cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עכרמה צברי
עמדות אנטישמיות והסתה לאלימות וטרור
בשנת 2007 נאסרה כניסתו להולנד בשל עמדותיו הרדיקליות נגד ישראל.
ביולי 2017, לאחר הפיגוע בהר הבית, התקינה משטרת ישראל מגנומטרים בכניסות להר הבית. צברי היה בין האוסרים על כניסת מוסלמים להר כל עוד הבידוק הביטחוני נמשך.
צברי נמנה עם חברי מועצת הנאמנים של קואליציית הצדקה, ארגון גג בראשותו של השייח' יוסוף אל-קרדאווי המרכז העברת תרומות מרחבי העולם לתנועת חמאס.
באפריל 2022 השתתף צברי בוועידה לרגל "יום אלקודס האיראני" לצידם של מנהיג חזבאללה חסן נסראללה, מנהיג חמאס אסמאעיל הנייה, מנהיג הג'יהאד האסלאמי, החזית העממית ודוברים נוספים בקריאה להשמדת ישראל. באפריל 2023 השתתף צברי בוועידה זהה.
באוקטובר 2022 ערך ביקור בביתו של פתחי חזאם אביו של המחבל מהפיגוע בדיזנגוף בו שיבח את האב על הגיבוי שנתן לבנו השהיד. לאחר זמן קצר ערך ביקור תנחומים נוסף בביתו של עודאי תמימי המחבל שביצע את הפיגוע במחסום שועפאט ואת ניסיון הפיגוע בכניסה למעלה אדומים. בביקור זה הוסיף צברי להלל את מעלתו של השהיד ואמר שאילו אנשים היו יודעים את מעלתו היו פונים גם הם לדרך זו. בעקבות דברים אלו פנו מספר ארגוני ימין ובהם ארגון לביא בדרישה לפתוח בחקירה להסתה לטרור כנגד צברי.
בעקבות דברי ההסתה הוציאה מדינת ישראל לצברי מספר פעמים צווי איסור יציאה מהארץ.
רוז'ינוי
רוֹזִ'ינוֹי (בבלארוסית: Ружаны, "רוּזַ'אנִי"; בפולנית: Różana, "רוּזַ'נַה"; ביידיש: ראָזשינאָי; מקובלים גם השמות Ражана, "רַזַ'נַה", וכן Ражаная, "רַזַ'נַיַה") היא עיירה קטנה השוכנת לגדות הנהר רוז'נקה, בנפת פרוז'ני שבמחוז ברסט שבמערב בלארוס. העיירה מרוחקת כ-140 ק"מ מברסט ליטובסק, ונמצאת כ-45 ק"מ מצפון-מזרח לעיירה פרוז'ני, בנקודת המפגש של הדרך המחברת בין פרוז'ני וסלונים עם זו המחברת בין וולקוביסק וקוסוב פולסקי.
האזכור הראשון של העיר הוא משנת 1552. בעיירה שרידיו של ארמון מרשים; שתי כנסיות – כנסיית השילוש הקתולית (נבנתה ב-1617) וכנסיית פטרוס ופאולוס האורתודוקסית (נבנתה בין השנים 1762–1788); קפלה קטנה בבית הקברות המקומי; בית קברות גרמני; וכן בית קברות יהודי עתיק וחורבותיו של בית כנסת.
בין רבניה של העיר היה הרב מרדכי גימפל יפה.
יהודי היישוב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מראשית המאה ה-17. בשנת 1659 (ראש השנה ה'ת"ך) הופצה בעיירה עלילת דם, שבעקבותיה הוצאו להורג מספר יהודים בה. על מאורע זה נכתבו מספר קינות, שנאספו יחד בספר "זיכרון קדושים".
קבוצת איכרים יהודים מהכפר נובופבלובקה הסמוך לרוז'ינוי עלתה ארצה ב-1883 והייתה לגרעין המייסד של המושבה עקרון (מזכרת בתיה). בשנת 1919 ערכו חיילים פולנים פוגרום ביהודי העיירה, בו נרצחו 6 יהודים ונשדדו רבים.
בשואה
באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. ב-2 בנובמבר 1942 הוצעדו כל יושבי הגטו למחנה הריכוז שכונה "מחנה הבונקרים" בוולקוביסק, תוך ירי בכ-500 יהודים בדרך, בהם ילדים רבים. מהמחנה שולחו יתר היהודים עד סוף החודש, לאחר שהוחזקו בו בתנאי צפיפות ורעב קשים, יחד עם כ-20,000 היהודים הנוספים במקום, בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מכ-2,400 יהודי רוז'ינוי, שרדו את השואה שלושה אנשים.
דומיניק וילקינס
ז'אק דומיניק וילקינס (אנגלית: Jacques Dominique Wilkins; נולד ב-12 בינואר 1960 בפריז, צרפת) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA.
קריירה
וילקינס החל את הקריירה שלו באוניברסיטת ג'ורג'יה. בדראפט 1982 נבחר במקום השלישי על ידי היוטה ג'אז אבל הועבר לאטלנטה הוקס מאחר שסירב לשחק ביוטה. וילקינס שיחק 11 עונות בהוקס במהלכן זכה פעמיים בתחרות ההטבעות. אחרי שעזב את אטלנטה המשיך בכמה קבוצות: לוס אנג'לס קליפרס, בוסטון סלטיקס, פנאתינייקוס, פורטיטודו בולוניה, סן אנטוניו ספרס ואורלנדו מג'יק. ב-1999 פרש מכדורסל.
בשנת 2006 זכה וילקינס להיבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
אחיו, ג'רלד וילקינס, היה גם שחקן NBA.
האוול ג'קסון
האוול אדמונדס ג'קסון (באנגלית: Howell Edmunds Jackson; ) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1893 ועד למותו. תקופת כהונתו הקצרה על כס השיפוט זכורה בעיקר בשל חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים", בה הוא טען שהטלת מס הכנסה פדרלי אינה נוגדת את החוקה. על אף היותו חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא מונה לכהונתו על ידי הנשיא הרפובליקני בנג'מין הריסון. פסיקותיו המחישו את תמיכתו בסמכות רחבה של הממשל הפדרלי, את ספקנותו כלפי זכויות המדינות, ואת נטייתו לריסון שיפוטי. מותו הפתאומי לאחר שנתיים בלבד על כס השיפוט מנע ממנו להיות בעל השפעה משמעותית על ההיסטוריה של ארצות הברית.
זמן קצר לאחר שעמיתו לשעבר בסנאט, בנג'מין הריסון, הפסיד בבחירות לכהונה שנייה כנשיא, נפטר השופט לוציוס למאר. הריסון ביקש למנות מחליף משורות המפלגה הרפובליקנית במקומו, אך הוא הבין שהסנאטורים הדמוקרטים ישעו את אישור המינוי עד שהוא יסיים את תקופת נשיאותו. לפיכך הוא בחר בג'קסון הדמקורט, שבו הוא ראה גם ידיד קרוב וגם משפטן מוערך. הסנאט אישר פה אחד את מינויו של ג'קסון זמן קצר לפני שהריסון עזב את הבית הלבן ב-1893. זמן לא רב לאחר שהחל לכהן בתפקידו, חלה ג'קסון בשחפת, וכך נמנע ממנו לקחת חלק מרכזי בענייני בית המשפט העליון. הוא הספיק לכתוב רק כחמישים פסקי דין, רבים מהם היו פסקי דין בנוגע לדיני הפטנטים או תיקים בלתי משמעותיים אחרים. הוא עזב את וושינגטון בתקווה שאקלים נוח יותר ישפר את מצב בריאותו, אך הוא שב לבירה לאחר ששאר שמונת השופטים, היו מפולגים בשוויון של ארבעה מול ארבעה בפסק הדין פולוק. אף על פי כן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק דין זה שהיה נקודת ציון חשובה בסוגיית המיסוי, ככל הנראה בשל שינוי בחוות דעתו של שופט אחר. בעוד שחוות דעתו של ג'קסון בפסק דין זה הוציאה אותו מאלמוניות מוחלטת בדברי הימים של בית המשפט העליון, המסע לוושינגטון החמיר באופן משמעותי את מצב בריאותו. הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1895, 11 שבועות בלבד לאחר שהגיש את חוות דעתו בתיק.
ראשית חייו
האוול ג'קסון נולד בפריז שבטנסי. הוריו, ילידי וירג'יניה, הגיעו לטנסי ב-1827. אביו, אלכסנדר ג'קסון, היה רופא שהוכשר לעיסוקו באוניברסיטה, בתקופה שבה הכשרה מקצועית כרופא הייתה נדירה. ג'קסון האב, שהיה איש המפלגה הוויגית, כיהן בהמשך בבית הנבחרים של טנסי וכראש עיריית ג'קסון. ב-1840 עברה משפחת ג'קסון למחוז מדיסון. האוול ג'קסון החל ללמוד בקולג' המערבי של טנסי, שם הוא למד יוונית עתיקה ולטינית. ב-1850, לאחר סיום לימודיו, הוא למד במשך שנתיים באוניברסיטת וירג'יניה. לאחר מכן הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים קמברלנד, בו הוא סיים את לימודיו ב-1856 לאחר שנת לימודים אחת. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בעריכת דין בעיירה ג'קסון. בעבודתו שם הוא לא נחל הצלחה מרובה, וב-1857, הוא עבר לממפיס, שהייתה עיר גדולה יותר. בממפיס הוא פתח משרד עורכי דין בשותפות עם דייוויד מ. קארין, לימים חבר הקונגרס של הקונפדרציה. המשרד נחל הצלחה וג'קסון רכש ניסיון בייצוג תאגידים.
