cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיוטרקוב טריבונלסקי
המאה ה-18
בסוף המאה ה-18 עסקו היהודים בעיקר במסחר ובמוצרי בית והם היוו את הרוב בתחומים אלו. באותה תקופה פעלו באזור פיוטרקוב כנופיות שבהן השתתפו גם יהודים. הכנופיות דוכאו על ידי הצבא. במהלך המאה ה-18 הוטלו על היהודים מיסים כבדים. לכן לא היה לקהילה כסף לשכור רב. את התפקיד מילאו בהתנדבות חכמים, כמו: רבי מאיר גץ, רבי יעקב ז’ארקי ורבי נתן נטע פיוטרקובר. ב-1720 התקבל אישור להפעיל "חברה קדישא" שעסקה בענייני קבורה ובסיוע לחולים שהיו מטופלים בביתם. לאחר מכן הוקם בתוך החברה קדישא גם ארגון "ביקור חולים". מאוחר יותר הם נפרדו. החולים הקשים באותה עת טופלו בבית חולים היהודי שפעל ובו פעלה גם מחלקת נשים. ה"חברה קדישא" פעלה באישור עד שנת 1822 ובחשאי עד 1910.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הקהילה עסוקה בניסיונות לבנות את בית כנסת הגדול. הוא הושלם בשנת 1790. היה זה אחד מבתי הכנסת היפים ביותר בפולין שקושט במעשי אומן על ידי דוד גולדשטיין ודוד פרידלנדר. ב-1791 הוקם בית העלמין "החדש", ברחוב שפצרובה 93.
המאה ה-19
בימי השלטון הפרוסי בפולין (1793–1806) היה ניסיון להיטיב את מצבם הכלכלי של היהודים אך באותה עת להתערב בנושאי אישות כגון: בהוצאת הנחיה שנישואין יהיו מותרים רק לבני 25 עם רכוש או עם עיסוק שיבטיח פרנסת המשפחה. ב-14 ביוני 1795 הוסר האיום במידת מה. במהלך תקופה זו היה רצון לשמר את האוטונומיה של הקהילה היהודית אך שחיתות, בזבוז כספים בתוך הקהילה, מצב כלכלי ירוד ומגמה פרוסית לגרום ליהודים להתבולל בתרבות הגרמנית ערערו את יסודותיה. סמכויות הקהילה צומצמו רק לנושאים דתיים, והסתמנה מעורבות גבוהה של הממשל במרכיבי חיים שונים כמו חינוך ותעסוקה. משלחת שיצאה לברלין הצליחה להשיג כמה הקלות אך בפועל תחומי העיסוק שלהם היו בסכנה והממשלה הגבירה מעורבותה. בין השאר הוקם על ידי הממשלה ב-1801 בית ספר יהודי.
בתחילת המאה ה-19 היהודים החלו לבנות ולהפעיל בתי חרושת. בהם: לייצור מי סודה, לעיבוד ידני של עורות, ייצור שמן, יציקת ברזל, אריגת שטיחים, ניסור עצים, ייצור לבנים, ועוד. שטחי ייצור אלו עברו משברים כלכליים לא מועטים והגיעו ליציבות רק בסוף שנות השלושים של המאה ה-20.
כתוצר של הסכם בין פרידריך אוגוסט ונפוליאון בין השנים 1815–1835 פעלה בפולין "הדוכסות הורשאית". כניסתו של נפוליאון לאזור עוררה ציפיות רבות ואמנם בתחילה הושוו זכויות היהודים לאלה של הנוצרים אולם עד מהרה חזרו ימי ההפליה בנוגע למגורים, בעלות על נכסים, תעסוקה וכדומה. בנוסף לכך נדרשו היהודים מגיל 20–28 לשרת בצבא. שלוש שנים אחר כך יצאה הוראה כי יהודים בני 20–50 ישרתו במשמר הלאומי. מאוחר יותר הייתה אפשרות להמיר את השירות בתשלום "מס טירונים". באותה תקופה עול המיסים היה כבד ביותר וכלל גם מס על בשר כשר. בדרך זו השתלטו השלטונות על חיי היהודים. הצרפתים היו בעיר עד 1811.
בזמן המרד הפולני (1830–1831) עלתה במלוא היקפה סוגיית גיוס היהודים לצבא פולין. היו דעות שעדיף שהיהודים ישרתו ואחרות – שעדיף שישלמו מס טירונות וכך היה. המרד דוכא בתוך שנה.
לאורך שנות ה-30 של המאה ה-19 נתגלעו בעיות קשות בתפקוד וועדי הקהילה שהגיעו אף לערכאות. חלק נכבד מזה היה קשור למאבקים בין "החסידים" וה"מתנגדים" על השליטה בקהילה.
בינתיים התרבו בפיוטרקוב המשכילים שניסו להקים בתי ספר יהודיים אך עד 1858 הדבר לא צלח.
החל מ-1861 הוטב יחס הפולנים ליהודים, בהשפעת התנועה הלאומית הפולנית שדגלה באחווה יהודית-פולנית. הדבר בא גם לידי ביטוי בקבלת זכות בחירה למועצות המחוזיות ומועצות הערים וכן בהסכמה להצטרפות יהודים לאיגוד הסוחרים. משדוכא המרד הפולני חזר מצבם של היהודים להיות בעייתי. למשבר הכלכלי באותה עת נוספה שרפה שפרצה ב-1865 ושרפה את כל הבתים והחנויות של היהודים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתפר מצבם הכלכלי והתרבותי של יהודי העיר. נפתחו בתי ספר והחלה פעילות שמטרתה לפתח תרבות יהודית בשפה הפולנית. ב-1864 נוסד בית הדפוס הראשון על ידי פבל בלכטובסקי וחיים פרנקל. בעקבותיהם נפתחו בתי דפוס רבים אחרים שבהם הדפיסו כתבי קודש ספרות עברית ויהודית וכן עיתונות יהודית מגוונת ורבה.
המאה ה-20 – עד השואה
מלחמת העולם הראשונה טרפה את הקלפים והיחס ליהודים הורע בצורה משמעותית. כניסתם של הרוסים לאזור לוותה במעשי שוד וביזה אולם למזלה של הקהילה רק לזמן קצר. שובם של הגרמנים ומלוויהם לאזור הולידה מצוקה כלכלית רבה אך לא עצרה את הפעילות המפלגתית והתרבותית של היהודים בעיר. ב-1916 נכנסו למועצת העירייה נציגי הארגונים היהודיים. בנובמבר 1918 השתחררה העיר מכיבוש דוברי הגרמנית ופולין נעשתה מדינה עצמאית. המצב הכללי הירוד הוביל שוב לגילויי אנטישמיות אך לא עצר את המעורבות ההולכת וגוברת של היהודים בחיי העיר ובניהולה, את הפעילות הכלכלית, התרבותית, החינוכית, הספורטיבית, החברתית והפוליטית במסגרת מפלגות, כגון: המיעוטים הלאומיים, בונד, צעירי ציון, פועלי ציון, עממיים, מזרחי, אגודה, ועוד. 1924 נחשבת לשנת שיא בחיי העיר, בכל תחומי החיים, ומכך נהנו גם תושביה היהודים של העיר. זאת עד להתגברות מעשי הפשע של הנאצים כנגד היהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש שעודדו את האנטישמיות והובילו להתנכלויות והתנפלויות על היהודים. ב-2 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי הגרמנים וכעבור יומיים הם נכנסו לעיר.
השואה
שמאל|ממוזער|250px|[[אנדרטה לזכר יהודי פיוטרקוב טריבונלסקי שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון.
האנדרטה עוצבה על ידי יוצא העיירה משה ברומברג בדמותו של בית הכנסת הראשי בפיוטרקוב אשר להבות עולות מגגו. ]]
ערב מלחמת העולם השנייה מנו כ-15,000 יהודי העיר כ-27% מכלל האוכלוסייה. הקהילה היהודית המשגשגת, שהייתה חילונית ודתית כאחד, פרסמה שלושה שבועונים והייתה ידועה במאות ה-19 וה-20 בדפוס העברי שבה. הקהילה כללה ארגונים דתיים, תרבותיים ופוליטיים רבים, כולל הבונד ותנועות ציוניות שונות. לקהילה היו מספר בתי כנסת כאשר "בית הכנסת הגדול" נחשב לאחד מהבניינים היפים מסוגו בפולין כולה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר הגטו הראשון בפולין הכבושה, גטו פיוטרקוב טריבונלסקי, אשר התקיים משך כשלוש שנים, בין 8 באוקטובר 1939 ו-28 באוקטובר 1942. בגטו התרכזו פליטים יהודיים מערי השדה הקרובות, כמו גם מערים ראשיות כגון ורשה, לודז', בלחטוב, קאליש, גנייזנו ופלוק. בשטח הגטו, שלא היה מוקף חומה או כל מכשול פיסי אחר, רוכזו כ-28,000 בני אדם, בשטח בו התגוררו לפנים כ-5,000 - 6,000 איש. בגטו התקיימה תנועת התנגדות יהודית מחתרתית ודבר השמדת יהדות מזרח אירופה הופץ בו, אם כי מרבית היהודים לא האמינו לשמועות אלו. לקראת סיומה של שנת 1942 הועברו לגטו יהודים מכפרים רבים בסביבה ובבוקר של יום 14 באוקטובר החלה אקציה בסופה נשלחו כ-22,000 איש ואישה בארבעה טרנספורטים לטרבלינקה, כ-2,000 יהודים בעלי אישורי עבודה הופרדו והוחזרו ל"גטו הקטן", ואילו כ-500 הצליחו להימלט ליערות הסמוכים לעיר. בסוף יולי 1943 חוסל הגטו הקטן ופיוטרקוב טריבונלסקי הוכרזה כ-Judenrein (נקייה מיהודים). עם זאת, 1,720 יהודים הורשו להישאר בפיוטרקוב. ב-24 בנובמבר 1944 גורשו יהודיה האחרונים של פיוטרקוב למספר מחנות ריכוז והשמדה שונים, ביניהם: בוכנוואלד, ברגן-בלזן, מאוטהאוזן, ראוונסבריק ואושוויץ.
