cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב ביאליסטוק (1920)
רקע
הרגימנט הראשון של הדיוויזיה הלגיונית הראשונה גם הוא התקדם לעבר ביאליסטוק מכיוון דרום בעודו כובש את בוצ'קי, ביילסק פודלסקי וזבלודוב. בערב 20 באוגוסט מפקד דיביזיית הרגלים הלגיונית הראשונה הקולונל סטפן דונב-ביירנאקי הורה לחיילי רגימנט הרגלים הלגיוני לכבוש את ביאליסטוק, ואת הכבישים בהם הצבא הסובייטי השתמש עבור נסיגתו למזרח. הגנרל סטפן דונב-ביירנצקי הפקיד בידי גדוד הרגלים הראשון של הרגימנט, בפיקודו של יוזף מריאנסקי את המשימה לבצע את התקיפה. בסך הכל היו לכוחות הפולנים כ-2,000 חיילים. הכוחות הגיעו מכיוון זבלודוב ב-21 באוגוסט וכבשו את הכפר זווירקי, 14 קילומטרים דרומית לביאליסטוק. הם לכדו 100 שבויי מלחמה, אך כמה חיילים סובייטים הצליחו להימלט והזהירו את חיל המצב הסובייטי בביאליסטוק מפני הפשיטה הפולנית. הכוחות של בריגדת הרובאים ה-164 שהופנו להגן על פאתי העיר התקבצו באזור הליצקייה, סקריביצ'ה ודוילידי.
המצב בעיר ביאליסטוק טרם הקרב
לאורך חודש יולי 1920 הוועדה הפולנית המהפכנית הזמנית ניסתה לבסס שלטון קומוניסטי בעיר כחלק מהמטרה הסובייטית להפוך את פולין למדינה קומוניסטית. בראש הוועד עמדו קומוניסטים מנוסים, פעילים מהפכניים ידועים: יוליאן מרכלבסקי, פליקס דזרז'ינסקי, אדוארד פרוכניאק , פליקס קון ויוזף אונשליכט. במהלך ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי לכיון וורשה ביולי 1920 הסיגו הכוחות הפולנים את כוחותיהם והגנרל רומר, מפקד הארמייה השלישית, הורה לפנות את ביאליסטוק מכוחות פולניים בלילה שבין 27 ל-28 ביולי כאשר ביום זה הצבא האדום נכנס לביאליסטוק דבר שהיה אמור לבסס את השלטון הקומוניסטי בעיר ואכן, ב-2 באוגוסט החלה הוועדה בארגון עצרת באזור ארמון ברניצקי והכרזת המניפסט המהפכני. לקראת הקרב אף ניסו השלטונות הפרו-סובייטיים לעבות את סדר הכוחות ביחידות מקומיות שיגנו על העיר מפני תקיפה פולנית וקבעו את מטה המפקדה ברחוב קילינסקייגו 23.
סדר הכוחות
הצד הפולני כלל את רגימנט הרגלים הראשון בפיקודו של קפטן זיגמונט ונדה. הרגימנט הורכב מהגדוד הראשון בפיקודו של יוזף מריאנסקי, הגדוד השני בפיקודו של אוגולסקי והגדוד השלישי בפיקודו של וונסיק. הרגימנט היה כפוף לבריגדת הרגלים הראשונה בפיקודו של אדמונד קנול-קוונאצקי  שבעצמה הייתה כפופה לדיוויזיית הרגלים הלגיונית הראשונה  בפיקודו של סטפן דונב ביירנאצקי.
הצד הסובייטי כלל את בריגדת הרובאים ה-164 ששהתה בעיר בעת תחילת הקרב ואשר כללה שלושה גדודי רובאים (490, 491 ו-492) והייתה כפופה לדיביזיית הרובאים ה-55. במהלך התקפת הנגד הסובייטית הצטרפו הארמייה ה-16 בפיקודו של סולוהוב אשר כללה חמש דיוויזיות רובאיות (2, 8, 10, 17 ו-27) כמו גם שרידים של הארמייה ה-3 בפיקודו של ולדימיר לזרביץ' מכיוון מערב.
זירת הקרב
על אף היותה של ביאליסטוק עיר לא גדולה באופן יחסי (מנתה לא יותר מ-100,000 תושבים בתקופה זו), היא היוותה צומת תחבורתי, כלכלי ואסטרטגי חשוב. מספר כבישי אורך ורוחב עברו דרכה כמו גם היותה תחנה על קו הרכבת ורשה-סנט פטרבורג. מבחינה כלכלית העיר נהנתה מצמיחה מהירה לאורך המ-19 ונודעה כ"מנצ'סטר של הצפון" והוקמו בה מספר מפעלי טקסטיל. בנוסף לכך שכנו בעיר מספר בסיסי צבא, ירושת צבא האימפריה הרוסית. בסביבת ביאליסטוק היו מספר מכשולים הגנתיים טבעיים. מדרום וממערב, העיר הייתה מוגנת על ידי נהר נרב, ומצפון על ידי נהר הסופרשל. שני מכשולי המים הטבעיים הללו הקלו על חסימת נתיבי תחבורה ממערב למזרח ומצפון לדרום. העיר עצמה ממוקמת על שטח גבעתי מעט בין הנהרות ביאלה ובז'אנטרקה. אלה לא היוו מכשול רציני כיוון שלא היו קשים לעבירה. הגבעות שמסביב איפשרו לבנות עמדות הגנה בשטח ליחידות חי"ר וארטילריה. נקודות אלה גם היוו פוטנציאל לשמש כנקודות תצפית. מתחמי היער שמסביב שימשו את שני הצדדים כדי לטשטש את ריכוז כוחותיהם. מבנן העיר הקשה על הלחימה: בנוסף לצירים המרכזיים שהיו ארוכים ורחבים דיים, בביאליסטוק היו גם הרבה רחובות צרים ומתפתלים שהקשו על שיירות צבאיות לנוע בחופשיות, דבר שהוביל לקרבות פנים אל פנים עם יחידות קטנות כגון חוליות או מחלקות. מאפיין נוסף של העיר היה שרובה כללה מבנים העשויים מעץ, רגישים מאוד לשריפות שנגרמו מירי ארטילריה התנגשויות של חילות רגלים או הצתות חבלה.
הקרב
ב-22 באוגוסט, בשעה 2:00 לפנות בוקר, החלה תנועת הכוחות הפולניים מכיוון דרום לכיבוש ביאליסטוק. הכוחות יצאו מהכפר זווירקי בעוד שהמפקדה נקבעה בכפר פרוטאסי. במהלך עצירת תדרוך בקוריאני, הורה מפקד הרגימנט, מייג'ור זיגמונט וונדה (שהחליף זמנית את הקולונל לייטוננט יאן קרושבסקי) , פקודה לכבוש את העיר:
כוחות של הפלוגה השלישית של הגדוד הראשון של הרגימנט בפיקודו של סגן משנה יוזף הראסימוביץ' נתקלו בשעה 5:30 לפנות בוקר באש סובייטית מסיבית בכניסה הדרומית לעיר, בפאתי אזור דוילידי וסקורופי. לקראת המתקפה הפולנית הורה מייג'ור וונדה לשתי פלוגות שתפעלנה בתנועת מלקחיים: הפלוגה הראשונה בפיקוד סגן משנה מיצ'יסלב לפצקי תוכננה לתקוף מכיוון מערב והפלוגה הרביעית של סגן משנה תאופיל נוביצקי מכיוון מזרח. מכה זו אילצה את החיילים הסובייטים לסגת אל תוך העיר. עם עלות השחר, פרצו יחידות של הרגימנט הראשון את קו ההגנה הסובייטי ובשעה 7:00 בבוקר נכבשה העיר.
במקביל, יחידות של הארמייה ה-16 והארמייה ה-3 של הצבא הסובייטי צעדו גם הן לעבר העיר לאחר הפסדם בקרבות שקדמו לקרב זה. אחרי השעה 8:00 בבוקר התקרבו כוחות של הארמייה ה-16 וחלק מהארמייה השלישית לביאליסטוק מכיוון העיר לאפי, לאורך מסילת הרכבת. לאחר מאבק שארך שעתיים הסתערו הכוחות הסובייטיים על עמדות פולניות במערב העיר, אזור Nowe Miasto וסטארושיילצה של ימינו. הכוחות הפולניים שבינתיים תחמושתם אזלה, נדחקו אל תוך מרכז העיר. קפטן מריאנסקי ארגן את כוחותיו והוציא אותם להתקפת נגד שבה נשבו כאלף חיילים סובייטים. מעט לפני השעה 13:00 בצהריים תקפו שוב יחידות סובייטיות את הכוחות של אחת ממחלקות הרגימנט הראשון שלא הצליחה לרענן תחמושת ותפסו מידם גבעה בקצה המערבי של העיר. בתגובה, מייג'ור זיגמונט וונדה הוביל את כוחותיו למתקפת נגד ובכך הפולנים החזירו העמדות שנפלו לידי הסובייטים.
