cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חגיגות נבי מוסא
התהלוכה והחגיגות
אחד מהאירועים הפופולריים בחג היו מרוצי סוסים שנערכו מחוץ למתחם הקבר. יש הסוברים שתחרויות אלו הן זכר עוד מימי צלאח א-דין, בהם נהגו פרשים ערבים להצטרף לתהלוכה ולהפגין כוח כמול קהל הצליינים הנוצרים שפקדו את ירושלים במפגן אימונים. בספרו "נקמת האבות" תיאר יצחק שמי אחד מהמרוצים האלו:
בתקופה העות'מאנית, ככל הנראה במאה ה-19, הופקדה האחריות על המסגד בנבי מוסא בידי משפחת אל-חוסייני, והם אלו שארגנו את התהלוכות מדי שנה וסיפקו אוכל לחוגגים. על פי המסורת, היה המופתי של ירושלים הדמות המרכזית בניהול החגיגות, שהפכו בעידודו לחגיגה לאומית גדולה והפגינו את חשיבותו.
הקונסול הבריטי בירושלים באמצע המאה-19, ג'יימס פין, תיאר בספרו את קהל החוגגים המגיע לירושלים:
החג כמוקד ערבי לאומני
המפגש השנתי בין משלחות של עולי רגל מכל חלקי ארץ ישראל הדרומית והמרכזית, וכן מעמדו החשוב של החג בדת העממית של ערביי ארץ ישראל, יצרו תחושה של קשר בין חלקי הארץ, שעד תקופת המנדט הבריטי לא הייתה יחידה מנהלית בפני עצמה, אלא מחולקת למחוזות שונים.
עם התעוררות תנועות לאומניות בקרב ערביי ארץ ישראל בתחילת שנות המאה ה-20, התפתח לחג נבי מוסא פן לאומני. מכיוון שבחג התכנסו תושבי האזור, החג תרם ליצור זהות משותפת לבני ערים וכפרים שלרוב היו מנותקים אחד מהשני. מנהיגים לאומנים פלסטינים, בפרט החג' אמין אל-חוסייני (אחיינו של ראש עיריית ירושלים ולימים המופתי של ירושלים), ניצלו עובדה זאת להתסיס את קהילת ערביי ארץ ישראל כנגד התנועה הציונית וההתיישבות היהודית.
מהר מאוד החל החג ללבוש ממדים אנטי-ציונים, שגלשו לבסוף לאלימות. לאור הרקע המשוער של החג, תמיד היה לחג פן מיליטנטי. רבים בקהל היו חמושים, ובשנים קודמות נהגו להטיל אימה על קהילות נוצריות שנקרו בדרכן. גם מתיחות בין המשלחות השונות לפעמים הסתיימה בדמים: כדוגמה, יצחק שמי ביסס את ספרו "נקמת האבות" על אירוע משנות המאה העשרים המוקדמות בהן מריבה על דגל של אחת המשלחות הסתיימה במותם של מנהיג משלחת עולי הרגל של שכם ושניים מעוזריו ושני חברי המשלחת החברונית.
יונה סוקולובסקי תיאר איך עוד בשלבים מוקדמים מצאו עצמם תושביה היהודים של ירושלים בעין הסערה של ההמון החוזר ממתחם הקבר: "אחר התפילה והריקודים ברחבה שלפני המסגד החל ההמון לשוב לירושלים ברגל. הראשונים הגיעו לירושלים בשעות אחר הצהרים המאוחרות. הם היו נתונים באקסטזה דתית, מלוהטים ומסונוורים. בראשם היה דרוויש לבוש בגד לבן, מנופף חרב גדולה מעל ראשו ומחולל תוך נפנוף החרב לכל עבר. התהלוכה הייתה נכנסת לירושלים בעד שער האריות ומגיעה עד לצומת עם רחוב הגיא. שם היה הדרוויש מחולל והקהל שהתאסף סביבו סתם את המעבר בסמטה. יהודים שעשו דרכם אל הכותל באותה שעה מצאו עצמם נדחקים על ידי ההמון לעבר חרבו המתנופפת של הדרוויש. לרוב היו נחלצים משם בפצעים קלים ובגדים מושחתים".
בספרם המרדף אחרי הנסיך האדום מביאים מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר תיאור נוסף של האווירה האנטישמית שאפפה את החג בתקופה זו: "רוח המדבר שעלתה מעמק יריחו טלטלה את הדגלים, והם נראו מרחוק כגליו של ים סוער. בסוף הטור צעדו אלפי ערבים, נופפו בסכינים, חרבות ואלות וקראו בהתלהבות ובקצב: "ביסמילה!" ("בשם אללה"), "א-דאולה מענא!" ("הממשלה איתנו"), "אל יהוד כילבנה!" ("היהודים הם כלבינו")."
מאורעות תר"פ
ב-1920 נפלו חגיגות נבי מוסא וחג הפסח היהודי באותו זמן. באותה שנה התסיסו אמין אל-חוסייני ועורך העיתון עארף אל-עארף את הקהל בנאומיהם. ב-4 באפריל, לאחר התפילה המסורתית בתום החג, יצא הקהל בצעקות "איד'בח אל יהוד, א-דאולה מענא" (טבחו ביהודים, הממשלה איתנו) לעבר הרובע היהודי. בהיעדר יחידות הצבא הבריטי, שיצאו את העיר כמה ימים לפני כן, נותר לתושבים היהודים להגן על עצמם. אמנם הם ציפו למהומות, ומבעוד מועד ארגן זאב ז'בוטינסקי שומרים, אך עדיין נרצחו שישה יהודים ונפצעו בסביבות מאתיים מפני שתושבי העיר העתיקה לא אפשרו לז'בוטינסקי להכניס את אנשיו כיוון שאמרו ששכניהם לא יפגעו בהם. בעקבות המהומות, ששככו רק כעבור ארבעה ימים, נאסרו זאב ז'בוטינסקי ו-19 מחברי ה"הגנה על ירושלים" (שאורגנה על ידי ז'בוטינסקי) על ידי הבריטים והואשמו על החזקה בנשק שנתפס ברשותם ועל כוונה לפגוע בערבים.
אחרי מאורעות 1920
ב-1921 מונה אמין אל-חוסייני ל"מופתי הגדול". בתפקידו זה המשיך לטפח את חגיגות נבי מוסא, והן הפכו ליום חג לאומי-ערבי בכל רחבי הארץ. הקולונל פרדריק קיש תיאר ביומנו את יציאתה של תהלוכת נבי מוסא מירושלים ב-30 במרץ 1923. במעמד הנציב העליון היהודי הרברט סמואל, ברכו זה את זה רונלד סטורס ואמין אל-חוסייני, כאשר המופתי יושב על סוסו. ראש התהלוכה, שעמד מאחוריו, קרא אחר כך בערבית את הקריאות "יחי חאג' אמין" ו"הלאה היהודים".
השתלשלות החג מימי המנדט הבריטי ועד היום
ב-1937, כשנה לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול שמטרתו הייתה להפסיק את העלייה היהודית לארץ ישראל, אסר השלטון הבריטי על עליית הרגל המסורתית, מחשש שהחג יצית עוד מהומות. איסור זה המשיך עד אחרי מלחמת העצמאות, כשעבר מתחם הקבר לממלכת ירדן. בגלל המתיחות שנוצרה עקב ההגירה של פליטים פלסטינים לתחומה של ירדן, המשטר ההאשמי לא שש לחגיגות אלו. לאחר שנרצח המלך עבדאללה הראשון על ידי מתנקשים פלסטינים שהיו בקשר עם חג' אמין אל-חוסייני, אסרו הירדנים על ההתקהלות הגדולה בהר הבית בתחילת החג, והיקף החגיגות הוגבל למתחם הקבר. לאחר מלחמת ששת הימים, כשהר הבית ומתחם קבר נבי מוסא עברו לידי ישראל, נמשך האיסור על מנהג העלייה. המוסם הראשון שהותר היה 50 שנה לאחר האיסור הבריטי, בשנת 1987, ואורגן על ידי הווקף המוסלמי בירושלים. כ-50,000 עולי רגל השתתפו. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בסוף אותה שנה, בוטלו שוב החגיגות. ניסיון נוסף לקיים את מצוות החג נעשה ב-1997, אך הוא היה מצומצם והגבלות על תנועת תושבי הגדה הגבילה את מספר המשתתפים.
תאג' א-דין א-סובכי
אבו נצר תאג' א-דין עבד אל-והאב בן עלי בן עבד אלכאפי א-סובכּי, אשר ידוע יותר בשם תאג' א-דין א-סובכּי (בערבית: تاج الدين السبكي. תעתיק מדויק: תאג' אלדין אלסבכּי). נולד בשנת 1327 ונפטר בשנת 1370.
היה מגדולי פוסקי ההלכה שבאסכולה השאפעית בתקופת הממלוכים. היה מומחה בתחום החדית' וההלכה, וכמו כן גם בלט כהיסטוריון
חייו
תאג' א-דין א-סובכי נולד בקהיר. בצעירותו התחנך ורכש השכלה אצל אביו, איש הדת המפורסם תקי א-דין א-סובכי. בהיותו בן 11 העתיקו הוא ומשפחתו את חייהם לדמשק, אשר לימים הפכה למוקד הידע וההשכלה העיקרי עבור תאג' א-דין.
בדמשק זכה תאג' א-דין ללמוד אצל גדולי אנשי הדת בדורו, כגון א-ד'הבי ואבן א-נקיב.
בהגיעו לגיל 18 החל תאג' א-דין לעסוק בהוראה, ובשנות העשרים המאוחרות של חייו החל לעזור לאביו במשרתו כשופט העליון של דמשק. בחלוף הזמן, הוא מונה באופן רשמי כמחליפו של אביו, ולמשך שארית חייו המשיך לאייש את משרת השופט העליון של דמשק. בין שאר התארים שלהם זכה תאג' א-דין היו קאדי, מופתי, ופרופסור, הן בקהיר והן בדמשק. כמו כן, הוא היה נואם מפורסם במסגדים
תאג' א-דין א-סובכּי נפטר בשנת 1370, בהיות בן 44.
כתביו
במהלך 43 שנות חייו הספיק תאג' א-דין לחבר מספר רב של ספרים, בהם ספרי הלכה, ביוגרפיות, חיבורים בתחום הדקדוק הערבי ועוד.
בעיני רבים, הן בעולם האסלאמי והן מחוץ לו, חיבורו "טבקאת א-שאפעיה" (בערבית: طبقات الشافعية), אשר עוסק בחכמי דת מהאסכולה השאפעית, נחשב כלא פחות מיצירת מופת.
שלמה דראגון
שלמה דראגון (19 במרץ 1922 - 6 באוקטובר 2001) היה ממשתתפי מרד הזונדרקומנדו במחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. היה בין כ-100 אנשי זונדרקומנדו במחנה שהצליחו לשרוד את השואה.
חייו
דראגון נולד בז'ורומין. היו לו שני אחים ואחות. סיים את לימודיו בגיל 13 כיוון שנאלץ לסייע כחייט בחנות של הוריו. אחרי כיבוש פולין, נאלצו הוא ואחיו הגדול אברהם לעבוד בעבודות כפייה ונשלחו עם משפחתם לבסוף לגטו ורשה. בגטו עסקו האחים בהברחת מזון לשטח הגטו. שלמה נתפס תוך כדי מעשה, נעצר, ונחקר בעינויים במשך יומיים. מאוחר יותר הצליחו האחים לעבור לגטו פלונסק, ולהעביר אליו את המשפחה, למעט אבי המשפחה שמצבו הבריאותי היה בכי רע שנותר בגטו ורשה. מגטו פלונסקר הועברו האחים מזרחה לגטו מלאווה (Mlawa). משם נשלחו אברהם ושלמה ב-5 בדצמבר 1942 לאושוויץ, אליו הגיעו למחרת. הם עברו סלקציה שהתבצעה על ידי גרהרד פליטש (Gerhard Palitzsch), לודוויג פלאגה (Ludwig Plagge) ורופא. הם נשלחו יחד עם עוד 404 גברים נוספים מתוך 2500 אנשים שהיו על הטרנספורט, לעבודה באושוויץ בירקנאו. שלמה קיבל את מספר האסיר 80359 ואחיו את המספר 80360.
זונדרקומנדו
ב-9 בדצמבר 1942 נשלחו שלמה ואחיו אברהם, ואנשים נוספים לעבודה במה שהוגדר להם כ"מפעל גומי". למעשה הם נשלחו לזונדרקומנדו תחת פיקודו של קצין האס אס אוטו מול (Otto Moll). בתחילה הוטלה על שלמה סחיבת הגופות מתאי הגזים למשרפות, לאחר מכן נשלח לבצע תורנויות בחדרי הזונדרקומנדו. ב-7 באוקטובר 1944 לקח דראגון חלק במרד הזונדרקומנדו. מרד זה דוכא על ידי האס אס ו-451 אסירים אשר לקחו בו חלק נורו. שלמה הצליח להנצל מן הירי. תפקידו של שלמה במחתרת הזונדרקומנדו הייתה אחריות על רימונים מתוצרת עצמית. לאחר פרוץ המרד ביצעו האס אס חקירות בקרב הזונדרקומנדו אולם הנחקרים סירבו להסגיר את חבריהם, ולא נמצאו חומרים מפלילים כנגד דראגון. באוקטובר 1944 נשלח לפרק את המשרפות. לאחר פינוי מחנה אושוויץ בינואר 1945 הצליח דראגון עם אסיר זונדרקומנדו נוסף בשם הנריק טאובר לברוח מצעדת המוות במקום שנקרא פשצ'ינה (Pszczyna). הוא הסגיר עצמו לסובייטים כעד נגד פשעי הנאצים, ולאחר מכן בפברואר 1945 הוביל את אנשי הוועדה הממלכתית הסובייטית המיוחדת לחקר פשעיהם של הפולשים הגרמנים-פאשיסטיים לקרמטוריום מספר 3, בו הותירו קרובי הזונדרקומנדו את חתימותיהם חרותות על הקיר. הוא חשף רשימות שהוטמנו על ידי חברו לזונדרקומנדו זלמן גרדובסקי. בין התאריכים 10, 11 ו-17 במאי 1945 תיאר שלמה את קורותיו במחנה אושוויץ בפני ועדת חקירה פולנית. עדויותיו של שלמה דראגון והמסמכים שהוטמנו בשטחי המחנה אשר חילץ, מהווים את המקורות המרכזיים לתעוד מרד הזונדרקומנדו באושוויץ בירקנאו.
לאחר המלחמה
שלמה דראגון ואחיו אברהם הגיעו למחנה העקורים זיילצהיים בפרנקפורט. הם סחרו בתכשיטים במשך שנים רבות באזור התחנה המרכזית בפרנקפורט עד עלייתם לישראל. שלמה שנותר רווק חי אצל אחיו אברהם ואשתו. יחד עם ההיסטוריון גדעון גרייף, אחיו ושני שורדים נוספים מקרב הזונדרקומנדו חזרו בשנת 1993 לאושוויץ. סיפוריהם תועדו על ידי היסטוריונים של המוזיאון הלאומי אושוויץ בירקנאו. כמו שורדים אחרים של הזונדרקומנדו הסתיר דראגון את שייכותו ליחידה זו במחנה במשך שנים רבות, מתוך בושה.
רק לאחר שנים התבטא בנושא כחלק מפרסום ספרו:
דראגון נפטר לאחר מחלה ארוכה באוקטובר 2001 ברמת גן.
ויליאם לם (רופא)
ויליאם לם (26 בפברואר 1765 - 11 ביוני 1847) היה רופא אנגלי, מחלוצי התזונה הטבעונית.
ביוגרפיה
לם נולד ב-26 בפברואר 1765 כבן שלישי להוריו שהתחתנו בשנת 1762 בכנסיית פטרוס הקדוש ליד העיר הרפורד. אביו, לקון לם (Lacon Lambe) היה עורך דין. מקום לידתו שנוי במחלוקת: לפי הכתוב במילון הביוגרפיות הלאומי של בריטניה הוא נולד בוורוויק  אנגליה, אולם לפי הכתוב במקום קבורתו, הוא נולד בהדרספילד אנגליה. בשנת 1768, בהיותו בן שלוש, עבר עם משפחתו להתגורר בכפריר הנווד ליד דילווין, אנגליה.
לם למד בבית הספר של הרפורד. בשנת 1782, החל ללמוד בקולג' סנט ג'ון של אוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1786 השלים לימודי B.D, בשנת 1789 השלים לימודי M.B , ובשנת 1802 השלים לימודי רפואה (M.D). ב-11 במרץ 1788, נבחר לכהן כעמית קולג' סנט ג'ון. בשנת 1790, עבר לוורוויק כדי להתמחות ברפואה אצל רופא שפרש לגמלאות, וולטר לנדור (אביו של וולטר סוואג' לנדור). בוורוויק החל לגלות עניין במי מעיינות שבעיר לימינגטון. בשנת 1800, שב ללונדון וב-22 בדצמבר 1804, נבחר לכהן כעמית הקולג' המלכותי לרופאים. בקולג' זה מילא תפקידים שונים, ביניהם משרת מרצה בכיר 'Croonian Lecture' משנת 1814, ובשנת 1818 נבחר להיות הנואם בהרצאה השנתית שנקראת 'הרצאת ויליאם'  על שמו של ויליאם הארווי.
בשנת 1805, החל לעבוד כרופא בלונדון, ובשנת 1810 החל לעבוד במרפאה הכללית של לונדון. רבים ממטופליו היו נזקקים ולם לא גבה מהם תשלום. בשנת 1806, בהיותו בן 41, החליט לם, מטעמי שמירה על הבריאות, לשנות את תזונתו ולאכול אך ורק מזון מן הצומח ולשתות מים מזוקקים. תזונתו נקראה בפיו 'vegetable diet' וכללה פירות, ירקות, דגנים, קטניות ואגוזים. לם לא כינה את תזונתו 'צמחונית' או 'טבעונית' משום שהשימוש במושג 'צמחונות' החל להופיע רק בשנות השלושים של המאה ה-19, עם כינון קהילת בית אלקוט, והשימוש במושג 'טבעונות' החל להופיע בשנת 1944, עם כינון האגודה הטבעונית.
בשנת 1828, ירש את בית משפחתו בהנווד לאחר שאחיו הגדול נפטר, אולם המשיך לעבוד ולחיות בלונדון. בשנת 1840, בהיותו בן 75, פרש מעבודתו כרופא, חזר לכפריר הנווד וחי שם מספר שנים עד שנפטר בשנת 1847 בגיל 82.
משפחה
לם התחתן בשנת 1794. בנו, ויליאם לקון לם (William Lacon Lambe), נולד בוורוויק בשנת 1797, השלים לימודי M.B באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1820, ועבד בה כחוקר. בנוסף, לם אימץ את אוגוסטוס וולני וולר בנעוריו.
