cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
1829-1870
רוסאס הניס את לבאז'ה מהפרובינציה בואנוס איירס, והפדרליים משלו בה עד 1852 (ולמעשה בארגנטינה אף על פי שלא היה מנהיג רשמי). רוסאס שינה מספר חוקים שנקבעו על ידי ריבדביה והותיר אחרים: הוא קבע מכס והנהיג מדיניות פרוטקציוניסטית, אך הותיר את הנמל תחת פיקוחה הבלעדי של בואנוס איירס וסירב לכנס אספה מחוקקת (לניסוח חוקה וכינון שלטון מרכזי).
חוק המכס הגן על מוצרים מקומיים, וקבע שיעורי מכס גבוהים על יבוא מוצרי מותרות, יחד עם מכסות יצוא על זהב וכסף. עם זאת, החוק פגע בהכנסות של הפרובינציות, שירת למעשה רק את בואנוס איירס, והוביל לעימותים פנימיים, עד להדחתו של רוסאס בידי אורקיסה בשנת 1852. חרף המגבלות, כלכלת הפרובינציה אנטרה ריוס כמעט השתוותה לזו של בואנוס איירס עם הירידה בייצור בשר משומר והגידול בתעשיית הצמר.
ב-1838 פרץ משבר פיננסי חדש, הפסו פוחת ב-34%, וב-1839 הוא פוחת ב-65%. הוא פוחת שוב ב-1845 ב-95%, וב-1851 ב-40% (כל זה במהלך שלטונו של רוסאס). בתקופת כהונתו של בלנטין אלסינה (Valentín Alsina) כמושל בואנוס איירס, כשהיא התנתקה משאר הפרובינציות והכריזה על עצמאות, המצב הכלכלי היה גרוע; וההוצאות למימון הקונפליקט עם הקונפדרציה של שאר הפרובינציות העלה את הגרעון לשיאים חסרי תקדים. גם הקונפדרציה עצמה סבלה ממשבר כלכלי. אורקיסה, ששימש אז כנשיא ארגנטינה, תיקן חוקים שעודדו את המסחר עם הקונפדרציה אך לא עם בואנוס איירס.
בשנת 1856 הוקמה המושבה החקלאית אספרנסה (Esperanza) בסנטה פה על ידי מהגרים ממרכז אירופה, והיוותה את הסנונית הראשונה בגל של מושבות שהוקמו בהמשך בעיקר בליטורל, הגדילו באופן משמעותי את התוצרת החקלאית הארגנטינאית שעד אז התבססה על משקי חי, וסיפקה את התצרוכת המקומית שהייתה תלויה ביבוא.
צמיחה מובלת יצוא
ארגנטינה, שלא התבלטה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, עלתה על מסלול של צמיחה שנמשך משנות ה-60 של המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20, ושהיה כה מרשים עד שהיא הצטיירה כארצות הברית של דרום אמריקה. התהליך הכלכלי המרשים והמתמשך הובל על ידי יצוא תוצרת חקלאית.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 התנהל תהליך של קולוניזציה של המרחבים בשיטה של לטיפונדיות. עד 1875 החיטה יובאה מכיוון שגודלה בכמויות קטנות מהנדרש על ידי השוק המקומי; ב-1903 המשק סיפק את כל צרכיו ואף יצא כ-2.7 מיליון ממ"ק חיטה שדי בה לקיים כ-16 מיליון בני אדם.
1870-1890
ב-1870, במהלך כהונתו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, החוב הכולל הגיע לכדי 48 מיליון פסו זהב. בשנה שלאחר מכן החוב היה כמעט כפול. אבז'נדה הפך לנשיא לאחר ניצחונו בבחירות ב-1874. הקואליציה שתמכה בו הפכה למפלגה האוטונומית הלאומית (Partido Autonomista Nacional), המפלגה הלאומית הראשונה בארגנטינה, וכל הנשיאים עד לשנת 1916 באו ממפלגה זו. אבז'אנדה לקח על עצמו את המשימה הקשה של השתלטות על החוב. ב-1876 הוגבלה ההמרה לזהב, האינפלציה הגיעה לכ-20%, אך החוב ביחס לתוצר ירד בצורה חדה. ממשלת אבז'נדה הייתה הראשונה להציג דוחות כספיים מאז תקופת שלטונו של רוסאס, והוא הוריש ליורשו - ארחנטינו רוקה - כלכלה הרבה יותר יציבה ומנוהלת באופן אחראי.
ב-1881, רפורמה מוניטרית יצרה תקן דו-מתכתי (בניגוד לתקן הזהב - הוא מבוסס על זהב וכסף) והוא נכנס לתוקף ביולי 1883. בניגוד לתקנים במדינות אחרות, המערכת בארגנטינה הייתה מאוד מבוזרת: לא הייתה רשות מוניטרית, והפיקוח על ערך הזהב והכסף נמסר לידי 5 בנקים מנפיקים. תקופה זו בה ניתן היה להמיר את המטבע לזהב וכסף נמשכה רק 17 חודשים, ומדצמבר 1884 סירבו לאפשר המרת שטרות כסף לזהב. מצב זה שונה כעבור זמן קצר מכיוון שהממשלה איבדה כך את השפעתה על המערכת המוניטרית.
ריווחיות הסקטור החקלאי הוביל לזרימת הון זר למסילות הברזל והתעשייה. ההשקעות הבריטיות גדלו מכ-£20 מיליון ב-1880 ל-£157 ב-1890. במהלך אותן שנים סל ההשקעות נעשה מגוון יותר וכלל השקעות מצרפת, גרמניה ובלגיה; אם כי ההשקעות הבריטיות נותרו הרוב - בשני שלישים. ב-1890 ארגנטינה הייתה היעד המועדף להשקעות בריטיות בדרום אמריקה, מצב שנמשך עד למלחמת העולם הראשונה, ובמהלכו זרמו לארגנטינה 40%-50% מההשקעות הבריטיות מחוצה לה. חרף תלותה בשוק הבריטי, היצוא הארגנטינאי צמח באותו עשור בקצב של 6.7% לשנה הודות למגוון המוצרים שהציע.
מסילת הברזל הראשונה בארגנטינה , באורך 10 ק"מ, נסללה בשנת 1854. בשנת 1885 היו כבר כ-4300 ק"מ של מסילות ברזל שהובילו לבואנוס איירס בהמות לשחיטה והמלחה או שימור, ושמשם הם יוצאו בדרך הים. יש הטוענים שהמסילות נסללו על ידי הבריטים לצרכיהם ולכן נועדו לשרת את היצוא, בעוד שאחרים סבורים שהן נסללו על פי הצרכים המקומיים ולא התמקדו בהכרח בנמל בואנוס איירס.
המחסור בכח אדם ושפע האדמות הובילו לתפוקה שולית גבוהה של העבודה. מהגרים אירופאים (בעיקר איטלקים, ספרדים, צרפתים וגרמנים) באו בהמוניהם בעקבות המשכורות הגבוהות שהוצעו להם. הממשלה סיבסדה הגירה אירופאית במשך תקופה קצרה בשנות ה-80, אך המהגרים הגיעו גם בלעדיה.
משבר בארינג לקראת מלחמת העולם ה-1
יורשו של סלמן - קארלוס פלגריני (Carlos Pellegrini 1890-1892), הניח את היסודות להתייצבות ולצמיחה שהתחדשה לאחר חידוש המסחר בזהב (כנגד שטרות הכסף) ב-1899. הוא אף ערך רפורמה במערכת בנקים כך שהייציבות חזרה במהלך התקופה. במהלך השנים 1903–1913 התל"ג גדל בקצב שנתי של 7.7%, והתעשייה צמחה אף יותר - בקצב של 9.6%. ב-1906 ארגנטינה סיימה לפרוע את חובותיה מהמשבר של 1890, ובשנה שלאחר מכן היא חזרה לשוק האג"ח הבינלאומי.
בסיכומו של דבר, במהלך התקופה 1853–1930 - אי היציבות הפיננסית הייתה תופעה חולפת. המיתונים בשנים 1873–1877 ו-1890–1891 מילאו תפקיד חיוני בצמיחת התעשייה: פחות ב-1870 ויותר ב-1890, בעקבות הצורך להתייעל ולפתח תחליפי יבוא ולשפר את המאזן המסחרי. ב-1914, כ-15% מכח העבודה הארגנטינאי הועסק בייצור, לעומת כ-20% במסחר. ב-1913, ההכנסה לנפש הייתה שווה לאלו של צרפת וגרמניה, וגבוהה מאלו של איטליה וספרד. בסוף 1913 לארגנטינה היו יתרות זהב בשיעור של כ-3.7% מכלל היתרות העולמיות, והיוותה כ-1.2% מהתפוקה הכלכלית העולמית.
1914-1929
ארגנטינה, כמדינות רבות אחרות, נכנסה למיתון בעקבות פרוץ מלחמת העולם ה-1 בעקבות הירידה בתנועת הסחורות, ההון והעבודה. ההשקעות הזרות בארגנטינה הוקפאו ולא חזרו עוד לרמתם לפני המלחמה. בריטניה צברה חובות כבדים לארצות הברית, ולא חזרה להשקיע באותו היקף כבעבר. ארצות הברית שבעקבות המלחמה הפכה למעצמה פיננסית ופוליטית, לא התעניינה בארגנטינה, שנתפסה כיריב מסחרי במאבק על שוקי העולם. לא הבורסה של בואנוס איירס ולא הבנקים המקומיים התפתחו במהירות מספקת כדי להחליף את ההון הבריטי.
כתוצאה מכך, קרנות ההשקעה התרכזו במוסד אחד- BNA (הבנק הלאומי של ארגנטינה Banco de la Nacion Argentina שנוסד בידי פלגריני בעקבות המשבר ב-1890), שהפך לתלוי במערכת הלוואות בעלות סיכון גבוה שהלכו וגדלו מאז 1914 (פרוץ המלחמה). לכך הצטרפו הלוואות שניתנו שלא על בסיס כלכלי אלא על סמך הכרויות וקשרים אישיים, תוך שהבנק המרכזי מגבה את כל המערכת הזו כלכלית וחוקית.
עם פתיחת תעלת פנמה ב-1914 ירדה חשיבות הקונוס הדרומי של דרום אמריקה (ארגנטינה וצ'ילה) למעבר מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, והמשקיעים העדיפו את אסיה על פניו. ההתאוששות לאחר המלחמה הייתה קצרת טווח והתאפיינה במחסור בהשקעות חוץ. חרף שגשוגה- ב-1920 ארגנטינה לא נחשבה לארץ מתועשת יחסית לבריטניה, גרמניה וארצות הברית, והיא סבלה ממחסור במקורות אנרגיה כמו פחם או אנרגיה הידרואלקטרית. ניסיונות להשתמש בנפט שהתגלה ב-1907 נשאו תוצאות לא מוצלחות. YPF, חברת האנרגיה הארגנטינאית והראשונה בבעלות ממשלתית בדרום אמריקה, נוסדה ב-1922 כחברה ציבורית, והייתה אחראית לכ-51% מתפוקת הנפט (כל השאר היו בידיים פרטיות).
יצוא בשר קפוא, בעיקר לבריטניה, התגלה כרווחי לאחר המצאת אוניות הקירור בשנות ה-70 של המאה ה-19. עם זאת, בריטניה הטילה מגבלות על יבוא הבשר בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20 שהקטינו באופן משמעותי את היבוא מארגנטינה, ובעלי החוות נאלצו לעבור ממרעה לגידולים חקלאיים - צעד שצמצם את הנזקים אך לא מנע אותם.
השפל הגדול
לשפל הגדול הייתה השפעה מתונה על ארגנטינה: האבטלה מעולם לא עלתה על 10%, והמשק התאושש עד שנת 1935. עם זאת, המיתון עצר באופן קבוע את צמיחת המשק.
ארגנטינה נטשה את תקן הזהב בדצמבר 1929, קודם לרוב המדינות. במהלך רוב הזמן קודם לכך, למדינה היה גוף בשם "קופת ההמרה" (caja de conversión) שאחראי על קביעת שער החליפין של הפסו ביחס לזהב. פיחות הפסו הגדיל את התחרותיות של היצוא והגן על התוצרת המקומית. ארגנטינה הייתה קורבן לירידת ערך היצוא מ-1,561 מיליון דולר ב-1929 ל-561 מיליון ב-1932, הירידה החמורה ביותר בדרום אמריקה.
ב-1930 הצבא הדיח את הרדיקאלים מהשלטון ושיפר את מצב הכלכלה, אך התוהו ובוהו הפוליטי התגבר. ב-1932 ארגנטינה דרשה מהמהגרים להציג חוזה עבודה קודם להגעתם, והוכחת יכולת כלכלית. הסכם משנת 1933 העניק לארגנטינה מכסות יצוא לבריטניה, אך המיתון בבריטניה עצמה הוביל בסופו של דבר לצמצום היצוא אליה.
האבטלה בשל המיתון בבריטניה גרם לאי שקט. הצמיחה התעשייתית הצטמצמה באופן הדרגתי. התנאים בשנות ה-30 תרמו להגירה פנימית מהאזורים הכפריים, ועיירות הפכו לערים, בעיקר בואנוס איירס בה היו אפשרויות תעסוקה רבות יותר. המעמדות העובדים הובילו מספר התקוממויות קודם לבחירות לנשיאות ב-1937 בהן נבחר רוברטו מריה אורטיס (Roberto María Ortiz). היצור החקלאי ליצוא נותר ללא שינוי עם פרוץ מלחמת העולם ה-2.
התקופה הפרוניסטית הראשונה
חואן פרון שהיה חבר בכת הקצינים שתפסה את השלטון ב-1943, הפך לשר העבודה. בעקבות מערכת הבחירות בה הבטיח לעובדים תוספות שכר, קרקע וביטחון סוציאלי - הוא זכה בניצחון מוחץ בבחירות בשנת 1946. בתקופת שלטונו גדל מספר העובדים המאורגנים והוא סייע לבסס את ה-CGT (Confederación General del Trabajo de la República Argentina, קונפדרציית העבודה הכללית של ארגנטינה, שהוא ארגון העובדים הגדול בה). פרון הפך את ארגנטינה למדינה קורפורטיבית בה השלטון מפשר דרך הארגונים הגדולים בין ניגודי האינטרסים החברתיים. בתקופה זו הפך מעמד הביניים בארגנטינה לגדול בדרום אמריקה.
הפרוניזם המוקדם היה תקופה של זעזועים מאקרו כלכליים ובו מומשה אסטרטגיה של יצור תחליפי יבוא. מאפייניו העיקריים היו סחר חליפין, פיקוח על שער החליפין, וריבוי שערי חליפין לצרכים שונים. מעורבותה של המדינה בשוק גברה והדבר בא לידי ביטוי בנכסים שהיא החזיקה בידיה, מעורבות ציבורית בפיקוח על המחירים והדיור, והשקעה ציבורית גבוהה שמומנה על ידי מס מיוחד. המדיניות המאקרו כלכלית המרחיבה שנועדה לחלק את העושר בצורה שווה יותר ולממן פרויקטים פופוליסטיים הובילה לאינפלציה.
רזרבות מט"ח הגבוהות ממלחמת העולם השנייה איפשרו לממשלתו של פרון לפרוע את יתרת חובותיה של ארגנטינה ב-1952, וארגנטינה הפכה מלווה למלווה והחוב אליה עמד על 5 מיליארד דולר. בין 1946 ו-1948 רשת מסילות הברזל שהייתה בבעלות צרפתית ובריטית - הולאמה, והורחבה עד כדי 120 אלף ק"מ מסילות בשנת 1954. הממשלה יסדה את ה-IAPI (Instituto Argentino de Promoción del Intercambio, המכון הארגנטינאי לקידום סחר החליפין) שריכז את הטיפול בקביעת שערי החליפין ופיקח על סחר החוץ. פרון קידם חוקי מגן נגד יבוא וצימצם את מקומה במסחר הבינלאומי. ב-1947 הוא הכריז על תוכנית החומש הראשונה שהתמקדה בצמיחת התעשיות המולאמות. בארגנטינה צמחה תעשייה לצורכי פנים שסבלה מעלויות יצור גבוהות ושלא יכלה להתחרות בשוק הבינלאומי. בו בזמן - תפוקת התבואות והבשר נותרה ללא שינוי, הפיצוי הנמוך של ה-IAPI נוכח ירידת מחירי התוצרת החקלאית בסוף שנות ה-1940 פגעה בעסקי החקלאות. מנגד, השוק הפנימי פרח בשל מדיניות זו ומכירת מוצרי החשמל זינקה במאות אחוזים במהלך התקופה.
במהלך תוכנית החומש בוצעו פרויקטים ציבוריים רבים שנועדו לקדם את התשתיות במדינה. למשל, 22 תחנות כוח הידרואלקטריות הוקמו, והגדילו את תפוקת החשמל פי 7 במהלך השנים 1943-1952; ובין 1947 ו-1949 הונחה רשת צינורות גז שחיברה את קומודורו ריבדביה לבואנוס איירס ולאזורים אחרים בארגנטינה, ומחיר הפצתו ירד בכשליש.
כלכלת ארגנטינה המשיכה לצמוח, אך בקצב איטי מקצב הצמיחה העולמי ומזה של שכנותיה. אחת הסיבות לכך הוא השינויים המתמידים במדיניות ובחוקי הפיקוח שהגיעו למצבים אבסורדיים כמו הצו משנת 1947 שקבע את המחירים במסעדות. הדבר הוביל בטווח הארוך להתעלמות מהחוק שנתפס כפוגע בפרנסה ולא כמגן על זכויות הקניין. הצירוף של הגנה על התעשייה, התרחבות התעשייה על חשבון החקלאות ומעורבות הממשלה במשק הובילו לאינפלציה. ב-1950, התל"ג לנפש בארגנטינה היה חצי מזה של ארצות הברית.
תוכנית החומש השנייה של פרון ב-1952 נתנה עדיפות לחקלאות על פני התעשייה, במקביל להגדלת הביקוש לתוצרת חקלאית כתוצאה מעליות השכר. בשנות ה-1950, יצור הבשר והתבואה פחת. ההעדפה לחקלאות הגדילה את אי השוויון מכיוון שרוב הקרקעות הוחזקו בידי בעלי חוות שנהנו ממדיניות זו, ובעלי משקים קטנים לא הרוויחו דבר. ארגנטינה חתמה על הסכמי סחר עם בריטניה, ברית המועצות וצ'ילה; והחלה לפתוח שוב את המשק לסחר חוץ בכוונה לנצל את יתרונה היחסי בחקלאות.
התקופה הפוסט-פרוניסטית ושנות ה-1960
בשנות ה-1950 ובחלק מה-1960, למשק היה שיעור צמיחה נמוך, בשעה ששאר העולם נהנה משגשוג לאחר שיקום הריסות מלחמת העולם השנייה. למעט מספר שנים, שררה סטגנציה במהלך התקופה.
