cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שינגטאי
היסטוריה
במהלך שושלות יואן, מינג וצ'ינג העיר נקראה שׁוּנְדֶה ושימשה כנציבות בסין.
חורבות סאו פאולו
Ruins of St. Paul's Pauluskirche (Macao) Église de la Mère-de-Dieu de Macao 聖ポール天主堂跡 St. Paul kirkeruin i Macao Ruiny katedry św. Pawła w Makau Ruínas de São Paulo (Macau) Pyhän Paavalin kirkon rauniot ซากโบสถ์เซนต์ปอล 大三巴牌坊 大三巴牌坊
שינגטאי
רעידות האדמה של 1966
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-8 במרץ 1966 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה 6.8 בסולם ריכטר במרכז נפת לונגיאו שבצפון-מרכז הנציבות העירונית. אחריה הגיעו 5 רעידות אדמה נוספות מעל עוצמה 6 בסולם ריכטר שנמשכו עד ה-29 במרץ 1966. החזקה מבין רעידות אדמה אלו הייתה בעוצמה 7.2 והתרחשה בחלק הדרום-מזרחי של נפת נינגג'ין בקצה הצפוני של הנציבות ב-22 במרץ. נזקי רעידות האדמה כללו 8,064 הרוגים, 38,000 פצועים ויותר מ-5 מיליון בתים שנהרסו.
חלוקה מנהלית
תחום השיפוט של שינגטאי 18 יחידות מנהליות משניות: 4 רבעים, 2 נפות עירוניות ו-12 נפות, בשטח כולל של 12,434 קמ"ר.
זיהום אוויר
על פי סקר שערכה "Global voices China" בפברואר 2013, 7 ערים בחביי, כולל שינגטאי, שה-ג'יאג'וואנג, האנדאן, באודינג, חנגשווי, טאנגשאן ו, הן בין 10 הערים המזוהמות ביותר בסין, שינגטאי מדורגת ראשונה ברשימה, והיא מיוחסת כבעלת איכות האוויר הגרועה ביותר מכל הערים הסיניות.
ארבעה אבות נזיקין
ארבעה אבות נזיקין הם הסוגים העיקריים של גורמי נזק על פי המשפט העברי. חז"ל מנו את אבות נזיקין על פי הפסוקים בפרשת משפטים (שמות כ"א - כ"ב) ובפרשת אמור (ויקרא כ"ד).
המשנה הראשונה במסכת בבא קמא מונה ארבעה אבות נזיקין ומכנה אותם בשמות "שור", "בור", "מבעה" ו"הבער" (מספר האבות ושמותם אינם נזכרים במקרא). סוגים אלה נקראים 'ארבעה אבות נזיקין', ופרטי הדינים הקשורים בהם מהווים בסיס לדיני הנזיקין בהלכה היהודית.
במסגרת אבות הנזיקין נכללים גם "תולדות", שהם סוג נזק אשר שכיח פחות מהשאר.
הפרשות בתורה
בפרשת משפטים ישנן ארבע פרשיות שבהן מדובר על דין הפגיעה בממון הזולת:
1. בור
2. קרן
3. שן ורגל חז"ל דרשו פסוק זה באופן הבא: "ושלח - זה הרגל... ובער - זו השן". דהיינו, מתוארים בפסוק שתי דרכי היזק - היזק אכילת הבהמה, והיזק דריסת רגלה.
4. אש
דין נוסף של פגיעה בממון הזולת מופיע בפרשת אמור:
5. אדם החובל בבהמה
שיטת רב
לשיטת רב - 'שור' הוא אב טיפוס לכל נזקי בעלי החיים שברשות האדם. אב זה כולל את סוגי הנזיקין 'רגל', 'שן' ו'קרן' (אולם לפי שיטת רב יוצא שאב נזיקין אחד כולל בתוכו בעצם שלושה אבות נזיקין שונים).
קרן
קרן הוא אב טיפוס לכל נזקי הבהמה שבהם הבהמה מתכוונת להזיק. הדוגמה העיקרית ל'קרן' הוא שור הנוגח בקרניו. בהמה שהזיקה ב'קרן' משלם בעליה רק את מחצית הנזק, ('חצי נזק') היות שאין דרך הבהמה להזיק ללא תועלת, ובעליה יכול לטעון שלא היה יכול לשער שיקרה מצב כזה. ('שור תם') אולם אם הבהמה הזיקה יותר משלוש פעמים בשלושה ימים שונים, (שור נגח/שור מועד) ובעליה קיבל התראה בבית דין לשמור על בהמתו לאחר כל נזק, הבהמה נעשית מועדת ובעליה משלם תשלום מלא על נזקיה, ('נזק שלם') מאחר שעליו האחריות לשומרה בשמירה מעולה על מנת שלא תזיק שוב. תולדות הקרן הם פעולות שונות הנעשות רק על מנת להזיק כגון בעיטה, נשיכה, נגיחה ורביצה על כלים.
שן ורגל
שן הוא אב טיפוס לכל נזקי הבהמה שיש לבהמה הנאה מהם (בלשון התלמוד, "יש הנאה להיזקה"), בעיקר נזקי אכילתה. בדומה לרגל, גם על נזקי שן חייב בעליה לשלם תשלום מלא רק אם הזיקה ברשותו של הניזק ולא אם הזיקה ברשות הרבים, שם על בעל האוכל לשמור על רכושו מפני הבהמות. תולדות אב הנזיקין 'שן' הם לדוגמה בהמה שהתחככה בכותל להנאתה והפילה אותו, או בהמה שהתגלגה להנאתה על פירות וטינפה אותם.
רגל הוא אב טיפוס לכל סוגי הנזיקין שנגרמים על ידי הילוכה הרגיל של הבהמה, ללא כוונה להזיק וללא הנאה מההיזק. בהמה שהזיקה בדרך הילוכה, כגון שדרסה בהילוכה כלים, ברשות פרטית של הניזק - חייב בעליה לשלם תשלום מלא ('נזק שלם') על נזקיה. אולם אם הזיקה ברשות הרבים, פטור בעליה מתשלום היות שעל בעל הכלים לשמור על כליו מפני הבהמות ברשות הרבים, ובמקרה וניזוקה הבהמה מהכלים, עליו אף לשלם לבעל הבהמה. תולדות אב הנזיקין 'רגל' הם נזקים שנגרמו על ידי שיער הבהמה או כלים המונחים עליה כגון רסן ואוכף, או על ידי קרון שאותה גררה. אולם אם הזיקה הבהמה בעקיפין, על ידי צרורות אבנים שניתזו בדרך הילוכה, פגעו בכלים ושברו אותם, משלם בעל הבהמה רק את מחצית הנזק שנגרם לכלים, היות שהנזק נגרם בעקיפין. ('גרמא')
שיטת שמואל
לשיטת שמואל, אב הנזיקין 'שור' הוא בעצם אב הנזיקין 'רגל', 'שן' הוא אב הנזיקין "מבעה" (בהמשך), ואילו 'קרן' הוא אב נפרד שאינו מצוין במשנה, מפאת דיניו הייחודיים, דהיינו ההבחנה בין שור תם לשור מועד.
שיטת הירושלמי
לשיטת הירושלמי, אב הנזיקין שור הוא 'קרן', בעוד שן ורגל כלולים באב הנזיקין מבעה.
בור
בור הוא אב טיפוס לכל מכשול ותקלה שגרם אדם ברשות הרבים, שעומד במקומו ולא זז (בניגוד לאבות הנזקין האחרים, שכולם מהלכים) ושאחרים עלולים להפגע ממנו. המקרה הקלאסי של 'בור' הוא בור שאדם חופר ברשות הרבים ללא רשות. לאחר שנוצר ה'בור', על האדם שיצרו מוטל החובה לסלק את המכשול מרשות הרבים, והוא חייב על כל נזק שנגרם כתוצאה ממנו, ואין לו רשות להפקיר את נזקיו.
תולדות הבור הם חפצי אדם שהונחו ברשות הרבים, כגון אבן, סכין או משא, ואחרים ניזוקו מהם.
מבעה
בפירוש מבעה, אב הנזיקין השלישי, נחלקו האמוראים רב ושמואל בגמרא.
אדם המזיק
רב סבר שכוונת התנא במבעה היא לאב טיפוס לנזקים שהאדם עצמו גורם ולא רכושו וללא מעורבות כוחות נוספים, (אדם המזיק) ולכן אחריותו גדולה ביותר. אחריות זאת כוללת נזקים שנעשו בכוונה, ('מזיד') בשוגג ואפילו תוך כדי שינה, מאחר שעל האדם מוטלת האחריות להיזהר שלא להגיע למצב שיזיק בטעות או בלא שמתכוון להזיק. אולם דבר שאירע באונס, פטור עליו האדם. נזקים שנכללים בקטגוריה זו הם לא רק נזקים שנעשים בגופו של האדם, אלא גם אם הוא משתמש בכלי, שמהווה בעבורו "יד ארוכה".
שיטת שמואל
מאידך, שמואל סבר שמבעה כוונתו לאב הנזקין שן, דהיינו היזק בו נהנית הבהמה המזיקה. במקרה זה על האדם לשמור על בהמתו שלא תיכנס ותאכל ברשות אחרים, אבל ברשות הרבים הוא פטור כיוון שאין בני אדם מניחים פירותיהם ללא שמירה ברשות הרבים.
