cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטישמיות מוסלמית
תקופת מוחמד
האסלאם נוטר טינה ליהודים ופחות לנוצרים. רובם המכריע של כתבי הפולמוס האסלאמיים נגד היהדות הושפעו וניזונו ממקורות נוצריים קדם-אסלאמיים, שהתעצמו עם ההתאסלמות ההמונית של הנוצרים. גם טיעוני ההתפלמסויות של מוחמד עם היהודים נשענו במידה רבה על טיעונים ששימשו את הכנסייה נגד היהודים בתקופה המוקדמת. כמו רעיון השמירה על הכשרות כעונש על מרי היהודים, הרעיון כי היהודים שיבשו את כתבי הקודש, וכן הרעיון כי היהודים אינם העם הנבחר נעשו לפני כן בשימוש הכנסייה הסורית ונראה כי מוחמד הושפע מהם.
בקוראן עצמו מופיעים תשעה קטעים בהם מתוארים בני-ישראל כהורגים שלא בצדק את הנביאים ששלח להם אלוהים, דבר המאפיין אותם כרוצחי נביאים בנוסף למאפיין אותם כלא מקבלים את סימני האל וכאלו שאלוהים הקשיח את לבם. דבר שבגללו קיים "השפלה והעוני של היהודים", ושלפיו אין להאמין לטענות היהודים שהם נאמנים, שכן הם אינם יכולים להיות שכאלו לאור זאת שהרגו נביאים. בנוסף זו הסיבה שבשמה היהודים, או חלק מהם, הולכים להיענש בגיהנום. הטיעון של רשיד רידא, בפירושו את האל-אימראן, היה כי הסטריאוטיפ שדבק ביהודים כרוצחי נביאים, היה בעקבות ניסיונם של יהודי מדינה להרוג את הנביא מוחמד, וזאת שלוש פעמים. ולא רק בגלל חריפות הדיונים בין מוחמד ליהודי מדינה באותה התקופה. אבן כת'יר טוען כי היהודים הרגו יותר מ-300 נביאים ביום אחד ועוד באותו היום התפנו לפתוח את חנויות הירקות שלהם.
לפי חדית'ים שונים היהודים ניסו להרוג את הנביא מוחמד במספר הזדמנויות ולפחות שלוש פעמים; (1) כשהוא היה תינוק, לאור קריאה בעתיד. (2) שבט בני נדיר רצו לתקוף את מוחמד עם פגיונות. אך אישה ששמעה על התוכנית שלחה על כך מסר למוחמד ובתגובה מוחמד הגלה את כל היהודים שחיו באזור. בסיפור אחר מוחמד עמד לצד קיר והיהודים תכננו לזרוק עליו אבנים ולהרגו, הוא ראה זאת ברוח הקודש, חזר לאל-מדינה והחליט לצאת נגדם למלחמה. (3) לאחר כיבוש ח'ייבר מסופר כי אישה יהודיה הגיעה עם כבש מורעל כמתנה למוחמד, מוחמד אכל מעט ממנו ושאל אותה על זה. היא ענתה: "רציתי להרוג אותך", ואז הוא ענה: "אללה לא היה נותן לך לעשות את זה". בגרסה אחרת מסופר כי היהודים שלחו את הכבשים המורעלות כדי לברר האם מוחמד היה נביא שקר או אמת, אילו היה מת; היה נביא שקר, ואם שרד; נביא אמת. מסופר כי במחלתו האחרונה של הנביא מוחמד, שהביאה למותו הוא אמר: "אני עוד מרגיש את הכאב של המזון שאכלתי בח'ייבר, והפעם אני מרגיש שאבי העורקים שלי נחתך מהרעל".
תקופת האימפריה המוסלמית
מעמדם המשפטי של היהודים בארצות האימפריה המוסלמית היה זהה לזה של הנוצרים - "בני חסות" (אהל אלד'מה), הנהנים על פי חוק, מהגנה על חייהם, גופם ורכושם ואף יכולים לקיים את מנהגי דתם, גם אם לא בפרהסיה, כל עוד שילמו את מס הגולגולת (ג'יזיה), נהגו בהתאם לחוקי האסלאם והמגבלות האחרות שהוטלו עליהם.
על היהודים נאסר להפיץ את דתם ברבים, עם עונש מוות למי שמשכנע מוסלמי להמיר את דתו. אסור היה ליהודים לבנות בתי כנסת שגובהם מעל למסגדים שבסביבתם. נאסר עליהם לכהן במשרות בכירות בממשל, במערכת השיפוט ובצבא. נאסר עליהם לרכב על סוסים. הם נדרשו לענוד תג בעל צבע נבדל על הכובע. באיראן למשל, הם נחשבו אף לטמאים פיזית ואסורים במגע ("נג'אסה"). נאסר עליהם לרשת שיעים, אף כי ההפך היה מותר ויהודי שהתאסלם זכה בכל הירושה. נאסר על שיעים לשאת יהודיות, אלא בנישואין זמניים (נישואי "מותעה"), שהם סוג נחות ונצלני של נישואין. היו הגבלות רבות נוספות, מסוגים שונים ומשונים, שהיום נחשבות לגזענות ולאנטישמיות.
בנוסף להגבלות הללו, היהודים גם תוארו על ידי המוסלמים, ככנועים, שקטים, ומשוללי-חרב להגן על עצמם. הם נחשבו "בני מוות" ("אולאד אלמות"), פחדנים לא לוחמניים וכפופים. ב"אלרד עלא אבן אלנגרילה" מחמד אבן חזם טוען כי "כל המכיר את היהודים יודע כי הם אספסוף מטונף וחסר בינה, ציבור דוחה, גס והמוני, בוגדני, רך לבב, מאוס, כזבן, בעל שאיפות נמוכות ביותר ובעל כושר הבחנה חלש ביותר. הייתכן כי אלו הם בניו הנבחרים של האל?!". אבן חזם טוען כי שושלת היוחסין היהודית מלאה בממזרות, דבר המעיד על ניוונם המוסרי. הוא מתאר את היהודים כשקרנים ונוכלים (קו המאפיין אותם לטענתו עוד מהתקופה בה יעקב גזל את הבכורה מעשיו), ואומר כי "אף-על-פי שהכרתי יהודים רבים, מצאתי רק שניים שהיו דוברי אמת". במרוקו למשל, הם כונו "אספל אל-סאפלין" (המושפלים שבמושפלים); לחלופין, הם תוארו כמגוחכים. למשל, בקבצים המיוחדים של התורה שבעל פה (חדית'), שנקראו בשם "אסראיליאת" (דברי ימי היהודים), הגיחוך משמש בערבוביה עם אזכור מזימותיהם של היהודים נגד הנביא מוחמד בעיר מדינה.
עם זאת, בניגוד למצבם באירופה, פוגרומים, היו נדירים יחסית. התאסלמות בכפייה אירעה אמנם לעיתים, למשל במרוקו, תימן, ובאיראן בסוף המאה השמונה עשרה, אבל גם זאת, לעיתים יותר רחוקות מאשר באירופה. הייתה אם כן אנטישמיות ברורה, ועדיין הייתה התופעה רכה יחסית לזו שהתרחשה במקומות אחרים בעולם בימי הביניים. ברנרד לואיס טוען כי האנטישמיות הופיעה בעולם המוסלמי רק בשלהי העת החדשה ולא ניתן למצוא קודם לכן הוכחות לקיומה של עוינות מושרשת שניתן לכנות "אנטישמיות" (במובן המודרני) כלפי יהודים, או כלפי כל קבוצה אחרת לצורך העניין. אף שגישה שלילית כלפי יהודים רווחה, היא לא חרגה מרגשי עליונות כלפי מי שנחשבים בני קבוצה נחותה יותר, ולמעשה, הם היו ביטוי של בוז כלפי כל מי שאינם מאמינים באסלאם.