קונרד רודניצקי שהתגורר בעיר הציל משפח היהודית והוכר כחסיד אומות העולם.
אחרי המלחמה
אחדים מניצולי השואה שבו לפיוטרקוב עם סיום המלחמה, והתקבלו בעוינות רבה, בין היתר מתוך חשש שיתבעו את רכושם. ניצולים אחדים נרצחו על ידי אנטישמים מקומיים. רבים מהשבים עזבו עד מהרה את המקום ונהרו לריכוזים גדולים יותר של ניצולים, כמו העיר לודז' הסמוכה. בכל זאת מאות ספורות של ניצולים נשארו לחיות בפיוטרקוב במסגרת של קהילה יהודית בראשותו של ד"ר זיגמונד טננבוים, שכיהן בתפקיד בשנים 1945–1976. גם לאחר מכן נותרו יהודים ספורים, והאחרון המזוהה שביניהם היה ככל הנראה רומן היפשער.
רבים אחרים היגרו בעיקר לישראל ולארצות הברית, וכן לארצות נוספות, כגון: אנגליה, צרפת, גרמניה, קנדה, ארגנטינה, אוסטרליה, שם הקימו ארגונים של יוצאי העיר (לנדסמנשפטים), שדאגו לרווחת הניצולים, לקשר ביניהם, ולהקמת אנדרטאות ואתרי הנצחה לזכר הנספים. מצבת הזיכרון לקורבנות הקהילה, בדגם בית כנסת הגדול, הוקמה בבית קברות בחולון, וישנה הנצחה בבקעת הקהילות ביד ושם, ביער הקדושים, באתר ההנצחה בטרבלינקה, ליד יער ראקוב, ובשלטים ברחבי העיר פיוטרקוב. בית כנסת הגדול של קהילת יהודי פיוטרקוב ובית המדרש הסמוך לו, נחרבו על ידי הגרמנים במלחמה. הם שופצו, במבנם החיצוני המקורי, על ידי עירית פיוטרקוב בשנות ה-60 של המאה ה-20, כדי לשמש כספרייה עירונית מרכזית של העיר למבוגרים ולילדים.
כיום קהילת משפחות יוצאי פיוטרקוב טריבונלסקי פזורה על פני העולם כולו, אולם ריכוזיה הגדולים הם בישראל ובארצות הברית. בארץ פועל ארגון יוצאי פיוטרקוב והסביבה, שהוקם באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20. ספרי זיכרון לקהילה החרבה ראו אור בעברית ויידיש, בעריכת יעקב (בן פישל) מלץ ונפתלי לאו-לביא, באנגלית - הראשון בעריכת רומן מוגילנסקי, והשני בעריכת בן גילעדי, ובפולנית - זיגמונד טננבוים, אנה זידובסקה ודינה פלדמן, ואחרים. זכרונות רבים נכתבו בידי יוצאי הקהילה, "דפי עד" רבים נמצאים בארכיון יד ושם, ועדויות הוקלטו במרכזי הנצחה שונים ברחבי העולם.
מאמצע בשנות ה-60 של המאה ה-20 מופץ על ידי הארגון הישראלי עלון שנתי בשם "הדים", שכיום הוא דו לשוני: בעברית ובאנגלית, ומופעל ביחד עם הארגון האמריקאי כשילוב עם עלון בשם "Voice", שהופץ בארצות הברית על ידי בן גלעדי, עד פטירתו. לפניו הופצו בארצות הברית עלונים בשם: "בולטין" ו"בולטין חדש". הארגון הישראלי והאמריקאי מפעילים יחדיו גם אתר אינטרנט תלת לשוני: עברית, אנגלית ופולנית. הוצאת העלון ואתר אינטרנט נתמכת על ידי ה-Claims Conference. מדי שנה נערך טקס זיכרון לזכר נספי הקהילה ואזכרה. במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, באוניברסיטת תל אביב פועל ארכיון קהילת פיוטרקוב, שנוסד על ידי יעקב (בן פישל) מלץ. בשנים האחרונות מתקיים בפיוטרקוב מדי שנתיים "שבתון" ליוצאי הקהילה מרחבי העולם ופועלת קבוצת פייסבוק.
ב-12 בספטמבר, 2017 פיוטרקוב טריבונלסקי חתמה ברית ערים תאומות עם נס ציונה לפעילות משותפת בתחומי: חינוך, תרבות, ספורט, תיירות, וכלכלה.
בית השטן
בית השטן (בצרפתית: Le Manoir du diable; באנגלית: The House of the Devil) הוא סרט אילם צרפתי קצר משנת 1896, בבימויו של ז'ורז' מלייס. הסרט, בן שלוש דקות (שנחשב ארוך לתקופתו), מיועד לבדר ולהפליא את צופיו, אך בשל תוכנו הוא נחשב לסרט האימה הראשון בהיסטוריה של הקולנוע, בין היתר בשל הופעתו של עטלף ההופך לאדם, פרט שהביא חלק מהצופים לראות בו סרט ערפדים.
הסרט נחשב לאבוד עד לשנת 1988, כאשר עותק ממנו התגלה בארכיון הקולנוע של ניו זילנד.
Release Me (שיר של הוברפוניק)
Release Me (בעברית: שחרר אותי) הוא שיר של הלהקה הבלגית הוברפוניק, שהיה אמור לייצג את בלגיה בתחרות האירוויזיון 2020. ב-18 במרץ 2020 בעקבות מגפת הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
בית השטן
עלילה
החדר מתרוקן לרגע, ואז נכנסים אליו שני ברנשים מטורזנים. עוזר השטן חוזר, דוקר בהם באחוריהם בקלשון, נעלם וצץ בפינות שונות של החדר. שני האנשים נבהלים, ואחד מהם נמלט. עוזר השטן ממשיך להתל בשני, משגר רהיטים מפינה לפינה של החדר, ולבסוף מציג לפניו שלד. האיש תוקף את השלד בחרבו, והשלד הופך לפתע לעטלף ואז לשטן, אשר מזמן ארבע רוחות רפאים כדי להכניע את האיש. לאחר שהאיש מתאושש מהתקפתם, מציג השטן לפניו את האישה שברא בתוך הקלחת, והוא מתרשם מיופייה. אז הופך אותה השטן לנגד עיניו למכשפה זקנה, ולאחר מכן שוב לארבע רוחות רפאים.
האיש הראשון חוזר ותוקף את רוחות הרפאים, אך לאחר שהן רודפות אחריו, הוא נמלט בקפיצה מעל מעקה מרפסת החדר. האיש האחר מתעמת עם השטן, ולבסוף מציג בפניו צלב, שלמראהו השטן נסוג.
הפקה
הסרט צולם בגן ביתו של מלייס בפריז בעזרת תפאורה מצוירת.
בתקופה שבה הופק הסרט הופיעו שחקנים בסרטים כדמויות אנונימיות ולא ניתן להם קרדיט, אך ידוע שאת דמות האישה שהופיעה מתוך הקלחת גילמה השחקנית ז'אן ד'לסי, שהופיעה ברבים מסרטיו של מלייס ובהמשך הייתה לאשתו השנייה. קיימת השערה שאת דמותו של השטן גילם ז'ול-אז'ן לגרי (Jules-Eugène Legris), קוסם אשר הופיע בתיאטרון רובר-אודן (Théâtre Robert-Houdin) בפריז וכן בסרטו הידוע של מלייס "מסע אל הירח" משנת 1902.
הסרט יצא לאקרנים על ידי הסטודיו של מלייס, שנקרא Star Film Company. בארצות הברית הוא הוקרן בשם "הטירה הרדופה", ובבריטניה - "טירת השטן". אין לבלבל בין סרט זה לבין סרט אחר של מלייס, שהופק זמן קצר לאחר מכן - "Le Château hanté". אותו סרט נקרא גם הוא "הטירה הרדופה".
בספר Universal Monsters: Origins, שיצא לאור ב-2016, כתב כריסטופר ריפלי כי הסרט משעשע יותר מאשר מטיל אימה, כי בולט ניסיונו של מלייס בסרט לקסום דמות מתוך דמות אחרת, וכי הוא השתמש באמצעים המוגבלים של התקופה ובדמיונו כדי ליצור הפקה מרשימה למדי.