השקפה ופעילות
בשנת 1809, לם היה בין הראשונים להגדיר את תזונתו כתזונה המבוססת רק על הצומח. הוא כתב ספרים בנושא תזונה טבעונית ובריאות בהם טען לתועלת התזונה מן הצומח, והציג סקירה של מצבו הבריאו וכן מקרה בוחן של מטופליו. בכתביו הוא טען כי ביצים, חלב, גבינות ובשר אינם מזונות המתאימים לתזונתו של האדם. כמו כן, הוא קידם מאוד מים מזוקקים כמשקה הבריא היחיד עבור בני אדם (כנראה סבר זאת עקב מצב המים שרשויות אנגליה סיפקו בתחילת המאה ה-19). באותה תקופה, שתיית חלב ומי גבינה נחשבה למרפאת בעיני הרופאים, ולם טען כי שתייה זו נחשבת לבריאה רק משום שהיא מהווה תחליף למי השתייה המזוהמים שהרשויות מספקות ולא משום שיש בחלב ובמי הגבינה סגולות ריפוי. בחיבור שכתב, בשנות השמונים לחייו, בכתב העת הרפואי לנסט, לם יצא להגנת התזונה מן הצומח וזקף לזכותה של תזונה זו את בריאותו. באוקטובר 1844, הוא פרסם חיבור בכתב העת הפילדלפי 'The Bulletin of Medical Science' בו טען כי הניסיון בכל הגילאים מראה שבני האדם מסוגלים להזין את עצמם היטב ללא שום מזון מהחי, וכי ניסיונו האישי מראה כי תזונה מן הצומח היא בריאה הרבה יותר מהתזונה הנפוצה (המכילה מזון מהחי). הוא השתתף באופן קבוע בכנסים השונים של הקולג' המלכותי לרופאים, ותפיסתו השונה בנושא בריאות ומזון מהצומח לא הייתה פופולרית בקרב עמיתיו למקצוע שתפסו אותו כאקסצטנרי.
ספריו זכו לפופולריות באירופה ובאמריקה. בשנת 1850, הרופא ג'ואל שו (Joel Shew), שהיה סגן נשיא האגודה הצמחונית האמריקאית, הוציא לאור את אחד מספריו. הסופר הווארד ויליאמס טען בשנת 1883 בספרו The Ethics of Diet (בעברית: האתיקה של התזונה) כי לם היה מייסד מדע תזונת הצומח בארצו, יחד עם הרופא ג'ורג' צ'ייני, וכן היה בין המקדמים הבולטים ביותר לתזונה מן הצומח.
לם השפיע גם על חברו, המשורר הנודע פרסי ביש שלי, שעסק בכתביו בקידום תזונה מן הצומח ובהימנעות מאכזריות כלפי בעלי חיים (המוכר בהם הוא חיבורו 'אישוש התזונה הטבעית' משנת 1813).
קספר טנגסטדט
קספר טנגסטדט (בדנית: Casper Tengstedt; נולד ב-1 ביוני 2000 בדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
טנגסטדט גדל במחלקות הנוער של ויבורג סונדמרקן, ויבורג ומיטיולן. ב-31 באוגוסט 2019 הושאל טנגסטדט לקבוצת המילואים של נירנברג, במדיה ערך 10 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים. ב-7 באוגוסט 2020 הושאל להורסנס מליגת העל הדנית, ובהמשך חתם במועדון באופן קבוע. בסך הכל ערך 53 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם טנגסטדט ברוזנבורג מליגת העל הנורווגית. הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון עד לתום עונת, בהן הבקיע 15 שערים ובישל שבעה נוספים.
ב-11 בינואר 2023 חתם טנגסטדט על חוזה לחמש שנים וחצי בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירה בינלאומית
טנגסטדט הוא חלק מסגל נבחרת דנמרק עד גיל 21.
כובע
כּוֹבַע (במלרע) הוא כיסוי ראש, המשמש פריט לבוש קיצי או חורפי לצורך מטרות שונות כגון:
הגנה מפני השמש או הקור, אמירה אופנתית, חלק ממדים, תחפושת, סמל לאומי תרבותי, דתי ועוד.
חבישת כובעים בעלי צורות שונות העשויים מחומרים שונים המתאימים לסביבתם, התקיימה לאורך ההיסטוריה. כובעים נמצאו בחפירות ארכאולוגיות, ציורי קיר ואיורים בספרים עתיקים. בתרבויות מסוימות כובע בעל שוליים מסמל סמל גברי כגון בציבור החרדי ובקרב קהילת האמיש בארצות הברית.[חסר מקור] יש אף נוהגים לחבוש את הכובע בשעת תפילה או טקסים דתיים אחרים כסמל לכניעה ולכפיפות כלפי האל.[חסר מקור]
ייצור
כובעים נעשים ממגוון רחב של חומרים: צמר, קנבס, פרווה, לבד, אריג, עור, קש, בדי כותנה, פשתן, בדים סינתטיים ועוד.
לכובעי לבד דרגות שונות של קושי, התלויות בכמות הלקה אשר נמרחת על הבד. ישנם כובעי צמר הניתנים לקיפול ועל ידי הכנסתם לקופסתם הם חוזרים לצורתם המקורית.
כיוון שחישוק הכובע צריך להיות קשה, קיימים כובעים עם קופסאות מיוחדות ששומרות על צורת החישוק כשהם לא בשימוש – הן בדרך כלל בצורת גליל ועשויות מקרטון.
כובעי בד רכים תפורים לרוב משכבת בד אחת או יותר, בהנחת גזרה על הבד וחתיכת החלקים ותפירתם ביד או במכונה. לעיתים מחזקים את התפירה בריבוי תפרים, שמקשים את התיתורה.
יש כובעים שצורתם מעין קערית הפוכה, בראשם עיגול בד ומסביבו מעין טבעת, הם נפוצים בתרבויות רבות כשהם תפורים, רקומים וארוגים.[חסר מקור]
כובעים סרוגים ביד או במכונה, מאוד נפוצים. לתינוקות נוהגים לחבוש כובע סרוג, כדי להגן על ראשם ואוזניהם מקור. לחיילים סורגים כובעי גרב, בצבע ירוק-זית או כחול כהה. גם נשים וגם גברים חובשים כובעי צמר סרוגים לחימום הראש. הכובעים עשויים בשלל צורות ודוגמאות ומשמשים גם קישוט אופנתי.
היסטוריה
במשך הדורות שינו את צורות הכובעים, ואת המשמעות הסמלית שלהם. לעיתים לשם הסתרת שיער [בעיקר בקרב נשים] ולעיתים נוצרו בצורה שתאפשר להבליט מקטעי שיער. ברוב הדורות שלפני המאה ה-20 היו צורות שונות לכובעי הגברים ולכובעי הנשים. במאה ה-20 יש גם הרבה כובעים שמשמשים את כל המגדרים.
כבר בעת העתיקה שימש הכובע להגנת ראש הלוחם. הכובע היה לרוב עשוי מתכת ובצורת חרוט המסתיים בחוד. לפעמים הוא עוטר בנוצה או שיער. מלבד הבדלים בין קובעי החילות השונים, היו גם הבדלים בין קובעי היחידות השונות, כך שאפשר לזהותן בקלות בשעת קרב. לפעמים הוסיפו אוזניות להגנה על על הרקות והאוזניים.
כובעי הבאולר (מגבעת גברים), יוצרו לראשונה במנצ'סטר על יד שני אחים ב-1849, ונחשבו לשיא באופנת הגברים בלונדון. האחים חשבו למכור אותם לעובדי חברת הרכבות הבריטית, שבאותה תקופה עבדו בבוליביה. כשהסחורה הגיעה לבוליביה הסתבר שייצרו אותם במידות קטנות מדי לראשים הבריטיים. ניסו תחילה למכור אותם לגברים הבוליביים, וכשזה לא צלח הפיצו שמועות בין נשות המדינה שזהו הכובע הכי אופנתי באירופה וככה נמכרו הכובעים לנשות בוליביה ומאז זה הפך לכובע הלאומי של המדינה.
חלקי הכובע
לרוב, לכובעים שני חלקים עיקריים:
לכובעים שונים יש חלקים נוספים, כגון סרטים סביב כיפת הכובע, מצחייה במקום תיתורה, חוט הנקשר מתחת לסנטר ומחזיק את הכובע, או יריעת בד מאחור להגנת העור מהשמש, במקום מריחת קרם הגנה.
כובען
כובען הוא אדם היוצר כובעים או פרטי לבוש אחרים המשמשים לכיסוי הראש.
כובעים מחומרים ממוחזרים
עם המודעות הגוברת למיחזור בדים, אנשים יוצרים כובעים מכל מיני בגדים ישנים, מכלי מיטה, מפות ישנות. חלק מהכובעים גם מקבלים צורות מקוריות.
סיכון
סיכון הוא פוטנציאל לאיבוד של דבר בעל ערך. החשיפה של אדם, בעל חיים או עצם דומם לנזק אפשרי, לרבות לבריאות ולחיים יוצרת סיכון.