ב-1861 פרשה טנסי מהאיחוד. אף על פי שג'קסון התנגד לפרישה, הוא תמך בדרום במלחמה שפרצה בעקבותיה. השופט ווסט המפריז מינה אותו כאחראי על אכיפת ההפקעות במערב טנסי, ובתוקף תפקידו זה הוא היה אחראי על הפקעה ומכירה של רכוש בבעלות תומכי האיחוד. על פי דיווחים בעיתונות הוא עסק במכירת מגוון רחב של סוגי רכוש במסגרת תפקידו, כולל שקדים, מלפפונים כבושים, כיסאות, אלכוהול, טבק ואפרסקים מיובשים. זמן קצר לאחר שצבא האיחוד כבש מחדש את ממפיס, נמלט ג'קסון עם משפחתו אל העיר לה גרנג' שבג'ורג'יה. הוא ניסה ללא הצלחה להתמנות לתפקיד במערכת השיפוטית של צבא הקונפדרציה. ב-1865, לאחר המלחמה, שב ג'קסון לממפיס. בשל שירותו בממשלת הקונפדרציה, היה עליו לקבל חנינה נשיאותית לפני שיוכל לשוב לעסוק בעריכת דין. בטענה שתפקידו בממשל הקונפדרציה היה זוטר, ביקש ג'קסון חנינה וטען ששום פקודת הפקעה לא הוצאה בעת ששימש בתפקידו. החוקר טרי קלוואני טען שהצהרותיו אלו של ג'קסון בבקשת החנינה שלו "היו פשוט לא נכונות", והוא הגדיר אותן פשוט כעדות שקר. בתחילה דחה הנשיא אנדרו ג'ונסון את בקשת החנינה של ג'קסון, אך לאחר הגשת בקשה שנייה ב-1866, הוא אישר את החנינה.
בשל מותו של קארין במהלך המלחמה, פתח ג'קסון משרד חדש בשותפות עם עמית לשעבר שלו. על לקוחותיהם נמנו בעיקר בנקים וחברות עסקיות אחרות. המשרד נחל הצלחה והוא ייצג לקוחות במספר רב של תיקים בפני בתי המשפט בממפיס. באותה עת נטה ג'קסון לגלות רגשות אהדה למפלגה הדמוקרטית. כאיש סיעת "הגואלים", שעל חבריה נמנו בעיקר אנשי הדרום במפלגה הדמוקרטית, הוא התנגד למדיניות השיקום ולמאמצים להנחלת שוויון גזעי. ב-1873, לאחר פטירת אשתו, הוא שב לעיירה ג'קסון, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין בשותפות עם הגנרל אלכסנדר קמפבל. משרד עורכי הדין שלהם עסק בעיקר בייצוג בתיקי רכוש ובתיקים פליליים. ג'קסון זכה להערכה רבה כעורך דין. הוא כיהן כשופט בבתי המשפט המקומיים ושימש כפרופסור באוניברסיטה הבפטיסטית הדרום-מערבית.
בממשל טנסי
ג'קסון המשיך לעסוק בעריכת דין עד 1880. בכל אופן, ב-1875 הוא מונה כשופט בבית המשפט הזמני לבוררות של מערב טנסי, שבו התבררו תיקים שנבעו מהצטברות העבודה הרבה כתוצאה ממלחמת האזרחים. כאשר נסגר בית משפט זה, שאף ג'קסון לקבל את מינוי המפלגה הדמוקרטית למושב בבית המשפט העליון של טנסי, והוא התמודד בבחירות מול תומאס פרימן שכיהן אז בתפקיד. בוועידת המפלגה שהתכנסה לבחור במועמד הפסיד ג'קסון על חודו של קול אחד. הוא דחה את הפצרות תומכיו לערער על התוצאות. לאחר מכן הוא היה מעורב במה שהיה המחלוקת הפוליטית המרכזית של טנסי: האם לשלם את חובה של המדינה. הרפובליקנים תמכו באופן כללי בתשלום החוב, בעוד שהדמוקרטים היו מפולגים בין סיעת האשראי המדינתי, שתמכה בעמידה במחויבויות הפיננסיות של המדינה, ולבין סיעת המס הנמוך, שהעדיפה להתכחש לחוב. ג'קסון, שראה באפשרות של התכחשות לחוב כבלתי מוסרית, הזדהה בתוקף עם סיעת האשראי המדינתי. לאחר שנשא נאום שעסק בסוגיית החוב, דחקו בו עמיתיו להתמודד על מושב בבית הנבחרים של טנסי. באי רצון הוא הסכים להצעה וב-1880, לאחר מערכת בחירות שנויה במחלוקת, הוא נבחר לתפקיד. בבית הנבחרים הוא נבחר כיושב ראש הוועדה לקרקעות ומבני ציבור, אך בחירתו זמן קצר לאחר מכן לסנאט של ארצות הברית מנעה ממנו להשפיע באופן משמעותי במסגרת תפקידו זה.
מושב בית המחוקקים החל בינואר 1881, והמשימה הדחופה ביותר שלו הייתה בחירתו של סנאטור מטעם המדינה. השקפותיו של הסנאטור המכהן, ג'יימס ביילי, שהיה איש סיעת האשראי המדינתי, הרחיקו מעליו את אנשי סיעת המס הנמוך, אך גם המועמד הרפובליקני, הוראס מיינרד, כשל אף הוא בהשגת רוב. ג'קסון, שנחשב כמי שיוכל להשיג את תמיכת שתי המפלגות, סירב להיכנס למירוץ בשל אהדתו את ביילי. שבוע של הצבעות לא הוביל ליציאה מהמבוי הסתום. בשלב זה פרש ביילי מהמירוץ ודחק בג'קסון להתמודד במקומו. בסבב ההצבעה ה-13 הכריז הרפובליקני רודריק ר. באטלר על תמיכתו בג'קסון, באומרו שהוא איבד כל תקווה שרפובליקני יצליח להיבחר. יושב ראש בית הנבחרים, שהיה תומך של מיינרד, הלך בעקבותיו, באומרו שג'קסון היה הבחירה הטובה ביותר מבין הדמוקרטים. כמה מחברי בית הנבחרים הדמוקרטים, שרבים מהם חששו שרפובליקני ייבחר אם הם לא יתייצבו מאחורי המועמד, החליטו לתמוך גם הם בג'קסון. לאחר ששוכנעו על ידי באטלר, עשו כן גם הרפובליקנים האחרים, וג'קסון נבחר לאחר שהצבעו עבורו 68 מתוך 98 חברי הבית.
סנאטור
ב-4 במרץ 1881 החל ג'קסון לכהן בסנאט. הוא היה חבר בארבע ועדות של הסנאט: הוועדה לענייני משרד הדואר, ועדת הגמלאות, ועדת התביעות וועדת המשפט. על אף נאמנותו למצע המפלגה הדמוקרטית, הוא זכה להערכה הן מצד חברי מפלגתו והן מצד הרפובליקנים. בעת כהונתו בסנאט דחף ג'קסון לביצוע רפורמה בשירות הציבורי ולהקמת מועצת הסחר הבין-מדינתי. הוא תמך בהטלת מגבלות נוספות על הגירת הסינים, בהורדת מיסים ובהגדלת ההוצאה על תשתיות. השקפותיו של ג'קסון בנושאים משפטיים השפיעו רבות על עמיתיו. הצעות חוק חשובות רבות בנושאים המשפט הועברו לתת הוועדה בה הוא היה חבר. בכל אופן, יותר מאשר הישגיו בתחום החקיקה, היו חשובים יותר יחסיו הבין-אישיים. ג'קסון התיידד עם הנשיא גרובר קליבלנד, והוא תמך במדיניות המיסוי שלו. הוא גם יצר מערכת יחסים ידידותית עם עמיתו בנג'מין הריסון, שהיה שכנו בסדר הישיבה באולם הסנאט. ג'קסון רכש מוניטין של מחוקק שהיה מחויב לעבודה קשה.
שופט פדרלי
בתיקים אחרים נתן ג'קסון פירוש רחב יותר לסעיפי החוקה. פסיקתו מ-1893 בתיק "ארצות הברית נגד פטריק" (United States v. Patrick) פירשה את חוק זכויות האזרח של 1870 באופן רחב. המשיבים בתיק זה, שהיו תושבי טנסי, הואשמו בהריגתם של כמה פקידי ממשל פדרליים כאשר חיפשו מזקקה בלתי חוקית. בית משפט פדרלי בערכאה נמוכה יותר דחה את כתבי האישום וקבע שפקידי הממשל לא פעלו על פי שום זכות אזרח המוגנת בחוק כאשר מילאו את תפקידם. ג'קסון דחה את הטיעונים הללו. להשקפתו, לפקידי הממשל הפדרליים הייתה הזכות המוגנת בחוקה "לקבל את המשרה הציבורית, ולעסוק במילוי תפקידם". על בסיס טענה זו, הוא סיכם שהרשעה על בסיס חוק זכויות האזרח יכולה להמשיך הלאה מאחר שזכויות האזרח של פקידי הממשל הופרו. כמה מאנשי הדרום גינו את הפסיקה, ושללו את הטענה שהיא הרחיבה את החוק שמבחינתם היה פסול מלכתחילה. אף על פי כן, פסיקתו של ג'קסון הראתה גם שעמדותיו היו מתונות במידה מספיקה כדי לגרום לסדר היום הרפובליקני לקרוס.
מינויו
ב-23 בינואר 1893 הלך לעולמו שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לוציוס למאר. באותה עת נחשב כבר הנשיא בנג'מין הריסון ברווז צולע. בבבחירות לנשיאות של 1892 ניצח גרובר קליבלנד ועמד להיות מושבע לכהונה שנייה בתוך שישה שבועות. אף על פי שהריסון רצה למנות שופט רפובליקני במקומו של למאר, הוא הכיר בכך שהסנאט שנשלט על ידי הדמוקרטים יסרב ככל הנראה לאשר את המינוי ותחת זאת פשוט להמתין שקליבלנד יציג מועמד מועדף עליהם. זמן קצר לפני פטירתו של למאר, ערך השופט הנרי בראון, שעל מינויו המליץ ג'קסון באוזני הנשיא הריסון שנים מספר קודם לכן, ביקור בבית הלבן. ברצונו לגמול לג'קסון, הציע בראון, שהיה רפובליקני, שג'קסון הדמוקרט יהיה המועמד האידיאלי שהריסון יבחר בו. ג'קסון אכן חיפש את כל הנתיבים ללבו של הריסון. הוא היה שמרן ומשפטן מוערך, והגיע מאותו חלק של ארצות הברית, הדרום, שממנו הגיע למאר. בנוסף, השניים שירתו יחדיו בסנאט והיו ידידים קרובים. לפיכך, ב-2 בפברואר הגיש הריסון את מועמדותו של ג'קסון. החלטתו של הריסון הפתיעה הן את הרפובליקנים והן את הדמוקרטים, שציפו שהוא יבחר מועמד חבר המפלגה הרפובליקנית. מועמדותו של ג'קסון הושעתה בתחילה בוועדת המשפט של הסנאט, אך ב-18 בפברואר אישרו הסנאטורים פה אחד את מינויו של עמיתם לשעבר. רבים ציפו להתנגדות כלשהי במליאת הסנאט, ובדיווח מאותה עת בניו יורק טיימס צוין שרבים נותרו "בתהייה... מה היה לאופוזיציה". ועדיין, הפרופסור ריצ'רד ד. פרידמן הגיע למסקנה שהסכמתם שבשתיקה הייתה מובנת: הדמוקרטים "לא יכלו להצביע נגד אחד משלהם" בעוד "שהרפובליקנים, לאחר מורת רוח ראשונית, הבינו את ההיגיון שבצעדו של הריסון". נשיא בית המשפט העליון, מלוויל פולר השביע את ג'קסון בבוקרו של 4 במרץ, שעות ספורות לפני השבעתו של גרפילד.
כהונתו
תקופות כהונתו הקצרה של ג'קסון על כס השיפוט נמשכה ממרץ 1893 ועד פטירתו באוגוסט 1895. הוא כתב 46 פסקי דין בלבד. הן בשל בריאותו הלקויה, והן בשל העובדה שהוא לא הספיק לרכוש מעמד של שופט בכיר, רבים מפסקי הדין שהוא כתב היו בתיקים בעלי חשיבות פחותה, בעיקר תיקים שהיו קשורים לדיני הפטנטים.
פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים
לדבריו של החוקר אירווינג שיפמן, שמו של ג'קסון היה ככל הנראה "נקבר בארון הקבורה של השכחה ההיסטורית", אלמלא חלקו בתיק אחד בודד של בית המשפט העליון, פסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים". פסק דין זה קרא תיגר על חוק וילסון-קורמן מ-1894 שהטיל מס הכנסה אישי בשיעור של שני אחוזים על כל הכנסה שעלתה על 4,000 דולר. טענתו של העותר בתיק הייתה שהחוק הטיל מס ישיר מבלי לחלק את ההכנסות ממנו בין המדינות, תוך הפרת הסעיף העוסק בכך בחוקה. באופן מעשי היה זה בלתי אפשרי לחלק כספי מיסים כאלו בין המדינות, כך שפסיקה על בסיס זה הייתה חורצת את גורלו של כל מיסוי פדרלי. באותו זמן היה ג'קסון חולה, ושמונת שופטי בית המשפט הנותרים שמעו את העתירה. הם פסלו סעיפים מסוימים בחוק, אך היו חלוקים ארבעה מול ארבעה בנוגע לשאלת תאימותו לחוקה של מס ההכנסה. כאשר הציע ג'קסון שהוא יוכל, על אף מחלתו, לשוב לוושינגטון כדי להשתתף בדיון, הסכים בית המשפט לשמוע את העתירה בשנית כדי שתושג הכרעה על חוקיותו של המס.
בשל העובדה ששאר שמונת השופטים היו חלוקים בשאלה זו באופן שווה, ההנחה הייתה שחוות דעתו של ג'קסון תהייה מכרעת. המומחים לא היו בטוחים כיצד הוא יצביע. הרקע שלו כאיש הדרום רמז שהוא עשוי יהיה לתמוך במס, אך השקפותיו השיפוטיות בעד המגזר העסקי היו עשויות להוביל אותו להתנגד למס. בשלושת הימים בהם נשמעו הטיעונים, כיוונו עורכי הדין את טיעוניהם כלפי ג'קסון, שסבל משיעול קשה, ולעיתים תכופות התעלם מהשופטים האחרים שהיו להוטים לשבור את השוויון בהצבעה. אך בסופו של דבר, כאשר הגיע העת לפסוק ב-20 במאי 1895, הגיש ג'קסון חוות דעת מיעוט. רוב של חמישה שופטים בהובלתו של נשיא בית המשפט פולר פסק שהטלת המס מנוגדת לחוקה, ופסל אותו כמס שאסור להטילו על רקע אי חלוקתו באופן שווה בין המדינות. ג'קסון הצטרף לשופטים בראון, הרלן וויט בחוות דעת מיעוט שחלקה על פסיקת הרוב. בחוות דעת נרגשת, הוא כתב ש"החלטה זו היא, לדעתי, המכה הקשה ביותר שניחתה על סמכות החקיקה של הקונגרס". הקראת חוות דעתו של ג'קסון הופרעה על ידי התקפי שיעול רבים שלו שקטעו מספר פעמים את הקראת פסק דינו שארכה 45 דקות.
רבות נכתב על השאלה כיצד מצא ג'קסון את עצמו בסופו של דבר בדעת המיעוט. ככל הנראה הסיבה לכך נבעה מכך שאחד השופטים שינה את דעתו. באותה העת הצביעה העיתונות על ג'ורג' שירס כ"שופט ההססן". הביוגרף וילארד קינג ציין ש"הוטל עליו צל כבד" על ידי אלו שהתנגדו להחלטת בית המשפט. מקורות אחרים שוללים את הטענה ששירס שינה את דעתו. אחרים טענו שהשופטים הוראס גריי ודייוויד ברואר היו אלו ששינו את דעתם, אך קיים קושי למצוא לכך סימוכין. האפשרות שנותרה היא שאף שופט לא שינה את דעתו בסופו של דבר. על פי תאוריה זו, חמישה שופטים התנגדו להטלת המס מלכתחילה, אך הם התקשו להתלכד מאחורי תאוריה משפטית אחת. בכל מקרה, חוות דעת המיעוט של ג'קסון זכתה בסופו של דבר לאישור בדמותו של התיקון ה-16 לחוקה, שהתקבל 18 שנים לאחר מתן פסק הדין פולוק, ושינה את החוקה כך שתתאפשר הטלת מס הכנסה.
פסקי דין נוספים
בדברי ימי בית המשפט העליון של ארצות הברית בלטו מעט מאוד מפסקי הדין של ג'קסון. בתקופת כהונתו על כס השיפוט הוטל עליו לכתוב מספר פסקי דין שנגעו לדיני הפטנטים, תחום בו הוא רכש ניסיון בעת כהונתו כשופט בבית המשפט הפדרלי. על רוב פסקי הדין שהוא כתב הוגשו מעט מאוד חוות דעת מיעוט, דבר המצביע על חוסר חשיבותם. לכך תרמה בריאותו הלקויה, והעובדה שהוא היה אחד השופטים החדשים במשך כל תקופת כהונתו הקצרה. בפסקי הדין המעטים שכתב ג'קסון הוא הביע תמיכה ברעיון שמערכת המשפט צריכה להיות כפופה לרשות המחוקקת. חוות הדעת שלו בפסקי הדין "שורץ נגד קוק" (Schurz v. Cook) מ-1893 ו"חברת הרכבת הדרומית של קולומבוס נגד רייט" (Columbus Southern Railway v. Wright) מ-1894, דחו את הניסיונות של תאגידים לגרום לפסילתם של מגוון חוקי מס. חוות הדעת של ג'קסון היו גם עדות הן לתמיכתו בסמכות רחבה של הממשל הפדרלי והן לספקנות שלו להחלטותיהן של המדינות. בפסק הדין "חברת הרכבת של מוביל ואוהיו נגד טנסי" (Mobile & Ohio R.R. v. Tennessee) מ-1894 הוא העדיף לתת פירוש רחב יותר לסעיף החוזה בחוקה, ופסק מול ארבע חוות דעת מיעוט שמדינת טנסי פעלה באופן בלתי חוקי כאשר התכחשה בחוקתה להבטחת פטור ממס עבור חברת הרכבת. בפסק הדין "בראס נגד דקוטה הצפונית" (Brass v. North Dakota) הוא תמך ברעיון "ההליך הראוי המהותי", והצטרף לחוות דעת המיעוט של השופט ברואר שבה נטען שהתקנות של דקוטה הצפונית בנוגע לממגורות תבואה היו הפרה חוקתית של חופש החוזים. לבסוף, הוא הצטרף לדעת הרוב של חמשת השופטים בפסק הדין "פונג יו טינג נגד ארצות הברית" מ-1893, שבו נפסק שהממשלה הפדרלית לא יכלה לגרש מהגרי עבודה סינים מבלי לתת להם את ההגנות של הזכות להליך הוגן.
מחלתו ומותו
אף על פי שבעת מינויו נראה ג'קסון בקו הבריאות, שנה אחת לאחר מכן הוא לקה בשחפת. הוא שב במהרה לתפקידו, אך מחלתו החמירה באופן כזה שהוא נאלץ לעזוב את וושינגטון. באוקטובר 1894 הוא נסע למערב מתוך תקווה שמזג האוויר הנוח שם ישפר את מצבו. חודשים ספורים לאחר מכן הוא נסע לתומאסוויל שבג'ורג'יה. מצב ריאותיו השתפר, אף בריאותו החלה להתדרדר באופן משמעותי כאשר הוא לקה בבצקת. בשל מחסור במקור הכנסה משל עצמו, לא היה באפשרותו של ג'קסון לפרוש מכהונתו ללא חוק מיוחד של הקונגרס שיעניק לו פנסיה. בשל מצבו הבריאותי הוא לא השתתף בהצבעה בפסקי הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" ו"בעניין דבס". בפברואר 1895 שב ג'קסון לביתו שבטנסי. מצב בריאותו החל להשתפר והוא הביע תקווה שיעלה בידו לשוב למלא את תפקידו המשפטי בסתיו. בסופו של דבר, רצונו להשתתף בדיונים בפסק הדין בנוגע למס ההכנסה הוביל אותו לשוב לוושינגטון כבר במאי. המסע לבירה גבה מג'קסון מחיר בריאותי. האוויל ג'קסון נפטר בנאשוויל ב-8 באוגוסט 1895, 11 שבועות לאחר שהוגשה חוות דעתו בפסק דין פולוק. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבעיר.
חייו האישיים
ב-1859 נשא ג'קסון לאישה את סופי מלוי, בתו של בנקאי מממפיס. לזוג נולדו שישה ילדים, ששניים מתוכם נפטרו בינקותם, עד למותה של סופי ב-1873. שנה לאחר מכן נישא ג'קסון בשנית למרי הרדינג, בתו של תושב טנסי בעל ההשפעה ויליאם גילס הרדינג. אחיו של ג'קסון, ויליאם היקס ג'קסון, ששירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים, היה נשוי גם הוא לאחת מבנותיו של הרדינג. כאשר נפטר הרדינג ב-1886 ירשו האחים ג'קסון ונשותיהם את אחוזת המטעים שלו, שבה גודלו סוסי ת'ורוברד. חלקו של האוול ג'קסון בניהול האחוזה היה שולי, וב-1890 הוא מכר לאחיו את חלקו בה. בשטח של אלף אקרים שהיה חלק אחר באחוזתו של הרדינג ניצב ביתו, שנחשב לאחד הנאים בטנסי. מאשתו השנייה נולדו לג'סון שלושה ילדים. הוא היה נוצרי אדוק, שימש כחבר פעיל בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של נאשוויל ואהב לעסוק בציד שועלים ולצפות במרוצי סוסים.
אנדריס נלסונס
אנדריס נלסונס (בלטבית: Andris Nelsons; נולד ב-18 בנובמבר 1978) הוא מנצח לטבי. כיום הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון והמנצח הראשי של תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג. הוא שימש בעבר כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, מנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה ומנהל מוזיקלי של האופרה הלאומית של לטביה.
ראשית חיים
נלסונס נולד בריגה. אמו הקימה את ההרכב המוזיקלי הראשון בלטביה, ואביו היה מנצח מקהלה, צ'לן ומורה. בגיל חמש, אמו ואביו החורג (מנצח מקהלה) לקחו אותו לביצוע של טנהויזר של וגנר, שאליו מתייחס נלסונס כחוויה מעצבת עמוקה: "...הייתה לזה השפעה היפנוטית עליי. הייתי המום מהמוזיקה בכיתי כשטנהויזר מת. אני עדיין חושב שזה היה הדבר הכי גדול שקרה בילדותי."
בצעירותו, נלסונס למד פסנתר ובהמשך למד גם לנגן בחצוצרה בגיל 12. הוא גם שר בס בריטון, עם עניין מיוחד במוזיקה מוקדמת, בהרכב של אמו. הוא למד במשך קיץ אחד בבית הספר הקיץ הבינלאומי של דרטינגטון עם אוולין טוב. הוא שירת כחצוצרן בתזמורת האופרה הלאומית של לטביה.
קריירת ניצוח
נלסונס למד ניצוח אצל אלכסנדר טיטוב בסנקט פטרבורג ברוסיה והשתתף בניצוח כיתות אמן אצל נמה ירווי, רוברטו קרנביל ויורמה פאנולה. הוא הגיע להחליף את מאריס יאנסונס בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית של אוסלו במהלך סיבוב קונצרטים. נלסונס מחשיב את יאנסונס כמנטור והוא היה אצלו סטודנט לניצוח.
בשנת 2003 הפך נלסונס למנצח הראשי של האופרה הלאומית של לטביה. הוא סיים את כהונתו שם לאחר ארבע שנים ב-2007. בשנת 2006 הפך נלסונס למנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה, תפקיד בו כיהן עד סוף עונת 2008/09. הופעת הניצוח הראשונה שלו במטרופוליטן אופרה הייתה באוקטובר 2009, הפקה של טורנדוט. ביולי 2010 ערך נלסונס את הופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית, וניצח על הפקה חדשה של לוהנגרין של וגנר בהופעת הפתיחה של הפסטיבל.
בארצות הברית, נלסונס ערך את הופעת הניצוח הראשונה שלו עם התזמורת הסימפונית של בוסטון במרץ 2011, כמחליף לג'יימס לוויין בקרנגי הול. לאחר מכן הוא ניצח על תזמורת בוסטון בפסטיבל המוזיקה בטנגלווד ביולי 2012, והופיע לראשונה עם תזמורת בוסטון באולם בוסטון סימפוני הול בינואר 2013. במאי 2013, התזמורת מינתה את נלסונס כמנהל המוזיקלי ה-15 שלה בעונת 2014/15. החוזה הראשוני שלו היה ל-5 שנים וקבע 8 עד 10 שבועות של קונצרטים מתוכננים בשנה הראשונה של החוזה ו-12 שבועות בשנים שלאחר מכן. נלסונס החזיק בתואר מייעד למנהל מוזיקלי בעונת 2013/14. באוגוסט 2015, התזמורת הודיעה על הארכת חוזהו של נלסונס כמנהל מוזיקלי עד עונת 2021/22 עם חוזה חדש, לשמונה שנים, שהחליף את החוזה הראשוני לחמש שנים, והכיל גם סעיף ירוק עד לחידוש אוטומטי. באוקטובר 2020, הודיעה תזמורת בוסטון על הארכה נוספת של חוזהו של נלסונס כמנהל מוזיקלי עד אוגוסט 2025.
נלסונס ניצח לראשונה על תזמורת הגוואנדהאוס של לייפציג בשנת 2011. בספטמבר 2015, הודיעה התזמורת על מינויו של נלסונס כמנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2017–2018, עם חוזה ראשוני של 5 עונות. באוקטובר 2020, הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו האחרונה כמנצח הראשי שלה עד 31 ביולי 2027.
הקלטות
עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, נלסונס הקליט מוזיקה של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ריכרד שטראוס, ואיגור סטרווינסקי עבור הלייבל Orfeo. בנפרד מהתזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, נלסונס הקליט גם עבור הלייבל BR-Klassik ועבור הלייבל של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. נלסונס גם הקליט מסחרית עם התזמורת הסימפונית של בוסטון לדויטשה גרמופון, שם אלבומיהם "תחת הצל של סטלין", מהסימפוניה מס' 10 של שוסטקוביץ', קיבל פרס גראמי לשנת 2015 לביצוע התזמורתי הטוב ביותר ושוסטקוביץ': סימפוניות 5, 8 ו-9, קיבל פרס גראמי לשנת 2016 עבור הביצועים התזמורתיים הטובים ביותר. בשנת 2018, הוא קיבל פרס גראמי נוסף לביצוע התזמורתי הטוב ביותר, עבור שוסטקוביץ': סימפוניות מס' 4 ו-11.בשנת 2019 פרסם DG את הסימפוניות השלמות של בטהובן עם אנדריס נלסונס והפילהרמונית של וינה.
בדצמבר 2019 ובינואר 2020 ניצח נלסונס לראשונה על קונצרט השנה החדשה בווינה עם הפילהרמונית של וינה, שם ביצע סולו חצוצרה בפוסטילון-גלופ של הנס כריסטיאן לאמבי, המנצח הראשון שביצע סולו. בקונצרט ראש השנה של וינה מי שאינו כנר. ההקלטה של הקונצרט הזה שוחררה באופן מסחרי ב-Sony Classical.
חייו האישיים
נלסונס היה נשוי בעבר לסופרן הלטבית קריסטין אופולה. הם הכירו במהלך כהונתו של נלסונס באופרה הלאומית של לטביה, כשהיא חברה במקהלת האופרה הלאומית של לטביה, ולאחר מכן הפכה לזמרת סולו בחברה. בני הזוג נישאו בשנת 2011. בתם, אדריאנה אנה, נולדה ב-28 בדצמבר 2011. בני הזוג הודיעו על גירושיהם ב-27 במרץ 2018. נלסונס התחתן בשנית באפריל 2019, לאליס היידלר.
נון קאוסה פרו קאוסה
נון קאוסה פרו קאוסה (מלטינית: non causa pro causa - "לא סיבה לסיבה") היא קבוצת כשלים לוגיים רטרודוקטיביים שבה הסיבה אינה מזוהה באופן נכון.
הקבוצה מונה את הכשלים הבאים:
טיילר בייט
טיילר בייט (באנגלית: Tyler Bate; נולד ב-7 במרץ 1997) הוא מתאבק אנגלי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT.
Preston City Wrestling (2014–2015)
בייט ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון PCW תחת השם ה"איירון מאסטר" טיילר בייט ב-31 באוקטובר 2014, כשהפסיד בקרב מרובע נגד צ'ארלי גארט, ריץ' סוואן וזאק גיבסון. בייט חזר לארגון בינואר 2015, במופע שבו הפסידו לפיט דאן, דמיאן דאן, מורגן ובסטר ומארק אנדרוז.
Chikara (2015–2017)
בתחילת שנת 2015 בייט ביחד עם טרנט סבן הופיעו פעם ראשונה בארגון האמריקאי, Chikara, כחלק ממסע ההופעות שלהם מאנגליה. שלושת הקרבות הראשונים שלהם בארגון היו "קרבות חושך" (כלומר, קרבות שקודמים לאירוע ואינם מצולמים). בייט ביחד עם סבן ודן מולוני התחרו בטורניר "מלכי השלישיות" של הטורניר לשנת 2015, והצליחו להגיע עד לשלב חצי הגמר, שם הודחו על ידי הבולט קלאב (AJ סטיילס, מאט וניק ג'קסון). בשנת 2016 סבן ובייט החלו להתאבק כזוג באופן יותר תדיר. בייט חזר לארגון ב-1 בספטמבר 2017 כשהוא, סבן ופיט דאן נכנסו לטורניר "מלכי השלישיות" של אותה שנה, השלושה הגיעו עד לגמר ואף זכו בטורניר כולו.
Progress Wrestling (2016–2019)
בייט ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון באירוע "פרק 28" ביחד עם טרנט סבן (שנקראו ביחד מאסטש מאונטיין) בהפסד לדמיאן ופיט דאן. חמישה אירועים לאחר מכן, השניים התפצלו כל אחד לדרכו, כשסבן הופך לדמות רעה על ידי תקיפה על בייט, וסבן חבר למתאבק פיט דאן (ביחד נודעו בשם בריטיש סטרונג סטייל). ב"פרק 39" בייט חזר לארגון כשהוא תוקף את המתאבק ג'ימי האבוק והפך גם הוא לדמות רעה, ואף חבר לקבוצתם של סבן ודאן. ב-30 בדצמבר בייט וסבן זכו באליפות הזוגות של הארגון לאחר קרב משולש, אך הפסידו אותה חצי שנה לאחר מכן. השניים זכו שוב בחגורות האליפות כעבור שבועיים מהזמן שהפסידו. ב-10 בספטמבר 2017 הפסידו את התארים בקרב סולם.
NXT (2017–היום)
ב-15 בדצמבר 2016 דווח שבייט יהיה אחד מ-16 המשתתפים בטורניר אליפות בריטניה, שנמשך יומיים אשר קבע את זהות אלוף בריטניה הראשון של ה-WWE (הטורניר נערך ב-14 ו-15 בינואר 2017). בסיבוב הראשון בייט גבר על טאקר, ברבע הגמר ניצח את ג'ורדן דבלין, בחצי הגמר ניצח את וולפגנג ובגמר גבר על פיט דאן, וכך בייט הפך לאלוף הראשון. חגורת האליפות הוענקה לבייט על ידי טריפל H, ויליאם ריגל, פין באלור ופיט פינלי. בגיל 19, בייט הפך לנער השני בהיסטוריה של ה-WWE, שמצליח לזכות בחגורת אליפות כלשהי בגיל השני הצעיר ביותר, הראשון ברשימה היה רנה דופרי, שזכה באליפות הזוגות.
דיוויזיית משקל קל (2017–2018)
ב-7 בנובמבר 2017 בייט ערך את הופעת הבכורה שלו בתוכנית 205 לייב (תוכנית המיועדת למתאבקי בעל משקל קל בארגון) בהפסד נגד האליפות ה-WWE במשקל קל דאז, אנזו אמורה. ב-30 בינואר 2018 בייט השתתף בטורניר אשר קבע את האלוף במשקל קל החדש, אך הודח עוד בסיבוב הראשון על ידי TJ פרקינס. ב-21 במרץ בייט וטרנט סבן היו אמורים להשתתף בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, אך עקב פציעתו של בייט, לא התחרו לבסוף בטורניר. ב-15 במאי בייט ניצח בקרב מרובע את TJ פרקינס, קאליסטו וקני ויליאמס.
חיים אישיים
בייט הוא טבעוני. נקשרו לגביו שמועות שהוא יוצא עם המתאבקת של התוכנית סמאקדאון לייב, ליב מורגן.
תודרה
תודרה (שם מדעי: Sisymbrium) הוא סוג צמח ממשפחת המצליבים (Brassicaceae) חד-שנתי, דו-שנתי או רב-שנתי, קירח או שעיר. בעל גבעול זקוף ועלים שסועים-מנוצים, לעיתים דמויי כינור או תמימים. התפרחת היא אשכול. פרחי הצמח גדולים או קטנים. עלי-הגביע זקופים או מפושקים, שניים מהם דמויי שק בבסיסם. עלי-הכותרת כאורך הגביע או ארוכים ממנו, צבעם על פי רוב צהוב. ישנם שישה אבקנים. עמוד העלי קצר, בראשו צלקת בלתי מחולקת או מחולקת לשתי אונות. הפרי הוא מעין תרמיל ארוך, צר, גלילי או פחוס, נפתח בהבשלה. הזרעים ערוכים בטור אחד.
בארץ צומחים שבעה מינים של צמח התודרה:
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה
השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (באנגלית: Best Actress in a Supporting Role) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) במסגרת פרסי באפט"א לקולנוע לשחקנית המשנה המצטיינת בסרט קולנוע. הפרס מוענק החל משנת 1968. עד 1999 היו ארבע מועמדות לפרס, ומאז יש חמש מועמדות.
פרסים ומועמדויות של BTS
BTS היא להקת בנים דרום־קוריאנית שהוקמה על ידי חברת התקליטים ביג היט אנטרטיינמנט. שבעת חברי הלהקה הם: ג'ין, שוגה, RM, ג'יי-הופ, ג'ימין, V וג'ונגקוק. הלהקה גובשה החל משנת 2010 והופיעה לראשונה בשנת 2013, עם אלבום הסינגל , בשנה זו חברי הלהקה זכו לראשונה בטקס בפרס האמן החדש של השנה.
הלהקה זכתה ב-49 פרסים בטקסי, ב-38 פרסים בטקסי פרסי המוזיקה של מלון, ב-31 פרסים בטקסי , ב-34 פרסים בטקסי פרס דיסק הזהב של יפן, ב-32 פרסים בטקסי , ב-27 פרסים בטקסי , ב-23 פרסים בטקסי ובעוד מאות פרסים ב-59 טקסי פרסים שונים ברחבי העולם. בסך הכול הייתה מועמדת להקת BTS ל-729 פרסים וזכתה ב-515 פרסים.
BTS זכתה ב-26 שיאי גינס והוכנסה להיכל התהילה של גינס בשנת 2022, לאחר שזכתה ב-13 שיאי עולם ב-2021 בלבד. בשנת 2018 הלהקה נכללה ברשימת טיים 100. מאז 2017 זכתה ברציפות בפרס המוזיקה של בילבורד לאמן החברתי המוביל, היא קבוצת הקיי-פופ היחידה שזכתה בפרס המוזיקה של בילבורד ללהקה המובילה בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2019 והיא הקבוצה בעלת הפרסים הרבים ביותר בהיסטוריה של פרסי המוזיקה של בילבורד נכון לשנת 2022, עם 12 זכיות בסך הכול. בנוסף היא קבוצת הקיי-פופ היחידה שזכתה בפרס המוזיקה האמריקאית ללהקת/צמד/קבוצת הפופ/רוק האהובה ביותר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית, ובשנת 2021, הפכה לאמן האסייתי הראשון בתולדות התוכנית שזכה באמן של שנה. BTS היא אמן הפופ הקוריאני הראשון שקיבל מועמדות לפרס גראמי, והאמן הקוריאני הראשון שהיה מועמד לפרס המוזיקה הבריטית. חברי BTS הם האמן הזר שזכה בכמות הפרסים הגדולה ביותר בהיסטוריה של טקס פרסי דיסק הזהב של יפן. חברי הלהקה קבעו שיא של ארבע זכיות רצופות בקטגוריית "האמן האסייתי הטוב ביותר" והם האמן הזר היחיד שהשיג את כמות הזכיות הרצופות המקסימלית בקטגוריה האמורה וקיבל כמה שיותר פרסים בטקס אחד (2022).
בשנת 2018 הפכו חברי הלהקה לחברים הצעירים ביותר במסדר ההצטיינות התרבותית של דרום קוריאה, כשזכו במדליית הוואוואן להצטיינות תרבותית על תרומתם להפצת התרבות והשפה הקוריאנית. ביולי 2021 מינה נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, את להקת BTS לשגריר נשיאותי מיוחד "לתרבות ולדורות הבאים" על מנת לעזור "להוביל את סדר היום העולמי לדורות הבאים" ו"להרחיב את המאמצים הדיפלומטיים ומעמדה העולמי של קוריאה הדרומית בקהילה הבינלאומית".
הערות שוליים
undefined
ייאסו
ייאסו (געז: ኢያሱ) היא גרסה אתיופית של השם יהושע. השם גם מתורגם כ-אייסו או ישו.
ברוניסלב הוברמן
ברוניסלב הוברמן (בפולנית: Bronisław Huberman; 19 בדצמבר 1882 – 15 ביוני 1947, קורסיה-סיר-ווויי, שווייץ) היה כנר יהודי וירטואוז, נודע בפרשנותו החמה והאישית ליצירות שניגן. מייסד התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2012 נקראה הפילהרמונית בעיר הולדתו צ'נסטוחובה על שמו.
קורות חיים
הוברמן נולד בעיר צ'נסטוחובה שבפולין קטן (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במדינת פולין). אביו, יעקב, שהיה פקיד במשרד עורכי דין, ביקש שבנו ילמד לנגן. כלי הנגינה שהיה יכול להרשות לעצמו היה כינור. הוברמן היה ילד מסוגר והקדיש את רוב זמנו הפנוי לנגינה. הוא נודע כילד פלא וניגן בפני הרוזן ולדיסלב זמויסקי, בן למשפחת זמויסקי, שהעניק לו בתמורה כינור סטרדיוואריוס יקר-ערך שהיה נחלת משפחתו. בגיל 9 שמע את נגינתו נגן הכינור יוזף יואכים, ידידו של יוהנס ברהמס, שהזמין את המלחין הקשיש, יחד עם יוהאן שטראוס וגוסטב מאהלר להאזין לקונצרט בו ביצע הוברמן את אחת היצירות המאתגרות ביותר, קונצ'רטו לכינור של ברהמס אופוס 77. ברהמס התרגש מנגינתו של הוברמן הילד, ובפרט מהקונצ'רטו שנחשב לבלתי ניתן לנגינה על ידי בני תקופתו.
הוברמן היה לכנר מוביל ומפורסם בכל רחבי אירופה והופיע ברחבי העולם. יום הולדתו ה-50 (ב-1932) היה אירוע תרבותי וחברתי שסוקר בעיתונות. עם עליית הנאצים לשלטון וגירוש היהודים מתזמורות בגרמניה, התגייס הוברמן למלחמה תרבותית והטיף ברחבי העולם נגד שיתוף פעולה תרבותי עם תזמורות גרמניות שגירשו את נגניהן היהודים. במקום להגר לארצות הברית ולחיות שם מוקף תהילה, החליט הוברמן להקים בארץ ישראל תזמורת שתהיה מורכבת מכל המוזיקאים היהודים המעולים שגורשו מהתזמורות הגרמניות.
בשנת 1936 הקים בארץ ישראל את התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עם כ-70 מוזיקאים. לצערו לא יכול היה הוברמן לקבל את כל הנגנים, כיוון שרצה רק בטובים ביותר. כך למעשה הציל רבים, כולל בני משפחותיהם של הנגנים (ובסך הכל כ-800 איש) אך גם חרץ את גורלם של נגנים טובים פחות, אותם לא יכול היה לחלץ. הספר "רביעיית רוזנדורף" מאת נתן שחם עוסק בפרשייה זו.
באפריל 1936 יצאה התזמורת לסדרת קונצרטים לגיוס תרומות בארצות הברית במסגרתה הצליח הוברמן לשכנע את המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לבוא ולנצח ללא תשלום על קונצרט הפתיחה של התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, בדצמבר 1936, תוך שהוא משעה את כניסתו למשרת מנצח תזמורת NBC.
הסטרדיווריוס של הוברמן
במהלך קונצרט לגיוס תרומות בקרנגי הול בניו יורק נגנב כינור הסטרדיווריוס של הוברמן. כחמישים שנה לאחר מכן הודה אסיר בשם ג'וליאן אלטמן שהוא האיש שגנב את הכינור. הכינור זוהה על ידי נציג חברת הביטוח לוידס, שביטחה את הכינור בשעתה, ונמכר במיליון דולר לנורברט בריינין, הכנר הראשון של רביעיית אמדאוס. אלמנתו של הגנב קיבלה רבע מן התמורה. בריינין מכר את הכינור לחנות בלונדון אליה הזדמן באקראי הכנר ג'ושוע בל, שרכש אותו.
הנצחה
על שמו של הוברמן קרוי רחוב לצד מתחם הבימה בתל אביב, שבו שוכן היכל התרבות, לצד רחוב על שמו של ארטורו טוסקניני. גם בבאר שבע ובחיפה הונצח בשמות רחובות. בפתח תקווה קרוי על שמו גם רחוב, גם בית הספר "הוברמן" שנמצא באותו הרחוב. בשנת 1986 יצאה לאור סדרת בולים המוקדשת להוברמן ולטוסקניני.
בשנת 2011 יצא לאור בפולין הסרט התיעודי "הוברמן" בהסתמך על חומרים ארכיוניים ובבימויו של פיוטר שלשה. ב-2012 הופק סרט הטלוויזיה "הכינור שחזר: ברוניסלב הוברמן, ילד הפלא מצ'נסטוחובה". ארכיון הוברמן נמצא במרכז למוזיקה והספרייה ע"ש פליציה בלומנטל בתל אביב.
סתירה (לוגיקה)
בלוגיקה, סתירה (או אנטיפסה, מיוונית: αντίφαση) היא פסוק מורכב שאינו אמיתי באף מצב עניינים. במילים אחרות, סתירה היא טענה אשר מורכבת מצירוף של מספר טענות פשוטות יותר; הטענה המורכבת הזו היא בהכרח שקרית שכן הטענות הפשוטות המרכיבות אותה אינן מתיישבות זו עם זו. למשל, כאשר טוענים לדבר והיפוכו.
השלילה של סתירה היא טאוטולוגיה - פסוק שהוא אמיתי בכל מצב אפשרי.
פסוק נחשב "סתירה" בתחשיב הפסוקים, אם הוא שקרי תמיד, כלומר; לכל ערך אמת של תתי הפסוקים המרכיבים אותו, הוא יהיה תמיד שקרי. ובניסוח מתמטי: אם P הוא פסוק, אזי (גם 'P' וגם 'לא P') היא סתירה, ו־  (או ש'P' או ש'לא P' שווה ל- לא נכון ש- גם'P' וגם 'לא P'), שהרי כבר הזכרנו שטאוטולוגיה היא שלילתה של הסתירה.
דוגמאות
נשים לב שהשלילה של פסוקים אלו היא אמת תמיד (כלומר טאוטולוגיה). למשל, השלילה של המשפט הראשון היא: "אני לא בירושלים או שאני כן בירושלים", וזו טאוטולוגיה.
גם נוסחאות לוגיות שקבוצת הצבות האמת שלהן ריקה נחשבות לסתירות. למשל, בנוסחה \ 5 < n < 2, המשתנה n חופשי, אבל ערך האמת של כל הצבה הוא שקר.
Eat Me, Drink Me
Eat Me, Drink Me הוא אלבום הסטודיו השישי של להקת ההבי מטאל מרילין מנסון שיצא בשנת 2007. האלבום הוקלט במקור על ידי מרלין מנסון והגיטריסט/בסיסט טים סקולד, אך במהלך סיבוב ההופעות הוחלף טים סקולד בטוויגי רמירז, חבר בלהקה משנת 1993- 2002.
אלבום זה נחשב כחלש יחסית לקודמיו, מפני שהנושאים הפכו ליותר רגשיים מאשר פוליטיים והמוזיקה המלווה נחלשה והפכה לפחות רועשת. הלהיטים מתוך האלבום הם: "Heart-Shaped Glasses" ו-"Putting Holes in Happiness".
נושאי האלבום
אלבום זה עוסק בייאוש וצער על אהבה פגועה. דוגמה לכך היא בשיר "Heart-Shaped Glasses" בו מנסון אומר "אם תשברי את ליבי אשבור לך את משקפייך בצורת הלב", וכן בשמו של השיר: "They Said That Hell's Not Hot" (הם אמרו שהגיהנום לא יהיה חם).
דבריו של מנסון לגבי האלבום
בראיונותיו של מנסון לגבי אלבומו החדש, הוא מספר שהוצאת אלבום זה הוא חלום שהתגשם ושמאז ומעולם רצה להוציא אלבום זה.
קרב עזה הראשון
קרב עזה הראשון התחולל סמוך לעיר עזה ב-26 במרץ 1917, כחלק מהחזית הדרומית במלחמת העולם הראשונה. חיל המשלוח המצרי, של האימפריה הבריטית שהייתה חלק ממדינות ההסכמה תקף את הכוח של צבא האימפריה העות'מאנית (בפיקוד גרמני, כחלק ממעצמות המרכז) שהגן על עזה. למרות הצלחתם של הכוחות התוקפים להשיג את יעדיהם, נסתיים הקרב בניצחון הטורקים, בייחוד עקב כשלים בהעברת מידע מהשטח אל המפקדה הבריטית אשר נתנה פקודת נסיגה לכוחות התוקפים.
רקע
בפברואר 1916, לאחר התקפה כושלת על תעלת סואץ של הכוחות הטורקים - הארמייה הרביעית בפיקודם של ג'מאל פאשה ופרידריך קרס פון קרסנשטיין, הבינו הבריטים את הסכנה, ומצד שני ההזדמנות, הטמונה בחזית נוספת במזרח התיכון. הם מינו את גנרל ארצ'יבלד מאריי למפקד חיל המשלוח המצרי, וזה, החל להתקדם בצפון סיני מזרחה תוך שהוא סולל מסילת ברזל ומניח צינור מים מתוקים, מקנטרה מזרחה. לאחר שניצחו בקרב רומני ולאחר שכבשו את אל עריש, הגיעו כוחותיו של מאריי למבואות עזה בתחילת 1917.
עד אותה עת, אמרו המסרים שקיבל מאריי מלונדון כי מטרתו העיקרית היא ההגנה על תעלת סואץ ועל מצרים. זו גם הייתה הסיבה לכך שככל שהצליח לקדם את כוחותיו מזרחה יותר, כך איבד מאריי דיוויזיות רגלים שנלקחו ממנו לטובת המערכות העקובות מדם שהתחוללו באירופה. למזלו, השאירו בידיו את היחידות הרכובות, להן הביקוש באירופה היה נמוך, ואף הגדילו במעט את הכוחות הרכובים שעמדו לפקודתו. במשך כל אותה עת, חזר וטען מאריי, כי הכוח העומד לרשותו אינו מספיק גדול כדי לכבוש את ארץ ישראל הוא ביקש חמש דיוויזיות רגלים ובתחילת 1917 עמדו לפקודתו שלוש דיוויזיות וחלקים מדיוויזיה רביעית. הוא קיבל הוראה להתארגן בחודשי האביב והקיץ ולהתכונן למתקפה בסתיו 1917. רצונו לכבוש את עזה נבע מכך שחפץ להגיע עם מסילת הברזל עד ואדי עזה והעיר עזה הייתה סמוכה מדי לאזור זה ומאריי חשש מהתקפות נגד טורקיות. מלבד זאת, רצף ההצלחות שלו בקרבות במגדהבה וברפיח והנסיגה הטורקית ללא קרב משלאל, הביאוהו לחשוב שניתן לבצע התקפת בזק על עזה ולנסות לכבוש אותה. הבריטים אף העריכו כי קיים ויכוח בין קרס פון קרסנשטיין לבין מפקדיו הטורקים. בעוד שהגרמני נטה, לדעתם, להחזיק בקו עזה-באר שבע, העדיפו מפקדיו לסגת לקו יפו-ירושלים ולנהל את המלחמה עליו. כמו כן, הגיעו אליהם ידיעות כי הכוחות הטורקים בחצי האי ערב נסוגים ובדרכם לפלשתינה והם העדיפו, על כן, לנסות ולתפוס את עזה לפני שהכוחות הטורקים יתוגברו.
זירת הקרב
סוגי הקרקע העיקריים בשדה הקרב הם דיונות חול, רכסי כורכר ואזור גבעי מתון ביותר של אדמת לס. רצועת החול משתרעת לרוחב של מספר קילומטרים משפת הים התיכון מזרחה. רכסי הכורכר מקבילים לקו החוף ועל כן כיוונם הוא צפון מזרח - דרום מערב. הרכסים הבולטים (ממערב למזרח) הם: רכס אשר קצהו הדרומי נמצא ממזרח לאל-בורייג' וקצהו הצפוני הוא גבעה נמוכה מצפון לגבעת עלי מונטר, רכס מנסורה (עליו נמצאת כיום יד אנז"ק ומעט מזרחית ממנו, רכס שייח עבאס (עליו נמצאים הקיבוצים בארי ועלומים כיום). באזור הצפוני יותר, מזרחית לעזה, מצויה שורת גבעות נמוכות ומזרחה ממנה - הרכס עליו נמצא כיום קיבוץ נירעם.
אזור הלס מתאפיין במישורים או בגבעיות מתונה. על רקע מישורים אלו בולטים תילים עתיקים אשר מהווים נקודות שולטות בתצפית ובאש ומדרונותיהם התלולים של התילים מהווים אף מכשול פיזי מול כוח מסתער. תופעה נוספת האופיינית לקרקע הלס היא חתירה עמוקה של הנחלים בקרקע אשר יוצרת את תופעת הבתרונות ומאפשרת התקדמות בהסתר, אך גם מכשול להתקדמות מהירה.
מקורות המים באזור היו בזמן מלחמת העולם הראשונה בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה, שכן הצבאות נסמכו על בהמות: גם סוסי הפרשים ביחידות הרכובות וגם בהמות משא אשר נשאו את האספקה, התחמושת ואת התותחים. ההערכה היא כי על כל חמישה חיילים הייתה בערך בהמה אחת. מקורות המים העיקריים היו באפיק נחל הבשור לרגלי תל אל פרעה ובשלאל ובאפיק נחל גרר בין תל א-שריעה ותל הורירה. כמו כן, היו באזור החוף בארות מהן היה ניתן לקבל אספקת מים מוגבלת.
ההכנות לקרב
שטח הכינוס המרכזי שבו חנה הצבא הבריטי היה באזור דיר אל בלח, כ-15 קילומטר דרומית לעזה. תוכניתו של מאריי הייתה לפרוש את כוחותיו תוך כדי מסע לילי ולהציבם בעמדות תקיפה סביב לעזה ועם בוקר, לתקוף ממספר כיוונים בחיפוי ארטילרי. עקב משוכות הצבר, שהשתרעו מדרום וממזרח לעיר, ולא איפשרו הסתערות פרשים, יועדו חלק מהיחידות הרכובות לתקוף את העיר עצמה, מעמדות שנמצאו צפונית מזרחית ואף צפונית לעיר. באותה עת, אמורה הייתה להפתח התקפה רגלית משלושה כיוונים, ממזרח, דרום מזרח ומדרום, על גבעת עלי מונטר שהיוותה נקודת מפתח בקרב. שתי יחידות רכובות נוספות יועדו להתייצב ממזרח לשדה הקרב המתוכנן במטרה לחסום תגבורת טורקית אפשרית מכיוון באר שבע. על כל הכוחות היה לחצות במהלך המסע הלילי את אפיקו הרחב, בעל הקירות התלולים, של ואדי עזה (נחל הבשור בקטעו המערבי).
התנועה הבריטית לעמדות הקרב החלה ב-26 במרץ בשעה 02:30. הכוחות נתקלו בבתרונות בסמוך לוואדי עזה, אשר היקשו על התנועה, ובערפל כבד אשר גרם לשיבוש הגעת כוחות הרגלים לעמדותיהם במועד המתוכנן. מאידך, סייע הערפל, במקרה של היחידות הרכובות, להסתרת תנועת הכוחות מתצפיות של הטורקים. הגעת פרשי אנז"ק אל העמדות שמצפון מזרח לעזה הפתיעה לחלוטין את הטורקים והפרשים אף הצליחו לשבות מפקד דיוויזיה טורקי ואת אנשי מפקדתו בעת שנעו לכיוון עזה. הרגלים לעומתם, התקשו להגיע לעמדות הפתיחה. ההתקפה הייתה אמורה להפתח בשעה 08:00. אולם, בשל הערפל שנמוג רק בשעה 8, הצליחו הכוחות הרגליים להגיע לעמדותיהם רק ב-08:30 והארטילריה פתחה בהפגזת הריכוך רק בשעה 09:30. בכך אבד לכוחות הבריטיים יתרון ההפתעה שקיוו לו.
מהלך הקרב
את ההתקפה העיקרית, על גבעת עלי מונטר, ביצעה דיוויזיה 53 בפיקודו של איי. ג'י דאלאס. בשל סיבות שאינן ידועות עד היום, דחה דאלאס, על דעת עצמו, את היציאה להתקפה בשעתיים. באותן שעתיים, הוא עזב את מפקדתו ונע קדימה לכיוון שדה הקרב, כנראה, בשל רצונו לבחון את היקף הכוח הטורקי המגן. באותן שעתיים העביר המפקד אשר היה אחראי על ניהול הקרב, גנרל פיליפ צ'טווד, הוראות חוזרות ונשנות אל מפקדתו של דאלאס, לפתוח במתקפה. אלא, שלא ניתן היה לאתר את דאלאס ולמסור לו את הפקודות. סימני אבק שנראו מרחוק הגבירו, כנראה, את חששו של דאלאס לפתוח במתקפה מאחר שסבר (בטעות) כי מדובר בתגבורת טורקית.
הרגלים הבריטיים פתחו בהסתערות ממרחק של 1,400 מטר מפסגת עלי מונטר. הם התקדמו בשטח חשוף והיו נתונים להפגזה ארטילרית בפגזי שרפנל שביצעו כוחות המגן הטורקים. בהגיעם למרחק של כ-350 מטר מהיעד, פתחו הטורקים בירי מקלעים ורובים. תחת אש זו החלה מתקפת הרגלים להתפורר. בשעה 15:00 שלח צ'טווד את בריגדה 159 (של דיוויזיה 53), שהמתינה כגיבוי, לתגבור ההתקפה על הגבעה וב-16:20, שלח אף את בריגדה 161, שגם היא המתינה כגיבוי, לחזק את המתקפה הרגלית. בשעה זו כבר הגיעו ראשוני הרגלים אשר שרדו את האש הטורקית אל סמוך לראש הגבעה וניהלו קרב פנים אל פנים עם מגיני הגבעה. עם הדמדומים, הצליחו הכוחות הבריטיים, אשר שלחו לקרב את כל כוח הרגלים שעמד לרשותם, להשתלט על גבעת עלי מונטר. הכוח המגן הטורקי נסוג בצורה מאורגנת אל תוך העיר עזה.
בצהריים, בעת שהחלה הסתערות הרגלים, החלה גם הסתערות הפרשים. כוח המגן הטורקי הוטעה על ידי חוסר פעילותם בחמש שעות ההמתנה ודילל את שורותיו במזרח ובצפון לטובת תגבור הכוחות באזור עלי מונטר. שתי הבריגדות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק הצליחו להתקדם בקלות יחסית ולהגיע לג'בליה מצפון לעזה ואף הגיעו לחוף הים. במזרח עזה הם הגיעו עד משוכות הצבר הסמוכות לעיר ואף חברו לכוחות שהשתלטו על עלי מונטר. בשעה 18:00, כאשר הערב החל לרדת על זירת הקרב, הייתה העיר עזה מכותרת מכל צדדיה ומצב הכוח הטורקי היה נואש.
אולם, באותה שעה, הגיעה פקודת נסיגה לכוחות הבריטיים. פקודה שהוצאה על ידי צ'טווד - מפקד הקרב, ודובאל - מפקד הכוחות שהשתתפו בקרב. שלוש סיבות הביאו לפקודת הנסיגה. האחת הייתה חוסר ידיעתם של צ'טווד ודובאל לגבי המצב לאשורו בנקודות האסטרטגיות ובמיוחד, לא היה ברור להם אם נכבשה גבעת עלי מונטר. הסיבה השנייה הייתה נעוצה בכך שסוסי הפרשים לא שתו מים במשך כל היום ולמיטב ידיעתם של צ'טווד ודובאל, לא היו מקורות מים באזור הקרב בהם יכלו הפרשים להשקות את הסוסים. הסיבה השלישית הייתה קבלת ידיעות כי תגבורת טורקית חזקה נמצאת בדרכה לעזה. אחד ממפקדי הבריגדות הרכובות, אשר ספגו אבדות מועטות ביותר בכל יום הלחימה ושלטו שליטה מוחלטת בכל המרחב שמצפון וממזרח לעזה, היה כה נזעם למשמע פקודת הנסיגה, עד כי עמד על זכותו לקבל את הפקודה בכתב, דבר שאכן נעשה.
אחרית דבר
הסיבות העיקריות לכשלונם של הבריטים היו:
גם דובאל וגם מפקדו מאריי מסרו דיווחים למשרד המלחמה הבריטי כי הקרב היה מוצלח. מאריי, אשר שהה בזמן הקרב במפקדתו באל עריש, אף דיווח כי אבדות הטורקים עלו על אבדותיו פי שלושה. הם תירצו את הנסיגה בהגעת התגבורת הטורקית ובכך שהסוסים לא הושקו במשך יום שלם. אולם ידוע כיום כי שתי הבריגדות הרכובות, שהוצבו בחסימה כלפי מזרח לניטרול תגבור הכוח הטורקי, התמודדו בקלות יחסית עם התגבורת הטורקית ואילצוה לסגת. כמו כן, ידוע כי הכוחות הרכובים שהשתתפו בקרב איתרו בשעות שהותם בשדה הקרב מקורות מים נאותים ולא נזקקו להשקיה דחופה של הסוסים. כישלון הבריטים בקרב ועמידתם הנחושה של הטורקים, הביאו למפנה זמני במערכה על ארץ ישראל. לאחר שורה של כישלונות, קיבלו הטורקים עידוד מוראלי וייצבו מחדש את קו ההגנה שלהם בין עזה ובאר שבע. הבריטים שהתארגנו מחדש, ניסו שוב לכבוש את עזה ב-19 באפריל בקרב עזה השני. זאב וילנאי תיאר את המצב שנוצר לאחר הקרב: "כל גאותו הצבאית של ג'מאל פחה (המושל הצבאי הטורקי של הארץ) היה על חשבון כישלון הבריטים בשדות עזה."".
לשני הצדדים היו אבדות קשות בקרב. לטורקים היו כ-301 הרוגים, 1,085 פצועים ו-1,061 נעדרים (רובם שבויים) מספרים אלו כללו גם 57 גרמנים ואוסטרים. לבריטים היו 523 הרוגים (מתוכם רק שישה מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק), 2,932 פצועים ו-412 נעדרים.
וילטורד, נסיכת בוואריה
וילטורד, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Wiltrud von Bayern, 10 בנובמבר 1884 - 28 במרץ 1975), הייתה בתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ואשתו של וילהלם קרל, דוכס אוראך.
ביוגרפיה
וילטורד נולדה ב-10 בנובמבר 1884 במינכן, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1913 עלה אביה לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-26 בנובמבר 1924 התחתנה וילטורד עם וילהלם קרל, דוכס אוראך, שהיה אלמן מאשתו הראשונה אמליה, דוכסית בבוואריה. לבני הזוג לא נולדו ילדים, ובשנת 1928 מת וילהלם. לאחר מותו התגוררה וילטורד באוברסטדורף ולא התחתנה שוב, וב-28 במרץ 1975 היא מתה בביתה.
גביע המדינה בכדורסל 1999/2000
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1999/2000 היא התחרות ה-40 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-30 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל ירושלים.
גמר הגביע, אשר שוחק בהיכל רוממה בחיפה, היה הראשון מאז עונת 1971/1972 שלא שוחק בהיכל הספורט יד אליהו.
הגמר
מכבי תל אביב, תחת המאמן פיני גרשון, זכתה בגביע המדינה ה-30 בתולדותיה.
יצחק יעקבי
יצחק יעקבּי (ינישבסקי) (כ"ט אייר ה'תרל"ד, מאי 1874 – ד' אב תשט"ז, 12 ביולי 1956), פעיל ציוני ממפתחי "החדר המתוקן" ושיטת תלמוד תורה עברית בעברית, ארבע פעמים ציר בקונגרס הציוני, חלוץ העלייה השנייה וממייסדי שכונת בית הכרם בירושלים.
רוסיה (1874–1900)
יצחק ינישבסקי נולד בשנת תרל"ד (1874) בעיירה הקטנה קריבה אוזרו, תחום המושב, רוסיה. אחייניתו, פאולה פערל, תיארה בקצרה את העיירה בכתבי זיכרונותיה: "אמי מרים ינישבסקי נולדה בעיירה יהודית קטנה מן הסוג של כתרילבקה שתוארה בדיוק על ידי שלום עליכם. שם העיירה קריוויאזיה. מקום שכוח וזנוח שתושביו חיו חיים עלובים בבקתות מטות ליפול שמקורות בקש ורצפותיהן עשויות חומר. לא אחת נסעתי עם אמי אל מכורתה והדלות והכיעור של החיים שם חתומים בזכרוני...".
מכתבי זכרונותיו של יצחק ידוע שילדותו בקריוואזורה הייתה קשה לו מאוד. לאור חיי הדלות מחד והפוגרומים מאידך, לעיתים קרובות התחבט בשאלה מניין יבוא לו מפלט. בתחילה חשב להגר לאמריקה, אך אביו, ר' אלטר חיים-יעקב ינישבסקי, חזן העיירה, הניאו מרעיונותיו הראשוניים לעזוב את קריוויאזיה. הליברליזם נראה לו כפתרון מוצלח שיעשהו שווה בין שווים. יצחק הציע את עצמו לעבודת הצבא ברוסיה, ובשנת תרנ"ד (1894) גויס ושירת ארבע שנים כקלרינטן בצבא הצאר. בשנת שירותו האחרונה (תרנ"ז - 1897), הזדמן יצחק לעיר בה הייתה ספרייה עברית מודרנית. שם הוא נפגש, לראשונה, עם רעיונות התנועה הציונית – כתביו של הרצל, שיריו של ביאליק ושאר ספרות שעוררה בו את האידאולוגיה הציונית. בשנת תרנ"ח (1898) השתחרר יצחק מהצבא, ובמקום לחזור לקריוויאזיה עבר לעיר ניקולייב שבדרום רוסיה, בה כבר התגוררה אחותו הגדולה. יחד איתו הביא את אשתו הטרייה, רחל בת משה-ישראל טופ מהעיירה בערשד. באותה שנה החלה בניקולייב פעילותו הציונית של יצחק ינישבסקי. הוא התחבר עם אשר ארליך ומנחם אוסישקין והיה שותף עימם באגודת "בני ציון ב'". בשנת 1900 אירע פוגרום שלאחריו גמר יצחק ינישבסקי סופית אומר לעזוב את רוסיה, ובאוגוסט אותה שנה נשלח כציר אגודת "בני ציון" לקונגרס הציוני הרביעי שהתקיים בלונדון.
לונדון (1900–1908)
לא הייתה בכוונתו לחזור לרוסיה, ועם סיום הקונגרס הציוני הביא יצחק ללונדון את רחל אשתו ואת בתם חיה שנולדה בניקולייב. שמונה שנים חי יצחק בלונדון. עוד בניקולייב היה יצחק שותף למהפכה בדרך החינוך היהודי וליצירת "החדר המתוקן", ובלונדון המשיך להתפרנס כמורה בדרך זו. בשנת תרס"א (1901) ייסד יחד עם ר' גולדבלום תלמוד-תורה חדש בשיטת עברית בעברית (ת"ת עב"ע). בתור דוגמה אישית היאה למורה, הכניס יצחק את מהפכת השפה אל חיק ביתו. יום אחד בחזרתו הבייתה מכיתת תלמודו הודיע שברצונו לקבוע את העברית כשפת היומיום גם בביתו שלו; כך התחיל לדבר עם בני משפחתו אך ורק בעברית.
רבה הייתה פעילותו הציונית בלונדון, ובמסגרתה התקרב לביתו של אחד העם וקשר קשרים עם יוסף חיים ברנר. כמורה עבד עם ידידו הקרוב, איש החינוך והסופר שלום דב-בער מקסימון. בשנת תרס"ג (1903) השתתף יצחק בקונגרס הציוני השישי כציר מטעם ציוני בריטניה. הוא השתתף בוויכוח הגדול בשאלת תוכנית אוגנדה, ולמרות הערצתו הרבה לד"ר הרצל הצביע נגד התוכנית. באותה שנה לאחר סיום הקונגרס הגיע הרצל ללונדון, "אפשר שמנהיגי הציונות האנגלית קראוהו לחזק את שורות חסידי אוגנדה שגם ביניהם החלו להופיע מפקפקים ומהססים. סידרו אספה סגורה של הפעילים בעבודה הציונית, כמאה חמישים איש וגם אני קיבלתי הזמנה לאספה חשובה זאת. התכוננתי להתקפה על הד"ר הרצל בשאלת אוגנדה. באתי אל האספה והנאום שלי היה מוכן בכל הפרטים. הרבה חשבתי בעניין ולא פקפקתי אף רגע בצדקת כל טענותיי". יצחק השתתף גם בקונגרס הציוני השביעי, אשר התקיים בשנת תרס"ה (1905) לאחר מות הרצל, ובו נגוזה התוכנית סופית.