השלב השני בקרב החל בסביבות השעה 14:00 כאשר התקבצו מכיוון מערב שרידים נוספים של הארמייה ה-16 בפיקודו של ניקולאי סולוהוב וביניהם דיוויזיית הרובאים ה-27 בפיקודו של וויטוט פוטנה שהייתה בין היחידות שנותרו לארמייה ה-16 הנסוגה וכמו כן חלק מהארמייה השלישית בהובלת ולדימיר לזרביץ'. באותה העת כוחות פולנים איישו עמדות באזורי מערב העיר, ויסוקי סטוצ'ק, מרצ'וק, בז'נטארניה, סטארושיילצה ותחנת הרכבת הראשית. המתקפה החלה בשעה 15:00 כאשר כוחות של הרגימנט הראשון הפולני הותקפו בעיבוריה המערביים של העיר באזור סטארושיילצה ובז'נטארניה על ידי הכוחות הסובייטים. חיילי הצבא האדום השתלטו על תחנת הרכבת הראשית ועל תחנת הרכבת "פבריצ'נה" והאזורים סביבן, הדפו את הכוחות הפולניים והבקיעו לעבר מרכז העיר שם התרחשה לחימה עזה.
שלבו השלישי והמכריע של הקרב היה המתקפה הפולנית המחודשת אשר קרתה בשעות בערב, עת תגבורת של כוחות הפולנים שהגיעו מכיוון דרום במטרה לכבוש מחדש את העיר. במקביל, גדוד הפרשים ה-27 פרץ מצפון, מכיוון דובז'ינייבו. קרבות רחוב וחיכוכים אינטנסיביים התרחשו בסביבות השעה 18:00 בערב במרכז העיר וחלקה הדרום-מערבי, בין היתר ברחובות סוסנובה (כיום סוסנובסקייגו), ירוזולימסקה (כיום קלינובסקייגו), מלינובה, סוראסקה, מזובייצקה, ורסלסקה (כיום אקדמיצקה), לגיונובה, מיצקייביצ'ה, שיינקביצ'ה, ורשאבסקה ופאלאצובה, בקרבת ארמון ברניצקי וכיכר קושצ'יושקו. חיילים בפיקודו של קפטן מריאנסקי, התגוננו בבניין מועצת העיר ברחוב ורשאבסקה. בקרבת מקום, בצומת הרחובות ורשאבסקה ופאלאצובה נהרג קפטן מריאנסקי מאש סובייטית במהלך הקרבות. הקרבות הסתיימו בסביבות השעה 22:00 בלילה עת גורשו כיסי ההתנגדות הסוביטיים האחרונים.
דובר הקרמלין
דובר הקרמלין הוא מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה (ברוסית: Пресс-Секретарь Президента Российской Федерации) ומשמש כדוברו של נשיא רוסיה. תפקיד זה נחשב לאחד הבכירים ביותר בצוות העובדים של הקרמלין.
סמכויות
תפקידו העיקרי של הדובר הוא הצגת סדר יומו ועמדת של הנשיא בפני התקשורת, כמו גם ארגון מסיבות עיתונאים נשיאותיות. המידע הנמסר לתקשורת כולל תקציר של סדר היום של הנשיא, עם מי נפגש הנשיא באותו יום ועמדת הקרמלין בנוגע לאירועים שונים.
דובר הקרמלין אחראי להפקת אירועי תקשורת של שו"ת ומסיבות עיתונאים שנתיים של הנשיא המשודרים בשידור חי בטלוויזיה.
עסקי אוויר
עסקי אוויר (ביידיש: לופט געשעפט; בגרמנית: Luftgeschäft) הוא כינוי גנאי לעסקים לא יצרניים המבוססים על סחר במוצרי הון לא פיזיים. השם מרמז על על פרנסה שאינה כוללת עבודה בעלת תועלת ואף טפילות. פרנסה מעסקי אוויר הוא אחד הסטראוטיפים שיוחסו ליהודי גלותי שהוצב כנגד היהודי החדש שעוסק בחקלאות ותעשייה.
שימוש בביטוי
דב בר בורוכוב תיאר את המבנה התעסוקתי של יהדות אשכנז כ"פירמידה הפוכה": בסיס צר בו יהודים מועטים עוסקים בפעילות יצרנית בתחומי התעשייה וחקלאות. מעליו החלק העליון והרחב הכולל את רוב היהודים העוסקים בעסקי אוויר שונים, בעיקר מתווכים, סוחרים ומלווים בריבית.
בעברית ישראלית הביטויים "לופט גשעפט", "עסקי אוויר" ו"עבודות חרטא" (Bullshit Jobs) שימשו בעבר ועדיין משמשים במידה פחותה ככינוי גנאי לעיסוקים שונים, בין היתר: עריכת דין, השקעות בשוק ההון ובבורסה לניירות ערך, עסקי מסחר ופיננסים לסוגיהם, שיווק רשתי, השקעה במטבע וירטואלי.
לדוגמה, יש המשווים בין איש העסקים נוחי דנקנר וקבוצת אי די בי חברה לאחזקות לבין התעשיין סטף ורטהיימר וקבוצת ישקר, כדי להמחיש את ההבדל בין עסקי אוויר לבין תעשייה יצרנית.
חברה ישראלית מכרה כגימיק בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, קופסאות שימורים הדומות לקופסאות סרדינים ובהן אוויר בלבד, ועליהן כתוב (באנגלית) – "אויר טהור מארץ הקודש". היצרן על פי הכתוב היה חברת "לופט געשעפט" (עסקי אויר). המוצר נחל הצלחה בקרב חנויות התיירים.
הר סוס
הר סוס (באנגלית: Mount Suess) הוא הר בולט וגבוה, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,127 מטרים מעל פני הים; הר סוס הוא ההר ה-2,043 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי משלחת החקר האנטארקטית הבריטית (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909.
מקור השם
ההר נקרא על שם אדוארד סוס (Eduard Suess), שהיה גאולוג וחוקר מאובנים אוסטרי.
דולאפו אדלקה
דולאפו אדלקה (באנגלית: Dolapo Adeleke; נולדה ב-6 בספטמבר 1990), הידועה גם בשם לוואלה די היא במאית קולנוע ניגרית ומייסדת חברת ההפקות הניגרית: Doreen Media Africa.
ביוגרפיה
אדלקה נולדה ב-6 בספטמבר 1990 במדינת קאנו. היא החל לכתוב בגיל מוקדם, והוצאה לאור שני ספרים טרם לימודיה באוניברסיטה. היא למדה והתחנכה בעיר לאגוס, והיא סיימה תואר ראשון בלימודי תקשורת המונים מאוניברסיטת Covenant ב-2011.
קריירה
אדלקה ייסדה את חברת Doreen Media Africa ב-2014. ב-2016, היא הקימה את ערוץ הטלוויזיה LowlaDee TV. בריאיון לעיתון ThisDay עם העיתונאי בוסאיו אדיוקה הצהירה לראשונה בעיתון כי היא החלה לביים סרטים בגיל 21. ב-2016, הפיקה את סדרת הטלוויזיה המצליחה This is It אשר זכתה ללמעלה מ-300,000 צפיות, וקיבלה ביקורות נלהבות ושבחים רבים. ב-2012, היא נכללה ברשימת האוונגרד של היוצרים הניגרים הצעירים והמצליחים ביותר בתעשייה.
פילמוגרפיה
שרה חסן ששיחקה בסרט Plan B קיבלה פרס קולנוע קניאתי כשחקנית הטובה ביותר.
ז'אן קרניצ'ניק
ז'אן קרינצ'ניק (בסלובנית: Žan Karničnik; נולד ב-18 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת המגן הימני בבלם בצליה.
קריירת מועדונים
קרינצ'ניק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דרווגראד ובגיל 19 הצטרף לראדלייה אוב דראווי מהליגות הנמוכות במדינה.
בקיץ קרינצ'ניק חתם במריבור, בה שיחק לרוב בקבוצת המילואים. ב-14 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-1 לאלומיניג'.
ב-15 בינואר 2022 קרינצ'ניק חתם בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית.
ב-1 בינואר 2023 חזר לסלובניה והושאל לצליה עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
ב-10 באוגוסט 2021 קרינצ'ניק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בניצחון 0-4 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אברהם וולף יאסני
אברהם וולף יַאסְני (ציפֶּרמן) (על פי רוב: א. וולף יאסני; ביידיש: אברהם וואָלף יאַסני (ציפּערמאַן); בפולנית: Abraham Wolf Jasny (Cyperman)‎; 1893, זֶ'לֶכוב, האימפריה הרוסית – 5 בפברואר 1968, תל אביב) היה עיתונאי, סופר, מסאי, פובליציסט והיסטוריון חובב יידי פולני-ישראלי. פעיל סוציאליסטי, איש לודז', שעלה לישראל לאחר קום המדינה. פרסם ביקורת תרבות וספרות, מחקרים על שואת יהודי לודז', וערך ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה.
ביוגרפיה
אברהם וולף יאסני (ציפרמן) נולד בשנת 1893 בעיירה זֶ'לֶכוב (ביידיש: זשעלעכאָוו; בפולנית: Żelechów) שליד לודז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין), בנם של שמחה יהודית ולייביש פסח. בגיל 11 עזב את העיירה ועבר להתגורר אצל דודו בלודז', ועבד כשוליית אורג. כשהיה נער בן 16 היה פעיל בחוגים בלתי-לגאליים של "הבּוּנְד", תנועת הפועלים היהודית, ונאסר לזמן-מה על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בגין פעילותו. לאחר מכן היה ממייסדי הסתדרות הנוער של הבונד בעיר, "צוּקוּנְפְט" ('עתיד'). את דרכו העיתונאית החל ב-1913 ככתב-קורספונדנט בלודז' של העיתון "אונדזער צייט" ('זמננו') של הבונד, שיצא בסנקט פטרבורג (חתם בשם העט 'צ. וו. אַבראַמאָוו').
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר עברה לודז' לשליטת המדינה הפולנית החדשה, נאסר שוב (הפעם על ידי שלטונות פולין) ונשלח למחנה המאסר דוֹמְבּייה שליד קרקוב. לאחר שחרורו שב ללודז', ומ-1923 היה לכותב קבוע בעיתון הלודז'י "ניַיער פֿאָלקסבלאַט" בהמשך היה עורך המהדורה הלודז'ית של עיתון הבונד הורשאי "פֿאָלקס־ציַיטונג". באותו זמן היה ממשתתפיו הקבועים של העיתון "לאָדזשער וועקער" ('המעורר הלודז'י). במקביל הוסיף להיות פעיל בתנועה הסוציאליסטית. ב-1937 ראה אור ספרו הראשון, "געשיכטע פון דער יִידישער אַרבעטער-באַוועגונג אין לאָדזש" ('תולדות תנועת העבודה היהודית בלודז').
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסע מזרחה לברית המועצות. שם נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד. (המשטרה החשאית), נחקר בעינויים, ולבסוף נידון לשמונה שנות עבודת פרך במחנה כפייה בסיביר. רק בשנת 1946, לאחר תום המלחמה, שוחרר, ואז שב ללודז' שבפולין הקומוניסטית וחידש את פעילותו העיתונאית-ספרותית. הוריו, אחיותיו איידל ופֶרְל ושני ילדיו מרים ואלי נספו בשואה. בשנים 1946–1949 עבד במכון ההיסטורי היהודי בוורשה. פרסם מאמרים על תקופת השואה בעיתוני פולין "דאָס ניַיע לעבן", "פֿאָלקס־ציַיטונג", Nasze Słowo, "אַרבעטער ציַיטונג" ו"יִידישע שריפטן". בשנת 1948 פרסם יאסני בחוברת 1, 2 של הרבעון "בלעטער פאר געשיכטע" ('דפים להיסטוריה') של המכון היהודי ההיסטורי את מחקרו על גטו לודז' – "די ענדגילטיקע ליקווידאַעציע פֿון לאָדזשער געטאָ" ('החיסול הסופי של גטו לודז') (ראה אור גם בהוצאה נפרדת).
בארץ פרסם את הספר "די אויסראָטונג פֿון לאָדזשער יִידן / השמדת יהודי לודז’" (1950), ובשנות ה-60 ראה אור ספרו "די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג" ('תולדות יהודי לודז' בשנות השמדת-היהודים הגרמנית'), בשני כרכים. הספר זכה בפרס מטעם הקונגרס העולמי לתרבות יהודית באמריקה.
בנוסף היה בשנותיו בארץ עורכם של שישה ספרי יזכור לקהילות פולין שהוחרבו בשואה – הראשון בהם ספר זיכרון לעיירתו זֶ'לֶכוב. עבד על עריכתם של שני ספרי יזכור נוספים ("ספר גניוושוב" ו"ספר זגירז'"), אך נפטר בטרם סיים.
יאסני נפטר בחורף 1968 ממחלה ממארת ממושכת, בגיל 74. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון. הותיר אישה, חוה. בעת מותו שירתו בנו ובתו בצה"ל (בנו שירת כצנחן).
ארכיונו, ובו קטעי עיתונות, התכתבות וטיוטות בכתב יד של מאמריו, שמור בספרייה הלאומית.
מצעד האלבומים האירופאי
מצעד האלבומים האירופאי או מצעד 100 האלבומים המובילים באירופה (באנגלית: European Top 100 Albums) היה הגרסה האירופאית של מצעד הבילבורד 200 של בילבורד. המצעד פורסם ממרץ 1984 עד דצמבר 2010. המצעד התבסס על נתונים שנאספו על ידי הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית, מ-19 מדינות שונות באירופה.
מצעד האלבומים האירופאי התבסס על מכירות פיזיות ודיגיטליות של אלבומים. המצעד פורסם ופעל בדרך כלל, לפי מצעד הבילבורד 200. ספירת המכירות החלה ביום שני של כל שבוע והסתיימה ביום ראשון שלאחר מכן. המצעד נסגר לאחר שמשרדי מגזין הבילבורד בלונדון, הממלכה המאוחדת נסגרו.
הישגים
ב-30 ביוני 1986 יצא אלבום האולפן השלישי של מדונה True Blue, על ידי חברת התקליטים סייר רקורדס. היא עבדה עליו עם סטיבן בריי ופטריק לאונרד, תוך שהייתה שותפה בכתיבת כל השירים שבו. True Blue זכה להצלחה עולמית מיידית, והגיע למקום הראשון ב-28 מדינות ברחבי העולם, כולל אוסטרליה, קנדה, צרפת, גרמניה, בריטניה וארצות הברית. הוא שהה 34 שבועות רצופים בראש מצעד האלבומים האירופאי, זמן רב יותר מכל אלבום אחר בהיסטוריה. הוא הפך לאלבום הנמכר ביותר בשנת 1986, כמו גם האלבום הנמכר ביותר בשנות השמונים של אישה, ונותר אחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם מכירות של יותר מ-25 מיליון עותקים ברחבי העולם.
האלבום הראשון שכבש את פסגת מצעד היה Thriller של מייקל ג'קסון. האלבום האחרון שעשה זאת, היה Progress של טייק ד'את.
אמיר עבאס הוויידא
אָמִיר עַבָּאס הוויידא (בפרסית: امیرعباس هویدا; 18 בפברואר 1919 – 7 באפריל 1979) היה כלכלן, מדינאי וראש ממשלת איראן במשך 13 שנה תחת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, שאה המדינה האמפריאלית של איראן, לכאורה, זמן רב יותר מכל קודמיו וממשיכי דרכו בתפקיד זה.
לאחר המהפכה האיראנית ועלייתו של רוחאללה ח'ומייני לשלטון, הואשם הוויידא בבית המשפט של המהפכה האסלאמית ב"הפצת שחיתות מעל הארץ" (שחיתות שלטונית), "ביטוי מלחמה באלוהים" (ביצוע מודרניזציה ופעולות נגד הפלג השמרני במדינה אשר הביאו לתופעת חילון), ועוד. על כן הוצא להורג.
שנים ראשונות
אמיר עבאס הוויידא נולד ב-18 בפברואר 1919 בטהראן, שם קיבל את השכלתו הראשונית. הוא המשיך את לימודיו בביירות, בלבנון הגדולה דאז. בהמשך קיבל תואר שני במדעי המדינה ובכלכלה מהאוניברסיטה החופשית של בריסל ותואר דוקטור בהיסטוריה מאוניברסיטת סורבון בפריז.
עם שובו לאיראן החל את דרכו במשרד החוץ (1942). לפני שהפך לראש ממשלה, עבד בשגרירויות איראן בצרפת ובמערב גרמניה (1945-1947 ו-1947–1951, בהתאמה), שימש הנציב העליון של האו"ם לפליטים בז'נבה (1952-1956), שירת בשגרירות איראן באנקרה (1957), היה נציג חברת הנפט הלאומית האיראנית (1958-1964), וחבר משרד האוצר (1964).
עם הקמת מפלגת איראן החדשה ב-15 בדצמבר 1963 הפך הוויידא לסגן המזכ"ל הכללי שלה. מאוחר יותר החליף את המזכ"ל, חסן עלי מנצור, לאחר שהאחרון נרצח ב-21 בינואר 1965.
ראש ממשלה
הוויידא היה ראש ממשלת איראן מ-27 בינואר 1965 עד 7 באוגוסט 1977. במהלך תקופה זו דגל ברפורמה בחוק המס, בייצוב מחירים ובכוח רב יותר לרשויות המחוזיות והמקומיות, כל זאת במסגרת המהפכה הלבנה אשר הנהיג השאה.
תחת ממשלתו הצטרפה איראן לארגון האמנה המרכזית (ברית בגדאד) וקיימה משא ומתן עם ברית המועצות בנושא "הקמת בית חרושת לפלדה וצינור גז טבעי בין המדינות, כמו גם ניצול מכרות ברזל ופחם".
בשנת 1975 הוחלפה המערכת הרב-מפלגתית על ידי מפלגה אחת, מפלגת התחייה (רסתאח'יז), והוויידא נקבע ישירות למזכ"ל המפלגה ובכך נותר ראש הממשלה. לאחר פיטוריו כראש ממשלה ב-7 באוגוסט 1977, הפך לשר של בית הדין המלכותי, תפקיד ממנו פוטר גם כן ב-9 בספטמבר 1978.
באשר לחייו האישיים, הוויידא היה נשוי למשך חמש שנים ולא נולדו לו ילדים. נאמר כי היה חרוץ ואהב לקרוא. בנוסף לפרסית, דיבר אנגלית, צרפתית, גרמנית וערבית בצורה שוטפת. הוא אהב לשחק גולף וטניס, ולגנן.
משפטו והוצאתו להורג
ב-8 בנובמבר 1978 הורה השאה על מעצרו של הוויידא. לאחר נפילת המלוכה ב-11 בפברואר 1979, סוהריו שחררו אותו וברחו. הוא הסגיר את עצמו לרשויות החדשות של הרפובליקה האסלאמית לאחר המהפכה, והיה עצור כחודשיים.
המפגש הראשון במשפטו של הוויידא התקיים בבית המשפט של המהפכה האסלאמית, בארבעים וחמש דקות אחרי חצות ב-15 במרץ 1979. הרשויות לא הודיעו לו על תאריך ושעת המשפט. שישה שופטים ישבו על הספסל, יחד עם תובע אחד. הוויידא ביקש מהשופט היושב ראש, אייתוללה שדק כלקאלי, להסיר את התג הנושא את שמו שלו, שהוצמד לחולצתו בעזרת סיכת ביטחון, מכיוון שהיה ידוע בציבור. נשללה ממנו הזכות לקבל עורך דין. מפגש המשפט השני והאחרון התקיים בבית הדין המהפכני האסלאמי בשעה 14:30, ב-7 באפריל 1979 בנוכחותם של כמה עיתונאים.