סיכון מחושב
סיכון מחושב הוא בחירה בתנאים של אי-ודאות, בתהליך של קבלת החלטות שכולל ניתוח סיכון-תועלת, שבו נבחן הסיכון הצפוי אל מול התועלת הצפויה מלקיחת הסיכון. נטילת סיכונים מחושבים היא חלק בלתי נמנע בחייו של האדם, ולעיתים קרובות הניתוח נעשה באופן לא מפורש. למעשה אפילו בחירה לחצות את הכביש פירושה סיכון מחושב. קיים סיכון נמוך אך קיים וידוע להפגע בחצייה ואף סיכון של מוות, אך אדם אינו יכול לנהל חיים ללא חציית כבישים. כצפוי מניתוח זה הפרט בוחר לקחת את הסיכון.
שנאת סיכון היא ההסתייגות של אדם לקבל עסקה שתוצאתה אינה ודאית, על פני עסקה שתוצאתה ודאית יותר, גם אם הרווח הצפוי בעסקה הוודאית נמוך יותר.
הימור
הימור הוא פעולה המערבת סיכון של כסף או רכוש על חיזוי תוצאה של אירוע שתוצאתו תלויה, באופן חלקי או מלא במזל. אף על פי שבעבור רבים מדובר בצורה של בילוי או אפילו פרנסה, הימורים יכולים להפוך להתנהגות התמכרותית ופוגעת.
חברה וכלכלה
ניהול סיכונים הוא תהליך הקשור בניהול שוטף ומטרתו לאתר סיכונים, להעריך את הסתברותם ואת עוצמת הנזק שהם עלולים לגרום, להגדיר אמצעי התמודדות וטיפול בסיכונים, ולבקר את אמצעי הטיפול ואת רמת הסיכונים.
סיכון מוסרי הוא מצב בו פרט או ארגון אשר איננו נושא באחריות לסיכון אליו הוא חשוף, עלול להגביר את מידת חשיפתו לאותו סיכון, אם כתוצאה מכך הוא נהנה מרווחה או תועלת גבוהים יותר. קיומו של סיכון מוסרי מביא לעיוות בהקצאת משאבים ולתימחור יתר של שירותים, כתוצאה ממידע א-סימטרי.
M (סרט)
"M" הוא סרטו של הבמאי הגרמני פריץ לאנג משנת 1931. הסרט נכתב על ידי לאנג ואשתו תיאה פון הארבו, והוא אחד מהסרטים הראשונים בז'אנר הפילם נואר, ומהווה נקודת קישור בין זרם קולנועי זה לבין הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני משנות ה-20. הוא אחד הסרטים הראשונים המציגים דמות של רוצח סדרתי. הסרט עשה שימוש חלוצי בקול, בשנותיו הראשונות של הקולנוע המדבר ולאחר שקיעת הסרט האילם.
עלילת הסרט
רוצח סדרתי, המגולם בידי השחקן פיטר לורה, אורב לילדים, ומשטרת ברלין משקיעה מאמץ רב בלכידתו, כולל נוכחות מוגברת ברחובות ופשיטות, דבר המפריע לעבודתו הסדירה של העולם התחתון. כנופיות הפשע מחליטות למצוא את הפושע בעצמם, ואכן עושות זאת באמצעות חבורה של קבצנים המאתרים את הרוצח ומסמנים את מעילו באות "M". בשיאו של הסרט, הפושע עומד בפני "בית דין" של העולם התחתון, ופונה בנאום נרגש שבו הוא מספר כי אינו מסוגל לשלוט בדחפיו. הנאום המסתיים בזעקתו המפורסמת – "מי יודע איך זה להיות אני?". ברגע האחרון מציל מפקח המשטרה קארל לוהמן את הרוצח ממעשה לינץ' המתוכנן על ידי הפושעים.
הרקע לעלילת סרט
הסרט מבוסס באופן חלקי על סיפורו של פריץ הארמן, רוצח הסדרתי מהנובר, קארל גרוסמן מברלין, קארל דנקה ועל סיפורו האמיתי של פטר קירטן המכונה "הערפד מדיסלדורף" רוצח ילדים שפעל בתחילת המאה ה-20.
לסרט קדם מסע פרסום, בו פורסמה הסיסמה "הרוצחים נמצאים בינינו". הנאצים חששו כי הסיסמה מופנית אליהם, וכי לאנג היהודי ופיטר לורה, שאף הוא היה יהודי, יצרו סרט אנטי-נאצי. לחששות אלו לא היה בסיס, שכן הסרט אינו סרט פוליטי באופן מפורש, כי אם סרט בלשי. לאחר עליית הנאצים לשלטון נאסרה הקרנת הסרט, בשל יהדותם של יוצריו. במבט לאחור נראה כי האווירה בסרט של עיר בה מושל הפחד, והנקרעת בין כוחות הסדר וכוחם של ההמונים אכן משקפת את הנעשה בימיה האחרונים של רפובליקת ויימאר. יצירת המתאם בין כוחות שמירת הסדר והסמכות ובין העולם התחתון, הרודפים שניהם אחר האדם החריג, יוצא הדופן, בשם "העם", כמו גם התיאור של ההיסטריה ההמונית המונעת על ידי אמצעי התקשורת, נראים כיום כרמיזה אנטי-נאצית ברורה, אם כי נראה כי כוונתו של הבמאי לא הייתה פוליטית במפורש, על אף הביקורת החברתית המפורשת העולה מן הסרט. סרטו הבא של לאנג, "צוואתו של ד"ר מבוזה" (1933), כלל כבר התייחסות פוליטית אנטי נאצית מפורשת.
הסרט נוצר בתחילת ימי הסרט המדבר. לאנג מאפיין את הרוצח אותו משחק לורה, בשריקה של המנגינה "באולמו של מלך ההר" מתוך היצירה "פר גינט" של אדוארד גריג. כך, למשל, באחת הסצנות המפחידות ביותר בסרט, אין רואים את רציחתה של הילדה, אלא רק שומעים את השריקה, שמקושרת אצל הצופה עם דמותו של הרוצח, ואת זעקת הילדה, שלאחריה נמשכת השריקה, ומבינים את שהתרחש מבלי שהדברים נראים במפורש על המסך. לורה עצמו לא ידע לשרוק, והשריקה הנשמעת בסרט היא שריקתה של אשתו של לאנג, תיאה פון הארבו.
לאנג שומר בסרט על אווירה של אקספרסיוניזם גרמני משנות ה-20 שהוא היה בין היוצרים הבולטים בו (לצד במאים כפרידריך וילהלם מורנאו ואחרים). הסרט צולם באולפן, והמיז-אן-סצנה המיוחדת יוצרת אווירה קודרת, עירונית, השומרת על כוחה הקולנועי גם עבור הצופה בן ימינו.
האווירה שבסרט של העולם התחתון בברלין, ו"אגודת הקבצנים", מתוארים גם ביצירה בת אותו הזמן של ברטולט ברכט וקורט וייל "אופרה בגרוש".
כאשר נשאל לאנג מדוע קרא לסרט "M" השיב "לכל אחד מאיתנו "M" בכף ידו". הכוונה הייתה לקווים המופיעים בכף היד, המראים לרוב באופן גס את צורת האות "M".
השחקנית הישראלית חנה מרון, שנחשבה ל"ילדת פלא", שיחקה בסרט בגיל 7 את הילדה ששרה את השיר הפותח את הסרט.
מורשתו של הסרט
הדמות שגילם פיטר לורה בסרט היה תפקידו החשוב הראשון בקולנוע, ושימש כמנוף לקריירה שלו, שהמשיכה בהוליווד לאחר שנאלץ לעזוב את אירופה בשל יהדותו. מאז סרט זה שיחק לורה בתפקידי נבלים בלבד.
נאומו של לורה בסרט נוצל על ידי יוזף גבלס בסרט התעמולה הנאצי "היהודי הנצחי", סרט תעמולה אנטישמי חריף, המאשים את היהודים בדלדולה של הרוח הגרמנית באמצעות יצירת אמנות מנוונת. הסרט משתמש בנאומו של לורה בסרט "M" על מנת לזהות את העם היהודי עם נטיות רצחניות מעוותות, ועם סירובה של דמותו של לורה בסרט לקחת אחריות על מעשיה.
לאנג עצמו נאלץ אף הוא להימלט לארצות הברית. בשנת 1936 צילם בארצות הברית את סרטו האמריקאי הראשון "זעם", בו מסופר על נווד המגיע לעיירה בארצות הברית, נחשב בטעות לרוצח, ונעשה בו מעשה לינץ'. הנווד נמלט בחסות שרפה שפורצת, אך שב נחוש לנקום במעניו. סרט זה הוא הקרוב ביותר בו הגיע לאנג לאווירה המיוחדת ולהישגים האמנותיים של "M". לאנג שב לנושאים אלו במהלך הקריירה האמריקנית שלו, אך לא הגיע לאותה רמה של הישגים קולנועיים וויזואליים.
כיום נחשב "M" לאחד מהסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם, והוא מופיע באופן תדיר ברשימות "מאה הסרטים הגדולים" שנערכות מעת לעת.
הסרט הופק מחדש בשנת 1951 בבימויו של ג'וזף לוסי, שהעביר את העלילה מברלין ללוס אנג'לס, אך נחשב לכישלון הן בקופות והן בביקורת.
דגל איי אורקני
דגל אורקני הנוכחי הוא הדגל הבלתי רשמי של איי אורקני. בראשית שנת 2007 נערך באיים משאל עם לבחירת דגל רשמי לאורקני. התושבים בחרו את הדגל מבין חמישה דגלים שהוצעו על ידי חצר הלורד ליון. הדגל שנבחר היה הדגל שעוצב על ידי דאנקן טאלוק (Duncan Tullock) מבירסיי שזכה ב-53% מקולות 200 בעלי זכות הבחירה.
הדגל טרם קיבל תוקף רשמי בהיעדר אישור סופי מחצר הלורד ליון.
הצבעים האדום והצהוב בדגל - הם הצבעים הלאומיים של הנס המלכותי של סקוטלנד, וכן של סמל נורווגיה. כך מסמל הדגל המוצע את הקשר ההיסטורי של אורקני הן לסקוטלנד והן לנורווגיה. הצבע הכחול שבדגל מקורו בדגל סקוטלנד ומסמל גם את הים ואת הקשר של האיים לים.
הדגל הבלתי רשמי של האיים
קודם לבחירת הדגל, נעשה באיים שימוש בדגל בלתי רשמי המכונה "דגל מגנוס הקדוש" (אף שאין ראיה לקשר כלשהו בין מגנוס הקדוש, שהיה רוזן אורקני בין השנים 1108–1117 לדגל זה). דגל זה מכיל צלב אדום על רקע צהוב - צבעים נורדיים מסורתיים המסמלים את הקשר של האיים לנורווגיה.
ג'וני לוגן
שון פטריק מייקל שררד (באנגלית: Seán Patrick Michael Sherrard; נולד ב-13 במאי 1954), הידוע בשם הבמה ג'וני לוגן (באנגלית: Johnny Logan), הוא זמר אירי, שזכה פעמיים במקום הראשון באירוויזיון; מכונה בפי מעריצי התחרות "מר אירוויזיון".
ביוגרפיה
את הקריירה המוזיקלית שלו החל לוגן על הבמה, כשהופיע בשנת 1976 במיוזיקל "אדם וחוה", בו גילם את אדם. שנה אחר כך התפרסם במיוזיקל "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" מאת טים רייס ואנדרו לויד ובר. ב-1979 הוציא את אלבומו הראשון הנקרא "In London". באותה שנה השתתף לראשונה בקדם-אירוויזיון האירי, עם השיר "Angie" וסיים במקום השלישי.
ב-1980 ייצג לוגן את אירלנד באירוויזיון 1980 עם השיר "What's Another Year" והגיע למקום הראשון. השיר היה ללהיט גדול ברחבי אירופה והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ומכירותיו של הסינגל ברחבי העולם מסתכמות ב-3 מיליון עותקים. ארבע שנים אחר כך כתב והלחין את השיר "Terminal 3", שייצג את אירלנד באירוויזיון 1984 בביצוע לינדה מרטין, שסיים במקום השני בתחרות, 8 נקודות מהמקום הראשון. ב-1987 ייצג פעם נוספת את אירלנד באירוויזיון כמבצע, עם השיר "Hold Me Now", וכמו כן גם ניצח, בפער של 31 נקודות מהמקום השני, והיה לאומן הראשון שזוכה פעמיים באירוויזיון כמבצע. השיר הגיע למקום השני במצעד הבריטי, וכמו קודמו, זכה להצלחה רבה ברחבי אירופה עם מכירות של מיליוני עותקים מהסינגל. ב-1992 שב למסגרת התחרות כשכתב והלחין את השיר "", שייצג את אירלנד באירוויזיון 1992, פעם נוספת בביצוע לינדה מרטין. הפעם השיר זכה בתחרות והיה לניצחון הראשון מתוך שלושה ניצחונות רצופים של אירלנד באירוויזיון.
בתחרות "שיר היובל באירוויזיון" שהתקיימה באוקטובר 2005 הגיעו שני השירים הזוכים של לוגן ל- TOP 14, כש-"Hold Me Now" סיים במקום השלישי.
לוגן הוא אמן בעל קריירה מוזיקלית עשירה הכוללת 28 אלבומים (נכון ל-2007), ובהם אלבומים שיצאו בלעדית בגרמניה, הממלכה המאוחדת, דנמרק והולנד, עשרות סינגלים שיצאו ברחבי אירופה, עשרות הופעות טלוויזיוניות ושיתופי פעולה מוזיקליים עם אמנים אירופאים. כמו כן, כתב 4 שירים שהתמודדו בקדם-אירוויזיון האירי, ושני שירים שהתמודדו בקדם-אירוויזיון ההולנדי (בשנים 2004 ו-2005).
מתגורר באשבורן שבמחוז מית' עם אשתו איליס ושלושת ילדיו.
Microsoft Flight Simulator X
Microsoft Flight Simulator X ובקיצור FSX הוא סימולטור טיסה מבית מיקרוסופט. הסימולטור יצא לשוק ברחבי העולם באוקטובר 2006 ונכון לשנת 2014 מכר כ-28,000,000 עותקים.
הסימולטור נחשב בעיני רבים ככלי שיווק של מיקרוסופט לקראת השקת מערכת ההפעלה חלונות ויסטה, שיצאה בשנת 2007, ומעמידה דרישות חומרה גבוהות במיוחד לעומת קודמותיה בסדרת חלונות. כדי לעודד את הצרכנים לשדרג את המחשבים שלהם גם הסימולטור הוא בעל דרישות חומרה מתקדמות במיוחד, בין השאר מקום פנוי בן 14GB בכונן הקשיח, יותר מאשר מערכת ההפעלה הביתית הקודמת של מיקרוסופט, חלונות XP וקרוב לדרישותיה של ויסטה. זהו נחשב לסימולטור המתקדם והנמכר ביותר של החברה עד למכירת הזכויות עליו ליצרנית המטוסים לוקהיד מרטין.
בסימולטור קיימים 18 סוגים של מטוסים החל בדאון, מטוסים קלים ומסוקים וכלה במטוסי סילון.
ב-2007 יצאה לסימולטור חבילת הרחבה בשם Flight Simulator X :Acceleration המכילה משימות חדשות ושלושה כלי טיס חדשים הכוללים שני מטוסי קרב, האחד F-18 מודרני והשני P-51D Mustang, ומסוק המשמש בעיקר לצורכי תובלה וצרכים צבאיים. בנוסף לזאת היא מתקנת בעיות ובאגים קיימים, ומחזירה קבצים חסרים. לסימולטור יש הרבה חברות המפתחות עד היום מוצרים המשפרים את החוויה. חברות אלה מפתחות מטוסים, מסוקים, תיקונים לשדות תעופה ועוד.
הסימולטור נתקל ביריבות על נתח שוק צרכני סימולטורי התעופה כשיצא הסימולטור X-Plane, כאשר הדרישות לסימולטור זה גבוהות יותר מבחינת חומרה, אך בו בעת גם רמת המציאותיות גבוהה יותר.
בשנת 2014 העבירה מיקרוסופט את הקוד של המשחק לחברת DOVETAIL GAMES בשביל שזאת תשפר את המשחק, ותחייה אותו מחדש.
ב-2015 יצאה גרסה של המשחק לסטים, שכללה מספר שיפורים, כגון משחק מרובה משתתפים מובנה, תיקון שגיאות, שיפור ביצועים על מחשבים מודרניים, תיקון בעיות במטוסים ועוד. בנוסף, בגרסת ה-Steam ניתן לקנות מספר הרחבות ישירות מהחנות המקוונת של Steam.
ב-12 בפברואר 2016 הודיעה Dovetail Games על התחלת סימולטור חדש בסדרה, שעל פי הפרסום, צפוי לצאת ב-2016.
ג'ייסון ניוסטד
ביוגרפיה
ניוסטד הצטרף אל מטאליקה ב-1986 לאחר שנפרד מלהקתו הקודמת, Flotsam and Jetsam, כשהוא מחליף את קליף ברטון שמת בנסיבות טרגיות. סולן מטאליקה ג'יימס הטפילד טוען כי מבחני הקבלה לבסיסט החדש נערכו ביום שלאחר הלווייתו של ברטון. הפופולריות של הלהקה הייתה גבוהה מאי פעם באותה התקופה, בזמן שלאחר צאת האלבום Master of Puppets. מיד לאחר החתמו של ניוסטד הקליטה הלהקה את המיני-אלבום Garage Days Re-Revisited, מחווה לז'אנר הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי. למרות שרק קירק האמט היה מבוגר יותר ממנו מבין חברי הלהקה, דבק בניוסטד הכינוי "Jason Newkid" ("הבחור החדש"). במשך השנתיים שבהן קידמה הלהקה את אלבומה הראשון עם ניוסטד, ‎...And Justice for All, הוא היה קורבן למתיחות רבות מצידם של חברי הלהקה הוותיקים. רבים מן המעריצים של ניוסטד חשים ששאר חברי מטאליקה מעולם לא קיבלו אותו באמת כאחד מהם. ניוסטד הודה בכך בעצמו מאוחר יותר.
ג'ייסון ניוסטד זכור בזכות קולות הרקע שביצע לשירי מטאליקה בהופעות חיות. הוא אף ביצע בהזדמנויות אחדות את השירים Seek and Destroy ו-Whiplash במלואם כסולן מוביל.
ניוסטד נפרד ממטאליקה ב-2001 לאחר 15 שנים בלהקה מסיבות אישיות והצטרף אל הלהקה הקנדית וויבוד ב-2002. בסרט Some Kind of Monster התבטא ניוסטד נגד שתלטנותו של הטפילד וסירובו לכך שניוסטד יפעל במסגרת פרויקטי-הצד שלו, Echobrain ו-IR8.
הבסיסט של אוזי אוסבורן לשעבר, רוברט טרוחיו, החליף את ניוסטד במטאליקה, כאשר ניוסטד תופס את מקומו של טרוחיו בעמדת הבסיסט של אוסבורן עד לסיום פסטיבל האוזפסט 2003. לאחר מכן עזב ניוסטד את אוסבורן על מנת להתרכז בפעילותו בוויבוד.
ג'ייסון, יחד עם הגיטריסט הקודם של Guns N' Roses, גילבי קלארק והמתופף של להקת מוטלי קרו טומי לי, הקימו את להקת "סופרנובה" עם סולנם החדש לוקאס רוסי שנבחר בתוכנית המציאות "רוקסטאר: סופרנובה" (Rockstar: Supernova). הלהקה הוציאה לאור אלבום אחד.
צמחונות וטבעונות ביהדות
אין בתורה מצווה או איסור על אכילת בשר חולין, וההלכה מתירה אכילת בשר בעלי חיים כשרים שנשחטו והוכשרו כנדרש, כפי שכתוב בתורה:.
קיימות גישות שונות בשאלת מקומה הראוי של אכילת בשר חולין מבחינה מוסרית וערכית. ישנם פרשנים והוגים יהודים שרואים ערך דתי בהימנעות מאכילת בשר בהווה. לדעתם, היתר אכילת בשר הוא היתר לא אידיאלי שנועד להשביע את תאוותו של האדם, וישנה מעלה למי שנמנע מלהשתמש בהיתר זה, בפרט כאשר אפשר לקבל תזונה מלאה המבוססת על הצומח. מנגד, יש הרואים בצמחונות חזון אוטופי שיתגשם בעתיד הרחוק (כנראה לאחר הגאולה), ומוסיפים שהימנעות מאכילת בשר בהווה, עלולה להזיק בכך שהיא מטשטשת את הבדלי הדרגות בין אדם לחיה, וכן יש באכילת בשר גם אידיאל קבלי של העלאת דרגת החי לדרגת המדבר.
מלבד הטעמים האידיאולוגיים, יש הנמנעים מצריכת בשר למיניו בגלל בעיות בכשרות הבשר כאשר הוא נעשה בצורה תעשייתית.
בשר ביהדות ובמקרא
הפסוקים המרכזיים מהם לומדים על ההיתר לאכול בשר בתורה עוסקים בכך שעם סיום בריאת העולם התיר אלוהים לאדם לאכול רק "כָּל עֵשֶׂב זֹרֵעַ זֶרַע אֲשֶׁר עַל פְּנֵי כָל הָאָרֶץ וְאֶת כָּל הָעֵץ אֲשֶׁר בּוֹ פְרִי עֵץ זֹרֵעַ זָרַע", ורק לאחר המבול נאמר לנח ובניו "כָּל רֶמֶשׂ אֲשֶׁר הוּא חַי לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה כְּיֶרֶק עֵשֶׂב נָתַתִּי לָכֶם אֶת כֹּל". רוב הפרשנים גורסים כי זהו אישור לאכול את כל בעלי החיים. אך יש גם שטענו כי מאז ומעולם היה מותר לאכול בשר ולא ייתכן שהציווי האלוהי השתנה.
התורה מתירה אכילת בשר כאשר נעשתה בו שחיטה כדין. מפרשים אחדים הדגישו את הצורך בכוונה טהורה באכילת הבשר, ומאידך, אין חיוב לאכול דווקא בשר. כמו כן ההלכה אוסרת גרימת צער לבעלי חיים שלא לצורך. בשר שנאכל מבחירה מכונה במקורות בשר תאווה,. הוא מותר בכל עת ובתנאי שהתקיימו התנאים הדרושים לכשרות האכילה של בשר אותו בעל חיים.
ייעוד המזון הצמחי לאדם ולבעלי החיים בימי בראשית
על פי הפרשנות המסורתית לספר בראשית, אלוהים המשיל את אדם הראשון על כל בעלי החיים, אך התיר לו לאכול מזון ממקורות צמחיים בלבד:
לעומתם יש מקורות החולקים על גישה זו. במדרש תנחומא נכתב:
בעלי התוספות, מפרשים שלאדם הראשון נאסר רק להמית בע"ח לצורך אכילה. בשר של חיה שמתה מאליה או בכל דרך שבה לא נהרגה חיה הותר לו, והמדרש אכן מתאר שלאדם הראשון "היו מלאכי השרת צולין לו בשר ומסננין לו יין" אולם הגמרא ממשיכה "התם [שם] מדובר בבשר היורד מן השמים [שנברא דרך נס, ואינו בשר בעלי חיים כלל]". לדעת הרלב"ג, המדרש לפיו אדם הראשון לא אכל בשר הוא רק משל ולהבין את המדרש כפשוטו זה "שקר עצום, ראוי שיברח ממנו כל בעל דעת"
התרת אכילת הבשר לבני נח
לפי כל הפרשנים לאחר המבול התיר אלוהים לנח ולצאצאיו גם אכילת בשר: ורק אכילת אבר מן החי נותרה אסורה. יש בין הפרשנים התולים היתר זה בהידרדרות המוסרית של האנושות או בזכות שקנתה לה על בעלי החיים, החבים את קיומם לתיבת נח.
אכילת בשר לעתיד לבא
בגמרא מובא שלעתיד לבא יעשה הקדוש ברוך הוא סעודה לצדיקים מבשרו של לויתן, ושל בהמות, כעין זה מובא גם במדרש רבה.
אולם יש הטוענים שבאחרית הימים כל ברואי עולם יהיו טבעוניים, ואפילו בעל החיים. ויש הסוברים שתהיה אסורה הריגת בעל חיים לשם אכילת בשרו (ובשל איסור נבלה יהיו מותרות רק נבלות של דגים וחגבים).
הידור מצוות צער בעלי חיים
לאורך התורה פזורות מספר מצוות הנוגעות להימנעות מגרימת צער לבעלי חיים. בתורה שבעל פה אוחדו ופורטו מצוות אלה במסגרת הנקראת צער בעלי חיים, שמחד איננה כוללת שלילה גורפת של אכילת בשר או מוצרים שונים מן החי, אך נוגעת ליחס כללי לבעלי חיים כמו גם לרווחת נפשם טרם שחיטתם.
יהודים דתיים מסוימים מציינים ששאיפתם לעלייה רוחנית כוללת הידור למצוות צער בעלי חיים המתאפיין בהימנעות גורפת מאכילת בעלי חיים ואף מזונות מן החי בכלל. הידור המצווה איננו הוספה על התורה הכרוך באיסור בל תוסיף ובל תגרע שכן מדובר במנהג אישי שכל יהודי מכלל ישראל יכול לבחור שלאמצו או לא לאמצו.
הרב יצחק פנגר סבור כי צמחונות כללית, הכוללת הימנעות מתוצרי בעלי חיים ולא רק מבשרם, היא הידור מצווה למצוות צער בעלי חיים. הרב ציין כי אין לו ספק שיהודי המהדר מצוות צער בעלי חיים יקבל שכרו בשמים על מעשה זה.
נזירות ופרישות
בולט בין רבני היהדות האורתודוקסית אשר אחד מטעמיו לבחירה בצמחונות היה פרישות הוא הרב הנזיר, מתלמידי הרב קוק.
צמחונות וטבעונות בזרמים יהודיים
ביהדות התעוררו מספר זרמים עם גישות שונות למושגי הצמחונות והטבעונות, וחלקם אמצו אורחות-חיים המתאפיינים בהימנעות עקבית מאכילת בעלי חיים (לפחות כאשר האכילה היא לשם תענוג ולא לשם השרדות או מצווה). יש יהודים המקפידים על צמחונות או טבעונות בנימוקים דתיים. לעיתים הדבר נעשה כהידור למצווה למנוע צער בעלי חיים. יש גם הבוחרים מכך מטעמי "פרישות" אישיים, משאיפה לצניעות, ומסיבות נוספות. בתוך היהדות האורתודוקסית יש המצדדים בצמחונות או בטבעונות כל עוד אכילת הבשר איננה נדרשת מתוקף הקרבת קרבנות. בשנת 2017 חתמו 70 רבנים מכל העולם ומכל זרמי היהדות על הצהרה הקוראת ליהודים לאמץ דיאטה טבעונית.
מנגד קיימים זרמים אחרים ביהדות בהם בולטת הגישה המובעת בפתגם "אין שמחה אלא בבשר ויין" לפיה הימנעות מאכילת בשר היא אחד ממנהגי האבלות של הימים שלפני תשעה באב. הבשר ניתן בידי אלוהים ויש להודות לו על כך. בפיוט לשבת "יום זה מכובד" ניתנת תודה לאל על שנתן לדבקים בו. אחרים יצאו במאבק ניטש להבטחת שחיטה כשרה במדינות בהן נאסרה בטיעונים הומניטריים על מנת להבטיח ליהודים אספקת בשר, דגים וחלב בכל מקומות הימצאם.
צמחונות וטבעונות בזרמים יהודיים לא אורתודוקסיים
בתקופת בית שני היהדות הייתה מפוצלת למספר זרמים שנבדלו מאוד אחד מהשני בתפיסותיהם. אחד מן הזרמים האלה היה האיסיים; שלושה היסטוריונים בני התקופה: פילון האלכסנדרוני, יוסף בן מתתיהו, ופליניוס הזקן טענו למשל כי אלו דמו לפיתגוראים של יוון העתיקה (אשר נמנעו מאכילת בעלי חיים בכלל) ואכן נמנעו מאכילת בשר בעצמם. עם זאת, ישנו פולמוס בין היסטוריונים על דיוקן של טענות אלה.