שיטת הירושלמי
לפי הירושלמי, מבעה כולל שני אבות נזיקין - שן ורגל. לשיטת הירושלמי מובן לשון המשנה, הקוראת לקרן שור ולשן ורגל מבעה, כלשון התורה, בה דין קרן פותח במילים "כי יגח שור איש", ואילו דיני שן ורגל נלמדים מהפסוק "כי יבער איש שדה או כרם, ושילח את בעירו וביער בשדה אחר". בנוסף לכך, לפי שיטה זאת, ניתן לייחס כל אחד מארבעת אבות הנזיקין לפרשיה אחת בתורה, ואין צורך לאחד כמה פרשיות תחת אב אחד, או לפצל פרשיה לשני אבות נפרדים - כפי שקורה לשיטות התלמוד הבבלי.
הבער (אש)
הבער הוא אב טיפוס לנזקים שנגרמו בשל מעשה האדם בצירוף כוחות חיצוניים, כגון אש שבהתפשטותה מעורבת הרוח. על האדם מוטלת האחריות לכל נזק שאירע בשל התפשטות רגילה של האש, אולם אם האש התפשטה בצורה שלא ניתן היה לצפות, האדם פטור מאחריות על הנזק שנגרם.
טמון באש
אש שהתפשטה ושרפה גדיש תבואה שבתוכו היו טמונים כלים ("טמון") פטור המבעיר מגזירת הכתוב, אולם אם האש שרפה בית, חייב המבעיר על כל הדברים שהיו טמונים בתוך הבית. דוגמה לנזק מסוג זה יכולה להיות פתיחת סכר מים והצפה והטבעה של אנשים וחיות במקום אחר, אמנם שיטת רבי יהודה לחייב אף בטמון.
תולדות האש הם רכוש האדם (אבנו סכינו ומשאו) שהיה מונח על הגג, ועל ידי רוח מצויה נפל לרשות הרבים ופגע בבני אדם או רכוש.
תשלומים
הגמרא מסבירה במסכת בבא קמא שכל דבר שניתן למכרו חשוב כ"מיטב", כתשלום הוגן ויפה, שכן ניתן למכרו ולקבל כסף עמו ניתן לקנות הכול, וגם אם לא נמכר במקום מסוים, ניתן להובילו למקום אחר שם ימכר. בתלמוד נזכרים שלושה מיני קרקעות, עידית - קרקע מעולה ומשובחת, ולרוב האנשים חפצים להשקיע בזריעה בקרקע כזו, ולא בקרקע מסוג ירוד, גם אם שטחה גדול בהרבה, ושוויה הכספי שווה לזו של העידית. זיבורית קרקע מסוג שאינו ראוי לזריעה משובחת, ופירותיה אינם מעולים. בינונית קרקע שאינה עידית ואינה זיבורית, אלא ממוצעת.
מזיק צריך לשלם מעידית. רבי עקיבא ורבי ישמעאל נחלקו, באופן שגם למזיק וגם לניזק קרקעות, האם המדד לעידית וזיבורית היא לפי היחס שבין הקרקעות של המזיק, או לבין אלו של הניזק. לפי רבי עקיבא התשלום מתייחס ביחס שבין קרקעותיו של המזיק, כנלמד מהפסוק "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם", כלומר דין ה"מיטב" - העידית, הוא לפי המדד של ה"ישלם", המזיק המשלם את הנזק. לפי רבי ישמעאל התשלום הוא לפי היחס שבין קרקעותיו של הניזק, ולכן אם למשל הייתה הקרקע העידית של הניזק שווה רק כקרקע הזיבורית של המזיק, ישלם המזיק מהזיבורית שלו, שהיא כשווי העידית של הניזק. הוכחתו של רבי ישמעאל, היא מגזירה שווה, שכן באותו פסוק עצמו כתוב "וכי יבער איש שדה", ובסיום הפסוק כתוב "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם", ומכאן שהמדד לעידית בשדה האמור בתשלומים, הוא כמו השדה האמור בראש הפסוק, שמדבר בשדהו של הניזק. מדרבנן מודה רבי ישמעאל שצריך לשלם מהעידית של המזיק.
תולדות אבות הנזיקין
לכל אחד מארבעת אבות הנזיקין מנו חכמים "תולדות", המהוות יישומים פרטיים של העקרונות הכלליים המיוצגים על ידי אבות הנזיקין. על אף שבתורה מפורשים ארבעה אבות נזיקין בלבד, חכמים התייחסו אליהם כאל ראשי פרקים וקיבצו תחת כל אחד מהם את כל מיני המזיקים הדומים לו:כל דבר שמזיק בתוך כוונה להזיק הוא תולדה של קרן, כפי ששור מזיק בקרנו מתוך כוונה להזיק; כל היזק שנגרם מתוך כוונה להשיג הנאת המזיק נחשב לתולדה של שן, כפי שאכילת פירות של אדם אחר גורמת לו נזק ממנו המזיק נהנה;וכן שאר הנזקים והתולדות מתחלקים כל אחד לפי סוגיו.
נטע רבעי
נטע רבעי הוא כינוי בהלכה לפירות שגדלו בשנתו הרביעית של האילן, לאחר שלוש שנות ערלה. פירות אלו קדושים ומצווה לאכלם בטהרה בירושלים או לפדותם בכסף שבאמצעותו חובה לקנות אוכל שיאכל בקדושה במקום הפירות.
כיוון שפירות אלו קדושים, הם נפטרים ממצוות השארת לקט שכחה ופאה לעניים, ואין מצווה להפריש מהם תרומות ומעשרות.
בקידוש הפירות ובאכילתם בירושלים מקיימים מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות. מצווה זו נוהגת גם בימינו.
מקור המצווה
נאמר בספר ויקרא:
דיני נטע רבעי מפורטים במשנה ב-.
דיני המצווה
פירות האילן אסורים באכילה בשלוש-השנים הראשונות לנטיעתו והם נקראים ערלה. כאשר מסתיימות שלוש-השנים, עדיין אין הפירות מותרים באכילה; הם נחשבים לקדושים, ויש להתייחס אליהם כדרך שמתייחסים למעשר שני, כלומר, להעלות אותם לירושלים בין החומות ולאכול אותם שם בטהרה. אם לא ניתן לעלות לירושלים מיד, מותר להמיר את הפירות בכסף בשווי הפירות, ולאחר מכן לעלות לירושלים, לרכוש מוצרי מזון במעות אלו, ולאכול אותם שם בטהרה.
בימינו שאין אנשים טהורים ואי אפשר לעלות ולאכול את הפירות בטהרה בירושלים, נוהגים לפדות את כל הפירות בכסף, וכך מותרים הפירות באכילה. ולמרות שיש הרבה פירות, מותר לפדותם על שווה פרוטה. היות שאסור לנו לאכול את הפירות, אין להם שווי, ואפשר לפדותם על מטבע שווה פרוטה או על מאכל ששווה פרוטה על ידי שאומר: "כל הפירות הללו פדויים בפרוטה זו/במאכל שווה פרוטה זה". את הפרוטה או המאכל – מאבדים כדי שלא ישתמשו בהם בטעות.
לפני הפדיון מברכים: ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על פדיון רבעי".
באילו מינים נוהגת
נחלקו האמוראים האם נוהגת רק בכרם או בכל האילנות. ולהלכה, כתב השולחן ערוך שנוהגת בכל האילנות, אולם הרמ"א כתב שבחוץ לארץ יש להקל בפירות האילן.
דיני נטע רבעי חלים גם על פירות שמיטה, ובמקרה כזה מותר לכולם לקטוף אותם ולאכול אותם בירושלים. ובימינו, מותר לכולם לקטוף ולחלל על פרוטה. על בעלי שדות לסמן את עצי נטע הרבעי בשמיטה, כדי שהקוטפים ידעו לפדות אותם. ובגמרא מבואר שנהגו לסמן את העצים ב"קזוזות אדמה" כדי להראות שכמו שהאדמה יש ממנה הנאה, כל רבעי, כאשר נפדה מותר בהנאה.
הדין בחוץ לארץ נמצא במחלוקת פוסקים: יש אומרים שמצוות הערלה ונטע רבעי תלויים זה בזה ולכן כמו שערלה נוהגת בחוץ לארץ, כך גם נטע רבעי. הרמב"ם סובר שדין נטע רבעי הוא דווקא כמעשר שני שנוהג רק בארץ ישראל.
להלכה כתב הש"ך שכדי לצאת ידי כולם פודים את נטע רבעי שבחוץ לארץ ללא ברכה.
מנין השנים
אף על פי שגיל העץ נספר כל שנה בא' בתשרי, איסור ערלה ונטע רבעי נקבעים על פי ט"ו בשבט. על כן, גם כשהסתיימה השנה השלישית של העץ, הפירות שצומחים בעץ עדיין נחשבים לפירות של השנה הקודמת והם ערלה עד לט"ו בשבט. מט"ו בשבט הפירות שעל העץ נחשבים כבר לפירות של השנה הרביעית והם קדושים בקדושת נטע רבעי.
טעמי המצווה
בניגוד להלכה המקובלת שאת נטע רבעי הבעלים אוכלים בירושלים, בתרגום יונתן בן עוזיאל וכן באבן עזרא כתבו שנטע רבעי הוא ממתנות כהונה שיש למסור לכהן.