מתת פפין
מתת פפין הוא מסמך מהמאה ה-8, שנחשב כמאורע המכונן של מדינת האפיפיור. במסמך, שנכתב בהשראת "מתת קונסטנטינוס", הבטיח המלך הפרנקי פפין הגוץ להעניק לאפיפיור שטחים נרחבים באיטליה. השטחים כללו את ראוונה ואת הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה), שטחים שבעבר היוו את האקסרכיה של רוונה, שטחים שהיו המחוז הביזנטי באיטליה.
האירוע ההיסטורי: בשנת 753 הצליחו הלומברדים בהנהגת המלך אייסטולף לכבוש את העיר רוונה ואיימו על רומא תוך שהם דורשים מס גולגולת. האפיפיור סטפנוס השני פנה בבקשת עזרה למלך הפרנקי פפין הגוץ. בתמורה לתמיכתו של פפין, הגיע סטפנוס השני לפריז, וב-28 ביולי 754, בטקס סאקרום חגיגי הכתיר בבזיליקת סן-דני את פפין ושני בניו (קרל וקרלומן) כמלכים והעניק להם את התואר "אבי הרומים" (patricius Romanorum). טקס זה הוא הבסיס לשמה של האימפריה הרומית הקדושה בה שלטו צאצאי פפין.
לאחר הטקס הוביל פפין את הצבא הפרנקי במסעות כיבוש לאיטליה ב-754 וב-756. במהלך מסעות הכיבוש כבש פפין את רוב שטחה של איטליה.
הטקסט: במסמך נכתב כי האפיפיור ביקש מהמלך פפין שידאג לעניינם של פטרוס הקדוש והרפובליקה של הרומאים. פפין נענה מיד לבקשה והבטיח לאפיפיור להשיב לו את רוונה מידי הלומברדים. האפיפיור בירך את פפין, והלה כינס אספה גדולה בקיירסי (Quierzy, שנקראה אז carisiacus), שם אשרר את ההסכם עם האפיפיור.
בשנת 774 אישר בנו של פפין, קרל הגדול, את ההבטחות שניתנו במתת פפין. על השטחים שקיבל האפיפיור כתוצאה ממתת זה קמה מדינת האפיפיור.
Headless Cross
Headless Cross הוא אלבומה הארבעה עשר של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור באפריל 1989. באלבום משתתף לראשונה המתופף קוזי פאוול, שגם השתתף בהפקת האלבום.
אודות האלבום
לורנס קוטל היה אחראי על נגינת הבס באלבום, אך מעולם לא נחשב כחבר רשמי בלהקה. עם זאת, הופיע קוטל בוידאו קליפ של שיר הנושא.
השיר "When Death Calls" מכיל סולו גיטרה מאת הגיטריסט המפורסם של להקת קווין בריאן מיי.
עטיפת האלבום נוצרה על ידי קווין ווילמט
הצלחה וביקורות
האלבום בילה שמונה שבועות במצעד ה"בילבורד 200", שם הגיע למקום ה-115. ביחס לקודמיו, האלבום נכשל במכירות.
האלבום זכה לביקורות מעורבות. מבקר המוזיקה אדוארדו ריבדביה (Eduardo Rivadavia) מאתר Allmusic שיבח את האלבום וכתב: "מי שחכם מספיק על מנת להעריך את הדיסקוגרפיה של בלאק סבאת' ללא אוסבורן ודיו, אין אלבום טוב יותר מ-"Headless Cross" כדי להתחיל בו". בנוסף כתב ריבדביה כי השיר 'When Death Calls' הוא "ללא ספק אחת מהיצירות המצמררות ביותר שכתב איומי אי-פעם"
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי חברי הלהקה, למעט היכן שצוין אחרת
מבצעים
חברי הלהקה
משתתפים נוספים
מטריקת שוורצשילד
במסגרת תורת היחסות הכללית מטריקת שוורצשילד היא פתרון של משוואות השדה של איינשטיין המתארות את שדה הכבידה של התפלגות חומר, המעמיד תיאור של שדה הכבידה מחוץ להתפלגות חומר בעלת סימטריה כדורית. כמו כן, פתרון זה משמש לתיאור שדה הכבידה בתוך חורים שחורים נטולי מטען חשמלי ותנע זוויתי.
פתרון זה פורסם בשנת 1916 על ידי הפיזיקאי היהודי-גרמני, קרל שוורצשילד, והיה לפתרון המדויק הראשון למשוואות השדה של איינשטיין.
מטריקת שוורצשילד
בקואורדינטות שוורצשילד, האינטרוול ds^2 עבור מטריקת שוורצשילד הוא:
כאשר:
היסטוריה
בשנת 1916, מעט יותר מחודש לאחר שפרסם אלברט איינשטיין את תורת היחסות הכללית, פרסם קרל שוורצשילד את מאמר בו מתואר פתרון מדויק שהוא מצא, בעודו משרת בצבא הגרמני בעת מלחמת העולם הראשונה. היה זה הפתרון המדויק הראשון למשוואות השדה של איינשטיין והוא היווה פריצת דרך משמעותית בהבנה של מושגי יסוד בתורת היחסות הכללית, כפי שהיא מוכרת כיום. זמן קצר לאחר פרסום מאמר זה, הלך קרל שוורצשילד לעולמו.
נדרשה תקופה ממושכת על-מנת להפיג את הבלבול שהתעורר בעקבות גילוי נקודות הסינגולריות במטריקת שוורצשילד ובפתרונות שנמצאו לאחר מכן למשוואות איינשטיין. אמנם במהרה הובן כי הסינגולריות ב-r=0 היא אכן סינגולריות של עקמומיות, אך נדרש מאמץ רב להתהוות ההבנה כי הסינגולריות ברדיוס שוורצשילד,, היא סינגולריות קואורדינטית שניתנת להסרה על ידי החלפת מערכת קואורדינטות, וכי משטח זה מהווה אופק אירועים של חור-שחור. בשנת 1924, מצא ארתור אדינגטון טרנספורמציית קואורדינטות מקואורדינטות שוורצשילד לקואורדינטות אדינגטון-פינקלשטיין אשר הראתה שמקור הסינגולריות ברדיוס שוורצשילד הוא בבחירת מערכת הקואורדינטות. בשנת 1939, הראה הווארד פרסי רוברטסון שצופה בנפילה חופשית במטריקת שוורצשילד יחצה את רדיוס שוורצשילד בזמן עצמי סופי, אף-על-פי שיידרש זמן אינסופי כפי שנמדד על ידי הקואורדינטה t.
בשנת 1950, הציג ג'ון לייטון סינג' את ההמשכה האנליטית המקסימלית של מטריקת שוורצשילד ובכך הראה שוב את הרגולריות של רדיוס שוורצשילד ואת העובדה שרדיוס זה מהווה את אופק האירועים של חור-שחור. עשור אחריו, בשנת 1960, הגיע מרטין קרוסקל לתוצאה דומה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, התבסס השימוש בכלים של גאומטריה דיפרנציאלית בתורת היחסות הכללית, ובעקבות כך זוקקה באופן סופי ההבנה כי רדיוס שוורצשילד אינו מהווה נקודה סינגולרית פיזיקלית, אלא אופק אירועים של חור-שחור.
רקע
מכאן והלאה, לשם הקיצור, המשוואות מוצגות ביחידות טבעיות, בהן c = G = 1.
תורת היחסות הכללית של איינשטיין מתארת את שדה הכבידה שנוצר כתוצאה מהתפלגות חומר וכיצד שדה הכבידה הזה משפיע על תנועת החומר וחוזר חלילה. במסגרת התורה, שדה הכבידה אינו כוח פיזיקלי כשאר הכוחות, אלא הוא מבוטא על ידי עקמומיות ביריעת המרחב-זמן. תנועת חלקיקים במרחב-זמן עקום בהיעדר כוחות חיצוניים (למשל כוחות אלקטרומגנטיים) היא לאורך גאודזיות, שהן הכללת מושג הקו הישר ליריעה בעלת עקמומיות. התפלגות התוכן החומרי, אשר מבוטאת באמצעות טנזור תנע-אנרגיה, מכתיבה את הגאומטריה של המרחב-זמן דרך משוואות השדה של איינשטיין, שבצורה קומפקטית ניתנות לרישום באופן הבא:
(1)
באגף שמאל נמצא טנזור איינשטיין ובאגף ימין טנזור התנע-אנרגיה מוכפל בקבוע.
בריק, משוואות איינשטיין מצטמצמות למערכת המשוואות הסגורה:, כאשר R_{\mu \nu} הוא טנזור ריצ'י. בנוכחות חומר, לעומת זאת, משוואות השדה של איינשטיין אינן מהוות מערכת סגורה, ולשם הסגירות נחוצות גם משוואות החומר המתאימות, למשל, משוואות מקסוול בנוכחות שדות אלקטרומגנטיים או משוואת קליין-גורדון בנוכחות שדה סקלרי.
בשנת 1916, חודש לאחר פרסום משוואות השדה של איינשטיין, פרסם קרל שוורצשילד את הפתרון המדויק למשוואות השדה של איינשטיין בסימטריה כדורית בריק. שדה כבידה בעל סימטריה כדורית מתקבל כתוצאה מכל התפלגות חומר בעלת סימטריה כדורית ושתנועתו שומרת על הסימטריה. למשל, ניתן לחשוב על כדור סטטי או כוכב בעל תנועות פעימה כדוריות.
