cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוינולוס
פוינולוס (בלטינית: Poenulus; נקרא גם הקרתחדשתי הקטן, הקרתגני הקטן או הפּוּני הקטן), הוא מחזה קומי לטיני לתיאטרון רומי קדום מאת טיטוס מאקיוס פלאוטוס, שנכתב כנראה בין השנים 195 ל־189 לפנה"ס. המחזה מכיל טקסט בפיניקית קרתחדשתית (פונית) מאוחרת, שנאמרת על ידי הדמות חנא (Hanno) במערכה החמישית. המחזה מציג את הדמות הקרתחדשתית חנא באופן סימפתי מעניין, בהתחשב באבדות הקשות שספגו הרומאים מספר שנים קודם לכן במלחמה הפונית השנייה.
עלילה
אגורסטוקלס מאוהב באישה בשם אדלפאסיום, שהיא שפחה השייכת לסרסור ליקוס. אגורסטוקלס, אדלפסיום ואחותה אנטרסטילוס נחטפו בילדותם מקרתחדשת. אגורסטוקלס נרכש כבן מאומץ, בעוד הבנות נמכרו כשפחות כדי להפוך לזונות.
מילפיו, עבדו של אגורסטוקלס, מנסה לעזור לאדונו להשיג את אדלפאסיום. תוכניתם היא להערים על ליקוס ולהכניס אותו לצרות משפטיות. קוליביסקוס, הפקיד המשפטי של אגורסטוקלס, מתחפש לזר ועובר לגור בבית ליקוס. לאחר מכן, אגורסטוקלס וכמה עדים מאשימים את ליקוס בכך שהוא נותן מחסה לעבד שלו. בסופו של דבר, חנא מגיע מקרתחדשת, ועד מהרה מתגלה שהוא בן דודם של הוריו המתים של אגורסטוקלס, וכן אביהן של שתי הבנות. בסופו של דבר, הבנות נלקחות מליקוס, שנענש, והסיפור מסתיים במפגש משפחתי משמח. חנא נותן לאגורסטוקלס את ברכתו לשאת את בתו.
הטקסט הפוּני
המערכה החמישית של המחזה נפתחת במונולוג של חנא, המובא בפיניקית מאוחרת (בשלב המכונה "פּוּני") באותיות לטיניות, ובתרגום הטקסט ללטינית. חוקרים זיהו בטקסט הפיניקי משפטים שלמים וכן מילים כגון: גם בחלקים אחרים במחזה מפוזרים מילים וביטויים פיניקיים. לאחר שחנא מופיע לראשונה, מילפיו מציע לאגורסטוקלס לפנות אליו ב"פונית". חנא אומר Avo, כלומר "חֲווֹ", ומילפיו עונה לו Salutat. חנא אומר Donni, כלומר "אדוני", ומילפיו לא מבין וחושב שחנא אומר Doni (מתנה בלטינית) ואומר לאגורסטוקלס "הוא רוצה לתת לך מתנה, אינני יודע מה." משחק המילים הקומי מראה שבעת כתיבת המחזה, בתחילת המאה ה־2 לפנה"ס, היו בקהל הרומי מספיק מביני פיניקית כדי להפוך את הבדיחה לאפקטיבית.
דאגלס מארי
דַאגְלָס קיר מָארִי (באנגלית: Douglas Murray; נולד ב-16 ביולי 1979) הוא עיתונאי וסופר בריטי, שכתב ספרים ביקורתיים בנוגע למגמות בחברה בת ימינו לתפישתו. חלקם הוגדרו כרב-מכר על ידי סאנדיי טיימס השמרני.
ביוגרפיה
מארי נולד בהאמרסמית' שבלונדון לאם אנגליה ואב סקוטי. מארי בוגר הפנימייה המפורסמת איטון, וקיבל תואר באנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
כתביו
בעודו סטודנט, בשנת 2000, זכה בפרס למדא לספרות בתחום הספרות הלהט"בית, עבור ביוגרפיה שכתב על המשורר אלפרד דאגלס. זמן קצר לאחר מכן כתב מחזה בשם "Nightfall" ("שקיעת השמש") על הדיפלומט השוודי חסיד אומות העולם, ראול ולנברג. ב-2006 יצא לאור ספרו "Neoconservatism: Why We Need It" אשר מהווה סנגוריה על הלך רוח פוליטי שתדמיתו ניזוקה בעקבות מלחמת עיראק.
