cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחום בנארי
שנים ראשונות בארץ ישראל
במאי 1914 עלה לארץ ישראל בגפו. חודשים ספורים לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה. עבד במשך שנה כפועל חקלאי בקבוצת דגניה ולאחר מכן המשיך כפועל שכיר אצל האיכרים באִילניה (סֶגֶ'רָה). על תקופה זו כתב את רשימתו "הקבצנים השמחים". בתקופה זו נוצרו קשריו עם אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית, אז פגש ונישא לסוניה דובנוב, אשר בזמן המלחמה הוגלתה עם משפחתה מביתם בתל אביב על ידי הטורקים. אחרי המלחמה עבר עם משפחתו לכל מקום בו נמצאה עבודה: נטע יערות בכרמל, היה עובד ציבור בתל אביב, ועבד בעבודות מזדמנות בירושלים.
באוקטובר 1922, לאחר שנודע לו על מות אביו בגולה, עִברת את שם משפחתו מבּרוֹדסקִי ל-בֶּנאֲרִי, על שמו. בעקבותיו הלכו אחיו ואחיותיו, שעלו לארץ יחד עם האם אחרי מלחמת העולם הראשונה. רובם קבעו ביתם בקיבוצים.
כביש 240
כביש 240 הוא כביש אורך אזורי שמקשר את כביש 232 בצומת חולית, בסמוך לקיבוצים סופה וחולית, עם כביש הביטחון שעובר בסמוך לגדר ההפרדה של רצועת עזה.
נחום בנארי
עין חרוד
בתחילת 1925 הצטרף עם משפחתו לקיבוץ עין חרוד. עבד בשדה ובכרם ובמקביל היה בין מעצבי החג העברי בקיבוץ. כישרונו התיאטרלי עזר לו בעיצוב טקסי ראש השנה, סוכות, טקס קציר העומר בערב הפסח, וטקס הבאת הביכורים בשבועות. נשלח פעמיים מטעם הנהגת הקיבוץ בשליחות ציונית וערך את ביטאון התנועה "מבפנים". בתקופה סוערת זו נפרד מסוניה ונישא ליהודית מנש.
פעילות במסגרת "החלוץ"
בנארי נשלח אל מחוץ לארץ ישראל במסגרת תנועת "החלוץ" שלוש פעמים. מ-1927 ועד 1929 נשלח לראשונה על ידי הנהגת הקיבוץ למרכז תנועת "החלוץ", בוורשה שבפולין. שם, נפגש, הִרצה ושׂוחח עם צעירים ונוער בעיירות ובקיבוצי הכשרה. בפולין, גרמניה, ליטא וצ'כיה. ערך את ביטאון התנועה "העתיד".
כביש 240
בעבר הכביש התחבר למורג, אחד מיישובי גוש קטיף וכן לדרך סלאח א-דין.
נחום בנארי
פעילות במסגרת "החלוץ"
מ-1934 ועד 1936 נשלח פעם שנייה על ידי הנהגת הקיבוץ למרכז "החלוץ" בוורשה, והיה ציר בקונגרס הציוני, בלוצרן, שווייץ.
מאוקטובר 1944 ועד ינואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, יצאה משלחת בת שלושה אנשים מטעם חברת סולל בונה אל צוותי העבודה הארץ-ישראלים בבית-הזיקוק לנפט בעַבַּאדָן שבאיראן (אז, פרס). בנארי, אחד מהשלושה, יצא בתקן של יועץ חברתי, אך למעשה פעל בחשאי בשליחות תנועת "החלוץ", לעודד את הפעילות הציונית בקרב הקהילות היהודיות בסוריה, עיראק ואיראן.
בנארי כתב חוברות הסברה על מהותה של תנועת 'החלוץ' ומטרותיה.
מפעלי תרבות וחינוך
בתחילת 1942 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עזב עם יהודית את הקיבוץ והתמקד בעיסוקו בתחומי החינוך והתרבות. תחילה פעל במסגרת חברת "סולל בונה", אך עד מהרה הצטרף למרכז לתרבות וחינוך של ההסתדרות. היה ממקימי "מפעלי תרבות וחינוך" ועמד בראשו קרוב ל-20 שנה. במסגרת תפקידו עודד את פעילותם של יזמי תרבות שונים, להם נתן גג תקציבי וארגוני. במסגרת זו הוקמו המוסדות הבאים:
לאורך חייו כתב ספרים בתחומים רבים: לתולדות הקיבוץ והרעיון הציוני. ספרי הגות. ספורים לילדים. מחזות. ספרי עיון לשבתות חגים וימי זיכרון. ערך ביטאונים של תנועת "החלוץ", תרגם ספרים של יוצרים אחרים והיה עורך לשוני של "אֹמֶר", עיתון שיצא במהדורה מנוקדת לעולים חדשים. היה איש הדמיון היוצר, ידע לתרגם רעיונות ומחשבות בתחום התרבות והחינוך, לפעולה ועשׂייה תרבותית.
נפטר ב–1963, ונקבר בעין חרוד מאוחד. ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים, בבית אריאלה, תל אביב.
משפחתו
בנארי נישא לסוניה דובנוב, בת אחיו של ההיסטוריון שמעון דובנוב. לזוג נולדו שלושה ילדים. הבת הבכורה רזיאלה נפטרה בילדותה. הבת השנייה עמליה שמאלי הייתה ממייסדי קיבוץ בית הערבה, שירתה בפלמ"ח ואחר-כך שבה לעין חרוד והייתה מורה (בן-זוגה צבי שמאלי (1922–1985) היה מפקד הנח"ל בשנים 1966–1969). הבן, יאיר בנארי, היה חבר עין חרוד מאוחד, מורה דרך וחוקר יהדות, וכל חמשת ילדיו חיים בעין חרוד מאוחד. מנישואי נחום בנארי ליהודית מנש (נפטרה בנובמבר 1972) נולד בן נוסף, עמוס.
היכל הספורט גן נחום
היכל הספורט גן נחום הוא אולם ספורט רב-תכליתי הנמצא בקריית החינוך "גן נחום" בראשון לציון. מפתיחתו ב-1986 ועד לבנייתו של היכל הספורט בית מכבי ב-2008 היה זה היכל הספורט המרכזי בעיר.
היסטוריה
ההיכל היה האולם הביתי של קבוצת מכבי ראשון לציון בכדורסל, שנכנסה אליו מיום הקמתו (1986–2008); של מכבי ראשון לציון בכדוריד, שעברה אליו לאחר הריסת בית מכבי הישן בגן העיר (1995–2008); ושל הפועל ראשון לציון בכדוריד (1987–2000). קבוצות מכבי עברו לבית מכבי החדש, והפועל ראשון בכדוריד עברה להיכל מרדכי רוזנשטיין.
נכון ל-2014, ההיכל הוא אולמה הביתי של קבוצת הנשים של הפועל ראשון לציון בכדורסל. בנוסף, מתאמנות בו קבוצות נוער של אגודות שונות, והוא ממשיך לשמש כאולם הספורט של קריית החינוך. לצד אירועי הספורט ומופעי תרבות, נערכים במקום חוגים שונים כגון מחול ואמנויות לחימה. מחיצות הזזה שמותקנות בתקרת האולם מאפשרות את חלוקתו לשלושה אזורים, כך שניתן לקיים פעילויות שונות ושיעורי ספורט במקביל.
ההיכל נבנה בסיוע מפעל הפיס, המועצה להסדר ההימורים בספורט והעיר מינסטר שבגרמניה, אחת מעריה התאומות של ראשון לציון.
מבנה ההיכל מלבני, וקירותיו בטון חשוף. שטחו 2,700 מ"ר, מידות המשטח הן 45X24 מ', וניתן לשחק עליו כדורעף, כדוריד, כדורגל אולמות או כדורסל. היציע ממוקם בצידו הצפוני של המבנה, הוא מורכב מיציע עליון ובו 1,000 מושבים קבועים ויציע תחתון נשלף עם 500 מושבים, שאותו ניתן לסגור ולפנות שטח נוסף מהפרקט באירועים שונים. כניסת קהל להיכל מתבצעת מהמפלס העליון. במפלס התחתון של ההיכל מלתחות, שני חדרי שופט/מורה, חדר כושר, מחסן ציוד, אולם ג'ודו, שני חדרי חוגים ומשרדי הנהלה.
ביטוק (מאכל)
ביטוק (בפורטוגזית: Bitoque) הוא מאכל פורטוגזי הנפוץ באזור ליסבון, פורטוגל, אך גם בברזיל וארגנטינה.
המאכל מורכב מסטייק מטוגן, שעליו מניחים ביצה מטוגנת ולצידם אורז, שעועית, סלט וצ'יפס.
מלבד שמו המקורי, המאכל נקרא גם ביף אה קאבאלו (מקור התעתיק: Bife a cavalo) או אובו אה קבאלו (Ovo a Cavalo), שפירושם המילולי הוא: "הסטייק שרכב על הסוס" או "הביצה שרכבה על הסוס", בהתאמה.
כתובת (מען)
כתובת (הנקראת גם "מען"), היא מקום מושבו של אדם או של גוף כלשהו. בדרך כלל הכתובת היא המקום בו מתגורר אדם או בה נמצאים משרדי החברה או הארגון, ויהיה זה המקום אליו שולחים מכתבים ודברי דואר אחרים, אלא אם כן מבקש האדם לשלוח אותם לכתובת אחרת.
הכתובת כוללת שם יישוב, שם רחוב ומספר בית. בעת מילוי טפסים בגופים, בחברות ובמוסדות שונים, נדרש אדם למסור בנוסף לכתובת מגוריו גם כתובת למשלוח מכתבים. כתובת זו יכולה להיות גם תא דואר בסניף דואר.
בישראל, הכתובת מהווה אחד מסממני הזיהוי של אדם, כפי שהם רשומים במרשם האוכלוסין במשרד הפנים, והיא מופיעה בתעודת הזהות שלו. על כן אדם מחויב להודיע למשרד הפנים על עדכון כתובתו בתוך 30 יום. בישראל, לכל אדם הזכות לקבל את כתובתו הרשומה של אדם אחר הרשום בלשכת מרשם האוכלוסין.
חוק עדכון הכתובת
על פי חוק זה יכול תושב ישראל למסור למרשם האוכלוסין כתובת לצורך קבלת דואר, בנפרד מכתובתו הרשומה במרשם. במידה ושינה אדם את כתובת הדואר שלו עליו להודיע על כך למשרד הפנים בתוך 30 יום. על פי חוק זה מוטלת החובה על כמה רשויות - משרד הרישוי, רשות המיסים, המוסד לביטוח לאומי העיריות והמועצות המקומיות - להתעדכן בכתובת הדואר החדשה. אם שלחו לאדם מכתב לכתובתו הישנה, לאחר 50 יום יכול אותו אדם לטעון כי לא נשלח אליו המכתב.
סמרגון (מחוז משנה)
מחוז משנה סמרגון (בבלארוסית: Смаргонскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר סמרגון.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סמרגון 55,296 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 87.36% בלארוסים, 6.45% רוסים, 2.0% פולנים, 1.37% אוקראינים ו-2.82% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (76.63%) ורוסית (18.54%).
שלוחת אבוט
שלוחת אבוט (באנגלית: Abbott Spur) הוא שלוחה מכוסה קרח בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. השלוחה מפרידה בין קצהו התחתון של קרחון ראטגרס לבין קרחון אליסון בצידו המערבי של רכס החברה המלכותית.
רלית לבנת גרון
רלית לבנת גרון (שם מדעי: Dryolimnas cuvieri) היא מין של עוף מים ממשפחת הרליתיים והיא המין היחיד ששרד מהסוג Dryolimnas. היא מצויה בטבע רק בכמה איים באוקיינוס ההודי: בקומורו, מדגסקר, מיוט ואיי סיישל.
מאפיינים
הרלית בעלת חזה, צוואר וראש בצבע חום ערמוני עם גרון לבן וארוך, מקור ארוך וורוד ובעלת גב וכנפיים אפורות. רגלי הרלית ארוכות וצהובות והעיניים אדומות. אורכה 30–33 סנטימטרים ומשקלה 145–218 גרם בזכרים ו-138–223 גרם בנקבות.
תת-המין D. c. abbotti נכחד מהאי אסומפטיון (Assumption Island). במקומו מוקמו באי פרטים של תת-המין D. c. cuvieri אשר מילאו באי את גומחתו בטבעיות.
שקטק
קבוצת שקטק בראשות הצמד דני רחום וצחי פטיש נוסדה בשנת 1997. מופעי הקבוצה משלבים מחול, מוזיקה חיה, וידאו ותיאטרון. המופעים הועלו בישראל ובכ-30 מדינות אחרות ברחבי העולם.
מקור השם של הקבוצה הוא בשילוב של המילים "שקט" ו"תק" (יצירת צליל). כמו כן, המילה "שקטק" היא חלק מאוצר מילים בו משתמשים היוצרים לבטא פרזות ריתמיות ומוזיקליות בתהליך העבודה.
בשנת 2001 זכו יוצרי שקטק בפרס "יוצרים צעירים" של שר החינוך והתרבות, ובין ההפקות בהם השתתפה הקבוצה אפשר למצוא את "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתיאטרון הבימה, ותוכניות הטלוויזיה "כוכב נולד", "נולד לרקוד", "יאיר לפיד" וכן תוכניתו של דודו טופז.
בנוסף יצרו מנהלי הקבוצה דני וצחי כוריאוגרפיה ומוזיקה למאות פרסומות והפקות טלוויזיה ותיאטרון.
אריאל ארנברג
אריאל ארנברג (נולד ב-11 באוקטובר 2001) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי, אלוף ישראל עד גיל 18. סגן אלוף אירופה עד גיל 16 לשנת 2017, ומקום שלישי באירופה עד גיל 18 לשנת 2018.
בשנת 2014 קיבל דרגת אמן פיד"ה ובשנת 2017 השיג דרגת אמן בינלאומי והפך בכך לאמן הבינלאומי הצעיר ביותר בישראל.
נכון לאוקטובר 2022 מדורג במקום ה-14 בישראל, לפי מד כושר.
ביוגרפיה
אריאל ארנברג הוא בנם של שמואל (שמוליק) ארנברג, יועץ נדל"ן ושל יעל ארנברג, פקידת בנק. מאמניו הם רבי-האמנים: מיכאל רויז, טל בראון והאמן הבינלאומי אסף גבעון. וכן עובד עם רב אמן רם סופר.
החל משנת 2015 מייצג את מועדון כפר סבא בליגה הלאומית. מתגורר בראשון לציון.
גאגיק, מלך קאחתי
גאגיק (בגאורגית: გაგიკი, גאגיקי) (נפטר ב-1058) היה מלך הממלכה המזרח גאורגית - ממלכת קאחתי-הרתי משנת 1039 ועד למותו בשנת 1058.
גאגיק היה בנו של הבגרטיד הארמני - שושלת בגרטוני, דוד הראשון, מלך ממלכת לורי ואשתו הגאורגית, אחותו של קוויריקה השלישי הגדול, שאימץ את גאגיק כבנו ויורשו. עם מותו של קוויריקה השלישי, בשנת 1029 סיפח בגרט הרביעי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, את ממלכת קאחתי-הרתי (კახეთ-ჰერეთის სამეფო) לממלכתו. אולם בשנת 1039, הצליחו אצילי קאחתי, להחזיר את המונרכיה ולהמליך את גאגיק עליהם.
בעזרת תמרונים במאבק בין בגרט הרביעי לבין האציל הגאורגי רב העוצמה, ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי מבית בר'וואשי, הצליח גאגיק להבטיח את שלמות ממלכתו. הוא עזר לבגרט במשלחת שלו כנגד אמירות טביליסי, אולם כשניסה המלך הגאורגי לתפוס את חזקותיו בהרתי, כרת גאגיק ברית עם ליפריט, וסייע לו במרידתו כנגד בגרט בשנים 1046-1047, והצליח לשמור, פחות או יותר, על נחלותיו בהרתי.
עם מותו בשנת 1058 ירש אותו בנו אר'סרתן.
בורמן
בורמן הוא שם משפחה, תעתיק עברי לשמות Borman, Burman, Boorman, Boreman, Bormann, Bourman.
מנהרת רות'רהית'
מנהרת רות'רהית' (באנגלית: Rotherhithe Tunnel) היא מנהרה לכלי רכב העוברת מתחת לנהר התמזה במזרח לונדון. המנהרה מקשרת בין שכונת ליימהאוס שברובע טאוור המלטס הנמצאת צפונית לנהר, לבין שכונת רות'רהית' ברובע סאת'ק הנמצא דרומית לנהר. המנהרה נבנתה בין השנים 1904–1908 על פי תוכניות של סר מוריס פיצמוריס תוך שימוש במגן מנהרות ובאמצעות שיטת חפירה של חפור וכסה. קשתות הכניסה למנהרה משני צידי המנהרה הם למעשה הקצוות של מגיני המנהרות בהן עשה פיצמוריס שימוש.
אורכה של המנהרה 1,481 מטרים (4,860 רגליים) ובה שני נתיבי תנועה (אחד בכל כיוון). המנהרה נמצאת בעומק של 14.5 מטרים (48 רגלים) מתחת לפני נהר התמזה.
במנהרה שתי כניסות להולכי רגל, שכיום אינן בשימוש. המנהרה נפתחה בשנת 1908 על ידי ג'ורג' החמישי, אז הנסיך מוויילס ולימים מלך הממלכה המאוחדת, ועל ידי ריצ'רד רובינסון יושב ראש מועצת מחוז לונדון.
בעת כרייתה נועדה המנהרה הן כמנהרה להולכי רגל, והן כמעבר לכירכרות. במנהרה שתי זוויות חדות (של כמעט 90 מעלות) בנקודות בהן המנהרה נכנסת מתחת לנהר. לזוויות חדות אלה שתי סיבות, הראשונה - מאחר שחלקי המנהרה שאינם מתחת לנהר, נבנו בשיטת חפירה וכיסוי, נדרשו בוני המנהרה לעקוף את הרציפים שמשני צידי הנהר, והשנייה - שהסוסים אשר משכו את הכרכרות לא יראו את אור היום בפתאומיות וישעטו לעבר היציאה. זווית חדה זו מקשה כיום על מכוניות לנסוע במנהרה, והכניסה לכלי רכב גדולים אסורה.
בשל זווית זו נחשבת המנהרה, על פי סקר שנערך בשנת 2003 כמנהרה המסוכנת ביותר באירופה.
ריקרדו פראדו
ריקרדו פראדו (בפורטוגזית: Ricardo Prado; נולד ב-3 בינואר 1965) הוא שחיין עבר ברזילאי. בעל מדליית כסף אולימפית, אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון מעורב אישי. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה 400 מטר מעורב אישי מתחת ל-4:20 דקות.
ביוגרפיה
ריקרדו פראדו נולד באנדראדינה, סאו פאולו, ברזיל. הוא היה נמוך קומה, בסך הכל 1.58 מטר. הוא למד באוניברסיטת סאות'רן מת'ודיסט שבדאלאס, טקסס. הוא בעל תואר בכלכלה ובחינוך גופני.
אלוף ושיאן עולם
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי 1983 זכה פראדו בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:05.50 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.87 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בקראקס, ונצואלה בסוף אוגוסט 1983 זכה פראדו ב-4 מדליות, שתיים מזהב ושתיים מכסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.51 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:21.43 דקות. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:02.85 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.00 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה פראדו במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:18.45 דקות, אחרי שיאן העולם הטרי אלכס באומן מקנדה ששיפר את שיאו העולמי בתוצאה של 4:17.41 דקות, ולפני רוב וודהאוז מאוסטרליה (4:20.50 דקות). הוא שחה עוד 4 משחים נוספים. במשחה ל-200 מטר גב הוא סיים במקום הרביעי בתוצאה של 2:03.05 דקות, אחרי המנצח קארי (2:00.23 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר הוא סיים במקום העשירי אך נימחק מגמר ב' ולכן דורג במקום ה-17, הזמן שקבע היה 2:00.59 דקות, במשחה ל-200 מטר מעור אישי הוא סיים במקום ה-11 אך נימחק שוב מגמר ב' ולכן דורג במקום ה-17, זמנו היה 2:07.16 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא וחבריו סיימו במקום ה-12 בתוצאה של 3:53.49 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בסוף אוגוסט 1985 זכה פראדו בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:19.83 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.92 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו באינדיאנפוליס, ארצות הברית בשנת 1987 זכה פראדו ב-3 מדליות. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:03.75 דקות, שתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.94 דקות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:50.29 דקות.
חיים אישיים
בשנת 2003 בגיל 38, עבר פראדו אוטם שריר הלב שלאחריו ניזקק לניתוח מעקפים.
בשנת 2007 עבד פראדו בוועדה המארגת של המשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בריו דה ז'ניירו, בברזיל.
נחלת שבט נפתלי
נַחֲלַת שֵׁבֶט נַפְתָּלִי או כפי שהיא מכונה "ארץ נפתלי", מצויה בצפון-מזרח ארץ ישראל. הנחלה עלתה בגורל השישי לאחר נחלת שבט יהודה ונחלאות "בית יוסף". היא השתרעה מהגבול הצפוני של ארץ ישראל - קו חצביה - צידון לאורך נהר הליטני עד לנחל יששכר בדרום, במזרח היא תחומה עם נהר הירדן, ימת החולה וים כנרת ובמערב עם נחלת שבט אשר ונחלת שבט זבולון. סביבת הר תבור היא נקודת המפגש לשלושת השבטים.
תיאור הנחלה
ארץ נפתלי נחשבה לחבל ארץ גדול. בתור שכזו היא אחד מהאזורים הנכללים בתיאור הארץ מפי משה כאשר הוא עולה על הר נבו, לפני פטירתו. וכל מתואר בספר דברים:.
בספר יהושע מובא תיאור הנחלה בפירוט:.
במסכת מגילה שבתלמוד הירושלמי זיהו חז"ל את כל הערים הנזכרות בספר יהושע בנחלת שבט נפתלי עם עיירות בנות זמנם, רובן באזור בקעת יבנאל והכנרת.
המגן על צפון הארץ
יהודה אליצור ויהודה קיל באטלס דעת מקרא מעירים כי השבטים דן, אשר ונפתלי היו כלולים במחנה אחד במסע שבטי ישראל במדבר סיני המתואר בספר במדבר. הם נמנו על "מחנה דן" שהיה "מאסף לכל המחנות" (מקור:י',כ"ה). לימים, שבטים אלו יתנחלו בצפון הארץ, המגן על הארץ. תפקידם זה מסביר את האמור בספר יהושע כי בין ערי נפתלי היו 19 "ערי מבצר". בין השאר, הם סבורים כי ביניהן היו: "בית ענת" המזוהה עם "הינה" דרומית לדמשק "בית שמש", אולי "מג'דל א-שמס" לרגלי הר החרמון שנאמר עליהן בספר שופטים: "נַפְתָּלִי, לֹא-הוֹרִישׁ אֶת יֹשְׁבֵי בֵית שֶׁמֶשׁ וְאֶת יֹשְׁבֵי בֵית-עֲנָת" (מקור: א', ל"ג) וכן שורה ארוכה של ערים ממערב לנהר הירדן ולים כנרת.
סופה של התיישבות שבט נפתלי בנחלתו, באה לקיצה על ידי תגלת פלאסר השלישי מלך אשור כפי שמובא בספר מלכים: "בִּימֵי פֶּקַח מֶלֶךְ-יִשְׂרָאֵל, בָּא תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר, וַיִּקַּח אֶת-עִיּוֹן וְאֶת-אָבֵל בֵּית-מַעֲכָה וְאֶת-יָנוֹחַ וְאֶת-קֶדֶשׁ וְאֶת-חָצוֹר וְאֶת-הַגִּלְעָד וְאֶת-הַגָּלִילָה, כֹּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי; וַיַּגְלֵם, אַשּׁוּרָה (מקור: ב' ט"ו, כ"ט).
כמוני
כמוני היא רשת חברתית מקוונת בתחום הבריאות. מטרתה לחבר בין אנשים המתמודדים עם מחלות, בני משפחה, רופאים ומטפלים. האתר מספק מקום מפגש וירטואלי לחולים ומאפשר להם להתייעץ עם מומחים, לשתף מניסיונם, ולהתעדכן במידע מקצועי ובחדשות בתחום. אתר כמוני הוא רשת הבריאות החברתית הראשונה בשפה העברית.
האתר עלה באוגוסט 2009 והוא מופעל על ידי מכון גרטנר, מכון מחקר לאומי לחקר אפידמיולוגיה ומדיניות בריאות. האתר פועל כחברה לתועלת הציבור וכל השירותים בו ללא תשלום. יוזם הפרויקט הוא פרופ' מרדכי שני, לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות, מנכ"ל בית החולים שיבא בתל השומר וחתן פרס ישראל לשנת 2009 על פעילותו בתחומי הבריאות והרווחה.
מאפייני האתר
באתר כמוני פועלות כארבעים קהילות המאגדות גולשים תחת מכנה משותף: מחלה או מצב בריאותי. בין הקהילות: סוכרת מסוג 2 ו-1, השמנה, מחלות לב, סרטן, טרשת נפוצה, אוסטיאופורוזיס, דיכאון וחרדה, נפגעי חוט השדרה, כאב, הפרעות קשב וריכוז, הפרעות אכילה, קרוהן וקוליטיס, ער"ן (עזרה ראשונה נפשית), שלפוחית רגיזה, גמילה מעישון, בעיות גדילה, סרטן השד ועוד. כל קהילה מנוהלת בידי רופאים ואנשי מקצוע בתחום, ואליהם מצטרפים "מובילי קהילה", חולים שצברו ידע וניסיון רב בהתמודדות עם המחלה. כל קהילה מורכבת מתכנים מקצועיים, לרבות מדריכים מפורטים לגבי המחלה, זכויות החולים, חדשות ומחקרים עדכניים, ותוכן גולשים, הכולל בלוגים אישיים, דפי שיחות, קבוצות דיון ותמיכה.
סטריי קאטס
סטריי קאטס (אנגלית: Stray Cats) היא להקת רוקבילי אמריקאית אשר פעלה בתחילת שנות השמונים, פרסמה מספר להיטים וזכתה להצלחה מסחרית באנגליה ובארצות הברית. הלהקה ניסתה להחיות את סגנון הרוק'נרול הבסיסי והראשוני, עשרים שנה לאחר דעיכתו בארצות הברית.
תחילת הקריירה
ב-1979, בעיירה מספקואה שבלונג איילנד בניו יורק שבארצות הברית, הקים בריאן סצר, יחד עם אחיו וחבר נוסף, שלישייה בשם "Tom Cats". הלהקה ניגנה גרסאות כיסוי ללהיטי רוקבילי משנות החמישים. בתחילת 1980 עזב סצר את הלהקה והקים יחד עם חבריו לבית הספר התיכון את הסטריי קאטס. סגנונם המוזיקלי, אשר חזר לשנות החמישים וסגנון לבושם, אשר חיקה גם הוא, במידה רבה, את ימיו המוקדמים של הרוק'נרול לא זכו להצלחה בארצות הברית והלהקה החליטה לנסות את מזלה בבריטניה. הם הגיעו לאנגליה בקיץ 1980, בעת שהזמר שייקין סטיבנס (Shakin' Stevens) ולהקות נוספות, יצרו התעוררות מחודשת, גם אם קצרת מועד, של סגנון הרוקבילי.
הגיטריסט והמפיק המוזיקלי, דייב אדמונדס הזדמן לאחת מהופעות הלהקה בלונדון והציע להם לעבוד איתו. הם חתמו על חוזה עם חברת התקליטים "אריסטה", נכנסו לאולפן ההקלטות ותוך חמישה ימים השלימו את הקלטת אריך הנגן הראשון שלהם. התקליט, אשר יצא לאור ב-1981, נשא את שם הלהקה וזכה להצלחה מסחרית. שני להיטים מן התקליט, "Runaway Boys" ו-"Rock This Town" הגיעו, כבר בסוף 1980, למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי והשיר "Stray Cat Strut" הגיע למקום ה-11. הלהקה שילבה בחומר לאלבום גם חידושים לשירי אמני רוקבילי ותיקים דוגמת אדי קוקרן וג'ין וינסנט, אך עיקר כוחה היה בשיריה המקוריים. סגנון הלהקה הושפע ממוזיקת הפאנק ושיריה המקוריים של הלהקה היו אגרסיביים ופרועים יותר משירי הרוקבילי המסורתיים. הן במקצב והן במלל. אחד משירים אלו היה השיר הפוליטי "Storm The Embassy". שיר מיליטנטי זה נכתב בתגובה לפלישה הסובייטית לאפגניסטן ולמשבר בני הערובה באיראן והטיף, כפי שניתן להבין גם משמו, להסתערות על שגרירות איראנית.
שני אלמנטים ייחודיים בהופעות הלהקה היו נגינת הקונטרבס של לי רוקר אשר נהג לרקוד יחד עם כלי הנגינה המסורבל והנגינה על התופים של סלים ג'ים פנטום אשר תופף בעמידה במשך כל ההופעה כשהוא מנגן על מערכת תופים בסיסית ביותר אשר כללה רק תוף סנר, קראש ותוף בס. בנוסף, סגנון הלבוש, התסרוקות וכתובות הקעקע שכיסו את זרועותיהם, היו כולם ייחודיים באותה תקופה ויחד עם המלל השובניסטי והנהנתני של השירים, הביאו גם לא מעט ביקורת, זלזול והתעלמות מהמוזיקה הייחודית של הלהקה.
חזרה לארצות הברית
עם שובה לארצות הברית, חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים EMI America וב-1982 יצא אלבום הבכורה שלהם בארצות הברית "Built for Speed" אשר הכיל להיטים משני תקליטיהם שיצאו בבריטניה. האלבום זכה להצלחה מסחרית ושני הלהיטים "Rock This Town" ו-"Stray Cat Strut", אשר זכו לקידום מכירות באמצעות קליפים בערוץ הטלוויזיה MTV, הגיעו לעשרת הגדולים במצעד האמריקאי. כמו בבריטניה, כך גם בארצות הברית, תקליטם השני הצליח פחות מהראשון ורק השיר "(She's) Sexy + 17" הגיע לעשרת הגדולים. גם השיר "I Won't Stand in Your Way" זכה להצלחה, אם כי פחותה. שיר זה היה שיר שקט בסגנון הדו-וופ, סגנון אשר תפס מקום קבוע, בצורה של שיר או שניים, בכל תקליטי הלהקה.
בהמשך הדרך החלו להיווצר עימותים בין חברי הלהקה. סלים ג'ים פנטום זכה לפרסום כאשר נישא לשחקנית-דוגמנית בריט אקלנד ובריאן סצר פנה לעיסוקים צדדיים כנגן ליווי של בוב דילן, סטיבי ניקס ורוברט פלאנט. ב-1984 פרק סצר את הלהקה כשחבריה מטיחים האשמות הדדיות זה בזה.
קריירה לאחר הפירוק ואיחודים מחודשים של הלהקה
לאחר הפירוק, התאחדה הלהקה שנית ב-1986 להקלטת אלבום ולאחר מכן התאחדה מספר פעמים נוספות לצורך הופעות ולהקלטת אלבומים נוספים שלא נחלו הצלחות גדולות.
לאחר קריירת סולו שלא זכתה להצלחה גדולה ולאחר שכתב את הפסקול לסרט "לה במבה" (1987), הקים בריאן סצר ב-1990 את התזמורת של בריאן סצר אשר ניגנה מוזיקה בסגנון הסווינג וניסתה לשחזר את ימיהן הטובים של הביג בנדס. לי רוקר וסלים ג'ים פנטום יצאו גם הם לקריירות סולו ואף הקימו צמד אשר נקרא "Swing Cats".
דניאל פרץ (1927)
דניאל פרץ (ברומנית: Daniel Peretz; 1927–2000) היה כדורגלן יהודי רומני, שהופיע חמש פעמים במדי נבחרת רומניה בכדורגל בתפקיד קשר ובהיותו שחקן של מועדון Petrolul, זכה עם הקבוצה באליפות רומניה בשנת 1958 - 1959.
פרץ שיחק תחילה במכבי בוקרשט וב-1950 עבר לראפיד בוקרשט וממנה לפלאקרה פלוישט (בעבר נקראה יובנטוס בוקרשט) ואז עבר עם המועדון כולו לפלוישט, שם המועדון שינה שמו לפטרולול. לאחר 1960 עזב את רומניה ועלה לישראל.
בשנת 1962 הצטרף לקבוצת מכבי נתניה.
טייסת 200
טייסת 200, המכונה גם "טייסת המל"טים הראשונה", היא טייסת כלי טיס מופעל מרחוק (כטמ"ם) בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת כטמ"ם מסוג הרון־1 ("שובל") מבסיס חצור.
היסטוריה
טייסת 200 הוקמה ב-1971, עם קליטתם של כטב"מי הפיירבי מדגם 147I ("מבט"), ולמפקדה הראשון מונה סא"ל שלמה ניר. הפיירבי הופעל על ידי הטייסת במשימות צילום אוויר שנועדו לשם מעקב אחר תנועת סוללות טילי הקרקע-אוויר של המצרים באזור תעלת סואץ. באוקטובר אותה שנה הצטרפו לכטב"מי הפיירבי כטב"מי המטרה MQM-74A צ'אקר ("תלם") שנועדו להעסיק את טילי הקרקע-אוויר ואת תותחי הנ"מ של האויב, ולהקל על מטוסי הקרב לזהות את הסוללות ולהשמיד אותן. כטב"מים אלו הופעלו על ידי הטייסת גם במלחמת יום הכיפורים ב-1973.
ב-1979 קלטה הטייסת את כטב"ם הסקאוט ("זהבן") ששימש לצילום אוויר והיה בעל יכולת לשדר את התמונות בזמן-אמת לתחנה הקרקעית. הסקאוט הופעל בהצלחה במלחמת לבנון הראשונה ולאחריה.
בשנת 2008 זכתה הטייסת בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בלחימה.
החל משנת 2016 פועל במסגרת הטייסת "גף סיורי ים" (גס"י). הגף, שהשתייך בעבר לטייסת 120, הוא יחידה הפועלת מבסיס פלמחים אך שייכת לחיל הים. היחידה מבצעת את משימותיה על ידי כטמ"מ מסוג "שובל ים". בעבר הפעיל הגף את מטוסי הסי סקאן, אך אלה הוצאו משירות מבצעי בתחילת ינואר 2017.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לטייסת אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילותה במב"ם.
בינואר 2023, עברה הטייסת מבסיס פלמחים לבסיס חצור, כחלק מהשינוי במבנה הארגוני של חיל האוויר.
ג'ון פטרסון
ג'ון הנרי פטרסון (באנגלית: John Henry Patterson; 10 בנובמבר 1867 - 18 ביוני 1947), היה נוצרי ציוני, לוטננט קולונל (סגן-אלוף) ממוצא אירי בצבא הבריטי, צייד וסופר. זכה ב-1902 באות השירות המצוין (DSO) הבריטי בגין שירותו בעת מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה. נודע בעולם בזכות ספריו, ובמיוחד ספרו "אוכלי האדם של צאבו", על פיו נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע.
מילא תפקיד חשוב ביותר בתחייה הציונית, כאשר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה, כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים - גדוד נהגי הפרדות בחזית גליפולי, ולאחר מכן כמפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, שנלחם בארץ ישראל.
ראשית חייו
פטרסון נולד ב-1867 בעיירה אירית קטנה בשם פורגני (Forgney) סמוך לדבלין, לאב פרוטסטנטי ואם קתולית. אביו, הנרי פטרסון היה כהן דת פרוטסטנטי - כנראה ממשפחת אצולה אנגלית - ואמו ככל הנראה משרתת קתולית אירית ששירתה בבית אצילים, כשפטרסון עצמו נולד כנראה מחוץ לנישואין. הוא לא חשב עצמו כאירי במובן הלאומי, והיה יוניוניסט נלהב.
במרץ 1885, בגיל 17, התנדב פטרסון לצבא הבריטי, והוצב לשרת בדרום אפריקה ובהודו. בעת שירותו בהודו פגש מורה אירית פרוטסטנטית מבלפסט, פרנסס הלנה גריי, וב-1895 נשא אותה לאשה. נולד להם בן, לאחר שבתם הבכורה מתה בגיל ארבעה חודשים. בתקופה זו גם השלים לימודיו לתואר והוכשר כמהנדס.
השירות באפריקה והספר הראשון
בשל השכלתו ההנדסית וידיעת השפה ההינדית החליטו מפקדיו בצבא הבריטי להפקידו על בניית גשר למסילת רכבת באפריקה המזרחית, (קניה של ימינו), שם מרבית הפועלים היו הודים. המסילה קישרה בין נמל מומבסה לניירובי, והגשר המיועד נבנה מעל הנהר צאבו, באזור הקילימנג'רו.
פטרסון הגיע למקום במרץ 1898 ומצא את כל העובדים בשביתה. מסתבר ששני אריות אוכלי אדם מאוכלוסיית אריה צאבו, טורפים מידי לילה פועלים והעבודה כולה הושבתה כתוצאה מכך. את עשרת החודשים הבאים הקדיש פטרסון כמעט אך ורק לציד אותם אריות, שטרפו בסופו של דבר לפחות 128 מעובדיו. רק בינואר 1899 הושלמה המלאכה והעובדים חזרו לבניית הגשר והמסילה. את הרפתקאות הציד תיאר בספרו הראשון שנזכר לעיל, אשר יצא לאור בהוצאת מקמילן, ב-1907. הספר הפך לכמעין "תנ"ך כיס" לאנשי הציד של אותה תקופה, ולפחות שלושה סרטי קולנוע שונים נעשו על פיו במהלך השנים, האחרון שבהם ב-1996 (להלן). את גופותיהם המפוחלצות של שני האריות הוא מכר ב-1924 למוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע, בשיקגו.
פטרסון חזר לאנגליה בינואר 1901, לאחר שהושלמה בניית המסילה כולה, 572 מייל אורכה.
פטרסון נשלח לתקופה קצרה להילחם במלחמת הבורים כלוטננט שני בחיל הפרשים. עקב מספר מעשי מופת שעשה במהלך הקרבות הוא הוחזר כעבור כחצי שנה לאנגליה, כדי לקבל את אות השירות המצוין (DSO) וכדי לקדמו בתפקיד. בינואר 1902 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ונשלח עם הבטליון החדש שלו (כ-460 איש), שוב, למלחמה בדרום אפריקה, אולם עד הגיעו לשם במאי 1902 כבר נסתיימה המלחמה. פטרסון שב לאנגליה כעבור שנה, שם שהה במשך כארבע שנים.
צייד מפורסם והספר השני
בתקופת שהותו באנגליה הירבה פטרסון לתור בעולם, ובין השאר גם חזר לאפריקה למסעות ציד. באחד מהם, שנערך ב-1906 צד אנטילופת-אילנד מצוי מתת-מין חדש, שלא היה ידוע עד אותה עת. תת-מין זה קרוי על שמו = אילנד פטרסון - Taurotragus oryx pattersonianius.
ב-1907, לאחר שיצא לאור ספרו הראשון ולאור ההצלחה הרבה של הספר הושאל פטרסון מהצבא למשרד המושבות הבריטי, ונשלח שוב לאפריקה המזרחית הבריטית. הפעם, בתור מפקח ראשי על הציד (Chief Game Warden) בכל אזור אפריקה המזרחית. סיפורו הקצר של ארנסט המינגוויי The Short Happy Life of Francis Makomber, שיצא לאור ב-1936 מבוסס על אירוע שאירע ב-1908, שבו מצא שותפו למסע של פטרסון, אודרי ג'יימס בליית, את מותו, ואילו אשתו של בליית המשיכה במסע הציד לצד פטרסון. המקרה עורר תהיות וביקורת, אך פטרסון לא הועמד לדין, אם כי השמועות סביב המקרה המשיכו לרחוש שנים אחר כך. הסיפור אף הפך ב-1947 לסרט, The Macomber Affair, בו כיכב גרגורי פק בתפקיד פטרסון. על תקופה זו בחייו כתב גם פטרסון עצמו את ספרו השני In the grip of the nyika; further adventures in British East Africa, אשר יצא לאור ב-1909, אף הוא בהוצאת מקמילן.
פטרסון פרש מהצבא לראשונה אחרי עשרות שנות שירות ב-1911 ובשנים 1913–1914 הצטרף למיליציית "המתנדבים של אלסטר" (Ulster Volunteers), צבא הפרוטסטנטים האירים, אשר התנגדו לשאיפת האירים הקתולים לעצמאות מבריטניה. פעולותיהם של "מתנדבי אלסטר" היו בין הגורמים לחלוקת אירלנד בסופו של דבר ולהישארותה של צפון אירלנד, בעלת הרוב הפרוטסטנטי, בתוך בריטניה, כשאירלנד הקתולית קיבלה את העצמאות. פטרסון היה מפקד רגימנט בלפסט המערבית בתקופה זו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו מרבית "מתנדבי אלסטר" לצבא הבריטי וגם פטרסון שב לשירות בו.
גדוד נהגי הפרדות
בראשית המלחמה שירת פטרסון בחזית פלנדריה, אך לא הצליח לקבל תפקיד פיקודי מתאים. הוא עבר משם לאלכסנדריה שבמצרים, לצד שני גנרלים ששרתו שם והכירו אותו עוד ממלחמת הבורים, גנרל דאדלי וגנרל מקסוול. כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, ייסדו יוסף טרומפלדור וזאב ז'בוטינסקי גדוד עברי במצרים ופטרסון קיבל בעזרת שני הגנרלים ידידיו - בעיקר הגנרל סר ג'ון מקסוול, שהיה המפקד הכללי של הצבא הבריטי במצרים באותה עת - את מבוקשו: הוא מונה למפקדו של הגדוד העברי, שנקרא: גדוד נהגי הפרדות ציון. לסגנו מונה יוסף טרומפלדור, לרופא הגדוד מונה הד"ר משולם ליבונטין.
ב-1 באפריל 1915 השביע הרב הראשי של אלכסנדריה, הרב רפאל דלה פרגולה את 500 המתנדבים היהודים הראשונים של הגדוד וב-17 באפריל הפליג גדוד נהגי הפרדות, מאלכסנדריה לחזית גליפולי. מ-25 באפריל 1915 עד 9 בינואר 1916 נמשכה המערכה. מרבית חיילי הגדוד חלו, נפצעו או מתו ורק מעטים חזרו לאלכסנדריה בריאים ושלמים. בין החוזרים חולים, היה גם פטרסון. הוא נשלח חזרה לבריטניה וטרומפלדור סגנו קיבל את הפיקוד על שאריות הגדוד עד לפירוקו הסופי ב-26 במאי 1916. בסך הכל, למרות האבדות והבעיות, גדוד נהגי הפרדות היהודי, עם פטרסון כמפקדו, נחשבו להצלחה וזכו להערכה רבה בבריטניה. פטרסון עצמו ניצל את תקופת החלמתו באנגליה לכתיבת ספרו השלישי, הפעם על גדוד נהגי הפרדות ומלחמתו בגליפולי - With the Zionists in Gallipoli. הספר יצא לאור ב-1916 בהוצאת הצ'ינסון.
פטרסון כתב בספרו שיהודה המכבי היה חש במחנה שלו כמו בבית: "בכל מקום היה שומע את הלשון העברית המדוברת ורואה היה חיל-קטן של בני יהודה המתאמנים על פי אותן מילות פיקוד שהוא עצמו היה מפקד בהן, על אותם חיילים גיבורים שנלחמו באצילות כה גדולה...תחת דגלו".
הגדוד ה-38 של קלעי המלך
לאחר פינוי הכוחות הבריטיים מגליפולי ופירוק הגדוד, סייע פטרסון לזאב ז'בוטינסקי בלונדון, במאבקו להקמת גדוד עברי שיהיה גדוד לוחם של ממש. יותר משנה נמשך מאבקם של השניים וכאשר הצליחו והגדוד עמד לקום, המליץ ז'בוטינסקי על פטרסון, לעמוד בראשו. ב-27 ביולי 1917 היה אכן פטרסון למפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, אולם רק בפברואר 1918 הושלם גיוס כל חיילי הגדוד והם עדיין נזקקו לעוד ארבעה חודשי אימונים במצרים.
ביוני 1918, בשלהי המלחמה, הספיק הגדוד להשתתף במערכה נגד הטורקים, לשחרור ארץ ישראל; היה זה כבר לאחר שהגנרל אלנבי כבש מידי הטורקים את ירושלים, והגדוד פעל בסופו של דבר בעיקר בחלקה הצפון-מזרחי של ארץ ישראל - הרי אפרים, גשרי הירדן וכן בגלעד שבמזרח הירדן. ספרו הרביעי של פטרסון, With the Judaeans in The Palestine Campaign, שיצא לאור ב-1922, אף הוא בהוצאת הצ'ינסון, מתאר את המערכה הזו.
פטרסון היה ציוני נלהב ובעל חזון. הוא חי ונשם את התנ"ך ואת ההיסטוריה של עם ישראל. כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים, ובפעולותיו במסגרת זו, מילא תפקיד מרכזי ביצירת הציונות הצבאית. הוא אף הקריב ככל הנראה את הקריירה הצבאית שלו, בשל הזדהותו עם חייליו והגנתו עליהם כנגד האנטישמיות ששררה אז בצבא הבריטי.
לאחר המלחמה
במרץ 1946, בנציון וצילה נתניהו קראו את שמו של בנם הבכור יונתן - לימים מפקד סיירת מטכ"ל יונתן נתניהו, שנפל במבצע אנטבה - על פי שמו הפרטי של פטרסון (ג'ון) ועל שם הסבא (נתן). פטרסון אף שימש כסנדק בבריתו של יוני נתניהו.
התגורר בערוב ימיו בביתו בלה חויה, שכונה אמידה בסן דייגו, קליפורניה ומת בבל אייר שבלוס אנג'לס ב-1947, שנה לפני הקמת מדינת ישראל. לפני מותו הביע משאלה להיקבר לצד פקודיו מהגדודים העבריים, בארץ ישראל. גופתו נשרפה לפי בקשתו, אולם אפרו הופקד למשמרת בקולומבריום בלוס אנג'לס. אשתו פרנסס הלנה מתה כששה שבועות אחריו ואפרה נטמן לצידו.
שלושה סרטים
ספרו הראשון והידוע ביותר של פטרסון The Man-Eaters of Tsavo, שהוזכר לעיל, יצא לאור ב-1907 ובו תיאור ציד האריות אוכלי האדם בעת בניית מסילת הברזל בקניה ב-1898–1899. על בסיסו של הספר נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע שונים. הראשון, Bwana Devil, נעשה ב-1952 ובו שיחק רוברט סטאק בתפקיד פטרסון. השני, Killers of Kilimanjaro, נעשה ב-1959 ובו שיחק גרגורי פק בתפקיד פטרסון. הסרט האחרון שנעשה ב-1996, היה סרט הקולנוע של סרטי פרמאונט The Ghost and the Darkness, בכיכובם של מייקל דאגלס וואל קילמר. קילמר שיחק בסרט זה את ג'ון הנרי פטרסון. את התסריט לגרסה זו כתב הסופר היהודי - אמריקאי ויליאם גולדמן. הסרט זכה ב-1997 בפרס אוסקר על עריכת הקול.
העלאת אפרו למדינת ישראל
בשנת 2011 פנה נכדו של פטרסון אל מכון ז'בוטינסקי וביקש מהם לסייע לו בהגשמת משאלתו האחרונה של סבו. המכון, ג'רי קלינגר, מהחברה היהודית האמריקנית לשימור היסטורי (JASHP), אלן פטרסון, טוד יאנג הקנדי, מוזיאון בית הגדודים במושב אביחיל, נעשה במאמץ מתואם במטרה לכבד בקשה זו. בסיוע ותמיכה של ממשלת ישראל וראש הממשלה, בנימין נתניהו, הושג צו מבית משפט פדרלי אמריקאי, המתיר להוציא את אפרם של פטרסון ושל רעייתו פרנסס הלנה ולהעלות אותו לישראל.
באוקטובר 2014 הובאו כדי האפר לישראל, וביום חמישי, ה-4 בדצמבר 2014 נקברו פטרסון ורעייתו בחלקה מיוחדת המשקיפה על החלקה הצבאית וחלקת הגדודים העבריים, בבית העלמין של מושב אביחיל סמוך לנתניה, כפי שביקש. טקס הקבורה היה ממלכתי ובו נשא דברים ראש הממשלה בנימין נתניהו, אשר הניח את זר הממשלה. כן השתתפו בטקס הקבורה והניחו זרים: שר הביטחון משה יעלון, שגרירי בריטניה ואירלנד, עוד השתתפו ג'רי קלינגר מהחברה היהודית האמריקאית לשימור ונציגים ממכון ז'בוטינסקי. רבים מוותיקי מושב אביחיל נכחו אף הם בטקס הקבורה ובאירוע ההצדעה שנערך לאחר מכן במוזיאון הגדודים העבריים במושב.
הנצחה
בירושלים נקרא רחוב על שם פטרסון במושבה הגרמנית, ובתל אביב קרוי על שמו רחוב בשכונת יד אליהו. בנוסף, בינואר 2015 הנפיקה רשות הדואר הישראלית בול לזכרו.
אנדרטה לזכרו של פטרסון הוקמה גם בעיר בלפסט שבצפון אירלנד. בשנת 2016 היא הוצתה ונגרם לה נזק רב.
מבוא לאחד מספריו על הגדודים העבריים
ג'ון פטרסון, החותם, "י.ה. פטרסון", כתב ב-18 בפברואר 1929 במבוא לאחד משני ספריו על הגדודים העבריים את הדברים הבאים:
אותות הצטיינות שחילק
ג'ון פטרסון מביא בספרו "עם הגדודים העבריים לארץ ישראל" את רשימת אותות ההצטיינות שחילק, ובין השאר מופיעים בה אלו (הכיתוב כך במקור):
חואן מרטינס דה רוסאס
חואן מרטינס דה רוסאס קוראה (ספרדית: Juan Martínez de Rozas Correa; 1759 - 3 במרץ 1813) היה פוליטיקאי ומנהלן, מראשוני הנאבקים למען עצמאות צ'ילה.
ביוגרפיה
רוסאס נולד במנדוסה, אז חלק מממלכת צ'ילה לאביו חואן מרטינס דה סוטו רוסאס (Martínez de Soto Rozas), שנשא במספר משרות ציבוריות רמות דרג בפרובינציה של קוז'ו, ולאימו מריה פרודנסיה קוראה וילגאס (Correa Villegas). רוסאס למד תאולוגיה ופילוסופיה בקולג' מונסראט (colegio de Monserrate) שבקורדובה (Córdova) ובשנת 1780 העתיק את מגוריו לסנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1781 השלים את לימודיו בחוק אזרחי וקנוני באוניברסיטת סן פליפה (Universidad de San Felipe). מיד עם סיום לימודיו לתואר הראשון קיבל את הקתדרה (אקדמיה) לפילוסופיה בקולג' המלכותי של סן קרלוס (colegio Real de San Carlos) ובו בזמן, לראשונה בצ'ילה, לימד פיזיקה. בשנת 1784 הורשה בידי האודיינסייה המלכותית של צ'ילה לשאת את התואר עורך דין ובשנת 1786 השיג את תואר הדוקטור בחוק קנוני.
בשנת 1787 התקבל רוסאס ל"אקדמיה למשפטים" (la Academia de Leyes) והיה למזכירה. בשנת 1788 נתמנה רוסאס לעוזרו (asesor letrado) של האינטנדנטה של קונספסיון, אמברוסיו או'היגינס. במסגרת תפקידו זה עסק בחיזוק המבצרים שלאורך גבולה הדרומי של צ'ילה, כנגד בני המפוצ'ה, שרטט את התוכנית לבנייתה של העיירה סן אמברוסיו דה לינארס (villa de San Ambrosio de Linares) ופעל לשיפור ההיגיינה של העיר קונספסיון. בתמורה לשירותיו זכה לדרגת קורונל ונתמנה למפקדה של יחידת פרשים במיליציה של קונספסיון.
בשנת 1795 נשא לאשה את מריה דה לאס נייבס אורוטיה אי מנדיבורו (de las Nieves Urrutia y Mendiburu), בתו של חוסה אורוטיה אי מנדיבורו, הסוחר העשיר ביותר בקונספסיון, ונכנס לאריסטוקרטיה המקומית. בשנת 1796 שב לסנטיאגו ונתמנה לממלא מקום עוזרו (asesor interino) של הקפיטן-חנרל ומושל צ'ילה גבריאל דה אבילס אי דל פיירו (de Avilés y del Fierro), אולם מינויו הקבוע לא אושר במדריד. לאחר מכן חזר לקונספסיון לתפקידו הציבורי (consejero letrado), תפקיד שגם אותו עזב במהרה עקב ניגוד אינטרסים בין המשרה לתפקידו כעורך דינה של משפחת אורוטיה אי מנדיבורו. בשנים שלאחר מכן נכשל בנסיונותיו להתמנות לאינטנדנטה של קונספסיון ואף לחזור לתפקידו הציבורי כעוזרו של האינטנדנטה, אותו נשא בעבר, משום ש"סומן" בידי המושל כמי שמקדם רעיונות של עצמאות.
רוסאס שב לעשייה ציבורית בשנת 1808 כאשר תמך בפרנסיסקו אנטוניו גרסיה קרסקו (García Carasco) במאבקו להתמנות כממלא מקום המושל וזה מינה אותו למזכירו (secretario). בתפקידו זה השפיע על קרסקו להרחיב את הקבילדו (מועצת עיר) של סנטיאגו ולמנות לתפקיד קריאולים, ולא פנינסולרים, על מנת להחליש את כוחה של האודיינסייה, צעד שלאחר מכן חיזק את התומכים בשלטון עצמי בצ'ילה. באוקטובר 1808 היה מעורב בפרשת הסקורפיון שעוררה התמרמרות רבה כנגד קרסקו, והתפטר בעקבותיה.
רוסאס היה מהאחראים להתפטרותו של קרסקו ולהקמתה של החונטה הלאומית הראשונה של צ'ילה ב-18 בספטמבר 1810, שהיה מנהיגה האמיתי. לאחר מותו של הנשיא מטאו דה טורו סמברנו (de Toro Zambrano) נתמנה לממלא מקומו. תחת הנהגתו הועברו מספר רפורמות חשובות, כגון פתיחת נמלי צ'ילה לסחר חופשי, ארגון הצבא, קשירת קשרים אמיצים עם החונטה שקמה בבואנוס איירס וזימונו של הקונגרס הלאומי הראשון של צ'ילה ביולי 1811. שלטונו החל להתערער בעקבות מרד פיגרואה (Figueroa) ולקראת כינוס הקונגרס בספטמבר 1811 נתגלעו קרעים בין תומכי רוסאס, שרובם היו מקונספסיון, ומתנגדיו מסנטיאגו, ורוסאס ותומכיו פרשו מהחונטה ומהקונגרס ופנו דרומה לקונספסיון.
בקונספסיון תפס רוסאס את השלטון ונתמנה לראש החונטה הרגיונאלית שהוקמה בעיר. מתח בינו לבין חוסה מיגל קררה (Carrera), שתפס את השלטון בבירה בהפיכה באותו הזמן, כמעט והוביל לעימות, אולם זה נמנע עם הכרת שני המשטרים זה בזה תוך הסכמה לשיתוף פעולה לאומי. עם כינוסו של הקונגרס הלאומי התפרקה החונטה של קונספסיון, אולם לאחר הפיכתו הצבאית השנייה של קררה שב רוסאס לקדם חזרה למשטר ייצוגי. רוסאס יצא בראש צבא הפרובינציה להתמודד כנגד הצבא שאורגן בסנטיאגו בידי. כדי למנוע מלחמת אזרחים הסכים רוסאס להימנע מעימות צבאי, על אף עוצמתו העדיפה של צבאו, ושב לאחור. כתוצאה מההסכם, שנערך בתיווכו של ברנרדו או'היגינס, ננקטו צעדים לכינוסו מחדש של הקונגרס וכן החלה מלאכת כתיבתה של חוקה. בשנת 1812 הצליח קררה להביא להפיכה בקונספסיון כנגד רוסאס, אשר הובל לסנטיאגו ומשם הוגלה לכור מחצבתו במנדוסה (כעת כבר בארגנטינה), שם נפטר ב-3 במרץ 1813.
בשנת 1890 הועברו שרידיו לקבורה בקונספסיון, על פי הוראתו של הנשיא בלמסדה, ופסל לזכרו מוצב בעיר.
היסטוריפיקציה
היסטוריפיקציה היא טכניקה ספרותית בה סיפור המעשה מתרחש במקום אחר ובזמן אחר מהמקום והזמן בהם נמצא הקורא (או הצופה במידה ומדובר בתיאטרון או קולנוע).
מקור השם
השם היסטוריפיקציה הוא הלחם בסיסים: היסטוריה+פיקציה, כלומר היסטוריה בדויה. זאת מאחר שמדובר באירועים היסטוריים לכאורה, אך למעשה הם בדויים.
שאלת השימוש
יכול לעיתים להיווצר בלבול, מפני שגם אם יצירה כלשהי נכתבה על התקופה בה היא נכתבה, לאחר זמן כלשהו הספר יקרה ב"זמן אחר" לעומת הקורא, שיכול להתוודע ליצירה שנים רבות לאחר שנכתבה, ובמידה ומדובר בתרגום, הרי שמבחינת הקורא ההתרחשות היא ב"מקום אחר". במקרים כאלו אין שימוש בהיסטוריפיקציה, מפני שיש להתייחס לזמן ולמקום בהם נכתבה היצירה במקור, ולראות האם היוצר בחר להעביר את ההתרחשות לזמן ולמקום אחר.
ג'ון רונלד רעואל טולקין
בספריו, ג'.ר.ר. טולקין העביר את סיפוריו הרבים (שר הטבעות, ההוביט, הסילמריליון) נכתבו בזמן ומקומות אשר לא קיימים (הארץ התיכונה). כך יכול היה טולקין להכניס את היצורים הבדיוניים לסיפוריו מבלי להתחייב כיצד הקוראים הפשוטים לא רואים אותם ולא מודעים לקיומם (בניגוד לספרי הארי פוטר, בהם מוזכרים פעמים רבות כיצד המוגלגים לא מודעים לעולם הקוסמים).
ויליאם שייקספיר
שייקספיר הרבה להשתמש בהיסטוריפיקציה ברבים ממחזותיו, כמו "יוליוס קיסר" (התרחש ברומא העתיקה), ורבים השתמש רק בהיסטוריפיקציה חלקית, כאשר הוא העביר את מקום ההתרחשות בלבד, מבלי לשנות את הזמן, לדוגמה: "המלט" (דנמרק), "רומיאו ויוליה" (ורונה), "הסוחר מוונציה" (ונציה) ועוד.
ברטולט ברכט בתיאטרון האפי
אחת מהטכניקות החשובות של ברכט בתיאטרון האפי, שמטרתו ניכור, הייתה ההיסטוריפיקציה. ההיסטוריפיקציה העבירה את מקום ההתרחשות למקום אחר וזמן אחר, אך המחזה עדיין היווה אנלוגיה למציאות בה נכתב (עליית הנאצים לשלטון ומלחמת העולם השנייה). ההיסטוריפיקציה הייתה אמורה לתת כלי לצופה לשפוט את המציאות המוצגת במחזה בצורה אובייקטיבית, ולגרום לצופה להרגיש כי לו היה חי באותו מקום וזמן המוצגים במחזה, היה עושה משהו בשביל לשנות את המציאות הזאת, ובכך לעזור לו להבין שיכול לגרום לשינוי גם במציאות בה הוא נמצא. דוגמאות ליצירותיו בהן נעשה שימוש בהיסטוריפיקציה: מאותם המניעים השתמש קלייסט בהיסטוריפיקציה בסיפוריו ומחזותיו, לדוגמה, "רעידת אדמה בצ'ילי", אשר מתרחשת בצ'ילה הכפופה לשלטון ספרד, כמאתיים שנה לפני תקופתו של קלייסט הגרמני.
מחזאי האבסורד
מחזאי האבסורד עסקו במצב של חוסר המשמעות וחוסר התוכן שבקיום האנושי. לכן, מחזאי אבסורד רבים, כמו סמואל בקט, ז'אן-פול סארטר ואחרים, העבירו את ההתרחשות, בדומה לג'.ר.ר. טולקין, למקום וזמן אשר לא קיימים. אך בניגוד לטולקין, אשר העביר את סיפוריו למקומות וזמנים שאמנם לא קיימים אך היו מוגדרים, מחזאי האבסורד העבירו את ההתרחשות למקום וזמן שאינם מוגדרים. דבר זה נעשה על מנת להדגיש כי לא מדובר במצב מקומי, אלא שחוסר המשמעות שבקיום האנושי הוא אוניברסלי ונכון לכלל האנושות. בין מחזות אשר נעשה בהם שימוש שכזה ניתן למצוא את "מחכים לגודו" ו"בדלתיים סגורות".
חנוך לוין
בדומה למחזאי האבסורד, כך גם חנוך לוין, אשר הושפע רבות מתיאטרון האבסורד ועסק בנושאים דומים, השתמש בהיסטוריפיקציה באופן דומה: הוא העביר את ההתרחשות למקומות שאינם קיימים (אך מוגדרים) ולזמנים לא מוגדרים. על מנת להגביר את תחושת ההיסטוריפיקציה, לוין נהג לתת גם שמות שאינם אמיתיים (כלמנסע, יאקיש, פופר ועוד).
הטופ מודל הבאה של גרמניה
הטופ מודל הבאה של גרמניה (Germany’s Next Topmodel) היא תוכנית מציאות גרמנית בהנחייתה של היידי קלום, המשמשת גם כשופטת וכמפיקה של התוכנית. התוכנית מהווה גרסה גרמנית לתוכנית האמריקאית "הטופ מודל הבאה" בהנחייתה של טיירה בנקס.
התוכנית משודרת מ-2006 והזוכה בעונה הראשונה היא לנה גרק ובשנייה ברברה מייר.
העונה ה-16 של התכנית עלתה לשידור ב-4 בפברואר 2021. התכנית צולמה תחת הנחיות מגפת הקורונה. העונה ה-17, עתידה לעלות לשידור ב-3 בפברואר 2022.
התוכנית שונה במעט מן הפורמט המקורי בין היתר בכך שהזוכה בסוף העונה מוכרזת מול קהל בשידור חי בקלן, בעוד שבגרסה האמריקאית הזוכה מוכרזת באולפן מצולם.
בתוכנית המתמודדות מדגמנות גם ביעדים בינלאומיים מחוץ לגרמניה ובעונה השלישית המתמודדות בתוכנית השתתפו בתצוגה של קסטרו בתל אביב.
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים
בתקופה העות'מאנית
מבנה בית הסוהר הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממתחם מגרש הרוסים מחוץ לירושלים העתיקה. המתחם נבנה כמחנה לצליינים, וכלל כמה מבני אכסניה, בית חולים וכנסייה מרכזית. המבנה בו שכן בית הסוהר בתקופת המנדט שימש עד מלחמת העולם הראשונה כאכסניה לנשים על שם מריה אלכסנדרובנה, אשתו של הצאר אלכסנדר השני ואמו של הצאר אלכסנדר השלישי. האכסניה נבנתה במתכונת של מבנה מלבני, הסוגר על שתי חצרות פנימיות. קירות המבנה היו כה עבים, עד כי קרירות תמידית שכנה בחדרים (כך עד ימינו). בשל כך שימשו החצרות את הצלייניות, שהיו ברובן קשישות, להתחממות בשמש (רובן הגיעו לירושלים לחגיגות חג הפסחא החל באביב).
האכסניה כללה גם כמה מטבחים גדולים שנסמכו לחצר והגישו ארוחות חמות, אם כי דלות למדי. באולמות האכסניה נפרסו מאות מיטות עץ פשוטות ללא מחיצות, בניגוד לאכסניית הגברים בה לכל שני אורחים היה חדר פרטי. לקראת סוף התקופה, כאשר זרם הצליינים הגיע לכמעט 15 אלף מדי שנה, הפכו גם החצרות שבמבנה לאולמות מגורים, על ידי קירוין בגג עץ.
בתקופת המנדט הבריטי
במלחמת העולם הראשונה התחוללה המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, בה הוצאו הצאר ומשפחתו להורג, ואת השלטון תפסו הקומוניסטים. דבר זה קטע באחת את זרם הצליינים המתעצם לירושלים, ומגרש הרוסים הפך שומם. במקביל, כבשו הבריטים את הארץ, ועם כניסתו לתוקף של שלטון המנדט בשנת 1920, החליטו על העתקת מרכז העיר בירושלים מהעיר העתיקה לעיר החדשה. הם בחרו לשם כך במקטע על דרך יפו, בין העיר העתיקה ובין גוש השכונות היהודיות בנחלאות, צמוד למגרש הרוסים.
בשנת 1922 נסלל בָּאזור כביש חדש, ונבנה רחוב על שם אליעזר בן-יהודה (הוא רחוב בן-יהודה של ימינו), וב-1924 סללו את רחוב המלך ג'ורג'. עם יצירת משולש הרחובות והגדרת מרכז העיר החדש של ירושלים, הפך גם מגרש הרוסים לחלק מפיתוח העיר החדשה. המבנים הנטושים הוסבו למבני ציבור ושלטון של הממשל הבריטי: אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה מרכזית; אכסניית הכמרים והנזירים הפכה לבית משפט; אכסניית האצילים (חצר סרגיי) הפכה למשרד ממשלתי, ואכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי.
בראשית תקופת המנדט נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים כ-250 אסירים. לקראת סוף התקופה הוכפלה אוכלוסיית האסירים במתחם.
לאחר קום מדינת ישראל
במאי 1948, לקראת תום תקופת המנדט פונה בית הסוהר המרכזי מיושביו, והאסירים הועברו לבתי כלא אחרים. ב-14 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש מגרש הרוסים על ידי ההגנה בסיוע אצ"ל ולח"י במבצע קלשון. לאחר ההכרזה על מדינת ישראל שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, ובהם מחסנים של הסוכנות היהודית. בשנות ה-60 של המאה ה-20, רכשה מדינת ישראל את מגרש הרוסים ב"עסקת התפוזים".
בשנת 1965 נחנך במבנה אתר הנצחה לאסירי אצ"ל ולח"י, שנקרא "היכל הגבורה". במהלך שנות ה-80 ניהלה הנהלת "היכל הגבורה" מאבק נגד הכוונה להרוס את הבניין כחלק מתוכנית בניית כיכר ספרא. בשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון, ששיפץ את המבנה הישן, שחזר את בית הסוהר והפך אותו למוזיאון אסירי המחתרות. מבנה המוזיאון הוא מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
ביולי 2022 אישרה ממשלת ישראל השלושים ושש בראשות ראש הממשלה, יאיר לפיד תוכנית לשיפוץ המוזיאון.
המוזיאון
המוזיאון מציג שחזור של מגוון חדרי אסירים בבית הסוהר, וכן בתי מלאכה בהם הם הועסקו. כמה מחדרי השירות שוחזרו במלואם, כמו המטבחים והמרפאה, כן שוחזר חדר מנהל הכלא. חלק מחדרי התצוגה מנציחים אירועים מסוימים, כמו הבריחה הגדולה של לוחמי אצ"ל ולח"י מהכלא בשנת 1947, או התאבדותם המשותפת של לוחמי המחתרת משה ברזני ומאיר פיינשטיין (להלן). כמה חדרים נבחרו לשמש כחדרי הנצחה, דוגמת "חדר עולי הגרדום" או חדר שהוקדש לאסירות המחתרת, שנכלאו בבית הסוהר לנשים בבית לחם.
חדרי האסירים
חלק ניכר מחדרי המוזיאון מציג סוגים שונים של תאי אסירים: חלקם שימשו "אסירים רגילים" וחלקם - "אסירים מיוחסים", אסירים שזכו לישון בחדר בעל תנאים משופרים, בשל העובדה שנחשבו לכאלה שמגיע להם עונש פחות. חדריהם של הראשונים מציגים עליבות רבה: לא היו להם כל מיטות, והאסירים ישנו על גבי מחצלות ("בורשים"). לאחר ספירת האסירים בערב, הם לא הורשו לעזוב את החדר, ולכן בפינת החדר ניצב דלי לעשיית צרכים ("קרדל"), ששימש במשך הלילה. האסיר החדש ביותר (או הפחות מיוחס בחדר) ישן בסמוך לדלי, בניגוד ל"מוכתר החדר", שהיה האסיר האחראי מטעם הבריטים על התנהלות חבריו לחדר, שישן הכי רחוק ממנו. "מוכתר" זה אף היה היחיד שזכה לישון על מיטה של ממש.
חדרי "האסירים המיוחסים", לעומת זאת, כללו מיטה לכל אסיר וארגזי אחסון לחפצים אישיים שהונחו מתחת למיטות. לכל אסיר היה מדף מעל מיטתו, עליו יכול היה להניח את ספריו וחפציו. בנוסף, אסירים מהחדר המשופר היו זכאים ללבוש בגדים רגילים (ולא את מדי הכלא), לאכול אוכל חיצוני (שלא הגיע ממטבח הכלא) ולבחור האם לעבוד בבתי המלאכה.
מחדר 23 שבאגף הצפוני ברחו 12 אסירים חברי המחתרות אצ"ל ולח"י בפברואר 1948, לאחר שחפרו בהיחבא מנהרה שהתחברה למערכת הביוב שמחוץ לבניין. בתא זה, כמו ברוב התאים בבית הסוהר, ישנן חריטות על המרצפות ועל אדני החלונות שהותירו אחריהם האסירים. בין החריטות מופיעים שמות אסירים, או סמלים לאומיים כדוגמת מגן דוד, וסמלי ארגונים פוליטיים ולאומיים.
בתי מלאכה
בבית הסוהר הועסקו האסירים במלאכת כפיים, שנועדה להעסיק אותם בשעות הפנאי הרבות ולמנוע מריבות הנובעות משעמום, ומאידך נועדה לספק את צורכי הכלא ואף למכור את התוצרת מחוץ לכתליו. בין בתי המלאכה שפעלו בתחומי בית הסוהר ומוצגים כיום לקהל, ניתן למצוא את המאפייה, בה אפו האסירים לעצמם לחם ופיתות; מחסן הבגדים והמתפרה, בהם התקינו האסירים לעצמם את מדי הכלא; בית דפוס בו הדפיסו פרסומים וכרזות מטעם השלטון הבריטי; סנדלריה, בה למדו האסירים רצענות ותיקון נעליים, ושימשו את יושבי הכלא; נגריה, בה התקינו רהיטים לכלא וכן ארונות קבורה, בהם נטמנו חיילים בריטים, ועוד. רבים מהאסירים רכשו בכלא מקצוע, בו עסקו לאחר שהשתחררו.
אולמות תצוגה
באחד האולמות הארוכים במוזיאון ישנה תצוגת קבע, המתארת את המאבק המזוין של המחתרות לגירוש הבריטים מארץ ישראל ולהקמתה של מדינת ישראל. התצוגה כוללת כרזות, חפצים וכלים מן התקופה, כמו רדיו ישן המשדר את שידורי המחתרת, או כובע הפרווה שחבשו הסוהרים הבריטים בימי החורף. חדר תצוגה נוסף מציג עבודות כפיים נדירות ביופיין, שיצרו האסירים בשעות האינסופיות שעמדו לרשותם בכלא. חלק ניכר מן המוצגים נשלחו על ידי האסירים לבני משפחותיהן עוד במהלך שבתם בכלא, או לאחריו, ונתרמו למוזיאון מאוחר יותר. כמה מהחדרים בקומת הכניסה למוזיאון משמשים מדי פעם במה לתערוכה מתחלפת, כמו תערוכת הגמר של מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר בירושלים, תערוכת תמונות היסטוריות של ארכיון יד בן צבי וכדומה.
חדרים מיוחדים
שתי החצרות ששימשו במאה ה-19 את הצלייניות הרוסיות להתחממות בשמש, שימשו את האסירים להליכה יומית ולחילוץ עצמות. לאחר "הטושה הגדולה" הפכה החצר הצפונית לחצר טיולים ליהודים בלבד, ואילו הדרומית - לחצר למוסלמים בלבד. החצר הדרומית אף שימשה כמקום תפילה מוסלמי, ובשל כך צויר על הקיר הדרומי מחראב לציון מקום התפילה לכיוון מכה. בחצר זו גם הוצאו לפועל עונשי המלקות בשוֹט או במקל חזרן דק לעיני כל. באגף הדרומי היו תאי הצינוק, שכונו בפי האסירים בשם "הגיהנום". תאים צרים אלה שימשו לכליאת אסירים שעברו על חוקי הכלא, כמו השתתפות בקטטה או התחצפות לסוהר. עונש המאסר בצינוק ניתן על ידי מנהל הכלא, והוא נע בין שעות ספורות לשבועיים. תאי הצינוק היו קטנים מאוד, וציודם כלל מחצלת ודלי לצרכים בלבד.
חדרי הנצחה
במוזיאון פזורים כמה חדרי הנצחה לדמויות או קבוצות, כך למשל חדר ההנצחה לעולי הגרדום בדור התקומה, בו מוצגות תמונותיהם של 13 יהודים חברי שלוש המחתרות, שהוצאו להורג בתלייה בתקופת המנדט הבריטי. לצדם מוצגות תמונותיהם של שניים מחברי ארגון ניל"י שנתלו על ידי השלטון העות'מאני, וכן שלושה סוכנים ישראלים שהוצאו להורג במדינות ערב לאחר קום המדינה. רוב הנידונים למוות מקרב אסירי המחתרות, הועלו לגרדום בעיר עכו, שהייתה אז עיר ערבית. בירושלים נתלו בתקופת המנדט כ-100 אסירים ערבים, ואף לא יהודי אחד.