(2)
מהשרירותיות בבחירת מערכת קואורדינטות בתורת היחסות הכללית נובע כי ניתן לבצע כל טרנספורמציית קואורדינטות שתשמר את הסימטריה הכדורית. נוח להשתמש בבחירה של הילברט ולעבור לקואורדינטות חדשות t=t(T,R) ו-r_1(R,T), כך ש- ו-g_{rt}=0. בדרישה זו הותרנו חופש כיול שיורי לטרנספורמציות, מכיוון שהתאפסות g_{rt} גוררת את התאפסות g_{r\Tau} על ידי משוואות הטרנספורמציה. האינטרוול המתקבל הוא:
(3)
נבחר להניח כי g_{rr}>0 ו-g_{tt}<0, כלומר ש-r הוא קואורדינטה מרחבית ו-t קואורדינטה זמנית. תחת הנחה זו, נוח לסמן: ו- כאשר \lambda ו-\nu הן פונקציות כלשהן של r ו-t. הביטוי הבא לאינטרוול מתקבל:
(4)
עבור המטריקה המתאימה לאינטרוול זה, משוואות השדה של איינשטיין בריק הן:
(5)
(6)
(7)
(8)
משוואה (8) נובעת ממשוואות (5) ו-(6). ממשוואה (7) ניתן להסיק מיידית כי. נחסר את משוואה (6) ממשוואה (5) ונקבל:, כלומר , על-כן: כאשר f היא פונקציה של t בלבד. כזכור, נותר עוד חופש כיול שיורי, על-כן נבצע טרנספורמציה שמקיימת את התנאי:  ונקבל:
כלומר קיבלנו. נציב תוצאה זו במשוואה (5) ונקבל:, כלומר , לכן. מטריקה זו מתאפיינת בשטיחות אסימפטוטית, כלומר הרחק ממקור הכבידה המטריקה מתכנסת למטריקה הגלילאית השטוחה. . מהשוואה עם הגבול הניוטוני, היינו מהדרישה לקיום משטר ניוטוני בשדה חלש בו כאשר m היא המסה הכוללת של מקורות הכבידה, נקבל את ערך הקבוע  אשר מכונה רדיוס שוורצשילד. האינטרוול המתקבל (ביחידות גאומטריות, כזכור) הוא:
(9)
קיבלנו משפחה חד-פרמטרית של פתרונות עם פרמטר m, פתרונות אלו הם סטטיים ומתאפיינים בשטיחות אסימפטוטית. זוהי מטריקת שוורצשילד מבוטאת בקואורדינטות שוורצשילד. בשנת 1923 הוכיח המתמטיקאי האמריקני, ג'ורג' דייוויד בירקהוף, משפט יחידות לפיו בהינתן גאומטריה של תחום כלשהו במרחב-זמן בעלת סימטריה כדורית ומהווה פתרון למשוואות השדה של איינשטיין בריק, אזי גאומטריה זו היא פיסה מגאומטריית שוורצשילד. משפט זה מוכר כמשפט בירקהוף (Birkhoff). השדה החיצוני של כל כוכב כדורי נייטרלי חשמלית, בין אם הוא סטטי, פועם או קורס, מקיים את תנאי משפט בירקהוף, על-כן, השדה החיצוני מהווה פיסה מגאומטריית שוורצשילד. כוכב בעל סימטריה כדורית שפועם אינו פולט גלי כבידה, מכיוון שהפתרון הוא סטטי. עובדה זו היא ביטוי למשפט בירקהוף. דבר דומה מתרחש באלקטרודינמיקה, שם מטען פועם בעל סימטריה כדורית אינו פולט גלים אלקטרומגנטיים, שכן משוואות מקסוול אוסרות על קרינת מונופול. במקרה של כוכב בקריסה כבידתית, פני השטח שלו נעים במסלול של ערכי r שהולכים וקטנים, עד אשר הם חוצים את רדיוס שוורצשילד. חציית רדיוס שוורצשילד וכניסה לתחומים בהם r<2m היא תהליך בלתי הפיך שמוביל לנפילת החומר אל עבר הסינגולריות ובכך נוצר חור שחור.
גאודזיות דמויות-זמן במרחב-זמן שוורצשילד
בבואנו לחקור את תנועתם של חלקיקים בגאומטריית שוורצשילד, בדומה לגאומטריות אחרות, ניטיב אם נתבונן תחילה בסימטריות הקיימות. מהתבוננות באינטרוול ds^2 של פתרון שוורצשילד, ניתן להיווכח כי המטריקה בלתי תלויה בקואורדינטות t ו-\phi. קואורדינטה x^K שמקיימת נקראת קואורדינטה ציקלית. קואורדינטה זו מגדירה שדה קילינג על ידי. תנועה לאורך גאודזיה כלשהי משמרת את המכפלה הפנימית של הווקטור המשיק לגאודזיה עם וקטור קילינג, כלומר:
(10)
כאשר p_K הוא התנע הצמוד לקואורדינטה x^K והוא גודל נשמר. במקרה של שוורצשילד, הגדלים הנשמרים הם: ו-. הגודל הראשון הוא האנרגיה, מכיוון שבתחומי שדה חלש, מטריקת שוורצשילד מתכנסת למטריקת מינקובסקי, שם:
באופן דומה, הגודל השני הוא התנע-הזוויתי. מעקרון השקילות, ידוע כי חלקיקי בחן נעים לאורך קווי עולם זהים, ללא תלות במסה שלהם, על-כן טבעי יותר לעבוד עם הגדלים הבאים:
(12) - אנרגיה ליחידת מסה
(13) - תנע-זוויתי ליחידת מסה
כעת נוכל בעזרת דרישת הנרמול לקבל את המשוואה הרדיאלית:
לכן המשוואה הרדיאלית היא:
כאשר הפוטנציאל האפקטיבי הוא.
נפתח את הסוגריים בביטוי לפוטניאל האפקטיבי ונקבל:, כאשר האיבר האחרון המופיע באדום אינו מופיע בתורה הניוטונית. הבדל זה מוביל לכך שבשונה מהתורה הניוטונית בה ישנו מסלול מעגלי יציב בלבד, בפתרון שוורצשילד קיים בנוסף גם מסלול מעגלי בלתי-יציב. כמו כן, חלקיק בעל תנע-זוויתי כלשהו, יכול עבור אנרגיה מספיק גדולה להגיע ל-r=0. בנוסף, ישנה נקיפה של מסלולים אליפטיים, כפי שהודגם עבור כוכב חמה.
גאודזיות דמויות-אור במרחב-זמן שוורצשילד
כאשר אנו עוסקים בגאודזיות דמויות-אור, במקום זמן-עצמי ישנו פרמטר אפיני \lambda, כלומר מסלול הפוטון מתואר על ידי:. הווקטור המשיק למסלול זה הוא:. נורמת וקטור דמוי-אור היא אפס, כלומר מתקיים:. כעת הגדלים הנשמרים, היינו התנעים הצמודים, הם:. באופן דומה לפיתוח עבור גאודזיות דמויות-זמן נקבל את המשוואה הרדיאלית מדרישת הנרמול:
לכן המשוואה הרדיאלית היא: כאשר.
שוב נקבל דיאגרמת אנרגיה שממנה ניתן ללמוד שלפוטון קיים מסלול מעגלי בלתי יציב ב-r=3m.
בעיית הסינגולריות ברדיוס שוורצשילד
מהתבוננות באינטרוול שקיבלנו בפתרון שוורצשילד: ניתן להיווכח כי ישנם שני ערכי r עבורם המטריקה סינגולרית: ב-r=0 וב-r=2m, כלומר רדיוס שוורצשילד. די מהר נתחוור כי הסינגולריות ב-r=0 היא סינגולריות של עקמומיות. אולם נדרש זמן רב על-מנת לעמוד על טיבה של הסינגולריות ברדיוס שוורצשילד. התברר שבבחירה מתאימה של מערכת קואורדינטות חדשה, המטריקה המתקבלת רגולרית ברדיוס שוורצשילד.
הרגולריזציה של האופק, אדינגטון-פינקלשטיין, קרוסקל-זקרס.
דיאגרמת פנרוז
דיאגרמת פנרוז, הקרויה על-שם הפיזיקאי והמתמטיקאי הבריטי, רוג'ר פנרוז, היא הצגה קונפורמית דו-ממדית של המרחב-זמן. היא משמרת את המבנה הסיבתי של המרחב-זמן ומבצעת קומפקטיפיקציה כך שהמרחב-זמן האינסופי ממופה לתחום הסופי של הדיאגרמה. דיאגרמת פנרוז עבור מרחב-זמן שוורצשילד מתקבלת באופן פשוט מדיאגרמת קרוסקל.
החורשות הקדושות של המיג'יקאנדה
החורשות הקדושות של המיג'יקאנדה (אנגלית Sacred Mijikenda Forests) מונות יותר מחמישים חורשות המשתרעות על רצועה באורך של 200 ק"מ, הנמתחת במקביל לקו החוף של האוקיינוס ההודי בדרום-מזרחה של קניה.