ב-2017 יצא לאור רב המכר הראשון של מארי, המוות המוזר של אירופה (תורגם לעברית שנתיים לאחר מכן) בו טוען מארי כי אירופה מאבדת מאופייה הייחודי ההיסטורי עקב הגירה רבת ממדים ומכיוון שהיא מאבדת את ביטחונה העצמי.
ב-2019 יצא לאור ספרו שיגעון ההמון, אף הוא רב מכר, שתורגם לעברית ויצא בהוצאת שיבולת ב־2021. הספר מבקר את פוליטיקת הזהויות, את תאוריות ההצטלבויות ואת האינקלוסיביות, בעיקר בתחומי הלהט"ב, בדגש על טרנסג'נדרים, המגדר והגזע.
בפרק העוסק בהומוסקסואליות מבחין מארי בין הכרה בה כעניין מולד ("חומרה" במושגיו) לעומת עניין נרכש (תוכנה), הכרה שעזרה למאבק ההומוסקסואלים לשוויון. מארי מונה קונפליקטים בתוך קהילת הלהט"ב. לדבריו, להומואים וללסביות אין תחומי עניין משותפים, שניהם מגלים ספקנות לגבי הביסקסואלים, וגם בקרב ההומואים עצמם יש הבחנה בין השואפים לחיי משפחה, לבין קווירים הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי. מארי מתנגד לטיפולי המרה בכפייה, ולצד זאת מבקר את הביקורת החברתית על המעוניינים לעבור טיפולי המרה מרצון, עקב נטייתם המינית.
בפרק נוסף, העוסק בטרנסקסואלים, מתאר מארי מעברים בין מגדריים המעוררים ביקורת, דוגמת גברים-לשעבר המתחרים בענפי ספורט לצד נשים ונהנים מיתרונם הפיזי הגברי, או גבר-לשעבר העובד כמייעץ לקורבנות תקיפה מינית. כמו כן, הוא מביא עדויות של גברים שקיבלו טיפולים בהורמונים נשיים לפני הניתוח שהעידו על עצמם למשל, שההורמונים גרמו לשינוי בטעם המוזיקלי והקולנועי שלהם ושהם בכו יותר, דברים שאילו היו נאמרים על ידי גבר סטרייט שאינו לוקח הורמונים, היו נתפסים ככסקסיסטיים.
לטענת מארי, תאוריית ההצטלביות ("שילוב המיצבים" בתרגום לעברית) מתיימרת ליצור סולידריות בין מאבקים שלא ניתנים ליישוב, ומביא לבניית היררכיות נוספות בקרב אנשים שעברו דיכוי.
בשנת 2022 יצא ספר The War on the West: How to Prevail in the Age of Unreason (תרגום מילולי: "המלחמה על המערב: איך לנצח בעידן אי-התבונה").
עיתונאות
מארי משמש ככותב טורים וסגן עורך בביטאון הבריטי הספקטייטור. כמו כן, מאמריו הופיעו בעיתונים ובכתבי-עת ידועים רבים.
יחסו לישראל
בשנת 2019 השתתף מארי בכנס השמרנות של קרן תקווה בבנייני האומה. הוא נשא הרצאה בה דיבר על האופן שבו השקפת העולם הפרוגרסיבית האוניברסלית פוגעת ביכולתה של אירופה להתמודד עם רעיונות מוסריים עמוקים.
פרס גראמי לאלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר
בעוד ההגדרה של "אלטרנטיבי" נדונה, הפרס הוענק לראשונה בשנת 1991 כדי להכיר באלבומי רוק שאינם מזרם המיינסטרים. לאחר מספר עדכונים של תיאור הקטגוריה, ארגון הגראמי פרסם את ההצהרה הבאה לעונת הגראמי 2019:
דאגלס מארי
יחסו לישראל
בתקופת מבצע שומר החומות בשנת 2021 פרסם מארי מאמר תחת הכותרת, "מדוע חלקים מבריטניה מאבדים את הצפון כשישראל מגינה על עצמה?", בו ביקר את "בורותם" של "הבוכים על ה'דיספרופורציה' במאזן המתים של הצדדים". לדבריו, בראיון לעיתון הארץ, "קונפליקטים רבים מאופיינים בחוסר מידתיות במספר המתים, זה עניין די שכיח, שקשור לכך שהצד המנצח בעימות סופג פחות אבדות מהצד המפסיד".