באיגרת "אלרד עלא אלנצארא" שנמען אל הנוצרים מיחס אלג'אחט' את יחסם המחמיר של המוסלמים ליהודים, על הקטעים הביקורתיים המופיעים אודות היהודים בקוראן בניגוד לקטעים חיובים יחסית לנוצרים, וטוען כי אין הדבר צודק. שכן הקוראן התייחס בזמנו ליהודים וכן נוצרים ספציפיים, השייכים לאותה התקופה ולא לאלו הקיימים היום. זאת לאור כך שהיהדות של היום אינה מהווה סכנה לאסלאם כמו הנצרות. וכן לאור זאת שהצרות שהביאו הנוצרים על המוסלמים כיום, הרבה יותר חמורות מאלו שהביאו היהודים, ולכן יש מידת אי-צדק ביחס הדחייה של הציבור ליהודים. אלג'אחט' טוען כי האדם נוטה לנטור ולהסתכסך יותר עם אלו המוכרים לו; ולאור סיפור היהודים השכנים למוסלמים ומוחמד ב"בית'רב" (אלמדינה) שמוזכרים בקוראן, היהודים יותר מוכרים למוסלמים מהנוצרים ומכאן הסלידה והדחייה החזקה יותר של המוסלמים כלפי היהודים. זאת בחוסר צדק שכן הנוצרים מהווים סכנה גדולה יותר. אלג'אחט' ממשיך וטוען כי כשעשו מוחמד ואנשיו (מהאג'רון) את ההיג'רה ממכה למדינה התעוררה קנאה בין היהודים, שכבר חיו שנים באלמדינה לצד שכניהם המקומיים (אנצאר), למוסלמים על האחדות והאחווה שהביאה עליהם הדת החדשה. לאור זאת היהודים כדי לפגוע בדת החדשה החלו להעלות ספקות בלבבות המאמינים החדשים וסיעו לאויבי האסלאם. לא רק העלו ביקורת וספקות אלא גם פעלו בהתגרויות ופעולות איבה, תוך קשירת קשרים והפעלת מזימות. היהודים הקדישו את נפשם וממונם להילחם במוסלמים החדשים ולהרחיקם בפעילות מתמשכת שהתעצמה. דבר שהוביל לשנאה, טינה ותיעוב מופלג על היהודים מצד המוסלמים. כשככל שליבם של המוסלמים הוקשח לשנוא את היהודים הוא התרכך כלפי הנוצרים. אלג'אחט' חולק על הפרשנות שנותן ההמון, בניגוד לשכבות המובחרות של יודעי הדבר, וטוען כי הנוצרים עליהם מדבר הקוראן אינם כנוצרים בני הדור. אלג'אחט' אף כועס על השימוש שהנוצרים עושים בציטוט הקוראני: "אכן תמצאו כי היהודים והמשתפים לאל (משרכון) הם עזי האיבה ביותר כלפי המאמינים (המוסלמים) וכי אלו האומרים: נוצרים אנו, הקרובים ביותר לרחוש אהדה למאמינים" וטוען כי הנוצרים מבקשים באמצעות זאת להטות את לב הציבור המוסלמי (האספסוף ובני השכבות הנמוכות) נגד היהודים תוך קירובם לנוצרים. אלג'אחט' טוען כי המוסלמים ראו את דרגת היהודים ורמת דתם כדרגת ורמת המקצועות בהם החזיקו; צבעים, בורסקאים, מקיזי דם, קצבים ומתקני תיקונים; ומכאן תפסו שגם כפירתם הייתה הרעה שבכפירות ולכן עליהם להיות המושפלים ביותר. גם אבו חאמד מוחמד אלגזאלי טוען כי הכפירה מהיהדות נחשבת לכפירה מהרמה הנמוכה ביותר מבין הכפירה של הנוצרים ויתר המאמינים באל ובנביאים. אלג'אחט' מסביר כי כיעורם של הנוצרים התמעט בעיני המוסלמים לאור הצורה הכעורה יותר שבה ראו את היהודים. אלג'אחט' מעלה על הכתב שני סיפורי שוק ורחוב שהתרוצצו בדורו על היהודים: (1) מוסלמי שמע שיהודי יעשה כל דבר על-מנת להתנכל למוסלמי, ולכן החליט להתלוות ליהודי לאורך היום. כשהיהודי לא עשה דבר לאורך כל היום שאל המוסלמי את היהודי לפשר הדבר והיהודי ענה כי לאורך כל היום ניסה להשפילו בזה שדרך על צילו. (2) יהודי שניצח שליט במשחק שח-מט ביקש כתגמול על ניצחונו למחוק את שם אללה מכל ספרי הקוראן שהיו בממלכה. (3) יהודי חוכר שהגיע לשלם ג'זיה קילל את הגובה המוסלמי ברוב חכמה, כשהאחרון הניח כי כלל לא מדובר בו.
הוגים מוסלמים שונים וביניהם אלסמואל אלמגרבי (השתקת היהודים), טענו שהיהודים מעולם לא תרמו מאומה לתרבות העולם. והתייחסו ליהודים בבוז והשפלה על שפגעו ובגדו בנביאיהם וכן בנביא מוחמד. כמן כן, על כך ששיבשו והחליפו את כתבי הקודש שבידיהם (תחריף, תבדיל): הטיעון היה כי ליהודים (ולנוצרים) ניתנו נבואות אמת בשעתן, אולם עם הזמן רבניהם שינו אותן ואת כתביהן. כשהקוראן ירד (חזר) לעולם על ידי מוחמד בצורתו האמיתית והטהורה, ומכאן האסלאם בא להחליף את היהדות והנצרות שלא קיימו כראוי את רצון האל, ולקיים את רצון האל האמיתי. אלמגרבי אף האשים את עבדאללה בן סלאם היהודי על שדחק והוסיף לאסלאם שלא במקומו את ההלכה היהודית שאם גבר ואישה מתגרשים בפעם השנייה אם הם רוצים להינשא בפעם השלישית על האישה להינשא קודם לגבר אחר ואז להתגרש ממנו ורק לאחר מכן להתחתן מחדש עם בעלה.
בתקופת תור הזהב רדיפות ואלימות מתועדות נגד יהודים בארצות האסלאם היו מועטות. תנאי עומר כמעט ולא יושמו וכן הרעיונות הנוצריים על היהודי השטני או עלילות דם לא היו קיימות כלל. לא היו גירושים המוניים של יהודים או האשמת יהודים שהתאסלמו בחוסר נאמנות בדתם החדשה. פגיעות ביהודים במהלך ימי הביניים הוסברו בעיקר בהפרת התנאים והברית ("נקד אלעהד") מצד בני החסות, דרך מיאוס במעמדם הנחות ולבישת בגדי פאר כשליטים המוסלמים, תפיסת עמדות שלטון או פגיעה בכבוד הנביא והאסלאם. ישנם חוקרים הטוענים כי ככל שהוטב מצבם של היהודים מבחינה כלכלית כך גברה האיבה כלפיהם, כמו גם מינויים של יהודים או לא מוסלמים אחרים לנכבדים בחצרות השליטים – דבר שהיווה ביטוי חומר להפרת חלק מהגרסאות של תנאי עומר, שאין לתת בידי לא-מוסלמי שלטון על מוסלמי. דווקא יהודים שהמירו לאסלאם היו אלו שביקשו להוריד את היהודים מהגנת כלל החסות בטענה כי היהודים אינם מונותאיסטים אלא עובדי-אלילים ואפילו עובדי אש.
מיהו העם הנבחר
לאסלאם בסיס אתני מוצק ואיתן שהתבסס על השבטים הערבים של חצי האי-ערב. הבחירה האלוהית ניתנה לאברהם ומשם עברה לבנו ישמעאל, אחי יצחק, שממנו יצאו הערבים. שהתאחדו עם בואו של הנביא מוחמד. האסלאם אינו המשך היהדות אלא מחליפו "החזרת עטרה ליושנה", מטהרת ומשחזרת את המונותאיזם האמיתי של אברהם ומשה (ואף ישו) כפי שניתנו בצורתם המקורית, שנשחקו במרוצת השנים, במיוחד אצל הנוצרים, על ידי בני אדם אינטרסנטים. האסלאם אינו נזקק לתנ"ך אלא מעמיד את הקוראן בפני עצמו, כתחליף הנכון והאמיתי, שהתגלה בפני מוחמד בצורתו המקורית בנבואה.
אפשרות לגאולה
על-פי עבד אל-ע'ני א-נאבולסי (מת ב-1731) הסוני גם בני החסות יכולים לזכות בגן עדן ואושר לעתיד לבוא. אף על פי שלפי האסלאם אם מוסלמי הורג יהודי, זוראסטרי, פרסי או דרוזי מקומו בגן עדן מובטח. אולם אם נהרג על ידי אישה, אין גן-עדן. אם אישה נהרגת בתולה מקומה בגן עדן מובטח, אולם אם נהרגה לא בתולה, מקומה אינו מובטח.
תקופת האימפריה העות'מאנית
האנטישמיות העות'מאנית המשיכה את ה"מסורת" המוסלמית. בימיו של הסולטאן מהמט השני למשל, במאה החמש עשרה, היהודים נדרשו ללבוש כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות. במאה השש עשרה, בתקופתו של הסולטאן מורט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ועל הגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים".
לאחר עלילת הדם הראשונה שהתפרסמה באימפריה העות'מאנית, הסולטאן סולימאן השני הוציא כבר במאה השבע עשרה צו מלכותי (פירמאן), שהגן על כל יהודי האימפריה מעלילות הדם. למרות זאת, רבו מקרי רצח של יהודים, ובדרך כלל נמנעו השלטונות מלהעניש את הרוצחים. כלפי היהודים הופעלו גם חוקי עומר, שמקורם עוד בתקופת האימפריה המוסלמית, ואם כי הם לא הופעלו במלואם, הרי גם הם עשו את שלהם בהשפלתם של היהודים. במסגרת זו שבו היהודים וחויבו למשל בתשלום מס הגולגולת הקדום (גִ'זיַה), ועוד.
המגע המוסלמי עם המערב במאתיים השנים האחרונות של האימפריה העות'מאנית, החמיר בה את האנטישמיות. הוא גרם למשל להפצתו של רעיון עלילת הדם, למרות אותו פירמאן של סולימאן השני. בהקשר זה, "עלילת דמשק", 1840 היא המפורסמת ביותר. גם התפיסה בדבר הקשר העולמי בין "הבונים החופשיים" ליהודים יובאה מהעולם הנוצרי באותה תקופה; במאה התשע עשרה, גם עלילת הפרוטוקולים של זקני ציון הופצה ברחבי האימפריה העות'מאנית, ועוד.
החל מסוף המאה השמונה עשרה ואילך, ירד בהדרגה כוחו של האסלאם בעימות מול הנצרות העולה. ככל שנחלשו המוסלמים, התגברה גם האנטישמיות בקרבם; עדיין, גם בשלהי תקופת האימפריה העות'מאנית נותר הרבה מן הסובלנות (היחסית) המוסלמית, המסורתית. בפרשת דרייפוס למשל, כמה מראשי ההוגים המוסלמים, ביניהם רשיד רידא, רפורמטור סורי שפעל במצרים והיה מאבותיהם הרוחניים של "האחים המוסלמים", הגנו על דרייפוס וטענו לחפותו; גם עלילת דמשק, שהוזכרה לעיל, התרחשה בתקופת שלטונו בעיר של מוחמד עלי, מתנגדו של השולטן העות'מאני, ומי שליבה את העלילה יותר מכל, היה דווקא הקונסול הצרפתי בעיר.
