cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוזנן החרמון
אוזנן החרמון (שם מדעי: Plecotus macrobullaris; מכונה גם אוזנן אלפיני) הוא מין של עטלף מהסוג אוזנן. הוא תואר לראשונה ב-1965 בידי החוקר הרוסי אלכסנדר קוזיאקין, שראה בו תת-מין של אוזנן חום ובהמשך ראו בו תת-מין של אוזנן אפור, אך ב-2002 הוחלט להפרידו למין עצמאי.
בנג'מין שיארס
בנג'מין הנרי שיארס (12 באוגוסט 1907 - 12 במאי 1981) היה רופא ופוליטיקאי סינגפורי שכיהן כנשיאה השני של סינגפור והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של סינגפור בשלוש כהונות רצופות שארכו כעשר שנים, מ-2 בינואר 1971 עד 12 במאי 1981.
הוא נבחר על ידי הפרלמנט של סינגפור לכהן כנשיא לאחר מותו של הנשיא הקודם, יוסוף בן אישק והושבע ב-12 באוגוסט 1970. שיארס החזיק בתפקיד עד מותו בשנת 1981.
אוזנן החרמון
תיאור
האוזנן הוא עטלף באורך 46 עד 55 מילימטרים, אורך האמה 37 עד 46 מילימטרים, אורך הזנב 41 עד 53 מילימטרים ומשקלו 6 עד 10 גרם בממוצע. הוא בעל פרווה אפורה-כהה ובהירה יותר באזור הבטן, פנים אפורות-בהירות עם חוטם ורדרד ואוזניים ארוכות ורחבות איתם הוא מאזין לסביבתו. הלסתות לבנות והכנפיים והזנב בעלי קרום חום-אדמדם.
בנג'מין שיארס
על שמו נקראים גשר בנג'מין שיארס ומעון הסטודנטים "שיארס הול" באוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
אוזנן החרמון
תיאור
לא ידוע בוודאות איפה הוא מצוי אך הוא נצפה מדרום הפירנאים במערב, לאורך האלפים, האלפים הדינריים ומערבה בדרום אירופה דרך הבלקן, ביוון, כרתים, קורסיקה, בהרי הקווקז בארמניה וטורקיה ומזרחה עד צפון-מערב איראן וסוריה וכן בחרמון. הוא נפוץ עד גובה 2,800 מטרים, לרוב במישורים או באחו אלפיני. הוא רודף אחרי עשים, פרפרים וחרקים אחרים צמוד לצמחייה ובימים ישן תחת נקרות עצים או מבנים נטושים. בחורפים קרים יימצאו עד 50 אוזננים צמודים אחד לשני. מצב שימור העטלף ללא חשש.
בנג'מין שיארס
ביוגרפיה
בנג'מין שיארס נולד ב-12 באוגוסט 1907 בסינגפור, מושבות המיצרים - למשפחה אירו-אסייתית משושלת אנגלית. השני מבין שישה אחים.
אביו אדווין ה. שיארס, מפקח טכני במחלקת העבודות הציבוריות, נולד באנגליה וגדל בהודו. בהמשך היגר לפננג, שם התחתן עם ליליאן גומז ילידת סינגפור, ממוצא סיני-סינגפורי וספרדי. לזוג נולדו שישה ילדים - הבן הבכור נפטר בינקותו. חייה של משפחת שיארס היו קשים מבחינה כלכלית, בשל המשכורת הנמוכה ממנה השתכר האב אדווין.
שיארס למד במכון "Hwa Chong" ובשנת 1918 החל את לימודיו בבית הספר סנט אנדרו'ס. בשנת 1922 הוא עבר ללמוד ב-"Raffles Institution". בשנת 1923 הוא נרשם ל"קולג' לרפואה על שם המלך אדוארד השביעי" (גלגולה הקודם של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור) כדי להתחיל בהכשרתו הרפואית. שיארס היה מודע לכך שמשפחתו לא יכלה להרשות לעצמה לממן את שכר הלימוד הגבוהים, ולכן עשה כמיטב יכולתו ולאחר שהראה התנהגות למופת והצטיינות בלימודיו, זכה במלגה נדיבה מהקולג'.
הוא המשיך להצטיין בלימודיו וזכה בארבע מדליות מהקולג'. מאוחר יותר הוא עבר את מבחני הגמר במְיַלְּדוּת וגינקולוגיה בהצטיינות. לשיארס הוענקה "מלגת המלכה" שהעניקה לו הכשרה בת שנתיים ללימודים מתקדמים בבריטניה. עם זאת, לימודיו נדחו בגלל מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה שימש כמנהל מחלקת מילדות וגינקולוגיה בבית החולים קנדאנג קרבאו והממונה שם על קבלת פצועים וחולים מקומיים. הוא המשיך לדאוג למשפחתו, ולקח אחריות מלאה על פרנסת משפחתו כשאביו נפטר בשנת 1940. ב-1941 נפגע בית החולים שבו עבד מהפצצה של הצבא היפני והוסב לבית חולים כללי לאזרחים שנפצעו.
לאחר המלחמה היה שיארס לרופא הסינגפורי (יליד סינגפור) הראשון שמונה לפרופסור בפועל (acting Professor) במילדות וגינקולוגיה ב"קולג' לרפואה על שם המלך אדוארד השביעי", תואר בו החזיק עד לתחילת הלימודים לתארים המתקדמים בשנת 1947 ב"בית הספר המלכותי ללימודים מתקדמים ברפואה" בלונדון. בינואר 1948 היה לסינגפורי הראשון שהיה לחבר בקולג' המלכותי לרופאים מילדים וגניקולוגים של אנגליה. במרץ 1948 במהלך לימודיו לתואר עמית הקולג' המלכותי למנתחים באדינבורו נקרא לשוב לבית החולים קנדאנג קרבאו בסינגפור כדי לשמש כפרופסור למילדות וגינקולוגיה שם. ביוני 1948 מונה ליועץ כבוד לבית החולים הצבאי הבריטי (בית החולים אלכסנדרה). בשנת 1950 הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מלאיה שם עבד עד יוני 1960. בשנת 1957 נמנה עם מייסדי האקדמיה לרפואה של סינגפור ובשנת 1960 עבר לעבוד ברפואה פרטית ומונה ליועץ כבוד לבית החולים קנדאנג קרבאו.
נשיאות
בנג'מין שיארס מונה לנשיאה השני של סינגפור ב-2 בינואר 1971 לאחר פטירתו של הנשיא הקודם, יוסוף בן אישק.
שיארס כיהן שלוש כהונות רצופות כנשיא החל מ-2 בינואר 1971 עד 12 במאי 1981. הוא תכנן לפרוש לאחר שסיים את כהונתו השנייה, אך ראש הממשלה לי קואן יו שכנעו להישאר וכך היה. שיארס החזיק במשרה עד ליום מותו בשנת 1981. את מקומו כנשיא ירש דבן נאיר.
מותו
הוא נישא ליאו סה גאוק (1917–2012) ב-1939 ולהם שני בנים ובת. בנובמבר 1980 התגלו גידולים בריאה של שיארס, בעת שכיהן את כהונתו השלישית כנשיא. הוא נכנס לקומה ב-3 במאי 1981 ונפטר תשעה ימים לאחר מכן ב־12 במאי 1981. 85,000 איש חלקו עם ארונו של שיארס שהוצב באיסטנה, כבוד אחרון. הוא נקבר בבית הקברות הממלכתי קרנג'י.
גשר בנג'מין שיארס ושדרת שיארס נקראים על שמו. כמו גם מעון הסטודנטים "שיארס הול" באוניברסיטה הלאומית של סינגפור, הפרופסורה למיילדות וגינקולוגיה, הפרופסורה ברפואה, ומכללת בנג'מין שיארס בבית הספר לתארים מתקדמים ברפואה של סינגפור "Duke-NUS" נקראים כולם על שמו.
יום קורבן עצים
יום קורבן עצים הוא יום שבו היו תורמים עצים ללשכת העצים שממנה לקחו עצים למזבח העולה. במשנה מצוינים תשעה תאריכים המפוזרים על פני השנה שבכל אחד מהם הביאה משפחה אחרת את העצים, במגילות מדבר יהודה מועד העצים חל סמוך לראש השנה ונמשך שישה ימים רצופים. במגילת תענית מופיע ט"ו באב שהוא יום קורבן עצים לכל העם.
מקורות
קורבן העצים מוזכר לראשונה ב: הוא מוזכר שנית בסיום הספר, ב:  התקנה הוסברה בתוספתא המובאת ב:
באחת ממגילות מדבר יהודה החג מופיע כחג מדאורייתא לאחר המצווה לקיום חג הסוכות ברשימת החגים שבפרשת אמור :
אופי היום
לדעת כנה ורמן, מועד העצים של כת קומראן הוא האחרון בסדרת מועדי הביכורים וממנו ואילך אסור על פי היהדות להעלות למזבח עצים ישנים.
תאריכים
ימי קורבן העצים מפורטים ב: רוב המשפחות המוזכרות במשנה מופיעות ברשימת עולי בבל ב ו.
במגילת המקדש מתוארים שישה ימים רצופים החלים בין מועד היצהר ליום הזיכרון שבכל אחד מהם מקריבים שני שבטים: ביום הראשון - שבט לוי ושבט יהודה, ביום השני - שבט בנימין ובני יוסף (שבט אפרים ושבט מנשה יחד), ביום השלישי - שבט ראובן ושבט שמעון, ביום הרביעי - שבט יששכר ושבט זבולון, ביום החמישי - שבט גד ושבט אשר, ביום הששי - שבט דן ושבט נפתלי. על פי מגילת מקצת מעשי התורה, מועד השמן חל ביום ראשון, בעשרים ושנים בחודש החמישי בלוח השנה במגילות קומראן, ואחריו קורבן העצים מיום שני 23 בחודש. מכיוון שבשבת לא מקריבים, נדחה היום השישי ליום ראשון 29 בחודש.
קרוקוס סיטי
קרוקוס סיטי נמצא בבעלות Crocus Group, של איש העסקים האזרי ארז אגאלרוב.
תשתית
קרוקוס סיטי משלבת אזורי קמעונאות, בידור, עסקים ותערוכות למתחם יחיד עם פתרון אדריכלי משותף על שטח יחיד של 90 דונם. קרוקוס סיטי כולל:
השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה
השירות הפדרלי הרוסי לפיקוח פיננסי או רוספינמוניטורינג (ברוסית: Федеральная служба по финансовому мониторингу, Росфинмониторинг) הוא הארגון העיקרי ברוסיה שאחראי למאבק בהלבנות הון ומימון טרור. הוקם על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין ב-1 בנובמבר 2001 בתור הוועדה לפיקוח פיננסי (КФМ России) והיא החלה לפעול ב-1 בפברואר 2002. הארגון ממונה למעשה על המודיעין הפיננסי ברוסיה ומחוצה לה.
השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי הוקם במטרה לשפר את מעמדה הבינלאומי של רוסיה, מאחר שבתחילת המאה ה-21 רוסיה נחשבה לאחד ממרכזי הלבנות ההון הגדולים בעולם.
מטה הארגון נמצא ברחוב מיאסניצקאיה, סמוך לתחנת הרכבת התחתית טורגנייב במוסקבה, רוסיה.
רקע
מאז דצמבר 2002, הארגון נוהג לשגר דו"חות קבועים לבנק המרכזי של רוסיה ובהם הרשימה השחורה של הבנקים שמסתירים את הכנסותיהם ועשויים להיות מעורבים בהלבנות הון. החל מינואר 2003 הארגון עורך דו"חות על אנשים וארגונים החשודים בהלבנות הון והחל ממרץ 2003, הארגון מחזיק ברשותו את רשימת המדינות שבהן נפוצה הלבנת ההון. הארגון נחשב לנציג רוסיה ב-FATF: כוח המשימה הבינלאומי למאבק בהלבנות הון, ביחידות המודיעין הפיננסי "אגמונט" ובקבוצה האירו-אסייתית למאבק בהלבנות הון ומימון טרור.
I Want You (She's So Heavy)
(I Want You (She's So Heavy הוא שיר של להקת הרוק הביטלס משנת 1969, המופיע באלבום Abbey Road.
השיר מהווה ניגוד לשירים שבאו לפניו ואף כונה ״אחד הניסויים החריגים ביותר של הביטלס עם מבנה״. אורך שיר אופייני של הביטלס נע בין דקה וחצי ל-3 דקות, אך אורכו של שיר זה הוא כמעט 8 דקות (בדומה ל-Revolution 9).
זהו שיר אפל וכבד יחסית לסגנונם הרגיל של הביטלס. בשיר הזה ניסו הביטלס להשתמש במגוון טכניקות הקלטה שבזמן ההקלטה נחשבו חדישות, כגון הקלטה בערוצים, ריבוי קולות, שימוש בכלים לא קונבנציונליים כאורגן האמונד, סינטיסייזר ועוד.
עונת 1972/1973 בליגה א'
עונת 1972/1973 בליגה א' הייתה העונה ה-17 של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 32 קבוצות, 16 קבוצות בכל בית. את העונה הסדירה סיימו הפועל חדרה ובני יהודה תל אביב במקום הראשון והעפילו לליגה העליונה לקראת עונת 1973/1974. ארבע הקבוצות האחרונות ירדו ליגה.
נעה רז מלמד
נעה רז מלמד (נולדה ב-19 באפריל 1962) היא אמנית רב תחומית ישראלית, שעוסקת בעיקר בעבודות מיצב, רישום, פיסול, ואובייקטים בתנועה. בעבודותיה יש זיקה לחדרי פלאות, לאוספים מוזיאלים, קטלוגים ומגדירים. על עבודתה זכתה נעה רז מלמד בפרס שרת התרבות בתחומי האמנות הפלסטית לשנת 2018.
ביוגרפיה
נעה רז מלמד נולדה ב-1962 בקיבוץ גבע. בעלת תואר ראשון באמנות יצירה מאוניברסיטת חיפה, ולימודי תעודה באמנות ממכללת אורנים. חיה ויוצרת בתל אביב, עוסקת בהוראה, הדרכת קבוצות ואוצרות.
חדר טבע 2012
ב-2012 הציגה נעה רז מלמד בגלריה בקיבוץ גבעת חיים איחוד את התערוכה "חדר טבע". בתערוכה הציגה נעה רז מלמד את קיר הפרחים שהוצג גם בגלריה בקריית טבעון בתערוכה "מצליבים שפתניים מורכבים". בקיר שנקרא פרחים מיובשים יש צילומי זירוקס בצבעים של הפרחים ודסקיות פליז צרובות. טלי גרבוז כהן אוצרת התערוכה בגבעון כתבה"...התנועה הציונית גילתה מחדש את פרחי ארץ ישראל, נתנה להם שמות עבריים וגייסה אותה לשורותיה… מתוך המקום הזה, שבין ההתבוננות בטבע לרעב לנכס אותו: לקטוף, לאגור, לביית, לייבש, לגלות לקטלג, נבנית התערוכה של נעה רז מלמד… היא פורשת על פני קיר גדול בגלריה מגזרות נייר של פרחי בר מוכרים, ומשלבת עיגולי פליז צרובים בדגמים מופשטים של פרחים. הקיר הופך למעין הרחבה של דף מתוך מגדיר צמחים." בנוסף בתערוכה מופיע הקיר הבוכה שהוא הכנה של רישום בפרסקו שבתערוכה הוא התוצר המוגמר ולא רישום הכנה. לדבריה של נעה רז מלמד הפרחים המיובשים קשורים לילדות, והטבע משתנה והכל הופך לזיכרון. התערוכה בוחנת את ההקשרים בין המקור לחיקוי והאם אפשר להכיל בשדה התרבות גם את הטבע הגולמי, הפראי וגם את המעובד.
אדמה שקופה 2012
בעבודת המיצב "אדמה שקופה" שהוצגה כחלק מהתערוכה "חדרי פלאות באמנות עכשווית" במוזיאון הרצליה ב-2012, הציבה נעה רז מלמד זרעים ודימויים הקשורים לעבודת אדמה: פוחלצים של עכברי שדה, זרעים מפורצלן, דימוי האיכר החורש את אדמתו ופסלים של שוורים, תצלומי הנבטות שהאמנית מנביטה וכן צנצנות בהם יש צמחים שגדלו במפעל תרביות רקמה. תרבית רקמה היא שיטה בה החקלאי מוותר על שלב הרבייה והזריעה ובכך משיג שליטה על איכות העץ והפרי. הפעולה עובדת כך לוקחים רקמת צמח מיקרוסקופית ומעבירים אותה למצע סטרילי ומלאכותי לכדי עובר וגטיטיבי, וממנו צומח צמח חדש, בשיטה זו אין צורך בביצוע הפריה. כל השלבים עד להנבטה קורים ללא אדמה על מצע אגר ובתנאי מעבדה. החקלאים מטפלים בצמחים עם מסיכות וכפפות. העבודה שואלת שאלות בהקשר לחקלאות ולהנדסה גנטית, וכן שאלות שעולות בדומה לחדרי פלאות על מיקומו של הטבעי מול המעוצב והמבוית מול הפראי. וכמו כן מה המחיר שאדם מוכן לשלם כדי לשלוט לארגן ולקטלג.
חפץ// חיים 2015
בתערוכה "חפץ//חיים" שהוצגה ב-2015 בגלריה בקיבוץ בארי נעה רז מלמד עוסקת במקום בו החפץ והאדם נפגשים. הרעיון לתערוכה עלה בעקבות מבצע צוק איתן, נעה רז מלמד נחשפה דרך שידורי הטלוויזיה למשפחות רבות בעוטף עזה החיות באי ודאות, ולתושבי עזה שבתיהם נהרסו. ועלתה השאלה אם היא הייתה במצב הזה, איזה חפץ הייתה בוחרת לקחת. באותה תקופה האמנית עברה לגור עם משפחתה בסירה מה שאילץ אותה להיפרד מחפצים רבים. בעבודה נעה רז מלמד עברה בין בתי קיבוץ בארי וביקשה מחברי הקיבוץ לשתף אותה בסיפורי החפצים היקרים להם. רוב החפצים היו קשורים באדם אהוב ובתקופה בחיים ובחוויות של הגירה. בתערוכה הוצגו החפצים בוויטרינה ולידם רישומים של התרשמות ראשונה מהחפץ, וכן יצירות בדו מימד, בתלת מימד ובאנימציה שבהם כל חפץ קיבל את המקום שלו. חלק מהיצירות היו בעלות אופי כמעט מופשט- צללים של החפץ, בעבודה הזו הסיפורים יותר חשובים מהחפץ החומרי. בתערוכה הוצג גם סרט שהאמנית יצרה יחד עם ביתה אליה, בסרט מצולמים אנשי הקיבוץ מספרים את סיפור החפץ. כשנעה רז מלמד יצאה לפרויקט היא חשבה שייווצר איזשהו מכנה משותף בין החפצים והאנשים בקיבוץ, אבל היא גילתה שלכל אדם יש את החפץ שלו והסיפור האישי שלו.
