cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיתור הארמייה השלישית של מצרים
הפסקת האש של 22 באוקטובר והשלמת הכיתור
הפסקת האש לא נשמרה על ידי הצדדים. כשהואשמה ישראל בכך שהפרה את הפסקת האש, טענה כי המצרים היו אלו שפתחו ראשונים באש. נראה כי מפקד הארמייה השלישית, עבד אלמונעם ואסל, לא נשמע להוראות מקהיר ופעל אחרי 22 באוקטובר בניסיון לחלץ חלק מכוחותיו מהמצור. בישיבת ממשלת ישראל שנערכה ב-22:40 מסר הרמטכ"ל, דוד אלעזר, כי כל הזמן הוא מקבל ידיעות אודות ירי של המצרים על כוחות צה"ל, לרבות לחץ כבד על יחידת צה"ל הממוקמת בקצה הדרומי של האגם המר הקטן. באותה ישיבה אמר דיין כי אם תמשכנה הפרות המצרים, ימשיך צה"ל בפעולותיו, אולם רק בגזרה הדרומית. בבוקר 23 באוקטובר, לאחר שאלעזר קיבל את אישור דיין והורה: "בגזרת ארמייה 3 - חופש-פעולה!", פתח חיל השריון הישראלי בתנועה של כוחות גדולים דרומה ובהשתלטות על כל המרחב שממערב לאגמים המרים. תנועת הכוחות הישראלים הייתה מהירה בעקבות סיוע שקיבלו מחיל האוויר ומיחידות חי"ר ישראליות שהצטרפו ללחימת השריון. בשעה 23:00 הגיע כוח מאוגדה 252 לראס עדבייה שלחוף מפרץ סואץ, לאחר שנע על ציר עורפי למרגלות ג'בל עתקה. בכך הושלם כיתור הארמייה השלישית. הכוחות המכותרים כללו כ-30,000 חיילים וכ-300 טנקים שהשתייכו לדיוויזיות החי"ר 7 ו-9 של הצבא המצרי ולחטיבה משוריינת מצרית. ב-24 באוקטובר, כשהחלטה 339 נכנסה לתוקף, עמדו הכוחות המצריים המכותרים תחת האיום של מחסור במזון, מים, דלק ואמצעי לחימה. להערכת הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי, מלאי המזון של הארמייה הספיק לארבעה ימים בלבד. לטענתו, מבחינת כוחות שריון כלל הכוח המצרי במערב התעלה רק שתי חטיבות טנקים שנערכו לבלימה ממערב לכוחות הישראלים. הכוח הישראלי, שמנה לטענתו ארבע חטיבות שריון, הקצה חטיבה אחת להעסקת שתי החטיבות המצריות בעוד ששלוש חטיבות השריון האחרות נעו דרומה ללא התנגדות משמעותית. במקביל, מתארת ספרות המלחמה המצרית את ימי הלחימה מ-22 באוקטובר ועד סיום המלחמה (על פי מקורות מצריים הסתיימו הקרבות ב-28 באוקטובר עם כניסת משקיפי האו"ם לעמדותיהם) כמופת ל"לחימה עממית" של תושבי האזור.
קיימת טענה כי קיסינג'ר עודד את ישראל להפר את הפסקת האש. טענה זו נסמכת על תרשומת שנערכה בשיחה בין קיסינג'ר וראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בפגישתם ב-22 באוקטובר בתל אביב, עם שובו של קיסינג'ר ממוסקבה. קיסינג'ר אמר: "לא תתקלו במחאות זועמות מוושינגטון אם משהו יקרה במשך הלילה, בזמן טיסתי. מאומה לא יכול להתרחש בוושינגטון עד מחר בצהריים". לעומת זאת, טוענים האחים מרווין וברנרד קאלב כי קיסינג'ר ניסה בכל דרך אפשרית לכפות על ישראל לשמור על הפסקת האש המתוכננת. זוהי גם טענתו של ויליאם קוואנדט. הפסקת האש בשתי החזיתות נכנסה סופית לתוקפה ב-24 באוקטובר, בצל איום סובייטי להתערבות קונבנציונלית של ברית ורשה, וגרעינית באמצעות שתי חטיבות טילי סקאד גרעיניים באזור הדלתא של הנילוס, דבר שגרם לכוננות גרעינית בישראל, ולהעמדת הצבא האמריקני בכוננות שכללה כוננות גרעינית, שהביאה להסרת האיום הסובייטי. בשעה 7:00 בבוקר 24 באוקטובר החלה הפסקת האש לאחר ששני הצבאות קיבלו אותה והורו לכוחותיהם על נצירת אש. עם זאת, ישראל לא קיבלה את חלק ההחלטה שאמר כי עליה לשוב לקווי הפסקת האש של 22 באוקטובר. כמו כן, ישראל החלה באותו בוקר בהתקפה על העיר סואץ בה נכשלה וספגה אבדות כבדות. גם בגזרות לחימה אחרות של הארמייה השלישית נמשכו חילופי אש בין הכוחות הלוחמים, ולקראת צהרי היום הפעילו הצבאות את חילות האוויר שלהם שקיימו עד אותה שעה את הפסקת האש. במשך כל היום תבע הממשל האמריקאי מישראל לחדול מפעולות התקפיות ולכבד את הפסקת האש. למרות טענת אלעזר כי הארמייה השלישית ממזרח, ודיוויזיה 4 המצרית ממערב, מנסות להבקיע את הכיתור ממערב, ניתנה אחרי הצהריים הוראה להפסיק את פעולת חיל האוויר ולצמצם את הפעילות היבשתית, וזאת לאחר איום בשמו של ניקסון על כך ש"ינתק עצמו מישראל".
רק ב-25 באוקטובר פסקה הלחימה, לאחר שחולץ כוח הצנחנים הישראלי שהיה נצור בעיר סואץ. באותו יום קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 340 שקראה להפסקת אש מיידית, לשיבה לקווי 22 באוקטובר ולהצבת כוח משקיפי או"ם בין הצבאות.
לאחר השלמת כיתור הארמייה
מפקד הארמייה השלישית, עבד אלמונעם ואסל, הצליח להימלט עם מעט מאנשיו מערבה לפני שצה"ל השלים את הכיתור.
ב-25 באוקטובר, יום לאחר הכיתור, בשעה 11:00 התקיים דיון בראשות שר המלחמה המצרי ובהשתתפות ואסל שבו ניסו המצרים לגבש תוכנית שתמנע הרעבת הארמייה או את נפילתה בשבי ישראל. בישיבה הועלה רעיון לפרוץ את הכיתור בכח באמצעות דיוויזיית השריון ה-4 שהייתה ממוקמת ממערב לתעלה והייתה למעשה עתודת השריון האחרונה עד קהיר. כן נבחנה האפשרות להעביר לארמייה אספקה מינימלית הכרחית לקיום בהיקף של 150 טון ביום. אולם הצעות אלה היו בלתי מעשיות ולבסוף הוטל על מוחמד עבד אל-עזיז קביל, מפקד דיוויזיה 4, להציע תוכנית לחילוץ הארמייה הלכודה מהמצור. ביום זה דרשה ארצות הברית מישראל לאפשר משלוחים הומניטריים לארמייה השלישית המכותרת.
ב-26 באוקטובר התקיים דיון נוסף שבו הודיע קביל כי אין ברשותו תוכנית מעשית לחילוץ הארמייה ותקיפת כוחות צה"ל עלולה להביא להשמדת דיוויזיה 4 המצרית. בשעה 23:00 הגיעה משלחת האו"ם לקהיר.
בדיון אצל ראש הממשלה גולדה מאיר עם שר הביטחון והרמטכ"ל באותו יום (26.10.73), אמר שר הביטחון כי צריך לשקול לאפשר לארמייה השלישית לצאת מהכיתור, גם עם הנשק שלה, בהתאם לקונספציה של קיסינג'ר "בלי שנבייש אותם ובלי שנפגע בכבודו של סאדאת".
ב-27 באוקטובר בשעה 06:00 עשתה את דרכה משלחת האו"ם מקהיר לסואץ. פניות נואשות של נשיא מצרים אנואר סאדאת הניבו הבטחה של נשיא ארצות הברית, ניקסון כי הוא יפעל להשגת "מוצא של כבוד" מבחינתה של מצרים שהתקבלה לפנות בוקר. בשעה 15:00 היו אמורות להתחיל שיחות בין משלחות ישראל ומצרים בקילומטר ה-101 מקהיר. ישראל סרבה לכניסת טור של 109 משאיות אספקה ו-20 אמבולנסים לעיר סואץ.
בעקבות לחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למעבר אספקה לארמייה בשיירות או"ם. כשלושה שבועות לאחר מכן, כאשר נחתם הסכם 6 הנקודות הוחלט על המשך האספקה. מאוחר יותר, הוסר המצור בהדרגה עד לנסיגה מלאה של כוחות ישראליים ומצריים משני עברי התעלה. גם בפרק הזמן שקדם להסכם 6 הנקודות לא נשמרה הפסקת האש במלואה. הפרו אותה בעיקר המצרים שעשו זאת יום-יום ובאופן שיטתי בבחינת אי הסכמתם לקבע הפסקת אש שתשאיר מצב בו הארמייה השלישית מכותרת.
ב-14 בנובמבר הכריזה גולדה מאיר בכנסת: "קילוגרם אחד של אספקה לא יעבור לארמייה השלישית עד אשר ישוחררו חיילינו שנפלו בשבי מצרים". בתגובה לאיום זה החלו המצרים לבצע את החלפת השבויים למחרת היום.