תקופת האימפריה הספווית
ב מעמדם של היהודים הוחמר לרעה ויהודים סבלו ממגבלות שונות, שלעיתים החלתן חויב בקרב יהודים בלבד. המגבלות כללו חוקים שנועדו להשפיל. ביניהם איסור לצאת מהבית בזמן ולאחר גשם, איסור להיכנס לבתי וחנויות של מוסלמים ולגעת בסחורות, איסור על נעילת נעליים תואמות, איסור על נשים יהודיות לכסות את פניהן, עדות יהודי אינה מתקבלת גם במשפט בין שני יהודים וכן חובת ענידת טלאי צהוב לצד החזה.
בסין
במהלך תקופת שושלת צ'ינג נרדפו יהודי סין על ידי הקהילה המוסלמית, כנראה בעקבות רדיפות המוסלמים על ידי הסינים חיפשו האחרונים מישהו חלש יותר להוציא עליהם את חמתם או על-מנת להעביר את זעם הממשל ליהודים. הרדיפות כללו: הצקות, עלבונות, אפליה, הכאה בציבור, בוז והשפלה. אוליבר ביינברידג' הבריטי שהגיע לביקור בקאיפנג בשנת 1906 בחיפוש אחר ספרים ומגילות יהודיות סיפר כי בעת ביקורו הואשם על ידי המון זועם מוסלמי בהיותו "רב מסווה", והוקף במהרה על ידי ההמון הזועם הקורא מילות גנאי על יהודים, מוכן לתקיפה, מחזיק באבנים, מוטות וסכינים. רק לאחר שהצליח לשכנעם כי אינו יהודי העבירו האחרונים את חמתם. עוד ציין ביינברידג' כי המוסלמים המקומיים נהגו למשוך בכנף גלימותיהם כשיהודי עבר, דבר שהעיד על פגיעה חמורה בכבוד העובר ושב בתרבות הסינית.
התקופה המודרנית
עם התמסדותו של האסלאם מהמאה העשירית ובעיקר בירידת כוחו הצבאי, מדיני וכלכלי בימי הביניים המאוחרים, הידרדר מצבם של היהודים (כיתר המיעוטים) במדינות המוסלמיות ככל שהפתיחות התרבותית-חברתית המוסלמית הלכה ונמוגה. מסעות הצלב והרקונקיסטה החלישו את העולם המוסלמי וזה הביא לליבוי הקנאות וחוסר הסובלנות, כמו גם להחלת וביצוע תנאי עומר, להוציא תקופות נוחות מסוימות. היהודים בתקופה זו התכנסו בעצמם והורידו קומה, בעוד הנצרות המשיכה להשפיע על האסלאם (דרך מעמד מיוחד שניתן לנוצרים כחלק מההסכמים עם מדינות אירופה), בתקופה זו הוחדרו לאסלאם אלמנטים נוצריים אנטישמיים. הכוללים האשמת היהודים ברצח אל (בהתאם לנאמר בהדית' אך בניגוד לנאמר בקוראן), עלילות דם וכן הפרוטוקולים של זקני ציון שיובאו מהמערב בדרך-כלל על ידי כמרים נוצריים במאה ה-19. אלמנטים המתחזקים בימים אלו בעולם המוסלמי כולו. השינויים הפוליטיים הגדולים שנכפו על העולם וההנהגה המוסלמים בעידן המודרני והקולוניאלי וכן בחסות השלטון האירופאי-דמוקרטי מאוחר יותר שחררו את היהודים (כיתר בני החסות) מתנאי עומר, אך לא זיכו אותם בשוויון מלא. כמו גם עוררו תגובות קשות מצד חכמי הדת וכן ההמון על שהפרו את תנאי ה"ברית".
מאחר שמעמדם של יהודי מדינות האסלאם שופר במידה ניכרת במהלך התקופה הקולוניאלית ובהשפעתה, גם הודות לשתלדנות יהודי אירופה לטובתם, בעיני שכניהם המוסלמים היהודים נקשרו לשלטון הקולוניאלי. עם התחזקות התנועות האנטי-קולוניאליות, התחזקה התפיסה כי המערב הנוצרי מעוניין להשמיד את האסלאם במטרה להשיג שליטה עולמית, וזאת בעזרת יהודי העולם המשמשים כמעין שליחי המערב.
החל משנות השישים, בימי הנאצריזם, הספרות והתעמולות האנטישמית כדוגמת "הפרוטוקולים של זקני ציון", "היהודי הבינלאומי", כמו גם ספרים נגד היהדות והתלמוד התחזקו בעולם הערבי. עניין זה השפיע על דמותו של היהודי בספרות הערבית ובעקבות כך החלו להציג בספרות הערבית את דמות היהודי בדומה לספרות האירופאית-נוצרית אנטישמית. בעקבות אימוץ זה היהודים החלו להיות מוצגים כסטראוטיפים המייצגים את כל היהודים ללא יוצא מהכלל, גברים כנשים, כרעים מבטן ומלידה שלעיתים אף אינם משתנים בהתאסלמות, שכן היהדות היא קודם כל תכונות אופי ולא דת. תכונות היהודים הם: הפקרות מינית ובוגדניים כלפי בני זוגם, תאבי בצע, בעלי יצר קיצוני לשלוט ולהתעשר, בעלי יצר השתלטות, שייכים לדת מרושעת ואכזרית ומקיימים טקסי פולחן-דם באמצעות קורבנות אדם. גם הרעיון כי נשים יהודיות נוטות להינשא לגברים לא-יהודיים בעלי עוצמה, על-מנת להגן על העם היהודי, כמו הרעיון שצפיה נישאה למוחמד מסיבה זו, נספגה בתרבות הספרות הערבית. כל נדרי הפך למוצג כשבועה שנועדה לבטל את כל שבועותיו של היהודי, כבסיס לאפשרות היהודים להעמיד פנים שהפכו לבני דת אחרת, בעת צורך או על-מנת לגרום לטובה בקרב היהודים. כשספרות זו ניזונה במפורש מהספרות האנטישמית אירופאית והנוצרית שחדרה לארצות הערביות בין שנות החמישים עד השבעים.
האנטישמיות בתרבות הערבית-מוסלמית חדרה גם לאקדמיה ובמאמרים רבים ובמיוחד בקרב האנטי-מזרחנים המוסלמים, היהדות והיהודים הפכו מאז ומעולם לאויבי האסלאם, במלחמה בין הטוב והרע, בין האמת והשקר. כשלאחר תקופת האימפריאליזם לא נותר ליהודים עוד ממה לגזול, אז הם עברו לארץ המובטחת. עבד אלרחמאן טוענת שהיהודים השתמשו בתחבולות על-מנת להסתיר את מניעיהם האמיתיים, כמו שישראל עושה בהסתתרותה מאחורי דמות אימפריאליסטית ואז אתאיסטית. כמו כן היא טוענת שהציונות הוא הגוש הסרטני בעוד יהודי יתר העולם הם "חיידקיו שהסתתרו בתאי קיומינו לפני הופעת המחלה". היא מאשימה את היהודים בתוקפנות האינטלקטואלית על העולם המוסלמי והערבי כאחד, דבר שגרם לפיצול והפרדת האחדות כמו גרם לאובדן הזהות והגאווה הערבית. היא מתבססת על ספרו של האדמירל ויליאם גאי קאר אותו היא מכנה "כלים על לוח שחמט" וטוענת כי היהודים "עמדו מאחורי כל צרות האנושות בעת החדשה, צרות של טרור ולוחמה, התפרצויות של תסיסה, אנרכיה, אתאיזם וכיבוש צבאי, והן מגשימות בפועל מזימה נוראה שמטרתה להשתלט על העולם כולו". היא עוד טוענת כי היהודים בתקופת החליף עותמאן התחזו למוסלמים ועוררו את המרידות נגדו. כמו כן היו אלה היהודים שעמדו מאחורי האימפריאליזם האירופאי ואף מאחורי מסעות הצלב הנוצריים שנערכו נגד המוסלמים. היא גם טוענת שהיהודים אף ניסו לשחד את הסולטאן עבד אלחמיד השני למכור להם את שטחי מדינת-ישראל, משלא הסכים, הוחלט על פירוק האימפריה העות'מאנית על ידי האנשים שמאוחר יותר יועדו להגשים את החזון הציוני (לויד ג'ורג', ארתור בלפור ווינסטון צ'רצ'יל). היא טוענת כי היהודים היו אלו שהפיקו את מירב התועלת מהקמת מדינת-ישראל יותר מהמעצמות הקולוניאליות. היא עוד טוענת כי מטרות האקדמיה הקולוניאלית היה להפריד ולמשול בתחומי התרבות, ההיסטוריה והארכאולוגיה, כשמאחוריהם עמדו היהודים. היא גם טוענת שהיהודים עשו עיוותים בחקר האסלאם וכי כעת לאור זאת חלקים נרחבים מהפרשנויות היהודיות לאסלאם השתלבו בלימודי האסלאם והתקבלו כאמיתות ומשם המשיכו להתגולל על ידי חוקרים מוסלמים, ולכן יש צורך לבטלם ולחזור למקור. היא גם טוענת כי מראשית תקופת האסלאם, יהודים מומרים מזויפים החדירו אלמנטים יהודיים לפירושי הקוראן והיום חוקרים יהודים ממשיכים בכך וזאת "כדי להראות ש... האסלאם כולו אינו אלא המצאה יהודית".
עד הקמת מדינת ישראל
המופתי הירושלמי, חג' אמין אל-חוסייני מסמן את הקצנת האנטישמיות המוסלמית המודרנית. הוא היה זה שהעמיד במוקד את סכנת ההשתלטות היהודית על ירושלים, כסכנה כלל אסלאמית, וכמעין חידוש מסעי הצלב להקמת בית מקדש שלישי.
עלייתו לגדולה נובעת וכרוכה עם מאורעות תר"פ, 1920, שהיו במידה רבה פרי הסתותיו והוא המשיך בכך לאחר מינויו למופתי, במאורעות תרפ"א - 1921, טבח חברון (תרפ"ט) - 1929, המרד הערבי הגדול (1936–1939), ועד הצטרפותו המלאה אל הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
חוסייני הגיע אל גרמניה הנאצית לקראת סוף 1941 ושהה בה עד סיום המלחמה. היטלר אישית הבטיח לו, כי עם כיבוש המזרח התיכון, "מטרתה היחידה של גרמניה תהיה, להשמיד את היסוד היהודי המתגורר במרחב הערבי בחסות הבריטים". חוסייני אף ליווה באופן אישי, ביחד עם אדולף אייכמן, סיור בקרה ומעקב אחר תהליך ההשמדה בתאי הגזים באושוויץ. הוא הצטרף ליחידת אס אס בבלקן, וסייע שם בגיוס חיילים לדיוויזיה מוסלמית מיוחדת בוואפן אס אס, מקרב המוסלמים של בוסניה והרצגובינה. הדיוויזיה קיבלה את השם דיוויזיה הררית מס' 13, חאנדיאר אס אס; בנוסף, הוא היה שותף לתכנון מבצע "אטלס" - מבצע שכוון להרעלת מעיינות ראש העין בארסן חמצני ומטרתו הייתה להשמיד את יהודי תל אביב. צנחנים גרמנים וערבים צנחו באוקטובר 1944 באזור יריחו, כשבכליהם רעל בכמות שהייתה יכולה לחסל כרבע מיליון נפש. למזלו של היישוב היהודי, אנשי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID) לכדו חלק ממשתתפי המבצע מבעוד מועד ובכך סיכלוהו.
מול ההנהגה הפלסטינית הנאצית היו גם ערבים ומוסלמים שהתנגדו לאנטישמיות באופיה זה, הרצחני. למעט קולות וזרמים שוליים, רוב רובו של הציבור המצרי דחה את הפאשיזם והנאציזם, הן כפילוסופיות, הן כדוקטרינות, הן כמוסדות והן כפרקטיקות. רוב העיתונות המצרית, למשל, הביעה בשנים 1945–1947 את הזדעזעותה ממחנות המוות שהלכו והתגלו וחלקה ראתה בכך בעיקר הוכחה נוספת להידרדרותה של תרבות המערב. זרם חשוב בדעת הקהל הערבית, ובראשו אינטלקטואלים מצרים בולטים, כמו טה חוסיין ותאופיק אל-חכים, הביע זעזוע מהיקף השואה וחמלה על קורבנותיה. עם זאת, עמדה זו של המצרים הייתה שונה כבר אז, במובהק, מזו של התנועה הלאומית הפלסטינית והעיתונות הפלסטינית. מיעוט מקרב הפלסטינים הכחיש את השואה בעוד רובם מזערו את היקפה ובעיקר הביעו את חששם מן השימוש הפוליטי המתוחכם שיעשו מן הסתם הציונים, באסונם של בני דתם, לקידום ההשתלטות על ארץ ישראל.
מהקמת מדינת ישראל עד מלחמת ששת הימים
לאחר הכרזת העצמאות ב-1948 ובעקבות ההלם של מפלת הערבים במלחמת העצמאות, החל בידוד חברתי גובר של היהודים בארצות ערב. הבידוד לווה בכמה גלי פרעות, ובעיראק, תימן ומאוחר יותר - מצרים, גם בגירוש. מה שהיה עד כה, בעיקרו, בוז, התחלף בשנאה כלפי "הישות הציונית" ובני בריתה ודתה, היהודים. עוצמת השנאה הייתה כעוצמת "האסון" - הנכבה – כפי שכונתה המפלה הערבית במלחמת 1948.
עלייתו של נושא ניצול השואה, ניפוחה ופיברוקה כביכול, הואצה על ידי משפט אייכמן (1960–1961) והתקרבות הכנסייה הקתולית ליהדות בועידת הוותיקן השנייה (1962–1965). שני האירועים נתפסו בדעת הקהל הפאן-ערבית, כניצחונות לא הגונים של היהדות וחיזוק למדינה הציונית, המבתרת את האחדות הערבית, עם שהיא מפיצה כזבים מעוררי חמלה בעולם הנאור-כביכול.
פעילה במיוחד בהפצת רעיונות אלה הייתה תעשיית הסרטים המולאמת, במצרים של גמאל עבד אל נאצר. בסרטים על תקופת הנביא הודגשו המוטיבים של תאוות הבצע היהודית, נוסח שיילוק, כמו גם נטיית היהודים לזימה ולהפקת ממון ממנה - ראו, אפילו אבות סוחרים בבנותיהם! – מוטיב חדש, שלא היה בשעתו בקוראן; זאת, בנוסף למשטמה הנסתרת והמתוחבלת שייחסו הסרטים הללו ליהודים של העיר מדינה, במגעיהם עם הנביא.
חזונות אפוקליפטיים
לפי עמראן נזאר חוסיין המשיח יגיע רק לאחר שיתקבלו כל הסימנים הבאים: היהודים יחזרו לארץ-ישראל ויקימו מדינה, הדג'אל (נביא השקר – בחור יהודי אדום שיער עם תלתלים) יגיע, הכנרת תתייבש, ותימן תעלה על ערב הסעודית בכוחה, תקרה מלחמת גוג ומגוג, ישראל תעלה ותשלוט בעולם לשבוע שיידמה כמו שנה, האימאם הנעלם יגיע. ואז תגיע המלחמה הסופית; הזמן להילחם ביהודים כולם, כשבזמן זה גם הסלעים והעצים יקראו: "הו מוסלמי! יהודי מתחבא מאחורי - בוא והרוג אותו!". חזון זה ידוע בשם "חדית' האבנים והעצים".
ממלחמת ששת הימים ואילך
לאחר מלחמת ששת הימים ירד כוחה של הפאן-ערביות ועלה מחדש כוחו של האסלאם במדינות ערב. הרעיונות וההנמקות עברו מן הספרות הפאן-ערבית אל הספרות האסלאמיסטית. האכזריות, הבוגדנות ואהבת התרמית, שהאיסלאמיסטים מצאו ביהדות, עוד מימי מוחמד, באו כאן לידי ביטוי מחודש. היהדות הוצגה תכופות כמרושעת, לא מוסרית, תאבת מזימות ובצע. ישראלים וציונים, הפכו לנאצים - גזענים פושעים, גוזלי אדמה העוסקים ב"טיהור אתני". האסלאם המתעורר החל רואה כעת את היהדות והציונות כמקשה אחת, בניגוד למה שהיה לפני 1948. המאבק אסלאם-יהדות הוכר כמלחמת דת כלל עולמית רבת דורות, המגיעה עתה לשיאה, כאשר היהודים אויבי האסלאם נהנים גם מגיבוי ארבע מעצמות העל.
הממשלות הערביות אינן עושות דבר למול הכזבים הללו, ולמעשה הופכות אותם ללגיטימיים מתוך רצון להגן על עצמן מפני זעמם של בני עמם הממורמרים, משוללי הדמוקרטיה, חופש הדיבור וזכויות האדם הבסיסיות. תפיסת זו חדרה אפילו לחוגים שמרנים ומקורבים למשטרים, מאינדונזיה עד אפריקה, וכבר לא הייתה רק עניין ערבי. היא נפוצה בעיקר בחוגים מיליטנטים-קנאים, לאו דווקא אלימים, בארצות הליבה, מאפגניסטן עד מרוקו.
אנטישמיות "שמית" זו מאיימת במיוחד כשהיא בשליחות אללה, ועל כך מעידה המהפכה האיראנית ב-1979 נגד "השטן הגדול" (אמריקה והמערב ה"צלבני"), והשטן היהודי-ציוני. זוהי מלחמה טוטאלית, כיוון שהיא דתית בעיקרה. אנטישמיות מסוג זה הסיטה את הג'יהאד מייעודו המקורי והפכה אותו לכת מוות. השמדת ישראל היא הקדמה לג'יהאד מוצלח, כמו מלחמתו של היטלר ביהודים, שנתפסת אף היא כיריית פתיחה לשליטה עולמית.
בקרב מהגרים מוסלמים באירופה, האנטישמיות קנתה לה אחיזה והעמיקה, על רקע היעדר שילוב בקהילות המקומיות ובשל הקנאה בהצלחה של יהודים. מוסלמים קיצונים, ולאו דווקא אירופאים לבנים, הם ממובילי האנטישמיות באירופה. העולם האסלאמי ייבא את האנטישמיות מאירופה, "אסלם" אותה (בעיקר כמכשיר הסתת המונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני), וייצא אותה מחדש לאירופה ולמערב, באמצעות הפזורה המוסלמית ובאמצעות תומך בלתי צפוי - מתנגדי גלובליזציה אנטי-מערביים.
המהות השלילית של היהדות, מטבע בריאתה, נתפסת כעת כגורם לסכסוך, בעוד שעד עתה, הסכסוך היה הצידוק לעוינות כלפי היהודים. הפרדוקס הוא, שבעשורים האחרונים, מי שמייחסים ליהדות את כל אותן תכונות שליליות אינם דווקא אלה הדוגלים ב"יישום השריעה" כמזור לכל חוליי האסלאם, אלא בעיקר אלה העוסקים בדעוה - תעמולה, חינוך, פעולה סוציאלית. בכל הסבר של התרחשויות, ויהא הרחוק ביותר מהסכסוך בארץ ישראל, החלה היהדות העולמית להופיע כמרכיב פעיל, קל וחומר לגבי ארצות שמתגוררים בהן מיעוטים יהודים.
התמורה העיקרית שחלה באנטישמיות של הדעווה בשני העשורים האחרונים היא עלייתה של הכחשת השואה והגדרתה כ"כזב מחודש" ו"מזימה ענקית", האופייניים ליהודים הרמאים מטבעם. בשנות ה-80 של המאה ה-20 קיבלו תימות אלה חיזוק אדיר על ידי המידע המדעי כביכול, שסיפקו מכחישי שואה במערב אירופה, כגון גארודי, רוק, פוריסון ואירווינג, שכתביהם תורגמו מייד לערבית. הייתה גם השפעה סובייטית בכיוון של מזעור השואה, אשר ניכרת למשל בעבודת הדוקטורט של מחמוד עבאס (אבו מאזן), במכון המזרחני של אוניברסיטת מוסקבה (1998), אף על פי שמאוחר יותר בחייו הוא נפגש עם רבנים אמריקאים וטען ששינה את עמדתו.
חרף הסכמי השלום עם ישראל, גם במצרים ובירדן רווחות תופעות אנטישמיות בעלות סממנים "נאצים" וכמוהן גם בערב הסעודית הפרו-מערבית כביכול. בפקיסטן – מדינה לא ערבית וללא סכסוך טריטוריאלי עם ישראל - מתקיימת ופורחת הספרות האנטישמית. וזה המצב גם ברשות הפלסטינית, דבר המתבטא בספרי לימוד, אך גם בהמעטת חשיבות השואה או אפילו הכחשתה. סקרי דעת קהל שנערכו באחרונה בקרב הפלסטינים בשטחים, כמו גם בקרב ערביי ישראל, מורים על שיעור ניכר של הדוגלים בדעה כי היקף השואה הוא מוגזם או של כאלה המסרבים להאמין בעצם קיומה.
גם חזבאללה הוא ארגון אנטי-ציוני אנטישמי. בתחנת הטלוויזיה שלו אל-מנאר משודרים תכנים אנטישמיים בוטים ודברי הסתה לרצח יהודים. הארגון עוסק בטרור בינלאומי נגד יהודים בישראל וברחבי העולם, כגון הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994.
פטראשקו הטוב
פטראשקו הוא בנו של ראדו הגדול. הוא כונה "הטוב" כי בתקופת שלטונות לא היו רדיפות נגד האצולה.
בשנת 1554 הוא קיבל מסולימאן הראשון תפקיד של וויווד של ולאכיה במקום מירצ'ה הרועה שהיה אחיו. בפקודת הטורקים בשנת 1556 הוא פלש לטרנסילבניה במטרה להחזיר לשלטון את ג'ון סיגיזמונד, מלך הונגריה. ב-28 באוקטובר 1556 הוא היה בקלוז' ובחן את מצב בשטח. מכיוון האזור לא היה שקט היה צורך בפעילות צבאית נוספת. עקב מצב בריאותו הוא לא היה יכול להצטרף לצבא ועבר לאזור סיביו ובהמשך לבוקרשט בה נפטר בדצמבר 1557. הוא נטמן במנזר דאלו בקרבת טרגובישטה.
קיימת השערה שפטראשקו הורעל על ידי מושל סוקול שבעצמו רצה להיות שליט ולאכיה. כאשר מירצ'ה הרועה קיבל את המינוי של וויווד והגיע לאזור, מושל סוקול עם בנו נמלטו לטרנסילבניה.
פלוגת יהונתן
פלוגת יהונתן הייתה פלוגה של "ההגנה" שהשתתפה במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. גילם הצעיר של לוחמיה ומספר נפגעיה הרב ייחד אותה משאר היחידות בגזרה. הפלוגה השתתפה בהגנה ובכיבוש מוצבים וכפרים באזור העיר ובלמה ניסיונות של שריוניות ערביות לחדור לירושלים המערבית, ליד נוטר-דם, מול חומת העיר העתיקה. כמו כן כבשה פלוגת יהונתן את הכפרים בית מזמיל, קריית יובל של היום, חירבת אל חמאמה, יד ושם של היום, עין כרם ומלחה. באוגוסט 1948 פורקה הפלוגה עקב שיעור האבדות הגבוה שסבלה. כיכר פלוגת יהונתן בירושלים נקראה על שמה.
הקמה וקרבות ראשונים
פלוגת יהונתן הוקמה באפריל 1948 על ידי יהושע אריאלי, מפקד הגדנ"ע בירושלים דאז, בהוראתו של מפקד מחוז ירושלים של ההגנה, דוד שאלתיאל. האחרון קבע את שמה לציון יחסו אליה, כיחס דוד ליהונתן במקרא. הפלוגה הורכבה מנערים מתחת לגיל גיוס, שגויסו בשל מצב החירום והמחסור בכוח-אדם לוחם, מנערים שלפני גיוסם לפלוגת יהונתן היו בגדנ"ע בירושלים וכן ממפקדיהם, צעירים שחלקם היו יוצאי גדנ"ע וחלקם היו מורים, אנשי חינוך, יוצאי הצבא הבריטי שלחמו במלחמת העולם השנייה וכן אנשי "ההגנה" בשנות ה-20 ואף ה-30 לחייהם (בהם שלמה גילה, שלמה מנדל ואברהם-יעקב קנאל - שלושתם נהרגו בקרב על חירבת חמאמה, ב-10 ביולי 1948). לאחר אימונים מזורזים הועברו חיילי הפלוגה לחזית, ותחת פיקודו של, החלו להילחם בצבאות ערב הפולשים במאי. אחד מלוחמי הפלוגה היה משה חובב, לימים - קריין ידוע ומנהל הרדיו.
מחלקה אחת מהפלוגה, תחת פיקודו של אליהו זוהר, לחמה במנזר נוטרדאם, בניסיון לעצור את פלישת כוחות הלגיון הירדני לירושלים. מחלקה שנייה מהפלוגה לחמה בהר ציון והחזיקה בו מול כוחות הלגיון הירדני וכוחות פלסטינים בעיר העתיקה. מחלקה זו הייתה מיועדת להיכנס לעיר העתיקה, בעקבות הפלמ"ח, שניסה לפרוץ אליה, אך נכשל. בינתיים שיתקה המחלקה את הטור הירדני, שנע לכיוון ירושלים אחרי נפילת גוש עציון. עם כניעת העיר העתיקה, הביאו חיילי המחלקה את נציגי הלגיון הירדני והצלב האדום משער ציון אל מפקד ההר, חיים ויגוליק. חיילי הפלוגה גם העבירו את תושבי העיר העתיקה אשר לא נפלו בשבי, לאוטובוסים שחנו ליד ההר, והועברו למקום מבטחים בקטמון. מחלקה נוספת מפלוגת יהונתן השתתפה בהגנה על רמת רחל, ולחמה באזור ארנונה וצפון תלפיות, בעורפו של כוח האצ"ל שנלחם על מנת לעצור טור של הצבא המצרי שבא מדרום והגיע עד בית ג'אלא. המצרים ניסו לפרוץ לירושלים מדרום ומדרום מערב, אך נכשלו במשימה זו.
הפוגה ראשונה, חידוש הקרבות ופירוק
בזמן ההפוגה הראשונה היה בסיס הפלוגה במנזר סנט אנטוניו בשכונת טלביה. הפלוגה התאמנה במשך ההפוגה תחת מנחם גורן (ג'ינג'י גרוס). עם סיום ההפוגה וחידוש הקרבות, בתאריך ה-9 ביולי 1948, הוטלה על הפלוגה המשימה של כיבוש חרבת חמאמה, הגבעה השולטת על הכפר הערבי עין כרם. בקרבות עשרת הימים לחמה הפלוגה תחילה בחירבת אל חמאמה, אזור יד ושם של היום, וכבשה שטח זה בליל ה-10 ביולי במחיר של עשרות פצועים ושישה הרוגים, ובהם מפקד הפלוגה, עודד חי. הפלוגה המשיכה במשימה תחת פיקודו של מפקד פלוגה חדש, אליהו זוהר (ליכטנשטיין), שנמנה עם פצועי הקרב.
ב-14 ביולי השתתפה הפלוגה בקרב כיבוש מלחה באגפו המערבי של הכפר אל-מאלחה, בשיתוף עם כוח אצ"ל. הכוחות הערבים ניסו לכבוש בחזרה את המוצבים, ולאחר קרבות מרים נכשלו בניסיונותיהם.
ב-18 ביולי, בתום קרבות עשרת הימים, כבשה הפלוגה את הכפר עין כרם ללא קרב. באוגוסט 1948, ארבעה חודשים לאחר היווסדה, פורקה הפלוגה עקב שיעור האבדות הגבוה שסבלה ושארית אנשיה צורפו ליחידות המחוז האחרות. חלקם נפלו בשבי הליגיון הירדני בקרב ארמון הנציב. חלקם צורפו לגדוד 'סלע' אשר הוקם על ידי אליעזר שמואלי.
שעה
הגדרה
במקור השעה הוגדרה בתרבויות קדומות (לדוגמה התרבויות של מצרים, שומר, הודו וסין) כחלק השנים-עשר של הזמן מהזריחה ועד השקיעה, או כחלק העשרים וארבעה של היממה. בכל מקרה החלוקה מקורה בשימוש הנפוץ בשיטות ספירה על בסיס 12. חשיבות הבסיס 12 בשיטות הספירה נובעת ממספר מחזורי הירח במהלך ארבע עונות השנה (בקירוב).
במצרים ובבבל הייתה נהוגה כנראה חלוקה של היממה לשניים - שעות האור ושעות החשכה - כשכל פרק זמן כזה נחלק ל-12 שעות. כיוון שכך, אורכן של השעות לא היה קבוע, והיה תלוי בעונת השנה. שריד לחלוקה זו של היממה קיים בהלכה היהודית. חלק מחישובי הזמנים בהלכה נקבעים על-פי "שעות זמניות", שנגזרות מחלוקת החלק המואר של היממה ב-12. כך גם בדתות נוספות, למשל באסלאם.
חלוקת הלילה ל-12 חלקים התפתחה במצרים העתיקה, אם כי חלו מספר שינויים בחלוקה במהלך השנים. אסטרונומים מצריים מצאו 36 כוכבים מיוחדים במהלך השנה. הזמן מהזריחה לשקיעה חולק ל-18 בגלל התזוזה של 18 הכוכבים שהופיעו בשמים. 18 הכוכבים הנותרים חילקו את הלילה. משך הזמן בין הופעה של כוכב אחד בשמים לכוכב הבא, היה כארבעים דקות מודרניות. מאוחר יותר השיטה שונתה, ל-24 כוכבים מיוחדים, כש-12 מהם חילקו את הלילה ליחידות זמן.
בכמה מקורות יהודיים מופיעה חלוקה של היממה כולה ל-12 "שעות גדולות" שכל אחת שווה לשתי "שעות קטנות", חלוקה זו מקבילה לתנועה היומית של גלגל המזלות.
כיוונים
ציון שעות השעון יכול לשמש כאמצעי הכוונה. במסגרת זאת, כיוון הפנים של האדם נחשב כמכוון תמיד לשעה 12, ואחוריו לשעה 6. באמצעות ציון השעה, ניתן לכוון את האדם לכיוון הרצוי ביחס לכיוונו הנוכחי, כך שהשעה 3 למשל, מכוונת ל-90 מעלות ימינה ביחס לכיוונו הנוכחי של האדם, והשעה 6 לצד ההפוך לכיוונו הנוכחי (180 מעלות).
תמורה (מתמטיקה)
הגדרה
אם, נהוג לסמן.
כמו כן, כדי שיהיה ניתן לראות בבירור את הקשר שבין איברי הקבוצה לבין הערכים שהתמורה מתאימה להם, ניתן לייצג את התמורה במטריצה מסדר 2\times n מהצורה. נפוץ גם הכתיב.
יתר על כן, אם נסמן כאשר גם  הם איברי הקבוצה K (מאחר שהתמורה היא פונקציה מ-K לעצמה), נוכל לדבר על התאמה של אינדקסים. כלומר, נוכל לומר שהתמורה מתאימה לאינדקס 1 (לאיבר a_1) את האינדקס i_1 (האיבר a_{i_1}), ולפיכך ניתן לכתוב את התמורה גם בצורה הבאה (שתשקף את אינדקס האיבר המותאם לכל איבר אחר על ידי התמורה):.
דוגמה
נסתכל למשל על הפונקציה זו היא הפונקציה המתאימה ל־1 את 2, ל־2 את 3 ול־3 את 1, ובכך מסדרת מחדש את הקבוצה {1,2,3}. צורה מקובלת לרשום תמורה היא כזאת: צורת רישום זו נוחה לצורכי חשבונות של הרכבת תמורות.
חבורת התמורות
אוסף כל התמורות מעל קבוצה X מקיימת את התכונות הבאות:
משלוש התכונות לעיל עולה שאוסף כל התמורות על קבוצה X מהווה חבורה עם הפעולה של הרכבת תמורות. חבורה זו מסומנת S_X ונקראת החבורה הסימטרית.
משפט: אם X קבוצה סופית בעלת n איברים אז |S_X| = n!.
הוכחה: נסתכל על האיבר הראשון. יש n מקומות שבהם אפשר לשבץ אותו. נשבץ אותו באחד מהם. כעת נסתכל על האיבר השני. יש רק n-1 אפשרויות בשבילו, כי מקום אחד כבר תפוס. נשבץ גם אותו ונמשיך בצורה דומה עבור כל האיברים. נקבל בסך הכול אפשרויות שיבוץ, על פי עקרון הכפל שבקומבינטוריקה; ולכן יש n! תמורות אפשריות.
סוגי תמורות
קל להבין את סוגי התמורות השונות, אם נסתכל על הקבוצה. במצב ההתחלתי, כל איבר נמצא במקום המתאים לו (האיבר 2, למשל, נמצא במקום השני). כאשר אנו מתארים תמורה אנו בעצם אומרים לגבי כל איבר לאיזה מקום הוא עובר. למשל: "האיבר 3 עובר למקום 5" פירושו הוא שבסדר החדש (סידור המספרים בשורה אחרי ביצוע התמורה, כלומר - הפעלת הפונקציה על כל אחד מהם) המספר 3 יופיע במקום החמישי. בהמשך לא תמיד נציין "איבר" או "מקום" ונשתמש בביטויים כמו "a עובר ל־b" או "c מחליף את d" וכדומה.
פירוק למחזורים
מבנה המחזורים של התמורה, כלומר אורך המחזורים הזרים ומספרם, מספק מידע חשוב לגבי התמורה. לדוגמה, סדר התמורה הוא הכפולה המשותפת המינימלית של אורכי המחזורים. בנוסף, הפירוק למחזורים זרים הוא שמורה תחת איזומורפיזמים: אם \tau תמורה כלשהי, אז להצמדה יש מבנה מחזורים זהה לזה של \sigma.
כשגודל התמורה שואף לאינסוף, תוחלת האורך של המחזור הארוך ביותר של תמורה שואף להיות ליניארי בגודל התמורה כאשר המקדם הוא קבוע גולומב-דיקמן.
סימן של תמורה
כל תמורה אפשר להציג כהרכבה של חילופים, בדרכים שונות. אף על פי שמספר החילופים אינו קבוע, הזוגיות של מספר זה לא תלויה בהצגה. בהתאם לכך, התמורה האמורה היא תמורה "זוגית", כלומר בעלת סימן "+1"; או "אי-זוגית", כלומר בעלת סימן "-1". לדרך זו של הקצאת סימנים לתמורות יש תכונה חשובה: הסימן של מכפלת תמורות שווה למכפלת הסימנים, כך שהעתקת הסימן,, מהווה הומומורפיזם. הגרעין של הומומורפיזם זה הוא חבורת התמורות הזוגיות.
תמורות ושעשועים מתמטיים
תמורות משחקות תפקיד גם בחידות ומשחקים רבים. משחקים לשחקן בודד כגון חידת ה-15 וחידת הקובייה ההונגרית הם למעשה משחקי תמורות:
בחידת ה-15, המספרים מ-1 עד 15 כתובים על לוחיות המסודרות במטריצה בגודל 4x4, כאשר אחת המשבצות נותרת ריקה. במשחק בכל מהלך ניתן להזיז אל תוך המשבצת הריקה את אחת הלוחיות הסמוכות אליה. מטרת המשחק היא לשנות את המיקום של הלוחיות בעלות המספרים 14 ו-15. את המשחק ניתן לראות כמשחק תמורות. כל מצב במשחק מהווה תמורה על 16 איברים (כולל המשבצת הריקה) וחוקי המשחק מתארים את הפעולות המותרות למעבר מתמורה אחת לאחרת. מכאן שהמצבים שניתן להגיע אליהם במשחק מהווים חבורה, שהיא תת-חבורה של כל התמורות על 16 איברים. התרגום של החידה לשפה מתמטית תהיה: "האם למצב ההתחלתי ולמצב הסופי אותה זוגיות?", התשובה לכך שלילית: כלומר לא ניתן לפתור את המשחק.
גם הקובייה ההונגרית, שהומצאה על ידי ארנה רוביק בשנת 1974 היא דוגמה למשחק תמורות, אם כי מורכב יותר.
התניה אופרנטית
התניה אופרנטית היא אחד מהמושגים המרכזיים בביהביוריזם ובתחום ניתוח ההתנהגות. היא מתארת תהליך, לפיו ההתנהגות של בעלי חיים ובני אדם משתנה ועוברת תהליך של ברירה (סלקציה), בעקבות השינויים אשר מתרחשים כתגובה למעשיהם. להבדיל מההתנהגות הרספונדטית (רפלקסיבית), כאן הפרט פועל באופן אקטיבי ומשפיע על הסביבה החיצונית.
חיזוקים, ענישות והכחדות
החוקים העיקריים של ההתניה האופרנטית מתוארים בספרו הראשון של ב. פ. סקינר התנהגות האורגניזמים (1938). במשך כ-7 שנים הוא ערך ניסויים מעבדתיים על חולדות בחקר התנהגות וגילה חוקיות וסדר.
חוק הכחדה האופרנטית - תדירות התנהגותו של אופרנט שחוזק בעבר יורדת, אם החיזוק החיובי מפסיק להופיע.
מושגים מרכזיים
חיזוק - גירוי כלשהו שמופיע בתנאים מסוימים (שינוי בסביבה שהתרחש לאחר ההתנהגות) וגורם להתנהגות מסוימת לחזור על עצמה. רוב סוגי ההתנהגויות של האדם מותנות לפי הדרך הזאת.
ישנם שני סוגים של חיזוקים - חיובי ושלילי. גירוי יחשב למחזק חיובי אם לפני ההתנהגות הוא לא היה בסביבה. שתיית מים בזמן יום חם יכולה להיחשב כגירוי מחזק חיובי של התנהגות. מחזק שלילי זהו גירוי שמחזק התנהגות כאשר הוא הוסר מהסביבה. חיפוש של צל ביום שימשי חם זוהי התנהגות מחוזקת על ידי הפסקת ההשפעה של אור השמש. הדלקת מזגן היא גם כן התנהגות שמחוזקת על ידי חיזוק שלילי. חיזוק חיובי ושלילי הם גירויים שמעלים את התרחשותה של התנהגות.
אופרנט - התנהגות המתרחשת באופן מקרי בתנאים מסוימים ותדירות הופעתה נשלטת על ידי תוצאותיה. אין לאופרנט גירוי מסוים שגורם לו להופיע (בניגוד להתנהגות רספונדנטית ששם גירוי בלתי מותנה גורם לרפלקס). האפיון העיקרי של התנהגות אופרנטית הוא שהיא גורמת לשינוי סביבתי כלשהו.
ישנם גם אירועים שמפחיתים תדירות הופעה של התנהגות:
תלויות של חיזוק
סקינר תיאר את תהליך שינוי ההתנהגות של האדם במשך חייו כמנגנון המקביל לברירה הטבעית. כפי שהסביבה מבררת וגורמת ליצורים מסוימים לשרוד, בזמן שאחרים נכחדים, כך עושה גם הסביבה בחייו של הפרט. את ההתנהגות אפשר לנתח כאירוע המורכב משלושה שלבים, אשר נמשכים במשך כל ימי חייו של האדם, מתרחשים מרגע לרגע ומשפיעים זה על זה:
א. האירוע המקדים: בדרך כלל גירוי מבחין, שיוצר תנאים שבהם עולה ההסתברות שתופיע התנהגות מסוימת. ראו ערך ניתוח התנהגות יישומי.
ב. התנהגות גלויה ונסתרת של האדם: כל הפעולות הגלויות שהאדם מבצע והרגשות שהוא מרגיש - מה שקורה בו זמנית. הגישה הקוגניטיבית טוענת שהאדם מגיב לאירוע כפי שהוא מפרש אותו, אך התהליכים הקוגניטיביים וההתנהגותיים מתרחשים בו זמנית, כתוצאה מהגירוי המבחין.
'''ג. התוצאות המופיעות לאחר ההתנהגות:''' השינויים המידיים שמופיעים בסביבה החיצונית: חיזוקים, ענישות וכו'.
הקשר המתרחש בין שלושת המרכיבים הללו הוא נוצר באופן מקרי וזמני.
בדרך כלל נהוג להסביר התנהגות אופרנטית כהתנהגות "בעלת מטרה". אך מבחינה טכנית הסבר זה שגוי, מכיוון שהאדם מתנהג לא כי הוא "חושק במטרה" כלשהי, אלא כי בעבר ההתנהגות זו חוזקה. כך גם אפשר להתייחס לברירה הטבעית, שמכינה את האורגניזם לסביבה דומה לזאת שבה התרחשה הברירה בעבר, ולא ל"עתיד".
פיזיולוגיה של התניה אופרנטית
מחקרים בבעלי חיים ובבני אדם מראים כי תהליכי למידה שמערבים חיזוק התנהגותי קשורים להפעלה של מערכת החיזוק במוח. גירויים חיוביים גורמים להפעלה של תאי עצב באזור שנקרא הטגמנטום הגחוני ולהפרשה של המוליך העצבי דופמין לתוך גרעין האקומבנס. תהליך זה גורם לתחושת הנאה. ככל הנראה, הפרשת הדופמין מסייעת לתהליכים של למידה באזורים שונים במוח, דרך התפקיד שדופמין ממלא בהגברה ארוכת טווח (Long-term potentiation).
ניקולאוס איש דמשק
ניקולאוס איש דמשק (ביוונית: Νικόλαος Δαμασκηνός; 64 לפנה"ס - תחילת המאה ה-1 לספירה) היה סופר יווני, פילוסוף מהאסכולה הפריפטטית והיסטוריון החצר של המלך הורדוס.
חייו
ניקולאוס נולד בדמשק למשפחה הלניסטית מיוחסת. אביו, אנטיפטרוס, מילא משימות שונות כנציג הקהילה. הוא שירת במשלחות חוץ ונבחר גם למועצת העיר של דמשק. התפקיד שמילא אביו בחיים העירוניים של דמשק מרמזים על כך שניקולאוס לא נולד למשפחה יהודית. הדבר מוצג באופן חד משמעי בסודא, שם נכתב שלפני מותו, ציווה אנטיפטרוס על שני בניו, ניקולאוס ותלמי, למלא את נדרו לזאוס. שמה של אמו היה סטרטוניקי. על פי סופרוניוס (המאה ה-7), שימש ניקולאוס כמחנך לילדיהם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית. אחרי מותם וכיבוש מצרים על ידי אוקטביוס עבר לממלכת יהודה שם היה ליועצו המרכזי של המלך הורדוס.
פעילותו של ניקולאוס בשירותו של הורדוס כללה מגוון שליחויות דיפלומטיות, אולם יש בידינו ידיעות ברורות על פעילותו זו רק משנת 14 לפנה"ס. בשנה זו הוא נשלח לאסיה הקטנה להתייצב לפני מרקוס ויפסניוס אגריפה, שהיה באותה העת שליט המזרח, כדי להגן על זכויותיהם של היהודים שנפלו קורבן להתנכלותם של תושבי הערים ההלניסטיות. כשאגריפה הטיל קנסות כבדים על תושביה של איליום, שכן אשתו יוליה כמעט קיפחה את חייה שם, שלח הורדוס את ניקולאוס לשדל את אגריפה לבטל את הקנס, דבר שעלה בידו. כשהתגלה קרע בין הורדוס לאוגוסטוס כתוצאה מפלישתו של הורדוס לממלכה הנבטית היה זה ניקולאוס שיישר את ההדורים ביניהם, כשנסע עם הורדוס לרומא בשנת 12 לפנה"ס. בסוף שלטונו של הורדוס, הוא סייע לו בהליכים המשפטיים נגד בנו הבכור אנטיפטרוס.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, התכוון ניקולאוס לפרוש מעבודתו לחייו הפרטיים, אולם ארכלאוס, בנו של הורדוס, שכנע אותו לנסוע עמו לרומא, כדי לקבוע את סדרי הירושה בדיון לפני הקיסר אוגוסטוס. בשאלה מי מבין הבנים צריך לרשת את עיקר הממלכה דיבר ניקולאוס בשבחו של ארכלאוס, אולם למרות תמיכתו בו הוא סירב לייצגו כאשר הערים ההלניסטיות שהיו כפופות לאביו דרשו עצמאות. סיועו לארכלאוס בנושא צוואת הורדוס היה ככל הנראה פעולתו האחרונה שהייתה כרוכה בעניינים יהודיים.
פלוטרכוס סיפק תיאור של ניקולאוס: "אדם בעל מזג-נעים, גבוה ורזה, ובעל צבע-עור אדמומי". ניקולאוס ככל הנראה בילה את שארית חייו ברומא. על פי סופרוניוס, צאצאיו של ניקולאוס היו בולטים מאוד בדמשק גם דורות רבים אחריו.
הסופר הרומאי פליניוס הזקן ציין לשבח את התמרים של ארץ יהודה, ובהם גם את "תמר ניקולאוס", שנקרא על שם ניקולאוס איש דמשק. על פי אתנאיוס, אוגוסטוס היה זה שקרא לתמר על שמו של ניקולאוס, מכיוון שניקולאוס היה שולח לו אותו. שמו של הזן הזה נשמר גם במשנה ובתלמוד, בשם "נקליבם", "נקלביס", "נקלב" או "נקלס".
חיבוריו
ספריו של ניקולאוס לא השתמרו. הוא חיבר ביוגרפיה שאבדה על הורדוס וכן ביוגרפיה אוהדת על הקיסר אוגוסטוס, חיבורים פילוסופיים, וטראגדיות וחיבור על ההיסטוריה של העולם, שבהם הביע את אהדתו לרומאים והערצתו לקיסר אוגוסטוס ובכך הפך לאחד משופרי התעמולה של הקיסרות במזרח.
חיבורו החשוב ביותר היה "ההיסטוריה" או "ההיסטוריה האוניברסלית", שכלל 144 ספרים שסקרו את תולדות המזרח עד ימיו. חיבור זה היה אחד החיבורים ההיסטוריוגרפיים הארוכים ביותר שנכתבו בעת העתיקה. היה זה הורדוס שעודד את ניקולאוס להתחיל במלאכה עצומה זאת, וניתן להניח שלפחות חלק מהחיבור פורסם עוד בחייו של המלך.
הוא חיבר גם אוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מות הורדוס ושרידים ממנה נשתמרו בכתבי הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (המאה ה-10), Excerpta de Virtutibus ("על הסגולות") ו-Excerpta de Insidiis ("על המארבים") ב"קטעי היסטוריה", שם נמצאים פרטים הנוגעים לשלטונו של הורדוס, שחסרים ב"קדמוניות היהודים" של יוסף בן מתתיהו. הקטעים שנותרו מהאוטוביוגרפיה עוסקים בעיקר בהיסטוריה יהודית. נראה כי חיבורו על חיי אוגוסטוס (Bios Kaisaros) הושלם לאחר מותו של הקיסר ב-14 לספירה. נשארו ממנו שני קטעים ארוכים, אחד עוסק בנעוריו והשני ברציחתו של יוליוס קיסר. הוא כתב פרשנות לאריסטו, שאוסף קטעים ממנו שרד בכתב יד סורי, שרובו הוא עבודה מאת הסופר הנוצרי דיוניסיוס בר-סליבי (המאה ה-12). ב-1923 נתגלה באיסטנבול תרגום לערבית של חיבורו "על הצמחים", שפעם היה מיוחס לאריסטו. הוא קיים גם בכתב יד סורי בקיימברידג'. הגרסה היוונית הקיימת של החיבור אינה המקור היווני, שאבד, אלא תרגום מהגרסה הלטינית, שגם היא תרגום מהערבית.
אחד הקטעים הידועים ביותר מכתביו הוא תיאור ביקורה של משלחת שנשלחה על ידי מלך הודי, ששמו "פאנדיון" או "פורוס", אל הקיסר אוגוסטוס סביב שנת 13 לספירה. ניקולאוס קיבל את המשלחת בעיר אנטיוכיה. המשלחת נשאה עמה מכתב דיפלומטי ביוונית ואחד מחבריה היה סרמאנה, ששרף את עצמו בחיים באתונה כדי להפגין את אמונתו. אירוע זה יצר סנסציה והוא צוטט על ידי סטראבון ודיו קסיוס. לסרמאנה נבנה קבר שעדיין ניתן היה לראותו בזמנו של פלוטרכוס, ועליו הכתובת "ΖΑΡΜΑΝΟΧΗΓΑΣ ΙΝΔΟΣ ΑΠΟ ΒΑΡΓΟΣΗΣ" ("זאראמאנוכגס, הודי מברגוזה" ).
ניקולאוס כמקור של יוסף בן מתתיהו
יוסף בן מתתיהו, בספרו הראשון "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים", שאב מספריו של ניקולאוס את מרב החומר ההיסטורי שכתב על החשמונאים והורדוס. כתביו מהווים את המקור העיקרי לכל התקופה שבין אנטיוכוס אפיפאנס לעליית ארכלאוס לשלטון. כך גם לגבי ספרים 14 עד 17 של "קדמוניות היהודים", הכוללים את ההיסטוריה של תקופת הורדוס. בשני החיבורים, כאשר יוסף מפסיק להשתמש בניקולאוס כמקור - מתקופת ארכלאוס והלאה - תיאורו הופך להרבה פחות מפורט וכבר לא עומד בהשוואה לתיאורו את ההיסטוריה של הורדוס. ב"קדמוניות היהודים", שנכתב זמן רב לאחר "מלחמת היהודים", נקט יוסף עמדה ביקורתית כלפי המקור העיקרי שלו להיסטוריה של תקופה זו:
כך טען יוספוס גם לגבי מוצאו של הורדוס: "אמנם, ניקולאוס הדמשקי אומר שהלה (אנטיפטרוס האדומי), לפי משפחתו, הוא מראשוני היהודים שבאו מבבל ליהודה. אולם הוא אומר זאת, כדי לעשות נחת־רוח להורדוס בנו". הוא טוען כי ניקולאוס הסתיר פרטים כשהזכיר את מצבת השיש שבנה הורדוס בפתח קבר דוד המלך: "את הבניין הזה מזכיר גם ניקולאוס כותב דברי הימים שבדורו, אולם כמובן אינו אומר שהורדוס בעצמו גם ירד לקבר, משום שמבין הוא שזה מעשה לא נאה". ויותר מכך, טוען כי שיקר לגבי הוצאתם להורג של אשתו ובניו של הורדוס: "איש זה (ניקולאוס), ברצותו לשוות פנים יפות למות מרים ובניה, שבוצע על ידי המלך בדרך אכזרית כל־כך, בּדה עליה עלילת זנוּת ועל הצעירים - התנקשות בחייו". עם זאת, בנאום הקטגוריה של ניקולאוס נגד אנטיפטרוס, בשמו של הורדוס, מפנה ניקולאוס את האשמה אליו, כרוקם מזימות. התקפתו של יוסף בן מתתיהו על ניקולאוס אינה תוצאה של שימוש במקור אנטי-הרודיאני, אלא ביטוי לשינוי דעתו עליו או לשינוי בנסיבות בהן חי באותה תקופה.
ניקולאוס היה חברו ומשרתו של מלך יהודי, הורדוס, וכתוצאה ממגעיו עם היהודים היה בעל ידע עליהם יותר מהסופרים ההלניסטים האחרים של התקופה. הוא הפגין יותר כבוד מרובם כלפי העבר והמסורת של היהודים והחשיב מאוד את החומר ההיסטורי שבתנ"ך. אולם מצד שני, כתיבתו על שושלת החשמונאים מושפעת מאוד מקשריו עם הורדוס ומאהדתו הטבעית לענייני הסורים היוונים. על פי מנחם שטרן, ניקולאוס איש דמשק היה פטריוט של עירו ויד ימינו של הורדוס, ולכן בהיותו כזה שאף לגמד ולטשטש את הישגיהם של החשמונאים, ובמיוחד את הישגיו של אלכסנדר ינאי, שהיה אויב היישובים ההלניסטים ומאדיר בית חשמונאי. מגמה זו גרמה לתיאורים דיסוננסים שכן מצד אחד נראה שינאי כבש והרחיב את שטחי הממלכה באופן חסר תקדים, ומצד שני אין שום תיאור של קרב שהוא מנצח בו.
יוסף בן מתתיהו מציין בחיבורו "נגד אפיון" את ניקולאוס איש דמשק בין הסופרים המפורסמים שטענו בחיבוריהם כי אנטיוכוס אפיפאנס היה זקוק לכסף ולכן הפר את בריתו עם היהודים ושדד את אוצרות בית המקדש בירושלים. ישנה אפשרות שרוב הסופרים הללו היו ידועים ליוספוס רק דרך ניקולאוס. מלבד חיבוריו של יוספוס, לא ניתן לזהות שום השפעה ישירה של החיבור ההיסטורי של ניקולאוס על התייחסויות מאוחרות יותר ליהודים בספרות היוונית-רומית.
על אישים ואירועים במקרא
יוסף בן מתתיהו מצטט את ניקולאוס מספר פעמים לגבי דמויות ואירועים המתוארים במקרא. בספר ה-96 של ההיסטוריות שלו, מספר ניקולאוס על הר בארמניה, שאליו רבים נמלטו מהמבול ושאל פסגתו הגיע גם איש עם תיבה (נח) - האיש שעליו כתב "משה, מחוקק היהודים". בספר הרביעי של חיבורו, טוען ניקולאוס כי אברהם היה מלך בדמשק, אליה הגיע עם צבא עוד לפני שהגיע לארץ כנען, וששמו עדיין מכובד בסביבת דמשק. באותו ספר הוא מספר על הדד, מלך דמשק, שנלחם בדוד, ועל צאצאו שתקף את שומרון. זהו האזכור היחיד של דוד המלך אצל סופר פגאני לפני הפצת הנצרות.
גלימפיריד
גלימפריד (שם בלועזית: Glimepiride שמות מסחריים בישראל: Amaryl, Glimepiride-Teva) היא תרופה לטיפול בסוכרת, ממשפחת הסולפוניל-אוראה. בדומה לכל התרופות ממשפחה הסולפוניל-אוראה, גלימפריד מורידה את רמות הסוכר בדם על ידי גירוי הפרשת אינסולין מהלבלב. גלימפיריד יצאה לשוק בשנת 1995 ומאז היא מהווה אופציה טיפולית בסוכרת מסוג 2. יתרונה הוא בכך שהיא ניתנת פעם ביום, מה שעוזר לשפר הענות לטיפול התרופתי.
התרופה משווקת בישראל במינונים של 1,2,3 ו-4 מ"ג.
מנגנון הפעולה
התרופה פועלת על תאי ביתא בלבלב, שם היא גורמת לחסימת תעלות אשלגן שגורמות לכניסת סידן לתאים ובעקבותיהם עלייה בשחרור אינסולין מהלבלב. גלימפיריד המעלה רמות אינסולין בדם גם תורמת להפחתת ייצר גלוקוז בכבד.
מאפיין נוסף של גלימפיריד הוא טווח פעילות ארוך של 24 שעות, וזה ללא קשר לזמן מחצית החיים של התרופה שהוא קצר יותר. טווח פעילות ארוך זה הוא בין היתר תוצאה של תוצר פירוק מטבולי פעיל פרמקולוגית.
יעילות טיפולית
גלימפיריד יכול להינתן כטיפול יחידני (מונותרפיה) או בשילוב עם תרופות אחרות לטיפול בסוכרת כגון מטפורמין, אינסולין, מעכבי האנזים Dipeptidyl Peptidase IV ו-מעכבי SGLT2. טווחי המינונים של גלימפיריד הם 1–8 מ"ג ליום, אך עם זאת מתן מינון של 8 מ"ג איננו שונה ממתן של 4 מ"ג מבחינת איזון הסוכרת ולכן המינון המקסימלי המרבי המומלץ הוא בדרך כלל 4 מ"ג ליום. על פי קווי המנחה של איגוד הסוכרת האמריקאי (American Diabetic Association, ADA) גלימפיריד מהווה קו שני לטיפול בסוכרת מסוג 2 בנוסף לטיפול במטפורמין. היתרון של גלימפיריד בהשוואה לתרופות אחרות ממשפחת הסולפוניל-אוראה הוא מידה פחותה יותר של היפוגליקמיה. אך עם זאת המתן שלו גם כרוך בעלייה במשקל בדומה לתרופות אחרות ממשפחה זאת.
היעילות של התרופה היא בהורדת רמות גלוקוז בדם בצום, רמות גולוקז בדם לאחר הארוחה והמוגלובין מסוכרר. גלימפיריד גם בטוח בחולים עם מחלות לב וכלי הדם ואין לו השפעה מזיקה על מחלות איסכמיות.
יתרונות נוספים של גלימפיריד הם ספיגה מלאה ומהירה ממערכת העיכול ועלות כספית נמוכה למטופל (תרופה זולה).
התוויות נגד ואזהרות
אין לתת גלימפיריד למטופלים שיש להם רגישות יתר לתרופה או למרכיבים אחרים בתכשיר המכיל את התרופה. אין לתת את התרופה למטופלים שסובלים מחמצת קטוטית סכרתית.
יש להיזהר במתן של גלימפיריד לחולים קשישים (שרגישים יותר לתופעות הלוואי וכנראה ידרשו גם מינונים נמוכים יותר) ובחולים עם בעיות בתפקוד הכלייתי והכבדי.
מאחר שתרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה עלולות לגרום להיפוגליקמיה, גם בטיפול עם גלימפיריד יש להיזהר ולעקוב אחרי סימנים של היפוגליקמיה. ההיפוגליקמיה עלולה להיות מהותית יותר אצל קשישים, מטופלים עם הפרעה בתפקוד הכלייתי או הכבדי.