cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בן-עמי בן-ישראל
ביוגרפיה
בשנת 1970, היגרו לישראל 48 משפחות הקהילה בטענה לזכותן על פי חוק השבות. בן עמי וכמה משפחות נוספות הגיעו בחודשים הבאים, והתיישבו בעיר דימונה. אחרים מהקבוצה התיישבו בערד ובמצפה רמון. ב-1990 ניתנה לקהילה תושבות קבע. בן עמי שימש כמנהיג הרוחני והפוליטי של הקהילה בתקופה זו, וכתב מספר ספרים. בן-עמי הלך לעולמו בבית חולים בבאר שבע ב-27 בדצמבר 2014. בעת מותו, היו לבן עמי ארבע נשים - תקווה, יונינה, בת ציון ובת עמי, וכן 25 ילדים, 45 נכדים, ו-15 נינים.
מערכת היחסים עם היהודים
בן-עמי האמין, שהאפריקאים העבריים מליבריה אינם יהודים אלא הצאצאים האמתיים של בני ישראל הקדומים. הוא אמר שאברהם ומשה היו שחורים במקור, וכי העבריים האפריקאים הם היורשים האמיתיים של עם ישראל.
בעודו מבטל את הצורות המודרניות של היהדות והנצרות, הוא המשיך לשאוב השראה מהתנ"ך ואף ראה בישו חלק משורה של משיחים שנשלחו לבני ישראל כדי לעזור להם לשמור על דרכי הצדק. הליבה של אורח חייהם של האפריקאים-עבריים היא התנ"ך. על פי אמונתם התנ"ך הוא האור והמקור לחזרה של האדם לאלוהיו ומציאת דרכו בחיים. למרות זאת, הקבוצה דוחה את הרבנות היהודית והתלמוד כהמשך אותנטי של העם העברי.
דעתו של בן-עמי היא שהאפריקאים היו תחת שלטון אכזרי וסבלו במשך ההיסטוריה, מפני שלא צייתו לאלוהים, ושכדי להתגבר על ההיסטוריה של העבדות באמריקה הם חייבים לבחון ולהגדיר דברים מחדש. צריך לשאול ולפקפק בכל היבט של קיום היהדות תחת השליטה האירופאית הלא-יהודית. את היכולת לכנות ולסווג מילים ומושגים חברתיים בן-עמי מכנה "הכוח של ההגדרה", שתחת הידיים הלא נכונות יכול לשמש כ"אחד מכלי הנשק הטובים ביותר שאפשר להשתמש כדי לשלוט בגברים ובעמים" אבל הוא גם המפתח לגאולה מהדיכוי.
בן עמי לקח את הבעיות הרוחניות שהוא ראה באפריקאים ותרגם אותם למערכת עמדות חברתיות-פוליטיות, כלכליות, חקלאיות ובריאותיות. הוא הדגיש את הצורך של מנהיגים אפריקאים ללמוד מההיסטוריה וממערכת הערכים של התרבות האפריקנית.
במהלך ראיון של ה- Redding News Review בשנת 2002, הביע בן-עמי ביטחון ביכולת של קהילת האפריקאים להחזיק מעמד ולהמשיך לפעול גם אם הוא יעזוב. כאשר נשאל באופן ספציפי מה הם התנאים הנדרשים בקהילה כדי להמשיך לטפל בה אם קורה לו משהו, השיב שהמילים שהוא אומר, האמת שהוא אומר, טבועות עמוק בנשמותיהם. הוא בשר, דם ורוח, אבל רוחו היא הרוח של הנביאים העתיקים, אשר יש לה חשיבות רבה בגאולת העם.
מקומו בקהילת העבריים
בן-עמי בן-ישראל נחשב לדמות משיחית בקהילה, ותמונתו מקשטת לפחות קיר אחד בכל דירה. בראיון תיאר בן עמי את מעמדו כנביא וכמנהיג רוחני: "המשיחות שלי באה רק אחרי שהגענו לארץ, האל שלח נביא כדי למשוח אותי ולהודיע לי על המשך או חלק גדול של המשימה שלי ... בזמן שהוא משח אותי ... קיבלתי את השם: "נשיא השלום" ... בהמשך אותו נביא חזר ואמר לי על פי דבר ה', כי במועד מאוחר יותר ישלח מישהו למשוח אותי לשבת על כס דוד, כדי להגשים את הנבואה של זה שישב על כס דוד. דברי נביא אמיתי, הם בהחלט התרחשו בדיוק כפי שהוא אמר. לאחר מכן, שמי שונה מנשיא השלום לרבי ואדוני רבי".
פרסים והוקרה
במרץ 2010 קיבל בן-עמי פרס מפעל חיים מממשלת גאנה. בדבריו בטקס אמר מנהל מועצת הפרס, שבן-עמי "סייע לגשר על הפער בין רוחניות להתפתחות, יותר טוב מכל מנהיג אחר בהיסטוריה העולמית, תוך יצירת אפשרויות חדשות ומתקדמות להצלחה בבניית קהילות ופרויקטים על בסיס צדיקים, עקרונות ותרבות אפריקאים".
בשנת 2000, מגזין ה BBC "פוקוס על אפריקה" כינה את בן-עמי בתור "אחד מהאפריקאים המשפיעים ביותר של המילניום".
בלוטת יותרת המוח
ההיפופיזה היא איבר חיוני מאוד, תפקידה הוא בעיקר הפרשה אנדוקרינית (כלומר, הפרשה לדם במטרה לפעול על איברים מרוחקים) של הורמונים טרופיים (Tropic) באדנוהיפופיזה ושל ההורמון האנטי-דיורטי (ADH) בנוירוהיפופיזה. הורמוני ההיפופיזה הם כולם הורמונים פפטידיים. בעבר נקראה ההיפופיזה כולה בלוטת העל של המערכת ההורמונלית בעקבות תצפיות על תפקידה החיוני לוויסות ההפרשה של הורמונים שונים, אך כיום ידוע שבלוטה זו נשלטת כמעט לחלוטין על ידי ההיפותלמוס מעליה.
מבנה
הבלוטה מחוברת אל ההיפותלמוס מעליה על ידי גבעול רקמה דק (Infundibulum). הבלוטה מחולקת לשתי אונות צמודות אנטומית אך נבדלות לחלוטין תפקודית: היפופיזה קדמית (=אדנוהיפופיזה) והיפופיזה אחורית (=נוירוהיפופיזה). בין שני החלקים נמצא החלק האמצעי (Pars Intermedia), חלק זה קטן מאוד באדם.
האדנוהיפופיזה
האדנוהיפופיזה בנויה משלושה חלקים:
הנוירוהיפופיזה
הנוירוהיפופיזה בנוי גם היא משלושה חלקים:
סוגי תאים
בהיפופיזה מספר טיפוסי תאים. כל סוג תא מתפתח ומפריש הורמונים בזמנים שונים בהתפתחות העובר.
התאים הבאים נמצאים באונה הקדמית ב-pars distalis, ומופעלים דרך מערכת השער מההיפותלמוס. לכולם מערכת משוב שלילי המאפשרת לשמור על הומיאוסטזיס:
ציר הורמונלי
האדנוהיפופיזה וההיפותלמוס פועלים יחד ליצירת צירים הורמונליים השולטים על פונקציות גופניות רבות. ציר הורמונלי הוא מושג תפקודי המתייחס למערכת הבקרה והאיזון השולטת על הורמון מסוים.
מהמאפיינים החשובים ביותר של הציר ההורמונלי הוא המשוב השלילי. במטרה להגיע לרמה מדויקת מאוד של ההורמון (X), כל מרכיב בציר מפחית את ההפרשה של עצמו ושל כל החומרים שקדמו לו. כך, לדוגמה, XSH מפחית את XRH בעוד ש-X מפחית גם את XSH וגם את XRH. הפעולה החזקה ביותר היא תמיד של ההורמון הסופי (X), שברמה מספיק גבוהה יכול לעצור לחלוטין את הפרשת ההורמונים הקודמים. ישנו מקרה אחד בפיזיולוגיה הנורמלית באדם שאינו במהלך הריון, שבו קיים מצב של משוב חיובי. מצב זה מתרחש במחזור החודשי הנשי לקראת הביוץ. בזמן זה, הורמון האסטרוגן מעודד את הפרשת ההורמון LH, שהוא ההורמון הטרופּי האחראי על הפרשתו של האסטרוגן מלכתחילה.
הצירים השונים
ישנם חמישה צירים הורמונליים שההיפופיזה היא חלק מרכזי בהם:
בנוסף לצירים אלה, לעיתים קרובות מחשיבים בטעות את החלק האמצעי כחלק מהאדנוהיפופיזה. חלק זה מפריש את ההורמון MSH, שתפקידו לעודד את המלנוציטים שבעור להפריש את הפיגמנט מלנין. פיגמנט זה נותן לעור ולשיער את צבעם הטיפוסי.
חומרים נוספים מופרשים מהאדנוהיפופיזה, אך תפקידם פחות חשוב והידע עליהם קטן יותר.
נוירוהיפופיזה
הנוירוהיפופיזה היא המשך ישיר של שלוחות תאים (אקסונים) השוכנים בהיפותלמוס. אקסונים אלה עוברים דרך הגבעול ומסתיימים בכלי דם ליד ההיפופיזה. הנוירוהיפופיזה אינה מייצרת, לפיכך, הורמונים בעצמה, אלא מאחסנת ומפרישה הורמונים שנוצרו בתאי ההיפותלמוס. הנוירוהיפופיזה מפרישה בעיקר את ההורמון נוגד ההשתנה ADH, הנקרא גם ארגינין וזו-פרסין (AVP), ואת ההורמון אוקסיטוצין. לאוקסיטוצין תפקיד בלידה וגורם לכיווץ הרחם ולהפסקת הדימום. ADH מופרש כאשר הדם מרוכז יתר על המידה (לדוגמה בהתייבשות) או כאשר נפח הדם נמוך (לדוגמה, כתוצאה מדימום) ומטרתו לצמצם את אובדן הנוזלים דרך הכליה. את תפקידו זה הוא מבצע על ידי עידוד ספיגת מים בצינור המאסף הכלייתי.
