cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קים קרדשיאן
קריירה
בשנת 2009 גילמה את סאמה איב בסרט "בתוך העמק" לצד כריס פראט. בשנת 2013 גילמה את אווה בדרמה הרומנטית "וידויים של יועצת נישואים" בבימויו של טיילר פרי, שגם כתב והפיק. מגזין טיים הכליל את קרדישאן במקום הרביעי ברשימתם "10 הדברים הטובים ביותר שקראו בשנת 2010" תחת 10 שערי מגזיני האופנה הטובות ביותר לשנת 2010, כאשר קים כיכבה בשער בנובמבר 2010 "Kim's W:The Art Issue".
ב-2014 פורסמו סדרת תמונות עירום אמנותיות שלה שצילמה למגזין Paper. התמונות עוררו רעש תקשורתי רב בעולם.
קים הוציאה משחק לסמארטפונים שנתמך גם על ידי פייסבוק שבו ניתן לשחק ולנסות להצליח בתהילה כמו קים, בלעשות קמפיינים ועוד.
וסט וקרדשיאן הם הפרזנטורים של אופנת בלמיין לקיץ 2015.
ביוני 2017 השיקה מותג איפור משל עצמה בשם KKW Beauty ובנובמבר של אותה שנה השיקה את קו הבשמים שלה בשם KKW Fragrance.
ביוני 2019 הציגה את קו בגדים מחטבים ובגדים תחתונים בשם "קימונו", אך נאלצה לשנות את שם המותג ל"סקימס" לאחר שלושה ימים לאחר שנשמעה ביקורת חריפה מיפן על כך שהשם מבזה את הלבוש היפני המסורתי.
לקידום המכירות של מותג המשקפיים הישראלי "קרולינה למקה" בארצות הברית נחתם הסכם בין "קסטרו מודל" לקים קרדשיאן, לפיו קרדשיאן תהיה פרזנטורית של "קרולינה למקה" לצידה של בר רפאלי. בדצמבר 2019 הודיעה קבוצת קסטרו על סיום ההתקשרות עם קרדשיאן לאחר ששימשה פרזנטורית של המותג בארצות הברית במשך שנה.
באפריל 2021 הונה של קרדשיאן הוערך בשווי של מיליארד דולר על ידי מגזין פורבס.
פרומתאזין
שימושים רפואיים
לפרומתאזין שימושים רפואיים רבים. השימוש הראשון והעיקרי של התרופה הוא אנטי-היסטמין, כלומר טיפול בתסמיני אלרגיה כדוגמת נזלת וגירוד. התרופה משמשת גם לטיפול מונע בתסמיני מחלת הנסיעה, כאשר היא נלקחת בדרך כלל כ-30 עד 60 דקות טרם תחילת הנסיעה עצמה. פרומתאזין משמשת גם לטיפול בבחילות והקאות, בטיפול מונע במיגרנות, ובשילוב עם אופיאטים (כדוגמת קודאין) היא משמשת להקלה בתסמיני שיעול. לעיתים התרופה משמשת גם כתרופה פסיכיאטרית נוגדת-חרדה ומרגיעה. לפרומתאזין השפעה אנטי-פסיכוטית קלה יחסית.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה כוללות ישנוניות, יובש בפה, טשטוש בראייה, עייפות ובלבול. במקרים נדירים יותר התרופה עלולה לגרום לצהבת, לדיסקינזיה מאוחרת, לאופוריה (בעיקר בשילוב עם תרופות אחרות) או לפריחה.
מלחמת האזרחים ברוסיה
מלחמת האזרחים ברוסיה פרצה מיד לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 – בה השתלטו הבולשביקים והפילו את הממשלה הזמנית הדמוקרטית, שהוקמה מיד לאחר התמוטטות משטר הצאר במהפכת פברואר, וויתור הצאר ניקולאי השני על כיסאו. המלחמה התנהלה בין הבולשביקים ותומכיהם הצבא האדום לבין קואליציה רופפת שהורכבה ממלוכנים תומכי המשטר הישן, אס. ארים ימניים, ליברלים ואחרים. בנוסף אליהם השתתפו במלחמה כוחות נוספים שלא היו קשורים בצד מסוים, אך לעיתים קשרו בריתות זמניות עם מי מהצדדים כגון הצבא השחור האנרכיסטי באוקראינה או הצבא הירוק שהורכב מאיכרים שמרדו בשלטון. עליהם יש להוסיף ערב רב של כוחות קטנים שחלקם פעלו באופן עצמאי או בשיתוף פעולה עם צד זה או אחר. כמו כן, פלשו לרוסיה כוחות זרים ממדינות ההסכמה (בהם בריטניה, ארצות הברית, צרפת ויפן) שהשתלטו על חלק מהנמלים.
המלחמה נמשכה 6 שנים והסתיימה רשמית ב-17 ביוני 1923 – עת הניחו את נשקם הכוחות הלבנים האחרונים במזרח המדינה בהנהגתו של גנרל אנטולי פפלייב. הקרבות האינטנסיביים התרחשו בין השנים 1918–1920.
רקע למלחמה
בעקבות מהפכת פברואר 1917 ויתר הצאר ניקולאי השני על כיסאו והוקמה ממשלה דמוקרטית זמנית בראשותו של אלכסנדר קרנסקי. באוקטובר אותה שנה התרחשה מהפכה נוספת מהפכת אוקטובר במהלכה, המשמרות האדומים בהנהגתה של המפלגה הבולשביקית שעלתה לשלטון החלו להשתלט על שטחים נרחבים ברחבי האימפריה הרוסית. במהלך חודש ינואר 1918 הם פיזרו בכוח את האספה המחוקקת והכריזו על הקמתן של מועצות פועלים מהפכניות סובייטים שייטלו לידיהם את השלטון – ובכך הניחו את הבסיס להקמתה של ברית המועצות הקומוניסטית. מיד לאחר עלייתם לשלטון הבולשביקים מיהרו לחתום על הסכם שלום חוזה ברסט-ליטובסק עם גרמניה ומעצמות המרכז כפי שהבטיחו לעם הרוסי לפני המהפכה.
אויביו של לנין מיהרו לטעון כי הסכם זה נבע מהתמיכה שהוענקה ללנין על ידי גרמניה הקיסרית, ששימשה לו כמקלט לפני המהפכה ועמדה מאחורי הברחתו ברכבת בקרון חתום לפטרוגרד – באפריל אותה שנה. ההסכם העניק לגרמניה הקיסרית ולאימפריה העות'מאנית שטחים נרחבים מאדמת רוסיה. בשטחים עליהם ויתרו הבולשביקים נוצרו שורה של מדינות לוויין קטנות בתחום השפעתה שכללו את פינלנד, פולין, ליטא, לטביה, אסטוניה, בלארוס ואוקראינה באירופה, וכן גאורגיה אזרבייג'ן וארמניה באסיה. בתום המלחמה לאחר תבוסת גרמניה החזירו לעצמם הרוסים חלק מהשטח אך מדינות מסוימות נותרו עצמאיות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. עם פרוץ מהפכת אוקטובר התבסס הכוח הצבאי של הבולשביקים על המשמרות האדומים של מתנדבים שתוגברו בכוחות המשטרה החשאית – הצ'קה.
בינואר, לאחר מפלות משמעותיות בלחימה מול הלבנים החל ליאון טרוצקי הקומיסר הצבאי ומראשי הבולשביקים בארגון מחדש של הכוחות, גיוסם של פועלים ואיכרים ומינוים של קומיסרים פוליטיים לכל יחידה צבאית. כוח זה שימש בסיס לצבא מאורגן בעל פיקוד מרכזי – הצבא האדום. גיוסם של האיכרים שנועד להרחיב את בסיס כוחו של הצבא בוצע לעיתים קרובות תוך שימוש באמצעים של טרור והפחדה – כמו ירי בבני ערובה על מנת לגרום לשיתוף פעולה מצד האיכרים, וגיוסם בכוח של מפקדים מקצועיים מקרב הקצונה הצארית – כאשר נאמנותם הובטחה על ידי לקיחת בני משפחותיהם כבני ערובה. בתחילת המלחמה שלושה רבעים מכלל מפקדי הגייסות של הצבא האדום הורכבו מקצינים לשעבר של צבא הצאר, לקראת סופה 83% מכלל מפקדי הדיוויזיות והגייסות היו חיילים צאריסטיים לשעבר.
תנועה לאומנית אוקראינית שנודעה בשם הצבא הירוק של האיכרים הייתה פעילה באוקראינה בתחילת המלחמה. כוח צבאי משמעותי יותר היה הצבא השחור האנרכיסטי של נסטור מאכנו, שפעל גם כן באוקראינה – ואליו התנדבו יהודים רבים ואיכרים אוקראינים. כוח זה שיחק תפקיד משמעותי בבלימת המתקפה של הצבא הלבן בראשותו של דניקין על מוסקבה במהלך 1919 ובגירוש כוחות קוזקים (שתמכו בלבנים) מחצי האי קרים.
מדינות ההסכמה נחרדו מעליית הבולשביקים והחליטו לסייע לכוחות הלבנים בשל חשש מברית בין רוסיה וגרמניה – לאחר פרישתה של רוסיה מהמלחמה כנגד מעצמות המרכז והחתימה על חוזה ברסט ליטובסק. כמו כן היה חשש שהבולשביקים יתנערו מהחובות העצומים של רוסיה הצארית מדינות ההסכמה כתוצאה מהלוואות זרות. החשש מ"הסכנה האדומה", שלו היו שותפות גם מעצמות המרכז, היה התפשטות המהפכה הקומוניסטית מערבה – הואיל והבולשביקים דגלו במהפכה עולמית ורעיונותיהם חלחלו וזכו לתמיכה ניכרת גם במדינות אחרות. גורמים אלה הביאו רבות מארצות אלה לתמוך בלבנים, דבר שבא לידי ביטוי בסיוע בנשק ואף במשלוח תגבורות צבאיות. וינסטון צ'רצ'יל הצהיר ש"צריך לחנוק את הבולשביזם בעודו בעריסה".
המלחמה בין ה"אדומים" ל"לבנים" התנהלה באינטנסיביות עד 1920 – השנה בה הובס צבאו של הגנרל פיוטר וראנגל בחצי האי קרים. אך פעולות התנגדות מצד הלבנים באזורים מסוימים נמשכו עד 1923 (מרד קרונשטדט, מרד טמבוב, מרד בוסמאצ'י, והקרבות האחרונים שהתרחשו במזרח הרחוק עד כניעתם של שרידי הכוחות הלבנים בראשות פפלייב במחוז איינו מייסקי על חופו של האוקיינוס השקט).
התערבות מדינות ההסכמה
בעקבות התערערות יציבותה הפנימית של רוסיה, שהובילה למהפכת אוקטובר, החליטו מדינות ההסכמה להתערב במלחמת האזרחים הרוסית, כנגד הכוחות שחוללו את המהפכה. התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה אירעה בעיקרה בשנים 1918–1920, והיפנים – עד 1922. התערבותן לא עלתה יפה, והן התפנו מרוסיה, שנשלטה לאחר מלחמת האזרחים בידי הקומוניסטים. החזיתות בהן פעלו כוחות של אותן מדינות:
גאוגרפיה וכרונולוגיה
בחלק האירופאי של רוסיה התנהלה המלחמה בשלוש חזיתות עיקריות: החזית המזרחית, החזית הדרומית והחזית הצפונית. ניתן לחלק את המלחמה לארבעה שלבים עיקריים:
השלב הראשון נמשך ממהפכת אוקטובר ועד לשביתת הנשק – מיד לאחר מהפכת אוקטובר, הגנרל קלידין סירב להכיר בשלטון החדש וביסס לעצמו סמכות שלטונית באזור הדון תוך שצבא המתנדבים שלו תופס תאוצה. החתימה על חוזה ברסט ליטובסק הביאה להתערבות ישירה של מדינות ההסכמה ברוסיה וחימושן של הקבוצות האנטי-בולשביקיות. כמו כן היו מפקדים גרמנים רבים שהציעו תמיכה נגד הבולשביקים מחשש שהעימות העתידי איתם הוא רק שאלה של זמן. מרבית הלחימה בתקופה זו הייתה ספורדית, של כוחות קטנים בזירת קרב משתנה במהירות. בין הכוחות שנלחמו בצד הלבנים בלטה מעורבותם של כוחות זרים ש"נקלעו" למערכה שכללו את הלגיון הצ'כוסלובקי, האוגדה הרובאית החמישית של הפולנים ובצד הבולשביקים אוגדת הרובאים הלטבית ה"אדומה". זאת בנוסף למעורבותן של מדינות ההסכמה ויפן.
השלב השני של הלחימה נמשך במהלך 1919 מינואר עד נובמבר – בתחילה, הכוחות הלבנים בפיקוד של אנטון דניקין התקדמו מדרום, ממזרח בפיקוד של אלכסנדר קולצ'ק ומצפון מערב בפיקוד של ניקולאי יודניץ' – תוך שהם מאלצים את הבולשביקים ובני בריתם לסגת בכל החזיתות. הצבא האדום ספג מכה נוספת, לאחר עריקה המונית של חיילים בחצי האי קרים אל הצבא השחור האנרכיסטי של נסטור מאכנו. בתגובה לכך לאון טרוצקי, הקומיסר הצבאי, כרת ברית עם הצבא השחור ובכך מנע חבירה אפשרית של האנרכיסטים לכוחות האנטי בולשביקים. ביוני, הצבא האדום הצליח לבלום את התקדמותו של קולצ'ק. ולאחר סדרה של התכתשויות צבאיות תוך שהם נעזרים במתקפה על קווי האספקה של הלבנים שבוצעה על ידי הצבא השחור, הצליח הצבא האדום במהלך אוקטובר-נובמבר להנחיל תבוסה גם לכוחות של דניקין ויודניץ' שנסוגו.
השלב השלישי של המלחמה התרחש בקרים – שם אסף גנרל פיוטר וראנגל את שרידי צבאו של דניקין והשתלט על מרביתו של חצי האי. ניסיון פלישה נוסף לדרום אוקראינה נבלם על ידי הצבא השחור שעבר למתקפת נגד. רנגל ניסה כוחו בתמרון צבאי נוסף בכיוון צפון כנגד הצבא האדום אך נהדף אחורנית על ידי שני הצבאות. בנובמבר 1920 התפנו שרידי כוחותיו של ורנגל לקונסטנטינופול.
השלב האחרון, 1921–1923, מתאפיין על ידי שלושה אירועים מרכזיים:
ב-25 באוקטובר 1922 נפלה ולדיווסטוק (העיר הגדולה במזרח הרחוק) לידי הבולשביקים אך הלחימה נמשכה בעצימות נמוכה עד ל-17 ביוני 1923 עם כניעתם של שרידי הכוחות הלבנים האחרונים במזרח.
1917
מיד לאחר אירועי מהפכת אוקטובר נעשה ניסיון להפיכת נגד מצד כוחות הממשלה המודחת בראשות אלכסנדר קרנסקי ופיוטר קרסנוב, שנתמך על ידי צוערים מהאקדמיה הצבאית בפטרוגרד, ניסיון זה דוכא במהירות, אך ההתנגדות לממשלה הבולשביקית החלה לצבור תאוצה. הקבוצות הראשונות שפעלו נגד הבולשביקים היו כוחות קוזקים מקומיים שהצהירו על נאמנותם לממשלה הדמוקרטית. הבולטים שביניהם היו הכוחות של קלידין, הקוזקים של הדון, של ההטמאן סמיונוב והקוזקים הסיביריים. במקביל החלו לארגן כוחות הגנרלים המובילים של צבא הצאר לשעבר. בנובמבר, גנרל מיכאיל אלכסייב החל בגיוס צבא המתנדבים בנובוצ'רקסק. בדצמבר הצטרפו אליו לאוור קורנילוב, דניקין וגנרלים נוספים שנמלטו ממחנה המעצר בו נכלאו לאחר ניסיון ההפיכה נגד ממשלת המעבר הרוסית – פרשת קורנילוב שהתרחש זמן קצר לפני אירועי אוקטובר. כוחות אלה נלחמו כנגד הבולשביקים בכל רחבי אוקראינה. במחוז הדון הקוזאקים הצליחו להשתלט על רוסטוב על דון בדצמבר 1917.
1918
בינואר הכוחות הסובייטיים בפיקודו של מורבייב פלשו לאוקראינה וכיתרו את קייב שנשלטה על ידי ממשלה רפובליקנית עממית. בסיוע מצד הפועלים של מפעל הנשק בקייב שפתחו במרד עממי מזוין העיר נכבשה על ידי הבולשביקים ב-26 בינואר. בזמן שמלחמת האזרחים הפכה למציאות החליטה הממשלה הבולשביקית להחליף את המשמרות האדומים הארעיים בצבא קבע מאורגן הוא הצבא האדום בהנהגתו של טרוצקי – שהודיע על כינונו בהצהרה מיום 28 בינואר 1918. ב-23 בפברואר הבולשביקים כבשו מחדש את רוסטוב על דון מידי הקוזאקים. יום קודם צבא המתנדבים בפיקוד של לאוור קורנילוב נסוג מהעיר במה שכונה "צעדת הקרח" לעבר מחוז קובאן – שם הם הצטרפו לקוזקים המקומיים ופתחו במתקפה כושלת על קרסנודר. הגנרל קורנילוב נהרג בלחימה ב-13 באפריל, והפיקוד המבצעי עבר לידי אנטון דניקין שפתח בארגון מחדש של הכוחות הצבאיים – תהליך שנמשך חודשים ספורים.
קודם לכן, ב-18 בפברואר שיחות השלום של הממשלה הבולשביקית והגרמנים עלו על שרטון, והגרמנים פתחו בפלישה כוללת למרחבי רוסיה כשהם מתקדמים למעשה ללא התנגדות כלשהי במהלך צבאי שנמשך 11 ימים. על אף גיוס מסיבי של מגויסים טריים הצבא האדום נכשל בבלימת ההתקדמות הגרמנית והסובייטים חתמו על הסכם שלום בתנאים שהוכתבו על ידי גרמניה. חוזה ברסט-ליטובסק נחתם ב-3 במרץ 1918 ורוסיה הודיעה על "פרישתה" מהמלחמה לצד מדינות ההסכמה והעבירה לידי הגרמנים שטחים נרחבים במערב רוסיה. הסכם זה היווה מהלומה קשה לבריטניה וצרפת שתמכו ברוסיה בהיקף נרחב, באספקת ציוד צבאי ומימון במהלך המלחמה כנגד מעצמות המרכז. לאחר החתימה על ההסכם נראה היה שחלק רב מהציוד הצבאי עומד ליפול לידי האויב הגרמני.
בנסיבות אלה מעורבותן של בריטניה וצרפת במלחמת האזרחים הייתה בלתי נמנעת והן מיהרו לשלוח כוחות לערי הנמל הרוסיות בהם פרצה התכתשות אלימה בין חייל המשלוח הבריטי והצרפתי לבין החיילים המקומיים שהיו נאמנים לבולשביקים. באמצע אפריל המשטרה החשאית הסובייטית הצ'קה ערכה פשיטה לילית על מעוזי האנרכיסטים בפטרוגרד וביצעה מעצרים המוניים. בסוף אפריל נערכו בו זמנית פשיטות דומות ומעצרים בפטרוגרד ובמוסקבה (פאול אווריץ', גרגורי מקסימוב).
במהלך מרץ 1918 גנרל פיוטר קרסנוב בתמיכה גרמנית גירש את השלטון הסובייטי מאזור דון והכריז על רפובליקת דון. בהמשך לאור קריסת גרמניה שהייתה בעלת הברית העיקרית שלו הוא הצטרף לצבא הלבן.
ב-13 באפריל הוכרז על הקמתה של קומונת באקו שהתקיימה עד 25 ביולי 1918. הצבא האדום של באקו גילה התנגדות עיקשת לצבא האסלאם העות'מאני שפלש לאזרבייג'ן אך נאלץ לסגת לבאקו. עם זאת, כוחות ההפדרציה המהפכנית הארמנית, הס"רים הימניים והמנשביקים פתחו במשא ומתן עם גנרל דנסטרוויל מפקד החילות הבריטיים בפרס. הבולשביקים ובעלי בריתם הס"רים השמאליים התנגדו לכך אך היו במיעוט בהצבעה שהתקיימה בסובייט של באקו שהחליט לזמן את הכוחות הבריטיים כתוצאה מכך הודיעו הבולשביקים על התפטרותם מהמועצה. הקומונה של באקו חדלה להתקיים והוחלפה בדיקטטורה המרכז-כספית.
לקראת סוף מאי התחוללה הסלמה של הקונפליקט בשל מרד הלגיון הצ'כי. כוח זה היה חלק מהצבא הצארי וערב המהפכה מנה קרוב ל-30,000 חיילים. במהלך 1918 כוחו עלה ל-61,000 חיילים. שאת רובם היוו שבויי מלחמה לשעבר ועריקים מהצבא האוסטרו-הונגרי. בעידודו של טומאש מסריק הלגיון קיווה להמשיך את הלחימה נגד הגרמנים. הממשלה הבולשביקית הסכימה לאפשר ללגיון גישה לנמל ולדיווסטוק על מנת שיוכלו להגיע דרך הים לצרפת ולהצטרף ללגיונות הצ'כוסלובקיים בצרפת, אולם העניינים השתבשו בשל ניסיון של הבולשביקים לפרוק את הלגיון מנשקו במקום זאת הלגיון פרק מנשקו את הכוחות הבולשביקיים ביוני 1918 בצ'לייבינסק. בתוך כחודש חלש הלגיון על רוב המסילה הטרנס-סיבירית מאגם באיקל ועד הרי אורל. ב-26 ביולי הוא השתלט על יקטרינבורג. זמן קצר לפני נפילת יקטרינבורג (ב-17 ביולי 1918), בוצע רצח משפחת הצאר ניקולאי השני בהוראת סובייט אורל, כביכול על מנת למנוע נפילתם לידי הכוחות הלבנים.
המנשביקים והס"רים הימניים תמכו במאבק האיכרים כנגד השתלטות הבולשביקים על אספקת המזון. במאי 1918, בעזרת תמיכה מצד הלגיון הצ'כוסלובקי, הם ייסדו באזור השליטה של הלגיון מעין ממשל סוציאל-דמוקרטי שכונה בשם קומוץ'. בין הצעדים שניסתה ממשלה זו לכונן היה מעבר ליום עבודה בן 8 שעות ופעולות "השבה" של מפעלים ואדמה לבעליהם הקודמים (לאחר שהולאמו בידי הבולשביקים). ביולי שני ס"רים שהועסקו בצ'קה, בליומקין ואנדרייב, ביצעו התנקשות בשגריר הגרמני, הרוזן מירבאך, במוסקבה בניסיון לעורר את הגרמנים לפעולת תגמול ולחדש את הלחימה נגדם. ס"רים שמאליים אחרים ניסו לעורר מרד של חיילים בצבא האדום נגד המשטר. הסובייטים בסיוע כוחות צבאיים של הצ'קה הצליחו לדכא התקוממויות מקומיות אלה, ולנין התנצל אישית בפני הגרמנים על ההתנקשות. בעקבות כך נערכו מעצרים המוניים של הס"רים.
בעקבות סדרה של מפלות בחזית, נקט טרוצקי בסדרה של אמצעים חריפים על מנת למנוע נסיגות בניגוד לפקודות, עריקות או מרידות בצבא האדום. הוקמה מחלקת עונשין מיוחדת של הצ'קה שמטרתה הייתה לפעול נגד "גורמים קונטרה-רבולוציוניים ופעולות חבלה" שהייתה צמודה לצבא האדום וערכה משפטי שדה והוצאות להורג מסיביות של חיילים וקצינים שערקו, נסוגו מעמדותיהם או שהציגו חוסר להט התקפי מספק. השימוש האינטנסיבי בעונש מוות הורחב על ידי טרוצקי גם כלפי קומיסרים פוליטיים שהפלוגה עליה היו ממונים נסוגה או התפרקה לנוכח פני האויב. באוגוסט, בשל תסכולו מדיווחים חוזרים ונשנים על חיילים בצבא האדום שנסוגו תחת אש, הורה טרוצקי על הקמת פלוגות "נגד נסיגה" שהוצבו מאחורי יחידות "בלתי מהימנות" של הצבא האדום עם פקודות לירות למוות בכל אחד שנסוג מקו החזית בניגוד לפקודות.
ממשלות קונסרבטיביות ולאומניות הוקמו על ידי הבשקירים, הקירגיזים והטטרים (ראו מדינת אידל-אורל) כמו גם ממשלה אזורית סיבירית באומסק. בספטמבר 1918, נערך מפגש בין כל הממשלות האנטי-סובייטיות באופה והם הגיעו להסכמה על הקמת ממשלה זמנית מרכזית באומסק, שבראשה יעמדו חמישה: 3 ס"רים (ניקולאי אבקסנטייב, בולדברב וולדימיר זנזינוב) ושני קדטים (ו.א. וינוגרדוב, ופ.ו. וולוגוסקי).
באוקטובר, גנרל מיכאיל אלכסייב מפקד הכוחות הלבנים בדרום רוסיה מת מהתקף לב והוחלף על ידי דניקין. באומסק הממשלה הזמנית הפכה במהירות להיות נטולה תחת השפעתו של גנרל קלצ'אק שמונה לשר המלחמה. ב-18 בנובמבר הפיכה שקטה ביססה מעמדו של קלצ'אק כדיקטטור. חברי הממשלה נאסרו וקלצ'אק הכריז על עצמו כ"שליט העליון של רוסיה". בעיני רבים הוא נחשב מנהיג כושל הן מהבחינה הצבאית (לא הייתה לו הכשרה בתחום של לחימה יבשתית) והן מהבחינה המדינית כאשר הוא הסתכסך עם מנהיגי הלגיון הצ'כוסלובקי – שהיו הכוח הצבאי החזק ביותר באזור. לאחר ארגון מחדש של "צבא העם", כוחותיו של קלצ'אק השתלטו על פרם ואופה בדצמבר 1918. אך מדובר היה בהישג צבאי שהשפעתו הכוללת על המערכה הייתה זניחה. בנוסף לכך שימשה ההפיכה כנשק תעמולתי בידי הבולשביקים שהיה להם נוח להציג את הכוחות הלבנים כריאקציונרים אנטי-דמוקרטיים.
1919
הבמה הייתה מוכנה עתה לשנת המפתח במלחמת האזרחים. הממשלה הבולשביקית ביססה בצבת ברזל את שליטתה בליבה של רוסיה, מפטרוגרד דרך מוסקבה ודרומה – עד צאריצין (כיום וולגוגרד). לאלכסנדר קולצ'ק, המנהיג הסמלי של הלבנים, היה כוח צבאי קטן ושליטה מסוימת לאורך מסילת הברזל הטרנסיבירית – שטח נרחב ביותר אך מאוכלס בדלילות רבה, שחשיבותו מבחינה פוליטית הייתה מועטה. בדרום החזיקו הלבנים במרבית שטחה של אוקראינה ובחבל הדון. בחבל הקווקז, התארגן דניקין עם כוח צבאי נוסף. ובאסטוניה שזה עתה זכתה בעצמאות ארגן יודניץ' צבא נוסף. אסטוניה לחמה בבולשביקים כבר מנובמבר 1918 שלא הכירו בממשלתה הזמנית ופלשו לשטחה. הצרפתים החזיקו באודסה על שפת הים השחור. הבריטים כבשו את מורמנסק. האמריקאים והבריטים השתלטו על ארכנגלסק והיפנים על ולדיווסטוק.
הקוזקים של אוקראינה ושל הדון לא הצליחו להתארגן ולמנף את הצלחותיהם הראשוניות בתחילת המערכה. עד 1919 נוצר אצלם מחסור חריף באספקה ובציוד צבאי, כתוצאה מכך, כאשר החלה מתקפת הנגד של הצבא האדום בינואר 1919 בפיקודו של אנטונוב-קווסינקו, הכוחות הלבנים התפוררו במהירות. הצבא האדום כבש את קייב ב-3 בפברואר 1919. עם זאת ההחלטה של הממשלה הבולשביקית להסיג את הצבא האדום מאוקראינה לנוכח התקדמות הלבנים בחזיתות אחרות, התקבלה בחוסר אמון מצד יחידותיו המוצבות בקרים – 40,000 מהם ערקו ביולי, כשהם מצטרפים ברובם לצבא השחור האנרכיסטי של נסטור מאכנו ומסייעים בידו לבסס שליטה בדרום אוקראינה.
בעוד הלחימה בין הצבא השחור והלבנים מתנהלת באוקראינה, שלח טרוצקי תגבורות לחזית המזרחית כנגד כוחותיו של קלצ'ק. צבא זה בהנהגתו של המפקד המוכשר והמנוסה מיכאיל טוכאצ'בסקי, השתלט מחדש על יקטרינבורג ב-27 בינואר 1919 והמשיך להדוף את הלבנים מזרחה לאורך המסילה הטרנס-סיבירית. שני הצדדים נחלו ניצחונות ומפלות בשדה הקרב, אך באמצע הקיץ החזיק הצבא האדום בעדיפות מספרית, הצליח להשיב שטחים שאבדו ואף להביא לקריסה כללית של החזית המזרחית. ב-14 בנובמבר 1919, הצבא האדום כבש את אומסק. קולצ'ק איבד את השליטה בממשלתו זמן קצר אחרי התבוסה; בדצמבר הכוחות הלבנים בסיביר הפסיקו להתקיים הלכה למעשה.
עם נסיגתו של אלכסנדר קולצ'ק, הבריטים והאמריקאים החליטו לפנות את כוחותיהם ממורמנסק וארכנגלסק – לפני שהחורף המתקרב ילכוד אותם בנמלים.
על אף שהבריטים הסיגו למעשה את כוחותיהם מהמערכה הם הוסיפו לספק עזרה צבאית משמעותית (נשק ותחמושת, מזון, כסף ויועצים צבאיים) לצבאות הלבנים במהלך 1919, ובייחוד לגנרל יודניץ'. על אף סיוע נרחב זה, רבים מהמפקדים הלבנים חשו שעזרה זו אינה מספקת. מלחמת העולם הראשונה השפיעה על החשיבה הטקטית של רבים מהמפקדים בשני הצדדים הלוחמים, שגרמה לרבים מהמפקדים לדרוש כמות גדולה של רובים וארטילריה כבדה מעבר לנדרש בלוחמה ניידת בערבות העצומות של רוסיה. עם זאת, כאשר התבצעה התקפה על ערים מרכזיות בעלות אוכלוסייה אוהדת ברובה לממשלה הבולשביקית, המציאות הייתה שנדרשה כמות גדולה של תותחים כבדים, חיילים ואפילו זמן שלא היו ברשותם של הלבנים.
בתחילת הקיץ 1919, הצבא הקווקזי (עתה בפיקודו המבצעי של גנרל וראנגל), תקף צפונה בניסיון להקל מהלחץ על צבא קלצ'ק או אף לחבור אליו. וראנגל הצליח לכבוש את צאריצין ב-17 ביוני 1919. טרוצקי הגיב לאיום זה בשליחת צבא בפיקודו של טוחצ'בסקי, הצבא הקווקזי שסבל מנחיתות מספרית נאלץ לסגת דרומה ולפנות את העיר, המתקפה נכשלה. בהמשך הקיץ, צבא הדון של הקוזקים בפיקודו של גנרל ממנטוב תקף לכיוון אוקראינה. הצבא האדום שנלחץ בין כל החזיתות נאלץ לסגת מקייב ב-2 בספטמבר 1919. כוחותיו של ממונטוב פנו צפונה לכיוון וורוניז' אך נתקלו בכוחותיו של טוחצ'בסקי ונחלו מפלה ב-24 באוקטובר. טוכאצ'בסקי פנה עתה לכיוונו של איום נוסף מצידו של צבא המתנדבים של אנטון דניקין. כוחותיו של דניקין היוו איום מוחשי, ואיימו להגיע למוסקבה, אולם התערבותו של הצבא השחור הייתה בעוכריהם בשבשו את מערך קווי האספקה של הלבנים כאשר הוא משתלט על נקודות מפתח לאורך מסילת הרכבת, ערים ומחסני תחמושת תוך שהוא מביס בדרך מס' רגימנטים לבנים של חי"ר.
נרעשים בשל התפתחויות אלה המפקדים האוקראינים אילצו את דניקין להפנות כוחותיו לחזית הדרומית. במהלך אוקטובר-נובמבר צבאו של דניקין שסבל ממחסור חריף בתחמושת ארטילריה ותגבורות רעננות, נחל שורה של מפלות, הצבא האדום השתלט מחדש על קייב והנחיל מפלה מוחצת לקוזקים שנסוגו בחזרה לים השחור. בעוד הלבנים מובסים בחזית המרכזית והמזרחית הם הצליחו להדוף את הצבא השחור מדרום אוקראינה וביססו שליטתם בחצי האי קרים, על אף התפתחויות אלה מוסקבה נמנעה מלשלוח כוחות לסייע למכנו או לספק נשק לכוחותיו באוקראינה. טרוצקי חשף את תקוותו ששני הצבאות יתישו אחד את השני ואז הבולשביקים יוכלו לנצל את המצב לטובתם, בהתאם למדיניות זו הוא אף הורה ליחידות של הצבא האדום לסגת ממאחזיהן וסייע בכך להשתלטותם על דרום אוקראינה ועל קרים.
בינתיים פנה הצבא האדום להתמודד מול איום חדש. זה בא מכיוונו של גנרל יודניץ' שניצל את האביב והקיץ לארגן צבא קטן באסטוניה בתמיכה בריטית. באוקטובר 1919 הוא פתח בניסיון לעלות על פטרוגרד (לנינגרד) במתקפת פתע בכוח של כ-20,000 חיילים. הוא זכה להצלחה ראשונית כאשר הוא מבצע פשיטות ליליות ותמרוני בזק של חיל הפרשים על מנת לאגף את כוחות הצבא האדום. יודניץ' גם החזיק ברשותו 6 טנקים בריטיים שהצליחו ליצור בהלה בשורות האדומים.
באוקטובר 1919 חייליו של יודניץ' הגיעו לפרברי העיר. מס' חברים בוועדה המרכזית הבולשביקית היו מוכנים להיכנע ולהסגיר את העיר, אך טרוצקי סירב לקבל את עמדתם ופעל אישית על מנת לארגן את ההגנה על העיר. בהצהירו ש"אין זה אפשרי שצבא קטן של 15,000 קצינים לשעבר ישלטו במעמד הפועלים של עיר בת 700,000 תושבים". הוא בנה אסטרטגיה של הגנה אורבנית, והצהיר שהעיר "תגן על עצמה על אדמותיה היא", שצבא הלבנים ילך לאיבוד במבוך של רחובות מבוצרים ושהם "יפגשו את קברם".
טרוצקי חימש את כל הפועלים הכשירים גברים ונשים, והורה על שינוע כוחות תגבורת ממוסקבה לעבר פטרוגרד. תוך שבועות ספורים הצבא האדום המגן על פטרוגרד שילש את כוחותיו כשהוא עולה על הכוחות הלבנים ביחס של שלוש לאחד. בנקודה זו יודניץ' שסבל ממחסור בנשק וציוד, החליט להסיר את המצור מעל העיר, והסיג כוחותיו בחזרה לאסטוניה. הממשלה האסטונית שחששה מפעולת תגמול של מוסקבה והקומיסר הצבאי מטיל המורא של האדומים אלצה את צבאו של יודניץ' לפרוק את נשקו.
חשש זה התאמת כשהבולשביקים פתחו במהלך צבאי לעבר אסטוניה, אך האסטונים הצליחו להסיגם לאחור ובסופו של דבר חתמו על חוזה שלום (חוזה טרטו) שאילץ את יודניץ' וחייליו לצאת לגלות.
1920
בסיביר צבאו של אלכסנדר קולצ'ק החל להתפרק והוא החליט לותר על הפיקוד ולהעביר אותו לגריגורי סמיונוב שהפך למפקד החדש של שרידי הצבא הלבן בסיביר. זמן קצר לאחר מכן קולצ'ק נתפס על ידי חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי לאחר שניסה להגיע לאירקוצק. ב-15 בינואר הוסגר לידי "המרכז הפוליטי" הסוציאליסטי ששולט באירקוצק. 6 ימים מאוחר יותר שלטון ארעי זה הוחלף על ידי ועדה צבאית מהפכנית של הבולשביקים. קולצ'ק נחקר על ידי קבוצת חוקרים הכוללת בולשביק אחד, מנשביק ושני ס"רים. התוכניות להעמידו למשפט במוסקבה התבטלו כאשר כוח של הלבנים בראשותו של הגנרל ס.נ. וויצחובסקי הופיע בשערי העיר מכיוון מערב. בניגוד להוראותיו המפורשות של לנין ב־6–7 בפברואר, קולצ'ק וראש ממשלתו הוצאו להורג בירייה וגופותיהם הוטבעו בנהר זמן קצר לפני הגיעם של הכוחות הלבנים לאזור.
הלגיון הצ'כוסלובקי שלא היה לו אינטרס אמיתי לקחת חלק במלחמת האזרחים אלא פשוט נקלע אליה בכורח הנסיבות, בילה את שנת 1919 בתנועה מזרחה של כוחותיו לכיוון נמלי הים של האוקיינוס השקט והתפנה לבסוף דרך הים בחזרה לאירופה תוך שהוא נעזר בכוחות אמריקניים שהשתלטו בינתיים על הקצה המזרחי של הרכבת הטרנס סיבירית. הלגיון הצליח לפנות את כל כוחותיו דרך נמל ולדיווסטוק (זו הייתה תוכניתו המקורית כבר ב 1918). ועד אפריל 1920 חייליו האחרונים עזבו את אדמת רוסיה יחד עם חיילי ארצות הברית.
מרבית הכוחות הלבנים הנותרים פונו באמצעות ספינות בריטיות במהלך חורף-אביב 1920. גנרל פיוטר וראנגל נשאר מאחור והמשיך להתבצר בחצי האי קרים עד סוף קיץ 1920. לאחר שהממשלה הבולשביקית חתמה על ברית צבאית ומדינית עם נסטור מאכנו והאנרכיסטים האוקראינים, הצבא השחור תקף גדודים של ורנגל בדרום אוקראינה, אילץ אותו לסגת, ומנע ממנו השתלטות על מחסני התבואה. נחוש במאמציו לבסס שליטה באוקראינה פנה ורנגל צפונה במתקפה על הצבא האדום, תוך שהוא מקווה לנצל את התבוסות שספגו הבולשביקים במלחמה הפולנית-סובייטית 1919–1920. מתקפה זו נבלמה לבסוף על ידי הצבא האדום בנובמבר ורנגל נאלץ שוב לסגת לחצי האי קרים כשהוא נרדף על ידי הצבאות המשותפים של הבולשביקים והאנרכיסטים. ורנגל ושארית צבאו הובסו במהלך מבצע פרקופ והתפנו לבסוף בסיוע בריטים ב-14 בנובמבר.
לאחר מאבק ממושך הצבא האדום הביס למעשה את אויביו הפנימיים מהאגף הימני; עתה פנו הבולשביקים כנגד בעלי בריתם לשעבר ותוך זמן קצר כוחות מזוינים של נסטור מאכנו פורקו מנשקם.
1921–1923
לאחר הבסתו של ורנגל, הצבא האדום מיהר להתכחש לברית עם האנרכיסטים ופתח במתקפה על הצבא השחור; המערכה לחיסולו של הצבא השחור החלה בניסיון של הצ'קה לשלוח מתנקשים לחסל את מכנו – ניסיון שכשל. ההתקפות של הצבא האדום על מכנו ותומכיו נודעו לשמצה בשל האכזריות וחוסר המעצורים שאפיינו את פעולותיו. נחישות חסרת לב זו כבר הוכיחה את עצמה נגד הלבנים ועתה הופנתה במלוא עוזה לעבר בעלי הברית לשעבר. טרוצקי הורה על הוצאות המוניות להורג של איכרים באוקראינה ואזורים אחרים שגילו אהדה למכנו והאנרכיסטים.
הזעם הגובר על הדיכוי החריף והמתמשך מצד הממשלה הבולשביקית והשימוש במשטרה החשאית הסובייטית לרציחתם של איכרים וגורמים אנרכיסטיים, גרמו לפריצת מרד קרונשטאדט של המלחים ומרידות איכרים נוספות באוקראינה, טמבוב וסיביר.
היפנים, שתכננו לספח את מחוז אמור נאלצו לבסוף להסיג את כוחותיהם בעוד הצבא האדום מתקדם בהדרגה ומשתלט על כל סיביר. ב-25 באוקטובר 1922 נפל המעוז האחרון של הלבנים בוולדיווסטוק וממשלתם פורקה (הממשלה הזמנית של מחוז אמור). עם זאת הגנרל האחרון של הלבנים אנטולי פפלייב המשיך בהתנגדות חמושה במחוז איינו-מייסקי עד כניעתו ביוני 1923. במרכז אסיה הבולשביקים המשיכו להיתקל בהתנגדות חמושה מצד הבסמאצ'י (קבוצות גרילה איסלאמיות) שנשבעו להילחם בבולשביקים עד כלות. המחוזות של קמצ'טקה וצפון סחלין שבמזרח נותרו תחת שליטה יפנית עד ההסכם שנחתם עם ברית המועצות ב-1925 כאשר כוחותיהם (הכוחות הזרים האחרונים) נאלצו להתפנות.
הפרעות ביהודים – פרעות פֶּטְליוּרָה
במהלך מלחמת האזרחים סבלו היהודים בעיקר באוקראינה ובדרום רוסיה מפוגרומים מאורגנים שנעשו על ידי הצבא הלבן ועל ידי לוחמים מהאיכרים (הצבא הירוק), בפוגרומים אלו נרצחו מעל ל-200,000 יהודים, ואלפי נשים יהודיות נאנסו בפומבי, בשונה מאירועי פוגרומים ואירועי אנטישמיות רבים שהיו מנת חלקם של יהודי אירופה עד אז, בלטו אירועים אלו בכך שבוצעו על ידי ארגון צבאי – הצבא הלבן ולא על ידי המון מוסת בלבד.
לפי ההיסטוריון סיימון דובנו, במהלך מלחמת האזרחים התקיימו בתקופה זו למעלה מ-1,000 פוגרומים באוקראינה, כאשר 530 קהילות יהודיות הותקפו.
למרות שרוב היהודים קיבלו בתחילה בהסתייגות את התנועה הבולשביקית, בעקבות הפרעות האכזריות ביהודי אוקראינה ודרום רוסיה שנעשו על ידי הצבא הלבן והאיכרים, צידדו רוב היהודים ברוסיה בבולשביקים כהרע במיעוטו והצטרפו לשורות המפלגה ולצבא האדום.
תוצאות המלחמה והשלכותיה
ממשלת קלצ'אק הוציאה להורג ביריה 25,000 בני אדם רק במחוז יקטרינבורג. רוסיה הסובייטית שצמחה מתוך המלחמה הייתה לעיי חורבות. הבצורות של 1920 ו-1921, והרעב הגדול ב-1921, אף החריפו את ממדי האסון. מגפות פרצו בשל תנאי המלחמה והרעב והביאו למותם של כ-3 מיליון תושבים ממגפת טיפוס ב-1920. מיליונים מתו כתוצאה מהרעב והמחלות, מעשי טבח בהיקף נרחב משני הצדדים, ופוגרומים נגד יהודים באוקראינה ודרום רוסיה. ב-1922 היו לפחות 7 מיליון ילדים שנפלטו לרחובות כתוצאה מכמעט עשור של הרס וחורבן ממלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים. קרוב ל-2 מיליון איש מתומכי הלבנים נמלטו מרוסיה רבים עם גנרל רנגל, חלקם דרך המזרח הרחוק, אחרים נמלטו מערבה לתוך המדינות הבלטיות שנוסדו זה מכבר. מהגרים אלה כללו אחוז ניכר משכבות האליטה המשכילה והאריסטוקרטיה של רוסיה.
הכלכלה הרוסית הושבתה כליל בשל המלחמה, מפעלים נהרסו, מקורות המזון נבזזו, המכרות הוצפו, הייצור התעשייתי פחת לכדי שביעית מכמותו ב-1913, וזה החקלאי לשליש מכמותו. פראבדה העיתון הסובייטי תיאר את המצב ששרר: "העובדים בערים ובחלק מהכפרים נחנקו בייסורי הרעב. מסילות הברזל משותקות. הבתים מטים ליפול. הערים מלאות באשפה. מגפות משתוללות והמוות מכה בכל פינה – התעשייה הרוסה". הקומוניזם מלחמתי הציל אומנם את הממשלה הסובייטית במהלך מלחמת האזרחים, אבל הכלכלה הרוסית הייתה משותקת כמעט לחלוטין. האיכרים הגיבו למדיניות הפקעת המזון על ידי הממשלה הסובייטית בסירוב לעבד את אדמותיהם. ב-1921 אחוז השטח המעובד התכווץ ל 62% מהתקופה שלפני המלחמה, והיבול ירד ל-37% מהתפוקה הרגילה. מס' הסוסים ירד מ-35 מיליון ב-1916 ל-24 מיליון ב-1920, ובקר מ-58 מיליון ל-37 מיליון. שער החליפין של המטבע הרוסי לעומת הדולר עלה מ-2 רובל לדולר ב-1914 לשער של כ-1,200 רובל לדולר ב-1920.
עם תום המלחמה לא נשקף יותר איום צבאי ממשי למפלגה הקומוניסטית שהתבססה בשלטון בצבת ברזל. עם זאת החשש מפני התערבות חיצונית נוספת, יחד עם כישלונן של מפלגות הסוציאליסטים לחולל מהפכה במדינות המערב, ובייחוד ניסיון הנפל של המהפכה הגרמנית, חייבו את הממשלה הסובייטית לתהליך של התעצמות צבאית. על אף הצמיחה הכלכלית המהירה שהתרחשה ברוסיה בשנות ה-30, האפקט המשולב של מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הותירו צלקת עמוקה בחברה הרוסית, והשפיע על אופן התפתחותה של ברית המועצות במשך השנים הבאות.
ראו גם
ישויות מדיניות קצרות טווח
נחש חולות
נחש החולות (שם מדעי: Lytorhynchus diadema) הוא נחש לא ארסי מהסוג Lytorhynchus שבמשפחת הזעמניים. כשמו, חי בעיקר בחולות במחילות ואדמה רכה ואזור תפוצתו רחב: החל מהערבה והנגב דרך השפלה ועד להר הכרמל. מחוץ לישראל תפוצתו בעיקר באזור המזרח התיכון. כנחש אופייני לחולות, התנועה שלו על פני החול יעילה מאוד וחסכונית מאוד באנרגיה, מה שמתבטא בעקבות סימטריות למדי ללא מריחות.
ראשו מחודד מעט ומאופיין במגן חרטום גדול. נחש החולות מגיע לאורך של 50 ס"מ. ישנם כמה צבעים: חום בהיר, כתום, צהבהב, אפור בהיר. יש לו בטן לבנה טור של כתמים כהים לאורך הגב. הכתמים פזורים במרווחים קבועים. הנחש פעיל בשעות הלילה, וניזון מלטאות. הנקבה מטילה 3-5 ביצים.
צ'רסקי
צ'רסקי (ברוסית: Черский) היא עיירה בצפון רפובליקת סאחה האוטונומית, סיביר, רוסיה.
היסטוריה
העיירה ממוקמת על שפת חיבור נהר קולימה לתוך אוקיינוס הקרח הצפוני, ליד רכס ההרים צ'רסקי בקואורדינטות 68.44 מעלות צפון, 161.20 מעלות מזרח.
היא קרויה על שם אחד מראשוני האירופאים שהגיעו אליה, הגאוגרף וגאולוג הפולני יאן צ'רסקי (1845–1892).
בשנת 2010 בעיירה התגוררו כ-3,000 תושבים לעומת מעל 11 אלף בשנת 1989. חלק מתושביה (כ-10%) הם בני שבטים מקומיים: צ'וקצ'ים, יאקוגירים ויאקוטים.
קאבוסי
קאבוסי (באנגלית: Kabosy) הוא כלי פריטה הדומה לגיטרה קטנה, כפרית ועתיקת ימים, אופיינית למוזיקה העממית במדגסקר.
מבנה
לצוואר הקאבוסי יש ארבעה עד שישה מיתרים שנקבעים על ידי מפחתות כיוון מן הסוג הישן. הפסקיים (פרֶטים) הם מיוחדים - חלק גדול מהם הם חלקיים ואינם מכסים את כל רוחב הפינגרבורד. הכלי מכוונן בדרך כלל למיתר פתוח. נחשבת לצאצאת של העוד הערבי.
ה"קאבוסי" מיוצר עבודת יד, לעיתים קרובות מחומרים טריוויאליים וצורתם תלויה בבונה ובחומרים הזמינים לו. המיתרים יכולים להיות מניילון (תכופות - חוטים של חכה) או מפלדה (לעיתים קרובות מחוטי גרוטאות ממתכת או כבלים - כמו כבלים לבלמים של אופניים). הקאבוסי אופייני במיוחד לאוכלוסיית בטסימיסאראקה Betsimisaraka ממזרח האי. סוג אחר, דומה לקאבוסי, אבל עם פסקים או "פרטים" סטנדרטים, ונפוץ אצל האוכלוסייה אנטאנדרוי Antandroy בחלק הדרום-מערבי של מדגסקר הוא המנדוליני mandôliny או מנדולינה mandôlina
שימוש
אחרי "ואליחי", הקאבוסי הוא הכלי השני בחשיבותו בליווי המוזיקה האתנית המלגשית. בסמטאות בכפרים או בפינות רחוב בערים ניתן לפעמים לראות להקות קטנות של נערים המנגנים בקאבוסי או במנדוליני.
במחצית השנייה של המאה ה-20 -21 היו מפורסמים נגני קאבוסי באבאטה (מהחוף המערבי) וז'אן אמיליין, הנעזר בנגינה גם מפוחית פה.
אינגריד דובישי
הברונית אינגריד דובישי (Ingrid Daubechies; נולדה ב-17 באוגוסט 1954) היא פיזיקאית ומתמטיקאית ילידת בלגיה, נשיאת האיחוד המתמטי הבינלאומי (2014-2011), ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיוק. ידועה בעקבות עבודתה בנושא התמרת wavelet (גלונים), ובפרט גלוני דובישי המשמשים לדחיסת תמונות. כלת פרס וולף למתמטיקה לשנת 2023.
ביוגרפיה
אינגריד דובישי נולדה ב, בתם של מרסל דובישי (מהנדס כרייה) וסימון דוראן (אז עקרת בית, ולאחר מכן קרימינולוגית). בשנת 1975 דובישי השלימה את לימודי ההסמכה בפיזיקה, וב-1980 השלימה דוקטורט בפיזיקה תאורטית באוניברסיטה החופשית של בריסל, שם גם המשיכה את מחקרה עד 1987. בין השנים 1987–1994 עבדה במעבדות בל, ובמהלכן העבירה תקופות מחקר באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת ראטגרס. בין השנים 2004–2011 כיהנה כפרופסור למתמטיקה ומתמטיקה שימושית באוניברסיטת פרינסטון, והחל משנת 2011 היא מכהנת כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דיוק.
הקלטה
הקלטה היא תהליך של רישום לאורך זמן של מידע מהסביבה (בדרך-כלל קול או אור) על גבי מדיה מכנית או אלקטרונית, כגון תקליט, סרט מגנטי, או זיכרון מחשב. את המידע שהוקלט ניתן לאחר-מכן לשחזר, כלומר להשמיע מחדש את הצלילים שהוקלטו או להציג מחדש את רצף התמונות (סרט) שהוקלט. איכות ההקלטה משקפת את מידת הנאמנות של המידע המוקלט למקור.
הפונואוטוגרף
המכשיר הראשון לרישום קול הומצא בידי לאון סקוט בשנת 1857. המכשיר, שכונה "פונואוטוגרף", התבסס על ממברנה (קרומית) שרעדה בהתאם לצלילים, והניעה עט; העט רשם קווים על סליל נייר שנגלל תחתיו בו נרשמו התנודות של הצליל.
מדיה מכנית
בשנת 1877 המציא תומאס אדיסון את הפונוגרף. המכשיר התבסס על גליל (צילינדר) שהיה מצופה בחומר רך, כגון בדיל או שעווה, שעליו נחרצו חריצים בעזרת חרט. עומק החריצים שיצר החרט נקבע על-פי לחץ האוויר בסביבה, כלומר, עוצמת הרעש. ניתן היה להשמיע הקלטות אלה על ידי מחט שעברה על החריצים והגברה, באמצעים מכניים, של רעידות המחט כדי ליצור רעידות באוויר - כלומר, קול. החסרון העיקרי של הפונוגרף היה הקושי בייצור המוני של הגלילים.
מדיה מגנטית
הקלטה על מדיה מגנטית (תחילה חוט פלדה, ובהמשך סרט מגנטי) הומצאה ב-1898 ועברה שיפורים רבים לאורך השנים. הרשמקול השימושי הראשון שהתבסס על סרט מגנטי הוצג ב-1935 על ידי החברות הגרמניות: חברת AEG יצרנית המכשיר וחברת BASF יצרנית הסרט המגנטי. תוך כדי מלחמת העולם השנייה שיפרו הגרמנים את מכשירי ההקלטה ואת הסרט המגנטי שהפכו לטכנולוגיה צבאית, טכנולוגיה זו לא הייתה ידועה במדינות שהשתייכו לבעלות הברית. עם סיום המלחמה נלקחו שני מכשירי הקלטה וסרט מגנטי באורך 1000 מטר (רוחב הסרט היה 6.5 מילימטר) מרדיו פרנקפורט והועברו כשלל מלחמה מגרמניה לארצות הברית. המכשירים נבדקו וכבר בשנת 1947 החלו לייצר מכשירי הקלטה וסרטי הקלטה (ברוחב של 6.3 מילימטר) בארצות הברית. קלטת השמע, שהייתה בשימוש נרחב עד לסוף המאה ה-20, התבססה על שיפורים שונים של טכנולוגיה זו.
בחג המולד של שנת 1932 השתמש ה-BBC לראשונה בהקלטה על מדיה מגנטית - סרט פלדה דק (0.08 מילימטר) ושטוח, ברוחב 3 מילימטר. כדי לקבל איכות צליל ראויה, היה על הסרט לחלוף במהירות של 90 מטר בדקה מתחת לראשי ההקלטה וההשמעה של המכשיר; כלומר, תוכנית שנמשכה חצי שעה דרשה סליל סרט באורך של קרוב ל-3 קילומטרים. משקלו של סליל שלם היה 25 ק"ג.
קלטת שמע
קלטת שֶמע היא מארז מלבני עשוי פלסטיק שבתוכו סרט מגנטי, המשמשת להקלטה או להשמעת קול באמצעות רשמקול קלטות. את קלטת השמע הציגה חברת פיליפס בשנת 1963 כמדיום להקלטה ולהשמעה של מלל ולשימוש כדיקטפון. עקב הנוחות בשימוש וממדיה הקטנים החלו להשתמש בקלטת להקלטה ולהשמעת מוזיקה.
השימוש הנרחב בקלטת זו החל בסביבות שנת 1968 והתרחב עם השנים. דחיפה חזקה בשימוש הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שחברת סוני הציגה ב-1979 את הווקמן לקלטות (Sony Walkman) - מכשיר השמעה קטן כמעט בגודל של קלטת עם אוזניות שאיפשר לשמוע מוזיקה בכל מקום.
קישורים חיצוניים
Registrazione 記録 기록 Gravação Inspelning
ויטיאז פודולסק (פוטבול)
ויטיאז פודולסק (ברוסית: Команда по Американскому Футболу "Витязь Подольск") היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר פודולסק המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית. הקבוצה הוקמה בשנת 2012 משתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז עונת 2015 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016. החל מעונת 2020 משתתפת בליגת העל המזרח אירופית בפוטבול.
היסטוריה
הקבוצה התמודדה באליפות הרוסית בשנים 2015-2017 והעפילה עד לשלב חצי גמר הליגה בעונת 2015 וסיימה במקום השלישי אחרי שהפסידה לאלופה המכהנת "הפטריוטים מוסקבה". בעונת 2016 הודחה בשלב רבע גמר הליגה. ובעונת 2017 אף לא הצליחה להעפיל לפלייאוף.
בעונת 2018 המועדון התמודד בטורניר ליגת צ'רנוזמיה הפתוחה (Black Bowl), אך לא העפילה לשלב הפלייאוף. בעונת 2019 העפילה לשלב חצי הגמר, אחרי שגברה על מוסקבה יונייטד, אך הודחה בשלב חצי הגמר וסיימה במקום השלישי בליגה.
בעונת 2020 העפילה לחצי גמר הליגה הבכירה של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול.
הכנסייה המרונית
הכנסייה המרונית (בסורית: ܥܕܬܐ ܡܪܘܢܝܬܐ, בערבית: الكنيسة المارونية), או בשמה המלא הכנסייה הסורית המרונית של אנטיוכיה (בסורית: ܥܺܕܬܳܐ ܣܽܘܪܝܳܝܬܳܐ ܡܳܪܽܘܢܳܝܬܳܐ ܕܐܰܢܛܺܝܳܘܟܝܰܐ ; בלטינית: Ecclesia Syrorum Maronitarum), היא כנסייה קתולית מזרחית (אוניאטית) שבסיסה בלבנון והיא דתם הכמעט בלעדית של המרונים, קבוצה אתנית מקומית המזוהה עמה כליל. הכנסייה המרונית משתמשת בארמית־סורית כשפת התפילה, הגם שחלק מכמריה מנהלים אותה בערבית, ובפולחן (ריטוס) הסורי־אנטיוכי הישן. לכנסייה כ־3.3 מיליון מאמינים, רובם בלבנון אך גם בתפוצת המהגרים המרונית ברחבי תבל. ראשה הוא הפטריארך המרוני־קתולי של אנטיוכיה, היושב בעיר בְּכֵּרְכֵּי מצפון לביירות והרואה עצמו כיורש הבלעדי של תואר פטריארך אנטיוכיה. הנוכחי המכהן וה־77 למניין הוא הפטריארך בשארה א־ראעי.
ראשיתה של הכנסייה כגוף עצמאי הייתה עוד במאה החמישית, כשנזיר מקומי בשם מרון הקדוש הנהיג סיעת מלכיתים שנותרו אורתודוקסים בעוד שרוב סוריה אימצה את המונופיזיטיות. במאה השביעית, לפי גרסת המרונים עצמם, הם דחו את המונותליטיזם של הקיסר הרקליוס ומרדו בו וכך הפכו סופית לכנסייה נפרדת. לעומת זאת, חוקרים רבים טוענים שהמרונים קיבלו את המונותליטיזם והחזיקו בו עד מסעות הצלב. ב־1182 הושיטו סיוע לצלבנים ומאז הלך והתחזק הקשר בינם לכנסייה הקתולית, אם כי הם קיבעו רשמית את מעמדם כאוניאטים רק ב־1736. בניגוד לשאר הכנסיות האוניאטיות, העדה המרונית לא נתפלגה עקב האיחוד לאגף קתולי ואגף אחר, אלא כולה הצטרפה לכנסייה הקתולית. בעבר היו למרונים זכויות רבות במקומות הקדושים בארץ ישראל, אולם הם ויתרו עליהן בימי הצלבנים לטובת הכנסייה הקתולית וכיום אין להם כל זכויות בכנסיית הקבר ובכנסיית המולד, אולם יש להם רכוש הקדש רב בעכו, בחיפה וביפו.
היו ניסיונות של הכנסייה הקתולית ללטיניזציה של התפילה שפסקו רק לאחר מועצת הוותיקן השנייה, אבל המרונים שמרו על הליטורגיה הסורית של אנטיוכיה המבוססת על הניב הארמי־סורי, שפה שהמרונים עצמם דיברו בה עד המאה ה־18. חלק מהתפילה כיום נאמר בערבית (השפה הרשמית של לבנון). הנוצרים המרונים בישראל משתמשים בארמית כשפה הליטורגית, שהיא השפה בה נכתבים כתבי הקודש ונאמרות התפילות.
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט. מאז עצמאות לבנון מסתפק הפטריארך בשלטון דתי. הפטריארך נבחר על ידי הבישופים של הכנסייה המרונית והמינוי מקבל את אישור האפיפיור. לכנסייה המרונית יש נציגות פטריארכלית בירושלים (נוסדה ב־1895) בדמשק ובפריז. המנזר המרוני הראשון לגברים נוסד ב־1695, והמנזר הראשון לנשים ב־1895. בכנסייה המרונית יש כיום אחד־עשר מסדרי נזירים, רובם של נזירות. הדיאקונים והכמרים של הכנסייה המרונית אינם מחויבים לפרישות בניגוד למקביליהם בכנסייה הקתולית. לעומת זאת, הנזירים והבישופים (שנבחרים מבין חברי המנזרים) מחויבים להישאר רווקים.
האפיפיור הכריז על שלושה נזירים מרונים "קדושים של הכנסייה הקתולית", שרבל מכלוף (הוכרז קדוש ב־1977), רפקה אר־ראיס (2001) ונימטולה יוסף אל־הרדיני (2004). כמו כן, הוכרזו נזירים מרונים נוספים כ"מבורכים" (השלישי מבין ארבעת השלבים בתהליך ההכרזה לקדוש), ביניהם שלושה נזירים מרונים שנרצחו בטבח של 1860.
ב־1965 מינה האפיפיור פאולוס השישי קרדינל מרוני ראשון.
עושה הלהטים
עושה הלהטים (באנגלית: The Juggler) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1953 בהפקתו של סטנלי קריימר ובבימוי של אדוארד דמיטריק עם קירק דאגלס בתפקיד הראשי.
הסרט מבוסס על רומן פרי עטו של מייקל בלנקפורט, מחבר "הנה האש – הרומן על ניל"י". הסרט זכה להצלחה רבה בישראל של ראשית שנות החמישים כסרט שעלילתו "ישראלית". היה זה הסרט הנודע בסוגו עד לסרט "אקסודוס" מ-1960.
כשלוש שנים לפני יציאת הסרט לאור שהה בלנקפורט בישראל למשך שלושה חודשים, כדי להכיר את האזור שעליו הוא כותב. בתחילה שקלו יוצרי הסרט לתת את התפקיד הנשי הראשי לשחקנית ישראל, וביקשו מעיתון "דבר" לסייע באיתור המועמדים. הסרט צולם בחיפה, בנצרת, בירושלים ובגליל. צילומי הפנים נעשו בהוליווד. צוות השחקנים וההפקה השתכן במלון בית דולפין בשבי ציון, שם התוודע קירק דאגלאס לדליה לביא שהייתה אז בת 10, מימן לה לימודי מחול בסטוקהולם ועזר לה אחר כך בתחילת הקריירה שלה בהוליווד.
תקציר העלילה
אונייה מגיעה לנמל חיפה וממנה יורדים מאות עולים המוסעים באוטובוסים למחנה עולים. בין העולים, ניצולי שואה רבים וביניהם הנס מולר (קירק דאגלאס), ניצול שואה מגרמניה שם היה להטוטן מפורסם. על ידו מקועקע מספר אסיר ממחנה ריכוז. הוא ניצל אך אשתו וילדיו נספו והוא פגוע נפשית מאימי השואה. במחנה הוא מתחבר לילדה קטנה בשם סוזי, מדגים לה מספר להטוטנם ומקדיש לה תמונה שלו כלהטוטן בגרמניה.
המחנה מעורר אצלו זכרונות מכליאתו במחנה הריכוז והוא עוזב את המחנה במנוסה. הוא מגיע לחיפה ומעורר את חשדו של קצין משטרה, שמבקש ממנו להציג את תעודותיו. הדבר מעורר אצלו אסוציאציה של אירוע מעברו בו נדרש על ידי קצין נאצי להציג את ניירותיו, והוא נכנס לחרדה. הוא תוקף את הקצין, פוצע אותו קשה ובורח להר הכרמל.
מולר פוגש קבוצת נערים ומספר להם כי הוא תייר מארצות הברית. אחד הנערים, יהושע ברסלר ("ג'וש") (ג'וזף וולש), כבן 15, מצטרף אליו. מולר ממשיך במסעו ומלמד את יהושע את סודות עשיית הלהטים, והם נעשים קרובים זה לזה. בינתיים מגלה חוקר המשטרה, קרני (פול סטיוארט), את תמונתו של מולר אצל סוזי והיא מופצת בערים ומופיעה בכל העיתונים והמצוד סביב הנס מתהדק. בדרכם צפונה ג'וש עולה על מוקש ונפצע. מולר מביא אותו למרפאה בקיבוץ סמוך, שם פוגש מולר את יעל (השחקנית האיטלקייה מילי ויטלה ), אישה צעירה ויפהפייה שבעלה נהרג במלחמת העצמאות.
בין השניים פורחת אהבה. מולר מספר לה על עברו ומגלה כי הוא אכול רגשות אשמה על שלא ברח בזמן עם משפחתו מגרמניה כי חשב שמעמדו כלהטוטן מפורסם בגרמניה יקנה לו ולמשפחתו הגנה. הם חוזרים לקיבוץ ומשתתפים בריקוד הורה סוער עם החברים מסביב למדורה. מולר מלמד את ג'וש הפצוע את רזי הלהטוטים לקראת הופעתם המשותפת לפני ילדי הקיבוץ.
מולר וג'וש מופיעים בהצגת להטוטים לפני ילדי הקיבוץ. כשמולר מבחין בג'יפ המשטרה הוא עוזב מיד את ההופעה, בורח לחדרה של יעל, מסתגר שם ומאיים לירות בכל מי שינסה לעצרו. רק לאחר שכנועיה של יעל הוא יוצא החוצה, מניח את הנשק ולוחש שהוא זקוק לעזרה עקב היותו חולה.
אנרכה-פמיניזם
אנרכה-פמיניזם, הידוע גם כאנרכו-פמיניזם וכאנרכיזם פמיניסטי, משלב ערכים אנרכיסטים עם פמיניזם. המונח הוטבע, והפילוסופיה נוצרה במהלך הגל הפמיניסטי השני בשנות ה-60 של המאה ה-20.
התנועה האנרכה-פמיניסטית אינה בהכרח מיליטנטית, אלא היא אנטי-סמכותנית, אנטי-קפיטליסטית, אנטי פילוסופיות דכאניות מכל סוג, ומטרתה לבנות חברה בה כל חבריה עומדים על "קרקע שווה".
אנרכה-פמיניזם קיבל את השראתו מהוגי דעות ותאורטיקנים של תחילת המאה ה-20 כדוגמת אמה גולדמן. במלחמת האזרחים בספרד, התארגנה קבוצה אנרכה-פמיניסטית בשם "מוחרס ליברס" (נשים חופשיות) על מנת להגן על רעיונות אלו.
אנרכה-פמיניסטים מבקרים את ראיית העולם של אנרכיסטים מסורתיים רבים כגון פייר-ג'וזף פרודון ומיכאל באקונין. אלו ראו בפטריארכיה כבעיה מינורית שקיימת רק כחלק מהקפיטליזם וצפו שתעלם יחד איתו. פרודון אף תמך בפטריארכיה, בראייתו את המשפחה כיחידה הבסיסית ביותר של החברה ואת הנשים, כבעלות האחריות למלא את תפקידן המסורתי בתוך המשפחה.
היסטוריה
אמה גולדמן הייתה אנרכיסטית ותומכת נלהבת בזכויות נשים ובפמיניזם. היא נחשבת למייסדות הזרם האנרכה-פמיניסטי, הקורא להתנגדות למעמדות ולפירוק הפטריארכיה וההיררכיה. בשנת 1897, אמה גולדמן כתבה:
בישראל
קבוצה אנרכה-פמיניסטית נוספת היא הקולקטיב הקווירי "משפריצות", שהחלה פעילותה בפייסבוק ב-2012, ועסקה בעיקר בהבניית קהילה ובהסברה, אך הרחיבה את פעילותה גם לפעולות מחאה במסגרות להט"ביות כמו ה-"die in" (מיצג בו פעילות מעמידות פני מתות כדי להעביר מסר או לשבש אירוע) שערכה במצעד הגאווה בתל אביב ב-2013, וחסמה את התקדמות הצעדה למשך כחצי שעה, כמחאה על סדרי העדיפויות הקהילתיים.
כשהנערים שרים
כשהנערים שרים (באנגלית: The Chorus) הוא סרט דרמה מוזיקלי צרפתי, שיצא לאקרנים ב-2004 בבימויו של כריסטופר ברטייה.
עלילה
קלמנט מאתיה הוא מורה למוזיקה ומלחין כושל שמגיע לעבוד בפנימייה לבנים סוררים. הוא מצליח לטלטל את ההוראה "פעולה-תגובה" של המנהל ראשין, לפתור את בעיות המשמעת ולהפוך את הילדים למאושרים על ידי הקמת מקהלה - מקהלת קולות מופלאים שסולנה הוא פייר מוראנז', בעל קול יפה במיוחד.
הסרט כולו הוא פלשבק ארוך של פייר מוראנז' המבוגר - מאסטרו מפורסם, ליום שבו פפינו, חברו מהפנימייה, מגיע לבקרו ובידו יומנו של קלמנט מאתיו, אותו הציל משרידי שרפה שפרצה בפנימיה באשמתו של מונדן. לאחר שהואשם בכך שגנב כסף, מונדן חזר לבית ספרו הקודם. כנקמה, מונדן מצית את הפנימיה בזמן שמאתיה והילדים שוהים בטיול ביער בניגוד להוראתו של המנהל.
לאחר השריפה, המנהל מפטר את מאתיה בשל כך שהיפר את הוראתו ואוסר על הילדים להיפרד ממנו. הילדים עוקפים את הוראתו בכך שנפרדים ממאתיה בשירה והעפת מטוסי נייר מחלון הכיתה. מאתיה אוסף את מטוסי הנייר ועוזב את הפנימייה, אך לוקח עמו את פפינו.
דמויות
קלמנט מאתיו - גיבור הסרט. מורה למוזיקה כושל, המתחיל לעבוד בפנימייה ומקים מקהלה בעלת קול יפהפה במיוחד.
פייר מוראנז' (ז'אן בטיסט מונייה) - אחד הילדים בפנימייה, שממבט ראשון נראה כילד שקט ורציני אך לאחר מכן מתגלה כילד בעל חוצפה. בהמשך הסרט מגלים אותו כילד עם קול מיוחד, והוא נהייה סולן המקהלה.
פפינו- ילד קטן אשר הוריו מתו והוא מסרב להאמין, ובכל יום שבת מחכה ליד השער בטענה "אבא שלי יבוא לקחת אותי ביום שבת".
המנהל ראשין - איש של משמעת. מנהל בית הספר הרשע.
מונדן - תלמיד חדש שמצטרף לפנימיה בעל נטייה לחוצפה, עבריינות וכו', כשהמנהל ראשין הולך לחופשה מונדן שורף את בית הספר עם סיגריה.
הצלחה ופרסים
הסרט מבוסס על סרט צרפתי משנת 1944 - כלוב הזמירים.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס האוסקר ב-2005 (בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" ו-"שיר הנושא הטוב ביותר" על "Vois Sur Ton Chemain" - הבט על דרכך. הסרט היה מועמד גם לפרסי גלובוס הזהב וזכה בפרס לומייר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר".
"כשהנערים שרים" היה אחד הסרטים עם התקציב מהגבוהים שהושקעו בתעשייה - €5,500,000 והכניס מבחינה עולמית: €71,087,325, בכך הפך לאחד הסרטים המוזיקליים המצליחים מחוץ לארצות הברית. עד 2008, הוא היה הסרט הצרפתי המכניס ביותר (כיום "כשהנערים שרים" מדורג (נכון ל-2016), במקום ה-2, אחרי "הארטיסט")
תה ירוק
תה ירוק הוא תה שעבר חימצון מינימלי בתהליך העיבוד, בשונה מתה שחור שעובר חימצון מלא. כדי למנוע מהתה להתחמצן מעבירים את העלים תהליכים שעוצרים ומונעים המשך התחמצנות. תה ירוק נפוץ במיוחד בסין וביפן ונהיה פופולרי גם במערב, בו שותים בעיקר תה שחור.
סוגי תה ירוק יפני
אף כי היום ביפן ניתן להשיג את כל סוגי התה, בעבר היפנים היו שותים ומגדלים רק תה ירוק ופיתחו צורת עיבוד מיוחדת הייחודית ליפן. גם היום לתה הירוק מעמד גבוה יותר מלשאר סוגי התה, ורק תה ירוק יפני המכונה "ניהוׂנצ'ה" (מילולית: תה יפני) או "אוצ'ה" (מילולית: תה מכובד) משמש לטקס תה היפני. סוגי התה מדורגים לפי איכותם ולפי החלק בצמח בו משתמשים להכנת התה.
בניגוד לשאר מדינות מזרח אסיה, בהן נהוג לעצור את תהליך החימצון באמצעות קליה על ווק, ביפן משתמשים באידוי. תהליך זה מעניק לתה טעם "צמחי" ו"עצי" שאופייני לתה ירוק יפני. משקאות אלו גם מתאפיינים בטעם אומאמי. יש הבדלים במחיר ובאיכות גם בתוך סוגי התה השונים. כמו כן, יש סוגי תה מיוחדים אחרים. נאמר שהתה הטוב ביותר מגיע ממחוז אוג'י בקיוטו.
שימושים רפואיים
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית סיכם את האפקטיביות הרפואית של תה ירוק. נכון לשנת 2021, העדויות המחקריות היחידות לתועלת של תה ירוק הן בשימוש של משחה המבוססת על תמצית התה כטיפול ביבלות גניטליות. קיימים ממצאים לא עקביים לגבי הקשר בין צריכת תה ירוק לבין סרטן. קיים מספר קטן של מחקרים שמעיד על יתרונות של תה ירוק ושחור ללחץ דם גבוה ולכולסטרול, אך בשל מגבלות מחקריות, ממצאים אלה לא תורגמו להמלצות מעשיות. לא נמצא שתמציות תה ירוק מסייעות להפחתת משקל או שמירה על משקל.
למרות הביסוס המדעי החלש, בעיתונות התפרסמו מספר כתבות הטוענות כי התה הירוק יכול לשפר את תפקוד הלב וזרימת הדם בגוף ולסייע בהפחתה במשקל, בכולסטרול ובסיכון לשבץ מוחי. כמו כן פורסם שבמחקר שנערך בשנת 2019 על ידי חוקרים מהאוניברסיטה הלאומית של סינגפור נמצאו עדויות לתרומה החיובית של שתיית תה ירוק, תה שחור ותה אולונג (אין במחקר זה עדיפות לתה ירוק), לתפקוד המוח.
התניות ותופעות לוואי
דווחו מספר מקרים של בעיות בכבד בקרב אנשים שצרכו מוצרי תה ירוק, בעיקר כדורים של תמציות תה. תופעות דומות דווחו גם בקרב אנשים שלקחו מוצרים להפחתת משקל שכללו תה ירוק. במינונים גבוהים, תה ירוק יכול לפגוע באפקטיביות של נדולול, תרופה מקבוצת חוסמי-בטא המשמשת לטיפול ביתר לחץ דם ובבעיות לב. תה ירוק עלול גם ליצור אינטראקציות עם תרופות נוספות.
פדיון שולי
פדיון שולי (באנגלית: Marginal Revenue או בראשי-תיבות - MR) הוא מושג במיקרו-כלכלה המתאר את הפדיון הנוסף מייצור יחידה אחת נוספת של מוצר (או ייצור היחידה האחרונה של המוצר). ניתן גם לתארו בתור השינוי בפדיון הכולל המחולק בשינוי במספר היחידות הנמכרות.
מבחינה פורמלית יותר, פדיון שולי שווה לשינוי בפדיון הכולל כתוצאה מהשינוי בכמות כאשר השינוי בכמות שווה ליחידה אחת (או השינוי בייצור במקטע בו חל השינוי הרלוונטי בפדיון).
שינוי זה ניתן להצגה בתור נגזרת. הפדיון הכולל שווה למכפלת המחיר בכמות, קרי,. מכאן, על-פי כלל לייבניץ:
.
בעבור חברה הפועלת בשוקי תחרות משוכללת, המחיר אינו משתנה יחד עם הכמות הנמכרת, ועל-כן הפדיון השולי שווה למחיר. בעבור בעל-מונופולין, המחיר המתקבל יפחת יחד עם הכמות הנמכרת והפדיון השולי יפול מן המחיר. משמעות עובדה זו היא כי כמות הרווח המרבי, שבה הפדיון השולי שווה לעלות השולית, תהיה קטנה בקרב המונופוליסט מאשר בקרב חברה הפועלת בתנאי תחרות משוכללת, בעוד שמחיר הרווח המרבי יהיה גבוה יותר. כאשר הפדיון השולי חיובי, גמישות המחיר של הביקוש (PED) תהיה גמישה, בעוד שכאשר הוא שלילי, היה תהיה קשיחה. כאשר הפדיון השולי עומד על אפס, גמישות המחיר של הביקוש תעמוד על 1-.