cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנרגיית מים
תחנות הידרואלקטריות בישראל
את מפעל החשמל ההידרואלקטרי בנהריים, שנקרא "ירדן א'", הקים פנחס רוטנברג. תחנת הכוח שנבנתה הייתה הראשונה מבין ארבע תחנות שתכנן רוטנברג להקים לאורך בקעת הירדן. תוכניתו המקורית של רוטנברג הייתה הקמת 13 תחנות כוח הידרואלקטריות בארץ ישראל. רוטנברג קיבל ב-21 בספטמבר 1921 לאחר מאמצים, זיכיון לתקופה של שבעים שנה לניצול מי הירדן ומי הירמוך להספקת חשמל בארץ ישראל ובעבר הירדן. עם ההכרזה על הקמת המדינה, ב-15 במאי קיבלו תושבי תל אור ועובדי חברת החשמל בנהריים אולטימטום מהלגיון הירדני להיכנע או לעזוב את המקום. מחלקת ההגנה עזבה עם רוב הנשק ונשארו במקום בעלי תעודות זהות ירדניות. הצבא העיראקי נכנס לנהריים ולקח בשבי 30 מאנשי המקום. עם כיבוש המקום על ידי כוחות ירדן בראשית מלחמת העצמאות, הופסקה פעילותו של המפעל. היישוב תל אור וכן המפעל נבזזו ונהרסו על ידי החיילים הירדנים והעיראקים. לקראת סוף מלחמת העצמאות בקשו בצה"ל לכבוש את נהריים, אך ההתקפה בוטלה. במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן ב-1949, חלק משטחה של נהריים (להוציא תחנת הכוח עצמה) ניתן לישראל.
מספר קבוצים הממוקמים לאורך נהר הירדן יצרו לעצמם תחנות הידרואלקטריות קטנות לצריכה עצמית ולמכירת עודף החשמל, לחברת החשמל. סך הייצור הכללי באמצעות תחנות אלו (כ־6.7 מגה-ואט) הוא זניח בהשוואה ליכולת הייצור הארצית של כ־13,000 מגה-ואט, נכון לשנת 2013.
אנרגיה שאובה בישראל
בעת התכנון הראשוני של המוביל הארצי, הוצע לשלב במוביל מערכת של אנרגיה שאובה, על ידי שימוש בהפרש הגובה בין מאגר המים בכנרת ובין מאגר אשכול בעמק בית נטופה. הצעה זו לא יושמה. בשנת 1985, הציע משרד האנרגיה להקים מתקנים לייצור חשמל בשיטת אגירה שאובה כדי להחליף את טורבינות הגז ששימשו אז לייצור חשמל בשעות שיא הביקוש. שלושה אתרים נמצאו מתאימים: מבוא חמה, רמת פוריה והר ארבל, אך הפרויקטים האלה לא יצאו לפועל.
עד שנת 2009 נתנו ארבעה רישיונות להקמת תחנות כוח הפועלות בטכנולוגיית אגירה שאובה: בתחילת 2017 החליטה רשות החשמל שלא להגדיל את מכסת ייצור החשמל מאנרגיה שאובה, בגלל הצפי לכניסת מצברים אוגרי חשמל לשימוש המוני.
ישראל שפירא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הנהר (סרט, 1984)
הנהר (באנגלית The River) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1984 בבימויו של מרק ריידל עם מל גיבסון, סיסי ספייסק וסקוט גלן בתפקידים הראשיים.
סיסי ספייסק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הצילום, המוזיקה והסאונד. כן זכה הסרט בפרס אוסקר להישגים מיוחדים על עריכת האפקטים הקוליים.
תקציר העלילה
טום גרבי (מל גיבסון) ואשתו מיי (סיסי ספייסק) הם חקלאים החיים בחווה חקלאית במזרח עמק טנסי ביחד עם בנם ובתם הקטנים.
טום מגדל תירס ומנסה לקיים את חוות אבותיו למרות קשיים רבים. האזור נתון מדי פעם לשיטפונות מהנהר הסמוך הפוגעים בחווה ובמשק החי בה ולחלופין סובל מתקופות של יובש הפוגעות ביבול. הוא מנסה להשיג אשראי בבנק אבל נדחה.
ברקע הצרות של טום ושאר החקלאים בעמק עומד ג'ו ווייד (סקוט גלן). הוא אדם עשיר בעל טחנת הקמח הגדולות בעמק המקדם תוכנית גרנדיוזית של פינוי כל החוות בעמק ויצירת אגם גדול עם סכר שיספק חשמל, מים ומקומות עבודה באזור וכן יעשיר אותו אישית. הוא מגייס לשם כך סנטור מקומי.
משפחות רבות מחליטות לקבל כסף מווייד ולפנות את חוותם אבל טום עקשן ומסרב לנטוש את אחוזת אבותיו מדורות רבים.
המצב הכלכלי מידרדר וטום נאלץ לעזוב את החווה ולעבור לעבוד בבית חרושת ליציקות ברזל שפועליו בשביתה ובכך הוא נחשב שובר שביתה ופעם סופג מכות נמרצות מהפועלים השובתים.
בתקופת היעדרותו של טום מנהלת מיי את המשק ונפצעת בעבודה. ווייד עוזר לה ומנסה לפתח אתה קשרים אך היא נשארת נאמנה לטום.
לאחר שהשביתה מסתיימת חוזר טום לחווה אבל בצורת פוגעת ביבול ושליחו של ווייד מציע להם מחירי הפסד.
לבסוף מתחילים שוב שיטפונות. טוס ומיי ביחד עם חקלאים נוספים בונים סוללה על גדת הנהר. ווייד מגייס אנשים בכסף ומורה להם להרוס את הסוללה. לפני כן הוא פונה שוב לחקלאים ומציע להם להתפנות בתשלום אך לא נענה.
כאשר אחד ה"מגויסים" מתחיל להרוס את הסוללה יורה לעברו טום והוא נסוג. לבסוף מפוצץ אחד מאנשי ווייד את הסוללה. נוצר סדק גדול וזרם המים מתחיל לפרוץ לעבר החוות.
טום יורה בצמיגי הג'יפ של ווייד ודחפור דוחף את הג'יפ לתוך הסדק ועוצר את השיטפון. ווייד המובס אומר שבקרוב יהיו עוד שיטפונות ויובש והוא יחזור.
וודי הנקר
וודי הנקר או וודי וודפקר (באנגלית: Woody Woodpecker) הוא דמות בדיונית של נקר דמוי אנוש אשר הופיע במקור בסרטוני אנימציה קצרים שהופקו על ידי אולפני האנימציה של וולטר לאנץ והופצו לראשונה על ידי סרטי יוניברסל. 195 סרטוני האנימציה המקוריים של וודי הנקר הופקו במקור לקולנוע בין השנים 1940 ל-1972. בסוף שנות התשעים הוחזרה דמותו של וודי למרקע כאשר רשת פוקס יצרה סדרה חדשה בכיכובו. בישראל הסרטונים שודרו בערוץ המזרח התיכון במהלך שנות השמונים ובשנות התשעים, כמו כן, הם שודרו בשנותיו הראשונות של ערוץ הילדים. הסדרה החדשה שודרה בערוץ 2 בזכיינית קשת לקראת סוף שנות התשעים בדיבוב לעברית.
דמותו של וודי הנקר הומצאה על ידי בן הארדוואיי בשנת 1940. בנוסף לוודי הנקר הארדוואיי יצר לפני כן את באגס באני ודאפי דאק עבור אולפני האחים וורנר לקראת סוף שנות ה-30. דמותו של וודי התפתחה במשך השנים מדמות ציפור מהורהרת ומטורפת לחלוטין לדמות יותר מעודנת במראה ובמשחק, ברוח דמות באגס באני המחודשת של צ'אק ג'ונס. את קולו של וודי ואת הצחוק המתגלגל שלו דובב מל בלאנק אשר דובב בין השאר דמויות רבות של הלוני טונס.
בשנת 2017 הופץ סרט לייב אקשן והנפשה ממוחשבת שמבוסס על הדמות בשם "וודי הנקר".
מבצע ברנהרד
מבצע ברנהרד (בגרמנית: Aktion Bernhard) הוא מבצע שיזמו הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה לשם ערעור כלכלת בריטניה על ידי הצפת בריטניה בשטרות כסף מזויפים בסכום המוערך בין 132.6 ל-300 מיליון לירות שטרלינג.
התוכנית
התוכנית לזייף ולהפיץ בבריטניה שטרות כסף בריטי מזויף על מנת לערער את כלכלתה הייתה פרי יוזמת האס אס, וקיבלה את אישורו של היינריך הימלר. במקור, מבצע הזיוף נקרא "מבצע אנדריאס" אך הקצין הממונה על מבצע הזיוף, אלפרד נאויוקס, נחשד בהתקנת ציוד האזנת סתר במקומות מפגש של דיפלומטים וקצינים גרמניים בכירים. הוא הודח מתפקידו ונשלח לחזית. במקומו מונה מיור האס אס ברנהרד קריגר ושם המבצע שונה בהתאם ל"מבצע ברנהרד". קריגר, יליד 1904, היה כבר בעל ניסיון כזייפן בשורות האס אס. הוא הדפיס בולי דואר בריטיים שהוכנסו בהם סמלים יהודיים וסובייטיים, בניסיון לערער את אמונתם של הבריטים בצדקת מלחמתם ולהראות להם שמלחמתה של בריטניה הייתה למען היהודים וברית המועצות. כאן הייתה טמונה תעמולה אנטישמית ואנטי סובייטית, כאילו בריטניה פועלת למען כוחות האופל (מבחינת הנאצים), היהדות הבינלאומית והבולשביקים. את הבולים זייף קריגר באמצעות אסירים מעמי אירופה הכבושה, לרבות יהודים.