פרס גראמי לאלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר
בשנת 1991, ובין 1994 ל-1999, הפרס נודע כביצוע המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר. הפרס מוענק לאמן, המפיק והמהנדס/מיקסר, בתנאי שהם אחראים ליותר מ-50% מזמן ההשמעה באלבום. מפיק או מהנדס עם פחות מ-50% מזמן ההשמעה, כמו גם מהנדס המאסטרינג, יכולים להגיש בקשה לקבלת תעודת זוכה.
נכון לשנת 2019, רדיוהד, הווייט סטרייפס ובק הן שיאני הזכיות בקטגוריה זו, לאחר שניצחו שלוש פעמים כל אחד. שלוש אמניות זכו בפרס, שינייד או'קונור, סנט וינסנט ופיונה אפל; שתי להקות עם נשים, הווייט סטרייפס ואלבמה שייקס, זכו גם הן בפרס. עם תשעה מועמדויות עד היום, ביורק מחזיקה בשיא של הכי הרבה מועמדויות בקטגוריה זו; זמר להקת רדיוהד, תום יורק היה מועמד לפרס בשנים 2007 ו-2020 עבור אלבומי הסולו שלו, מה שהפך אותו לאדם המועמד ביותר בקטגוריה זו עם 10 מועמדויות בסך הכל. ביורק מחזיקה בשיא הכי הרבה מועמדויות לסולן, כמו גם בשיא של הכי הרבה מועמדויות ללא זכייה. ומפייר ויקנד וקולדפליי כל אחד קיבלו את הפרס פעמיים, וקולדפליי היא הלהקה היחידה שזכתה שנתיים ברציפות. לאמנים אמריקאים הוענק הפרס יותר מכל לאום אחר, אם כי הוא הוענק למוזיקאים או להקות מבריטניה חמש פעמים, מאירלנד פעמיים ומצרפת ואוסטרליה פעם אחת כל אחת.
גילדה רדנר
גילדה סוזן רדנר (באנגלית: Gilda Susan Radner; 28 ביוני 1946 - 20 במאי 1989) הייתה קומיקאית ושחקנית יהודיה-אמריקאית, ואחת משבעת החברים המקוריים של תוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב של רשת NBC. אחת מן ההצלחות הגדולות שלה הייתה הופעות יחיד שביצעה בתיאטראות ברודוויי בשנת 1979.
רדנר נפטרה ממחלת סרטן השחלות בשנת 1989. את מפעל חייה ומורשתה מנציחים עד היום באמריקה בתור אישה פורצת דרך בתחום הסטנד-אפ והקומיקאיות והיא נחשבת לדמות אייקונית בהיסטוריה האמריקאית.
בעלה היה הבמאי והתסריטאי ג'ין ויילדר.
ביוגרפיה
רדנר נולדה ב-28 ביוני 1946 בדטרויט, מישיגן להנרייטה והרמן, זוג הורים יהודיים. אביה היה איש עסקים ואמא הייתה מזכירה במשרד עורכי דין. היא גדלה בדטרויט עם מטפלת בשם אליזבת' קלמנטיין גיליס, שניבאה לה השראה לאחת מן הדמויות ששיחקה במהלך חייה. רדנר הייתה קרובה לאביה, שלקח אותה לראות הופעות בתיאטראות ברודוויי בניו יורק, ומכאן החיבור שלה לתיאטרון. כשהייתה בת 12, בשנת 1958, סיפרה שאביה פיתח גידול במוח והיה מרותק למיטתו ולא מסוגל לתקשר עד למותו שנתיים אחר כך, בשנת 1960.
קריירה
רדנר החלה את הקריירה הציבורית השלה כנערת מזג אוויר בתחנת רדיו באן ארבור. היא עברה לגור עם חבר שלה, פסל קנדי בשם ג'פרי ראובינוף בטורונטו. שם היא הופיעה במופע סטנד-אפ והחלה להכיר כוכבים רבים, ביניהם יוג'ין לוי, ויקטור גרבר, מרטין שורט ועוד. בשנת 1974 הצטרפה לתוכנית קומדיה ברדיו ששודרה במאות תחנות רדיו בארצות הברית ונפגשה עם ידוענים רבים, ביניהם צ'בי צ'ייס, ביל מארי, ג'ון בלושי ועוד. כך החלה רדנר את הקריירה שלה.
סטארדי נייט לייב
לאחר התהילה שצברה בעת שהייתה שדרנית ברדיו ועקב קשריה עם רבים מכוכבים קומיקאים, הצטרפה רדנר לצוות התוכנית סאטרדיי נייט לייב בעונתה הראשונה. היא נהגה לחקות וללעוג למגישי חדשות והפכה לאייקון לאחר שגרמה לקהל רב לצחוק מפעולותיה.
מחלתה
בעת ששהתה בממלכה המאוחדת בשנת 1985, חשה רדנר ברע וביקשה טיפול רפואי. במשך עשרה חודשים רופאים רבים ניסו לאבחן את מקור כאביה אך אף אחד לא הצליח לזהות את המחלה. באותה שנה התמודדה רדנר עם ידיעה שפורסמה מצד הפקת סאטרדיי נייט לייב בנוגע להפרעות האכילה שלה והפסד אישי של 8 מיליון דולרים.
ב-21 באוקטובר 1986 אובחן אצל רדנר סרטן השחלה. היא עברה כריתת רחם, ועל פי מאמר שפורסם בשנת 2009 על ידי המגזין של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן "הוסר מבטנה של רדנר גידול ממאיר בגודל אשכולית". היא עברה במשך שנתיים טיפולי כימותרפיה והקרנות, מה שדיכא את רדנר וגרם לה להסתתר מעין הציבור האמריקני.
קולנוע רומני
ההתחלה
ההיסטוריה של הקולנוע ברומניה החלה בשנת 1900, אז החלו ברומניה הקרנות קולנוע של סרטים מפריז אשר עזרו לסחוף סקרנות מהציבור כלפי ההמצאה החדשה וכן התלהבות של צלמים שהחלו ליצור סרטים מתוך תשוקה לאומנות החדשה הזו שהתגלתה. מאחר שהיו תנאים טכניים ירודים, הסרטים המוקדמים היו ריאלים ומאוד קצרים (של עד פחות מדקה לסרט) צילומי one-shot אשר תיעדו רגעים מחיי היום יום.
כמו בקולנוע המוקדם בכל העולם, גם על שלביו הראשונים של הקולנוע הרומני לא ידוע רבות, שכן מידע רב נעלם או הושמד במשך השנים. המידע שנותר מהסרטים המוקדמים קיים בזיכרונות, ממאמרים ותצלומים שהתפרסמו בעיתונים. משנת 1965, ארכיון הסרטים הלאומי ברומניה עשה מאמצים רציניים כדי לשחזר את ההיסטוריה המעורפלת של ראשית הקולנוע הרומני, במקביל לפרסומי זיכרונות ומחקרים פרטיים שנערכו על ידי אוהבי קולנוע, כגון מבקרי הקולנוע יון קנטקוזיו (Ion Cantacuzino) וטודור קרנפיל (Tudor Caranfil).
ההקרנה הקולנועית הראשונה הייתה ב-27 במאי 1896, פחות מחמישה חודשים לאחר ההקרנה הציבורית הראשונה של האחים לומייר בפריז. בשנת 1897, הצלם הצרפתי "פול מאנו" (עובד של האחים לומייר) צילם את הסרט הראשון על אדמת רומניה. לסרט קראו "המצעד המלכותי" והוא תיעד את המלך קרול הראשון יושב בראש תהלוכה לכבודו. במשך החודשיים שלאחר מכן המשיך מאנו לצלם אירועים שהתרחשו ברומניה. למרות זאת, בשנת 1898, ההתעניינות הציבורית בקולנוע ברומניה החלה לדעוך ומאנו אף הציע את מצלמתו למכירה. המצלמה נרכשה על ידי דר' ג'ורג' מארינסקו אשר הפך לקולנוען הרומני הראשון. סרטיו נחשבו לאבודים עד לשנת 1975 כאשר עיתונאי טלוויזיה גילה אותם בתוך ארון בבית חולים אשר נושא את שמו של ד"ר מארינסקו.
בשנת 1906 במקדוניה, האחים הרומניים, מאנקייה (manakia) פתחו בקריירה של צילומים הקשורים בנושאים חברתיים, חקר תרבויות וצילום אירועי יום יום. בשנת 1905 חודשו הקרנות קולנוע בבוקרשט במספר מוקדים בעיר ובמאי 1909, נבנה קולנוע ראשון בבוקרשט בשם "וולטה". ובאותה שנה נפתחו עוד בתי קולנוע בעקבות וולטה כגון "בלריטו", "בריסטול" "אפולו" ו-"ונוס". בבתי הקולנוע הציגו בעיקר סרטי מציאות וסרטים קצרים עם שחקנים. הסרטים התרבו וגדלו עם הזמן ובסופו של דבר התפתחו להיות מבזקי חדשות וסרטי מדע בדיוני.
הקולנוע הרומני בזמן הקומוניזם 1948–1989
בשנת 1950, החלו להקים מפעל להקמת סרטים בשם "בופטי סטודיו". הפרויקט הושלם בשנת 1959 ומבחינה טכנית התעלה על כל סטודיו אחר ממערב אירופה.
לאחר התמוטטות הקומוניזם, המצב בקולנוע הרומני השתנה. יוצרי הסרטים בחנו את התקופה הקומוניסטית, את הכלכלה ואת המשבר הרוחני של המדינה. הפקות נתמכו על ידי מענקים מהמדינה אשר נבחרו על ידי חבר המושבעים, אולם נמצא שרבים ממקבלי המענקים היו בקליקה של אנשי חבר מושבעים בעברם ועל כן יוצרי הסרטים מחו על שיטת המענקים. בפתח האלף החדש נפתח עידן חדש בקולנוע הרומני, עם התמודדותם של סרטים רומנים בפסטיבל קאן וזכייתו בפרס של קריטיס פויו על סרטו הראשון Marfa şi banii.
כיום
הקולנוע הרומני הגיע להישגים גדולים בשנות האלפיים עם הופעתם של סרטים כגון "המוות של מר לזרסקו" (The Death of Mr. Lazarescu) בבימויו של כריסטי פויו (Cristi Puiu), שזכה בפרס בפסטיבל קאן לשנת 2005, וכן בפרסים רבים אחרים מסביב לעולם ובכך הפך לסרט הרומני המוערך ביותר בכל הזמנים. בפסטיבל קאן 2006, הבמאי הרומני "קורנליו ברומביו" זכה בפרס על הצילום הטוב ביותר לסרט "12:08 מזרח לבוקרשט". ב-2007 זכה כריסטיאן נמסקו על סרטו "חלום קליפורניה", וכן זכה הסרט "ארבעה חודשים, שלושה שבועות ויומיים" (4 Months, 3 Weeks and 2 Days) בבימויו של כריסטיאן מונגוי (Cristian Mungiu). כמו כן זכו שני סרטים רומניים בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנים 2004 ו-2008 – "טראפיק" ו"מגטרון"
אלברט ארמיטאג'
אלברט בּוֹרְלֵייז ארמיטאג' (באנגלית: Albert Borlase Armitage; 2 ביולי 1864 - 31 באוקטובר 1943) היה חוקר קטבים סקוטי וקצין בצי המלכותי.
ילדות ונעורים
ארמיטאג' נולד בפרת'שייר. בשנת 1878 התגייס כפרח קצונה על סיפון אוניית האימונים "ווסטר" של הצי המלכותי, שעגנה אותו זמן בתמזה סמוך לגרינהיית'. עם סיום האימון הבסיסי ניסה לפרוש מן הצי ולהתקבל לעבודה בחברת אוניות הקיטור של חצי האי והמזרח הרחוק (Peninsular and Oriental Steam Navigation Company), P&O, אך אביו מנע אותו מכך. תחת זאת, הוחתם ארמיטאג' כחניך על הפריגטה "פונג'ב", לשעבר ספינה של הצי ההודי ועכשיו בבעלות חברת הודו המזרחית הבריטית. הוא הפליג על ה"פונג'ב" לקלקוטה, שם עבר לאונייה אחרת של החברה, ה"לאקנאו" כקצין שלישי.
אחרי שבע שנים כימאי בחברה, פנה שוב ארמיטאג' לבקש את הסכמת אביו להצטרף ל-P&O. הרשות ניתנה, ובשנת 1886 מונה ארמיטאג' לקצין חמישי על סיפון אוניית הנוסעים "בוכרה" של P&O.
חקר קטבים
בשנים 1884 עד 1897 היה חבר, וסגן מפקד, של משלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף, והיה שותף להצלתם של חוקר הארצות פריטיוף ננסן ואנשיו.
בהמשך היה ארמיטאג' הנווט וסגן המפקד במשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה. בין שאר חברי המשלחת היו ארנסט שקלטון, אדוארד אדריאן וילסון, פרנק ויילד ואחרים. במשלחת זו היה ארמיטאג' הראשון שצעד על רמת הקוטב.
ארמיטאג' היה אחראי להפצת השמועה על הסכסוך בין סקוט לשקלטון, שתפחה והלכה על אף הכחשותיהם. שלד העובדות הוא, שבריאותו של שקלטון התדרדרה לאחר מסע המזחלות במשלחת דיסקברי, וגם לאחר חודש מנוחה ומזון משופר על סיפון ה"דיסקברי" לא חזר לקו הבריאות. סקוט נדרש להחליט את מי לשלוח הביתה באניית הסיוע ושני הרופאים, וילסון בביטחון וקטליץ בהיסוס, המליצו על שילוחו של שקלטון. בספר שארמיטאג' כתב כעבור שנתיים על המשלחת אין נזכר כלל סכסוך או קרע בין סקוט לשקלטון. אבל עם השנים גברה מרירותו של ארמיטאג' בגלל סיבות שונות, בהן שירותו במלחמת העולם הראשונה. באוטוביוגרפיה שכתב בשנת 1925, 22 שנים לאחר מעשה, רמז שסקוט ניסה לפטור את משלחת דיסקברי מכל קציני צי הסוחר, בכך ששילח אותו ואת שקלטון באוניית הסיוע בפברואר 1903. במכתב שכתב אל ה. ר. מיל, שעזב את המשלחת ב-1901 ועסק ב-1922 בכתיבת ביוגרפיה של שקלטון, הטיל ארמיטאג' רעם משמים בהירים: לדבריו, קטליץ אישר שאין כל סיבה רפואית להרחקת שקלטון מן המשלחת, וכשפנה בעצמו אל סקוט בשאלה בעניינו של שקלטון, אמר לו סקוט, כי שקלטון יחזור הביתה חולה או בחרפה. עוד הוסיף וכתב על גידופים שסקוט שילח בשקלטון בעת המסע, שעליהם שמע לדבריו מוילסון, וכי שקלטון אמר לו, שבדעתו להוכיח לסקוט כי הוא עולה עליו כאדם.
במסע המזחלות האחרון של המשלחת היה על סקוט לבחור בין שני קצינים - זה שייצא בראש קבוצה של שישה אנשים בכיוון דרום-מזרח, על פני חומת הקרח ואל שטח שלא נחקר עדיין, וזה שיישאר עם צוות מצומצם של שבעה אנשים באונייה. לאחר שיקול, החליט סקוט למנות את רוידס למנהיג הקבוצה היוצאת ואת ארמיטאג' לראש הקבוצה שתישאר מאחור. העילה הרשמית הייתה, שארמיטאג' כבר עשה את חלקו ולמעלה ממנו במסעות מזחלות ותגליות. הסיבה השנייה, הנסתרת, הייתה הביקורת, שסקלטון מתח על כישורי הפיקוד של ארמיטאג', כפי שהתגלו לו במסע על קרחון פראר, כשלי התנהגות שבאו לביטוי בזהירות-יתר ובהתקדמות איטית, בגישתו המתנשאת והשתלטנית כלפי המדען הצעיר פראר ובכשלונו לעורר ולעודד את אנשיו, שהרבו לרטון עליו מאחורי גבו. סקוט העריך את דעתו של סקלטון וסירב להצעתו של ארמיטאג', להוביל מסע הרחק דרומה. הוא הסביר לארמיטאג' למה עליו להישאר עם ה"דיסקברי", וריכך את סירובו בהצעה למסע קצר אל האזור הדרום-מערבי של מצר מקמרדו. אך ארמיטאג' טיפח מאז טינה כלפי סקוט.
אומרל
אוּמַרֵל (מבוטא באיטלקית: [umaˈrɛlː]; גרסה מודרנית של umarèl בדיאלקט בולונזי) הוא מונח פופולרי בבולוניה המתייחס באופן ספציפי לגברים בגיל הפנסיה המעבירים את זמנם בצפייה ממושכת באתרי בנייה, ובמיוחד באתרי עבודות בכביש. המילה נכנסה למילון דזינגרלי האיטלקי במהדורת 2021.