החורשות הצפופות שוכנות ברובן על גבעות נמוכות שגובהן אינו עולה על 600 מטרים מעל גובה פני הים, במקום בו ניצבים שרידי הכפרים המבוצרים (קאיה - Kaya) של בני המיג'יקאנדה, והן מהוות את השריד היחיד ליער רחב-הידיים שהשתרע בעבר לאורך חופי מזרח אפריקה. לפי המסורת, החורשות הקדושות נוצרו החל במאה ה-16, כאשר בני המיג'יקאנדה החקלאים נאלצו להגר דרומה אל אזור החוף, בלחץ התקפות שבטי רועים נוודים. החורשות היו מיושבות לכל המאוחר עד שנות ה-40 של המאה ה-20, תקופה בה עזבו אותן המיג'יקאנדה, והחלו מתיישבים במישורים. כיום נחשבות החורשות למקום קדוש וכמקום מגוריהם של אבות העם. 11 מהחורשות הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
לפי מסורת שבעל-פה, מקורם של המיג'יקאנדה הוא בארץ סינגוואיה (Singwaya) השוכנת כיום בשטחה של סומליה. במהלך המאה ה-16 החלו שבטי המיג'קאנדה להגר דרומה בלחץ שבטי רועים דוגמת המסאי והאורמה, ולפי המסורת הם איתרו שישה כפרים מבוצרים המכונים מאקאיה (Makaya), שניצבו על הרכס המקביל לקו החוף. שלושה קאיה נוספים נוספו בשלב מאוחר יותר, ובתחילת המאה ה-17 המשיכו המתיישבים והקימו עוד ועוד קאיה. כל אחד מהשבטים הביא עמו את חפצי הפולחן שלו (פינגו - Fingo) ואלה נקברו במרכזו של היישוב החדש. עמים אחרים נטמעו במיג'יקאנדה והקימו קאיה משלהם. תקופת הקמת הקאיה נמשכה משנת 1560 לערך ועד 1870, והמרחק ביניהם הביא להיווצרות ניבים ותרבות אופייניות לכל אחד מהיישובים.
במהלך המאה ה-19 החלו הכפרים המבוצרים מאבדים ממעמדם, ותושביהם החלו מהגרים לשטחים החקלאיים סביב להם ואל ערי החוף. ההגירה התעצמה במאה ה-20, כנראה בעקבות התפתחות המסחר, ואולי גם בשל רעב ומחלות, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 כבר ניצבו רוב הקאיה שוממים. עם נטישת הכפרים החל תהליך של ביעור החורשות סביבם, אך החורשות בקאיה עצמם ובסביבתם הקרובה, נשמרו בשל מעמדם הקדוש. כתוצאה מכך הקאיה בולטים כיום בסביבתם, וביחס אליה הם עשירים במיני פרפרים וציפורים.
הקאיה כיום
11 הקאיה הכלולים בהכרזה שוכנים על ראשי גבעות בגובה של עד 600 מטרים מעל פני הים, לאורך רצועה באורך של כ-200 ק"מ, ובטווח של עד 35 ק"מ מחופי האוקיינוס ההודי. גודלם נע בין 300 ל-3,000 דונם. הם נחלקים לתשע קבוצות בהתאם לשייכותם השבטית, וכן לקאיה ראשוניים המיוחסים לגלי ההתיישבות הראשונים, ולקאיה משניים שנוצרו מאוחר יותר. בסך הכל זוהו יותר מ-50 קאיה לאורך חופי קניה, וידועים מספר קאיה בטנזניה וקאיה בודד גם במוזמביק.
קאיה אופייני שוכן בקרחת יער ומוקף בחומת אבן שבה קבועים שערי עץ. הגישה אל השערים נעשית באמצעות שבילים ברורים בסבך החורשה. בתי היישוב הוקמו לאורך החומה והקיפו רחבה שבה שכנו חורש קטן בן מספר עצים או מבנה גדול נושא גג קש מחודד, המכונה מורו (Moro). מקום זה שימש למפגשי מועצת הזקנים ובו נקברו הפינגו, חפצי הפולחן השבטיים. לאחר שהכפרים ננטשו, המשיכו מספר זקנים להתגורר בהם, והקאיה הפכו למקום לעריכת טקסים קהילתיים, תפילה ושטחי קבורה, וכן נהוג לבוא אליהם כדי לקטוף פירות וצמחי מרפא. אף שהמבנים והגדר ההיקפית ברוב הקאיה לא השתמרו, תוואי הקרקע של האתרים ברור ומיקומם של המורו ידוע. הקברים ועמודי העץ המסמנים את מיקומם (ויגאנגו - vigango) מתוחזקים, וחלק משטחי הקבורה עדיין פעילים. כך הדבר גם בקברים ובאתרי התפילה בחורשות המקיפות את הקאיה. מעמדם של הקאיה מסייע לשימורם באמצעות איסורים על כריתת עצים, מרעה וציד בעלי חיים מסוימים בשטחם, וכן בפיקוח על הכניסה אליהם. הסנקציה העונשית על מפרי ההוראות משתנה בהתאם לחומרת העבירה, אך בדרך כלל מדובר בקנס בדמות חיות משק המועלות כקרבן לריצוי הרוחות. כל בני הקהילה רשאים לבקר באתר ולערוך בו טקסים או חגיגות בהתאם להנחיות זקני הקהילה, ואלה מוקדשים בדרך כלל לרוחותיהם של אבות הקהילה ולישות האלוהית המרכזית (מולונגו). מאחר שהטקסים נערכים בניב המיג'יקאנדה המקומי, הקאיה תורמים לשימור התרבות והלשון של הקהילה. סביב הקאיה שוכנים כיום מטעי קשיו, מנגו ואגוז קוקוס.
A Space In Time
A Space In Time הוא אלבומה השביעי של להקת הבלוז רוק, Ten Years After. האלבום יצא לאור באוקטובר 1971 והיה שונה מקודמיו בכך שסגנונו נטה יותר לפופ מאשר לרוק ולבלוז ששלטו באלבומיה הקודמים של הלהקה. המשפט האחרון בשיר Over The Hill הוא "I Think I Will Leave The Blues Over The Hill" ומכאן אפשר להבין שהלהקה רוצה לשנות את הכיוון המוזיקלי שלה. למרות זאת, הוא נחשב בעיני רבים לאלבום הטוב ביותר של הלהקה.
האלבום כלל את השיר המצליח ביותר של הלהקה I'd Love To Change The World, השיר נחשב לאחד משירי הרוק הטובים ביותר בעיקר בגלל סולו הגיטרה שלקראת סופו.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי אד קריף, את העטיפה האחורית צילם גיטריסט הלהקה אלווין לי.
רשימת שירים
כל השירים באלבום נכתבו על ידי אלווין לי למעט "Uncle Jam", שנכתב בשיתוף פעולה של כל חברי הלהקה, אפשר להבחין בהבדל של הקטע משאר הקטעים, הוא אינו מכיל ליריקה והוא אינסטרומנטלי, כשבשאר הקטעים אלווין לי הוא כותב המילים; באותו השיר גם גיטרה הוא לא כלי הנגינה הדומיננטי אלא שווה לשאר. הסינגל היחיד שמכיל שירים מהאלבום הוא Id Love To Change The World, צד ב' של התקליט הכיל את השיר Let The Sky Fall שגם הוא יצא לאור באלבום.
חורפיש
חורפיש (בערבית: حرفيش) היא מועצה מקומית דרוזית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בהרי הגליל העליון באזור הררי באזור שמורת הטבע הר מירון. זהו הכפר הדרוזי הצפוני ביותר בגליל. הכפר נמצא מזרחית למעלות-תרשיחא, צפונית לבית ג'אן בצפון מערב שמורת הר מירון למרגלות הר אדיר שגובהו 1,008 מטרים מעל פני הים בקרבת הר זבול.
מקור השם "חורפיש" הוא בשבט אל-חרפוש שהיו מתגוררים באזור במאה ה-5 לספירה. השם גם מקושר לצמח גדילן מצוי או ברקן סורי ששמו בערבית ח'ורפיש. היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1967. היישוב שוכן בגובה שבין 650–814 מטר, הגובה הממוצע הוא 750 מטר מעל לפני הים. הכפר נהנה מאוויר הרים קריר ונקי האופייני לאקלים הררי גבוה, ונחשב לאחד היישובים הגבוהים מבין יישובי הדרוזים יחד עם בית ג'אן. מהיישוב ניתן לצפות אל הכרמל, החרמון, לבנון והים התיכון.
אקלים
חורפיש הוא אחד היישובים הקרים בגליל בשל הגובה והיותו במרום הגליל מסביב להר מירון.
מזג האוויר בחורף קר מאוד וגשום, ולעיתים יורד שלג. בקיץ שורר מזג אוויר נוח עם אחוזי לחות נמוכים יחסית. ממוצע הטמפרטורה בקיץ נע בסביבות ה26 מעלות בממוצע בשעות היום עד ל-15 מעלות בשעות הלילה ובחורף נע בממוצע 8 מעלות ביום עד 3 מעלות בלילה, ובימים עם גלי קור צונחות הטמפרטורות אל מתחת לאפס.
היסטוריה
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בחרפיש בשנת 1870, וכתב כי מתגוררים במקום 300 דרוזים וכ-50 נוצרים מהזרם היווני אוניאטי. הוא ציין כי מצא מקום בית תפילה נוצרי קטן המוקדש לגאורגיוס הקדוש, בורות מים חצובים בסלע, ברכה משושה, וגידולי זית, גפנים, תאנים וטבק. על-פי אלו, כתב כי הכפר הוא שריד של יישוב גדול יותר, שהיה ידוע בתקופה הצלבנית בשם חורפייס (Horfeis).