ברנרד שרמן
ברנרד צ'ארלס "בארי" שרמן (באנגלית: Bernard Charles "Barry" Sherman; 1942 - 15 בדצמבר 2017) היה איש עסקים ונדבן יהודי-קנדי, יו"ר ומנכ"ל יצרנית התרופות אפוטקס. הוא דורג בידי המגזין "פורבס" כקנדי ה-12 בעושרו, ושוויו הנקי של הונו בעת מותו הוערך ב-3.2 מיליארד דולר אמריקני.
גופתו נמצאה לצד גופת אשתו הוני בביתם שבצפון יורק, אונטריו, בנסיבות שהוגדרו "חשודות". בינואר 2018 דווח כי בניגוד להערכות ראשוניות לפיהן מדובר היה במקרה של רצח והתאבדות, חקירת המקרה הובילה למסקנה שבני הזוג שרמן ככל הנראה נרצחו על ידי רוצחים שכירים.
הזוג הותיר אחריו ארבעה ילדים.
איסור החמצת שיירי המנחות
האיסור להחמיץ את שיירי המנחות היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לעשות חמץ משיירי המנחות שמיועדים לכהנים.
מקור המצווה
בפרשת ויקרא נאסר על הבאת קורבן מנחה מחמץ:
בפרשת צו אומר ה' למשה לצוות את אהרון ובניו על אופן הקרבת ואכילת קורבן מנחה:
חז"ל דרשו מהסמכת המילים למילה  שגם שיירי המנחות, שהם החלק שהכהנים מקבלים מהמנחה - צריכים להיאכל כמצה ואסור לעשות מהם חמץ.
דיני המצווה
למעט החלות שבקורבן תודה ובשתי הלחם, כל המנחות מוקרבות כשהן מצה, כלומר כשהן לא הוחמצו.
מרוב המנחות יש להקטיר קומץ על המזבח ולאחר מכן לתת לכהנים את שיירי המנחה. את שיירי המנחה הכהנים לשים, אופים ואוכלים בעזרה כשהיא מצה, ונזהרים שלא להחמיץ את הבצק:
למרות שבהכנת מצות לפסח יש ללוש את הבצק דווקא במים קרים ולא בפושרים, בשיירי מנחה הקלו חכמים כיוון ש"כהנים זריזים הם" ואפשר לסמוך על כך שימנעו מהבצק להחמיץ.
ז'ני וארנאי
ז'ני וארנאי (במקור אֶאּוגֶנִיָה וייס, בהונגרית: Várnai Zseni; נג'וואז'ון, 25 במאי 1890 – בודפשט, 16 באוקטובר 1981) הייתה משוררת וסופרת עטורת פרס אטילה יוז'ף (1956) יהודייה-הונגרייה, אשתו של הסופר אנדור פטרדי (1881–1958), היא אמם של הסופרת מריה פטרדי (1919–1970) ושל הצייר גאבור פטרדי (1915–2001).
ביוגרפיה
אאוגניה וייס נולדה במשפחה יהודית בכפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה (שגם טדי קולק נולד שם כ-20 שנה מאוחר יותר), כבתם של החייט ז'יגמונד וייס ושל יאנקה וייס. היא סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה של "איגוד השחקנים הלאומי" ב-1908, אך מעולם לא עלתה לבמה. היא החלה את דרכה כעובדת מדינה, והצטרפה לתנועת הפועלים ב-1909 באמצעות בעלה. שירה הראשון והידוע ביותר, "לבני החייל!", פורסם ביומון נפסבה ב-1911, עותקים שלו הוחרמו על ידי המשטרה והוגש נגדה כתב אישום. השיר הודפס מחדש בצורת עלון בסוף אוקטובר 1918 על ידי תועמלני השמאל שהתכוננו למהפכת החרציות. השיר הודפס בבית הדפוס של העיתון "האור" (Világosság) והפיצו אותו ברחובות בודפשט. בין שתי מלחמות העולם פרסמה את שיריה כתב העת זידו יבה. עם פרסום החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכלה להתפרנס, אלא באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בפני קהל יהודי. מ-1943 עד 1944, הייתה מנהיגת קבוצה אנטי-פשיסטית ושרדה את השואה. במשך זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, עבדה במשרדי המערכת של "העם של קושוט" (Kossuth Népe) וב"זמנים חדשים" (Új Idők).
בנוסף למסר הפוליטי הופיעו בשירתה גם נושאים ליריים, כמו תחושת האימהות. הנושאים העיקריים של שיריה המאוחרים הם הזדקנות, כאב המוות, אמון בחיבה וחדוות העבודה.
יצירותיה
בשפת המקור:
כרם ג'אבר
כרם ג'אבר (בערבית: كرم جابر, נהגה: כארם ג'אבר; נולד ב-31 באוקטובר 2000) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל.
קריירת מועדונים
ג'אבר נולד בג'לג'וליה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. תחילה שיחק במחלקות הנוער של מכבי פתח תקווה ושל הפועל כפר סבא, ובשנת 2017 הגיע למחלקת הנוער של מכבי נתניה.
ב-3 בנובמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של מכבי נתניה, בהפסד 2-0 להפועל באר שבע במסגרת המחזור התשיעי בליגת העל לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה בעונה זו, בה סיימה מכבי נתניה במקום התשיעי בליגה.
ב-30 בינואר 2021 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על מ.ס. אשדוד במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת 2020/2021. זה היה שערו היחיד בעונה זו, בה ערך 23 הופעות ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום השביעי בליגה. בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו לעונת המשחקים 2022/23.
קריירה בינלאומית
ג'אבר הוא חלק מסגל נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
האי שיפ (אנגליה)
האי שיפ (באנגלית: Sheep Island) הוא אי בלתי מיושב ששטחו 60 דונם (6 הקטארים) הממוקם במרחק של כ-400 מטרים מחופי האי ויילני. האי הוא אחד מאיי פרנס, וממוקם בנפת בארו-אין-פרנס במחוז קאמבריה שבצפון-מערב אנגליה.
ניתן להגיע אל האי שיפ בהליכה בעת השפל מהאי וולני ומהאי פיל (מרחק הליכה של כ-1.5 ק"מ).
כיום האי בלתי מיושב. בין השנים 1892–1922 היה באי בית חולים לצורכי בידוד חולים.
ג'וש ריצ'רדס
ג'ושוע קנת ריצ'רדס (באנגלית: Joshua Kenneth Richards; נולד ב-31 בינואר 2002) הוא טיקטוקר ויוטיובר קנדי. הוא פעיל במספר פלטפורמות מדיה חברתית ומשמש כמנהל האסטרטגיה הראשי בחברת טרילר.
קריירה
ריצ'רדס פעיל מאוד ברשתות החברתיות השונות, ומוכר בעיקר בקרב בני נוער. נכון ליוני 2021, ערוץ הטיקטוק של ריצ'רדס מונה 25.2 מיליון עוקבים (מה שהופך אותו לטיקטוקר ה-53 בגודלו מבחינת מספר עוקבים), בעוד שערוץ היוטיוב שלו מונה 2.41 מיליון רשומים וחשבון האינסטגרם שלו מונה 7.3 מיליון עוקבים. לרוב הוא מעלה סרטוני ריקוד, ליפ-סינק ומערכוני וידאו קצרים.
מאז ינואר 2020 הוא מתגורר בבית "סווי". הוא שיחק במספר סרטים, ביניהם "Brother's Keeper" ו-"Summertime Dropouts". במרץ 2020 ריצ'רדס הוציא לאור שיר דיס על ליל האדי בשם "Still Softish", יחד עם הטיקטוקר ברייס הול. ריצ'רדס הוא מייסד שותף של TalentX Entertainment. ביולי 2020, ריצ'רדס היה לאמן הראשון שחתם על חוזה הקלטות עם Talent X וורנר רקורדס. הוא משקיע ומנהל האסטרטגיה הראשי בחברת טרילר.
על פי דו"ח פורבס שפורסם באוגוסט 2020, ריצ'רדס הרוויח 1.5 מיליון דולר בשנת 2019 מעסקאות החסות הרבות שלו, מה שהופך אותו לכוכב הטיקטוק החמישי מבחינת כמות הרווחים.
בשנת 2022 דורג במקום ה־17 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־5 מיליון דולר בשנת 2021.
קארל פון פילוטי
קארל תאודור פון פילוטי (בגרמנית: Karl Theodor von Piloty; 1 באוקטובר 1826 – 21 ביולי 1886) היה צייר גרמני, התפרסם בנושאים ההיסטוריים שצייר והוכר כנציג העיקרי של האסכולה הריאליסטית בגרמניה.
ביוגרפיה ועבודה
פילוטי נולד במינכן. אביו, פרדיננד פילוטי (נפטר 1844), זכה למוניטין רב כליטוגרף. בשנת 1840 התקבל קארל כתלמיד האקדמיה במינכן, אצל האמנים קרל שורן ויוליוס שנור פון קרולספלד.
עבור הברון פון שך הוא צייר את הציור המפורסם "גילוי אמריקה". בשנת 1874 הוא מונה לדרגה גבוהה באקדמיה במינכן, לאחר מכן קיבל תואר אצולה ממלך בוואריה.
פילוטי היה הנציג העיקרי של האסכולה הריאליסטית בגרמניה. הוא היה מורה מצליח, ובין תלמידיו המפורסמים ביותר היו הנס מקרט, פרנץ פון לנבאך, קרול ויטקובסקי, פרנץ דפרגר, גבריאל פון מקס, ג'ורג'יוס יעקביידס ואדוארד גריצנר.