אנריקה הולך לאכול
אנריקה הולך לאכול היא סדרת הנפשה ישראלית לפעוטות בגילאי 1–3. הסדרה עוקבת אחרי אנריקה, חתול חובש סומבררו, שבכל פרק הולך לאכול במסעדה של חורחה, אך במנה אותה הוא מזמין תמיד חסר מרכיב מרכזי ואנריקה הולך בעצמו למצוא את המרכיב. בישראל משודרת הסדרה בערוץ בייבי. בארצות דוברות אנגלית מכונה הסדרה בשם Hungry Henry.
עלילה
כל פרק נפתח בהגעתו של אנריקה למסעדה, שם הוא פוגש את חורחה, אנריקה מתיישב ומעלעל בתפריט של המסעדה. במנה אותה הוא מזמין תמיד חסר מרכיב. חורחה מתנצל ומציע לאנריקה מנה אחרת, אך אנריקה שרוצה לאכול רק את אותה המנה מתנדב ללכת בעצמו למצוא את המרכיב. בתחילה הוא הולך אל המרכול שם עובדת גבריאלה החנוונית, אך תמיד המרכיב לא יימצא שם. גבריאלה שולחת את אנריקה אל השוק, שם עובד גרסייה, אבל גם בדוכן של גרסייה המרכיב לא יימצא. גרסייה ישלח את אנריקה אל השדה, מטע או בית האריזה, שם יקבל אנריקה את המרכיב מידיה של איזבלה, יחזור אל המסעדה ואז חורחה יכין לו את המנה שרצה.
מול הר סיני
מול הר סיני הוא שיר הנכתב על ידי המשורר והפזמונאי הישראלי יחיאל מר, והולחן על ידי משה וילנסקי בשנת 1956, עבור להקת הנח"ל. השיר היווה מעין ההמנון של מבצע קדש (בדומה לשיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים).
תוכן השיר
בשיר ישנה השוואה בין אירועים מקראיים למבצע קדש, כמו במילים "הנה מול הר סיני, הסנה, הסנה בוער". או "שערי העיר ביד השמשונים" כתזכורת לניתוק ונשיאת שערי העיר עזה בידי שמשון בעוד שבמבצע נכבשה העיר ורצועת עזה בידי "השמשונים" - חיילי צה"ל, ממשיכיו המטאפוריים של שמשון הגיבור. הביטוי "רכב ישראל" המופיע בשיר נלקח מספר מלכים ב' כשאלישע זועק אל אליהו כשהאחרון עולה השמיימה "אבי, אבי רכב ישראל ופרשיו".
השיר נכתב בתוך שעות ספורות, בעיצומו של המבצע מיד לאחר סיום כתיבתו נשלחו חברי להקת הנח"ל מהחזית לביתו של יחיאל מר על מנת ללמוד את השיר אותו שרו ליחידות רבות במהלך המבצע ואף מול פיקוד צה"ל על פסגת הר ג'בל מוסא בדרום סיני.
ישיבת גרודנא באר יעקב
ישיבת גרודנא באר יעקב היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית בבאר יעקב. הישיבה הוקמה על ידי שניים מראשי ישיבת גרודנא שבאשדוד ואנשי צוות נוספים. הישיבה היא חלק ממוסדות ישיבת פוניבז' אולם מתנהלת באופן עצמאי.
רקע
ישיבת גרודנא בישראל הוקמה על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן בשנת תשכ"ו (1966) בבני ברק ושנה לאחר מכן עברה לאשדוד. בראשות הישיבה עמדו הרב צבי דרבקין, הרב יצחק הקר והרב דב צבי קרלנשטיין. במקביל אליהם מסרו שיעורים בישיבה בקביעות ראשי ישיבת פוניבז' הרב שמואל רוזובסקי והרב שך. החל משנות ה-80, פסקו ראשי ישיבת פוניבז' למסור שיעורים ובמקביל החלו חיכוכים בין ראשי הישיבה הרב דרבקין והרב הקר לבין הרב קרלנשטיין ובין תלמידיהם הקרובים. במשך השנים היו מספר ניסיונות לגשר על הפערים בין ראשי הישיבה, מצד מנהיגים בציבור החרדי ובהם הרב אהרן לייב שטיינמן והרב מיכל יהודה ליפקוביץ, ניסיונות אלו לא צלחו. בעקבות החיכוכים הבלתי פוסקים, הורה הרב שטיינמן לרב דרבקין והרב הקר לעזוב את הישיבה ולהקים ישיבה חדשה.
הקמת הישיבה
הישיבה הוקמה בחנוכה תש"ס (1999) בשכונת קריית ישמח משה שבגני תקווה עם קבוצת תלמידים של הרב דרבקין והרב הקר שעזבו את ישיבת גרודנא באשדוד ואליהם הצטרפו תלמידים נוספים מישיבת פוניבז'. לאחר הקמת הישיבה הגיע הרב שטיינמן למסור שיחות בישיבה מספר פעמים. ישיבת פוניבז' פרסה את חסותה על הישיבה כחלק ממוסדות הישיבה.
הישיבה שכנה בקריית ישמח משה במשך 4 שנים ובאותה תקופה הייתה מוכרת כישיבת "גרודנא ישמח משה". בחודש חשוון תשס"ד (2003) עברה הישיבה לבאר יעקב למבנה שנשכר מישיבת נוה ארץ של הרב אליהו רפול, מכאן נגזר שמה גרודנא באר יעקב.
לצוות הישיבה הצטרפו הר"מים הרב יעקב יוסף אדלר, הרב יצחק אייזיק פלונצק, הרב שלמה שוורץ. המשגיח בישיבה הוא הרב דוד מנחם שניידר שכיהן כמשגיח בישיבת גאון יעקב, לצדו מכהן הרב נחמיה פרידלנדר, בנו של הרב חיים פרידלנדר.
סופיה, נסיכת ספרד
סופיה, נסיכת ספרד (בספרדית: Sofía de Todos los Santos de Borbón y Ortiz; נולדה ב-29 באפריל 2007), היא בתם השנייה של פליפה השישי, מלך ספרד ולטיסיה, מלכת ספרד.
ביצת סוד
ביצת סוד (בערבית: سد) היא ביצה גדולה בדרום סודאן שנוצרה על ידי הנילוס הלבן. המילה "סוד" נגזרת מהשפה הערבית ומשמעותה "מחסום". המונח בא לתאר אי גדול של צמחייה או סבך באמצע נהר או אגם. הביצה נחשבת לאחת הביצות הגדולות בעולם, והגדולה ביותר שנהר הנילוס עובר דרכה.
נחש גופר פסיפי
נחש זה מזכיר במראהו את עכסן הערבות (Crotalus viridis), מה שעוזר לו להתחקות ולהתגונן מטורפים. ההבדל העיקרי בין שני הנחשים היא צורת הראש הצרה יותר של נחש הגופר והיעדר זנב מפוספס בשחור-לבן בקצהו.
אורך נחש גופר יכול להגיע ל-91 עד 213 סנטימטרים בממוצע. הוא משתלב עם הנוף החולי וצבעו צהוב-חיוור עם רצועות שחורות, כתומות או חומות בהירות לסירוגין לאורך הגוף והראש חום. הנחש אינו ארסי, אך בעל לסתות רחבות ושיניים חדות. הנחש חי בטבע 12 עד 13 שנים, אך בשביה נרשמו פרטים שחיו מעל 33 שנים.
נובוסליצה
נובוסליצה (באוקראינית: Новоселиця, נובוסליציה; ברומנית: Noua Suliță, נואה סוליצה; ברוסית: Новоселица; ביידיש: נאוואסעליץ) היא עיר במערב אוקראינה במחוז צ'רנוביץ, על הגדה המערבית של נהר הפרוט. נובוסליצה שכנה בעבר על הגבול בין שני חבלי הארץ ההיסטוריים בסרביה ובוקובינה. בין השנים 1774–1877 שכנה העיירה במשולש הגבולות בין האימפריה האוסטרית (דוכסות בוקובינה), נסיכות מולדובה שנמצאה בקשרי חסות עם האימפריה העות'מאנית, והאימפריה הרוסית (פלך בסרביה).
היסטוריה
מתחילת המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 היה אזור בסרביה זירת קרבות בין האימפריה העות'מאנית לממלכת פולין-ליטא ובין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית, ונכבש כל פעם על ידי צד אחר שהחזיק בו לתקופה קצרה. לאחר חלוקת פולין וניצחון הרוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) נכבש האזור הצפוני של נסיכות מולדובה על ידי האוסטרים מממלכת הבסבורג. הגבול החדש בין האימפריה האוסטרית לאימפריה הרוסית באזור זה עבר בתוואי של נחל רוקיטנה, יובל של נהר הפרוט. כתוצאה מכך, נובוסליצה, ששכנה על שתי גדותיו של הנחל, נחצתה לשניים: חלקה המערבי סופח לממלכת הבסבורג האוסטרית (ולאחר מכן לאימפריה האוסטרית ולאימפריה האוסטרו-הונגרית), והפך לחלק מדוכסות בוקובינה שבירתה צ'רנוביץ ("נובוסליצה האוסטרית"); ואילו חלקה המזרחי נותר בנסיכות מולדובה, מדינה שנמצאה תחת חסותה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1812, במסגרת הסכם בוקרשט אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), הועבר כל חלקה המזרחי של נסיכות מולדובה, מנהר הפרוט ועד לנהר הדנייסטר לידי האימפריה הרוסית. החל משנת 1813 נקרא אזור זה על ידי הרוסים "בסרביה", ובירתו הייתה קישינב. חלקה המזרחי של נובוסליצה ("נובוסליצה הרוסית") נכלל במחוז חוטין של בסרביה. משנת 1812 ועד למלחמת העולם הראשונה ישבה העיירה על משולש הגבולות: עד 1878 בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, ומ-1878 בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת רומניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו הראשון של החזית הדרום-מערבית בקרבות בין צבא רוסיה לצבא אוסטרו-הונגריה. לעיירה נגרמו נזקים כבדים, ונובוסליצה האוסטרית הוחרבה ביחד עם אוסטריטה הסמוכה. בשנת 1918, לאחר התפרקותן של האימפריה העות'מאנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, סופחו בסרביה ובוקובינה על ידי ממלכת רומניה, ובכלל זה שני חלקיה של נובוסליצה.
ב-30 במרץ 1944 נכבשה העיירה על ידי הצבא האדום, ובשנת 1945 סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. בשנת 1965 הפכה נובוסליצה לנפה, שכפופות לה 25 מועצות כפריות. החל משנת 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות, נמצאת נובוסליצה בשטחה של אוקראינה.
ידוע שיהודים התגוררו בנובוסליצה החל מהמאה ה-15, וזאת על פי כתובות על מצבות של יהודים מנובוסליצה שנקברו באותה התקופה בבית העלמין בעיירה קלישקוביץ (כ-20 ק"מ מנובוסליצה). במהלך המאה ה-16 הגיעו לאזור יהודים ממגורשי ספרד. בשנים 1649-1648 הגיעו לאזור יהודים רבים שנמלטו מפולין ומאוקראינה בעקבות הפוגרומים שבוצעו על ידי הקוזאקים של חמלניצקי. בתחילת המאה ה-19, כאשר עברה בסרביה לשלטון רוסיה, הגיעו לנובוסליצה יהודים רבים מליטא, בלארוס ואוקראינה, וגם מבוקובינה ומגליציה שבאוסטריה. בסוף המאה ה-19 חיו בעיירה כ-4,000 יהודים, אשר היוו כ-2/3 מכלל תושביה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה נובוסליצה בקו החזית בין צבאות רוסיה ואוסטרו-הונגריה, ויהודים רבים נמלטו מנובוסליצה הרוסית ומנובוסליצה האוסטרית על מנת להתרחק מהחזית. מיד לאחר סיום המלחמה, בנוסף לתושבים שחזרו לעיירה, השתקעו בעיירה יהודים רבים מהכפרים שבסביבה, ומספר היהודים הגיע לפי הערכות לכ-10,000. עם השתלטות רומניה על בסרביה ובוקובינה ב-1918, איבדה העיירה את יתרונה הכלכלי כתחנת מעבר בגבול רוסיה-אוסטריה. עם הדלדלות מקורות הפרנסה החלה הגירה, במיוחד של צעירים, שרצו לחמוק משירות החובה בצבא רומניה. קבוצות ויחידים עלו לארץ ישראל, בייחוד לאחר הצהרת בלפור, והיו בין מקימי קיבוצים, יישובים ומוסדות היישוב. אך עם סגירת השערים החלה הגירה משמעותית לדרום אמריקה, לארצות הברית ולקנדה. במקביל המשיכו נובוסליצאים לעלות לארץ במסגרת ההעפלה.
מוסדות הקהילה
עד מלחמת העולם השנייה, הייתה נובוסליצה עיירה יהודית טיפוסית ("שטעטל"), על מגוון מוסדותיה ועיסוקי תושביה. בעיירה היו מספר בתי כנסת גדולים ("קלויזען") ומספר רב של בתי תפילה קטנים ("שטיבלעך"), בייחוד של בעלי המלאכה. הקהילה החסידית התפלגה בין מספר חצרות אדמו"רים, שהעיקרים בהם חצרות סדיגורה, בויאן ושטפנשט. מוסדות הציבור כללו תלמוד-תורה, בית-ספר "תרבות", הקדש, חברה קדישא, מפעלי צדקה, ספריה וכו'. היהודים בעיירה עסקו במגוון מקצועות: חייטים, סנדלרים, עגלונים, פרוונים, רופאים, רוקחים ובעלי עסק קטנים, וסיפקו שירותים לכל הכפרים באזור.
ציונות
הציונות הייתה פופולרית בקרב הדור הצעיר בעיירה. כמעט לכל התנועות והמוסדות הציוניים היו סניפים בנובוסליצה: "חובבי ציון", "החלוץ", בית"ר, "השומר הצעיר" ו"מכבי". במקביל, נמשך חלק מהנוער לתנועה הקומוניסטית וגם התקיימה פעילות של "הבונד". הנוער הציוני שאף להגיע ארצה, וצעירים מנובוסליצה היו בין בוגרי המחזורים הראשונים של גימנסיה "הרצליה". עם כניסת הסובייטים לעיירה בשנת 1940, גורשו חלק מהמשפחות הציוניות לסיביר.
השואה
ב-5 ביולי 1941 נכנס הצבא הרומני לעיירה והחל פוגרום ביהודי נובוסליצה וכפרי הסביבה. כ-900 יהודים - גברים נשים וילדים - נרצחו בבתיהם או נורו ברחובות העיירה, רכוש היהודים נבזז וכמחצית מבתיהם נשרפו. פוגרומים כאלו, והגירושים שבאו בעקבותיהם בוצעו בכל אזור בסרביה וצפון בוקובינה, כחלק משואת יהודי רומניה, בהתאם להוראותיו המפורשות של מנהיג רומניה הפאשיסטית יון אנטונסקו.
לאחר הפוגרום רוכזו היהודים ששרדו בבית החרושת לספירט "קראוזה", שם הוחזקו בתנאים קשים. לאחר מספר ימים הורשו היהודים לחזור לבתים שלא נשרפו, למעט שלושים ושבעה גברים צעירים ושתי נשים צעירות, שנעצרו בחשד ל"קומוניזם". שלושים ושבעה הגברים הוצאו להורג לאחר כשבועיים, ב-28 ביולי 1941.
ב-31 ביולי רוכזו היהודים הנותרים (5,570 על פי עדויות) במרכז העיירה, והוצאו בשיירה לכיוון טרנסניסטריה (שטח הכיבוש הרומני באוקראינה הסובייטית, מעבר לנהר הדניסטר). כ-4,000 צעדו ברגל, והשאר - חולים, זקנים ונשים עם ילדים - הוסעו בכ-200 עגלות.
מסע הגירוש עבר דרך העיירות ליפקאן ובריצ'ן אל גטאות ומחנות בסקורן ובאדינץ, שם הצטופפו יהודי נובוסליצה עם שאר יהודי אזור בסרביה, צ'רנוביץ וצפון בוקובינה שגורשו מזרחה. באוקטובר 1941 המשיך הגירוש אל מעבר נהר הדנייסטר. בדרך, שנמשכה מספר חודשים, נספו יהודים רבים בצעדות מוות. באזור חציית הנהר באטאקי ובקוסאוץ מתו רבים מהיהודים בטביעה, במכות או בירי.
בטרנסניסטריה פוזרו היהודים בגטאות ובמחנות בעיירות יאמפול, מוגילב, ז'מרינקה, ברשד, אובודיבקה, קושרניצה, שרגורוד, קופיגורוד, צ'צלניק, באלטה, טולצ'ין, פצ'ורה ועוד. רוב בני הקהילה נספו במחנות אלו בחורף של השנים 1941 ו-1942 מקור, רעב, מחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה.
בחודש מרץ 1944 שוחרר האזור על ידי חיילי ברית המועצות. מתוך כ-7,000 יהודים ערב פרוץ המלחמה, שבו לעיירה כ-400 בלבד.
יוצאי נובוסליצה בישראל
בתום מלחמת העולם השנייה נדדו חלק ניכר משרידי הקהילה כפליטים ברומניה. חלקם עלו ארצה במסגרת העלייה הבלתי-לגאלית, וחלקם עלו בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה. רוב רובם של העולים בני נובוסליצה נשלחו עם הגעתם ארצה להתגורר במעברות. יוצאי נובוסליצה שהיגרו לארצות הברית, קנדה ודרום אמריקה לפני המלחמה החליטו, מתוך דאגה לבני עיירתם ניצולי השואה, להקים עבורם שכונת מגורים. הפעילה המרכזית במיזם זה הייתה ח"כ חנה למדן, יוצאת העיירה. בעזרת תרומתו של מרדכי (מקס) פקר, יוצא העיירה תושב פרו, וארגון יוצאי נובוסליצה בארץ, הוקמה ב-1953 שכונה לניצולי השואה מנובוסליצה ברמת השרון. במשך שנים נקראה שכונה זו "שיכון פקר". בית הכנסת "יד ושם לזכר קדושי נובוסליצה" שבשכונה נחנך בשנת 1964, ועל קירותיו מונצחים שמות בני משפחותיהם של יוצאי העיירה שנספו בשואה. בחזית חצר בית הכנסת ניצב קיר מורשת יהודי נובוסליצה וראשוני שיכון פקר, המציג את תולדות הקהילה היהודית, חורבנה בשואה ותקומתה במדינת ישראל. מאחורי בית הכנסת ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות השואה מנובוסליצה, ועליה חקוקים שמותיהם של 37 הצעירים שהוצאו להורג בעיירה ב-28 ביולי 1941.
נחום גרינהויז
הרב נחום גרינהויז (תרכ"ב - כ"א אדר תרע"ה, 1862 - 7 במרץ 1915) היה רב העיר טרקאי בליטא, וחתנו של הרב שלמה הכהן (בעל החשק שלמה).
תולדותיו
נולד בשנת ה'תרכ"ב לרב אהרן זליג לוריא.
בהיותו בן עשרים נישא לחיה ברכה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא, ושנתיים לאחר מכן מונה לרבה הרשמי של העיר טרקאי מטעם הממשלה, בה הייתה קהילה יהודית מהוותיקות בליטא. בסוף 1908, במהלך נסיעה עם הרב ריינס בענייני הישיבה בלידא, לקה בשבץ שהשאיר אותו מרותק למיטה במשך שבועות רבים.
בשנת ה'תרע"א נפצע בתאונת רכבת ועקב כך נעשה משותק, ובכ"א באדר ה'תרע"ה נפטר לאחר ייסורים.
את מקומו ברבנות העיר מילא חתנו הרב צבי אריה פרצוביץ אביו של הרב נחום פרצוביץ. חתנו השני היה הרב יצחק שוסטר, רבה של סוקולקה. בנו הוא הרב שלמה שוסטר, ששימש לאחר השואה רבה של לודז'.
משנתו
היה אוהב ארץ ישראל נלהב והתמסר מאוד להפצת רעיון הציונות. הוא הקים סניף של חובבי ציון בעירו והטיף לשיתוף פעולה של חרדים וחופשיים למען יישוב ארץ ישראל. הוא תמך בציונות מעשית של העלאת יהודים לאט לאט וקרא לקנות מתוצרת היישוב היהודי בארץ ישראל. הוא פרסם מספר מאמרים בעד הציונות ונגד מתקיפיה בעיתונות התקופה. היה בין מייסדי המזרחי בשנת 1902, השתתף בכינוסיה ובקונגרסים ציוניים ונחשב בין רבניה הגדולים, עד כדי שהרב יצחק יעקב ריינס הועידו ליורשו. באוגוסט 1904 נבחר למועצה של 23 ראשי המזרחי. בסביבות שנת 1905–1906 הוא פרש בשקט מפעילות במזרחי. בשנת 1911 הוא פרסם מאמר בשם "טעות לעולם חוזר" הקורא שלא לתרום לוועד האודסאי בגלל שהוא תומך בגימנסיה הרצליה, הנותן חינוך שקרא לו כפרני, הכולל את ביקורת המקרא . אחד מצאצאיו כתב שהוא שינה את עמדתו כלפי הציונות במיוחד בעקבות הקמת גימנסיה הרצליה. כן סופר שהוא פרסם את המאמר בשנת 1911 בעקבות חשבון נפש שעשה לאחר שלקה בשבץ.
האוניברסיטה הבין-לאומית לכלכלה ולעסקים
האוניברסיטה הבין-לאומית לכלכלה ולעסקים (University of International Business and Economics; בראשי תיבות: UIBE) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית הממוקמת במרכז בייג'ינג, בירת סין. באוניברסיטה נלמדים לימודי תואר ראשון, תואר שני ולימודי דוקטורט בכלכלה, מינהל עסקים, פיננסים, משפטים, שפות זרות, מדיניות ציבורית, מדעי המחשב, יחסי חוץ ועוד.
אוניברסיטת UIBE הוקמה בשנת 1951 בבייג'ינג על ידי משרד סחר החוץ הסיני, והיא מוסד מחקר ציבורי המפוקח על ידי משרד החינוך ומשרד הכלכלה הסיני. היא דורגה במקום השני בקרב האוניברסיטאות המתמחות בתחום הפיננסיים, העסקים והכלכלה בשתיים מהמהדורות של דירוג האוניברסיטאות הסיניות Netbig.
בשנת 2015 היו רשומים ב-UIBE כ־16,100 סטודנטים, מתוכם כ-12,800 סטודנטים מסין ו-3,300 סטודנטים זרים מ-148 מדינות ואזורים.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1951 בשם "המכון לסחר חוץ בבייג'ינג", וסיפקה חינוך והכשרה לפקידי ממשל האחראים על מנהל העסקים הכלכלי והבינלאומי בסין, בהנהגת משרד סחר חוץ, המשרד לשיתוף פעולה כלכלי ומשרד החינוך.
האוניברסיטה הוגדרה על ידי ממשלת סין כ"אוניברסיטה מרכזית" כבר בשנת 1960 בזכות התוכניות האקדמיות שלה, ובשנת 1978 קיבלה הכרה כ"אוניברסיטה לאומית". בשנת 1984 שונה שמה לשם הנוכחי.
במאי 1997 נכנסה לרשימת האוניברסיטאות ב"פרויקט 211", שהיא תוכנית ממשלתית שמטרתה להפוך כמאה אוניברסיטאות סיניות למוסדות אקדמיים איכותיים בעלי שם עולמי במאה ה-21. בשנת 2000 הפכה לאוניברסיטה ממלכתית תחת משרד החינוך, וביוני באותה שנה התמזגה עם מכון האוצר הסיני.
פקולטות
באוניברסיטה קיימים קורסים בלימודי מנהל עסקים בינלאומי, כלכלה, סחר בינלאומי, פיננסים, ניהול, משפט, מדעי המחשב, יחסים בינלאומיים, שפות זרות ותחומים נלווים.
האוניברסיטה משמשת גם כמרכז הכשרה לעובדי מדינה בכירים במשרד המסחר (שהיה בעבר המשרד לסחר חוץ, משרד קשרי חוץ ושיתוף פעולה כלכלי) תחת ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
באוניברסיטה שוכן מרכז בייג'ינג להשכלה, תוכנית המיועדת בעיקר לסטודנטים אמריקאים הלומדים בסין ולוקחים קורסים בשפה הסינית, כמו גם קורסים אחרים הנלמדים באנגלית, המועברים על ידי מגוון פרופסורים מהאוניברסיטאות המובילות בבייג'ינג.
דירוג אקדמי
אוניברסיטת UIBE מדורגת במקום השני בשתי המהדורות האחרונות של דירוג האוניברסיטאות הסיניות של Netbig. היא נמצאת לרוב במקום הראשון או השני בתחומי כלכלה, מימון ועסקים בינלאומיים בדירוג 200 האוניברסיטאות הסיניות על פי משרד החינוך הסיני. בשנת 2013 דורגה האוניברסיטה במקום ה-14 בדירוג הכללי ובמקום השמיני בקבלה לתוכניות לימודי מדעים ומקצועות חופשיים.
בתי ספר
בית הספר לכלכלה וסחר בינלאומי בית הספר כולל שבע מחלקות ועשרה מרכזי מחקר.
בית ספר לבנקאות ופיננסים בשנת 2001 בית הספר לבנקאות ופיננסים התמזג עם מכון האוצר הסיני לשעבר, שהיה ידוע כבית הספר לתואר ראשון של בנק העמים בסין וזכה לאישור מצד השלטון המרכזי הסיני.
בית ספר למנהל עסקים בית הספר למנהל עסקים (המכונה UIBEBS) הוקם בשנת 1982 כמחלקה לניהול עסקים בינלאומיים, והוא השני בגודלו מבין 16 בתי ספר בקמפוס מבחינת היקף ההרשמה וגודל הסגל. ההוראה והמחקר ב-UIBEBS כוללים תוכניות בחשבונאות, פיננסים, שיווק, מנהל עסקים וניהול משאבי אנוש. בית הספר חבר בארגון הבינלאומי ללימודים מתקדמים במנהל עסקים (AACSB) ובארגון האירופי לשיפור איכות הלמידה (EQUIS).
בית הספר למשפטים בבית הספר למשפטים שנוסד בשנת 1984, נלמדים חוקי המשפט הסיני והמשפט הבינלאומי. בית הספר מונה כ-50 חברי סגל במשרה מלאה, כאשר מחציתם עסקו כבוררים במוסדות בוררות מקומיים וזרים.
בית הספר ללימודים בינלאומיים בית הספר לחינוך בינלאומי (SIE) עוסק בגיוס סטודנטים בינלאומיים לתוכניות לימוד לתואר ותוכניות לימוד שאינן תואר.
סטודנטים זרים
אוניברסיטת UIBE הייתה אחת מהאוניברסיטאות הראשונות בסין שקיבלו סטודנטים זרים, כאשר המחזור הראשון החל בשנת 1954.
למעלה מ-70% מאוכלוסיית הסטודנטים הזרים מגיעים מהרפובליקה של קוריאה (דרום קוריאה). נרשמה גם עלייה בהרשמה של סטודנטים ממערב אירופה (פינלנד, צרפת, גרמניה, איטליה) וצפון אמריקה. סטודנטים יפניים, אינדונזיים, ווייטנאמים ותאילנדים מהווים גם הם חלק ניכר מהסטודנטים הזרים.
הקמפוס הישראלי
ביולי 2021 אישרה המל"ג את פתיחת השלוחה של האוניברסיטה בפתח תקווה תחת השם "האוניברסיטה הסינית הבינלאומית בישראל (UIBE-ISRAEL)", ובאוגוסט שלאחר מכן נערך טקס הפתיחה בהשתתפות ראש העירייה רמי גרינברג, טקס שלווה במחאה מצד מתנגדים לפתיחת הקמפוס ובביקורת על כניסת מוסדות הממומנים על ידי ממשלת סין לישראל.
לאוניברסיטה בישראל הנהגה דו־ראשית, סינית וישראלית, וגם סגל ההוראה והמחקר מורכב ממרצים סינים וישראלים. נשיא האוניברסיטה השר לשעבר מתן וילנאי. נגיד האוניברסיטה הוא פרופסור ג'יאנג צ'ינגז'ה, המשמש במקביל גם בתפקיד יו"ר הדירקטוריון ב-UIBE בבייג'ינג.
תוכנית הלימודים
באוניברסיטה קיים מסלול לתואר ראשון B.A. במנהל עסקים. תוכנית הלימוד אורכת כ-3 שנים, בה לומדים קורסי מבוא וקורסים המחויבים במסגרת לימודי תואר ראשון (B.A.) במנהל עסקים וקורסים מתקדמים בתחומי שיווק, ניהול, מימון ומשפט תאגידי. הלימודים כוללים שתי נסיעות לימודיות לסין, בהן משולבים הסטודנטים בחברות סיניות גלובליות לטובת התמחות, היכרות עם השוק הסיני ולימוד השפה הסינית.
מכוני מחקר
באוניברסיטה פועל מכון מחקר המנוהל במשותף על ידי סגן הנשיא לעניינים אקדמיים – פרופ' גדי רביד וסגן הנשיא למחקר ואסטרטגיה – פרופ' ג'ון גונג, המכון עוסק במחקר בתחומי הניהול והכלכלה בין שתי המדינות.
הירדן (נורווגיה)
הירדן (בנורווגית: Hirden) הוא שמה של מיליציה צבאית למחצה, אשר שימשה כזרוע הצבאית של מפלגת נאשונל סמלינג בנורווגיה בשנות מלחמת העולם השנייה. הארגון נבנה על פי המודל של האס אס בגרמניה הנאצית.
היסטוריה
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה. הפלישה זכתה מלכתחילה לתמיכה מלאה של אנשי נאשונל סמלינג, ובמיוחד של קוויזלינג עצמו שקיווה שהגרמנים ימנו אותו כראש ממשלת נורווגיה. לאכזבתו, בשנתיים הראשונות לכיבוש בחרו הגרמנים להטיל על נורווגיה משטר כיבוש צבאי מלא. אולם למרות זאת, אנשי נאשונל סמלינג קיבלו השפעה רבה על הנעשה בארץ. אנשי ההירדן עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם האס אס, וסייעו בלכידתם של אנשי מחתרת נורווגים. ב-1941 הפך השירות בהירדן לחובה עבור כל הגברים חברי המפלגה. הייתה תוכנית להרחיב את השירות גם לנשים, אולם היא לא יושמה.
ב-20 בפברואר 1942 הקימו הגרמנים בנורווגיה ממשלת בובות בראשות קוויזלינג. מיד לאחר מכן החל קוויזלינג במאמצים להפוך את ההירדן לצבא הרשמי של נורווגיה. במסגרת מאמצים אלו הוקמה עבור ההירדן זרוע ימית (הירדמרין) וזרוע אווירית (הירדן פלייקורפוס). לאנשי ההירדן ניתנו סמכויות נרחבות בכל רחבי המדינה, והותר להם לקחת אנשים למעצר ולהפעיל אלימות על פי שיקול דעתם וללא תיאום עם המשטרה הנורווגית. עם זאת, ההתנדבות לשרת בהירדן הייתה דלה יחסית. בשיאו הוא כלל רק 8,500 חיילים. למרות זאת, נורווגים רבים כן בחרו לשרת את השלטון הגרמני בדרכים אחרות. בין אם בהתגייסות ישירה לאס אס או בהתנדבות לשרת כשומרים במחנות, או כלוחמים במסגרת הלגיון הנורווגי.
גבריאל קורטס
גבריאל ג'ון קורטס קסיירה (בספרדית: Gabriel Jhon Cortez Casierra; נולד ב-10 באוקטובר 1995 באזמרלדס שבאקוודור) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית, בהשאלה מגואיאקיל סיטי, ובנבחרת אקוודור.
קריירת מועדונים
קורטס שיחק באינדפנדיינטה דל ואיה ובאמלק מליגת העל האקוודורית, בלובוס BUAP מליגת העל המקסיקנית ובבוטפוגו מליגת העל הברזילאית.
ב-5 בנובמבר 2020 חתם בגואיאקיל סיטי מליגת העל האקוודורית. ב-14 בינואר 2021 הושאל למשך שתי עונות לברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית.
קריירה בינלאומית
ב-22 בפברואר 2017 ערך קורטס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 3-1 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
גילדת הבמאים של אמריקה
גילדת הבמאים של אמריקה (באנגלית: Directors Guild of America; בראשי תיבות: DGA) היא גילדה שמייצגת את האינטרסים של במאי קולנוע וטלוויזיה בארצות הברית ומחוצה לה. הקבוצה הוקמה כגילדת במאי הקולנוע בשנת 1936. היא התמזגה עם גילדת במאי הרדיו והטלוויזיה בשנת 1960 והפכה לגילדת הבמאים של אמריקה.
סקירה כללית
כאיגוד למקצוע מסוים, ולא למקצועות רבים באותו ענף, הגילדה היא איגוד על פי מקצוע. היא מייצגת במאים ואת חברי צוות הבימוי באמצעי התקשורת, כגון בקולנוע, בטלוויזיה, בחדשות, בפרסומות ובניו מדיה. לגילדה תוכניות אימונים שונות שבהן מוצבים מועמדים בהפקות שונות, ויכולים לצבור ניסיון בעבודה בתעשיית הקולנוע או הטלוויזיה.
נכון ל-2022, בגילדה מעל 19,000 חברים. משרדיה הראשיים נמצאים בשדרות סאנסט שבהוליווד, ויש לה סניפים בניו יורק ובשיקגו וועדות היגוי בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובלונדון. על פי רישומי מחלקת העבודה של ארצות הברית, החברים המדווחים של הגילדה נחלקים ל-1,532 "גמלאים" (כ-10% מכלל החברים), 323 חברים "מושעים" (2%) ו-5 חברים "לכל החיים" (פחות מ-1%). עיקר החברים הם 13,577 חברים "פעילים". חברים "מושעים" משלמים דמי חבר אך אינם זכאים להצביע באיגוד. הגילדה דיווחה גם על כמה אנשים שאינם חברים, המשלמים מס ארגון. הלא-חברים הללו מונים נכון ל-2013 172 איש, או בערך 1% מחברי האיגוד. לא כל הבמאים בהוליווד הם חברי הגילדה. חריגים בולטים הם ג'ורג' לוקאס ורוברט רודריגז. קוונטין טרנטינו ביים שישה סרטים עלילתיים לפני שהפך לחבר ב-DGA בשנת 2012. במאים שאינם חברי הגילדה אינם יכולים לביים עבור אולפני הקולנוע הגדולים, שחתמו על הסכמי הגילדה שלפיהם כל הבמאים חייבים להיות חברי גילדה.
הסכמי עבודה
ההסכמים שנחתמו בין הגילדה לחברות ההפקה קובעים תנאי שכר ועבודה לחברי הגילדה, ומחייבים שכל המועסקים בתחומים הרלוונטיים בסרט שנעשה על ידי החברות החותמות יהיו חברי הגילדה. בדרך כלל נמנעים חברי הגילדה מלעבוד עבור חברות שלא חתמו על הסכם עם גילדת הבמאים. הימנעות זו מובילה לעיתים חברות הפקה שאין להן הסכם עם האיגוד להקים חברות חדשות, שחותמות על הסכם עם הגילדה, אך ורק לצורך יצירתו של סרט מסוים. הגילדה מנהלת אחת לשלוש שנים משא ומתן עם ברית מפיקי הקולנוע והטלוויזיה, הארגון המייצג את האולפנים, הרשתות וחברות ההפקה, לצורך עדכון וחידוש ההסכם הבסיסי והסכם הפרילנסרים לטלוויזיה מוקלטת ולטלוויזיה בשידור חי, שני ההסכמים העיקריים שעליהם חתומה הגילדה. מלבד שכר מינימום, הסכמי האיגוד מבטיחים גם תמלוגים עבור שימוש חוזר ביצירות חברי האיגוד בקולנוע, בטלוויזיה ובניו מדיה.
מלבד שכר ותנאי עבודה בסיסיים, לגילדת הבמאים של אמריקה תפקיד מסוים בהגנה על זכויות היצירה של במאי קולנוע וטלוויזיה. בין השאר הגדירה הגילדה מהו תפקיד הבמאי, וקבעה שלכל סרט יהיה במאי יחיד, ושהבמאי זכאי לערוך גרסת במאי מחומר הצילומים.
הכלל שלפיו לסרט יכול להיות רק במאי אחד אומץ על מנת לשמר את ההמשכיות של חזון הבמאי, וכדי להימנע ממפיקים ושחקנים שלוחצים לקבל קרדיט כ"במאים", ומאולפנים ששוכרים מספר במאים לסרט או לפרק טלוויזיה בודד.
רק במקרים של צוותי בימוי המוכרים על ידי התאגדות הבמאים, ולהם היסטוריה של עבודה משותפת וחזון משותף, חורגת ההתאגדות מהכלל הזה. דוגמאות לכך הן האחיות וצ'אוסקי, האחים פארלי והאחים כהן. על "עיר החטאים" עבדו רוברט רודריגז ופרנק מילר ביחד, אך מכיוון שמעולם לא עבדו יחד לפני כן סירבה הגילדה לאפשר להם לקבל קרדיט משותף על העבודה; רודריגז התפטר מהגילדה כדי שמילר יוכל לחלוק איתו את הקרדיט על הבימוי.
בעבר, עסקה גילדת הבמאים של אמריקה גם בפתרון מחלוקות עם גילדת התסריטאים של אמריקה (WGA) על קרדיט קנייני, ששימש לראשונה בסרט "הולדתה של אומה" מ-1915; אלו קרדיטים ליוצר הראשי של סרט, והם מופיעים על המסך בסגנון "סרטו של אלפרד היצ'קוק" או "סטיבן ספילברג מציג". ה-WGA ניסה להגביל את הקרדיטים הקנייניים לתסריטאים בלבד, אך מאז ומתמיד התנגדה לכך ה-DGA, גילדת הבמאים, ובכך איפשרה לבמאים לנהל משא ומתן על קבלת קרדיט מסוג זה.
פרסי גילדת הבמאים של אמריקה
גילדת הבמאים של אמריקה מעניקה מדי שנה כמה פרסים, שהם מחשובי הפרסים שניתנים לפני פרסי האוסקר, ומשמשים לקביעת סיכויהם של סרטים ואנשי מקצוע לזכות בפרס. פרס גילדת הבמאים לבימוי זיהה באופן כמעט מושלם את העתידים לזכות בפרסי האוסקר לבמאי הטוב ביותר, ובמקרים מסוימים, גם בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר. רק שמונה פעמים זוכה פרס הגילדה לא זכה בפרס האוסקר לבמאי הבמאי הטוב ביותר, נכון ל-2019.
הנהגה
לזלי לינקה גלטר משמשת כנשיאת ה-DGA מאז 2021. נשיאי הגילדה בעבר הם:
אביבית
אביבית (שם מדעי: Erophila) הוא סוג צמחים חד שנתיים, ממשפחת המצליבים. הצמחים זעירים בגודל של 10-4 ס"מ, הם גדלים בקבוצות צפופות המורכבות ממיליוני פרחים זעירים. מקור שמם נגזר משם ביוונית שפירושו "אוהב האביב".
עלי הצמח מוארכים בצורתם, ומקיפים את בסיס הצמח. הפרחים לבנים, קוטרו של כל פרח - 2 עד 3 מילימטרים. בארץ פורחים הפרחים כבר החודש ינואר כל עלה כותרת שסוע לשתי אונות, כך שהפרח נראה כבעל שמונה עלי כותרת, בעת שבפועל לפרח ארבעה עלי כותרת.
פרימן דייסון
פרימן ג'ון דייסון (באנגלית: Freeman John Dyson; 15 בדצמבר 1923 – 28 בפברואר 2020) היה פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי-אמריקאי, פרופסור במכון למחקר מתקדם בפרינסטון משנת 1953. התפרסם כפיזיקאי בזכות פעילותו בתורת השדות הקוונטית, פיזיקה של חומר מעובה והנדסה גרעינית, וכמתמטיקאי בזכות פעילותו בקומבינטוריקה ובתורת המספרים. זכה בפרסים יוקרתיים רבים, בהם פרס וולף לפיזיקה.
בתחום הרוח דייסון נודע כדמות אנטי-ממסדית, התנגד לניסויים גרעיניים, ובמאה ה-21 כמתנגד לעמדה המדעית הקובעת את ההתחממות העולמית ואת תפקיד האדם שבה, לדבריו מחוסר ראיות מספיקות.
לוטון (אוקלהומה)
לוטון (באנגלית: Lawton) היא בירת מחוז קומאנצ'י במדינת אוקלהומה בארצות הברית. העיר נמצאת בדרום-מערב אוקלהומה, במרחק של 140 קילומטרים דרום-מערבית לאוקלהומה סיטי, בירת אוקלהומה. בעיר מתגוררים 96,867 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין שלה מתגוררים 124,098 (נכון ל-2010).
פרימן דייסון
דרכו המקצועית
עבודתו המקצועית המפורסמת ביותר היא בתחום אלקטרודינמיקה קוונטית. בשנת 1949 הראה את השקילות בניסוחים השונים של התורה שהיו קיימים באותה עת - הניסוח באמצעות אינטגרלי מסלול שהוביל פיינמן והניסוחים של שווינגר וטומונגה. שלושתם זכו במשותף בפרס נובל בשנת 1965. תוצאה נוספת של עבודה זו הייתה סדרת דייסון בתורת הפיזור, שהובילה את ווארד לפיתוח זהות ווארד שהיא משפט יסודי בתורת השדות הקוונטית.
לוטון (אוקלהומה)
היסטוריה
ב-1869 נפתח באזור המוצב הצבאי פורט סיל שנועד לעצור פלישות אינדיאניות לטקסס. ב-1874 נפתחה באזור מלחמת הנהר האדום שמטרתה הייתה לרכז את האינדיאנים לתוך הטריטוריה האינדיאנית.
פרימן דייסון
דרכו המקצועית
בשנים 1957–1961 עבד בפרויקט אוריון, ששאף לייצר חללית המונעת בהנעת פולס גרעיני, שהיא מנוע הפועל באמצעות פיצוץ סדרתי של פצצות גרעיניות. הפרויקט אולי היה מגיע למימוש אלמלא הופסק, בעקבות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בה דייסון עצמו תמך. בשנת 1958 הוביל את התכנון של TRIGA, כור גרעיני קטן ובטוח במיוחד המשמש למחקר באוניברסיטאות ובבתי חולים.
לוטון (אוקלהומה)
היסטוריה
ב-1901 האזור נפתח להתיישבות. ב-6 באוגוסט באותה שנה הוקמה לוטון כדי לשמש בירת מחוז קומאנצ'י. ההתיישבות נקראה על שמו של המייג'ור גנרל הנרי וייר לוטון (Henry Ware Lawton) שנהרג במלחמת ארצות הברית בפיליפינים ב-1899 והיה בעברו אפסנאי בפורט סיל.
פרימן דייסון
דרכו המקצועית
ב-1966, יחד עם אנדרו לנרד (Andrew Lenard), הוכיח שעיקרון האיסור של פאולי הוא האחראי ליציבות החומר בתורת הקוונטים, כלומר לעובדה שכוחות המשיכה החשמליים בין אלקטרונים לפרוטונים לא גורמים לאטום להתכווץ, ולכוח נורמלי בין חומרים. ההסבר בקצרה: עקרון האיסור קובע שחלקיקים מסוג פרמיונים (למשל אלקטרונים ופרוטונים) לא יכולים להיות באותו מצב קוונטי (מיקום למשל). דייסון ולנרד הוכיחו שעיקרון זה גורם לאנרגיה מינימלית של המערכת הגורמת לכוח דחייה בין החלקיקים, ולכן הם אינם יכולים לקרוס, ותופסים נפח במרחב.
לוטון (אוקלהומה)
היסטוריה
כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה האיצה את הגדילה של לוטון ופורט סיל ובקרבת העיירה נפתח בסיס צבאי נוסף לאימונים. הצמיחה המשיכה גם בעשורים שלאחר המלחמה, ובמיוחד בשנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20.
פרימן דייסון
עתידנות
דייסון כתב מספר מאמרי מדע פופולרי, שבהם הציג רעיונות שנקשרו בשמו. הוא הציע את כדור דייסון, שהוא מעטפת לכוכב שלם הקולטת את כל האנרגיה שמפיק הכוכב, כך שמגיעים לניצול אנרגיה מקסימלי. הוא טען שיש לחפש בחלל כוכבים כאלו, שלא יאירו באור נראה (כי הם עטופים) אבל יאירו באור תת-אדום שהוא קרינת החום העודף הנפלטת.
לוטון (אוקלהומה)
חינוך
בעיר נמצאים אוניברסיטת קמרון ומכללת אומת הקומאנצ'י (Comanche Nation College).
פרימן דייסון
עתידנות
עבור חיים בחלל דייסון הציע לרוקן כוכבי שביט לקליפות המכילות אוויר ולחיות בתוכם, ולתכנן עץ מיוחד (עץ דייסון) שיוכל לגדול שם. בשנת 1978 חישב שאם מסע לחלל יעלה פחות מ-40 אלף דולר התיישבות מאסיבית בחלל תהיה אפשרית.
לוטון (אוקלהומה)
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה האזורי לוטון-פורט סיל הנמצא במרחק של כ-3 קילומטרים דרומית ללוטון.
פרימן דייסון
עתידנות
דייסון האמין שהטכנולוגיה יכולה להביא לשגשוג עולמי, ולדה-אורבניזציה בעקבות ההתקדמויות בתקשורת ובאנרגיה ירוקה.
לוטון (אוקלהומה)
תחבורה
העיר נמצאת במסלול כביש בין-מדינתי 44, המקשר בין המדינות טקסס ומיזורי.
פרימן דייסון
עתידנות
דייסון הציע את רעיון האינטליגנציה התמידית, שעל פיו ביקום פתוח, כלומר מתפשט ומתקרר באופן תמידי, תרבות של יצורים אינטליגנטיים עדיין תוכל להתקיים לנצח. הזמן הסובייקטיבי שלהם יואט כל הזמן, עקב ריכוז האנרגיה הנמוך יותר שעומד לרשותם, אך גם במצב כזה היצורים יוכלו לבצע מספר אינסופי של פעולות בהינתן זמן אינסופי.
התחממות עולמית
דייסון גרס שקיימת התחממות עולמית וקיימת השפעה של האדם ופליטת פחמן דו-חמצני על ההתחממות. למרות זאת גרס כי הידע והמודלים המודרניים חסרים ואינם מתארים נכון את ההתחממות, וכי התחום סובל מחוסר ביקורת מספקת ורדיפת מבקרים. בנוסף טען שהמשאבים המופנים לטיפול בבעיה יכולים להיות מנוצלים לבעיות גלובליות דוחקות יותר.
מלחמה
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי, ותמך בהפצצות הגרעין על יפן. בתקופות מאוחרות יותר היה נגד מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ, והוגדר על ידי הניו-יורק טיימס כליברל.
דת
דייסון היה נוצרי מאמין, אם כי לא נצמד לכנסייה אחת. הוא טען שהדת משלימה את המדע ולהפך, כשני חלונות נפרדים דרכם אנו מתבוננים בעולם.
נפטר ב-28 בפברואר 2020 בפרינסטון, ניו ג'רזי.
A Christmas Duel
A Christmas Duel (בעברית: דו-קרב חג מולד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סינדי לאופר, ביחד עם להקת הגראז' רוק השוודית ההייבס. השיר יצא לאור ב-19 בנובמבר 2008, כסינגל שלא מתוך אלבום, לכבוד חג המולד.
השיר הגיע אל המקום הרביעי במצעד השירם שבשוודיה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רנדי פיצסימונס והמפיק המוזיקלי שלו טרם נודע. בהתחלה, התברג השיר במקום השישי במצעד השירים שבשוודיה ולאחר מכן, עלה למקום הרביעי. השיר יצא על גבי תקליטור, תקליט 7 אינץ' והיה זמין להורידה דיגיטלית. בראיון, אמרו ההייבס כי "תמיד חלמנו לעשות דואט עם סינדי לאופר".
כמה שנים לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-5.5 מיליון השמעות.
עוזי לבנת
עוזי לבנת הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה שפיקד על שייטת 13.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל התנדב לבנת לשייטת 13 ושנתיים אחר-כך השלים את הכשרתו כלוחם במסלול של הקומנדו הימי. לאחר מכן השלים קורס קצינים ושב ליחידה כמפקד צוות. בהמשך מילא תפקידי פיקוד נוספים ביחידה ולחם במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. לאחר מכן שימש כמפקד בית הספר להכשרות של שייטת 13. בשנת 1981 מונה למפקד שייטת 13 בדרגת סא"ל ופיקד עליה בין היתר במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך מילא תפקידי פיקוד נוספים בחיל הים בדרגת אל"ם בנו הוא השחיין שי לבנת.
משה גבעתי (היסטוריון)
משה גבעתי (נולד בספטמבר 1948) הוא היסטוריון צבאי ישראלי וקצין צה"ל במילואים בדרגת אל"ם. שימש מפקד חטיבת יהודה ומפקד מחוז דן בעורף פיקוד המרכז.
קורות חייו
משה גבעתי נולד בקריית חיים ובגיל חמש עבר להתגורר בקריית ביאליק, שם סיים ב-1962 את בית הספר הממלכתי. למד בבית הספר התיכון ע"ש לווינהרץ בקריית מוצקין שאותו סיים ב-1966. ב-1967 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני בגדוד 13. עבר הכשרה כלוחם והשתתף בכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים. לאחר שסיים קורס מ"כים שירת כמפקד כיתה בגדוד 13. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר שירת כמפקד מחלקה בבסיס האימונים החטיבתי, ובגדוד 51, עד שנפצע בספטמבר 1969 בהיתקלות עם מחבלים בדרום רמת הגולן. לאחר שהחלים שירת באג"ם חטיבת גולני. במאי 1970 השתתף בקלחת 2, פשיטה משוריינת ללבנון. בקיץ 1970 מונה לסגן מפקד פלוגה בגדוד 17 ועם פלוגתו לחם בגזרה הצפונית של תעלת סואץ בסיומה של מלחמת ההתשה.
לאחר שסיים את קורס מפקדי פלוגות מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 51. עם פלוגתו לחם במחבלים במחנות הפליטים ברצועת עזה. בקיץ 1972 למד באוניברסיטת חיפה והועלה לדרגת סרן. כשפרצה מלחמת יום הכיפורים שב לגדודו ולחם במסגרתו בקרב החרמון הראשון. בעת ההכנות להבקעה לשטח סוריה הקים כוח הנדסי חטיבתי - 'כוח דחפור' ועימו פעל במובלעת הסורית עד למבצע קינוח. במבצע עצמו הצטרף לטור הממונע כלוחם מן השורה. בשלהי אוקטובר 1973 מונה לקצין המבצעים של גולני ולאחר זמן קצר מונה למפקד פלוגת קורס מ"כים סיירות בגדוד 17. בראש פלוגתו לחם בקרבות על שיא החרמון באפריל 1974.
בספטמבר 1974 הועלה לדרגת רס"ן והוצב כמדריך הראשי של בסיס האימונים החטיבתי. בהמשך שובץ בחטמ"ר 300 (עוצבת ברעם) בתפקיד קצין אג"ם. ב-1976 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל. ב-1977 מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון. בשנת 1978 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גזרת החרמון. בשנים 1982-1979 הושאל למשרד החוץ ושירת בחו"ל כקצין ביטחון בקונסוליה הכללית באיסטנבול, וכקצין הביטחון בשגרירות בבנגקוק. עם שובו ארצה מונה לסגן מפקד חטיבת החרמון. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח גולני, לאחר שנפצע קשה בספטמבר 1984 בתאונת המסוק בנחל בזק סיים את תפקידו. בעת התאוששות מהפציעה סיים תואר בהיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות.
בשנת 1986 מונה למפקד מרחב יהודה בחטיבת איו"ש. שנה לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מחוז דן תחת פיקוד מפקדת עורף מרכז. בחודשים ינואר-מרץ 1988 היה חבר בבית הדין הצבאי ששפט את קמב"ץ חטיבת הנח"ל ואת הש"ג מאירוע 'ליל הגלשונים'. בעת האינתיפאדה הראשונה הקים את חטיבת יהודה, השייכת לאוגדת אזור יהודה ושומרון והיה מפקדה הראשון. שירותו כמפקד החטיבה הסתיים לאחר תקרית בה ירה למוות בפלסטיני שיידה אבנים בבני נעים, בהתאם להחלטת הפרקליט הצבאי הראשי אמנון סטרשנוב, הוא הועמד לדין משמעתי באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וספג נזיפה חמורה מסגן הרמטכ"ל. יצא לחופשת לימודים נוספת, סיים לימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ופרש מצה"ל. עם פרישתו הוצב כקצין מילואים במחלקה להיסטוריה של צה"ל בתפקיד נציג המחלקה בלשכת סגן הרמטכ"ל. בתפקיד זה תיעד את דיוני סגן הרמטכ"ל במלחמת המפרץ הראשונה. בשנים 2015-1992 שירת במילואים ביחידת הביקורת של צה"ל. בפברואר 1992 היה חבר בוועדת החקירה המטכ"לית שבראשה עמד האלוף נחמיה תמרי ושבדקה את אירועי ליל הקלשונים. משנת 2015 משרת במילואים במחלקת ההיסטוריה של צה"ל.
פורט לוקרוי
היסטוריה
המקום התגלה בשנת 1904 וקרוי על שמו של המדינאי הצרפתי אדואר לוקרואה (Édouard Lockroy), שתמך במסע החקר של ז'אן־בטיסט שארקו, שגילה את המקום.
ב־1944, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע מחקר איי פוקלנד הקימה בריטניה תחנת מחקר במקום. היה זה הבסיס הקבוע הראשון באנטארקטיקה היבשתית (בשנת 1904 הוקם הבסיס הארגנטינאי הראשון, בסיס אורקאדאס, באיי אורקני הדרומיים). התחנה פעלה עד 1962. הבניין המרכזי נקרא בניין ברנספילד על שם הספינה ששימשה את הבריטים ב־1944, ושנקראה בעצמה על שמו של חוקר הקוטב אדוארד ברנספילד.
משה גבעתי (היסטוריון)
קורות חייו
לאחר פרישתו מצה"ל לימד במשך שנתיים בבית הספר התיכון 'תיכון חדש' בתל אביב ביטחון לאומי. בשנים 2002–2004 שימש כיועצו של השר לביטחון הפנים בנושאי הביטחון וההתיישבות ביש"ע בשנים 2014-1999 היה חוקר במחלקה להיסטוריה של צה"ל. במלחמת לבנון השנייה שימש במילואים כנציג מחלקת ההיסטוריה בעוצבת הגליל ותיעד שם את שהתרחש בעת הקרבות. במבצע צוק איתן עמד בראש צוות שגבה עדויות מפצועי המבצע מטעם מפקדת קצין החינוך והנוער הראשי. במרץ 2016 סיים תואר שני בהצטיינות יתרה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
פורט לוקרוי
היסטוריה
מאז 1996 משמש המקום כמוזיאון המופעל על ידי קרן מורשת אנטארקטיקה של הממלכה המאוחדת ומתעד את ראשית התיישבות האדם ביבשת. כמו כן פועל במקום, בחודשי הקיץ האנטארקטי, סניף הדואר המלכותי הדרומי ביותר בעולם. המקום מסומן כ"אתר מורשת מספר 61" במסגרת הברית האנטארקטית ומהווה את אחר מאתרי התיירות הבולטים ביבשת.
משה גבעתי (היסטוריון)
קורות חייו
מתגורר בגדרה, נשוי ואב לשלוש בנות.
פורט לוקרוי
היסטוריה
בנוסף למוזיאון למורשת האנושית מתקיימת במקום אוכלוסייה גדולה של פינגווין לבן־אוזן.
משה גבעתי (היסטוריון)
ספרים פרי עטו
(רשימה חלקית, בנוסף כתב כמה מחקרים מסווגים למחלקת היסטוריה של צה"ל)