cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעוקת לב על שם פרינצמטאל
אבחנה
חולים הסובלים מכאבים בחזה בעלי אופי תעוקתי, מטופלים לרוב כסובלים מתסמונת כלילית חריפה. כחלק מהאבחנה מבוצעת בדיקת א.ק.ג. וכן בדיקות דם לאיתור עלייה באנזימים כגון CPK (Creatine phosphokinase) וטרופונין, שעלייתם עשויה להעיד על פגיעה בשריר הלב.
בדיקת א.ק.ג. במטופל בזמן התקף של תעוקת לב על שם פרינצמטאל, עשויה להראות עלייה של מקטע ST. עלייה זו אופיינית גם לאוטם שריר הלב ואינה אופיינית לתעוקת לב רגילה, שם תופיעה לעיתים צניחה של מקטע ST אך לא עלייה. תעוקה על שם פרינצמטאל מתאפיינת בהיעלמות של הסימפטומים וחזרה של מקטע ST לגובהו התקין לאחר טיפול תוך ורידי או תת-לשוני באמצעות ניטרוגליצרין.
בחלק מהמקרים, ובמיוחד במצבים של התקף ארוך, תהיה עלייה קטנה במרקרים הקרדיאליים המעידים על נזק בשריר הלב.
אחוז גדול מהחולים הסובלים מתעוקת לב על שם פרינצמטאל עשויים לחוות התקפים א-סימפטומטיים של כיווץ כלילי, שיתבטאו אך ורק בתרשים הא.ק.ג. . חולים אלו עלולים לפתח הפרעות קצב מסכנות חיים ובשל כך יידרשו לעיתים לניטור אמבולטורי של קצב הלב באמצעות מכשירים כדוגמת מוניטור הולטר.
טיפול מניעתי
על מנת למנוע התקפים של כיווץ כלילי, מומלץ לסובלים מתעוקת לב על שם פרינצמטאל להימנע מפעולות ומצבים הידועים כמעוררי התקף כדוגמת מצבי לחץ נפשי וחרדה, היפרוונטילציה, חשיפה לקור, מאמץ גופני חריג בשעות הבוקר ועישון מוצרי טבק. מטופלים שהפסיקו לעשן דיווחו על צמצום משמעותי בכמות ההתקפים . כמו כן על מטופלים אלו להימנע מצריכת התרופות והחומרים הידועים כמעוררי התקף.
חולים הסובלים מתסמינים לעיתים רחוקות ובעיקר בזמן ביצוע פעולות ידועות מראש, יכולים ליטול טבליות של ניטרוגליצרין תת-לשוני 3–5 דקות בטרם ביצוע הפעולה הבעייתית. עם זאת, רוב החולים סובלים מתסמינים לעיתים קרובות יותר ולא תמיד בהקשר לפעולה מסוימת אותה הם מבצעים, על כן יידרשו לרוב חולים אלה לנטילת תרופות קבועות למניעת כיווץ של כלי הדם. חוסמי תעלות סידן מהווים את הקו הטיפולי הראשון הניתן לחולים אלו. התרופות הנמצאות בשימוש הן מקבוצת הדיהידרופירידינים כמו ניפדיפין ואמלודיפין או חוסמי תעלות סידן מסוג אחר כמו ורפמיל ודיליטאזם. במקרים בהם שימוש בסוג אחד של חוסמי תעלות סידן אינו מונע לחלוטין את הופעת ההתקפים, ניתן לשלב שני סוגים. אפשרות נוספת היא לשלב בין חוסמי תעלות סידן לבין שימוש בניטרוגליצרין ארוך טווח כדוגמת איזוסורביד דיניטראט או בניטרוגליצרין קצר טווח בעת הופעה של התקף. חסרונו של הניטרוגליצרין הוא שכאשר הוא נמצא בשימוש תדיר, חולים רבים מפתחים עמידות להשפעתו. אחת השיטות להימנע מעמידות זו היא נטילה של ניטרוגליצרין ארוך טווח בהפרשים של 12–14 שעות בין מנה למנה.
כ-20 אחוזים מהחולים יסבלו מסימפטומים גם בשילוב של חוסמי תעלות סידן וניטרוגליצרין. אם בנוסף להתקפי הכיווץ הכלילי סובלים חולים אלו גם מהיצרות טרשתית משמעותית בעורקים הכליליים, הנחה של תומכן (סטנט) בעורקים הכליליים המוצרים עשויה לסייע בשיפור התסמינים. לחולים שאינם סובלים מהיצרות טרשתית הנחת תומכן אינה מומלצת. חולים אלו יכולים להיעזר בתרופות נוספות שהמחקר בהן אינו מלא, אך קיימות עדויות לכך שהן מסייעות במקרים של כיווץ כלילי, ביניהן תרופות ממשפחת הסטטינים, ממשפחת Rho-kinase inhibitors וכן חוסמי הרצפטור אלפא 1 כמו פרזוסין.
סיבוכים
הסיבוך המסוכן ביותר של תעוקת לב על שם פרינצמטאל הוא התפתחות של הפרעות קצב קטלניות הנגרמות כתוצאה מאיסכמיה של שריר הלב בזמן התקף תעוקתי. חולים שתועדו אצלם הפרעת קצב מסוג זה, או שסובלים מהתעלפויות חוזרות, נדרשים להשתלה של דפיברילטור פנימי, קוצב לב, או שניהם יחד, על מנת לטפל בהפרעות קצב אפשריות ולהשיב את הלב למקצבו התקין.
סיבוך אפשרי חמור נוסף של תעוקה על שם פרינצמטאל הוא אוטם שריר הלב שעלול לגרום לאי ספיקת לב חריפה ולשוק קרדיוגני. הטיפול בסיבוך זה הוא אותו הטיפול שניתן לחולים עם אוטם שריר הלב על רקע אחר. עם זאת, הנחת תומכן במצב זה מומלצת רק אם נמצאה היצרות טרשתית משמעותית בעורקים הכליליים.
ההשבעה השנייה של ג'ורג' וושינגטון לנשיאות ארצות הברית
ההשבעה השנייה של ג'ורג' וושינגטון לנשיאות ארצות הברית התקיימה ב של הסנאט בפילדלפיה, פנסילבניה, ביום שני, 4 במרץ 1793. ההשבעה סימנה את תחילת כהונתו השנייה של ג'ורג' וושינגטון כנשיא ושל ג'ון אדמס כסגן הנשיא. שבועת האמונים ניתנה לג'ורג' וושינגטון על ידי שופט בית העליון של ארצות הברית ויליאם קושינג. זו הייתה ההשבעה הראשונה שהתקיימה בפילדלפיה (אז בירת המדינה), והתרחשה בדיוק ארבע שנים לאחר שהממשלה הפדרלית החדשה החלה לפעול תחת חוקת ארצות הברית.
נאום ההשבעה השני של ג'ורג' וושינגטון הוא הקצר ביותר שנמסר אי פעם, 135 מילים בלבד.
צבי שטיינמן
רבי צבי שטיינמן (1865- ה'תרכ"ה בערך, לבידובה, ליטא - ה' בשבט ה'תש"ז, 26 בינואר 1947, רחובות) היה רב רוסי וארץ ישראלי בתקופת היישוב, רבה של רחובות במשך עשרים שנה.
קורות חיים
למד בישיבת וולוז'ין אצל הנצי"ב מוולוז'ין. לאחר נישואיו היה ר"מ בישיבה בסמרגון במשך עשר שנים, ואחר כך כיהן עשרים שנה כרב העיר ניז'ני נובגורוד ברוסיה.
עלה לארץ ישראל בסיועו ידידו הראי"ה קוק בשנת ה'תרפ"ה, 1925, וכיהן שנתיים כרבה של יבנאל. בשנת ה'תרפ"ז (1927) התמנה בתיווכו של הרב קוק לרבה של רחובות, וכיהן בה עשרים שנה עד לפטירתו.
בבחירות לאספת הנבחרים ביישוב העברי ב-1944 פעל למען תנועת המזרחי.
נכדו הוא לוחם הלח"י אברהם לרנר, שנפצע קשה מאוד במלחמת השחרור מפגז ירדני.
לפי עדותו של לוחם הלח"י אורי וינדמן, לאורך שנות המאבק בשלטון הבריטי הרב שטיינמן ואשתו הרבנית גיטל סייעו ללוחמי לח"י ברחובות בכך שאפשרו להם להסתיר מטעני חבלה וכלי נשק של הלוחמים מתחת למיטתה של הרבנית בחדרה.
נפטר בשנת ה'תש"ז, בגיל 82. בהלווייתו השתתפו הרבנים מלצר, אונטרמן, הרצוג, עוזיאל, סרנא, טולדנו וכץ.
הניח אחריו ארבע בנות ובן. חתנו (נישא לבתו סוניה) הרב צבי יהודה מלצר שכיהן עד אז כרבה של פרדס חנה, הוכתר על ידי הרב הרצוג בלוויה כיורש את מקומו ברבנות רחובות, וכיהן אחריו כרב העיר בתקופת קום המדינה. חתן אחר היה הרב אליהו חניאל (טוסקרן), מנהל בית הספר תחכמוני בעיר. חתן נוסף שימש כשוחט בליברפול. בן ובת נוספים נותרו ברוסיה.