בישיבת המשפט הראשונה קרא השופט הנשיא של בית הדין המהפכני לצדק האסלאמי את כתב האישום, והאשים את הוויידא בסעיפים הבאים:
על פי כתב האישום של התובע, הראיות שהוצגו נגד הוויידא היו כדלקמן: "פרוטוקולים מישיבות הקבינט והמועצה הכלכלית העליונה; עדותם של התובעים, כולל ד"ר עלי אסגר חאג' סייד ג'וואדי; מסמכים של הסאוואכ ומשרד ראש הממשלה; עדויותיהם של ד"ר מנוצ'הר אזמון, מחמוד ג'עפריאן, פרוויז ניכ-ח'אה, וקרובי הנאשם, וכן הודאתו שלו שהוא בונה חופשי ."
באחר הצהריים של 7 באפריל 1979, בית הדין המהפכני האסלאמי, לאחר שעה של התלבטות, כינה את אמיר עבאס הוויידא "משחית עלי אדמות" ו"בוגד באומה" וגזר עליו גזר דין מוות. הוא הוצא להורג בירייה בצהרי אותו היום.
The Boy Bands Have Won
'The Boy Bands Have Won, and All the Copyists and the Tribute Bands and the TV Talent Show Producers Have Won, If We Allow Our Culture to Be Shaped by Mimicry, Whether from Lack of Ideas or from Exaggerated Respect. You Should Never Try to Freeze Culture. What You Can Do Is Recycle That Culture. Take Your Older Brother's Hand-Me-Down Jacket and Re-Style It, Re-Fashion It to the Point Where It Becomes Your Own. But Don't Just Regurgitate Creative History, or Hold Art and Music and Literature as Fixed, Untouchable and Kept Under Glass. The People Who Try to 'Guard' Any Particular Form of Music Are, Like the Copyists and Manufactured Bands, Doing It the Worst Disservice, Because the Only Thing That You Can Do to Music That Will Damage It Is Not Change It, Not Make It Your Own. Because Then It Dies, Then It's Over, Then It's Done, and the Boy Bands Have Won' הוא אלבום האולפן ה-13 של להקת הפולק הבריטית צ'מבוומבה. האלבום, שידוע בשמו המקוצר The Boy Bands Have Won, יצא לאור ב-3 במרץ 2008, ושבר שיא גינס עבור שם האלבום הארוך ביותר, כשהוא כולל 865 תווים.
רקע
בדומה לשאר אלבומי התקופה, The Boy Bands Have Won עוסק בנושאים פוליטיים ועכשוויים, דוגמת פיגועי התאבדות, רשתות חברתיות, אבולוציה ודיכאון. האלבום הוקלט על ידי חברי הלהקה, וכמה זמרים נוספים, ששרו לצדם. האתר "AllMusic" העניק לאלבום ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
קיריל טרוסוב
קיריל טרוסוב (בגרמנית: Kirill Troussov; נולד ב- בסנקט פטרבורג) הוא כנר ומורה לכינור גרמני.
קריירה
בשנת 1990 ערך הופעת בכורה במוסקבה, עם התזמורת הרוסית הלאומית בניצוחו של ארנולד כץ. מאז ניגן קיריל טרוסוב עם תזמורות מובילות בעולם, בהן התזמורת הממלכתית של ברלין, תזמורת הגוונדהאוס, תזמורת פריז, התזמורת הלאומית של צרפת, האקדמיה של סנט מרטין בשדות, התזמורת הסימפונית של ווהאן, התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הסימפונית של במברג, התזמורת הרוסית הלאומית, התזמורת דל מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו, ורבים אחרים. הוא עבד עם מנצחים בעלי שם בינלאומי, בין היתר עם סר נוויל מרינר, דניאלה גאטי, לורנס פוסטר, ייז'י בלוהלאווק, דייוויד שטרן, כריסטוף פופן, ולדימיר ספיבקוב, מיקו פרנק, קשישטוף אורבנסקי ולואי לאנגרה.
בשנת 2010 הוא החליף את גדעון קרמר בתיאטרון שאנז אליזה בפריז בקונצרט של תזמורת הלאומית של צרפת בניצוחו של דניאלה גאטי. הוא ניגן את קונצ'רטו לכינור מספר 1 של בלה בארטוק ואת "מוזיקה לכינור ותזמורת" מאת רודי שטפאן. הקונצרט הועבר בשידור חי ברדיו צרפת וזכה לשבחים רבים בעיתונות המוזיקה.
כסולן ומוזיקאי קאמרי ומורה, טרוסוב מוזמן באופן קבוע לפסטיבלים שונים בהם: פסטיבל ורבייה, פסטיבל מנוחין גשטאד, פסטיבל המוזיקה שלזוויג-הולשטיין, לודוויגסבורגר שלוספסטפילה ואקדמיית קרונברג בפרנקפורט. אולמות הקונצרטים שבהם הופיע כוללים את: הפילהרמונית הברלינארית וקונצרטהאוס ברלין, קונצרטחבאו באמסטרדם, ארמון הבוז-ארטס של ברוקס, תיאטרון שאטלט, תיאטרון שאנז אליזה והאודיטוריום של לובר בפריס, דה-דואלן ברוטרדם כמו גם אודיטוריו נסיונל דה מוזיקה במדריד.
בשנים 2011–2014 הוא היה עוזרו של פרופסור כריסטוף פופן בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן.
טרוסוב מעביר כיתות אמן לנגינה בכינור ולמוזיקה קאמרית בגרמניה ומחוצה לה. לעיתים קרובות הוא משתתף בפרויקטים באקדמיית קרונברג בפרנקפורט. בשנת 2013, הוא סייר בסין עם התזמורת הקאמרית של פסטיבל ורבייה, הסיור היה הצלחה אדירה. הוא ביצע את "ארבע העונות" מאת אנטוניו ויוואלדי ואסטור פיאצולה.
בנוסף לעבודתו כסולן ומורה, קיריל טרוסוב הוא גם מוזיקאי קאמרי ומשתף פעולה עם אמנים כמו יורי בשמט, גוטייה קפוסון, יוליה פישר, סול גאבטה, נטליה גוטמן, פרנס הלמרסון, דניאל הופ, מישה מייסקי, ג'וליאן קוונטין., יוליאן רחלין, היינריך שיף, דמיטרי סיטקובצקי, יוג'ה ואנג וכריסטיאן זכריה.
בשנים 2014, 2016 קיריל טרוסוב היה שופט בתחרות הבינלאומית שונפלד בסין.
דייוויד קייד
דייוויד קייד (באנגלית: David Cade, נולד ב-6 בנובמבר 1987) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ומפיק אמריקאי.
קריירה
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה ללא קרדיט, בסרט מילק משנת 2008. שנה לאחר מכן הופיע בסרט הקולנוע "Lament to Roswell".
בשנת 2010 התארח בסדרות הטלוויזיה סקראבס ו-"Steam Room Stories". באותה שנה שיחק בסרט "טיק". בשנת 2011 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה שקרניות קטנות. באותה שנה התארח בפרק בסדרה "Futurestates".
בשנת 2011 דיבב את קולו של ג'קסון בסדרת האנימציה "וונדי". בין השנים 2010–2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה ביג טיים ראש.
בין השנים 2013–2017 התארח במספר סדרות טלוויזיה. בשנת 2017 גילם את המפיק המוזיקלי טרי מלצ'ר בסרט הקולנוע "Bigger Than the Beatles". באותה שנה שיחק בסדרות הטלוויזיה "NCIS: לוס אנג'לס" ,"Training Day", בסרט הטלוויזיה "Fatal Defense" ובסרט הקולנוע "אורות הבמה".
בשנת 2019 שיחק בסרט אל תוך האפר.
אדווין לנדסייר
אדווין הנרי לנדסייר (באנגלית: Edwin Henry Landseer; 7 במרץ 1802 – 1 באוקטובר 1873) היה צייר ופסל אנגלי, הידוע היטב בזכות ציורי בעלי החיים שלו - במיוחד סוסים, וכלבים. עם זאת, עבודותיו הידועות ביותר הם פסלי האריות בבסיס עמוד נלסון בכיכר טרפלגר.
ביוגרפיה
לנדסייר נולד בלונדון, בנו של החרט ג'ון לנדסייר הוא היה עילוי שכשרונותיו האמנותיים הוכרו כבר בשלב מוקדם. הוא למד אצל כמה אמנים, כולל אביו, וצייר ההיסטוריה, בנג׳מין רוברט היידון, שעודד את לנדסייר הצעיר לבצע נתיחות כדי להבין היטב את שרירי בעלי החיים ומבנה השלד. חייו של לנדסייר היו שזורים באקדמיה המלכותית. בגיל 13 בלבד, בשנת 1815, הוא הציג שם עבודות. הוא נבחר כחבר בגיל 24, ואקדמאי חמש שנים מאוחר יותר בשנת 1831.
בשנת 1823 הוזמן לנדסייר לצייר דיוקן של ג'ורג'יאנה ראסל, הדוכסית מבדפורד. למרות היותה מבוגרת ממנו בעשרים שנה, נוצר רומן ביניהם.
הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1850, ונבחר להיות נשיא האקדמיה המלכותית בשנת 1866, אך הוא דחה את ההזמנה. בשלהי שנות השלושים לחייו סבל לנדסייר מהתמוטטות עצבים משמעותית, ובמשך שארית חייו היה מוטרד מהתמודדויות חוזרות ונשנות של מלנכוליה, היפוכונדריה ודיכאון, שהחמירו לעיתים קרובות על ידי שימוש באלכוהול וסמים. באחרית ימיו היציבות הנפשית של לנדסייר הייתה בעייתית, ולבקשת משפחתו הוא הוכרז מטורף ביולי 1872.
קריירה
לנדסייר היה דמות בולטת באמנות הבריטית של המאה ה-19, וניתן למצוא את עבודותיו בטייט בריטניה, במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בבית קנווד ובאוסף וואלאס בלונדון. הוא גם שיתף פעולה עם הצייר פרידריק ריצ'רד לי.
הפופולריות של לנדסייר בבריטניה הוויקטוריאנית הייתה משמעותית, והמוניטין שלו כצייר בעלי חיים היה ללא תחרות. חלק גדול מתהילתו - והכנסותיו - נוצר בעקבות פרסום הדפסים מיצירתו, רבות מהן על ידי אחיו תומאס. אחד מציוריו המוקדמים ביותר היה מקור למיתוס של כלבי הצלה סנט ברנרד בהרי האלפים, הנושאים על צוואריהם מארז קטן של ברנדי. (1820) הציור מראה שני כלבים העומדים מעל אדם שקבור חלקית בשלג. כלב אחד נובח כדי למשוך תשומת לב ואילו השני, לצווארו חבית מיניאטורית, מנסה להחיות את האיש על ידי ליקוק ידו.
עבודתו חצתה את גבולות המעמדות בבריטניה. רפרודוקציות של יצירותיו היו נפוצות בבתים של המעמד הבינוני, בעוד שציוריו היו פופולרי באצולה. המלכה ויקטוריה הזמינה תמונות רבות מהאמן. בתחילה התבקש לצייר חיות מחמד מלכותיות שונות. בשנה שקדמה לנישואיה, הזמינה המלכה דיוקן של עצמה, כמתנה לנסיך אלברט. הוא לימד את ויקטוריה וגם את אלברט לחרוט, וצייר דיוקנאות של ילדיה כתינוקות, בדרך כלל בחברת כלב. [ הוא גם צייר שני דיוקנאות של ויקטוריה ואלברט, בהם הוא היה אורח בעצמו. אחד מציוריו האחרונים היה דיוקן סוס בגודל טבעי, שהוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1873, שנערך משרטוטים קודמים.
לנדסייר היה קשור במיוחד לסקוטלנד, בה ביקר לראשונה בשנת 1824 שסיפקה לו דמויות ונופים לרבים מציוריו החשובים. אחד מהם הוא ציור של האייל - "מלך הגלן" (1851).
ציורי הכלבים של לנדסייר היו פופולריים מאוד עד שהשם לנדסייר נהפך לשם רשמי למגוון הכלבים הניופאונדלנדיים, שיש בהם שילוב של צבעי שחור ולבן. זה היה הסוג הפופולרי בציוריו של כלבי ההצלה. הציורים משלבים את התפיסה הוויקטוריאנית עם הרעיון הנפוץ של בעלי חיים אצילים המוקדשים למין האנושי, במסירותם ללא פשרות.
כמה מיצירותיו המאוחרות של לנדסייר, הם פסימיים במסריהם. אחד מהם מראה שני דובי קוטב שמשחקים בעצמות אנשים מתים ושרידים אחרים, ממסעו הארקטי הכושל של סר ג'ון פרנקלין. הציור נרכש במכירה פומבית על ידי תומאס הולוואי ותלוי בגלריית התמונות של רויאל הולוויי, אוניברסיטת לונדון.
פיסול
בשנת 1858 הממשלה הזמינה את לנדסייר לפסל ארבעה אריות ברונזה לבסיס העמוד של נלסון בכיכר טרפלגר, לאחר דחיית פסלי האבן שנעשו בידי תומאס מילנס. לנדסייר הסכים בתנאי שלא יצטרך להתחיל לעבוד עוד תשעה חודשים, והיה עיכוב נוסף כאשר ביקש שיסופקו לו עותקים של גבס של אריה אמיתי שהכיר שהיו ברשות האקדמיה בטורינו. הבקשה התבררה כמורכבת, והיציקות לא הגיעו עד קיץ 1860. האריות נוצרו באולפן קנסינגטון של קרלו מרוצטי, שגם התקין אותם. העבודה הייתה איטית בגלל מצב בריאותו של לנדסייר, ומערכת היחסים השברירית שלו עם מרוצטי. הפסלים הותקנו בשנת 1867.
מוות
מותו של לנדסייר ב־1 באוקטובר 1873 התבטא באבל כבד בבריטניה: חנויות ובתים הורידו את תריסיהם, דגלים התנופפו בחצי התורן, אריות הברונזה שלו בבסיס עמוד נלסון היו מכוסים עם זרי פרחים, והמוני אדם מלאו את מסלול הלוויה.
לנדסייר נקבר בקתדרלת סנט פול, לונדון.
אשף הבריחות
אשף הבריחות (בפולנית: Najmro. Kocha, kradnie, szanuje; "הקר ביותר. הוא אוהב, הוא גונב, הוא מכבד") הוא סרט קומדיה היסטורית פולני משנת 2021. הסרט מספר את סיפורו של זדז'יסלב נג'מרודזקי - פושע פולני, אשר נמלט 29 פעמים מבתי כלא שונים במדינה.
עלילה
זדז'יסלב נג'מרודזקי הוא מנהיג של כנופיה קטנה בפולין הקומוניסטית. הוא ואנשיו פושטים על חנויות כל-בו ושודדים מכוניות. המשטרה לוכדת אותו פעם אחר פעם, אולם הוא נמלט מהכלא שוב ושוב ושם ללעג ולקלס את רשויות החוק הפולניות. אולם אז זדז'יסלב מתאהב בתרזה, נערה הגונה שמנסה לגרום לו לחזור למוטב. לאחר שהוא נכנס לכלא פעם נוספת, תרזה מציבה אתגר בפניו. הוא ירצה את עונשו וימלא את חובו לחברה. היא מבטיחה לחכות לו עד שישתחרר.
יחסי איראן–בנגלדש
יחסי איראן–בנגלדש הם היחסים הדיפלומטיים בין בנגלדש לאיראן.
היסטוריה
איראנים רבים היגרו לבנגלדש לאורך ההיסטוריה בחיפוש אחר תעסוקה וכן כדי להפיץ את האסלאם. ב-1204 תועדה הגירה מסמרקנד ואספהאן, שהיו חלק מהאימפריה הח'ווארזמית.
סולטנות בנגל הייתה נקודת יעד למהגרים איראנים וטורקים. עם פרסית כשפה רשמית, בנגלגדש הייתה מוקד פופולרי לחוקרים פרסים, עורכי דין, מורים ואנשי דת.
השושלת הטימורית קיימה יחסים ענפים עם הקיסרות בבנגלדש.
סאחי סלמאט מאספהאן, מייסד משפחת האצולה פריטהימפסא היגר מהאימפריה הטימורית בשנת 1499.
בשנת 1950 השאה של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, ביקר לראשונה במזרח בנגל, שם שהה ארבעה ימים.
מלחמת העצמאות של בנגלדש
במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971, איראן עמדה לצד פקיסטן מבחינה פוליטית ודיפלומטית. איראן דאגה להתפרקות אפשרית של פקיסטן, שעלולה לגרום למתקפות נגד איראן על ידי מיליציות שונות מפקיסטן. נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עודד את איראן לשלוח אספקה צבאית לפקיסטן. בתחילת הסכסוך איראן סייעה לפקיסטן ובמיוחד לחיל האוויר הפקיסטני. לאחר שרבים מהמטוסים הפקיסטנים התרסקו, החליטו הטייסים הפקיסטנים שלא להמשיך בלחימה ולמצוא מקלט בבסיסי אוויר איראנים. כאשר פקיסטן קראה להפסקת אש חד-צדדית והכריזה על כניעה, הגיב השאה האיראני בקריאה להכנת הצבא האיראני לפלוש בכוח לפקיסטן ולספח את מחוז בלוצ'יסטן. ארצות הברית שלחה גם אספקה צבאית לפקיסטן וניתבה אותה דרך איראן.
יחסים מודרניים
היחסים הלכו והתפתחו בהדרגה בעת נשיאותו של אכבר האשמי רפסנג'אני, שהיה למנהיג האיראני הראשון שביקר בבנגלדש העצמאית בשנת 1995. גם ראש ממשלת בנגלדש, הסינה ואזד ביקרה באיראן וניהלה שיחות עם הנשיא מוחמד ח'אתמי. איראן סייעה לבנגלדש בחבילת סיוע לאחר שהציקלון "סידר" פגע במדינה ב-2007.
ממשלתו של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ביקשה להרחיב את הקשרים בין שתי המדינות, עם השקעה איראנית בתעשייה הבנגלדשית. בנגלדש תמכה גם בתוכנית הגרעין של איראן וטענה כי היא נועדה למטרות שלום.
באמצע 2007 ביקשה ממשלת בנגלדש את עזרת איראן בבניית תחנת כוח גרעינית בבנגלדש, על מנת לחזק את ייצור החשמל. גם שר הכוח, האנרגיה ומשאבי הטבע הבנגלדשי ביקש סיוע איראני לבניית בתי זיקוק נפט חדשים במדינה.
בנגלדש ואיראן דנו בעבר בשיתוף פעולה אפשרי בתחום הלחימה נגד הטרור.
קשרי מסחר
אמנם אין עסקאות בולטות וסחר רחב בין המדינות, אך נציגיהן קראו להרחיב את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות. בנגלדש ואיראן חתמו על הסכם סחר דו-צדדי ב-20 בפברואר 2001. מלבד זאת, קיים הסכם סחר מועדף שנחתם בשנת 2006.
בית הזיקוק המזרחי, בית הזיקוק היחיד בבנגלדש, נבנה בסיוע איראני.
וילהלם שטמרמן
קריירה מוקדמת
שטמרמן נולד ב-23 באוקטובר 1888, בעיר ראזטט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של באדן שהייתה למעשה מחוז בתוך הקיסרות הגרמנית. את דרכו הצבאית החל ביוני 1908 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית, ובנובמבר 1909 הועלה לדרגת לוטננט. שטמרמן שירת ברגימנט התותחנים ה-14 (באדן), ולחם במסגרתו במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה בינואר 1915 הועלה לדרגת אוברלוטננט, ובאפריל 1917 לדרגת האופטמן. במהלך המלחמה עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה, על הצטיינות בשדה הקרב.
עם התפרקות הצבא הקיסרי בעקבות המלחמה עבר שטמרמן לצבא החדש, הרייכסווהר, והיה מורה בבית ספר צבאי במינכן. באביב 1925 מונה למפקד סוללה ברגימנט התותחנים ה-5 ובאפריל 1930 קודם לדרגת מיור. בפברואר 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט, ובמרץ 1936 לדרגת אוברסט (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל). באוקטובר 1937 מונה כראש המטה של הקורפוס ה-13 ובאוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
מלחמת העולם השנייה
שטמרמן השתתף עם הקורפוס ה-13 במערכה בפולין. בראשית שנת 1941 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-296 שזה עתה הוקמה. הוא הוביל את הדיוויזיה בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה. ב-1 באוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-לוטננט. בתחילת ינואר 1942 נפצע קשה. ב-11 בחודש הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, אך בשל פציעתו נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הדיוויזיה. ב-1 במרץ 1942 שוחרר מבית החולים והועבר לכוחות העתודה של ה-OKH. ב-1 בדצמבר הועלה שטמרמן לדרגת גנרל חיל התותחנים וב-5 בדצמבר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-11 שפעל באזור קייב שבאוקראינה.
היי - טק מאבריק
פיתוח ומאפיינים
"היי - טק מאבריק" פותח במקור על ידי מקים המכון "מרכז הטכנולוגיה והחינוך של הילידים" המסיונר, הטייס והטכנאי סטיב סיינט שהגיע עם הדגם לאזורים מרוחקים באקוואדור. לדבריו הדגם שירת חקלאים בחוות, במשימות פיקוח עם דרישה לחצות קרקע גסה ונטולת דרכים.
"היי - טק מאבריק" הוא רכב דמוי באגי שטח ("Dune buggy" ) המבוסס על מסגרת שלדה צינורית המסוגל לנוע על דיונות חול, מחוץ לכבישים סלולים, בנוסף, הרכב יכול לפרוס מצנח ולעוף כמצנח מופעל. יכולת נשיאה שימושית שווה ערך למטוס ססנה 172 (דלק ומטען של 550 פאונד).
וילהלם שטמרמן
מלחמת העולם השנייה
הקורפוס ה-11 היה חלק מכוח גרמני שכותר בידי כוחות הצבא האדום במבלט קורסון-צ'רקאסי בגדה המערבית של נהר דנייפר במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי, בתחילת 1944. בסוף ינואר 1944 קיבל שטמרמן את הפיקוד על כל הכוחות שכותרו ב"כיס" הגרמני שנוצר באזור קורסון. "כוח שטמרמן" לחם בתוך הכיתור במשך כמעט שלושה שבועות, תוך שהוא מנסה לחבור לכוחות החילוץ שנשלחו לעזרתו. ב-7 בפברואר 1944 הוענק לשטמרמן צלב האבירים של צלב הברזל" אולם המצב של כוחו הפך נואש יותר ויותר והוא נדחק לשטח צר שהיה מוקף מכל עבריו בכוחות סובייטיים. בלילה שבין 16 ל-17 בפברואר ניסה "כוח שטמרמן" לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוחות הגרמניים באזור ליסיאנקה. במהלך הפריצה החוצה נהרג שטמרמן מפגז נ"ט שפגע ברכבו, אך חלק ניכר מהכוח שבפיקודו הצליח להגיע בשלום לקווים הגרמניים. בדו"ח הגרמני הרשמי של האירוע נאמר: "הצבא איבד מפקד מוכשר במיוחד". לאחר מותו הוספו עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל שלו.
היי - טק מאבריק
פיתוח ומאפיינים
ה"היי-טק מאבריק" יכול להמריא ולנחות בתנאי מזג אוויר בהם מצנחים מונעים אחרים לא יוכלו לפעול בבטחה.
הדגם קיבל אישור "כשירות אוויר ניסיונית" ב־14 באפריל 2008, עם רישום כלי טיס (מספר רישום "356MV"). הדגם אושר על ידי רשות התעופה הפדרלית מאז ספטמבר 2010 כמטוס ספורט קל.
נכון ל-1 בינואר 2012 מחיר הדגם עמד על 84,400 דולר (בארצות הברית).
כתב העת למדע פופולרי "מכניקה פופולרית" ("Popular Mechanics" ) העניק את פרס פריצת הדרך שלו לדגם "היי - טק מאבריק" בשנת 2009.
סויוז TM-26
סויוז TM-26(ברוסית: Союз TM-26) הייתה משימה מאוישת שהביאה לתחנת החלל מיר משלחת קבועה מס' 24. המשימה שוגרה ב-5 באוגוסט 1997 מקוסמודרום בייקונור, קזחסטן, כשבתוכה שתי אנשי צוות: שני קוסמונאוטים אנטולי סולוביוב ופאבל וינוגרדוב. בנוסף לתוכנית ניסויים והחלפת צוות קוסמונאוטים החלו בפעילות תיקון של מודול "ספקטר" הפגוע.
תיאור המשימה
החללית שוגרה ב-5 באוגוסט 1997. ב-7 באוגוסט החללית התחברה לתחנת החלל מיר. באותה עת לתחנת החלל כבר הייתה מחוברת חללית סויוז TM-25 ושהה בה צוות של משלחת קבועה מס' 23 שכלל וסילי ציבלייב ואלכסנדר לזוטקין מרוסיה ומייקל פואול מארצות הברית. הצוותים שכללו יחד 5 אנשים החלו בהכנות לביצוע ניסויים והעברת תחנת החלל לצוות קבוע מס' 24.
ב-14 באוגוסט חללית "סויוז TM-24" התנתקה מתחנת החלל ועל סיפונה וסילי ציבלייב ואלכסנדר לזוטקין מרוסיה. משלחת קבועה מס' 24 החלה לפעול לפי תוכנית.
ב-22 באוגוסט סולוביוב ווינוגרדוב נכנסו למודול "ספקטר" הפגוע להערכת מצב ומציאת דרך להחזרת המודול לתפקוד. הציוד לתיקון המודול נשלח עוד ביולי בחללית אספקה פרוגרג M-35. משך פעילות הייתה כ-3 שעות. במהלך פעילות זו קוסמונאוטים הצליחו לחבר כבלים חדשים לפאנל סולארי של המודול והספק נוסף החל לספק חשמל לתחנת החלל.
ב-6 בספטמבר סולוביוב ופואול ביצוע פעילות חוץ רכבית נוספת.
ב-3 באוקטובר מעבורת החלל התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה קולין פואול לאחר שהייה ממושכת בחלל.
ב-8 באוקטובר לתחנת החלל התחברה חללית פרוגרס M-36 עם אספקה חדשה. ב-29 באפריל ציבלייב ולינינג'ר ביצעו פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-5 שעות.
ב-20 באוקטובר סולוביוב ווינוגרדוב נכנסו למודול "ספקטר" הפגוע פעם נוספת. ב-3 בנובמבר וב-6 בנובמבר הם ביצעו פעילות חוץ רכבית נוספת.
ב-24 בינואר 1998 לתחנת החלל התחברה מעבורת החלל אנדוור במסגרת משימה STS-89 (טרנס וילקאט היה מפקד צוות). המעבורת הביאה אספקה חדשה וחבר צוות חדש אנדי תומאס. ב-29 בינואר המעבורת התנתקה מתחנת החלל מיר כאשר על סיפונה קולין פואול שחזר לכדור הארץ.
ב-31 בינואר 1998 שוגרה חללית סויוז TM-27 ועל סיפונה צוות של משלחת קבועה מס' 25. הם התחברו לתחנת החלל והחל הליך מסודר של העברת שליטה על התחנה למשלחת קבועה חדשה. בחללית זו הגיע גם לאופולד אייארטס מצרפת. צוות התחנה גדל ל-6. הם התחלו בהעברה של תחנת החלל לצוות חדש. לאופולד אינארץ החל בתוכנית ניסויים בתחום רפואה וביולוגיה שהוכנה על ידי סוכנות החלל הצרפתית.
סויוז TM-26 נחתה ב-19 בפברואר 1998 כשבתוכה שני הקוסמונאוטים המקוריים של המשימה והאסטרונאוט לאופולד אינארץ (לאחר 20 ימים בחלל). בתחנת החלל מיר נותרו טלגט מוסאבייב וניקולאי בודרין שהגיעו עם "סויוז TM-27" ואנדי תומאס שהמשיך את פעילותו בחלל.
ראלף שובר את האינטרנט
עלילה
הסרט מתרחש שש שנים לאחר הסרט הראשון, כאשר מר ליטוואק מחבר את אולם הארקייד לרשת האלחוטית. דמויות המשחק מסתקרנות לגבי החיבור החדש, אך מסתבר שמדובר באזור אסור לכניסה. מאוחר יותר, שתי ילדות משחקות ב"שוגר ראש", ושוברות בטעות את ההגה כאשר הן נאבקות על השליטה במשחק בדמותה של ונלופי שבחרה לסטות מהמסלול הרשמי לקראת סוף הסיבוב. הילדות קוראות למר ליטוואק ומספרות לו על ההגה השבור ומר ליטוואק הודה כי לצערו יצטרך למכור את המשחק בסוף השבוע בשל העובדה שקשה למצוא כיום הגה דומה כי חברת המשחקים של "שוגר ראש" ("Sugar Rush") פשטה את הרגל. הילדים באולם נרתמים לעזרתו ואומרים שבאיביי ניתן למצוא הגה דומה. מר ליטוואק בודק ומגלה שההגה יקר מדי, ומוותר על הרעיון לתקן את המכונה, ומחליט למסור את "שוגר ראש" לפירוק. לאחר שראלף רואה שוונלופי מרגישה מאוד רע עם העובדה שיסגרו לה את המשחק, הוא מתייעץ עם פליקס שממליץ לו ללכת לאיביי, ומבטיח לראלף שיחפה עליו. בעקבות כך, ראלף מחליט ללכת עם ונלופי לאיביי הנמצאת באינטרנט דרך ה-Wi-Fi החדש שהותקן, במטרה לרכוש הגה ולהציל את המשחק שלה.
בינתיים, הדמויות האחרות מ"שוגר ראש" מוצאות להם בתים אחרים ו-15 המתחרים מ"שוגר ראש" מוצאות בית חם אצל פליקס המתקן וסמלת טמורה ג׳ין קלהון.
כשהם מגיעים לעולם האינטרנט, הם מגלים שעולם האינטרנט הוא מקום שונה ממה שהם הכירו בעולם המשחקים. הם מגלים שכדי לדעת לאן הולכים כדי לקנות הגה חדש, הם מגיעים ליודעוד, איש מנוע החיפוש שמכוון אותם לנסוע לאיביי. ונלופי וראלף מגלים שאיביי היא כמו קניון ענק ועל כל מוצר מתקיימת מכירה פומבית וכך מצליחים להגיע להגה, כשהוא כמעט נמכר למישהו אחר. ראלף וונלופי מציעים מספרים גדולים, וראלף זוכה תחת ההצעה 27,001 דולר ומנצח במכירה, אך מגלה שכדי שההגה יגיע לאולם המשחקים יומיים לפני שמר ליטוואק ימכור את המשחק, עליו להשיג כסף אמיתי תוך 24 שעות כי אם לא, ההגה יוחזר למכירה ו"שוגר ראש" יימכר. ונלופי וראלף מגיעים לג׳יי פי ספאמלי, שמציע להם לחפש כל מיני אביזרים, ולקבל עליהם כסף אמיתי. ונלופי וראלף מחפשים חפץ ששווה הרבה כסף וכך מגיעים למכונית של שאנק, עליה מוצע 40,000 דולר שכדי להשיג אותה, עליהם להיכנס למשחק "הרס על הכביש" ("Slaughter Race") ולגנוב את המכונית היישר אליו. בזמן שראלף מסיח את דעתם של שאנק והצוות שלה, ונלופי גונבת את המכונית ומתחילה מרדף מכוניות קטלני, שעלול לגרום למוות מצידה ומצד ראלף. לאחר מרדף ארוך ונלופי כמעט ומנצחת בתחרות, אך שאנק חוסמת לה את היציאה. ראלף מסביר לשאנק שהם חייבים את המכונית כדי להשיג כסף בשביל להציל את המשחק של וונלפוי. שאנק מסבירה להם שהיא לא תתן להם את הרכב, אך מציעה דרך אחרת להרוויח כסף, באמצעות העלאת סרטונים משעשעים לבאזזטיוב אותו מנהלת חברתה הטובה כן, ולקבל עליהם כסף. כתוצאה מכך, היא מסריטה את ראלף אומר "אני אהרוס את זה" תוך כדי שמפוח עלים נושף לו על הפנים. מרגע יציאתם מהמשחק, ונלופי וראלף מתחילים להתווכח האם לחזור לג׳יי פי ספאמלי או ללכת לבאזזטיוב לכן. בסופו של דבר, ראלף נכנע לוונלופי והם הולכים לבאזטיוב. בבאזטיוב עצמה ראלף מציג את עצמו בפני כן, מנהלת האתר, שמסבירה לו מה לעשות ואף עוזרת לו לקבל פופולריות באתר ובכך להשיג את הכסף. מתוך רצון לעזור לראלף וונלופי כן שולחת שליחים (פרסומות קופצות) שיפרסמו את הסרטונים של ראלף ברחבי האינטרנט וביניהם ונלופי, המקבלת מכשיר קשר מיוחד בו היא תוכל לתקשר עם ראלף ונוסעת לאתר "OH MY DISNEY" ושם פוגשת דמויות רבות כמו איה מ"פו הדב", חיילי הסער מ"מלחמת הכוכבים" והנסיכות של דיסני. לאחר מכן ראלף מתקשר אליה ואומר לה שהוא השיג את הכסף והוא בדרך לאיביי לקנות את ההגה. ונלופי עונה בחיוב, אך מרגישה שמשהו בה לא בסדר, ואף שרה שיר על כך שהיא מעדיפה לחיות ב"הרס על הכביש" במקום ב"שוגר ראש". כשראלף מצליח להשיג את הסכום הדרוש, הוא מנסה ליצור קשר עם ונלופי אך מגלה שהיא מנהלת שיחה עם שאנק שבמסגרתה היא מספרת לה שיותר טוב לה איתם מאשר שאר הדמויות במשחק "שוגר ראש", והמסלולים הקבועים שלא משתנים. כשראלף שומע זאת, הוא מחליט להוציא את ונלופי מהמשחק. כדי להצליח בכך, הוא נעזר בג׳יי פי ספאמלי, שלוקח אותו לאתר האפל, שם יקבל וירוס אי ביטחון שאותו יוכל לשתול במשחק ובכך לגרום לוונלופי לצאת מהמשחק. הווירוס כביכול לא מזיק, ופעולתו היא לאתר חוסר ביטחון ולשכפל אותו.
לאחר שראלף מצליח לקבל את הווירוס, הוא משתיל אותו במשחק, תוך כך שוונלופי מאבדת את ביטחונה העצמי והווירוס מתפשט. לאחר שכל מי שיצא מהמשחק שהחל לעבור אתחול, ונלופי מגלה שראלף עשה זאת ומשליכה מרוב זעם את התליון שנתנה לו שנשבר לשניים. השניים מתפצלים והווירוס נמלט דרך החור שנוצר במשחק לחלל האינטרנט ומגלה את חוסר הביטחון של ראלף ומשכפל עותקים של ראלף שרודפים אחר ונלופי בקריאה "חברה?" ואף גורמים לווירוס רציני וקריסה בעולם האינטרנט. ונלופי נמלטת ליודעוד ונפגשת שם עם ראלף האמיתי. יודעוד מסביר להם שכדי להיפטר מהווירוס ולהחזיר את עולם האינטרנט לקדמותו, הם חייבים או לטפל בחוסר הביטחון של ראלף (אשר נפסל מחוסר המציאות שבתוכנית) או למצוא את שער האנטי וירוס, בתנאי שישימו את ונלופי כפיתוי והיא תוליך את כל הראלפים אליו. אולם, הם נתפסים טרם הם מצליחים בכך, והראלפים מהווירוס אף מנסים להרוג את ראלף, אך נעצרים כאשר ונלופי מבטיחה להיות חברה נצחית של הראלף הענק הווירוסי. בתגובה ראלף מסביר לראלף הענק הווירוסי שהוא חייב להרפות מונלופי וזה יהיה קשה אך בסוף יהיה טוב, ובעקבות כך הווירוס נעלם שהרי חוסר הביטחון והתלותיות של ראלף טופלה.
הסרט מסתיים בכך שונלופי נשארת במשחק "הרס על הכביש", ראלף חוזר לארקייד שלו וההגה החדש מגיע לאולם המשחקים של ליטוואק, ו"שוגר ראש" חוזר לתפקד בלי ונלופי, ופרגון בין המתחרים של "שוגר ראש". כמו כן, ראלף וונלופי מתקשרים דרך הטלפונים שכן העניקה להם, וקובעים להיפגש בעוד חודשיים בזמן שייערך שדרוג למשחק של ונלופי.
לאחר הקרדיטים מוצג קטע מיוחד שהופיע בטריילר בו ראלף וונלופי מתפרצים למשחק הטאבלט "פנקייק ומילקשייק". בסצנה שאחרי הכתוביות נראית כביכול הצצה לסרט "לשבור את הקרח 2", אך במקומה מוצג שחזור של קליפ השיר "Never Gonna Give You Up" של ריק אסטלי בביצועו של ראלף (אזכור לתופעת ה"ריקרולינג").
הופעות קמע
הסרט כולל מגוון הופעות קמע של נסיכות דיסני ביניהן: שלגיה (פמלה ריבון / נעמה שטרית), סינדרלה (ג'ניפר הייל / אורלי תגר), אורורה (קייט היגינס / רויטל זלצמן), אריאל (ג'ודי בנסון / מייה קדוש), בל (פייג' אוהרה / אלונה אלכסנדר), יסמין (לינדה לרקין / רונה בקרמן), פוקהונטס (איירין בידרד / ריטה), מולאן (מינג-נה ון / דון לני גבאי), טיאנה (אניקה נוני רוז / אילנית גרשון), רפונזל (מנדי מור / משי קלינשטיין), מרידה (קלי מקדונלד / אילנית גרשון), אנה (קריסטן בל / עינת אזולאי), אלזה (אידינה מנזל / מונה מור) ומואנה (אאולי'אי קרוואלהו / משי קלינשטיין). כמו כן מופיעות בסרט דמויות נוספות ביניהן באז שנות-אור (טים אלן/אלון נוימן), איירון מן וגרוט מיקום מארוול ו-C-3PO ממלחמת הכוכבים. סוניק הקיפוד (רוג'ר קרייג סמית') מופיע גם בסרט זה לאחר הופעת הקמע שלו בסרט הראשון.
הפקה
באוקטובר 2012, ריץ' מור ציין בראיון כי הוא מעוניין בהפקת המשך ל"ראלף ההורס" וכי לו ולדיסני ישנם כמה וכמה רעיונות לגביו. בראיון נוסף מסר כי מריו ייקח חלק בסרט, ואף ציין את יחסיו הטובים עם נינטנדו, חברת האם של משחקי מריו. כמו כן ציין כי הוא רוצה שבחלק השני תופיע דמותו של טרון, זיכיון שנמצא בבעלות חברת דיסני. בנובמבר 2013 ציין מור כי המדבבים הראשיים הביעו הסכמה לחזור ולדובב את דמויותיהם בסרט המשך, וביולי 2015 סיפר ג'ון סי. ריילי כי הוא אף חתם לדיבוב בסרט המשך. בנוסף, בראיון שנתן באפריל 2014 הנרי ג'קמן, כותב הפסקול, הוא אמר כי תסריט סרט ההמשך נכתב. ב-30 ביוני 2016, נודע כי סרט ההמשך יופץ ב-8 במרץ 2018 ובסרט זה "ראלף יעזוב את הארקייד ויהרוס את האינטרנט".
בסוף חודש אפריל הודיעה דיסני על דחיית מועד ההפצה של הסרט ל-21 בנובמבר 2018.
מוזיקה
ב-19 בספטמבר 2018 הוציאו אימאג'ין דראגונז את השיר המרכזי בפסקול בשם "Zero", אשר הושמע במהלך כתוביות הסיום של הסרט. ב-23 באוקטובר 2018, הקליפ של "Zero" הוצג ביוטיוב של הלהקה. בשיר ישנו קטע מוזיקלי בביצוען של שרה סילברמן וגל גדות בשם "A Place Called Slaughter Race", השיר נכתב על ידי טום מקדוגל ופיל ג'ונסטון והולחן על ידי אלן מנקן, כמו כן גרסת פופ בשם "In This Place" בוצעה על ידי ג'וליה מיקאלס. כמו כן, לאחר כתוביות הסיום, ראלף (ג'ון סי. ריילי) ביצע את השיר "Never Gonna Give You Up" של ריק אסטלי. הפסקול עצמו הולחן על ידי הנרי ג'קמן אשר הלחין את הפסקול של הסרט הקודם.
קישורים חיצוניים
ביקורות
דוד סלמן (יקיר ירושלים)
דוד סלמן (24 בספטמבר 1918 – 20 בדצמבר 2017) היה מנכבדי העיר ירושלים ומבוניה. לחם במחתרת האצ"ל.
בשנת 1984 זכה בתואר יקיר ירושלים.
ילדותו
דוד סלמן נולד בזאכו שבכורדיסטן (לימים עיראק) לאליהו וחתון סלמן, משפחה אמידה ומכובדת בעיר זאכו.
ביקורי שליחים בזאכו והעלייה לארץ ישראל
בשנת 1933 ביקרו בכורדיסטן יצחק בן-צבי (לימים הנשיא השני של ישראל) והגברת הנרייטה סאלד. הם ביקרו בביתו של סלמן, ודיברו עם אביו (אליהו סלמן) על כך שהם רוצים לגייס בחורים צעירים לעלות לארץ ישראל כדי להקים את מדינת ישראל. אליהו הציע את בנו דוד סלמן לבצע משימה זאת. הם אמרו לו שהוא צעיר מאוד. אליהו אמר: "אם אני לא אציע את בני, סביר להניח שלא יהיו אנשים שיהיו מוכנים לעלות לארץ ישראל". בשנת 1935 החל את עלייתו לארץ ישראל, ובשנת 1936 הגיע אל העיר חלב בשטחי סוריה, שם הכינו אותו לעלייה לישראל. בחלב למד על ארץ ישראל וגם למד עברית, ובפעם הראשונה בחייו ראה סלמן דגל כחול לבן. במרץ 1937 קיבל אישור מהסוכנות היהודית לארץ ישראל לעלות לישראל. בסוף חודש מרץ עלה לארץ ישראל.
ההגעה לארץ והתעשרות המשפחה
כשהגיע לארץ פגשו אותו המשפחות שלו בירושלים בנחלאות. כעבור שנתיים הוריו עלו בעקבותיו לאחר שכתב להם כי הארץ טובה, ואפשר להתעשר בה. עושרו של סלמן הגיע ממודעה קטנה בעיתון של מועצת ראשון לציון בה פורסם מכרז לכריתת עצים במועצה. היות שמקצועו של אביו, אליהו סלמן בכורדיסטן היה חוטב עצים, שכנע אותו סלמן להתמודד במכרז. כאשר הגיעו דוד סלמן ואביו למועצה, גורשו בטענה שהמכרז מיועד ליהודים בלבד. זאת, כיוון שאליהו סלמן היה לבוש כמו ערבי עם שארוול, ולראשו היה ח'תה. אליהו סלמן לא ידע עברית, אך הבין מה הם אומרים והכה על חזהו, ואמר: "יהודי, יהודי, יהודי" ובסופו של דבר קיבל את העבודה. העצים שכרת נמכרו לבריטים, והגיעו לביצורים באל-ע'לאמן שבמצרים, ומהם בא עושרה הראשוני של משפחת סלמן. בעקבות עבודה זו קנו הרבה בתים ומגרשים, ולאחר תקופה התחיל בנייה של בניינים בירושלים. בשנת 1940 עוד כאשר היה בראשון לציון, התחתן עם בתיה לבית שמחה.
בתים ראשונים
הבית ברחוב ניסים בכר, הוא רחוב ירדן לשעבר, היה בית גדול ולו גם חצר גדולה. היו בו 5 חדרים וכל משפחה הייתה גרה בחדר אחד. ובחצר היה שירותים לכל משפחות הבניין. הבית נקנה בשנת 1942.
המחצבות והמפעלים
בני המשפחה האב אליהו והאחים דוד וסלח הקימו את מחצבות אליהו סלמן ובניו אשר סיפקו חומרי בנייה לכבישים ומבני ציבור.
המחצבה הראשונה שנרכש הייתה בשותפות עם מוכ'תר (ראש כפר) הכפר שיי'ח באדר, במקום בו נמצא היום בית המשפט העליון.
המחצבה השנייה שרכש הייתה במורדות גבעת שאול, בדרך הרומאית בכניסה לירושלים ההיסטורית, מתחת לכפר דיר-יאסין.
מפעל הבלוקים והסיד של סלמן הוקם בשנת 1944 במקום שהיום נמצאים בו גן סאקר ומנהרת רבין. במפעל ייצרו בלוקים, לבנים, הם מכרו עצים וברזל. למפעל היו כ-20 חמורים שהובילו פחים עם חצץ, חול, סיד ומלט לשכונות היהודיות: נחלת ציון ונחלת אחים וגם למרכז העיר. בשנת 1953 נסגר המפעל.
בשנת 1953 אחרי פשיטת הרגל עברו לשכונת רוממה לשעבר קמונה ושם בנו מגרסות לגריסת אבנים צבעוניות למרצפות, וכן מפעל לייצור בלוקים, לבנים, אבנים מלאכותיות וכל מוצרי המלט. משנת 1974 החלו התושבים הסמוכים להתלונן על מטרדי רעש ואבק, והמשרד לאיכות הסביבה הטיל על המפעל קנסות. לבסוף נסגר המפעל בשנת 1988. דוד ואחיו סאלח שהיו שותפים במפעל, עשו בשנת 1989 עסקה עם חסידות בעלז לבנייה במגרשים שבבעלותם. בשנת 2004 דוד קיבל את חלקו מחסידות בעלז במגרשים של אותו מפעל לאחר הליך משפטי ממושך.
חבר בתנועת החרות (הליכוד)
דוד היה חבר מרכז בתנועת החרות (הליכוד), ולימים היה חבר נשיאות. הוא ואחיו תרמו שטח לתועלת תושבי שכונת נחלאות, הנמצא כיום ברחוב אליהו סלמן (על שם אביו) ונקרא מועדון סלמן.
הזכייה בתואר יקיר ירושלים
בשנת 1984 קיבל דוד סלמן את תואר יקיר ירושלים בעבור פועלו בבניית הארץ. את פרס זה קיבל מראש עיריית ירושלים טדי קולק.
חיים אישיים
לסלמן חמישה ילדים ו-24 נכדים.