ב-1955 פרון הודח במה שכונה "המהפיכה המשחררת" (Revolución Libertadora).
ארתורו פרונדיסי ניצח בבחירות ב-1958 ברוב מוחץ. באותה שנה הוא הכריז על פתיחת "מלחמת הנפט" (La batalla del petróleo): ניסיון לפתח אי תלות ביבוא הנפט, ונחתמו חוזים עם חברות זרות לקידום ניצול מאגרי הנפט. ב-1960 ארגנטינה הצטרפה לאזור הסחר החופשי של דרום אמריקה. עליות שכר בתחילת שנות ה-1960 הובילו לעליית מחירים, ועליית שיעורי האינפלציה הובילה חיש לירידה בשכר הריאלי. האינפלציה הגבוהה הובילה לתוכנית יצוב מדיניות מוניטרית מצמצמת, קיצוץ בהוצאה הציבורית, והעלאת שיעורי המיסים ומחירי המצרכים.
במהלך כהונתו התגברה הריכוזיות במשק, בשילוב עם הפרטות של ענפים כלכליים חשובים. הקהילה הפיננסית הבינלאומית הציע תמיכה לתוכניתו, והצמיחה התחדשה. התל"ג גדל בקצב שנתי של 5.2% בין 1966 ו-1970, בהשוואה לכ-3.2% לשנה בשנות ה-1950.
לאחר 1966, בשינוי חד מהמדיניויות הקודמות, משרד האוצר הכריז על מדיניות להורדת האינפלציה על ידי הגברת התחרותיות במשק, התייעלות וההשקעות זרות. המדיניות האנטי אינפלציונית התמקדה בפיקוח על השכר הנומינלי. האינפלציה ירדה בצורה חדה מכ-30% בשנים 1965–1967 לכ-7.6% ב-1969. האבטלה נותרה נמוכה, אך השכר הריאלי פחת.
היפוך הדרגתי במדיניות הסחר הגיעה לשיאה בהכרזת הצבא שמדיניות תחליפי היבוא הייתה ניסוי כושל, הוסרו המחסומים שהוטלו על היבוא, והמשק נחשף לסחר חוץ. חל שיפור מסוים במספר ענפי יצוא, אך מחירו הנמוך של המט"ח הפך את היבוא לזול, הדבר פגע בתעשייה המקומית, וענפי יצוא רבים הפכו ללא כדאיים. משרד האוצר החליט לשים קץ למדיניות שערי המט"ח עד כה, והמטבע המקומי פוחת בכ-30%.
אי שביעות רצון ממדיניותו של קריאחר הובילה במאי 1969 למהומות בקוריינטס, רוסאריו וקורדובה. קריאחר הוחלף, אך ממשלתו של אונגאניה התקשתה להחליט על מדיניות כלכלית חלופית. ב-1970 הרשויות לא יכלו להמשיך במדיניות ריסון השכר, והדבר הוביל לספירלה אינפלציונית. עם תחילת התאוששותה של הכלכלה ודעיכת מדיניות תחליפי היבוא, ההגירה לערים פחתה. ההכנסה לנפש פחתה, ואיתה גם רמת החיים. חואן פרון חזר מהגלות ונבחר לנשיאות, ותקופת שלטונו אופיינה במדיניות מוניטרית מרחיבה ובהאצה חדה באינפלציה.
סטגנציה
בין 1975 ו-1990, ההכנסה הריאלית לנפש צנחה ביותר מ-20%, וחזרה שלושה עשורים לאחור. התעשייה שנהנתה מצמיחה רציפה עד אמצע שנות ה-1970, החלה להתכווץ בהתמדה.
התלות הרבה בסיוע הממשלתי הובילה לירידה בתפוקה. תפוקת התעשייה בתחילת ה-1990 הייתה דומה לרמתה בשנות ה-1940. בתחילת ה-1970, התוצר לנפש בארגנטינה היה כפול מזה של מקסיקו, ומשולש מזה של צ'ילה וברזיל. ב-1990, הפער היה קטן בהרבה.
בעקבות ה"רודיגאסו" (Rodigazo), המדיניות שננקטה בידי שר האוצר סלסטינו רודריגו (Celestino Rodrigo) בממשלתה של הנשיאה איסבל פרון (Isabel Perón), האינפלציה עלתה באופן חד לכ-300% לשנה בין 1975 ו-1991, היפר-אינפלציה שהעלתה את המחירים פי 20 מיליארד במהלך 17 השנים.
כאשר מרטינס דה הוס (José Alfredo Martínez de Hoz), התמנה לשר האוצר בממשלתו של הנשיא הצבאי חורחה רפאל וידלה (Jorge Rafael Videla), האינפלציה הגיעה בחישוב שנתי לכ-5000% והתפוקה ירדה בצורה חדה. ב-1976, תקופת תחליפי היבוא הסתיימה, הממשלה הורידה את חסמי היבוא, הסירה את המגבלות על הלוואות במט"ח, ותמכה בפסו למניעת פיחותים. חשיפה זו פגעה בחברות שלא יכלו להתמודד עם היבוא, גם בכלל מחירו הגבוה של הפסו, וגם בגלל בעיות מבניות במשק. בוצעה רפורמה פיננסית ששאפה לבצע ליברליזציה של שוקי ההון ולחבר את ארגנטינה לשוק ההון העולמי.
לאחר התקופה היציבה יחסית 1976–1978, הגרעון בתקציב החל לגדול שוב, והחוב החיצוני שולש תוך שלוש שנים. נטל החוב הגדל עצר את פיתוח התעשייתי ואת השיפור ברמת החיים.
קריסת Banco de Intercambio Regional במרץ 1980, הובילה למשיכת פקדונות מהבנקים האחרים גידול בהוצאות הממשלה, העלאות שכר נרחבות, וייצור לא יעיל יצרו אינפלציה כרונית שהתפתחה בשנות ה-1980 כשחרגה לתקופה מסוימת מעבר ל-1000% לשנה. הממשלות הבאות ניסו לשלוט באינפלציה על ידי פיקוח על השכר והמחירים, קיצוץ בהוצאה הציבורית, והגבלת היצע הכסף. מאמצים אלו עלו על שרטון כשב-1982 ארגנטינה נקלעה לעימות עם בריטניה ופרצה מלחמת פוקלנד.
באוגוסט 1982, לאחר שמקסיקו הודיעה על חדלות פרעון, ארגנטינה ביקשה סיוע מקרן המטבע הבינלאומית בשל קשייה שלה. צוות של הקרן שביקר בבואנוס איירס באוגוסט 1983 ציין בעיות רבות כמו אובדן פיקוח על השכר שפגע גם בתקציב וגם בתחרותיות מול חו"ל, ותוכנית הסיוע נגנזה. נוכח הפיחות התלול בערך הפסו, הונפק פסו חדש ב-1983 תוך קיצוץ 4 אפסים מהערכים הישנים.
בדצמבר 1983, ראול אלפונסין (Raúl Alfonsín) נבחר לנשיא עם סיומה של הדיקטטורה הצבאית. תחת ממשלתו של אלפונסין החל משא ומתן על תוכנית חדשה עם קרן המטבע הבינלאומית שהסתיימו בלא כלום. במרץ 1984, ברזיל, קולומביה, מקסיקו וונצואלה הלוו לארגנטינה 300$ דולר לשלושה חודשים, ובעקבותיהן ארצות הברית הלוותה סכום דומה, כדי להעניק לה מרחב נשימה עד לחתימת ההסכם עם הקרן.
ב-1985 הפסו הוחלף באאוסטראל (Austral, עד 1991). ב-1986 ארגנטינה עצרה את תשלומי החובות למשך מספר חודשים עד שהגיעה להסדר פריסת חובות עם הבנקים המלווים.
במהלך 1986 ו-1987 תוכנית ההבראה התפוגגה עקב הוצאות שחרגו מהתקציב והדפסת כסף למימונן. הסדר חדש עם קרן המטבע נחתם ביולי 1987, אך גם הוא קרס במרץ 1988.
רפורמות לשוק חופשי
קרלוס מנם, הנשיא הפרוניסט, נבחר כנשיא במאי 1989. הוא מייד הכריז על תוכנית לליברליזציה של המשק, הפעם עם יתר התאמות תקציביות בהתייחס לגירעון ביחס לתוצר. בנובמבר 1989, הושג הסכם עם קרן המטבע הבינלאומית, אלא שגם הוא קרס עקב היפר-אינפלציה שהגיעה לכ-12,000% בשנה.
לאחר קריסת חברות ציבוריות בסוף שנות ה-1980, ההפרטה הפכה לפופולרית. מנם הפריט כמעט כל מה שהיה בבעלות ממשלתית, למעט מספר בנקים. בכל מה שקשור לשירות - היה שיפור עליו אין חולק. למשל, לפני הפרטת רשת הטלפונים, לא היה זה חריג להמתין יותר מ-10 שנים לקו טלפון חדש; ודירות עם קו טלפון - ערך השוק שלהן היה גבוה בהרבה משל דירות ללא קו.
לאחר ההפרטה, ההמתנה לקו ירדה לפחות משבוע. הפריון עלה בעקבות השקעות במודרניזציה של חוות, מפעלים ונמלים. עם זאת, בכל המקרים היו פיטורים נרחבים של עובדים. בנוסף, תהליך ההפרטה נחשד כמושחת במקרים רבים. לבסוף, החברות המופרטות הפכו ממונופולים ציבוריים לפרטיים. המחירים שהן גבו עלו בהתאם לאינפלציה בארצות הברית, אף על פי שבארגנטינה המחירים ירדו.
אף על פי שנוצר כבר מיתון קל בכלכלה, המצב החמיר עקב הפיחות בפסו המקסיקני, בדצמבר 1994. הכלכלה התכווצה ב-4% ו-12 בנקים התמוטטו. הגידול בכח העבודה הוביל לירידה חדה באבטלה ובביקוש המצרפי, והאבטלה גדלה בכ-6% תוך 6 חודשים. הממשלה הגיבה בנחרצות והידקה את הרגולציה והפיקוח על הבנקים; ועודדה בנקים זרים לרכוש בנקים מקומיים שלא עמדו בדרישות. הכלכלה התאוששה בין 1996 ו-1998, התוצר והתעסוקה גדלו, והאבטלה קטנה. עם זאת, בתחילת 1999, המטבע הברזילאי פוחת בחדות, הכלכלה התכווצה בכ-4%, והאבטלה גדלה שוב.
היצוא גדל מ-12$ מיליארד ל-27$ מיליארד בין 1991 ו-2001, אך תעשיות רבות לא יכלו להתמודד עם השוק הבינלאומי, בעיקר לאחר הפיחות בברזיל. השער הקבוע בארגנטינה הוביל לגרעון מצטבר של כ-22$ מיליארד בין 1992 ו-1999. בשל אי היכולת לפחת את הפסו (מדיניות שנועדה למנוע אינפלציה), ארגנטינה יכלה להתחרות רק על ידי הורדת מחירים; וזה הוביל למיתון, אבטלה וקיצוצים בשכר. שערי הריבית נותרו גבוהים, ובהלוואות הדולריות הגיעה לכ-25%.
חלקה של התצרוכת הציבורית בתל"ג גדל מ-27% ב-1995 ל-30% ב-2000. מספר פרובינציות עניות היו תלויות בתעסוקה ציבורית או בתעשיות נחשלות, כמו תעשיית הסוכר, שלא יכלה להתמודד עם היבוא. כדי למנוע אי שקט חברתי, מושלי הפרובינציות העלו את המשכורות. הממשלה השיקה תוכנית לרפורמה פנסיונית בעלות שהגיעה לכ-3% מהתל"ג בשנת 2000, והגידול בהוצאות הפנסיונית לא לווה בגידול בהכנסותיה.
המשבר הכלכלי
ארגנטינה נקלעה למפולת כלכלית במחצית השנייה של 1998, בעקבות סדרת זעזועים חיצוניים שכללו מחירים נמוכים לתוצרת החקלאית, ייסוף בשער הדולר - אליו הפסו היה צמוד, משבר הרובל ברוסיה באותה שנה, קריסת ה-Long-Term Capital Management, והפיחות בריאל הברזילאי בינואר 1999. ארגנטינה לא התאוששה בקלות, וההאטה בצמיחה הולידה ספקות לגבי יכולתה לפרוע את החוב הציבורי.
סאות' בנד
היסטוריה
עמק סיינט ג'וזף היה מיושב במשך תקופה ארוכה באינדיאנים. אחת מהקבוצות הקדומות ביותר שהתיישבו בשטח שעתיד להפוך לצפון אינדיאנה, היא שבט המיאמי. לאחר מכן, אנשי שבט הפותאווטומי (Potawatomi) הגיעו לאזור, בהשתמשם במזון העשיר ובמקורות הטבעיים הנמצאים לאורך הנהר. הפותאווטומי ישבו באינדיאנה במשך תקופה ארוכה, עד לגרושם בשנות ה-40 של המאה ה-19. אחת מהסיבות העיקריות לפופולריות של האזור של סאות' בנד הייתה הקרבה לנהר הקנקקי.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
המשבר הכלכלי
בדצמבר 2001, סדרת משיכות של פקדונות השפיעה לרעה על יציבות מערכת הבנקים, והובילו את ארגנטינה להקפאה חלקית שלהם. משלא עמדה עוד בדרישות קרן המטבע, הושעו ההסדרים עימה. בסוף דצמבר, באווירה של אי שקט פוליטי וחברתי, היא שמטה את חובותיה הבינלאומיים, ובינואר 2002 נטשה את מדיניות הצמדת הפסו לדולר.
סאות' בנד
היסטוריה
המתיישבים הלבנים הקבועים שהתיישבו לראשונה בסאות' בנד, היו סוחרי פרווה שייסדו תחנות סחר באזור. בשנת 1820, הגיע פייר פריסקוץ נווארה (Pierre Frieschutz Navarre), נציג של חברת הפרווה האמריקנית (AFC) של ג'ון ג'ייקוב אסטור. הוא התיישב ליד דאונטאון סאות' בנד של היום. אלקסיס קוקווילרד (Alexis Coquillard), נציג נוסף של ה-AFC, עבר בדרכו בסאות' בנד ב-1823, ושב למקום ב-1824 על מנת להקים שם את ביתו. תחנת המסחר הייתה ידועה אז בשם "תחנת סיינט ג'וזף הגדולה". בשנת 1827, ייסד לתרופ מינור טיילור (Lathrop Minor Taylor) תחנת מסחר עבור חברת "סמואל חנה אנד קומפני" (Samuel Hanna and Company). ב-1829 צמחה העיירה, טיילור וקוקווילרד הקימו משרד דואר, וטיילור נתמנה למנהלו. שירות הדואר של ארצות הברית קרא למקום סאות'הולד (Southold), מחוז אלן, אינדיאנה.. בשנה שלאחר מכן שונה שם המקום לסאות' בנד, ככל הנראה כדי למנוע בלבול, כיוון שקהילות נוספות באזור נקראו בשם סאות'הולד באותו הזמן.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
המשבר הכלכלי
המשבר הכלכלי והפוליטי היו החמורים מקבלת העצמאות. עד סוף 2002 הכלכלה רשמה צמיחה שלילית מצטברת של 20% מאז 1998. תוך שנתיים, התוצר קטן ב-15%, הפזו פוחת ב-3/4 מערכו, והאבטלה הרשמית עלתה על 25%. שיעור העוני עלה מ-35.4% באוקטובר 2001 - שיעור גבוה כשלעצמו - לשיא של 54.3% באוקטובר 2002.
קריסתה של הליברליזציה הכלכלית שהחלה בתקופת כהונתו של קרלוס מנם ושנתמכה על ידי ממשלת ארצות הברית וקרן המטבע הבינלאומית, שכנעה רבים שהיא מקור המשבר, בעוד אחרים טענו שחוסר הנחרצות במדיניות הכלכלית במהלך שנות ה-1990 היא היא הסיבה למשבר. דוח מ-2004 של משרד הביקורת של קרן המטבע הבינלאומית מתח ביקורת על התנהלות הקרן קודם למשבר ב-2001, על תמיכתה בהקפאת שער החליפין מעבר לנדרש, ועל ההתייחסות המקלה לגרעון התקציבי.
סאות' בנד
היסטוריה
ב-1831, סאות' בנד נקבעה להיות מושב המחוז ואחת מארבע העיירות המקוריות של מחוז סיינט ג'וזף. זמן לא רב לאחר מכן החל התכנון של השטח שעתיד להיות העיר סאות' בנד. העיירה נוסדה רשמית ב-1835 וגדלה במהירות.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
חזרה לצמיחה
בינואר 2002, אדוארדו דואלדה התמנה לנשיא, החמישי תוך שבועיים. רוברטו לבאנגה (Roberto Lavanga) שהתמנה לשר אוצר באפריל 2002, זכה לקרדיט על שיקום הכלכלה, יצוב המחירים ושער החליפין, בנקודה בה ארגנטינה עמדה לגלוש להיפר-אינפלציה. החל משמיטת החובות ב-2001, הצמיחה שבה, ועלתה על 6% לשנה ב-7 מתוך 8 שנים עד 2011, זאת הודות לעליית מחירי המוצרים - בעיקר המזון - באותו עשור, ושמירה על ערכו הנמוך של הפסו בידי הממשלה. כל זה הוביל לעלייה חדה ביצוא התעשייתי.
נשיאותו של נסטור קירשנר
נסטור קירשנר (Néstor Kirchner) הפך לנשיא במאי 2003. באמצע העשור, יצוא פולי סויה לא מעובדים, שמן סויה, וקמח סויה; היוו יותר מ-20% מהכנסות ארגנטינה מיצוא, פי שלושה מענפי היצוא המסורתיים - בשר וחיטה. ההכנסות ממיסי יצוא היוו 8%-11% מההכנסות ממיסים של הממשלה, ו-2/3 מהם היו מיצוא סויה. ההכנסות ממיסים הגדילו את הוצאות הממשלה מ-14% ל-25% מהתל"ג, הרחיקו משקיעי חוץ, וכתוצאה מכך האינפלציה עלתה ליותר מ-20%.
סאות' בנד
היסטוריה
בין שנות ה-30 לשנות ה-50 של המאה ה-19, התרכזה רוב עבודת הפיתוח של סאות' בנד באזור תעשייה שנבנה ומוקם בין שתי התעלות הנמצאות לאורך נהר סיינט ג'וזף החוצה את סאות' בנד. מספר סכרים נבנו, וב-4 באוקטובר 1851 הגיע הקטר הראשון לסאות בנד. הדבר הוביל למעבר של עסקים רבים לאזור שבין הנהר לתחנת רכבת. ב-1852 הקים הנרי סטדבייקר (Henry Studebaker) בית מלאכה לעגלות בסאות' בנד. חברת סטדבייקר הפכה ליצרנית העגלות הגדולה בעולם, והיחידה מבין יצרניות העגלות שהצליחה בהסבה לתעשיית הרכבים. החברות זינגר (יצרנית מכונות תפירה) ואוליבר (יצרנית ציוד חקלאי) היו בין החברות שעשו את התעשייה לכוח הדוחף בכלכלתה של סאות' בנד עד לאמצע המאה ה-20.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
נשיאותו של נסטור קירשנר
ניסיון של ממשל קירשנר לפקח על המחירים ב-2005 נכשל לאחר שנוצר מחסור במצרכים שבפיקוח, והפיקוח עצמו לא נאכף. סקטורים רבים שהופרטו בעבר, הולאמו שנית, כולל שירות הדואר (2003), מסילת הברזל מבואנוס איירס למנדוסה (2004), אספקת המים בפרובינציה של בואנוס איירס (2006) וחברת התעופה אארולינאס ארחנטינס (Aerolíneas Argentinas, 2009).
בדצמבר 2005, קירשנר פרע את חובותיה של ארגנטינה לקרן המטבע הבינלאומית שעמדו על 9.8$ מיליארד במימון חלקי של ונצואלה שרכשה אג"ח ארגנטינאיות בסכום של 1.6$ מיליארד. באמצע 2008, החוב של ארגנטינה לוונצואלה עמד על 6$ מיליארד. ב-2006 ארגנטינה שבה לשוק האג"ח הבינלאומי בהנפקה בסכום של 500$ מיליון נקובים בדולרים ובתשואה של 8.6% ל-5 שנים, ברובה לבנקים זרים, והעלתה את דירוג האשראי שלה מ B- ל B. בתחילת 2007 הממשלה החלה להתערב בהערכות האינפלציה.
סאות' בנד
היסטוריה
גורם נוסף בהתפתחותה של סאות' בנד, הוא המיקום על כביש מישיגן, הכביש הראשי ההולך מצפון-לדרום בצפון אינדיאנה במאה ה-19. התפתחות חשובה נוספת התרחשה בשנת 1842, כאשר האב אדוארד סורין ייסד את אוניברסיטת נוטרדאם צפונית לעיירה. האוניברסיטה נעשתה לגורם עיקרי בכלכלה ובתרבות של סאות' בנד. בשנת 1865 קיבלה סאות' בנד מעמד של עיר, והבחירות הראשונות לראשות העיר התקיימו ב-5 ביוני 1865.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
נשיאותה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר
באוקטובר 2008, הנשיאה קירשנר הלאימה את קרנות הפנסיה שנכסיהן עמדו על כ-30$ מיליארד, לכאורה כדי להגן עליהן מפני ירידת שערי המניות בעולם, אך כנראה גם כדי ליהנות מהכנסות נוספות לתקציב. קרנות הפנסיה הפרטיות הראשונות שהחלו לפעול ב-1994, סבלו מהפסדים כבדים במהלך המשבר בשנים 1998–2002, וב-2008 הממשלה נאלצה לסבסד את התשלומים למבוטחים בכ-77%.
סאות' בנד
היסטוריה
בתי חרושת רבים נוספים נפתחו בסאות' בנד בתחילת המאה ה-20, וההתפתחות המהירה הובילה ליצירת מסילה חשמלית בכל האזור, ובשנת 1925 הוקם שירות חשמלית ממרכז העיר סאות בנד ועד למרכז העיר שיקגו.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
נשיאותה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר
המיתון של סוף העשור הראשון של המאה ה-21 הכה במדינה בשנת 2009 והתל"ג ירד בכ-0.8%. הצמיחה שבה בשנת 2010 בשיעור של 8.5%. באפריל 2010, שר האוצר אמאדו בודו (Amado Boudou) התווה תוכנית הסדר חוב לבעלי אג"ח בסכום של 18$ מיליארד שלא השתתפו בתוכנית פריסת החוב ב-2005. בסוף 2010, התגלו מרבצי הגז הגדולים מזה 35 שנה בנאוקן (פרובינציה). שיעור האבטלה ברבעון השלישי של 2010 עמד על 7.3%.
סאות' בנד
היסטוריה
בשנת 1950, למעלה ממחצית כוח התעסוקה היה במגזר התעשייה. כתוצאה מקשיים כלכליים, סגרה סטדבייקר את מפעלי הרכב שלה בסאות' בנד בדצמבר 1963, נרשמה דעיכה כללית בתעשייה בסאות' בנד, ובשנת 2000 היה חלקה של התעשייה בכלכלת סאות בנד רק 16%. כתוצאה מפיטורים רבים, הצטמצמה אוכלוסיית העיר בכ-30,000 במהלך תקופה זאת.
גאוגרפיה
סאות' בנד ממוקמת במרחק של 8 ק"מ מהגבול עם מדינת מישיגן, ונמצאת במרחק שווה מאילינוי ומאוהיו. המרחק בין סאות' בנד לשיקגו הוא 150 ק"מ. הגדה הקרובה ביותר של ימת מישיגן נמצאת במרחק של 32 ק"מ מהעיר.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 108.47 קמ"ר, כאשר השטח היבשתי הוא 107.38 קמ"ר, ואילו השטח הימי הוא 1.09 קמ"ר.
נהר סיינט ג'וזף זורם מהקצה המזרחי של העיר ומתעקל צפונה בקרבת מרכז העיר, משם ממשיך בכיוון צפון-מערב לעבר ימת מישיגן; זהו מקור שמה של העיר, "סאות' בנד", על שם עיקול הנהר ("bend" באנגלית משמעו "עיקול").
נוטרה דאם צמודה לסאות' בנד מצפון. אזור הדאונטאון של סאות' בנד נמצא בצפון-מרכז העיר, לאורך נהר סיינט ג'וזף. האזור הצפון מערבי של העיר כולל מפעלי תעשייה ואת שדה התעופה סאות' בנד. העיר מישוואקה צמודה לסאות' בנד מדרום.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, ישנם 101,168 אנשים, 42,908 משקי בית ו-25,959 משפחות בעיר. צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,075.9 קמ"ר. להלן ההתפלגות האתנית בעיר: להלן התפלגות הגילאים בעיר (הגיל החציוני הוא 33.3 שנים): ולהלן התפלגות המינים בעיר:
פארקים ומקומות בילוי
גן החיות פותאווטומי נפתח בשנת 1902, והוא גן החיות הוותיק ביותר במדינה. הוא מכיל למעלה מ-400 בעלי חיים, בשטח של 93,000 מ"ר.
ליד גן החיות פותאווטומי נמצאות חממות פותאווטומי וכן החממות הבוטניות ע"ש אלה מוריס ומיוזל-אליסון (Ella Morris and Muessel-Ellison Botanical Conservatories). חממות פותאווטומי נבנו במקור בשנות ה-20, והחממות הבוטניות נוספו בשנות ה-60. בשנת 2007 היו החממות בסכנת סגירה עקב עלויות תפעוליות גבוהות, אבל גיוס הכספים בקמפיין של החברה הבוטנית של הגדה הדרומית הצליח, והחממות ניצלו מסגירה.
בתוך העיר זורם האפיק המזרחי של נהר סיינט ג'וזף, והוא משמש לשיט ולפעילויות של ספורט מים.
ערים תאומות
סאות' בנד היא עיר תאומה של הערים:
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
נשיאותה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר
בנובמבר 2011, הממשלה הציגה תוכנית לקיצוץ בסובסידיות על מצרכים לבעלי הכנסות גבוהות. באמצע 2011 נוצר חשש מאינפלציה מחודשת עקב שיעורי האשראי הגבוהים. ארגנטינה נכנסה לתקופה של קיצוצים בתקציב ב-2012. באפריל 2012, הממשלה הכריזה על תוכנית להלאמת חברת הנפט YPF, חרף התנגדות מומחי האנרגיה.
הגידול באינפלציה ובריחת ההון הובילו להידלדלות יתרות המט"ח של המשק, ואילצה את הממשלה להטיל מגבלות על רכישת דולרים ביוני 2012. הפיקוח על המט"ח הוביל להיווצרות שוק שחור המוכר בתור "דולר כחול" (dólar blue), בשער גבוה מהרישמי.
במאי 2014, שיעור האינפלציה הוערך על ידי גופים פרטיים ב-39.9%, מהגבוהים בעולם. פסק דין בניו יורק הורה לארגנטינה לפרוע את יתרת החוב מ-2001 לבעלי האג"ח, שרובן הוחזקו בידי קרנות אמריקאיות. הממשלה סירבה ושמטה שוב את חובותיה.
נשיאותו של אלברטו פרננדס
בפברואר 2022 נפגש נשיא ארגנטינה אלברטו פרננדס עם ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, וציין את הצורך הדחוף של ארגנטינה להשתחרר מהסתמכות על ארצות הברית, ובמקומה לפתח שיתוף פעולה כלכלי עם רוסיה.
ארגנטינה, הכלכלה השלישית בגודלה באמריקה הלטינית, סבלה מאינפלציה קיצונית כבר מספר שנים, שהוחמרה כתוצאה מפלישת רוסיה לאוקראינה. בשנת 2022, ארגנטינה גם רק החלה להיחלץ ממיתון מתמשך. הייתה אינפלציה של 58%.
הסיבות לנסיגה המתמשכת
מצבה המיוחד של ארגנטינה כמדינה שנהנתה מצמיחה מהירה בתחילת המאה ה-20 אך סבלה מנסיגה לאחר מכן, עורר עניין מחקרי רב לגבי הסיבות לכך. הכלכלן סיימון קוזנץ, זוכה פרס נובל, אמר בהומור שיש 4 סוגי מדינות: מפותחות, נחשלות, יפן, וארגנטינה.
גידו די טלה (Guido di Tella) ששימש כשר החוץ של ארגנטינה במהלך שנות ה-1990, ההבדל בין ארגנטינה למדינות כמו קנדה ואוסטרליה שכמוה נוסדו בעולם החדש בידי מתיישבים שרובם אירופאיים, הוא כישלונה למצוא תחליף לאי יכולתה להמשיך ולהתפשט גאוגרפית. אחרים ציינו את החלוקה המקובלת של השטחים החקלאיים לחוות ענק (estancias) בהן בעל החווה מעסיק פועלים שכירים, במקום למשקים (chacras) בהם הבעלים עובדים בעצמם ומהווים סקטור רחב של בעלי קרקע.
סיבות נוספות שעלו הן חוסר היציבות הממשלתית ואי יכולתן לשלוט, וכן מדינות המוצא של המהגרים ומדיניות ההגירה.
הסברים נוספים התייחסו ליחס התלות (Dependency Ratio, היחס בין האוכלוסייה שאינה בגיל העבודה לאוכלוסייה שבגיל העבודה) הגבוה, ולניעות הדמוגרפית (Demographic Transition, הירידה בשיעור הילודה והעלייה בתוחלת החיים במהלך מעברן של חברות מנחשלות למתפתחות ולמפותחות) הנמוכה; שהובילו לתלות בהון זר בשל רמת חיסכון נמוכה.
מ-1930 ואילך, צבירת ההון נפגעה בשל מדיניות תחליפי היבוא שגרמה ליבוא להתייקר, נתנה עדיפות לפיתוח תחליפים מקומיים, ופגעה ביכולת לייבא באותם מקרים בהם לא היה היצע מקומי של מוצרי השקעה; וזאת בניגוד לקנדה שעודדה צמיחה מוטת יצוא. בנוסף, המדיניות של ריבוי שערי חליפין לצד קיומו של השוק השחור והמכסים על היבוא תרמו את חלקם לפגיעה בהשקעות ולפריון העבודה הנמוך.
סימון מדינת מוצא
סימון מדינת מוצא על גבי מוצרים שונים נעשה במשך שנים רבות כדרך לקדם מכירות של מוצרים. במדינות שונות יש חוקים המחייבים סימון מדינת מוצא של מוצרים בנימוק שהדבר נדרש על מנת לאפשר לצרכן לבצע החלטה מושכלת לגבי הרכישה. עם זאת ישנם המבקרים חוקים אלו וטוענים שהם מטילים עלויות גבוהות על המשווקים, ללא תועלת מהותית לצרכנים. סימון מדינת מוצא נדרש גם במדינות מסוימות, בגלל הבדלי מיסוי בהתאם למדינת המקור.
השפעות על הצרכן
מחקר רב נעשה לגבי השפעת סימון מדינת מוצא על העדפות צרכנים, החל בשנת 1965. המחקר מצא העדפות של צרכנים לגבי מוצרים מסוימים ממדינות מוצא מסוימות אך הובעו דעות שונות לגבי היקף ההשפעה.
חיוב סימון מדינת מוצא
מקרה ראשון של חיוב סימון מדינת מוצא אירע לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר גרמניה חויבה לסמן את מוצריה המיוצאים כמיוצרים בגרמניה, כצעד עונשין.
בארצות הברית הוכנסה חובת סימון מדינת מוצא בשנת 1937, עבור מוצרים רבים. בשנת 2002 חוקק חוק להגנה על תוצרת חקלאית של ארצות הברית שבין השאר הרחיבה את החובה לסמן מדינת מוצא גם לבשר, פירות וירקות, פירות ים ומוצרי מזון אחרים, החל בספטמבר 2004 ולאחר דחייה נכנסו לתוקף החל מ-2009. בעקבות תלונות של קנדה ומקסיקו, קבע ארגון הסחר העולמי שדרישות הסימון נוגדות את הסכמי הסחר עליהן חתומה ארצות הברית, בכך שהן מטילות עול כלכלי כבד על תוצרת מיובאת וגורמות להעדפה של תוצרת מקומית, ללא שהן מספקות מידע מהותי לצרכן. בעקבות הקביעה של ארגון הסחר העולמי, שונו הדרישות כדי לדרוש סימון של המדינות בהן נולדו, גודלו ונשחטו, בהמות מהן יוצר בשר, ובכך לספק לצרכן מידע מפורט יותר המצדיק את העלות הנוספת של הסימון. בהחלטה עוקבת שנתנה באוקטובר 2014 קבע ארגון הסחר העולמי שגם דרישות אלו אינן מקובלות עליה.
מטרת הסימון
התומכים בסימון מדינת היעד של מוצרים טוענים שמדובר על מידע חשוב לצרכנים. לעומת זאת, מחקרים שצוטטו בידי ארגון הסחר העולמי טוענים שהדינמיקה של חיוב סימון מדינת מוצא דומה לדינמיקה של קביעת מכסים.
קביעת מדינת המקור
באזורי סחר שונים נקבעו כללים שונים לגבי היקף הייצור הנדרש במדינה מסוימת כדי שהיא תחשב למדינת המוצא. דיונים רבים התנהלו בארגון הסחר העולמי בניסיון לקבוע כללים אחדים לקביעת מדינת המקור.
השילוש הקדוש
השילוש הקדוש (ארמית: תְּלִיתִיוּתֶא קַדִישְׁתָּא, בכתיב סורי: ܬܠܝܬܝܘܬܐ ܩܕܝܫܬܐ; יוונית: Αγία Τριάδα, לטינית: Sancta Trinitas) הוא אמונת יסוד בנצרות אשר מתייחסת למהותו של האלוהים ולפיה, אף שקיים רק אל אחד, לאל שלוש פנים הזהות במהותן, אך כל אחת גם בעלת אישיות נבדלת ועומדת בפני עצמה – האב, האל הבן או הלוגוס האלוהי שהתגשם בבשר בישו, ורוח הקודש. השילוש הוא עקרון אמונה עליון כמעט בכל הכנסיות מאז המאה הרביעית, כשהחולקים על כך סומנו כמינים. יש כיום אך קומץ של קבוצות המגדירות את עצמן נוצריות ושוללות אותו, אם כי היתר בדרך כלל לא מקבלות אותן כלגיטימיות. השילוש מבוסס בין היתר על הכתוב בברית החדשה בספר מתי כ"ח:י"ט,. לפי הפרשנות הנוצרית האורתודוקסית, רעיון זה מופיע בבירור במקומות רבים בברית החדשה, בייחוד ברישומי ההטבלה של ישו בבשורה על פי לוקאס. עקרונות השילוש אושררו, בוררו ונוסחו על ידי הכנסייה במאה ה-4 ומאה ה-5 בתגובה לרעיונות כפירה שונים. העיסוק התאולוגי בשילוש הוסיף להעסיק את הזרמים הנוצריים השונים, בעצימות משתנה, מאז ועד ימינו.
כתבי הקודש והמסורת
משמעותה המילולית של המלה הלטינית Trinitas היא "איחוד של שלושה". ביטוי זה איננו מופיע אפילו באחד מתוך 27 ספרים שונים של הברית החדשה ולמעשה, נראה שלא היה קיים כלל עד שטבע אותו טרטוליאנוס בתחילת המאה ה-3. אף כי טרטוליאנוס טבע אותו, הוא עצמו לא האמין ברעיון השילוש, ובעקבות כך בחרה הכנסייה שלא להעניק לו את התואר "אב הכנסייה" או קדוש. המאמינים בשילוש הקדוש מסכימים כי הניסוחים והביטויים המודרניים הם פיתוחים מאוחרים יחסית, אך הם עדיין מאמינים כי דוקטרינה זו מופיעה באופן שיטתי לאורך התנ"ך ובמקורותיה האחרים של הכנסייה הנוצרית. על-פי הנצרות, אפשר לראות זאת בפרק י"ח בבראשית, כששלושה זרים נראים אל אברהם כשהוא יושב בפתח האוהל.
נוצרים רבים מוטבלים "בשם האב, הבן ורוח הקודש" (מתי 28:19). נוצרים אחרים מוטבלים "בשם ישו" (מעשי השליחים 2:38). כך, לרוב, מתחילים החיים הנוצריים, וההבנה הנוצרית את הגאולה: בהצהרה הנוגעת לשילוש הקדוש. בהטבלת ישו, מופיע השילוש:
למאמינים בעקרון השילוש, שלוש הישויות של השילוש התגלו בבת אחת, בהקשר של ההטבלה. "זאת האמונה של טבילתנו", הצהירה המועצה הראשונה של קונסטנטינופול, "זה מלמד אותנו להאמין בשם האב, הבן ורוח הקודש. לפי אמונה זו ישנה אלוהות אחת, כוח, וקיום האב, הבן ורוח הקודש".
האלוהים
התנ"ך מרומם את האמונה באחדות האל מעל לאחרים, ומזהיר נגד נטישתו, ונאמנות לברית. "שמע ישראל, ה' אלוהינו, ה' אחד" (דברים ו, 4), "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני" (דברים ה, 6), "ראו עתה כי אני אני הוא ואין אלוהים עמדי אני אמית ואחיה מחצתי ואני ארפא ואין מידי מציל" (דברים לב, 39), "ועתה ה' אלוהינו הושיענו מידו וידעו כל ממלכות הארץ כי אתה ה' לבדך" (ישעיהו לז, 20). כל ניסוח של סעיף באמונה שאינו מתאר את אלוהים כאחד, שמחלק את הפולחן בין אלים רבים, אינו חלק מהאמונה המוצגת בברית הישנה - התנ"ך.
כמו כן, גם בברית החדשה - "... אין אֱלִיל בָּעוֹלָם וְאֵין אֱלֹהִים בִּלְתִּי אֶחָד" (ראשונה לקורינתים ח' 4) המאמינים מוזהרים כי האלים האחרים מהם אינם אלים כלל, אלא תחליפים שאינם שווים לאלוהים המקורי. על פי הראיה של מאמיני השילוש, התפיסה הרווחת, רואה את האב ואת ישו כשתי ישויות הפועלות באופן נפרד. ההכרזה המרכזית והמכרעת של האמונה הנוצרית היא שיש מושיע אחד, אלוהים, וגאולה אחת - בישו הנוצרי. האלוהים הזה קיים בשלוש ישויות שונות. שלוש הישויות האלוהיות שוות ונצחיות, אמנם כל אחד מהם הוא אותו אלוהים, הבן כפוף לאב ורוח הקודש מתחת לבן. שלוש הישויות של אלוהים מצויות בהרמוניה מושלמת ומתפקדות בשיתוף פעולה.
יש שהתנ"ך מביא את המילה אחד במשמעות "בלבד", כפי שמובא בדברי הימים כ"ט, א': "ויאמר דוד המלך לכל הקהל שלמה בני אחד בחר בו אלהים נער ורך".
השילוש הקדוש בקרב ההטרודוקסים
בימיה המוקדמים של הנצרות היו גישות שונות לשילוש הקדוש ולסימטריה האפשרית בין שלושת מרכיביו. שלוש התנועות ההטרודוקסיות העיקריות הן האריאניות, המונופיזיטיזם והנסטוריאניזם, שהוכרזו כולן כמינות על ידי יתר הכנסייה מאות שנים טרם הקרע בין אורתודוקסים לקתולים.
התנועות המונארכיאניסטיות
המונארכיאניזם הייתה תפיסה תאולוגית שקינאה למונותיאיזם בנצרות והדגישה את אחדותו של האל. מתוך המונארכיאניזם צמחו שתי תנועות שונות מאוד, האדופציאניסטים והמודליסטים. תנועת האדופציאניסטים טענה כי ניתן לראות בישו אל רק במובן שכוח או השפעה של האלוהים נחו על אישיותו האנושית, כלומר אימוץ של ישו על ידי האלוהים ומכאן נגזר שמה של התנועה. התנועה המודליסטית, אשר עיקר פעילותה במאה השלישית, דבקה באדיקות בתפיסה המונותאיסטית וראתה באל ובאב דמות אחת. המודליסטים שללו את התמידיות של שלוש הישויות שבשילוש וטענו כי ההבדלים באלוהות היו ארעיים בלבד. התנועה המודליסטית ראתה את ההבדלים בתוך השילוש כצורות הבעה של האלוהות ולא כפרסונות נפרדות והכירה רק בישות אלוהית אחת אשר פועלת בזה אחר זה כיוצרת, כגואלת וכמקדשת. לפי התפיסה המודליסטית מופיע האל האב בעולם הזה כבן ולכן טענו מתנגדיהם כי פירוש הדבר שאלוהים האב סבל ומת (ומכאן נגזר שמם במערב, פטריפסיאנים, "[הדוגלים] בסבל האב".). נציגיה הבולטים של התנועה המודליסטית היו נואטוס, פרקסייאס וסבליוס (ממנו נגזר שמם במזרח, סבליאנים). התנועה המודליסטית לא הצליחה מעולם להשיג הגמוניה בעולם הנוצרי ובקונסיל ניקאה ספגה מכה ניצחת.
המינות האריאנית
האריאניזם קרויה על שם אריוס, אשר נולד בסוף המאה השלישית. אריוס היה לובי במוצאו, גדל באנטיוכיה והפך ברבות הימים לכומר באלכסנדריה. אריוס החזיק באמונה, אשר את ניצניה ניתן למצוא עוד בראשית המאה השלישית, כי בנו של האלוהים אינו נצחי וכי האל האב יצר אותו מהאין לפני כל הדורות ככלי לשם בריאת העולם. ישו, על-פי תפיסתו של אריוס, אינו אלוהים מטבעו אלא ברוא האל ולפיכך ניתן לשינוי, הגם שבצורה שונה מכל שאר היצורים. אליבא דאריוס קיימת בתוך השילוש הירארכיה, כאשר מבין שלוש הישויות רק האב חסר ראשית וסיבה ואילו שתי הישויות האחרות נחותות מן האב, באו לעולם אחריו כתוצאה מבחירתו החופשית והן כפופות לו. אריוס סבר כי כבודו של ישו הואצל עליו על ידי אביו בשל צדיקותו החזויה מראש. גישתו של אריוס סחפה אחריה תומכים רבים, אשר לאו דווקא קיבלו את מלוא דעותיו של אריוס על השילוש. יש חוקרים הרואים בתנועה זו השפעה של פילוסופיות פגאניות ואילו אחרים רואים בה מאמץ של חלק מבני התקופה למנוע הפחתה באלוהותו המוחלטת של האל האב.
אריוס אומנם גונה על ידי הבישוף של אלכסנדריה, אלכסנדר, אולם גישתו המשיכה לסחוף אחריה אוהדים רבים ולעורר מחלוקות, עד שהקיסר קונסטנטין כינס אספה כנסייתית בניקאה בשנת 325 כדי ליישב את הוויכוח התאולוגי. מתנגדי אריוס בהנהגתו הרוחנית של אתנאסיוס, דיאקון של אלכסנדר בישוף אלכסנדריה, שתפסו את שלוש הישויות בשילוש כבו-זמניות וכזהות במהותם, יצאו וידם על העליונה. ניסוח ההצהרה של ניקאה עוצב על ידי מתנגדיו של אריוס והאריאנים הוכרזו ככופרים. האריאניזם לא חוסל בקונסיל של ניקאה ואף הצליח לגבור על מתנגדיו והפך למשך זמן מה לתפיסה המקובלת של השילוש. ניצחונה המוחלט של דוגמת השילוש האורתודוקסית הושג בקונסיל של קונסטנטינופול בשנת 381 אולם האריאניזם מצא לו תומכים חדשים בקרב השבטים הגרמניים ורק לאחר התנצרותם של הפרנקים בשנת 496 החל נעלם בהדרגה.
המינות הנסטוריאנית
הנסטוריאניזם היה גרסה קיצונית של גישת אסכולת אנטיוכיה, שחייבה את שלמות שני הטבעים שפעלו כאחד בישו ואת היות כל אחד מהם בלתי-תלוי במשנהו. מנסחו נסטוריוס, שמונה ב-428 לבישוף קונסטנטינופוליס, שלל ממרים הבתולה את התואר "מולידת האלוהים" (תאוטוקוס) שכן לתפישתו ילדה אך את ישו הגשמי שטבעו האלוהי פעל בתיאום מושלם אך במנותק. כמו כן, רק צדו האנושי של ישו סבל ומת על הצלב שכן הטענה שהמחצית האלוהית יכלה להתענות הייתה בחזקת כפירה. בדיעבד, התגלו כתבים של נסטוריוס שהעלו שדעותיו היו פחות הטרודוקסיות ממה שמקובל היה להציג בימיו. אבל סגנונו הבוטה הכעיס די מאנשי האמצע. אויבו קירילוס האלכסנדרוני הצליח להביא לנידויו ולגינוי ההשקפות האנטיוכיות ככלל בוועידת אפסוס.
המינות המונופיזיטית
אוטיכס, חניך האסכולה האלכסנדרונית (שעמדה בקוטב השני לאנטיוכיה וחייבה את הרצף והאחדות בין טבעי ישו), נחרד מהנסטוריאניות ופיתח את הטענה ששתי מהוויותיו של המושיע התמזגו והיו לאחת חדשה. ראיית ישו כיצור כלאיים, לא אדם ולא אל אלא משהו אחר, היטתה עתה את כף המאזניים לטובת האנטיוכיים שהושפלו באפסוס. בסיועו של לאו בישוף רומא מן המערב הם השתלטו על ועידת כלקדון שנערכה ב-451 והפכוה למסע גינוי והוקעה נגד המונופיזיטיות. שם נקבעה ההגדרה הכריסטולוגית המקובלת בבסיסה עד ימינו, לפיה לישו היו שני טבעים מושלמים, אלוהי לגמרי ואנושי לגמרי. אף שכנסיות המזרח לא נסחפו אחרי המינות של אוטיכס, הן בכל זאת ראו בהחלטת כלקדון פנייה מסוכנת לנסטוריאניזם ולא קיבלו אותה. כך נוצר קרע בינן, שדגלו במיאפיזיטיות (גישה שונה ומרוככת בהרבה ביחס למונופיזיטיות), לכל היתר שקיבלו את הדיופיזיטיות.
דון לני-גבאי
ביוגרפיה
נולדה בשם דון טאוס לני בתל אביב. בתה של השחקנית והמדבבת יפה גבאי.. לה אחות צעירה ששמה טומיקה לני-גבאי וגם היא מדבבת ושחקנית, שהייתה קצינה בקבע. בנוסף יש לה שני אחים גדולים.
לני-גבאי החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 4, אז שיחקה בהצגה בתיאטרון הילדים של אמה. באותה תקופה גם החלה קריירת דיבוב. בגיל 7 גילמה את הדמות הראשית, יעל, בהצגת הילדים "הבית של יעל". בנעוריה המשיכה לגלם תפקידים בהצגות שונות בתיאטרון עד גיל 16, וכן עסקה בדיבוב תוכניות טלוויזיה וסרטים מצוירים, בהן ויטץ' (את הדמות אירמה), בובובו-בו בו-בובו (את הדמות ביוטי), פוקימון (את הדמות מיי), דיג'ימון (דמויות שונות), בובספוג מכנסמרובע (את הדמות פרל), סופר פיג (את הדמות פרודנס פלום) ושאמן קינג (את הדמות אופצאצ'ו).
את שירותה הצבאי עשתה כמש"קית ת"ש. ובמהלכו, שילבה הופעה בפסטיגל, בעונה השלישית של הסדרה "השמינייה" ובשנת 2007 אף החלה לעבוד כמנחה בערוץ הילדים. בשנת 2008 השתתפה ב"תפוס ת'פסטיגל" וזכתה יחד עם המנחה טל מוסרי במקום הראשון, בשירם "ראש בראש". במקביל לעבודתה בערוץ שיחקה בתוכנית "כוונות טובות" ששודרה בערוץ 2, וכן בתפקידי משנה בסדרות ערוץ הילדים "הפיג'מות" ו"האי". ב-2009 הופיעה בסדרות ערוץ הילדים כגון "האחים דה גמה", "מנדלבאום בלש פרטי" ובמופעי הקיץ של "עיר ערוץ הילדים".
בשנת 2009 השתתפה לני-גבאי ב"פסטיבל שירי הילדים" לצד דנה פרידר, דפנה דקל, טל מוסרי ועוד, והמשיכה להנחות בערוץ הילדים. בין השאר הנחתה ב-2010 את התוכנית "המלאכיות של צ'ובה" בערוץ הילדים, לצד עדי הימלבלוי. ב-2011 שיחקה לצד יון תומרקין, טל מוסרי, רוני דואני ומיקי קם במחזמר לחנוכה המבוסס על הסרט "שכחו אותי בבית". בנוסף באותה שנה השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור".
בתחילת ינואר 2012 פרשה מערוץ הילדים לאחר כ-5 שנים בערוץ.
ב-2012 השתתפה במחזמר לחנוכה המבוסס על הספר "מסביב לעולם בשמונים יום", לצד אריה מוסקונה ויוליה פלוטקין. באותה שנה גם השתתפה בשעשועון "לעוף על המיליון" בערוץ 10. ב-2013 דיבבה את דמותה של שגית, בסדרת הילדים "שגית המושגית", ששודרה בערוץ הראשון. ב-2014 החלה להנחות את התוכנית "אולפן הילדים" בערוץ 20. בסוף 2016 הנחתה את התוכנית "הכיתה של ישראל" בערוץ Zoom. במקביל גילמה את דמותה של מולאן בהצגה לילדים "האגדה על מולאן" שהוצגה בתיאטראות בסוף 2016. משחקת בתיאטרון אורנה פורת בהצגות "מורה לחיים" ו"מולאן". בשנת 2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה "סברי מרנן" בתפקיד שי דר. ב-2021 היא דיבבה לעברית את זואי בסרט האנימציה "ברבי: יחידת הריגול".
חיים אישיים
ב-2019 נישאה לעופר רוטנברג, לאחר כארבע שנים של זוגיות, והם הורים לשתי בנות. מתגוררת בתל אביב.
הזמן האטומי הבין-לאומי
ב-1967 הוגדרה השנייה כמשך הזמן שבו מתרחשות 9,192,631,770 תנודות של אטומי היסוד צסיום-133.
הזמן האטומי הבין-לאומי סונכרן עם הזמן הבין-לאומי (UT1) ב-1 בינואר 1958. אך מכיוון שהזמן הבין-לאומי מבוסס על זמן הסיבוב של כדור הארץ, הסנכרון הופר במרוצת השנים.
הזמן הבין-לאומי המתואם (UTC) מסונכרן עם הזמן האטומי בסטייה קבועה של מספר שלם של שניות (37, החל מ-31 דצמבר 2016) על מנת לשמור על הקשר בינו לבין הזמן הבין-לאומי.
לשכת ראש ממשלת ישראל
לשכת ראש ממשלת ישראל (מכונה לעיתים גם "הכוורת") היא מערך אנשים או פמליה, המסייעת לראש הממשלה בניהול סדר יומו, ומרכזת את כלל ההיבטים בעבודתו.
אין להתבלבל בינה לבין משרד ראש הממשלה שהוא ישות מסודרת על פי חוק, שאחראית על משרד-העל הממשלתי בראשו עומדים ראש הממשלה ומנכ"ל המשרד, כמו גם גופים נוספים (כמו מזכירות הממשלה, המזכירות הצבאית לראש הממשלה, המטה לביטחון לאומי, המטה החברתי כלכלי, המועצה הלאומית לכלכלה) שאינם חלק מלשכת ראש הממשלה.
בראש הלשכה, עומד ראש הסגל, הידוע גם כראש לשכת ראש הממשלה.
תיאור תפקידה
לשכת ראש הממשלה מנהלת את שגרת יומו של ראש הממשלה ואת עבודתו השוטפת. בראשה עומד ראש הלשכה המנהל את לוח הזמנים של ראש הממשלה, ומשמש כאיש הקשר בין ראש הממשלה לבין גורמים שונים במשרד ובקואליציה. לשכת ראש הממשלה כוללת את מנהל הלשכה, עוזרים וצוות מזכירות. ללשכה כפופים יועצי ראש הממשלה בנושאים השונים. עם זאת, עבודתם המקצועית של יועצי ראש הממשלה בתחומים כלכליים חברתיים מלווה על ידי מנכ“ל משרד ראש הממשלה.
לשכת ראש הממשלה בשיח התקשורתי
לרוב כאשר מתפרסם באמצעי התקשורת ובעיתונות בנוגע לאירועי היומיום בנושא מדיניות או מהלכי מסוימים "מלשכת ראש הממשלה נמסר בתגובה..." או "תגובת לשכת ראש הממשלה" לרוב תגובה זו משקפת את עמדת המדינה ולבטח ממשלת ישראל.
מבנה לשכת ראש הממשלה
לפי סעיף 02.511 בתקשי"ר (תקנון שירות המדינה) מפורטים משרות במטה ראש הממשלה.
סוגי משרות
החלוקה הפנימית של משרות האמון האישיות של ראש הממשלה היא: 38 משרות אמון בלשכת ראש הממשלה, שמונה משרות אמון אישיות במועצה הלאומית לכלכלה ושתי משרות אמון אישיות במעון ראש הממשלה. נכון למועד כתיבת שורות אלו, כל המשרות במועצה הלאומית לכלכלה, למעט משרת ראש המועצה, הומרו למשרות מקצועיות.
לשכות ראשי ממשלה לשעבר
לפי סעיף 02.511 בתקשי"ר (תקנון שירות המדינה) קיימות שלוש משרות בלשכות של ראשי ממשלה לשעבר:
אלן סמית' (1962)
אלן מרטין סמית' (באנגלית: Alan Martin Smith; נולד ב-21 בנובמבר 1962 בהוליווד, ווסטרשייר) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
סמית' החל את הקריירה במועדון אלבצ'רץ' החובבני, ושיחק שם עד שחתם בלסטר סיטי ביוני 1982. בעונתו הראשונה הוא הבקיע 13 שערים כששיתף פעולה בהתקפה עם גארי לינקר, והמועדון הצליח להעפיל לליגה הבכירה (כיום הפרמייר ליג). הוא שיחק בלסטר במשך חמש עונות, והבקיע 84 שערים ב-206 משחקים.
ב-1987 סמית' עבר לארסנל של המאמן ג'ורג' גרהאם תמורת 850,000£, והבקיע שלושער כבר במשחקו הרביעי עבור המועדון. יכולת הבקעת השערים של סמית' התייצבה בעונת 1988/1989, והוא הבקיע 22 שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים. השער החשוב ביותר מבין השערים שהבקיע היה במשחק האחרון של העונה, נגד ליברפול באצטדיון אנפילד; תוצאה המשחק הייתה צריכה להיות 2 - 0 לכל הפחות על מנת שהאליפות תהיה של ארסנל, וסמית' הבקיע את השער הראשון כאשר בדקה ה-90 מייקל תומאס מבקיע את השני.
סמית' זכה עם ארסנל באליפות בעונת 1990/1991 כשהוא מבקיע 22 שערים, ובמקביל שיחק לראשונה במדי נבחרת אנגליה. הקריירה הבינלאומית של סמית' הייתה פחות מוצלחת, והוא השתתף במדי נבחרתו ב-13 משחקים שבהם הבקיע שני שערים. הוא שיחק בשני משחקים ביורו 1992, ובהם הבקיע את שעריו היחידים בנבחרת; במשחק האחרון של הטורניר הוא נכנס כמחליפו של הקפטן גארי לינקר, שהופיע בפעם האחרונה במדי נבחרת אנגליה וניסה להשתוות לבובי צ'רלטון מבחינת מספר שערים. סמית' שיחק גם בארבעה משחקים במדי נבחרת אנגליה ב', והבקיע בהם ארבעה שערים.
סמית' המשיך להצליח בארסנל למרות הקריירה הבינלאומית המאכזבת; הוא היה חלק מהסגל שזכה בדאבל גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, אך לאחר הגעתו של איאן רייט ב-1991 הוא הבקיע פחות שערים ושיחק פחות. למרות זאת הוא המשיך להבקיע מדי פעם שערים מכריעים עבור ארסנל, כשהחשוב מביניהם היה השער היחיד של ארסנל בניצחון 1 - 0 על פארמה בגמר גביע המחזיקות של 1994.