דגון
במקרא מופיע שמו של דגון במספר שמות מקומות, וכן כאל של הפלשתים, לו היו מקדשים בערים עזה ואשדוד, אולם אין תימוכין מחוץ למקרא לקשר בין דגון לפלשתים. מקדש דגון באשדוד מוזכר גם בתקופת בית שני, בה הפלשתים לא היו קיימים כעם נפרד. הקשר בין האל המסופוטמי לפלשתים, שתרבותם הייתה שונה מאוד מהתרבויות השכנות, מוטל כיום בספק.
מקור השם
מקור שם האל במילה "דגן", יבול הארץ. פילון מגבל תרגם את שמו ליוונית כ"שדה תבואה" וזיהה אותו עם זאוס של החקלאות.
בעקבות אטימולוגיה עממית ישנה, היו שפרשו את שמו כנגזר מהמילה "דג", אך כיום ברור שמדובר בשגיאה. בלשונות הודו־אירופאיות קיים שורש שמני דומה ל'דגן' השמי, ופירושו 'ארץ, אדמה' (בלשונות האזור מופיע כ־χθών ביוונית וכ־tekan בחיתית), שייתכן שהוא מקורב אטימולוגית לשורש השמי הקדום.
אזכורים קדומים
אחד האזכורים הקדומים ביותר של דגון מופיע לראשונה בתעודה משנת 2,500 לפנה"ס לערך, בכתבי העיר מרי שבעל הפרת.
באבלה שבסוריה התגלתה כתובת משנת 2,300 לפנה"ס לערך בה מוזכר דגון כאל הראשי של העיר וכ"ראש האלים" (BE-DINGIR-DINGIR), "אשתו" מאוזכרת כאלה "בלת (belat-u ביחסת נושא)", ופירוש שמה "גבירה (בעלת)". מקדשם נקרא בשומרית E-mul, שמשמעו "בית הכוכב". שמו של דגון ממשיך להופיע גם בשמות פרטיים של אכדיים באבלה.
למרות מיעוט האזכורים אודותיו, הייתה הפנייה לדגון בתואר הכבוד "אדון" – "belu" ובתואר אדון־תותול. לדגון הוקדשו פסטיבלים, מקדשים, ואף רובעי עיר.
ניצחונותיו של סרגון בצפון ובמערב מסופוטמיה הוקדשו לדגן, וסרגון סגד לו בעיר תותול.
השם מוזכר בתעודה נוספת משנת 1,900 לפנה"ס לערך, שנכתבה בידי הספרן אתור־אסדואו מחצר מרי ומושל נחֿור (העיר נחור שבתנ"ך). בעיר הממלכה תרקה נמצא מקדש לאל דגן, שהיה האל המרכזי של העיר. העיר תותול הייתה מרכז דתי גדול המקודש לאל דגן, המוזכר שם כאחד האלים הראשיים של האמורים היושבים באזור מסופוטמיה עלית.
דגן היה אל ראשי באזור מרי, תרקה ותותול.
במבוא לחוקי חמורבי מתואר עמורפיא (חמורבי) כ"כובש היישובים לאורך הפרת בעזרת האל דגן".
במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא, מובא דגן (dda-gan) בטור המלים האמוריות כמקביל לאנליל (dEN.LÍL) בטור המלים האכדיות. דגן מוזכר גם בטקסטים שומריים ואכדיים, ומתואר כאל לוחם ומגן (לעיתים מזוהה עם אנליל). בטקסטים אלה הוא מלווה באלה "שאלה" (המזוהה לפעמים עם נינליל). במקורות אחרים נקראה בת לווייתו של דגן בשם סַלַסה, או אישרה.
דגון מופיע בשירת האלה ניכל, ובלוחות שירה אוגריתית שנמצאו בבניין שעמד בין מקדשי הבעל עולה שלמרות תפקידו המועט בעלילה מהווה דגון חלק בלתי נפרד מהמיתולוגיה הכנענית. תעודות אחרות, מועטות במספר, מזכירות האל בעל כ"בן דגן".
בלוח לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. סדר הופעת האלים הוא אל, בעל, דגן, ענת ועשתרת, רשף, טיט וכמוש, מלך, כושר וחסיס, שחר ושלם, וחורון. כאשר מוזכר חורון חלה תפנית, אך אין לכך קשר לדגן. מעון דגן הנזכר בלוח הוא "תתל" (תותול בכתיב חסר). בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל דגן, הפעם כנראה יחד עם בעל (המקור עם השחזור המקובל: "[בעל ו]דגנ [יאִ]ספ חמת"). בין כתבי אוגרית שלא על חרס נמצאו שתי מצבות הקדשה לדגון:
אזכורים תנ"כיים
על פי הכתוב בספר יהושע, מקום בשם "בית דגון" מצוי היה בשטח נחלת שבט אשר.
בספר שופטים מתוארת השמדת מקדש דגון שבעיר עזה על ידי שמשון, לאחר שסרני הפלשתים הערימו עליו ולכדו אותו:.
לאחר ניצחון הפלשתים על שאול, מקדש דגון מוזכר בגרסת דברי הימים:. בנוסח שבספר שמואל, מדובר בחומת בית שאן במקום בבית דגון.
יש המפרשים גם את דברי הנביא צפניה (הרומזים אל הסיפור בספר שמואל לעיל) כמתייחסים לפולחן דגון:.
פולחנו של דגון התקיים גם בתקופה ההלניסטית. האל דגון מוזכר גם בספרים החיצוניים, כשיונתן הוופסי (חשמונאי) שורף את מקדש דגון שבאזוטוס (אשדוד), בספר מקבים א ,י ; פ"ג–פ"ד:, ובספר מקבים א ,י"א ; ד':.
עיתונאי
סוגי עיתונאים
נהוג לעשות הבחנות בין סוגים שונים של עיתונאים.
הכשרה ויחסי עבודה
אין חובה בהכשרה מקצועית ספציפית כדי להיות עיתונאי, אך פועלות מסגרות שונות להכשרת עיתונאים ולקידומם המקצועי. מסגרות אלה כוללות:
בישראל מעניקה לשכת העיתונות הממשלתית תעודת עיתונאי, המאפשרת כניסה לאירועים ממשלתיים הפתוחים רק לאנשי תקשורת, ויש בה יתרונות נוספים מבחינתו של העוסק בתקשורת המונים. ללשכת העיתונות הממשלתית אין מעמד חוקי מחייב, וקבלת תעודת עיתונאי ממנה אינה מהווה תנאי לעיסוק בעיתונאות בישראל.
עיתונאים בישראל מאוגדים במסגרת ארגון העיתונאים. ככל חברות באיגוד מקצועי, גם החברות בארגון העיתונאים היא וולונטרית.
בין העיתונאים יש המועסקים במשרה מלאה באמצעי תקשורת מסוים, ויש המועסקים כפרילנסרים, הנותנים שירותיהם לאמצעי תקשורת אחדים.
מרבית העיתונים נותנים קרדיט לעיתונאי על כל ידיעה או מאמר שמסר לפרסום (יוצא דופן בולט הוא השבועון האקונומיסט, שמרבית תוכנו מתפרסם ללא קרדיט), ושמו של העיתונאי מתנוסס בראש הכתבה. שותפים נוספים לכתיבת הכתבה, כגון עורך שיזם את כתיבתה, עורך לשוני שסגנן אותה ואחרים, אינם מקבלים קרדיט לכתבה הספציפית, אך לעיתים הם מוזכרים באזור קרדיטים כללי בעיתון.
שלמה בן לולו
שלמה בן לולו (נולד בשנת 1949) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש מועצת בית שאן בין השנים 1983–1998.
ביוגרפיה
בן לולו נולד בקזבלנקה שבמרוקו. בשנת 1958 עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בבית שאן. הוא בעל תואר בהנדסת תעשייה וניהול.
בן לולו סיים לימודי הנדסת תעשייה וניהול בשנת 1975 והוא בין המהנדסים הראשונים שידעה העיר בית שאן.
בן לולו נבחר לתפקיד ראש מועצת בית שאן, מטעם הליכוד, בשנת 1983, והיה ראש עיר במשך 15 שנים עד לשנת 1998.
תקופת כהונתו של בן לולו אופיינה בתנופת בנייה, פיתוח סביבתי, שיפור התשתיות ובניית אלפי יחידות דיור חדשות בבית שאן. הוא הקים מוקדי תיירות נוספים וייעל את מערכות המנהל. הוא הוסיף לסמל בית שאן אלמנטים חדשים שלא היו בסמל הקודם, שעוצב בשנת 1956. בית שאן הוכרזה כעיר, כשנה לאחר סיום כהונתו.
בהמשך דרכו של בן לולו, בשנת 2003, ניסה בנימין נתניהו, שר האוצר דאז, למנות אותו למנהל דירקטוריון חברת הגז. אולם ועדת רביבי פסלה את המינוי בנימוק שאין לבן לולו כישורים עודפים הנדרשים מחבר מפלגה של השר הממנה. בן לולו מונה לדירקטוריון ובמשך שנה כיהן כיו"ר זמני. ניסיונו של נתניהו למנותו ליו"ר קבוע כשל שוב בנובמבר 2004.
בשנת 2017, שלמה השיק את ספרו האוטוביוגרפי, בן לולו - ישר ולעניין, בספרו מתאר את מסלול חייו החל מראשית חייו במרוקו, עלייתו ארצה, התיישבות משפחתו בעיר בית שאן ותקופות כהונתו כראש המועצה.