האומרל הסטראוטיפי צופה במשך שעות במתרחש, כשידיו משולבות מאחורי גבו, מציע לפועלים ולמנהלי העבודה עצות ומנסה לפתוח בשיחה עם עוברים ושבים אקראיים. משמעותו המילולית של הביטוי היא "אדם קטן" (נפוץ גם בגרסה umarèin), ולעיתים קרובות מתווספת אליו סיומת הרבים s (בהשפעת האנגלית). המונח הופך נפוץ יותר ויותר באזורים אחרים באיטליה, לפעמים בשיתוף עם "זדורה" (או żdåura), היא אשתו של ה"אומרל". הפצתו של המונח מיוחסת לסופר דנילו מאזוטי, שבשנת 2005 פרסם מאמר על התופעה ועיוות במכוון את הניב הקלאסי של בולוניה, כדי לחדש את המילה כך שתישמע איטלקית ומודרנית. בהמשך כתב מאזוטי שני ספרים על הנושא ויצר סביבו בלוג פופולרי.
האומרלים ופועלם
בשנת 2016, האיגוד התרבותי המקומי "Succede solo a Bologna" ("זה קורה רק בבולוניה") הנפיק 'תעודות אומרל' כאמצעי מימון המונים לשיקום כנסיית סן פטרוניו. במקביל, עלתה לאוויר אפליקציית סמארטפון בשם "Umarells", שעוקבת אחר מיקום עבודות דרכים ואתרי בנייה מתמשכים. רשת המסעדות "בורגר קינג" אף הגדילה לעשות ו"שכרה" "אומרלים" כחלק מקמפיין שיווקי במדיה החברתית המקדם את נוכחותה המוגברת במדינה. ביולי 2017, ועדת הייעוץ למתן שמות הרחובות של מועצת העיר בולוניה אישרה את שמה של הכיכר הציבורית שממזרח למרכז העיר ברובע צ'ירנאייקה - "Piazzetta degli Umarells" (כיכר האומרלים) כהוקרה לתהילה המקומית של התופעה והשם שלה - תוך ציון באירוניה מודעת שהכיכר נמצאת בבנייה באותה תקופה. באפריל 2018 נחנכה הכיכר הציבורית על ידי חבר מועצת העיר מתאו לפורה, נשיא המחוז סימון בורסארי, "שר האומרלים" פרנקו בוניני, הסטנדאפיסט מאוריציו פליארי המכונה "דויליו פיצוקי" והסופר דנילו מזוטי. באוקטובר 2019 נגנב שלט הרחוב של הכיכר.
בתרבות
באפריל 2020 הקדיש מגזין הקומיקס הפופולרי טופולינו (הוא מיקי מאוס) פרק לאומרל גרינדו פרסיקטי.
הרפובליקה של כווית
הרפובליקה של כווית (בערבית: جمهورية الكويت) הייתה רפובליקה קצרת-ימים שנוסדה אחרי פלישת עיראק בהנהגת סדאם חוסיין לכווית במהלך השלבים הראשונים של מלחמת המפרץ. עם תחילת הפלישה, הודיעו השלטונות בעיראק כי המדינה שלחה כוחות צבא למדינת כווית השכנה על מנת לסייע בניסיון הפיכה כנגד השלטון המקומי בהנהגת משפחת א-סבאח. בעקבות זאת, הוקמה ממשלת כווית החופשית ב-4 באוגוסט 1990 בהובלת תשעה קציני צבא ובראשם עלא חוסיין עלי, שקיבל את תפקיד ראש הממשלה, המפקד העליון, שר ההגנה ושר הפנים. ב-28 באוגוסט סופחה כווית באופן רשמי לעיראק, ובכך הפכה למחוז כווית, המחוז ה-19 של המדינה. סירובה של עיראק לסגת מכווית הוביל למלחמת המפרץ וב-26 בפברואר 1991 הסתיימה השליטה העיראקית על כווית עם נסיגתם של החיילים העיראקיים וחזרתם של חברי משפחת א-סבאח למדינה.
רקע
עם תום מלחמת איראן–עיראק, הייתה עיראק על סף פשיטת רגל כלכלית ולא הייתה מסוגלת להחזיר את ההלוואות הכלכליות שקיבלה מכווית לטובת מימון המלחמה, שהוערכו בכ-14 מיליארד דולר. כווית התעקשה על כך שעיראק תחזיר את ההלוואות במלואן וכתוצאה מכך גברו המתחים בין המדינות. בתחילת 1990, האשימה עיראק את כווית בכך שהיא חורגת ממכסת הנפט שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, דבר אשר פגע עוד יותר בכלכלת עיראק. בעקבות זאת, צנח מחירה של חבית נפט לכ-10 דולר מה שהסב לעיראק הפסדים של כ-7 מיליארד דולר בשנה. העימותים בנוגע להפקת הנפט התגברו ונהפכו ל"מלחמה כלכלית". כחלק ממלחמה זו, עיראק טענה כי כווית מבצעת קדיחות לתוך מאגר הנפט העיראקי "רומילה" אשר שוכן בסמוך לגבול עם כווית, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששותה הכלכלי. עיראק האשימה את כווית בגניבת נפט בשווי של כ-2.5 מיליארד דולר ודרשה פיצוי על כך. כווית דחתה את ההאשמות וטענה שעיראק מנסה להצדיק פעולה צבאית כנגדה.
