cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יאוזי
גיוזה
צורת ההכנה הנפוצה ביותר ביפן היא טיגון ואז אידוי, מאכל הקרוי יאקי-גיוזה (יפנית: 焼き餃子, רומאג'י: yaki-gyōza), בסגנון זה הגיוזה קודם כל מטוגנת בצידה התחתון, דבר המייצר תחתית פריכה, לאחר מכן מוסיפים מעט מים למחבת וסוגרים אותו במכסה, דבר המאדה את חלקה העליון של הגיוזה. נהוג גם לבשל גיוזה במים רותחים ולטגן בשמן עמוק.
גנרל טושבו
גנרל טושבו (בבולגרית: Генерал Тошево; ברומנית: Casim) היא עיר במחוז דובריץ' שבבולגריה. היא קרויה על שמו של הגנרל הבולגרי סטפן טושב.
אואסיס (קזינו)
הקזינו ביריחו הוא קזינו בשם Oasis שהיה פעיל בין ספטמבר 1998 לאוקטובר 2000 בעיר יריחו, שבבקעת הירדן ברשות הפלסטינית.
גנרל טושבו
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת כ-392 ק"מ מסופיה, בירת בולגריה וכ-17 ק"מ מדובריץ', בירת המחוז.
אואסיס (קזינו)
הקמת הקזינו
ב"הסכמי פאריס", שנחתמו בשנת 1994 ועסקו בהסדרת היחסים הכלכליים בין מדינת ישראל והרשות הפלסטינית, הקמה של קזינו לא נכללה. הרעיון עלה בתחילת הקדנציה הראשונה של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בשנת 1997. בהובלת עורך הדין דב וייסגלס, שפעל מטעם קבוצת המשקיעים במיזם, לאשר למהמרים ישראלים לבקר בו.
גנרל טושבו
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 13 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (-1 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 753 מילימטרים בשנה. חודש יוני הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (115 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (25 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכבישים 29, 296, 2903 ו-9002.
אואסיס (קזינו)
הקמת הקזינו
בתחילת שנת 1998 נחתם הסכם הזיכיון להקמה והתפעול של הקזינו עם איש העסקים היהודי-אוסטרי מרטין שלאף, באמצעות חברת קאפ (CAP) שבבעלותו ו"חברת קזינו אוסטריה", השייכת לבנקים אוסטריים, חברות ביטוח ומשקיעים אוסטרים פרטיים. הקזינו נפתח בספטמבר 1998, זכה להצלחה רבה והכנסותיו הגיעו לכ-15 מיליון דולר בחודש, בעיקר ממהמרים ישראלים.
סגירת הקזינו
בתחילת האינתיפאדה השנייה, באוקטובר 2000, השתמשו מחבלים פלסטינים בקזינו כעמדה לירי לעבר תושבי היישוב ורד יריחו ולעבר חיילי צה"ל באזור. בתגובה, ירה צה"ל אש טנקים והמבנה נפגע קשות. בינואר 2001, בזמן מערכת הבחירות לראשות הממשלה נפגשו בווינה אריאל שרון, איש העסקים מרטין שלאף ומוחמד ראשיד, יועצו הכלכלי של יאסר ערפאת. בפגישה התבקש שרון לאפשר כניסת מהמרים ישראלים לקזינו ביריחו, אם ייבחר לראשות הממשלה. באפריל 2001, שופץ הקזינו במהירות והיה מוכן להפעלה מחדש, אך צה"ל אסר על כניסת אזרחים ישראלים לשטחי A. שמועות על שחיתות ומעורבות פוליטיקאים ישראלים ופלסטינים ברווחי הקזינו נפוצו בקרב שתי האוכלוסיות. חמאס טען כי הקזינו היה "מקור למעשים מושחתים בתחומי המוסר, הכספים והביטחון ומנוגד לערכי האסלאם". בצה"ל היו שהמליצו לפתוח את הקזינו מחדש, כחלק מ"צעדים בוני אמון" לטובת המשא ומתן עם הפלסטינים, אך הקזינו נסגר ולא נפתח שוב.
לאחר שנכשל הניסיון לפתוח מחדש את הקזינו ביריחו, הודיעו בנובמבר 2001 נציגי קזינו אוסטריה, מפעילי הקזינו, על כוונתם לרכוש אנייה שתשמש קזינו צף מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל במפרץ אילת. באוגוסט 2002, ספינת ההימורים "קנקון" עשתה את דרכה למפרץ אילת, אך הם לא קיבלו אישור להפעלתה.
בקיץ 2003 דווח עיתון הארץ, כי ראש ממשלת ישראל דאז, אריאל שרון, נפגש שוב עם איש העסקים מרטין שלאף, מספר פעמיים ב-2002, כדי לדון בפתיחה מחדש של הקזינו.
באפריל 2004, הצטברו בידי חוקרי משטרת ישראל מסמכים ועדויות, שהעלו חשד כי שלאף נחשד במתן שוחד לשרון.
ב 15 בפברואר 2022 פורסם בתקשורת כי בעקבות בקשות של הרשות הפלסטינית, גורמים ביטחוניים ישראליים בוחנים את פתיחתו של הקזינו מחדש.
בית המלון הסמוך
בשנת 2000, הקימו בעלי הקזינו ושותפיהם מלון 5 כוכבים בצמוד לקזינו, בהשקעה של 30 מיליון דולר. המלון נקרא בעבר Jericho Intercontinental ושמו כיום הוא Oasis Jericho לאחר שפסק להיות מנוהל על ידי רשת אינטרקונטיננטל העולמית. המלון בן 9 קומות, כולל 181 חדרים וסוויטות (ג'וניור ושתיים נשיאותיות), חדרי כושר, בריכה עם מים מים המלח, סאונה, מגרש טניס, חנויות ומסעדות. כיום, המלון פעיל ומתארחים בו בעיקר תיירים נוצרים.
ג'יידון היברט
ג'יידון היברט (באנגלית: Jaydon Hibbert; נולד ב-17 בינואר 2005) הוא אתלט ג'מייקני, אלוף העולם לנוער (קאלי 2022) וסגן אלוף העולם לנוער בקפיצה משולשת.
סגן אלוף עולם לנוער
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2021 בניירובי שבקניה זכה היברט במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 16.05 מטר, אחרי גבריאל ולמרק משוודיה (16.43 מטר) ולפני סימון גורה מצרפת (15.85 מטר).
אלוף עולם לנוער
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2022 בקאלי שבקולומביה זכה היברט במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אליפות חדש של 17.27 מטר, לפני סלבה ר. טירומראן מהודו (16.15 מטר) וויקטור מורוזוב מאסטוניה (16.13 מטר).
שיאן עולם לנוער
בחודש מרץ 2023 קבע היברט שיא חדש בקפיצה משולשת באולם עד גיל 20, בתוצאה של 17.54 מטר, כשהוא שובר את השיא בן 38 השנים שעמד על 17.50 מטר. בחודש מאי באותה שנה קבע שיא חדש גם בקפיצה משולשת באצטדיון עד גיל 20, עם תוצאה של 17.87 מטר, שמיקמה אותו במקום ה-13 בכל הזמנים.
ישראל דיקר
ישראל דיקר (1898–1949) היה אדריכל ישראלי ממוצא פולני, הנחשב לאחד מהאדריכלים הראשיים של הסגנון הבינלאומי בתל אביב. דיקר היה ממתכנניה הראשונים של העיר חולון, וכן ממתכנני שיכוני "מעונות עובדים" בתל אביב.
קורות חיים
דיקר נולד בפולין, באזור שהיה בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית בשנת 1898. למד אדריכלות בפראג. בשנות העשרים, לאחר תקופה נוספת של לימוד ברומא ובפראג, במהלכה פרסם בכתב העת היהודי־אילקי "La Rassegna Mensile di Israel" עלה דיקר לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. במשך ארבע שנים, דיקר תכנן מבנים שונים הקשורים להסתדרות, והיה ממתכנניה הראשיים של "קריית עבודה" (כיום חולון), ומעונות עובדים ג' בתל אביב, הפונים לרחוב ברוך שפינוזה, וכן מעונות עובדים ז' הפונים לרחוב ריינס.
בשנות השלושים ערך מספר כתבי עת אדריכליים, ובפרט את כתב העת "הבניין במזרח הקרוב, ירחון לארכיטקטורה" שפורסם החל מ-1934, והוקדש בעיקר לנושאים הקשורים לדיור קואופרטיבי ואדריכלות בסגנון הבינלאומי. כתב עת זה קיבץ את רעיונותיה של קבוצת אדריכלים מן הסגנון הבינלאומי שכללה גם את אריה שרון, יוסף נויפלד, דב כרמי, ועוד; קבוצה זו שאפה להביא את תפיסות הארכיטקורה המודרניסטית לתשומת לבן של הרשויות הציוניות והציבור הכללי. הדבר עלה בהצלחה, כאשר לאחר זמן קצר החלו לכלול אדריכלים בוועדת הבנייה העירונית של תל אביב, מה שגרם לסטנדרטיזציה של הסגנון הבינלאומי ברחבי העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה סייע דיקר לממשלה הבריטית בפרויקטי בנייה שונים ברחבי המזרח התיכון. דיקר התמחה בשיכוני מגורים למעמד הפועלים, ועבד בחברת שיכון עובדים. בשנת 1947 השתתף בתכנון בניין יעקב זיסקינד במכון ויצמן. אחרי הקמת המדינה עבד במשרד העבודה והבינוי בתור מפקח מחלקת הדיור, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-26 במרץ 1949. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב
לירה דרום סודאנית
לירה דרום סודאנית (באנגלית: South Sudanese pound) היא המטבע וההילך החוקי הרשמי של מדינת דרום סודאן. המטבע מחולק ל-100 פיאסטרים והוא אושר על ידי בית המחוקקים הדרום סודאני ב-9 ביולי 2011, הודפס לראשונה ב-18 ביולי 2011, באחריות הבנק המרכזי של דרום סודאן, והחליף את הלירה הסודאנית בערכה.
שטרות הכסף נושאים את דיוקנו של ג'ון גראנג, המנהיג של תנועת השחרור הדרום סודאנית.
קיימים שישה סוגי שטרות בערכים של 1, 5, 10, 25, 50 ו-100 לירות וחמישה מטבעות בערכים של 1, 5, 10, 25 ו-50 פיאסטרים.
World of Glass
World of Glass הוא אלבום האולפן השלישי באורך מלא של להקת המטאל הגותי טריסטניה (Tristania). זהו האלבום הראשון של הלהקה אחרי שמורטן ולנד עזב, ומציג שינוי קל בסגנון המטאל הגותי הסימפוני הכבד שאפיין את הלהקה. השימוש בריפים כבדים ירד והשימוש במוזיקה אלקטרונית גדל (למשל בשיר The Modern End). למרות זאת, שירת סופרן של ויבקה סטנה לצד גראולינג של רוני תורסן מ-Trail of Tears לצד קטעי מקהלה, המשיכו את הקו של טריסטניה משני אלבומיה הקודמים. האלבום התקבל בתגובות מעורבות.
אליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017
אליפות אירופה באתלטיקה באולם ה-34 התקיימה בין התאריכים 3 במרץ ו-5 במרץ 2017 ב-קומבנק ארנה בבלגרד, סרביה. באליפות השתתפו 567 אתלטים ואתלטיות שייצגו 49 מדינות.
פולין זכתה באליפות לאחר שספורטאיה זכו ב-12 מדליות, מתוכן 7 מדליות זהב. במהלך האליפות נקבעו 2 שיאי אליפות חדשים, שניהם נקבעו על ידי לורה מואיר הבריטית.
ישראל באליפות
דיאנה ויסמן הייתה האתלטית הישראלית היחידה שלקחה חלק באליפות. היא התחרתה במקצי המוקדמות בריצת 60 מטר, אך לא העפילה לחצי הגמר לאחר שדורגה במקום ה-33 בזמן של 7.54 שניות.
Digital Extremes
Digital Extremes היא חברה לפיתוח משחקי משחב שהוקמה בשנת 1993 על ידי ג'יימס שמלץ. היא שיתפה פעולה עם Epic Games ביצירת סדרת משחקים Unreal. בשנת 2014 61% מהחברה נמכר לתאגיד סיני Leyou תמורת 73 מיליון דולר. המייסד ו-2 שותפים שלו נותרו עם 39% וממשיכים לנהל את החברה.
בשנת 1993 ג'יימס שמלץ יצר את Epic Pinball. לאור ההצלחה ופיתוח טכנולוגיה של משחקי מחשב במיוחד בתחום גרפיקת תלת-ממד הוא הקים חברה חדשה. בתחילת דרכה הוא המשיך שיתוף פעולה עם Epic Games ויצר סדרת משחקים Unreal.
בשנת 2018 החברה זכתה בפרס ובי.
האקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית
האקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית (The Republic of China Military Academy), לשעבר אקדמיית וומפּוֹאה היא האקדמיה צבאית של טאיוואן. האקדמיה ממוקמת בפאנגסאן, מחוז גאושיונג. האקדמיה הוציאה מתוכה מספר רב של מפקדים יוקרתיים שנלחמו ברוב העימותים שהיו בסין במאה ה-20, בעיקר במשלחת הצפונית, במלחמת סין–יפן השנייה ובמלחמת האזרחים הסינית.
האקדמיה הצבאית נפתחה רשמית ב-1 במאי 1924 על ידי מפלגת הקוומינטנג, אך הקורסים הראשונים החלו ב-16 ביוני 1924. היא נבנתה במקור על האי צ'אנגז'ו בחוף וואמפואה (Whampoa) גואנגג'ואו, ולכן לעיתים נקראת אקדמיית וואמפואה, אך הועברה למקומה הנוכחי לאחר ניצחון הקומוניסטים וכינון שליטתם על כל חלקי סין היבשתית.
במהלך טקס הפתיחה, סאן יאט-סן נשא נאום שהפך מאוחר יותר למילותיו של ההמנון הלאומי של הרפובליקה הסינית. האקדמיה הצבאית נחשבה לאחד המוסדות החשובים ביותר של הרפובליקה של סין והיוותה חממה יוקרתית לבכירים בשירות המדינה.
הקמה
לאחר מותו של יואן שיקאי, סין פוצלה לאזורי שליטה של מצביאים צבאיים רבים. סאן יט-סן ניסה ב־1917 וב־1920 להקים בסיס במחוז מולדתו, גואנגדונג, שממנו יוכל לפעול לאיחודה מחדש של סין. עם זאת, ממשלתו נותרה חלשה מבחינה צבאית בהשוואה לצבאות של המצביאים המקומיים. הבקשות של סאן לנשק ולכסף ממעצמות המערב לא נענו. בשנת 1921 פגש סאן יועץ הולנדי של הקומינטרן בגואנגשי. היועץ הציע להקים אקדמיה צבאית להכשרת הצבא המהפכני, הצעה שהתאימה לרעיונותיו של סאן והוא קיבל את ההחלטה להקים את האקדמיה. המפלגה הקומוניסטית הסינית שלחה את לי דז'או ולין בוק כדי לדון עם סאן ומפלגתו על הקמת האקדמיה. בשנת 1924, בקונגרס הלאומי הראשון של הקואומינטאנג, התקבלה ההחלטה על הקמת אקדמיה צבאית, בעקבות דיון על היחסים עם ברית המועצות. הכסף לבניית ותמיכה של האקדמיה בשנים 1924–1925 הגיע מהסובייטים.
ארגון, הדרכה וסטודנטים
בתחילה הייתה לאקדמיה רק מחלקה אחת שסיפקה לחיילים הכשרה בסיסית. בעוד המטרה העיקרית של האקדמיה הייתה הכנת יחידות חי"ר, היא גם סיפקה קורסים מיוחדים לארטילריה, הנדסה, תקשורת, לוגיסטיקה וחימוש. מאוחר יותר הוקמה מחלקה מיוחדת להכנת תועמלנים פוליטיים. האקדמיה ריכזה את הכישרונות הצבאיים המהפכניים. סאן מילא את התפקיד של ראש האקדמיה באופן אישי אף על פי שהתואר היה רק למטרת כבוד. האיש האהוב של סאן, צ'יאנג קאי-שק, מונה למפקד הראשון של האקדמיה. ליאו ז'ונגקאי, השמאלן המפורסם בקואומינטאנג והמזכיר של סאן, מונה כנציג של המפלגה לאקדמיה. ג'ואו אנלאי, הו חנמין וואנג ג'ינג-ויי היו מדריכים במחלקה הפוליטית. הו יינגקין ויה ג'יאנינג היו מדריכים צבאיים.
מחסור חמור של מורים מומחים הייתה הבעיה הגדולה ביותר עבור האקדמיה. זו הסיבה שהרצאות שנשלחו על ידי קצינים סובייטים היו פופולריות מאוד בקרב התלמידים. קצינים סובייטים הכינו הרצאות שהסבירו את התפתחות המחשבה הצבאית לאורך ההיסטוריה האנושית ואת החלוקה בין בתי הספר המערביים והסובייטים במחשבה הצבאית. קצינים סובייטים לימדו נושאים צבאיים שונים באקדמיה באמצעות הניסיון הרחב שלהם שנרכש במהלך מלחמת האזרחים הרוסית. ביניהם ו. סילביץ' (ינובסקי), נ. קורנייב, מ. נפדוב, פ. קוטוב (קטיושין). גלינה קולצ'וגינה (אשתו של וסילי בליוכר, שהיה המפקד העליון של כל הכוחות המתנדבים הסובייטים שנשלחו לסין), נתנה קורס על תסיסה פוליטית.
שתי הקבוצות הראשונות של הסטודנטים שהכינה האקדמיה הפכו לליבה של שני גדודי הצבא המהפכני הראשון. בשתי הקבוצות הראשונות שהוכנו היו כ-500 קצינים, בשלישית היו 800 קצינים והקבוצה הרביעית מנתה אלפיים קצינים.
הבוגרים המפורסמים כוללים את המפקדים הלאומניים צ'ן צ'נג, דו יומינג, שיו יואה, הו צ'ונג-אן, הו ליאן וגואן לינזנג והמפקדים הקומוניסטים לין ביאו, שו שיאנגקיאן, זואו קואן, ליו ז'ידאן וצ'ן גנג. הצוערים הצעירים הראו לראשונה את הכשרתם ואומץ לבם ותרמו תרומה גדולה במשלחת הצפונית.
השפעה
האקדמיה הצבאית של וומפואה שיחקה תפקיד חשוב בהיסטוריה הסינית. היא לא רק סיפקה מפקדים צבאיים רבים הן של הלאומנים והן של הקומוניסטים, אלא גם לבוגריה הייתה השפעה רבה על מדיניות המפלגות ועל המשטר. במיוחד עבור צ'יאנג וקוומינטאנג - "חבורת וומפואה" הייתה מרכזית עבור הממשל שלו. הוא התחרה עם חבורות אחרות של הלאומנים כגון חבורת גואנגשי, החבורה בראשות לי זונגרן ואחרות. עם זאת, כאשר בנתה המפלגה הקומוניסטית הסינית את הצבא האדום הראשון שלה לאחר מרד נאנצ'אנג ב-1927, רוב מפקדיה היו מוומפואה, ובשני העשורים הבאים אימצה בצבאה את הדרך של וומפואה. המוטו של האקדמיה "Camaraderie" ( "אחווה, כנות" ) הוכרז על ידי סון יאט סן בטקס הפתיחה. האירוניה היא שבמהלך מלחמת האזרחים הסינית הוכשרו המפקדים משני הצדדים בוומפואה. הם נלחמו על אמונות ואידיאלים שונים, אף על פי שחיו ולמדו יחדיו כמו אחים לנשק.
לאקדמיה הייתה השפעה משמעותית על ההיסטוריה של המאה ה-20 במדינות אסיאתיות אחרות. במחזור הרביעי של האקדמיה היו סטודנטים לא רק מכל חלקי סין, אלא גם מחלקים שונים של אסיה. למשל, היו ביניהם 30 קוריאנים. כמה מהם גדלו בסין, אחרים היו פעילים בתנועת השחרור הלאומית של קוריאה בשנים 1917–1926 והיגרו לסין מאוחר יותר רק כדי לקחת חלק במאבק למען החופש של ארצם לאחר סיום הלימודים. מספר רב של סטודנטים היו מווייטנאם. קבוצה זו הובלה על ידי מנהיג הגולה של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם ומנהיגה העתידי של המאבק הווייטנאמי לעצמאות, הו צ'י מין.
ספורט הלחימה הלאומי של הרפובליקה העממית של סין, סאנדה, פותח באקדמיה זו.
מיקום מחדש
האקדמיה הצבאית המקורית של וומפואה התקיימה בשנים 1924–1926. במשך 6 מחזורים היא הכשירה יותר משבעת אלפים קצינים. עם זאת, לאחר שצ'יאנג קאי-שק טיהר את המפלגה הקומוניסטית הסינית במהלך המשלחת הצפונית, האקדמיה הועברה (ושמה שונה ל"אקדמיה הצבאית המרכזית") לבירה החדשה שהוקמה בנאנג 'ינג לאחר הניצחון על המצביאים האזוריים בשנת 1928. האקדמיה עברה שוב לצ'נגדו במהלך הפלישה היפנית.
בשנת 1950, לאחר הניצחון הקומוניסטי, והקמת הרפובליקה העממית של סין, האקדמיה הוקמה מחדש בטיוואן.
האתר של האקדמיה המקורית בגואנגג'ואו הוא כעת מוזיאון.
כף מוריי (ארץ גרהאם)
כף מוריי או כף מאריי (באנגלית: Cape Murray) הוא לשון יבשה המהווה את הקצה המערבי של האי מוריי בסמוך למול החוף המערבי של חצי האי פפור בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הכף מפרידה בין מפרץ יוז שמצפון מזרח לה, לבין מפרץ שארלוט שמדרום לכף.
גילוי ומיפוי הכף
הכף מופתה לראשונה בשנת 1824 על ידי צידי ליוויתנים נורווגים אשר קראו לה "נקודת בלאף" (נקודת המצוק).
הכף מופתה בשנית ב-7 בפברואר 1898, על ידי המשלחת אנטארקטיקה הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897- 1899 בפיקודו של לוטננט אדריאן דה ז'רלאש, במיפוי זה נחשבה הכף כשלוחת יבשה המחברת את חוף חצי האי פפור עם האי מוריי (אשר בבשל כך נחשב לחצי אי).
בשנת 1922, עברה ספינת ציד הלווייתנים גראאם במעבר גרהאם (הנקרא על שם הספינה) - מצר הים המפריד בין האי לבין חצי האי האנטארקטי, ובכך הוכיחה כי האי מוריי הוא אי, וכי כף מוריי אינה מחוברת אליו.
האי מוריי צולם מן האוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
מקור השם
ז'רלאש קרא לכף על שמו של סר ג'ון מאריי, זואולוג ימי ואוקיינוגרף בריטי, שהיה תומך נלהב בחקר אנטארקטיקה.
רוברט וינטרופ צ'אנלר
רוברט וינטרופ צ'אנלר (באנגלית: Robert Winthrop Chanler; 22 בפברואר 1872 - 24 באוקטובר 1930) היה אמן אמריקאי. מעצב וצייר ציורי קיר, צ'אנלר קיבל חלק ניכר מהכשרת האמנות שלו בצרפת באקול דה ביו-ארטס, ושם הושלמה עבודתו המפורסמת ביותר, שכותרתה ג'ירפות, בשנת 1905 ואחר כך נרכשה על ידי ממשלת צרפת.
משפחה וחיים מוקדמים
צ'אנלר נולד ב -22 בפברואר 1872 בניו יורק לג'ון וינטרופ צ'אנלר ממשפחת דאדלי – וינטרופ ולמרגרט אסטור וורד ממשפחת אסטור.
לרוברט היו עשרה אחים ואחיות, כולל הפוליטיקאים לואיס סטויבסנט צ'אנלר וויליאם אסטור צ'אנלר. אחותו מרגרט ליווינגסטון צ'אנלר שימשה כאחות בצלב האדום האמריקאי במהלך מלחמת ספרד -אמריקה. אחיו הבכור של רוברט, ג'ון ארמסטרונג צ'אנלר התחתן עם הסופרת אמלי ריבס טרובצקוי. אחיו וינטרופ אסטור צ'אנלר שירת בקובה.
הוא ואחיו הפכו ליתומים לאחר מות אמם בשנת 1875 ואביהם בשנת 1877, שניהם כתוצאה מדלקת ריאות. הילדים גדלו באחוזת רוקבי של הוריהם בבריטאון, ניו יורק. צוואתו של ג'ון וינטרופ צ'אנלר נתנה 20,000 דולר בשנה לכל ילד לכל החיים (שווה ערך ל -470,563 דולר בשנת 2018), מספיק כדי לחיות בנוחות בסטנדרטים של התקופה. כמה מציוריו של צ'אנלר עדיין מעטרים את האחוזה ברוקבי.
קריירה
בדומה למאי רוג'רס קו ואברט שין, צ'אנלר שהה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19 והתחבר לקהילת האמנות. כשחזר לארצות הברית בתחילת המאה ה-20, רכש בית עירוני וקישט אותו ביצירותיו וכינה אותו "בית הפנטזיה". ביתו הפך למרכז חברתי לקהילת האמנות בניו יורק. כמו שין, צ'אנלר היה אישיות ודמות בתקופתו.
צ'אנלר היה חבר האספה של מדינת ניו יורק בשנת 1904, אך לא התמודד לבחירה מחדש. בשנת 1907, הוא נבחר לשריף של מחוז הולנצ'ס, ניו יורק, ונשאר במשרה זו שלוש שנים.
צ'אנלר התמחה בציור מסכים והיה חבר באגודה הלאומית לציורי קיר. הוא היה גם חבר בליגה האדריכלים של ניו יורק. הוא צייר תקרה במועדון קולוני, מועדון חברים פרטי הממוקם בפארק אווניו ורחוב 62 בניו יורק.
בשנת 1905 הציג צ'אנלר יצירה בשם "הג'ירפות" בסלון ד'אוטום בפריז. זו הייתה התערוכה שגרמה למבקר לואי ווקסל לאפיין קבוצת ציירים בסגנון חדש שנקרא פוביזם.
תערוכת הארמורי
יצירתו של צ'אנלר הוצגה בתערוכת הארמורי ב-1913 בניו יורק, והוא היה אחד האמנים האמריקאים המוערכים ביותר בתערוכה. המסכים המצוירים שהכין הוצבו בסמוך לכניסה לתערוכה. שם הם משכו את תשומת לב הציבור והמבקרים. אחד המסכים של צ'אנלר שוחזר בניו יורק הרלד 15 בפברואר 1913. מסך נוסף של צ'אנלר המתאר דורבנים נמצא באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק. על פי הקטלוגים של תערוכת הארמורי, צ'אנלר היה מיוצג על ידי תשעה מסכים בניו יורק ושמונה מסכים בתערוכה שעברה למכון לאמנות בשיקגו.
פטרונים וחברים
כמו נשים רבות מהמעמד שלה, מאי רוג'רס קו הייתה פטרונית של אמנים, ואהבה את יצירותיו הדקורטיביות של צ'אנלר. הוא צייר ציורי קיר דקורטיביים בחדר השינה שלה (1921) ובחדר ארוחת הבוקר של המשפחה, חדר באפלו (1920). בשנת 1918 הזמינה גרטרוד ונדרבילט ויטני את צ'אנלר ליצור סט של שבעה חלונות ויטראז' לסטודיו הפיסול שלה בגריניץ' וילג'. היא ביקשה מצ'אנלר לקשט את כל החלל ובתוך חמש שנים הוא צייר את החלל מהרצפה עד התקרה. הוא כיסה את כל התקרה בכוכבי גבס ואז יצר גם את החלונות. צ'אנלר עיצב גם ציורי קיר לסטודיו של גרטרוד בגרינווייל, ניו יורק, כולל עולם הפנטזיה של הים בחדר האמבטיה. הסטודיו קיים ונמצא בבעלות פרטית.
גרטרוד ונדרבילט ומאי רוג'רס קו היו אולי הפטרונים הגדולים ביותר של צ'אנלר, אך הוא קיבל עמלות ממשפחות עשירות אחרות עבור ציורי קיר. בשנת 1920, כאשר השלים את ציורי הקיר בחדר באפלו, יצירתו של צ'אנלר הייתה ידועה היטב. מאוחר יותר קיבל ביקורת חיובית במגזין עיצוב בתים, על ציורי הקיר שלו בחדר השינה של מאי קו (1921) ובמגזין הסטודיו הבינלאומי למסכים הצבועים שלו (1922). בערך בתקופה זו, התעשיין ג'יימס דירינג משיקגו ביקש ממנו לצייר פרסקו "פנטזיה תת-ימית" על תקרת בריכת השחייה בווילה ויז'קאיה (1916–1925), בית החורף שלו במיאמי, פלורידה.
צ'אנלר היה חבר קרוב של הארווי וייט וחבר במושבת האמנים של וודסטוק בתחילת שנות העשרים. לקראת סוף חייו, החזיק צ'אנלר בית בוודסטוק, שם הציג את עבודותיו בתערוכות מקומיות.
חיים אישיים
ב־12 באפריל 1893 נישא לג'וליה רמינגטון צ'מברלין, בתם של ויליאם צ'מברלין ומרי ברדהרסט רמינגטון. אחותה הגדולה של ג'וליה, אליס הייתה אשתו הראשונה של אחיו הבכור של רוברט לואיס. נולדו להם שתי בנות: דורותי צ'אנלר ב־24 בנובמבר 1898 וג'וליה צ'אנלר ב־25 במרץ 1905.
בני הזוג התגרשו ב־7 באוגוסט 1907. לאחר גירושיו מג'וליה, צ'אנלר ניהל רומן עם זמרת האופרה נטלינה קוואלירי. הם התחתנו ב־18 ביוני 1910, אך נפרדו בסוף ירח הדבש, וגירושיהם הפכו סופיים ביוני 1912. לאחר הגירושין חזרה גרושתו לאירופה, שם הפכה לכוכבת בסנט פטרסבורג שלפני המהפכה הרוסית.
צ'אנלר מת ב -24 באוקטובר 1930, במושבת אמנות בוודסטוק, ניו יורק,
עמנואל ואניוני
עמנואל ואניוני (באנגלית: Emmanuel Wanyonyi; נולד ב-1 באוגוסט 2004) הוא אתלט קנייתי, אלוף העולם עד גיל 20 (ניירובי 2021) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
ואניוני נולד בקניה.
אלוף העולם עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2021 בניירובי שבקניה זכה ואניוני במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אליפות חדש של 1:43.76 דקות, לפני מוחמד עלי גוואנד מאלג'יריה (1:44.45 דקות) ונואה קיבט מקניה (1:44.88 דקות).
2022
באליפות העולם שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין, אורגון שבארצות הברית סיים ואניוני במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.54 דקות.
סברודווינסק (צוללת)
צוללת K-560 סברודווינסק (ברוסית: К-560 «Северодвинск») היא צוללת תקיפה גרעינית של הצי הרוסי. בניית הצוללת החלה בשנת 1993, והיא הייתה הראשונה שתוכננה להשקה בשנת 1998, אולם בעיות תקציביות עיכבו את הבנייה במשך מספר שנים והיא הושקה רק ב-15 ביוני 2010. סברודווינסק החלה בצלילות מבחן ב-12 בספטמבר 2011. היא חזרה ממסעה הראשון ב-6 באוקטובר 2011.
היסטוריה מבצעית
ב-7 בנובמבר 2012 הצוללת פגעה בהצלחה במטרה בים הלבן באמצעות טיל שיוט מדגם קליבר (גרסת טיל נגד ספינות). . מאוחר יותר באותו חודש הצוללת עברה בהצלחה מבחני ירי נוספים בטילי שיוט וב-26 בנובמבר 2012 ביצעה משימות נוספות בהצלחה שהכשירו אותה לשירות בצי.
הצוללת נמסרה לידי חיל הים בסוף דצמבר 2013, ואילו טקס הנפת הדגל נערך ב-17 ביוני 2014. בנובמבר 2014 הצוללת ניסתה בהצלחה את קפסולת החילוץ שהגיחה מעומק של 40 מטרים (130 רגל) עם חמישה חברי צוות בפנים. סברודווינסק הפכה למבצעית בתחילת 2016. בסוף אפריל 2016 ובאוגוסט 2017, ה-K-560 ערכה תרגילים בטילי 3M14.
עולום אל-תפסיר
עֻלוםּ אל-תַפְסִיר (בערבית: מדע הפרשנות) הוא תחום הידע באסלאם, הכולל פרשנות והבהרה של הלכות דת האסלאם המתומצתות בקוראן.
ההגדרה השרעית של הפרשנות
על פי השריעה, מטרת מדע הפרשנות היא להבין את משמעויות ההוראות בקוראן, להבהיר את ייעודו ותכליתו ותוכנו, על פי כללים, הלכות וערכי יסוד בסיסיים שהם קבועים ומוסכמים.
הקוראן
הקוראן הוא המקור הראשון בחשיבותו, ועל הפרשן להתבונן ולאסוף את הפסוקים הקשורים לעניין, להשוות בין כל הפסוקים הרלוונטיים, כדי להגיע להבנה נכונה.
המסורה הנבואית
החדית', או אל-סונה אל-נבאּויה (ערבית: السنة النبوية): זוהי שרשרת המוסרים של ההלכה, דרך הנביא, הנחשבת למאומתת.
הפרשנות בסונה
הפרשנות בסונה היא הפרשנות של הקוראן, שהועברה מהנביא ומהצחאבה והתאבעין, והיא מבוססת על העברת המסר הישיר דרכם או דרך הבנתם ופירושם.
הפרשנות דרך הדעה
זו היא הפרשנות של הקוראן, באופן ישיר דרך הדעה של המפרש, בהתבסס על תנאים ברורים למפרשים.
בין התנאים לפרשנות זאת:
ספרים חשובים בקטגוריה הזו:
אשל פשטי
אשל פשטי הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת עמוד האש.
וולטר ריד
וולטר ריד (באנגלית: Walter Reed; 13 בספטמבר 1851 – 22 בנובמבר 1902) היה רופא צבאי אמריקאי, שהוכיח בשנת 1901 את תפקיד היתושים בהפצת מגפת הקדחת הצהובה. אבחנה זאת איפשרה את השלמת העבודות על תעלת פנמה. על שמו נקרא המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד במדינת מרילנד.
ראשית דרכו
וולטר ריד היה בנו של כומר מתודיסטי. ריד נרשם לבית הספר לרפואה של בית החולים באוניברסיטת ניו יורק במנהטן, שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1870, ולאחר שהתמחה בכמה בתי חולים בעיר ניו יורק, עבד במועצת הבריאות של ניו יורק עד 1875. בשנת 1869 סיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה וגויס לצבא ארצות הברית. לאחר חמש שנים של אימונים הועלה לדרגת לוטננט ראשון ולאחר פרק הזמן המתאים עלה לדרגת קפטן.
חקר הקדחת הצהובה
בשנת 1901 הוביל ריד, שהיה כבר בדרגת מייג'ור, את הצוות שאישר את התאוריה של הרופא הקובני קרלוס פינליי כי הקדחת הצהובה מועברת על ידי מיני יתושים, תאוריה זו נתנה תנופה לתחומים חדשים של אפידמיולוגיה, ואיפשרה את השלמת העבודות על תעלת פנמה, שהפילה עד אז אלפי חללים בקרב העובדים.
הנצחתו
וולטר ריד נפטר בגיל 51 ב-22 בנובמבר 1902. הוא קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אלן סליפקא
'''אלן ב. סליפקא (באנגלית: Alan Bruce Slifka'''; 13 באוקטובר 1929 - 4 בפברואר 2011) היה איל-הון ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
אודות
אלן ב. סליפקא נולד ב-13 באוקטובר 1929 בניו יורק ליוסף וסילביה סליפקא, אח תאום לברברה. אביו היה בעל בית חרושת לטקסטיל ועסק גם בפיתוח נדל"ן. הוא למד בבית הספר התיכון Feilstone. אחר כך עשה תואר ראשון באוניברסיטת ייל בשנת 1951 ותואר MBA באוניברסיטת הרווארד בשנת 1953.
במהלך לימודיו החל לעבוד בחברת ההשקעות "L.F. Rothschild & Co" כאנליסט ואחר כך כשותף. בשנת 1982 הקים את חברת ניהול הנכסים Alan B. Slifka and Company, שהתמזגה בשנת 1996 עם חברת Halcyon ומנהלת נכסים בשווי של כ-10 מיליארד דולר (נכון ל-2012). סליפקא שימש בה כיו"ר הדירקטוריון וכשותף.
בשנת 1989 סליפקא ייסד ושימש כיושב ראש את יוזמות קרן אברהם, ארגון ציבורי ללא מטרת רווח שמטרתו לקדם דו-קיום בין אזרחי ישראל היהודים והערבים. בשנת 1995 העמיד תרומה להקמת מרכז יוסף סליפקא ללימודי יהדות באוניברסיטת ייל. בשנת 2003 הוענק לו ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס. בשנת 2000 קיבל סליפקא את פרס הכנסת לדו-קיום עבור תרומתה של "קרן אברהם". היה בין מייסדי Big Apple Circus, ארגון המספק מופעי בידור לילדים מוגבלים, חולים ולילדים ממשפחות עניות ברחבי ארצות הברית.
סליפקא נפטר ב-4 בפברואר 2011 בביתו שבלוס אנג'לס.
מרי אלן ובר
מרי אלן ובר (באנגלית: Mary Ellen Weber; נולדה ב-24 באוגוסט 1962) היא אסטרונאוטית אמריקאית לשעבר, מדענית, מייסדת, Stellar Strategies (שירותי ייעוץ), צנחנית ודוברת. זוכת מדליית נאס"א לשירות יוצא דופן וזוכת 13 מדליות כסף וארד באליפות ארצות הברית בצניחה חופשית.
ביוגרפיה
מרי אלן ובר נולדה ב-1962 בקליבלנד, אוהיו וגדלה בעיירה בדפורד, אוהיו.
השכלה וקריירה מוקדמת
ב-2002, קיבלה תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה המתודיסטית הדרומית. לאחר מכן, היא הצטרפה ל Texas instruments וחקרה תהליכי ייצור חדשים לצ'יפים של מחשב. בשיתוף פעולה עם SEMATECH ו-Applied Materials, יצרה ובר צ'יפים מהפכניים שהיוו את הדור הבא בתחום. היא הוציאה פטנט אחד ופרסמה תשעה מאמרים בכתבי עת מדעיים.
קריירה בנאס"א
ד"ר ובר נבחרה על ידי נאס"א לקחת חלק בקבוצה ה-14 של אסטרונאוטים ("The Hogs") ב-1992. במהלך הקריירה בת עשר השנים שלה בנאס"א, היא החזיקה במגוון רחב של עמדות. היא עבדה באופן מקיף על מסחור של טכנולוגיה חללית. כחלק מצוות שמדווח ישירות למנכ"ל של נאס"א, היא עבדה באופן ישיר עם קרן הון סיכון ועסקה במשא ומתן על טכנולוגית חלל.
ד"ר ובר שימשה כאשת קשר לענייני חקיקה במפקדת נאס"א בוושינגטון הבירה. לפני מינוי זה, שימשה ובר כיושבת ראש וועדת הרכישה של תוכנית ביוטכנולוגיה- וכן שירתה בצוות שאחראי על תוכנית של מתקני מחקר בתחנת החלל הבינלאומית-תוכנית בעלות תקציבית של שני מיליארד דולר.
עבודתה כאסטרונאוטית
בנוסף- ובר הייתה אחראית גם על ביצוע ניסויי ביוטכנולוגיה מהפכניים בגידול רקמות סרטן המעי הגס. היא מונתה לאחראית משימות מחוץ לחללית לשעת צורך והאחראית הרפואית הראשית.
המשימה השנייה הייתה משימה STS-101 על מעבורת החלל אטלנטיס בשנת 2000 - מטרתה הייתה המשך הבניה של תחנת החלל הבינלאומית. צוות המשימה תיקן והתקין מגוון של רכיבים חשמליים שאפשרו חיים על תחנת החלל בתוכה ומחוצה לה. בנוסף, הצוות הכניס את תחנת החלל למצב הקפה בטוח ויציב יותר. תפקידה העיקרי של ובר במשימה היו תפעול זרוע רובוטית בארוך של כשישים רגל ששימשה בין השאר להעברת מעל 3000 פאונד של ציוד.
צניחה חופשית
ובר התחילה לעסוק בצניחה חופשית ב-1983, עוד בימיה באוניברסיטת פרדו. מאז, היא צנחה 5,000 פעמים ועוסקת בצניחה חופשית עד היום כחלק מצוות צניחה חופשית תחרותית - Deguello מפורסם המונה 16 איש בו היא חברה כבר 20 שנה. הצוות היווה נוכחות בולטת באליפויות ארצות הברית במהלך תקופה זאת וזכה במדליות רבות עם סה"כ של 13 מדליות ברונזה וזהב. בשנת 2002, שברה ובר את שיא העולם בצניחת FS (skydiving formation) בה מספר המשתתפים הגבוה ביותר עם 300 משתתפים.
חיים אישיים
היא נשואה לד"ר ג'רום אלקיינד לשעבר מביונה, ניו ג'רזי . בנוסף לעיסוקה בצניחה חופשית, ובר היא בעלת רישיון הטייס instrument rated pilot (שמתיר טיסה גם בתנאי מזג אוויר קשים) שאפשר לה לטוס מעל 800 שעות וצוללנית . ובר היא דוברת מנוסה ודיברה במספר הזדמנויות בעשרים השנה האחרונות ביניהן: כאורחת פאנל ב-CNN, כמנחה בתוכנית בת שעתיים של NASA TV, הופעות תכופות ברדיו BBC ועוד.
ג'ורדין ויבר
ג'ורדין מארי ויבר (באנגלית: Jordyn Marie Wieber; נולדה ב-12 ביולי 1995) היא מתעמלת אמריקאית. היא אלופה אולימפית (לונדון 2012) ואלופת העולם בתחרות הקרב-רב (2011).
ביוגרפיה
ויבר נולדה בדוויט, מישיגן לריטה ודייוויד ויבר. היא החלה להתאמן בהתעמלות כבר בגיל 4.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 2011 זכתה ויבר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. שתי מדליות זהב, בתחרות הקרב-רב אישי (שולחן קפיצות-15.716, מקבילים מדורגים-13.600, קורה-15.266, קרקע-14.800, סה"כ-59.382), לפני ויקטוריה קומובה מרוסיה (59.349 נק') ויאו ג'ינאן מסין (58.598 נק') ובתחרות הקבוצתית (179.411 נק') לפני רוסיה (175.329 נק') וסין (172.820 נק'). מדליית ארד בתרגיל על הקורה (15.133 נק'), אחרי סוי לו (15.866) ויאו ג'ינאן (15.233 נק') שתיהן מסין. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על המקבילים המדורגים (14.500 נק') ובמקום שישי בתרגיל הקרקע (14.700 נק')
מדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה ויבר במדליית זהב בתחרות הקבוצתית (183.596 נקודות), לפני רוסיה (178.530 נקודות) ורומניה (176.414 נקודות). בתחרות הקרב רב אישי היא לא הצליחה להתברג לשלב הגמר בתחרות הקרב רב אישי למרות שסיימה במקום רביעי בשלב המוקדמות בתוצאה של 60.032 נק', אחרי ויקטוריה קומובה מרוסיה (60.632 נק'), אלכסנדרה רייזמן (60.391 נק') וגבריאל דאגלס (60.265 נק') חברותיה לנבחרת, מפני שרק שתי נציגות מכל מדינה יכולות להשתתף בשלב הגמר שבו משתתפות 24 מתעמלות. היא עלתה לשלב הגמר מהמקום השישי, רק בתרגיל הקרקע.
ב-2018 העידה כי היא הייתה מקורבנות ההתעללות המינית של רופא נבחרת ההתעמלות האמריקאית לארי נאסר. על כך זכתה יחד עם חברותיה בפרס ארתור אש למעשי אומץ וגבורה בתחום הספורט.
יחסי פרגוואי–צ'ילה
יחסי פרגוואי–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין פרגוואי וצ'ילה.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כבר קיימים מאות שנים, תוך שיתוף בקשרים היסטוריים ותרבותיים עד ימינו. לפני הקמת הרפובליקות הריבוניות בהתאמה, גם צ'ילה וגם פרגוואי היו חלק מהאימפריה הספרדית, כאשר צ'ילה הייתה חלק מהקפיטניה חנרל של צ'ילה, בעוד שפרגוואי היית חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה עד לעצמאותה.
יחסים דיפלומטיים הדדיים באופן רשמי כוננו ב-22 ביולי 1843. צ'ילה באמצעות הדיפלומטיה שלה ניסתה לתווך לטובת פרגוואי במהלך מלחמת הברית המשולשת, ובהמשך שיתפה פעולה בהסכמי השלום שסיימו את מלחמת הצ'אקו בשנת 1935.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, בשל קרבתו של אוגוסטו פינושה עם אלפרדו סטרסנר, שתי המדינות שמרו על קשר הדוק ותמיכה הדדית במשטרים הצבאיים האוטוריטריים שלהן.
שתי המדינות חברות מלאות באיחוד אומות דרום אמריקה (UNASUR), הוועדה הכלכלית לאמריקה הלטינית והאיים הקריביים (ECLAC), הקהילה של מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים (CELAC), איגוד השילוב של אמריקה הלטינית (ALADI), ארגון מדינות איברו-אמריקאיות לחינוך, מדע ותרבות (OEI) וארגון מדינות אמריקה (OAS). גם האקדמיה הצ'יליאנית לשפה הספרדית וגם האקדמיה הפרגוואית לשפה הספרדית חברים באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית.
יחסים כלכליים
יחסי הסחר בין המדינות מעוגנים בעיקר על ידי הסכם ההשלמה הכלכלי (ACE) שנחתם בין צ'ילה לבין מרקוסור.
צ'ילה מייצאת לפרגוואי בעיקר מכוניות נוסעים, הנעלה, חוטי נחושת, תכשירים מורכבים לייצור משקאות שאינם אלכוהוליים ותרופות לשימוש אנושי; פרגוואי מצידה מייצאת לצ'ילה בעיקר בשר בקר, כדורים המתקבלים ממיצוי שמן פולי סויה, תירס וסוגים שונים של אורז.
חלק מהנמלים הצ'יליאניים, במיוחד אלה בצפון צ'ילה בשל קרבתם לפרגוואי, משמשים את צי הסוחר הפרגוואי בגישה אל האוקיינוס השקט. בנוסף, קיים מיזם מסדרון דו-אוקיאני בין ברזיל וצ'ילה אשר כוללים גם את פרגוואי ואת ארגנטינה, אשר נועד לחבר בין האוקיינוס האטלנטי לשקט.
על מנת להקל על מעבר חופשי בין מדינות אמריקה הדרומית, גם אזרחי צ'ילה וגם פרגוואי פטורים משימוש בדרכונים בכניסה ממדינה למדינה לשהייה זמנית למטרות תיירות, עסק או ביקור.
שרלוט מור סיטרלי
שרלוט אמה מור סיטרלי (באנגלית: Charlotte Emma Moore Sitterly; 24 בספטמבר 1898 - 3 במרץ 1990) הייתה אסטרונומית אמריקאית. היא נודעה בעיקר עקב המחקר הספקטרוסקופי שלה וגילוי כימיקלים שעדיין נמצאים בשימוש רב.
קורות חיים
סיטרלי נולדה ב-24 בספטמבר 1898 בכפר ארקילדון שבצ'סטר, בפנסילבניה. הוריה - ג'ורג' וינפילד (.George W) ואליזבת ולטון מור (Elizabeth Walton Moore), גם הם ילידי ארקילדון, אשר לימדו באקדמיה בעיר מולדתם. לסיטרלי היו שתי אחיות שעסקו בהוראה גם הן ואח שעסק ברפואה.
הפעילות המחקרית של החוקרת
לאחר סיום התואר הראשון שלה במתמטיקה, ב-1920, עברה סיטרלי לעבוד בתור מסייעת לדוקטור הנרי נוריס ראסל (Henry Norris Russell) באוניברסיטת פרינסטון. שם, היא הפכה למחברת שותפה של מאמרים בנושא כוכבים בינאריים וספר רב השפעה על מסתם של כוכבים. בשנים המאוחרות של העשור של 1920, עבדה סיטרלי במצפה הכוכבים של הר וילסון וחקרה שם את הספקטרום הסולארי.
בשנת 1930 עבדה סיטרלי על פרויקט שלאחר מכן עזר לה גם בקבלת הדוקטורט. שם הפרויקט הוא "the multiple table". פרויקט זה היה כמו כתיבת אנציקלופדיה של אלמנטים ומאפייניהם. בשנת 1931, סיטרלי סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטה של קליפורניה בברקלי. מחקרה עסק בניתוח קווים אטומיים בספקטרה של כתמי שמש וזיהוי כימיקליים בשמש. מור הסיקה כי טמפרטורתם של כתמי שמש היא כ-4700 מעלות קלווין (כ־4426.85 מעלות צלזיוס). סיטרלי, לא אושרה ללמוד באוניברסיטת פרינסטון מכיוון שבזמנו, נשים לא הורשו ללמוד שם עד כ-30 שנה מאוחר יותר. לעומת זאת, ככל הנראה, למרות האיסור על נשים ללמוד באוניברסיטה זו, הותר להן ללמד שם. לאחר קבלת הדוקטורט היא חזרה לעבוד בפרינסטון עם וילסון בתור מסייעת למחקר. משנת 1945 ועד סוף חייה היא עבדה עם מנסרות בלשכת התקנים הלאומית (כיום המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה) ובמעבדת המחקר הימי של אמריקה. שם, היא ארגנה סידרה וניתחה נתוני מעבדה ופרסמה ספרים בנושא הספקטרום הסולארי והרחבות ספקטרליות. ספרים אלו הפכו לחשובים מאוד אצל הרבה ספקטרוסקופיים. בחייה המאוחרים היא הרחיבה את מחקרה לנושא אור אולטרה סגול עם מידע ממסמכים רשמיים של ה-רוקט-ברון ועבודת מעבדה. ב-1961 היא הייתה אחת משש הזוכות בפרס נשות פדרל לשירות ממשלתי יוצא דופן. דר סיטרלי גילתה שקיים טכנציום בספקטרום השמש – מה שהיווה בעצם כהוכחה שחומר זה קיים בטבע. כיום, טכנציום כבר התגלה אצל עוד הרבה מאוד כוכבים והוא משמש בתור אחד המוצרים הנפוצים ביותר של פיצול אטומים בריאקטורים אטומים. בנוסף על כך, הטכנציום משמש כסמן רדיואקטיבי ברפואה הגרעינית ומשתמשים בו על מנת לזרז תגובות כימיות מסוימות.
זוני
זוני (בשפת זוני: A:shiwi, באנגלית (מספרדית): Zuñi) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe), אחת מהקבוצות האתניות המכונות אנשי הפואבלו. בני השבט מתגוררים בשמורת זוני, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 1,873.45 קילומטרים רבועים שבעמק הנהר הזוני, יובל של הקולורדו הקטן, במחוזות מקינלי וסיבולה במערב מדינת ניו מקסיקו שבדרום מערב ארצות הברית. מרבית התושבים מתגוררים בעיירה פואבלו זוני (Zuni Pueblo,35.06944°N, -108.84667°W), השוכנת במרכז השמורה, 55 קילומטרים דרומית לעיר גאלופ בניו מקסיקו. בנוסף לשמורה שייכים לשבט בנאמנות שטחים במחוזות קטרון בניו מקסיקו ואפאצ'י באריזונה. בני הזוני מכנים את מולדתם "שיווינאקין" (Shiwinnaqin – "אנשי הבשר").
עד המפגש עם האירופאים
על פי ממצאים ארכאולוגיים היו בני הזוני חקלאים שהתגוררו במיקומם הנוכחי במשך 3,000 עד 4,000 שנים. חקלאות מבוססת השקיה שהתרכזה סביב הפלגים והנחלים החלה לפני כ-3,000 שנים. המחקר המודרני משייך את תרבות הזוני הן לתרבות מגיון (Mogollon culture) והן לאנשי הפואבלו הקדומים, ששכנו במדבריות של ניו מקסיקו, אריזונה, יוטה ודרום קולורדו במשך למעלה מ-2,000 שנים. "הכפר של הקיוות הגדולות" (Village Of The Great Kivas- קיווה – הוא מבנה תת-קרקעי, בדרך כלל עגול, ששימש כאתר פולחן לאנשי הפואבלו) שסמוך לפואבלו זוני של ימינו נבנה במאה ה-11. עם זאת, אזור הזוני היה ככל הנראה מאוכלס בדלילות על ידי ילידים שהתגוררו ביישובים חקלאיים קטנים עד המאה ה-12 שבה האוכלוסייה והיישובים החלו לגדול. במאה ה-14 שכנו בני הזוני בתריסר פואבלו שבהם היו בין 180 ל-1,400 חדרים. כל הפואבלו, למעט פואבלו זוני ננטשו בתחילת המאה ה-15. במהלך 200 השנים הבאות הוקמו תשעה פואבלו חדשים.
הכיבוש הספרדי
בשנות השלושים של המאה ה-16 החלו להגיע שמועות לספרדים ששלטו במקסיקו, אז מלכות המשנה של ספרד החדשה, על ערים עשירות מאוד מעבר למדבר צפונית למקסיקו. מקור השמועה בארבעת הניצולים היחידים מתוך 400 ממשלחתו של פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שיצאה מפלורידה ב-1528 ונתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי. הניצולים סיפרו על ערים עשירות שפגשו בדרכם, ובהם העיר סיבולה (Cíbola). שם זה היה עיוות של השם שבו מכנים בני הזוני את עצמם ("שיווינה"). הספרדים קשרו את סיפורם של הניצולים לאגדה על שבע ערי הזהב (siete ciudades de oro), אגדה על שבעה בישופים שנמלטו מספרד בזמן הכיבוש המוסלמי עם אוצרותיהם למקום לא ידוע שבו הקימו שבע ערים עשירות, שאחת מהן קרויה סיבולה. על סמך דיווחים אלו שלח פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, מושל נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה השוכנת בצפון מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו), את הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה. שני אלו נבחרו משום שהכירו את תרבותם ומנהגיהם של האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה. דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים היחידים ממשלחת פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס.
המשלחת יצאה מקוליאקאן (כיום בירת מדינת סינלואה) ב-7 במרץ 1539, אבל רק הכומר דה ניסה חזר בחיים מהמסע. בספטמבר של אותה שנה דיווח דה ניסה לאנטוניו דה מנדוסה המשנה למלך שהוא הגיע לסיבולה והיא עיר עשירה ביותר, ושתושבי העיר, הילידים בני עם הזוּנְי הרגו את אסטוואניקו. הוא אומנם סיפר שהוא לא נכנס לעיר סִיבּוֹלָה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי).
אנטוניו דה מנדוסה שהתרשם מסיפוריו של דה ניסה החליט למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה. קורונדו יצא מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט) ב-23 בפברואר 1540 בראש משלחת גדולה שכללה מעל ל-300 חיילים אירופאים (מרביתם ספרדים) ובין 1,300 ל-2,000 אינדיאנים מקסיקנים מבני בריתו. ב-22 באפריל יצאה משלחת קורונדו מקוליאקאן, חצתה את הגבול של ימינו בין מקסיקו לאריזונה לניו מקסיקו, והתקדמה לאורך הגבול בין אריזונה לניו מקסיקו של ימינו עד שהגיעה למקורותיו של הקולורדו הקטן ומשם פנתה לעבר הנהר זוני (Zuni River). קורונדו המשיך לאורך הזוני עד שגילה את האזור שבו התגוררו בני עם הזוני. סיבולה ששכנה מעבר לגבול בניו מקסיקו הייתה קרובה מתמיד. המשלחת הגדולה עוררה התרגשות בקרב הילידים והם שלחו אותות עשן לסיבולה להודיע על התקדמות הספרדים.
הספרדים נשארו באזור עוד כשנתיים, ואז חזרו בבושת פנים למקסיקו, לאחר שלא הצליחו לגלות בשום מקום בסביבה הקרובה והרחוקה זהב או אבנים יקרות. הספרדים השתלטו מחדש על האזור ב-1598, וב-1629 הקימו בהאוויקו מיסיון (Mission La Purisima Concepcíón de Hawikuh). הספרדים הפעילו ביישוב אנקומיינדה (שיעבוד של התושבים לביצוע עבודות כפייה) וב-1632 התקוממו הזוני שרפו את המיסיון ורצחו את המיסיונרים. הספרדים חזרו והקימו ב-1643 מיסיון אחר בהאלונה (Halona). ב-1650 הצטמצם מספר הכפרים של בני הזוני לשישה. המיסיון בהאוויקו נשרף שוב ב-1672 (הפעם על ידי פושטים אפאצ'ים).
מספר הכפרים הצטמצם עוד יותר ובזמן מרד הפואבלו של 1680 (מרידה שבה השתתפו כל בני הפואבלו וגם ההופי כנגד הספרדים) היו רק שלושה כפרים. כל התושבים מצאו מקלט ב"דובה יאלאנה" (Dowa Yalanne), הר שולחן תלול כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית לפואבלו זוני של ימינו, כיום אתר קדוש לבני הזוני. הספרדים שגורשו מהאזור בשל המרד חזרו ב-1692, והזוני התיישבו מחדש במיקומם הנוכחי בפואבלו זוני, למעט תקופה קצרה ב-1703 שבה נמלט חלק מבני הזוני חזרה לדובה יאלאנה, לאחר שהרגו שלושה ספרדים.
תחת שלטון אמריקני
כשהספרדים נטשו סופית את האזור בתחילת המאה ה-19 היו בני הזוני עצמאיים עד אמצע המאה ה-19, אבל סבלו מפשיטות של אפאצ'ים, נאוואחו, אינדיאנים של המישורים ומתיישבים אירופאים. הממשל הפדרלי של ארצות הברית הקצה שמורה לבני הזוני ב-1877. מכיוון ששטח השמורה היה רק חלק קטן משהשטח שעמד לרשותם קודם לכן בהדרגה חדלו הזוני לעסוק בחקלאות והחלו לגדל כבשים ובקר.
פרנק המילטון קושינג (Frank Hamilton Cushing; 1900-1857), מחלוצי האנתרופולוגיה, שהיה קשור עם מוסד הסמית'סוניאן, חי בין הזוני מ-1879 ועד 1884. הוא היה מראשוני התצפיתנים המשתתפים ואתנולוג.
תרבות
בני הזוני מדברים בשפת הזוני, שפה מבודדת שאין לה שום קשר לכל שפה אינדיאנית אחרת. בלשנים מאמינים כי הזוני שמרו על שלמות שפתם במשך לפחות 7,000 שנים. עם זאת הזוני שאלו מספר מילים משפות קרסניות, הופי ופימה הקשורות לדת וטקסי דת. בני הזוני ממשיכים למלא את מצוות דתם המסורתית על הטקסים והריקודים המקובלים בה ומערכת האמונה הייחודית והעצמאית.
הזוני היו ועודם עם מסורתי המתקיים על חקלאות שלחין וגידול חיות משק. הצלחתם בניהול כלכלה חקלאית באזור צחיח היו תוצאה מניהול זהיר ושימור משאבי טבע, כמו גם ממערכת מורכבת של סיוע הדדי קהילתי. רבים מבני הזוני כיום מסתמכים לפרנסתם גם על מכירת חפצי האומנויות המסורתיות. חלק מהזוני מתגוררים בפואבלו בסגנון הישן, בעוד שאחרים מתגוררים בבתים מודרניים עשויים לבני חמר ובטון שגגותיהם שטוחים. הם מתגוררים במקום מבודד יחסית, אבל הם מקבלים בברכה תיירים המכבדים אותם.
היריד והרודיאו האינדיאני השבטי של הזוני (Zuni Tribal Fair and Rodeo) נערך בסוף השבוע השלישי באוגוסט. הזוני גם משתתפים בטקס הבין-שבטי המתקיים בגאלופ בתחילת או באמצע אוגוסט.
קדרות של הזוני
נשות הזוני יצרו כלי חרס לשם אחסון מים ומזון. לצורך העיטורים על הכלים הן השתמשו בסמלים של המשפחה המורחבת. מקור לחרסית עבור הקדרות מצוי בסביבה הקרובה למקום מגוריהן. לפני שהן חופרות את החרסית שבו ישתמשו לייצור הכלים נוהגות הנשים לערוך טקס שבו הן מודות לאמא אדמה. החרסית נטחנת, מנופה ואז מעורבת במים. לאחר שהחרס מגולגל לסליל ומעוצב ככלי, מחליקים את פניו במגרדת. שכבה דקה של חרסית עדינה נמרחה על פני הכלי לשם קבלת מרקם חלק וצבע. לאחר שהכלי מתייבש מבריקים את הכלי באמצעות שפשוף באבן. את הכלי צובעים בצבעים אורגניים מתוצרת בית, תוך שימוש במברשת יוקה מסורתית. המטרה המיועדת של הכלי מכתיבה את צורתו ואת העיטורים על פניו. על מנת לשרוף את הכלי נהגו הזוני להשתמש בתנורים מסורתיים שבהם היו גללים של בעלי חיים חומר הבעירה, אבל כיום הם משתמשים בתנורי חשמל. אף שתהליך שריפת כלי הקדרות היה בדרך כלל פעילות משותפת של הקהילה, היו המשתתפים מחויבים לשמור על שקט או לדבר בלחישה על מנת לשמור את "הקול" המקורי של הישות של החרסית, ועל המטרה של מוצר הקצה. מכירות של חפצי קדרות ואומניות מסורתיות מהוות מקור הכנסה עיקרי עבור בני זוני רבים כיום. אומנית יכולה להיות המפרנסת היחידה של משפחתה כמו גם של בני שבט אחרים. נשים מייצרות כלי קדרות, ביגוד וסלים.
צורפות בכסף וגילוף
זוני גם מייצרים גילופים באבן המכונים Zuni fetishes ושרשרות לשם טקסים ומסחר, ולאחרונה למכירה לאספנים.
הזוני ידועים בעבודות העדינות של כלי כסף, הם החלו לעסוק במקצוע בשנות ה-70 של המאה ה-19 לאחר שלמדו טכניקות בסיסיות מהנאוואחו. לניאד (Lanyade) היה צורף הכסף הזוני הראשון, שלמד את המקצוע מאצידי צ'ון (Atsidi Chon), צורף מהנאוואחו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלו יוצרי התכשיטים של זוני לשבץ טורקיז בכסף. כיום ייצור תכשיטים היא אומנות משגשגת בקרב הזוני. זוני רבים הפכו לאמנים בכסף ושכללו את כישורי שיבוץ אבנים. הם גילו שבשימוש באבנים קטנות, הם היו מסוגלים ליצור עיצובים מורכבים ותבניות ייחודיות.
אבנים סגלגלות קטנות בעלות קצוות מחודדים משובצים בכסף, קרוב האחת לשנייה, ואחת לצד השנייה. משתמשים בדרך כלל טכניקה זו לשבץ טורקיז, לעיתים אלמוגים ולפעמים אוניקס, ביצירת שרשרות, חפתים, עגילים וטבעות. טכניקת השיבוץ העדינה ידועה כ"נקודת המחט" ("needle point"), והעבודה העדינה עוד יותר מכונה "נקודה זערורית" ("petit point").
דת
הדת ממלאת תפקיד מרכזי בחייהם של בני הזוני. האמונה שלהם מרוכזת בשלושה מבין האלים החזקים ביותר" האלה האם, האב שמש, והאם הנותנת את אור הירח, כמו גם הגבירה הזקנה מלח, ואשת הקונכייה הלבנה, וכן קצ'ינה (רוחות, שנוהגים לפסל בדרך כלל כבובות) נוספים.
לזוני יש מחזור של טקסים דתיים. בחייו של כל אדם מתבצעים טקסים חשובים על מנת לחגוג מעבר של תחנות מסוימות בחיים. המאורעות הזוכים לחגיגה במיוחד כוללים לידה, בגרות, נישואים ומוות.
בני הזוני עולים לרגל פעם בארבע שנים בשביל ברפוט (Barefoot Trail – "שביל היחף") לקולוואלאווה (Kołuwala:wa) המכונה גם גן עדן של הזוני (Zuni Heaven) או כפר קצ'ינה, אזור המשתרע על שטח של כ-50 קמ"ר, שהוא חלק משמורת הזוני, אף שהוא מנותק ממנה בנקודת המפגש של נהר הזוני הקולורדו הקטן, כ-100 קילומטרים דרומית מערבית לפואבלו זוני. קיום מצוות העלייה לרגל מתרחשת סביב נקודת ההיפוך של הקיץ. נוהג זה קיים מאות שנים ומוכר היטב לתושבים.
עלייה לרגל נוספת הנערכת מדי שנה כבר כמה מאות שנים על ידי בני הזוני ושבטים נוספים מדרום מערב ארצות הברית היא לאגם המלח זוני, אגם מלוח רדוד השוכן בתוך מאר במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים. שוליו הנמוכים בנויים משברים חופשיים של לבה בזלתית וסלעים מקירות הדיאטרם (אבן חול, צפחה ואבן גיר), כמו גם גושים אקראיים של סלעים שהועפו מעומק רב. בני הזוני קוצרים מלח מחופי האגם בתקופת החודשים היבשים ומקיימים טקסים דתיים. האגם הוא ביתה של אמא מלח (Ma'l Okyattsik'i), ואפשר להגיע אליו בכמה דרכים.
בהגיעם לגיל, ההתבגרות או טקס המעבר נחגגים באופן שונה על ידי בנים ובנות. ילדה המוכנה להצהיר על עצמה כבתולה תעבור לבית סבתה (מצד אביה) מוקדם בבוקר ותטחן תירס לאורך כל היום. תירס הוא אוכל מקודש ומוצר יסוד בתזונה של הזוני. הנערה מכריזה בכך שהיא נכונה למלא את התפקיד ברווחת בני עמה.
בהגיע זמנו של נער להפוך לגבר, הוא יקבל חסות של "אבא" רוחני שאותו בחרו הוריו. האב הרוחני ינחה את הנער בטקס העתיד להתרחש. הנער יעבור טקסי חניכה מסוימים על מנת להיכנס לאחת מחבורות הגברים. הוא לומד כיצד ליטול על עצמו חובות דתיות, חילוניות ופוליטיות בתוך חבורות אלו.
יעקב גולדשטיין
יעקב גולדשטיין (נולד ב-24 בפברואר 1933) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס להיסטוריה, מייסד וראש החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. מחקריו עוסקים בתולדות הציונות, היישוב, ותנועת העבודה. שימש כראש החוג לב"א כללי במכללת צפת.
ביוגרפיה
אחרי המלחמה התאחד עם הוריו בעיירת הולדתו. גולדשטיין בן ה-12 נשלח על ידי אביו לעיר לודג' שבפולין על-מנת לעבור לדירה בעיר בכדי שכל המשפחה תעבור זמן קצר לאחר-מכן להתגורר בה עד שתוכל לעלות לישראל, אולם בטרם הספיקה המשפחה לעזוב את העיירה גניבושוב, נרצחו הוריו וכל בני משפחתו הקרובה על ידי הפולנים.
הוא היה חניך עליית הנוער בקבוצת כנרת. בין השנים 1949 ל-1952 היה תלמיד בתיכון בית ירח, וב-1949, כאשר היה בן 16, היה בין מקימי קיבוץ האון. בין השנים 1954 ל-1955 היה מדריך בתנועת הנוער העובד והלומד (התנועה המאוחדת) בבתי הספר החקלאיים "עיינות" ו"כנות". משנת 1955 עד שנת 1956 למד ב"מכון לחינוך והשכלה" בבית ברל.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1973 סיים את הדוקטורט בהיסטוריה במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' ישראל קולת.
בשנת 1970 החל ללמד בחוג להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
ב-1973 ייסד את החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטה חיפה, ועמד בראשו עד 1977. לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל עד צאתו לגמלאות בשנת 2003.
במסגרת פעילותו האקדמית באוניברסיטת חיפה, ייסד ועמד בראש החטיבה לתולדות הציונות, ייסד ועמד בראש החטיבה לתולדות תנועת העבודה הארצישראלית, היה חבר במכון לחקר המזרח התיכון, היה חבר בוועד הפועל של האוניברסיטה, כיהן כיו"ר ארגון הסגל האקדמי הבכיר של האוניברסיטה, שימש בתפקידים רבים במסגרת הסנאט של האוניברסיטה, היה חבר בוועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח וכן חבר בוועדת המינויים של הפקולטה.
גולדשטיין שימש במשך 10 שנים כמנהל האקדמי של מכללת תל חי, מטעם אוניברסיטת חיפה. לאחר שיצא לגמלאות, ייסד והיה ראש הקתדרה לחקר תולדות עם ישראל בארץ ישראל על-שם דוד בורנבלום במכללת כנרת, ייסד את החוג הרב-תחומי במכללת צפת, ומשנת 2007 כיהן כראש החוג לב"א כללי במכללת צפת.
לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת סוני בינגהמטון שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, ובאוניברסיטת ממפיס, ארצות הברית, בה שימש גם כראש המכון לחקר היהדות.
היה חבר בוועדה האקדמית של יד יצחק בן-צבי, חבר בוועדה האקדמית של מכללת גורדון, יו"ר הוועד המנהל של ארכיון אבא חושי, חבר בוועד האקדמי של מחנה המעפילים בעתלית, חבר בוועדה לקביעת תוכנית לימודי ההיסטוריה לבתי ספר תיכוניים מטעם משרד החינוך, חבר בוועדת מועצת התיירות של משרד התיירות וחבר הוועדה לביקורת איכות המוזיאונים של משרד החינוך והתרבות
גולדשטיין פרסם 15 ספרים.
מאמרים
פרופ' גולדשטיין פרסם עשרות רבות של מאמרים אקדמיים ומחקרים, ביניהם:
פרסים
גולדשטיין זכה בפרס נשיא המדינה על-שם יצחק בן צבי על תרומתו לפיתוח ההשכלה הגבוהה בגליל העליון בכלל ובפרט על פעילותו כמנהל האקדמי של מכללת תל חי במשך 10 שנים. בנוסף, זכה בפרס על-שם יצחק בן צבי גם על מחקרו "בדרך אל היעד", העוסק בארגוני בר-גיורא והשומר ובהתפתחותו של כוח המגן היהודי בארץ ישראל.
זכה בפרס עגיט לספרות שואה על ספרו האוטוביוגרפי "זיכרונות בשלכת".
חיים אישיים
גולדשטיין נשוי לאסתר לבית רובין, אב לשלושה וסב לשמונה נכדים, מתגורר בגבעתיים.
רזיאל סולודר
רזיאל (רזי) סולודר (31 במרץ 1916 - 25 באוגוסט 1996) היה מלחין, מעבד ומנצח ישראלי, ממקימי קיבוץ גשר.
ביוגרפיה
מאוחר יותר עברה המשפחה לשכונת בית הכרם בירושלים. סולודר הצטרף לתנועת הצופים ותנועת המחנות העולים.
לאחר מות אביו, עבר עם אמו לתל אביב, ולמד בבית-הספר מקס פיין והפך למדריך בתנועת הנוער העובד. הוא הצטרף לגרעין ה"פוסטוק", שהקים את קיבוץ גשר.
סולודר שימש כמורה למוזיקה בקיבוצים גשר, נהריים ואשדות יעקב וכן באולפני המוזיקה בעמק הירדן ועמק בית שאן.
סולודר נישא לעדנה, שהייתה תלמידתו, בת קיבוץ אשדות יעקב. בתם דליה (דליקה) הלכה לעולמה בנסיבות טרגיות בגיל צעיר.
הוא נפטר באוגוסט 1996 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ גשר.
יצירותיו
הספר "ימי גשר" המתאר את קרבות גשר בתש"ח נכתב בהמשך ליומן המלחמה שכתב סולודר.