הרב שמחה רוט מהזרם הקונסרבטיבי טוען כי יהודי דתי יכול להיות ואף רצוי שיהיה טבעוני. לדבריו, שחיטה המונית טומנת בחובה אכזריות שאסורה על פי התורה, ובנוסף אכילת תוצרי בעלי חיים כפי שהיא נהוגה על ידי האדם המודרני, מזיקה לבריאות, ולפיכך מתוקף מצוות ונשמרתם מאוד לנפשותיכם, יש להסתייג ממנה. זאת ועוד, שהימנעות ממזון מהחי מיטיבה עם הסביבה ותואמת את המשפט התורני "שלא תקלקל ותחריב את עולמי".
צמחונות וטבעונות ביחס למצוות הקורבנות
ספר התורה הוא כתב הקודש העיקרי של היהדות ובתורה ישנם ציוויים מפורשים להקרבת קורבנות מסוימים מן החי בלבד, כמו קרבן התמיד (אשר על פי התורה אמור להישחט פעמיים ביום) או קרבן פסח כל שנה בחג הפסח. הקורבנות המתוארים במקרא אף נזכרים בנוסח התפילה המקובל, ונתפסים כמשאת נפש לזמן הגאולה; כך למשל בכל תפילות העמידה מברכים את ברכת העבודה העוסקת בקרבנות: "וְהָשֵׁב הָעֲבוֹדָה לִדְבִיר בֵּיתְךָ", שמשמעותה היא השבת עבודת הקורבנות לחיים היהודיים. כן גם בתפילות מוסף השונות מתפללים לבניין בית המקדש ולחזרת עבודת הקורבנות. כך למשל בתפילת מוסף של שבת אומרים:
בתורה קיימות מצוות הקרבת קורבנות שברובם מחייבת גם את אכילתם. על פי דעות שונות היהדות איננה פוסלת צמחונות או טבעונות כאורח חיים, כל עוד השימוש במוצרים מהחי אינם נדרשים לקיום מצוות, ומאחר שמאז חורבן בית המקדש השני בשנת 70 בטלה עבודת הקרבנות, אין סתירה בין הימנעות מאכילת מוצרים מהחי לבין היהדות. קיימת ביהדות ציפייה לחידוש עבודת הקורבנות, המבוטאת למשל בברכת רצה ובתפילות מוסף.
קורבנות בראשית הימים
חז"ל בתלמוד כותבים שכבר אדם הראשון הקריב קורבן מן החי. גם על הבל, בנו של אדם הראשון נכתב בתורה שהקריב קורבן מן החי, וקורבנו אף היה מובחר יותר מהקורבן הצמחי של קין:.
יש מהפרשנים המסבירים את הסתירה לכאורה המוצגת כאן בכך שמה שנאסר על האדם זה דווקא אכילת בשר, אולם שימוש בבעלי חיים לצרכים אחרים כמו לשם קורבן לאלוהים - לא נאסר, ועל פי היהדות המסורתית אף רצוי להשתמש בהם לצורך שימושים אלו. מנגד, יהודים טבעונים טוענים שבכל מקרה הועדף קורבנו של הבל משום שכוונתו הפנימית של הבל לרצות את האלוהים הייתה גדולה יותר מכוונתו הפנימית של קין, כך שאין קשר בין המקרים.
הספרות התורנית (כולל המדרש) כוללת בתוכה עיסוק בהקרבת קרבנות מן החי כמרכיב משמעותי בעבודת האל, עוד לפני ההיתר של אכילת בעלי החיים בימי נח וממילא מבחינת היהדות, בעת מתן תורה במעמד הר סיני ניתנה התורה כאשר חלק נרחב ממנה עוסק על מצוות הקורבנות.
הקורבנות כתחבולה להרחיק את ישראל מעבודה זרה
על מרכזיותה של עבודת הקורבנות ביהדות הקדומה, כבר בתנ"ך ישנן מקראות שלכאורה מפחיתים בחשיבות הקורבנות. מאז חורבן בית המקדש השני, היהודים מנועים מקיום עבודת הקורבנות, והתפילה - העבודה שבלב, משמשת לה כתחליף. הרמב"ם, בהתאם לגישתו לפיה תכלית האדם הוא ידיעת ה', והמצוות הן אמצעים לכך, אף מציע בספרו מורה נבוכים (פרק לב חלק שלישי), שתכלית הקורבנות היא הרחקה מעבירה; כשהעמים השכנים היו זובחים לאליליהם, לא היה ניתן להפריש את עם ישראל מעבודת אלילים בלי לספק לו עבודת קורבנות חלופית. אך התורה צמצמה אותה למקדש בירושלים, למשפחת הכהנים, ובגדרים נוספים.
ההנחה כי מצוות ההקרבה מן החי יבוטלו
הרב קוק, בחזון הצמחונות והשלום, ראה בצמחונות את המצב האידיאלי שנועד לאנושות לפני הידרדרותה לתאווה ואלימות, ובאכילת בשר היתר זמני העתיד להתבטל כשכבר לא יהיה בו צורך, בעתיד אפוקליפטי בו תפסק התחרות והמריבה בין בני האדם: בנוסף חזה שכשהאנושות תהפוך לצמחונית, גם הקרבת הקורבנות מן החי תבוטל, כדברי מדרש ויקרא רבה: "לעתיד לבוא כל הקרבנות בטלין וקרבן תודה אינו בטל". הוא הציע שהמקור בתורה לחידוש זה, הוא שהקורבנות מכונים בה "לחם", ולפיכך כשבשר בעלי חיים יפסיק להיחשב למזון, גם הקרבתו לאל תפסק. חלק מהמצוות, כגון מצוות כיסוי הדם ומצוות ""שׁוֹר אוֹ כֶשֶׂב אוֹ עֵז כִּי יִוָּלֵד וְהָיָה שִׁבְעַת יָמִים תַּחַת אִמּוֹ", הוא פירש כמכווינות לחנך את האדם, בתחילה באופן נסתר, לכך שיש חיסרון מוסרי בשחיטת בעלי חיים. מצוות אחרות, כגון איסור בשר בחלב ואיסור שעטנז הוא פירש כמחנכים להימנעות מניצול בעלי חיים אף ללא הריגתם. עם זאת, למעשה באגרות שכתב לבנו, הוא הזהיר אותו מפני קיום אורח חיים צמחוני, ועודד אותו להתנסות בשחיטה.
שישים ריבוא
שישים ריבּוֹא (600,000) הוא מספר החוזר מספר פעמים בתורה, ויש לו משמעויות הלכתיות ואגדתיות. ביטוי זה של המספר מופיע רק מתקופת התנאים ואילך, בתורה מופיע מספר זה בביטוי 'שש מאות אלף'.
במקרא
בעוד בפרשנות המסורתית מקובל לראות במספר זה תיאור מדויק, בחקר המקרא מקובל לראות במספר זה מספר טיפולוגי-סימבולי בלבד המסמל כמות אנשים עצומה, ולדעתם מספר העברים שיצאו ממצרים היה כנראה רק אלפים או רבבות לכל היותר, דבר היכול להסביר את נדודיהם במדבר, ויוצר מתאם טוב עם סדרי הגודל של העולם העתיק.
בשני המפקדים בספר במדבר, המספר הכללי של בני ישראל קרוב מאוד למספר זה.
הגדרת רשות הרבים לעניין שבת
הפוסקים חלוקים בדעתם בשאלה האם על מנת שמקום יוגדר כרשות הרבים לעניין איסור הוצאה בשבת, עליו להיות מקום שעוברים בו ששים ריבוא איש ביום, בדומה למחנה ישראל במדבר סיני, או שאין זו דרישה מחייבת. ולפסיקה זו השלכות רבות הלכה למעשה.
לדעת רבי יעקב בן אשר מחבר ארבעה טורים, בעל ספר התרומה, ובעל ספר הרוקח , וראשונים נוספים , זהו תנאי הכרחי. הלכה זו מתבססת על פירוש רש"י במסכת עירובין. לפי שיטה זו מקום עירוני הרחב 16 אמות על 16 אמות אך אין בו שישים ריבוא אנשים מוגדר ככרמלית. מנגד, פוסקים רבים חולקים על שיטה זו, היות שהתנאי של ששים ריבוא איש לא נזכר במפורש בתלמודים, ולא בדברי הרי"ף והרמב"ם . מבין הפוסקים החולקים נמנים רשב"ם, רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, ר"ן, ריב"ש, בעל ספר מגיד משנה, רבי מנחם המאירי, מהרש"ל , ומחבר שו"ת משאת בנימין.
רבי יוסף קארו בספרו שולחן ערוך הביא בסתם את הדעה שמקום מוגדר כרשות הרבים גם אם לא נמצאים בו שישים ריבוא אנשים, והוסיף שיש אומרים שרק מקום שיש בו שישים ריבוא יכול להיחשב לרשות הרבים. הפוסקים נחלקו בדעתו, להבנת רבי אברהם גומבינר מחבר ספר מגן אברהם, נפסק בשולחן ערוך כדעה שזהו תנאי נדרש. לעומתו, רבי חיים בנבנישתי, רבי ישראל מאיר הכהן מראדין מחבר ספר משנה ברורה ועוד אחרונים נקטו שהמחבר הכריע כדעה שיש דין רשות הרבים גם ללא שישים ריבוא.
גם בדעת רבי משה איסרליש נחלקו הפוסקים: רבי דוד הלוי סגל מחבר 'טורי זהב' כתב שדעת רמ"א לפסוק שהתנאי נדרש, אך רבי מאיר פוזנר ואחרים כתבו שאין ראייה שכך אכן פסק הרמ"א.
ההשלכה העיקרית של המחלוקת נוגעת לשאלה האם ניתן להתיר טלטול על ידי עירוב המורכב מצורות הפתח, שלסוברים שמדובר ברשות הרבים גמורה - אי אפשר להתיר טלטול בדרך זו, אך לסוברים שכל מקום שאין בו שישים ריבוא אינו אלא כרמלית - מותר.
תוקף חובת המצוות התלויות בארץ
הדעה המקובלת על רוב הפוסקים היא שחובת חלק מן המצוות התלויות בארץ חלה מדאורייתא רק כאשר רוב ישראל בארץ, (כלשון הגמרא, 'כל יושביה עליה'). בכלל זה מצוות הפרשת תרומות ומעשרות, הפרשת חלה, ומצוות נוספות. לדעת רוב הפוסקים לשם כך צריך שרוב העם היהודי יתגורר בתחומי ארץ ישראל, אך פוסקים אחדים, ובכללם רבי אליעזר ולדנברג, ורבי ישראל יהושע מקוטנא כתבו שדי בכך ששישים ריבוא יהודים יגורו בארץ ישראל על מנת שתחול החובה מן התורה. לפי שיטתם, תוקף המצוות הללו במדינת ישראל היום הוא מן התורה, שכן גרים בה כעת הרבה מעל שישים ריבוא יהודים.
באגדה
במסכת גיטין בתלמוד הבבלי מסופר בשם רב אסי:
הסבר: עולא אמר שראה את הר המלך, ואין בו מקום אפילו לשישים ריבוא קנים. הגיע מין ואמר לרבי חנינא: שקרנים אתם. ענה לו רבי חנינא: ארץ ישראל קרויה "ארץ צבי", וכשם שצבי שפשטו את עורו, אין עורו מחזיק את בשרו, כך ארץ ישראל - כאשר היא מיושבת ביהודים, היא מתרווחת, וכאשר אינה מיושבת, היא מתכווצת.
על פי ספר הזוהר, יש שישים ריבוא אותיות לתורה. אולם בפועל מספר האותיות בתורה הוא כחצי מזה, 304,805 אותיות בלבד. לסתירה זו ניתנו מספר הסברים, בין השאר שדרך ספירת האותיות של הזוהר אינה דרך ספירת האותיות הפשוטה, ושכוונת ספר הזוהר להביע רעיון אגדי, ולא לספירה ממשית של האותיות.
בכתבי החסידות מובא המספר 600,000 כמספרם הכולל של נשמות ישראל.
בספר 'קול התור' שחיבר רבי הלל ריבלין על פי תורת הגר"א, מקושר מספר זה לגאולה:
גם הרב עקיבא יוסף שלזינגר מביא רעיון דומה, וכותב בספרו 'ברית עולם', שאם יהיו בארץ ישראל 600,000 יהודים, יתנו האומות ליהודים לשלוט בארץ (כמו שאכן קרה במציאות שהחלטת החלוקה התקבלה כשהיו בארץ ישראל כ-600,000 יהודים).
אור (רונה)
אור או אורוז הוא שמה של הרונה ᚢ באלפבית פות'רק קדום, אשר מתועתקת כצליל שורוק.
משמעות שמה של הרונה - שור בר, אך ייתכן שמקור השם במילה הפרוטו-גרמנית אורם שמשמעה "מים".
אות זו מקבילה לאות "אורוס" באלפבית הגותי.
ג'אמבו מיוזיקל
ג'אמבו מיוזיקל הוא שמו של מופע מוזיקלי רב-משתתפים משנת 1971, שהועלה בתיאטרון העממי על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל). גודל ההפקה, שכללה כ-25 משתתפים, הוביל את פשנל לקרוא למופע שלו "ג'אמבו", על שם מטוס הג'אמבו, שהובא ארצה לראשונה. כוכבי המופע היו מירי אלוני, מוטי פליישר, ציפי שביט וניצה שאול, כולם בוגרי להקות צבאיות.
הפקה
ההפקה הייתה מיועדת להופעות בחוץ לארץ, אך לאחר מספר הצגות הרצה בקולנוע "דקל" שבמהלכן שובץ השיר "כולם הלכו לג'מבו" בביצוע ציפי שביט, המופע הפך לשלאגר והוצג למעלה מ-300 פעם.
רוב שירי המופע, שבוצעו בתוכניות הלהקות הצבאיות, נכתבו על ידי יורם טהרלב והולחנו על ידי יאיר רוזנבלום. רובם בוצעו בלהקת הנח"ל, מרביתם הופקו על ידי דני ליטאי ויאיר רוזנבלום עוד במסגרת התוכניות של הלהקות הצבאיות. שני שירים שאינם שייכים ללהקות הצבאיות, "הבלדה על חדווה ושלומיק" ו"להיות לבד", שבוצעו בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק" על ידי מירי אלוני, שולבו אף הם במופע. צוות ההפקה שכלל את גילה שאקין (תפאורה), דני בינסטד (כוריאוגרפיה לקטעי הג'אז), גילי בל (תלבושות) ונועם סמל (עוזר במאי ומנהל הצגה), כלל גם את אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי כיועץ מיוחד. חברי התזמורת היו:
בעקבות שבירת רגלה של ציפי שביט, וכתיבת השיר "כולם הלכו לג'מבו", הפך המופע ללהיט והוצג בקולנוע דקל.
עם ירידת ההצגה, יזם נעם סמל, ששימש כמנהל ההפקה, את ה"מיני ג'אמבו" - הרכב מצומצם של ההפקה, שכלל את מירי אלוני, רותי הולצמן, תמי עזריה, מנחם עייני, שרה לפיד ואחרים.
במופע השתמשו לראשונה מיקרופוני שטח ופסקול מלא של השירים שולב עם התזמורת החיה והביצוע הבימתי. חלק מהשירים הוקלט מראש עם חברי להקת הנח"ל מחזור 1971 ובהם ירדנה ארזי, לאה לופטין ואפרים שמיר. המופע שילב סרטונים שבויימו על ידי אורי זוהר וצולמו על ידי דוד גורפינקל. ההצגה זכתה באותה שנה בפרס כינור דוד.
13 קטעים מהמופע הוקלטו באולפני "קולינור" והודפסו על גבי תקליט בחברת CBS. בתקליט שולב גם ביצוע לשיר "בהיאחזות הנח"ל בסיני".
בוריס אינו
בוריס אינו טקאנג (בצרפתית: Boris Enow Takang; נולד ב-30 במרץ 2000 בקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים
אינו גדל במחלקות הנוער של אקולה דה פוטבול בראסריס דו קמרון ופורטו. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות המילואים של פורטו ושל לאנס.
ב-15 ביוני 2021 חתם אינו במכבי נתניה מליגת העל הישראלית. ב-17 בדצמבר החליטה נתניה לממש את האופציה. ב-16 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2-4 נגד מכבי תל אביב. בעונתו הראשונה במועדון ערך 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים. בינואר 2023 זכה ביחד עם המועדון בגביע הטוטו לעונת המשחקים 2022/23.
חפריתיים
טקסונומיה
המינים במשפחת החפיריתיים הם:
חקר הסוגים
חקר הסוגים או חקר הסוגים הספרותיים (באנגלית: Form criticism, בגרמנית: Formgeschichte) הוא אסכולה בביקורת המקרא המסווגת את היחידות השונות של כתבי קודש לפי סוגה ספרותית ומנסה להתחקות אחר כל סוגה לתקופת העברתה בעל פה. חקר הסוגים מבקש לקבוע את צורתה המקורית של היחידה ואת ההקשר ההיסטורי של המסורת הספרותית.
הרמן גונקל (1862-1932), מרטין נות, גרהרד פון ראד וחוקרים אחרים פיתחו במקור את חקר הסוגים על חקר התנ"ך; הם השתמשו בה כדי להוסיף להשערת התעודות ממד המתייחס למקורות והיסודות של הכתבים שנשמרו והועברו בעל פה. קרל לודוויג שמידט, מרטין דיביליוס (1883–1947) ורודולף בולטמן החלו בהמשך בחקר הסוגים של הבשורות בברית החדשה.
הסוגה הספרותית ותפקידה החברתי
חקר הסוגים פותח במקור במחקר הפולקלור הגרמני וגונקל יישם אותה גם בחקר המקרא. לשיטתו של גונקל, שנתקבלה על דעת חוקרים רבים, מאחורי כל יצירה ספרותית היסטוריה ארוכה יש גרעין שראשיתו במסורת שבעל פה. גרעין זה הלך והתפתח, וככל שהיצירה הבנויה סביבו נעשתה מורכבת יותר, היא מאוחרת יותר. גם במהלך התפתחותן של היצירות הן נותרו נאמנות לדפוסים הראשונים שבהן נוצקו. הדפוס הראשוני הוא שקבע את דמותה של היצירה. כל ההסוגות הספרותית השונות: סיפור עם, מיתוס, נאום, שירה או מזמור, נוצרו בתנאים שונים, או באו להביע מצבים נפשיים מסוימים. היוצר אינו יכול לחרוג מהדפוס הקבוע, ותפקידו משני לחברה היוצרת. גונקל קבע את אחד המושגים המרכזיים המשמשים את מחקר המקרא ה"מושב בחיים". שהוא הנסיבות להיווצרותה של היצירה ותפקידה החברתי. כגון אגדות הבאות להסביר תופעות טבע או מצבים מדיניים או חברתיים, או עניינים שבפולחן; מזמורים ששימשו בפולחן; קינות לסוגיהן, מזמורי מלך, וכדומה.