הרב שטיינמן הותיר אחריו כתבים תורניים רבים. לאחר פטירתו שימשה דירתו כמשרד לרבנות רחובות ולמועצה הדתית המקומית.
הדום הקרח גאווין
הדום הקרח גאווין (באנגלית: Gavin Ice Piedmont) הוא הדום קרח (קרחון הדום), בחצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הדום הקרח 30 קילומטרים; ורוחבו של הדום הקרח בין 6 ל-11 קילומטרים.
ההדום משתרע בין מפרץ שארקו ועד קרחון ראסל המערבי.
גילוי ומיפוי הקרחון
חצי האי טריניטי כולו (ובו גם הדום הקרח), צולמו מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957
מקור השם
שמו של הדום הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הדום הקרח נקרא על שמו של כריסטופר ברייסווייט גאווין-רובינסון (Christopher Braithwaite Gavin-Robinson), שהיה טייס במשלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956 - 1957.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Kevin M. Foley, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-change and Glaciological Map of the Trinity Peninsula Area and South Shetland Islands, Antarctica, 1843 - 2001, P 29
ביקור אחרון במוסקבה
ביקור אחרון במוסקבה הוא מותחן ריגול ורומן פסיכולוגי מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בשנת 2010 בהוצאת כתר ספרים. הספר מתאר בפירוט רב את חקירתו של סוכן "המוסד" שנעצר באוקראינה והועבר לחקירה הק.ג.ב במוסקבה.
תמצית העלילה
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1990 בברית המועצות. דן שליין הוא סוכן של "המוסד" הפועל בברית המועצות בכיסוי של איש עסקים אמריקאי, ועוסק בגיוס סוכנים מקומיים ובהפעלתם. באחד מביקוריו שם הוא סר לביקור פרטי בג'ורין, עיירת הולדתה של אמו. הביקור מעורר את חשד התושבים במקום, ושליין נעצר על ידי הק.ג.ב. לאחר שנחקר בעינויים על ידי חוקרים מקומיים, הוא מועבר להמשך חקירה בלוביאנקה, מטה הק.ג.ב המוסקבה. חוקר אותו שם הגנרל מיכאיל ריבקוב, גיבור ברית המועצות שכבר פרש לפנסיה, אך חזר לשם חקירה זו. חקירה זו מתנהלת ללא עינויים במשך ימים אחדים, שבהם מנסה ריבקוב להוציא משליין הודאה שהוא סוכן של ה-CIA, שלאחריה יזכה בחירותו אם יסכים להפוך לסוכן כפול.
על מנת להוכיח ששליין, הדבק בגרסתו שהוא איש עסקים אמריקאי בשם ג'ון בויל, דורש ממנו ריבקוב שיספר בפרוטרוט את קורות חייו, כדי למצוא בסיפור זה פרצות שיוכיחו שהנחקר הוא רק מתחזה, ולכן יאיים עליו עונש מאסר ממושך בסיביר אם יסרב להצעה להפוך לסוכן כפול. שליין נערך לאפשרות זו, והכין פרטים שונים להוכחת זהותו האמריקאית, שיוכל למסור את ייחקר, אך רמת הפירוט שהוא נדרש לה גורמת לו להחליט להיעזר בסיפור חייו האמיתי, בישראל, תוך הסבתו לברוקלין, מקום חייו לפי סיפור הכיסוי. מנקודה זו מתנהל הסיפור בשני מסלולים מקבילים:
בסופו של דבר שולף החוקר קלף מנצח, המאפשר לשליין לצאת מברית המועצות ולחזור לישראל, אל הוריו ואהובתו.
פרטים אוטוביוגרפיים
מישקה בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד, והגיע לדרגה גבוהה בו. עקב כך עולה השאלה, בעקבות כל רומן על "המוסד" שהוא מפרסם, עד כמה הרומן אכן מעוגן במציאות. בן דוד נותן תשובה חלקית לכך בפתח הספר. בהמשך להודעה השגרתית, לפי כל קשר, בין עלילת הספר והדמויות שבו למציאות, הוא מקרי בהחלט, מופיעה ההסתייגות: "עם זאת, פרקים מעברם של הורי המחבר טרם עלייתם ארצה שימשו השראה לחלק מהנושאים, תוך שינוי פרטים, שמות ומקומות".
פה ושם מבצבצים בסיפור פרטים אוטוביוגרפיים נוספים. דוגמאות: שליין נזכר בלחימתו במלחמת יום הכיפורים: "חמישה שבועות לא הייתי בבית. חזרתי עם זקן עבות, כי את כלי הגילוח שכחתי כשגויסתי"; לבן דוד סיפור דומה: "מאז יום כיפור אני עם זקן - שכחתי לקחת כלי גילוח איתי למלחמה וחזרתי מזוקן". בהמשך נזכר שליין בתקופה שבה פיקד על מוצב החרמון לאחר מלחמת יום הכיפורים, ופרט זה תואם את קורות חייו של בן דוד. האם אירח שם את עמוס לוינברג לאחר שחזר מהשבי, כפי שמתואר בסיפור (בלי לנקוב בשמו)? אין לדעת.
השאלה עד כמה הספר מחובר למציאות עלתה בראיון שנתן בן דוד לדן שילון וטלי מורנו. בן דוד הבהיר: "זה סיפור בדיוני, לא היה גיבור כזה, לא קרו דברים כאלה וכו'. אבל כיוון שאני מכיר את המציאות הזאת, אז כל המיליה, כל מה שמסביב, שיטות הפעולה, איך עושים דברים, מה מרגישים האנשים וכו', אלה דברים שדי דומים למציאות".
ספר ריגול או ספרות יפה?
בריאיון לנעמה לנסקי התייחס בן דוד לשאלה סיווגו של הספר:
זוגיות
הרומן מקדיש מקום נרחב לתיאור הזוגיות של הדמויות הראשיות בו. זו של דני שליין עם אשתו אורנה, שממנה התגרש ועם בת זוגו הנוכחית, נטלי; זו של הוריו של שליין, הנשואים עשרות שנים, עד לפטירתו של האב ואף זו של אמו שקדמה לפגישתה עם אביו; במידה מסוימת מספר גם הגנרל החוקר את שליין על אשתו. אין אלה בהכרח סיפורי זוגיות מאושרת - בוודאי לא הזוגיות של שליין עם אורנה, שהסתיימה בגירושים, אך גם על הזוגיות של הוריו מעיבה עננה, והיא אהבתה של האם לאהוב נעוריה. גם בזוגיות המאושרת של שליין עם נטלי יש מכשול - היותה נשואה לאחר.
איה זהבי פייגלין
איה זהבי פייגלין (נולדה ב-30 במאי 1987) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
כאשר הייתה בת שש, חלתה בסרטן העצמות באחת מרגליה. היא נותרה עם צליעה, אותה היא מזכירה לעיתים בשיריה.
לאחר שירות בצה"ל, למדה במגמה להלחנת שירים בבית הספר "רימון", בהדרכתו של יהודה עדר. ברימון הקימה את להקתה "כל החתיכים אצלי", ובכך טבעה את המונח שהפך למטבע לשון מקומי.
בשנת 2009 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" עם הלהקה, שהוציאה את אלבומה הראשון באוגוסט 2010. זהבי פייגלין כתבה והלחינה את שירי האלבום, פרט לביצוע מחודש לשיר "למה לי לקחת ללב", במקור של שלום חנוך ואריק איינשטיין.
ביוני 2012 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, ובאוגוסט 2012 יצאה הלהקה ל"מסע הבחירות של כל החתיכים אצלי", סיבוב של עשרות הופעות בכל הארץ במשך שבוע ימים, כמחווה ל"מסע הבחירות של מאיר אריאל", שהתקיים 25 שנים קודם לכן, בסוכות 1987. הלהקה התפרקה מעט לאחר מכן.
בדצמבר 2015, הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה, "שבעה שירים".
במאי 2017 הוציאה את המיני-אלבום "אמריקה", אותו הפיק אריאל טוכמן.
בנובמבר 2017 פרסמה חידוש לשיר "האהבה מתה", שכתב אריאל הורוביץ, ובוצע במקור על ידי תמר גלעדי.
באפריל 2018 פרסמה חידוש לשיר "איילת אהבים" שהפיק עידו מימון, במסגרת פרויקט מכונת הזמן של תחנת הרדיו כאן 88 לחידוש קלאסיקות ישראליות.
באפריל 2019 ליוותה בקולות את שקל בשיר "פרחים" שהפיק תומר כץ, מתוך האלבום "ילד פרפר".
באוגוסט 2020 השתתפה בפרויקט "הגל השני", בשיר "אם הכל נגמר", שיצא באלבום "ניקיון".
באוקטובר 2020 השתתפה בפרויקט "צו השעה" ופרסמה, עם להקת "ג'יין בורדו", גרסת כיסוי לשיר "ואלס להגנת הצומח".
באפריל 2021 שרה לצד שי נחייסי בשיר "היית בא אליי".
במאי 2021 שרה לצד אדם בין אמיתי בשיר "בא לי להיות איתך".
ביוני 2021 ביצעה חידוש לשיר "La Isla Bonita"' של מדונה.