רוב המומחים מעריכים כי ההתקרבות המהירה בין ארצות הברית ומצרים, ובמיוחד בין קיסינג'ר לסאדאת, קיבלה סיוע משמעותי ממאמציו של קיסינג'ר בהצלת הארמייה השלישית שהודות להם נמנעה תבוסה מצרית ומהתחייבותו לפעול למען הסדר המבוסס על נסיגה ישראלית משטחים בסיני. צעדים אלו נעשו על ידי קיסינג'ר והממשל האמריקאי במטרה לחזק את מעמד ארצות הברית במזרח התיכון, על חשבונה של ברית המועצות. ועל חשבון ישראל שנשללה ממנה האפשרות למצות ההישג שבכיתור הארמייה השלישית לשם שימור כושר ההרתעה של צה"ל.
ב-19 באפריל 1974 נערכה באלכסנדריה קבלת פנים ללוחמי הארמייה השלישית החוזרים לארצם כגיבורים.
דת בבתי הספר בישראל
דת בבתי הספר בישראל מתייחסת לנוכחות, להשפעה ולהוראה של דת ומקצועות הקשורים לדת במוסדות חינוך בישראל. מדינת ישראל מחייבת את כל התלמידים, ולא רק את התלמידים היהודים, לקבל חינוך דתי בבתי הספר. הדבר נכון לא רק לגבי בתי ספר דתיים אלא גם לגבי בתי הספר חילוניים, בין אם הם ציבוריים או פרטיים. גם תלמידים לא יהודים מחויבים בלימודי הדת היהודית, בנוסף לדת שלהם.
הוראת דת בבתי ספר בישראל
ישנם ארבעה זרמי חינוך פורמלי עיקריים בישראל. שלושה מהם מפוקחים על-ידי משרד החינוך:
הפיצול על בסיס הזדהות אתנית שקיים בין בתי הספר בישראל הוביל להבדלים בין זרמי החינוך בתחום לימודי הדת. בבתי ספר יהודיים ישראלים, היהדות נתפסת כחלק מרכזי מהמורשת והתרבות של ישראל, והוראת חגי ישראל ומנהגים דתיים נתפסת כבעלת חשיבות מכרעת בחיי המדינה בכל ההיבטים.
הרציונל ללימודי דת
התורה וטקסטים קאנוניים אחרים נלמדים מסיבות שונות, כל זרם על פי השקפתו:
בחינוך החרדי
"עומקא דליבא היא תוכנית חינוכית של המחוז החרדי במשרד החינוך. התוכנית עוסקת בחינוך ליראת שמיים ולאהבת התורה, לדקדוק הלכה ולזהות ערכית ותורנית. במסגרתה מפתחים מתודות וכלים חדשניים, בונים תוכניות חינוך בדגש על חוויית תוכן ומכשירים צוותי הוראה לעיסוק מיטבי בנושא." "עומקא דליבא מפתחת תוכניות הכשרה ייעודיות לצוותי הוראה לעיסוק מעמיק ופורה בנושאי ליבה ערכיים כגון אמונה, קדושה, זהות וחוויה רוחנית. כמו כן היא מלווה תהליך בירור ועיצוב של זהות חינוכית מתמשכת."
בחינוך הממלכתי
"בחוק החינוך הממלכתי נקבע כי אחת ממטרות החינוך הממלכתי היא להשתית את החינוך במדינת ישראל על ערכי תרבות ישראל. תוכנית הלימודים במקרא לבית הספר הממלכתי מבוססת על ההכרה, כי המקרא על ריבוי הפנים שבו הוא מרכיב מרכזי במכנה המשותף התרבותי לכל עם ישראל לדורותיו. מטרות התכנית, עקרונותיה ותוכני הלימוד שבה נקבעו על בסיס הכרה זו."
"המטרות נוסחו בצורה אחידה לכל שכבות הגיל ומוטל על המורים להתאים וליישם אותן על פי שכבות הגיל, הכישורים והיכולת של הלומדים."
"המטרות נוסחו במושגים קוגניטיביים, כדי ליצור מפגש אינטלקטואלי משמעותי של הלומדים עם הכתובים. ההנחה היא שכתוצאה מכך ייווצר גם קשר רגשי בין הלומדים לבין המקרא ורעיונותיו וכך יתחבב ספר התנ"ך על לומדיו."
בחינוך הממלכתי-דתי
"התנ"ך הוא ספר היסוד של עם ישראל – דבר האלוקים לעמו. התנ"ך מספר את סיפורן של דמויות מופת לאורן צועד העם היהודי מזה אלפי שנים, ותכניו מעצבים את חיי האומה – אמונותיה, שאיפותיה, תקוותיה והנהגותיה ביום חול ובמועד."
בחינוך הערבי-דרוזי
המקצוע מורשת דרוזית נלמד בבתי הספר במגזר הדרוזי כתחום דעת שהוא חובה מכיתה א' ועד לקבלת תעודת הבגרות. בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים המקצוע נלמד מדי שנה כשעה עד שעתיים שבועיות, ובחטיבה העליונה הוא נלמד כמקצוע חובה ליחידת לימוד אחת בתעודת הבגרות. הוראה זו מציגה את חשיבות המקצוע לשימור המורשת הדרוזית ולטיפוח תחושת הזהות והשייכות של כל תלמידי העדה.
בחינוך הערבי-מוסלמי
"מקצוע לימודי "מורשת ודת האסלאם" נחשב בבתי הספר הערביים כאחד המקצועות העיקריים אשר מפתח את אישיות התלמיד ומכין אותו לחיות חיים של כבוד מבוססים על סובלנות, שיתופיות והסתגלות למהלך העניינים במאה ה -21. התכנים הלימודיים (הטקסטים) והיסודות הדתיים הם קבועים ואינם משתנים. אבל אין זה מונע בעדנו מלהגיש את החומר לתלמידים בשיטות חדישות המתאימות יותר לרוח התקופה ולוקחת בחשבון את התמורות המתחוללות בה." '''
ההקשר הדתי במסמך על השגי מערכת החינוך בישראל
מסמך הישגי מערכת החינוך בישראל – מבט-על שפרסם בשנת 2022 מרכז מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל מציין כי למרות הפיצול האתני בין בתי הספר הצטמצמו הפערים בין בתי ספר יהודים לבתי ספר ערבים ובין בתי ספר במרכז לפריפריה.
ביקורת
הדיון על מקומה ואופייה של הדת במערכת החינוך בישראל נמשך מימיה הראשונים של המדינה. בשנת 1951, התנגד ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לניכוס הדת בבתי הספר על ידי המפלגות הדתיות. הדיון התקיים בהקשר של העולים החדשים שהגיעו לארץ, שהיו ברובם דתיים. ההסתדרות הביעה כוונה לפתוח בתי ספר דתיים והמפלגות הדתיות התנגדו לכך.
מערבון (כתב עת)
מערבון הוא כתב עת ישראלי לקולנוע שיוצא לאור מאז שנת 2006 בעריכת יהושע סימון. מגיליונו השישי, הוא מופץ כעיתון עצמאי, לאחר שקודם לכן חולק כשהוא בתוך כתב העת מעין לשירה. מערבון מודפס ב-4,000 עותקים.
תכנים
מערבון מכיל ביקורות על סרטים ישראלים וזרים (למשל, אור, "קרוב לבית", עג'מי, "פארק העונשים" של פיטר ווטקינס, סדרת סרטי אסקימו לימון), מאמרי רוחב (קולנוע גאה בישראל, השפעת כתוביות התרגום על הקולנוע), הצצה לקולנוע בינלאומי (כתבת שער על הבמאי הסיני ג'יה זאנג קה, ראיון מתורגם עם הבמאי רוברטו רוסליני, טלנובלות פוליטיות בדרום אמריקה), ראיונות (למשל עם במאי הסרט וסרמיל), תקצירי סרטים של יוצרי קולנוע ותמונות מתוך תהליך ההפקה. בגיליון השני של מערבון חשף דני רוזנברג מאמר שכתב בצעירותו עמוס גוטמן לעיתון התיכון על "סטיריקון" של פליני והוא מסביר את הקשר בין המאמר ליצירתו של גוטמן, ובגיליון השלישי, מתי שמואלוף כותב על הסטריאוטיפים בביקור התזמורת. הגיליון נפתח במדור "ראיתי ש" שכולל סקירות קצרות של סרטים מהארץ ומהעולם שיצאו לאחרונה. עם יציאת הגיליון החמישי של מערבון, ארבעת הגליונות הראשונים הועלו לקריאה חופשית באינטרנט.
הכותבים
רוב המשתתפים במערבון הם קולנוענים צעירים בעצמם וכתב העת ניכר בקו האקטיביסטי שלו בכל הקשור ליצירה קולנועית, ומכיל כתבות ומניפסטים כמו: מאמר פולמוסי בגנות השפעת קרנות הקולנוע על הסרטים הישראליים, סקירה של החיים הסטודנטיאלים בבית הספר לקולנוע סם שפיגל, מאמר תמיכה באיגוד התחקירניות, תרגום מפורטוגזית של "מניפסט הקולנוע של הרעב", ומאמר של ימין מסיקה נגד הפקות מקור. כתב העת פרסם מאמרים מתורגמים של הוגים מרכזיים כמו סלבוי ז'יז'ק (על ואלס עם באשיר) ופרדריק ג'יימסון. כיום, בהקדמה לגיליון הראשון מצהירים חברי המערכת "העיתון רואה אור במסורת הכתיבה המנסה לא פחות מאשר לשנות ולשפר את הקולנוע". בין הכותבים במערבון: דני רוזנברג, תום שובל, ד"ר צבי טל, בני בן-דוד, נועם יורן, ליאת סימון, אדם אבולעפיה, ארי ליבסקר, שמוליק דובדבני, אסי דיין, יוסף סידר ורועי רוזן.
