cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי
ההתקפה של בניין הקונסוליה
בסביבות 21:40 (שעון מקומי) מספר גדול של מיליטנטים חמושים פשטו על הבניין מכיוונים רבים בעודם צועקים "אללה אכבר".התוקפים השליכו רימוני יד על קיר הבניין ונכנסו למתחם תחת מטח יריות מכלי נשק אוטומטיים ורקטות נגד טנקים, בגיבוי ירי ממכונות ירייה שהורכבו על משאיות. בעקבות כך אחד מסוכני הביטחון של הקונסוליה אשר צפה במתרחש באמצעות מצלמות האבטחה הבחין כי "מספר גדול של אנשים, גברים חמושים, אשר זרם אל תוך הבניין." הוא לחץ על כפתור האזעקה והחל לצעוק ברמקול "התקפה! התקפה!". במקביל בוצעו שיחות טלפון לשגרירות בטריפולי, מרכז פיקוד אבטחת המשלחות הדיפלומטיות שבוושינגטון, לחטיבת "פברואר 17" הלובית, ולכוח התגובה האמריקני הממוקם במתחם של ה-CIA הנמצא במרחק של כ-1.9 קילומטרים מבניין הקונסוליה. השגריר סטיבנס טילפן לסגן ראש המשלחת גרגורי היקס, אשר שהה באותה העת בטריפולי, על מנת ליידע אותו כי הקונסוליה נמצאת תחת מתקפה. היקס לא זיהה את מספר הטלפון ובשל כך הוא לא ענה לטלפון פעמיים. בניסיון השלישי היקס ענה לטלפון.
סוכן הביטחון סקוט סטריקלנד היה אחראי באותה העת על אבטחתם של השגריר סטיבנס וקצין ניהול המידע שון סמית. שלושתם עברו בעקבות ההסלמה לחדר מאובטח בבניין הקונסוליה הראשי. סוכני הביטחון האחרים ששהו בבניין רצו לבניין אחר על מנת להתחמש ברובי M4 וציוד טקטי. אף על פי כן כאשר אותם סוכני הביטחון ניסו להשתלט מחדש על הבניין הראשי של הקונסוליה הם לא הצליחו לעשות כן ובעקבות כך הם נסוגו לבניין ה-CIA.
התוקפים נכנסו לבניין הראשי וטלטלו את סורג המתכת שנעל את החדר המאובטח שבו שהו סטיבנס, סמית וסטריקלנד. התוקפים נשאו ג'ריקנים של סולר לתוך הבניין, שפכו את הסולר על הרצפה והרהיטים ולאחר מכן הציתו את המקום. בעקבות כך עשן סמיך החל למלא את הבניין, וסטיבנס, סמית וסטריקלנד עברו לחדר האמבטיה של החדר המאובטח ונשכבו על הרצפה בחדר זה, אך לבסוף הם קיבלו החלטה לסגת מהחדר המאובטח לאחר שכמות העשן הסמיך החלה להתגבר. סטריקלנד יצא דרך החלון, אך סטיבנס וסמית לא הלכו בעקבותיו. על אף שסטריקלנד חזר בהמשך לחדר המאובטח הוא לא הצליח לאתר את סטיבנס וסמית ובעקבות כך הוא עלה בהמשך לגג הבניין ויצר קשר באמצעות מכשיר הקשר עם הסוכנים האחרים.
בהמשך הגיע כוח התגובה מבניין ה-CIA וניסה לאבטח את הבניין ולאתר את השגריר, אך הם לא הצליחו לאתר את סטיבנס בבניין אפוף העשן. בעקבות כך הצוות החליט לחזור לבניין ה-CIA עם הניצולים ועם גופתו של סמית. בעת שהם עשו דרכם חזרה לבניין ה-CIA, הרכב המשוריין של הקבוצה ספג ירי מרובי AK-47 ובנוסף לכך הושלכו על הרכב רימוני יד. אף על פי כן, הצוות הצליח להסיע את הרכב חזרה ליעד עם שני צמיגים מנוקבים.
העברת השגריר סטיבנס לבית החולים המקומי
בסביבות השעה 01:00 לפנות בוקר קבוצת אזרחים מקומית פרצה לתוך הבניין הבוער ולדבריהם חילצה משם את סטיבנס בעודו בחיים, לאחר שמצאו אותו על הרצפה בחדר חשוך מלא עשן, כאשר הדלת אל החדר הייתה נעולה והגישה אל החדר הייתה אפשרית רק דרך החלון. לדבריהם הם משכו את סטיבנס אל מחוץ לחדר מבעד לחלון והניחו אותו על רצפת אריחי האבן שבחצר הבניין, משם הובהל לבית החולים המקומי במכונית פרטית. ד"ר זיאד אבו זייד היה הרופא שטיפל בסטיבנס. לדבריו הוא ניסה להחיות את סטיבנס במשך 90 דקות, אך הוא נפטר כתוצאה מחנק שנגרם כתוצאה משאיפת עשן, ללא פציעות אחרות. משם הועברה גופתו של סטיבנס לנמל התעופה והועברה לארצות הברית.
ההתקפה על אגף ה-CIA
לאחר הפיגוע בבניין הקונסוליה ולפני ההתקפה על אגף ה-CIA, שוטרים לוביים וכוח תיגבור אמריקני נוסף שנחת בשדה התעופה בבנגאזי נסעו יחד לאגף ה-CIA בסביבות 04:00 לפנות בוקר על מנת לסייע לפנות מהעיר בסביבות 32 אמריקנים מנמל התעופה של בנגאזי. בעת שהם שהו באגף ה-CIA והתכוננו לנסוע לשדה התעופה, החלו התוקפים לירות על הבניין באמצעות ירי מרגמות וירי רקטות נגד טנקים שפגעו בגג הבניין וגרמו למותם המיידי של גלן דוהרטי וטיירון וודס בעת שאלו ניסו לירות על התוקפים באמצעות מכונת ירייה.
הפינוי
ארבע הגופות נלקחו לנמל התעופה הבינלאומי באנינה אשר ממוקם 19 קילומטרים מזרחה לבנגאזי. משם הם הוטסו לטריפולי, ולאחר מכן הם הוטסו לבסיס חיל האוויר האמריקני בגרמניה ולבסוף הם הוטסו משם לבסיס חיל אוויר אנדרוס השוכן בקרבת וושינגטון די. סי.. הנשיא ברק אובמה ומספר חברי ממשל נוספים הגיעו לבסיס חיל האוויר אנדרוס וערכו שם טקס קצר לזכרם של הנרצחים בפיגוע.
לאחר המתקפה, כל חברי הצוות הדיפלומטי האמריקני בבנגאזי הועברו לטריפולי, כאשר חלק ניכר מאנשי הצוות עזב בהמשך את לוב.
קורבנות הפיגוע
בפיגוע נרצחו השגריר האמריקני כריסטופר סטיבנס, מנהל מערכות המידע שון סמית' ושני אנשי הביטחון של הקונסולייה גלן דוהרטי וטיירון וודס.
התגובה הלובית
משרד ראש ממשלת לוב גינה את מתקפת הטרור. נשיא הקונגרס הלאומי הכללי של לוב מוחמד מגריף התייחס למתקפה באומרו "אנו מתנצלים בפני ארצות הברית, בפני העם ובפני העולם כולו על מה שקרה ואנו מאשרים שאף אחד מהמעורבים לא יצליח להתחמק מענישה או מחקירתו."
ב-12 בספטמבר נערכו הפגנות בבנגזי ובטריפולי בהם תושבי לוב גינו את מתקפת הטרור. בניו יורק טיימס צוין גם כי המוני צעירים לובים הציפו את טוויטר במסרים פרו אמריקנים לאחר מתקפת הטרור.
ב-21 בספטמבר בסביבות 30,000 לובים הפגינו בבנגאזי כאשר הם קראו לחזק את שלטון החוק ולשים קץ למיליציות החמושות במדינה. המפגינים פשטו על מספר מבנים בבעלות המיליציות בהם מפקדת המיליציה אנסאר אל-שרעיאה אשר חלק סבורים שלקחה חלק במתקפה. לפחות 10 אנשים נהרגו בעימותים ועשרות נוספים נפצעו כאשר אנשי מיליציה ירו על מפגינים שהפגינו במטה של המיליציה בריגדת סאהטי אשר פועלת תחת סמכותו של משרד הביטחון הלובי.
ב-22 בספטמבר המפגינים הצליחו להבריח מהעיר את חברי מיליציה ולהשתלט על מספר מתחמים שהיו ברשות המיליציות ואף שחררו ארבעה אסירים שהיו כלואים בהם. לפי הדיווחים בתקשורת חלק מהמפגינים שרפו מכונית ובזזו כלי נשק במתחמים של המיליציות.
תגובת הממשל האמריקאי
ב-12 בספטמבר נשיא ארצות הברית ברק אובמה גינה את מתקפת הטרור על המתקנים הדיפלומטיים האמריקנים. אובמה ציין כי בעקבות המתקפה הוא הורה לתגבר את אבטחת כל המתקנים האמריקנים מסוג זה באזור. כמו כן, בעקבות מתקפת הטרור ממשל אובמה פתח בחקירה שמטרתה לבדוק אם המתקפה הייתה מתוכננת מראש ואם היא הושקה על ידי ארגון טרור שביקש לנצל את התאריך הסמלי במלאת 11 שנה לפיגוע במגדלי התאומים, או אם ההתקפה בוצעה באופן ספונטני על ידי אספסוף מוסלמי בתגובה לסרטון הווידאו "תמימות המוסלמים".
הביקורת על תגובת הממשל האמריקאי
לאחר מתקפת הטרור, ביקרו חברי המפלגה הרפובליקנית את ממשל אובמה בכך שהתמקד וצידד יתר המידה בטענה הגורסת כי המתקפה הייתה תגובה ספונטנית לסרטון הווידאו "תמימות המוסלמים", אשר נתפס כמי שפגע ברגשותיהם של מוסלמים ברחבי העולם, וכי לכאורה מסרב הממשל להצהיר כי המתקפה הייתה בפועל מתקפת טרור מתוכננת מראש. חבר בית הנבחרים הרפובליקני מייק רוג'רס, יו"ר ועדת המודיעין של בית הנבחרים, ציין ב-13 בספטמבר כי למתקפה היו את כל המאפיינים של מתקפה מתואמת מבית אל-קאעידה. כמו כן רוג'רס ציין כי אחת הסיבות שבגינן הוא מעריך שמדובר במתקפת טרור מתכוננת מראש היא שלא התקיימה בכלל שום הפגנה ספונטנית לפני המתקפה מחוץ לבניין קונסוליה וכי הדבר מעיד בבירור שמדובר במתקפת טרור מתוכננת ומתואמת מראש.
בראיון שנערך ב-16 בספטמבר, ציין הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין, הנציג הרפובליקני הבכיר ביותר בוועדת הכוחות המזוינים בסנאט, כי הוא סבור שמדובר במתקפה מתוכננת מראש והוא איננו חושב שמדובר באקט ספונטני שבוצע כתוצאה מהסרט "תמימות המוסלמים". מקיין ציין כי "רוב האנשים לא מביאים עימם רקטות נגד טנקים ונשק כבד להפגנות. זה היה מעשה של טרור".
ועדות חקירה
בשנת 2012 מינה משרד החוץ האמריקאי ועדת חקירה בה שימשו אדמירל מייקל מאלן והשגריר תומאס פיקרינג, לבירור נסיבות מתקפת הטרור בקונסוליה.
הסנאט של ארצות הברית הקים ועדת בדיקה לאירועים. בראשות הוועדה עמדה הסנאטורית מהמפלגה הדמוקרטית דיאן פיינסטיין וסגנה היה הסנאטור הרפובליקני סקסבי צ'יימבליס. הוועדה פרסמה את ממצאיה בינואר 2014. במסקנות רוב חברי הוועדה נקבע שההתקפה הייתה ניתנת למניעה, שהתוקפים כללו חברי הארגונים אל-קאעידה במגרב האסלאמי, אנצאר א-שריעה ואל-קאעידה בחצי האי ערב, ושלא היה ניסיון טיוח מצד הבית הלבן. חברי הוועדה הרפובליקנים ביקרו את מחלקת החוץ ואת הממשל על מה שלטענתם היה מניפולציה של הנתונים וכן על אי שיתוף פעולה.
במאי 2014 החליט בית הנבחרים של ארצות הברית להקים ועדת בדיקה משלו לאירועים. בראש הוועדה הוצב חבר הקונגרס הרפובליקני טריי גאודי המייצג את קרוליינה הדרומית, וסגנו הוא חבר המפלגה הדמוקרטית אלייג'ה קאמינגס ממרילנד.
13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי
בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט "13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי", המציג את אירועי המתקפה.
חוף דור-הבונים
רצועת חוף דור הבונים היא רצועת חוף באורך של 4.5 ק"מ המשתרעת ממושב הבונים בצפון ועד לאזור מושב דור ומכאן שמה. רצועת החוף כוללת את חוף הבונים ואת חוף דור המוכר לציבור גם בשמו הישן, חוף טנטורה.
קלבריה
קָלַבּרִיָה (איטלקית: Calabria) הוא מחוז וחצי אי בדרום-מערב איטליה, הנמצא ב"אצבעות" המגף האיטלקי. המחוז גובל במחוז בזיליקטה מצפון, בים הטירני ממערב ובים האיוני ממזרח. קלבריה היא המעבר לאי סיציליה הנמצא מעבר למצר מסינה. שטחו של המחוז כ-15,000 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה כ-2 מיליון תושבים.
חוף דור-הבונים
חוף דור-הבונים נחשב לחוף המפורץ ביותר לאורכו של הים התיכון בתחומי מדינת ישראל. ריבוי המפרצונים נגרם עקב תהליך בליית רכס הכורכר המערבי של מישור חוף הכרמל על ידי גלי הים והרוחות, אשר מפוררות בתהליך מתמשך את הסלע ויוצרות את המפרצונים וטבלאות הגידוד הרבות, בהן ניתן להבחין לכל אורכו של מישור חוף הכרמל ובפרט בחוף זה.
קלבריה
בירת המחוז החל משנת 1970 היא העיר קטנזארו, אולם הפרלמנט של המחוז נמצא עדיין בבירה הקודמת - רג'ו די קלבריה. העתקת הבירה בשנת 1970 הביאה לפריצתן של מהומות אזרחים במחוז.
היסטוריה
קלבריה ידועה כחלק מ"יוון הגדולה" (Magna Graecia), כיוון שהייתה אחד המוקדים של התיישבות יוונית באגן הים התיכון במאה ה-8 לפני הספירה. בתקופת האימפריה הרומית הייתה קלבריה חלק מהאימפריה ואוכלסה בעיקר במושבות חיילים רומים. לאחר נפילת האימפריה, נהרס המחוז במלחמות מול הגותים, ולבסוף נהפך למחוז ספר בשליטת האימפריה הביזנטית. במאות ה9 וה-10, לפני כיבוש מצרים, הייתה קלבריה המקור העיקרי לתבואה באימפריה. המחוז גם שימש כקו הגבול בין שטחי האימפריה הביזנטית לאמירויות הערביות בסיציליה, דבר שבמרוצת השנים החל להביא מתקפות ופלישות חוזרות ונשנות לתחומי המחוז, אשר הביאו לנטישת תושבי האזור ולירידה כללית בתחומי הכלכלה והתרבות. בסופו של דבר נשארו בתחומי המחוז רק מספר מקדשים יווניים שהיו נקודות האור התרבותיות היחידות באזור. בשנת 1060 פלשו לאזור נורמנים שהקימו בו ממשל עצמאי תחת השלטון הביזנטי. בשנת 1098 העניק האפיפיור אורבנוס השני תואר אצולה לשליטי המחוז, אשר איפשר להם להקים ממלכה שעתידה להפוך לממלכת נאפולי ששלטה במחוז בצורה זו או אחרת עד לאיחוד איטליה בשנת 1860. ממלכת נאפולי עצמה נשלטה במשך השנים בידי בתי מלוכה שונים מאירופה, ביניהם הענפים הספרדי והאוסטרי של בית הבסבורג, בית בורבון הצרפתי וכן נציגות של הקיסרות הנפוליאונית.
חוף דור-הבונים
בפברואר 2021 חוף דור הבונים נפגע אקולוגית בצורה קשה מאוד בעקבות אסון הזיהום הימי מספינה שהייתה כשבוע לפני כן כ-50 ק"מ מערבית לאשקלון. דליפה זו פגעה כמעט בכל חופי ישראל, אך חוף דור הבונים נפגע בצורה הקשה ביותר.
קלבריה
היסטוריה
מאז נטישתו של המחוז מיושביו בתחילת האלף השני, נותר המחוז מרוחק ומבודד, והוא נחשב כזה עד לימינו.
חוף דור-הבונים
שמורת חוף דור-הבונים
בימינו נכלל רובו של החוף בתחום אחריותה של רשות הטבע והגנים, אשר הכשירה מסלול הליכה החוצה את השמורה לאורכה. תחילת המסלול היא בחוף הבונים בסמוך למפרץ הצדפים, שהוא בעצם טבלת גידוד שיצרה מפרץ טבעי ובו מגוון רב של רכיכות. השביל מוביל לעבר המערה הכחולה, שהיא אחת המערות הגדולות שנוצרו על ידי הגלים בתהליך מתמשך של כרסום סלע הכורכר. השם של המערה ניתן לה הודות לגוונים הכחולים הנראים בה. משם ממשיך השביל דרך שלושת המפרצים של חוף דור, ודרך המפרץ המכונה חוף צביה, ומסתיים במפרץ הדרומי המשמש בימינו כחוף רחצה מוכרז, לא הרחק משמורת הטבע איי חוף דור.
קלבריה
גאוגרפיה
המחוז מחולק לחמש נפות והן: קטנזארו, קוזנצה, קרוטונה, רג'ו די קלבריה וויבו ולנטינה. שטח נפת קוזנצה (Cosenza) חופף פחות או יותר לשטח של "קלבריה צ'יטרה" (Calabria Citra). מקור השם הוא מן המונח הלטיני "קלבריה צ'יטרה פלומן נטום" (Calabria Citra flumen Nhetum) אשר משמעותו "קלבריה על גדות נהר נטו (Fiume Neto)". שטח נפת רג'ו די קלבריה (Reggio di Calabria) חופף פחות או יותר לשטח של "קלבריה אולטריורה פרימה" (Calabria Ulteriore Prima). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "קלבריה אולטרה פלומן נטום" (Calabria Ultra flumen Nhetum) שמשמעה "קלבריה בצדו השני של נהר נטו (Fiume Neto)". שטח נפת קטנזארו (Catanzaro) חופף פחות או יותר לשטח "קלבריה אולטריורה סקנדה" (Calabria Ulteriore Seconda). שמה של הנפה נגזר משם השבט הלטיני "קלבריה אולטרה פלומן נטום" (Calabria Ultra flumen Nhetum) שמשמעה "קלבריה בצדו השני של נהר נטו (Fiume Neto)".
חוף דור-הבונים
שמורת חוף דור-הבונים
בחלקה הדרומי של השמורה נמצא תל דור, עיר פיניקית שאת שרידיה ניתן לראות על גבעת כורכר בין המפרץ המרכזי והדרומי. במרחק מה מתל דור, דרומית למפרץ הצפוני, נחשפו מספר בורות אגירה מטויחים. לפי דעת רוב החוקרים, בורות אלו שימשו במשך ההיסטוריה, החל מהתיישבות הפיניקים ועד לתקופה הביזנטית, לצורכי עיבוד צבע הארגמן, אותו הפיקו בכמויות מסחריות ממיני חילזון הארגמן המצוי בחופי הכרמל.
קלבריה
יהדות קלבריה
קיום קהילה יהודית בקלבריה עוד במאות הראשונות לספירה מוכח מגילוי בית הכנסת בבובה מרינה. יהודים התגוררו בקלבריה במאה ה-12 והיחסים בינם לבין שכניהם הנוצרים היו טובים. בנימין מטודלה ציין ששלוש מאות יהודים גרו בקלבריה. אתרוגי קלבריה שימשו במשך שנים רבות המקור היחיד לאתרוגים לארבעת המינים עבור יהודי אירופה, וגם כיום הם המקור המועדף על ידי חסידי חב"ד.
חוף דור-הבונים
שמורת חוף דור-הבונים
חוף דור-הבונים משמש בית גידול למגוון רחב של בעלי חיים הן בים והן על פני החוף:
בשמורה מגוון רב של פרחים: נרקיס מצוי, כלנית מצויה ונורית אסיה, נורית המלל, מרגנית השדה, אלקנת הצבעים, צבעוני השרון, לוטם מרווני, חרצית עטורה, סחלב פרפרני, שפתן מצוי ועוד. הפריחה מרוכזת בשני אזורים: בכניסה לשמורה ובחלקה המזרחי, ובחלקה הדרומי המסולע שם נמצאים הנרקיסים והצבעונים. ריבוי הצומח בחוף זה נדיר לחופי ישראל והוא כתוצאה מתערובת אדמת החול והכורכר המיוחדת באזור חוף זה.
בחוף דור (מדרום לתל דור) מצוי מעיין מיוחד במינו של מים מתוקים הנובעים מהים. המעיין נמצא במרחק מה מן החוף. מעל המעיין נבנה מבנה קדום, המונע את ערבוב מימיו עם מי הים.
שטח הים מול שמורת החוף הוכרז אף הוא כשמורת טבע, שמורת ים דור-הבונים, בשטח 5,192 דונם. זוהי השמורה הימית הגדולה בישראל.
צפונית לשמורת הטבע, בין מושב הבונים ועתלית ממוקם מועדון הצניחה החופשית פרדייב.
מתקנים קדומים להפקת מלח
בתחומי השמורה התגלו 21 מתקנים קדומים ליצור מלח, רובם חצובים בסלע הכורכר שלאורך החוף ועל טבלאות הגידוד. בין המתקנים זוהו בארות מי ים שנחצבו מקצה מצוק הכורכר אל מתחת לפני הים, תעלות הזנה שנחצבו על גבי טבלאות הגידוד והובילו מי ים אל הבארות, ותעלות הסעה אשר שינעו את מי הים אל אגני האידוי שבעורף החוף. תעלת הזנה מרשימה נמצאת על קו החוף, בקרבת הסירה הטרופה, מצפון למפגש השבילים אדום-ירוק.
המאבק על הזזת אסדת הגז
במאי 2017 החל מאבק של תושבי חוף הכרמל, אליהם הצטרפו אזרחים נוספים, כנגד הקמת אסדת לווייתן כ-10 ק"מ מול חוף דור.
קדיש
קַדִּישׁ הוא נוסח תפילה יהודי נודע, הנאמר בארמית בבלית. עיקרו של הקדיש הוא בקשה להתגדלות ולהתקדשות שמו של האל והתגלות מלכותו בעולם. במרבית הנוסחים מופיעה גם בקשה לקירוב הגאולה וביאת המשיח, אולם בקשה זו אינה מופיעה בנוסח אשכנז ונוסח איטליה. על פי המקובלים הקדיש מעלה את התפילה בשלביה השונים לדרגות קדושה שונות.
במקורו נאמר הקדיש לאחר לימוד אגדה, אך בהדרגה נכנס לתפילות הציבור בבתי הכנסת. הקדיש משולב בין התפילות בבית הכנסת ונאמר בסיום תפילת העמידה, לאחר סיום פרק בתפילה, למשל אחרי פסוקי דזמרא, אחרי תפילת עלינו לשבח, ולאחר לימוד תורה שבעל-פה.
בתחילת ימי הביניים תפס הקדיש מקום בתפילות אבלים ובאזכרות למתים, ועם עליית המיסטיקה היהודית במאות ה-12 וה-13 פשט המנהג לקרוא קדיש יתום על מת.
סוגי הקדיש
ישנם מספר סוגים של קדיש הנבדלים בתוספות המוספות על עיקר הקדיש:
חצי קדיש
מכונה גם קדיש לעילא. חצי קדיש הוא קדיש בו אומרים רק את עיקר הקדיש ללא תוספות.
חצי קדיש נאמר לרוב בין קטעים בתפילה כדי להבדיל ביניהם. למשל, חצי קדיש נאמר לפני תפילת שמונה עשרה במנחה ובערבית, בין פסוקי דזמרא לקריאת שמע וברכותיה, ובין תפילת שמונה עשרה לאשרי וובא לציון. חצי קדיש נאמר גם לאחר קריאת התורה. אצל האשכנזים נאמר חצי קדיש כדי להבדיל בין קריאת התורה ובין קריאת המפטיר ואצל הספרדים כדי להבדיל בין קריאה בכל ספר תורה כאשר קוראים במספר ספרי תורה. רוב יהודי מרוקו וגם חלק מקהילות יהודי גאורגיה, אומרים חצי קדיש בסיום התפילה.
חצי קדיש נאמר לרוב על ידי שליח הציבור. אולם ישנם המעבירים את חצי הקדיש שבסוף קריאת התורה לעולה לתורה ובעדות בהם אומרים בסוף התפילה חצי קדיש ולא קדיש יתום, ישנם המוסרים קדיש זה ליתום.
קדיש תתקבל
מכונה גם קדיש שלם (בעיקר בסידורים אשכנזיים). בקדיש זה אומרים את שורות 1–14 ו-24–29, והוא מכונה קדיש תתקבל בשל המילה הפותחת בקטע המייחד אותו (שורה 14). בקדיש תתקבל נוספות על עיקר הקדיש שלוש בקשות:
קדיש תתקבל נאמר פעם אחת בלבד בכל תפילה, לאחר תפילת העמידה, בגלל הבקשה לקבלת תפילות עם ישראל הכלולה בה. הוא נאמר גם לאחר אמירת סליחות כבקשה שיתקבלו הסליחות ברצון (אך הספרדים אומרים קדיש תענו ותעתרו). בתפילת מנחה ותפילת ערבית צמוד קדיש תתקבל לסוף תפילת שמונה עשרה (במנחה הוא נאמר אחרי תחנון, שנחשב כהרחבת התפילה), אולם בתפילת שחרית מצמידים לשמונה עשרה את אשרי השני וקדושה דסדרא, ובערבית של מוצאי שבת מצמידים ויהי נועם וקדושה דסדרא, והקדיש נאמר רק אחרי קטעים אלה.
קדיש תתקבל נאמר על ידי שליח הציבור, ויש המקפידים שיהיה זה אותו שליח הציבור שחזר על תפילת העמידה.
קדיש יהא שלמא - קדיש יתום
קדיש יהא שלמה מכונה גם קדיש יתום בגלל המנהג לתת את הזכות לאומרו לאדם אבל או לאדם המציין את יום פטירתו של קרוב משפחה. קדיש יהא שלמא הוא כמו קדיש תתקבל, למעט הבקשה על קבלת התפילות (כלומר הוא מכיל את שורות 1–13 וכן 24–29). הוא מכונה קדיש יהא שלמא בשל המילה הפותחת בקטע שנאמר בו (שורה 24).
קדיש יהא שלמא נאמר לאחר שיר של יום ובסוף התפילה, לאחר אמירת פרק תהילים או לאחר עלינו לשבח.
קדיש דרבנן
קדיש זה נאמר בסיום לימוד תורה שבעל-פה, וכולל שלוש בקשות לאחר עיקר הקדיש. במקום הבקשות המופיעות בקדיש תתקבל לקבלת התפילה, בקדיש דרבנן מופיעות בקשות לברכה עבור לומדי התורה, חכמי התורה וכל תלמידיהם. בדומה לקדיש יהא שלמא, גם קדיש זה נאמר בקהילות רבות על ידי אבלים.
קדיש הגדול
קדיש הגדול נאמר בסיום מסכת ועל ידי יתומים בעת קבורת הנפטר, ולמנהג התימנים ועדות המזרח גם בתשעה באב. תימנים נוהגים לומר קדיש הגדול בהזדמנויות רבות אחרות, למשל לאחר לימוד תורה, במקום קדיש דרבנן.
על פי נוסח אשכנז:
על פי נוסח תימן בלדי:
על פי נוסח הספרדים תחילת הקדיש בדומה לתימנים עם שינויים מועטים. בסוף הקדיש, במקום "על ישראל", אומרים:.
קדיש תיענו ותיעתרו
קדיש "תיענו ותיעתרו" הוא קדיש מיוחד הנאמר בנוסח הספרדים והתימנים. קדיש זה נאמר לאחר הסליחות והוא מחליף את קדיש תתקבל בכל תפילות ראש השנה ויום הכיפורים (למעט תפילת ערבית של ראש השנה). בכמה קהילות הוא נאמר גם במקום קדיש תתקבל הנאמר לאחר ההושענות בהושענא רבא, אך ישנן קהילות שכלל אינן אומרות אותו בהושענא רבא.
קדיש זה הוא למעשה קדיש תתקבל מורחב הכולל הוספה של קטע הפותח במילים "תיענו ותיעתרו ברחמים מן השמים" לפני המילים "תתקבל צלותנא ובעותנא" (שורה 14 לעיל). הנוסח לסליחות הוא קצר יותר מהנוסח של ראש השנה, יום הכיפורים והושענא רבא. הנוסח בראש השנה, יום הכיפורים והושענא רבא כולל גם הוספה של בקשה לפתיחת שערים, לפי אקרוסטיכון אלפביתי (לדוגמה: שערי אורה, שערי ברכה וכו'). אצל הספרדים במערב אירופה כולל הנוסח שער אחד בכל אות (שערי אורה, שערי ברכה, שערי גילה וכו'). בשאר קהילות הספרדים (וכן אצל התימנים) ישנו נוסח מורחב יותר הכולל חמישים שערים (שערי אורה, שערי אהבה ואחוה וכו'), גם בסדר אלפביתי.
נוסח קדיש תיענו ותיעתרו הכולל חמישים שערים:
תוכן הקדיש והתפתחותו
יתגדל ויתקדש שמיה רבא - הביטוי "שמו הגדול" מופיע בתפילת יהושע: וְיִשְׁמְעוּ הַכְּנַעֲנִי וְכֹל יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ, וְנָסַבּוּ עָלֵינוּ וְהִכְרִיתוּ אֶת שְׁמֵנוּ מִן הָאָרֶץ, וּמַה תַּעֲשֵׂה לְשִׁמְךָ הַגָּדוֹל?!" וכן בנאום שמואל לאחר שהכתיר את שאול למלך: "כי לא יטוש ה' את עמו בעבור שמו הגדול".
אל משפט זה נוספה הפתיחה "יתגדל ויתקדש" וכו', על-פי הפסוק "והתגדלתי והתקדשתי"
המשפט המרכזי בקדיש הוא, המבוסס על הפסוקים:
"יהי שם ה' מבורך מעתה ועד עולם"
"בָּרוּךְ ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל מִן הָעוֹלָם וְעַד הָעוֹלָם! וְאָמַר כָּל הָעָם: אָמֵן!"
ו"להוא שמה די אלהא מברך מן עלמא ועד עלמא". משפט זה הנאמר כיום בארמית מצוי כבר במדרש משלי (וצוטט במלואו בפירוש 'מחזור ויטרי' הקדום):
חז"ל אומרים כי "כל העונה 'אמן יהא שמה רבא מברך' בכל כוחו – קורעים לו גזר דינו". רש"י ותוספות הסבירו את הביטוי "בכל כוחו" כאמירה בקול רם, או בכוונה עמוקה.
אחר כך נוסף הסיום: "לעילא מן כל ברכתא" וכו'.
באנציקלופדיה העברית (בערך קדיש) מובאת דעה משנית המצביעה על קשר בין נוסח הקדיש לבין תפילת האדון ('פאטר נוסטר') נוצרית. כותב הערך, פרופ' יוסף היינימן, בחר להדגיש את הקשר בין הפתיחה של נוסח הקדיש לפתיחה של תפילה על הגשמים המופיעה בתלמוד הירושלמי (מסכת תענית, פרק א, הלכה ג). נוסח התפילה שם הוא: "יתגדל יתקדש יתברך יתרומם שמך מלכנו על כל טיפה וטיפה שאת מוריד לנו" (שאת ממניען זו מזו).
חוקרים בעידן המודרני הפנו את תשומת הלב לכך שלהתייחסות בתפילה זו אך ורק ל"שם", אך מתוך השמטת השם המפורש ואפילו כינוי, משמעות רבה בטקסיות של אמירת הקדיש על מתים, בכך שהוא מעודד את ההתבוננות בקהילה והקבלה שלהם את היעדר יכולת ההבנה המלאה, ולכן ההתייחסות רק לשמו, ולא לו עצמו. חלק ניכר מתפילה זו הוא קריאה בין אומר הקדיש ובין ציבור העונים, וכן איחולים הדדיים.
חכמי ישראל והמקובלים פירשו רמזים במניין המילים והאותיות בנוסח הקדיש:
הראב"ן מציין כי בקדיש תקנו ט"ו שבחים: יתגדל, ויתקדש, וימליך, יתברך, וישתבח, ויתפאר, ויתרומם, ויתנשא, ויתהדר, ויתעלה, ויתהלל, ברכתא, ושירתא, תושבחתא, ונחמתא - כנגד ט"ו "שיר המעלות" שבתהלים. לעומתו, הגאונים מונים רק עשרה שבחים: יתגדל, ויתקדש, ויתברך, וישתבח, ויתפאר, ויתרומם, ויתנשא, ויתהדר, ויתעלה ויתהלל - כנגד "עשרה מאמרות" בהן נברא העולם. ויש מי שטען שלכן אין אומרים קדיש פחות מעשרה.
הציבור עונה: "יהא שמיה רבא מברך, לעלם ולעלמי עלמיא" – שהן ז' תיבות וכ"ח אותיות, כמניין המילים והאותיות בפסוק הראשון של התורה: בראשית ברא אלהים את השמים ואת הארץ. על סמך זה אמרו שהעונה יהא שמיה רבא וכו' כאלו נעשה שותף להקב"ה במעשה בראשית.
שפת הקדיש
במקור התפילה נאמרה בעברית, כפי שעולה מן התלמוד הבבלי והירושלמי במקומות רבים, כגון במסכת ברכות : מאוחר יותר נקבע שיש לומר את הקדיש בארמית בבלית – שפת הגמרא.
אמירת התפילה בארמית, מקורה בעממיותו של ה"קדיש", שנתקן לאמרו בשפה, שהייתה שפת העם בתקופת התלמוד - היא השפה הארמית, כמו תפילות אחרות שנשתמרו בשפת העם בשל היותן נחלת הכלל.
על פי הסבר אחר, לשון הארמי של הקדיש הוא על פי המסורת כי מלאכים המעלים את נוסח התפילה "לשמים" מסוגלים לחסום את שערי התפילה מסיבות שונות. כל זה אם המתפלל שח בכל שפה שאינה ארמית. המלאכים אינם מבינים "ארמית" ולכן אינם יכולים לחסום דברי תפילה וקדושה הנאמרים בשפה הארמית.
בסידור ארץ ישראל הוחזר הקדיש לעברית כפי שהיה במקורו.
הלכות ומנהגי הקדיש
הקדיש נאמר רק כשיש לפחות מניין. האומר את הקדיש חייב לעמוד בעת אמירתו. ביחס לציבור המנהגים חלוקים: האשכנזים נוהגים לעמוד ואילו שאר העדות נוהגים לשבת, אך אם היחיד עמד בעת תחילת אמירת הקדיש עליו להישאר לעמוד עד עניית "אמן יהא שמה רבא" ואז מותר לשבת. אין פוחתין משבעה קדישים בכל יום. והגאונים סמכום לפסוק 'שבע ביום הללתיך'. לפי מנהג אשכנז המקורי, וכן במנהג התימנים, רק אבל אחד אומר קדיש בכל פעם; לפי מנהג הספרדים אומרים כולם יחד. ברוב קהילות האשכנזים היום, אמצו את מנהג הספרדים, אבל יש מקפידים לשמור על המנהג המקורי, ויש מקפידים שיארצייט אומר קדיש אחד בפני עצמו. בקהילות שרק אבל אחד אומר קדיש, יש מקפידים שהוא יתעטף בטלית כמו שליח ציבור.
קדיש יתום - הקשר בין הקדיש והאבל
אמירת קדיש בסמיכות לפטירה של אדם, מוסברת בכמה טעמים, שהעיקריים שבהם:
אמירת קדיש בפי נשים אבלות
רוב הפוסקים אינם מתייחסים כלל לאפשרות של אמירת קדיש על ידי הבת היתומה. נושא זה עורר ועדיין מעורר דיונים סביב השאלה האם ובאילו נסיבות יכולה הבת לומר קדיש יתום על הוריה. מצד אחד, נשים אינן מחויבות באמירת קדיש ובאמירת אמן ואמירת קדיש על ידן אינה מקובלת, אך מצד שני, בהיעדר מקורות האוסרים זאת, אין מניעה הלכתית ברורה לכך.
יום הקדיש הכללי
יום עשרה בטבת נקבע על ידי הרבנות הראשית לישראל כיום הקדיש הכללי לזכר קורבנות השואה שמקום קבורתם ותאריך מותם לא נודע. ביום זה נוהגים להדליק נרות נשמה, לומר "קדיש" ותפילה לעילוי נשמות הנספים.
הקדיש בתנועה הרפורמית
התנועות הרפורמיות השונות בעולם הותירו את הקדיש בארמית ולא שינו אותו לשפת המדינה, גם בתקופות בהן רוב התפילה נאמר בשפת המדינה. במדינת ישראל התנועה ליהדות מתקדמת נוהגת לומר את הקדיש בארמית, אך תנועת הנוער וחוגים מסוימים מעודדים את אמירת הקדיש בתרגומו העברי מתוך ניסיון לקרבו אל הציבור.
בנוסח הקדיש נעשו לפעמים שינויים קלים. ברוב הקהילות הרפורמיות נהוג להרחיב את סיומת הקדיש בנוסח "עושה שלום במרומיו הוא יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל ועל כל בני האדם/ועל כל יושבי תבל".
צביה ולדן אמרה "קדיש" בהלוויית אמה סוניה פרס בשנת 2011, בנוסח הרפורמי הכולל את התוספת "ועל כל בני האדם". גם בטקס הלוויית שמעון פרס היא אמרה "קדיש" על אביה בנוסח זה.
היבטים מוזיקליים
בשנת 1989 כללה עפרה חזה באלבומה "Desert Wind" את השיר "קדיש" הכולל את התפילה בנוסח התימני ושיבוצים באנגלית.
בשנת 2000 הלחין הזמר והמלחין חנן יובל את הקדיש לפסטיבל כפר בלום. הלחן מופיע באלבומו "סידור אישי".
המלחין אורי קיין שילב קדיש בעיבודו לסימפוניה החמישית של מאהלר, אותו הִקְדִּיש לאבל על נספי השואה.
בשנת 1963 פרסם ליאונרד ברנשטיין את הסימפוניה השלישית שלו, "קדיש"", שביצוע הבכורה שלה נערך באותה שנה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ג'ני טוראל (מצו-סופרן) וחנה רובינא (קריינית) בניצוחו של אברהם קפלן.
בשנת 1914 כתב המלחין הצרפתי מוריס רוול את היצירה "קדיש", אחת מתוך "Deux mélodies hébraïques". בבסיס היצירה מצוי הלחן המקובל לחצי קדיש לפני מוסף לימים הנוראים במסורת אשכנז.
בני עדות המזרח נוהגים לומר את הקדיש של ליל שבת ושל שחרית וחלק גם בתפילת ערבית במוצאי שבת בניגונים שונים לפי אופייה של השבת. למשל: אם יש שמחה של הולדת הבן או חתן וכלה - קדיש במקאם צבא; אם לרגל הולדת הבת - במקאם ביאת; אם קוראים בתורה בפרשת חטא העגל או מיתת שני בני אהרון או צום תשעה באב - במקאם חיג'אז.
במנהג תימן ואשכנז יש מנגינות מיוחדות לקדיש בתפילות מסוימות ע"פ המנגינות באותו חג.
קישורים חיצוניים
מחקר:
אחר:
ספר הקומיקס הציוני
ספר הקומיקס הציוני הוא ספר בעריכת עמרם פרת ואמנון דנקנר שיצא לאור בשנת 1998, במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. בספר 50 איורי קומיקס, כל אחד מהם על זוג עמודים. לפני כל קומיקס מופיע זוג עמודים שבו תצלום היסטורי וטקסט, מאת אמנון דנקנר, העוסק בנושא התצלום, והקומיקס שנוצר בהשראתם. את הקומיקס בספר איירו כשלושים קריקטוריסטים וקומיקסאים ישראלים, ובהם דודו גבע, מושיק לין, זאב אנגלמאייר, פרידל שטרן, שלמה כהן, אבנר כץ ורבים אחרים.
הספר פותח בתצלום המפורסם שצילם אפרים משה ליליין, ובו בנימין זאב הרצל משקיף ממרפסת מלון שלושת המלכים בבזל שבשווייץ, בעת הקונגרס הציוני החמישי, תרס"ב-1901, שאחריו בא קומיקס מאת דודו גבע שבו הברווז משקיף בעגמומיות על גגות תל אביב. הספר מסתיים בכפולת עמודים, שבצדה האחד שרוליק של דוש, צעיר ואופטימי, ובצדה האחר גרסתו של דודו גבע, לשרוליק מזדקן הצופה בטלוויזיה.
נושאים נוספים בספר: טקס הכרזת המדינה, האריה השואג, חידון התנ"ך, ההעפלה, המעברות, נהלל, מגדל דוד, הקיבוץ, חלץ, הסוסיתא, ייבוש החולה, מבצע סיני, משפט אייכמן, דגל הדיו, כיכר דיזנגוף, דוד בן-גוריון, אייבי נתן, משה דיין, הכנסת, מהומות ואדי סאליב, מלחמת לבנון הראשונה, מבצע אנטבה, האינתיפאדה ועוד.
כף וולדרון
כף וולדרון (באנגלית: Cape Waldron) היא לשון יבשה המכוסה קרח, בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה ממוקמת בסמוך ממערב לקרחון טוטן.
גילוי ומיפוי לשון היבשה
לשון היבשה מופתה לראשונה, בשנת 1955, על ידי ג'י. די. בלוג'ט (G.D. Blodgett), בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
מלחז אסתיאני
מַלחַז אסַתיאני (בגאורגית: მალხაზ ასათიანი; נולד ב-4 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדות ההגנה והקישור במועדון הכדורגל הרוסי לוקומוטיב מוסקבה. הוא החל לשחק כקשר התקפי אבל היכולות ההגנתיות שלו הקנו לו את המוניטין של בלם יציב. הוא משחק בעיקר במרכז ההגנה בלוקומוטיב, למרות זאת אסתיאני משמש כעושה משחק בנבחרת גאורגיה.
קריירה
אסתיאני החל את קריירת המשחק שלו במדי טורפדו כותאיסי המקומית. במהלך 3 וחצי השנים בהן שיחק בטורפדו, הוא זכה עם הקבוצה שלוש פעמים ברצף באליפות האומגלסי ליגה. בשל הפרסום שלו בגאורגיה הוא הוחתם על ידי לוקומוטיב מוסקבה, בה משחק עד היום. באוגוסט 2008 הושאל לדינמו קייב.
תארים קבוצתיים
'''טורפדו כותאיסי '''
דינמו קייב
צבי ציגלר
צבי ציגלר הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון, נשיא לשעבר של האיגוד הישראלי למתמטיקה, וכיום משמש יו"ר הוועדה הבין-סנאטית של האוניברסיטאות. תחום מחקרו העיקרי הוא תורת הקירובים.
ציגלר סיים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1956 ואת הדוקטורט בשנת 1965 באוניברסיטת סטנפורד. הוא שימש בטכניון במגוון תפקידים בהם דיקן הפקולטה למתמטיקה, משנת 1979 ודיקן בית הספר ללימודי מוסמכים.
בשנת 1995 פסק בית המשפט העליון בהרכב בן חמישה שופטים לטובת ציגלר בתביעה אזרחית כנגדו מבנק מזרחי טפחות. ציגלר שימש כערב להלוואה אולם בית המשפט קבע כי הבנק הסתיר מידע מציגלר ולא פעל לפי "חובת גילוי נאות" אל מול הלקוח ולכן העסקה מבוטלת. פסיקה תקדימית זאת מכונה "פרשת ציגלר".
הוא נשוי לד"ר אילנה ציגלר, דמוגרפית ומנהלת האגודה לתכנון המשפחה בישראל. הוא אב לארבעה ילדים. בתו, תמר ציגלר היא פרופסור מן המניין למתמטיקה באוניברסיטה העברית; בנו ראובן (רובי) ציגלר הוא פרופסור חבר לדיני פליטים בינלאומיים באוניברסיטת רדינג, בריטניה. אחותו של ציגלר הייתה עדנה שכטמן. אחיינו הוא ערן שכטמן, מנכ"ל חברת קונקט.
מחוז ארסי
ארסי (געז: አርሲ) היה מחוז שהתקיים במרכזה של אתיופיה. בעבר שטח המחוז היה חלק מהמדינות האסלאמיות סולטנות דוורו והדייה. המחוז נקרא על שם הארסי תת-קבוצה של האורומו שפלשו והתיישבו באזור מהמאה ה-16.
ארסי נכבשה על ידי ממלכת שאווה תחת דרגה סהלה סלסה בשלהי המאה ה-19 והפכה למחוז בה כאשר גבולה הדרומי היה נהר הובה שבלה והצפוני נהר האווש. בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 ארסי גבלה בצפונה ובמערבה בשאווה, בדרום-מערבה במחוז סידאמו, בדרומה במחוז בלה ובמזרחה במחוז הררג. בירתה הייתה העיר אסלה.
כיום מחוז ארסי הוא מחוז במדינת אורומיה.
קטה גדולה
קָטָה גְּדוֹלָה (שם מדעי: Pterocles orientalis) היא עוף בינוני-גדול ממשפחת הקטיים. זהו מין נודד באופן חלקי, כאשר אוכלוסיות ממרכז אסיה נעות לפקיסטן ולצפון הודו בחורף.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הקטה הגדולה תוארה רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו. הוא הציב אותו עם כל שאר העופות דמויי השכווים בסוג Tetra וטבע את השם המדעי Tetra orientalis. הקטה הגדולה ממוקמת כעת עם 13 מינים אחרים בסוג קטה שהוצג בשנת 1815 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק. שם הסוג משלב את המילה pteron מיוונית עתיקה שפירושה "כנף" ו-klēs שמשמעותו "בולט" או "מפואר".
ישנם שני תת-מינים מוכרים:
תיאור
הקטה הגדולה כשמה כן היא, באורך של 33–39 ס"מ, מוטת כנפיים של כ-70 ס"מ ומשקל של 300–615 גרם היא ככל הנראה המין הגדול ביותר במשפחת הקטות. לזכר יש ראש, צוואר וחזה אפורים. החלקים התחתונים שחורים והחלקים העליונים בצבעי חום-זהוב עם סימנים כהים יותר. יש גבול שחור דק מסביב לחזה התחתון, וכתם גרון ערמוני. לקטה הזו יש ראש וצוואר קטן דמוי-יונה, אבל עם גוף קומפקטי וחסון. יש לה כנפיים מחודדות ארוכות ותעופה ישירה ומהירה. הכנפיים הלבנות והבטן השחורה הופכים את המין הזה לקל לזיהוי בזמן מעוף. להקות נוהגות לפקוד בורות השקיה עם עלות השחר.
תפוצה ובית גידול
המין החברתי הזה מקנן במישורים פתוחים יבשים ובבתי גידול דומים, אך בניגוד לקטה חדת-זנב, הוא נמנע מאזורים חסרי צמחייה לחלוטין. הוא מאכלס מישורים צחיחים למחצה עם צמחיית ערבות עד מדברית למחצה, כולל שטחי שיחים פסטורליים, גידולי דגנים יבשים ואדמות בור.
קינון
עונת הקינון מתרחשת בין מרץ לאוגוסט בתזמון תלוי בקו הרוחב, בדרך כלל באפריל באיים הקנריים ובעיקר ביוני בספרד ובברית המועצות לשעבר עם מחזורים נוספים עד ספטמבר. הקן שלה הוא גומה בקרקע באזורים חשופים וסלעיים כמו אלו המצויים בשולי שדות חרושים. בקן מוטלות שלוש ביצים ירקרקות עם סימונים מנוקדים. שני הזוויגים דוגרים, אבל רק הזכר מביא מים.
תזונה
לעיתים קרובות היא ניזונה מזרעים קטנים או קטנים מאוד, וככל הנראה מעדיפה את הקטניות, כמו גם דגניים וקטניות תרבותיות.
בישראל
אוכלוסיית הקטות הגדולות בארץ נמצאת במגמת ירידה, אם כי חסרים נתונים מדויקים. הערכות שונות מצביעות על אוכלוסייה של כ-2,500 זוגות אך דרושה בדיקה מעמיקה.
בארץ זוהו שלוש אוכלוסיות נפרדות: אוכלוסייה יציבה בצפון ומזרח הנגב, אוכלוסייה נודדת מקומית אשר מקורה בצפון סיני ומערב הנגב ומגיעה לשתות בעיקר באזור ניצנה, ואוכלוסייה נודדת, אשר מקורה כנראה באסיה הקטנה וחורפת בנגב ולעיתים אף בצפון הארץ.
אומדני אוכלוסייה
האוכלוסייה האירופית מוערכת ב-10,400–19,100 זוגות, מה שמשתווה ל-20,800–38,200 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-15% מהטווח העולמי, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא כ-138,000–255,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
מגמות שינוי
על פי החשד, האוכלוסייה נמצאת בירידה עקב הרס מתמשך של בתי גידול ולחץ ציד. באירופה מוערכת מגמת ירידה באוכלוסייה של 50–79 אחוז תוך 16.8 שנים (שלושה דורות). קשה לקבוע את קצב הירידה הגלובלי, אך כיום אינו נחשב למהיר.
ניסוי בנשק גרעיני
ניסוי בנשק גרעיני (ובקיצור לא מדויק: ניסוי גרעיני) הוא ניסוי שמטרתו לבחון את יעילותו ותוצאותיו של נשק גרעיני. לעיתים משמש הניסוי הגרעיני גם להפגנת כוחה הגרעיני של המדינה העורכת את הניסוי (רבות מהמעצמות הגרעיניות הוכיחו לעולם את מעמדן באמצעות ניסוי גרעיני).
במהלך המאה העשרים, מרבית המדינות שפיתחו נשק גרעיני בחנו אותו באמצעות ניסוי.
סוגי הניסויים
ניסויים גרעיניים חולקו באופן היסטורי ל-4 קטגוריות המשקפות את מיקום הניסויי.
ניסויים אטמוספיריים
ניסויים אטמוספיריים הם ניסויים אשר מקום הפיצוץ מתרחש באטמוספירה. בדרך כלל זו פצצה הממוקמת ברום מגדל, על בלון, על אי או מושלכת ממטוס, יש והפצצה תונח בתוך מכתש ייעודי לניסוי. פיצוץ גרעיני המתרחש קרוב מספיק לקרקע מזרים ממנה אדמה, אבק ושפוכת אל תוך ענן פטריית הפיצוץ ועלול לחולל כמות גדולה ביותר של נשורת גרעינית כתוצאה מחשיפת חלקיקים אלו לקרינה החזקה. הגדרה זו של ניסויי אטמוספירי מופיעה בהאמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים. הפיצוץ הגדול ביותר שיצר האדם אי פעם ואחד הפיצוצים הגדולים על פני כדור הארץ נוצר במסגרת ניסוי גרעיני בשם פצצת הצאר אשר היה ניסוי אטמוספירי ועוצמתו פי 3,300 (50 מגה-טון) מהפצצה שהוטלה על הירושימה.
ניסויים תת-קרקעיים
ניסויים תת-קרקעיים מתייחסים לניסויים גרעיניים המתרחשים מתחת לפני הקרקע בעומקים משתנים. ניסויים תת-קרקעיים מהווים אחוז ניכר מכלל הניסויים הגרעיניים של ארצות הברית וברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. ניסויים מסוגים אחרים נאסרו על ידי ההאמנה למניעת ניסויים גרעיניים בשנת 1963. מטרת הניסויים התת-קרקעיים היא לשלוט בהשפעות הסביבתיות השליליות של הפיצוץ הגרעיני ולייצר כמות זניחה של נשורת גרעינית. למרות זאת, פיצוצים אלו כן מצליחים לפרוץ אל פני הקרקע מפעם לפעם, וכתוצאה בחלק ממקרים אלו נוצרו כמות משמעותית של נשורת גרעינית. פיצוצים גרעיניים גורמים ברוב המוחץ של המקרים לפעילות סייסמית שעוצמתה תלויה בעוצמת הפצצה ובהרכב שעל בסיסה היא בנויה. הפיצוץ גורם ליצירת מכתש שקיעה - האדמה העילית קורסת אל החלל הפנימי שנוצר מהפיצוץ במעבה האדמה. ארצות הברית וברית המועצות הגיעו להסכמה בשנת 1976 להגבלת העוצמה המקסימלית של הפצצות בניסויים תת-קרקעיים ל-150 קילוטון. הסף המותר על ידי ההאמנה למניעת ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים נופלת אף היא לשתי קטגוריות: ניסויי מנהרה המתרחשים בדרך כלל במנהרות אופקיות או בפירים אנכיים הנמשכים אל עומק האדמה ונקדחו למטרה זו.
ניסויים אקסוספירים
ניסויים אקסוספירים הם ניסויים גרעיניים שהפיצוץ מתרחש מעל האטמוספירה. מתקן הפצצה נישא על גבי רקטה. פיצוץ זה בגובה רב עלול ליצור פולס אלקטרומגנטי גרעיני אם יתרחש ביונוספירה, וחלקיקים טעונים שנגרמו מהפיצוץ עשויים לחצות את ההמיספירה ובעקבותיהם קווים של כוח גאומגנטי היוצרים זוהר בדומה לזוהר הקוטב.
ניסוי טריניטי
הניסוי הגרעיני הראשון, "ניסוי טריניטי", נערך בארצות הברית ב-16 ביולי 1945. עוצמת הפיצוץ בניסוי, אשר היה הפיצוץ הגרעיני הראשון בהיסטוריה, הייתה שקולה לכ-21 קילוטון TNT.
ניסוי טריניטי היה שיאה של תוכנית מנהטן, התוכנית האמריקנית הסודית לפיתוח נשק גרעיני, אשר במסגרתה פותחו שני סוגים של פצצות גרעיניות, פצצת אורניום המבוססת על "מנגנון ירי", ופצצת פלוטוניום המבוססת על "מנגנון קריסה". הפצצה בניסוי טריניטי, אשר זכתה לכינוי "גאדג'ט", הייתה מבוססת על פלוטוניום ובעלת מנגנון קריסה. הצלחת הניסוי סללה את הדרך להטלת שתי הפצצות הגרעיניות על יפן שלושה שבועות לאחר מכן. השנייה בהן – "איש שמן" שהוטלה על נגסאקי – הייתה העתק מדויק של "גאדג'ט". הטלת הפצצות הובילה לסיום מלחמת העולם השנייה, וסימנה את תחילת עידן הגרעין.
ניסויים בנשק גרעיני
להלן מפת הניסויים הידועים והארסנל בו מחזיקות חלק מהמדינות;
האמנה למניעת ניסויים גרעיניים
בספטמבר 1996 החלה החתימה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים שגובשה באו"ם. האמנה אוסרת על קיום ניסויים בנשק גרעיני וכל פיצוץ גרעיני אחר. האמנה קובעת שעל כל מדינה להימנע מלסייע, לעודד ולהשתתף בכל דרך שהיא בהוצאה לפועל של ניסויים בנשק גרעיני או פיצוץ גרעיני אחר. האמנה טרם נכנסה לתוקף, והיא תכנס לתוקף רק לאחר שיאשררו אותה 44 המדינות הרשומות בנספח 2 לאמנה (בהן ישראל, ארצות הברית ואיראן שחתמו אך לא אשררו את האמנה, ופקיסטן, הודו והרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה שלא חתמו על האמנה כלל). נכון להיום אשררו כ-34 ממדינות נספח 2 את האמנה, 176 מדינות חתמו עליה ומתוכן כ-134 מדינות אשררו אותה.
האצטדיון האולימפי (מונטריאול)
היסטוריה
האצטדיון הוקם על פי תוכניות האדריכל הצרפתי רוז'ר טייליבר. בעת הקמתו היו תוכניות המבנה חדשניות וייחודיות. לאצטדיון תוכנן גג נפתח המונע באמצעות מגדל שגובהו 175 מטרים (המגדל הנטוי הגבוה בעולם, והמגדל השישי בגובהו במונטריאול). האצטדיון כולל מתקני ספורט רבים, ומתחת למגדל בנויה בריכת השחייה האולימפית. המבנה נבנה עבור המשחקים האולימפיים במטרה שייערכו בו טקסי הפתיחה והסיום, תחרויות האתלטיקה, משחקי הכדורגל ותחרויות השחייה.
הקמת המבנה
עבודות הקמת המבנה החלו ב-28 באפריל 1973. בשל שביתה נגרמו עיכובים רבים לבניית המגדל, ובעת פתיחת האצטדיון, ב-17 ביולי 1976 טרם הושלמה בנייתו. הגג הנפתח לא הותקן עד שנת 1982, ורק בשנת 1988 הסתיימה בנייתו וניתן היה לפתחו. לבסוף לא נעשה שימוש בפונקציה זו בשל הנזקים הרבים שנגרמו לגג בשל הרוחות העזות באזור כאשר פתחו אותו.
מימון הקמת המבנה
עלות הקמת המבנה הוערכה בשנת 1970 בעלות של 120 מיליון דולרים קנדיים. בשל השביתות הרבות והעיכובים בבנייה, בעת שנפתח המבנה (בטרם הושלמו המגדל והגג הנפתח) הגיעו עלויות המבנה ל-250 מיליון דולרים קנדיים. ממשלת קוויבק נאלצה להטיל מס מיוחד על טבק במאי 1976 על מנת לממן את העלויות. רק בדצמבר 2006 הצליחה ממשלת הפרובינציה לסיים את התשלומים על הבנייה, ועלותה הכוללת הגיע ל-1.47 מיליארד דולרים קנדיים.
שימושים נוספים
כאצטדיון אולימפי הכיל האצטדיון עד 73,000 מושבים. בשנת 1991 שופץ האצטדיון והוסרו 12,000 מושבים על מנת לאפשר את קיומם של משחקי מונטריאול אקספוז - משחקים שלבסוף קוימו במקום אחר בשל התמוטטות של קורת בטון במשקל 55 טונות ב-8 בספטמבר באותה שנה.
וזוביאניט
מבחינת תכונותיו האופטיות הווזוביאניט הוא חד-צירי, והוא ניחן בפלאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש בדגימות הצבעוניות.
תפוצה
ניתן למצוא גבישים מפותחים של וזוביאניט במקומות רבים בעולם. באיטליה סביב הר וזוב והר סומה המקיף אותו בקמפניה, בוואל די פאסה (Val di Fassa) שבמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה ובמקומות נוספים. בסמוך לצרמט שבשווייץ, בארנדל שבנורווגיה, במכרה אחמטובסק שבהרי אורל שברוסיה, בבלוצ'יסטן בפקיסטן, במדינות ניו יורק, מיין, נבדה וקליפורניה שבארצות הברית, באסבטוס ובהר סנט-אילר שבקוויבק שבקנדה, ובמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו.
גב-ים
חברת גב-ים לקרקעות בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "גב-ים", היא חברה העוסקת בתכנון, הקמה, שיווק, השכרה, תחזוקה וניהול פארקים לתעשיות עתירות מדע, מבנים לתעשייה, מסחר, לוגיסטיקה וחניונים, משרדים ומגורים.
ניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה
חברת גב-ים נוסדה ביוני 1928 על ידי "החברה הכלכלית לארץ ישראל", שנוסדה על ידי סיעתו של השופט לואי ברנדייס. החברה הכלכלית לארץ ישראל הקימה את חברת גב-ים כדי שזו תפתח 5,000 דונם שאותם רכשה במפרץ חיפה מידי "חברת הכשרת מפרץ חיפה" ושעל חלקם הוקמה קריית ים. חברת גב-ים הוקמה במטרה לפתח תשתית לתעשייה בארץ ישראל.
החברה עודדה את הקמתם של מפעלים על קרקעותיה במפרץ חיפה ונתנה סיוע פיננסי למפעלים שונים לשם הקמת אזור תעשייתי מפותח. גב-ים הייתה שותפה פעילה בפיתוח נמל הקישון והעמידה לרשות נמל זה רזרבות קרקעיות רבות שעמדו בבעלותה. עם קום המדינה, השתלבה גב-ים בפיתוח אזורי תעשייה במקומות שונים בארץ, חכרה שטחים ממינהל מקרקעי ישראל, ובעידוד משרד המסחר והתעשייה המשיכה בהקמת מבני תעשייה ומסחר להשכרה. בשנת 1939 החלה גב-ים בהקמת שכונת מגורים בקריית ים (אשר נקראה במקור "גב-ים"), שכונה שבהמשך הפכה לעיר. בשותפות עם חברה אחרת הקימה גב-ים שכונת מגורים הכוללת מרכז מסחרי בקריית אליעזר בחיפה. בנוסף, בנתה גב-ים בכרמל. החברה השתתפה בגאולת קרקעות מפרץ חיפה ביחד עם הקרן הקיימת לישראל. במסגרת זו תכננה גב-ים את בניית אזור המפרץ, סללה כבישים והקימה תשתית תעשייתית.
בין השנים 1954 ל-1968 השתתפה גב-ים בהקמה והניהול של נמל הקישון.
בעלות
בשנת 1970 עברה גב-ים לבעלותה המלאה של החברה לנכסים ולבניין (מקבוצת IDB). בחודש יוני 1978 פרסמה החברה לראשונה תשקיף להנפקת מניות לציבור ומניותיה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. מאז גייסה מהציבור הון נוסף במהלך השנים.
ב-1 ביולי 2019 שיעור החזקתה של נכסים ובניין בהון המונפק של החברה ירד מכ-51.7% לכ-40.0%. כיום שיעור החזקתה של נכסים ובניין כ-29.9%.
בשלהי 2020 אקוויטי פייננס קורפ, בבעלותו של אהרון פרנקל, רכשה את השליטה בחברה.
בדצמבר 2021 מכר פרנקל את אחזקו בגב-ים (37.2%) לחברה לנכסים ולבנין, תמורת 3.1 מיליארד ש"ח.
החל מיום 8 במרץ 2022, בעלת השליטה בחברה היא חברה לנכסים ולבנין בע"מ.
נכסים מרכזיים
נכון לשנת 2019, בבעלות חברת גב-ים נמצאים הנכסים הבאים:
פיסלדייר
פיסלדייר או פיסאלאדייר (בצרפתית: Pissaladière) הוא מאפה מהמטבח הצרפתי, המקובל בדרומה של צרפת באזור פרובאנס, ובייחוד באזור הערים ניס, מרסיי וטולון, וכן בצפון מערב איטליה באזור ליגוריה.
המאכל הוא מאפה שטוח, העשוי בצק הדומה לבצק פיצה, עליו שמים בצלים מבושלים או מאודים וכן שום, ואנשובי (דגים שלמים או ממרח אנשובי). באיטליה, באזור סן רמו נהוג להגיש את המאפה שעליו מוצרלה.
המאפה נאפה באופן הדומה לאפיית פיצה, ומוגש כשהוא חם.
כיום המאפה מוגש כמתאבן בראשית הארוחה, אולם בעבר נאכל כארוחת בוקר.
שמו של המאכל מקורו בשילוב בין המילה הצרפתית הקדומה pescion, מלטינית: piscis - דג, ו"salat" - מלח, היינו "דג מומלח" בשל האנשובי המלוח המצוי על המאפה.
ספינת ביון
ספינת ביון היא כלי שיט המיועד לאסוף מודיעין, בדרך כלל דרך אמצעי האזנה אלקטרוניים. לעיתים מחדירים מרגלים או כוחות מיוחדים באמצעות ספינות ריגול.
ספינות ביון מופעלות בדרך כלל על ידי ממשלות. עלות הפעלתן רבה והן דורשות ציוד ייעודי. בדרך כלל הן חלק מן הצי של אותה מדינה, אך לעיתים הן מופעלות על ידי סוכנויות ביון וקיימים מקרים בהם ספינות ביון התחזו לגופים מסחריים אזרחיים, למשל לספינות דיג (אשר נותרות לעיתים קרובות באותו מקום תקופה ארוכה).
בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים באזור מזרח הים התיכון פעלו מספר אוניות ביון סובייטיות ביניהן "קרים" שיצאה סמוך לפרוץ המלחמה מנמל פורט סעיד להיערכות באזור תנועת הכוחות הישראלים.
מאפריל 2006 הצי הצרפתי משתמש ב-דיופיי דה לום (A 759)
מקרים בהם נפגעו צוותי ספינות ביון בעבודתם:
חיים שמואלביץ
הרב חיים ליב הלוי שמואלביץ (ר' חיים סטוצ'ינער על שם העיר שבה גדל; ראש השנה העברי יום ב' בתשרי ה'תרס"ג, 3 באוקטובר 1902, קובנה - ליל ג' בטבת ה'תשל"ט, 1 בינואר 1979, ירושלים) היה ראש ישיבת מיר בליטא, בתקופת שהותה בשנגחאי במהלך מלחמת העולם השנייה ובארץ ישראל, היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בקובנה לרב רפאל אלתר שמואלביץ, שהיה במשך תקופה ר"מ בישיבת נובהרדוק ולאחר מכן גם ראש ישיבה בסטוצ'ין שבפולין, ולאטל, בתו של רבי יוסף יוזל הורוביץ - הסבא מנובהרדוק. הסנדק בברית המילה שלו היה רבי יצחק בלאזר. עד גיל 16 למד תורה מפי אביו. כנער נחשב לעילוי, ובגיל צעיר נשלח ללמוד בישיבת שער התורה שבעיר גרודנה. ראש הישיבה הרב שמעון שקופ שנודע בדרכו האנליטית השפיע על דרך לימודו, והוא מינה אותו כמגיד שיעור בישיבה לתלמידים הצעירים. בשנת ה'תרפ"ה עבר לישיבת מיר, ושם התפרסם בכינוי "העילוי מסטוצ'ין". בישיבה נודע כמתמיד ובעל בקיאות רבה בספריית הישיבה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, גלתה הישיבה ממיר לווילנא ולאחר כחודשיים לקיידאן. לאחר כשבעה חדשים עזבו את המקום בפקודת השלטון הקומוניסטי בעיר. התלמידים הצליחו לקבל אשרת כניסה ליפן בעזרתו של סוגיהארה, והם שהו בקובה כ-6 חודשים, ולאחר מכן עברו לשנגחאי. כיוון שחמיו ראש הישיבה, נסע לא"י לגיוס תרומות ולא יכול היה לחזור, ניהלו רבי חיים ורבי יחזקאל לוינשטיין את חיי היום-יום בישיבה.
מספר ימים לאחר חג הסוכות תשל"ט, הובהל רבי חיים לבית החולים שערי צדק, שם אושפז במצב קריטי כחודשיים. רבי משה פיינשטיין אמר: "כל העולם נח על כתפיו של ר' חיים".
נפטר בג' בטבת ה'תשל"ט. ונקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה מרובת משתתפים שבה ספד לו הרב אלעזר מנחם מן שך באמרו: "משמת רבי חיים בטלו השקדנים".
ספריו
את ספריו של הרב חיים ערכו בני המשפחה ותלמידיו:
החוזה הפתוח של לוידס
החוזה הפתוח של לוידס הוא הסכם הצלה המכונה גם "הטופס הפתוח", הוא חוזה מקובל לגבי תגמול עבור מבצע הצלה של אונייה במצוקה. פורסם במקורו בסוף המאה ה-19, על ידי לוידס מלונדון. והוא החוזה הנפוץ ביותר לחילוץ בינלאומי. ישנן מספר גרסאות עדכניות של ה-LOF, החידושים בשנת 1980 חוללו שינוי משמעותי בחילוץ במצב השפעה סביבתית.
תגמול ההצלה
לאחר שספינה במצוקה פנתה לעזרה ונענית להצעת הצלה מכלי שיט מציל, נוצר חוזה מחייב. נהיה נורמלי להסכים על LOF למען ודאות התנאים. ה-LOF נקרא "פתוח" מכיוון שהוא לא מציין סכום מסוים עבור עבודת ההצלה. לא צוין סכום, שכן הצלה אינה "חוזה שירותים", אך הסכם למאמץ חילוץ בתקווה לתגמול שייקבע מאוחר יותר על ידי דיון בבוררות בלונדון. שם נמצאים מומחים העוסקים בחוקי האדמירליות כבוררים ימיים.
בעת קביעת פסק ההצלה, בורר ממלא אחר החוק האנגלי של הצלה אזרחית, אשר בעצמו כפוף לאמנה הבינלאומית בנושא הצלה 1989, כיורש לאמנה המקורית משנת 1910. כאשר הבורר מחליט מהו התגמול, נלקחים בחשבון: ערך האונייה, מטענה ומטענה בסיכון, יחד עם גודל הסכנות והקושי בביצוע ההצלה.
"אין תרופה אין תשלום"
באופן מסורתי, תגמול ההצלה היה כפוף לכך שהמציל יציל את הספינה או המטען בהצלחה. אם לא הצליח, המציל לא יקבל דבר, אל אף הזמן והכסף שהשקיע במאמץ. העיקרון הקשה הזה נקרא "No Cure - No Pay". בראש העמוד הראשון של ה-LOF, מתחת לכותרת "הסכם הצלה" מופיעה הצהרה על הנחת יסוד זו.
בשלהי המאה העשרים, קרו נזקים למיכליות מזדקנות, שטבעו וגרמו לכתמי נפט גולמי ענקיים להתפשט. אוניות בקרבה הציעו סיוע להצלת חיים, הן נרתעו מלהציע שירותי חילוץ. ראו בכך הרפתקה פזיזה לכאורה, כדי להציל גוף בעל ערך נמוך שבו סיכוני החבות לצד שלישי עשויים להיות עצומים. במקום זאת, המצילים הפוטנציאלים העדיפו לעבוד במקום שבו היו פחות סכנות. מצב זה הדאיג מדינות שהחופים שלהן עלולים להזדהם מכתמי נפט. ויצרו גופי ביטוח הגנה ושיפוי שעשויים להיות אחראים ולפצות את הסיכונים של צד שלישי.
השפעה סביבתית
כדי לתקן את המצב, החוזה הפתוח של 1980 קבע כי מי שיעסוק בשירותי הצלה יובטח לו תגמול בתנאי שהמציל נקט באמצעים בניסיון להציל את הסביבה הימית מזיהום. החידוש הזה הוכיח את עצמו כמוצלח מאוד, והקהילה הבינלאומית כל כך שמחה והתרשמה שרק כמה שנים מאוחר יותר נכנסה לתוקף אמנת ההצלה משנת 1989, שאימצה את רעיון ה-LOF החדש הזה. באופן ספציפי, סעיפים 13 ו-14 של האמנה קובעים את הבסיס המודרני להענקת התגמול. המים של בריטניה, הסביבה המוגנת היא חופית בלבד. זיהום אמצע האוקיינוס אינו מטופל.
אף על פי שהאמנה של 1989 זכתה להצלחה, החלטת בית הלורדים הראתה כי היא הייתה בניסוח גרוע בחלק מהמקומות, ולא תמיד סיפקה החזר הולם למצילים. התעשייה הימית הבינלאומית הצטרפה למועדוני P&I בשנת 2000 כדי לפתח את הטופס החדש, codicil שניתן לצרף ל-LOF כדי לתקן את החסרונות של האמנה משנת 1989.
אברהם שלום פרידברג
אברהם שלום פְרִידברג (בכתיב היידי שנהג בזמנו: פריעדבערג, לעיתים נכתב פרידבערג; נודע בשם העט הר שלום (שהוא תרגום שם משפחתו) או בראשי התיבות הַ"ש; בפולנית: Abraham Szalom Friedberg; 6 בנובמבר 1838, גרודנו – 21 במרץ 1902, י"א באדר ב' תרס"ב, ורשה) היה סופר עברי, מחבר "זכרונות לבית דוד", עורך כתבי העת העבריים "הצפירה", "המליץ", האלמנך "לוח אחיאסף" והאנציקלופדיה העברית "האשכול".
קורות חיים
אברהם שלום פרידברג נולד בעיר גרודנו שברוסיה (בתחום המושב היהודי; כיום הורדנה, בבלארוס) בשנת 1838. בגיל 13 היה לשוליית שען. כעבור שלוש שנים, בשנת 1854, עבר לעיר ברסט ליטובסק (בריסק), ולאחר מכן המשיך לדרום רוסיה וחי שנתיים בקישינב. ב-1858 שב לעיר הולדתו גרודנו, השתלם בגרמנית וברוסית ושימש כמורה אצל משפחות אמידות. בהמשך שלח ידו במסחר, עד שבשנים 1881–1882 התרושש (ובאותה תקופה, בעקבות פרעות "הסופות בנגב" בדרום-מערב רוסיה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, הצטרף ל"חיבת ציון"). אז הקדיש עצמו לעבודה ספרותית. ב-1883 התמנה לעורך משותף של עיתון "המליץ" בסנקט פטרבורג; ב-1886 קיבל משרה דומה ב"הצפירה", והשתקע בוורשה. ב-1888 התמנה לעורך האנציקלופדיה העברית הכללית "האשכול" (שהייתה אחד הניסיונות הראשונים להוצאתה לאור של אנציקלופדיה כזו; אחרי שישה כרכים הופסקה הוצאתה). באותה שנה התמנה לצנזור ממשלתי על כתבים עבריים בוורשה, והחזיק במשרה זו עד 1891.
פרידברג פרסם כמה ספרים, עיבודים ותרגומים. יצירתו העיקרית היא "זכרונות לבית דוד" – ארבעה כרכים שראו אור בין השנים 1900-1893 ובהם סדרה של נובלות וסיפורים קצרים המהווים תרגום ועיבוד לחיבורו בגרמנית של צבי הרמן רקנדורף, "מסתרי היהודים" (Geheimnisse der Juden). עלילות הסיפורים לקוחות ממסורת האגדה היהודית, מסיפורי המקרא ועד לימי הביניים. זמן קצר לפני מותו התפרסם ספר ללימוד עברית שחיבר, בשם "שפה לנאמנים" ("ללמוד שפת עבר על טהרת הקדש").
ארכיונו של פרידברג, הכולל התכתבות אליו וממנו וכן מעט רשימות וטיוטות שונות מפרי עטו, שמור בספרייה הלאומית (נתרם לספרייה באוגוסט 1941 על ידי יורשיו דרך חברת דורשי האוניברסיטה העברית בוורשה).
כתביו
כל הכתבים יצאו במקור בהוצאת אחיאסף, ורשה: