cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השיר על הארץ
מקורות
מאהלר הגה את היצירה בשנת 1907, שהייתה, ללא ספק, השנה הקשה ביותר בחייו. ראשית, מאהלר אולץ להתפטר ממשרתו כמנהל אופרת החצר הווינאית, על רקע סוגיות דת וחברה; אחר כך נפטרה בתו הבכורה מריה, מאסכרה ומשנית; ולבסוף, אצל מאהלר עצמו אובחן מום לב מולד. כשחברו לשלושת אלה האמונות הטפלות של מאהלר ואימת המוות שלו, שכנעה השפעתם המצטברת את מאהלר שמותו קרוב לבוא.
בניסיון לעודד את מאהלר בדכדוכו העמוק, נתן לו חבר עותק של "Die chinesische Flöte" ("החליל הסיני"), כרך שירה סינית עתיקה מתורגמת לגרמנית על ידי האנס בֶּתגֶה. מאהלר נכבש לדברי השירה ובחר בשבעה מן השירים (ששניים מהם משמשים בפינאלה) לעבדם לסימפוניה שירית (ליד). אבל בשלב זה התעוררה בעיה אחרת. מאחר שסיים כבר את הסימפוניה השמינית, היה מאהלר מודאג מ"קללת הסימפוניה התשיעית" - העובדה, שברוקנר, שוברט ובטהובן לא הצליחו לעבור את מחסום תשע הסימפוניות ביצירתם. משוכנע שסימפוניה תשיעית תקטול אותו, בחר מאהלר לחבר את "השיר על הארץ", שאותו הכתיר בכותרת המשנה "סימפוניה", כדי לעקוף את בעיית התשיעית. כך או כך, בסופו של דבר נפל מאהלר קורבן ל"קללה": הסימפוניה הבאה, האינסטרומנטלית, שלה נתן את המספר "התשיעית", הייתה היצירה הסימפונית האחרונה שהשלים במלואה (רק הפרק הראשון של העשירית תוזמר לפני מותו).
במקור נועדה היצירה להיקרא "Das Lied vom Jammer der Erde" (השיר על יגון הארץ), אבל אפילו מאהלר מצא ששם זה מדכא מדי, והואיל והשירים שבחר לשבץ בה עוסקים ביסודות טבע ואידיליה, נוסף לבדידות ופרידות, שינה את הכותרת לצורתה הנוכחית. כרגיל, מאהלר עיבד את השירים שהלחין, כך שיתאימו יותר למסרים שהתכוון לבטא במחזור. היצירה, שהושלמה בשנת 1908, היא הראשונה בסוגה, המיזוג הראשון המלא של מחזור שירים וסימפוניה, צורה שבהמשך חיקו אותה מלחינים אחרים (שהידועים בהם שוסטקוביץ' ואלכסנדר פון זמלינסקי). היא נחשבת גם לאחת היצירות האישיות ביותר של מאהלר, הצהרה שהד לה קיים באחד ממכתבי המלחין עצמו.
אינסטרומנטציה
"השיר על הארץ", שמשכו כששים וחמש דקות, כתוב לתזמורת גדולה, הכוללת: על אף גודל הכוחות הדרושים, התזמורת המלאה כמעט ואינה מנגנת כולה יחד (פרט לפרק הראשון), ובמקרים רבים היא דומה כמעט לתזמורת קאמרית, כשרק כלים מעטים מנגנים בעת ובעונה אחת.
לברית
הפרטיטורה מזכירה גם סולנים, זמרי טנור ואלט. עם זאת, מאהלר כלל גם את ההערה, כי "במקרה הצורך, יכול גם בריטון לשיר את תפקיד האלט". במשך עשרות שנים לאחר ביצוע הבכורה, לא נעשה כמעט שימוש באפשרות הזאת. ואולם, לאחר שהבריטון דיטריך פישר דיסקאו השתתף בשלוש הקלטות של היצירה, בניצוחם של פאול קלצקי (1960, עם הטנור מריי דיקי), יוזף קיילברת (1964, עם הטנור פריץ וונדרליך) וליאונרד ברנשטיין (1967, עם הטנור ג'יימס קינג), נעשה השימוש בקול בריטון ביצירה זו שכיח יותר ויותר.
ארבעה מן השירים הסיניים שמאהלר השתמש בהם, "Das Trinklied vom Jammer der Erde", "Von der Jugend", "Von der Schönheit" ו-"Der Trunkene im Frühling" נכתבו על ידי לי באי, המשורר הנודד של שושלת טאנג המפורסמת. "Der Einsame im Herbst" הוא מאת צ'אנג צי ו-"Der Abschied" משלב שירים מאת מונג קאו-ין וואנג ויי, יחד עם עוד כמה שורות משל מאהלר עצמו.
הפרק הראשון
שם הפרק הראשון הוא "Das Trinklied vom Jammer der Erde" ("שיר השתייה על יגון הארץ"), והוא עוסק בכך, שהחיים יפים כל כך אך גם קצרים, והשתייה היא הדרך הטובה ביותר להימנע ממחשבות על קוצר ימיהם. הפזמון החוזר, "קודרים החיים, כמוהם כמוות", קובע את הנימה לשארית היצירה. השיר המקורי משתמש בביטוי הזה רק פעם אחת, אבל מאהלר ערך את הבית בשיר כך שיחזור על עצמו כפזמון חוזר, משום ששיקף בנאמנות כזאת את הרגשתו בזמן החיבור. המוזיקה של פרק זה דחוסה ורמה, אבל התזמור בהיר ונמרץ, משופע בסלסולים וקישוטים של כלי נשיפה מעץ. מאהלר מרבה בשימוש בגוני טון אימפרסיוניסטיים לאורך כל היצירה, אם כי דומה שבפרק זה הם מעטים יותר מאשר בשאר הפרקים. המוטיב הפותח בקרנות מזכיר מבט כמו-פנטטוני למזרח הרחוק או לייטמוטיב וגנרי. כך או כך, הוא מתאים להרמת הכוסית, הנרמזת ממילות השיר.
הפרק השני
לאחר פרק זה בא "Der Einsame im Herbst", השקט והמדוכדך הרבה יותר. פירוש השם הוא "הבודד בסתיו", המשווה באריכות את רוחו ונפשו של אדם בודד לאווירת הסתיו. מאהלר ודאי הזדהה במיוחד עם הטקסט הזה, משום שאין כל עריכה ושינויים במקור. בניגוד לדימוי הסטריאוטיפי של המוזיקה של מהלר, התזמור בפרק זה דל וכמו קאמרי בטבעו, עם קווים קונטרפונקטיים ארוכים ועצמאיים. כל הפרק הזה מזכיר היסחפות חסרת מטרה, הן של עלי שלכת והן של רוח האדם.
הפרק השלישי
הפרק השלישי, "Von der Jugend" ("על הנעורים"), הוא תיאור חי של הסצנה הקלאסית והסטריאוטיפית של סין הקדומה, ובו ביתן חרסינה, בריכות משקפות נופים, חיות אקזוטיות ואנשים שותים תה. יש בו ניגוד מוחלט להלך הנפש של הפרק הקודם, אבל מהלר משמר גם את הטקסט המדויק שלו. ייתכן שהסיבה לכך היא, שמאהלר נהנה מן התמונה של טבע מאושר וחפצים נאים, וביקש להציג את תאוות החיים. המוזיקה בפרק זה מבטאת בפירוש מאמץ להשיג גם היא צליל סיני אופייני, רשמי, כמו התיאור המילולי. אם כי אינה פנטטונית באופן מלא, המלודיה הראשית והמלודיה המקבילה מתקרבות לכך מאוד, ואם לזכור, שהפרק נפתח בתבניות פנטטוניות כאלה בצלילים הגבוהים של כלי הנשיפה מעץ, הרי שמהלר הצליח בהחלט להנציח את הצליל האוריינטלי המפורסם על בוריו. עם זאת, מידה רבה מן הסגנון האופייני שלו עצמו מעורבת בפיתוח המוטיבים הללו, והמיזוג נשמע טבעי. הודות לאופן סידורו של הפרק הזה, העובדה שהדמויות בתמונה הסינית הקלאסית הזאת דוברות גרמנית איננה נשמעת מוזרה מדי.
הפרק הרביעי
מיד עם סיום הפרק הקודם מתחיל "Von der Schönheit" ("על היופי"), המשתלב היטב בדימוי שיש לרוב האנשים לגבי סין העתיקה. אוצר הדימויים של פרק זה כולל עלמות קוטפות תפרחות לוטוס לצד בריכות שלוות ונערים רוכבים על סוסים בגיא שטוף שמש. הטקסט המקורי של השיר מכיל דימויים אלה, אך מאהלר עוד מוסיף על הטקסט, מרחיב ומקשט אותו, כנראה כדי "לייפותו", כיאה לשם השיר. אופי המוזיקה של הפרק הזה דומה מאוד לזה של קודמו. מאהלר עדיין משתדל מאוד להישמע סיני, והוא מצליח בכך מאותן סיבות שצלחו בידו בפרק הקודם - סולמות פנטטוניים כביכול וכלי נשיפה מעץ באוקטבות הגבוהות. שני הפרקים האמצעיים הם למעשה יחידה אחת, מעין אינטרמצו סימפוני.
הפרק החמישי
הסקרצו האמיתי של היצירה הוא הפרק החמישי, ששמו "Der Trunkene im Frühling" ("השיכור באביב"). הדובר בפרק זה כבר שיכור כלוט ומדבר על הטבע סביב מבעד לערפילי שכרונו. במובן זה, אפשר לראות בו שיר המשך לפרק הראשון "Das Trinklied vom Jammer der Erde" - המספר הספיק כבר להניס במשקה את חרדת קוצר ימיו, ומתענג על חייו, ושותה אולי מעל למידה, בהילולת שיכורים, "תנו לי ואשתה!" גם מבחינה מוזיקלית, פרק זה חוזר אל הפרק הראשון בשימוש שהוא עושה בנושא הקרן, המזכיר את מוטיב הפתיחה. השימוש של מאהלר בשינויי קצב בפרק הזה מבריק. נוסף למקצבים מנוגדים, עליזים ומועדים, הקצב עצמו משתנה כל כמה תיבות, לשום קצב אין למעשה שום קשר לזה שקדם לו והשינויים פתאומיים, שרירותיים ובלתי צפויים, ממש שכרות בהתגלמותה. גם צבע הטון משתנה עם שינויי הקצב הללו, ושילוב קו של כינור סולו, המצטט לפעמים יצירות קודמות של מאהלר (הסימפוניה השביעית) מלמד על הלך נפש מבולבל בנוסף להתנודדות השיכורים, המהווה, לדעת רבים, דרך אפקטיבית מאוד לגוון את הצליל.
הפרק השישי
הפרק האחרון של היצירה מוכתר בשם "Der Abschied" ("הפרידה"), והוא משתווה באורכו לחמשת הפרקים הקודמים ביחד. הטקסט שלו לקוח משני שירים שונים, העוסקים שניהם בעצב שבפרידה מחברים, הנשארים מאחור. בעוד השירים המקוריים מטפלים בנושא, קרוב לוודאי, באופן מילולי יותר, במשמעות של יציאה למסע וניתוק מחברים ומן הסביבה המוכרת, ברור שמאהלר התייחס לדימוי זה במובן של פרידה מן החיים, ובהתאם לכך צירף וערך את הטקסטים המקוריים. מדכא ככל שנושא זה עשוי להיות, התוספת של כמה שורות מקוריות לחלוטין מצד מאהלר לסוף השיר היא אופטימית, למעשה, בהשקפתה על יפי הטבע:
המוזיקה של פרק זה חסכונית מאוד ומפוכחת, נותנת בפירוש תחושת צמצום ואינטימיות על אף גודלה של התזמורת, הנדרשת לשארית היצירה. הקו הקולי הפשוט יחסית מתחלק לכל אורך הפרק, בתי שיר נפרדים זה מזה בקטעי נגינה ארוכים וקדנצות ממושכות. "Der Abschied" הוא הפרק הסימפוני הראשון, העושה שימוש בקדנצות ארוכות וחופשיות, שאינן מדודות על ידי המנצח. יש גם מקומות מסוימים בפרק, שבהם יש רק זמר וקו קדנצה יחיד בכלי נשיפה, דואט רציני ומפוכח מאוד, מורכב מבחינה ריתמית אך פשוט ונוגה. כתיבה כזאת מקשה בוודאי מאוד על הניצוח, כמו קטעים אחרים שבהם המקצב, אם כי במשקל קפדני, כרוך בהרבה הקבצות משונות ולפעמים גולש מעבר לקוי התיבה כמו מתעלם מקיומם. בסוג זה של כתיבה חופשית ואימפרסיוניסטית יש הרבה עצב והרבה יופי, בייחוד בהשוואה לחלק מן הקטעים המחמירים יותר במקצביהם בפרק הזה, שגם הם חרישיים ומדוכדכים אבל יש בהם מוטיב דמוי מרש-אבל בכלי נשיפה נמוכים, קרנות או כלי מיתר נמוכים. נאמן לשמו, לטקסט שלו ולמוזיקה הקודמת, הפרק (ועמו היצירה כולה) נמוג לאין, בבחינת פרידתו השוקטת והעדינה של מאהלר עצמו כשהוא מקבל את רעיון מותו הוא ומשלים עמו.
ניתוח
מאהלר כתב על "השיר על הארץ": "אני חושב, שזהו כנראה החיבור האישי ביותר שיצרתי עד כה". אחרים אומרים על מוזיקה ככלל, שהיצירות הטובות ביותר מאפשרות למאזין להשקיף אל תוך אישיותו של המלחין ורוחו. "השיר על הארץ" מגלה ללא ספק לא מעט על מאהלר עצמו. אף כי "הפרידה" היא האמירה האישית הישירה ביותר ביצירה, הרי כל ששת פרקיה מציגים לראווה את כל הסגנונות המוזיקליים שלו, ובחירת הטקסט מלמדת על תהליכי המחשבה שלו, מפחד המוות הטבוע בו עמוק אל אהבתו העמוקה לא פחות, אך הילדותית, לפשטות וליופי שבטבע. יצירה המציגה את המלחין כאדם וכמוזיקאי, הן בנפרד והן כשלמות אחת, היא מבריקה באמת.
מחוות ואזכורים בתרבות
האמן הישראלי יגאל תומרקין יצר פסל וסדרת עבודות בשם "השיר על האדמה" (סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80), כמחווה ליצירה של מאהלר.
The Housemartins
האוסמרטינס היא להקת אינדי רוק בריטית מצפון אנגליה שפעלה בין השנים 1983–1988, היא יצרה שני אלבומי אולפן שזכו להצלחה בבריטניה (אלבום פלטינה עבור האלבום הראשון, ואלבום כסף עבור האלבום השני.) כמו כן הלהקה הוציאה לאור שבעה סינגלים במשך שנות פעילותה והמצליחים בהם: קרוואן האהבה שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, Happy Hour שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי
ההתחלה
הלהקה הוקמה ב-1983 על ידי פול היטון בקינגסטון האל Kingston upon Hull בצפון אנגליה, (הלהקה במשך כל פעילותה הדגישה את מקורה מהאל) פול היטון היה הסולן ומנהיג הלהקה ואף כתב את רוב הטקסטים והלחנים של הלהקה יחד עם סטן קולימור הגיטריסט. אל קולימור והיטון הצטרפו המתופף ג'סטין פטריק ונגן הבס טד קיי. הלהקה החליפה נגנים במשך שנות פעילותה, אך בסיס הלהקה נותר תמיד פול היטון הזמר וסטן קולימור הגיטריסט.
אופי הלהקה
הלהקה פרצה אל תודעת הקהל הבריטי ב-1986 כאשר הוזמנה להופיע בתוכנית הטלוויזיה המיתולוגית של ג'ון פיל Peel Sessions כמו להקות ג'וי דיוויז'ן, הסמיתס, סוזי והבנשיז ועוד. ההופעה בתוכנית תייגה גם את האוסמרטינס כלהקה איכותית וחשובה. בין השירים שהלהקה בחרה לבצע היה גם השיר,Happy Hour שנגע ללב הקהל הבריטי. ההופעה ב Peel Sessions למעשה תמצתה את אופי הלהקה, מוזיקה בסגנון שנות החמישים, חברי הלהקה מדגישים במראה החיצוני שלהם את היותם "חנונים," "יורמים". לעומת זאת הטקסטים של השירים לעיתים מביעים הומור אך גם חתרנות ובוטות. הטקסטים של הלהקה מכילים משחקי מילים וסלנג אנגלי. (קשה מאוד לתרגם את הטקסטים של האוסמרטינס לעברית מבלי לאבד את המשמעות המקורית) שם האלבום הראשון של הלהקה,London 0 Hull 4 משמעותו נגזרת מתחום תוצאות משחקי כדורגל ובמילים פשוטות ניתן להבין את שם האלבום: אנחנו אנשי Hull הבסנו בלונדון את אנשי לונדון. חברי הלהקה היו ידועים כאוהדי קבוצות כדורגל אנגליות (פול היטון סולן הלהקה היה ידוע כאוהד נלהב של קבוצת שפילד יונייטד) ולעיתים חברי הלהקה הצטלמו ואף הופיעו כאשר הם עוטים על גופם חולצות של קבוצות כדורגל אנגליות. הנושאים בהם הטקסטים של הלהקה עוסקים נעים מביקורת נגד בית המלוכה הבריטי, הפער בין החיים בהאל לבין החיים בעיר לונדון, התמכרות לאלכוהול ותרבות אלכוהול וגם על מערכות יחסים בין בני אדם. טעות נפוצה בישראל ומחוץ לבריטניה: לזהות את האוסמרטינס כלהקת הסמיתס, עקב הדמיון באופן השירה של מוריסי ושל היטון וגם בגלל הצליל הבסיסי של שתי הלהקות אשר נשמע למאזין הלא מיומן, דומה מאוד. בפועל: מי שמכיר את שתי הלהקות מזהה בנקל את ההבדלים ביניהן. הלהקה התבססה על גיטרות, תופים ופסנתר וסלדה ממוזיקה אלקטרונית על כל גווניה, בנוסף היא הרבתה לבצע גרסאות כיסוי לקלאסיקות משנות החמישים והשישים.
סיכום פעילות הלהקה
האוסמרטינס אמנם התפרקה ב-1988 אך למעשה חבריה: פול היטון ודייב המינגוויי הצטרפו בשנת הפירוק אל להקת הדרום היפה The Beautiful south ורבים רואים בלהקה זו כממשיכת דרכה של האוסמרטינס. בשנת 1988 הוציאה הלהקה את התקליט הכפול Now That’s what I Call Quite Good אשר הכיל את מרבית השירים מאלבומי האולפן שלה וגם את כל גרסאות הכיסוי והבי סיד שהלהקה הקליטה. בראי ההיסטוריה של המוזיקה הבריטית, נחשבת הלהקה לאחת מנושאות הדגל של הגל החדש הבריטי וללהקה בריטית חשובה.
מגדל Q1
מגדל ה-Q1 (נקרא גם: קווינסלנד מספר אחד, באנגלית: Queensland Number One) הוא גורד שחקים הממוקם בסרפרז פרדייז, בקווינסלנד שבאוסטרליה. מבין הבניינים המשמשים למגורים בלבד, ה-Q1 נמצא במקום השישי בעולם בגובהו (נכון ל-2019 הבניין הגבוה ביותר הוא 432 Park Avenue בניו יורק) והגבוה באוסטרליה (בניין אוסטרליה 108 נמצא במקום השני).
ה-Q1 כולל 527 דירות, ביניהן פנטהאוז יוקרתי. הפנטהאוז הוא אחת מדירות המגורים הגבוהות בעולם. בנייתו של ה-Q1 החלה בשנת 2002 והושלמה בשנת 2005. הבניין מתנשא לגובה של 275 מטר. במדידה אשר כוללת גם את הצריח המחודד דמוי התורן שבראשו, מתנשא הבניין לגובה של 323 מטר.
על פי שיטת המדידה לבניינים של המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית, בניין ה-Q1 נמצא כבניין הגבוה בעולם בשתי קטגוריות מתוך ארבע: גובה הצריח שלו והגובה הארכיטקטוני שלו. מגדל יוריקה (Eureka Tower), ששוכן במלבורן, (מדינת ויקטוריה) אוסטרליה, משיג אותו בשתי קטגוריות אחרות: גובה הגג ומספר הקומות בבניין. בבניין ה-Q1, הקומה הגבוהה ביותר נמצאת בגובה 235 מטר, שהם 62 מטר פחות מהקומה הגבוהה ביותר במגדל יוריקה.
רוברט ליי
לימודים, שירות צבאי והצטרפות למפלגה הנאצית
ליי נולד בעיירה נידרבריידנבאך בגרמניה (כיום במדינת נורדריין-וסטפאליה, אז חלק מפרובינציית הריין, שהייתה חלק מפרוסיה). הוא היה הילד השביעי מבין 11 ילדים. הוריו היו אמילי (ואלד, לפני נישואיה) ופרידריך, שהיה חקלאי. אביו היה שקוע בחובות כבדים, אך למרות זאת הצליח רוברט להגיע ללימודים אקדמיים. הוא למד כימיה באוניברסיטאות יינה, בון ומינסטר. תחילתה של מלחמת העולם הראשונה קטעה את ניסיונותיו להשתלב בתעשייה הכימית, והוא התנדב לשירות צבאי. במשך שנתיים שירת בחיל התותחנים, ולאחר מכן הוכשר כתצפיתן אווירי, שמטרתו להכווין את אש הארטילריה. ב-1917 הופל מטוסו, והוא נפל בשבי הצרפתים. הוא היה שנתיים במחנה שבויים בצרפת, עד תום המלחמה. היו שטענו כי בעת ההתרסקות סבל פגיעה מוחית קשה, שגרמה לו לגמגום ולהתקפים של התנהגות לא יציבה. התקפים אלה הוחמרו עוד יותר על ידי שתיינות כבדה.
לאחר המלחמה שב ליי לאוניברסיטה. הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1920, ועבד ככימאי מזון במפעל אי גה פארבן שבלברקוזן, הסמוכה לחבל הרוהר. לאחר כיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ובלגיה בינואר 1923, הפך ליי הנזעם לימני קיצוני. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1924, לאחר שקרא את נאומו של אדולף היטלר במשפטו, שנערך לאחר הפוטש במרתף הבירה במינכן. ב-1925 כבר היה ליי גאולייטר של דרום הריינלנד, ועורך העיתון האנטישמי הארסי "ווסטדויטשה באובאכטר" (Westdeutsche Beobachter). נאמנותו להיטלר הייתה מלאה וללא סייג, ובשל כך התעלמו היטלר וראשי המפלגה הנאצית מהדיווחים על יהירותו, חוסר יעילותו ושכרותו המתמדת.
חזית העבודה הגרמנית
ב-1931 הועבר ליי למטה המפלגה הנאצית, כדי שישמש כראש המנגנון הפוליטי של המפלגה (Reichsorganisationsleiter), במקום גרגור שטראסר שהסתכסך עם היטלר והועבר מתפקידו. ליי היה אוהד לאגף הסוציאליסטי של המפלגה, בשל מוצאו ממעמד חברתי נמוך ועבודתו בקובלנץ עם אנשי מעמד הפועלים. היטלר התנגד לאגף זה, אך נאמנותו הבלתי מסויגת של ליי להיטלר בכל הסכסוכים הפנים-מפלגתיים שמרה על מעמדו, והגנה עליו מביקורת של בכירים אחרים במפלגה. כאשר התמנה היטלר לקנצלר בינואר 1933, התלווה אליו ליי לברלין.
עם עליית המשטר הנאצי לשלטון החליט היטלר לחסל את ארגוני העובדים. ב-2 במאי 1933 השתלטו הנאצים על כל בנייני ארגוני העובדים, פיזרו את הארגונים ואסרו את מנהיגיהם. לאחר פעולה זו הועלה ליי לדרגת רייכסלייטר ומונה לראש "חזית העבודה הגרמנית" (Deutsche Arbeitsfront, DAF) שהיה ארגון העובדים היחיד שפעולתו הותרה על ידי הממשלה הנאצית. חזית העבודה החליפה את ארגון העובדים הקודם שהוקם על ידי המפלגה הנאצית, ארגון תאי בתי החרושת הנציונל-סוציאליסטי (Nationalsozialistische Betriebszellenorganisation, NSBO), וכן את כלל איגודי העובדים. ליי עמד בראש חזית העבודה, אך הוא לא היה בעל יכולת ניהולית. מנהיג ה-NSBO, ריינהרד מוכאו (Reinhard Muchow), מילא את החלל שנוצר והפך לדמות הדומיננטית בארגון. מחכאו היה מן האגף הסוציאליסטי של המפלגה הנאצית, והוא החל לטהר את הנהגת החזית מסוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים לשעבר, והחליף אותם באנשיו. ליי נדחק הצידה, ואנשי החזית - רובם אנשי ה-NSBO - המשיכו בפעילות התססה בבתי החרושת, סביב נושאי שכר ותנאי עבודה. המעסיקים כעסו על פעילות זו, והתלוננו בפני היטלר וראשי המפלגה. הם טענו שחזית העבודה גרועה כמו הקומוניסטים.
היטלר לא אהד את הנטיות הסינדיקליסטיות של ה-NSBO, ובינואר 1934 נחקק חוק ששם קץ לגמרי לכל ארגוני העובדים במדינה, כולל אלו של המשטר הנאצי. סוגיות שכר ותנאי עבודה הועברו להכרעת "נאמני העבודה" (Treuhänder der Arbeit), גוף שהיה בשליטת המעסיקים. מוכאו הוצא מן הארגון וניהולו של ליי התבסס מחדש. ה-NSBO דוכא לגמרי וחזית העבודה הפכה למעשה לזרוע של המדינה שנועדה לסייע למשטר בפריסה נכונה יותר של העובדים ובהטלת משמעת בשורותיהם. הייתה לכך חשיבות רבה במיוחד לאור ההתרחבות הגדולה בפעילות תעשיית הנשק. "חזית העבודה" הוקמה רשמית בחוק מ-24 באוקטובר 1934, והייתה לא רק ארגון עובדים אלא כללה גם מעבידים ואנשי המקצועות החופשיים. חזית זו הייתה למעשה חלק מן המפלגה הנאצית, והחוק קבע שכל בעלי התפקידים בה יהיו חברי המפלגה. החזית הייתה למעשה כלי לשעבוד העובדים. היא קבעה את שכר העבודה בכל מקום עבודה ואת תנאי השכר, בדרך כלל בצורה שרירותית ולפי רצון המעביד. "פנקס עובד" שהיה כל פועל חייב לשאת עמו, פיקח על המעבר ממקום עבודה אחד לשני, ועל פיו ניתן היה לפקח מי יועסק והיכן.
עם התבססות כוחו, החל ליי לנצל לרעה את מעמדו בדרך שהייתה חריגה אפילו על פי אמות המידה של השלטון הנאצי. מעבר למשכורותיו הנדיבות כראש חזית העבודה, כראש המנגנון הפוליטי של המפלגה, וכסגן ראש הרייכסטאג, גרף ליי לכיסו את הרווחים הגדולים של עיתונו, ומעל באופן נרחב בכספי חזית העבודה לשימוש האישי. כבר ב-1938 הייתה לו אחוזה מפוארת ליד קלן ובתים בערים נוספות, צי של מכוניות, קרון רכבת פרטי, ואוסף אמנות גדול. הוא הקדיש חלק גדל והולך מזמנו לרדיפה אחר נשים ולשתייה, דבר שהביא לא פעם לסצנות מביכות. ב-29 בדצמבר 1942 התאבדה אשתו השנייה, אינגה, לאחר מריבת שיכורים. גם אנשיו של ליי הלכו בעקבותיו, וחזית העבודה נודעה לשמצה כמרכז של שחיתות, ששולמה בכספי מיסי החובה של העובדים הגרמניים.
"עצמה באמצעות שמחה"
אחת מהתוכניות השאפתניות ביותר של "חזית העבודה" ושל "עצמה מתוך שמחה" הייתה ייצור ואספקת "המכונית העממית" לכל פועל, הפולקסווגן. התוכנית המקורית הוטלה על ידי היטלר על יצרן המכוניות פרדיננד פורשה, אך תעשיית המכוניות לא הייתה יכולה לעמוד בדרישתו של היטלר כי עלות המכונית לכל פועל תהיה 1,000 רייכסמארק לכל היותר. "חזית העבודה" לקחה על עצמה את המיזם, וליי חזר לנטיותיו הסוציאליסטיות: הוא הכריז כי המפלגה יכולה להצליח במקום שבו התעשייה הפרטית נכשלת, בשל "קוצר ראות, רשעות, זדוניות, ספסרות וטפשות" של מעמד אנשי העסקים. חברת פורשה בנתה עבור חזית העבודה מפעל חדש בעלות עצומה, שחלקו שולם על ידי מעילה בכספי מיסי החבר של החזית ושימוש בנכסיה המצטברים. חזית העבודה התכוונה לממן את הייצור על ידי תוכנית של פריסת תשלומים לפועלים שירכשו את המכוניות. דגמי המכונית הראשונים הופיעו בפברואר 1939, ו-340,000 פועלים שילמו את התשלומים הראשונים עבור מכונית. ואולם, פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר אותה שנה הביא לכך שהמפעל חדל מלייצר מכוניות, ואף מכונית לא סופקה לפועלים. התוכנית כולה הייתה רעועה כלכלית, והתאפשרה רק בשל השחיתות וחוסר אחריות הדיווח (accountability) של המשטר הנאצי.
תפקידו במלחמה
למרות חסרונותיו עדיין זכה ליי ליחס אוהד מהיטלר. יחד עם מרטין בורמן ויוזף גבלס היה ליי חלק מהקבוצה הקרובה להיטלר, עד החודשים האחרונים של המלחמה. בנובמבר 1941 זכה לתפקיד חדש: נציב הרייך לבינוי סוציאלי (Reichskommissar für den sozialen Wohnungsbau; השם קוצר מאוחר יותר לנציב הרייך לבינוי, Reichswohnungskommissar). תפקידו היה לתת מענה להרס בתים בגרמניה בשל הפצצות בעלות הברית, הפצצות שהחלו להתגבר מאותה שנה והלאה. תפקידו של ליי היה לטפל בעובדים הגרמניים שהפכו לחסרי בית בשל ההפצצות. שר החימוש, שפר, ראה בכך מטרה חשובה, כדי למנוע ירידה בייצור הגרמני. עם התעצמות המערכה האווירית נגד גרמניה, הפכו מאות אלפי פועלים גרמנים לחסרי בית, והנציבות של ליי לא הייתה יכולה להתמודד עם המשבר שנוצר.
ליי היה מודע באופן כללי להשמדת היהודים באירופה. הוא עודד את ההשמדה באמצעות הפרסומים האנטישמיים הארסיים שהיה אחראי להם, ובאמצעות נאומיו. בפברואר 1941 היה נוכח בפגישה עם היטלר, יחד עם שפר, בורמן ופילדמרשל וילהלם קייטל, בה הציג היטלר את השקפותיו על "השאלה היהודית" בפירוט, והבהיר שמטרתו היא "היעלמות" היהודים בדרך זו או אחרת.
סיום המלחמה
ליי היה אחד מנאשמי משפטי נירנברג. הוא הואשם בכמה אישומים: הראשון (קשירת קשר לעשיית מלחמה תוקפנית תוך הפרת הסכמים בינלאומיים), השלישי (ביצוע פשעי מלחמה ובעיקר היחס לשבויי מלחמה) והרביעי (פשעים כנגד האנושות, רצח, השמדה, גירוש ושעבוד); ליי כעס על העמדתו לדין כפושע מלחמה. ב-24 באוקטובר, שלושה ימים לאחר השמעת האישומים, התאבד ליי בתאו בתלייה.
ג'וני מיטשל
ג'וני מיטשל (באנגלית: Joni Mitchell; נולדה ב-7 בנובמבר 1943) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, פזמונאית, מוזיקאית, משוררת וציירת קנדית-אמריקאית. היא אחת היוצרות הבולטות בסגנון הפולק רוק, ומהמשפיעות בסצנת המוזיקה של שנות השישים והשבעים. שיריה התאפיינו בכתיבה כנה ונאיבית עם נגיעות בנושאים פוליטיים וחברתיים. ממוזיקאית הפולק הגדולה של דורה, עברה מיטשל שינויים סגנוניים רבים בדרך, כאשר במהלך השנים החלה ליצור גם מוזיקת ג'אז.
השנים הראשונות
מיטשל נולדה בשם רוברטה ג'ואן אנדרסון בפורט מקלאוד שבפרובינציית אלברטה שבקנדה. אביה, ביל, היה ממוצא סקנדינבי ועבד כקצין בחיל האוויר, ובשנות מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה בין בסיסים צבאיים, כאשר לבסוף השתקעה בססקטון שבמחוז ססקצ'ואן. לאחר מלחמת העולם השנייה אביה החל לעבוד כזבן. אמה, מירטל, שמוצאה מסקוטלנד ואירלנד, הייתה מורה.
בגיל שבע החלה ג'וני לנגן על פסנתר, ואף לנסות להלחין מוזיקה משל עצמה. כמו כן בתקופה זו התגלה כישרון הציור שלה, שלפי דבריה, היה התשוקה הראשונה שלה עוד לפני מוזיקה.
בהיותה בת תשע, נדבקה בשיתוק ילדים. בזמן שהותה בבית החולים, נאמר לה כי לא תוכל להשתחרר משם לפני חג המולד. כתוצאה מכך החלה לשיר לעצמה מזמורי חג, ושם החלה ההתעניינות הראשונה שלה בשירה. בגיל זה החלה גם לעשן סיגריות, מה שככל הנראה תרם לגוון שבקולה, אך באותה מידה לשחיקתו בשנים המאוחרות בקריירה שלה.
בשנות נעוריה, לימדה ג'וני את עצמה לנגן יוקולילי, מאחר שלא הייתה יכולה לממן לעצמה גיטרה, והחלה להופיע במסיבות ובהופעות בבתי קפה באזור מגוריה. לאחר סיום לימודי התיכון, כעת עם גיטרה ביד, החלה ללמוד במכללת אלברטה לאומנות ועיצוב, אך לאחר שנת לימודים אחת עזבה את בית הספר על מנת ללמוד אומנות.
לאחר עזיבתה לטורונטו בשנת 1964 על מנת להגשים חלום, גילתה ג'וני שהיא בהריון מבן זוגה לשעבר במכללה, ובפברואר 1965, בהיותה בת עשרים ושתיים, ילדה בת. מספר שבועות לאחר הלידה, נישאה לאמן הפולק צ'אק מיטשל. למרות הבטחתו לעזור בגידול הבת, החליטה ג'וני למסור את בתה, קלי דייל אנדרסון, לאימוץ. הדבר הוסתר במהלך שנות הקריירה שלה, אך הוויתור על בתה השפיע רבות על ג'וני, מה שבא לידי ביטוי במספר משיריה, מהמפורסמים בהם - Little Green, אשר מספר את סיפור הלידה והוויתור על התינוקת. כשלושים שנה מאוחר יותר, ב־1997, נפגשו השתיים מחדש. שם הבת שונה לקילאורן גיב (Kilauren Gibb).
בקיץ של שנת 65, עברו צ'אק וג'וני אל ארצות הברית, אך לאחר שנה וחצי הנישואים התפרקו. אולם, שם משפחתה החדש נותר, ויחד עם כינויה הישן, קיבלה את שם הבמה ג'וני מיטשל.
1967-1969, תחילת הדרך
בשנת 1967, עברה מיטשל לניו יורק לקדם את הקריירה שלה, בהופעות לאורך כל החוף המזרחי, מבוסטון ועד צפון קרוליינה. בין הופעה להופעה בבתי הקפה, החלה לכתוב לעצמה את שיריה ולבצע אותם. לאחר זמן לא ממושך, החלה לצבור מוניטין בזכות סגנון הכתיבה שלה ועבודת הגיטרה שלה. היא זכתה לזמן שידור בתוכנית הטלוויזיה Let's Sing Out של רשת CBS.
בתקופה זו החלה מיטשל לטעום את ההצלחה לראשונה באופן עקיף, כאשר זמר הפולק טום ראש (Tom Rush), אשר הכיר את מיטשל עוד בטורונטו, לקח את שירה Urge For Going על מנת להעבירו לזמרת ג'ודי קולינס, אשר באותה תקופה המוניטין שלה היה בשיא. מאחר שקולינס לא גילתה עניין בשיר, החליט ראש לבצע אותו בעצמו. זמר הקאנטרי ג'ורג' המילטון שמע את השיר וביצע לו גרסת קאנטרי. במהרה, אמנים רבים מהשורה הראשונה מצאו עצמם מבצעים את שיריה של מיטשל, מהמפורסמים שבהם - ביצועה של באפי סיינט-מארי ל-The Circle Game, ושל דייב ון רונק וג'ודי קולינס ל-Both Sides Now.
מזלה של מיטשל המשיך להאיר לה, כאשר בהופעה מזדמנת במועדון בפלורידה, הגיע דייוויד קרוסבי אל המקום, והתרשם במיוחד מעבודתה של מיטשל. הוא לקח אותה עמו ללוס אנג'לס, הציג אותה בפני קהילת הפולק, ושכנע חברת תקליטים לעבוד עם מיטשל על אלבום בכורה, הכולל מוזיקה אקוסטית לחלוטין, ללא עיבודי אולפן מוגזמים ששלטו בז'אנר דאז. התוצאה היה האלבום Song to a Seagull בחברת Reprise. היה זה אלבומה הראשון של מיטשל כאמנית פולק.
הופעותיה בהמשך נועדו לקדם את אלבומה, והדבר גרם לרצון בקרב הקהל לאלבום נוסף מצדה. התוצאה הייתה האלבום Clouds. האלבום בעל העטיפה המפורסמת עם דיוקן עצמי של מיטשל, כלל מספר משיריה שזכו בעבר לביצועים בידי אמנים נוספים. להיטיו הגדולים של האלבום היו Chelsea Morning, Both Sides Now, Tin Angel ו-Roses Blue. בשנה לאחר מכן, זכתה מיטשל אף בפרס גראמי על האלבום, בקטגוריית "אלבום הפולק של השנה".
באוגוסט 1969 התקיים פסטיבל וודסטוק. מיטשל נעדרה ממנו עקב התחייבויות קודמות, אך הוקסמה מהרשמים שסיפר לה בן זוגה באותה עת, גראהם נאש, חבר ההוליס וקרוסבי, סטילס, נאש ויאנג. תחת השראה זו כתבה את השיר "וודסטוק", אשר זכה לגרסאות כיסוי רבות וכבש את פסגת המצעד הבריטי ב-1970 בביצוע "מתיוס סאתרן קומפורט".
1970-1974 הפריצה הגדולה
בשנת 1970, לאחר ההצלחה הגדולה של Clouds, הוציאה חברת Reprise את אלבומה השלישי של מיטשל Ladies of the Canyon. האלבום היה להיט גדול בתחנות הרדיו, ונמכר בעותקים רבים בתקופה שבין הקיץ לסתיו, ומיטשל זכתה לראשונה באלבום זהב. האלבום, בניגוד לשני קודמיו, כלל בתוכו עבודת פסנתר של מיטשל בשיריה, והנפיק שניים מלהיטיה הגדולים ביותר. הראשון הוא השיר האקוסטי Big Yellow Taxi, והשני היה "וודסטוק".
דרום וייטנאם
דרום וייטנאם הייתה מדינה אשר שלטה בחלקה הדרומי של וייטנאם עד לשנת 1975. בשנים 1949–1955 היא זכתה להכרה בינלאומית כ'מדינת וייטנאם' בכל שטח וייטנאם של היום. בשנת 1955 נוסדה 'הרפובליקה של וייטנאם', היא דרום וייטנאם, ובירתה סייגון. השימוש בשמות המדינות צפון וייטנאם ודרום וייטנאם החל בוועידת ז'נבה אשר קבעה גבול בקו רוחב 17 מעלות צפון בקטע שבשטחה של וייטנאם, למדינה קומוניסטית בצפון, ומדינה שאינה קומוניסטית בדרום.
ג'וני מיטשל
1970-1974 הפריצה הגדולה
תקרית זכורה מאותה השנה בהקשר למיטשל התרחשה במהלך פסטיבל האי וייט, שבבריטניה, אליו הצליחה מיטשל כן להגיע. במהלך הופעתה, בדיוק לאחר שסיימה לבצע את "וודסטוק", התנפל עליה אנרכיסט, אשר התחבא כל אותו הזמן מאחורי הפסנתר עליו ניגנה. הוא ביקש ממנה לתת לו את המיקרופון על מנת להעביר את המסר שלו אל קהל הפסטיבל, בעוד היא מתגוננת ומתנגדת לבקשתו. לבסוף, כשעוזרי הבמה הצליחו לקחת אותו משם, נשלחה מיטשל בצעקות לחזור להופעה, כשבינתיים, הקהל, שמנה כ-600,000 איש, התחיל להתפרע, ומיטשל נאלצה להפסיק את הופעתה בבכי, ולבקש מהקהל להרגע.
בשנת 1971 הפתיעה ג'וני בהחלטתה לקחת פסק זמן מהופעות ולהשקיע את זמנה בכתיבה וציור בלבד. תקופה זו היה טעונה רגשית באופן חריג מבחינת מיטשל, והדבר בא בניגוד חד עם האופן בו נתפסה בעיני הציבור. בתקופה מבלבלת זו, בה טיילה וחוותה ללא הפסק, כתבה מיטשל את שיריה מתוך החוויות והרגשות הללו, ואלה נכנסו באותה השנה לאלבומה הרביעי, והחשוב ביותר, Blue. האלבום הפך באופן מידי להצלחה מסחרית וביקורתית, והגיע לעשרים המקומות הראשונים במצעדים. גדולתו של האלבום הייתה באופן בו טיפלה מיטשל בנושאים שונים הקשורים לחייה ולרוח התקופה, ובאופן בו העבירה את מסריה באופן הכנה והגלוי ביותר שמוזיקאי הצליח להעביר עד אז. נושאי האלבום כללו את גילוי האהבה (My Old Man, A Case of You) ואבדנה (River, The Last Time I Saw Richard), תקווה לעתיד (All I Want), סוד עברה (Little Green), והעיסוק בשירה שלעצמה (Blue). בריאיון עם קמרון קרואו בשנת 1979 אמרה מיטשל: "בתקופה זו בחיי, לא היו לי שריונות. הרגשתי כמו עטיפת צלופן על קופסאות סיגריות. כאילו אין לי כל סודות מהעולם ושאין בי את היכולת להעמיד פני חזקה".
לאחר ההצלחה של Blue, החליטה מיטשל לחזור אל הבמות. במסע ההופעות החדש הציגה מספר שירים חדשים, שבהמשך נכנסו אל אלבומה החמישי, For the Roses. האלבום יצא לאור ב-7 בנובמבר 1972, יום הולדתה ה-28, וזכה להצלחה אדירה. הסינגל שיצא מהאלבום, You Turn Me On, I'm a Radio, הגיע למקום ה-25 במצעדי הרדיו; זהו הסינגל הרשמי הראשון שלה שהפך ללהיט ענק.
דרום וייטנאם
בין 1959 ל-1975 נלחמה דרום וייטנאם במלחמת וייטנאם נגד כוחות קומוניסטיים בתחומה, שנעזרו בצפון וייטנאם. המלחמה הסתיימה בתבוסתו המוחלטת של הדרום וכיבושו על ידי הצפון, זמן קצר לאחר שבעלי בריתו האמריקניים הפסיקו את התערבותם במלחמה. ב-1976 אוחדו רשמית שתי המדינות ליצירת מדינה קומוניסטית אחת, הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
1955-1963
בחודש יולי 1955 הכריז נו דין דיים בשידור לאומה כי דרום וייטנאם לא תשתתף בבחירות שנקבעו בוועידת ז'נבה. לטענת דיים, המשלחת מסייגון לא חתמה על הסכמי ז'נבה ולכן אינה כבולה להם. הוא אף טען כי הממשלה הקומוניסטית בהאנוי יצרה תנאים שאינם מאפשרים קיום בחירות הוגנות בדרום המדינה.
לפי הוראת דיים התנהל ב-23 באוקטובר 1955 בדרום וייטנאם משאל עם בו התבקשו הבוחרים לאשר הקמת רפובליקה ובכך לסיים את שלטונו של באו די (Bảo Đại) בדרום המדינה. משאל עם זה נוהל והוטה על ידי אחיו הצעיר של דיים ובהתאם לתוצאותיו, הצעת דיים זכתה לאמון של 98% מקולות המצביעים. בחלק ממחוזות ההצבעה נמנו יותר קולות לסיום שלטונו של באו די מאשר בעלי זכות בחירה. בעיר סייגון 133% מבעלי זכות הבחירה תמכו לסיום שלטונו של באו די. ב-26 באוקטובר 1955 הכריז על עצמו דיים כנשיא המדינה החדשה, הרפובליקה של וייטנאם. צרפת, אשר זקוקה לגיוס מלוא כוחה הצבאי למלחמה באלג'יריה, הסיגה את מלוא צבאה מווייטנאם עד לחודש אפריל 1956.
לצורך חיזוק כוחו השלטוני במדינה, ניהל דיים מאבק בקבוצות שלטון יריבות. הוא פתח במסע תעמולה נגד הגורמים הקומוניסטים במדינה ואף ניהל פעולות צבאיות נגד גורמים המתנגדים לשלטון, תוך שארצות הברית מגבירה בהדרגה את השפעתה המדינית והצבאית במדינה. בשנת 1959 פרצה מלחמת וייטנאם לאחר שהמחתרת הקומוניסטית, "חזית השחרור הלאומית", החלה בפעולות גרילה בדרום וייטנאם במטרה לכונן משטר קומוניסטי בדרום. פעולות הגרילה התבצעו בסיוע מסיבי מממשלת הצפון, דרך נתיב הו צ'י מין - מסלול שעבר דרך לאוס וקמבודיה. ממשלת דיים נעזרה ביועצים צבאיים אמריקנים, בפיקודו של הגנרל פול הרקינס, כדי להילחם במחתרת, אך איבדה שליטה על אזורים רבים. בשנת 1963 החלה מתקפה מוצלחת של המחתרת נגד צבא הדרום, שפרצה בקרב אפ בק בחודש ינואר. צבא הדרום הובס בקרבות, וממשלתו של דיים עמדה בפני פירוק.
ג'וני מיטשל
1970-1974 הפריצה הגדולה
בפברואר של אותה שנה, יצאה מיטשל למסע בהופעות ברחבי ארצות הברית וקנדה במשך חודשיים. מספר הופעות מאותו סבב הוקלטו בשביל אלבום הופעה, אשר יצא בנובמבר של אותה שנה. האלבום, שנקרא Miles of Aisles, היה אלבום כפול שכלל מבחר מהופעותיה באותם החודשיים. האלבום הגיע בסופו של דבר למקום השני במצעדים, משתווה בדרך ל-Court and Spark. גרסת הופעה ל-Big Yellow Taxi יצאה כסינגל של האלבום והצליחה באופן מכובד.
דרום וייטנאם
1955-1963
ב-2 בנובמבר 1963 בא הקץ לשלטון נו דין דיים בדרום וייטנאם כאשר בהפיכה צבאית, נעצר יחד עם אחיו בידי כוחות הצבא והוצא להורג זמן קצר אחר כך. הפיכה צבאית זו, שהתרחשה בתמיכת ה-CIA, סימנה את אחת מנקודות התפנית במלחמת וייטנאם ואת העמקת מעורבותה של ארצות הברית במלחמה. התקופה הבאה לוותה בחוסר יציבות גדול עוד יותר כאשר בין ינואר 1964 ליולי 1965 שלטו במדינה לא פחות מ-8 ממשלות.
ג'וני מיטשל
1970-1974 הפריצה הגדולה
בינואר של שנת 1975, הייתה מיטשל מועמדת ארבע פעמים לפרס גראמי, והייתה לאישה היחידה באותה שנה שהייתה מועמדת לפרס אלבום השנה, על Court and Spark. מבין ארבע המועמדויות, זכתה בפרס ארגון הקולות על השיר Down to You מתוך האלבום.
דרום וייטנאם
1973-1975
בהתאם להסכמי פריז משנת 1973, אשר נועדו להביא שלום לווייטנאם, ואשר נחתמו ב-27 בינואר 1973, היה על כוחות צבא ארצות הברית לסגת מדרום וייטנאם. לצפון וייטנאם הותר להמשיך ולהעביר אספקה לכוחות הקומוניסטים בדרום, אולם רק לצורך קיומם ולא לחיזוקם. אולם כבר בחודש מרץ 1973 החלה צפון וייטנאם בשורת הכנות אשר נועדו להכין את הלוגיסטיקה הנדרשת לפתיחת בפלישה לדרום, אותה תכננו לשנת 1976. ב-15 במרץ 1973 רמז ניקסון על שינוי זה במדיניות צפון וייטנאם כאשר אמר כי ארצות הברית תתערב צבאית בנעשה במדינה אם תפר צפון וייטנאם את הסכמי שביתת הנשק. על רקע תגובה ציבורית עזה בארצות הברית, ב-4 ביוני 1973 החליט הסנט האמריקאי לאסור על התערבות צבאית כזו. משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 פגע קשות בכלכלת דרום וייטנאם. בחודש ינואר 1974 חידש הווייטקונג את התקפותיו בדרום ותפס שטחים שמהם נסוג מוקדם יותר. ב-4 בינואר 1974, לאחר שתי התקפות בהן נהרגו 55 דרום וייטנאמים, הכריז הנשיא נויין ואן טיו (Nguyễn Văn Thiệu) כי הסכמי פריז אינם עוד בתוקף.
ג'וני מיטשל
1975-1979 תקופת הג'אז
באביב של שנת 75, נכנסה מיטשל להקלטות של שירים חדשים מתקופת מסע ההופעות של אותה שנה. לאחר מספר חודשים, הרכב שלם עליו היא מנצחת, הקליט את השירים הללו, אשר יצאו באלבום The Hissing of Summer Lawns. האלבום נמכר בעותקים רבים והגיע אל צמרת המצעדים, אך הביקורות לא שיבחו אותו כמו קודמיו. במהלך אותה השנה הופיעה מיטשל במסע הופעות מאוגד שכלל בתוכו גם את בוב דילן וג'ואן באאז.
דרום וייטנאם
1973-1975
בחודש אוגוסט 1974 התפטר נשיא ארצות הברית ניקסון מכהונתו, על רקע פרשת ווטרגייט, והקונגרס האמריקאי החליט על הפחתת הסיוע לדרום וייטנאם מסכום של מיליארד דולר לשנה, לסכום של 700 מיליון דולר. בשלב זה שיפרה כבר צפון וייטנאם את נתיב הו צ'י מין לכביש רב-נתיבי ולאורכו תחנות דלק.
ג'וני מיטשל
1975-1979 תקופת הג'אז
בתחילתה של שנת 1976, יצאה מיטשל למסע במכונית עם חברים עד למיין, ובחזרה נסעה לבדה. אלבומה הבא, תואר בתור תוצר מאותן הנסיעות, כאשר שירים שנכתבו במהלכן, לצד שירים חדשים מההופעות, נכנסו אל Hejira. האלבום יצא לאור בנובמבר של אותה שנה והחזיר לה את אהדתם של המעריצים והמבקרים כאחד, והגיע אל המקום השלושה עשר במצעדים. הוא הגיע תוך שלושה שבועות אל מעמד "אלבום זהב" וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. שני שירים מהאלבום, Coyote ו-Blue Motel Room יצאו יחד בתור סינגל, אך לא הצליחו להגיע אל המצעדים. על אף שהצלחת האלבום לא הייתה עצומה כמו קודמיו, מעמדו במהלך השנים התעצם, וגם הוא נחשב לאחת מיצירותיה האהובות של מיטשל. לפי דבריה: "אני מאמינה שרבים יכולים לכתוב ולבצע שירים כמו שלי, אך מבחינתי, השירים ב- Hejira יכולים להיווצר רק על ידי". האלבום זיכה את מיטשל במועמדות אחת לגראמי על הקול הנשי הטוב ביותר, אך הפרס נקטף בידי לינדה רונסטאדט. באלבום שיתפה פעולה לראשונה עם הבסיסט האגדי ג'אקו פסטוריוס.
דרום וייטנאם
1973-1975
בשנת 1975 פתחו הקומוניסטים במתקפה בדרום אשר נודעה בשם מערכת הו צ'י מין. צבא דרום וייטנאם ניסה ללא הצלחה לפתוח במתקפת-נגד. צבא הדרום סבל בשלב זה ממחסור בציוד, תחמושת וחלקי חילוף ובהוראת הנשיא נסוג הצבא מעמדות שולטות באזורי ההר המרכזי, החלטה שהחמירה עוד יותר את מצבו ופגעה בביטחונם העצמי של החיילים וקציניהם. נסיגה זו הפכה למפלה וערים במרכז המדינה החלו ליפול זו אחר זו לידי כוחות הצפון. ככל שהתדרדר מצבו של הצבא החלו עריקות בקנה מידה גדול בקרב החיילים. פנייתו של נשיא דרום וייטנאם לעזרת הנשיא ג'רלד פורד לא הועילה לאחר שהסנט סירב לאשר מתן סיוע נוסף לדרום וייטנאם ואף קבע בחוק איסור על מעורבות צבאית נוספת במדינה.
ג'וני מיטשל
1975-1979 תקופת הג'אז
בקיץ של שנת 1977 החלה מיטשל לעבוד על אלבומה הכפול הראשון. בעבודה אל האלבום, הרגישה מיטשל חופשייה יותר, מאחר שהחוזה עם חברת Asylum קרב אל סופו, והדבר בא לידי ביטוי בשירי האלבום, שחלקם הציגו התנסויות מוזיקליות שונות. האלבום, Don Juan's Reckless Daughter, יצא בדצמבר של אותה שנה וזכה לתגובות מעורבות אך חיוביות, כאשר ביצועים ושירים מסוג זה, אשר לא היו צפויים מאמן בקנה מידה כמו מיטשל, זכו להצלחה רבה והאלבום הגיע למקום העשרים וחמישה במצעדים. עטיפת האלבום עצמה יצרה מחלוקת משל עצמה. מיטשל הוצגה במספר תמונות על העטיפה, ביניהן בתור גבר שחום עור.
דרום וייטנאם
נפילת סייגון, אפריל 1975
ב-21 באפריל 1975 התפטר נויין ואן טיו מכהונתו ונמלט לטאיוואן. הוא הציע את סגנו, טרן ון הונג, כמחליפו. צבא הדרום ניסה במאמץ אחרון לעצור את פלישת הצפון, אולם ללא הצלחה. לאחר שבוע התפטר טרן ון הונג ממשרתו והעביר את כס הנשיאות לגנרל דונג ון מין, דמות פייסנית יותר כלפי הצפון, בתקווה שהלה יצליח לקיים משא ומתן לסיום המלחמה. אולם הצפון לא היה מעוניין במשא ומתן ובשעות הבוקר של ה-30 באפריל נכנסו טנקים של צבא צפון וייטנאם למרכז העיר סייגון. באותו היום הודיע הגנרל מין על כניעה ללא תנאי של דרום וייטנאם לכוחות הצפון, בקשתו לחתום על הסכם כניעה בטקס רשמי לא נענתה והוא נעצר על ידי כוחות הצפון לאחר שכיהן כנשיא דרום וייטנאם שלושה ימים בלבד.
ג'וני מיטשל
1975-1979 תקופת הג'אז
מספר חודשים לאחר הוצאת האלבום, הוזמנה מיטשל להיפגש עם אמן הג'אז צ'ארלס מינגוס, אשר התעניין בעבודתה האחרונה, ורצה לעבוד אתה. אלבומה הבא היה תוצאה של שיתוף הפעולה עמו. מינגוס נפטר לפני סיום העבודה בשנת 1979. התוצר הסופי, Mingus, יצא בינואר, אך זכה לביקורות פושרות, ועל אף שהגיע למקום גבוה במצעדים מהאלבום הקודם, היה לראשון שנמכר בפחות מחצי מיליון עותקים.
את מסע ההופעות בקיץ לקידום האלבום באותה שנה הקליטה וצילמה מיטשל על מנת להוציא בתור אלבום וסרט הופעה, בשם Shadows and Light. האלבום יצא בספטמבר 1980 וזכה להצלחה במצעדים. הסינגל שיצא מהאלבום, Why Do Fools Fall in Love, הצליח בקושי להגיע למאה השירים הראשונים במצעדים.
1980-1990 תקופת תקליטי "גפן"
במשך שנה וחצי, עבדה מיטשל בעקביות על אלבומה הבא, Wild Things Run Fast. האלבום נועד היה לצאת כאלבום האחרון שלה בחברת Asylum, אך בעל החברה, דייוויד גפן, רצה אותו תחת החברה החדשה שתכנן להקים, Geffen Records. כאשר האלבום יצא לחנויות, הוא היה תחת שמה של החברה החדשה. האלבום יצא בסתיו של שנת 1982, והציג את חזרתה של מיטשל ליצירת שירי פופ כמו Chinese Cafe/Unchained Melody ו-Baby I Don't Care, גרסה מחודשת לאלביס פרסלי אשר הגיע למקום גבוה במצעדים יותר מכל שיר שמיטשל ביצעה במהלך שנות השבעים, על אף העבודה הרבה, האלבום לא הצליח להעפיל לראש המצעדים.
דרום וייטנאם
כלכלה
בדרום וייטנאם הייתה כלכלת שוק חופשי אשר קיימה קשר חזק עם מדינות המערב. במדינה פעלה חברת תעופה, אשר נוסדה עוד על ידי באו די, בשם אייר וייטנאם. כלכלת המדינה נתמכה במידה משמעותית בסיוע האמריקאי ובנוכחות אמריקאית משמעותית בין השנים 1961–1973. בין שנת 1954 לשנת 1973 הוכפלה תפוקת החשמל במדינה פי 14 והגידול השנתי הממוצע בתוצר התעשייתי היה בשיעור 6.9%. באותה תקופה עלתה תפוקת האורז השנתית ב-203% ומספר התלמידים באוניברסיטאות עלה מ-2,000 ל-90,000. בשיאו, בשנת 1973, הגיע הסיוע האמריקאי השנתי למדינה ל-2.3 מיליארד דולר, אולם בשנת 1974 צנח ל-1.1 מיליארד. ההפחתה החדה בשיעור הסיוע, לצד משבר האנרגיה העולמי, גרמו לאינפלציה דוהרת במדינה שהגיע ל-200% בשנת 1974. איחוד צפון וייטנאם עם דרום וייטנאם הביא להשלטת כלכלה מתוכננת בדרום. בעשרים השנים שלאחר הכיבוש לא ידעה כלכלת אזור דרום וייטנאם התפתחות משמעותית. עם התפרקות ברית המועצות הכירה אף וייטנאם בצורך בשינוי ובאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נוצרה מחדש כלכלת שוק בווייטנאם, זאת אף שהשלטון המרכזי במדינה נשלט על ידי המפלגה הקומוניסטית.
ג'וני מיטשל
1980-1990 תקופת תקליטי "גפן"
על אף כישלון האלבום, המשיכה מיטשל בניסיונות מוזיקת הסינתסייזר והאלקטרונית, וכללה שיתוף פעולה עם אמנים כמו וילי נלסון, בילי איידול, ונדי וליסה, טום פטי, דון הנלי ופיטר גבריאל. שם האלבום היה Chalk Mark in a Rain Storm והוא יצא בשנת 1988. הסינגל הראשי שיצא מהאלבום היה My Secret Place אשר לא זכה להצלחה במצעדים. קליפ השיר, לעומת זאת, זכה להצלחה מסוימת בטלוויזיה. ביקורות רבות היו בעד האלבום, בין השאר בזכות שיתוף הפעולה בין כל כך הרבה אמנים, והוא הגיע למקום הארבעים וחמישה במצעדים.
לאחר שחרור האלבום, השתתפה מיטשל במופע של רוג'ר ווטרס, אשר העלה את "החומה" בברלין, לכבוד הריסת חומת ברלין. לצד אמנים רבים אשר המחיזו את שירי האלבום, ביצעה מיטשל את Goodbye Blue Sky.
1990-2000 תהפוכות ותחייה
בתחילת שנות התשעים, עבדה ג'וני מיטשל בקדחתנות על כתיבת שירים חדשים, ועיבודם במספר פעמים רב. את העיבודים הסופיים העבירה לחברת התקליטים Geffen, כאשר לבסוף הם יצאו באלבום Night Ride Home במרץ 1991. האלבום זכה לביקורות טובות בהרבה מעבודותיה בשנות השמונים, ואף הצליח לשפר את המוניטין של מיטשל כאשר הגיע למקום הארבעים ואחד במצעדים האמריקניים, ולמקום העשרים וחמישה במצעדים הבריטיים. בעיני רבים, הוא סימן גם את חזרתה של מיטשל אל שורשיה האקוסטיים, אך החזרה האמיתית הייתה עם אלבומה הבא Turbulent Indigo.
שנות ה-2000 - עבודות מאוחרות
שני אלבומיה הבאים של מיטשל לא הציגו שירים חדשים משל עצמה, ולטענת מיטשל, הם נוצרו על מנת לסגור את חובות החוזה שלה. Both Sides Now יצא בשנת 2000, כלל בתוכו גרסאות כיסוי בסגנון ג'אזי יחד עם תזמורת בניצוחו של וינס מנדוזה. הוא זכה לביקורות משבחות ונמכר היטב. השירים היחידים באלבום שנכתבו בידי מיטשל היו להיטי העבר שלה, A Case of You ו-Both Sides Now, אשר זכו גם הם לביצוע חדש.
בשנת 2001 זכתה בפרס הגראמי על מפעל חיים.
בשנת 2002 יצא האלבום Travelogue, אוסף משיריה הידועים בליווי תזמורת, ומיטשל הודיעה שזה יהיה אלבומה האחרון. באותה שנה, בריאיון למגזין הרולינג סטון, דיברה מיטשל על כך שאינה מרוצה ממצב המוזיקה של התקופה, ותיארה אותו כ"בור שופכין". היא תיארה את סלידתה מהרודנות של תעשיית המוזיקה, ועל רצונה לשלוט במוזיקה של עצמה, ככל הנראה דרך שיווקה באינטרנט.
במהלך השנים הבאות, האלבומים שמיטשל הוציאה היו אוספים של יצירותיה הוותיקות. בשנת 2003 איגדה חברת Geffen את הקלטותיה תחת החברה במארז של ארבעה אלבומים בעריכת רימסטרד עם שלושה שירי בונוס, לצד הערות כתובות בידי מיטשל. שירי הבונוס כללו גרסת דמו קולית ללא מילים, ליווי הפסנתר בשיר Good Friends וגרסת כיסוי לשירו של בוב דילן, It's All Over Now, Baby Blue. אלבומי אוסף נוספים בעלי נושא יצאו גם במהלך השנים הבאות: The Beginning of Survival ו- Dreamland בשנת 2004 ו-Songs of a Prairie Girl בשנת 2005. האחרון כלל מקבץ משירי ילדותה בקנדה, והוא יצא אחרי שמיטשל הוזמנה להופעה לחגיגות המאה של ססקצ'ואן, בקונצרט נכחה אף המלכה אליזבת, ונכללו בו מחוות לשיריה של מיטשל.
על אף הצהרתה של מיטשל שהיא לא מתכוונת להופיע עוד, היא עוד נהגה להופיע באירועים חברתיים הקשורים באיכות הסביבה. את חייה היא חלקה בין שני בתים. האחד הוא ביתה הישן בלוס אנג'לס, והשני הוא חווה בקולומביה הבריטית אשר ברשותה עוד משנות השבעים המוקדמות. כיום היא מתמקדת בעיקר באומנות ויזואלית, אשר אינה מיועדת למכירה, ומוצגת באירועים נדירים.
עבודות נוספות
בשנות התשעים המוקדמות, חתמה מיטשל על חוזה עם חברת ההוצאה לאור Random House על פרסום אוטוביוגרפיה. הביוגרפיה עוד לא יצאה לאור, וכאשר נשאלה, סיפרה מיטשל בשנת 2005 כי היא מתעדת ברשמקול את כתביה, ושהפרויקט בתהליכי עבודה מתמשכים. לטענתה מדובר בפרויקט שיהיה מחולק לארבעה חלקים של אוטוביוגרפיה וששם הראשון יהיה "הייתי הגבר השחור היחיד במסיבה".
באוקטובר 2006, סיפרה מיטשל בראיון כי היא עובדת על מקבץ שירים חדשים, לראשונה מזה עשור. מספר חודשים לאחר מכן, בראיון נוסף ל"ניו יורק טיימס", פרסמה מיטשל שהאלבום, ששמו הוא Shine, בא בהשראה מהמלחמה בעיראק. הביקורות טענו כי האלבום כולל רגש מינימלי שחוזר אל עבודתה הישנה של מיטשל ומתמקד בעיקר על נושאים פוליטיים וסביבתיים.
בפברואר 2007, חזרה מיטשל אל קנדה להופעת הבכורה של הבלט "הכינור והתוף", המבוסס על שיריה. מיטשל אף תיעדה בצילומים את החזרות לבלט בשביל סרט דוקומנטרי עליו היא מתכוננת לעבוד. על אף חוסר העיסוק במוזיקה, טענה מיטשל כי מעולם לא הייתה כה עסוקה.
בקיץ של אותה שנה, הדליף מנהל אתר המעריצים של מיטשל כי קיימות השערות כי היא חתמה על חוזה של שני אלבומים עם חברת בתי הקפה "סטארבאקס"., תחת חברת Hear Music. אלבומה האחרון Shine שוחרר בספטמבר תחת אותה החברה, ובאותו יום יצא גם אלבום מחווה למיטשל, River: The Joni Letters, בידי הרבי הנקוק, חבר ותיק של מיטשל. בין המוזיקאים שחברו ליצירת האלבום: נורה ג'ונס, לאונרד כהן וטינה טרנר.
בעיות בריאות והתאוששות
מיטשל אמרה כי היא סובלת מ"תסמונת מורגולונס", ובשנת 2010 אמרה כי היא מתכננת לעזוב את תעשיית המוזיקה על מנת להעניק אמינות רבה יותר לאנשים שאובחנו כחולים כמוה.
בשנת 2015, מיטשל לקתה במפרצת מוחית, אשר דרשה ממנה לעבור פיזיותרפיה, ולקחת חלק בשיקום יומיומי. מיטשל הופיעה בפומבי הראשון בעקבות המפרצת כאשר השתתפה בקונצרט של צ'יק קוריאה בלוס אנג'לס באוגוסט 2016. היא הופיעה עוד כמה הופעות, ובנובמבר 2018 דייוויד קרוסבי אמר שהיא לומדת ללכת שוב.
מאז 2018 מיטשל עבדה על מספר פרויקטים ארכיוניים. בספטמבר 2018 הוציאה חברת Eagle Rock Entertainment את הסרט הדוקומנטרי של הבמאי מוריי לרנר, Both Sides Now: Live at the Isle of Wight Festival 1970, שכלל צילומי וידאו משוחזרים וראיונות שלא נראו בעבר עם מיטשל, בתוספת תוכנית נפרדת הכוללת את הקונצרט השלם ללא הפרעה. ב-2 בנובמבר 2018, הוציא מיטשל מהדורת ויניל מחודשת של Love Has Many Faces: A Quartet, A Ballet, Waiting to Be Danced. מהדורת ויניל במהדורה מוגבלת של "כחול" יצא לאור בינואר 2019.
ב-7 בנובמבר 2018 מיטשל השתתפה בקונצרט "ג'וני 75: חגיגת יום הולדת בלוס אנג'לס". כדי לחגוג את יום הולדתה ה-75 עם קבוצה נבחרת של אמנים, ביניהם ג'יימס טיילור, גרהאם נאש, סיל וקריס קריסטופרסון. הההופעה יצא לאור כ-DVD ומהדורת ויניל יצא לחנויות התקליטים באפריל 2019. מאוחר יותר השתתפה מיצ'ל בקונצרט מחווה נוסף, Songs Are Like Tattoos.
בספטמבר 2020 הוכרז כי מיטשל וחברת התקליטים Mitchell and Rhino יפיקו את "ארכיוני ג'וני מיטשל", סדרת מהדורות קטלוגיות המכילות חומר מהארכיון האישי שלה. המהדורה הראשונה של הפרויקט, אוסף בן חמישה דיסקים שכותרתו ארכיוני ג'וני מיטשל - כרך א': השנים הראשונות (1963–1967), יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020.
ביולי 2022 לאחר 22 שנים, הופיעה בהופעה מלאה בפסטיבל הפולק של ניופורט, כשלצידה הזמרת האמריקאית ברנדי קרליל
סגנון גיטרה ייחודי
כמעט ולא קיים שיר אחד של מיטשל שלא דרש כוון מיתרי הגיטרה. היא כתבה שירים בכוונונים רבים ושונים, אשר אליהם שייכה את השם "האקורדים המוזרים של ג'וני". השימוש הלא שגרתי הזה אפשר לה ליצור שירים בעלי הרמוניות מסובכות ומגוונות, ללא התלות באקורדים מורכבים לאצבוע, ואכן, רוב שיריה בנויים על אקורדים פשוטים למדי לנגינה. אמנם, כיוון גיטרה מסוג זה יצר צליל עשיר וקצבי במיוחד אשר מיוחס כיום בעיקר למיטשל.
בשנת 2003 דירג אותה מגזין "הרולינג סטון" במקום השבעים ושניים ברשימת "הגיטריסטים של כל הזמנים". היא האישה שדורגה במקום הגבוה ביותר במצעד.
השפעות על אמנים אחרים
במקרים רבים, מתוארת מיטשל בתור "מוזיקאית של המוזיקאים". עבודתה היא בעלת השפעה אדירה על קשת רחבה של אמנים השונים זה מזה, כמו אנני לנוקס, ג'ף באקלי, אלביס קוסטלו, טורי איימוס, מדונה, פרינס, ביורק, ג'ורג' מייקל ומוריסיי.
מספר אמנים אף יצרו להיטים מגרסאות כיסוי לשיריה של מיטשל, כמו למשל שרה מקלכלן שביצעה את השיר River באלבומה Windstorm. להקת Counting Crows ביצעה גרסת כיסוי רוקיסטית ומצליחה ל- Big Yellow Taxi בשנת 2002, וג'נט ג'קסון לקחה את החלק המרכזי בשיר לסינגל שלה משנת 1997, Got 'Til It's Gone. בשנת 2004, ביצע ג'ורג' מייקל כיסוי לשירה Edith And The Kingpin בתוכנית רדיו. השיר "וודסטוק" קיבל גרסאות כיסוי מצד קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג באלבום Déjà Vu  ובידי איווה קסידי והשיר A Case of You בוצע בידי טורי איימוס, ג'יין מונהייט, פרינס ודיאנה קראל. על אף שמיטשל נמנעת מלהעיר על אמנים אחרים, במיוחד אלה המושפעים ממנה, היא גילתה סיפוק רב מעבודתן של שתי מוזיקאיות הג'אז, קסנדרה ווילסון ודיאנה קראל, על גרסאות לשיריה. שמאזינים רבים נוהגים לזכור בעיקר את יצירותיה המוקדמות, מוזיקאים רבים מצאו השראה במוזיקה הניסיונית והמאוחרת יותר שלה.
אחת מהמחוות הידועות ביותר למיטשל, הוא השיר Going to California של לד זפלין, אשר נכתב על התאהבותם של ג'ימי פייג' ורוברט פלאנט במיטשל, מה שמקבל תימוכין בהופעותיהם, כאשר פלאנט נהג לומר ג'וני לאחר השורה "למצוא מלכה ללא מלך, נאמר שהיא מנגנת בגיטרה ובוכה ושרה".
מדונה טוענת כי מיטשל היא המוזיקאית הנשית הראשונה שבאמת הצליחה לרגש אותה בצעירותה. לטענתה, "מכל הזמרות להן הקשבתי, יש לה את ההשפעה הגדולה ביותר עליי, מהבחינה הלירית".
ת'רסטון מור ולי רנאלדו, ממייסדי להקת הרוק האלטרנטיבי סוניק יות', הביעו במספר ראיונות את הערכתם ואהבתם למוזיקה של מיטשל. מור אמר "ג'וני מיטשל! השתמשתי ביסודות מכתיבת השירים שלה ומכיווני הגיטרה שלה ואף אחד אפילו לא יודע מכך". רנאלדו כלל את Ladies of the Canyon ברשימת 13 האלבומים האהובים עליו. כיווני הגיטרה של סוניק יות' הושפעו רבות מאלה של מיטשל ואף יש ללהקה שיר בשם "Hey Joni".
בשנת 2007 הוציאה חברת התקליטים Nonesuch את האלבום A Tribute to Joni Mitchell, אשר כלל ביצועים של מוזיקאים מפורסמים לשיריה של מיטשל: סופיאן סטיבנס, ביורק, קייטנו ולוזו, בראד מלדאו, קסנדרה וילסון, פרינס, שרה מקלכלן, אנני לנוקס, אמילו האריס, אלביס קוסטלו, קיי די לאנג וג'יימס טיילור. חלק מהשירים הוקלטו עוד בסוף שנות התשעים, בעבודה על פרויקט בשם A Case Of Joni שלא מומש. בין אלו שלא זכו להגיע לפרויקט המחווה הסופי, ג'נט ג'קסון ושריל קרואו. באותה שנה יצא גם אלבומו פסנתרן הג'אז הרבי הנקוק שהוקדש לשיריה של מיטשל. היא עצמה שרה בו גרסה חדשה לשירה "The Tea Leaf Prophecy".
דיסקוגרפיה
{{טורים
אוספים
}}
יחסי דנמרק–קרואטיה
יחסי דנמרק–קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה לבין דנמרק. היחסים בין שתי המדינות מתוארים כ"מצוינים", "ידידותיים" ו"מפותחים".
דנמרק תמכה באופן פעיל בהצטרפות קרואטיה לאיחוד האירופי ולנאט"ו. היום, שתי המדינות הן חברות מלאות של האיחוד האירופי ונאט"ו.
היסטוריה
בעקבות קבלת העצמאות הקרואטית מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, דנמרק הכירה בעצמאות קרואטיה ב-15 בינואר 1992, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 בינואר 1992. מאז שתי המדינות חתמו על 26 הסכמים.
בשנת 2005 דנמרק השיקה תוכנית בקרואטיה במטרה לתרום לפיתוח של המנהל הציבורי. הסיוע הדני הסתכם ב-13.5 מיליון קרונה דנית.
בשנת 2012 היצוא הקרואטי הסתכם בסך 39.6 מיליון דולר בעוד היצוא הדני הסתכם בסך 110 מיליון דולר.
יחסים פוליטיים
ב-21 באוקטובר 2014 העניקה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק לנשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' את עיטור מסדר הפיל, המסדר הגבוה ביותר של דנמרק.
ביוני 2015 אזרח דני בשם אולריק גרוסל האגנסן נעצר על ידי המשטרה הקרואטית בשטח ההפקר הידוע כ"ליברלנד" בין קרואטיה לבין סרביה. גרוסל האגנסן נלקח מעבר לגבול קרואטיה והושם במעצר בית למשך 5 ימים לפני שנשפט ל-15 ימי מאסר, מה שגרם להפגנות מחאה בדנמרק.
נציגויות דיפלומטיות
קרואטיה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליית כבוד באורהוס, ואילו דנמרק מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-3 קונסוליות בדוברובניק, רייקה, וספליט.
מייקל נגאטה
מייקל נגאטה (באנגלית: Michael K. Nagata) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל אמריקאי. בתפקידו האחרון שירת כראש מחלקה במרכז הלאומי למלחמה בטרור. שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.