המלחמה הספרדית-מרוקאית
המלחמה הספרדית-מרוקאית (בספרדית: Guerra de África; מלחמת אפריקה, בערבית: الحرب الإسبانية المغربية; המלחמה ההיספנית-מרוקאית) הייתה מלחמה אשר התרחשה בשנים 1859–1860 בין ממלכת ספרד לממלכת מרוקו תחת השושלת העלווית.
עם הפסדה של מרוקו בסיום המלחמה, ניתנו לספרד תשלומים כפיצויי מלחמה, כמו גם הוקרה רשמית בשטחים סאוטה, מלייה ואיפני. המלחמה החלישה את מעמדה הבין-לאומי של מרוקו ופתחה את דרכן של ספרד והקיסרות השנייה לכיבוש הסופי של הראשונה אשר יתממש רק ב-שנות ה-30.
רקע
השפעתה הבין-לאומית של מרוקו נחלשה עם התקדמות העידן הקולוניאלי. בשנת 1844 הפסידו המרוקאים לצבא צרפת בעת האחרון כבש את שטחי אלג'יריה העות'מאנית ובשנת 1856 נלחצו המרוקאים לחתימת הסכמי סחר אשר קיבעו את השפעתם הכלכלית עם האימפריה הבריטית.
היחסים של מרוקו עם ממלכת ספרד היו מתוחים עוד מימיה של הרקונקיסטה. ספרד שלטה על סאוטה אשר הייתה בחלקת אדמה אפריקאית דבר שהוסיף למתח בין השתיים. העילה למלחמה בשביל ספרד הגיעה כאשר מספר פרשים מרוקאים כפריים תקפו את אזור העיר והעלו אותה באש.
המלחמה
כ-14 ימים מאז פשיטת הפרשים הכפריים על סאוטה, ב-24 באוגוסט 1859, נפטר עבד-אל רחמן, סולטאן מרוקו ובנו, מוחמד הרביעי, סולטאן מרוקו בן ה-29 ירש אותו.
בתחילת אוקטובר מפרסם לאופולדו אודניל, ראש ממשלת ספרד, את עניין הפלישה וקבינט הממשלה מחליט לשלוח אולטימטום אל מקנס אשר מתפקע לבסוף ב-15 לחודש ללא תגובת צד שני.
עם הגעת תותחים אל המערכה נופלת תטואן לאחר קרב מתמשך מ-4 ועד 6 בפברואר 1860. הקרב על תטואן היה החשוב והקריטי שבמלחמה והביא להוכחה את העליונות הצבאית של התותחים והרובים המתועשים.
עם נפילת תטואן מתחילים הכוחות הספרדים בפשיטה מערבה עד אשר נפגשים ב-23 במרץ בקרב אוד-ראס.
עם סופו של הקרב לטובת הספרדים, מוחמד הרביעי שלח כתב כניעה הנחתם בין לאופולדו אודניל ואל-עבאס בן עבדול רחמן, אח הסולטאן ולפיו מרוקו מכירה בשליטה הספרדית על סאוטה ואתה נלקחות גם מלייה ואיפני, מוסדר כיבוש זמני על תטואן ו-100 מיליון פאסטות מועברות לספרד.
Erotica (שיר)
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, השלישי במצעד הסינגלים הבריטי, והשלוש עשרה במצעד קנדה הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה עצמה, שפ פטיבון ואנתוני שימקין והוא הופק על ידי מדונה ושפ. מבחינה לירית, מילות השיר מדברות על סאדו מאזו וקיום יחסי מין. בשיר מדונה מגלמת דמות בשם דיטה שמנסה לפתות גבר אחר לקיים איתה יחסי מין ולממש את הפנטזיות המיניות שלה תוך כדי חקר הגבול בין כאב להנאה.
מאוחר יותר, הוא גם נכלל באלבומי האוסף של מדונה GHV2, ו-Celebration.
ביקורות והצלחה
השיר קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה שציינו לחיוב את החדשנות המוזיקלית של מדונה בעוד אחרים כינו את זה כ"מפחיד". הופעת הבכורה של השיר בארצות הברית הייתה המקום ה-13, מה שהפך אותו לאחד מכניסות הבכורה הגבוהות ביותר אי פעם בתולדות מצעד הבילבורד הוט 100.
בסופו של דבר, השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. באופן כללי השיר זכה להצלחה רבה בעולם והגיע לעשירייה הפותחת במדינות רבות ביניהם ניו זילנד, נורווגיה, פורטוגל, שוודיה והממלכה המאוחדת. באיטליה ויוון הצליח להגיע למקום הראשון. גם בקנדה ואירופה הצליח השיר להיכנס למיקומים גבוהים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר בוים על ידי צלם האופנה פביאן ברון בו היא עוטה מסכת סאדו-מאזו ומשלבת צילומים מתוך הספר "סקס" וגם את השתתפותם של מפורסמים כמו נעמי קמפבל וביג דדי קיין. הקליפ היה שנוי במחלוקת ושודר ב-MTV בסך הכול 3 פעמים. בשאר הפעמים היה משודר אחרי השעה 10 בלילה עד שהוסר לחלוטין משידורי הערוץ.
את השיר ביצעה בסיבובי ההופעות "The Girlie Show World Tour", ו-"Confessions Tour", וגם בסיבוב ההופעות "The MDNA Tour", כחלק ממאשאפ עם השיר "Candy Shop".
יחסי אלבניה–בוסניה והרצגובינה
יחסי אלבניה–בוסניה והרצגובינה מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים של אלבניה ובוסניה והרצגובינה.
היחסים בין המדינות
ב-21 באפריל 1992 הכירה אלבניה בבוסניה והרצגובינה, וב-28 בדצמבר אותה שנה כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים ביניהן.
במרץ 2009 אלבניה ובוסניה והרצגובינה הסכימו לשפר את היחסים הכלכליים והדיפלומטיים ולפעול במשותף למען חברותן המהירה יותר באיחוד האירופי ובנאט"ו. ההסכם לשיפור היחסים בין המדינות הגיע במהלך ביקורו הרשמי של ראש הממשלה האלבני סאלי ברישה בבירת בוסניה, סרייבו. במהלך הביקור פגש ברישה את יו"ר מועצת השרים של בוסניה ניקולה ספיריץ'.
שני הבכירים חתמו גם על ארבעה הסכמים דו צדדיים - על שיתוף פעולה במשטרה, קבלת חוזר של מהגרים בלתי חוקיים, מכס ונסיעות בין המדינות. כמו כן הם הכריזו על כוונה לשדרג את משלחתם הדיפלומטית מקונסוליה כללית לשגרירות.
נציגויות דיפלומטיות
אלבניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות קונסוליה כללית בסרייבו בלבד. מאידך, בוסניה והרצגובינה מחזיקה באלבניה קונסוליה כללית בדורס בלבד.
יונתן פלד
ביוגרפיה
פלד מילא מספר רב של תפקידים במשרד החוץ. היה דובר משרד החוץ ודובר שגרירות ישראל בוושינגטון. , שגריר ישראל באוסטרליה, שגריר ישראל באל סלוודור (בין 2004 ל-2006), שגריר ישראל במקסיקו (בין 2015 ל־2019 ובמסגרת זו גם שגריר ישראל בבליז ושגריר ישראל באיי בהאמה.
מקסיקו
זמן קצר לאחר השבעתו של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית ב-2017, דווח כי פלד יזומן לפגישה עם שר החוץ של מקסיקו, לואיס וידגרי קאסו, שם הוא היה "צפוי לקבל קבלת פנים כועסת לאחר שנתניהו צייץ כי חומת הגבול של טראמפ היא 'רעיון נהדר', ומשווה אותה לחומה בגבולה הדרומי של ישראל".
אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה
אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה ודוכס סקסוניה (פרנסיס אלברט אוגוסטוס קארל עמנואל) (26 באוגוסט 1819 – 14 בדצמבר 1861) היה בעלה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הנסיך אלברט נולד בקובורג, בדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, למשפחה שהייתה מקושרת למלכים רבים באירופה באותה תקופה. בגיל 20 הוא נשא לאישה את דודניתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ויחדיו הם הביאו לעולם 9 צאצאים. בתחילה חש אלברט מתוסכל בנוגע למעמדו כבן הזוג של המלכה, עקב העובדה שלא ניתנו לו סמכויות או תפקידים. בהמשך הזמן הוא לקח על עצמו תפקידים ציבוריים רבים, כגון הובלת רפורמה במערכת החינוך והיה שותף במהלך לביטול העבדות במושבות בריטניה ברחבי העולם. הוא גם לקח על עצמו להיות מנהל משק הבית, האחוזות והמשרד של המלכה והיה מעורב בצורה משמעותית בארגונה של התערוכה הגדולה ב-1851. אלברט סייע רבות להתפתחותו של המשטר החוקתי של בריטניה על ידי כך ששכנע את ויקטוריה להיות פחות ופחות מעורבת בהחלטות הפרלמנט, זאת למרות התנגדותו למדיניות החוץ של ראש הממשלה ושר החוץ הבריטי בזמנו, לורד פלמרסטון.
ראשית חייו
אלברט נולד בטירת רוזנאו (Schloss Rosenau) ליד קובורג (Coburg) שבגרמניה, כבנו השני של ארנסט הראשון, דוכס סקסה-קובורג-גותה ושל רעייתו הראשונה לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. רעייתו לעתיד של אלברט, ויקטוריה, נולדה מוקדם יותר באותה שנה בסיועה של אותה מיילדת. אלברט הוטבל לכנסייה הלותרנית-אוונגלית ב-19 בספטמבר 1819 באולם השיש שבטירה שבה נולד. הסנדקים שלו היו סבתו מצד אביו הדוכסית מסקסוניה-קוברג-זאלפלד, סבו מצד אמו הדוכסית מסקסוניה-גותה אלטנבורג, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אלברט קזימיר דוכס צ'שין ועמנואל, הרוזן ממנסדורף-פאולי. ב-1825 מת דודה של אמו, פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ובשנה שלאחר מכן אורגנו מחדש הדוכסויות הסקסיות ואביו של אלברט נעשה הדוכס השליט של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
אלברט ואחיו הבכור, ארנסט, בילו את ילדותם זה בחברת זה בצל חיי הנישואים המעורערים של הוריהם ובסופו של דבר בצל הגירושין שלהם. לאחר שהוגלתה אמם מחצר הדוכסות ב-1824, היא נישאה למאהב שלה, אלכסנדר פון הנשטיין. לאחר מכן היא לא הוסיפה לראות עוד את ילדיה ומתה מסרטן בגיל 30 בשנת 1831. בשנה שלאחר מכן נישא אביהם לאחייניתו הדוכסית אנטואנט מארי מווירטמברג. בני הזוג לא היו מקורבים זה לזה ולאנטואנט מארי הייתה השפעה מוגבלת אם בכלל על חייהם של בניה החורגים.
האחים חונכו על ידי מורה פרטי בביתם ובהמשך למדו בבריסל. כמו נסיכים גרמנים רבים למד אלברט באוניברסיטת בון. הוא למד משפטים, מדיניות כלכלית, פילוסופיה ותולדות האומנות. הוא עסק במוזיקה והצטיין בספורט, במיוחד בסיף וברכיבה. בין המורים שלו בבון נמנה המשורר אוגוסט וילהלם פון שלגל.
נישואין
הרעיון שאלברט וויקטוריה יינשאו עלה ב-1836 במוחו של דודם השאפתני לאופולד הראשון, מלך הבלגים, שעלה לכס המלוכה בבלגיה ב-1831. באותה תקופה הייתה כבר ויקטוריה היורשת בכוח לכתר הבריטי. אביה שמת בינקותה, הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, היה אחיו הצעיר של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר היה כבר בשנות השישים לחייו ולא היו לו צאצאים חוקיים. אמה, הדוכסית מקנט, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, הייתה אחותם של אביו של אלברט ושל המלך לאופולד. לאופולד הסדיר במאי 1836 ביקור של הדוכסית ושל בתה אצל הדוכס מסקסה-קוברג-גותה ושני בניו, כשמטרת הביקור הייתה שהם יכירו את ויקטוריה. המלך ויליאם הרביעי, לעומת זאת, הסתייג מהשידוך עם בית קובורג ותחת זאת העדיף את אלכסנדר, נסיך הולנד, בנו השני של וילם השני, מלך הולנד. ויקטוריה הייתה מודעת היטב לתוכנית השידוכים והתייחסה בביקורתיות לשני הנסיכים המועמדים והיא התרשמה הרבה יותר מאלברט בהשוואה לאלכסנדר. אך אף על פי שהצדדים לא סיכמו באופן רשמי את האירוסין, היה ברור שהשידוך יצא בסופו של דבר לפועל.
ויקטוריה עלתה לכס המלוכה ב-20 ביוני 1837 בגיל 18. ממכתבים שכתבה באותה תקופה נראה שהיא התעניינה בחינוכו של אלברט כהכנה לתפקידים שהוא ימלא בעתיד, אם כי היא דחתה את הלחצים שהופעלו עליה להינשא. באוקטובר 1839 הגיע אלברט לבריטניה יחד עם אחיו ארנסט לביקור אצל המלכה, כשמטרת הביקור הייתה להסדיר את הנישואין. אלברט וויקטוריה חשו חיבה זה כלפי זו וב-15 באוקטובר היא הציעה לו נישואין. ב-23 בנובמבר פורסמה כוונתם של בני הזוג להינשא וב-10 בפברואר 1840 נערך טקס הנישואין בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס. זמן קצר לפני החתונה קיבל אלברט אזרחות בריטית והוענק לו הכינוי "הוד מעלתו המלכותית" במסגרת דבר המלך במועצה.
בן זוגה של המלכה
המעמד לו זכה אלברט לאחר נישואיו הציב קשיים משמעותיים. הוא נהג לומר שהוא מאושר ומרוצה אך חש מתוסכל על כך שהוא לא אדון הבית. משק הבית של המלכה נוהל על ידי האומנת שלה לשעבר הברונית לואיזה לצן. אלברט כינה אותה "הדרקון הביתי" ועשה את מרב מאמציו להעבירה מתפקידה.
חודשיים לאחר הנישואים הייתה ויקטוריה כבר בהריון. אלברט החל לקחת על עצמו תפקידים ציבוריים. הוא נעשה לנשיא האגודה לחיסול העבדות (העבדות הייתה אז כבר לא חוקית בבריטניה ובמושבותיה אך עדיין התקיימה בארצות הברית ובמושבות של צרפת) וסייע למלכה בעבודת הניירת הרשמית שלה. ביוני 1840, כשנסעו אלברט וויקטוריה ההרה בנסיעה רשמית בכרכרה, הם נורו על ידי אדוארד אוקספורד שהוכרז מאוחר יותר כבלתי שפוי. אף אחד מבני הזוג לא נפגע בניסיון ההתנקשות והעיתונות שיבחה את האומץ ואת קור הרוח של אלברט במהלך התקרית. אלברט זכה בתמיכה ציבורית ובהשפעה פוליטית שהוכיחה את עצמה במיוחד כאשר באוגוסט אותה שנה חוקק הפרלמנט חוק שקבע שאלברט ישמש כעוצר במקרה שוויקטוריה תמות לפני שילדה יגיע לבגרות. ילדתם הראשונה ויקטוריה, שנקראה על שם אמה, נולדה בנובמבר. אחריה הביאו בני הזוג לעולם שמונה ילדים במהלך 17 השנים הבאות. כל תשעת הילדים הגיעו לבגרות. בראשית שנת 1841 הצליח אלברט להוציא את האחריות על גידול הילדים מידיה של להזן, שעזבה את בריטניה לצמיתות בספטמבר 1842, לרווחתו של אלברט.
מעשה התנקשות נוסף כנגד בני הזוג בוצע ב-29 וב-30 במאי 1842 ושוב הם יצאו ממנו ללא פגע. המתנקש ג'ון פרנסיס נתפש, נידון למוות, אך קיבל מאוחר יותר חנינה והוגלה. חלק מחוסר הפופולריות של הזוג המלכותי נזקפה לזכות הנוקשות וההצמדות שלהם לכללי הפרוטוקול, אם כי בחייהם הפרטיים הם היו רשמיים פחות. בראשית 1844 נפרד הזוג בפעם הראשונה כאשר אלברט נסע לקובורג כדי להשתתף בהלוויית אביו.
בניגוד לדעתם של בעלי האחוזות שתמכו בהמשך קיומה של עבודת ילדים והתנגדו לביטולם של חוקי הדגן, אלברט תמך בצעדים להעלות את גיל העבודה המותר וליצור כלכלה חופשית. ב-1846 ננזף אלברט על ידי לורד ג'ורג' בניטינק (George Bentinck) כאשר הוא נכח בדיון בפרלמנט על חוקי הדגן ובכך העניק לרוברט פיל תמיכה שבשתיקה. במהלך כהונתו של פיל התגברה השפעתו החזקה של אלברט כגיבוי לסמכות הכתר או לצדה. הייתה לו גישה לכל הניירת המלכותית, הוא ניסח את התכתבויותיה של המלכה והיה נוכח בפגישותיה עם השרים, או אף נפגש אתם בעצמו בהיעדרה.
רפורמטור וחדשן
ב-1847 נבחר אלברט כנגיד של אוניברסיטת קיימברידג'. הוא ניצל את מעמדו כדי לקדם תוכנית לימודים מודרנית יותר באוניברסיטה והרחיב את מגוון נושאי הלימוד מעבר למקצועות המתמטיקה והלימודים הקלאסיים המסורתיים. הוא מיסד לימודי היסטוריה מודרנית ומדעי הטבע.
השיטפונות ברומניה (1970)
בחודש מאי 1970, ברומניה, היו שיטפונות חזקים, שגרמו לנזקים גדולים לרכוש ואבדן חיי אדם. השיטפונות של מאי 1970 גרמו למותם של 52 בני אדם, להצפתם של 85.000 בתים ולהרס מלא של 13.000 מבנים. השיטפונות כיסו יותר ממיליון הקטרים ביותר מ-1500 יישובים. השיטפונות נגרמו על ידי המסה מהירה של שלגים, שירדו בהרים וגשמים ממושכים ושופעים. הגל הראשון של השיטפונות התרחש בימים 12 עד 15 במאי 1970 והשפיע על 37 מתוך 39 מחוזות רומניה. הגל השני של השיטפונות התרחש בימים 23 עד 25 במאי, כאשר רומניה הייתה בעיצומו של מאמץ לתקן את הנזקים של הגל הראשון.
אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה
רפורמטור וחדשן
באותו קיץ ויקטוריה ואלברט בילו חופשה גשומה בלוך לאגן (Loch Laggan) שבמערב סקוטלנד. מפי רופאם נודע להם כי בנו בילה קיץ שמשי בטירת בלמורל שבמזרח סקוטלנד. באוקטובר נפטר הדייר שהחזיק בטירה ואלברט החל במשא ומתן כדי לשכור את הטירה. במאי שלאחר מכן שכר אלברט את הטירה ובספטמבר 1848 הגיעה המשפחה המלכותית למקום בפעם הראשונה כדי להתענג על הפרטיות שהיא הקנתה.
אביב העמים התחולל באותה שנה כתוצאה ממשבר כלכלי נרחב באירופה. באותו זמן התלוננו ויקטוריה ואלברט על מדיניות החוץ העצמאית של הלורד פלמרסטון, שלדעתם ערערה את היציבות ביבשת עוד יותר. אלברט היה מודאג בקשר לגורלם של בני משפחתו מבתי המלוכה של אירופה שחלק מהם אף הודחו. בבריטניה התקיימו במקביל כמה הפגנות אך לא היו פעולות מהפכניות ואלברט זכה לאהדת הציבור כאשר הביע עמדות פטרנליסטיות ופילנתרופיות. בנאום שנשא בפני החברה לשיפור תנאי העבודה של מעמד הפועלים, שעמד בראשה, הוא הביע את אהדתו ואת דאגתו למעמדות שנושאים בנטל העמל העיקרי של החברה וזוכים לחלק קטן מההנאות העולם. לדעתו הייתה זו חובתם של המעמדות שבורכו בעושר ובחינוך נאות לסייע לאלה שגורלם שפר עליהם פחות.
כאדם בעל דעות ליברליות, הוביל אלברט לא רק שינויים בחינוך האוניברסיטאי, ברווחה, בניהול הכספי של הארמון ובמאבק בעבדות. הוא גילה גם עניין רב בקידום המדע והתעשייה. התערוכה הגדולה של 1851 באה לעולם על בסיס התערוכות השנתיות של החברה המלכותית לאומנויות (Royal Society of Arts) שאלברט היה נשיאה מאז 1843 וקידם אותה רבות. אלברט עמד בראש הוועדה המלכותית שארגנה את התערוכה וניהל לטובתה מאבקים ציבוריים רבים. לעצם קיומה של התערוכה היו מתנגדים רבים ואלברט סבר שהתערוכה תהיה הזדמנות פז לחשוף את התפתחותה התעשייתית המואצת של בריטניה כלפי מדינות העולם.
ב-1 במאי פתחה המלכה באופן רשמי את התערוכה במבנה זכוכית מיוחד שנקרא ארמון הבדולח. התערוכה הצליחה מעל ומעבר למצופה ורווחיה שעמדו על 180,000 ליש"ט שימשו לרכישת אדמות בדרום קנזינגטון שעליהן נבנו מאוחר יותר מוסדות חינוך ותרבות, כולל מה שנקרא מאוחר יותר מוזיאון ויקטוריה ואלברט. הציניקנים כינו את האזור "אלברטפוליס".
חיים ציבוריים וחיי משפחה
ב-1852 מונה אלברט לכמה מהמשרות שהתפנו כתוצאה ממותו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, כולל ניהולו של בית טריניטי ומינוי כקולונל של משמר הגרנדירים. כשולינגטון מחוץ לתמונה, היה יכול כעת אלברט להוביל מהלך של מודרניזציה של הצבא שכבר היה מיושן. ביודעו שהצבא לא מוכן למלחמה, תמך אלברט בפתרון דיפלומטי לסכסוך בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה העות'מאנית. פלמרסטון היה תוקפני יותר והעדיף מדיניות שתמנע את התרחבותה של רוסיה. בדצמבר 1853 הוא הוצא מהממשלה, אך באותו זמן תקף הצי הרוסי הקיסרי את הצי העות'מאני בקרב סינופ. העיתונות הלונדונית תיארה את ההתקפה כטבח נפשע והפופולריות של פלמרסטון נסקה מחדש בעוד שהאהדה הציבורית כלפי אלברט נחלשה. תוך שבועיים מונה פלמרסטון מחדש כשר החוץ. כשהמשיך הזעם הציבורי כלפי הפעולה הרוסית, נפוצו שמועות שווא שאלברט נעצר בעוון בגידה ושהוא מוחזק כאסיר במצודת לונדון. במרץ 1854 היו בריטניה ורוסיה כבר מסובכות במלחמת קרים. אלברט הגה תוכנית למצור על סבסטופול ולהטלת סגר כלכלי על רוסיה. האופטימיות הבריטית המוקדמת נעלמה עד מהרה כאשר העיתונות דיווחה שהכוחות הבריטים לוקים ברמת הצטיידותם ושהפיקוד שלהם מנוהל על ידי גנרלים זקנים הנוקטים בטקטיקות ובאסטרטגיות שעבר זמנם. העימות החל להתמשך כאשר התברר שרמת המוכנות של הרוסים גרועה לא פחות מזו של יריביהם. בשלב זה התפטר ראש הממשלה הלורד אברדין והוחלף על ידי פלמרסטון. משא ומתן מדיני שם לבסוף קץ למלחמה ונחתם חוזה פריז. במהלך המלחמה הסדיר אלברט את נישואיה של בתו בת ה-14 ויקטוריה לנסיך פרידריך מגרמניה, אם כי מימושם של הנישואין נדחו לאחר שוויקטוריה הגיעה לגיל 17. אלברט קיווה שלבתו ולחתנו תהיה השפעה ליברלית על המדינה הפרוסית המתפתחת.
אלברט היה מעורב בקידומם של מוסדות חינוכיים רבים. ידועים נאומים רבים שהוא נשא בזכות קידום החינוך והטכנולוגיה והוא הוזמן לנאום בכינוסים מדעיים רבים. גישתו זו זכתה להתנגדות מצדה של הכנסייה. הצעתו להעניק תואר אצולה לצ'ארלס דרווין, לאחר פרסום ספרו מוצא המינים, נדחתה.
אלברט המשיך להתמסר לחינוך ילדיו ולניהול משק הבית המלכותי. האומנת של ילדיו, לידי שרה ליטלטון (Sarah Lyttelton), ראתה בו אדם חביב וסובלני והוא נהג להצטרף למשחקיהם של ילדיו. הוא היה להוט להסדיר את נישואיה של בתו לנסיך פרוסיה ב-1858 והתאכזב קשות כאשר בנו הבכור, אדוארד, הנסיך מוויילס, לא שיתף פעולה עם התוכנית החינוכית האינטנסיבית שהוא תכנן עבורו. כשהיה בן שבע, היה אמור הנסיך להשלים שש שעות לימודים מדי יום, כולל שעת לימוד גרמנית ושעת לימוד צרפתית. כאשר נכשל הנסיך בלימודיו, הלקה אותו אביו. ענישה גופנית הייתה מקובלת באותם ימים ולא נחשבה לקשוחה יתר על המידה. הביוגרף של אלברט רוברט פולפורד (Roger Fulford), כתב כי היחסים בין בני המשפחה המלכותית היו "ידידותיים, מלאי חיבה ונורמליים... אין כל עדות שתתמוך בדעה כי מערכות היחסים בין אלברט לבין בנו הבכור היו משהו אחר מאשר יחסי חיבה עמוקים". הביוגרף של אדוארד, פיליפ מגנוס (Philip Magnus-Allcroft), ציין שאלברט "ניסה להתייחס לילדיו כאל שווים והם היו מסוגלים לחדור מעבר למעטה הקשיחות שלו מכיוון שהם הבינו שלא רק שהוא אהב אותם, אלא שהוא גם נהנה מחברתם ונזקק לה".
מחלתו ומותו
באוגוסט 1859 לקה אלברט בהתכווצויות קשות בבטנו. במהלך נסיעה לקובורג בסתיו 1860 הוא נהג לבדו בכרכרה רתומה לארבעה סוסים שנבלמה בפתאומיות. כאשר הסוסים המשיכו לדהור לכיוונה של עגלה שעמדה על מפגש מסילת ברזל, קפץ אלברט מהכרכרה כדי להציל את חייו. אחד מהסוסים נהרג בהתנגשות ואלברט הזדעזע קשות. אף על פי שהפגיעה הגופנית היחידה שלקה בה הסתכמה בחתכים ובחבורות בלבד, הוא ציין באוזני אחיו ובאוזני בתו הבכורה שהוא הרגיש שחייו עומדים מנגד.
ב-1861 מתה אמה של ויקטוריה, שהייתה גם דודתו של אלברט והמלכה שקעה בצער. אלברט לקח על עצמו את רוב תפקידיה של אשתו, אף על פי שבעצמו סבל ממחושים בבטנו. האירוע הציבורי האחרון שאלברט עמד בראשו היה טקס הפתיחה של הגנים המלכותיים ב-5 ביוני 1861. באוגוסט ביקרו ויקטוריה ואלברט בבסיס צבאי באירלנד בו עשה נסיך ויילס את שירותו הצבאי. באותה תקופה חבריו לשירות של אדוארד הכירו לו את השחקנית האירית נלי קליפדן (Nellie Clifden).
בנובמבר שבו ויקטוריה ואלברט לטירת וינדזור והנסיך שב ללימודיו בקיימברידג'. באותו חודש מתו שניים מבני דודיו של אלברט מטיפואיד, פדרו החמישי, מלך פורטוגל, ואחיו הצעיר פרננדו. תוך כדי הגעתן של החדשות הללו, נודע לאלברט על הרומן של בנו עם נלי קליפדן. אלברט וויקטוריה היו מזועזעים מהמחשבה על המעשה חסר התבונה של בנם, וחששו מפני מעשה סחיטה, משערורייה או מהריון בלתי רצוי. אף על פי שבריאותו של אלברט הייתה רופפת, הוא נסע לקיימברידג' ב-25 בנובמבר כדי לפגוש את אדוארד ולדון עמו על הרומן שניהל. בשבועות האחרונים לחייו סבל אלברט מכאבים בגבו וברגליו.
כשפרצה פרשת טרנט (Trent Affair), תקרית שבה הורדו נציגים של הקונפדרציה מספינה בריטית על ידי כוחות של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וכמעט וגרמה למלחמה בין בריטניה לבין ארצות הברית, היה אלברט חולה מאוד, אך היה מעורב במאמצים לרכך את התגובה הדיפלומטית הבריטית. ב-9 בדצמבר אבחן אחד מרופאיו ויליאם ג'נר (William Jenner) שהוא לקה בטיפואיד. אלברט מת ב-14 בדצמבר 1861 בטירת וינדזור בנוכחות המלכה וחמישה מילדיהם. סיבת המוות כפי שנקבעה סמוך למותו הייתה מחלת הטיפואיד, אך מחקרים מודרניים מציינים כי אלברט היה חולה כבר לפחות שנתיים לפני מותו, מה שמרמז שסיבת המוות שלו הייתה מחלה כרונית כמו מחלת קרוהן, אי-ספיקת כליות או סרטן.
מורשתו
המלכה שקעה באבל עמוק ויחסו הפושר של הציבור כלפי אלברט פינה את מקומו לסימפתיה. ויקטוריה לבשה שחורים עד יומה האחרון וחדריו של אלברט בכל הבתים של המשפחה נשארו באותו מצב כל השנים, כולל מים חמים שהובאו אליהם מדי בוקר ומגבות ומצעים שהוחלפו בהם מדי יום. מנהגי אבל כאלה לא היו נהוגים בחברה הגבוהה של אותם ימים. המלכה נמנעה מלקחת חלק בחיים הציבוריים והתבודדותה פגמה בהישגיו של בעלה המנוח שניסה לגרום למוסד המשפחה המלכותית לתת דוגמה לאומית מבחינה מוסרית, אם לא פוליטית. לזכותו של אלברט נזקפת הגישה שהמשפחה המלכותית צריכה להישאר מחוץ לעולם הפוליטיקה.
אלברט נקבר באופן זמני בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור, עד אשר נטמן במלאת שנה למותו במאוזוליאום שהוקם בפרוגמור (Frogmore) הסמוכה ושבנייתו הושלמה רק ב-1871. ארון הקבורה, שבסופו של דבר נטמנו בו אלברט וויקטוריה, עוצב מגוש הגרניט הגדול ביותר שנחצב אי פעם בבריטניה.
הנצחה
למרות בקשתו של אלברט שלא יפוסלו פסלים בדמותו, הוקמו אנדרטאות רבות לזכרו בבריטניה וברחבי האימפריה הבריטית. אתרי ההנצחה הידועים ביותר הם אלברט הול, מגדל השעון לזכר הנסיך אלברט ואנדרטת אלברט שבלונדון.
שמו של אלברט הונצח במקומות שונים ובגופים שונים ברחבי האימפריה. החל מאגם אלברט שבאפריקה ועיר הנסיך אלברט שבססקצ'ואן שבקנדה, המשך במדליה על שמו שמוענקת על ידי החברה המלכותית לאומנויות ועד לארבע רגימנטים בצבא הבריטי שנקראים על שמו.
מסורתיים
מסורתיים, מסורתים או שומרי מסורת הוא כינוי והגדרה עצמית של קבוצה גדולה של יהודים, בעיקר בישראל, שרואים עצמם בטווח שבין "" ל"חילונים". לרוב, המסורתיים מקיימים מצוות אחדות ומנהגים שונים הנחשבים סמלי מסורת מובהקים, לא בהכרח בשל הקפדה על שמירת ההלכה, אלא מתוך הזדהות ותחושת השתייכות לעם היהודי, מתוך המחשבה שיש לשמר ערכי מסורת כדי לשמור על קיומו של העם או מתוך רצון להמשיך את מנהגי המשפחה. המסורתיות מזוהה במידה רבה עם היהודים המזרחים בישראל.
הלמ"ס מציע לנסקריו להזדהות כ"מסורתיים לא כל-כך דתיים" או כ"מסורתיים דתיים". ב-2020 בערב ראש השנה התשפ"א פרסם הלמ"ס סקר שבקרב בני 20 ומעלה יש בישראל 22.1% "מסורתיים לא כל-כך דתיים" ו-12.8% "מסורתיים דתיים".
מאפיינים
המסורתיים אינם זרם מוגדר ויחסם לדת קשור בנטיית לבם וברצון להיות חלק מהמסגרת היהודית הכוללת מבלי לראות עצמם מחויבים לשמירת כלל המצוות. למרות זאת אפשר לייחס לרובם שמירה על מספר מצוות ומנהגים הנחשבים מרכיבים חשובים ביהדות. כגון: ישנם מסורתיים המעדיפים לשלוח את ילדיהם, בעיקר בגיל הרך ובבית הספר היסודי, למסגרת דתית. יש הנוהגים גם לבקר אצל רבנים ומקובלים כדי לקבל מהם עצה או ברכה או העשרה בידע דתי בנושאי יהדות. הכל תלוי ברצונו החופשי של המסורתי להקפיד על מצוות ומנהגים הנראים רלוונטיים בעיניו.
עדתיות
המסורתיות נפוצה יותר בקרב יהודי ארצות האסלאם ובקרב היהודים האשכנזים יש אחוז נמוך יותר של אנשים המגדירים עצמם "מסורתיים". הסיבה העיקרית לכך היא הדיכוטומיה היחסית שנוצרה בהדרגה לאחר תקופת האמנציפציה בין אורתודוקסים, רפורמים ואחרים במרכז אירופה (ובהמשך בארצות הברית), ובין חילונים, ציונים-דתיים וחרדים במזרח אירופה בראשית המאה ה-20. בקרב יהודי ארצות האסלאם הייתה ירידה בשמירת המצוות והתקיים מתח בין הדת ובין כוחות המודרניזציה, אך הקיטוב בין הדבקים במסורת ובין מי שהתרחקו ממנה במידה זו או אחרת היה מתון יותר מבאירופה. לא קמו כוחות מאורגנים שביקשו לאתגר את סמכות הרבנות המסורתית. רבים מהעולים מארצות המזרח וצאצאיהם, מגדירים עצמם שומרי מסורת גם אם חלק מאורחות חייהם חילוניים.
רקע רעיוני לדגם המסורתי
דיון בזיקה לחברה הדתית בישראל עובר לרוב באחד משני דגמים:
שלמה דשן טוען כי המסורתיים אינם רואים עצמם כ'חילונים' בנוסח ה"אשכנזי" (בניסוחו) ובוודאי שאינם מתנהגים כך. אמונה באל, מעמד חכמי התורה, שכר ועונש ועוד – כל אלה מקובלים למדי, ואיתם גם נוהגים מעשים הקשורים בחיי המשפחה. התשתית המשפחתית–חברתית-קהילתית מלכדת את המזרחיים באופן המונע מהם 'חילוניות' גמורה, מנוכרת. יהודה שנהב טוען יותר מכך, כי למעשה אין חילוניות מלאה בקרב יהודים במדינה. לדעתו, כל מי שיש לו זיקה שכלית, אמונית או פרקטית למסורת היהודית - איננו באמת חילוני.
מאיר בוזגלו טוען כי המסורתי רואה את עצמו נאמן לעולם של הוריו ומוריו ודוחה את הרעיון המערבי החילוני על ההכרח בכינון עצמי ובכך שהכול פתוח לביקורת. המסורתי מקבל מהוריו ומעביר הלאה למשפחתו ותלמידיו, מתוך כבוד ולא מתוך חיקוי מכני. הירושה שקיבל מהוריו אינה קובעת סדרת פעולות קשוחה, אלא דורשת ממנו עבודת פירוש ועדכון. לדברי בוזגלו, אין כל ניגוד בין מסורת לשינוי, אלא ההפך הוא הנכון: המסורת היא תנאי הכרחי לאפשרות של כל שינוי - אחרת יש סדרת המרות בזו אחר זו ולא שינוי והתפתחות שדורשים גרעין קשיח או שאליו מחויבים. החיים המודרניים מציבים בפני המסורתי אתגרים שלא עמדו בפני אבותיו, ועשויים להיפתר בדרכים שונות. מה שברור הוא שאין הוא מצטרף לקהילה שמקבלת את הפתרון ההלכתי של רב לבעיות אלה וכאן נעוץ ההבדל המשמעותי ביותר בינו לבין אדם דתי. למעשה, הוא מחפש דרכים להגביל את מרחב השאלות ההלכתיות - המסורתי אינו ממרה את פי הרב, אבל בהרבה שאלות אין הוא שואל את הרב.