cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליזבת, נסיכת בוואריה
ילדותה ונעוריה
אליזבת נולדה ב-24 בדצמבר 1837 במינכן למקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה וללודוביקה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ושל קרולינה מבאדן. משחר ילדותה כונתה בשם "סיסי". אחות אמה של סיסי, הארכי-דוכסית סופי, נישאה לפרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, ארכידוכס מבית הבסבורג, והייתה אמו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה. אמה של סיסי ודודתה סופי יעדו את אחותה הגדולה הלנה ככלה לקיסר, אך משנפגשו המשפחות בחר הקיסר באליזבת להיות לו לאשה והם נישאו בשנת 1854 בווינה.
נישואיה לקיסר
מתחילתם נקלעו חיי הנישואין לקשיים כשסיסי התקשתה להסכים לכללי החצר הנוקשים והתכתיבים הרבים שלפיהם היה עליה להתנהל. היא השתדלה להמעיט באירועי חצר ובילתה את רוב זמנה כפי שנהגה לפני נישואיה, ברכיבה על סוסים. על קשייה אלה נוספה אימו של הקיסר, הארכי-דוכסית סופי. למרות שהייתה דודתה של סיסי, היא לא ראתה בנערה הצעירה כלה מתאימה לבנה, והרבתה לדבר בגנותה.
לסיסי ולקיסר נולדו בתחילה שתי בנות, סופיה וגיזלה. הארכי-דוכסית סופי, שהייתה דמות דומיננטית בארמון ולמעשה המושלת שמאחורי הקלעים, לקחה לידיה את חינוכן של הבנות. היא אף העניקה להן את שמותיהן, כשהיא קוראת לבת הבכורה על שמה. לסיסי לא הותר לטפל בהן והן נמסרו להשגחתן של מטפלות ומחנכות שבהן בחרה הארכי-דוכסית סופי. לאחר שסיסי התעקשה שהבנות יתלוו אליה באחת מנסיעותיה עם הקיסר, והתינוקת סופי בת השנתיים מתה ממחלה, האשימה אותה אימו של הקיסר במות הילדה וניתקה ממנה עוד יותר את גיזלה, הבת השנייה. בשנת 1858 נולד הבן רודולף, והקיסר זכה ביורש עצר.
בקסמה הרב ובחן שלה הפכה סיסי לאהובת האצולה האוסטרית, אך בחיי הנישואין שלה לא חל שיפור. היא החלה להסתגר יותר ויותר, והפנתה את רוב מרצה לעיסוקים בנפרד מבעלה. את הבקרים החלה בסידור שערה, מטלה שארכה כמה שעות, ובזמן זה היא למדה שבע שפות, בין היתר יוונית עתיקה ומודרנית, והונגרית, וכן קראה וכתבה שירה. את רוב זמנה הקדישה לתרגילי התעמלות מפרכים על מנת לשמור על נעוריה וגזרתה. עד כדי כך הייתה מחויבת לקיום שגרת התרגילים עד שנהגה לקחת עימה את מכשירי ההתעמלות בנסיעותיה באוסטריה ובאירופה כולה. כשאלה לא הספיקו, היא גזרה על עצמה צומות ואכלה רק מאכלים מסוימים, לרוב נוזליים. בשל הרגלים אלה מקובל לייחס לה היום הפרעת אכילה, אולם בזמנו מנהגיה אלה לא התפרסמו ברבים וכלפי חוץ זכתה סיסי בהערצה ונחשבה לאשת המלוכה היפה בעולם.
מעורבותה בפוליטיקה
סיסי מצאה עניין בהונגריה, שנשלטה אז בידי אוסטריה. היא התנגדה לצעדי דיכוי שננקטו נגד מרד ההונגרים, ותמכה בנסיונותיהם להשגת ממשל עצמי. ביומניה כתבה בגנות המונרכיה, שבה ראתה שיטה שאבד עליה הכלח. עם זאת, היא ידעה שאמונותיה אלה לא יתקבלו היטב באוסטריה, מולדתה, ולכן צוותה שיומניה יתפרסמו בשווייץ, טריטוריה חיצונית לאוסטריה, וגם זאת רק שישים שנה לאחר מותה. הודות למאמציה נחתם הסדר הפשרה האוסטרו-הונגרית, אשר הוביל לייסוד הקיסרות האוסטרו-הונגרית המשותפת, ובשנת 1867 הוכתרו הקיסר ואשתו כמלכי הונגריה בכנסיית מתיאש שבבודפשט. בהונגריה זכתה סיסי באהבת ההמונים ובהערצתם יותר מבמולדתה, שם היה הקיסר הדמות הנערצת. הקיסר נטר לה טינה על שהתערבה בפוליטיקה, ואסר עליה להתערב בענייני הממשל לאחר מכן.
בשלב זה היה מעמדה של סיסי בחצר המלוכה איתן. היא העמידה יורש לקיסר, והצליחה במאמציה להביא לאיחוד בין הונגריה לאוסטריה. בשנת 1868 נולדה ביתה הרביעית, הנסיכה מריה ואלריה, אשר אותה כבר הורשתה לגדל בעצמה. אף על פי שהקיסר אהב אותה מאוד, ואף כתב לה מכתבי אהבה בנסיעותיה והשתדל למתן את היחס של אימו כלפיה, הלכו נישואיהם מדחי אל דחי.
התאבדות בנה
סיסי ראתה בבנה היחיד, נסיך הכתר רודולף, את בן דמותה, ולמרות שלא הורשתה לגדל אותו כרצונה בכל זאת הרגישה קרובה אליו. לאחר שנכפו על בנה נישואים שבהם לא רצה עם סטפני, נסיכת בלגיה, הוא חי בנפרד מאשתו, ולבסוף התאבד יחד עם פילגשו, הברונית מרי וטסרה. פרשת מות בנה זעזעה את סיסי.
גם קודם חייתה בנפרד מבעלה, לרוב מחוץ לאוסטריה, במקומות שונים באירופה, באיי מדיירה, ובוונציה. כעת הקימה לעצמה ארמון באי קורפו (קירקרה), וקראה לו "אכיליון", על שם סיפורו של אכילס, שבו זיהתה דמיון לבנה. הקיסר שמר על קשר מכתבים עמה, אך היא שבה לווינה רק לעיתים רחוקות. מראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 נהייתה יותר רצינית ועצובה, והקדישה את עצמה למעשי צדקה וחסד. היא הסתגרה עוד יותר, העניקה את תכשיטיה לבנותיה ולנכדותיה, לבשה שחורים ורכשה גם תכשיטים שחורים (מאבני ג'ט, פחם מאובן). על מנת להימנע ממבטים שננעצו בה, הסתתרה מאחורי מניפה שנשאה עימה תמיד. יותר ויותר מזמנה בילתה בים, על סיפון הספינה מיראמר (Miramar), מה שאיפשר לה להימנע מחיי החצר, מאירועים רשמיים ומאירוח מבקרים. היא שטה באוקיינוס האטלנטי, בים התיכון, ובייחוד סביב חופי יוון.
ההתנקשות
בגיל 60, נסעה לבקר את הברונית רוטשילד ומשם נסעה לז'נבה. בעת ששהתה סיסי במלון בז'נבה בשם בדוי וללא פמליה נרחבת, יצאה ב-10 בספטמבר 1898 מן המלון, שם נקרה על דרכה אנרכיסט איטלקי בשם לואיג'י לוקני. בכוונת המתנקש היה לרצוח בן אצולה צרפתי, על מנת להסב את תשומת לב ההמונים למצבם הפוליטי, אך משזה לא הגיע למקום כמתוכנן, בחר המתנקש בסיסי, בהיותה בת אצולה אף היא. כשנקרתה לדרכו, דקר אותה לואיג'י בפצירה, ופצע אותה קשות.
סיסי לא הייתה ערה לחומרת פציעתה ומתה כעבור שעה. מות הקיסרית, ברצח שתוכנן עבור אדם אחר, עורר זעזוע באוסטריה, והפופולריות של הקיסר כאלמן המבכה את מות אשתו האהובה נסקה. ההלוויה שנערכה לסיסי בווינה הייתה אירוע המוני. סיסי נקברה בכנסייה בקריפטה הקיסרית, אחוזת הקבר של בני הבסבורג בווינה.
משפחתה
מנישואיה לפרנץ יוזף, קיסר אוסטריה נולדו ארבעה ילדים:
המיתוס
במחצית הראשונה של המאה העשרים הפך זכרה של סיסי למיתוס, שניתן להשוותו לזכרה של הנסיכה דיאנה כמאה שנים לאחר מכן. דמות זוהרת של נסיכה עצמאית שחייתה את חייה כחפצה, התרחקה מחיי ארמון המלוכה וסיימה את חייה בצורה טרגית.
בשנות החמישים של המאה העשרים הופיע רומן רב מכר על חייה בשם "סיסי" מאת אליזבת בירנה, שתורגם לעברית ויצא לאור בשנת 1958 ומספר פעמים נוספות.
באמצע שנות החמישים הוסרטה באוסטריה טרילוגיה על חייה של סיסי בכיכובה של רומי שניידר, שבוימה על ידי הקולנוען האוסטרי ארנסט מרישקה והופקה על ידי אולפני ארמה בווינה. הסדרה זכתה להצלחה רבה. שלושת הסרטים הם:
סרטים אלה שופצו בגרסה צבעונית, והם מוצגים תכופות בטלוויזיה בארצות דוברות גרמנית.
בין השנים 1998-1997 הופקה סדרת האנימציה "סיסי הנסיכה" (בצרפתית, Princesse Sissi) אשר מבוססת על קורות חיה של הנסיכה. בישראל, שודרה הסדרה לראשונה ב-2001-2000, בערוץ הילדים ובהמשך גם בערוץ ג'טיקס.
במהלך שנת 2004, ולרגל יום השנה ה-150 לחתונתם של אליזבת ופרנץ יוזף, נפתח בעיר וינה מוזיאון המנציח את תולדותיה של הנסיכה ומנסה להציג לקהל הצגה מאוזנת של דמותה, על המורכבות שבה.
בשנת 2015 יצאה סדרת אנימציה איטלקית המבוססת על קורותיה בשם "סיסי הקיסרית הצעירה". בסדרה עצמה יש לה צמיד קסם שעמו היא מתקשרת עם בעלי החיים.
בספטמבר 2022 שודרה לראשונה המיני-סדרה "הקיסרית", מבית היוצר של נטפליקס בשפה הגרמנית. את הנסיכה מגלמת דברים לינגנאו ואת בעלה הקיסר פרנץ יוזף מגלם פיליפ פרואסאן.
מורשתה
שיריה התפרסמו לבקשתה רק לאחר מותה, וחלק מההכנסות מהם מועבר לצדקה. כיום, על פי החלטת קרן העיזבון, חלק זה מועבר לנציבות האו"ם לפליטים.
בארמון הופבורג שבווינה ישנו מוזיאון לזכרה הנקרא "מוזיאון סיסי".
כריסטיאנספלד
כריסטיאנספלד (בדנית: Christiansfeld) היא עיירה בת 3,008 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2021) במועצה האזורית, אשר בדרום יוטלנד במחוז סודדנמרק שבדנמרק. העיירה נוסדה בשנת 1773 על ידי, ונקראה על שמו של המלך הדני כריסטיאן השביעי. מאז יולי 2015 העיירה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, מה שמדגיש את מעמדה כדוגמה השמורה ביותר לתכנון הערים והארכיטקטורה של הכנסייה המוראבית.
היסטוריה
ייסוד העיירה כריסטיאנספלד קשור לכנסייה המוראבית. המלך הדני כריסטיאן השביעי ביקר ב בהולנד בשנת 1768, שם פגש בעלי מלאכה וסוחרים מהכנסייה המוראבית, שהיו ידועים בחריצותם. המגעים בין מייסד התנועה של הכנסייה המוראבית, הרוזן, לבין החצר המלכות הדנית התחילו מוקדם יותר. כי ציצנדורף, שהיה קרוב משפחה של המלכה סופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך, הגיע לקופנהגן בשנת 1731 לרגל הכתרת סבו של כריסטיאן השביעי, כריסטיאן השישי (בעלה של סופיה מגדלנה). כריסטיאן וגם יועץ הסתרים שלו, יוהאן פרידריך שטרואנזה, שליווה אותו במסע זה כרופאו האישי, ומי שמשנת 1770 ואילך ניהל במידה רבה את ענייני המדינה באופן עצמאי, לא היו חסידי הפייטיזם (התנועה הדתית בבסיס הכנסייה המוראבית). אף על פי כן, בשנת 1771 התיר המלך לחסידי הכנסייה המוראבית להקים יישוב בשטח טיירסטרופ (Tyrstrup). זה היה אחד הצווים האחרונים ששטרואנזה חתם לפני מעצרו בתחילת 1772, ואחד הבודדים שעדיין יושמו לאחר הפלתו.
טירסטרופ השתייכה לדוכסות שלזוויג. כריסטיאן השביעי, שהיה גם דוכס שלזוויג, לא רצה שהמוראבים יתיישבו בשטח דנמרק גופא כדי למנוע סכסוכים עם האוונגליסטית הלותרנית. העיירה נוסדה ב-1 באפריל 1773. ביום זה הונחה אבן הפינה של הבית הראשון בלינדגאדה 17. המתיישבים החדשים מהאזור דובר הגרמנית כינו את המושבה החדשה שלהם "כריסטיאנספלד" (שדה כריסטיאן בגרמנית) מתוך הכרת תודה למלך - באותה תקופה גרמנית הייתה שפת חצר המלכות לצד הצרפתית. השם הרגיל היה צריך להיות "כריסטיאנסמרק" (Christiansmark). מרק בדנית פירושו שדה והיה שם מקומי נפוץ בממלכת דנמרק ההיסטורית ובצפון שלזוויג.
מרבית כריסטיאנספלד נבנתה בשנים 1773–1800, בעקבות תוכנית עירונית קפדנית ששאבה השראה מהיישובים המוראביים המוקדמים יותר, הרנהאג וגנדאו. כדי לעודד בנייה, הבטיח המלך כריסטיאן השביעי פטור ממס של עשר שנים לעיירה ושילם 10% מעלות הבנייה של בתים חדשים. ב-1779 הגיעה אוכלוסיית העיירה ל-279, וב-1782 היו בה כ-400 תושבים.
כריסטיאנספלד קיבלה מעמד אדמיניסטרטיבי ייחודי. המקום לא היה שייך לעיריית טירסטרופ שמסביב. במקום זאת, הממשל היה באחריות הכנסייה המוראבית עצמה. עם זאת, האוכלוסייה הייתה כפופה למחוז השיפוט של טירסטרופ. גם אזרחי כריסטיאנספלד זכו לזכויות רבות, כמו פטור ממכס. הם בנו את בתיהם על רשת רחובות בארוקית מלבנית, עם שדרת עצי טיליה כציר הראשי. נבנה בית לאחים ואחיות, בו חיו עד נישואיהם חברי הכנסייה המוראבית הרווקים, מופרדים לפי מגדר, בית אלמנות, כנסייה (שנחנכה בשנת 1777), בית ספר לבנות ולבנים, בית המרקחת, תחנת כיבוי אש ובית הכומר.
כמו כל הכנסיות שלהם, הכנסייה המוראבית בכריסטיאנספלד פשוטה להפליא. החדר לבן לגמרי, כמעט ולא מכיל קישוטים והוא מואר רק בנרות עד היום. זהו חלל הכנסייה הבלתי נתמך בעמודים הגדול ביותר בדנמרק. הארכיטקטורה של כריסטיאנספלד משקפת את אורח החיים הפשוט של הכנסייה המוראבית. בבית הקברות קבורים אנשים בנפרד לפי מגדר, כל הקברים פונים מזרחה. המצבות השתמרו במשך מאות שנים. הם חסרי עיטור ואחידים, כביטוי לשוויון של כל האנשים במותם.
אף על פי שלא הייתה לכריסטיאנספלד אדמה משלה, העיירה התפתחה במהירות בשל זכויות המסחר שלה וחוותה פריחה כלכלית, למורת רוחם של הסוחרים בהדרסלבן (Hadersleben) הסמוכה. זו הייתה אחת מעיירות רבות בשלזוויג שהוגדרה רשמית כעיר שוק קטנה (flække). מפעל הטבק של שפילוורג (Spielwerg) היה ידוע במיוחד. בנוסף נתפרו כפפות בכריסטיאנספלד, יוצרו נרות, יוצרו סבון והוכן אוכל. עודף ההכנסה שימש את הקהילה לתמוך במיסיון של הכנסייה המוראבית בקרב העבדים באיי הודו המערבית הדנים, באיים הקריביים, ובקרב האינואיטים במושבה גרינלנד. עד היום מעורבת הכנסייה המוראבית בכריסטיאנספלד בפרויקטי סיוע ובעבודה מיסיונרית ביבשות אחרות. בטווח הארוך הייתה לכנסייה המוראבית בכריסטיאנספלד השפעה גם על הנוצרים הפרוטסטנטים בסקנדינביה. עד היום היא כנסייה חיה עם מסורת גדולה. משרדי הבית הדנים של מספר משלחות וארגוני סיוע נוצריים ממוקמים בכפר. חלקים מהאומנות של בני מוראביה, למשל בניית תנורי מחופים באריחים, מוצגים באתר עד היום.
בשעה 3 לפנות בוקר ב-18 ביולי 1864, נחתמה שביתת הנשק בין הפלגים הלוחמים: ממלכת פרוסיה האימפריה האוסטרית מצד אחד וממלכת דנמרק מצד שני במלחמת שלזוויג השנייה במלון Brødremenighedens (מלון האחים) בכריסטיאנספלד. החותמים היו הלוטננט קולונל הפרוסי והרמטכ"ל הדני, קולונל היינריך קאופמן (Heinrich Kauffmann). הסיבה לבחירה זו במיקום הייתה מיקומה הקרוב של המפקדה הפרוסית. יומיים לאחר מכן, ב-20 ביולי 1864, נכנסה שביתת הנשק לתוקף בשעה 12 בצהריים. ב-30 באוקטובר 1864 הסתיימה המלחמה עם הסכם וינה. לאחר תום המלחמה סופחה דוכסות שלזוויג, כולל כריסטיאנספלד, לפרוסיה. היא נשארה חלק מגרמניה עד 1920, כאשר, כחלק ממשאל עם שנקבע בחוזה ורסאי, הצביע צפון שלזוויג להצטרף מחדש לדנמרק. מאז שמונה קהילות שכנות מצפון הוחזרו לממלכת דנמרק עקב חילופי שטחים, כריסטיאנספלד קרובה יותר לגבול החדש, הנהר קוניגה (Kongeå). לאחר האיחוד איבדה הכנסייה המוראבית חלק מהזכויות שקיבלה כחלק מהקמת העיירה במאה ה-18. לדוגמה, לא הייתה לה עוד את היכולת לבחור את הנהגת העיירה, מה שסלל את הדרך לראש העיר הדני הראשון של העיר שלא היה חבר בכנסייה ב-1920. הכנסייה גם מכרה את בתי הספר שלה בשלב זה עקב הירידה במספר החברים בקהילתה. מאז 2007 שייכת כריסטיאנספלד למועצה האזורית.
האתר
היישוב מול טירת זייסט, שנבנה ב-1686 בעיירה זייסט באותו השם, שהמלך כריסטיאן השביעי פגש במהלך טיול בהולנד ב-1768, שימש מודל לייסוד כריסטיאנספלד. כריסטיאנספלד הוא אפוא לא מקום טבעי, אלא מתוכנן, מה שמתברר בין היתר על ידי הרחובות הישרים לחלוטין המסודרים בזוויות ישרות. חלק גדול מהמבנים המוראביים השתמרו היטב ומאפיין את הנוף העירוני. העיירה נבנתה סביב כיכר הכנסייה המרכזית, המבנה המרכזי והיחיד בעיירה עם גג רעפים שחורים, הגובל בשני רחובות מקבילים העוברים ממזרח למערב שלאורכם נטועים עצי טיליה. אולם הכינוסים, בית האחיות (הנשים הרווקות של הקהילה), בית האלמנות, בית הכומר ובית הפרובסט (ראש הקהילה) לשעבר נבנו ישירות מסביב לכיכר, ולאורך הרחובות המקבילים נבנו חנויות, מגורי משפחות, בית מלון ובית ספר. רבים ממבני המגורים הם קהילתיים, שהיו אופייניים ליישובי הכנסייה המוראבית ושימשו את האלמנות והנשים והגברים הרווקים של הקהילה. האדריכלות של כריסטיאנספלד היא הומוגנית, הנשלטת על ידי בניינים בני קומה אחת או שתיים העשויות מלבנים צהובות וגגות רעפים אדומים. רבים מהמבנים בכריסטיאנספלד שומרים על שימושם המקורי.
תיירות
כיום, העיר היא אטרקציה תיירותית: גרעין העיר העתיקה, הכנסייה המוראבית עם האולם הפשוט והמרשים ובית הקברות המיוחד מושכים אלפי תיירים מדי שנה. הארכיטקטורה שהשתמרה היטב היא אחת הסיבות לכך שהוא היה הוצג כמועמד לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1993, והוכרז ככזה ב-4 ביולי 2015.
העיירה מפורסמת בעוגות הדבש שלה (בדנית Honningkager) בצורות וצבעים שונים. אלו נאפות לפי מתכון סודי משנת 1783. עד 2008, העוגות נאפו במאפייה המקורית מהמאה ה-18, ששופצה אז בגלל תקנים סניטריים לאומיים חדשים, אך עדיין משתמשת במתכונים המקוריים.
כלכלה ותחבורה
בכריסטיאנספלד שוכנות חברות לייצור מזון, כמו גם מפעלים לעיבוד מתכת, חברות שילוח וחברות לוגיסטיקה. המסחר והמלאכה מיוצגים במידה מספקת לגודל העיירה. ענף נוסף הוא תיירות.
כריסטיאנספלד נמצאת על כביש 170 בין הדרסלבן לקולינג, הכביש הראשי הישן מצפון לדרום ביוטלנד. הכביש המהיר E45 פועל שישה קילומטרים מערבית לעיירה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר לכריסטיאנספלד יש מחלף משלה.
לכריסטיאנספלד היה קו רכבת למסילת מחוז הדרסלבן. קשר זה לכפר כריסטיאנספלד, צפונית להדרסלבן, היה קיים רק עד 1932. קו הרכבת הפך לבלתי רווחי ולא יכול היה לעמוד זמן רב בתחרות מהכביש, שהורחב באופן מסיבי זמן קצר לאחר 1920.
חיבור התחבורה הציבורית המקומי החשוב ביותר הוא קו אוטובוס 34 מקולינג להדרסלבן (כל שעה). לאוטובוס המהיר של Vejle-Sonderburg (קו 900X) יש תחנה משלו על הכביש הטבעתי של העיר. נמל התעופה בילונד נמצא במרחק של 60 קילומטרים משם.
כריסטינרו
ליד כריסטיאנספלד ממערב נמצא אזור הפארק הקטן והמוגן כריסטינרו (Christinero), השייך לכנסייה המוראבית. הוא נקרא על שם החצרנית כריסטינה פרידריקה פון הולשטיין (1741–1812), שיזמה את הקמת הפארק. לבקשתה ובאישור מלכותי, מקום מנוחתה האחרון ממוקם במתחם המשתרע על פני כ-20 דונם. היא קברה כאן את הסוס האהוב עליה. בחורשה עם נחל ושתי בריכות יש ביתן קטן ויפה ששמו "מיין טנקר" (Mine Tanker, "מחשבותיי"), מטבח וקפלה עם מקום קבורתה.
המיוחד בכריסטינרו הוא שמסוף המאה ה-18 הביאו המיסיונרים של הכנסייה המוראבית הביתה זרעים ושתילים של עצים אקזוטיים מאזורי פעילותם ביבשות אחרות, שגודלו בפארק הקטן. לכן, מוצאים שם עצים עתיקים ואקזוטיים עם היקף גזע עצום. עם זאת, סופת הוריקן ב-3 בדצמבר 1999 הפילה חלק מהעצים האקזוטיים הגדולים. למרות זאת, קסמו של הפארק האידילי נשמר עד היום. בינתיים, העצים נטעו מחדש.
אסם גזעי העץ הגדול ביותר בדנמרק, שנבנה בשנת 1668, נמצא ממש ליד כריסטינרו בגן בית הכומר הישן. הסוג המסוים הזה של אסם, עם בניית העץ הפשוטה שלו, היה קל לפירוק, הובלה והקמה במקום אחר. האסם שמור היטב, הוא עדיין במיקומו המקורי. פארק כריסטינרו ואסם גזעי העץ מסווגים כמונומנטים היסטוריים.
הנדסת חשמל
הנדסת חשמל (לרוב: הנדסת חשמל ואלקטרוניקה) היא תחום הנדסי אשר עוסק – במובנו הרחב ביותר – במניפולציה של גלים אלקטרומגנטיים. הנדסת החשמל כרוכה לרוב, בתכנון מעגלים חשמליים והתאמתם ליישום הדרוש, ומכסה מגוון רחב של תת-תחומים ביניהם הספק, אלקטרוניקה, אלקטרואופטיקה, בקרה, עיבוד אותות ותקשורת.
הנדסת האלקטרוניקה עוסקת במערכות אלקטרוניות זעירות כמחשבים ומעגלים משולבים ובבעיות הכרוכות במערכות חשמליות גדולות כגון ייצור חשמל ובקרה. מהנדס חשמל עוסק בחשמל כאמצעי להעברת אנרגיה. לעומתו, מהנדס אלקטרוניקה עוסק בשימוש בחשמל כאמצעי להעברת אינפורמציה.
בית האחריות
בית האחריות (HRB) בבראונאו אם אין הוא הרעיון של הקמת מקום מפגש בינלאומי ומקום למידה בבית הולדתו של אדולף היטלר. אנשים מכל המדינות, הרקעים, הדתות והתרבויות צריכים להיפגש כדי לדון, ללמוד ולפתח פרויקטים הסובבים סביב מושג האחריות הנוגע לממדי העבר, ההווה והעתיד. הדמוגרפיה העיקרית תהיה אנשים צעירים. הרעיון לבית האחריות מקורו במייסד ה-Gedenkdienst ויו"ר השירות האוסטרי בחו"ל ד"ר אנדריאס מייזלינגר.
רקע רעיוני
האתגר הרעיוני סביב מקום הולדתו של אדולף היטלר שורש בכך שהמקום אינו "אתר מבצע", כמו אוברזלצברג, הבית החום או הרייכספארטיטאגסגלנדה ; זה גם לא "אתר של קורבן", כמו אושוויץ, מאוטהאוזן או הרטהיים, שכן אדולף היטלר בסך הכל נולד באותו בית וחי שם כחודשיים בלבד כתינוק. שום דבר שקשור לשואה לא הוחלט או נעשה מעולם בבית ההוא.
הנדסת חשמל
התקופה המוקדמת
האיש שגילה את הובלת החשמל והיה הראשון להגות את הרעיון של העברת כוח חשמלי הוא יוסף פופר שפרסם את תגליתו ב-1862. בשנת 1882, הקים תומאס אדיסון את רשת החשמל הראשונה. היא סיפקה זרם ישר במתח של 110 וולט ל-59 צרכנים במנהטן. בשנת 1887, רשם ניקולה טסלה מספר פטנטים בנוגע לזרם חילופין כשיטה חלופית להובלת חשמל אשר התחרתה בשיטה של אדיסון. בשנים הבאות התעצמה היריבות בין טסלה לאדיסון, בנוגע לשיטת הובלת הזרם. לבסוף הכריעו הנסיבות לטובת זרם חילופין כשיטה לייצור והובלת חשמל. המאמצים של שני האישים קידמו משמעותית את השימוש בחשמל ואת תחום הנדסת החשמל.
בית האחריות
רקע רעיוני
אף על פי כן, מקום הולדתו של אדולף היטלר הוא מקום בעל משמעות סמלית, סמל להולדת השואה, עבור חלקם סמל להולדת הרוע. האתגר שנשקף הוא כיצד להנציח מקום שהוא סמל בלבד.
הנדסת חשמל
התקופה המוקדמת
התפתחות תעשיית האנרגיה החשמלית והאור באותן שנים גרמה לעלייה משמעותית בביקוש למהנדסי חשמל מנוסים. באותה תקופה, הוכשרו מהנדסים בתהליך של למידת שוליה. שיטת זו הכשירה מהנדסי מכונות ומהנדסים אזרחיים, אך כשלה בניסיון להכשיר אנשים שחפצו להשתלב בתעשיית החשמל מכיוון שההתפתחות המהירה של התחום לא איפשרה צבירת ניסיון ממנו יכול היה ללמוד סטודנט פוטנציאלי.
בית האחריות
רקע רעיוני
בית האחריות עוסק ביצירת סמל אחר, של סמל נגד עם משמעות הפוכה ממה שמולדת אדולף היטלר מסמלת. בית האחריות מתכוון ומתחזה להפוך את סמל הולדת השואה לסמל של אחריות, למידה, שלום ויצירתיות תוך הפיכת העיר בראונאו אם אין במקביל לעיר המייצגת את אותם ערכים.
הנדסת חשמל
התקופה המוקדמת
באותן שנים, נחשב לימוד החשמל כתת-תחום של פיזיקה, ומשימת לימודי הנדסת החשמל נפלה לחיק הפרופסורים לפיזיקה, כאשר רק להם היה את הידע החשמלי הנדרש ואת היכולות להעביר אותו למספר גדול של סטודנטים. רק בסוף המאה ה-19 החלו אוניברסיטאות להציע תארים אקדמיים בהנדסת חשמל. הפקולטה הראשונה בעולם להנדסת חשמל הוקמה בשנת 1882 באוניברסיטת דארמשטאט לטכנולוגיה. בשנת 1883 הציגה אוניברסיטה זו בשיתוף עם אוניברסיטת קורנל את הקורסים הראשונים בתחום הנדסת החשמל. בשנת 1885 הוקמה הפקולטה הראשונה באנגליה. אוניברסיטת מיזורי הקימה ב-1886 את הפקולטה להנדסת חשמל הראשונה בארצות הברית.
בית האחריות
רקע רעיוני
בית האחריות יתבסס על התשתית והקהילה של השירות האוסטרי בחו"ל וארגוני השותפים העולמיים שלו.
הנדסת חשמל
התפתחויות מודרניות
לאחר המצאת הרדיו, תרמו מדענים וממציאים רבים לטכנולוגיה האלחוטית והאלקטרוניקה. בניסוייו הקלאסיים ב-UHF בשנת 1888, שידר וקלט היינריך הרץ (באמצעות spark-gap transmitter) גלי רדיו באמצעות ציוד חשמלי. בשנת 1895, ניקולה טסלה הצליח לקלוט באזור וסט-פוינט אותות משידורים שנבעו ממעבדתו שבניו יורק (מרחק המוערך בכ-80 קילומטרים). קרל פרדיננד בראון, הציג לעולם בשנת 1897 את שפופרת הקרן הקתודית כחלק מהאוסצילוסקופ, טכנולוגיה שתשמש מאוחר יותר בהמצאת הטלוויזיה. ג'ון פלמינג המציא את הדיודה הראשונה בשנת 1904. שנתיים מאוחר יותר, פותחה שפופרת הגברה הקרויה טריודה, על ידי רוברט ואן ליבן ולי דה פורסט.
בשנת 1920 המציא אלברט הול מגנטרון אשר ישמש אחר כך לפיתוח המיקרוגל בשנת 1946 על ידי פרסי ספנסר. בשנת 1934, החל הצבא הבריטי, תחת הנחייתו של דוקטור וימפריס, לבצע צעדי ענק לקראת הרדאר (שגם כן עושה שימוש במגנטרון). תחנת הרדאר הראשונה הופעלה בבאוודסיי באוגוסט 1936.בשנת 1941 הציג קונראד צוזה את ה-Z3, המחשב הפועל, בר התכנות, הראשון בעולם. בשנת 1946 הופיע ה-ENIAC של ג'ון פרספר אקרט וג'ון מוקלי ובישר את תחילת עידן המחשוב. הביצועים האריתמטיים של המכונות החדשות אפשרו למהנדסים לפתח טכנולוגיית חדשות לחלוטין ולהשיג יעדים חדשים ביניהם תוכנית אפולו והנחיתה על הירח.
המצאת הטרנזיסטור בשנת 1947 על ידי ויליאם שוקלי, ג'ון ברדין ווולטר בראטיין פתחה אפשרויות חדשות ליצור התקנים קומפקטיים יותר והובילה לפיתוח המעגל המשולב, על ידי ג'ק קילבי בשנת 1958 ובאופן עצמאי מאוחר יותר ב-1959 על ידי רוברט נויס. בשנת 1968 מרסיאן הוף פיתח את המיקרו-מעבד הראשון בחברת אינטל ובכך נתן את אות הפתיחה לפיתוח המחשב האישי. המימוש הראשון של המיקרו-מעבד היה מודל האינטל 4004, מעבד 4 סיביות, שפותח בשנת 1971. אולם, רק בשנת 1973 אפשר האינטל 8080, מעבד בן 8 סיביות, לבנות את המחשב האישי הראשון, ה-Altair 8800.
כלים ועבודה
מהנדסי חשמל עוסקים במגוון רחב של טכנולוגיות - החל בהתקני GPS וכלה בייצור חשמל. הם מתכננים ומפתחים התקנים אלקטרוניים ומערכות חשמל וכן מפקחים על פעילות מערכות החשמל ובדיקתם. מהנדס חשמל יכול לעסוק בתכנון מערכת תקשורת, שבבים או מערכות אלקטרוניות ביתיות, בעיבוד אותות, או בתכן מערכות בקרה של מכונות, רובוטים, טילים ומטוסים.
שליטה במדעי המתמטיקה והפיזיקה חיונית שכן היא מסייעת להשיג הבנה כמותית ואיכותית לגבי אופן פעולתן של מערכות. רוב עבודת ההנדסה כוללת שימוש במחשבים וזה מנהג שבשגרה להשתמש בתוכנות CAD בעת תכנון מערכות אלקטרוניות. בנוסף יכולות בין-אישיות ויכולות העלאת רעיונות הן חיוניות כדי לתקשר עם עמיתים במהירות.
רוב מהנדסי החשמל בעלי ידע בתורת מעגלים חשמליים בסיסית (כלומר התפקיד של נגד, קבל, דיודה, טרנזיסטור וסליל במעגל חשמלי). אולם, הידע שמהנדס חשמל משתמש בו תלוי בסוג העבודה שעליו לבצע. למשל, מכניקת הקוונטים ופיזיקת מצב מוצק חשובים בתחום המיקרואלקטרוניקה אבל לא חיוניים בעת עבודה עם מערכות גדולות. ייתכן שידע בתורת המעגלים החשמליים לא יהיה הכרחי למהנדס המתכנן מערכת תקשורת העושה שימוש ברכיבי מדף. היכולות שלהן זקוק מהנדס חשמל משתקפות בתוכניות הלימוד של האוניברסיטאות השונות שמדגישות חשיבה מתמטית, ידע רחב במחשבים והיכולת להבין את הז'רגון והעקרונות הטכניים אשר קשורים בתחום הנדסת החשמל.
נתח ניכר מעבודת המהנדס מוקדש לביצוע מטלות כגון שיג ושיח בנוגע להצעות מול לקוחות, הכנת תקציב והחלטה על לוח זמנים למיזם. מהנדסים בכירים רבים מנהלים צוותים של טכנאים או מהנדסים זוטרים וזו הסיבה שיכולת לנהל מיזם היא חשובה ביותר. ברוב המיזמים ההנדסיים קיים צורך בתיעוד ולכן יש חשיבות ליכולת כתיבה טכנית מעולה.
מקומות העבודה של מהנדסי החשמל מגוונים כמו סוגי העיסוקים שלהם. מהנדסי חשמל יכולים להמצא במעבדה של מפעל ייצור בעבודות פיתוח, אימות או ייצור, במשרד של חברת ייעוץ, או באתר עבודות. במהלך תקופת עבודתם, רבים מהם יפקחו על מגוון רחב של אנשים ביניהם מדענים, טכנאים, מתכנתים ומהנדסים עמיתים.
מבנה מחשבים
ארכיטקטורת מחשבים קשורה בתכנון של מחשבים ומערכות מחשבים. הדבר כרוך לעיתים בתכנון של חומרה חדשה. מהנדסי מחשבים גם עובדים לעיתים בתכנון התוכנה של המערכת. למרות עובדה זו, תכן מערכות תוכנה מורכבות מהווה מטלה שקשורה בתחום הנדסת התוכנה אשר נחשב לרוב כתחום נפרד. מחשבים שולחניים הם חלק קטן מההתקנים שמהנדס מחשבים עשוי לעבוד עמם שכן ארכיטקטורות דמויות מחשב נפוצות כיום גם במגוון רחב של התקנים כגון : קונסולות משחקי ווידאו ונגני DVD.
תקשורת
הנדסת מערכות תקשורת מתמקדת בשידור של נתונים דרך קו תקשורת כגון כבל קואקסיאלי, סיב אופטי או בקשר רדיו דרך חלל האוויר. קשר רדיו דורש שהמידע המועבר יהיה מקודד בגל נושא על מנת שהנתונים ימצאו בתדר שידור מתאים. שיטה זו ידועה כאפנון. שיטות אפנון ידועות הן אפנון משרעת ואפנון תדר. סוג האפנון משפיע על מחיר המערכת וביצועיה. על המהנדס מוטלת המשימה לאזן בין שני גורמים אלו.
לאחר קביעת מאפייני השידור של מערכת, המהנדסים מתכננים את המשדר ואת המקלט הדרושים למערכת. שיקול עיקרי בתכנון של משדרים הוא ההספק החשמלי שלהם והדבר קשור לעוצמת האות שלהם. אם עוצמת האות של משדר אינה מספקת אזי לאות הנקלט במקלט יצטרפו הפרעות ורעשים, שעלולים לשבש או למנוע את קבלת המידע הרצוי.
בתוך תחום התקשורת קיים נושא תקשורת הנתונים, העוסק בהכרת ובהבנת תהליכים המאפשרים העברת נתונים בין מחשבים ואמצעים נוספים. מהנדסים בתחום זה עוסקים בתכנון רשתות מחשבים ובהערכת מדדים שונים המעידים על ביצועיהן כגון קצב נתונים, כמות משתמשים, עמידה בעומסים, ויכולת אוטומטית להתגברות על תקלות.
מיקרואלקטרוניקה
מיקרואלקטרוניקה עוסקת בתכנון של רכיבים אלקטרוניים מזעריים לצורך שימוש במעגל משולב או לשימוש כרכיב אלקטרוני העומד בפני עצמו. רכיבים נפוצים הם טרנזיסטורים שונים העשויים ממוליך למחצה. ראוי לציין שכל הרכיבים האלקטרוניים נגדים, קבלים וסלילים יכולים להיווצר ברמת המיקרו.
רוב הרכיבים מתוכננים באמצעות שילוב של סיליקון עם יסודות כימיים נוספים כדי ליצור את האפקט האלקטרומגנטי הרצוי. זו הסיבה שמיקרואלקטרוניקה מצריכה ידע במכניקת הקוואנטים ובכימיה.
עיבוד אותות
עיבוד אותות הוא תחום העוסק בניתוח ועיבוד של מידע המצוי באותות. אותות יכולים להיות אותות אנלוגיים או דיגיטליים. באות אנלוגי האות משתנה ברציפות בהתאם למידע, ואילו בדיגיטלי האות משתנה בהתאם לסדרה של ערכים דיסקרטיים שמייצגים את המידע. עבור אותות אנלוגיים, עיבוד אותות עשוי לערב מגבר ומסנן חשמלי או אם מדובר בתחום התקשורת אפנון של האותות. עבור אותות ספרתיים עיבוד אותות ספרתי עשוי לכלול דחיסת נתונים, גלוי שגיאה ותיקון שגיאה של אותות דגומים.
בקרה
הנדסת בקרה שמה דגש על מידול של מגוון רחב של מערכות דינמיות ועל תכן בקרים שיאפשר למערכות להתנהג באופן הרצוי. על מנת לממש בקרים אלו מהנדסי חשמל יכולים להשתמש במעגלים חשמליים, מעבדי DSP וכן מיקרו-בקרים. הנדסת בקרה מאפשרת יישומים רבים החל במערכות אוויוניקה, טיסה והנעה של מטוסים וכלה בבקרת שיוט הקיימת במכוניות רבות. לבקרה גם תפקיד מפתח באוטומציה תעשייתית. מהנדסי בקרה מיישמים פעמים רבות משוב כאשר הם מתכננים מערכות בקרה. למשל, במכונית עם בקרת שיוט המהירות של המכונית נמדדת באופן תדיר ומוזנת חזרה למערכת שמכווננת את מהירות המנוע בהתאם. היכן שיש משוב, תאוריית הבקרה יכולה לקבוע כיצד תגיב המערכת למשוב.
זרם חזק
מהנדסי חשמל בתחום הזרם החזק מתכננים את מערכות הייצור וההולכה של החשמל, החל בתחנות הכוח, דרך מערכות ההשנאה וההולכה, וכלה במתקני הצריכה הסופיים כמבנים, תאורת חוץ, רכבות חשמליות וכדומה. בישראל ובמדינות רבות אחרות נדרש רישיון על מנת לעסוק בתחום הזרם החזק והתכנון עצמו כפוף לחוקים ולתקנות. תחום נפוץ נוסף בו עוסקים מהנדסי זרם חזק הוא ניהול תחזוקת מערכת החשמל של מתקנים מורכבים כגון נמלי תעופה, בתי חולים ובתי חרושת.
אלקטרוניקת הספק
תחום השייך לשני ענפים: זרם חזק ואלקטרוניקה. הוא עוסק בהמרת אנרגיה חשמלית באמצעות רכיבים אלקטרוניים, תוך שמירה על נצילות גבוהה. התחום מקיף מכלול רחב של יישומים, ובהם הזנת סוללות למכשור נייד, המרת מתח רשת לצורך הזנת מחשבים ותאורה (לדוגמה, המרה ממתח רשת של 220 וולט AC למתח מחשבים, 12 וולט DC), המרת אנרגיית השמש להזנת צרכני חשמל ועוד.
אלקטרואופטיקה
תת-תחום המשלב בין אלקטרוניקה ואופטיקה, ומטפל בחקר ויישום תופעות הקשורות באינטראקציה שבין אופטיקה ותורת הגלים לבין תורת החשמל והאלקטרוניקה. התחום מקיף מכלול יישומים העושים שימוש בתוכנות אלקטרואופטיות שונות לשם הפקת אנרגיה, תכנון עדשות או מערכת עדשות, חישה מרחוק, הצבת תאורה, עיבוד תמונה ונושאים נוספים. בין הרכיבים האלקטרואופטיים הנפוצים נמצאים: תאי שמש (תאים סולריים), דיודה פולטת אור (לד LED) ופוטודיודה, לייזר, גלאים בתדרים שונים (אור נראה, תת-אדום, על סגול), סיבים אופטיים ועוד. בין המערכות האלקטרואופטיות המוכרות יותר נמנים: מסכים מסוגים שונים כגון, CRT, פלזמה ו-LCD, מקרנים, מצלמות בתדרים שונים, מערכות גילוי או ניתוח מידע הכוללות עיבוד תמונה, תקשורת אופטית, מכשירי ראיית לילה ומכונות פוטוליתוגרפיה.
תחומים בעלי זיקה
מכטרוניקה הוא תחום בהנדסה שעוסק בנקודה שבה מתכנסות מערכות אלקטרוניות ומכניות. מערכות אלקטרומכניות כאלה נפוצות ביותר. דוגמאות הן למשל מערכות ייצור אוטומטיות, מערכות מיזוג אוויר ותת מערכות של מטוסים ומכוניות.
מקובל לראות במכטרוניקה תחום העוסק במערכות עם ממדים גדולים אבל עתידנים חוזים את פריחתם של ההתקנים האלקטרומכניים המזעריים. התקנים כאלה, הקרויים התקני MEMS מותקנים במכוניות על מנת לתזמן את פתיחת כריות האוויר, במדפסות על מנת לשפר את איכות ההדפסה ובמקרנים על מנת לשפר את חדות התמונה. התקנים אלו עשויים בעתיד לסייע לשפר תקשורת אופטית ולבנות התקנים מזעריים ברי השתלה.
הנדסה ביו רפואית הוא תחום העוסק בתכן ציוד רפואי מתקדם.
הכשרה של מהנדסי החשמל
מהנדסי חשמל מחזיקים בתואר אקדמי. בישראל אורכם של לימודי הנדסת חשמל לתואר ראשון הוא ארבע שנים. הלימודים מתקיימים באוניברסיטאות ומכללות אקדמיות. הנדסת חשמל היא בין תחומי הלימוד הפופולריים מענפי ההנדסה בקרב הסטודנטים באקדמיה הישראלית.
התואר כולל לימודי קורסים שונים בפיזיקה, מתמטיקה, ניהול פרויקטים ונושאים ממוקדים בתחום הנדסת החשמל. לקראת סוף התואר הסטודנטים בוחרים להתמחות בתחום אחד או יותר מבין מגוון התחומים המוצעים. תחומי ההתמחות שמציעים המוסדות האקדמיים כוללים רשתות תקשורת, עיבוד אותות, מחשבים ומערכות הספק.
עבודה בארץ כמהנדסי חשמל מחייבת סיום מוצלח של התואר הראשון וכן רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים שהרישום בו מקנה הכרה בתואר המהנדס שמעניקים המוסדות. לצורך רישום במדור החשמל מערכות הספק מציב משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים מספר מקצועות חובה שעליהם להיכלל בתואר, כמו כן ישנה דרישה להשלמת מעבדות ולהגשת פרויקט גמר.
תואר שני בתחום יכול לכלול מחקר או תרגול בקורסים או שילוב של שניהם. במוסדות הלימוד בארץ מוצעים מסלולים מחקריים עם תזה לתואר שני בהנדסת חשמל וכן מסלולים ללא תזה, הידועים כמסלול עיוני או מסלול נלמד. תואר דוקטור הידוע גם כתואר שלישי הוא מסלול הכולל מרכיב מחקרי משמעותי והוא נלמד על פי רוב באוניברסיטאות.
משכית
תולדות משכית
בשנת 1949 עבדה רות דיין כמדריכת עולים במושבי העולים בפרוזדור ירושלים. היא וחוקרת הפולקלור זהרה וילבוש הבחינו במיומנות הנשים בתחומי מלאכת היד וביצירותיהן. דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות. פרויקט איתור הנשים (והגברים, רובם צורפים ממוצא תימני), הדרכתן ושיווק ראשוני של יצירותיהן נקרא פרויקט "אשת חיל". כעבור כחמש שנים, בעידוד ובתמיכה של גולדה מאיר וטדי קולק (היו"ר הראשון של "משכית") הפך הפרויקט לחברה ממשלתית. ההזמנה הראשונה מ"משכית" הייתה של בית החרושת "אתא".
פיני לייטרסדורף, מעצבת אופנה ילידת הונגריה, נשכרה על ידי דיין לשמש כמעצבת האופנה הראשית של "משכית". גם בן זוגה, הצייר יוחנן סימון, תרם הדפסים לבדי החברה. היא רקחה מהתרומות האותנטיות של היוצרים ומחינוכה הקלאסי-קוסמופוליטי עיצוב מקורי, ייחודי, ששילב את התנ"ך, קיבוץ הגלויות, נופי ארץ ישראל ואורהּ עם קו נקי ומודרני שהגדיר "ישראליות". בין עיצוביה הבולטים היו מעיל "מדבר" ושמלת "עין גדי". מעצבת הטקסטיל הראשית של החברה הייתה נאורה ורשבסקי. מנהל מחלקת הצורפות החל משנת 1964 היה משה בן דוד.
בשנת 1962 עזבה משכית את החנות ברחוב פרישמן ועברה למרתף של בית אל על.
קאטימה מולילו
קאטימה מולילו היא עיירה קטנה המשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז רצועת קפריבי במדינת נמיביה. העיירה, שממוקמת על גדת הנהר זמבזי, מול הגבול עם זמביה, נוסדה בידי הבריטים בשנת 1935 כתחליף למרכז הגרמני שוקסמאנסבורג, כאשר רצועת קפריבי הייתה חלק מדרום מערב אפריקה הגרמנית. נכון לשנת 2010, בעיירה מתגוררים 28,100 תושבים.
באוגוסט 1999 סבלה קאטימה מולילו מהתקפות בדלנים מקומיים שבעקבותן ברחו כ-2,000 תושבים למדינת בוטסואנה השכנה.
קורבן (יהדות)
ביהדות, קָרְבָּנוֹת הם סוגי בעלי חיים או מינים מסוימים מן הצומח אשר היו מוצעים בבית המקדש בירושלים, בזמנים ובמועדים שונים, ושם היו מוקטרים על ידי הכהנים על אש המזבח, או נאכלים על ידם, בהתאם לסוג הקורבן. הבאת הקורבנות הייתה ביטוי מרכזי להיותו של האדם עובד אלוהים, ולכן היא נקראת בלשון המקרא וחז"ל באופן סתמי "עבודה". המילה "קורבן", מלשון "קירבה", יש לה משמעות של קרבה גאוגרפית, בכך שהאדם מביא ומקרב את מתנתו אל המקום הנחשב למקום שכינתו של ה'. מלבד זאת, יש למילה זו משמעות של קרבה רוחנית, שכן באמצעות הקורבן האדם "מתקרב" לאל.
על פי היהדות, האל אינו אוכל ושותה את הקורבנות. הבאתם היא הבעת רצון של האדם והעם בקשר עם בורא העולם, ורצונו של האל בקורבן משמעו הבעת רצון הבורא להתקשר עם ברואיו בכלל ועם ישראל בפרט. קבלת הקורבן מותנית ושלובה בהתנהגות מוסרית. כלומר, אין הקורבן שילום שוחד לפני האל, אלא עדות על כוונת הנברא ללכת בדרכי הבורא. תפיסה זו מודגשת רבות בדברי הנביאים, ושורשיה מופיעים כבר בתורה.
קורבנות במקרא לפני הקמת המשכן
קורבנות מופיעים בסיפורי המקרא החל משחר האנושות. קין והבל, בניו של אדם הראשון, הביאו קורבן מן הצומח ומן החי. ה' "שעה" ונענה לקורבנו של הבל, ולא לזה של קין. לא מוסבר במקרא הטעם לכך, ואף לא כיצד נודע להם שקורבנו של הבל התקבל. מן המסופר על שיחתו של ה' עם קין לאחר מכן משתמע שהתנהגותו הייתה פגומה, והטבת מעשיו היא תנאי לקבלת קורבנו. קין לא השלים עם כך, ובכעסו רצח את הבל.
נח הקריב עולה כהודאה על הצלתו ממי המבול: "וַיִּבֶן נֹחַ מִזְבֵּחַ, לַה'; וַיִּקַּח מִכֹּל הַבְּהֵמָה הַטְּהֹרָה, וּמִכֹּל הָעוֹף הַטָּהוֹר, וַיַּעַל עֹלֹת, בַּמִּזְבֵּחַ".
שלושת האבות בנו מזבחות לה'. משיחתם של אברהם ויצחק בעקידת יצחק מתברר שהכירו את קורבן העולה, ואצל יעקב אף הוזכרה במפורש הקרבת קורבנות.
ביום יציאת מצרים הקריבו בני ישראל את קורבן הפסח. עם הגיעם להר סיני הקריבו בני ישראל קורבנות במהלך כריתת הברית במעמד הר סיני. קורבנות אלו צוינו מלכתחילה, לפחות בפני פרעה, כאחת המטרות של יציאת מצרים.
לפני חטא העגל נעשתה עבודת הקורבנות על ידי הבכור בכל משפחה.
כשנה לאחר יציאת מצרים נבנה המשכן, ומאז התמסדה הקרבת הקורבנות בישראל, וביצועה בפועל הוטל על הכהנים.
הטעם למצוות הקורבנות
על פי תפיסת היהדות האל איננו בעל צרכים גשמיים, ואינו זקוק לאוכל ושתייה. המקרא בתיאורו את פעולות ה' משתמש לעיתים גם ב"פה" כמטאפורה, אך זאת רק בהקשר של דיבור, כמו: "על כל מוצא פי ה' יחיה האדם". לעומת זאת בקורבנות בחר הכתוב לבטא את הדרך בה ה' מקבל את הקורבן באמצעות חוש הריח, שהוא ביטוי מעודן יותר. כך נאמר בקורבנו של נח:
הביטוי "ריח ניחוח" חוזר ונשנה פעמים רבות ביחס לקורבנות, כמו בכתוב: לאחר הביטוי "לחמי", ממנו ניתן להבין שמדובר בסעודה כביכול, באה ההדגשה "ריח ניחוחי" להעמדת הדברים על דיוקם, ולהבהרה שאין זה צורך גשמי. על פי זה תרגם אונקלוס את הביטוי "ריח ניחוח" בכל מקום כ"לאתקבלא ברעוא קדם ה'" (תרגום: להתקבל ברצון לפני ה').
הדברים מפורשים בספר תהלים:
רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי מחדד יותר את הדברים:
לרמב"ם בספרו מורה נבוכים גישה אחרת לגמרי לנושא הקורבנות. לדעתו אין בהם מטרה בפני עצמה, ותכליתם רק לתת אפשרות להקרבת קורבנות במסגרת האמונה בה', כדי למנוע עבודה זרה. אלו דבריו:
במשנה תורה כתב הרמב"ם, כי הקורבנות נחשבים למצוות מסוג ה"חוקים", שלא ניתן להבין את טעמם.
כנגד שיטת הרמב"ם במורה נבוכים יצא הרמב"ן בחריפות: מסיפורי התורה על קורבנותיהם של קין והבל ונוח, בטרם היו קורבנות לעבודה זרה, משתמע שיש בהם תכלית לעצמם, ולא רק כאמצעי לשלילת ההקרבה לעבודה זרה, שלא הייתה כלל באותה תקופה.
הרמב"ן נתן הסבר חלופי לטעם הקורבנות, לפיו תהליך ההקרבה נועד להעביר לאדם מסר על חומרת החטא: זריקת הדם על המזבח היא מסירת נפש הבהמה תמורת נפש האדם. שאר אברי הבהמה מייצגים את חושי האדם וכוחותיו, והקרבתם ממחישה לאדם את עונש החטא שממנו התכפר. הרמב"ן מוסיף, שטעמם האמיתי של הקורבנות מוסבר על פי תורת הסוד, ורבנו בחיי (שם) מרחיב יותר בהסברת עניינם של הקורבנות על פי דרך זו.
כל אלו הם טעמים והסברים לנושא הקורבנות בכללו. קשה יותר להבנה והסברה ההבדל בין פרטי ההלכות בכל קורבן וקורבן: מדוע נבחר דווקא סוג זה של קורבן, ודווקא סדר זה של עבודתו? כמה מפרטים אלו נדונו בדברי חז"ל. מנחת הסוטה, למשל, באה משעורים, ובלא שמן ולבונה, כדי שקורבנה יהיה כמאכל בהמה, בלא הידור וחגיגיות. כמו כן מנחת חוטא באה ללא שמן ולבונה, וכן קורבן חטאת ואשם באים ללא נסכים, כדי שלא יהיה קורבנם מהודר. הוגים מאוחרים יותר עסקו בהסברת פרטים נוספים בקורבנות.
סוגי הקורבנות
הקורבנות מתחלקים לסוגים שונים, על פי שמם ומטרת הבאתם, על פי בעל הקורבן, ועל פי דרגת קדושתו של הקורבן.
הקורבנות הבאים מן החי נקראים "זבחים", והקורבנות מן הצומח נקראים "מנחות". לקורבנות מן החי קבעה התורה את בעלי החיים הביתיים: בקר וצאן, וכן עופות מצויים בארץ: תורים ויונים. הקורבנות מן הצומח באים בעיקר מן החיטה, ולעיתים גם מן השעורה.
כל סממן בקורבן טעון במשמעות סמלית. כך לדוגמה במנחת הקנאות של הסוטה אין שמן או לבונה, וכן גם במנחת החוטא, כדי שהקורבן יהיה בזוי ופחות. כהן גדול שחטא מביא פר לקורבנו, בעוד שאדם פשוט מביא רק כבשה או שעירה.
בקורבנות הבהמה, עיקרה של ההקרבה הוא מתן דם הבהמה על המזבח. לאחר מכן מעלים על אש המזבח חלקים מן הקורבן, ושאר הקורבן נאכל על ידי הכהנים או על ידי בעל הקורבן. בקורבנות מסוימים כל בשר הקורבן מועלה על אש המזבח.
שם הקורבן וייעודו
החלוקה המרכזית המפורטת בתורה היא לשמונה סוגים שונים, על פי שם הקורבן וייעודו.
עוֹלָה – קורבן שכל בשרו מועלה על גבי המזבח, שם הוא נשרף כליל. היחיד מביא את הקורבן על פי נדבת לבו, ולעיתים גם כחובה, כגון עולת ראיה בשלוש הרגלים. הציבור מביא בכל יום את קורבן התמיד, עולה אחת בבוקר ועולה אחת לקראת ערב. גם קורבנות המוסף הבאים במועדים כוללים קורבנות עולה. קורבן עולה בא מבקר וצאן, מן הזכרים בלבד, וכן מן העוף.
חַטָּאת – קורבן לכפרה על חטא. קורבן זה אינו בא על פי נדבת לבו של האדם, אלא רק בתנאים ובזמנים שבהם התורה חייבה את הבאתו. מי שעובר בשוגג על חטא חמור, כזה שהעושה אותו במזיד חייב מיתת בית דין או עונש כרת (כמו חילול שבת או גילוי עריות) – חייב להביא קורבן חטאת. כמו כן, הציבור מביא קורבן חטאת כחלק מקורבן מוסף הבא במועדים (ראש חודש, שלושה רגלים, ראש השנה ויום הכיפורים), וקורבן זה מכפר על טומאה שאולי התרחשה במקדש מבלי שנודע הדבר. חטאת רגילה של יחיד באה בדרך כלל משעירת עזים או מכבשה. חטאת של ציבור באה בדרך כלל משעיר זכר, ולעיתים גם מפר.
קורבן החטאת מיוחד באופן בו דמו ניתן על המזבח: בדרך כלל הדם ניתן על זוויות המזבח בחציו התחתון. דם החטאת ניתן על קרנות המזבח (בליטות בגג המזבח, בארבע פינותיו), ואימוריו מוקטרים על המזבח, כבכל קורבן. בשר החטאת נאכל על ידי הכהנים בלבד, ובתחומי המקדש בלבד.
במקרים מיוחדים קבעה התורה שדם החטאת יינתן בתוך ההיכל, על הפרוכת ועל מזבח הזהב, וביום הכיפורים – אף בתוך קדש הקדשים. חטאות אלו נקראות "חטאות פנימיות" או "פרים ושעירים הנשרפים". אימוריהן מוקרבים על המזבח החיצון, כבכל קורבן, אבל שאר בשרם אינו מוקטר על המזבח וגם אינו נאכל, אלא יש להוציאו אל מחוץ לעיר ולשורפו שם.
אָשָׁם – קורבן לכפרה על אשמה. גם הוא אינו בא בנדבה, אלא התורה קבעה אותו כחובה על מי שעובר עבירות מסוימות. דמו ואימוריו מוקרבים כמו בשלמים, אבל בשרו נאכל על ידי הכהנים במקדש. האשם בא מן הזכרים בלבד, בדרך כלל מאיל (כבש בוגר), ולפעמים מכבש.
שְׁלָמִים – קורבן המבטא את השלום והשותפות בין כל הגורמים השותפים בו: דמו ואימוריו ניתנים על המזבח, בשרו נאכל על ידי בעליו בתוך תחומי ירושלים, וחלקים מבשרו – חזה ושוק – ניתנים לכהנים. בדרך כלל זהו קורבן נדבה שבאה ביוזמתו של בעליו, ולעיתים חובה להביאו, בשלוש הרגלים. בחג השבועות גם הציבור מביא שלמים, והם נקראים שלמי ציבור". קורבן שלמים בא מבקר וצאן, זכרים ונקבות.
מַעֲשֵׂר – מצווה להפריש עשרה אחוזים מעדר הצאן והבקר, מן הבהמות שנולדו בכל שנה ושנה, זכרים ונקבות, ולהביאם כקורבן. בשרו של הקורבן נאכל על ידי בעליו, או כל אדם אחר שהורשה על ידם, בתחומי ירושלים. לאחר חורבן בית המקדש פסקה הפרשת המעשר, בהיעדר יכולת להביאו כקורבן.
בְּכוֹר – בכור זכר הנולד לבהמה של יהודי – יש להביאו כקורבן, ובשרו נאכל על ידי הכהנים בתחומי ירושלים. זהו הקורבן היחיד שקדושתו חלה באופן אוטומטי, מעצם היותו הנולד ראשון, גם אם בעליו לא ביצע פעולה של הקדשה. מכיוון שכך, גם בכורות הנולדים בימינו נחשבים כהקדש, ואסור להשתמש בהם. לפיכך, הנוהג המקובל כיום הוא למכור לפני הלידה את הבכור, או חלק ממנו, לגוי, ובכך פוקעת הקדושה מן הבכור שיוולד.
פֶּסַח – קורבן המובא מדי שנה בשנה, ביום י"ד בניסן (ערב פסח) אחר הצהריים. כל יהודי, בין איש ובין אשה, צריך להיות שותף בקורבן, ולאכול ממנו בירושלים בליל ט"ו בניסן ("ליל הסדר"). לשם כך מתאגד כל העם בחבורות, ונציג מכל חבורה בא עם קורבנו לעזרה, שם מוקרבים הקורבנות באופן המוני, בשלוש קבוצות ("כתות") זו אחר זו. לאחר זריקת הדם על המזבח והקטרת אימוריו, לוקח נציג החבורה את בשר הקורבן אל החבורה הממתינה לו, שם הם צולים אותו ואוכלים אותו בלילה, עם מצה ומרור. קורבן זה משמר את זכר יציאת מצרים, והוא נעשה ברוב עם בצמתים חשובים במהלך ההיסטוריה היהודית, כביטוי לחידוש המחויבות היהודית לקיום התורה.
קורבן יחיד וקורבן ציבור
חלוקה זו היא על פי בעל הקורבן, שהקורבן נרכש מכספו. בלשון התורה בעל הקורבן נקרא "מקריב", אף על פי שבפועל הכהנים הם שמבצעים את ההקרבה.
קורבן יחיד – קורבן המובא על ידי אדם פרטי, או בשותפות של קבוצת יחידים. מטרת הבאת הקורבן על ידי היחיד היא לכפרת חטא, נדבה והבעת תודה, או כחובה שקבעה התורה על כל אדם במועדים. קורבן פסח, למשל, נחשב כקורבן יחיד, אף על פי שהוא מוקרב באופן המוני, מפני שכל קורבן מקורבנות הפסח נרכש על ידי קבוצה נפרדת של אנשים ("חבורה", ממשפחה אחת או יותר).
קורבן ציבור – קורבן המובא על ידי הציבור כולו, כלומר, שהוא נרכש מכסף שנאסף מכלל הציבור. מדי שנה בשנה נתנו עם ישראל מחצית השקל לבית המקדש, ובכסף זה נקנו קורבנות הציבור. לרוב קורבנות הציבור יש זמן קבוע: קורבן התמיד המובא פעמיים ביום, ומוספי המועדים (שבת, ראש חודש, ראש השנה, יום הכיפורים, ושלוש הרגלים). לעיתים מביא הציבור גם קורבן לכפרה על חטא שנעשה על ידי הכלל ("פר העלם דבר של ציבור"), או לנדבה ציבורית, הנקראת קיץ המזבח.
הקרבת קורבן ציבור נעשית בדומה לקורבן יחיד, פרט לכך שבקורבן ציבור אין סמיכה על ראש הקורבן, בדרך כלל.
כדי לבטא את הציבוריות של הקורבן, הייתה בבית המקדש נוכחות קבועה של נציגי ציבור שאינם כהנים, ונציגות זו נקראת "מעמדות". "אנשי מעמד" היו מסייעים לכוהנים בעבודתם, ובזמנם הפנוי נקבעו להם תפילות מיוחדות וקריאה בתורה, כנראה בבית הכנסת שבמקדש.
קורבן חובה וקורבן נדבה
חלוקה זו היא על פי המניע להבאת הקורבן:
קורבן חובה הוא קורבן שהתורה חייבה את האדם הפרטי או את הציבור להביאו. לגבי האדם הפרטי, מדובר בעיקר על קורבנות מסוימים בשלוש הרגלים, או עקב אירוע חריג בחיי היום יום (חטא חמור המחייב כפרה, או היטהרות מטומאה חריגה). לגבי הציבור, מדובר בעיקר על קורבן התמיד ומוספי המועדים, ולעיתים גם לכפרה על חטא חמור שנעשה על ידי רוב הציבור ("פר העלם דבר של ציבור").
יש גם קורבנות ציבור הבאים בנדבה, כאשר מסיבות שונות יש כסף שיועד לקניית קורבנות ואין מה לעשות בו. במקרה זה אוצר המקדש רוכש קורבנות עולה כנדבה ציבורית, והם נקראים "קיץ המזבח".
קודשי קדשים וקודשים קלים
הקורבנות מתחלקים גם על פי רמת קדושתם:
קודשי קודשים – קורבנות שקדושתם חמורה: עולה, חטאת ואשם, ושלמים שהציבור מביא (בחג השבועות). קורבנות אלה נשחטים בצפון העזרה. בשרם נאכל (פרט לעולה, שבשרה מוקטר על המזבח) על ידי הכהנים במקדש בלבד. זמן האכילה הוא יום ההקרבה והלילה שלאחריו בלבד.
ההבדל המהותי בין קודשי קודשים לקודשים קלים מתבטא בהלכות מעילה: מי שמשתמש בבהמה שהוקדשה לקודשי קודשים (כאמור, עולה, חטאת או אשם, ושלמי ציבור) נחשב כמועל בקודשים, לאחר שנזרק דמו מועל רק אם השתמש בבשר הקורבן שמיועד להישרף על גבי המזבח. לעומת זאת המשתמש בבהמה שהוקדשה לקודשים קלים אינו נחשב מועל בקדשים, ורק לאחר זריקת הדם חל איסור המעילה על האימורים. הסיבה להבדל זה היא, שקודשי קודשים נחשבים מתחילה כמיועדים להקרבה, ורק לאחר זריקת הדם מתחדש ההיתר לכוהנים לאכול מן הבשר, ובכך פוקע ממנו איסור מעילה. לעומת זאת קודשים קלים אינם מוגדרים מלכתחילה כמיועדים להקרבה, ולכן לא נוהג בהם איסור מעילה בחייהם, ורק לאחר זריקת הדם, כשמתברר איזה חלקים מן הקורבן מיועדים להקטרה על המזבח ואיזה לאכילה, חל איסור מעילה על החלקים המיועדים למזבח.
טבלת קורבנות
בטבלה הבאה מפורטים סוגי הקורבנות מהבהמה שהובאו למזבח בירושלים. פירוט הקורבנות מהעוף והנסכים לא מובא כאן, וכן הפרה האדומה שלא נעשתה על המזבח במקדש.
מקומה
על פי התורה, חובה להביא את הקורבנות לבית המקדש בירושלים, שהיא "המקום אשר יבחר ה'", וההקרבה מחוצה לו היא איסור חמור, גם אם היא לשם ה'. מן התורה משתמע שמטרת האיסור היא למנוע עבודה זרה, שעלולה להתפתח מריבוי מקומות פולחן. אתר להקרבת קורבנות מחוץ למקדש מכונה במה.
בתקופת המשכן בגלגוליו השונים, עד הקמת בית המקדש בירושלים, היה מותר בתקופות מסוימות להקריב בבמות פרטיות מחוץ למשכן. בהקרבת קורבן בבמות קיימים כללים הלכתיים שונים במידה רבה מאלו שבמקדש, וההבדל המרכזי הוא שבבמה מקריבים רק קורבנות נדבה, והקרבה זו יכולה להעשות גם על מי שאיננו כהן.
בפועל, ברוב ימי בית המקדש הראשון נמשכה ההקרבה בבמות חרף האיסור, ושניים ממלכי יהודה, חזקיהו ויאשיהו, ניסו לשרש אותה.
זמנה
הקרבת הקורבנות נעשית במשך שעות היום בלבד, מעלות השחר ועד שקיעת החמה, ולא בלילה. קורבן שהקרבתו העיקרית הושלמה בשעות היום – שחיטתו, וזריקת דמו על המזבח – מותר להמשיך את הקטרתו על המזבח גם בלילה, עד עלות השחר.
הקרבת הקורבנות נעשית גם בימי שבת ויום טוב, אך זאת רק בקורבנות התמיד וכן בשאר הקורבנות שהתורה קבעה להם תאריך מסוים (קורבן פסח, מוספי שבת ומועד, עבודת יום הכיפורים, ועוד).
חלקי הקורבן
קורבן בהמה מתחלק לארבעה חלקים:
זריקת הדם על המזבח היא החלק המרכזי בהקרבה, בהיותו מייצג את נפש הבהמה, ככתוב:
לפיכך, אם הדם נזרק כהלכתו – הקורבן כשר ובעליו יצאו ידי חובתם, גם אם האימורים והבשר לא הוקטרו או נאכלו. הלכה זו מדגישה את המשמעות הרעיונית של הקורבן, שעיקרו מסירת נפש הבהמה, ולא מסירת מזון למזבח.
תהליך ההקרבה
הקרבת הקורבן כוללת כמה שלבים, שמרביתם אחידים בכל הקורבנות:
שחיטה
לשחיטת הקרבן לא צריך כהן, היא כשרה גם בישראל.
על פי ההלכה יש הבדל בין "קדשי קדשים", שנשחטים מצפון למזבח, לבין "קדשים קלים", שנשחטים בכל מקום בעזרה. למעשה, הוכנו בבית המקדש מתקנים מתאימים לשחיטה מצפון למזבח, ולכן בדרך כלל גם קדשים קלים נשחטו שם.
קבלת הדם
קבלת הדם הנשפך מן הבהמה בכלי הנקרא מזרק, הקבלה נעשית דווקא על ידי כהן.
הולכת הדם
הולכת הדם על ידי הכהן ממקום קבלת הדם למקום מזבח העולה כדי לזורקו עליו.
זריקת הדם
זריקת הדם אף היא נעשית על ידי הכהן שהיה זורק מהדם על גבי המזבח. צורת הזריקה המדויקת ומקומה משתנים מקורבן לקורבן. בעולה שלמים ואשם הכהן עומד ליד המזבח וזורק את הדם מן הכלי בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית. הדם צריך להינתן בכל זווית כך שייראה בשתי הצלעות של הזווית ("שתי מתנות שהן ארבע"). בבכור מעשר ופסח יש זריקה אחת בלבד, בכל מקום במזבח מעל היסוד. בחטאת הכהן עולה בכבש אל הסובב שבחציו העליון של המזבח, ומקיף את המזבח ונותן מעט דם באצבעו על כל אחת מארבע קרנות המזבח. בסוג מיוחד של חטאות זריקת הדם נעשית בתוך ההיכל, והן נקראות חטאת פנימית.
שפיכת שיירי הדם
אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך במקום מיוחד ביסוד המזבח בפינה הדרום-מערבית. מערכת ניקוז הובילה את דם הקורבנות אל נחל קדרון.
הקטרה
ברוב הקורבנות הכהן לוקח את האימורים (ראו לעיל: חלקי הקורבן) ומעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת. בקורבן עוֹלָה כל בשר הקורבן עולֶה למזבח, ולשם כך יש צורך לפני כן להפשיט את עורו, לנתח את אבריו לחלקים, ולרחוץ את המעיים והרגליים.
מליחה
לפני ההקטרה מצווה להוסיף מלח לכל קורבן. לשם כך הונחה ערימת מלח על המזבח, ממנו לקחו הכוהנים ושמו על הקורבן.
אכילת הבשר
בשר הקורבנות (פרט לעולה) נאכל. בקדשי קדשים – הכוהנים אוכלים אותו בעזרה, באותו יום ובלילה שלאחריו עד חצות הלילה. בקדשים קלים – מביא הקורבן ומשפחתו אוכלים אותו בכל תחומי ירושלים המקודשת. זמן אכילת קדשים קלים הוא שני ימים והלילה שביניהם, פרט לקורבן תודה, שנאכל ביום הראשון ובלילו בלבד, כקדשי קדשים, וקורבן פסח, שנאכל רק בליל הסדר.
ברכות
בתוספתא נאמר שהמקריב קורבן מברך שהחיינו וברכות המצוות על הקרבת הקורבן ועל אכילתו. המשנה למלך כתב שהכהנים מברכים על אכילת הקורבן ברכת "אשר קדשנו בקדושתו של אהרן וציוונו לאכול חטאת" או "אשם".
הרב אהרן לייב שטיינמן כתב שעל הקרבת החטאת אין מברכים ברכה, כפי שאין מברכים על השבת גזל או ריבית, כיוון שעדיף שלא יחטא ולא יתקן את החטא, ורק על אכילתו מברכים.
האישים המקריבים
המקריבים הם כהנים זכרים מצאצאי אהרן הכהן. מי שאינו שייך לקבוצה זו נקרא זר הפסול לעבודה. גם בת כהן ואשת כהן נחשבות כ"זר" לעניין זה.
לקראת העבודה הכהנים צריכים ללבוש את בגדי הכהונה, ולרחוץ את ידיהם ורגליהם מן הכיור. הכנות אלה חיוניות לכשרות העבודה, ומי שעבד ללא קידוש ידיים ורגליים או ללא בגד מבגדי הכהונה – עבודתו פסולה.
גם מבין הכהנים, יש שאינם ראויים לעבודת הקורבנות, באופן קבוע או זמני:
בעל מום – אינו עובד במקדש, אם כי הוא רשאי לאכול מן הקורבנות, ואפילו מ"קדשי קדשים" בעזרה. לא מדובר דווקא על מום במובן של נכות ומוגבלות, אלא על כל פגם חיצוני הנחשב כ"לא ייצוגי".
כהנים בעלי מום שרצו להשתלב בעבודה השתתפו בעבודות משניות בחשיבותן, כגון הכנת העצים למזבח, ולא בהקרבה עצמה. בחלוקת בשר הקורבנות לאכילה היו כהנים אלה שותפים מלאים.
טמא – מי שנטמא וטרם נטהר לגמרי, אפילו הוא טבול יום או מחוסר כיפורים. אם רוב הכהנים טמאים, מותר להקריב קורבן שיש לו תאריך קבוע להקרבתו גם בטומאה. דין זה נקרא: "טומאה דחויה בציבור".
שתוי יין – שיכור אינו רשאי לעבוד, עד שיתפכח מיינו. מסיבה זו, הכהנים מן המשפחה שהגיע תורה לעבוד במקדש ביום מסוים ("אנשי בית אב") לא שתו כלל במשך יום העבודה ובלילה שלאחריו.
פרוע ראש – מי ששער ראשו מגודל ופרוע אינו רשאי לעבוד עד שיסתפר.
כללים אלה חלים על מעשי הקרבה שנחשבים כ"עבודה" לה': קבלת הדם במזרק, הולכתו למזבח וזריקתו שם, והקטרת אברי הקורבן על המזבח. לעומת זאת, שחיטת הקורבן איננה "עבודה", והיא יכולה להעשות גם על ידי האישים הפסולים לעבודה, בין איש ובין אשה. במקרים רבים, בעיקר בזמנים שבהם היה עומס במקדש, כמו בקורבן פסח, היה הנוהל שבעל הקורבן שוחט את קורבנו. כמו כן הפשטת עור הקורבן וניתוח אבריו לקראת העלאתם למזבח יכולים להעשות על ידי כל אחד.