cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספינות הטילים מסדרת קומאר
שימוש בחיל הים המצרי
במהלך מלחמת יום הכיפורים שהו שני סט"ילים מסוג קומאר בים סוף ומנעו מהמטכ"ל הישראלי להפעיל את מבצע אור ירוק ואור לבן להנחתת כוחות שריון בעומק מצרים באמצעות נחתות. לפיכך יזם צה"ל את מבצעי מגבית שבמהלכם הושמדו שני הסטי"לים באמצעות כוחות מיוחדים ללא אבדות לצה"ל.
בשנות השמונים המצרים בנו שישה סטי"לים דומים, חדישים יותר שנקראו "אוקטובר".
שימוש בחיל הים הסורי
הסורים רכשו בראשית שנות השבעים 9 ספינות קומאר. ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין ה-6 ל־7 באוקטובר 1973, השתתפו שני סטי"לים מדגם קומאר בקרב לטקיה שהיה קרב טילי הים הראשון בעולם. במהלך הקרב הוטבעו שני הסטי"לים הסוריים על ידי סטי"לים ישראליים. בהמשך המלחמה נפגעו סטי"לי קומאר נוספים על ידי חיל הים הישראלי מבלי שהצליחו לגרום לנזק כלשהו לספינות חיל הים.
אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים 2
אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים 2 (באנגלית: Angry Birds Star Wars II) הוא משחק מיומנות וחשיבה אשר פותח על ידי החברה הפינית Rovio Entertainment. המשחק פותח למכשירי אנדרואיד, iOS, Windows Phone, וכן גם למחשבי Microsoft Windows. זהו משחק ההמשך השמיני בסדרת "Angry Birds", ומהווה המשך ישיר לקודמו, "אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים". במשחק זה, הוצגה לראשונה טכנולוגיית ה-Telepods של חברת הסברו. המשחק שוחרר כשיווק צמוד לסרטי מלחמת הכוכבים וכן לסדרה מלחמת הכוכבים: המורדים.
משחקיות
המשחק מתנהל כמו רוב המשחקים בסדרת אנגרי בירדס, אך ללא תוספות כוח (Power Ups); משגרים ציפורים באמצעות רוגטקה על מבנים כדי לתקוף חזירים, וניתן להרוויח עד שלושה כוכבים. במשחק זה ישנם כמה הבדלים משאר המשחקים. לראשונה, ניתן לשחק עם החזירים, כשכך החזירים הם אלו שתוקפים את הציפורים. ישנם שלושה סמלים בצד שמאל של המסך: סמל (של ברית המורדים והאימפריה הגלקטית בהתאמה) משם ניתן לקחת ציפור\חזיר בכל שלב (ציפורים בצד הציפורים וחזירים בצד החזירים), סמל זימון מצב ה-Telepods ובעבר סמל המוביל לחנות של וואטו. המשחק כולל מעל ל-32 דמויות, וביניהן דמויות מהמשחק הקודם - אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים. משחק זה מבוסס על הטרילוגיה החדשה של סרטי מלחמת הכוכבים. נכון לשנת 2014, החנות של וואטו נמחקה ובמקומה ניתן לקנות ישירות מהסמל ממנו "שולפים" דמויות.
ב-4 באפריל 2014 נכנסו כמה עדכונים למשחק. עדכון אחד הוא, ש-1000 מטבעות מפוזרים ברחבי השלבים, וניתן לקחת אותם באמצעות פגיעה במטבעות. עדכון שני הוא "זכיית פחמן": מידי 8 שעות ישנה הגרלה אקראית, שבה ניתן לזכות בדמויות אקראיות בחינם, וניתן להגריל מספר פעמים ברצף תמורת תשלום מטבעות. עדכון נוסף הוא "מצב בוגד", שבו ניתן לזמן ציפור לשלב של צד החזירים ולהפך.
הבדלים בין המשחק לסרטים
ישנם מספר הבדלים בין המשחק לבין סרטי מלחמת הכוכבים.
מפלגת הפטריוטים הלבנים
מפלגת הפטריוטים הלבנים (באנגלית: White Patriot Party) הייתה תנועה נאו-נאצית, אנטישמית וגזענית, אשר פעלה בארצות הברית בין השנים 1987-1980. התנועה נחשבה מבחינה אידאולוגית כממשיכת דרכו של ארגון הקו קלוקס קלאן, יחד עם ארגונים נאו-נאציים נוספים, והייתה בעלת זהות נוצרית מובהקת.
הקמת ופעילות התנועה
התנועה הוקמה בשנת 1980 על ידי גלן מילר, פעיל נאו-נאצי מוכר אשר דגל בעליונות הגזע הלבן. בעת הקמתה, שמה המקורי של התנועה היה אבירי הקו קלוקס קלאן של קרוליינה, שם שנועד לבטא את הסתמכותה על דרכי הקו קלוקס קלאן. בהמשך שנת 1980, התנועה שינתה את שמה לאבירי הקו קלוקס קלאן של הקונפדרציה, ולבסוף, במהלך שנת 1985, התנועה שינתה את שמה למפלגת הפטריוטים הלבנים.
התנועה, אשר פעלה בצפון קרוליינה בעיצומה של תקופת משבר כלכלי, זכתה להד ציבורי מסוים הודות להפניית אצבע מאשימה כלפי הבנקאים היהודים, אשר הואשמו באחריות למצב הכלכלי הקשה במדינה. חרף זאת, התמיכה בתנועה בקרב תושבי צפון קרוליינה נותרה זעומה, כאשר מספר החברים בתנועה בשיא גודלה, בסביבות שנת 1986, הוערך בכ-3,000 חברים בלבד. בהמשך, בתאריך ה-6 באפריל 1987, "הכריזה התנועה מלחמה" כנגד הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אשר כונה על ידי פעילי התנועה "ממשלת הכיבוש הציונית".
בהמשך שנת 1987, גלן מילר, מייסד התנועה, נשפט והורשע על ידי מערכת המשפט בארצות הברית בחברות בארגון צבאי למחצה, וכן בהפרת זכויות האזרח של מוריס דיס, התובע הראשי של ארגון המרכז המשפטי לדרום העני. על מילר נגזר עונש מאסר של שלוש שנים, מה שהוביל להתפרקות התנועה, אשר לא הצליחה להמשיך ולהתקיים ללא מייסדה. בהמשך, התגלה כי מילר קיבל סיוע כספי בסכום של כ-200,000 דולר מטעם ארגון המסדר, וזאת כסיוע לפעילותה של התנועה.
שמואל שפר
שמואל "יוהאן" שפר (שטופר) (30 ביולי 1929 – 10 בנובמבר 2018) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד בסיס תל נוף במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה וכראש מחלקת המודיעין של חיל האוויר.
ביוגרפיה
שפר גדל במושב באר טוביה. במלחמת העצמאות לחם כחייל וקצין בגדוד 52 של חטיבת גבעתי. אחרי המלחמה התנדב לקורס טיס מס' 5. שירת כמדריך בבית הספר לטיסה וטייס מטוסי ספיטפייר. ערך הסבה למטוסי מטאור. במלחמת סיני שירת כטייס מטוסי אוראגן. ב-1957 מונה למפקד טייסת 109, טייסת מטוסי מיסטר.
שפר היה מטייסי המיראז' 3 הראשונים בחיל האוויר, והשתתף במשלחת של ששת הטייסים הראשונים שלמדו על המטוס בצרפת. בשובו מונה ב-1962 למפקדה של טייסת 117, טייסת שהוקמה מחדש כטייסת מטוסי מיראז' 3 ברמת דוד. עבר קורס פיקוד ומטה בארצות הברית ובמרץ 1965 מונה למפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס תל נוף. במהלך שירותו הוזעק יחד עם רן פקר ללוות את נחיתתו של מוניר רדפא שערק מחיל האוויר העיראקי עם מטוס מיג 21.
בתפקידו הבא מונה למפקד תל נוף ופיקד על הבסיס בתקופת מלחמת ששת הימים, תחת פיקודו במלחמה פעלו חמש טייסות מבצעיות: טייסת 119 של מטוסי מיראז', טייסת 116 של מטוסי מיסטר, טייסת 114 של מסוקי סער סופר פרלון, טייסת 124 של מסוקי סיקורסקי S-58 וטייסת 103, טייסת תובלה. שפר השתתף בגיחות מבצעיות במלחמה וביום האחרון נפגע מטוסו והוא נאלץ לנטוש בסוריה, משם חולץ על ידי מסוק. הוא המשיך לפקד על הבסיס גם במלחמת ההתשה, בו נוספה לבסיס גם טייסת 115, טייסת מטוסי סקייהוק.
ביולי 1970 מונה למפקד מחלקת המודיעין במטה חיל האוויר, במסגרת זו התמודד עם האתגר שהוצב לחיל האוויר של פריסת סוללות נ"מ רוסיות ניידות באזור תעלת סואץ ותכנון מבצעי שיער נגד מערכים אלו בשלהי מלחמת ההתשה. השתחרר משירות הקבע ב-1973. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ומונה למפקד חפ"ק חיל האוויר בפיקוד הדרום.
לאחר שחרורו היה יזם ומייסדי חברת יסקל שעסקה תחילה במתן שירותי ייעוץ לשדות תעופה ולמתקנים אוויריים, הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-1987 והפכה לחברת השקעות.
יורה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סינופטיקה
סינופטיקה היא התחום בתורת חיזוי מזג האוויר. מקור המילה בצמד המילים synchronus - בו-זמני ו-optic - חזותי ופירושה ראייה בו-זמנית. ראייה זו מוקנית על ידי מפה סינופטית המציגה את מצב האטמוספירה בזמן נתון על פני שטח נרחב.