בספטמבר 2021 ליוותה את רביד פלוטניק בשיר "גיבור", מתוך האלבום "תוך כדי תנועה".
באוקטובר 2021 שרה לצד ג'ימבו ג'יי בשיר "סוף טוב".
ב-1 במרץ 2022 הוציאה את אלבום הסולו הרביעי, "הארץ המובטחת".
ביוני 2022 השתתפה באירוע השנתי לזכרו של מאיר אריאל, וביצעה את השיר "ירושלים של ברזל", גרסתו של אריאל לשיר "ירושלים של זהב" של נעמי שמר.
באוגוסט 2022 ילדה את בנה הבכור.
במרץ 2023 השתתפה בפרויקט פסקול שלישי, אלבום מוזיקלי שיצא ביוזמת זיכרון בסלון בשיתוף גלגלצ, לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה. איה תרמה לפרויקט בשירים "אנשים רעים", "הזָקָן מברלין", "סיפור שלא נגמר", ו"פתאום נושם".
תוך כדי עיסוקה במוזיקה, עבדה כמורה לספרות ומחנכת כיתה בחטיבת ביניים ברמת אביב ובלוד, כמורה למוזיקה בבית הספר השכונתי שפירא, בתל אביב, וכיום מעבירה קורס לכתיבת שירים בבית ספר רימון.
דיסקוגרפיה
עם "כל החתיכים אצלי"
אלבומי סולו
ג'ורג' מונקטון-ארונדל, ויקונט גולוויי השמיני
ג'ורג' ויר ארונדל מונקטון-ארונדל, ויקונט גולוויי השמיני (באנגלית: George Vere Arundel Monckton-Arundell, 8th Viscount Galway; 24 במרץ 1882 – 27 במרץ 1943) היה המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1935 – 1941.
ראשית חייו
ג'ורג' מונקטון-ארונדל היה בנם של ג'ורג' מונקטון-ארונדל, ויקונט גולוויי השביעי ושל ויר גוסלינג. הייתה לו אחות אחת גדולה ממנו בשם וילוט פרנסס. הוא התחנך בבית ספר בברקשייר ובאיטון קולג' ולמד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, שם הוא סיים לימודי תואר שני בהיסטוריה מודרנית.
ב-1922 הוא נשא לאישה את לוסיה מרגרט וייט, בתו של לוק וייט, בארון אנאלי השלישי. לשניים נולדו שלוש בנות ובן אחד.
קריירה צבאית
ב-1 בינואר 1900 מונה מונקטון-ארונדל לסגן משנה ברגימנט הפרשים המלכותי (Royal Yeomanry) וב-11 ביוני 1902 הוא קודם לדרגת לוטננט. ב-1904 הוא הצטרף לרגימנט משמר החיים, שם הוא קודם לדרגת קולונל קומנדנט. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא מונה להיות שליש וקצין האספקה הראשי של הצבא (Quartermaster general). ב-1933 הוא מונה להיות הקולונל קומנדנט של יחידת ה- Honourable Artillery Company, תפקיד אותו הוא מילא עד 1934, כאשר הוא פרש ממנו לטובת מינויו לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
המושל הכללי של ניו זילנד
ויקונט גולוויי היה המושל הכללי של ניו זילנד מאפריל 1935 ועד פברואר 1941. הרקע הצבאי שלו עשה רושם רב על שרי ממשלת ניו זילנד באותה תקופה. תקופת כהונתו הוארכה פעמיים עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. גולוויי ואשתו קיבלו מתנות רבות בתקופת כהונתו, חלקן הוחזרו לניו זילנד כאשר נמכרו החפצים בבית המשפחה ונתרמו למוזיאון הלאומי של ניו זילנד ב-1980. גולוויי היה חבר בבונים החופשיים ובתקופת כהונתו כמושל הכללי הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
לאחר סיום תפקידו כמושל הכללי ושובו לאנגליה הוא קיבל את תואר הכבוד של סגן הלורד לוטננט של נוטינגהאמשייר. ויקונט גולוויי מת באופן פתאומי ב-27 במרץ 1943 בגיל 61.
סומיה סוומינתן
סומיה סוואמינטן (באנגלית: Soumya Swaminathan; נולדה ב-2 במאי 1959 בצ'נאי, הודו) היא רופאת ילדים וחוקרת קלינית, הידועה במחקריה בתחום מחלת השחפת. החל ממרץ 2019, היא מונתה למדענית הראשית של ארגון הבריאות העולמי. מאוקטובר 2017 עד מרץ 2019, שימשה כמשנה למנכ"ל לפיתוח תוכניות (DDP) בארגון הבריאות העולמי.
ביוגרפיה
בתם של מאנקומבו סאמבאסיון ומינה סוומינתן. אביה,[https://www.worldfoodprize.org/en/laureates/19871999_laureates/1987_swaminathan/ מ.ס. סוומיניתן], מכונה "האב ההודי של המהפכה הירוקה"' ' לאור תרומתו הרבה לשיפור זני החיטה בהודו. אמה, מינה סוואמינטן, פתחה שיטות לימוד מתקדמות בחינוך ולימוד השפה לגיל הרך המשלבות דרמה. שתי אחיותיה, מדורה סוואמינטן, פרופסור לכלכלה במכון הסטטיסטי ההודי בבנגלור, וניתיה סוואמינטן, מרצה בכירה ב"ניתוח מגדרי" ופיתוח באוניברסיטת מזרח אנגליה. היא נשואה לאג'יט ידב, רופא בתחום כירורגיה אורתופדית.
קריירה
לאחר הכשרה מקיפה בתחומי הרפואה והמחקר באנגליה וארצות הברית, היא חזרה להודו ב-1992, והחלה לעבוד כחוקרת ולימים כמנהלת המכון הלאומי למחקר בשחפת, צ'נאי הודו. בהמשך היא מונתה למתאמת פעילות של התכנית המיוחדת של ה- UNICEF / UNDP / הבנק העולמי / ארגון הבריאות העולמי למחקר והדרכה במחלות טרופיות בז'נבה - 2009 עד 2011
בין השנים 2015 - 2017 היא הייתה מזכירת ממשלת הודו לחקר הבריאות ומנכ"לית המועצה ההודית למחקר רפואי. בתפקידה זה, היא התמקדה בגיבוש מדיניות מערכת הבריאות הממשלתית על בסיס מחקר ואיסוף מידע תוך הגברת שיתוף הפעולה בין מוסדות הבריאות במדינה.
מחקר נבחר
היא עמדה בראש קבוצה רב-תחומית של מדענים קליניים, מעבדתיים והתנהגותיים במכון הלאומי לחקר השחפת בצ'נאי, שבחנו היבטים שונים של שחפת וקשרי גומלין בין שחפת ל-HIV. סוואמינטן יחד עם עמיתיה היו בין הראשונים שהרחיבו את השימוש באבחון מולקולרי למעקב וטיפול בשחפת, תוך עריכת ניסויי שדה של נבדקים שנבחרו באופן רנדומלי במטרה לטפל בשחפת באוכלוסיות מעוטות יכולת. לאחרונה היא שותפה בפרויקט TB Zero City שמטרתו להביא "לצמצום מחלת השחפת לאפס" העבודה נעשית בשותפות עם ממשלות מקומיות, מוסדות ועמותות.
במהלך שנות עבודתה, היא פרסמה כ־350 עבודות וכתבה פרקים בספרי רפואה ומחקר רפואי.
בית הסוהר גלבוע
בית הסוהר גלבוע הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר השוכן בעמק חרוד, מדרום לכביש 71, למרגלות הר הגלבוע. הוא אחד מחמשת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר הנתונים ברמת ביטחון מרבית ושוהים בו אסירים ביטחוניים ברמת מסוכנות גבוהה ביותר.
היסטוריה
בית הסוהר נפתח בשנת 2004, בעקבות האינתיפאדה השנייה, שהובילה לגידול ניכר במספר האסירים הביטחוניים. תחילה נפתח כמתקן נוסף שהיה חלק מבית הסוהר שטה ונקרא "שטה ב", תוך זמן קצר הופרד לבית סוהר עצמאי בית הסוהר גלבוע.
בית הסוהר משתרע על שטח של 23 דונם, שטחו הבנוי הוא 12,000 מ"ר, והוא מיועד ל-600 אסירים. בית הסוהר משמש לכליאת אסירים ביטחוניים השפוטים לתקופות ארוכות, עצורים פליליים ואסירי עבודה. הוא כולל אגף הפרדה, שבו מוחזקים אסירים בנפרד מיתר האסירים. כל אגף בבית הסוהר מחובר באמצעות שרוול למכלול המרכזי.
באוגוסט 2014 נחשפה בכלא מנהרת בריחה שאסירים החלו בחפירתה.
עם האסירים שריצו עונשם בכלא זה נמנה חבר הכנסת לשעבר באסל גטאס. וליד דקה שימש דובר ונציג האסירים בפני שלטונות הכלא בעת שהיה כלוא בכלא גלבוע.
פרשת הסרסור בסוהרות
בנובמבר 2017 הגישה סוהרת בכלא תלונה במשטרה על הטרדה מינית מצד אסיר עולם ביטחוני (מחמוד עטאללה). בכירים בשירות בתי הסוהר הודו שתלונת החיילת על שהותקפה מינית נגנזה בתחילה. ב-2021, מפקד כלא גלבוע גנ"מ פרדי בן שטרית העיד שאכן היה סרסור בחיילות שירות חובה בכלא על מנת לספק צרכים מיניים של מחבלים, טרם כניסתו לתפקיד. כמו כן נחשף שקצין המודיעין של כלא גלבוע הודה בחקירתו שידע על התקיפות המיניות של אותו אסיר ביטחוני וששיבץ סוהרות על פי בקשתו, ללא ידיעתן של הסוהרות את סיבת השיבוץ, וכל זאת במטרה להשיג ידיעות מודיעיניות מאותו אסיר ביטחוני. בעקבות עדות מפקד הכלא, פרקליט המדינה הורה לפתוח מחדש את התיק לאחר שהתיק נסגר ב-2018 מחוסר ראיות ומחוסר אשמה. בעקבות פתיחת תיק החקירה הדיחה לאלתר נציבת שב"ס קטי פרי את קצין המודיעין המעורב בפרשת הסרסור בסוהרות, שלאחר סגירת הפרשה בתחילה הועבר מתפקידו, והמשיך בתפקידו בארגון.
הימלטות ששת האסירים הביטחוניים
ב-6 בספטמבר 2021 נמלטו מבית הסוהר שישה אסירים ביטחוניים, בהם זכריא זביידי, באמצעות מנהרת בריחה שחפרו. הבורחים נלכדו כעבור ימים אחדים.
חודש לאחר מכן, אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון ושירות בתי הסוהר החלו בעבודות של פרויקט משותף למיגון מיידי של כלא גלבוע בהיקף של כשמונה מיליון שקלים. הפרויקט יכלול בין היתר את ביטון התאים ושיפור מיגונם על מנת למנוע בריחה. בעקבות הבריחה מכלא גלבוע בוצע מיגון וביטון בית הסוהר, וכן נבדקו כלל בתי הסוהר ומוגנו באופן דומה לכלא גלבוע, שהיה בנוי על כלונסאות, ויצר חלל מתחת לתאים שהוביל לבריחה, בכדי למנוע מקרים של בריחה בצורה זו בעתיד.
האגודה הבין-לאומית למרכזי הערים
האגודה הבין-לאומית למרכזי הערים (International Downtown Association - IDA) הוא ארגון בין-לאומי המוקדש למרכזי הערים ברחבי העולם. מטרתו של הארגון ללמוד אודות המבנה העירוני של הנקודות המרכזיות בערים ועל המבנה הארגוני של מרכז עסקים ראשי ושל האזור הסובב אותו במטרה לתת כלים יותר טובים לשיפור התחבורה, המגורים התיירות, והעסקים בעיר. הארגון נוסד בשנת 2011 וממוקם בעיר וושינגטון הבירה, ארצות הברית ומשתף פעולה עם מוסדות אקדמאיים ברחבי ארצות הברית ובעולם. הארגון מוציא לאור מגזין חודשי בנושא המחקר אודות מרכזי הערים ברחבי ארצות הברית ומארגן כנסים בין-לאומיים בנושא. בנוסף הארגון מאגד תחתיו ארגונים נוספים העוסקים וקשורים למרכזי הערים בעולם בנושא.
מילטון הימלפרב
מילטון הימלפרב (אנגלית: Milton Himmelfarb; 21 באוקטובר 1918 - 4 בינואר 2006) היה הוגה דעות יהודי-אמריקאי נאו-שמרני.
קריירה
הימלפרב נולד בברוקלין לברטה ומקס הימלפרב, שהיגרו מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה. אחותו הצעירה, גרטרוד הימלפרב, הייתה להיסטוריונית, בעלה, אירווינג קריסטול היה אף הוא הוגה דעות נאו-שמרני חשוב ובנם, אחיינו של הימלפרב, ויליאם קריסטול הוא עורך ופרשן פוליטי. כולם חברי קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק".
בשנת 1938 סיים הימלפרב את סיטי קולג' של ניו יורק וקיבל תואר בספרות עברית מבית המדרש לרבנים באמריקה. בין השנים 1942–1982 עבד כחוקר בוועד היהודי-אמריקני והיה לראש מחלקת המחקר והמידע. כמו כן שימש כחבר סגל בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת ובבית המדרש לרבנים באמריקה ומרצה אורח באוניברסיטת ייל.
החל מ-1959 ערך את הפרסום "The American Jewish Yearbook" (ספר השנה של יהודי ארצות הברית).
אחד ממאמריו החשובים ומכי הגלים ביותר היה "No Hitler, No Holocaust" ("ללא היטלר לא הייתה השואה") שפורסם במרץ 1984 בכתב העת "קומנטרי" (שהימלפרב היה בו חבר מערכת וכותב קבוע) ובו הדגיש הימלפרב את החשיבות הקריטית שהייתה לאישיותו של היטלר במקום ובזמן כגורם מכריע להתחוללות השואה. מאמר חשוב נוסף שלו היה "On Leo Strauss" ("על לאו שטראוס") שפורסם בקומנטרי באוגוסט 1974 ובו העלה על נס את תרומתו של לאו שטראוס ושל אוניברסיטת שיקגו לליברליזם.
ההפגנות בבחריין (2011)
ההפגנות בבחריין (2011) היו סדרה של מחאות עממיות בבחריין. המחאות החלו על רקע "האביב הערבי" ובעקבות המהפכה בתוניסיה והמהפכה במצרים.
רקע
דרישותיהם הראשונות של המפגינים התמקדו בחופש פוליטי ושוויון בעבור האוכלוסייה השיעית שבממלכה, ולאחר מכן לסיום השלטון המונרכי. מוקד המחאות היה כיכר הפנינה שבמנאמה, בירת הממלכה. משפחת אל-חליפה הסונית שולטת בבחריין, אך הרוב השיעי התלונן זה זמן רב על מה שנראה לו כאפליה לרעה בקבלת משרות מדינה, דיור ובריאות. בניסיון לבלום את תסכולם הגובר של השיעים לנוכח הטלטלה שעוברת על העולם הערבי, הבטיח המלך חמד בן-עיסא אאל-ח'ליפה כי יעניק 1,000 דינר (כ-2,625 דולר) לכל משפחה, ואף רמז כי ישחרר 25 אזרחים שנעצרו בעקבות ניסיון ההפיכה בשנה שעברה. הוא גם הורה על הקצאת 417 מיליון דולר לטיפול בבעיות כלכליות וחברתיות, ובראשן סבסוד מוצרי מזון בסיסיים.
4 בפברואר
ב-4 בפברואר התייצבו לראשונה מאות מול שגרירות מצרים במנאמה כדי להביע סולידריות עם המפגינים נגד שלטון מובארק במצרים.
14 בפברואר - "יום הזעם"
ב-14 בפברואר כבערך 6000 מפגינים הפגינו בהפגנות ועצרות פוליטיות רבות בכל רחבי בחריין. המשטרה פיזרה הפגנות עם גז מדמיע, כדורי גומי ושוטגאנים בכל רחבי המדינה, פיזורים שהובילו לפצועים רבים ולאשפוזם של רבים מהמפגינים. בערך באותו היום נהרג עלי מושהימה משוטגאן משטרתי שירה לגבו מטווח קצר. הממשלה אמרה תחילה כי עלי היה חלק מקבוצה של 500 מפגינים שתקפה 6 שוטרים עם אבנים ומוטות ברזל. בנוסף טענה כי מלאי הגז המדמיע וכדורי הגומי של המשטרה באירוע אזל, מה שהוביל לשימוש בשוטגאנים כדי לפזר את ההפגנה. עדי ראייה שנכחו באירוע מסרו כי באותה שעה בה עלי נהרג, כלל לא התקיימה הפגנה במקום. הם מסרו כי ראו את עלי הולך עם קבוצת שוטרים שכיוונו את נשקם אליו. כאשר עלי התרחק מהם הוא נורה בגבו על ידי אחד השוטרים. מאוחר יותר המתינו מאות לבואו של עלי בכניסה לבית החולים אליו הובהל. משרד הפנים של בחריין הביע את צערו על המקרה והבטיח לחקור אותו.
15-16 בפברואר
ב-15 בפברואר אלפי אנשים השתתפו בהלווייתו של עלי מושהימה. במהלך ההלוויה, פדהל אל מטרוק, נורה על ידי המשטרה בגבו מטווח קצר ומת מפצעיו שעות לאחר מכן. הממשלה אמרה כי פדהל היה חלק מקבוצה של כ-400 ממשתתפי ההלוויה שתקפו באבנים ובמוטות ברזל שוטרים. על פי עדי ראייה שנכחו בהלוויה, פדהל נורה כאשר התכופף לעזור למשתתף אחר בהלוויה שהתמוטט משאיפת גז מדמיע שנורה על ידי המשטרה. מפגינים, כועסים על המוות השני של מפגין חף מפשע, צעדו לכיכר הפנינה והחלו להקים במקום מאהל מחאה. עד הלילה התמלאה הכיכר בעשרת אלפים מפגינים. המשטרה לא ניסתה לפזר את ההתקהלויות בכיכר, בשל הוראה של המלך חמד בן עיסא אאל-ח'ליפה לאפשר למפגינים להביע את צערם על ידי נוכחות מוגברת בכיכר.
כתגובה למותם של שני המפגינים הכריזה פדרציית איגוד המסחר הראשי של בחריין על שביתה, שעתידה להתחיל ב-17 לפברואר. מפלגת אל-וויפק, המפלגה בעלת מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט של בחריין בזמנו, הודיע על השהיית השתתפותה בפרלמנט. בהודעה שמסר המלך חמד לרגל החג המוסלמי מוולד א-נבי, הביע המלך את תנחומיו בפני העם הבחרייני על מותם של שני המפגינים והורה על הקמת ועדת חקירה שתחקור את אירועי היומיים שקדמו להודעה זו. במהלך יום זה נפצעו 25 אנשים, כולל 7 שנזקקו לטיפול רפואי בבית החולים. ב-16 בפברואר, אלפי מפגינים המשיכו לפקוד את כיכר הפנינה. עדי ראייה תיארו הלך רוח חגיגי בקרב המפגינים, שכלל מפגינים המחלקים תה, קפה ומזון תוך כדי שיחות ודיונים על המצב בבחריין. בהמשך היום התקיימה הלווייתו של פדהל אל מטרוק שלוותה על ידי שיירה של כ-100 מכוניות של תומכי המלך חמד. המשטרה נמנעה מלהתערב בשני האירועים. באותו היום נפצעו רק 2 מפגינים.
מרוץ ה-GP2 Asia Series שאמור היה להתקיים בבחריין באותה שנה בוטל, כמו גם הגראנד פרי של בחריין במסגרת עונת 2011 של פורמולה 1.
17 בפברואר - "יום חמישי העקוב מדם"
הממשלה הודיעה כי מצאה אקדחים, קליעים, כמות גדולה של סכינים, פגיונות, חרבות ודגלי חזבאללה בכיכר. במסיבת עיתונאים שערך שר החוץ של בחריין חאליד איבן אחמד אאל ח'ליפה, האשים השר את המפגינים בתקיפת השוטרים והביע את תדהמתו ממעשים אלו לכאורה. אל-וויפק, מפלגת הפעולה החברתית הדמוקרטית הלאומית ועוד 5 מפלגות אופוזיציה אחרות מסרו הצהרה משותפת בה שללו את טענת הממשלה כי המפגינים היו חמושים וגינו את "הטבח הנתעב" לדבריהם שבוצע על ידי המשטרה. כל 18 חברי מפלגת אל-וויפק, מפלגת האופוזיציה היחידה שמיוצגת בפרלמנט, הגישו את התפטרותם.
עימותים רבים פרצו בכל רחבי המדינה שעות אחרי הפשיטה המשטרתית. אחרי הצהריים צבא ההגנה של בחריין שלח טנקים ולפחות 50 נגמ"שים חמושים במכונות ירייה לבירת בחריין, מנאמה. מחסומים צבאיים נפרסו ברחובות העיר וסיורים צבאיים סיירו ברחבי הבירה. משרד הפנים של בחריין פרסם אזהרת שהייה ברחובות והצבא הזהיר כי הוא מוכן לנקוט בצעדי ענישה כדי להחזיר את הסדר.
לפי כתב של רשת אל ג'זירה באנגלית, בתי החולים היו מלאים בפצועים מהפשיטה המשטרתית, כולל צוות רפואי שהותקף על ידי המשטרה בעת שניסה להגיש עזרה רפואית לפצועים. עד הערב, אלפי מפגינים התאספו בבית החולים המרכזי שבו שהו 41 מאושפזים כתוצאה מההפגנות באותו היום. משרד הבריאות של בחריין טען בטלוויזיה הממלכתית כי המצב בבית החולים רגוע ומאושפזים בו רק 7 אנשים עם פציעות קלות ביותר.
18-28 בפברואר
ב-18 בפברואר כוחות המשטרה החלו להשתמש באש חיה כנגד מפגינים, מתאבלים וכתבי חדשות, ירי שלפי הדיווחים גרם למספר רב של נפגעים. כוחות הביטחון ירו על פרמדיקים בזמן שפינו פצועים באמבולנסים ובתקרית אחת נהרג מפגין ועוד שניים נפצעו מאש חיה.
ב-19 בפברואר עזבו כוחות הצבא והמשטרה את הבירה מאנמה וממשלת בחריין מסרה שהיא פתחה בדו-שיח עם קבוצות אופוזיציה שתובעות רפורמות, וכי נסיך הכתר סלמאן מונה על ידי המלך להוביל את הדיאלוג עם האופוזיציה ולבנות אמון מצד כל הצדדים. בנוסף קרא סלמאן קרא ליום אבל לאומי על ששת ההרוגים במחאות של השבוע שעבר. בעקבות עזיבת כוחות הצבא והמשטרה החלו לזרום מפגינים לכיכר הפנינה.
באחר הצהריים של ה-22 בפברואר יצאו עשרות אלפי אזרחי בחריין לרחובות הבירה מאנמה למה שכונה "מצעד הנאמנות לקדושים המעונים". המצעד נערך לזכרם של המפגינים והאזרחים שנהרגו בהפגנות כנגד המשטר. המפגינים נשאו דגלי בחריין וצעקו מספר סיסמאות כגון:" העם רוצה להפיל את השלטון", "מצרים, תוניסיה, האם אנו שונים?" ו"לא שיעים, לא סונים, בחריינים!". העיתונים וסוכנויות הידיעות הפינגטון פוסט, הניו-יורק טיימס וקול אמריקה העריכו כי בהפגנה זו השתתפו מעל ל-100,000 איש (17% מאוכלוסיית בחריין כולה, נכון ל-2011). בעקבות ההפגנה חסרת התקדים הזו, הורה המלך חמד על שחרורם של 308 אסירים פוליטיים.
ב-26 בפברואר פיטר המלך חמד מספר שרים כדי לפייס את האופוזיציה.
ב-28 בפברואר הקיפו המפגינים את בניין האספה הלאומית של בחריין וחסמו את הגישה אליו למשך מספר שעות.
1-5 במרץ
ב-1 במרץ קראו שבע מפלגות האופוזיציה לקיום הפגנה. ההפגנה שזכתה לשם "עצרת האחדות הלאומית" התקיימה בהשתתפות של אלפי מפגינים.
ב-2 במרץ המפגינים המשיכו לפקוד את כיכר הפנינה, זאת בזמן שבמקביל התכנסו תומכים בממשלה במרכז אל-פתאח במאנמה, במפגן שיש הרואים בו הגדול בתולדותיה של בחריין.
ב-3 במרץ המשטרה השתמשה בגז מדמיע לפיזור התעמתות בין צעירים סונים (במקורם סורים, אוכלוסיית בחריין מורכבת נכון ל-2010 מ-54% תושבים זרים) לצעירים שיעים בחריינים בעיר חמד. הייתה זו התקרית הראשונה של עימות בין שיעים לסונים מתחילת ההפגנות בפברואר כנגד המלך. בהמשך היום הצהיר עבדול ג'ליל ח'ליל, מנהיג סוני בולט כי הם מוכנים לקבל את הצעתו של הנסיך סלמאן וממשלת בחריין לקיים דיאלוג אודות הנושאים החשובים להם.
ב-4 במרץ עשרות אלפי מפגינים התגודדו מחוץ למטה הטלוויזיה הממלכתית של בחריין, תוך קריאת קריאות כנגד שושלת אאל ח'ליפה והמלך חמד.
6-15 במרץ
ב-6 במרץ התכנסו אלפי מפגינים מחוץ למשרד ראש ממשלה של בחריין בעת שמתקיימת בבניין ישיבת ממשלה. המפגינים דרשו מראש הממשלה לפרוש מתפקידו. במקביל מאות מפגינים נותרו במאות האוהלים שנפרסו בכיכר הפנינה של מנאמה.
ב-8 במרץ ייסדו שלוש קבוצות שיעיות (תנועות "חאק", "וופק" ותנועת החירות של בחריין) את "הקואליציה למען רפובליקה בחריינית" וקראו לבטל את המלוכה במדינה ולהקים רפובליקה דמוקרטית במקום.
ב-9 במרץ, במחאה שהחלה במסגד ראס רומן, אלפי שיעים בחריינים צעדו לכיוון משרד ההגירה הבחרייני בבירה מנאמה והביעו את התנגדותם למתן אזרחות לסונים ממדינות אחרות המשרתים בצבא הבחרייני. עם זאת כדי להדגיש כי המחאה הייתה נגד מדיניות ההתאזרחות של הממשלה, ולא נגד האוכלוסייה הסונית של בחריין, צעקו המשתתפים גם סיסמאות על אחדות סונית-שיעית.
ב-10 במרץ, התפתחו עימותים בין הורים סונים מתאזרחים (בעיקר מסוריה ופקיסטן) להורים שיעים בבית ספר בעיר סער, לאחר שכמה מהתלמידים השיעים ערכו הפגנות נגד הממשלה. באירוע נפרד, השתתפו מורים, תלמידים והוריהם במחאה מול משרד החינוך בעיר עיסא, בדרישה להתפטרו של ד"ר מג'יד בן עלי א-נעימי, שר החינוך.
ב-13 במרץ, השוטרים השתמשו בגז מדמיע וכדורי גומי בניסיון למנוע מקבוצה של מאות מפגינים נגד הממשלה לחסום את מחוז המסחר של הבירה מאנמה, שם חנו המפגינים כבר יותר משבוע. המשטרה הקיפה את המפגינים גם בכיכר הפנינה, מוקד ההפגנות בבחריין במשך קרוב לחודש, תוך שהם יורים פצצות גז מדמיע. במקביל מפגינים אחרים החלו במספר צעדות לעבר יעדים בבירה וביניהם משרד ראש הממשלה, משרד החוץ ובניין הטלוויזיה הממלכתית. על פי עדויות שנאספו על ידי ארגון רופאים לזכויות אדם, השוטרים בבירה ירו לעבר המפגינים ירי חי והכו אותם באלות וקתות רובים. ממשרד הפנים של בחריין נמסר כי שמונה שוטרים נפצעו במהלך המבצע לפיזור המפגינים והסרת האוהלים. עובד בניין פקיסטני בשם אירפאן מוחמד, סבל מפגיעות מוחיות קשות ולשונו נקטעה לאחר שלכאורה הותקף באכזריות על ידי המפגינים נגד הממשלה. אחות במתחם הרופאי סלמניה דיווחה כי טיפלה בחמישה חולים הסבלו משאיפת גז בליל 13 במרץ. היא דיווחה כי הסימפטומים של החולים היו תואמים את הסיפטומים שגורם גז עצבים. רופאה בבית חולים אחר דיווחה לארגון רופאים לזכויות אדם כי המרכז הרפואי בו עבדה טיפל ב-26 חולים שסבלו מפציעות ירי של רובה שוטגאן ושאיפת גז באותו היום.
ב-14 במרץ הודיע סלמאן, נסיך הכתר של בחריין, כי יפתח בדיאלוג עם המפגינים לגבי רפורמות בשיטת הממשל ובשחיתות השלטונית. חודש מתחילת ההפגנות, הממשל העביר בקשה למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ המורכבת מחמש מדינות מלבד בחריין (ערב הסעודית, כווית, קטר, עומאן ואיחוד האמירויות הערביות) לשלוח חיילים ושוטרים מכוח המגן של חצי האי ערב, אשר נחתו בבחריין באותו היום (14 במרץ 2011), בעיקר מסעודיה כדי להגן על מתקני מפתח במדינה, למשל מתקני הנפט והגז של המדינה. כ-5,000 חיילים סעודים ו-500 שוטרים מאיחוד האמירויות בליווי 150 כלי רכב משוריינים סעודים ועוד 50 כלי רכב קלים משוריינים. יום לאחר מכן, הכריז מלך בחריין על שלושה חודשיי מצב חירום שפירושו החלת חוקי חירום מיוחדים במדינה.
16-18 במרץ
ב-16 במרץ חלה הסלמה בעימותים שבמהלכם נורו שלושה מפגינים ונדרסו שלושה שוטרים. המפגינים הקימו מאהל מחאה ענק ממדים בכיכר הפנינה במנאמה, והחלו ליידות אבנים ובקבוקי תבערה על השוטרים שהשיבו בגז מדמיע והחלו לפנותם בכוח ובאלימות מהמקום. בתוך כמה שעות הסתיים הפינוי, ובסיומו פורסמה בטלוויזיה הודעה מטעם השלטונות הקוראת לאזרחים להימנע מהתקהלות, "למען ביטחונם". למרות זאת, זמן קצר לאחר מכן פרסמה תנועת הנוער של בחריין, שמילאה תפקיד מרכזי בארגון ההפגנות, קריאה לכל חבריה לצאת ולהפגין שוב באותו היום אחר הצהריים. השלטונות הגיבו בהכרזה על עוצר באזורים מסוימים במדינה, מ-16:00 ועד 4:00 למחרת בבוקר.
ב-17 במרץ הפגינו 100 אלף מפגינים במנאמה נגד המלך ובעד בחירות במדינה לציון שנה מתחילת הפגנות, כאשר עד אז נהרגו לפחות 91 אנשים, 5,400 נוספים נפצעו ולמעלה מ-3,000 נעצרו, כולל רבים שעונו בידי המשטר.
ב-18 במרץ הרסה הממשלה את הפסל בכיכר הפנינה שהיוותה את מוקד המחאות בבחריין ושימשה סמל לתנועת המחאה. שר החוץ הבחרייני, חאלד בין אחמד אאל-חליפה, אמר במסיבת עיתונאים כי הפסל, שגובהו כ-90 מטרים ונבנה כסמל להיותה של בחריין מרכז לשליית פנינים, נהרס על ידי הצבא עקב "הזיכרון הרע" שהוא מעורר. כך למעשה נסתיים גל המחאות המרכזי במדינה.
אחרית דבר
ב-21 במרץ הודיע מלך בחריין כי שירותי הביטחון במדינה טרפדו ניסיון הפיכה של מדינה זרה בארצו. בפגישה עם חיילים, הודה אל-חליפה לכוחות זרים שהגיעו לבחריין כדי לסייע לשלטונות להתמודד עם ההתקוממות העממית. "המזימה החיצונית נגדנו תומרצה במשך 20–30 שנה, עד שהקרקע הייתה בשלה לפעולה חתרנית נגד ביטחונה ויציבותה של בחריין. המזימה הזו נכשלה. אם המזימה הייתה מצליחה - היא הייתה גולשת בקלות גם למדינות אחרות במפרץ הפרסי", אמר מלך בחריין. בהתייחסותו לניסיון הפיכה של מדינה זרה התייחס למעשה לאיראן שעמה היחסים המתוחים ממילא, הידרדרו לשפל חדש בימים שקדמו להצהרה זו וכללו גירוש הדדי של דיפלומטים המוצבים בטהראן ובמנאמה. בבחריין, כמו גם בבתי המלוכה הסונים האחרים במפרץ הפרסי, חשדו כי איראן מנסה לרכוב על גל המהומות בעולם הערבי ולנצל את התקוממות השיעים בנסיכות הנפט כדי לבצע בה הפיכה. על-רקע זה נעצרו בימים האחרונים 6 גורמי אופוזיציה בבחריין בחשד לקשרים עם מדינות זרות. בין העצורים: בהם ראש התנועה השיעית וופק, חסן מושיימה, וכן מנהיג מפלגה חילונית.
ב-11 ביוני יותר מ-10,000 בני אדם השתתפו בהפגנת מחאה נגד המשטר בבחריין, סמוך לבירה מנאמה. מסוקי המשטרה חגו מעל ההפגנה במטרה להשגיח על המשתתפים. זוהי הפעם הראשונה בכמה חודשים בה נערכת הפגנה המונית נגד השלטון בבחריין. ההפגנה נערכת באישור המנהיגים הסונים במדינה.
המלאכים הטובים של טבענו
שם ומבנה
הספר במהדורתו האנגלית כולל למעלה מ-830 עמודים, שמתוכם למעלה ממאה עמודים מוקדשים להערות שוליים ופירוט מקורות לספרים, למאמרים מדעיים ולדוחות סטטיסטיים שפורסמו על ידי מוסדות שונים. כמו כן הספר כולל למעלה ממאה איורים, רובם הגדול גרפים המציגים נתוני סוגים שונים של אלימות לאורך השנים, ונתוני התפתחות של משתנים אחרים אשר עשויים להשפיע על אלימות. גרפים אלו גם הם מציינים את המקורות לנתונים המוצגים. ביקורות רבות של הספר, חיוביות ושליליות כאחת, ציינו את היקפו ויסודיותו בחקר היבטים שונים של אלימות.
הקדמה
פינקר פותח את הספר בהצהרה על נושא הספר וחשיבותו: האלימות דועכת לאורך ההיסטוריה, וקרוב לוודאי, שהיום אנו חיים בעידן השליו ביותר בתולדות האנושות. הדעיכה איננה חלקה, היא לא הורידה את רמת האלימות לאפס, ואין ערובה שתמשיך גם בעתיד. לדעיכת האלימות יש השפעה על כל היבט של החיים המודרניים: הם היו שונים מאוד לו היו אנשים צריכים לחשוש כל הזמן מרצח, אונס או שוד רכושם. פינקר יודע שמרבית קוראיו יתקשו להאמין בדעיכת האלימות, ומצהיר על כוונתו לבסס את אמיתותה בחלקו הראשון של הספר. בהמשך ההקדמה מסכם פינקר את עיקרי התזה של הספר.
פינקר מארגן את הספר סביב שש מגמות היסטוריות של דעיכה באלימות. הוא מזהה בטבע האנושי חמישה גורמים המעודדים אלימות, ה"שדים שבתוכנו", ומולם ארבעה גורמים מרסני אלימות, ה"מלאכים הטובים":
ארבעת המלאכים
בכינוי זה מתאר פינקר מניעים מולדים הקיימים בכל התרבויות, ועל כן מופיעים ברשימת האוניברסלים האנושיים. התבטאותם של מניעים אלה מרסנת אלימות:
פרק 1: ארץ זרה
בפרק זה מביא פינקר מקבץ דוגמאות לכך שההיסטוריה והתרבות האנושית היו אלימות מכפי שרוב האנשים במאה ה-21 נוטים לתאר לעצמם. הוא מציג דוגמאות אלו כ"בדיקת שפיות" – הטלת ספק בתהליך המחשבה על מנת לודא שאינו שגוי מראשיתו עד סופו – המכוונת להמחיש כיצד התזה המרכזית בספר, לפיה אנו חיים כיום בזמן הפחות אלים בהיסטוריה, איננה מופרכת וראויה לבדיקה יסודית.
פינקר חותם את הפרק הראשון בנימה אישית, בתיאור דמיוני של מעמד נאום סיום קולג' בשנת 1976, השנה בה הוא עצמו סיים את התואר הראשון באוניברסיטה. הנואם ההיפותטי מזמין את הבוגרים לתאר את עתידם ועתיד האנושות, וחוזה את סיום המלחמה הקרה, פירוק ברית המועצות, נפילת חומת ברלין, הסכם השלום בין ישראל למצרים ולירדן, נפילת המשטרים הדיקטטורים בספרד, בפורטוגל וביוון, פירוק משטר האפרטהייד בדרום אפריקה והעלמות כמעט מוחלטת של מלחמות בין מדינות ריבוניות. פינקר סבור שהמאזינים היו פורצים בצחוק לעג ומביעים חשד שהנואם נמצא עדיין תחת שרידי השפעת הסמים של פסטיבל וודסטוק, אך "תחזית" אופטימית זו אכן התגשמה.
פרק 2: תהליך השכנת השלום
פרק זה סוקר את שורשי האלימות האנושית דרך עיניהם של שני הוגים: הביולוג צ'ארלס דרווין והפילוסוף תומאס הובס. פינקר מציין ששמות הוגים אלו הפכו לשמות תואר ("דרוויניסטי" ו"הובסיאני") שיש להם בדרך-כלל קונוטציה שלילית, אך לדעתו התובנות של שני הוגים אלו עמוקות, מורכבות ומעודנות מכפי שמרמזים שמות התואר, וחיוניות לפתיחת כל דיון באלימות.
פרק 3: תהליך התירבות
פינקר פותח את הפרק בנימה אישית, ומודה כי מאז ילדותו התקשה להבין את ההגיון מאחורי נימוסי השולחן של השימוש בסכין, עד שקרא את ספרו של נורברט אליאס "תהליך התירבות". פינקר מכנה את אליאס "הוגה הדעות החשוב ביותר שמעולם לא קראת". אליאס היה סוציולוג יהודי שנמלט מגרמניה לבריטניה מאימת השלטון הנאצי. ספרו תורגם לאנגלית רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ורק בשנות ה-80 הגיח מאלמוניותו כאשר, לדעת פינקר, הסתבר שהוא מציג את התאוריה היחידה המסוגלת להסביר את התגלית בדבר ירידת שיעור מקרי הרצח באירופה בכשני סדרי גודל מאז ימי הביניים ועד ימינו. תגלית זו, לדברי פינקר, הכתה חוקרים רבים בתדהמה וגרמה לו עצמו לכתוב את הספר.
פרק 4: המהפכה ההומניטרית
אירופה הנוצרית של ימי הביניים וראשית העת החדשה הייתה תרבות של אכזריות. עינויים מוסדו בחסות הממשלים המרכזיים והמקומיים, והיו קבועים בחוק, שפסק ניקור עיניים, סימון בברזל לוהט, קטיעת ידיים, אפים ולשונות, וצורות אחרות של הטלת מום לפשעים קטנים. הוצאות להורג פומביות האריכו יסורי גסיסה בשיטות סאדיסטיות כמו שרפה על המוקד ותלייה, גרירה וביתור. עינויים נפסקו ובוצעו על ידי הכנסייה עצמה בתקופות האינקוויזיציה, ומלחמות דת וציד מכשפות היו נפוצים. בפרק 4 עוסק פינקר בשינוי ההיסטורי שחל בתרבות זו. "המהפכה ההומניטרית" בתרבות המערב התרחשה תוך פרק זמן קצר יחסית במאות ה-18 וה-19.
פרק 5: השלום הארוך
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הציגו שני מלומדים בריטיים תחזיות מנוגדות לעתידן של המלחמות: ארנולד טוינבי, מן ההיסטוריונים החשובים במאה ה-20, ראה במלחמת העולם השנייה שיא רגעי בתהליך הסלמה מתמשך אשר יוביל למלחמה גדולה וקטלנית אף יותר בעתיד הקרוב, ורבים היו שותפים לתחזית פסימית זו. לעומת זאת חישב המתמטיקאי והפיזיקאי לואיס פריי ריצ'רדסון דווקא מגמה סטטיסטית של ירידה היסטורית בפריצת מלחמות, ולפיכך חזה תקופה ארוכה ללא מלחמת עולם שלישית. בפרק זה בודק פינקר את הסיבות להצלחת תחזיתו האופטימית של ריצ'רדסון.
פרק 6: השלום החדש
בשנים האחרונות, ידיעות באמצעי התקשורת יוצרות לעיתים קרובות את הרושם שהאלימות והמלחמות בעולם מתגברים מאוד. פינקר בוחן רושם פסימי זה, ומראה שלפי ההערכות המדויקות ביותר, רמת ההרוגים ממלחמות מאז סיום המלחמה הקרה היא הנמוכה בהיסטוריה, ובעשור הראשון של המאה ה-21 ירדה לקא"ש של 1 ופחות מכך, רמה נמוכה מרמת ההרוגים ממעשי רצח באותה תקופה במרבית מדינות המערב. תקופה זו מכנה פינקר "השלום החדש", כדי להבדילה מן "השלום הארוך" המתייחס בדרך כלל לתקופת מאזן האימה במלחמה הקרה.
פרק 7: מהפכות הזכויות
בפרק זה עוקב פינקר אחר תהליכי המאבק על זכויות למגזרים שונים בעשרות השנים האחרונות: זכויות האזרח, זכויות האישה, זכויות הילד, זכויות להט"ב וזכויות בעלי חיים. כפי שאנשים שלקחו חלק בתהליך התירבות (ראו פרק שלישי) ידעו שהם לומדים נימוסים, אך לא העלו בדעתם שהם מקטינים את שיעורי הרצח, פינקר סבור שרוב פעילי הזכויות אינם מודעים להצלחת מאבקם בהקטנת אלימות. כמו בתהליך התירבות ובמהפכה ההומניטרית, רעיונות מהפכניים שמתקבלים בחברה הופכים מובנים מאליהם תוך כמה עשרות שנים בלבד, ולכן אנשים מתקשים לתפוס את ההתקדמות העצומה שהתרחשה, ואף נוטים להאמין שהמצב הנוכחי רע מתמיד.
פרק 9: המלאכים הטובים
בפרק זה מונה פינקר את "המלאכים הטובים" – תכונות של טבע האדם אשר מונעות או מפחיתות אלימות, ועשויות להסביר את המגמה לדעיכת האלימות. פינקר מסכים שאמפתיה היא אחת מן המלאכים, אך סבור שאיננה היחידה, וכן הוא סבור ש"אמפתיה" הפכה בשנים האחרונות למילה אופנתית שקיבלה פרסום מוגזם.
פרק 10: על כנפי מלאכים
בפרק האחרון בספר נמנע פינקר מתחזיות לעתיד, או מייעוץ למדינאים ולאנשי חוק כיצד להפחית מלחמה ואלימות. הוא מסייג את האופטימיות שלו – ישנן מגמות הנמשכות בעוצמה כבר עשרות ומאות שנים, ולפיכך ניתן למשל להניח שקורבן אדם, עינויים גופניים בחסות החוק או מלחמות בין מדינות דמוקרטיות לא ישובו בעתיד הקרוב, אך לא ניתן לחזות את רמות הפשע, מלחמות אזרחים וטרור. כמדען, פינקר אינו מאמין בכוח מיסטי או בגורל קוסמי כלשהו אשר מכתיבים ירידה באלימות, ואף אינו מצפה שהתקדמות המדע תוביל בהכרח לניסוח "תאוריה מאוחדת" של אלימות.
!rowspan=2 colspan=2|
מלחמות ואלימות מאז פרסום הספר
הספר יצא לאור בשנת 2011, ומרבית הנתונים שהוא מראה עדכניים עד שנים מוקדמות יותר. בשנים שלאחר יציאת הספר לאור נרשמה עלייה במספר העימותים האלימים בעולם לרמה שאפיינה את ראשית שנות ה-90, אך עם מספר הרוגים כללי נמוך יותר. מלחמות בין מדינות ריבוניות כמעט ולא פרצו, עד הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022. המלחמות הקטלניות ביותר שנרשמו היו מלחמת האזרחים בסוריה (שקטלה כמעט מחצית ממספר החללים העולמי ממלחמות בתקופתה), בעיראק ובאפגניסטן. בשנת 2014 תיעד המכון לחקר השלום באוסלו 131,000 הרוגים במלחמות, שהם קא"ש (קצב אבדות שנתי ל-100,000 נפש) של 1.5, עלייה מן הקא"ש העולמי של פחות מ-1 אשר אפיין את מרבית העשור הראשון של המאה ה-21. ואולם המכון דיווח על ירידה עקבית במספר ההרוגים בשנים הבאות, ל-119,000 בשנת 2015, ל-102,000 בשנת 2016, ל-90,000 בשנת 2017, ל-76,000 בשנת 2018 ול-75,600 בשנת 2019, ועלה מעט ל-80,100 בשנת 2020. מספרים אלו נמוכים מן האומדנים המתפרסמים לעיתים קרובות בתקשורת מכיוון שהם כוללים רק הרוגים מתועדים במעשי איבה, הגבלה חיונית לצורך השוואה אמינה עם ההיסטוריה. למרות העלייה, הקא"ש העולמי של הרוגים במלחמות מאז פרסום הספר עדיין נמוך מזה של כל עשור לפני שנות ה-90.
מאז שנת 2011 דווח בייחוד על עלייה חזקה במספר ההרוגים בטרור עולמי, שעל פי ה-Global Terrorism Database הגיע לשיא של כמעט 45,000 בשנת 2014, וירד מעט בשנים 2015 ו-2016. לפחות חלק מהרוגים אלו נכללים במספרי ההרוגים ממלחמות, בייחוד מלחמות האזרחים בעיראק, בניגריה, בסוריה ובאפגניסטן. למרות העלייה, יחסית לאוכלוסיית העולם שכבר עלתה על 7 מיליארד, אפילו השיא של שנת 2014 עדיין מייצג קא"ש קטן משמעותית מ-1. שיעור הרצח בעולם כולו המשיך לרדת בעקביות מאז פרסום הספר, מקא"ש של 5.87 בשנת 2011 ל-5.37 בשנת 2019. השוואת המספרים למעלה מלמדת שלמרות העלייה במלחמות ובטרור, מספרם של הרוגי מלחמות וטרור בעולם עדיין קטן פי שלושה לערך ממספר ההרוגים במעשי רצח פליליים (ראו פרק 5).
שיעור הרצח בארצות הברית, שהיה 5.53 בשנת 2011, עלה וירד מאז מספר פעמים, לקא"ש של 5.40 בשנת 2019, אך תמיד נמוך מזה שאפיין את כל העשורים הקודמים בארצות הברית מאז שנות ה-60. כמו כן, בשנים 2011 עד 2019 נרשמה בישראל ירידה בקא"ש כתוצאה מרצח מ-2.44 ל-1.98, בבריטניה ירידה מ-0.61 ל-0.51, בסין ירידה מ-1.28 ל-0.84, בהודו ירידה מ-3.37 ל-2.94, ברוסיה ירידה מ-19.82 ל-15.19, במקסיקו עלייה מ-20.08 ל-24.55, ובדרום אפריקה ירידה מ-39.63 ל-34.40.
ביקורת
ככלל, הספר התקבל היטב וזכה לשבחים רבים. הוא נכנס לרשימת "ספרי השנה" של הניו יורק טיימס, שגם הקדיש לו כמה סקירות. בין משבחי הספר ניתן למצוא את ביל גייטס ופיטר סינגר. עם זאת קיימים גם קולות אחרים, בפרט ממבקרים המזוהים עם החשיבה הפוסט מודרניסטית. ישנם מבקרים המקבלים, נוכח שפע העדויות, את דעיכת האלימות אך פוסלים את באוריו של פינקר, בעוד אחרים פסלו את הספר פסילה גורפת, כולל את גוף המחקרים בו השתמש פינקר לבסס את טענתו על דעיכת האלימות. אין תימה בכך, שכן ויכוחיו של פינקר עם אסכולה זו נמשכים למעלה מעשור, וספרו הלוח החלק: על הכחשת הטבע המולד בימינו נסוב רובו סביב ויכוח זה.
הסופר והכלכלן הלבנוני-אמריקאי נאסים טאלב כתב מספר ביקורות חריפות על הספר, ובכללן מאמר סטטיסטי ביחד עם המתמטיקאי העוסק בהערכת סיכונים פסקל קירילו. טאלב טען ש"השלום הארוך" הוא אשליה סטטיסטית, שמלחמת עולם שלישית תהיה "ברבור שחור" בלתי ניתן לחיזוי, ושלא ניתן להסיק שהסיכוי לפרוץ מלחמה כזו אכן ירד רק משום שלא פרצה במשך עשרות השנים שחלפו מאז מלחמת העולם השנייה. פינקר פרסם תשובה לביקורתו של טאלב, בה טען שגישת הספר לסיכויי המלחמות דווקא מבוססת במידה רבה על גישת הברבור השחור של טאלב. "השלום הארוך" מבוסס לדעת פינקר על הירידה בשכיחותן של מלחמות מכל הגדלים, ובנוסף על הירידה בגורמים ובמאפיינים רבים אחרים של מלחמה ואלימות. למשל, פינקר שאל רטורית את טאלב אם הוא אכן סבור שהסיכוי לפרוץ מלחמה בין צרפת לגרמניה בראשית המאה ה-21 נשאר זהה לסיכוי שהיה למלחמה כזו לפרוץ בראשית המאה ה-20.
חוקרים מאוניברסיטת המדינה של פלורידה מתחו ביקורת על טענת פינקר שאחוז האוכלוסייה הנהרגים במלחמה גדול בהרבה בחברות לא-מדינתיות, דוגמת שבטי ציידים-לקטים וחקלאים, בהשוואה למדינות מודרניות דוגמת המדינות שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה והשנייה. אף שמבקרים אלו אינם מכחישים שהבדל זה באחוז ההרוגים קיים בנתונים, הם סוברים שהוא למעשה תוצאת לוואי של חוקי קנה-מידה (scale laws) לפיהם חברות קטנות אוכלוסין פגיעות יותר לאלימות, בלי תלות בסוג הארגון החברתי שלהן, בעוד חברות מרובות אוכלוסין חסינות יותר. במחקרם ניסו החוקרים להראות מגמת ירידה באחוז ההרוגים כתלות בגודל האוכלוסייה, על פני מדינות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה, במלחמת העולם הראשונה, שבטי ציידים-לקטים וחקלאים פשוטים, ואפילו להקות של שימפנזים מצויים. אנתרופולוגים מאוניברסיטת נוטרדאם התנגדו אף הם לטענת פינקר והציעו מנגנון דומה שבו אוכלוסייה גדולה יותר של חברה אנושית מקטינה את אחוז האנשים מתוכה שיכולים לקחת חלק במלחמה, וכתוצאה מכך את אחוז ההרוגים. הקושי בדיון כזה הוא שחברות שבטיות הן כמעט תמיד קטנות מאוד, בנות כמה מאות או אלפי נפשות, בעוד שמדינות מודרניות הן כמעט תמיד בעלות אוכלוסייה גדולה של מאות אלפי נפשות לפחות, ולכן קשה לקבוע אם ההבדל באחוזי ההרוגים הוא תוצאת ההבדל בגודל האוכלוסייה או ההבדל בשיטת הממשל ובתרבות. המחקר השני ניסח מדד ל"השקעה דמוגרפית במלחמה" (Demographic Conflict Investment) שאמור להיות בלתי-תלוי בגודל האוכלוסייה. מדד זה מראה ירידה מאז סוף שנות ה-40 ועד שנת 2014 אצל המעצמות חברות מועצת הביטחון, אצל מדינות חברות נאט"ו, וכן בישראל, אך לא באיראן, בעיראק, בקוריאה הצפונית ובהודו.
בשנת 2021 יצא לאור ספר: The Darker Angels of Our Nature: Refuting the Pinker Theory of History & Violence, בחטיבה האקדמית של הוצאת בלומסברי. הספר הוא קובץ מאמרים מאת 17 מחברים שונים, בעריכת ההיסטוריון הוולשי פיליפ דווייר (Philip Dwyer) מאוניברסיטת ניוקסל וההיסטוריון האמריקני מארק מיקייל (Mark Micale) מאוניברסיטת אילינוי, המוקדשים לביקורת על היבטים שונים בספרו של פינקר.
השפעות
בציבור הרחב, האמירה כי "אנו חיים בעידן השלו ביותר בהיסטוריה" מזוהה בעיקר עם נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה. בתקופת כהונתו השנייה בעיקר הדגיש אובמה בנאומיו ש"העולם כיום הוא פחות אלים משהיה אי-פעם" וש"עברו עשורים מאז המלחמה האחרונה בין מעצמות". תומכים ומבקרים כאחד העירו על הדמיון הרב בין לשון הצהרותיו של אובמה ללשון ספרו של פינקר, אשר יצא לאור מספר שנים לפני כן, אף כי לא ציטטו הסתמכות מפורשת של הראשון על השני, וטענו שהאופטימיות של מדיניות החוץ של אובמה התבססה על הכרה בדעיכת האלימות. פינקר עצמו נמנע בספרו באופן מפורש מלהביע תמיכה במדיניות חוץ וביטחון כלשהי.
ההיסטוריון והסופר הישראלי יובל נח הררי אף הוא הדגיש מספר פעמים את היעלמותן הכמעט מוחלטת של מלחמות בין מדינות ריבוניות, ובעיקר מלחמות בין מעצמות, בעשרות השנים האחרונות, למשל במאמר משנת 2012 ובפרק הפתיחה של ספרו ההיסטוריה של המחר שיצא בשנת 2015, שם הסתמך על ספרו של פינקר ונימק את ההעלמות בסיבות דומות לאלו שהציע פינקר.