הביצוע
שטרות הכסף המזויפים הודפסו במחנה הריכוז זקסנהאוזן, ששכן 25 ק"מ מצפון מזרח לברלין. קרוגר הרכיב צוות של 142 אנשים, רבים מהם יהודים, חלקם מבין אסירי המחנה, שהיה להם ידע וניסיון בדפוס, ובאמצעותם זייף שטרות בערכים של 5, 10, 20 ו-50 לירות שטרלינג. אנשי הצוות זכו ליחס מועדף משאר האסירים שכלל: מזון רב, טיפול רפואי, ומגורים נאים. המבצע סווג כסודי ביותר שממנו מודרו גם השומרים ששמרו סביב המבנים.
המבצע היה מורכב והיה כרוך במציאת נייר מתאים, הטבעת סימן מים, הכנת לוחות דפוס ופענוח הקוד לפיו הקצו הבריטים מספרים סידוריים לשטרות. עד לסיום המלחמה הצליחו הנאצים לזייף קרוב לתשעה מיליון שטרי כסף בריטי בסכום שהתקרב ל-135 מיליון לירות שטרלינג. השטרות זויפו בצורה כמעט מושלמת שהקשתה להבחין בינם לבין שטרות בריטיים מקוריים.
הנאצים התכוונו לפזר את השטרות מעל האי הבריטי, מתוך אמונה כי רוב מוצאי השטרות ישמרו אותם לעצמם וישתמשו בהם, ובכך יוודע שהמטבע זויף ויתערער אמון הציבור בו. כוונה זו לא התממשה מאחר שעם ההחמרה במצב הצבא הנאצי במלחמה בשנת 1943 נזקק המשק הנאצי לשטרות המזויפים לשם מימון פעולות חיוניות, כייבוא חומרי גלם אסטרטגיים ותשלום לסוכני הביון הנאצי, כדוגמת ציצרו, המרגל שהמציא לנאצים מסמכים בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה שצולמו מכספתו של השגריר הבריטי בטורקיה יו נצ'בול-האג'יסן. יש סברה כי חלק משטרות אלה גם מימנו את מבצע החילוץ של הרודן המודח בניטו מוסוליני בספטמבר 1943 ממקום מאסרו בפסגת הר מהרי האפנינים.
סיום המבצע
כשכוחות בעלות הברית התקרבו למחנה זקסנהאוזן, הועבר צוות הזייפנים למחנה הריכוז מטהאוזן באוסטריה. לקראת התבוסה הסופית במאי 1945, תכננו הנאצים לרצוח את אנשי הצוות באבנזה (Ebensee), תת-מחנה של מטהאוזן. לרשות אנשי האס אס עמדה משאית אחת לצורך הובלת אנשי הצוות לאבנזה, והם הובילו אותם בשלושה סבבים. בסבב השלישי התקלקלה המשאית והשומרים הובילו את האסירים בצעדה רגלית לאבנזה. כאשר כוחות צבא ארצות הברית התקרבו למקום, נסו השומרים, וכל אנשי הצוות, מכל שלושת המשלוחים, התפזרו בין 16,000 האסירים באבנזה, וחייהם ניצלו. האנשים שוחררו ב-5 במאי על ידי הצבא האמריקאי. לקראת סוף המלחמה החלו הנאצים באמצעות מבצע ברנהרד להדפיס גם דולרים של ארצות הברית. לאחר סדרה ממושכת של חבלות ועיכובים מכוונים מצד האסירים היהודים, קבעו הנאצים את האחד במאי 1945 כתאריך היעד לתחילת ייצור שטרות דולר ארצות הברית מזויפים, אך באותו יום ממש נתבשרו האסירים על הפסקת מבצע ברנהרד עקב תבוסת הנאצים והצורך להשמיד את הראיות.
צעדי מנע שנקט בנק אנגליה
שטרות מזויפים אחדים שנוצרו במבצע ברנהרד המשיכו לצוץ מדי פעם בבריטניה במרוצת השנים, דבר שאילץ את בנק אנגליה להוציא מן המחזור את סדרת השטרות של אותה תקופה ולהחליפה בסדרה חדשה הכוללת אמצעי בטיחות משופרים כגון שזירת פס מתכת ושימוש בנייר שונה. כמו כן, בעקבות החשש מזיופים השעה בנק אנגליה הנפקת שטרות כסף בערך הגבוה מ-5 ליש"ט (עד אותה עת היו במחזור שטרות בעריכים של עד 1000 ליש"ט). השעיה זו נשארה בתוקף עד 1964.
גורלו של הזייפן
מיור ברנהרד קריגר נתפס בתום המלחמה על ידי הצרפתים, שהעסיקו אותו בזיוף מסמכים עבור השרות החשאי הצרפתי. בשנת 1950 הועמד קריגר לדין בפני בית דין מערב גרמני לדה-נאציפיקציה (בית דין שנועד לקבוע אם אנשי רשות גרמניים היו מעורבים מרצון בפשעי הנאצים) וזוכה לאחר שהוצגו בפני בית הדין תצהירים של אחדים מהאסירים מצוות הזייפנים שנותרו בחיים, בהם העידו כי הציל את חייהם. לאחר מכן הועסק קריגר בחברה שייצרה בעת המלחמה את הנייר עליו זויפו הכספים במבצע ברנהרד. קריגר מת בשנת 1989.
השטרות במימי האגם
תיבות, ובהן הכסף המזויף שנוצר במבצע ברנהרד, הוטלו לאגם טופליץ. ב-29 באפריל 1945, לקראת סיום המלחמה, הוטלו גם תיבות ובהן זהב נאצי, הזהב שנבזז על ידי הנאצים ממדינות אירופה הכבושות. המקום מושך מאז סיום מלחמת העולם השנייה ציידי אוצרות. ביולי 1959 הצליח צוות חיפוש במימונו של השבועון הגרמני שטרן לשלות ממימי האגם תיבות ובהן שטרי כסף מזויפים בסכום של 72 מיליון לירות שטרלינג וכן מסמכים סודיים של האס אס הנוגעים לשיטות ייצור הכסף המזויף. מבצע החילוץ נקטע באיבו מסיבות פוליטיות (בעיקר החשש מפני מה שעלול להתגלות במסמכים שחולצו), כשארגזים רבים עדיין מצויים על קרקעית האגם. ב-1963 יזמה ממשלת אוסטריה מבצע נוסף למשיית הארגזים, שנחל הצלחה חלקית וספג ביקורת ציבורית בגלל עלותו הגבוהה. בשנת 2000 התנהל מבצע חילוץ נוסף שכלל שימוש בטכנולוגיות חדישות לאיתור הארגזים הנותרים. גם במבצע זה חולצו ארגזים רבים ובהם שטרות מזויפים. החל משנת 2005 מתנהל באגם מבצע חיפושים של צייד אוצרות אמריקאי שנשכר לשם כך על ידי החברה הממשלתית האוסטרית המנהלת את האגם, בתקווה לגלות גם את מטילי הזהב.
בעקבות המבצע
בנק אנגליה עמד על קיומם של שטרי הכסף המזויפים עוד במהלך המלחמה, כאשר אחד מפקידי הבנק גילה שטר שהוצג לפירעון, שלפי רישומי הבנק נפרע כבר קודם לכן (שטרי הכסף הבריטיים היו לא רק בגדר הילך חוקי אלא גם שטר חוב שבנק אנגליה התחייב לפורעו וניהל רישום על כך). בתום המלחמה נתגלו פרטי המזימה במלואם.
מכיוון שהשטרות המזויפים לא הופצו בבריטניה בעת המלחמה באופן המוני, כפי שזממו הנאצים, לא נגרם לבריטניה נזק כלכלי ממבצע ברנהרד, כך שכאשר הבי בי סי הפיק סדרת טלוויזיה על מבצע ברנהרד, בחר שירות השידור הבריטי דווקא בסדרה קומית כדי להעלות מנבכי העבר את המזימה הנאצית. הסדרה בת ששת הפרקים שנקראה "טוראי שולץ" (Private Schulz) שודרה בבריטניה בשנת 1981. עם זאת, שטרות ברנהרד כן גרמו נזק כלכלי משמעותי במספר מדינות שבהן הוחזקו יתרות מטבע חוץ ופקדונות בשטרות של ליש"ט שהתגלו כמזויפים. הכלכלה הצ'כית עברה משבר פיננסי חמור בשנות ה-50 וה-60 כתוצאה מגילוי כמות משמעותית של שטרות ברנהרד. גם בשווייץ ספגו בנקים נזקים כספיים ניכרים משהתברר כי חלק מייתרות מטבע החוץ שלהם כוללים שטרות ברנהרד.
"הזייפנים"
בשנת 2007 הופק באוסטריה הסרט "הזייפנים" (Die Fälscher) בבימויו של סטפן רוזוביצקי. הסרט עוסק במבצע ברנהרד ומתבסס על זכרונותיו של אדולף בורגר, שנמנה עם האסירים שנאלצו להשתתף במבצע. הסרט עוסק בעיקר בדילמה המוסרית של הגיבור ושל שאר האסירים: האם לסייע למלחמתם של הנאצים כדי לשרוד. הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 2007, בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
לאחר שהסרט זכה בפרס האוסקר, רואיין בידיעות אחרונות אברהם זוננפלד מגבעתיים, אחד משלושת היהודים האחרונים שנותרו בחיים מבין אלו שהנאצים העבידו במבצע ברנהרד, והוא אישר את נכונות העובדות המוצגות בסרט.