חוסר ב-ADH גורם ל-Diabetes Insipidus ('העברה תפלה', משמעות השם Diabetes (אטימולוגיה)). מחלה זו מתבטאת בצמא ובהשתנה מרובה, ובמצב קיצוני בהתייבשות מסכנת חיים. הטיפול הוא במתן ADH חיצוני או בטיפול תרופתי שמטרתו להגביר את פעילות ה-ADH הקיים, או, לחלופין, לעודד מנגנונים אחרים בגוף שמשפיעים על צמצום אובדן מים. יתר הפרשת ADH נקרא (Syndrome Of Inappropriate ADH Secretion (SIADH וגורם לחוסר נתרן בדם. הטיפול במצב זה הוא על ידי הגבלת שתייה, תוספת מלחים, או, במצב קיצוני, מתן תרופות משתנות.
מחלות
מחלות מסוגים רבים פוגעות בהיפופיזה. מחלות אלה יכולות לפגוע בציר מסוים או בצירים כולם. נזק להיפופיזה כולה גורם למצב הנקרא פן-היפופיטואיטריזם (Panhypopituitarism) שבו כל ההורמונים הטרופיים חסרים. חוסר של ההורמונים הטרופיים השונים יכול להיות מצב מסכן חיים, אך ישנם תחליפים יעילים לכל אחד מההורמונים, ומרגע האבחנה ניתן לספק טיפול יעיל למצבי החוסר ההורמונליים.
ההפרעות השונות:
STS-40
STS-40 הייתה המשימה ה-11 של הקולומביה, ה-41 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ומשימת "מעבדת חלל" (Spacelab) החמישית, ששוגרה ב-5 ביוני 1991, ונמשכה תשעה ימים. המשימה הייתה משימת "מעבדת חלל" הראשונה שהוקדשה כולה לביולוגיה.
תיאור המשימה
השיגור היה מתוכנן ל-22 במאי 1991. 48 שעות לפני השיגור התברר שקיימת דליפה במערכת הנעה. מערכות פגומות הוחלפו ושיגור נדחה ל-1 ביוני. לאחר דחייה נוספות, השיגור בוצע ב-5 ביוני ללא תקלות. מהלך השיגור צולם ותועד בסרט תיעודי Journey to Space.
הנחיתה בוצע בהצלחה ב-14 ביוני 1991 בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
פסיכדליה (תרבות)
פסיכדליה (באנגלית: Psychedelia) מתייחסת לתת-התרבות הפסיכדלית של שנות ה-60 של המאה ה-20 ולחוויה הפסיכדלית. היא כוללת אמנות פסיכדלית, מוזיקה פסיכדלית וסגנון לבוש שהיה נפוץ באותה תקופה. היא נוצרה בעיקר על ידי אנשים שהשתמשו בסמים פסיכדליים דוגמת LSD, מסקלין ופסילוציבין וגם על ידי אנשים שלא השתמשו בסמים, אך היו חובבי תת-תרבות זו. אמנות ומוזיקה פסיכדלית בדרך כלל יוצרות מחדש, או משקפות את, החוויה של תודעה שונה (Altered state of consciousnessI). אמנות פסיכדלית משתמשת בוויזואליה סוריאליסטית מעוותת ביותר, בצבעים בהירים ובספקטרום מלא ובאנימציה (כולל קריקטורות) כדי לעורר, להעביר או לשפר את החוויה הפסיכדלית. מוזיקה פסיכדלית משתמשת בגיטרה חשמלית מעוותת, אלמנטים של מוזיקה הודית כמו סיטאר, טאבלה, אפקטים אלקטרוניים, אפקטים קוליים והדהוד, ואפקטי אולפן משוכללים, כמו השמעת הקלטות לאחור.
חוויה פסיכדלית מאופיינת בתפיסה בולטת של היבטים במוחו של אדם שלא נודעו לו קודם לכן, או בהתלהבות היצירתית של המוח המשוחרר מכבליו הרגילים לכאורה. מצבים פסיכדליים הם מערך של חוויות כולל שינויים בתפיסה כגון הזיות, סינסתזיה, שינויים במצבי מודעות או תודעה ממוקדת, שונות בדפוסי חשיבה, מצבי טראנס או היפנוטיים, מצבים מיסטיים ושינויי תודעה אחרים. תהליכים אלו יכולים להוביל אנשים מסוימים לחוות שינויים בפעולה הנפשית המגדירה את זהותם העצמית (בין אם בחדות רגעית או התפתחות כרונית) השונה מספיק ממצבם הרגיל הקודם, כך שזה יכול לעורר תחושות של הבנה חדשה שנוצרה כמו התגלות, הארה, בלבול, ופסיכוזה. אנשים המשתמשים בסמים פסיכדליים למטרות רוחניות או גילוי עצמי מכונים בדרך כלל פסיכונאוטים.
חלקיק OMG
חלקיק Oh-My-God או חלקיק OMG (באנגלית: Oh-My-God particle) הוא כינוי לתצפית בחלקיק קרינה קוסמית בעל אנרגיה קינטית עצומה שהתרחשה בשנת 1991. החלקיק שנצפה הוא ככל הנראה פרוטון, שנע במהירות קרובה מאוד למהירות האור. מהירותו מוערכת בכ-99.99999999999999999999951% ממהירות האור, ופקטור לורנץ שלו שווה.
תיאור
החלקיק נצפה ב-15 באוקטובר 1991 במצפה ביוטה בארצות הברית. הוא נצפה לפרק זמן קצר נע במהירות שהגיעה כמעט למהירות האור. אם החלקיק וקרן האור יתחרו במשך שנה, קרן האור תקדים את החלקיק רק ב-47 מיליארדיות המטר, לפי מערכת הייחוס של כדור הארץ. החלקיק נקרא כך, מכיוון שהאנרגיה שלו גבוהה פי 23 מיליון מכל חלקיק שהואץ במאיץ חלקיקים. התופעה הקוסמית האחראית ליצירת חלקיק זה, אינה ידועה. מאז התצפית הראשונה, דווחו עוד כ-15 מקרים של צפייה בחלקיק קרינה קוסמית בעל אנרגיה דומה לזו, ובממוצע חלקיקים אלו נצפים כיום אחת לשנה.
אף על פי שמדובר בחלקיק תת-אטומי, ככל הנראה פרוטון, מהירותו העצומה מקנה לו אנרגיה קינטית (יחסותית) בסדר גודל של עצמים יומיומיים - כ-50 ג'אול. לשם השוואה, לכדור טניס שמשקלו כ-60 גרם ונע במהירות של 45 מטר לשנייה, כלומר כ-160 קילומטר לשעה, יש אנרגיה קינטית דומה.
לקריאה נוספת
רן לוי, האוניברסיטה הקטנה של המדעים, 2011.
קישורים חיצוניים
על חלקיקי Oh My God
אלברטוזאורוס
אלברטוזאורוס (שם מדעי: Albertosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטירנוזאוריים. פירוש שמו הוא "לטאת אלברטה" והוא נקרא על שם פרובינציית אלברטה שבקנדה, שם נתגלה ב-1905 על ידי הנרי פיירפילד אוסבורן. יש המשייכים את הגורגוזאורוס לסוג זה. הסוג כלל מין יחיד - אלברטוזאורוס סרקופגוס (Albertosaurus sarcophagus).
מאפיינים
האלברטוזאורוס היה דומה מאוד לטירנוזאורוס אולם קטן ממנו, ושקל פחות משתי טונות. בניגוד לו, תקופת התפתחותו הייתה קצרה יותר ונמשכה רק כ-10 מיליוני שנים.
מאז גילויו ב-1884 נמצאו מאובנים של יותר מ-30 פרטים, אשר סיפקו למדענים מידע נוסף אודות האנטומיה של האלברטוזאורוס, יותר מרוב הטירנוזאורים האחרים. גילוים של 26 פרטים באתר אחד תרמה להכרה באלברטוזאורים כבעלי התנהגות של להקה.
האלברטוזאורוס היה קטן מחלק הטירנוזאורים האחרים, כדוגמת הטרבוזאורוס והטירנוזאורוס. אורך גופו של האלברטוזאור הגיע עד ל-, ואורך הירך עד ל-2.5 מטר. מראה גופו של האלברטוזאורוס היה דומה לזה של טירנוזאורים אחרים. הוא התהלך על שתיים, והיה לו זנב ארוך לאיזון ראשו הענק. גולגולתו גדולה הגיעה עד לכדי אורך של מטר. רגליו הקדמיות היו קטנות מאוד ביחס לגודלו, ובהן היו רק שתי אצבעות. ברגליו האחוריות ארבע בהונות, אחת מהן קצרה, ורק שלוש נוגעות בקרקע. האלברטוזאורוס נע במהירות של 14–21 קמ"ש.
יעקב בורטמן
יעקב (קובי) בורטמן (נולד ב-30 במאי 1959) הוא פרופסור במחלקה להנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מומחה למנגנוני כשל בחומרים ולמבני מטוסים. שירת בצה"ל כראש להק הציוד בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
בורטמן נולד ב-30 במאי 1959. הוא התגייס לצה"ל ב-1982 במסגרת העתודה האקדמית, סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות ובהמשך לימודי דוקטורט בהנדסה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. שירת במגוון תפקידים בלהק הציוד, בהם ראש מדור מעקב העייפות, במגמת מטוסים ביחידה לאחזקה אווירית, ב-1997 מונה לראש תחום מטוסים בטייסת תחזוקה של בסיס תל-נוף ובנובמבר 1999 מונה למפקד יחידה ההנדסה והבחינה של חיל האוויר. ב-2000 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד בסיס חיל האוויר בצריפין, כיהן כראש מחלקת מטוסים וראש מחלקת כלי טיס בלתי מאוישים וחלל. ב-2006 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק ציוד, שירת בתפקיד עד שנת 2009.
בפברואר 2022 מונה לחבר בוועדת החקירה הממלכתית לרכש כלי השיט.
בורטמן נשוי ואב לשלושה.
יחסי האיטי–ונצואלה
יחסי האיטי–ונצואלה הם היחסים שבין רפובליקת האיטי לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
היסטוריה
נשיא ונצואלה, רומולו בטנקור, ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם האיטי בשנת 1963, בשל פעולותיו הדיקטטוריות של נשיא האיטי פרנסואה דובליה, ובשל דרכו הפוליטית של בטנקור לנתק קשרים דיפלומטיים עם מדינות בעלות אופי דיקטטורי.
בעקבות רעידת האדמה החזקה שאירעה בהאיטי בשנת 2010, ונצואלה שיגרה להאיטי פרויקט סיוע בשווי 1.3 מיליארד דולר, וויתרה להאיטי גם על חובות מצטברים של תשלומי נפט בשווי 395 מיליון דולר. הפרויקט כלל הקמת 3 תחנות כוח, שבדצמבר 2011 סיפקה חמישית מכח החשמל של האיטי כולה. בדצמבר 2011 אמר נשיא האיטי מישל מרטלי כי השותפות עם ונצואלה היא החשובה ביותר של להאיטי נכון לאותו זמן.
האיטי היא חברה במעמד "משקיף קבוע" בברית הבוליברית שהקימו מדינות האזור בראשות ונצואלה מפברואר 2012. ונצואלה התחייבה במעמד קבלתה של האיטי לחזק את ענפי החקלאות, הייצור והתיירות של האיטי.
שיתופי פעולה כלכליים
האיטי חברה בברית הנפט "פורטוקאריב", המאפשרת למדינות הקאריביים לקנות מוונצואלה נפט במחיר מועדף.
נציגות דיפלומטית
להאיטי יש שגרירות הממוקמת בקראקס.
לוונצואלה יש שגרירות הממוקמת בפורט-או-פרנס.
קאן (הונגריה)
קאן (בהונגרית: Kány) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים אחרים באירופה גם בקאן חל פיחות משמעותי בכמות האוכלוסייה מ-276 בשנת 1941, ו-52 בשנת 2013 עד ל-38 תושבים בלבד בשנת 2018.
אברהם שמואל בכרך
רבי אברהם שמואל בכרך (1575 בערך – כ"ז באייר ה'שע"ה, 26 במאי 1615) היה רב במספר ערים, ובסוף ימיו רבה של יהדות וורמייזא.
כנראה בא מהעיר וורמס (וורמייזא). בשנת 1600 התחתן בפראג עם חוה, נכדתו של מהר"ל מפראג. כיהן כרב בטורבין, קולין (בוהמיה), ובפוהרליץ (מוראביה); ולאחר מכן נקרא לכהן בוורמס. בשביעי של פסח (כ"א בניסן) ה'שע"ה, 1615, פרצו פרעות נגד יהודי וורמס בעידוד הגילדות העירוניות, והפורעים הרסו את בית הכנסת וגרשו מהעיר את כל היהודים, ובהם את הרב בכרך. כחודש לאחר מכן נפטר רבי אברהם שמואל בכרך במהלך גלותו, בהיותו בגרנסהיים, ב, ונקבר באלסבאך.
הותיר אחריו את אשתו, חוה בכרך, בן ושלוש בנות. בנו משה שמשון היה גם הוא רבה של וורמס, ונכדו הוא רבי יאיר חיים בכרך, מחבר "חות יאיר".
כמה מתשובותיו פורסמו על ידי נכדו, רבי יאיר חיים בכרך, בשו"ת "חוט השני" (פרנקפורט, 1679).
כתב חיבור על לוח השנה היהודי, מספר יצירות אפולוגטיות נגד הנצרות, ופיוטים. חלק מיצירותיו עדיין קיימות בכתב יד.
מונטניזם
מונטניזם היא כת אשר פרשה מהנצרות במאה ה-2. כת זו קרויה על שם מחולל ונביא התנועה מונטנוס מפריגיה. מונטנוס שמוצאו באסיה הקטנה, היה כנראה כהן במקדש פגאני מקומי לפני התנצרותו. הוא החל את פעילותו בשנת 156 או 172, ובמהלך טקס התנצרותו חווה חוויה מיסטית והכריז על עצמו כ"פרקליט".
מאמיני המונטניזם האמינו כי רוח הקודש - "הפרקליט", היא "רוח האמת" הנזכרת בבשורה על-פי יוחנן, אותה הבטיח ישו לשלוח אחרי מותו. רוח הקודש הזו מתגלה בנבואותיו של מונטנוס ושל שתי נביאות שניבאו עמו, פריסקילה ומכסימיליה. נבואות אלו נאספו על ידי מאמיניהם ואוסף זה נחשב לקדוש, ורק קטעים אחדים ממנו נשתמרו בכתביהם של מתנגדי המונטניזם.
המונטניזם תבע את תיקון סדרי הכנסייה, תקף את מוסדות הכנסייה המקובלים וערער על סמכות הבישופים. מרכז התנועה היה בפפוזה ומשם התפשטה לכיוון מערב והגיע עד רומא, צפון אפריקה וצרפת. אחד ממאמיני המונטניזם בצפון אפריקה הוא הסופר הנוצרי טרטוליאנוס, אשר כתביו משמשים עדות חשובה למונטניזם.
הכנסייה הרשמית והאפיפיור יצאו כנגד המונטניזם ובשנת 177 נערך כינוס מיוחד שהכריז על החרמת הכת. המונטניזם התקיים כ-200 שנה וייתכן כי עד המאה ה-4 נשארו קבוצות קטנות של מונטניסטים.
Spitting Image
Spitting Image (כפל משמעות של דמות לירוק עליה ודומה כשתי טיפות רוק) היא סדרת טלוויזיה סאטירית בריטית ששודרה במקור בשנים 1984–1996 בהפקת חברת ITV. הדמויות בסדרה היו כולן בובות עשויות לטקס מוקצף, בדמויות קריקטוריות של פוליטיקאים בריטים ובינלאומיים, עם דיבוב וחיקויים של שחקנים. הטקסטים היו שנונים וחריפים במיוחד ותקפו את הפוליטיקאים באופן חסר תקדים, תוך העמדתם בסיטואציות גרוטסקיות. התוכניות הישראליות "החרצופים" ו"בובה של לילה" והתוכניות "Le Bébête Show" הצרפתית ומאחורי הפרגוד (Waraa el Setara) בשפה הערבית הופקו כגרסאות לתוכנית הבריטית המקורית. הבובות מהתוכנית השתתפו בקליפ שירה של להקת ג'נסיס "Land of Confusion". בשנים 1985–1992 הייתה התוכנית מועמדת לעשרה פרסי BAFTA וזכתה באחד (על עריכה) ב-1989. ב-3 באוקטובר 2020 חודשה התוכנית ועלתה לשידור בשירות הצפייה הישירה BritBox.
השפעה והערכה
התוכנית נחשבת לאחת התוכניות המשפיעות ביותר בטלוויזיה הבריטית, באמצעות השימוש החלוצי בבובות הצליחה התוכנית להגחיך את הפוליטיקאים ולהעמיד אותם במצבים שלא ייתכנו בכל דרך אחרת, ולהלך על הקו הדק שבין סאטירה נשכנית לבין העלבת עובדי ציבור.
בכל התקופה בה שודרה התוכנית נשלטה הממלכה המאוחדת על ידי המפלגה השמרנית, לרוב תחת ממשלה הנוקשה של מרגרט תאצ'ר. עלייתו של ג'ון מייג'ור האפור (שאף הוצג בתוכנית כדמות אפורה, פשוטו כמשמעו) סימנה את תחילת דעיכת הסאטירה ועליית הלייבור בראשות טוני בלייר, שסימל תקווה חדשה, הביא את התוכנית הסאטירית לסיומה. עם זאת, גם אופוזיציית הלייבור ספגה ביקורת נשכנית בתוכנית, כמו גם פוליטיקאים זרים. החצים המחודדים ביותר הופנו כלפי דיקטטורות וכלפי משטר האפרטהייד של דרום אפריקה, ששינה פניו במהלך שנות השידור (אחד השירים המפורסמים מן התוכנית הוא "I've Never Met a Nice South African" מהעונה השנייה). מועמדת נוספת לחיצי ביקורת הייתה מדיניות ארצות הברית בשלהי המלחמה הקרה, שכללה את תוכנית "מלחמת הכוכבים" של רונלד רייגן, שהוצגה כמיליטריזם מטורף. ככלל, הוצגו נשיאי ארצות הברית בתוכנית כחסרי מוח.
בנוסף לסאטירה מבוססת ופוליטית, הכילה התוכנית גם מידה גדושה של נונסנס ובדיחות פנימיות חסרות פשר, כגון חיבתו של קן ליווינגסטון לנחשים, מבטאו הטקסני של האפיפיור או כבשים שהופיעו במערכונים מדי פעם. לדמויות מסוימות הדביקו יוצרי התוכנית מאפיינים מומצאים, שהצליחו ליצור תדמית ציבורית, ללא כל בסיס מציאותי פרט לתוכנית.
אחד ממאפייני התוכנית היה השירים הסאטיריים שבוצעו במסגרתה. אחד מהם "The Chicken Song" (שיר התרנגולת) שהה שלושה שבועות בראש מצעד הסינגלים הבריטי בשנת 1986.
בית המלוכה
מלבד הפוליטיקאים הייתה משפחת המלוכה הבריטית שק החבטות העיקרי של התוכנית, שתקפה אותה באופן חסר תקדים. המלכה אליזבת צוירה כטרחנית כפייתית הנוטה לשיר את ההמנון בגוף ראשון, בעלה הנסיך פיליפ עוצב כקצר-רוח וחם מזג הנאלץ לסבול את שגעונותיה של המלכה (כולל שירת ההמנון בכל ערב בהצדעה). הנסיך צ'ארלס עוצב כשוטה נרפה, ואשתו הנסיכה דיאנה כתאוות פרסום המוציאה הון על פרטי לבוש, הבזה לבעלה ומתעללת בו. הנסיך ויליאם הצעיר תואר כעולל מרושע ומתוחכם, הזומם לרצוח את אחיו התינוק הנסיך הארי וחכם בהרבה מהוריו. המלכה האם עוצבה כזקנה סנילית האוחזת בידה תמיד בקבוק ג'ין, הנסיך אנדרו עוצב כרודף שמלות, והתוכנית מיצבה אותו כ"אנדי המיוחם", דימוי שדבק בו.
דמויות נוספות
"כוכבים" נוספים היו רוברט מוגאבה, פיטר וילם בותה, מיכאיל גורבצ'וב (עם כתם לידה על מצחו מעוצב כפטיש ומגל), מועמר קדאפי, בנזיר בוטו, האייתוללה ח'ומייני, פרנסואה מיטראן (חובש ברט ובעל ריח-פה מסריח משום), אדולף היטלר (שחי בעילום שם בבית ברחוב דאונינג 9), אימלדה מרקוס בעלת אלפי הנעליים וסדאם חוסיין.
רוסים, ככלל, נראו כולם כמו ליאוניד ברז'נייב, אמרו "דה" ודיברו על תפוחי אדמה. שידורי "הטלוויזיה הרוסית" הצטיינו בפעלולים מגושמים במיוחד.
דמותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני עוצבה כרוקר וישו כהיפי. כן הופיעו מספר פעמים הדמות ספוק מ"מסע בין כוכבים", אילי העיתונות רופרט מרדוק ורוברט מקסוול והזמר סטינג ששר את השיר "Every Bomb You Make" (כל פצצה שאתה מייצר) לפי לחן "Every Breath You Take". כן הופיעו דמויותיהם של מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס, רינגו סטאר ופול מקרטני, פיל קולינס, מדונה, מייקל ג'קסון (שגוון עורו הלך והבהיר), לוצ'יאנו פאבארוטי, שעוצב כענק האוכל כל דבר, ג'ון גילגוד ולורנס אוליבייה. הישראלי היחיד שזכה להופיע בתוכנית הוא יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל.
בסדרה המחודשת, מופיעים ראש הממשלה בוריס ג'ונסון, דונלד טראמפ, ולדימיר פוטין ודמויות מוכרות אחרות. פריטי פאטל מופיעה כערפדה סאדו-מזוכיסטית, מייקל גוב כטורי טיפוסי וחלקלק שלחייו הם שק אשכים, דומיניק ראב הוא שוטה אוויל, דומיניק קמינגס הוא חייזר טורף-תינוקות המתחזה לאנושי, וקיר סטארמר הוא גיבור-על כושל בשם "איש השועל" הרגיש ל"קורבינייט".
פוניו על הצוק ליד הים
פוניו על הצוק ליד הים (באנגלית: Ponyo וביפנית: 崖の上のポニョ) הוא סרט קולנוע אנימציה יפני, אשר בוים על ידי הייאו מיאזאקי והופק על ידי סטודיו ג'יבלי. זהו סרטו העשירי של מיאזאקי. עלילת הסרט עוקבת אחר דגיגה קסומה המתיידדת עם סוסקה, ילד בן חמש, ובעקבות ההכרות ביניהם, רוצה להפוך לילדה. הסרט זכה במספר רב של פרסים, בהם פרס האקדמיה היפנית. הסרט יצא ביפן ב-19 ביולי 2008 ובקנדה ובארצות הברית ב-14 באוגוסט 2009.
עלילה
פוניו היא דגיגה קסומה - בתם של אלת הים ופוג'ימוטו, מכשף שהיה בעבר בן אנוש. פוג'ימוטו רוקח בביתו התת-ימי שיקויים כדי להחזיר את הים לקדמותו, כמו בעת שהאוקיינוסים האדירים, ובהם בעלי חיים פרה-היסטוריים, כיסו את היבשה. פוניו מתגנבת מביתה בים, נלכדת בבקבוק זכוכית ונשטפת לחוף עיירת דייגים ביפן. סוסקה, ילד בן חמש, מוצא אותה, מציל אותה, שובר את הזכוכית שעטפה אותה, מוציא אותה לחופשי והשניים מתיידדים. פוג'ימוטו יוצא לחפש אחר בתו ושולח יצורים קסומים דמויי נחשולים לצוד אחריה. לבסוף הוא מצליח להחזירה לביתו, אך פוניו מאוהבת בסוסקה ומאסה באביה. היא מצליחה לגדל באופן קסום איברים דמויי ראש, ידיים ורגליים ושותה בהחבא את שיקויו של אביה ושופכת כמה מהם, במקרה. כתוצאה מכך פוניו הופכת לילדה דמוית אנוש, אך הים מתחיל לגעוש ולהתעצם בעקבות השיקויים שנשפכו.
פוניו רוכבת על הגלים ומאתרת את סוסקה ואמו ליסה, אשר לוקחים אותה לביתם הממוקם על ראש גבעה, בעוד שבחוץ רוגשת סערה אדירה. במהלך הליל נקראת אמו של סוסקה לבית האבות בו היא עובדת, אך עד מהרה מנותק החשמל ובבוא הבוקר סוסקה ופוניו מוצאים עצמם לבדם בבית, אשר עתה הפך לאי מוקף ים. פוניו משתמשת בכוחותיה הקסומים להגדיל סירת צעצוע והשניים יוצאים לחפש אחר אמו של סוסקה, ופוגשים ניצולים אחרים המשייטים בסירות בין הגבעות - בעוד שמתחתיהם הים הקדמוני חזר לשלוט.
אט-אט כוחה של פוניו תש עד שהיא מתעלפת, וסוסקה פוגש באביה. פוג'ימוטו אולץ על ידי אלת הים לאפשר לפוניו לחיות לצד סוסקה אם הוא אכן אוהב אותה. בתשובתו לאלת הים סוסקה אומר שהוא אוהב את פוניו בכל מצב, גם במצבה כדגיגה קסומה, וגם במצבה כבת אדם רגילה ואף כמי שעלולה לאבד את הכוחות הקסומים שלה, כאשר תהפוך להיות בת אדם רגילה. פוניו מועברת לידי סוסקה בתוך בועה שקופה וקטנה כדגיגה קסומה, ורדומה. ועם בואם אל חוף מבטחים, מופיע לפתע פוג'ימוטו שגם הוא מבקש לשמור על בתו ולהגן עליה. ואז לפתע הבועה שבתוכה נמצאת פוניו קופצת גבוה מעל סוסקה, ובעת שהיא נוחתת ראשיהם נפגשים בנשיקה, המסירה את הבועה ומחזירה את פוניו לגופה האנושי. סוסקה מוכיח את אהבתו בדאגתו הרבה לפוניו ולכן הוריה נותנים לה לבלות את שארית חייה כבת אנוש לצדו של סוסקה.
הסרט מסתיים בסצנה זו ולא מרחיב על גורל העולם המוצף.
מחוזות חוף השנהב
מבחינה מנהלית מחולקת חוף השנהב ל-14 מחוזות (région), אשר מחולקים לנפות.
אוניברסיטת סלמנקה
אוניברסיטת סלמנקה (ספרדית: Universidad de Salamanca) היא האוניברסיטה השנייה שנוסדה בהיסטוריה של ספרד (הראשונה הייתה אוניברסיטת פלנציה, אשר אינה קיימת עוד) ואחת העתיקות באירופה. היא נוסדה על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון בשנת 1218. האוניברסיטה ממוקמת בעיר סלמנקה, מערבית למדריד. האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה.
היסטוריה
אוניברסיטת סלמנקה נוסדה כ"בית ספר כללי של הממלכה" על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון בשנת 1218 כדי לאפשר לבני ממלכת לאון ללמוד בתחום ממלכתם בלא צורך לנסוע לקסטיליה.
בעת שקולומבוס השתדל אצל המלך והמלכה כדי להשיג חסותם למסעו בחיפוש נתיב להודו במערב, הוא הופיע בפני מועצת הגאוגרפים של אוניברסיטת סלמנקה. במאה ה-16 שאלת מוסריות המושבות הספרדיות ביבשת אמריקה הייתה נושא לוויכוח בקרב אסכולת סלמנקה, זאת לצד שאלות בתחומי הכלכלה, פילוסופיה ותאולוגיה.
במאה ה-19 פיזרה ממשלת ספרד את הפקולטות למשפט קנוני ולתאולוגיה. פקולטות אלה נוסדו מחדש בשנות ה-40 כחלק מן האוניברסיטה הדתית של סלמנקה.
במאה ה-20 שבה אוניברסיטת סלמנקה לתפוס מקום מרכזי בין מוסדות אקדמיים באירופה, במיוחד לאחר מותו של פרנקו, והיום האוניברסיטה נחשבת לאחד ממוסדות המחקר המובילים באירופה.
בשנת 1989, בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת קיימברידג', ייסדה סלמנקה את התאחדות בוחני הלשון באירופה (Association of Language Testers in Europe).
בין בוגריה הבולטים של אוניברסיטת סלמנקה נימנים: הרב אברהם זכות, סן חואן דה לה קרוז (San Juan de la Cruz), הבלשן אנטוניו דה נבריה, הקונקיסטאדור הרנאן קורטס, הקרדינל מזראן, מיגל דה סרוואנטס, הסופר והמשורר מיגל דה אונאמונו (לדעת חלק מהביוגרפים שלו), המשורר פדרו סאלינאס וראש ממשלת ספרד אדולפו סוארס.
באוניברסיטה אף היו מרצים לעברית כגון אלפונסו דה סמורה, יהודי מומר ומטיף לנצרות, שיחד עם שני יהודים מומרים נוספים תרגם את התנ"ך לעברית וארמית.
בין בוגרי האוניברסיטה בעת המודרנית ניתן לציין את רפאל אליעז.
פנגולין ענק
פנגולין ענק (שם מדעי: Smutsia gigantea) הוא מין פנגולין הנפוץ באפריקה, לאורך קו המשווה ממערב אפריקה ועד לאוגנדה. הפנגולין הענק הוא הגדול שבמיני הפנגולין. הוא ניזון כמעט רק מנמלים ומטרמיטים. המין תואר לראשונה על ידי יוהאן קרל וילהלם יליגר (Johann Karl Wilhelm Illiger) ב-1815.
מאפיינים
הפנגולין הענק נפוץ במדינות רבות באפריקה ובמיוחד באוגנדה, טנזניה ומערב קניה. הוא חי לרוב בסוואנות, יערות גשם ויערות, במקומות שבהם יש מים זמינים ואוכלוסיות גדולות של טרמיטים. הפנגולין הענק לא נפוץ באזורים גבוהים.
חששות לפגיעה באוכלוסיות הפנגולין הענק התעוררו בעקבות הרס בתי גידול ובירוא יערות הגורמים לצמצום אוכלוסיותיו, וכן בעקבות ציד לצורכי מזון ולצורך שימושים רפואיים עקב סגולות רפואיות המיוחסות לו. מאחר שהפנגולין הענק פעיל בלילה נערכו עליו מעט מחקרים.
לא ידוע משקלו הממוצע של הפנגולין הענק, אולם נמצא פרט שמשקלו 33 ק"ג. הזכרים גדולים מן הנקבות, אורך גופם כ-140 ס"מ ואילו אורך גופן של הנקבות כ-125 ס"מ. שמו פנגולין ענק, נגזר מכך שהוא הגדול במיני הפנגולין. ככל הפנגולינים הוא בעל קשקשים גדולים, ואין לו שיער ומעט ריסים. קשקשיו הם לרוב בצבע חום או חום-אדמדם. הוא בעל חוטם ארוך, זנב ארוך ועבה, וטופרים גדולים ברגליו הקדמיות.
הפנגולין הענק ניחן בחוש ריח טוב. הוא בעל בלוטות אנאליות גדולות. הפרשותיו עשויות להיות בעלות תפקיד חשוב בתקשורת. בתנועה מרבית הוא מטיל את מרבית משקלו על רגליו האחוריות, ואת הרגליים הקדמיות הוא מכופף, את התנועה הוא מבצע על פרק כף היד ולא על כף היד כדי להגן על טופריו. באמצעות שימוש בזנבו לשמירת שיווי המשקל, עשוי הפנגולין הענק ללכת על גבי שתי רגליים בלבד. הוא מסוגל לטפס על עצים ועצמים אחרים.
הפנגולין הענק, כפנגולינים אחרים, ניזון מחרקים, והוא חסר שיניים ויכולת לעיסה. תזונתו מורכבת בעיקרה מנמלים וטרמיטים. הוא מסוגל לחשוף את המושבות, וזאת הוא עושה באמצעות הישענות על התל ושימוש במשקל של זנבו, ולאחר מכאן פריצה של התל באמצעות טופריו הקדמיים. השילוב של משקל עם פגיעה פיזית מוביל להתמוטטות חלקית של התל, ואז באמצעות לשונו הארוכה (עד 16 אינץ' - 40 סנטימטר) והדביקה הוא ניזון מן הטרמיטים.
סעדיה: שורשים במולדת
סעדיה: שורשים במולדת הוא סרט קצר ישראלי עלילתי–תעמולתי באורך 18 דקות שנעשה בשנת 1951 על ידי הבמאי זאב רב-נוף וצולם על ידי הצלם חיים שרייבר. בסרט מתוארת ישראל בשנות ה-50: המעברות, החיילים, הגדנ"ע, העולים החדשים וההוויה הישראלית המתגבשת.
הסרט צולם בבסיס הגדנ"ע באר-אורה על ידי יחידת ההסרטה של הגדנ"ע. לימים אותר הסרט באוסף הסרטים העצום של ארכיון צה"ל על ידי הקולנוען יעקב גרוס. גרוס ערך ושחזר את הסרט, והקרין אותו מחדש בסינמטק תל אביב בשנת 2011. במקביל, ניסה לאתר את הנער סעדיה ופנה לתוכנית הרדיו של ירון אנוש, בתקווה לאתרו ולהביאו להקרנה בסינמטק וכך לסגור את המעגל. לאחר תחקיר הסתבר שהנער סעדיה הוא, שנהרג בקרב על ארמון הנציב במלחמת ששת הימים.
בראייה עכשווית מעלה הסרט שאלות רבות ורלוונטיות במדינת ישראל של ימינו בנושאים כמו: יחסי עולים וותיקים בראשית המדינה, יחסים בין אשכנזים למזרחים, ומה משמעות יצירת "היהודי החדש"?
עלילה
הסרט נפתח בצילומים של אחת המעברות שקמו בארץ בשנות החמישים, ומלווים במוזיקת מארש ושירת ילדים. מיד לאחר מכן מתחיל הסרט לגולל את קורותיה של רותי (תהילה באומן), חיילת אשר לומדת מהן מטרותיה כמדריכה: "אורבת לנו סכנה של היווצרות שני עמים בארץ, של רמות חיים שניגודם משווע, של גלות מתחדשת המתרפקת על עולמה החרב, ואילו אנו מצווים על התבוללות מהירה. עלינו לערות בארץ את החדשים מקרוב באו בזמן קצר ביותר למען נוכל לעמוד בסכנות הקרובות, כאומה ולא כצירוף של עדות או שבטים". מטרות אלה מהוות את הלך הרוח בישראל של אותה תקופה. השאיפה ליצירת יהודי חדש, ולהיפטר מהיהודי הגלותי והפרימיטיבי, הייתה בראש מעייניה של התנועה הציונית בארץ, ואחת הדרכים הייתה שליחת ילדי עולים לבסיסי גדנ"ע לחינוך מחדש על ידי מדריכים חיילים. הסרט ממשיך באותו קו, ורותי המדריכה החיילת, מתוארת כ"בת האור", היורדת אל המעברה, אל "בני החושך". בין אותם "בני חושך" הוא הילד סעדיה, גיבור הסרט, שבעזרת רותי משלים תהליך של חינוך מחדש: סעדיה לומד לקרוא, לכתוב, לאכול בסכין ומזלג ולהפסיק לעשן.
תגובות לסרט
בכתבה ששודרה בערוץ 2 בשנת 2011, ובה השתתפו בנותיה של תהילה באומן (החיילת רותי), אלי רפיד, שהשתתף בסרט בעצמו כאחד מהילדים בגדנ"ע, ורות רפפורט (זקהיים), שקריינה את הסרט יחד עם בעלה. בכתבה ניתן לראות את התגובות השונות לסרט: בנותיה של באומן, שרואות את הסרט דרך עיניו של הדור הצעיר, מעבירות עליו ועל ההתנהלות הממסדית של המדינה באותה תקופה, ביקורת הדומה לביקורת המובעת בסרט "סאלח, פה זה ארץ ישראל" (2017) – גזענות ואפליה ממסדית שיצקו את היסודות לפערים העדתיים והמעמדיים בישראל של היום. לעומתם, רפיד ורפפורט, בני הדור הישן, פחות מתרגשים. רפיד מסביר: "אתם דור אחר. אתם רואים את זה בעיניים אחרות. חבר'ה, אתם נולדתם לתוך מדינה על מגש של כסף. אנחנו באנו למדינה של כלום". בעיניהם, כמו שמתאר מפַקדה של רותי בתחילת הסרט, זו הייתה הדרך ההגיונית והלגיטימית אז, שאפשרה למדינת ישראל לקום ולהתגבש בזמן מועט כל כך.
1 נגד 100
1 נגד 100 היה שעשועון טלוויזיה ישראלי ששודר בשנים 2007–2012 בערוץ 2 בזכיינית רשת, המבוסס על פורמט הולנדי ("Eén tegen 100") מסוג שעשועון טריוויה. בתוכנית מנסה מתמודד להביס נבחרת של מאה מתמודדים אחרים ולזכות בפרס כספי מכובד. מקור השעשועון הוא בהולנד, והוא משודר במדינות רבות בהן ארצות הברית, צרפת, ספרד, אנגליה, איטליה וישראל.
חוקי התוכנית
ברוב גרסאות התוכנית, יש מתמודד אשר מתחרה מול מאה אנשים בקהל שנקראים "הנבחרת". הנבחרת מסווגת לפי התמחותם או עבודתם של חבריה אך היא מורכבת גם מאנשים אלמוניים. בכל תור נשאל המתמודד שאלה ומוצעות לו שלוש תשובות אפשריות. תחילה השאלה מופנית למתמודדים ב"נבחרת". לאחר שאלו סיימו להצביע, המתמודד שמתחרה נגדם עונה על השאלה. אם המתמודד צדק בתשובתו, הוא ממשיך לשחק, והמתמודדים בנבחרת שטעו בשאלה יוצאים מהמשחק. לפני כל שאלה, החל מן השאלה החמישית, יש למתחרה אפשרות לפרוש מהמשחק ולקחת את סכום הכסף שזכה בו עד כה או להמשיך במשחק ("כסף או נבחרת").
אם המתמודד נשאר במשחק ומצליח להביס את כל הנבחרת הוא זוכה במיליון שקלים (בישראל). במהלך המשחק יש למתמודד שלושה "גלגלי הצלה" שיכולים לעזור לו לעבור משלב לשלב:
הגרסה הישראלית
מנחה הגרסה הישראלית של התוכנית היה אברי גלעד. התוכנית שודרה מ-8 במאי 2007 עד סוף עונת 2012 בערוץ 2, רשת. השעשועון זכה למדרוג גבוה יחסית לאורך שידורו וקיבל שבחים וביקורות טובות.
בגרסה הישראלית התקיימו מספר שינויים מגרסאות העולם:
בתוכנית הישראלית היה שינוי גם בגלגלי ההצלה שבהם יכלו להשתמש המתמודדים. לאורך העונות היה שינוי גם בזמינות גלגלי ההצלה:
לרוב הנבחרת כללה קהל קטן של אנשים בעלי מכנה משותף מעורר עניין, דבר שנועד לגוון את התוכנית.
בישראל ניתן פרס של עד 1,000,000 ש"ח הנחשב למועט באופן יחסי, כשלפניה ניתן למצוא רשתות הנותנות פרסים של עד 1,000,000 דולר.
בפרק השביעי של העונה הרביעית של התוכנית, ב-2010, זכה לראשונה (ובפעם היחידה לכל אורך השנים בהן שודרה התוכנית בישראל) אחד המתמודדים בפרס הגדול – מיליון ש"ח. הזוכה היה משה אבו עזיז, מורה חרדי מאור עקיבא. אבו עזיז הוא המתמודד השני בהיסטוריית התוכנית שזכה בפרס הגדול, אחרי ג'ייסון וודה האמריקני.
אדמוב (עיירה)
אדַמוּב (בפולנית: Adamów) היא עיירה במחוז לוּקוּב (Łuków), פרובינציית לובלין (Lublin), פולין. בשנת 2009 היו בעיירה כ-2,200 תושבים.
היסטוריה
מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 היה לאדמוב מעמד של עיר, אותו העניק למקום המלך זיגמונד הראשון. העיר הייתה בבעלות פרטית. בעלי העיר הקימו בה כנסייה, ובמהלך המאה ה-16 גדלה אוכלוסיית המקום עד לכ- 700 איש. לאחר חלוקת פולין השתייכה אדמוב לקיסרות ההבסבורגית, ובמאה ה-19 – לפולין הקונגרסאית.
לאחר מרד 1863-1864 נושלה אדמוב ממעמד עיר. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה כ-1,000 תושבים ו-90 בתים.
במהלך הפלישה הגרמנית לפולין, באוקטובר 1939, הייתה אדמוב זירת קרבות בין צבאות פולין וגרמניה. בשנת 1943 פרצה בעיירה שרפה, בה נשרפו רוב בתיה.
יהודי אדמוב
ראשיתו של היישוב היהודי באדמוב הוא בתחילת המאה ה-19. היהודים בעיירה התפרנסו ממלאכה ומרוכלות בכפרי הסביבה. בין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב יהודה גרינוולד.
בעיירה התקיימה פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער ציוניות, ואחד מבניה, יצחק גרינוולד (1961-1890), אשר עלה לארץ בשנת 1923, היה ממקימי היישוב מגדל עדר.
טרם השואה חיו באדמוב 664 יהודים, למעלה משליש מסך תושבי העיירה.
בשואה
הגרמנים נכנסו לעיירה ביום 20 בספטמבר 1939, וריכזו את יהודיה ברחוב אחד, שהפך לגטו לא מגודר. בד בבד, החלו בחטיפת יהודים לעבודות כפייה. לגטו שבעיירה הגיעו פליטים יהודים רבים מכפרי הסביבה, וביולי 1942 חיו בו 1,724 יהודים. בשל תנאי התברואה הקשים והצפיפות בגטו, נפטרו רבים מיושביו ממחלות וממגפות.
בספטמבר 1941 הגיעו לתושבי הגטו ידיעות על טבח המוני שנעשה ביהודי העיירה סרוקומלה, ובעקבות זאת התארגנה קבוצה בת כ- 50 יהודים, אשר הצליחה לצאת מהעיירה, להשיג נשק ומזון, ולהסתתר בבונקר ביערות.
ב- 4 באוקטובר 1942 נכנסה לעיירה קבוצת אנשי גסטאפו, אשר ציוותה על היהודים להתכנס בכיכר העיירה, ושם נלקחו מהם חפציהם ובגדיהם. כעבור מספר ימים כותר הגטו על ידי כוחות המשטרה הפולנית והאוקראינית, ויהודיו הועברו לעיירה לוקוב, וממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב- 20 באוקטובר 1942 פשטה קבוצת פרטיזנים יהודים, חלקם פליטים מהגטו, על בית הכלא בעיירה, והצליחה לשחרר מספר עצורים יהודים, ולהבריח אותם ליערות.
מחנה עבודה קטן בו הוחזקו עובדי כפייה יהודים מהעיירה חוסל ב- 13 באוגוסט 1943.
אוניברסיטת סאו פאולו
רשומים בה כ-75,000 סטודנטים לתארים בוגר, מוסמך ודוקטור. לאוניברסיטה 11 קמפוסים, 4 מהם ממוקמים בעיר סאו פאולו (הקמפוס הראשי מכונה "קמפוס אָרְמָנְדוֹ דֶה סָלֶס אולִיבֶירָה" ושטחו 7,443,770 מ"ר). שאר הקמפוסים מפוזרים בערים אחרות במדינת סאו פאולו (באורו, לורנה, פירסיקאבה, פירסונונגה, ריביירו פרטו, סאו קרלוס, סנטוס וסאו פאולו). המבנה האקדמי של USP מאורגן ב-42 בתי ספר, 6 מכונים מתמחים וארבעה מוזיאונים חשובים. היא השיגה במהירות תפקיד מוביל בתחומים רבים ושונים כמרכז מחקר והיא אחראית לכ- 20% מכלל התפוקות האקדמיות בברזיל. היא נחשבת למוסד האקדמי המחקרי הטוב בברזיל. בעבר היא דורגה במקום ה-94 בפריון מחקרי בין האוניברסיטאות בעולם. לפי אותו דירוג, מדורגת USP ראשונה בין האוניברסיטאות באמריקה הלטינית. מאידך, על פי הדירוג של טיימס לשנת 2007 מדורגת USP במקום ה-176 בין האוניברסיטאות הטובות בעולם. על פי דירוג השוואתי אחר עבור פריון מחקרי, מוקמה USP במקום ה-45 בעולם.
מעמדה כאוניברסיטה הוכר ב-25 בינואר 1934, כאשר חברו יחד מספר פקולטות שפעלו מזה מספר שנים כמוסדות עצמאיים, ביניהן הפקולטה למשפטים שהוקמה עוד ב-11 באוגוסט 1827, הפקולטה לרפואה ובית הספר הפוליטכני. לאלה הצטרפו פקולטות חדשות לפילוסופיה, מדעי הרוח ומדעים, אשר קלטו פרופסורים מצרפת, איטליה, גרמניה ומדינות אחרות באירופה. בית הספר הפוליטכני כלל מחלקות להנדסה אזרחית, הנדסת חשמל, הנדסת מחצבים, הנדסה מטלורגית, הנדסה ימית והנדסה כימית. מאז נוספו עוד פקולטות ומחלקות לאוניברסיטה.
USP היא אוניברסיטה ציבורית והלימודים בה מוצעים בחינם. על פי החוק הברזילאי, אסור על אוניברסיטה ציבורית בברזיל לגבות תשלום עבור קורסים אקדמיים. כל אדם שסיים לימודים תיכוניים זכאי להשתתף בבחינות הכניסה של האוניברסיטה. קיימת תחרות רבה על כל מקום ובכל שנה מתמודדים 150,000 מועמדים על כ-10,000 מקומות. המוטו של האוניברסיטה הוא "Scientia Vinces" (מלטינית: "באמצעות המדע תנצח"). האוניברסיטה שותפה מייסדת בקונסורציום הבינלאומי של מיזם טלסקופ מגלן הענק.
אליוט מטאזו
אליוט מטאזו (בצרפתית: Eliot Matazo; נולד ב-15 בפברואר 2002 בוולואה-סן-למבר שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
מטאזו גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט ומונקו. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של מונקו. ב-27 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של מונקו, בניצחון 3-2 על שטרסבורג במסגרת המחזור החמישי בליגת העל הצרפתית לעונת 2020/2021. ב-9 במאי 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על סטאד ריימס במסגרת המחזור ה-36 בליגה.
קריירה בינלאומית
מטאזו הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
מימן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מתן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
__ללא_תוכן__
אדוארד דמיטריק
אדוארד דמיטריק (באנגלית: Edward Dmytryk; 4 בספטמבר 1908 - 1 ביולי 1999), במאי ועורך קולנוע אמריקני, שהשתייך ל"עשרה של הוליווד", קבוצה של אנשי תעשיית הקולנוע האמריקאית שישבו בכלא בימי המקארתיזם.
ביוגרפיה
אף על פי שנולד בקולומביה הבריטית, קנדה, דמיטריק גדל בסן פרנסיסקו בזמן שהוריו האוקראינים עברו לארצות הברית. בגיל 31 קיבל אזרחות אמריקנית רשמית. הוא עשה את צעדיו הראשונים כעורך קולנוע במהלך שנות השלושים, ביניהם בסרטים של לאו מקארי וג'ורג' קיוקור. את סרטו הראשון כבמאי, "הנשר", עשה ב־1935.
הוא נודע בזכות סרטיו של לפני תקופת המקארתיזם, "אש צולבת" (1947), שהביא לו מועמדות יחידה לפרס האוסקר על הבימוי ו"רצח, יקירתי", עיבוד לספרו של ריימונד צ'נדלר. שניהם שייכים לז'אנר הסרט האפל, שדמיטריק נמנה ממעצביו. הוא זומן להתייצב בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית. הוא סירב לשתף פעולה איתם ולכן נכנס לכלא. לאחר מספר חודשים מבעד הסורגים החליט דמיטריק להעיד בפני הוועדה ומסר את שמות חבריו למפלגה הקומוניסטית האמריקנית. באפריל 1951 התייצב דמיטריק פעם נוספת בפני נועדה, בה ענה להם על כל שאלותיהם. הוא סיפר על עברו במפלגה, חברות קצרה בה בשנת 1945 ומנה את שמותיהם של 26 מחברי המפלגה לשעבר. הוא גם סיפר על איך כמה מעמיתיו בהוליווד לחצו עליו להכניס תעמולה קומוניסטית לסרטיו, העדות שלו בפני הוועדה הסבה נזק לכמה משפטים שהתנהלו נגד חברי הקבוצה המכונה "הוליווד 10".
בשנת 1952 ביים את הסרט "מרד" שמספר את המרד במלחמת 1812. בסרט כיכבה אנג'לה לאנסברי.
לזמן מה, לאחר שנרגעו הרוחות, עבר דמיטריק להתגורר בבריטניה, אולם הוא נשכר על ידי המפיק סטנלי קריימר לביים כמה סרטים דלי תקציב לפני שהפקיד בפניו את הבימוי של "המרד על הקיין". הסרט, שהיה להצלחה קופתית פנומנלית, גרף שבע מועמדויות לפרס האוסקר כולל לסרט הטוב ביותר, אולם לא לקטגוריית הבימוי. לעומת זאת דמיטריק קיבל מועמדות לאיגוד הבמאים האמריקני.
הוא ביים סרטים לארבעה מן האולפנים הגדולים ביותר בהוליווד, ל"קולומביה", "פוקס המאה ה-20", MGM וסרטי פרמאונט, הכוללים, בין השאר, את "עץ החיים", "עיר היצרים", "השאפתנים", "כפירי אריות" (שניהם עם מונטגומרי קליפט), וכמו כן את "סוף הרומן", על פי ספרו של גרהם גרין, המלאך הכחול (1959) ושניים מסרטיה של מרלן דיטריך. סרטים אלו היו רבי תקציב וכללו שלל שחקנים בעלי שיעור קומה כמו המפרי בוגרט, קלארק גייבל, ספנסר טרייסי, אליזבת טיילור, בטי דייוויס, מונטגומרי קליפט ומרלון ברנדו. אולם סרטיו, פרט ל"המרד על הקיין", אינם הצליחו לשחזר את האיכויות הקולנועית שהיו בסרטיו טרום-המקארתיזם, ובראש ובראשונה ב"אש צולבת". ב-1965 ביים את הסרט "מיראז'" בכיכובו של גרגורי פק.
משנות השבעים החל להמעיט את עיסוקיו בתעשיית הקולנוע, ופינה יותר זמן להרצאות במספר אוניברסיטאות ותיאטראות, כמו גם לכתיבת ספרים. הוא נפטר בשיבה טובה, ב־1999, בגיל 90.
בישראל זכור דמיטריק בזכות הסרט עושה הלהטים, משנת 1953,שבביומו, שהיה הסרט ההוליוודי הראשון שצולם בישראל. הסרט עסק בגורלו של ניצול שואה בגילומו של קירק דאגלס.
גרמניה באירוויזיון 1962
גרמניה באירוויזיון 1962 השתתפה עם השיר "Zwei kleine Italiener" בביצוע של קוני פרובוס.
Deutschen Schlager-Festspiele 1962
עבור בחירת הנציג הגרמני לאירוויזיון באותה שנה נערכו ארבעה חצאי גמר שכל אחד מהם נערך בעיר אחרת, מכל חצי גמר עלו שלושת השירים שהיו במקומות הראשונים אל הגמר.
הגמר נערך בעיירת הספא באדן-באדן, המנחה היה קלאוס היינשטיין, השיר הזוכה נבחר על ידי שישה צוותי שיפוט מקומיים ברחבי גרמניה ועל ידי צוות שיפוט נוסף שנכח באולם התיאטרון בו התקיימה התחרות.
רוקי
{{פירושונים| גאוגרפיה:
תרבות ואמנות:
ספורט:
מוזיקה:
שצ'צ'ין
שצ'צין היא בירת פרובינציית פומרניה המערבית והעיר הגדולה ביותר הנמצאה בה, ובעבר הייתה בירת דוכסות פומרניה. היא הנמל הפולני הגדול ביותר על חוף הים הבלטי, וחיים בה 398,255 תושבים, נכון ל-31 בדצמבר 2020.
העיר, שנזכרת לראשונה במאה ה-8 כמצודה סלאבית במוצא האודר, גדלה בתוך כ-400 שנים למרכז עירוני הכולל כ-5,000 תושבים. האוכלוסייה הסלאבית המירה את דתה לנצרות במהלך המאה ה-12 תחת שלטונה של על פומרניה. העיר קיבלה מעמד אוטונומי בשנת 1243 ושימשה כבירת דוכסות פומרניה עד שנת 1630. משנת 1648, בהתאם לתנאי שלום וסטפליה, הועברה העיר לריבונות ממלכת שוודיה. לאחר המלחמה הצפונית הגדולה עברה העיר עם סביבתה לממלכת פרוסיה, ועם איחוד גרמניה (המאה ה-19) - הייתה לחלק מהקיסרות הגרמנית.
עד מלחמת העולם השנייה השתייכה העיר לפרוסיה ואוכלוסיית העיר ברובה (99%) הייתה דוברת גרמנית. אולם בסיום המלחמה גורשו הגרמנים, והעיר סופחה לפולין, בהיותה בירת חבל פומרניה, למרות מיקומה ממערב לקו אודר-נייסה.
תולדות שצ'צין
העיר עברה מיד ליד – תחת שלטון פולין, האימפריה הרומית הקדושה, פרוסיה, דנמרק ושוודיה. קיום היישוב תועד לראשונה במאה ה-8 כאשר שבטים סלאביים במקום עסקו במסחר ובדיג. שבטים אלה נקלטו למדינה הפולנית החדשה שנוצרה בסביבות 970, אולם בשנת 1005 מרדו התושבים המקומיים על מנת לשמור על דתם הפגאנית, וכתוצאה מכך העניק להם מלך פולין, מיישקו הראשון, אוטונומיה מיוחדת בתחום הדת והכלכלה. הוויתורים לפגאנים הכעיסו את האימפריה הרומית הקדושה, אולם בזמן שלטון בולסלאב השלישי, האזור התנצר ברובו.
החל מהמאה ה-12 התפתחה העיר מתוך שלושה חלקים – אחד סלבי ("ונדי" בלשון הגרמנים) ושניים גרמניים. שצ'צין הוכרה כעיר בשנת 1243 על ידי הדוכס הסלבי של פומרניה ברנים הראשון המכונה "הטוב". באותן השנים התפתחה בעיר קהילה גרמנית גדולה.
בשנת 1309, תחת שרביטו של אוטו הראשון דוכס פומרניה, בנו של ברנים, הפכה העיר לבירת הדוכסות של פומרניה שנשלטה על ידי בית גרייפן (Greifen, בפולנית: Gryfici). בין השנים 1243–1630 התפתחה שצ'צין, הקרויה בגרמנית "שטטין", מאוד מבחינת המסחר והתחבורה. בשנת 1278 היא הצטרפה לברית ערי הנזה ויצרה קשר מועדף עם העיר פרנקפורט על האודר. בשנת 1451 ו-1464 סבלה העיר ממגפת דבר.
אחרי חדירת הרפורמה הלותרנית הוקם בעיר בית ספר תיכון חילוני שנקרא "פדגוגיום". ב-1570 נערכה בשטטין ועידת שלום ששמה קץ ל"מלחמת שבע השנים הצפונית" בין ממלכות שוודיה ודנמרק-נורווגיה (הסכם שטטין (1570)).
בהסכם שטטין (1630), שנחתם במהלך מלחמת שלושים השנים, איבדה שושלת גרייפן את העיר לטובת הכתר השוודי, וב-1637 נפטר אחרון דוכסי גריפין, בוגיסלב ה-14. בעקבות שלום וסטפליה (1648) והסכם שטטין (1653), שנחתם בעקבותיו, הפכה העיר לבירת פומרניה השוודית. בהיותה מנותקת מההנזה, וממוקמת בלב אזור קרבות וסכסוכים בין שוודיה וברנדנבורג-פרוסיה, נפגעה כלכלת העיר והיא סבלה ממיתון ממושך.
ב-1677, במהלך מלחמת סקונה, נכבשה העיר זמנית על ידי הנסיך פרידריך וילהלם מברנדנבורג. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה הצליח המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הראשון לכבוש את העיר ב-1713. השוודים, שלא הכירו בתבוסתם, נסוגו מהאזור רק לאחר שבע שנים, ב-1720, עם חתימת הסכמי סטוקהולם.
שצ'צין השתייכה לפרוסיה בין השנים 1720–1918, במסגרת הרייך השני הגרמני. במאה ה-18 הביאו השלטונות הפרוסיים לעיר אלפי הוגנוטים, שהתיישבו בה ותרמו לפיתוחה. שצ'צין הפכה שוב לאחת הערים העשירות והחשובות על חופי הים הבלטי, ומלכי פרוסיה ביצרו אותה. אולם בשנת 1806, בעת מלחמות נפוליאון, נכבשה העיר ללא קרב על ידי הצרפתים והוחזקה על ידם עד 1813. ב-1815 הייתה לבירת המחוז הפרוסי פומרניה. בניית מסילות הברזל בין שטטין לעיר הבירה ברלין בשנת 1843 והרחבת הנמל סייעו להפיכת העיר למרכז תעשייתי חשוב. לאחר מכן נבנו מסילות ברזל גם אל מכרות שלזיה. אחרי 1870 הוקמו שכונות מגורים חדשות, לעיר סופחו יישובים נוספים ואוכלוסייתה גדלה במהירות. שטטין יצאה שלמה וללא פגע ממלחמת העולם הראשונה.
אחרי 1918 החלה כלכלת שטטין לדעוך. עם הקמתה מחדש של המדינה הפולנית העצמאית, נותקה העיר מהשטחים החקלאיים הרחבים של "פולין הגדולה" וגם מהמכרות של שלזיה. חשיבותה של העיר ירדה לטובת רוסטוק ובמיוחד לטובת המבורג. ב-1939 נוצרה "שטטין רבתי" על ידי העברת יישובים נוספים מהסביבה לתחום שיפוטה.
בזמן השואה נרצחו רוב יהודי העיר. אחרי מלחמת העולם השנייה גורשה מרבית האוכלוסייה הגרמנית. הפולנים, שלא היוו לפני 1945 אלא 6% מכלל התושבים, קיבלו עידוד לבוא להתיישב בה בהמוניהם. חלק באו מווילנה וממרכז פולין; בעוד חלק אחר, כולל מספר מסוים של אוקראינים באו משטחי פולין אחרים במזרח שסופחו לברית המועצות.
תחת השלטון הקומוניסטי הפולני הייתה שצ'צין לבירת פומרניה המערבית ונבנתה מחדש. בשנת 1970 פרץ בעיר מרד של האיגודים המקצועיים, בתמיכת עמיתיהם מגדנסק ומשלזיה. הם הציתו אש במשרדי הנהגת המפלגה הקומוניסטית המקומית. בשנת 1980 פתח האיגוד "סולידריות" בעיר במרד דומה. סיום השלטון הקומוניסטי (1980–1990) והפיכתה של פולין למדינה דמוקרטית, איפשרו את צמיחתה הכלכלית המהירה של שצ'צין.
היהודים בשצ'צ'ין
במאה ה-13- 14 חיו בדוכסות הפומרנית יהודים ספורים בלבד. אחרי תקופה בשנים 1663–1667 ידוע על כ-70 סוחרים יהודים פעילים באזור, אבל רובם לא התגוררו בו דרך קבע. משנת 1695, אחרי תקופות ארוכות של נידוי, ניתן שוב חופש יחסי לפעילות מסחרית של יהודים באזור, ובשנת 1777 נתן המלך פרידריך הגדול אישור ליהודים להתיישב גם בערים מבוצרות כדוגמת שצ'צ'ין. הקהילה היהודית בשצ'צ'ין נוסדה רשמית ב-1816. החל משנת 1847 זכו יהודי העיר לשוויון זכויות, יחד עם שאר יהודי פרוסיה. מאז ועד ימי היטלר פרחו הקהילות היהודיות במקום וניהלו חיים פוריים ומשגשגים. בשנת 1939 נספרו בעיר 2,365 יהודים, כ-0.9% מאוכלוסיית העיר.
ב-9 - 10 בנובמבר 1938 נחרבו בתי הכנסת המרכזיים בשצ'צ'ין בפרעות "ליל הבדולח". בשנים 1938 - 1939 החרים הגסטפו את הארכיונים של הקהילות היהודיות בעיר ובהם רשימת המשפחות היהודיות. כך היו כאלף ומאתיים יהודי שצ'צ'ין הראשונים שהובלו ללובלין, בטרנספר בפברואר 1940. הם שוכנו בהתחלה בצריפים זמניים או התארחו אצל הקהילות היהודיות המקומיות. אודילו גלובוצניק, המפקד החדש של האס אס והמשטרה במחוז לובלין, דרש שאת המזון יספקו להם בני עמם, ואם לא יספיק, הוסיף, "אז שימותו מרעב". רבים מהם אכן מתו, בגלל תנאי מחיה קשים ומכות. אלה ששרדו נרצחו מאוחר יותר במחנות ההשמדה.
בפקודת הימלר הוחרמו ב-4 באפריל 1941 כל נכסי היהודים שגורשו מפומרניה, והועברו לרשות המדינה. בשנת 1942 שימש נמל שצ'צ'ין תחנה להובלת יהודי נורווגיה להשמדה באושוויץ.
כיום קיימת בשצ'צ'ין קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות יהודים.
יחסי אוזבקיסטן–אלג'יריה
יחסי אוזבקיסטן–אלג'יריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן ואלג'יריה.
שיתוף פעולה כלכלי וסחר בין שתי המדינות רק התחילו להתבסס.
מחזור המסחר בין שתי המדינות בשנת 2000 הסתכם ב-1.3 אלף דולר אמריקאי. ברפובליקה של אוזבקיסטן הוקמו שני ארגונים עם משקיעים אלג'יריים. בנוסף ל"מסמך על שיתוף פעולה בחקלאות" שנחתם בין הרפובליקה של אוזבקיסטן ואלג'יריה, מכינים הסכמים בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי, הגנה הדדית ועידוד השקעות, הימנעות ממיסוי כפול, שיתוף פעולה וסיוע הדדי בענייני מכס.
מודל הצפנה/פענוח
מודל הצפנה/פענוח הוא מודל בתקשורת המונים שהגה החוקר סטויארט הול בשנת 1973 בספרו "Encoding and decoding in the television discourse".
לטענת הול, כל טקסט תקשורתי בנוי מארבעה שלבים:
מתוך כך יוצא שהול מדגיש כי הכוח נמצא אצל הצרכן. כלומר, הצרכן יכול לפרש את המסר בהתאם לעצמו ועל כן להחליט האם להמשיך לצרוך אותו או לא. באותה תקופה הוא פיתוח גם תאוריית ההתקבלות.
חלוקה לפענוח מסר טלוויזיוני על פי הול
ישנן שלוש עמדות לפענוח מסרים:
תוניסיה בימי הביניים
האזור שבו נמצאת כיום תוניסיה התאפיין בתקופת ימי הביניים בצמיחה ושגשוג של התרבות הערבית והמוסלמית לצד ההיבט ההומני שהתפתח אף הוא עם עלייתם של היסטוריונים והוגי דעות, שהידוע בהם הוא אבן ח'לדון. באותה תקופה נשלטה תוניסיה על ידי ממלכות ושושלות שונות, חלקן מערביות וחלקן מזרח-תיכוניות ואפריקאיות. תקופת ימי הביניים בתוניסיה מוגדרת החל מכיבושה על ידי האימפריה המוסלמית ועד להשתלטותה של האימפריה העות'מאנית.
פלישת האימפריה המוסלמית-ערבית
בניגוד לארצות השכנות בצפון אפריקה ובמגרב, שקיבלו על עצמן מהר את הדת והתרבות המוסלמית עם פלישת האימפריה המוסלמית לאזורן בראשית ימי הביניים, תושבי הקבע הילידים והצאצאים האירופיים בתוניסיה סירבו להיכנע ללא מרד לשלטון המוסלמי. עד שהפכה תוניסיה לערבית ומוסלמית דיה נדרשו שלוש פלישות של הלוחמים הערבים לשטחה וכיבושה הסופי. על כן, תהליך הערביזציה שעברה תוניסיה היה איטי ומתמשך.
בשנת 647, ימי הביניים המוקדמים, הותקפה קרתגו, אז מעצמה אזורית שישבה בתוניסיה, על ידי המוסלמים. אף על פי כן, הם לא הצליחו לכבוש אותה כתוצאה מהטקטיקה הימית המנוסה של הקרתגים. עם זאת בשנת 661 פרצה מלחמה נוספת בין המוסלמים לקרתגים והפעם הם הצליחו לכבוש את האזור עם לכידת העיר ביזרטה, הצפונית ביותר ביבשת אפריקה. לצער המוסלמים, הם נאלצו להחזיר את האזור לשלטון האימפריה הביזנטית אך לא למשך זמן רב, כאשר בשנת 670 מסע כיבושים שניהל עוקבה בן נאפע הכריע את המערכה : הוא ייסד את העיר קירואן, שנחשבת עד היום לעיר הדתית של תוניסיה, ובה המסגד הגדול של קירואן, שהוא המסגד העתיק ביותר ביבשת אפריקה ככל הנראה. באותה שנה העיר הופכת למרכז המסעות המוסלמיים שיצאו לכבוש את אזורי המגרב; בשנת 695 הצליחו המוסלמים לכבוש את קרתגו מידיי היוונים, אך הושבה על ידי הביזנטים פעם נוספת. לבסוף, תוניסיה נכבשה סופית בשנת 698.