לפי סקר הכפרים שערכו רשויות המנדט בשנת 1945, מנתה האוכלוסייה בכפר 830 תושבים.
אוכלוסייה
תושביו של הכפר הם דרוזים ברובם, אך יש בו גם מספר קטן של תושבים נוצרים קתולים ומספר מועט של מוסלמים.
לאס פאלמאס דה גראן קנריה
לאס פאלמאס דה גראן קנריה (בספרדית: Las Palmas de Gran Canaria או בקיצור Las Palmas) היא אחת משתי ערי הבירה (יחד עם סנטה קרוס דה טנריפה) של הקהילה האוטונומית של האיים הקנריים בספרד. העיר שוכנת בחלקו הצפון-מזרחי של האי גראן קנריה. נכון לשנת 2013 מנתה אוכלוסיית העיר כ-383,050 תושבים כשהמטרופולין של העיר מנה כ-700,000 תושבים.
האקלים בעיר הוא אקלים סובטרופי. הטמפרטורות נוחות ומתונות במשך כל השנה.
העיר נוסדה ב-1478 ועד למאה ה-17 הייתה הבירה היחידה של האיים הקנריים. כיום היא אחת משתי הבירות של האיים במשותף עם סנטה קרוס ובה שוכן ארמון הנשיאות של הקהילה האוטונומית, מחצית מהמשרדים הממשלתיים ובית המשפט העליון של האיים הקנריים.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי חואן רחון ב-24 ביוני 1478 בשם "ריאל דה לאס פאלמאס" (Real de Las Palmas). רחון היה מפקד הצבא הקסטיליאני לפני שפרצה המלחמה כנגד הגואנצ'ים, הילידים המקוריים של האיים. ב-1492 עגן כריסטופר קולומבוס בנמל לאס פאלמאס ובילה בו כמה ימים לפני שהפליג למסעו הראשון לאמריקה. הוא גם עצר בו בדרכו חזרה. ב-1595 ניסה פרנסיס דרייק לבזוז את העיר ונכשל. הפלישה לעיר והריסתה על ידי הצי ההולנדי בפיקודו של פיטר ואן דר דוס (Pieter van der Does) בשנת 1599 נחשבת לנקודת ציון חשובה בתולדותיה של העיר. ב-1927 הוגדרה העיר כבירה הראשית של האיים על פי צו משנת 1833.
שעועית הגלידה
שעועית הגלידה (שם מדעי: Inga edulis), המכונה גם "המרשמלו של ילדי הג'ונגל", הוא עץ אקזוטי ירוק עד שמוצאו מדרום אמריקה הנאכל על ידי בני הטופי. העץ צומח במהירות ויכול להגיע לגובה של 20 מטר. העץ גדל באזורים גבוהים, עד ל-1,800 מטר מעל גובה פני הים, מעדיף טמפרטורה ממוצעת (15 מעלות צלזיוס) ואינו רגיש במיוחד לתקופות יובש.
פריחתו לבנה, ותאריך הבשלת פירותיו הוא בין חודש אוגוסט לספטמבר. פירות העץ הם תרמילים ארוכים המזכירים צורת בננה. הם מכוסים קליפה צהובה קשה למחצה ומכילים ציפה לבנה המזכירה צמר גפן מתוק המזכיר טעם של גלידת וניל, וזה החלק הנאכל. הציפה מכילה זרעים המזכירים במראם שעועית ומכאן מגיעה שם העץ. פרותיו משמשים גם להכנת משקאות אלכוהוליים.
העץ הגיע לישראל במהלך שנות השלושים.
טירסיאס
טירסיאס (ביוונית: Τειρεσίας) הוא נביא עיוור במיתולוגיה היוונית, נביאה של תבאי, שחי כאישה במשך מספר שנים.
סיפור חייו
טירסיאס היה כהן של זאוס, ובהיותו גבר צעיר נזדמן לו לראות שני נחשים גדולים מזדווגים. הוא הכה אותם עם המטה שלו. הרה, שכעסה על המעשה, הפכה אותו כעונש לאישה. כאישה, טירסיאס היה לכהן של הרה, התחתן והוליד ילדים. לאחר שבע שנים כאישה, שוב נזדמן לטירסיאס לחזות במעשה הזדווגות של נחשים. בפעם הזו הוא לא הפריע להזדווגות ביניהם, והרה החליטה להפוך אותו בחזרה לגבר. זמן-מה לאחר מכן, זאוס והרה התווכחו בשאלה איזה מין נהנה יותר מיחסי מין, וכל צד היה בטוח שהשני נהנה יותר. הם ביקשו מטריסיאס שיישב ביניהם את הוויכוח, שכן רק לו היה את הניסיון הדרוש כדי לענות על השאלה. טירסיאס צידד בזאוס, והרה בכעסה עיוורה אותו. מכיוון שזאוס לא יכול היה לבטל את מעשה ידיה של הרה, הוא העניק לטירסיאס כפיצוי יכולת נבואה.
גרסה שונה ופחות נפוצה של הסיפור – המופיעה בהמנון החמישי של קאלימאכוס, "רחיצתה של פאלאס" – מספרת שאתנה עיוורה את טירסיאס כעונש על שראה אותה רוחצת בעירום. אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אך זו השיבה שאין בכוחה לעשות זאת וכפיצוי העניקה לו את יכולת הנבואה.
אזכוריו של טירסיאס במיתוס ובמחזאות היוונית
כאשר הרקולס התינוק חנק שני נחשים שהסתננו לעריסתו, ניבא טירסיאס לאמו שיום יבוא ובנה יהיה גיבור ששמו ייצא למרחקים ובכל העולם ישירו לו שירי הלל.
במחזהו של סופוקלס "אדיפוס המלך" קורא אדיפוס לנביא על-מנת לברר מי רצח את לאיוס במטרה לרפא את תבאי מהמגפה. השיחה עם טירסיאס שמתחילה על מי מנוחות עולה עד מהרה לטונים גבוהים כשטירסיאס מסרב לגלות לו מי הרוצח. אדיפוס לועג לכח נבואתו ואז מתגלה לראשונה המהות הטראגית של המחזה, כאשר טירסיאס מטיח לעברו של אדיפוס – (תרגום: אהרן שבתאי). אך אדיפוס אינו בשל לקבל את האמת, ולכן כעסו כלפי טירסיאס וממסד הנבואה מחריף. רק בסופו של המחזה מבין אדיפוס את נבואתו של טירסיאס ומגלה את האמת הטראגית.
במחזה אנטיגונה, המסיים את הטרילוגיה של אדיפוס, מגיע טירסיאס הנביא לקראון ונוזף בו על גזר הדין החמור שהוציא על אנטיגונה (מוות) שהפרה את הצו שלו וקברה את אחיה פוליניקס. טירסיאס מצליח במשימתו, קראון חוזר בו ויוצא להוציא את אנטיגונה ממערת הקבר. מאחר שהוא איחר את המועד התמלא ביתו צער כפי שחזה טירסיאס.
באודיסיאה של הומרוס מזמן אודיסאוס את רוחו של טירסיאס תוך שהוא מנצל את העובדה שרוחות השדים נמשכות לדמן הטרי של חיות שהועלו כקרבן.
יוהאן יואכים שטפר
גנרל יוהאן יואכים שטפר (בגרמנית: Johann Joachim Stever; 27 באוקטובר 1887 – 18 באוקטובר 1943) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שטפר נולד ב-27 באפריל 1889 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שטפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1934 הועלה שטפר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. ב-10 בנובמבר 1938 מונה שטפר לראש מטה הקורפוס ה-15, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה שטפר ראש מטה הקורפוס ה-15, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-8 ביוני 1940 במהלך המערכה על צרפת מונה שטפר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4 במקום לודוויג פון רדלמייר, ופיקד עליה במהלך מבצע אדום, כחלק מהקורפוס ה-16 במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בספטמבר 1940 פרש שטפר מתפקידו, וב-15 בדצמבר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-336. במאי 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-37 כחלק מהארמייה ה-15, וביולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-32 (שאף הוא היה חלק מהארמייה ה-15). ב-25 ביוני 1942 מונה שטפר למפקד יחידת הפיקוח ה-399 שהייתה כפופה לקבוצת ארמיות מרכז, וב-10 בנובמבר 1943 פרש שטפר מתפקידו, והוצב בעתודת קבוצת ארמיות מרכז. ב-30 באפריל 1944 פרש שטפר מהצבא, ובתחילת מאי 1945 נעלמו עקבותיו, וכנראה שנרצח על ידי הכוחות הרוסיים.
DEFCON
Defense Readiness Condition (תרגום חופשי מאנגלית: "מצב כוננות הגנתית"), או בקיצור DEFCON, הוא מדד לדרגת הכוננות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית שנקבע בהתאם לחומרת המצב הצבאי. הדרגה הרגילה בעתות שלום היא DEFCON 5, והיא יורדת ככל שהמצב הביטחוני מחמיר. הדרגה החמורה ביותר, DEFCON 1, מייצגת את הצפי למתקפה העומדת להתרחש בטווח המיידי, או בעת התרחשותה של מתקפה. כל דרגת כוננות קובעת תרחישי הגנה, הפעלה ותגובה לכוחות הרלוונטיים. דרגת הכוננות עשויה להשתנות בין זרועות שונות של הכוחות המזוינים האמריקניים, ובין בסיסים ופיקודים שונים.
בעת מצב חירום לאומי ניתן להכריז על שבעה מצבי כוננות הידועים כ-LERTCON. אלו מורכבים מחמישה מצבי כוננות הגנתית ושני מצבי חירום (EMERGCON).
היסטוריה
לאורך מרבית תקופת המלחמה הקרה היו מתקני הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים בכוננות DEFCON 4. ב-23 באוקטובר 1962, במהלך משבר הטילים בקובה, הועלתה הכוננות של פיקוד האוויר האסטרטגי לדרגת DEFCON 2 לראשונה בהיסטוריה, כאשר יתר הצבא הועלה לכוננות DEFCON 3 (מלבד חילות האוויר האמריקניים באירופה).
ב-25 באוקטובר 1973, בשלהי מלחמת יום הכיפורים, הועלתה הכוננות לדרגת DEFCON 3, ובזירות אחדות אף לדרגת DEFCON 2 לצורך הרתעת כלי שיט סובייטים מלהיכנס למצר הבוספורוס. כך למשל, טילי פרשינג 1 במערב גרמניה הוכנו לשיגור.
במהלך מלחמת המפרץ ב-1991 הועלתה הכוננות של הכוחות האמריקניים במפרץ הפרסי בלבד לדרגת DEFCON 2.
במהלך פיגועי 11 בספטמבר הועלתה הכוננות לדרגת DEFCON 3.
סלאח שחאדה
סלאח מוסטפא מוחמד שחאדה (בערבית: صلاح مصطفى محمد شحادة, תעתיק מדויק: צלאח מצטפא מחמד שחאדה; 1953 – 22 ביולי 2002) היה טרוריסט פלסטיני, ראש הזרוע הצבאית של החמאס בעזה. הריגתו על ידי צה"ל במהלך האינתיפאדה השנייה, שלוותה בהריגת עוזרו ו-14 אזרחים, בהם 11 ילדים, עוררה ביקורת בישראל ובעולם.
ביוגרפיה
שחאדה נולד ב-1953 במחנה הפליטים שאטי שברצועת עזה למשפחה שמוצאה מיפו. למד עבודה סוציאלית באלכסנדריה, שם נחשף לתורתם של האחים המוסלמים. היה מפקח במשרד לעניינים סוציאליים ואחר כך דיקן הסטודנטים באוניברסיטה האסלאמית ודרשן במסגד אל-עג׳מי. את פעילותו הטרוריסטית החל ב-1982, וב-1984 נעצר בעוון פעילות עוינת כנגד ישראל. הוא שוחרר בשנת 1986, הצטרף לשייח אחמד יאסין אותו פגש בכלא, והחל לבנות את הזרוע הצבאית של תנועת חמאס. זמן קצר לאחר שחרורו מונה לדיקן הסטודנטים באוניברסיטה האסלאמית בעזה, תפקיד שמילא עד סגירת המוסד בפרוץ האינתיפאדה הראשונה.
ביוני 1987, בפגישה שיזם אחמד יאסין ובה נכחו שחאדה ועבד אל-עזיז א-רנתיסי, הוקמו גדודי עז א-דין אל קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס בעזה. שחאדה מונה למפקד הצבאי של צפון רצועת עזה ורנתיסי למפקד דרום הרצועה, אולם האחרון נעצר מספר ימים לפני הפגישה ושחאדה קיבל את הפיקוד על הזרוע הצבאית ברצועת עזה כולה. בדצמבר 1987 הוקם רשמית ארגון חמאס, ושחאדה קיבל בנוסף לתפקידו הצבאי גם אחריות על ועדת הפרסום של הארגון. במאי 1988 נעצר ונשלח לכלא במעצר מנהלי באשמת הקמת תאי טרור ומתן הוראות לבצע פיגועים. מיכה קובי, בכיר בשב"כ לשעבר, סיפר ב-2009 כי שחאדה מסר מידע רב בחקירותיו בכלא הישראלי: "אפשר לחלק נחקרים לשלוש רמות: נחקר מודה, נחקר מודה ומנדב מידע, ויש את הנחקר שאנחנו קוראים לו 'נחקר 8200', על שם אותו קצין מיחידת המודיעין 8200 שמכר לסורים את כל מה שהוא יודע על כל יחידה ויחידה בצה"ל. כזה היה סלאח שחאדה." גם בעת שישב בכלא היה מעורב בפעילות טרור, והנחה את המחבלים שחטפו ורצחו את החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון.
בשנת 2000 החליט שירות הביטחון הכללי שאי אפשר להחזיקו לנצח בכלא ולא ביקש להאריך את מעצרו. הוא שוחרר מהכלא הישראלי במאי 2000. בתחילה לא רצה לחזור לפעילות טרור, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה שוכנע בידי יאסין ובכירים אחרים בחמאס לחזור לפעילות. הוא חזר לעסוק בפעילות טרוריסטית בקנה מידה רחב, ובגלל גל פיגועי ההתאבדות של החמאס, ניסתה ישראל להורגו במשך תקופה ארוכה. ישראל ייחסה לו תכנון או אישור של פיגועים רבים, ובהם רצח חמישה תלמידי המכינה בעצמונה והריגת ארבעה חיילי צה"ל בתקיפת מוצב "אפריקה" בסמוך לרצועת עזה. ראש אגף המבצעים, האלוף דן הראל, אמר לאחר הריגתו כי "דם מאות ישראלים על ידיו של שחאדה".
בחודשים האחרונים לפני חיסולו התגברה השפעתו של שחאדה בזרוע הצבאית של החמאס, בעיקר בעקבות חיסולם של מרבית הפעילים הוותיקים של הארגון על ידי ישראל. אף על פי שלרוב הנהגת החמאס מפוצלת בין הגדה המערבית ורצועת עזה, הרי בתקופה שקדמה למותו החל שחאדה לתת הוראות גם לאנשי החמאס בגדה ולא רק לאלו שברצועה. על-פי מקורות ישראליים, בעת חיסולו היה שחאדה בגדר "פצצה מתקתקת", משום שהיה בעיצומם של הכנות לגל פיגועים גדול.
שחאדה שהיה מודע לניסיונות להורגו, התנהג כמבוקש, מיעט להופיע בפומבי והחליף מקומות מסתור. לפי שי ניצן, הוא נהג לשהות בקביעות עם אחת מנשותיו ששימשה עבורו מעין "מגן אנושי", והדבר הובא בחשבון בעת ההחלטה על הריגתו, אולם לא היה ידוע על שאר הנוכחים בסביבתו. שבוע קודם לפעולה הוזנקו מטוסי F-16 כדי לפגוע בשחאדה, אך הם הוחזרו לבסיסם עקב ידיעות מודיעיניות שהתקבלו על נוכחות בן משפחה לצד שחאדה. ב-22 ביולי 2002 נהרג שחאדה בהפצצת ביתו, שהיה בלב שכונת מגורים, באמצעות פצצה במשקל טון שהושלכה ממטוס קרב מסוג F-16. בפעולה זו נהרגו מלבד שחאדה גם עוזרו ועוד 14 אנשים, ובהם אשתו ואחת מבנותיו, וכן נשים וילדים. בנוסף, נפצעו עשרות אזרחים שהיו בקרבת מקום.
הריגתו של שחאדה פתחה שרשרת סיכולים ממוקדים של מפקדי החמאס ובכיריו וגרמה לארגון להתעסק יותר ויותר בהישרדות של אנשיו ופחות בהוצאת פיגועי התאבדות, דבר שהביא לירידה דרסטית בכמות הפיגועים.
הפולמוס סביב אופן חיסולו של שחאדה
הרג האזרחים שלא היו מעורבים בפעולות טרור שנלווה להריגתו של שחאדה עורר מחאות רבות, ששיאן בפרסום "מכתב הטייסים" ובהגשת תלונות בבריטניה על פשעי מלחמה נגד מפקדי צה"ל הבכירים שהיו מעורבים בפעולה: הרמטכ"ל משה יעלון, מפקד חיל האוויר דן חלוץ, ואלוף פיקוד הדרום דורון אלמוג. אלמוג, שהגיע בספטמבר 2005 בטיסה ללונדון, לאחר שחרורו מצה"ל, נאלץ להישאר במטוס ולשוב על עקבותיו, מחשש שייעצר. בדצמבר 2005 הוגשה בארצות הברית תביעה אזרחית כנגד אבי דיכטר, ראש השב"כ בעת הריגת שחאדה.
במבוא לריאיון עם דן חלוץ במוסף "הארץ" צוטט חלוץ באומרו לטייסים שהשתתפו בפעולה:
בתשובה לשאלת המראיינת בנוגע למידת הרגשנות שטייס צריך לגלות, ענה לה חלוץ:
דבריו של חלוץ עוררו סערה ציבורית. לאחר שנדחו פניותיהם לפרקליט הצבאי הראשי וליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לחקור את החיסול, עתרה קבוצת אישים, בהם סמי מיכאל ונתן זך, בשיתוף עם תנועת "יש גבול" לבג"ץ בדרישה לפתוח בחקירה פלילית בעניין הרג הילדים, ואחר כך דרשו לעכב את מינויו של חלוץ לתפקיד סגן הרמטכ"ל עד שתפתח חקירה שכזו. על דחיית הבקשה לחקירה אמרו ב"יש גבול". בעתירה התריעה הקבוצה מפני מעורבות בינלאומית בחקירת פעולות ישראל וכתבה.
בג"ץ הורה לחלוץ להבהיר את עמדתו בסוגיה, וחלוץ הגיש תצהיר ובו הסביר כי הדברים אינם משקפים את עמדתו המוסרית:
ועדת הבדיקה
בספטמבר 2007, בעקבות עתירה לבג"ץ מ-2003 של פעיל בתנועת יש גבול ומספר סופרים ומשוררים שדרשה לפתוח בחקירה פלילית שתבחן אם נעברו עבירות פליליות במהלך התכנון והביצוע של הפעולה, החליטה הממשלה להקים ועדה לבדיקת תפקוד צה"ל בחיסול שחאדה. לתפקיד יושב ראש הוועדה מונה עורך הדין צבי ענבר, לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי והיועץ המשפטי לכנסת. ב-2009 נפטר ענבר ואת מקומו מילאה השופטת בדימוס טובה שטרסברג-כהן. חברים נוספים בוועדה היו אלוף פיקוד המרכז לשעבר יצחק איתן, ויצחק דר, לשעבר ראש אגף לענייני ישראל וזרים בשב"כ.
ב-27 בפברואר 2011 קבעה הוועדה כי אין חשד לביצוע עבירה פלילית על ידי צה"ל והגורמים שאישרו וביצעו את החיסול. הוועדה התייחסה לתפקידו המרכזי של שחאדה בפעילות מנגנון הצבאי של החמאס שגבתה חייהם של מאות אזרחים ישראלים, והגדירה את פעולת החיסול כ"פגיעה מונעת לגיטימית" שבוצעה על פי כללי המשפט הישראלי והבינלאומי.
בסיכום דבריה קבעה הוועדה כי:
רמי ברכה
רמי ברכה (נולד ב-3 בדצמבר 1961) הוא איש הון סיכון ישראלי. שימש כשותף מנהל בקרן הון סיכון פיטנגו.
כוכית
כוכית (שם מדעי: Riparia) סוג של עוף ממשפחת הסנוניתיים שתפוצתו בתחומי העולם הישן - אירופה, אסיה ואפריקה.
רמי ברכה
ביוגרפיה
ברכה נולד וגדל בתל אביב.
ברכה התגייס לצה"ל בשנת 1980 ושירת בחטיבת הצנחנים בגדוד 890. כאשר פרצה מלחמת לבנון הראשונה ברכה לחם בגזרה המזרחית כחלק מגדוד צוערי ח״יר בפיקודו של אפי איתם. עם סיום המלחמה הוא סיים קורס קצינים בהצטיינות וחזר ליחידה כמפקד מחלקה בפלוגת אוגוסט 1982.
טרם פציעתו היה ברכה ספורטאי וטניסאי, ובנערותו אף שיחק בליגה הלאומית במסגרת מועדון הטניס של מכבי תל אביב, על אף פציעתו המשיך לשחק טניס, לקחת חלק בענפי ספורט אתגרי, ביניהם טיולי אופני שטח, סנובורד ובעיקר קייטסרפינג. ברכה אף כבש את פסגת הר הקילימנג'רו באפריקה.
בשנת 2018 דווח בתוכנית "עובדה" כי ברכה, לכאורה, הטריד מינית נשים. כמו כן, הפעיל חברת חקירות נגד נשים שהטריד מינית כדי לנסות לסכל פרסום עתידי נגדו, אך מעולם לא הוגשה נגדו תלונה במשטרה.
בשנת 2019 התפרסם ראיון בעיתון "גלובס" עם רמי ברכה ואשתו תמי מלחין-ברכה שכותרתו "עשיתי חשבון נפש. גם שאר המעורבים בפרשה צריכים לעשות אחד". בראיון ברכה הרחיב על מסכת האירועים שעברו עליו טרם התכנית של "עובדה" והכחיש מכל וכל את הפרסום בתוכנית.
פעילות עסקית
ברכה עבד כעו"ד בפירמה Fried, Frank, Harris, Shriver & Jacobson בוול סטריט בניו-יורק, עד שהצטרף לקרן פיטנגו ב-1996, בתחילה כשכיר והחל משנת 2000 התמנה לשותף-מנהל עד שנת 2018.
בשנת 2014 הוא ייסד את "סוסא".
קרן פיטנגו
משנת 2000 עד 2018 ברכה שימש כשותף-מנהל בקרן הון הסיכון פיטנגו. במסגרת תפקידו הוביל השקעות ושימש כחבר דירקטוריון במספר חברות.
בשנת 2018, בעקבות שידור התחקיר בו פורסם כי לכאורה הטריד יזמות שביקשו לגייס דרכו כסף, הודיע כי הוא מקפיא את פעילותו בקרן פיטנגו, לדבריו "כדי להתמודד על טיהור שמו".
ניאגרה (נהר)
נהר הניאגרה (באנגלית: Niagra River) הוא נהר המפריד בין מדינת ניו יורק בארצות הברית לפרובינציית אונטריו בקנדה. אורכו של הנהר הוא 56 קילומטרים והוא זורם בין ימת אירי לבין ימת אונטריו. הפרש הגובה בין תחילת הנהר בימת אירי לבין סיומו בימת אונטריו הוא כ-100 מטר. הבדל זה מסביר את עוצמתם של מפלי ניאגרה שבמסלול הנהר. מפלים אלה מנוצלים להפקת אנרגיה בתחנה שהוקמה סמוך למפלים.
רמי ברכה
סוסא
ברכה הוא אחד המייסדים ויו"ר הדירקטוריון של חברת "סוסא", אשר הוקמה בשנת 2014 ביחד עם טל בר-נוח, גוני סאקס וברק פרידור, והקימה מתחם היי-טק אשר מטרתו לאפשר קישורים עסקיים בין חברות בינלאומיות המחפשות חדשנות ישראלית, לבין אלפי חברות הזנק ישראליות המחפשות שיתופי פעולה בינלאומיים.
ניאגרה (נהר)
על הנהר עוברים מספר גשרים. החשובים שבהם הם גשר השלום שנבנה בשנת 1927 ומקשר בין פורט אירי בקנדה לבין באפלו בארצות הברית וגשר ריינבו שהוקם בשנת 1941 המקשר בין שתי המדינות סמוך למפלי ניאגרה.
איים רבים נמצאים בתוך הנהר. באחד מהם, האי גרנד איילנד, ביקש מרדכי מנואל נוח להקים מדינה ליהודים בשנת 1825 אך תוכניתו לא צלחה.
רמי ברכה
סוסא
ברכה משמש כחבר דירקטוריון ויועץ במספר חברות וקרנות. הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים ומוסמך (LLM) אוניברסיטת פורדהם בניו-יורק. כמו כן, הוא בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת INSEAD בצרפת.
בשנת 2011 זכה ברכה בתואר "השותף המוערך" בסקר השנתי של "גלובס" בקרב יזמי ומנהלי חברות הסטארט-אפ בישראל, לאחר שהיה בחמישייה הראשונה של השותפים המוערכים בשנת 2009 ו-2010.
ברכה נשוי לתמי מלחין ואב לארבעה. הוא מתגורר עם משפחתו במושב בני ציון.
פונט-סנט-אספרי
פונט-סנט-אספרי (בצרפתית: Pont-Saint-Esprit) היא עיירה קטנה במחוז גארד שבדרום צרפת, השוכנת על נהר רון.
היסטוריה
פונט-סנט-אספרי מפורסמת כעיר הולדתו של מישל בובייה, סבה של ג'קלין קנדי-אונאסיס.
ב-16 באוגוסט 1951 התרחשה בעיירה התפרצות של הרעלת ארגוטיזם, שהתבטאה בשינויים פסיכוטיים אצל תושבי העיירה והזיות מרובות. יותר מ-250 תושבים לקו בהזיות שונות, כאשר 50 מהם הוחזקו בכוח במקלט כדי שלא יפגעו בעצמם ובסביבתם וארבעה הרוגים. רוב המחקרים האקדמיים מגדירים את השפעת פטריות ארגוט כגורם למגפה, אולם ישנן תיאוריות המתארות גורמים אחרים כגון הרעלת כספית, LSD, ומעורבות אמריקאית שכוללת ניסויים בסמי הזיה.
Ten Years After
Ten Years After (בתרגום לעברית: "עשר שנים אחרי") הייתה להקת בלוז רוק בריטית ששנות ההצלחה שלה היו בסוף שנות השישים ובראשית שנות השבעים. בין השנים 1968 ל-1973 הגיעו 8 מאלבומי הלהקה לרשימת 40 הגדולים במצעד הפזמונים הבריטי. בנוסף, הגיעו 12 מאלבומי הלהקה לרשימת 200 הגדולים של מגזין בילבורד האמריקאי.
חברי הלהקה
חבר להקה שהצטרף בשנת 2003: