cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבקה מיכאלי
שנות השבעים
בשנת 1974 החלה להופיע בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" לצד דובי גל, טוביה צפיר, ספי ריבלין ובדרנים אחרים. ב"ניקוי ראש" בלטה מיכאלי בכישרון המשחק הקומי שלה, אף בקטגוריית החיקויים, כאשר חיקויה את ראש הממשלה לשעבר גולדה מאיר ויושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו בלטו מבין הדמויות הרבות בתוכנית. "ניקוי ראש", שזכתה לפופולריות רבה, ביססה את מעמדה כקומיקאית. ב-1976 השתתפה בסרטו של אסי דיין "יופי של צרות" לצידם של יונה אליאן, זאב רווח, טוביה צפיר וגבי עמרני וב-1979 השתתפה בסרטו הנוסף של דיין, "שלאגר", לצד שלישיית הגשש החיוור. בשנים 1971–1975 הנחתה את פסטיבל הזמר המזרחי ובשנים 1972–1980 הנחתה את פסטיבל הזמר העברי המפורסם, בזכותם נצרבה בתודעה של רבים כמנחה הקבועה של תחרויות הזמר.
שנות השמונים
במהלך שנות ה-80 ותחילת ה-90 ביססה מיכאלי את מעמדה כמנחת טלוויזיה, כשהנחתה את התוכניות "סיבה למסיבה" ו"סופשבוע" של הערוץ הראשון. אלו היו תוכניות הבידור המרכזיות של הטלוויזיה הישראלית בלילות שישי בימי הערוץ היחיד ומיכאלי נחשבה אז למלכת תוכניות האירוח. במיוחד היא זכורה בחיקויים שביצעה עם טוביה צפיר ובהצגת הפינה הסאטירית של שלמה ניצן. כמו כן הגישה פינה היתולית בתוכנית ההומור "זהו זה!", שם גילמה את דמותה של שדרנית הרדיו "גברת תשובה" ואת המאזין המזדמן שעולה לשידור. ב-1980 שיחקה מיכאלי בסרט נוסף של אסי דיין, "מלך ליום אחד". ב-1981 הקליטה את הלהיט ההומוריסטי "אין לי רגע דל", שכתבה והלחינה חברתה הטובה נעמי שמר (עיבוד: רוני וייס).
ב-1984 השתתפה בסרטו של יקי יושע "מכת שמש". בסוף השנה הנחתה את פסטיבל שירי הילדים מספר 15 לצד גידי גוב והתחרתה שם עם השיר "ילד טוב של אמא" (מילים: לאה לופנפלד וינקלר, לחן: משה וילנסקי, עיבוד: רוני וייס) שהגיע למקום השמיני. בשנת 1986 התארחה בעונה השלישית של קומדיית המצבים "קרובים קרובים". ב-1988 השתתפה בסרטו של דובי גל "מלך הסלים", וב-1989 הוציאה לאור את קלטת הווידאו לילדים "ספר הבישול שלי", בה השתתפו גם הידוענים אדם, אילנית, אבי קושניר, מרגלית צנעני, מאיר סוויסה, יאיר ניצני וגני תמיר.
שנות התשעים
החל מראשית שנות התשעים השתתפה מיכאלי בהצגות התיאטרון "אדם הוא אדם", "לבלוב האהבה", "זוג משמיים", "הדוד מקייפטאון", "אולפן למתחילים", "מכתבי אהבה", "המקרה המוזר", "נתניה" ו"אישה בעל בית" בתיאטרוני הקאמרי והבימה. ב-1992 זכתה לביקורות משבחות כששיחקה תפקיד דרמטי של אם לבן חולה איידס בסרטו של עמוס גוטמן, "חסד מופלא", שהשתתף בפסטיבלים שונים בעולם. עד להופעתה בסרט זה השתתפה מיכאלי כמעט ורק בקומדיות, סאטירות ותוכניות קלות. מיכאלי חששה להשתתף בסרט מפחד שהקהל יתקשה להזדהות עם דמות קשת יום שמוצגת על ידי קומיקאית. הצלחת הסרט שכנעה אותה לקבל תפקידים מגוונים יותר כשחקנית.
ב-1994 הנחתה את תוכנית הגיל הרך "מסיבת גן" והנחתה פעמיים (ב-1986 ו-1988) את תחרות הקדם אירוויזיון. באמצע שנות ה-90 העלתה עם מני פאר את המחזה הצרפתי "כיצד להיות אמא יהודייה בעשרה שיעורים". ב-1995 הוקדשה לה התוכנית "חיים שכאלה" בערוץ הראשון. ב-1995 סיימה 39 שנות עבודה ברדיו, לאחר שפוטרה מ"קול ישראל" עם מגישים ותיקים אחרים. היא החלה להנחות את תוכנית הבידור של ערוץ 2 "בליינד-דייט" ב-1996, לאחר מכן החלה להנחות את תוכנית הבוקר של שידורי קשת. ב-1998 שיחקה לצד אלון אבוטבול בסרטו הקצר של דובר קוסאשווילי "עם חוקים" שהשתתף בפסטיבל ירושלים ופסטיבל קאן.
העשור הראשון של המאה ה-21
בעשור הראשון של המאה ה-21 ביססה מיכאלי מצד אחד מעמדה כשחקנית דרמטית ובמקביל, כמארחת ועורכת תוכנית ראיונות, גם בשעות הבוקר. כשחקנית נטלה חלק בסרטים "קדוש" של עמוס גיתאי (1999), "זמזום" לצד אסי דיין (2001), בסרט הדרמטי "חיים זה חיים" לצד משה איבגי (2003) ובסרט "מוכרחים להיות שמח" (2005), עליו זכתה בפרס אופיר על שחקנית משנה. בנוסף, שיחקה בסדרות "סיפורים לנימי", "חיבוקים עם באלי ושלוק" ו"יום הולדת למדינה" בערוץ הופ! ובתפקידי אורח בסדרות הדרמה "בנות בראון", "שבתות וחגים" ו"החיים זה לא הכל". בשנת 2004 השתתפה מיכאלי בקלטת הילדים "איזה כיף בים" לצידם של שרון שחל, ששון גבאי, ואורי בנאי, ודיבבה את קלוואי הפרה בסרט "מרד החיות".
בשנת 2005 שיחקה בטלנובלה "פיק אפ". ב-2006 החלה להנחות, יחד עם גלי עטרי ומנחות נוספות את תוכנית הפאנל "בנות" בערוץ 3 בכבלים. במקביל, תוכנית הבוקר שלה "גלריית המומחים" שודרה פעמיים בשבוע ב"קשת" וזכתה לרייטינג נאה. בתוכנית, אשר עסקה באוכל, אופנה, תחביבים וטרנדים חדשים, התבססה גם פינה של מומחי רפואה. מיכאלי אירחה את טובי המומחים תוך הצגת ידע ומיומנות רבה. ב-2006 הוקדשה לה התוכנית "גריל" בערוץ 2 בהשתתפות קומיקאים שונים.
בשנת 2007 טענה מיכאלי, בתוכנית של אושרת קוטלר בערוץ 10 בנושא תקיפה מינית, "גבול אינטימי", כי הותקפה מינית בעת היותה חיילת על ידי אישיות בכירה. בשנת 2008 השתתפה בקלטת הDVD לילדים "הסבתא של אפרים" המבוסס על שירים של לאה גולדברג. בשנת 2015 אמרה בתוכנית "שי בשידור" בערוץ 10 כי הייתה קורבן להטרדה מינית על ידי "מישהו חדל אישים שיש יום מורשת על שמו". באפריל 2016 העידה בתוכנית "עובדה" בערוץ 2 כי הוטרדה מינית על ידי רחבעם זאבי.
החל משנת 2001 דיבבה מיכאלי את הפרופסור מינרווה מקגונגל בסדרת סרטי "הארי פוטר". ב-2007 הייתה קריינית בסרט "הפיל שרצה להיות הכי" מאת פאול קור. ב-2008 זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה על מפעל חיים. שנה אחר כך, זכתה בפרס על מפעל חיים על תרומתה לרדיו ב"כנס אילת לעיתונות". ב-2008 החלה להגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "באה לשבת" בימי שישי ב-103FM.
העשור השני של המאה ה-21
ב-2011 החלה להשתתף בתוכנית "בנות הזהב" ביחד עם מיקי קם, תיקי דיין וחנה לסלאו. כמו כן השתתפה במחזה "אורזי המזוודות" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, לצידם של חנה מרון, דרור קרן וגילת אנקורי. ב-2012 שיחקה באופרת הסבון "תנוחי" ובסרטו של אסי דיין "ד"ר פומרנץ". ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "הקרודים", בו מיכאלי מדבבת את דמותה של גראן. ב-2014 הוענק לה התואר "יקירת העיר תל אביב יפו". באותה שנה החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי, בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה.
החל מ-2015 היא משחקת את ציפי אכילס, הסגנית המרשעת של מנהלת בית הספר, בקומדיית המצבים "אלישע" שמשודרת בערוץ הילדים. על תפקיד זה בעונתה הרביעית של הסדרה, זכתה מיכאלי בפרס "השחקנית הטובה ביותר בסדרה לילדים ונוער" מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. במרץ 2015 החלה לשחק בסדרת הדרמה-קומית "איפה אתה חי?" בערוץ הראשון, את דמותה של מליקה, אימם השתלטנית של חי ובכור (רונן דוידוב וחי דוידוב). בסוף שנה זו, חזרה לשחק בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10, בעונה הרביעית.
ב-2016 גילמה את אמו של נורברט, סוכן מוסד שחוזר בזמן על מנת להרוג את ישו בסרט הצרפתי "היהודים" (Ils Sont Partout). ב-2016 גילמה את הדודה מאשה-צ'וצ'ה במחזה "בזעיר אנפין" על פי ספרו של ירמי פינקוס בתיאטרון גשר ובאותה שנה השתתפה בסרט ההרפתקאות "האוצר מעבר לנהר", התארחה בסדרה הקומית "היהודים באים" של כאן 11 בתור שרה אמנו, ושבה לגלם את דמותה של ריבה בעונות 5 ו-6 של "בנות הזהב" בערוץ 10. בנוסף, הנחתה את החידוש לתוכנית האירוח המיתולוגית "סיבה למסיבה" בערוץ 1.
ב-2017 החלה לשחק (לראשונה) בתיאטרון הבימה בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים", שם גילמה את תפקיד האמא, גב' ויינברג (לסירוגין עם מיקי קם). שיחקה גם בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר" בתור רוחמה, אימו של נחמן (משה פולקנפליק). בדצמבר 2017 שבה לגלם את דמותה של מליקה בסדרת הדרמה "איפה אתה חי?" בכאן 11, ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017.
ב-2018 השתתפה בעונה השנייה של "צומת מילר" בקשת 12, שם גילמה את דמות אמו של הסוכן של מילר, עופר (גל זייד). באותה שנה השתתפה גם בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "אף פעם לא מאוחר" ברשת 13, לצד נורית גפן, ציפי פינס ושרה'לה שרון. מאותה השנה היא משחקת במחזה "היורשת" מאת גורן אגמון בתיאטרון בית לסין בתפקיד סבתא מלכה. באותה שנה, זכתה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
החל מ-2019, מיכאלי משתתפת בסדרות הטלוויזיה "זה לא הגיל" לצד מירי מסיקה, גפן ברקאי ויעל לבנטל בערוץ קשת 12, בסדרה הקומית של ערוץ כאן 11 - "אבא משתדל" בתפקיד חנה, אימו של יוסי (טל פרידמן), והצטרפה לעונה השלישית של סדרת הילדים "אחותי קפצה כיתה" בערוץ KidZ למנויי Yes, בתפקיד חני, יועצת בית הספר. באותה שנה החלה לשחק במחזה "הגלולה" בתיאטרון בית ליסין מאת רוני סיני ובבימויו של רועי שגב.
העשור השלישי של המאה ה-21
בשנת 2020 שיחקה מיכאלי בסרט הקצר "שושק'ה" ובסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא" בבימויה של שיראל פלג. בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הילדים "שקשוקה" בכאן חינוכית, בתפקיד של נעמי, סבתא של אופק. בנוסף, השתתפה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "מייקל" ביס, ובסדרה של HOT3, "ילדות סכסכניות" בתפקיד ירדנה.
בשנת 2022 כיכבה בתפקיד הראשי בהצגה "אני סבתא שלךָ" בתיאטרון הקאמרי, שכתב איתי סונטג.
משפחה ופעילות ציבורית
ב-1967 נישאה מיכאלי ליורם לייבוביץ', איש ביטוח, ובשנת 1979 השניים התגרשו. לשניים בת ובן המתגוררים בארצות הברית.
לאחר כמה שנים מיכאלי נישאה לראובן שרוני, אף הוא איש ביטוח. לאחר 16 שנים השניים נפרדו, אך בהמשך חזרו לחיות יחד.
מיכאלי היא חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
גריגורי לבנפיש
גריגורי לֶבֶנפִיש (ברוסית: Григорий Яковлевич Левенфиш; 9 במרץ 1889 – 9 בפברואר 1961) היה שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב אמן, אחד משחקני השחמט הטובים ביותר ברוסיה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים. היה פעמיים אלוף ברית המועצות לשחמט (בשנים 1934 ו-1937) וסיים בתיקו דו-קרב עם אלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק. סופר שחמט מוערך.
קורות חיים
לבנפיש נולד ב-1889 בפולין הרוסית. מרבית שנותיו הראשונות בילה בבירת רוסיה, סנקט פטרבורג, שם למד באוניברסיטה הנדסה כימית. לראשונה הוכר כשחמטאי מוביל כאשר ניצח באליפות השחמט של סנקט פטרבורג בשנת 1909, ולאחר מכן שיחק בתחרות החזקה בקרלסבד (כיום קרלובי וארי) בשנת 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן). רמת משחקו בעת ההיא הוערכה כשקולה לאמן מיכאל צ'יגורין. בעשור של שנות העשרים המשיך לבנפיש להצליח היטב בתחרות מקומיות ובפרט זכה באליפות לנינגרד בשנים 1922, 1924 ו-1925. ברמה הארצית היו לו תוצאות מצוינות באליפות השחמט הסובייטית: מקום שלישי בשנת 1920, שני ב-1923, חלק מקום ראשון בשנת 1934 עם איליה רבינוביץ ומקום ראשון באליפות 1937 עם 12.5/19.
בתחרות חזקה מאוד שהתקיימה במוסקבה בשנת 1935 חלק לבנפיש מקום 6-7 עם 10.5/19 (ניצחו: מיכאל בוטביניק וסאלו פלור. באליפות סובייטית בעיר לנינגרד בשנת 1936 הגיע למקום השלישי עם 8.5/14. בתחרות ההכנה של לנינגרד-מוסקבה בשנת 1939 חלק לבנפיש מקום 3-6 עם 10/17, אחרי המנצחים סאלו פלור ושמואל רשבסקי. לבנפיש ניצח פעמיים באליפות ברית המועצות בשחמט.
לבנפיש סיים בתיקו דו-קרב עם מיכאל בוטביניק בשנת 1937 6.5:6.5 וניצח את ולדימיר אלאטורצב בשנת 1940.
למרות הצלחותיו התעלמו שלטונות השחמט הסובייטיים מלבנפיש. הם תמכו בעקביות ביריבו הגדול בוטביניק, ולא עודדו מתחרים שלו. לבנפיש היה שייך לדור הישן של האמנים, מבוגר ב-22 שנים מבוטביניק. כתוצאה מהתעלמות זו היו חייו טרגיים במידה מסוימת, שכן היה האמן החזק היחיד שלא קיבל מלגת קיום. משמעות הדבר הייתה בין היתר שהוא גר בחדר קר ברובע גרוע, הממשלה סרבה לתת לו אשרת יציאה שתאפשר לו להתחרות בתחרויות כגון AVRO 1938 הגם שהיה אלוף ברית המועצות באותה עת. סירוב זה ערער את מעמדו עוד יותר והשפיע גם על מצב רוחו, שלא לדבר על האפשרות להתפתח כשחמטאי. שחקנים אחרים שנולדו לפני המהפכה כגון אלכסנדר אלכין, יפים בוגוליובוב, עקיבא רובינשטיין ואהרון נימצוביץ' הורשו כולם לנסוע וכולם גם השתקעו במערב. נטול אפשרויות אלו לבנפיש שיחק אך ורק בתוך גבולות ברית המועצות והשלים את הכנסתו בעבודה כמהנדס בתעשיית הזכוכית. לבסוף נאלץ לפרוש משחמט לחלוטין.
מורשתו
גנאדי סוסונקו בספרו "צלליות רוסיות" משמיע הד של מחשבותיהם של רבי אמנים שהכירו את לבנפיש. הם דברו על אדם עם יושרה ועצמאות, שמעולם לא התלונן על תנאי חייו הקשים. בוריס ספסקי פגש אותו בתחנת רכבת תחתית במוסקבה, ימים אחדים לפני מותו. לבנפיש נראה גרוע מאוד, החזיק מטפחת צמודה לפיו וסיפר שזה עתה עקרו לו שש שיניים. וסילי סמיסלוב מספר על הביקור של לבנפיש בביתו, כארבע שנים לפני מותו, כאשר הגיע עם ערימה גדולה של ניירות. התברר שזה כתב יד שמפרט מחקר של סיומי צריחים שבו השקיע עשרות שנים. לבנפיש ביקש מסמיסלוב להגיה את הניירות, ולאחר מספר תיקונים מינוריים פורסם הספר "תאוריה של סיומי צריחים" בשנת 1957 עם שמות שני המחברים. סמיסלוב מודה שכל העבודה הקשה נעשתה על ידי לבנפיש.
לבנפיש כתב גם מספר ספרים למתחילים וערך ספרי פתיחות בשחמט בשם "פתיחות מודרניות". לאחר מותו, בשנת 1967, פורסמה אוטוביוגרפיה שלו הכוללת 79 משחקים מנותחים על ידו.
עיון במשחקים הנבחרים ממחיש כי לבנפיש ניצח למעשה את כל גדולי השחמט ברוסיה ובברית המועצות משנות העשרה של המאה העשרים ועד לשנות החמישים המוקדמות, כולל ניצחונות על אלופי העולם אלכסנדר אלכין ועמנואל לסקר. לפאול קרס ולדוד ברונשטיין היה יתרון עליו, אך הם היו צעירים בהרבה והמפגשים נגדו היו כאשר לבנפיש לא היה בשיאו. לבנפיש שיחק בעוצמה את ההגנה הצרפתית ואת ההגנה הסלאבית בשחור, ובדרך כלל שיחק פתיחות קלסיות, למרות שלעיתים שיחק גם את הגנת גרינפלד ההיפרמודרנית ואת ההגנה הנימצו-הודית.
באשר ליכולת משחקו, סוסונקו מצביע על הבנתו העמוקה במשחק ועל יכולתו לזהות מסעים מבריקים ורבי דמיון. כטקטיקן לבנפיש הצטיין, ובמשחקיו ישנן תחבולות אלגנטיות ומכות טקטיות לא צפויות, שרבים חשבו שהן שאפתניות במידה בלתי אפשרית. לבנפיש היה גם תיאורתיקן של פתיחות, פיתח את התקפת לבנפיש, הסתעפות חריפה בהגנה הסיציליאנית שנועדה להילחם במבנה הדרקון הפופולרי. עד היום נותרה הסתעפות זו בשימוש המודרני.
ישראל יפה
רבי ישראל יפה (המדפיס מקאפוסט) (1749, תק"ט – 3 באוגוסט 1828, כ"ג באב תקפ"ח), מראשוני חסידי חב"ד, בעל בית דפוס בו הודפסו מחשובי ספרי החסידות, מראשי היישוב האשכנזי בחברון.
תולדותיו
נולד בקאפוסט שבפלך ויטבסק באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לר' יצחק יפה, נצר למשפחת למדנים ורבנים מצאצאי ר' מרדכי יפה "בעל הלבושים". סבו, ר' ישראל יפה, היה אב בית דין שקלוב ומחבר הספר "אור ישראל".
היה מתלמידי ר' מנחם מנדל מוויטבסק, ומחסידיו הקרובים של ר' שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
את דרכו בדפוס החל לכל המאוחר בשנת תקמ"ד (1784). בשנת תקס"ד (1804) פתח בית דפוס עברי משלו בקאפוסט, ועל כן נודע בתולדות החסידות בכינוי "המדפיס מקאפוסט". בשנים תקס"ט-תקע"א (1811-1809) צירף כשותף את ר' מרדכי בן שמואל הורוויץ.
בשנת תקע"ד (1814), במלאת 26 שנים למותו של רבו מנחם מנדל מוויטבסק, הדפיס לראשונה את ספרו של האחרון "פרי הארץ", ובו דרשות שנשא בארץ ישראל וכן הנהגות חסידות. בשנה שלאחר מכן, תקע"ה (1815), הדפיס לראשונה את ספר "שבחי הבעש"ט". כמו כן, הדפיס את הסידור של בעל התניא. ספריו ידועים בהקפדה על פרטים, הגהות מתוקנות ועיצוב נאה.
ר' ישראל יפה נזכר בתולדות החסידות כאיש אשר נשא את אדמו"ר הזקן על כתפיו לאחר שהאדמו"ר שוחרר מבית הכלא בשנת 1799. לאחר פטירת אדמו"ר הזקן, הצטווה רבי ישראל יפה על ידי אדמו"ר האמצעי, ר' דובער שניאורי, לעלות לארץ ישראל.
בשנת תקע"ט (1819) או תקפ"א (1821) עלה לארץ ישראל עם אשתו שפרינצה ובני משפחצם וכן עם פועלי הדפוס של קאפוסט ומשפחותיהם, ונמנה עם חברי הקבוצה הראשונה של העולים המתיישבים בחברון. החבורה הביאה עמה מכונות דפוס בכוונה לייסד בית דפוס בארץ, אולם בדרכם מנמל עכו לחברון נופצו המכונות על ידי שודדים ערבים, פרט לבסיס הכבד. כאשר הושמד דפוס ישראל בק במרד הפלחים בצפת, שימש הבסיס שהיה בחברון להרכבת הדפוס החדש שם.
משפחת יפה התיישבה בחברון. ר' ישראל היה ראש ה"כולל" הראשון של חסידי חב"ד בחברון, ונשא בתואר "ממונה דעיר הקודש חברון".
לר' ישראל ולאשתו שפרינצה היו שישה בנים: אפרים, אהרן משה, דוד, מרדכי, שמואל ושלמה זלמן. בניו ר' דוד ור' שלמה זלמן עלו לארץ בעליית תלמידי הבעל שם טוב בשנת תקל"ז (1777) יחד עם רבם ר' מנחם מנדל מוויטבסק וכשלוש מאות חסידים נוספים.
במסורת המשפחה מסופר שהיה היהודי הראשון שחזר ונטע כרם גפנים בחברון.
קסטרה פרטוריה
קַסְטְרָה פְּרֶטוֹריָה או קסטרה פְּרָאיטוֹרְיָה (בלטינית: Castra Praetoria) היה מחנה המגורים של המשמר הפרטוריאני ברומא העתיקה בתקופת האימפריה.
לדברי ההיסטוריון סווטוניוס, המבנים הוקמו בין השנים 21–23 על ידי לוקיוס איליוס סיאנוס, בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס. המתחם נועד לרכז במקום אחד כמה יחידות משמר.
מחנה המגורים נבנה מחוץ לעיר רומא, בקצה הצפון מזרחי של העיר. הוא הוקם באחד האתרים הגבוהים ביותר בעיר רומא, בגובה 50–60 מטרים מעל פני הים, והוקף בחומות אבן. אורכו של המחנה היה 440 מטר ורוחבו 380 מטר. המחנה המרובע חולק לארבע על ידי רחוב ראשי (הקארדו מקסימוס, cardo Maximus) שחצה אותו מדרום לצפון, ורחוב שחצה אותו ממזרח למערב. הקארדו קישר בין שני שערים, הפורטה פרטוריה והפורטה דוקומנה (לא ברור איזה שער היה בצפון, ואיזה בדרום), והרחוב המזרחי-מערבי קישר בין הפורטה פרינקיפליס דקסטרה (ממזרח) והפורטה פרינקיפליס סיניסטרה (ממערב).
חומות המתחם נבנו מבטון ומלבנים והתנשאו לגובה 4.73 מטר. שלוש מתוך ארבע החומות שהקיפו את המחנה שולבו בחומת אורליאנוס בעת הקמתה, והוגבהו ב-2.5–3 מטר. מצידה החיצוני של החומה נחפר חפיר בעומק של כ-2.3 מטר.
במחנה התגלה מזבח לאלה פורטונה ששימש את החיילים המוצבים בו.
המחנה נהרס על ידי הקיסר קונסטנטינוס הראשון אחרי שפיזר את המשמר הפרטוריאני בשנת 312 בעקבות ניצחונו של קונסטנטינוס בקרב גשר מילוויוס.
האזור הסמוך למחנה נקרא עד היום על שמו – "קסטרו פרטוריו".
קישורים חיצוניים
‪‬
ברהידה
ברהידה (בהונגרית: Berhida) היא עיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
יהודי ברהידה
לא ידוע הרבה על יהודי העיר מלבד היותם מסופחים בשנת 1885 לקהילת פאפה ותיעוד הקהילה במפקד קהילות הונגריה שם נכתב שהיה רב למקום בשם יהודה ליב זינגר מורפלוטה ובקהילה חיים 32 יהודים.
עפיין פרואני
עפיין פרואני (שם מדעי: Engraulis ringens) הוא מין של דג גרם מהסוג עפיין (אנשובי) שבמשפחת העפייניים החי במזרח האוקיינוס השקט והוא מתגודד בנחילים צפופים סביב החופים של אמריקה הדרומית באזור צ'ילה ופרו ומהווה דג מאכל מסחרי חשוב לתושבי אמריקה הדרומית, ייתכן שהוא דג המאכל השופע ביותר שנתפס למאכל כשמייצרים ממנו כל שנה 4–8 מיליון טונה למסחר.
מצב שימור העפיין הוא "ללא חשש", אם כי חלה ירידה מסוימת בתפוצתו עקב דיג יתר רחב ועקב תופעות אל ניניו הפורצות כעבור כמה שנים וגורמות להפסקת ייצור הפלנקטון, מה שממוטט את המערכת האקולוגית. הדג עצמו מכלכל מינים רבים של דגים טורפים, כרישים, עופות ימיים ואריות ים המתבססים עליו ומושפעים מהיעלמותו, מה שגורם להם להיפגע גם כתוצאה מדיג או אל ניניו. העפיין הוא המקור העיקרי של הגואנו הנוצר מלשלשת של העופות הימיים הנוהגים לקנן באיים הצחיחים שמול חופי פרו.
כיום משתמשים בדג זה בעיקר לייצור של מנת דגים אותו מייצרת ממשלת פרו בכמות הגדולה ביותר. מעט מאוד מהסחורה שנידוגה משמשת למאכל ישיר לאנשים.
משה פרימו
משה פרימו (נולד ב-14 בנובמבר 1960) הוא עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי.
ביוגרפיה
פרימו החל את דרכו בתקשורת הספורט בישראל ב-1988 כשהצטרף לקול ישראל לאחר שעבר קורס שדרים בן חצי שנה בהנהלת עמי פזטל ודני דבורין.
במקביל לעבודתו כנהג אוטובוס בחברת דן, הצטרף פרימו ב-1992 כשדרן מן המניין לתוכנית הרדיו "שירים ושערים". תחילה שידר פרימו משחקים משניים בחשיבותם, ובסוף שנות התשעים שידר בתוכנית את המשחק המרכזי בליגת העל בימי שבת.
בתחילת שנות האלפיים הצטרף לראשונה כחבר קבוע בפאנל של תוכנית הספורט הטלוויזיונית, "בטריבונה" בהנחיית אבי רצון שאיתו עבד ב"שירים ושערים".
בין השנים 2004–2006 הגיש את תוכנית האולפן "שבת של כדורגל" במסגרת שידורי שלם וצפה של חברת צ'רלטון.
בשנת 2009 עזב פרימו את קול ישראל, והחל לשדר ברדיו ירושלים את תוכנית הרדיו "שבת של כדורגל", בעלת פורמט דומה לזה של "שירים ושערים". באותה שנה הצטרף לערוץ הספורט שם הוא משתתף בתוכניות שונות, המרכזית שבהן "יציע העיתונות", כפרשן המשלב בד בבד דיווחים חדשותיים.
בשנת 2011 הצטרף לפאנל המגישים לצד מאיר איינשטיין, של תוכנית הספורט ברדיו 103FM ("רדיו ללא הפסקה") המשודרת מדי ערב, במקביל, שב לשמש כשדרן בתוכנית "שירים ושערים".
פרימו מתגאה על הקשרים הרבים שרקם לאורך השנים, המסייעים לו להשיג סקופים עיתונאיים. עם זאת, ידיעות ודיווחים שפרסם התגלו לא אחת כ"ברווז עיתונאי". המקרה המפורסם ביותר היה דיווח שמסר בתוכנית "יציע העיתונות", לפיו החל מהלך מתן אזרחות ישראלית לשחקנה הזר של מכבי תל אביב, קרלוס גרסיה, כך שיוכל לשחק בנבחרת ישראל. בדיעבד התברר כי פרימו ביסס את הדיווח על מסרון שקרי שנשלח על ידי צופה שביקש להטעותו במזיד.
פרימו ידוע בסגנונו התקיף ובאופן הנוקב והנחרץ שבו הוא נוהג למתוח ביקורת בפרשנותו. הביטוי "ציון 3" שבו הוא משתמש לציון לגנאי בביקורתו הפך עם הזמן למזוהה עמו. הסקופים והביקורת הנוקבת הגובלת לעיתים בהשתלחות היוו בסיס לדמותו בתוכנית הסאטירה "בובה של לילה" שאותה גילם אלי יצפאן.
בשנת 2014 הגיש מועדון הכדורגל מכבי תל אביב תביעת לשון הרע נגד פרימו על דיווחים כוזבים בעניין הקבוצה, לטענתם. לאחר מכן פרסמו ערוץ הספורט ופרימו התנצלות בפני מכבי תל אביב.
בהופעותיו ברדיו ובטלוויזיה לא מסתיר פרימו את אהדתו מילדות למכבי נתניה, ובשל קרבתו לגורמים במועדון לאורך השנים הוא מרבה לדווח על הנעשה בקבוצה.
באפריל 2016 שידר בערוץ הספורט ראיון טלפוני עם אלי טביב בלי ליידע אותו כי מדובר בשידור חי, מה שגרם לטביב להתייחס לשיחה כאל שיחה פרטית שאינה מוקלטת או משודרת. טביב תבע את ערוץ הספורט בבית משפט במיאמי.
בינואר 2017 הושעה מעבודתו בערוץ הספורט, לאחר שנודע כי הוא מעביר הרצאות בתשלום לקבוצות כדורגל משתי הליגות הבכירות, אותן הוא מסקר במסגרת עבודתו, בניגוד לנהלים.
ב-2018 לוהק לעונה ה-9 של "הישרדות". הוא פרש ביום הרביעי, והגיע למקום ה-17.
משנת 2020 מגיש פרימו תוכנית ספורט בערוץ הטלוויזיה באינטרנט "אונליין tv".
באוגוסט 2021, הושעה משידורים בערוץ הספורט, לאחר שאמר במהלך שידור משחק בין הפועל פתח תקווה לבני יהודה ש-"הפועל פתח תקווה משחקת כדורגל ליגה ז".
פרימו משתתף בפודקאסט בספוטיפיי בנושא מכבי תל אביב בכדורגל.
מקס מארה
מקס מארה (באיטלקית: Max Mara) הוא בית אופנה איטלקי ידוע. בית האופנה נוסד בשנת 1951 בעיר רג'ו אמיליה על ידי אקילה מאראמוטי (Achille Maramotti).
נכון לשנת 2008 לרשת 2,254 חנויות ב-90 מדינות.
היסטוריה
מאראמוטי החל בעיצוב אופנה בשנת 1947 וייסד את בית האופנה בשנת 1951. מקור השם "מארה" בשם בית האופנה בקיצור שם המשפחה של מאראמוטי, ואילו השם "מקס" היה שם של רוזן מקומי שנודע במחוז אמיליה באיטליה (בה התגורר מאראמוטי) בחוש האופנה שלו. מאראמוטי היה מראשוני המעצבים האיטלקיים שהחל בייצור המוני של בגדיו, תוך שמירה על איכות גבוהה. מאראמוטי הקפיד להדגיש את המותג של בית האופנה ולא את שמות מעצבי הבגדים, וזאת אף שבית האופנה עבד עם מעצבים בעלי שם עולמי כמו קרל לגרפלד, דומניקו דולצ'ה וסטפאנו גבאנה ונרקיסו רודריגז. בשנת 2005 מייסד החברה נפטר ומאז החברה מנוהלת על ידי ילדיו.
מותגים
לבית האופנה למעלה מ-35 מותגים שונים ובהם "ספורטמקס", "מארלה", iBlues, Max & Co, ו"מרינה רינלדי" הקרוי על שם סבת-סבתו של מאראמוטי.
תקשורת בין תהליכים
במדעי המחשב, תקשורת בין תהליכים (באנגלית: inter-process communication או IPC) היא אוסף של שיטות ומנגנונים להעברת נתונים בין תהליכונים בתוך אותו תהליך או בין תהליכים שונים.
התקשורת יכולה להתבצע בין תהליכים שרצים על גבי אותו המחשב, או על גבי מחשבים שונים המחוברים ברשת.
ניתן לחלק את השיטות לתקשורת בין תהליכים לקטגוריות הבאות:
השיטה הנבחרת לתקשורת בין תהליכים תלויה ברוחב הפס, בזמן ההשהיה בתקשורת בין התהליכונים, ובסוג הנתונים המועברים.
מהסיבות ליצירת תשתית המאפשרת שיתוף פעולה בין תהליכים: שיתוף מידע, זירוז תהליכים, מודולריות, נוחות, הפרדת הרשאות.
שיטות עיקריות
תקשורת בין תהליכים יכולה להתבצע על ידי פורטים.
שרי אלפי
שָׂרִי רימה אלפי-ניסן (נולדה ב-16 בינואר 1981) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
אלפי, ילידת רמת גן, היא בתו של מספר הסיפורים יוסי אלפי, ואחותו הצעירה של השחקן והבמאי גורי אלפי. כבר בגיל צעיר השתתפה בחוגים של צעירי תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי, ושיחקה בהצגות שונות בתיאטרון.
בשנת 2001, לאחר שירות צבאי בלהקה הצבאית, סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן גם סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת בר-אילן. אלפי אף מלמדת סטטיסטיקה באוניברסיטת בר-אילן. במקביל ללימודיה, בשנת 2002, השתתפה במערכונים שונים בתוכנית של אחיה, גורי אלפי, והקומיקאי אסי כהן, "שידורי המהפכה" בערוץ 2. באותה תקופה השתתפה בדרמה הטלוויזיונית "שחקנית ספסל".
בשנת 2004 השתתפה בתוכנית המערכונים "חכמולוגי" בערוץ לוגי, וב-2005 הנחתה את "סברס- תקרא תצליח" בטלוויזיה החינוכית. בשנת 2006 זכתה לחשיפה משמעותית כשהשתתפה בטלנובלה של הוט, "האלופה", לצד לירון וייסמן, עפר שכטר ומירב גרובר בדמותה הקומית של אשלי קרינגטון. הגישה פינה בתוכניתה של עינב גלילי "באה בטוב".
ב-2015 הוציאה את האלבום "ימים חמים". המוזיקה שלה מוגדרת "אלקטרו-חפלה" והיא משלבת מוזיקה עיראקית ומוזיקה אלקטרונית. ב-2018 יצא לאור ספר הביכורים שלה, "כדאי שתשבי" בהוצאת מודן.
שמואל יעקבסון
שמואל יעקבסון (י"ג בתמוז ה'תרפ"ט, 21 ביולי 1929 - י"ט באב ה'תשנ"ז, 22 באוגוסט 1997) היה מזכיר הכנסת הרביעי.
חייו
בכנסת עבד ברציפות במשך 47 שנים, עד לפרישתו מהכנסת ב-31 בדצמבר 1996. בשנות החמישים שימש עוזרו של מזכיר הכנסת משה רוזטי לענייני כח אדם. בשנת 1972 מונה לסגן מזכיר הכנסת וב-1978 למשנה למזכיר. ב-2 בינואר 1983 החל לכהן כמזכיר הכנסת הרביעי, כמחליפו של נתנאל לורך, וכיהן בתפקיד עד ליום פרישתו מן הכנסת, ב-31 בדצמבר 1996. בתקופה זו נבחר גם לכהונה בת שלוש שנים כחבר הנהלה באיגוד הבין-פרלמנטרי.
גם לאחר שפרש המשיך יעקבסון ליטול חלק פעיל בהווי הכנסת ולייעץ מניסיונו למחליפו, אריה האן.
כינויו בכנסת היה "מר תקנון" ו"מורה הנבוכים של הכנסת", שכן נודע כידען מופלג בכל ענייני הכנסת, וידע את תקנון הכנסת על בוריו. כמו כן היה יעקבסון קפדן מאוד בכבודה של הכנסת, ובתרבות הביטוי שלה אשר הובעה מעל דוכן הנואמים. כמו כן כונה יעקבסון על ידי חבר הכנסת דן תיכון, שהיה יושב ראש הכנסת האחרון שעבד עם יעקבסון כמזכיר, כ"חבר הכנסת ה-121, עמוד האש של הדמוקרטיה הישראלית".
שנים מספר לפני מותו לקה בליבו.
אשתו שולמית עמדה בראש אגודת ידידי עמותת ית"ד (ילדי תסמונת דאון), בה הוקמה קרן מלגות על שמו לאחר פטירתו.
גשר סווינסונד
גשר סְווִינֶסוּנְד (נורווגית Svinesundsbroen; שוודית Svinesundsbron) הוא שמם של שני גשרים - ישן וחדש - המחברים בין העיר השוודית סטרמסטד שבמחוז יטאלנד המערבית לבין העיר הנורווגית האלדן  שבמחוז אסטפולד, והנחשבים כחיבור העיקרי שבין דרום נורווגיה לבין דרום שוודיה.
בגשר, הנמתח מעל המצר סווינסונד - שהוא שלוחה של פיורד בשם אִידֶה, עובר הגבול בין שוודיה והאיחוד האירופי מדרום לבין נורווגיה מצפון, והוא מעבר הגבול המערבי ביותר בין שתי המדינות ואחד הדרומיים שבהם. הגשר הישן הוקם בשנת 1946, ואילו הגשר החדש הוקם בין השנים 2003 ו-2005 כקילומטר בודד ממערב לו. הגשר החדש בנוי כקורה התלויה מקשת לחוצה ולא כגשר תלוי רגיל, והוא נושא את הכביש האירופי E6.
מגלן מדגסקרי
מגלן מדגסקרי (שם מדעי: Lophotibis cristata) הוא מין של עוף ממשפחת הכפניים מתת-משפחת המגלנים שהוא מין יחיד בסוגו. מין זה אנדמי למדגסקר. זהו העוף הגדול ביותר יליד מדגסקר.
מאפיינים
זהו מגלן בינוני באורך 50 סנטימטרים בעל נוצות חומות עם קצוות כנפיים לבנות, פנים ורודות ומקור צהוב מעוקל. הצוואר והעור ירוקים ובעלי נוצות נפרשות ובקצה הראש נוצות לבנות.
המגלן חי בביצות וביערות במדגסקר עד לגובה 2,000 מטר מפני הים. הוא שוכן עצים עליהם הוא נח ומחפש מזון המורכב מחלזונות, חרקים, עכבישאים, זוחלים קטנים ודו-חיים על הקרקע.
הנקבות מקננות בין ענפים נמוכים ומטילות עד שלוש ביצים.
פטרה שניידר
חשד כבד של שימוש באימרוץ לגבי הישגיה התברר בסופו של דבר כנכון לאחר הודעתה.
ביוגרפיה
שניידר נולדה בקרל-מרקס-שטאדט, מזרח גרמניה. היא התאמנה במועדון השחייה המקומי תחת הדרכתו של המאמן אברהרד מותס.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין בשנת 1978 זכתה שניידר במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:48.56 דקות. ראשונה הייתה השחיינית האמריקאית טרייסי קולקינס שקבעה שיא עולם חדש 4:40.83 דקות (שניידר וקולקינס המתחרה הגדולה שלה נולדו באותו היום בדיוק) בנוסף היא סיימה במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:17.67 דקות אחרי קולקינס שקבעה שיא עולם חדש נוסף בתוצאה של 2:14.07 דקות.
השיא העולמי הראשון שלה נקבע ב-30 במרץ 1980 בלנינגרד, ברית המועצות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:39.96 דקות, שיפור לשיאה של קולקינס 4:40.83 דקות. השיא העולמי השני שלה נקבע ב-24 במאי אותה שנה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.00 דקות, שוב שיפור לשיאה של קולקינס 2:13.69 דקות. שלושה ימים מאוחר יותר היא שיפרה בשנית את השיא העולמי ב-400 מטר מעורב אישי 4:38.44 דקות ובכך הוכיחה שהיא מוכנה היטב למשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה שניידר במדליית זהב בפער עצום של יותר מ-10 שניות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:36.29 דקות לפני שרון דייוויס מבריטניה (4:46.83 דקות) ואגנייצקה צ'ופק מפולין (4:48.17 דקות). עקב החרם האמריקאי על המשחקים, נמנע ממנה להתחרות מול קולקינס. היא זכתה גם במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.16 דקות אחרי בת ארצה אינס דירס (4:08.76 דקות) וכרמלה שמידט אף היא ממזרח גרמניה (4:10.86 דקות). במשחקים אלו לא שחו את המשחה 200 מטר מעורב אישי בו היא החזיקה בשיא העולמי וכך נמנעה ממנה מדליית זהב נוספת.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בספליט יוגוסלביה 1981 זכתה שניידר במדליית זהב ב-400 מטר מעורב אישי (4:39.30 דקות) ובמדליית כסף ב-200 מטר מעורב אישי (2:13.49 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 זכתה שניידר בשתי מדליות זהב. במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש בתוצאה של 4:36.10 דקות (שיא זה החזיק מעמד 15 שנים), לפני בת ארצה קאתלין נורד (4:43.51 דקות) וקולקינס (4:44.64 דקות). במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.79 דקות, לפני בת ארצה שיאנית העולם אוטה גווינגר (2:13.38 דקות) וקולקינס (2:15.91 דקות). בנוסף, היא זכתה גם במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.08 דקות אחרי בת ארצה כרמלה שמידט (4:08.98 דקות) ולפני טיפני כהן מארצות הברית (4:11.85 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983 זכתה שניידר במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:40.34 דקות.
הקריירה האולימפית שלה הסתיימה עקב החרם הנגדי של הגוש הקומוניסטי על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), ושוב נמנע הקרב הספורטיבי בינה לבין קולקינס.
הקריירה הספורטיבית שלה הוכתמה, לאחר שהתברר שהיא כמו מרבית השחיינים ממזרח גרמניה השתמשו באימרוץ ובכך פגעו בעיקרון ההגינות בספורט כשקיבלו יתרון לא חוקי ולא הוגן.
בית הסראייה הישן (יפו)
בית הסארייה הישן ביפו העתיקה הוא מבנה הניצב ברחוב מפרץ שלמה, אשר שימש בעבר כמקום מושבו של המושל העות'מאני בעיר.
הבניין הוקם בראשית המאה ה-18 על שרידיה של מצודה צלבנית, והוא שימש בתחילה כחאן. בשנת 1811 קבע מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי, את משרדי הממשל בעיר בבניין וזה שימש גם כבית דואר וכבית מעצר. עוד היו בו באר, מסגד וחמאם.
המבנה חדל מלשמש כבית מעצר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובית הממשל הועבר ממנו ב-1897, כאשר נחנך בית הסראייה החדש בכיכר השעון הסמוכה. חלק מהבניין נרכש על ידי משפחת דמיאני הנוצרית, ובמקום החל פועל בית חרושת לסבון משמן זית. בית החרושת נסגר במלחמת העצמאות והמבנה ננטש. הוא הוכרז כרכוש המדינה וכמבנה לשימור.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפתח במקום מוזיאון יפו לעתיקות. המוזיאון שבו ממצאים מהחפירות הארכאולוגיות ביפו, פעל במשך מספר שנים ונסגר, אך האוסף נותר בבניין וניתן לבקר בו על פי תיאום מראש. על המוצגים במקום נמנים מזוזות שער העיר יפו המצרית שעליהן שמו של רעמסס השני, צלמיות, כלי עבודה, מכלי אגירה, כלי בית, מנורות שמן ועוד. חלק מהפריטים יוצרו במקום ואחרים הובאו מערים אחרות לחופי הים התיכון. כן שמורות במוזיאון מצבות מבית העלמין היהודי ביפו. בשנת 1998 החל לפעול התיאטרון הערבי-עברי ביפו בחלק אחר של המבנה.
מאפיין ייחודי של המבנה הוא מושבת העטלפים המתגוררים באחד מאולמותיו, והניתנת לצפייה דרך פתחים מסורגים.
טאוריס
טאוריס או טאוריסה (ביוונית: Ταυρίς או Ταυρίδα, בלטינית: Taurica) הוא שמו העתיק של אזור חצי האי קרים.
המיתולוגיה היוונית
על פי המיתולוגיה היוונית, איפיגניה נלקחה לטאוריס מאאוליס על ידי האלה ארטמיס שהצילה אותה מאביה (של איפיגניה), אגממנון שרצה להקריב אותה. בטאוריס שימשה איפיגניה ככהנת במקדש ארטמיס עד שברחה עם אחיה אורסטס.
היסטוריה
בטאוריס התיישבו עמים רבים ובהם הסקיתים שישבו באזורים הדרומיים ההרריים של חצי האי. מתיישבים יווניים הקימו מושבות לחופי חצי האי בהם העיר כרסונסוס (כיום סבסטופול). הרודוטוס מספר כי תושבי טאוריס שנאו את היוונים ונהגו להרוג את המתיישבים היוונים שבאו אל הארץ.
במהלך המאה השנייה לפנה"ס הפך חלקה המזרחי של טאוריס לחלק מממלכת הבוספורוס, ובמהלך המאה הראשונה לפנה"ס נכבשה על ידי האימפריה הרומית.
מקור השם המודרני
כאשר הטטרים כבשו את חצי האי הם שינו את שמו לקרים - השם המודרני של האזור, שמקורו בשם העתיק הטטרי Qırım (וביוונית: קירימאה - Κριμαία).
הממשל הרוסי והסובייטי
לאחר סיפוח קרים בשנת 1783 על ידי האימפריה הרוסית, ניסו השלטונות להחיות את השם העתיק של קרים וקראו לממשל המקומי גוברניית טאורידה (טאברידה), אולם שם זה לא היה פופולרי, ובמרבית המסמכים הרשמיים נותר השימוש בשם "קרים".
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 שונה שם הממשל של חבל הארץ לרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית טאורידה (ברוסית: Советская Социалистическая Республика Тавриды) לזמן קצר, בטרם נכבש חצי האי על ידי כוחות מעצמות המרכז בשנת 1918. בשנת 1921 שב חצי האי להיות תחת שליטה סובייטית, וחצי האי חולק בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של קרים לבין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
שימוש מודרני
כיום לא נעשה כל שימוש רשמי בשם טאוריס, אולם מספר מוסדות משמרים שם זה, בהם האוניברסיטה המרכזית של קרים הנקראת "האוניברסיטה הלאומית טאורידה".
קודן
קודן (בפולנית: Kodeń) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לנהר בוג ולגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. הכפר נודע בשל בזיליקה שנבנתה בו במאה ה-16, בה מוצגת דמותה של מריה.
תולדות היישוב
קודן נזכר בראשית המאה ה-16 כיישוב כפרי, ובשנת 1511 הוענקו לו זכויות עיר. מהמאה ה-18 הפך היישוב ליעד נופש ולמרכז אריגה וסנדלרות אזורי. בשנת 1869 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוצתו בתי הכפר בידי הרוסים, ולאחר מכן נכבש בידי הגרמנים. כשנה לאחר מכן פרצה ביישוב מגפת טיפוס הבהרות. בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה הופצץ הכפר קשות, והוא נקבע בשטח הכיבוש הגרמני, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
יהודי קודן
בשנת 1920, עת נכלל היישוב בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, פרעו חיילי הצבא הכחול ביהודי הכפר. בין מלחמות העולם השתקמה הקהילה ביישוב בסיוע הג'וינט, והתקיימה במקום פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד. בשנים אלה נמנו בכפר כ-800 יהודים, כשליש מתושביו. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי הכפר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הכרזה על חרם על עסקי היהודים ביישוב.
בשואה
בספטמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, וממנו שולחו באוקטובר 1942 יחד עם אלפי יהודי גטו זה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בית הקברות היהודי הוחרב במהלך המלחמה. חיילי הצבא הנאצי השתמשו במצבות לצורך ריצוף הקרקע למעבר הטנקים באדמה הבוצית באזור הסמוך לנהר הבוג. לאחר המלחמה לא נותרה אף מצבה בבית הקברות והוא נותר שומם עד היום. מספר שרידי מצבות נמצאו באזור. שטח בית הקברות מגודר כיום ונותר ריק מאז סיום המלחמה. בשטח בית הקברות גדלים עצי תפוח עתיקים שהתושבים המקומיים לא מטפלים בהם ולא קוטפים את פירותיהם שנופלים שנה אחר שנה על הקרקע ומרקיבים.
שריר חלק
שריר חָלָק הוא רקמת שריר המצטיינת במבנה האחיד בציטופלזמה, בניגוד לשריר שלד או שריר לב בעלי המרקם הסיבי המפוספס. תאי השריר החלק קטנים (קוטרם 2–10 מיקרון) ובעלי גרעין אחד בלבד. התאים מתכווצים לאט יותר משריר סיבי.
השרירים החלקים אינם נתונים לשליטה רצונית כמו שרירי השלד, אלא מופעלים על ידי מערכת העצבים האוטונומית, באופן בלתי מודע. השרירים החלקים מהווים את המרכיב העיקרי בדפנות איברים פנימיים כגון הקיבה, כיס המרה, הלימפה, כלי הדם והרחם.
שריר חלק, בדומה לשריר שלד, משתמש בתנועות החלקה וצילוב (crossbridge) בין אקטין ומיוזין כדי ליצור כוח, ויוני הסידן עוזרים לשלוט בפעילות זו. עם זאת, התהליך עצמו שונה מאוד בין שני סוגי השרירים.
מבנה
מבנה התא של שריר חלק הוא דמוי-ציר, בקוטר של 2–10 מיקרון (בהשוואה ל-10–100 מיקרון בשריר השלד). תאי השריר החלק הם בעלי גרעין אחד בלבד, וכך גם יכולים להמשיך ולהתחלק לאורך כל מחזור החיים של האדם. ניתן אף לגרות את תאי השריר החלק להתחלק על ידי paracrine – קורה בעיקר כתגובה לפגיעה ברקמות.
קרוב לממברנת התא מצויים חלבונים הקרויים גופים דחוסים (dense bodies), המחברים את האקטין (פילמנטים דקים) לממברנה. מולקולות המיוזין נמצאות בין סיבי האקטין, במבנה הדומה לשרירי השלד – סך כל המבנה הזה מתחבר לסיבים, שפרוסים יחדיו כרשת בתא. בזמן ההתכווצות, מחליקות שכבות המיוזין והאקטין זו על פני זו וגורמות לשריר להתרחב ולהתקצר – זאת בשל הסידור הגאומטרי דמוי הרשת. ריכוז המיוזין בשריר החלק הוא בערך שליש מריכוזו בשרירי השלד, בעוד ריכוז האקטין הוא פי שניים. למרות הבדלים אלו, אין השפעה על ההתכווצות המקסימלית, הנשמרת ברמה דומה בשני סוגי השרירים.
תהליך ההתכווצות
לסיבי האקטין בשריר חלק אין טרופונין. במקום זאת, ישנו אנזים המופעל על ידי סידן, ה-myosin light-chain kinase. אנזים זה גורם לראש המיוזין לעבור תהליך פוספורילציה.
מקורות סידן לשריר החלק
ישנם שני מקורות האחראיים על העלייה בסידן בתאי השריר החלק: נבחן ראשית את ה-SR: הכמות הכוללת של אברון זה בשריר חלק קטנה מזו של שרירי השלד, ואף אינה מאורגנת בשום תבנית ספציפית בהקשר של המיוזין והאקטין. מעבר לכך, אין T-tubuli הנקשרים לממברנת הפלזמה בשריר חלק. היקף האקטין והקצב האיטי של ההתכווצות אינם דורשים מכניזם מסובך שכזה, כמו בשרירי השלד. חלקים מה-SR פשוט ממוקמים על ממברנת הפלזמה. פוטנציאל פעולה המגיע לממברנה, גורר יציאה של יוני סידן מה-SR אל התא. נוסף על ה-SR ישנם גם יוני סידן חוץ-תאיים. על הממברנה יושבות תעלות סידן תלויות מתח, וכן, גם תעלות תלויות ליגאנד, המאפשרות לתאים להגיב לשינויים הורמונליים של מולקולות אחרות. התוצאה היא שלשריר החלק יש מרחב פעולה גדול יותר מזה של שרירי השלד.
הקלטים המשפיעים של פעילות ההתכווצות
ישנם 5 קלטים המשפיעים על השריר:
סיבים מסוימים של השריר החלק מייצרים פוטנציאל פעולה באופן ספונטני, ללא שום קלט נוירוני או הורמוני. פוטנציאל המנוחה של סיבים אלו אינו קבוע, ומדי פעם מתרחשת דה-פולריזציה ספונטנית של הממברנה. כאשר תנודות אלה חדות מספיק, הן מייצרות פוטנציאל פעולה. סף זה, המספיק לפריצת פוטנציאל פעולה ספונטני, קרוי Pacemaker Potential (פוטנציאל קוצב).
דרך נוספת להשפיע על התכווצות השריר החלק היא בעזרת נוירוטרנסמיטורים, המשוחררים מקצות העצבים האוטונומים. העצבים אשר מעצבבים את משטחי השרירים החלקים פרוסים לאו דווקא על שריר מסוים, אלא לאורך כל המרחב. האקסון של הנוירון מסתעף, וכל הסתעפות מכילה מספר דליות (Varicosities). כך, כל תא שריר חלק יכול לקבל עצבוב ממספר רב של תאי עצב, וכל תא עצב יכול לעורר מספר תאי שריר. התוצאה היא שכל תאי השריר החלק מגיבים בדרך כלל כמקשה אחת. בעוד כמה נוירוטרנסמיטרים משפרים את פעילות ההתכווצות, אחרים מייצרים הפחתה של הפעילות. לכן, בניגוד לשרירי השלד, אשר מקבלים רק קלט מעורר מן העצב המוטורי, מתיחות השרירים החלקים יכולה להיות מוגברת או מופחתת על ידי פעילות עצבית.
נוסף על הקולטנים של נוירוטרנסמיטרים, יש בממברנה של תא השריר החלק גם קולטנים להורמונים מסוימים. קישור של הורמון לקולטן המיועד לו, יכול להוביל לעלייה או ירידה בפעילות השריר. למרות שרוב השינויים בכיווץ השריר החלק נגרמים משנוי במתח הממברנה, זה לא תמיד המצב – לדוגמה, אינוזיטול טריפוספט (Inositol trisphosphate) יכול לגרום לשחרור של סידן מה-SR, ולגרום לכיווץ השריר – זאת ללא שינוי במתח הממברנה.
שינויים מקומיים, כגון הפרשת חומרים (נוירוטרנסמיטרים והורמונים), חומציות, ריכוז חמצן, האוסמולריות והרכב היונים של הנוזל החוץ-תאי, כולם יכולים לגרום לשינוי במתח של השריר החלק. תגובות לשנויים המקומיים הללו מספקות משאבים לשינויים בכיווץ השריר כתגובה לשינויים בסביבת השריר, אשר יכולים להוביל לרגולציה שתהיה בלתי תלויה בסיגנלים לטווח רחוק מהורמונים ועצבים.
סוגים של שרירים חלקים
את השרירים החלקים ניתן לסווג לשתי קבוצות עיקריות, בהתבסס על המאפיינים החשמליים של ממברנת הפלזמה:
שריר חלק חד-יחידתי (Single-unit smooth muscle)
זהו שריר חלק המהווה חלק ממשטח שלם ופועל כמקשה אחת. סיבי השריר החלק החד-יחידתי עוברים פעילות מסונכרנת, הן באופן חשמלי והן באופן מכני, כלומר – השריר כולו מגיב לגירוי כיחידה אחת. הדבר מתרחש מאחר שכל סיב שריר מקושר לסיבים הסמוכים על ידי gap-junction, שדרכו מוּפצים פוטנציאלי הפעולה המתרחשים בתא אחד לתאים אחרים על ידי זרמים מקומיים. לכן יכולה הפעילות החשמלית המתרחשת בכל מקום בתוך קבוצה אחת של סיבי שריר חלק להוביל לפוטנציאל בכל התאים האחרים המחוברים. בנוסף, חלק מסיבי השריר החלק החד-יחידתי הם pacemaker cells, אשר באופן ספונטני מייצרים פוטנציאל פעולה. סיבים אלה מחוברים ב־gap-junction לסיבים אחרים, אשר מייצרים גם הם את פוטנציאל הפעולה הספונטני, אף על פי שהם אינם pacemakers cells (הם מייצרים פוטנציאל כתגובה לפוטנציאל המגיע אליהם). מאפיין נוסף של השריר החלק החד-יחידתי הוא שתגובת התכווצות לעיתים קרובות יכולה להיגרם על ידי מתיחת שרירים. באיברים חלולים כמו הרחם, מתיחה של השרירים החלקים בדפנות איבר כתוצאה מגדילה של הנפח תיזום פעולת התכווצות. דוגמאות לשריר חלק חד-יחידתי: הרחם, המעיים, כלי דם קטנים.
שריר חלק רב-יחידתי (Multiunit smooth muscle)
זהו שריר חלק המשתחרר ומתכווץ אינדיבידואלית. בניגוד לסיבים חד-יחידתיים, לסיבי שריר חלק רב-יחידתי יש מעט (אם בכלל) gap-junction – כל תא מגיב בנפרד משכניו, והשריר מתנהג כיחידות רבות. תאי שריר חלק רב-יחידתי מעוצבבים בשפע על ידי שלוחות של מערכת העצבים האוטונומית. כך, פעולת ההתכווצות של כל השריר תלויה במספר התאים בתא אשר פועלים, וכן, בתדירות הגירויים העצביים. למרות שגירוי עצבי מוביל לרמה כלשהי של דה-פולריזציה, ובשל כך לתגובת התכווצות, פוטנציאלי פעולה לא מתפרצים ברוב התאים של שריר חלק רב-יחידתי. הורמונים יכולים להעלות או להוריד את פעילות ההתכווצות, אך מתיחה של השריר לא גוררת התכווצות של שריר חלק רב-יחידתי (בניגוד לחד-יחידתי). דוגמאות לשריר חלק רב-יחידתי: השריר החלק בריאות, השריר החלק בעורקים הגדולים והשריר המחובר לקצות השערות על העור.
משפחת שמחון
דמויות
נוסף לארבעה אלה הופיעו בפרקי התסכיתים דמויות מתחלפות: החברות של גבי, החברים של נאווה, שכנים, שותפים וחברים לעבודה ועוד, מהם בפועל ומהם באזכור בלבד. נושא הערצתו של נוח שמחון היה חברו מאותם הימים יוסקה שולמן, ועל כל ויכוח היה מוסיף "מה יוסקה שולמן היה אומר?".
עלילה
כל פרק נפתח בחריקת דלת המבשרת את שובו של אב המשפחה מיום עבודה, ובדיאלוג הקבוע בין האב השואל לבין אשתו המשיבה – שהפך לדיאלוג מוכר ונישא בפי כל:
מכאן נפתחו שיחות, ריטונים, סיפורים, נזיפות וכיוצא באלה, ששיקפו במידה רבה את ההווי והשגרה בבתים רבים בישראל של אותן השנים שאחרי הצנע ולפני מלחמת ששת הימים. הסדרה זכתה לאחוזי האזנה עצומים והייתה לשיחת היום בכל מקום. היא כללה מפעם לפעם עוקצנות פוליטית, וקוממה עליה את הממסד וכן מבקרי תוכניות הרדיו שטענו כי מדובר בסדרה זולה ולא ראויה לשידור.
דוגמאות אופייניות לפרקים שונים בסדרה: נאווה משתתפת בתחרות מלכת הגבינה הצהובה ונפתח ויכוח בשאלה, אם ראוי שבתו של נוח שמחון (שייבש ביצות, סלל כבישים וכו') תופיע בבגד ים בתחרות ריקנית כזאת, גבי מביא הביתה את חברתו החדשה, דוגמנית יפה אך מטומטמת למדי ונוסף לכך, הזוכה בתחרות מלכת הגבינה הצהובה (תואר שנשלל מנאווה משום שהודתה, שאיננה אוהבת גבינה צהובה) ומשפחתו איננה מרוצה. צפירה מכריזה על דיאטה ונאווה מנבאת, שבקרוב ישאלו מי האישה הצעירה והיפה, שהולכת עם שמחון הזקן ונוח המודאג נשלח לעבודה עם סנדביץ' גזר בלי חמאה ומאיים להתעלף מאפיסת כוחות.
יוצר הסדרה היה משה בן אפרים ובין השחקנים נמנו שמואל רודנסקי בתפקיד נוח, ניורה שיין (שהייתה גם בחיים אשתו של רודנסקי) בתפקיד צפירה, דפנה דן ויעל דרויאנוב בתפקיד נאווה, ועודד קוטלר בתפקיד גבי.
בשנת 1964 הופק סרט קולנוע בבימויו של יואל זילברג, שנקרא "משפחת שמחון" והתבסס על תסכיתי משפחת שמחון. מספר שנים לאחר מכן היה גם ניסיון קצר ימים להחיות את הסדרה בטלוויזיה הישראלית. אוסף של כמה עשרות פרקים יצא לאור בספר בכריכה רכה.
קישורים חיצוניים
סקירה חדשה ועדכנית על הסדרה פלוס קישורים לפרקי סדרת הרדיו ולסרט הקולנוע המלא.
ד"ר אלי אשד "יש אוכל בגלי צה"ל 60 שנה למשפחת שמחון " בגלוג המולטי יקום של אלי אשד
https://www.no-666.com/2023/07/31/%d7%99%d7%a9-%d7%90%d7%95%d7%9b%d7%9c-%d7%91%d7%92%d7%9c%d7%99-%d7%a6%d7%94%d7%9c-%d7%a9%d7%99%d7%a9%d7%99%d7%9d-%d7
לוגיקה
לוֹגִיקָה (מיוונית: λογική. בעברית: תּוֹרַת הַהִגָּיוֹן) היא שם כולל לתורות הבוחנות קשרי היסק בין טענות תוך התבססות על אקסיומות.
הלוגיקה מנתחת צורה של טענות, ועל סמך ניתוח זה מציעה כללים שבעזרתם ניתן לקשר טענות זו לזו ומכאן להסיק מסקנות. הלוגיקה מבחינה בין טיעונים שיש בהם היסק תקף, כלומר כאלה שבהם המעבר מההנחות למסקנה הוא מוצדק, לבין טיעונים שאינם תקפים. לפיכך הלוגיקה היא בראש ובראשונה תורה המתארת את אופני החשיבה שהם תקפים באופן אובייקטיבי כביכול ואת אופני ביטוייהם.
במאה ה-19 וה-20 חווה ענף הלוגיקה התפתחות משמעותית עקב התמקדות המחקר באופן בו ניתן לזקק מבנה לוגי באמצעות שפות מלאכותיות המושתתות על אופני ביטוי סימבוליים, ללא תלות בתחביר של השפה הטבעית. כך נולדה הלוגיקה המתמטית, המתמקדת במושג ההוכחה ובתכונותיהן של מערכות אקסיומטיות שונות. לפיכך בעוד שבראשית הלוגיקה נושא המחקר היה חוקי החשיבה המדויקת, נכון יותר לתאר את העניין של הלוגיקה המודרנית כעיסוק בתכונותיהן הצורניות של קבוצות של טענות באשר הן.
מקורו של המונח לוגיקה מהמילה היוונית לוגוס (λόγος), שלה פירושים שונים כגון 'סיבה', 'מחשבה', ו'טיעון'. התרגום העברי המסורתי ל'לוגיקה' הוא 'תורת ההיגיון'.
התורה הלוגית הנפוצה ביותר בעולם המדע היא לוגיקה פורמלית וגרסתה המקובלת כיום היא זו המתבססת על תורת הקבוצות האקסיומטית. תורות מתמטיות רבות נשענות על גרסה זו של הלוגיקה הפורמלית המעניקה להן בסיס לוגי-דדוקטיבי.
מראשיתה ועד תקופת אפלטון
ראשיתה של הלוגיקה במחקר הפילוסופי אודות תכונותיהם של טיעונים. מחקר זה התפתח במיוחד ביוון העתיקה, ובעיקר במסגרת האסכולה האלאטית. פרמנידס ותלמידו זנון התמחו בניסוחם של טיעונים פרדוקסליים, המראים כי ישנן סתירות במושגים באמצעותם אנו מבינים את המציאות, במיוחד בכל הנוגע למושגים רצף ואינסוף. את הסתירות הללו ניתן לחשוף באמצעות הצגת הקשרים בין המושגים השונים שלנו בצורה של טיעון, שעל אף שאנו נוטים לקבל את הנחותיו, מסקנתו בלתי נסבלת (למשל, שאין שינוי בעולם, שאין בו תנועה וכולי). הסיבה לכך שסתירות אלו עולות, היא שהבנתנו הראשונית את המושגים הנוגעים לעולם החושים אינה מתוחכמת מספיק; בעקבות הסתירות, אנו נאלצים לחשוב מחדש על האופן בו עלינו להבין אותם.
אפלטון יכול להחשב כממשיך דרכם של האלאטים. אפלטון אמנם לא הציג תורה לוגית סדורה, אולם בדיאלוגים המיוחסים לו הוא חקר מספר מושגים לוגיים יסודיים, למשל את ההבחנה בין טיעונים שבמבנה שלהם קיימת סתירה פנימית, לבין טיעונים שהתוכן שלהם עקבי, כלומר שאין בו סתירות פנימיות. לשם כך ביקש אפלטון להבהיר את מושג ההגדרה (יוונית: Horismos), שכן ללא הגדרות חדות של המושגים אודותם נסובים טיעונינו, קשה להבחין מתי אנו סותרים את עצמנו. בדיאלוג האפלטוני הטיפוסי, סוקרטס בוחן נושא מסוים (למשל, מהו אומץ או מהי ידידות) ושואל את שאר המשתתפים בדיאלוג שאלות כדי לבדוק עד כמה הם עקביים בדעותיהם על נושא זה. לעיתים ניתן לחלץ מן הדיאלוג מערכת של משפטים, המרכיבים יחדיו טיעון, ולנתח את הדיאלוג כחקירה המכוונת לבדוק האם כל המשפטים עקביים עם עצמם ועם המשפטים האחרים בהם מאמינים המשתתפים בדיאלוג. למתודה זו של בירור לוגי קרא אפלטון דיאלקטיקה.
לוגיקה אריסטוטלית
גישתו של אריסטו ללוגיקה הייתה שיטתית יותר מזו של אפלטון, והוא הפך אותה לתורה סדורה המאפשרת להבחין בין טיעונים מבוססים לטיעונים שאינם מבוססים על סמך זיהויה של הצורה הלוגית של הטיעונים. טיעון הוא תקף כאשר ההנחות מספיקות לשם תמיכה במסקנה, כך שלא ייתכן שההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית. ההכרח הלוגי של הטיעונים התקפים נובע מכך שלטענות ישנו מבנה פנימי, למשל, שבכל טענה ישנו נושא ונשוא, ושכל טענה היא כללית או פרטנית, וישנו מספר מוגבל של צורות שבהן ניתן לקשר טענות זו לזו (למשל, טיעונים שבהם שתי ההנחות פרטניות, והמסקנה כללית, או כאלו שבהם אחת ההנחות כללית, השנייה פרטית, והמסקנה כללית, וכולי). מבין הצורות האפשריות של טיעונים בני שתי הנחות ומסקנה אחת, גילה אריסטו את הצורות של הטיעון התקף או המופתי, המוביל תמיד מהנחה אמיתית למסקנה אמיתית. אריסטו טען שבאמצעות צורות אלו משמשת הלוגיקה ככלי עבור המדע וכאמצעי להתקדמות הידע. קיים היום ויכוח האם, לפי אריסטו, הלוגיקה היא חלק ממשי מהפילוסופיה (כמו, למשל, האתיקה) או רק כלי עבודה (אורגנון) של הפילוסופים.
מושגי היסוד בלוגיקה האריסטוטלית הם: מונח, טענה, טיעון, נביעה או היסק, וכלל המרה. כמו כן ניתן להחיל בקלות על הלוגיקה האריסטוטלית את המונחים המודרניים של תקפות נאותות, וכלל היסק. תפקיד הלוגיקה הוא להבחין בטיעונים בעלי צורות תקפות, כלומר כאלו שבהם מהנחות אמיתיות נובעת מסקנה אמיתית. טיעונים שאינם עומדים בקריטריונים האלו, אינם טיעונים תקפים. ישנם כללי המרה המאפשרים להראות כי טענות שונות בצורתן הן למעשה שקולות זו לזו וכך להרחיב את מספר צורות הטיעון התקפות.
להלן נבחן תחילה את הרעיון שלטיעון יש צורה לוגית, לאחר מכן נדון בעקרונות היסוד של הלוגיקה אצל אריסטו, ולבסוף נדון במגבלותיה של הלוגיקה האריסטוטלית.
צורתו הלוגית של הטיעון
נוכל להבין את הרעיון של הצורה הלוגית של טיעון תקף אם נחשוב על ההבדל בין תקפות ואמיתות. לדוגמה: נתונות שתי הנחות:
מסקנה: כל היוונים הם בני תמותה.
התקפות של טיעון זה כמעט ברורה מאליה. ברור גם שאם שתי ההנחות אמיתיות, גם המסקנה, בהכרח, אמיתית. אין באפשרותנו להעלות על דעתנו מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה אינה אמיתית. אבל מה אם אחת ההנחות שקרית? או אז הטיעון עודנו תקף, אף שבמקרה כזה ייתכן שהמסקנה שקרית. אריסטו סבור כי הטיעון תקף בזכות צורתו, ללא קשר לשאלה האם חלק מהטענות שקריות מבחינת התוכן שלהן. ההבחנה בין טיעון תקף שבו ההנחות אמיתיות לטיעון תקף שבו ההנחות אינן אמיתיות היא ההבחנה בין נאותות (soundness) לאי-נאותות של הטיעון, אבל היא אינה משפיעה על תקפות הטיעון עצמה. צורתו הכללית של הטיעון הזה היא כזו:
מסקנה: כל א הוא ג
יש לשים לב לכמה פרטים חשובים בנוגע לניתוח הצורני של מבנה הטיעון, על פי אריסטו. ראשית, ישנם בטיעון שלושה מונחים כוללים אשר כל טענה מקשרת בין שניים מהם. בטיעון תקף ישנו מונח מסוים (ב') אשר מופיע בהנחה הראשונה ומופיע שנית בהנחה השנייה, והוא המתווך בין שני המונחים (א' ו-ג'), אשר מופיעים כל אחד בהנחה אחת בלבד. במסקנה, המונח המתווך (ב') אינו מופיע כלל, ומה שהמסקנה מלמדת אותנו זה על הקשר שבין השניים האחרים (א' וג'). אריסטו הוא שהמציא את מתודת ההפשטה המאפשרת להציג מונחים באמצעות אותיות, וזהו צעד חשוב בדרך להמצאתו של המשתנה. כמו כן, יש לשים לב לכך שמלבד המונחים, המיוצגים באמצעות אותיות, מופיעים בגרסה הצורנית של הסילוגיזם קבועים לוגים, דהיינו מילים כגון "כל", "הוא" (האוגד), וכן מילים נוספות שעוד לא פגשנו בטיעון שלעיל, כגון "חלק מ" והשלילה באמצעות "אינו". כאשר אנו מצרינים את הטיעון אנו נפטרים אך ורק מן השמות של המונחים, ואילו הצורה הלוגית של הטיעון, המיוצגת באמצעות הקבועים הלוגיים, נשארת חשופה לעינינו.
מתפיסה זו של הצורה התקפה של הטיעון יוצא שאם בטיעון מסוים ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית אזי הטיעון אינו תקף. למשל בטיעון-לכאורה, שדומה לקודם:
מסקנה-לכאורה: כל היוונים הם בני אדם.
נניח ששתי ההנחות אמיתיות. עדיין ייתכן שהמסקנה אינה נכונה, למשל אם אנו מוכנים להחשיב את סוסיהם של היוונים כיוונים. מכאן שבטיעון-לכאורה שבחנו ישנה בעיה - אין יחס של נביעה בין ההנחות והמסקנה. צורת הטיעון בה אנו מתבוננים איננה תקפה, וכל טיעון בעל אותה צורה יהיה טיעון בלתי תקף:
מסקנה-לכאורה: כל ג הוא א.
כל טיעון בעל צורה כזו אינו תקף, והוא יכונה כשל לוגי.