הפקת המפה הסינופטית
על מנת להציג את מצב האטמוספירה בזמן נתון יש לאסוף נתונים ממספר גדול של תחנות הפרוסות על פני שטח נרחב, ככל שיש יותר דיווחים בזמן נתון כך הדיוק בחיזוי יהיה גבוה יותר (בזמן מלחמה, המדינות המעורבות לעיתים לא מדווחות מהו מזג האוויר שלהן כדי לא לתת יתרון לאויב), את האיסוף הזה עושים באמצעות תצפיות קרקע ותצפיות רום.
תצפית קרקע, מכילה נתונים מטאורולוגיים (כגון טמפרטורה, לחות, לחץ אוויר, ראות, עננות) על הקרקע ובסמוך לה. כיום במרבית השירותים המטאורולוגיים בעולם קיימות תחנות אוטומטיות המשדרות באופן רצוף נתונים מטאורולוגיים אלה אל מחשב המטאורולוג בתחנה. המטאורולוג מדווח נתונים אלה למרכז החיזוי הארצי, והמרכז הארצי מדווח למרכז האזורי ומשם הם מועברים למודלים לחיזוי. תצפית רום, נערכת בדרך כלל פעמיים ביממה, באמצעות הפרחת בלון מטאורולוגי אליו מחוברת רדיוסונדה. הרדיוסונדה היא משדר שעולה למרומי האטמוספירה ומשדר נתונים על מצב האטמוספירה ברום (כמו טמפרטורה, לחות ולחץ אוויר). נתונים אלו מעובדים באמצעות מחשבי על ומהם משרטטים בצורה גרפית את הנתונים. מאיסוף של נתוני רום במקומות שונים ניתן לשרטט את המפה סינופטית המציגה את המצב העכשווי של האטמוספירה ולהריץ על בסיס נתונים אלו ועל בסיס נתונים קודמים מודלים של חיזוי, כדי ליצור מפות סינופטיות חזויות.
יחידה מקובלת למדידת לחץ אוויר נקראת מיליבר, או בקיצור מ"ב. לחץ האוויר הממוצע בגובה פני הים הוא כ-1013 מ"ב. ככל שעולים בגובה המדידה לחץ האוויר יורד, ובגובה של כ-5.5 ק"מ מעל פני הים (לשם המחשה, פי 2.5 מגובה פסגת החרמון) הלחץ יהיה 500 מ"ב. שני הפרמטרים המרכזיים לחיזוי מזג אוויר הם מצב האטמוספירה בגובה פני הים ובמפלס הלחץ 500 מ"ב.
"מערך הכוחות" האטמוספירי מורכב מארבע מערכות לחץ:
בחצי הכדור הצפוני, זרימת האוויר סביב רמה ורכס היא עם כיוון מחוגי השעון ואילו זרימת האוויר סביב שקע ואפיק היא נגד כיוון השעון. בחצי הכדור הדרומי הכיוונים הם הפוכים.
מערכות אלו מתבטאות גם במפות הקרקע (גובה פני הים) וגם במפות הרום (500 מ"ב).
בתמונה ניתן לראות כי ישראל מושפעת משקע ברומטרי באזור קפריסין אשר מעודד היווצרות משקעים. האזורים הקעורים במפה נקראים אפיקי רום ואלה מעודדים היווצרות משקעים (ראו: אפיק רום).
קישורים חיצוניים
הסבר על תוכן הקישור: מצד שמאל נמצאים מודלי החיזוי. שלושת המודלים המובילים: ECMWF, GFS, UKMO.
בכל אחד מהם יש תפריט. מפת 500 היא הראשונה בתפריט ומשמשת כברירת מחדל. ישראל נמצאת על גבול המפה בצד ימין.
ה'תרט"ו
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן החדש המוביל
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן החדש המוביל הוענק לראשונה בשנת 1993. זאין מאליק הוא האמן היחיד שזכה בפרס פעמיים, כשזכה ב-2013 כחבר בלהקת הבנים ואן דיירקשן וב-2017 כאמן סולו.
זוכים ומועמדים
הזוכים מופיעים ראשונים ובפונט מודגש.
לוקסמבורג (עיר)
העיר לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Stad Lëtzebuerg, בצרפתית: Ville de Luxembourg, בגרמנית: Luxemburg Stadt) היא קומונה בעלת מעמד של עיר, וכן עיר הבירה של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. העיר שוכנת במקום מפגשם של נהר אלזט (Alzette) ונהר פטרוס (Pétrusse) בדרום לוקסמבורג, ובמרכזה ניצבת מצודת לוקסמבורג ההיסטורית, שנוסדה בידי הפרנקים בימי הביניים המוקדמים.
לוקסמבורג, שנוסדה כבר במאה ה-10, מתהדרת בהיסטוריה עשירה. מיקומה בלב אירופה והמצודה האסטרטגית השוכנת בה, הביאו לכך שהעיר החליפה ידיים פעמים רבות משך למעלה מאלף שנות קיומה. חשיבותה ההיסטורית של העיר זכתה להכרה בינלאומית ב-1994 כאשר הרבעים העתיקים ומערכת הביצורים שלה הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, היחיד מסוגו במדינה.
לוקסמבורג סיטי נחשבת לאחת הערים העשירות בעולם, ובמהלך השנים הפכה למרכז בנקאות וניהול חשוב. העיר היא אחת משלושת מקומות המושב הרשמיים של האיחוד האירופי, והיא משמשת כמקום מושבם של כמה ממוסדותיו, ובהם בית הדין האירופי לצדק, בית המשפט האירופי לביקורת ובנק ההשקעות האירופי.
גאוגרפיה ואקלים
העיר לוקסמבורג שוכנת בדרומו של מישור לוקסמבורג, שנוצר בתחילת תור היורה. המישור עשוי מאבן חול והוא שוכן במרכז גוטלנד, אזור מישורי נמוך המכסה את שני השלישים הדרומיים של המדינה.
מרכז העיר שוכן בראש צוקים תלולים הנישאים בגובה של 70 מטר מעל לעמקי הנהרות אלזט ופטרוס. מספר גשרים נמתחים מעל לערוצי הנהרות, והידועים בהם הם גשר אדולף, גשר הדוכסית הגדולה שארלוט והפסרל.
שטחה הכולל של קומונת לוקסמבורג סיטי הוא 51 קמ"ר, השווים לשני אחוזים משטחה הכולל של המדינה. מבחינה זו העיר היא הקומונה הרביעית בגודלה במדינה והאזור האורבני הגדול ביותר. צפיפות האוכלוסייה אינה גבוהה ושיעורה הוא כ-1,500 תושבים לקמ"ר. חלקים גדולים של העיר הם פארקים ואזורים מיוערים, ובשוליה משתרעים שטחים חקלאיים רבים.
אקלים העיר יבשתי מתון, ומאופיין בכמות משקעים גבוהה יחסית. להלן נתוני הטמפרטורות והמשקעים הממוצעים בעיר:
רובעי העיר
העיר לוקסמבורג מחולקת ל-24 רבעים, החופפים לרוב לשכונותיה ולפרבריה, אך חלק מהמחוזות ההיסטוריים מחולקים בין שני רבעים. רובעי העיר הם:
היסטוריה
בתקופת האימפריה הרומית התבססה הגנת האזור על מחנה מבוצר, ששכן בהצטלבות הדרכים הרומיות במקום. באמצעות הסכם הסחר עם מנזר מקסימין מטריר שנחתם בשנת 963, רכש זיגפריד הראשון מהארדנים, קרוב משפחה של המלך לואי השני, מלך צרפת ושל הקיסר אוטו הראשון, את חלקות האדמה הפאודליות של לוקסמבורג. זיגפריד בנה טירה על צוק סלעי, אותה כינה בשם "לוקילינבורהוק" (Lucilinburhuc - "טירה קטנה"), ורכישה זו זכתה לאזכור בהסכם הסחר שלעיל. ב-987 קידש הארכיבישוף אגברט חמישה מזבחים בכנסיית הגאולה (כיום כנסיית מיכאל הקדוש). בסמוך לדרך רומית ליד הכנסייה החל מתפתח שוק, ומאוחר יותר צמח יישוב סביבו.
במהלך ההיסטוריה זכתה העיר לוקסמבורג לחשיבות צבאית ואסטרטגית בזכות מיקומה והמאפיינים הגאוגרפיים הטבעיים שלה. הביצורים הראשונים נבנו במקום במאה ה-10. בשלהי המאה ה-12, וככל שהעיר התרחבה מערבה לכיוון כנסיית ניקולאס הקדוש (כיום כנסיית נוטרדאם), החלה בניית החומות החדשות שהקיפו שטח בגודל חמישה הקטאר. תחת שלטונו של יוהאן מלוקסמבורג נבנו בשנת 1340 ביצורים חדשים, ואלה שרדו עד 1867.
ב-1443 נכבשה העיר על ידי דוכסות בורגונדיה בהנהגת פיליפ הטוב. העיר הפכה לחלק מארצות השפלה הבורגונדיות, ומאוחר יותר לחלק מהאימפריה הספרדית ומהאימפריה האוסטרית. תחת שלטונו של בית הבסבורג חוזקה טירת לוקסמבורג, ובמאה ה-16 הייתה לאחד המבצרים החזקים באירופה. בשנים שלאחר מכן עברה השליטה בעיר פעמים מספר בין הבורגונדים, הספרדים, הצרפתים, הספרדים האוסטרים, ולבסוף השתלטו עליה הפרוסים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נשלטה העיר פעמיים על ידי צרפת המהפכנית - לראשונה בין 1792 ל-1793, ושוב לאחר מצור שנמשך שבעה חודשים. העיר עמדה בנחישות כה רבה כנגד הכוחות הצרפתיים עד כי הפוליטיקאי והמהנדס הצבאי הצרפתי לזאר קרנו אמר על לוקסמבורג כי היא "(המבצר) הטוב בעולם, מלבד גיברלטר", ובכך העניק תוקף לכינוי "גיברלטר של הצפון" שהוענק לה.
אולם, בסופו של דבר נכנע חיל המצב האוסטרי ששהה בלוקסמבורג, וכתוצאה מכך היא סופחה למחוז הצרפתי פורה (Forêts), והעיר עצמה הייתה למקום מושבו של המושל. לפי חוזה פריז שסיים את המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815, עברה העיר לשלטון צבאי פרוסי כחלק מהקונפדרציה הגרמנית, על אף שהריבונות בה נמסרה לבית אוראנז'-נאסאו באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
לאחר משבר לוקסמבורג נקבע בהסכם לונדון בשנת 1867 כי ביצורי העיר יפורקו. הפירוק נמשך 16 שנים, עלה 1.5 מיליון פרנק זהב, ודרש את הריסתם של 24 קילומטרים של ביצורים תת-קרקעיים ו-40,000 מ"ר של קסרקטינים ומבנים אחרים. נוסף על כך נאלץ חיל המצב הפרוסי לסגת מהעיר.
לאחר שוילם השלישי מהולנד מת ב-1890 ללא יורש עצר, הפכה הדוכסות הגדולה לישות מדינית עצמאית תחת שלטון הדוכס הגדול אדולף, והעיר הייתה לבירתה וזכתה שוב במעמד שאבד לה ב-1867.
על אף שהנהגת המדינה עשתה מאמצים רבים לשמור על נייטרליות במלחמת העולם הראשונה, העיר נכבשה על ידי האימפריה הגרמנית ב-2 באוגוסט 1914. ב-30 באוגוסט 1914 העביר הלמוט פון מולטקה הצעיר את מפקדתו לעיר שהייתה קרובה אל כוחותיו הפרוסים בצרפת, ולוקסמבורג נותרה מקום המושב של הפיקוד הגרמני העליון במהלך ארבע השנים הבאות. ב-9 בנובמבר 1918, בסוף תקופת הכיבוש, בוצע ניסיון מהפכה קומוניסטית, והקומוניסטים הכריזו על הקמת רפובליקה סוציאליסטית, אך רפובליקה זו שרדה במשך שעות ספורות בלבד.
שטחה המוניציפלי של העיר הורחב ב-1921, והקומונות אייך (Eich), האם (Hamm), הולריך (Hollerich) ורולינגרגרונד (Rollingergrund) סופחו אליה. לוקסמבורג הייתה לקומונה הגדולה במדינה, ושמרה על מעמד זה עד שנת 1978.
העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1940. הנאצים לא הסכימו להתיר את קיומו של ממשל מקומי עצמי, ובאופן הדרגתי שילבו את לוקסמבורג לתוך הרייך השלישי עד לסיפוח המלא ב-30 באוגוסט 1942. העיר שוחררה מהכיבוש הגרמני ב-10 בספטמבר 1944.
לאחר המלחמה הפסיקה לוקסמבורג לדגול במדיניות של נייטרליות והפכה לחברה בכמה ארגונים בינלאומיים. ב-1952 הוקם בעיר בניין הרשות הגבוהה של קהילת הפחם והפלדה האירופית, וב-1967 מוזגה הרשות עם יתר המוסדות האירופיים. על אף שהעיר חדלה מלהיות מקום המושב של קהילת הפחם והפלדה, היא שימשה עד 1981 כמקום ההתכנסות של כמה מישיבות הפרלמנט האירופי. מאז 1981 העיר היא מקום המושב של מזכירות הפרלמנט האירופי, בית הדין האירופי לצדק, בית המשפט האירופי לביקורת ובנק ההשקעות האירופי. חלק ממחלקות הנציבות האירופית שוכנות אף הן בעיר.
הרבעים העתיקים של העיר
אזור זה מוגדר כשטח הכולל את רושה די בוק (Rocher du Bock - "צוק בוק"), רחוב דה לה פוסה (Rue de la Fossé), כיכר קליירפונטיין (Place de Clairefontaine), רחוב רוח הקודש (Rue du Saint-Espri), דרך דה לה קורניש (Chemin de la Corniche), שדרות ויקטור טורן (Boulevard Victor Thorn), רחוב די נור (Rue du Nord) וחלק מרובע אייך. האזור משתרע מצוק בוק לכיוון מערב. באזור זה התיישבה המשפחה הדוכסית הראשונה, ובו שכנה לוקילינבורהוק, שהוקפה על ידי חומה הגנתית לקראת סוף המאה ה-12.
ארמון הדוכס הגדול (Palais grand-ducal) שוכן במבנה שנבנה מחדש לאחר שחלקו חרב ב-1683. חזית החלק העתיק ביותר, הנמצא בין שני צריחים, היא בסגנון הרנסאנס והיא מתוארכת ל-1572. החלק המרכזי של הארמון שנבנה בסגנון הבארוק מתוארך לתחילת שנות ה-40 של המאה ה-18. לארמון הוסף ב-1859 אגף שלישי, וזה שימש כחדר השרים (Chambre de Deputes). תהליך הפיכתו של הבניין לארמון הדוכס התרחש בין 1891 ל-1894, וכיום הוא מקום מגוריו הרשמי של הדוכס הגדול של לוקסמבורג, והמקום בו הוא ממלא את רוב חובותיו כראש המדינה. בכל חג מולד משודרת מהחדר הצהוב בארמון הודעה מאת הדוכס לכל תושבי המדינה. ראשי מדינות מגיעים אל הארמון כאורחי הזוג המלכותי, במשך השנה נערכות במקום מספר סעודות, כגון קבלת הפנים לכבוד השנה החדשה.
רחוב וילטהיים (Rue Wiltheim) מוביל מטה, סמוך לדרך הרומית המובילה לטריר, ועדיין ניצבים בו שני שערים מימי הביניים. רחוב לארז' (Rue Large), המוביל אל גרונד, עובר דרך שער הלפורט (Helleport) העילי, שככל הנראה נבנה כחלק ממערך הביצורים במאה ה-10, ודרך שער תחתון שנבנה על ידי השלטון הספרדי בשנת 1632. הבתים באזור דרך דה לה קורניש, המחברת את העיר העילית עם רושה דו בוק, מתוארכים למאה ה-17. הדרך משקיפה לנוף מרהיב של העיר התחתית ובשל האדריכלות המרשימה בה זכתה לכינוי 'המרפסת היפה ביותר באירופה'. בית החולים הצבאי של העיר נמצא על מישור רוח הקודש ומשמש כיום כארכיון הלאומי של לוקסמבורג. הוא נבנה בתקופת השלטון הפרוסי בין 1857 ל-1860, ובמרחק קצר מדרום לו נמצא מבצר רוח הקודש – אחד החלקים החשובים ביותר של מערכת הביצורים שבנה וובאן.
העיר התחתית גרונד ומישור ראם
אזור זה מוגדר על ידי הקו העובר בין רושה די בוק בצפון, חומת ונצסלאס במזרח, מישור רוח הקדוש בדרום והעיר העילית במערב. באזור זה נערכו חפירות ארכאולוגיות החל מ-1990, ובמסגרתן התגלה כי גרונד וראם היו מיושבות במשך 600 שנה לפני שהרוזן זיגפריד רכש את צוק בוק ב-963. חומת ונצסלאס שאורכה 875 מטרים נבנתה במאה ה-14, והייתה חלק מקו ההגנה השלישי של העיר. החומה נקראת על שמו של ונצל מלוקסמבורג שהיה קיסר גרמני ודוכס לוקסמבורג. במהלך השנים בוצעו בחומה כמה שיפוצים שמטרתם הייתה להתאימה לחידושים בתחום הארטילריה. סכר גרונד נבנה על ידי האוסטרים בשנת 1731. הסכר עשוי ממחסומי אבן גדולים ופתחים קמורים הניתנים לסגירה בשעת הצורך. לסכר נודעה חשיבות אסטרטגית כיוון שבאמצעותו ניתן היה להציף את עמקי הנהרות אלזט ופטרוסה. רוב הסכר פורק ב-1878, אך מהשרידים שנותרו נשקפת תצפית פנורמית של העיר. בית החולים סן ז'אן (The Hôpital Saint-Jean) נוסד בשנת 1308, ובשנת 1543 הוקמה במקום קהילה בנדיקטינית, שנודעה בשם נוימינסטר. הבניינים חרבו בשרפה שהתחוללה ב-1684 תוך כדי המצור הצרפתי, ועבודות השיקום של האתר החלו ב-1688. הקלויסטר והכנסייה הנוכחית, שהורחבה בתחילת המאה ה-17, מתוארכים לתקופת השיקום. הכנסייה שימשה כבית חולים צבאי פרוסי בין 1815 ל-1867 ואז הפכה לבית סוהר שפעל עד 1984. סדרת קסרקטינים צבאיים נבנתה על מישור ראם (Plateau du Rham). ואובאן תכנן ארבעה קסרקטינים לאחר שהצרפתים כבשו את המבצר ב-1684, והקסרקטין החמישי הוסף על ידי הפרוסים מאתיים שנים לאחר מכן. כשעזב הצבא הפרוסי את העיר הפכו הבניינים לבית יתומים, וב-1893 היו למעון עבור נזקקים. בבניינים בוצעו מעט מאוד שינויים מאז השלמתם, והם מהווים דוגמה טובה לסגנון האדריכלי שבו נבנו ולחשיבותה הצבאית של העיר.
תרבות וחינוך
לוקסמבורג סיטי היא העיר הראשונה שהחזיקה פעמיים בתואר בירת התרבות של האיחוד האירופי. הפעם הראשונה הייתה ב-1995, וב-2007 נשאה בתואר שוב ביחד עם העיר הרומנית סיביו. בעיר ובאזור המקיף אותה התקיימו בשנה זו למעלה מ-600 אירועים ומיזמים בנושא תרבות.
חינוך
בלוקסמבורג יש מספר בתי ספר ומוסדות לימוד על-תיכוניים, ואוניברסיטה בודדת.
ממשל מקומי
לפי חוקת לוקסמבורג, הממשל המקומי של העיר מרוכז בידי המועצה המקומית. במועצה חברים מאז 1964 כ-27 תושבים לתקופה של שש שנים. העיר היא מעוזה של המפלגה הדמוקרטית הלוקסמבורגית שהיא המפלגה השלישית בגודלה במדינה. מבין כלל חברי המועצה 11 משתייכים למפלגה, והיא בעלת אחוז הייצוג הגבוה ביותר.
הנהלת העיר נתונה בידיו של ראש העיר, שהוא המנהיג של המפלגה הגדולה ביותר במועצה. ראש העיר עומד בראשות הקבינט, הנחשב למועצה העליונה. בניגוד לערים אחרות בלוקסמבורג, שבהן מספר החברים במועצה העליונה מוגבל לארבעה, ללוקסמבורג סיטי מעמד מיוחד ומתוקפו חברים שישה חברים במועצתה.
בית העירייה של לוקסמבורג הוא מרכז השלטון המקומי ומשמש גם לאירוח של נכבדים זרים. המבנה שוכן בחלק הדרום-מערבי של פלאס גיום השני, שהיא הכיכר העירונית הראשית של העיר. הבניין הדו קומתי בנוי בסגנון נאו-קלאסי. בבניין לא בוצעו שינויים רבים עד ל-1938, מלבד הוספתם של שני פסלי אריות בכניסה הראשית, ואשר עוצבו על ידי הלוקסמבורגי אוגוסט טרמון. במהלך כיבוש העיר במלחמת העולם השנייה הפכו הגרמנים את המרתף למבנה משרדים. לאחר המלחמה שימש בית העירייה כמקום המפגש הראשון של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שנערך ב-8 באוגוסט 1952 בראשותו של ז'אן מונה.
דמוגרפיה ודת
שלוש השפות הרשמיות במדינה הן צרפתית, גרמנית ולוקסמבורגית. מלבד היותה אחת משלוש השפות הרשמיות, לוקסמבורגית נחשבת לשפה הלאומית של המדינה.
החל מ-1979 הממשלה הלוקסמבורגית לא רשאית לאסוף מידע סטטיסטי על אמונות ומנהגי הדת של התושבים. לפי ההערכה בספר העובדות העולמי של ה-CIA, 87% מהלוקסמבורגים הם קתולים, ושאר התושבים הם פרוטסטנטים, אורתודוקסים, יהודים, מוסלמים וחסרי דת.
קתדרלת נוטרדאם מלוקסמבורג (Cathédrale Notre-Dame de Luxembourg) היא הקתדרלה הקתולית בעיר. בעבר שימשה הקתדרלה ככנסייה ישועית, ובנייתה החלה ב-1613. הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי, אך יש בה אלמנטים אופייניים לאדריכלות הרנסאנס, כמו הכניסה הראשית שבה מסך צלב. ההשערה היא כי את הפתח בנה אדריכל בשם דניאל מולר מפרייברג שבסקסוניה. היא קודשה בשנת 1621 ובשלהי המאה ה-18 הוענק לה איקונין של מריה קונסולטריקס אפליקטורום (Maria Consolatrix Afflictorum), הקדושה המגנה על העיר ושל האומה. ב-1870 הועלתה הכנסייה לדרגת קתדרלה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי, ונקראה על שם הבתולה. בין השנים 1935–1937 התבצעו עבודות להרחבת המבנה, והוקמו הצריחים המחודדים (הבנויים בסגנון שווייצרי חלק) הנחשבים לאחד המאפיינים הבולטים ביותר של לוקסמבורג.
בזמן מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת בעיר ולאחר המלחמה הוקם בית הכנסת בלוקסמבורג מחדש.
תחבורה אווירית
נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל שוכן מדרום לכביש המהיר A1 ממזרח לעיר. הנמל משמש כבסיס פעולתה של לוקסאייר, חברת התעופה הלאומית של לוקסמבורג, והמטה הראשי שלה שוכן בעיר. בשדה מסלול בודד (06/24) באורך של 4,000 מטר, ויוצאות ממנו טיסות לרחבי אירופה וליעדים לאורך חופי הים התיכון. בשנת 2003 עברו 1,451,140 נוסעים דרך השדה, ונמצא בו מסוף מטענים גדול, שטיפל באותה שנה בסחורות בהיקף של 656,638 טון.
מסילות רכבת
בלוקסמבורג רשת מפותחת של מסילות רכבת, שהתפתחה במחצית הראשונה של המאה ה-20 בשל הצורך לתמוך בתעשיית הפלדה. תחנת הרכבת הראשית של העיר היא תחנת לוקסמבורג (Gare de Luxembourg), המשמשת כמרכז רשת מסילות הרכבת של המדינה, וכטרמינל עבור כל קווי הרכבת העוברים בלוקסמבורג, מלבד אחד. התחנה נחשבת לתחנת הרכבת הלאומית של המדינה, וניתן להגיע ממנה ליעדים שונים במדינות המקיפות את לוקסמבורג. התחנה שכנה במקור במבנה עץ שהוקם ב-1859 והוחלף במבנה הנוכחי בתחילת המאה ה-20. היא נמצאת כשני ק"מ דרומית למרכז העיר, ורובע גאר ("תחנה") נקרא על שמה. החל מה-10 ביוני 2007 מחוברת העיר ל-TGV מזרח, ומאז התקצר זמן הנסיעה לפריז וממנה מ-3:35 שעות ל-2:05 שעות בממוצע. משרדיה של חברת הרכבות הלאומית של לוקסמבורג (Société nationale des chemins de fer luxembourgeois או CFL) נמצאים גם הם בעיר.
רשת הכבישים
בשל חשיבותה של העיר והודות למיקומה הגאוגרפי במרכז המדינה, שוכנת לוקסמבורג בליבה של רשת הכבישים הלאומית, הנפרסת ממנה לכל הכיוונים. העיר מקושרת בסדרה של מספר כבישים מהירים לגרמניה במזרח (A1), לצרפת בדרום (A3 ו-A4) ולבלגיה במערב (A6). הכביש המהיר A7 הנמצא בסלילה, יקשר את העיר, לכשיושלם, לצפונה של המדינה. הכבישים A1 ו-A6 משמשים ככביש טבעת לעיר, ומקיפים אותה ממזרח, מדרום וממערב. בעיר מספר גשרים, שהחשובים שבהם: מתחת למרכז ההיסטורי של העיר נחפרה מנהרת רנה קונן (Tunnel René Konen) המכונה גם מנהרת רוח הקודש. אורכה של המנהרה הוא 655 מטר והתנועה בה היא חד-סטרית מהפסרל שמדרום לה לכיוון צפונה של העיר. המנהרה נחנכה בשנת 1988, והיא נקראת על שמו של השר לעבודות ציבוריות אשר יזם את הקמתה.
תחבורה ציבורית
התחבורה הציבורית בלוקסמבורג מבוססת על אוטובוסים ומופעלת על ידי העירייה (Autobus de la Ville de Luxembourg או AVL). אורכה של רשת הקווים הוא 147 ק"מ, והיא מופעלת באמצעות 143 אוטובוסים. בשנת 2006 עשו 26,685,000 איש שימוש בשירותי התחבורה הציבורית העירוניים. בעיר יש נתיבי תחבורה ציבורית באורך כולל של 23.2 ק"מ.
כלכלה ותקשורת
לוקסמבורג היא מרכז הניהול והבנקאות הראשי של הדוכסות הגדולה. בעיר עובדים כ-100,000 איש המתגוררים בה או בערים אחרות. כלכלת העיר מתבססת על הבנקאות, על מכרות ברזל, על תעשיית ייצור פלדה וכן על ייצור רהיטים וטקסטיל. כלכלתה של העיר מבוססת ויציבה, והיא מאופיינת בצמיחה מתונה, אינפלציה נמוכה, ואבטלה נמוכה. המגזר העסקי, שעד לשנות ה-60 עסק בעיקר בפלדה, עבר לעסוק גם בכימיקלים, גומי ומוצרים אחרים. בעשורים האחרונים פיצתה התפתחותו של המגזר הבנקאי על הדעיכה בתעשיית הפלדה, ובעיר יש ריכוז גדול של בנקים ומוסדות פיננסיים חשובים אחרים, כאשר השירותים הפיננסיים השונים אחראים לרוב התפוקה הכלכלית. החקלאות מבוססת על חוות משפחתיות קטנות.
כיוון שהמדינה היא חלק מהאיחוד האירופי, נהנית העיר מכלכלת השוק החופשית האירופית. רמת החיים וההכנסה בעיר הן גבוהות מאוד, ובשנת 2006 עמד שיעור האבטלה בכל המדינה על 4.8%. לוקסמבורג סבלה מגירעון כספי בשנה הפיסקלית 2005, בגלל הצמיחה הכלכלית האיטית ברחבי העולם. העיר לוקסמבורג מדורגת במקום החמישי בעולם מבחינת איכות החיים.
הרכבת הרומנית
הרכבת הרומנית (ברומנית: Căile Ferate Române; ר"ת CFR) היא חברת הרכבות הלאומית של רומניה. ברומניה רשת מסילות שאורכן 11,280 ק"מ, מתוך 3,971 ק"מ מחושמלות.
הרכבת הרומנית מחולקת לחמש חברות-בת הפועלות באופן עצמאי:
מטה הרכבת הרומנית נמצא בבוקרשט ומטות אזוריים פועלים בערים קלוז'-נאפוקה, טימישוארה, קראיובה, יאש, גאלאץ ובראשוב.
רכבות ברומניה במאה ה-19
מסילת הרכבת הראשונה בשטחה הנוכחי של רומניה החלה לפעול ב-20 באוגוסט 1854 בין אוראוויצה, שבחבל באנאט, לבין בוזיאש, שהייתה עיר נמל על חוף נהר הדנובה. המסילה, שאורכה 62.5 ק"מ, שימשה להובלת פחם בלבד. החל מ-12 בינואר 1855 הפעילה את הקו חברת הרכבות האוסטרית, משום שחבל באנאט היה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר שיפור הקו הוא נפתח לראשונה לרכבות נוסעים ב-1 בנובמבר 1856.
בין השנים 1880-1864 נבנו מספר מסילות רכבת בשטחה של ממלכת רומניה. ב-1 בספטמבר 1865 החלה החברה הבריטית טרבור-ברקלי (Trevor-Barkley) בסלילת מסילה בין בוקרשט לג'ורג'יו, בהזמנת מלך רומניה. הקו נפתח לתנועה ב-26 באוגוסט 1869. מסילה זו הייתה הראשונה שנפתחה לתנועה בשטחה של רומניה באותה עת.
בחודש ספטמבר 1866 החליט הפרלמנט הרומני על סלילת מסילה באורך 915 ק"מ, בין ורציורובה שבדרום המדינה לרומאן שבצפון, אשר תעבור דרך פיטשט, בוקרשט, בוזאו, בראילה, גאלאץ, וטקוץ', שהיו באותה עת מרכזי אוכלוסייה בולטים. חוזה הסלילה, בעלות 270,000 פרנק זהב לקילומטר, ניתן לתאגיד הגרמני שטרסברג. הקו נפתח לתנועה בהדרגה, הקטע הראשון בין פיטשט-בוקרשט-גאלאצי-רומאן החל לפעול ב-13 בספטמבר 1872 והקטע האחרון ב-9 במאי 1878.
בשנת 1868 חתמה רומניה על הסכם עם תאגיד גרמני נוסף, "תאגיד אופנהיים", לסלילת מספר מסילות קצרות יותר באזור מולדובה. הקווים, באורך כולל של 224 ק"מ, נועדו לקשר בין רומאן לאיצקאן, בין פיטשט ליאסי, ובין ורסטי לבוטושאן. קווים אלה נפתחו בהדרגה בין דצמבר 1869 לנובמבר 1871. עקב תחזוקה ירודה של הקווים, הם הועברו לניהולה של הרכבת הרומנית בחודש ינואר 1889.
בשנת 1877, בעת מלחמת העצמאות הרומנית, סיפחה רומניה את שטח דוברוג'ה, שהיה בשליטת האימפריה העות'מאנית עד לאותה עת. לאחר הסיפוח העביר השלטון הרומני את ניהול קו קונסטנצה-צ'רנבודה, שהחל לפעול בשנת 1860, לידי הרכבת הרומנית. אף הקו שבין ג'ורג'יו לבוקרשט הועבר לניהול הרכבת הרומנית באותה עת. עד לשנת 1889 עברו לניהול השלטון הרומני, באמצעות חברת הרכבת הרומנית, כל מסילות הרכבת שבשטח הממלכה הרומנית, באורך כולל של 1,377 ק"מ.
הרכבת בתחילת המאה ה-20
בשנת 1918 התאחדה הממלכה הרומנית עם טרנסילבניה, באנאט, בסרביה ובוקובינה כדי ליצור את "רומניה הגדולה" (ברומנית: România Mare). כתוצאה מהאיחוד כל מסילות הרכבת באזורים אלה, שהיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית או האימפריה הרוסית, עברו לשליטת הרכבת הרומנית. אירוע זה מהווה אבן דרך בתולדות הרכבת הרומנית כיוון שהביא תחת שליטתה אף את מפעלי הציוד הנייד והפלדה שהיו בארד, עיר שהייתה עד אז בשליטה אוסטרו-הונגרית. מאותה עת היה חלק גדול מן הקרונות והקטרים של הרכבת הרומנית מייצור עצמי.
באותה תקופה נעשו עבודות "הכפלת מסילה" בקווים עמוסים, כדי לאפשר נפח תנועה גדול יותר. בשנת 1912 הושלמה הכפלת קו המסילה הראשון, קו בוקרשט-פיטשט-קימפינה. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם נעשו עבודות הכפלה בקווים רבים נוספים. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הכניסה הרכבת הרומנית לשימוש קטרים וקרונות חדשים ופתחה בתוכנית נרחבת לחידוש הציוד. בין השאר החל שימוש בקטרי דיזל ובקרונועים מהירים. בשנת 1933, בעיצומו של השפל הגדול, פרצה שביתת פועלי הרכבת בגריביצה, שהסתיימה בעימותים אלימים בין השובתים למשטרה.
הרכבת בעידן הקומוניסטי
בשנות ה-70 המוקדמות נעלמו קטרי הקיטור מהקווים העיקריים והוחלפו בקטרי דיזל ובקטרים חשמליים, שרובם נבנו ברומניה, במפעל אסטרה שבארד.
הרכבת הרומנית לאחר 1989
לאחר המהפכה הרומנית בשנת 1989, ששמה קץ לעידן הקומוניסטי במדינה, קיבל לידיו השלטון החדש רשת מסילות רכבת ענפה וברמת שימוש גבוהה מאוד. אולם באותה עת, תשתית הרכבת הרומנית הייתה מיושנת באופן יחסי. תנאים אלה, בצירוף השפל הכלכלי ברומניה בשנות ה-90, עם המעבר לכלכלת שוק חופשי, הביאו לירידה ברמת פעילותה של הרכבת הרומנית. הדבר הביא לסגירת מספר קווים בעלי נפח תנועה נמוך יותר, בעיקר באזורים כפריים. הרכבת ידעה קיצוצים בכמות הציוד הנייד, ציוד שרובו נרכש בשנות ה-70 וסבל מתחזוקה לקויה. הרכבת הרומנית אף סבלה מירידה בתדמיתה, עקב דיווחים על רכבות מוזנחות, תחזוקה לקויה והנהלה שתפקודה לקוי.
מצב דברים זה המשיך עד לשנת 1998 כאשר החברה הלאומית לרכבות ברומניה (ברומנית: Societatea Naţională a Căilor Ferate Române) חולקה לחמש חברות עצמאיות: חברת הרכבת הלאומית (Compania Naţională de Căi Ferate) שהופקדה על התשתיות, חברת שירותי הנוסעים (CFR Călători), חברת רכבות המשא (CFR Marfă), חברת שירותי ההסעדה וקרונות המסעדה (CFR Gevaro), וחברה למכירה ולחכירה של ציוד נייד (SAAF). חלוקה מינהלית זו הביאה לשיפור ניכר בתפקודה של הרכבת הרומנית, זאת בצירוף הגאות הכלכלית ברומניה לאחר שנת 2000. מאותה עת חזרה הרכבת הרומנית להיות גורם מרכזי בכלכלה הרומנית ואחת מחברות הרכבת המצליחות באזורה.
מודרניזציה
בתחילת המאה ה-21 הרכבת הרומנית החלה בתוכנית מודרניזציה מקפת. בשלב ראשון הוכנס לשימוש ציוד נייד חדש במספר גדול של קווי נוסעים ברכבות מהירות ובינעירוניות וכן הורחב השימוש בקרונועים כדי ליצור רשת של רכבות מהירות ברומניה.
בתחילת שנת 2003 רכשה הרכבת הרומנית מספר מערכי קרונועים מדגם "דזירו", מתוצרת סימנס. חלק ממערכים אלה הורכבו במפעלי הרכבת בארד. המערכים שכינויים "החץ הכחול" (Săgeata Albastră) נכנסו לשימוש בקווי רכבת מהירים למרחק בינוני וקצר. מערכים אלה הפכו לסמל התחדשות ברכבת הרומנית. זאת אף על פי שהמערכים, המונעים במנועי דיזל, זכו לביקורת על שאינם נוחים לנסיעה למרחק רב ויוצרים מטרד רעש וזיהום אוויר. בתגובה לביקורת, בשנת 2004 הכניסה הרכבת הרומנית לשימוש מספר מערכי דזירו עם בידוד רעש משופר וכן עם סידור מושבים נוח יותר ובו 70 מושבים לקרון, במקום 110 מושבים בקרונות הראשונים מדגם זה.
החל מתחילת המאה ה-21 רכשה הרכבת הרומנית כ-80 קרונות שינה חדשים וקרונות נוסעים נוספים, דו-קומתיים ואחרים. קרונות השינה ברכבת הרומנית הם בין המודרניים ביותר באירופה, ובהם מיזוג-אוויר, מסכי טלוויזיה שטוחים ומקלחות. הרכבת אף רכשה קטרים חשמליים חדשים.
כחלק מן המודרניזציה החליטה הרכבת הרומנית להחליף את מערך הכירטוס ברכבת, למערכת ממוחשבת ארצית עם כרטיסים אלקטרוניים. מערך הכירטוס החדיש החל לפעול בתחנת הרכבת הצפונית של בוקרשט בחודש נובמבר 2004 והיום נכנס לשימוש בכל תחנות הרכבות הגדולות במדינה. בשנת 2003 החל אף שירות מודיעין טלפוני מודרני לרכבת הרומנית המספק מענה על זמני הרכבות וכן הזמנת כרטיסי נסיעה, 24 שעות ביממה. החל מ-1 בספטמבר 2006 נאסר העישון בכל רכבות הנוסעים ברומניה.
בחודש אפריל 2006 החלו עבודות בקו הרכבת בין בוקרשט לקונסטנצה במטרה להגביר את המהירות המרבית של רכבות נוסעים בקו מ-140 קמ"ש ל-200 קמ"ש וכך גם להגדיל את נפח התנועה בקו זה.
שירות רכבות נוסעים
שירות רכבות הנוסעים, המופעל על ידי CFR Călători, מפעיל שבעה סוגי רכבות נוסעים ברומניה ומחוצה לה. חלק מקווי הרכבת הבינלאומיים, מרומניה למדינות שכנות, עושים שימוש בציוד של הרכבת הרומנית. סוגי שירותי רכבות הנוסעים של הרכבת הרומנית הם:
מהירויות
מגבלת המהירות לרכבות ברומניה היא 160 קמ"ש, אולם הרכבות היחידות הנוסעות במהירות זו הן בקווים בוקרשט-קימפינה ובוקרשט-קונסטנצה. בקו בוקרשט-קונסטנצה נעשות עבודות שבסופן ניתן יהיה להפעיל עליו רכבות במהירות 200 קמ"ש. כל שאר הרכבות במדינה מוגבלות למהירות 120 קמ"ש. הקו הארוך ביותר ברומניה, ברכבת מסוג Accelerat, הוא נסיעה של 15 שעות בין סוצ'אבה לטימישוארה. הקו הארוך ביותר ברכבת מסוג InterCity, במשך 12 שעות, הוא בין אוראדיה לקונסטנצה.
רכבות משא
שרות רכבות המשא ברכבת הרומנית מופעל על ידי חברת CFR Marfă, וכן על ידי 28 חברות רכבות פרטיות המפעילות קווי משא אותן חכרו מתשתיות הרכבת הרומנית. חברת CFR Marfă מפעילה 987 קטרים, רובם תוצרת רומניה ומקצתם מתוצרת יוגוסלביה לשעבר. שרות רכבות המשא ברומניה נוטל חלק משמעותי מכלל שינוע המשאות במדינה והביא לחברת CFR Marfă הכנסות משמעותיות אף שהחברה סיימה את מאזנה בהפסד בשנים 2002-2003. בשנת 2004 פחם היה המוצר העיקרי אשר שונע ברכבות משא בהיקף של 39.5% מכלל הפעילות. אחריו באו מוצרי מתכת (12.4%), מוצרי נפט (10.9%), כימיקלים (4.2%), עפרות ברזל (4.0%), מוצרי מחצבה (3.8%).
הארנב ממושי
הארנב ממושי הוא ספר ילדים מאת שלומית כהן-אסיף שיצא לאור על ידי הקיבוץ המאוחד בשנת 1988. הספר אויר על ידי אמי רובינגר. הספר זכה לפופולריות רבה והפך לקלאסיקה ישראלית. בשנת 2018 זכה בתואר "ספר הזהב" מטעם התאחדות המו"לים. בחולון נמצא גן סיפור הארנב ממושי ובו פסלים המתארים את המסופר בספר זה.
עלילה
הארנב ממושי מטייל לראשונה לבדו ביער עם שלושה בלונים אדומים שאמו נתנה לו כדי שיהיה לו יום שמח. במסעו הוא מחפש אחר ידיד או שניים שיהפכו להיות חבריו. בעודו מטייל ביער פוגש ממושי בקיפוד, בלטאה, ובצב לשלושתם הוא מעניק בלונים בתמורה לחברותם אך ברגע שהבלונים מתפוצצים, הם עוזבים אותו לנפשו, וכבר לא רוצים להיות חבריו. ממושי נותר עצוב ובודד ללא חברים וללא בלונים, עד שהוא פוגש את לומי הפרפר שחג סביבו ורוצה לשחק עמו. ממושי הארנב אומר לו בצער שלא נותרו לו בלונים לתת לו. אך הפרפר אומר שהוא בכלל לא אוהב בלונים והוא רוצה רק להיות חבר שלו.
דור (שיר)
דור הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי. השיר יצא לאור ב-9 במאי 2019, כסינגל על ידי חברת התקליטים יוניסל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי חנן בן-ארי והופק על ידי תומר בירן. השיר עוסק בפער הבין-דורי בסוגיות כמו אמונה, גן-עדן ושמירת מסורת. כמו כן, השיר עורר הדים וזכה לתגובות חיוביות ושליליות בתוך המגזר הדתי ומחוצה לו.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. העלה בן-ארי לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואף את מילותיו של השיר.
משחקי אפריקה (2019)
משחקי אפריקה ה-12 התקיימו בין ה-19 באוגוסט ל-31 באוגוסט. המשחקים התקיימו בערים קזבלנקה ורבאט במרוקו. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות התחרות שהתחרות התקיימה בשתי ערים במקביל. מצרים ניצחה את המשחקים כשזכתה ב-273 מדליות, מתוכן 102 מדליות זהב, 98 מדליות כסף -73 מדליות ארד.
בחירת העיר המארחת
אקרה, ניירובי ולוסקה הכריזו על רצונן להתמודד על אירוח המשחקים, אך אף אחת מהן לא נבחרה. ביוני 2016 הוחלט באיחוד האפריקאי כי המשחקים יתקיימו במלאבו, בירת גינאה המשוונית. בעיות כלכליות במדינה הובילו לנסיגה מהתוכנית. לוסקה, בירת זמביה, דחתה גם היא את ההצעה לארח את המשחקים, בטענה שאין לה מתקנים מתאימים לכך. ביולי 2018 הוכרז כי קזבלנה ורבאט יארחו במשותף את המשחקים.
טריטוריית אריזונה (ארצות הברית)
היסטוריה
בעקבות היווצרה של טריטוריית אריזונה בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו ב-1861 (לאחר פרוץ מלחמת האזרחים) וקבלתה לקונפדרציה בפברואר 1862, עברה במרץ של אותה השנה בבית הנבחרים של ארצות הברית הצעת חוק ליצירת טריטוריית אריזונה של ארצות הברית. גבולה של הטריטוריה המוצעת היה שונה במכוון מזה של טריטוריית אריזונה הקיימת וזאת על מנת שלא להכיר בה דה פקטו. ההצעה עברה בסנאט בפברואר 1863 ונחתמה ב-24 בפברואר על ידי הנשיא לינקולן. בשעת היווצרה של הטריטוריה הייתה נתונה הבירה המוצעת טוסון בשליטת הקונפדרציה ולכן שימשה פרסקוט כבירה הזמנית. ב-1867 לאחר סיום המלחמה עברה הבירה לטוסון, וב-1889 עברה היא שוב לפיניקס. לאחר שאריזונה הפכה לשטח נפרד ב -24 בפברואר 1863, מחפשי זהב מניו אינגלנד הגיעו לאריזונה והקימו את העיר פרסקוט. כאשר התגלה הכסף בטומבסטון, אריזונה, בשנת 1877, הגיעו כמעט 7,000 איש לשטח. בשנות ה -80 של המאה ה -19 הטריטוריה של אריזונה המתה מחפשי הון מכל רחבי העולם. טריטוריית אריזונה הייתה קצרת מועד, והסתיימה כאשר כוחות צבא האיחוד המתנדבים מקליפורניה וקולורדו דחקו את המורדים בחזרה לטקסס. ב-14 בפברואר 1912 הייתה הטריטוריה למדינה ה-48 של ארצות הברית, המדינה האחרונה שהצטרפה לארצות הברית מבין 48 המדינות בארצות הברית גופא.
פייטרו קאנדיאנו הרביעי
פייטרו קאנדיאנו הרביעי (באיטלקית: Pietro IV Candiano; נפטר בשנת 976) היה הדוכס ה-22 של ונציה. פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 959–976.
חייו
פייטרו היה בנו הבכור של פייטרו קאנדיאנו השלישי אשר כיהן כדוג'ה לפניו. פייטרו הרביעי כיהן תקופה קצרה במקביל לאביו, כמקובל, ולאחר מות אביו נבחר לתפקיד הדוג'ה וירש אותו.
הורשת התפקיד לא עברה על מי מנוחות. כאשר פייטרו קאנדיאנו השלישי ניסה להכריז על בנו כיורש באספת עם, זעמו אנשי ונציה על הניסיון להפוך את עירם למונרכיה וכמעט הרגו את הדוג'ה. פייטרו הרביעי התערב והציל את חיי אביו.
פייטרו הרביעי זכה לפופולריות רבה לאחר שהגן על העיר מפני התקפה עליה, וזמן קצר לאחר מכן נבחר לדוג'ה.
לאחר בחירתו, עיוור וגירש את הבישוף של קסטלו שהואשם בשוחד דתי. ביוני 960 כינס אספת עם ואישר חוק האוסר על סחר עבדים בוונציה.
משיקולים פוליטיים גירש פייטרו את אשתו הראשונה, יואן, ושלח אותה למנזר הסמוך לכנסיית סן זכריה. מיואן נולדו לו שני ילדים: בן - ויטאלה, לימים דוג'ה, ובת אשר נישאה לטריבונו ממו, לימים דוג'ה נוסף.
בשנת 966 נשא פייטרו לאישה את ואלדראדה, בתו של הוברט, דוכס ספולטו, וקרוב משפחה של קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו הראשון. ואלדראדה, שהייתה קרובת משפחה של מלך איטליה, הביאה עימה נדוניה גדולה שכללה את הערים טרוויזו, פרולי ופרארה.
ב-2 בדצמבר 967 פייטרו נשא ונתן עם הקיסר וקיבל זכויות מסחר רבות, הן עבור הסוחרים הוונציאנים בכלל, אולם גם עבור בני משפחתו ועצמו. זכויות אלה גרמו לקרע ביחסי ונציה עם קיסר האימפריה הביזנטית יוחנן הראשון צימיסקס. יוחנן איים לפתוח במלחמה כנגד ונציה, בעיקר לאור קשרי המסחר של הוונציאנים עם המוסלמים (כנגדם נלחם יוחנן). בעקבות הלחץ הביזנטי הסכים פייטרו בשנת 971 להפסיק את הסחר של ונציה עם האסלאם.
בשנת 973 נפטר הקיסר הקארולינגי אוטו הראשון אשר העניק חסות לפייטרו הרביעי. יורשו, אוטו השני, השקיע את זמנו בהרגעת מרידות בגרמניה, ותושבי ונציה ניצלו את ההזדמנות להדיח את פייטרו השנוא, והם נעלו אותו בארמונו ושרפו את הארמון עליו.
השרפה התפשטה במהרה ופגעה בבזיליקת מרקוס הקדוש הסמוכה, ואף שרפה חלקים ניכרים מרובע סן מרקו של העיר. גופתו של פייטרו הרביעי, ובנו הצעיר (ילדה של ואלדראדה) נמצאו לאחר השרפה, והם נקברו בכנסיית סנט'אילאריו. ואלדראדה שרדה את השרפה ופייטרו אורסאולו הראשון, הדוג'ה הבא, לא פגע בירושה שלה (בין היתר על מנת שלא להכעיס את קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך איטליה).
ויטאלה, בנו הבכור של פייטרו, נמלט לסקסוניה ומשם פעל להדיח את פייטרו אורסאולו.
דו-קרב פנדלים
דו-קרב פנדלים (באנגלית: "Penalty shoot-out"; מכונה גם "Penalty Ninja") היא שיטת הכרעה לשבירת שוויון במשחקי כדורגל שלא יכולים להסתיים בתיקו, כאשר התוצאה נשארה שוויונית, לעיתים מיד לאחר תום הזמן החוקי (בכדורגל 90 דקות ותוספת הזמן שלו) ולעיתים יותר נפוצות מיד לאחר הארכה (30 דקות נוספות שלאחר תום הזמן החוקי שניתן ב-2 מחציות של רבע שעה כל אחת).
דו-קרב פנדלים היא אחת משלוש שיטות בכדורגל לקביעת מנצחת בשוויון, האחרות הן הארכה, וחוק שערי חוץ בעת מפגש כפול בין קבוצות, אם כי חוק זה בוטל ב-2021. שיטת הדו-קרב פנדלים ניתנת רק לאחר ששתי השיטות הנ"ל השאירו את התוצאה במצב שוויוני לחלוטין. שיטת שבירת השוויון למשחק או טורניר נקבעת מראש על ידי הגוף המארגן את המשחק.
בדו-קרב פנדלים כל קבוצה שולחת מספר שחקנים בועטים (ברוב המקרים 5) לבעוט כדור מנקודת העונשין בתורם, כאשר הבעיטות מתבצעות לסירוגין מכל קבוצה. הקבוצה שבתום חמש בעיטות הבקיעה יותר פנדלים - מנצחת. אולם אם ההפרש גדול מכדי לסגור לפני שכלל חמש הבעיטות נבעטו (למשל שנשארה בעיטה אחת וההפרש הוא 2 שערים), הדו-קרב מסתיים מיידית, והקבוצה שהבקיעה יותר מוכרזת כמנצחת על ידי השופט, שגם מנהל את הדו-קרב.
אם התוצאה נשארת שוויונית בתום 5 בעיטות – עוברים לשלב הבא של הדו-קרב והוא סבב של בעיטה אחת בודדת לכל קבוצה, והקבוצה הראשונה שמחטיאה סבב בעיטות, כאשר הקבוצה השנייה מבקיעה – מפסידה את הדו-קרב.
אף על פי שהשתמשו בדרך זו באופן נרחב בכדורגל מאז שנות ה-70, שיטת דו-קרב הפנדלים זוכה לביקורת על ידי רבים מאוהדי הכדורגל לאורך השנים, בעיקר בשל הסתמכותם הנתפסת במזל ולא במיומנות הקבוצה, ותלותם בדו-קרב אישיים בין שחקנים יריבים (הבועט נגד השוער), מה שאינו עומד בקנה אחד עם ערכי הכדורגל כספורט קבוצתי. מנגד יש הסבורים שהלחץ על הבועט, וחוסר היכולת לנבא את המנצחת, הופכים אותו לסיום דרמטי ומרגש לאירועי גמר, שהרבה מהם זכורים בזכות החמצה או הבקעה של בעיטת הפנדל האחרונה והמכריעה.
היסטוריה
דו-קרב של בעיטות הכרעה לא הונהג על ידי פיפ"א ואופ"א עד 1970. אולם, קדמו להנהגת שיטת הכרעה זו גרסאות שונות של השיטה הנוכחית בהן השתמשו במפעלים מקומיים במדינות שונות. לדוגמה: ב החל מ-1952, בגביע האיטלקי החל מעונת 1958-1959 ועוד במדינות שונות באירופה ובדרום-אמריקה. אף בישראל הייתה נהוגה השיטה ב"גביע קרנר" (גביע המדינה בכדורגל לנוער בשנות ה-50 וה-60) ובטורנירים לא רשמיים. החל מגביע המדינה בכדורגל 1965/1966 החלה ההתאחדות הישראלית להפעיל את דו-קרב בעיטות העונשין בגביע המדינה.
שני אנשים טוענים כי הם היו אלה שהציעו שיטת הכרעה זו למוסדות פיפ"א. הראשון הוא יוסף דגן, אזרח ישראלי, גורס כי הוא הציע את השיטה לאחר שצפה בנבחרת ישראל בכדורגל מפסידה בהגרלה ברבע גמר טורניר הכדורגל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). נטען כי מיכאל אלמוג, שמספר שנים מאוחר יותר מונה ליושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, העביר את ההצעה לפיפ"א שלאחר מספר דיונים החליטה לקבל את ההצעה. טענה אחרת שעלתה, גורסת כי היה זה קארל וולד, שופט כדורגל גרמני, שהציע לראשונה את שיטת ההכרעה הזו ב-1970. לטענתו, התאחדות הכדורגל הגרמנית קיבלה את ההצעה וגם אופ"א עשתה זאת זמן קצר לאחר מכן, ותוך זמן קצר השיטה התקבלה גם בפיפ"א.
באנגליה, התקיים דו-קרב הפנדלים הראשון במסגרת גביע ווטני באנגליה ב-1970 במשחק בין האל סיטי ומנצ'סטר יונייטד. ג'ורג' בסט היה הבועט הראשון בדו-קרב. דו-קרב בעיטות הכרעה הונהג לראשונה בתחרויות המאורגנות על ידי פיפ"א במוקדמות של טורניר הכדורגל באולימפיאדת מינכן (1972). ישראל הייתה אחת הנפגעות הראשונות ממנו, כאשר כשלה בדו-קרב בעיטות הכרעה מול נבחרת תאילנד בטורניר המוקדמות של אסיה.
בחצי-הגמר של גביע העולם של 1982, שנערך בספרד, נעשה שימוש ראשון בשיטת הכרעה זו. במשחק זה הודחה נבחרת צרפת על ידי נבחרת גרמניה. מאוחר יותר, בגמר מונדיאל 1994, בגמר מונדיאל 2006 ובגמר מונדיאל 2022, נקבעה זהותן של הזוכות בגביע העולמי בשיטה זו.
נוהל
במשחקי גביע המתנהלים בשיטת גביע, כאשר אין הכרעה במשחק בתום הזמן הרגיל של המשחק (90 דקות), נהוג להאריך את המשחק ב-30 דקות נוספות, המחולקות לשתי מחציות שוות (של רבע שעה כ"א). אם בסיום ההארכה עדיין אין הכרעה, נהוג להכריע את המשחק באמצעות דו-קרב של בעיטות הכרעה מ-11 מטרים כ"מוצא אחרון" בהחלט.
במפעלים מסוימים כמו מגן הקהילה באנגליה או משחקי הנוקאאוט של גביע הטוטו בישראל, נקבע מראש כך שהמשחק יעבור ישר לדו-קרב פנדלים לאחר סיום משחק של 90 דקות בלבד (ללא הארכה), וזאת מפאת הסיבה שהטורנירים הנ"ל הם טורנירי טרום עונה והכנה לעונה, ויש רצון לא לעייף את השחקנים יותר מדי מבחינת הכושר הגופני לאחר שחזרו מהחופשה, מה שעלול לגרום לפציעות. לחלופין, בטורנירים כמו הגביע האנגלי, המשחק משוחזר במלואו (מתבצע משחק חוזר), שאם גם הוא מגיע לשוויון, מבוצעים הארכה ופנדלים במשחק החוזר, במתכונת רגילה ומלאה, אולם שיטת המשחק החוזר אינה בשימוש מרבע הגמר ואילך (בשלבים אלו משתמשים במתכונת רגילה של הארכה ודו-קרב).
שערים שהובקעו באמצעות הדו-קרב אינם נרשמים כשערים רשמיים עבור מבקיעיהם או עבור הקבוצה, אלא רק דרך לקביעת המנצחת בהתמודדות הקבוצתית. על כן לפי שיטת הדירוג של אופ"א, קבוצות אינן מקבלות ניקוד נוסף בחישוב דירוגם עבור ניצחון בדו-קרב בעיטות הכרעה, אלא רק ניקוד עבור תוצאת התיקו במשחק, לעומת נבחרות לאומיות אשר מקבלות ניקוד מיוחד עבור ניצחון מסוג זה.
טקטיקות לניצחון בדו-קרב
הגנה מפני בעיטות בדו-קרב (ובעיטות עונשין בכלל), נחשבת למשימה קשה הניצבת בפני השוער, כאשר עולה ממחקרים כי בממוצע בין 70 ל-80 אחוז מבעיטות הפנדלים מובקעות, כלומר הסיכוי באופן כללי הוא לטובת הבועט הרבה יותר מאשר לטובת השוער המגן. כמו כן בעיטות דו-קרב בממוצע נחשבות לקשות יותר לבועטים מאשר מבעיטות עונשין רגילות במהלך משחק, מפאת לחץ ההכרעה הנפשי המצטבר לבעיטות אלו (הכל או כלום, אי אפשר לתקן לאחר בעיטה שלא הובקעה, לעומת בעיטת עונשין במהלך משחק שלאחריה המשחק ממשיך וניתן לתקן ולהבקיע בכל זאת).
חלק מהשוערים בוחרים לזנק בצלילה לאחד מהצדדים עוד לפני שהבעיטה נבעטת על מנת לנסות ולעצור את הכדור, ואחרים מנסים לקרוא את דפוס התנועה של הבועט מעט לפני הבעיטה על מנת להחליט לאן יבעט. בועטים עשויים לבצע תנועות הטעייה או האטה לפני הבעיטה על מנת לראות לאן השוער יזנק ובכך לבעוט לצד הפנוי. אם שוער מצליח לעצור בעיטת עונשין במהלך משחק, קיימת סכנה שהבועט עצמו או חבריו לקבוצה עלולים להבקיע מהריבאונד; אך כאמור זה לא רלוונטי במקרה של דו-קרב.
מכיוון שהדו-קרב מתנהל לשער מסוים, הקהל מאחורי השער, שעשוי להעדיף קבוצה מסוימת, עלול לנסות ולהסיח את דעתם של הבועטים מהקבוצה השנייה או להסיח את דעתו של השוער שעומד בשער. כדי למנוע כל יתרון פוטנציאלי, בשנת 2016 שונו חוקי המשחק כדי להוסיף הטלת מטבע בין שתי הקבוצות לפני הדו-קרב: למנצח בהטלת המטבע יש את הזכות להחליט איזה שער ישמש לדו-קרב (בעבר, ההחלטה הייתה לפי שיקול דעתו של השופט בלבד).
שוערים נוהגים למשוך את תשומת ליבם של הבועטים בדרכים שונות, אם זה במהלך הבעיטה או לפניה באמצעות הנפת ידיים, סימונים, הטעיות גוף או דיבורים עם הבועט ("טראש טוק") - וזאת במטרה להסיח את דעתם של הבועטים ולגרום להם להחמיץ. לעיתים, למרות החוקים שאוסרים זאת, עוד לפני הבעיטה יתווכחו השוערים עם השופט על הנהלים באופן מכוון (למשל מיקום הכדור על נקודת הפנדל, או על מיקומם על קו השער) ואף עד לקבלת כרטיס צהוב מכוון, בניסיון להסיח את דעתו של הבועט.
עם התפתחות הכדורגל התמקצע גם משחקון הדו-קרב פנדלים, ועל כן לעיתים קרובות כיום ברמה המקצוענית הגבוהה של הכדורגל, נהוג על ידי השחקנים לשנן לפני המשחק - מהו נטיותיו הטכניות של השוער או של הבועטים העיקריים של קבוצה מסוימת, על מנת לקבל יתרון בדו-קרב באמצעות סטטיסטיקת עבר (שכן נטיית השחקן לבעוט שמאלה או ימינה היא סטטיסטית, ונטייתו לבצע הטעייה או תנועה כלשהי לפני או במהלך הבעיטה עלולה לחזור על עצמה).
כמו כן מאמני הקבוצות משתמשים לעיתים בחילופים העומדים לרשותם עוד במהלך המשחק עצמו, על מנת להכניס שחקנים שהם חושבים שהם בועטי פנדלים מצטיינים, כאשר לדעתם יש סיכוי גבוהה שהמשחק יישאר שוויוני עד לסופו ויגיע לשלב הדו-קרב (שכן כאמור רק שחקנים שהשתתפו והיו על הדשא בתום המשחק החוקי, יכולים להשתתף בדו-קרב הפנדלים).
ביקורת ושיטות חלופיות להכרעה
לפני עידן דו-קרב הפנדלים, משחקים לרוב היו מוכרעים במשחק חוזר בין הקבוצות במקום נייטרלי (אם צמד משחקים בבית ובחוץ לכל קבוצה לא היה מספיק). שיטת המשחק החוזר עדיין מבוצעת בטורנירים בעולם, למשל בגביע האנגלי. אם גם במשחק האחרון היה תיקו, היו לרוב מכריעים בעזרת הטלת מטבע של שופט המשחק.
שיטה נוספת להכרעה שנוסתה היא שיטת שער הזהב (שיושם בשנים 1996 ועד 2003), שהיא למעשה מתכונת של "מוות פתאומי" עוד בהארכה עצמה - אם במהלך הארכה של משחק נכבש שער, המשחק מופסק ומסתיים באותו הרגע והקבוצה שהבקיעה את השער הראשון בהארכה מנצחת את המשחק. שיטה זו הוחלפה לתקופה קצרה בשיטת "שער הכסף" שהיה כמעט זהה אם כי המשחק לא הופסק באופן מיידי אלא במחצית ההארכות. לאחר מכן השיטה בוטלה וחזרו לדו-קרב פנדלים.
לאחר שנים רבות של שימוש בשיטת הדו-קרב פנדלים כשיטת הכרעה, יש המבקרים אותה כיוון שאיננה משקפת את יכולתן של הקבוצות במגרש ובפרט איננה מתגמלת קבוצות שביצעו ניסיונות התקפיים או שלטו יותר בכדור. לטענת המבקרים השיטה הפכה משיטת הכרעה לשיטת משחק שנבחרות חלשות יכולות להתבסס עליה. אלו מייצרות משחק הגנתי וסגור ("בונקר") בתקווה לשרוד עם תוצאת תיקו ולהגיע לשלב בעיטות ההכרעה בהן סיכוייהן יהיו טובים יותר להעפיל לשלב הבא.
לשיטת ההכרעה בבעיטות עונשין מוצעות באופן תדיר עוד חלופות, אולם אף אחת מהן לא התקבלה על ידי פיפ"א או התאחדויות אחרות. כך למשל לתקופה קצרה, הונהגה שיטה שנקראה "פנדל אמריקאי" וכונתה גם "שוט-אאוטס" ("Shoot-outs", כיום מכונים גם "Old School Shootouts") בליגת ה-MLS האמריקאית, שבה ניתן לשחקן התקפה כדור מנקודת החצי (בערך - 32 מטר מהשער), ו-5 שניות על מנת לנסות להבקיע מול שוער בלבד, כאשר לשוער ניתן חופש מוחלט לנוע ולנסות לעצור את השחקן מלהבקיע. אם השוער היה מבצע עבירה או נוגע ביד מחוץ לרחבה, היו עוברים לפנדל רגיל, אך שיטה זו לא הצליחה לתפוס בשאר הליגות ובוטלה תוך זמן קצר גם בליגה האמריקאית.
אברהם גולדברג (צייר)
הצייר היהודי מבין ציירי ישראל
אברהם גולדברג נולד בפולין, בנם של יוסף ורבקה-שיינדל, עלה לארץ ישראל בגיל 16. כעבור זמן נסע ללמוד ציור בארצות הברית ובפריז, שני מקומות בהם ביקר לתקופות ממושכות פעמים אחדות והציג שם מעבודותיו. כבר אז נודע כאמן ארץ-ישראלי המצייר "ציור יהודי", כשהכוונה היא להצביע על היותו בעל התייחסות מיוחדת ברגישותה למה שמכונה בניסוח ספרותי, "הנשמה היהודית". ההגדרה הזו לגביו תופשת משום שהוא יותר מאחרים התמקד בנושא אחד, זכרונות מבית אבא ואמא שחרב. בחו"ל יצר קשרי עבודה וידידות עם אמנים מהשורה הראשונה ואלה פתחו לפניו דלתות. למרות זאת העדיף תמיד לחזור לארץ והמשיך כאן ביצירת עולמו המיוחד. הארץ הייתה מבחינתו ביתו האמיתי האחד והיחיד. אך בכל מקום בו חי המשיך לצייר את עולמו בדיו, בפסטל ובצבעי שמן. חלק ניכר מעבודותיו כמו אלה המוצגות באתר זה, נגזרות מתחום הציור המיניאטורי.
חוקר תולדות האמנות הארץ-ישראלית והמבקר הנודע ד"ר חיים גמזו כתב עליו בין היתר בספרו "ציור ופסול בישראל":