רקע
בישראל פועלים לצד מערבון שני כתבי עת נוספים העוסקים בקולנוע - סינמטק היוצא על ידי סינמטק תל אביב, ומחברות דרום של מכללת ספיר. בעבר פעל בארץ בתפוצה רחבה עולם הקולנוע. כיום, מערבון הוא כתב העת היחיד בישראל לקולנוע שיוצא עצמאית ולא כחלק מגוף ציבורי. כתב העת נתמך על ידי איגודי הבמאים והתסריטאים, וקשור למאבקים שלהם, וכן על ידי קרנות קולנוע שונות בנוסף למפרסמים.
טקסטים מתוך מערבון ברשת
Maarbon
יוסי טרון
יוסף (יוסי) רון (במקור טרון) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה ששירת כטייס מסוקים ומפקד כנף 15 בחיל האוויר.
ביוגרפיה
רון גדל בקיבוץ שפיים. הוא בוגר קורס טיס מס' 47 ב-1965. שירת כטייס מסוקי סיקורסקי S-58 בטייסת 124 ולאחר כשנתיים עבר לטייסת 114 ושירת כטייס מסוקי סופר פרלון. הוא השתתף בחילוץ הנפגעים מטיבוע המשחתת אילת באוקטובר 1967. ב-1969 נבחר לצוות ההסבה למסוקי יסעור והיה חבר במשלחת לארצות הברית. עם שובה של המשלחת וקליטת המסוקים הראשונים בחיל האוויר, השתתף במבצע תרנגול 53 כטייס משנה של נחמיה דגן. במלחמת ההתשה השתתף בפשיטות מוסקות ובמבצעים לחילוץ טייסים במצרים.
ב-1975 עבר לשרת כטייס ניסוי במרכז ניסויי טיסה ופיתח את תחום הנחתת המסוקים על ספינות הטילים סער 4.5 חוחית. לאחר מכן פיקד על טייסת 114, טייסת מסוקי יסעור והשתתף בחילוץ אח"י געש במבצע הולנדי מעופף. בתפקידו הבא פיקד על מרכז ניסויי טיסה בחיל האוויר, הוא עמד בראש המשלחת שבחנה את רכש מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י מול דגם משופר של ה-AH-1 קוברה והמליצה על בחירה באפאצ'י. בהמשך שירותו פיקד על כנף 15 (בסיס שדה דב) והשתחרר ב-1992. במילואים המשיך לשרת כטייס ניסוי בחיל האוויר עד 2005.
המשמר המלכותי (בחריין)
המשמר המלכותי של בחריין (בערבית: الحرس الملكي البحريني) הוא יחידה של כוח ההגנה של בחריין. ביוני 2011, המלך חמד מינה את בנו בן ה-24 נאצר בן חמד אל חליפה למפקד המשמר המלכותי.
המנהיג הפוליטי של האופוזיציה עלי סלמאן טען ב-2009 כי "אף שיעים לא גויסו לשרת במשמר המלכותי, אף על פי שהם מהווים למעלה ממחצית האוכלוסייה".
יחסי גרמניה–סלובקיה
בין גרמניה לבין סלובקיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
צ'כוסלובקיה
לאחר נפילת האימפריה במלחמת העולם הראשונה, נוצרה צ'כוסלובקיה כאיחוד בין השטחים הצ'כיים לשטחים הסלובקיים שהשתייכו לממלכת הונגריה. צ'כיה, שבה שכנה בירת המדינה המאוחדת פראג, הייתה הרכיב הדומיננטי בפדרציה מבחינה כלכלית ופוליטית. המיעוט הגרמני הגדול במדינה, שישב בעיקר בחבל הסודטים שבצפונה של צ'כיה, קיים יחסים מתוחים עם השלטון הצ'כוסלובקי. גרמניה הנאצית השתמשה במיעוט זה כתירוץ לפלישתה לחבל הסודטים בשנת 1938 וליתר חלקי צ'כוסלובקיה במרץ 1939. לאחר הפלישה הנאצית הפכה צ'כיה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וניתנה תחת שליטה נאצית ישירה ודיכוי אכזרי, ואילו סלובקיה הייתה למדינת חסות נאצית.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה סלובקיה על עצמאותה ועל הקמת הרפובליקה הסלובקית, וב-23 במרץ חתמה סלובקיה על אמנת ברלין עם גרמניה הנאצית, במטרה שתתן לה תמיכה נגד שאיפותיה הטריטוריאליות של הונגריה.
בשנת 1948 הפכה צ'כוסלובקיה למדינה קומוניסטית המקורבת לברית המועצות, והייתה חברה בברית ורשה, שבה הייתה חברה גם גרמניה המזרחית.
סלובקיה
בשנים 2001 ו-2002 דחו בתי משפט גרמניים תביעות של יהודים מסלובקיה, שדרשו פיצויים על שואת יהדות סלובקיה, אולם בשנת 2003 התקבלה תביעה על סך 77 מיליון אירו, על מה ששילמה ממשלת סלובקיה בזמן השואה כתשלום על גירוש היהודים.
ביקורים ממלכתיים
נשיא סלובקיה איוון גאשפרוביץ' ביקר בגרמניה ביולי 2006, ובאותו חודש ערך שר החוץ הסלובקי החדש קוביש את ביקורו הרשמי הראשון בברלין, ואילו ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו ביקר בגרמניה באפריל 2007.
יחסים כלכליים
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של סלובקיה
בשנת 2003 הייתה גרמניה המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בסלובקיה, עם היקף השקעה ישירה של 1.94 מיליארד אירו, ובאותה עת, החזיקה גרמניה ב-26.4% מכלל ההשקעות הישירות הזרות בסלובקיה. מגמה זו נמשכה בשנת 2009, כ-400 חברות גרמניות פעלו בסלובקיה והשקיעו כ-2.5 מיליארד אירו, מה שהפך את גרמניה למשקיעה הגדולה ביותר בסלובקיה.
בשנת 1991 קבוצת פולקסווגן פתחה מפעל בברטיסלבה, וההכנסות מהמפעל בשנת 2003 היו 4.5 מיליארד אירו. עד שנת 2006 השקיעה החברה 1.3 מיליארד יורו בפעילותה והעסיקה כ-9,000 עובדים באותה עת.
בחודש אפריל 2009 הודיעה פולקסווגן כי היא מתכננת לבנות רכב משפחתי קומפקטי חדש בסלובקיה, והחברה השקיעה לשם כך כ-308 מיליון אירו, וייצרה את פולקסווגן טוארג. כמו כן מיוצרות בסלובקיה סקודה אוקטביה, אאודי Q7 ופורשה קאיין.
יחסים דיפלומטיים
להגרמניה יש שגרירות בברטיסלבה וקונסוליה כללית בקושיצה, ואילו לסלובקיה יש שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בפרנקפורט, המבורג, הנובר, לייפציג, מינכן ושטוטגרט.
קודאק בלאק
ביל קהן קפרי  (באנגלית: Bill Kahan Kapri; נולד בשם דייסון אוקטייב ב-11 ביוני 1997), הידוע בשם הבמה קודאק בלאק (Kodak Black), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי. הוא זכה להכרה ראשונית עם שירו, "No Flockin". אלבום הבכורה שלו, Painting Pictures, משנת 2018, הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד 200 וכלל את הסינגל "Tunnel Vision" שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100. אלבומו השני Dying to Live משנת 2019 הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, ונתמך על ידי הסינגל "Zeze" שהגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
ראשית חייו
קודאק בלאק נולד בשם דיאוסון אוקטייב ב-11 ביוני 1997 בפומפנו ביץ', פלורידה. הוא בנו של מהגר מהאיטי, מרסלנה אוקטייב. מאוחר יותר הוא שינה את שמו לביל קפרי. קודאק בלאק גודל על ידי אימו בגולדן אקרס, פרויקט דיור ציבורי בפומפנו ביץ'.
קודאק בלאק החל לעשות ראפ בבית הספר היסודי והחל ללכת לבית מוזיקת טראפ מקומי לאחר הלימודים כדי להקליט מוזיקה. הוא בילה את נעוריו בקריאת תזאורונים ומילונים כדי לקדם את אוצר המילים שלו. קודאק בלאק השתתף לעיתים קרובות בקטטות ופריצות עם חבריו. הוא גורש מבית הספר בכיתה ה' עקב לחימה ונעצר בגין גניבת רכב בעת שהיה בחטיבת הביניים. על גידולו אמר כי ניתנו לו שתי אפשרויות: "למכור סמים עם אקדח על הירך או לעשות ראפ".
מגיל שש השתמש קודאק בלאק בכינויו "בלאק". הוא גם השתמש בכינוי "ליל בלאק". כשהצטרף לאינסטגרם הוא בחר את שם המשתמש "קודאק בלאק". מאוחר יותר, זה הפך לשם הבמה שלו כשהחל לעשות ראפ, בעקבות בחירת מעריציו.
קריירה
בשנת 2009, בגיל 12, קודאק בלאק הצטרף להרכב ראפ בשם Brutal Youngnz, תחת שם הבמה "ג'יי-בלאק". לאחר מכן הצטרף להרכב ראפ מקומי בשם The Kolyons. בדצמבר 2013, קודאק בלאק הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, Project Baby, אחריו בדצמבר 2014 את המיקסטייפ Heart of the Projects, ולאחר מכן בדצמבר 2015 את המיקסטייפ Insitution.
באוקטובר 2015 פרסם הראפר הקנדי דרייק סרטון שלו רוקד לאחד משיריו של קודאק בלאק, "Skrt", שעזר לו לצבור פופולריות, למרות התנגדויות של ראפרים אחרים כגון ארל סווטשירט. באותו החודש, חתם קודאק בלאק על עסקה חברת התקליטים האמריקאית אטלנטיק רקורדס.
במאי 2016 התארח קודאק בלאק בסינגל "Lockjaw" של הראפר פרנץ' מונטנה, מתוך המיקסטייפ ה-21 שלו, MC4, שהגיע למקום ה-23 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ של הבילבורד. באוגוסט 2016 הגיע הסינגל "Skrt" של קודאק בלאק למקום ה-10 במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ מתחת להוט 100 של הבילבורד. ביוני 2016 פרסם את המיקסטייפ הרביעי שלו, Lil B.I.G. Pac, שהפך למיקסטייפ הראשון שלו שנכנס למצעד בילבורד, תוך שהגיע למקום ה-49 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-17 בפברואר 2017, קודאק בלאק הוציא את הסינגל "Tunnel Vision", שהופיע לראשונה במקום ה-27 במצעד הבילבורד הוט 100, ובשיאו הגיע למקום השישי. השיר הוא שירו הראשון של קודאק בלאק שנכנס למצעד. במצעד הקנדה הוט 100 הגיע השיר למקום ה-17. במרץ של אותה השנה, הוציא את אלבום הבכורה שלו, Painting Pictures, שהגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד 200, ומכר בשבוע הראשון לצאתו 71,000 יחידות שקולות לאלבום. ב-18 באוגוסט, הוציא את מיקסטייפ ההמשך למיקסטייפ הראשון שלו, Project Baby 2. בנובמבר הוציא מהדורת דלוקס של המיקסטייפ. הסינגל "Codeine Dreaming" מתוך מהדורת הדלוקס הגיע בשיאו למקום ה-52 במצעד הבילבורד הוט 100.
בינואר 2018 קודאק בלאק נעצר בעקבות פשיטה בביתו בפלורידה. מאוחר יותר הוציא בלאק את המיקסטייפ Heart Break Kodak, ביום האהבה של אותה השנה. ב-14 בדצמבר הוציא קודאק בלאק את אלבומו השני, Dying to Live. את האלבום הוביל הסינגל המצליח "Zeze", בו השתתפו הראפרים טראוויס סקוט ואופסט, שהגיע בשיאו למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
בשנת 2020 הוציא קודאק בלאק את אלבומו השלישי, Bill Israel, שהגיע בשיאו למקום ה-42 במצעד הבילבורד 200.
באוקטובר 2021 יצא אלבום האוסף של הלייבל סניפר גאנג, Sniper Gang Presents Syko Bob & Snapkatt: Nightmare Babies, מתוכו הלהיט "Super Gremlin", שהגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. ב-2022, יצא אלבומו הרביעי, Back for Everything, גם הוא כולל את הסינגל. האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
ב-18 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Hvn On Earth" יחד עם ליל טקה.
חיים אישיים
בשנת 2014 הצהיר קודאק בלאק כי הוא פועל לקראת תעודת התיכון שלו בבית הספר התיכון בלאנש אלי בפומפנו ביץ'.
במהלך שהותו בבית הסוהר, קודאק בלאק החל להזדהות כחלק מהעבריים השחורים, לאחר שמנהל משרד בבית הסוהר למד עמו כתבי קודש. מאוחר יותר הוא הגיש בקשה לשנות את שמו לביל קהן בלנקו, כאשר קהן הוא כביכול איות חילופי של כהן, מונח המשמש ביהדות כהתייחסות לכמרים שיורדים מהנביא אהרן אחי משה. ב-2 במאי 2018, הוא שינה באופן חוקי את שמו מדיאוסון אוקטייב לביל קפרי.
מערב טרנסדנוביה
מערב טרנסדנוביה (בהונגרית: Nyugat-Dunántúl) הוא אחד מחבלי הונגריה המוגדרים לצרכים סטטיסטיים ותכנוניים ושוכן בקצהו המערבי של המדינה. הוא כולל בתוכו את המחוזות גיור-מושון-שופרון, ואש וזאלה. מרכז החבל נמצא בעיר גיור.
הולצהאוזן
הולצהאוזן (בבווארית: Holzhausen) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
אלי גור אריה
אלי גור אריה (נולד ב-27 ביולי 1964) הוא צייר ופסל ישראלי, שעוסק גם בפיסול לסרטי פרסומת ולסרטי קולנוע. סגנונו נע בין היפר ריאליזם לסוריאליזם.
ביוגרפיה
אלי גור אריה נולד ברמת השרון. אביו, בנימין גור אריה, כיהן, בין היתר, כיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, וכך נחשף גור אריה לכתבי עת צבאיים, נושאים שהתחברו לעבודותיו בהמשך דרכו. גור אריה השלים את שירותו הצבאי כצלם, ולאחר שחרורו למד צילום במדרשה למורים לאמנות. לאחר הלימודים החל לעבוד כבונה תפאורות באולפני ג"ג ועסק בפיסול אובייקטים לפרסומות ולסרטי קולנוע. מהפיסול המסחרי הגיע גור אריה בהמשך לפיסול האמנותי.
עבודותיו
בתחילת דרכו גילף גור אריה הפסלים מקלקר, ציפה אותם בפיברגלס ולבסוף צבע אותם בצבעים המיועדים למכוניות. ב-1988 הציגה דגנית ברסט, שלימדה אותו במדרשה, תערוכה שלו בגלריה "בוגרשוב". הוא הציג רישום, טקסט ותלת-ממד, שביטא את סגנון דלות החומר שהיה אופייני לתקופה. בתום שנת לימוד אצל שוקי בורקובסקי, מורה לפיסול שהשפיע עליו מאוד, עבר להתעסק בתלת-ממד.
ב-1989 הציג גור אריה תערוכה נוספת ב"בוגרשוב". הוא עשה שימוש בפוסטרים בנוסח התחנה המרכזית, "ריאליזם פנטסטי מנוון", ויצר קולאז' "שלא בא להעיר הערה חיצונית על שפת הציור, אלא נטמע בתוכו". לאחר סדרת העבודות הזאת החליט לא לעשות עוד שימוש בחפצים שמצא וליקט, אלא לייצר אותם בכוחות עצמו.
ב־1992 גור אריה הציג את תערוכתו הראשונה "החומר ממנו עשויים כרטיסי האשראי". בתערוכה הציג עבודות הנראות כמו חפצים נחשקים, אבל מכילות תכנים קשים לצפייה, כמו רגל שבורה שנראית כמו בקבוק בושם או כריש מקופל צבוע בצבעי מכוניות. שילוב כזה הפך מאז למאפיין מרכזי של האמנות העכשווית, אבל ב־1992 האוצרים והמבקרים התקשו לקבל אותו.
כבר בשנות התשעים נראו העבודות של גור אריה כסוג של הדמיה, תוצר של עולם ממוחשב בשפה פלסטית שרכש תוך כדי עבודות היצירה וההדמיה בפרסומות. עבודותיו מושלמות ברמת הביצוע, מלוטשות ונוצצות, עד כי הן הופכות על פיה את ההבטחה שמגלמת הפרסומת. עבודותיו מציגות את קריסת העתיד אל תוך ההווה באופן מעוות, כשהעתיד מוכחש ובה בעת הוא מורחב כמצב בהווה.
החל משנת 1999 הציג בגלריית רוזנפלד את תערוכתו "החומר ממנו עשויים כרטיסי האשראי". במשך כעשור הוא הציג בתערוכות קבוצתיות - פעמיים במסגרת ארט פוקוס ופעמיים במוזיאון ישראל.
בנובמבר 2003 הוצגה במוזיאון הרצליה תערוכה "יישומים אזרחיים, פיסול". בעבודה "שולה הפנינים" נראה נער עם שבלול גדול צמוד לאזור חלציו. הנער, במשקפי שחייה, עומד על קונכייה ענקית שממנה נשפך שפע לא לגמרי מזוהה, ספק פנינים ששלה הנער, או ביצי דג במבט מקרוב. אוצר התערוכה דורון רבינא כתב בקטלוג: "מה שנראה בתחילה נוכח העבודות של גור אריה כעולם רוחש חיים המתקיים תחת מרות של הגיונות סוריאליסטיים, מתגלה במהרה כהפוך למרות כזאת: שלל הזיווגים המוזרים, הבלתי צפויים, בעלי אמינות הניתנת להפרכה מידית, הם תולדה של השאלה ממקורות מוכרים וזמינים יותר משהיה נדמה בתחילה." .."לא רק בדיה ביקורתית על ניצול ארצות העולם השלישי, אלא גם סימון ביקורתי של האקלים המיני הנבנה ללא הרף סביב הגוף הילידי לצרכים מסחריים-פרסומיים של עולם השפע".
בשנת 2011 השתתף בתערוכה קבוצתית "הנמרודים החדשים" שהוצגה בבית האמנים ירושלים. אוצר התערוכה היה גדעון עפרת. התערוכה ביקשה לבחון את האייקון “נמרוד” של הפסל יצחק דנציגר בראי האמנות הישראלית משנות ה-50 ועד ימינו. בתערוכה זו הציג גור אריה את נמרוד "פלג גוף עליון (כתפיים וראש) היפר-ריאליסטי חושף בפנינו עירומו של איש קרח, שחלזון עלוקתי זוחל על כתפו, בעוד בפי האיש רגל של החילזון. האיש נראה מוטציה ביזארית של אדם ולבטח נטול כל שמץ של אידיאליות. הארכאיזם שבו נטול הוד, אלא אך משייכו לטבע ראשוני של הישרדות דרוויניסטית. אחדות רומנטית מבוקשת של אדם-טבע בפסלו של דנציגר הוחלפה באחדות רגרסיבית של אדם-טבע."
בשנת 2016 הציג גור אריה במוזיאון תל אביב תערוכה בשם "מנועי צמיחה". אוצרת התערוכה הייתה דורית לויטה הרטן. התערוכה עסקה בסיכוי להתרחשותו של אירוע אפוקליפטי ובתוצאותיו האקולוגיות והביולוגיות. הוא בנה מרחב הישרדותי שיסודות ביו-מכניים משמרים בו את חיי היצורים בני הכלאיים ששרדו לאחר האסון". גור אריה מזמין את הצופים לטיול בנוף מקסים לכאורה, שמתגלה כתופת זרועה שרידי עקבות אנושיים ובעלי חיים חייזריים, שעסוקים בחזרה אל חיקו של טבע משובש. על קיר הכניסה לתערוכה, במקום טקסט הסבר כמקובל, מופיע כתב חידה: שיר בחמש גרסאות של דוד אבידן ״משהו בשביל מישהם״. שיר שהוא סדרת תיאורים של עולם ההולך ומאבד את סדרו, מעין מעשה בריאה ההופך בהדרגה לאיום בקטסטרופה וכיליון, חיים שהופכים למוות.
פסליו נראים כמוטציות בין הטכנולוגי לאנושי, בין המכני לחייתי, תוצר של עולם בדיוני ומנוכר. "אלו הם בדרך כלל דברים שאין להם זיקה ישירה למציאות ויש בהם משהו מסוכסך שמתעמת עם עצמו כל הזמן. הם משתדלים לא להשתמש בפתוס של המסורת, ולכאורה לא שואבים ממסורת של תולדות האמנות אלא מקולנוע, מעולם של הדמיה, מעולם המוצרים. לכן הם נראים לקוחים מעולם עתידני, עם פחות הילה ומנייריזם. את הגישה הוא אימץ מעולם הפרסום, את השאיפה ליצור משהו קיצוני, שלא מתיימר לתאר איזו אמת פנימית כמו אמנות מסורתית, אלא ליצור כזאת בעצמו, היצירות שלו מורכבות מסתירות, חיבורים מורבידיים שמעוררים אי נחת, תחושה של זרות והזרה".
לואיזה מודרזון-ברלינג
לואיזה מודרזון-ברלינג (בגרמנית: Louise Modersohn-Breling; 3 במרץ 1883 – 17 בספטמבר 1950) הייתה זמרת וציירת גרמנייה.
ביוגרפיה
לואיזה מודרזון-ברלינג הייתה הבת השנייה מבין שש בנותיהם של הצייר מפישהרודה היינריך ברלינג (1849–1914) ורעייתו אמלי, מאייר (1856–1931). לואיזה ברלינג גדלה במינכן-שלייסהיים עד שמשפחתה עברה להנובר ולבסוף לפישרהודה בשנת 1892. בתחילה התאמנה כזמרת אופרה והופיעה בהאגן, הנובר וברלין משנת 1904 ואילך.
בשנת 1909 התחתנה עם הצייר אוטו מודרזון (1865–1943) בפישרהודה, שאשתו השנייה פאולה מודרזון-בקר נפטרה בשנת 1907. היא ויתרה על קריירת השירה שלה. הבנים אולריך (1913–1943) וכריסטיאן (1916–2009) נולדו מנישואיהם של לואיזה מודרזון-ברלינג ואוטו מודרזון.
לאחר שהייה של שנה בנסיעת לימודים בצרפת, התגוררה המשפחה שוב בפישרהודה משנת 1917. באותה תקופה פנתה לואיזה מודרזון-ברלינג לציור והחלה לצייר בני משפחה וחברים. היא התרשמה מאקספרסיוניסטים גרמנים כמו קרל שמידט-רוטלוף, שכתבה לו במכתב גלוי בשנת 1920 לאחר ביקורה בתערוכה שלו. היא פיתחה את סגנון הציור שלה בריאליזם אקספרסיבי. כאשר הואשמה כי החתימה את עבודותיה בדומה לחתימה של פאולה מודרזון-בקר במטרה ליהנות מתהילתה לאחר מותה, היא נקטה צעדים משפטיים נגד המלעיזים.
בני הזוג מודרזון יצאו למספר נסיעות לימוד. בשנת 1922, הם נסעו לורטהיים עם פרידריך אהלרס-הרמן ואלכסנדרה פובורינה, שם ציירה לואיזה מודרזון-ברלינג תמונות רחוב. בשנים שלאחר מכן הם נסעו לוירצבורג ושוב לורטהיים. בשנת 1925 הם נסעו להולנד. מאוחר יותר הם נסעו לעיתים קרובות לאלגאו ובשנת 1930 רכשו לבסוף בית חווה בגיילנברג. לואיזה מודרזון-ברלינג שהתה שם כל השנה וציירה תמונות של ההרים ותושביהם.
לואיזה מודרזון-ברלינג נפטרה בשנת 1950 מסיבוכים מאירוע מוחי.
מוזיאון אוטו מודרזון בפישרהודה מחזיק בחלק מיצירותיה, כמו גם שניים מתוך שלושת הדיוקנאות שאוטו מודרזון צייר אותה בין השנים 1913–1918.
יצירות נוספות שלה מוצגות במוזיאון גרפשאפטס ורטהיים.
סרגיי דורנקו
סרגיי ליאונידוביץ' דורנקו (ברוסית: Сергей Леонидович Доренко; 18 באוקטובר 1959 - 9 במאי 2019) היה עיתונאי ומנחה טלוויזיה ורדיו רוסי. עיקר פרסומו בא לו מתוכנית האירוח החדשותית השבועית, שהגיש בשנים 1999–2000 בערוץ הטלוויזיה ORT.
ביוגרפיה
דורנקו נולד בקרץ', חצי האי קרים, ברית המועצות. בשנת 1982 סיים את לימודיו באוניברסיטת הידידות העממית של רוסיה במוסקבה, ושימש כמתורגמן פורטוגזית-רוסית באנגולה. ביוני 1984 התגייס לצבא, אבל שוחרר בינואר 1985 בשל בעיות בריאות.
תוכנית האירוח שלו שפנתה למעמדות הבינוני והנמוך ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, נקראה "התוכנית של סרגיי דורנקו", והוא זכה לאחוזי צפייה נכבדים. ביולי 1997 הוא סייע לבוריס ברזובסקי לאחר עסקת הפרטת חברת החזקות התקשורת הממשלתית "סְבְּיַאזינְוֶוסט" שנמכרה לאוליגרך ולדימיר פוטנין, במה שהייתה לדעת ברזובסקי, עסקה מכורה מראש. דורנקו האשים בתוכנית הטלוויזיה שלו את פוטנין בכך שהחזיק לצורך העסקה שלדים בורסאיים, וכי בכוונתו להוציא את הכסף מחוץ לגבולות רוסיה.
באוגוסט 2000, התוכנית של דורנקו מתחה ביקורת על הטיפול הממשלתי בפיצוץ וטביעת הצוללת הרוסית קורסק. זמן קצר לאחר מכן, התוכנית בוטלה, ודורנקו טען כי הורדת התוכנית מלוח השידורים נבעה מלחץ של הקרמלין. מנגד, אמר מנהל רשת ORT שבה שודרה התוכנית, קונסטנטין ארנסט, כי בניגוד לטענותיו הממשלה לא הייתה מעורבת בשינוי, וכי הוא קיבל את ההחלטה לבטל את התוכנית משום שדורנקו סירב להפסיק לדון בתוכניותיה של הממשלה להלאים אחוז ניכר (49%) מהחזקותיו של איל התקשורת בוריס ברזובסקי, שדורנקו נחשב למקורבו, ברשת. בעקבות המחלוקת, הפך דורנקו למבקר קולני של שלטונו של ולדימיר פוטין ונאלץ לעזוב את עבודתו בטלוויזיה הרוסית.
נפטר במוסקבה ב-9 במאי 2019.
זוג ז'ורדן
באלגברה, זוג ז'ורדן הוא מבנה אלגברי המכליל את אלגברות ז'ורדן.
מערכות ז'ורדן משולשות
המקרה המיוחד \ V^+=V^- נקרא מערכת ז'ורדן משולשת. במערכת ז'ורדן משולשת מוגדרת אינוולוציה, כך שמערכת ז'ורדן משולשת היא, בסופו של דבר, זוג ז'ורדן עם אינוולוציה. עם זאת, יש גם זוגות ז'ורדן ללא אינוולוציה (שבהם ממדי שני הרכיבים שונים זה מזה).
כל אלגברת ז'ורדן J מגדירה מערכת ז'ורדן משולשת, עם הפעולה. מצד שני, בכל זוג ז'ורדן \ (V^+,V^-) ולכל איבר \ a באחד המרכיבים, הפעולה הופכת את המרכיב השני לאלגברת ז'ורדן.
אלגברות מדורגות
אם היא אלגברה (אסוציאטיבית) מדורגת, אז  הוא זוג ז'ורדן, ביחס לפעולה. אם R אלגברה (מדורגת) פשוטה לא טריוויאלית (היינו, אחד המרכיבים הקיצוניים אינו 0), אז גם \ V(R) זוג ז'ורדן פשוט.
בניה דומה קיימת עבור אלגברות לי מדורגות, שם אפשר להגדיר. זוגות ז'ורדן כאלה מאפשרים להכליל את הבניה של Tits-Kantor-Koecher, העומדת ביסודו של ריבוע הקסם של פרוידנטל. אם הוא זוג ז'ורדן, ו-H אלגברה של נגזרות של הזוג המכילה את כל הנגזרות הפנימיות, אז  היא אלגברת לי מדורגת, ויש התאמה מלאה בין אלגברות לי מדורגות שבהן המרכיב האמצעי פועל בנאמנות על סכום שני האחרים, לבין זוגות ז'ורדן עם אלגברת נגזרות כנ"ל. בניה זו, ודומות לה, הן שאיפשרו לחקור את אלגברות לי הפשוטות בכלים מתחום התורה של אלגברות ז'ורדן והכללותיהן.
Triple system
ג'ולי מאדאם דה סן לורן
ג'ולי (אלפונסין תרז ברנדין ג'ולי דה מונטגנט דה סן לורן, ברון דה פורטיסון; בצרפתית: Alphonsine Thérèse Bernadine Julie de Montgenêt de St. Laurent, Baronne de Fortisson 30 בספטמבר 1760 - 8 באוגוסט 1830) הייתה פלגשו של הנסיך אדוארד.
היא נולדה בסן לורן סור מר שבצרפת, כנראה בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-18. מולי גילן שערה כי ג'ולי בוגרת מהנסיך בשבע שנים. היא הייתה ממשפחה אריסטוקרטית מצרפת, אך, לא ממשפחת מלוכה. אישה מחוננת, שבין היתר ידעה לדבר ולכתוב אנגלית וצרפתית באופן מושלם.
פגישתה עם הנסיך
ג'ולי ואדוארד נפגשו כנראה לראשונה קצת לפני שאדוארד ברח אל משפחתו שבאנגליה, בסתיו 1789. הנחות אלו מבוססות על שני מכתבים שנכתבו בידי אדוארד, האחד, לאחיו, דוכס קלרנס, והשני, מכתב שכתב בשנת 1818, בו ציין כי הוא וג'ולי חיים ביחד במשך 27 שנים. עם זאת, הציון הראשון של שמה של ג'ולי במכתביו של אדוארד היה בשנת 1790, כשבקש ממנה לבוא אליו, לגילברט.
אזכור ראשון
במהלך שירותו הצבאי של הנסיך אדוארד, החל משנת 1785, היה הנסיך תחת פיקוחו הנוקשה של הברון ונגנהיים (Wangenheim). בשנת 1790 בז'נבה, בהיותו בן 23, התעייף הנסיך מהפיקוח המתמיד של הברון ומתפקידו הצבאי והחליט לחזור לאנגליה. אביו, המלך ג'ורג, נזעם לגלות שבנו חזר לאנגליה ללא אישורו והחליט לשלוח אותו אל הסלע המבודד שבגיברלטר. אדוארד הגיע לשם ב–30 בינואר 1790 מסאות'המפטון.
כשחלפה השנה הראשונה ב"סלע" שבגיברלטר, הנסיך נעשה חסר מנוחה ואומלל. הקצינים ציינו כי מצב בריאותו לא היה כפי שהיה. בינואר 1791, חל שינוי, הנסיך כתב לאחד מאחיו, דוכס קלרנס מכתב. במכתב מצוינת לראשונה ג'ולי :
גיברלטר
הנסיך אדוארד בילה שמונה עשר חודשים בגיברלטר, מלווה במהלך כל אותה תקופה במאדאם דה סן לורן. בחזרתו ללונדון, אדוארד קבל נזיפות על היותו שומר על ליידי צרפתייה תחת קורת הגג שלו. במהלך תקופה זו אדוארד התחנן שיעבירו אותו לכל מקום אחר באירופה, פרט לגיברלטר. ואכן ביוני 1791, הנסיך אדוארד יצא לדרך מגיברלטר לקוויבק עם הגדוד שלו, "פוילרס המלכותי השביעית". בעיתון הטיימס דווח : "יותר ממשרת פחות מנסיך; ליידי צרפתייה, האיש ששייך לעצמו, ושרת שווייצרי, שהרכיב את כל החליפה שלו. "
קוויבק
קוויבק הייתה משעממת עבור הנסיך לא פחות מגיברלטר. במכתב לאחיו מיום 8 ביולי 1792, כתב הנסיך אדוארד: לא רק זאת, בקוויבק התעוררו בעיות שהחלו כבר להופיע בגילברט, עם חיילי הגדוד שלו. חייליו מרדו בו עקב הטקטיקות הקשות אותם רכש בגרמניה. 1793, הוא לכד את מנהיגי המורדים כאשר גזר דינו של אחד מהם היה מוות. בפועל, אדוארד לא הוציא להורג את החייל, אך, הקושי עם חייליו והחורפים הקשים, גרמו לו לחפש משרה אחרת.
החברה בקוויבק
בקוויבק ובהמשך בהליפקס, ג'ולי נתקלה בבעיות מצד החברה הנשית. הן התנכרו לה. מולי גילן העירה כי:
הליפקס
באוקטובר 1793, הנסיך אדוארד הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל (אלוף). הוא וג'ולי, עזבו יחד באותו זמן את קוויבק. דרכם נפרדה כאשר הנסיך המשיך למלחמה בצרפתים בים הקריבי. ג'ולי בילתה בהליפקס תקופה, עד להפלגתה לאנגליה. שם היא נפגשה עם וונטוורת' (John Wentworth) שהתרשם ממנה:
כמו גם, המשיכה הביקורת כלפי הנסיך וגברתו, ג'ולי. בין המבקרים היה ג'ון קרוסקיל (John Crosskill), הרוזן של מוירה, אשר אסר על אשתו להשתתף בפעילויות בהן נוכחת המאדם והוא אף התפטר בשל כך מתפקידו, " הרוזן מוירה" בשנת 1796. מבקר נוסף היה נשיא בית המשפט העליון, מר סטריינג' (Sir Thomas Andrew Lumisden Strange), אשר סירב לארוחת ערב עם הנסיך, כל עוד המאדאם נוכחת.
הביתן של הנסיך, בדפורד
באותה תקופה, אדוארד השתכן ב"בית מדינה" של וונטוורת' יחד עם משפחתו. וונטוורת בנה את הקוטג' שלו כשישה קילומטרים מהליפקס בצד המערבי של אגן בדפורד שאותה כינה "תאו של לורנס הנזיר" (Friar Lawrence's Cell). עם עזיבתו של סר ג'ון, החל אדוארד לבנות את בית האחוזה המפואר, "הביתן של הנסיך" (Prince's Lodge), שהתפשט למרחבים. הדוכס וג'ולי שהו שם במשך השנים 1794–1800.
ביער האחוזה נבנה מקדש סיני עם מחרוזות ופעמוני נחושת אליו הוביל שביל מפותל ביער, בצורת השם ג'ולי, שביל ג'ולי. כמו גם, אדוארד תכנן נחל (Hemlock Ravine) טבעי שצורתו משתנה ללב, אגם ג'ולי ("Julie's pond") כסימן לאהבתו אליה.
ההודעה על הפרידה
בשנת 1816, הנסיך אדוארד וג'ולי השתכנו בבריסל. בשנת 1818, בעקבות מותה בטרם עת של נכדתו היחידה מנישואים של המלך ג'ורג' השלישי, הנסיכה שרלוט מוויילס נוצר משבר ירושה. ליורש העצר ולאחריו הצעיר של יורש העצר - הנסיך פרדריק, דוכס יורק לא היו ילדים, ובניו האחרים של המלך ג'ורג' היו אף הם לא נשואים. בעקבות המשבר, כל בניו של המלך ג'ורג', ובהם גם ויליאם הרביעי, דוכס קלרנס (לימים, המלך ויליאם הרביעי) מיהרו להתחתן על מנת להוליד יורש לכס המלוכה.
רוברט פולפורד (Robert Fulford) תיאר את קבלת המכתב בידי הנסיך וג'ולי. היה זה שבועות אחדים לאחר מותה של הנסיכה שרלוט כי אדוארד וג'ולי היו בארוחת הבוקר בבית שלהם בבריסל :
ימיה האחרונים
המסורת טוענת כי ג'ולי פרשה למנזר בבלגיה או צרפת. על פי מקנזי פורטר, ג'ולי הלכה לחיות עם משפחתה, דה מונטגנטס (Montgenêts), בסנט לורן-סור-מר על חופי נורמנדי. היא נישאה לנסיך פרוספרו קולונה.
הם נסעו ללואיזיאנה שם ללקולונה הייתה משפחה. משם המשיכו לקוויבק, שם נשארה בזמן שבעלה סדר עניינים משפחתיים ברוסיה. באחד מהטיולים, מת בעלה והיא המשיכה להתגורר בקוויבק. נאמר כי היא מתה שם בגיל 106, סביר להניח כי הדבר לא נכון. מולי גילן טענה שג'ולי נקברה בבית הקברות של פר לשז.
ג'ולייט תומפסון (ציירת)
ראשית חייה
תומפסון נולדה בוושינגטון הבירה, או בסמוך לה, ב-23 בספטמבר 1873. הוריה, ג'יימס ו. תומפסון וסלסטה, שלחו אותה לבית הספר לאמנות קורקורן. אביה נפטר כשהייתה בת 12 והשאיר מעט כסף למשפחה, אך תומפסון כבר הצליחה למכור ציורים. תומפסון הייתה חברה פעילה בקהילת האמנים בוושינגטון הבירה וציירת מרכזית במופע השנתי של מועדון קוסמוס משנת 1897.
האמונה הבהאית
לאחר שנחשפה לאמונה הבהאית בוושינגטון הבירה סמוך לשנת 1898, נסעה לפריז בהזמנת אמה של לורה קליפורד ברני. מאוחר יותר בשנת 1901 בפריז היא פגשה את תומאס ברייקוול - הבריטי הראשון שעבר לדת הבהאית. כמו כן פגשה שם את צ'ארלס מייסון רמי, מראשי הדת הבהאית ומפיציה, שפגש לראשונה את תומפסון כשקיבלה שיעורים בנושא הדת הבהאית.
בין שיחות רבות שנשא עבד אל-בהא בארצות הברית הוא נשא אחת בביתה ב-15 בנובמבר 1912 בניו יורק. בפגישה זו הוא תיאר תכונות ייחודיות של הדת.
דיוקן עבד אל-בהאא
במסעו הראשון של עבד אל-בהאא במערב בסתיו 1911 היא פגשה אותו בצרפת. במהלך הנסיעה השנייה הוא הגיע לניו יורק - שם היה במשך מספר ימים וישב מולה לציור דיוקן בגודל טבעי. על הדיוקן אמר עבד אל-בהאא "אני רוצה שתציירי אותי עבור אלוהים." המקור של הדיוקן בגודל טבעי אבד, אך ישנם צילומים שלו. רפרודוקציה של הציור הוצגה בקונגרס העולמי השני של הבהאיים, ואחת מהן ממוקמת במושב בית הצדק האוניברסלי בחיפה, ממש מחוץ לחדר הישיבות.
עלייה לרגל
במהלך חייה עלתה ג'ולייט לרגל לאתרי הבהאיים בארץ ישראל - חיפה ועכו. הראשון היה ביולי, 1909 כשהחלה לכתוב את יומנה שיצא לאור בסופו של דבר. עבודתה מהווה מקור מרכזי בתיאור מסעותיו של עבד אל-בהאא למערב כשהיה באירופה בשנת 1911 וכן כמה ממסעותיו בארצות הברית בשנת 1912. העלייה לרגל השנייה של תומפסון הייתה בשנת 1926.
יצירה
התערוכה הראשונה של תומפסון כציירת פורטרטים הייתה בגלריות של קנודלר. תומפסון עבדה כציירת דיוקנאות במשך שנים בוושינגטון ומאוחר יותר בניו יורק אם כי היו לה התנסויות באמנויות אחרות.
היא גם תרמה את אמנותה לצדקה: טיפול רפואי חינם לנזקקים, זכות בחירה לנשים, פרויקט להוצאת ילדים מהרחובות, ותמיכה בנשים וילדים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
מוות
ג'ולייט תומפסון מתה ב-4 בדצמבר 1956 בביתה בניו רושל, ניו יורק. טקס הזיכרון נערך עבורה בבית הפולחן הבהאי בווילט.
אדן קנטו
אדן קנטו (באנגלית: Adan Canto; נולד ב-5 בדצמבר 1981) הוא שחקן ובמאי קולנוע מקסיקני-אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כסאן-ספוט בסרט גיבורי העל "אקס-מן: העתיד שהיה". בטלוויזיה, הוא ידוע בתור פול טורס בסדרה "המעקב", ובזכות תפקידו כאהרון שור בדרמה הפוליטית "השורד המיועד".
ביוגרפיה
אדן קנטו נולד באקוניה, קואווילה שבמקסיקו לחוסה לואיס נארוואס, רופא שיניים ומרלין קנטו-נארוואס, עקרת בית וזמרת. קנטו, שנולד וגדל במקסיקו, עבר את הגבול מדי יום בילדותו על מנת ללמוד בבית ספר אמריקאי קתולי בדל ריו, טקסס. בילדותו, נהג לרכב על סוסים בחווה של סבו באקונה, שם אביו היה צ'ארו. בעידודו של אמו, קנטו החל להופיע על הבמה כזמר בגיל 7. הוא הופיע עם סגנון מוזיקה מקסיקנית כגון בולרוס ומריאצ'י והמשיך לעשות כך עד שנות העשרה שלו.
קנטו עזב את הבית בגיל 16 כדי להמשיך בקריירה כמוזיקאי. הייתה לו הצלחה כזמר וכפזמונאי בסן אנטוניו אחרי ששיתף פעולה עם סטודיו M. הוא עבד חמש שנים כמוזיקאי במקסיקו סיטי שם הופיע כזמר ראשי של להקת הג'אז "דל קנטו". קנטו כתב והפיק מספר שירים לקולנוע וטלוויזיה במקסיקו. קנטו החל לשחק במספר פרסומות במקסיקו סיטי ובמהרה לוהק בסדרת טלוויזיה בשם "אסטדו דה גרסיה". קנטו פנה בסופו של דבר למשחקי הבמה ולא למוזיקה לאחר שעיבד את הסרט "הכל אודות אמא" של פדרו אלמודובר.
קריירה
בשנת 2013 ערך קנטו את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה האמריקאית, כששיחק את תפקידו של פול טורס בסדרת הדרמה של FOX "המעקב". הוא שיחק בעונה הראשונה של הסדרה. מאוחר יותר, לוהק לשחק את סאן-ספוט, בסרט גיבורי העל "אקס-מן: העתיד שהיה". בנוסף, בשנת 2014, קנטו היה חבר צוות צוות קבוע בסדרת הקומדיה של "Mixology" ברשת ABC. בשנת 2015 לוהק קאנטו לתפקיד של איי.ג'יי מננדז בסדרה "זהב שחור". מאוחר יותר הוא קיבל תפקיד חוזר בסדרת הדרמה של פוקס, "הזדמנות שנייה". בשנת 2016 לוהק קנטו לסדרת הדרמה הפוליטית של ABC, "השורד המיועד", כששיחק חבר סגל בבית הלבן כאהרון שור. בסדרה שיתף פעולה עם קיפר סאת'רלנד, נטשה מקאלהון ומגי קיו. התוכנית חודשה על ידי נטפליקס לעונה שלישית שיצאה ב-7 ביוני 2019.
קנטו הקים את חברת ההפקות שלו, "Canto House Pictures" בשנת 2013, וביים את סרטו הקצר הראשון "Before Tomorrow" בשנת 2014. הסרט הקצר השני של קנטו "The Shot" בכיכובו של תיאו רוסי, דרמה תקופתית המתחוללת בשנת 1844 בטקסס, זכה במספר פרסי פסטיבל לסרט הקצר הנרטיבי הטוב ביותר בשנת 2020.
חיים אישיים
קנטו פגש את הפסלת והציירת סטפני לינדקוויסט בשנת 2012 בזמן צילומים לסדרה "המעקב" בברוקלין. השניים שיתפו פעולה בסרט הקצר "Before Tomorrow"בשנת 2014.
השניים נישאו ביוני 2017. נולד להם ילדם הראשון, רומן אלדר קנטו ב-13 באפריל 2020.
החיים הזוהרים
החיים הזוהרים (באנגלית: Life That Glows) היא סדרת-טבע תיעודית בת פרק אחד באורך 60 דקות, שהופקה על ידי ה-BBC. הסדרה שודרה בבריטניה ב-9 במאי 2016 בערוץ BBC Two בקריינות של דייוויד אטנבורו. הסדרה מציגה את החיים הזוהרים לאורך כדור הארץ, לרוב בשעות הלילה או בין הערביים וחיות במצולות הים.
הסדרה
הסדרה מראה את מגוון יצורים היכולים להשתמש בנהורנות ביולוגית. נראים גחליליות המושכות בני זוג באמצעות אורות שהם פולטות מבטנם, פטריות זוהרות בירוק בג'ונגל, חיידק ימי מהמין Vibrio harveyi האחראי על אפקט ים החלב, דגים פנסיים מסוג Photoblepharon המתקשרים באמצעות "פנסים ביולוגים", רב-רגליים מהסוג Motyxia המפיק זוהר כאזהרה לטורפים, שלשולים זוהרים, זריחה ימית בטסמניה של אצות דינופלגלטה (Dinoflagellate), דולפינים השוחים במים מוארים במפרץ קליפורניה, נחשוני ים וצדפונאים משתמשים בנהורנות כדי להתגונן מטורפים וכן למשוך בני זוג וארכנוקמפה מפתה טרף עם זוהר במערות ניו זילנד כמו חיפושית ראש-פנס מהסראדו, יצורי מעמקים זוהרים כמו דיונון ערפדי, רב-זיפית מסוג Tomopteris, מדוזת Atolla, מסרקן ביראו, מלתען ושאר לועיתיים, פירוסומה ותולעת מסוג Flota, הדג מקרופינה מיקרוסטומה ודיונון פוזל שעיניהם מותאמות למציאת טרף המפיק נהורנות ביולוגית ולבסוף לחופי יפן אירוע השרצה גדול של דיונון גחלילית.
קרחוני מאת' (קליפורניה)
קרחוני מאת' (באנגלית: Matthes Glaciers) הם קבוצת קרחונים המוקמים ממזרח לקו פרשת המים בהרי סיירה נבדה, במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
גאוגרפיה
הקבוצה כוללת 10 קרחונים קטנים בגובה של 3,738 מטרים מעל פני הים..
הקרחונים מצויים 3.5 קילומטרים ממזרח לכיפת פביליון..
אורכה של קבוצת הקרחונים כ־160 מטרים.
מקור השם
שמם של הקרחונים ניתן להם רשמית על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1972..
הקרחונים נקראים על שמו של פרנסואה אי. מאת' (Francois E Matthes), גאולוג שחקר את הקרחונים בהרי סיירה נבדה מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
קורט זינגר
קורט זינגר (1885–1944) היה מוזיקאי ונוירולוג יהודי-גרמני. מנהל האופרה בברלין מ-1932 עד לפיטוריו עם עליית הנאצים לשלטון, ואחד ממקימי האגודה היהודית לתרבות. זינגר נרצח בשואה בשֿנת 1944 בגטו טרזינשטט.
ביוגרפיה
קורט זינגר נולד ב-11 באוקטובר 1885 בקושצ'ינה בגבול פולין גרמניה, זינגר היה בן של רב. לאחר שהוא סיים תיכון הוא למד פסיכולוגיה, רפואה ומוזיקולוגיה. בשנת 1908 זינגר קיבל את הדוקטורט ברפואה, ומיד לאחר מכן הוא החל לעבוד באוניברסיטת ברלין. בתחילת 1910 הוא התחיל לכתוב מוזיקה ובשנת 1913 הקים את תיאטרון ברלין והיה מנהל התיאטרון עד משבר הסוציאליזם בשנת 1923. באותה שנה מונה זינגר לפרופסור באקדמיה הארצית למוזיקה (בגרמנית: Staatliche Akademische Hochschule für Musik). משנת 1923 עד שנת 1932 זינגר היה יושב ראש ונוירולוג של הייעוץ הרפואי באקדמיה.
באוקטובר 1938 זינגר טס לארצות הברית, יחד עם כסף מארגונים יהודיים, כדי לעזור ולהוציא יהודים מגרמניה, בעיקר את אנשי ארגון הקולטורבונד, במכתב שכתב זינגר לפני שעזב, חמש שנים בדיוק לאחר ההצגה הראשונה שלהם, נכתבה תוכנית העזיבה שלו לאמריקה, ותכנונו להגר עם קבוצתו.
בזמן ביקורו הוא הרצה בהרווארד, וקיבל הצעות עבודה שונות באוניברסיטאות כגון אוניברסיטת ייל, ואוניברסיטת ניו סקול, למרות בקשת משפחתו של זינגר הוא החליט לחזור לגרמניה, בכוונה לא לנטוש את הקבוצה. חבר הקבוצה שכבר היגר לאמריקה סיפר שיום אחרי ליל הבדולח בא לבקר אותו בחדרו וראה שחפציו ארוזים לנסיעה.
מותו
באפריל 1943 הוא עלה על אחת הרכבות האחרונות ממחנה המעצר וסטרבורק המגיעות לטרזינשטט. בשנת 1944, חלה במחלת ריאות, וב-30 בינואר הוא נפטר בגיל 58.
קרנגבלאך
קרנגבלאך (בבווארית: Krenglbach) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
הולכת הדם
הולכת הדם אל המזבח היא אחת משלבי הקרבת קרבנות. אחרי שהכוהן שחט את הקרבן וקיבל את דמו בכלי שרת, יש להוליכו אל המזבח, שם מתבצעת זריקת הדם על המזבח.
פרטי הדין
ההולכה נחשבת אחד מהשלבים החשובים בהקרבת הקרבן, ולכן אם אדם חישב בה מחשבה לא ראויה, כגון שחשב מחשבת פיגול - לזרוק מדם הקרבן, להקטיר את החלקים המיועדים להקרבה או לאכול מבשרו לאחר הזמן המיועד לכך - הקרבן נפסל. רבי שמעון חלוק על הדברים, וסבור שמכיוון שהולכה היא עבודה שאפשר לבטלה, שהרי אם הקורבן נשחט על גבי המזבח, אין צריך להוליכו למזבח, לכן אין פעולת הולכת הקרבן נחשבת לפעולה חיונית בשלבי ההקרבה, ואין מחשבה בה פוסלת.
הולכה בקרבן פסח
בקרבן פסח, נעשתה ההולכה בתהליך מיוחד, המתואר במשנה: הכהנים היו עומדים בשורות, והעבירו את מזרקי הדם מיד ליד, עד שהגיעו אל הכהן הקרוב למזבח, וזה שפך את הדם על המזבח, במקום שהיה למזבח יסוד (בליטה מוגבהת שהייתה מסביב למזבח, בצד הצפוני ובצד המערבי שלו). במקביל להולכת הדם, החזירו הכהנים את מזרקי הדם הריקים לתחילת השורה. בחלק מהשורות השתמשו במזרקי זהב, ובחלקן במזרקי כסף, תוך הקפדה על אחידות בסוג המזרקים שבכל שורה. הסיבה לכך היא, על פי הכלל "ברוב עם הדרת מלך", כלומר כבודו של מלך - אלוהים, היא שעבודותיו נעשות על ידי רבים.
ספר החיים
ספר החיים (בלטינית: Liber Vitae או Liber memorialis או Liber Viventium) הוא סוג של ספר אורחים שהיה נהוג במנזרי וכנסיות ימי הביניים. מקור הביטוי בחזון יוחנן, למשל: ובהמשך וכן ב, :
הולכת הדם
סוגי ההולכות
יש שני מיני הולכות, הולכה של חטאת העוף, והולכה של שאר הקורבנות.
ספר החיים
ספר זה היו מניחים על המזבח של הכנסייה מתוך אמונה שביום הדין יקרא אלוהים את הכתוב בספר ועל פי הכתוב בו ישפוט את האדם האם היה רשע ולכן עליו להשלח לגיהנום או שעשה הטוב בעיני האלוהים ולכן דינו נחלה בגן עדן.
בספר היו נרשמות כל המנחות שהוענקו למנזר בצירוף שם המעניק. גם מנחות צנועות מעניים (עוף או יונה, כיכר לחם, מפית להנחה על המזבח) וגם מנחות יקרות ערך מעשירים, אצילים ומלכים (נחלות, יערות, פסלים, ציורים, פרוכות ושטיחי קיר). היו מקומות שנהגו לרשום גם את שמות המבקרים ועולי הרגל מתוך אמונה שצליינות למקום קדוש כמוה כעשיית מעשה טוב.
הולכת הדם
סוגי ההולכות
ההלכה הרגילה בקרבן רגיל, בו נדרשת הולכת הדם ברגל מהמזרק לזורק. בהולכה זו נחלקו רבי שמעון וחכמים האם הוא פסול אם נעשה שלא לשמה, לפי רבי שמעון ההולכה אינה פסולה אם נעשית שלא לשמה, מכיוון שהיא "עבודה שאפשר לבטלה", כלומר ניתן לגרום לכך שלא יצטרכו לעבודה זו, על ידי שחיטת בעל החיים סמוך למזבח.
ספר החיים
ספרי חיים מפורסמים התנהלו בין היתר במנזר סנט גאלן, במנזר קלוני ובכל מנזרי מסדר קלוני.
הולכת הדם
סוגי ההולכות
לעומת זאת, הרי שבחטאת העוף ההולכה היא בנענוע צוואר העוף לכיוון המזבח, דבר הגורם לדם להזרק על המזבח, הפעולה מהרגע בו הוליך את צוואר העוף למזבח עד שהדם יצא ממנו לכיוון המזבח, נחשבת להולכה, המכונה בגמרא "הולכה זוטרתי" - הולכה קטנה, ומכיוון שלא ניתן לבטלה, מודה גם רבי שמעון שאם נעשית עבודה זו שלא לשמה, פסול הקורבן.
ספר החיים
רשימות בעלות אופי דומה התנהלו במנזרים, בהם רשמו את שמות כל הנזירים שפעלו במנזר (ונפטרו) על מנת לזכור אותם ואת פועלם.
הולכת הדם
הולכה בזר
חכמי הגמרא פיקפקו מהו הדין, אם ההולכה נעשית על ידי זר. רב חסדא, פוסק שההולכה כשרה, ומביא ראיה לדבריו מפסוק מפורש: ומכאן, שהכהנים זרקו "מידם" - של הזרים. רב ששת הפריך את דבריו של רב חסדא מברייתא מפורשת שאם ההולכה נעשית על ידי זר או אונן או שיכור או בעל מום היא פסולה, ואת הפסוק הוא מפרש בצורה אחרת.
ספר החיים
רשימות אלו והדומות להן נקראו Rotuli Mortuorum, Obit Lists או Necrologies (לא במובן מודעת אבל אלא במובן obituaires בצרפתית).
הולכת הדם
הולכה בזר
רבה ורב יוסף תולים שאלה זו, באותה מחלוקת של רבי שמעון, ולכן לפי רבי שמעון שאי כוונה אינה פוסלת בהולכה מכיוון שהיא עבודה שניתן לבטלה, סובר גם כאן שכל בעיה אחרת בהולכה אינה מעכבת את הכפרה.
רבי זירא פוסק שההולכה פסול בה בזר אפילו לפי רבי שמעון, כך גם פסק עולא בשם רבי אלעזר.
בוריס ג'ורדן
בוריס ג'ורדן (ברוסית: Борис Алексеевич Йордан; נולד ב-2 ביוני 1966) הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא רוסי.
ביוגרפיה
ג'ורדן, אמריקאי ממוצא רוסי, סייע לממשלת רוסיה בעת המעבר של רוסיה לקפיטליזם בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. הוא סייע בהשקת שוק ההון הרוסי ובהפרטת נכסי המדינה.
בין השנים 1992–1995, היה בוריס ג'ורדן מנכ"ל השלוחה במוסקבה של בנק ההשקעות האמריקאי CS פירסט בוסטון, ובשל מעורבותו העמוקה בכינון השוק הרוסי, הפך הבנק בתקופת כהונתו לבנק ההשקעות המוביל ברוסיה, שעסק בהפרטה, מימון חברות ומסחר בניירות ערך.