בישראל התקבל הסרט בביקורות מעורבות. היו שטענו כי הוא מייפה את זוועות השואה, ומצניע סצנות אכזריות. כמו כן, נטען כי חלק גדול מדמויות היהודים והנאצים הוצגו באופן סטריאוטיפי.
מבצע "גלי מים"
בסדנת הזיופים בזקסנהאוזן זויפו מסמכים נוספים מלבד שטרות כסף. בשנת 1943 נאלצו האסירים יהודים בבלוקים 18/19 לזייף בולים בריטיים בהוראת הימלר במבצע שנקרא "גלי מים" שבו זויפו כתשעה מיליון בולים. מטרת הזיוף הייתה תעמולתית בעיקר: "בדרך זו אנו זורעים באנגליה שנאה נגד יהודים ורוסים", התבטא אחד מאנשי האס אס המעורבים בזיוף. הבולים המזויפים דמו לבולים בריטיים בעלי עריכים זהים אך הכיתוב והעיצוב שונו באופן מגמתי. כך למשל הצלב שמופיע בראשו של כתר המלוכה הוחלף במגן דוד, ואילו הכיתוב "יובל הכסף" הוחלף ב"זוהי מלחמה יהודית". באופן דומה, בול בריטי שהונפק ב-1937 לכבוד הכתרת ג'ורג' השישי זכה לגרסה מזויפת שבה הוחלפה המלכה האם (רעייתו של ג'ורג' השישי) בדמותו של סטלין ותאריך ההכתרה 12 במאי 1937 שונה לתאריך 28 בנובמבר 1942 שבו התכנסה ועידת טהראן. איכות הבולים המזויפים הייתה ירודה עקב שימוש בנייר גס ועבה ששימש במקור להדפסת בולים גרמניים להקצבת מזון. במקביל, זויפו גם חותמות הדואר שהוטבעו על הבולים והן כללו כתובות אנטישמיות כגון World Judaism (יהדות עולמית), סימני מגן דוד או כתובות שנועדו לזרוע דמורליזציה בציבור כגון England Has Lost the War (אנגליה הפסידה במלחמה) ועוד. הבולים המזויפים הופצו בבריטניה, צרפת, שווייץ, טורקיה ושוודיה.
יוני גנוט
יוני גנוט (נולד בי"ב באדר א' תשל"ג, 14 בפברואר 1973) הוא זמר ישראלי בסוגת מוזיקה יהודית מקורית וסולן בהרכבים בין השמשות ונושאי הכלים. נשוי ואב לארבעה ילדים, ומתגורר במושב תרום.
קורות חייו
נולד בבני ברק לאב איש עסקים ולאם מורה. גדל בכוכב יאיר. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה. לאחר שירותו הצבאי במסגרת ישיבת ההסדר הר עציון, קיבל תואר ראשון בחינוך ממכללת הרצוג ולאחר מכן תואר ראשון במחשבת ישראל מאוניברסיטת בר-אילן. למד בבית מורשה בירושלים וכן למד מוזיקה בבית הספר רימון. במקביל שימש הסולן של להקת "בין השמשות", שהייתה להקת הרוק הראשונה במגזר הדתי-לאומי. בשנת 2000 יצא אלבום הבכורה של הלהקה שנשא את שמה של הלהקה - בין השמשות; ובשנת 2008 יצא אלבומה השני של הלהקה, שתיקת האדמה - שניהם בהוצאת חברת התקליטים "התו השמיני". בהופעות רבות שיתף פעולה עם טל שגב.
בשנת 2010 הוציא אלבום עם להקת נושאי הכלים שהוא הסולן שלה.
היה ממייסדי ה"פאבמדרש" - ערבי לימוד פתוחים באווירה קלילה, המתאימים גם לציבור שאינו דתי.
אות לאות
ב-2012 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו - אות לאות. באלבום הוא משתף פעולה עם אמנים מוכרים מסצנת הרוק הישראלית: אהוד בנאי, ארז לב ארי, אריק סיני, שי גבסו ודניאל סלומון. מאלבום זה חדר לפלייליסט השיר "ברון יחד", המבוצע יחד עם אהוד בנאי. בישיבת הר עציון, בה למד גנוט, נוהגים לשיר פיוט זה במנגינה זו בסוף "משמֶר" (לילות לימוד המתקיימים בדרך כלל בלילה שבין חמישי לשישי).
דבר אלי באדמית
ב-2017 יצא לאור אלבום הסולו השני, "דבר אלי באדמית", האלבום מומן באמצעות אתר מימון ההמונים "הדסטארט". גם באלבום זה שיתופי פעולה עם אמנים רבים ביניהם דניאל זמיר ואהרון רזאל. באלבום בלט השיר ישמח לבי, שירו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק למוצאי שבת, אותו ביצע גנוט יחד עם אילן דמרי וישיבת ירושלים לצעירים וזכה להצלחה ברשת וברדיו..
ינוביצ'י
ינוביצ'י (בבלארוסית: Янавічы, ינביצ'י; בפולנית: Janowicze, ינוביצ'ה; ברוסית: Яновичи, ינוביצ'י) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בסמוך לגבול רוסיה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ינוביצ'י נזכרת לראשונה בשנת 1511. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי ינוביצ'י
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,700 יהודים, כמחצית מתושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ומספר יהודי היישוב הצטמצם.
ב-12 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה הטילו אלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, תוך רצח של למעלה מ-200 גברים יהודים מהעיירה בכפר סמוך.
ב-25 באוגוסט 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו התקיימו רעב ומחלות. ב-10 בספטמבר 1941 רצחו הגרמנים את כ-1,000 עד 1,600 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה בתעלות ליד הכפר הסמוך זייצבו.
אראיק הארטיוניאן
אראיק ולדימירי הרוטיוניאן (בארמנית: Արայիկ Վլադիմիրի Հարությունյան; באזרית: Amcığəmən Arayik; נולד ב-14 בדצמבר 1973) הוא נשיא נגורנו קרבאך. בעברו שימש הארטיוניאן כראש הממשלה של הרפובליקה. הוא היה ראש הממשלה האחרון במדינה לפני שבוטל התפקיד בשנת 2017.
ביוגרפיה
הארטיוניאן נולד בחאנקנדי, אז בירת המחוז אוטונומי נגורנו-קרבאך, חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית, אז ברית המועצות, בשנת 1973. הוא למד באוניברסיטה הממלכתית הארמנית לכלכלה בשנת 1990 ושנתיים לאחר מכן הצטרף לשירות כוחות ההגנה של נגורנו-קרבאך והשתתף במלחמת נגורנו קרבאך הראשונה. לאחר המלחמה הוא עבר מהאוניברסיטה הממלכתית למדינת ירוואן ללמוד באוניברסיטת ארטסאק, שם למד עד 1998.
קריירה
הארטיוניאן החל את דרכו הפוליטית במשרד האוצר והכלכלה בארטסאק בשנת 1994 ושימש כעוזר השר. בשנת 1997 הוא עזב את המשרד והחל את דרכו במגזר הפרטי בארמגרובנק ועבד שם עד שנת 2004.
הארטיוניאן היה שותף להקמת מפלגת המולדת החופשית בשנת 2005 שהשתתפה בבחירות לפרלמנט בשנת 2005, וזכתה בעשרה מתוך 33 מושבים באספה הלאומית. הוא כיהן גם כיו"ר המולדת החופשית וסיעת המולדת החופשית באספה הלאומית. הארטיוניאן עמד בראש הוועדה לניהול פיננסי, תקציב וכלכלה באספה הלאומית.
בשנת 2007 הוא מונה לראש הממשלה על ידי הנשיא באקו סחקיאן. בשנת 2017, לאחר משאל חוקתי שהתקיים, מוסד ראש הממשלה במדינה בוטל, והארטיוניאן התמנה לשר המדינה.
הארטיוניאן השתתף וניצח בבחירות הכלליות בשנת 2020, ובכך הפך לנשיא הרביעי של נגורנו-קרבאך.
סכסוך 2020
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, משרד הביטחון של אזרבייג'ן טען כי צבא אזרבייג'ן פצע קשה את הארטיוניאן, שביקר בחזית באותו בוקר. טענות אלה נדחו הן על ידי הארטיוניאן ועל ידי ממשלתו. ב-23 באוקטובר פרסם הרוטיוניאן מכתב גלוי לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין שכתב בעצמו, וקרא לתמיכה רוסית בנגורנו-קרבאך, תוך שהוא מציין את קשריה ההיסטוריים של רוסיה לאזור ואת הדמויות הרבות והסובייטיות הבולטות מקרבאך. ב-27 באוקטובר הוא פיטר את ג'לאל הרוטיוניאן מתפקיד שר הביטחון לאחר שנפצע בלחימה. ב-9 בנובמבר הוא נתן את הסכמתו לחתום על הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך.
Point of No Return
Point of No Return הוא אלבום של הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-29 של הזמר וה-20 בחברת ההקלטות קפיטול רקורדס.
שמו של האלבום משקף את העובדה כי היה זה אלבומו האחרון של סינטרה בחברת ההקלטות קפיטול, לפני שעבר לצמיתות לחברת ההקלטות רפרייז שהייתה בבעלותו וזאת כדי להשיג יותר חופש אומנותי באלבומיו.
כבר בשנת 1960 החל סינטרה להקליט בחברת ההקלטות רפרייז ואף הוציא שלושה אלבומים: Ring-A-Ding-Ding, I Remember Tommy, ו Sinatra Swings לפני שהחל את הקלטותיו האחרונות בקפיטול. את ההקלטות לאלבום הוא עשה ביומיים בלבד, בחודש ספטמבר 1961 וזאת כדי להשלים את החוזה בקפיטול.
בכל זאת היה האלבום לאירוע מיוחד וזאת בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם אקסל סטרודהל, איתו עבד בתחילת הקריה שלו בשנות ה-40. כמו כן דאג סינטרה כי זמרי הליווי בהקלטות לאלבומו הראשון בחברת קפיטול, בשנת 1953, ישתפו עמו שוב פעולה, כך שההקלטות נתנו תחושה של סגירת מעגל לתקופתו בקפיטול.
חנו הגדול
חָנוֹ הגדול (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀 ) היה אציל פיניקי עשיר שחי בקרתגו במאה השלישית לפנה"ס.
חייו
עושרו של חנו נבע מאדמותיו בצפון אפריקה, וכינויו "הגדול", כנראה ניתן לו עבור כיבושיו בקרב האויבים האפריקנים של קרתגו.
במהלך המלחמה הפונית הראשונה, הנהיג חנו את הסיעה שתמכה בהפסקת הלוחמה ברפובליקה הרומית. הוא העדיף להמשיך בכיבוש שטחים באפריקה מאשר לנהל קרבות ימיים עם רומא אשר לא יביאו לו רווח כלכלי. מתנגדו הראשי של חנו ושל סיעתו היה חמלקרת ברקה, אביו של חניבעל, שפיקד על צבא בסיציליה.
בשנת 244 לפנה"ס לאחר הניצחון הימי הקרתגי בקרב דרפאנה, שחרר חנו משירות חלק גדול מהצי הקרתגי כדי לחסוך בהוצאות, ובכך נתן שהות לרומאים לבנות מחדש את הצי שלהם ולנצח במלחמה, שלוש שנים אחר כך בקרב אייגוסה.
בתום המלחמה בשנת 241 לפנה"ס, חנו עשרות אלפי שכירי חרב סמוך לקרתגו והחלו לערוך את חישובי השכר אותם עמדו לתבוע מממשלת קרתגו. כאשר חנו הגדול נפגש עם מפקדי הצבא הוא דחה את דרישותיהם, וסירב לשלם את השכר שהבטיח להם חמלקרת בטענה שקרתגו לא תוכל בשום אופן לעמוד בתשלום כה מופרז בשל פיצויי המלחמה לרומא.
חנו הגדול, אדם שמן הלבוש בבגדי פאר, נשא נאום ארוך בפיניקית שכלל לא הובן על ידי מרבית השכירים שדיברו בשבע שפות שונות. בשלב מסוים החיילים הממורמרים לא יכלו לשאת עוד את חזותו ואת דבריו ותקפו את פמלייתו תוך שהם מאלצים את האציל הקרתגי להימלט על סוסו. לאחר שנכשל משא ומתן נוסף פתחו שכירי החרב במלחמה גלויה.
חנו לקח על עצמו את פיקוד הצבא בניסיון לנצחם. הוא הצליח להסיר את מצור המורדים מעל אוטיקה, אולם התקפת נגד מצד המורדים תפסה את צבאו לא מוכן, והוא מצא עצמו נצור עם צבאו המוכה באוטיקה. בהמשך נחלץ חנו מהעיר עם צבאו, אולם כשל בלחימה עם המורדים, והמצור נמשך. בעקבות כישלונו של חנו גויס בקרתגו צבא חדש, תחת פיקודו של חמלקרת, והמורדים הובסו בשנת 238 לפנה"ס.
לאחר שהטיל חניבעל מצור על סגונטום, שיגר הסנאט הרומאי שליחים אל חניבעל בדרישה שיסיר את המצור מעל העיר, אך הוא דחה את הדרישה. המשלחת הרומית פנתה לקרתגו, ושם נחלקו הפוליטיקאים האם להיכנע לדרישות הרומאים ולהסגיר את חניבעל, או לסרב ולגרור בכך מלחמה נוספת עם רומא. חנו הנהיג את הסיעה הפציפיסטית שתמכה בכניעה, אך עמדתו נדחתה.
לאורך המלחמה הפונית השנייה הנהיג חנו את הסיעה המתנגדת למלחמה, ומנע מתגבורות משמעותיות להגיע לחניבעל, בן יריבו, חמלקרת. לאחר קרב קאנאי שלח חניבעל את אחיו מאגו לקרתגו במטרה לשכנע את הסנאט לשלוח לו כוחות נוספים. מאגו שפך בפני חברי המועצה טבעות שנלקחו מסנטורים ואריסטוקרטים רומאים שנהרגו בקרב במטרה להרשימם, אולם חנו תקף אותו בתגובה בסדרת שאלות שהביכו אותו.
לאחר תבוסת חניבעל בקרב זאמה (202 לפנה"ס), הוא היה בין השליחים שנשלחו לשאת ולתת עם הרומאים בדבר הסכם הכניעה.
קפיטול מדינת פנסילבניה
קפיטול מדינת פנסילבניה (באנגלית: State Capitol of Pennsylvania) הוא מבנה הממוקם במרכז העסקים הראשי של העיר האריסבורג שבמדינת פנסילבניה, המשמש את האספה הכללית של פנסילבניה (בית המחוקקים של המדינה), את בית המשפט העליון של פנסילבניה ואת משרדי מושל המדינה וסגן מושל פנסילבניה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף מילר יוסטון בסגנון משולב בוזאר ורנסאנס איטלקי.
היסטוריה
המבנה הוקם בשנת 1906 על פי תוכניות של האדריכל ג'וזף מילר יוסטון. המבנה נחנך ב-4 באוקטובר 1906 על ידי מושל המדינה סמיואל וו. פניפקר, ובנוכחות נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט ו-50,000 צופים. עלות בניית המבנה הסתכמה בכ-13 מיליון דולרים.
במהלך השנים שופץ המבנה מספר פעמים. בשנת 1977 נרשם המבנה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בשנת 1982 הוקמה ועדה של בית המחוקקים במטרה לשחזר את המבנה לצורתו המקורית ולשפצו.
תיאור המבנה
המבנה מעוטר בעיטורים רבים הכוללים חיפוי שיש של הקירות, ציורי קיר, עיטורי זהב וחלונות ויטראז'.
המבנה בנוי בסגנון נאו-רנסאנס אולם משלב מספר סגנונות - חדר בית הנבחרים (הבית התחתון) בנוי בסגנון הרנסאנס האיטלקי, חדר הסנאט בסגנון הרנסאנס הצרפתי, ואילו חדר המושל בנוי בסגנון אנגלי.
המבנה בן חמש הקומות מצופה בגרניט מורמונט והכיפה מכופה באבני טרה קוטה ירוקות.
במבנה פסלים רבים, שהידועים שבהם הם: "אהבה ועבודה", "החוק הבלתי שבור", "עמל החיים" ו"החוק השבור" מעשה ידי הפסל ג'ורג' גריי ברנרד.
כמו כן במבנה ציורי קיר מעשה ידי הציירים ויולט אוקלי ואדווין אוסטין אבי, ורצפה המתארת את ההיסטוריה של המדינה מעשה ידי הנרי מרסר.
רטלפ
רטלפ (בהונגרית: Rétalap) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. הכפר הוקם בשנת 1992 לאחר פיצול הכפר "בניירטלפ" (Bőnyrétalap) לרטלפ ולבן (Bőny).
בבניירטלפ חיו מעט יהודים.
הורוס
הורוס הוא אל המלחמה, ואחד מהאלים הראשיים במיתולוגיה המצרית. הורוס הוא שמו היווני (Ὧρος), ובמצרית עתיקה הוא נקרא חוֹר או חֶר, שפירושו בז. הוא בנם של אוסיריס ואיסיס, ולפי גרסה אחרת אחיהם, ולאחר שגדל הוא נלחם בסת, דודו שרצח את אוסיריס (שהיה אביו של הורוס ואחיו של סת), ניצח אותו, איחד את מצרים העליונה ומצרים התחתונה והיה לפרעה הראשון.
תיאורו
תיאורו של הורוס כבעל ראש בז או נץ נקשר לסיפור הקרב של הורוס נגד סת, בו הורוס כרת את אשכיו של סת, וזה פצע את עינו של הורוס. האל תחות הכין לו עין חדשה העשויה אור ירח הנקראת "עין הירח" או "עין היהלום" המסמלת גם את הראייה האינסופית. טקסט המתאר את המאבק מופיע על הקירות הפנימיים בחצר הגדולה של מקדש אדפו המוקדש לאל הורוס.
במחוז המצרי כנען עבדו את הורוס בשם חורון, אשר העניק את שמו ליישוב בית חורון. בפפירוס אני, משמש הורוס בתפקיד של פסיכופומפ (מלווה ומדריך המתים בעולם הבא), ומוביל את הסופר אני בידו לעבר עולם המתים. מקום פולחנו העיקרי של הורוס היה בהיירקונפוליס, בו היו מוציאים את פסלו פעם בשנה כדי לחגוג את נישואיו של הורוס לאלה חתחור.
לאחר שניצח את סת, נעשה הורוס למלך מצרים במקומו של אוסיריס אביו. הוא נחשב לשליט שהצדק היה נר לרגליו, ומקדשים רבים הוקמו לכבודו. הוא מסמל את הממלכות המאוחדות והשבת הסדר האלוהי הנכון. הוא האל אשר נתן את המלכות לפרעונים.
הורוס המבוגר והורוס הילד
הורוס הוא האל הפטרון של המלוכה, והמלכים נחשבו התגלמות הורוס עלי אדמות. להורוס שני סיפורי מקור מרכזיים: הורוס המבוגר והורוס הילד. הורוס המבוגר, שהמיתוס שלו הוא הקדום יותר, נחשב לשליט מצרים התחתונה בעוד האל סת נחשב לשליט מצרים העליונה. במיתוס זה סת והורוס הם אחים. אך בתקופה מאוחרת יותר המיתוס מתאר את הורוס כשולט על כל מצרים ואת סת כשולט על המדבר והברברים, העמים החיים במדבר מדרום וממזרח למצרים. במיתוס זה הורוס הפך לאחיינו של סת ובנם של אוסיריס ואיזיס. לאחר סדרת קרבות בין הורוס וסת בים וביבשה, הורוס מגרש את סת ונתיניו ממצרים. סיפור המאבק, שלעיתים היה אַלים, בין הורוס לסת הוא אחד המוטיבים הידועים במיתוס המצרי. גירוש והגליית סת למדבר הפך למודל של מלכי מצרים להתמודדות עם אויבי הממלכה. גם הם שאפו לשלוח את האויבים אל המדבר. לעיתים מתייחסים אל שני הסיפורים של הורוס כמתייחסים אל שתי ישויות נפרדות ולעיתים אלו שני אספקטים של אותו אל.
הורוס, גדל לנקום את מות אביו אוסיריס, ולדרוש את מקומו כשליט מצרים, מידי סת, אל הסערה שתואר כדודו ורוצח אביו. בניגוד למיתוס המוקדם, הורוס הילד חייב להביס את סת כדי להשיג סדר, שליטה וצדק בעולם האנושי. הורוס מאחד את מצרים העליונה והתחתונה ומקבל עליו את המלוכה. משגדל הורוס נלחם בסת בעצת אימו במגוון דרכים. במועצת האלים נקבע שאוסיריס יהיה שליט עולם המתים ולהורוס הוענקה השליטה על עולם החיים. בספר המתים מתואר הורוס כמלוה את המתים אל ממלכת אוסיריס ומשמש כמתווך בין העולמות. הטקסים שביצע הורוס על מנת להחיות את אוסיריס משמשים כאב טיפוס לכל טקסי האשכבה.
עין הורוס ועין רע
הורוס ורע הם בין האלים החשובים במיתולוגיה של מצרים העתיקה. על פי המיתוס, לשניהם היו קשרים חזקים לשמש, והם היו מקורבים לפרעה. רע היה אל בורא, המלך הראשון של מצרים, והוא תואר כשליט היקום. הורוס הופיע בשתי צורות: כראש הבז הוא היה שווה בכוחו לרע; ובצורתו השנייה, כהורוס הצעיר שהיה נינו של רע: הוא היה בנו של אוסיריס, נכדו של רע.
עינו של הורוס נקראת "אודג'את" שפירושה "השלמה". לפי תפיסתם, עיניו של הורוס הן השמש והירח. על פי המיתוס, בקרב נגד סת, הורוס מאבד את עין הירח אחרי שהוא פוצע את סת באשכיו. סת, בתגובה, פוצע את עינו של הורוס ומשחית אותה. לעיתים מתואר כיצד סת בלע אותה, מה שיכול ליצג את מולדי הירח או את ליקוי הלבנה. תחות אל הידע, בעל חכמת המאגיה הציל את העין והחזירה להורוס. עין זו שימשה מאוחר יותר כדי להחיות את אוסיריס. עין הורוס נראתה כאש בעת שלחמה באויבי האור. הצגת עין הורוס נחשבה במצרים לארכיטיפ של כל טקס הקרבת מנחות.
העין של הורוס מהווה את סימן ההגנה האולטימטיבי. משמעויות נוספות של עין הורוס הן עוצמת המלוכה, הגנה כנגד סת, אמצעי מטהר וכן מנחה בפסטיבלים.
איקונוגרפיה
בתחילה, הורוס היה אל השמים ואחר כך הפך גם לאל המלחמה, וצורתו הייתה של בז שפורש את כנפיו ועיניו היו השמש והירח (עין אחת סימלה את השמש והשנייה את הירח), או אדם בעל ראש בז. בדמותו כאל השמש רע-הורוס הוא סומן באמצעות גלגל חמה מכונף או שמש בעלת כנפי בז. הורוס הילד מצויר בתסרוקת המסורתית לילדים: קרחת וצמה בצד הראש ואצבע בפיו. לעיתים הוא נושא כד המסמל את הפוריות. קמעות הנושאים את דמותו שימשו במקומות רבים כדי להרחיק חיות פרא, רוחות רעות ולבטל עין רעה.
הנשק המיתי של הורוס הוא החנית שקיבלה ברכה מהאלה נית. החנית עשויה מקרני השמש ומהטפרים של האלה המענישה, מפדת. דגמים מוקטנים של החנית נמצאו בקברים ושימשו את המתים להגנה במהלך המסע לעולם המתים והנשק המסמל את הורוס הוא הכופש אשר הייתה חרב מעוקלת בצורת חצי ירח הנועדה לתלוש את נשקי אויבך מידהם.
פון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרלוס טורה רפטו
קרלוס טורה רפטו (בספרדית: Carlos Torre Repetto; 29 בנובמבר 1904, מרידה, יוקטן – 19 במרץ 1978, מרידה, יוקטן) היה שחמטאי מקסיקני בדרגת רב-אמן.
קריירה
הקריירה של טורה נקטעה באיבה עקב התמוטטות נפשית בגיל 22.
שמו מונצח בתאוריית הפתיחות בהתקפת טורה שמתחילה במסעים 1. ד4 פו6 2. פו3 ה6 3. רז5
טורה גם פיתח את ההגנה המקסיקנית בדו-קרב שקיים עם פרידריך זמיש בשנת 1925. המסעים הראשונים הם 1. ד4 פו6 2. ג4 פג6
דרגת רב אמן הוענקה לטורה בשנת 1977 על ידי פיד"ה.
תחרות זיכרון על שמו מתקיימת מדי שנה ביוקטן שבמקסיקו.
טחנת הרוח
במהלך תחרות מוסקבה בשנת 1925, הביס טורה את אלוף העולם לשעבר עמנואל לסקר לאחר שהקריב מלכה באופן מרהיב. התחבולה זכתה לשם "טחנת רוח" ונחשבת לאחת מהיפות ביותר.
העמדה לאחר המסע 24...מהב5
טורה ניצח על ידי הקרבת המלכה, כאשר הצריח והרץ יוצרים לחץ משותף שמוחץ את השחור על ידי סדרה של מסעי שח ומסעי שח נגלה. בסיום סדרת המסעים נותר טורה עם יתרון של שני רגלים ורץ (אם כי היה עליו להחזיר את הרץ בחזרה) וכך עבר לסיום זכוי.
המסע ה-25 רו6! משאיר את המלכה תלויה ומפעיל את טחנת הרוח. השחור חייב לקבל את ההקרבה, כיון שהמלכה השחורה לא מוגנת וכל ניסיון לעצור את טחנת הרוח יגרום לאיבוד המלכה הלבנה.
לאחר 25..מה:ח5 26. צ:ז7+ מח8 27. צ:ו7+ שח נגלה על ידי הרץ הלבן חוזר בפשטות על תבנית השח הישיר והשח הנגלה, ולוקח את כל הכלים האפשריים בעזרת הצריח.
27... מז8 28. צז7+ מח8 29. צ:ב7+ מז8 30. צז7+ מח8 31. צז5+ מח7 32. צ:ח5 והלבן השלים את טחנת הרוח על ידי לקיחת המלכה השחורה.
פיירפליי
פיירפליי (באנגלית: Firefly - "גחלילית") היא סדרת טלוויזיה מבית היוצר של ג'וס ווידון וטים מינר. סדרת הטלוויזיה מוגדרת כ-"מערבון חלל" ומסווגת כמדע בדיוני. עקב חוסר הצלחתה הסדרה נפסקה באמצע העונה הראשונה אך הפכה לאחר מכן לסדרת פולחן, שבעקבותיה גם יצא סרט ההמשך "סרניטי".
רקע
על פי עולם הרקע של הסדרה, האנושות התפתחה לכדי התיישבות בכוכבי לכת וירחים מחוץ למערכת השמש באמצעות "הארצה" - שינוי תנאי הסביבה (אקלים, טמפרטורה, אטמוספירה ואחרים) כך שידמו לתנאים השוררים על כדור-הארץ ויאפשרו לבני אדם לחיות עליהם. הסדרה מתרחשת בשנת 2517, אם כי לא ברור לחלוטין אם מדובר בספירת הנוצרים. באותן שנים, בני האדם התיישבו במערכת שמש עצומה בעלת מגוון רחב של פלנטות, כל אחת בעלת אופי ותרבות מקומית נבדלת מאחרות אך הומוגנית לרוב בתוך עצמה, כאשר בהן וביניהן מתרחשת עלילת הפרקים. השלטון המרכזי בעולמות השונים הוא "הברית", גוף פוליטי וצבאי שנטל את השלטון בעקבות ניצחון במלחמה, המתוארת כמלחמת אזרחים. מבחינה תרבותית הברית היא התרבות השלטת בפלנטות הליבה של המערכת, ומרבית מתנגדיה הם תושבי הספר המכונים "עצמאים". כחלק מהמתיחויות הפוליטיות בעקבות ביסוס שלטונה (המתואר לעיתים כטוטליטרי) של הברית, מתבצעת פעילות הברחות ענפה בין עולמות הליבה לעולמות הספר, ודרכה מסופר סיפור הסדרה. ספינת החלל סרניטי (שלווה) היא ספינת נוסעים ומסחר מדגם "גחלילית", דגם מיושן שעבר שיפורים רבים על מנת לטוס; בפועל, סרניטי היא ספינת מבריחים, שמטענה כולל, בדרך כלל, סחורה גנובה, לא-חוקית או בעלת ביקוש רב. הספינה משויכת פוליטית לצבא העצמאים המובס, ונקראת על שמו של עמק סרניטי, בו התנהל הקרב המכריע של המלחמה.
דמויות אויבים
כסדרה בעלת מבנה עלילתי הדומה למערבון, צוות המבריחים של סרניטי נתקל בנבלים שונים: מבני בליעל (יחסית) שניסו לשדוד את ספינתם תחת העדר החוק בחלל הספר, ועד שלטונות החוק הרודפים אחריהם בעקבות פעולות פליליות. כמו רוב המערבונים, ההבדל בין הצד הטוב והרע, כמו גם היחסיות של הטוב ביחס לחוק הכתוב, היא עניין פתוח פרשנות. האויבים (או נבלים בלשון יותר קולנועית) שנקרו בדרכם של גיבורי הסדרה כללו שכירי חרב ושוטרים מצד "הברית", אשר חיפשו אחר סחורות גנובות וגם אחר ד"ר סיימון ואחותו, הנמלטים מן החוק. חלקם כוחות משטרה רגילים, חלקם סוכנים מיוחדים העוקבים אחרי ריבר, שהורגים כל מי שמעורב בלכידתה, כולל כוחות משטרה מקומיים; מבריחים מתחרים ובעלי חוב שונים, המנסים להתחמק מחובם או לגבות מס כלשהו. רובם גברים, אך בשני פרקים מופיעה דמותה של סאפרון, אשה יפה ומניפולטיבית אשר טומנת להם פח; תושבים של פלנטות נידחות המנסים לקעקע את הפעילות הכלכלית הענפה של "סרניטי"; והריברס, (הקוצרים), מעין מפלצות חלל שהן ספק אדם ספק אל-מתים, המחפשים לשדוד ולרצוח. המיתולוגיה המקובלת סביב יצירתם היא גברים שיצאו לקצה של היקום, ראו את הריק והשתגעו. רוב האויבים השונים ביצעו הופעת אורח גם בסרט הקולנוע על בסיס הסדרה, עם דגש על הקוצרים ושכירי החרב של הברית.
שפה
הסדרה שילבה מונחי סלנג וביטויים מסינית (אשר בעולם הבדיוני המתואר בסדרה הפכה לשפה הרשמית).
שידור הסדרה
הסדרה נקטעה באיבה, לאחר שידור 11 פרקים (מתוך 14 שהופקו עד אותו זמן) שהיוו עונה ראשונה ואחרונה, על ידי רשת פוקס (עונה ממוצעת של סדרה מכילה 22 פרקים). הסיום המהיר קטע מספר קווי עלילה והותיר קצוות לא פתורים. באורח יוצא-דופן, מעריצי הסדרה יצרו לחץ ציבורי על רשת פוקס ודרשו המשך. לאחר מאבק ארוך הופק סרניטי, הסרט הממשיך את עלילת הסדרה וסוגר אותה. על מאבקם של מעריצי פיירפליי הופק הסרט "Done the impossible", סרט דוקומנטרי בהנחיית אדם בולדווין, המשחק את ג'יין בסדרה. ב-DVD שיצא לסדרה סודרו הפרקים לפי התפתחות העלילה ולא לפי הסדר בו שודרו במקור ברשת פוקס, דבר שיוצר בלבול בקרב הצופים.
Whoa, Nelly!
Whoa, Nelly!‎ (בעברית: וואו, נלי!) הוא אלבום הבכורה של הזמרת נלי פורטדו שיצא ב-24 באוקטובר 2000. הביקורות כינו את האלבום "חוויה מרעננת ומהנה, נסיוב כנגד כל נסיכות הפופ ולהקות הראפ-מטאל שהפכו לפופולריים לקראת תחילת המילניום".
האלבום מוקם במקום 24 במצעד הבילבורד בארצות הברית והנפיק שלושה סינגלים שהפכו ללהיטים בינלאומיים: "I'm like a Bird", "Turn off the Light" ו"‎...On the Radio (Remember the Days)‎". השיר "Party's Just Begun (Again)‎" היה סינגל אשר יצא באופן בלעדי רק למועדונים בארצות הברית, אולם גרסת האלבום של השיר היא שונה מגרסת הסינגל והשם שונה ל"Party". השיר בנוסף נכלל בפסקול הסרט "Brokedown Palace". שירים נוספים שיצאו כסינגלים היו "!Hey, Man" אשר יצא רק בבריטניה וגרמניה, "Legend" באפריקה ו-"Trynna Finda Way באמריקה הלטינית.
עד אוגוסט 2006 מכר האלבום יותר מחמישה מיליון עותקים.
Turn off the Light
"Turn off the Light" הוא הסינגל השני מתוך האלבום. הסינגל היה לסינגל המצליח ביותר של פורטדו בארצות הברית ומוקם במקום החמישי במצעד הבילבורד (עד לסינגל "Promiscuous" שהגיע למקום הראשון). השיר מוקם במקום הרביעי בבריטניה, ובמקום השביעי בקנדה ובאוסטרליה.
‎...On the Radio (Remember the Days)‎
‎...On the Radio (Remember the Days)‎ הוא הסינגל השלישי והאחרון שיצא באופן בינלאומי. במקור, שם השיר הוא "Shit on the Radio (Remember the Days)‎", אך בשל העובדה שהמילה "Shit" נחשבת למילה בוטה, הוחלפה המילה בשלוש נקודות. לאחר שני סינגלים מצליחים, סינגל זה נחשב לכישלון. הסינגל לא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד בארצות הברית, באוסטרליה הגיע הסינגל למקום 53 ואילו בבריטניה רק למקום 18. פורטדו מספרת כי השיר נכתב בשל תחושת המיסחור של המוזיקה הפופולרית.
יו סבאג מונטיפיורי
יו סבאג מונטיפיורי (באנגלית: Hugh Sebag-Montefiore; נולד ב-5 במרץ 1955) הוא סופר והיסטוריון יהודי-בריטי.
קורות חיים
אביו של יו, רופא במקצועו, הוא נצר לשושלת ספרדית עשירה של יהודים שפעלו כדיפלומטים וכבנקאים בכל רחבי אירופה. בראשית המאה ה-19, סר משה מונטיפיורי, סב-דודו של יו, סחר בשווקים בהתבסס על ידע מודיעיני אודות קרב ווטרלו ונעשה שותף בעסקי הבנקאות של חברת הבנקאות של משפחת רוטשילד. בניגוד לכך, אמו של יו, אפריל, סופרת במשלח ידה, הגיעה ממשפחה ענייה של מלומדים יהודים ליטאים. אביה נס מהאימפריה הרוסית בראשית המאה ה-20. הוא רכש למשפחתו כרטיסים להפלגה לעיר ניו יורק, אך הם רומו והורדו בקורק, אירלנד. במהלך חרם לימריק ב-1904 הם עזבו את אירלנד ועברו לניוקאסל, אנגליה. משפחתו של סבאג מונטיפיורי התגוררה בבלצ'לי פארק, עד שהם מכרו את ביתם לממשלה הבריטית ב-1937.
יו סבאג מונטיפיורי למד עריכת דין לפני שנעשה עתונאי וסופר של ספרות תעודית.
אחיו הוא סיימון סבאג מונטיפיורי, סופר והיסטוריון בעצמו.
ספריו
ספרו הראשון, "אניגמה - סיפור הקרב על הצופן" יצא לאור בשנת 2000 וראה אור בהוצאת יבנה בשנת 2003. הספר מספר על פענוח מכונת ההצפנה הגרמנית אניגמה בבלצ'לי פארק בזמן מלחמת העולם השנייה.
ספרו השני "דנקרק - לחימה עד האיש האחרון" ראה אור ב-2006 ותורגם לעברית והתפרסם בהוצאת דביר בשנת 2010. הספר מתאר את מבצע הפינוי הימי של מאות אלפי חיילים בריטים וצרפתים מדנקרק הנצורה שבצפון צרפת, אל חופי בריטניה, במסגרת קרב דנקרק במלחמת העולם השנייה במסגרת מבצע דינמו.
ספרו השלישי יצא ב-2016 אודות הקרב על הסום.
היפה והחיה (מחזמר)
היפה והחיה הוא מחזמר עם מוזיקה של אלן מנקן למילות השירים של הווארד אשמן וטים רייס, מחזה מאת לינדה וולברטון בהפקת דיסני. עלילת המחזמר, המבוססת על סרט הקולנוע משנת 1991 באותו השם, המבוסס על אגדה צרפתית מאת ז'אן מארי לה פרינסס דה ביומונט, מתארת את סיפורו של נסיך צעיר, שהפך לחיה מחרידה, כעונש על התנהגותו האנוכית והאכזרית, ואת הרפתקאותיה של בל, נערה צעירה ויפה, אותה כולאת החיה בטירתה. כדי לחזור להיות שוב אדם, על בל להתאהב בחיה לפני שיהיה מאוחר מדי.
שבעה שירים חדשים נכתבו למחזמר. המחזמר עלה בברודוויי 5,461 פעמים, בשנים 1994–2007, ובכך הגיע למקום ה-9 ברשימת ההפקות הנצפות ביותר בברודוויי בכל הזמנים.
המחזמר הרוויח יותר מ-1.4 מיליארד דולר ברחבי העולם, לאחר שהוצג ב-13 מדינות וב-115 ערים. כמו כן, מחזמר זה פופולרי מאוד בהפקות של בתי-ספר תיכוניים.
רקע
על פי מאמר ב-Houston Chronicle, "הזרז של דיסני לכבוש את הבמה היה המאמר של מבקר התיאטרון של הניו יורק טיימס פרנק ריץ', ששיבח את 'היפה והחיה' כסרט המוזיקלי הטוב ביותר של שנת 1991 ... מנכ"ל תיאטרון 'Under The Stars' פרנק יאנג ניסה לעניין את דיסני להעלות גרסה בימתית של 'היפה והחיה' בערך באותו הזמן בו מייקל אייזנר וג'פרי קצנברג קראו את הטור של ריץ' ושקלו זאת בעצמם. אבל יאנג לא הצליח ליצור קשר עם האדם הנכון באימפריית דיסני. שום דבר לא קרה עם הפרויקט, עד אשר המנהלים הבכירים של דיסני החלו לקדם את הפרויקט מהצד שלהם ... כאשר הם שאלו את ג'ורג' אייבס, ראש איגוד שחקנים בחוף המערבי, איזה אולם תיאטרון בלוס אנג'לס יהיה המקום הטוב ביותר להעלות מחזמר חדש, אייבס הציע את TUTS למטרה זו. זמן קצר לאחר מכן, פנו אל יאנג מטעם חברת דיסני דון פרנץ ובטינה בקאלי, והשותפות יצאה לדרך". עיבוד בימתי של הסרט כבר הוצג בדיסנילנד, בבימויו של רוברט ג'ס רוט עם כוריאוגרפיה של מאט ווסט. השניים נשכרו גם על מנת לפתח את ההפקה שלימים תעלה בברודוויי.
גרסה קצרה של הסרט בוצעה על ידי שחקני סרט הקולנוע, בחגיגת יום הולדתו של אחד מראשי האולפן, וזה הצית את ראשיתו של המחזמר כפרויקט לגיטימי. התפקיד של בל הוצע לשחקנית פייג' אוהרה, אך היא דחתה אותו על מנת לקחת חלק בהפקה האוסטרלית של "סאות' פסיפיק", שכבר הייתה מחויבת לה.
הפקות
הופעת הבכורה של "היפה והחיה", בהפקה משותפת של "Theatre Under The Stars" ושל "Disney Theatricals", הועלתה ב-"Music Hall" אשר ביוסטון, טקסס, ב-28 בנובמבר 1993, שם המשיכה להציג עד ל-26 בדצמבר 1993.
הפקת ברודוויי המקורית
המחזמר עלה לראשונה על בימת ברודוויי ב-18 באפריל 1994, ב-Palace Theatre, שם רצה ההפקה עד ל-5 בספטמבר 1999, במקור בכיכובה של סוזן איגן. המופע הועבר לאחר מכן לתיאטרון לאנט-פונטיין ב-11 בנובמבר 1999, שם הוצג עד ל-29 ביולי 2007. ההפקה ירדה לאחר 46 הצגות הרצה ו-5,461 הופעות - ובכך זכה המחזמר למקום ה-9 ברשימת ההצגות שהועלו מספר הרב ביותר של פעמים בהיסטוריה של ברודוויי.
צוות ההפקה המקורית של ברודוויי כולל את הבמאי רוברט ג'ס רוט, הכוריאוגרף מאט ווסט בעזרתו של דן מוג'יקה, וצוות השחקנים סוזן איגן (בתפקיד בל/היפה), טרנס מאן (בתפקיד אריק/החיה), בורק מוזס (בתפקיד גסטון), גארי ביץ' (בתפקיד לומייר) ובת' פאולר (בתפקיד גברת תיון). בין אנשי הצוות של ההפקה: מנצח התזמורת דני תרוב, מעצב התפאורה סטן מאייר, מעצבת התלבושות אן הולד-וורד, מעצב התאורה ניטש כץ, מעצב הסאונד ט' ריצ'רד פיצג'רלד, מעצב השיער דוד ה' לורנס, המאיירים ג'ים סטיימאייר וג'ון גוהן ומעצב הפירוטכניקה טיילר וויימר.
ההפקה בברודוויי ירדה על מנת לפנות מקום למיזם המוזיקלי הבא של דיסני - "בת הים הקטנה", מאחר שחברת דיסני התכוונה להעלות את גרסת ברודוויי של "בת הים הקטנה" ב-3 בנובמבר 2007, ובאותה העת סברו כי העלאה במקביל של שני מחזות-זמר המבוססים על סרטי נסיכות דיסני תגרום לפילוג בקהל, ולתחרות בין שני המופעים. באותו הזמן, לדיסני כבר היו שלושה מחזות-זמר אחרים שרצו בו-זמנית: "מלך האריות", "טרזן", ו-"מרי פופינס". בעבר, היו פרסומים כי חברת דיסני מתכוונת להעלות מחדש את "היפה והחיה" לקראת עונת החגים של חורף 2008, אולם בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
הפקת לונדון המקורית
ההפקה בוסט אנד נפתחה ב-Dominion Theatre בלונדון ב-29 באפריל 1997, בכיכובם של ג'ולי-אלנה ברייטן בתפקיד בל, ואלסדייר הארווי בתפקיד החיה. כמו כן, השתתפו בהפקה בורק מוזס כגסטון, דרק גריפיתס כלומייר, מרי מילר כגברת תיון, נורמן רוסנגטון כמוריס, בארי ג'יימס כמר שעוני, די בוצ'ר כמאדאם דה לה גראנדה באוץ', ריצ'רד גאנטלט כלה פו, ורבקה טורנהיל כבאבט.
במהלך ההפקה, שחקנים מחליפים של הצוות המקורי כללו את מישל גייל ואנלין ביצ'י בתפקיד בל, ג'ון בארומן וארל קרפנטר בתפקיד החיה, אלכס בורן כגסטון, ובילי בויל וטרי דויל כמוריס. ההפקה הסתיימה ב-11 בדצמבר 1999.
בשנת 1998 ההפקה זכתה בפרס אוליבייה בקטגוריית המחזמר החדש הטוב ביותר, וגברה על Enter the Guardsman, The Fix ו-Lady in the Dark.
סיבובי הופעות
להצגה היו מספר סיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית. הסיבוב הראשון החל ב-15 בנובמבר 1995 והסתיים בשנת 1999, וכיכבו בו קים הובר ופרד אינקלי בתפקידי היפה והחיה, בהתאמה. הסיבוב השני החל בשנת 1999 עם סוזן אוון וגרנט נורמן בתפקידים הראשיים. הפקה זו הסתיימה בשנת 2003. הסיבוב השלישי החל בשנת 2001 והסתיים בשנת 2003 עם ג'ניפר שרדר בתפקיד בל, רוג'ר בפלר בתפקיד החיה ומארק ג'. דאליו בתפקיד גסטון. שלוש הפקות אלו הופיעו בסך הכל ב-137 אולמות ב-90 ערים שונות בצפון אמריקה, עם כ-5.5 מיליון איש שצפו בהצגה בארצות הברית ובקנדה. סיבוב ההופעות הרביעי בארצות הברית החל בפברואר 2010, עם הופעה שנערכה בפרובידנס, רוד איילנד, בכיכובם של ליז שיבנר וג'סטין גלזר. בעוד הצוות הקריאטיבי של הפקה זו היה אותו צוות של הפקת ברודוויי המקורית, לצורך הפקה זו הוכנו תפאורות ותלבושות חדשות.
בבריטניה החל סיבוב הופעות ב-2 בנובמבר 2001, אשר הסתיים ב-12 באפריל 2003, אשר הציג באדינבורו, בריסטול, ברמינגהאם, דבלין, ליברפול, מנצ'סטר וסאות'המפטון. מספר שחקנים שבו לגלם את אותן הדמויות שגילמו בהפקה המקורית של לונדון - אנלין ביצ'י, בארי ג'יימס, בילי בויל, קייט גרהם ואוליבר טיילור גילמו את דמויותיהם של בל, קוגסוורת', מוריס, באבט וצ'יפ (בהתאמה). אליהם הצטרפו אליסטר אובינס, בן הארלו, ג'וליה גוס, סטיבן מתיוס, קארן דייוויס, אנתוני קלג ושיאון אפיון, אשר גילמו את החיה, גסטון, גב' פוטס, לומייר, ארון הבגדים, לה פו וצ'יפ (בהתאמה).
הפקות אחרות
הפקת היפה והחיה בלוס אנג'לס נפתחה בתיאטרון שוברט ב-12 באפריל 1995 ונסגרה ב-29 בספטמבר 1996. רוב השחקנים מהפקת ברודוויי המקורית, לרבות סוזן איגן (בל), טרנס מאן (החיה), גארי ביץ' (לומייר), בת' פאולר (גב' תיון), בורק מוזס (גסטון) וטום בתלי (מוריס) שבו לגלם את תפקידיהם המקוריים. בין השחקנים המחליפים הראויים לציון ניתן למנות את ג'יימס סטייסי ברבור, בתפקיד החיה. התפאורות בהפקה הזו נחשבו לגדולות ביותר מבין כל התפאורות המקובלות בהפקות המוזיקליות ברחבי עולם. אחרי שהמופע נסגר בלוס אנג'לס, כל התפאורות הועברו להפקה המקומית שעלתה במקסיקו סיטי, בשנת 1997.
בתיאטרון "הנסיכה מוויילס" שבטורונטו, הועלה המחזמר ב-8 באוגוסט 1995, עד אשר ירד בשנת 1998. בהפקה מקומית זו כיכבו קרי באטלר (בל), צ'אק ואגנר (החיה), וטרי דויל (מוריס). בין השחקנים המחליפים הראויים לציון ניתן למנות את מליסה תומסון (בל) ואת סטיב בלנשרד (החיה). הפקה קנדית מקומית הועלתה גם בתיאטרון Epstein Theatre, אשר בהליפקס, נובה סקוטיה; הפקה זו, הידועה פחות, הייתה להפקה הארוכה ביותר שהועלתה בתולדות תיאטרון זו.
היפה והחיה הועלה ב-Warwick Arts Centre, בתאריכים 8–11 בפברואר 2012.
הפקות בינלאומיות
היפה והחיה הועלתה בלמעלה מ-30 מדינות ברחבי העולם, לרבות באוסטריה, אוסטרליה (עם יו ג'קמן בתפקיד גסטון), איחוד האמירויות הערביות, איטליה, אינדונזיה, אירלנד, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרמניה, דרום אפריקה, הודו, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, הפיליפינים, טאיוואן, טורקיה, יוון, יפן, ישראל, לבנון, מצרים, מקסיקו, נורווגיה, סין, סינגפור, ספרד, פינלנד, צרפת, קוריאה הדרומית, קזחסטן, קנדה, רוסיה, ותאילנד. מעל ל-35 מיליון איש צפו בהצגה זו ברחבי העולם.
בישראל
בישראל עלתה הפקת המחזמר בשנת 2006, בבימויו של משה קפטן ובכיכובם של צוות השחקנים:
השחקנים אברהם מור ואלון אופיר שבו בהצגה לגלם את התפקידים אשר דיבבו בסרט המצויר, בעוד יגאל שדה אשר דיבב את גסטון בסרט המקורי גילם בהצגה את החיה.
הפקות חובבים
הזכויות של המופע הפכו לזמינות (בשיתוף עם ג'וזף וינברגר בע"מ) לקבוצות תיאטרון חובבים מקומיות. המחזמר הופק במדינות רבות, על ידי חברות תיאטרון חובבים, אך גם על ידי שחקנים מקצועיים.
מערכה ראשונה
בלילה חורפי וגשום, קבצנית זקנה מתדפקת על דלת טירה מפוארת בה מתגורר נסיך צעיר. היא מבקשת ממנו מחסה ללילה מהקור, בתמורה לוורד יחיד, אך הנסיך היהיר והאדיש מגרש אותה, מפאת הופעתה החיצונית. היא מזהירה אותו שלא ללכת שולל אחר מראית עין, שכן יופי אמיתי הוא פנימי, אך הוא דוחה אותה שוב. בראותה עד כמה ליבו הוא איום, הקבצנית הזקנה הופכת לקוסמת יפה, אשר הופכת את הנסיך לחיה מפלצתית ואימתנית ואת כל משרתיו לחפצי בית שונים (שעון אח-מטוטלת, פמוט, מאבק נוצות, קנקן תה, ספל תה). היא מוסרת לידיו את הורד, לשימוש בתור "שעון חול" - הדרך היחידה בה יוכל לשבור את הכישוף היא ללמוד לאהוב את הזולת, ולזכות באהבתם בחזרה, וכל זאת בטרם ינבלו כל עליו של הורד.
עשר שנים מאוחר יותר, נערה צעירה ויפה בשם בל עושה את דרכה לעיר כדי לשאול ספר בספרייה המקומית. בדרכה, היא מבטאת את שאיפתה לחיים מלאי הרפתקאות - כפי שהם מתוארים בספרים. זאת בעוד תושבי העיר תוהים מדוע נערה יפה כל כך מתעניינת רק בספרים. יופייה של בל מושך גם את תשומת לבו של גסטון, צייד מקומי וגיבורי עירוני, שמחזר אחריה רק בגלל היופי שלה, ולא בגלל האינטליגנציה שלה. בל מתעלמת מכל אלו, ומוצא נחמה אצל אביה, מוריס, ממציא אקסצנטרי. מאוחר יותר, מוריס הולך לאיבוד ביער, ולהקת זאבים תוקפת אותו. הוא מוצא את דרכו אל טירה מסתורית, ומתגנב פנימה על מנת למצוא מחבוא. המשרתים של הטירה מברכים אותו, אך החיה מורה להם לנעול אותו בצינוק על הסגת גבול.
בינתיים בעיר, גסטון מציע נישואין לבל, אך היא דוחה אותו בנימוס. בל מגלה שאביה נמצא בסכנה, יוצאת ליער לחפש אותו ומגיעה אל הטירה. בל עושה עסקה עם החיה - שמסכים לשחרר את מוריס, בתנאי שהיא תישאר בטירה במקומו. מוריס יוצא לחופשי, בעוד בל מסתגרת בחדרה, מתאבלת, והמשרתות מנסות לעודד אותה. מוריס חוזר אל הטברנה שבעיר, שם נמצא גסטון, מזעיף פנים שהצעת הנישואין שלו נדחתה. מוריס מספר שבל ננעלה בטירה על ידי חיה, אך כל הנוכחים במקום צוחקים עליו, למעט גסטון, שמגבש לעצמו תוכנית.
בטירה, בל מסרבת לאכול ארוחת ערב ביחד עם החיה, ולאחר מריבה בין השניים החיה אומר לה שאם היא לא יכולה לאכול איתו - אז היא לא תאכל בכלל. לאחר מכן, הוא עוזב ומסתגר בחדרו. בסופו של דבר, בל נעשית רעבה, והמשרתים מחליטים להגיש לה סעודה מפוארת, למרות הוראותיו של אדונם. לאחר ארוחת הערב, המשרתים עורכים לבל סיור בטירה. סקרנותה מובילה אותה לחדר באגף המערבי, על אף שנאסר עליה להיות שם. היא מוצאת ורד מסתורית ומושיטה ידה לגעת בו, אך לפני שהיא מספיקה - החיה מגיע למקום ועוצר אותה. בל נבהלת, ומחשש לחייה היא בורחת מהטירה אל היער, באמצע הלילה. החיה מכיר בטעותו הקטלנית, ויודע שיישאר מפלצת לנצח אם לא יוכל ללמוד לאהוב אותה.
מערכה שנייה
ביער, הזאבים תוקפים את בל. החיה בא לעזרתה, מגיע למקום ומחלץ אותה מסכנה, אך הוא נפצע במהלך מאבקו בזאבים ומתמוטט. במקום לנצל ההזדמנות ולרוץ הביתה, בל עוזרת לו ומחזיקה אותו לטירה. היא מטפלת בפצעיו והשניים מתיידדים. כהוכרת תודה, החיה מאפשר לבל להשתמש בספרייה הענקית שלו, דבר אשר מלהיב אותה. בל, החיה והמשרתים מבחינים שינוי לטובה במערכת היחסים שבין בל לבין החיה. המשרתים מביעים את תקוותם לחזור ולהיות אנושיים שוב. בל מזמינה את החיה להצטרף אליה לארוחת ערב. בחזרה בכפר, גסטון זומם לכלוא את מוריס, עד אשר זה יסכים כי ינשא לבל.
בטירה, בל והחיה סועדים יחד ארוחת ערב, ולאחר מכן רוקדים באולם הנשפים שבטירה. החיה, שמתכוון לספר לבל שהוא אוהב אותה, שואל אותה אם היא מאושרת בטירה, והיא משיבה בחיוב, אך מציינת שהיא מתגעגעת לאביה. החיה מציע לה להביט בראי קסום שברשותו, שמאפשר לה לראות את אביה. בל מביטה בראי, ומגלה כי אביה חולה ואבוד ביער, והיא חוששת לחייו. אף על פי שהחיה יודע שנותרו רק שעות ספורות עד שהעלה האחרון של הורד ינבול, הוא מאפשר לה לעזוב את הטירה על מנת להציל את אביה. בל מצילה את אביה ומחזירה אותו לכפר, אולם גסטון כולא אותו במוסד למשוגעים, בטענה שהוא מדמיין שקיימת חיה בטירה, ועל כן אינו שפוי. באמצעות מראת הקסמים, בל מוכיחה לאנשי העיירה שהחיה איננה דמיונית, אלא אמיתית, והם מיד חוששים ממנו. בל מתעקשת שהחיה איננה מסוכנת, אלא עדינה ואדיבה, אולם גסטון - שמזהה את חיבתה של בל אל החיה - משלהב את ההמון, ומוביל את התושבים אל הטירה, על מנת להרוג את החיה.
בטירה, המשרתים מצליחים להדוף את ההמון, אולם גסטון מצליח לפרוץ פנימה ומוצא את החיה במגדל שלו. גסטון מתחיל לתקוף את החיה, שאיננו מתגונן מאחר שאיבד את הרצון לחיות מאחר שבל עזבה. רגע לפני ניצחונו של גסטון, בל חוזרת אל הטירה והניצוץ חוזר לעיניו של החיה. הוא מתגונן כנגד התקפתו של גסטון ומתכוון להרוג אותו, אך בסופו של דבר מרחם עליו וחס על חייו, לאחר שהוא רואה את הפחד בעיניו. היפה והחיה מתאחדים, אך גסטון מפתיע אותם ודוקר את החיה בגב. כתוצאה מכך, גסטון מאבד את שיווי המשקל שלו ונופל אל תוך החפיר של הטירה.
על המרפסת, בל והחיה מבינים שאין באפשרותה להצילו הפעם. בל, חסרת אונים, מתחננת בפניו שלא יעזוב אותה, וכי היא רוצה להישאר בחברתו, אך למרות זאת, הוא מת; בל מתייפחת על גופו, ומצהירה על אהבתה כלפיו, זמן קצר לפני שהעלה האחרון של הורד נובל. גופתו של החיה עוברת שינוי צורה, והחיה שב לחיים - אך בדמות בן אדם. בתחילה, בל לא מזהה אותו, אך לבסוף היא מביטה אל תוך עיניו ומזהה את "החיה שבפנים", והשניים מתנשקים. המשרתים אף הם חוזרים לדמות בני-האדם שהיו בעבר, וכולם חוגגים יחדיו באולם הנשפים.
דמויות
הכישוף אשר הפך את הנסיך לחיה, הפך גם את משרתיו לחפצים שונים, הפזורים ברחבי הטירה.