ב-2 באוגוסט 1990, פתחה עיראק במבצע הפלישה לכווית, במהלכו הופצצו מטרות רבות בבירת המדינה. כוחות צבא גדולים השתלטו על נמלי תעופה ובסיסים של חיל האוויר הכוויתי. הצבא הכוויתי נתפס לא מוכן ולאחר יומיים של לחימה אינטנסיבית הוכרע. בכך השלימה עיראק את ההשתלטות על כווית. במהלך הפלישה העיראקית נמלט שליט כווית, האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, וקיבל מחסה בטאיף שבערב הסעודית, שם הוא ייסד ממשלה גולה. השלטון העיראקי ניסה למצוא מנהיגי אופוזיציה כוויתים אשר יהיו מוכנים להתמנות לשרים במסגרת הממשלה החלופית שתוקם, אך מנהיגי האופוזיציה, אשר הבינו שממשלה כזו לא תוכל לקבל החלטות באופן חופשי, סירבו לשתף פעולה ולקחת חלק בממשל החדש.
פעולות הממשלה הזמנית
עם הקמתה ב-2 באוגוסט, האשימה הממשלה החדשה את משפחת א-סבאח בכך שאין לה לגיטימציה שלטונית, כמו גם בהיותה לא דמוקרטית, פרו-אימפריאליסטית ופרו-ציונית. בנוסף, הכריזה הממשלה החדשה על סגר כללי במדינה שבמסגרתו נסגרו כל גבולותיה היבשתיים, הימיים והאוויריים ונאסרה הכניסה והיציאה מהמדינה לכלל האזרחים, התושבים והזרים. במקביל, הודיעה הממשלה כי תמנע התקרבות למים הטריטוריאליים של כווית. הממשלה החדשה טענה כי הכוחות העיראקים נכנסו לכווית כמענה לבקשת הסיוע שהגישה הממשלה הזמנית בכווית מוקדם יותר.
למחרת, ב-3 באוגוסט, הודיעה הממשלה על תפיסת רכושם וכספם של אמיר כווית הגולה ג'אבר אל-אחמד א-סבאח, של יורש העצר סעד אל-עבדאללה אל-סאלם א-סבאח ושל שאר חברי משפחת א-סבאח שנמלטו מהמדינה, בטענה שבעזרת כסף זה תיבנה המדינה מחדש.
ב-4 באוגוסט שלח עלא חוסיין עלי מברק לסדאם חוסיין שבו הודה לו על תמיכתו. כמו כן, הוא ביקש ממנו להסיג את הכוחות העיראקים החל מ-5 באוגוסט. באותו יום הודיע עלא חוסיין עלי על הרכב הממשלה החדשה שמנתה, כשלצידו עוד שמונה שרים נוספים. בנוסף, הממשלה החדשה הודיעה על החלטתה להעניק אזרחות לכלל התושבים הזרים ששהו במדינה. בנוסף, החליט ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עלי מתוקף תפקידו כמפקד העליון להוציא לפנסיה את כלל קציני הצבא והמשטרה הכוויתים מדרגת אלוף-משנה ומעלה. כמו כן, הודיע על הקמת צבא עממי וקרא לכלל העם הכוויתי להצטרף אליו בהגנה על המדינה.
ב-7 באוגוסט נפגש ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עם נשיא עיראק סדאם חוסיין. באותו יום הודיעה הממשלה הזמנית על ביטול אמירות כווית והקמת הרפובליקה החדשה של כווית במקומה. למחרת, ב-8 באוגוסט ביקשה הממשלה הכוויתית הזמנית להתמזג עם עיראק, בקשה שאושרה באופן מידי על-ידי ההנהגה בעיראק. לאחר מכן הכריזה ממשלת עיראק על מיזוג של עיראק וכווית.
חיי התושבים תחת הממשלה הזמנית
עם הקמתה של הממשלה הזמנית, הפכה הטלוויזיה העיראקית להיות הטלוויזיה המקומית במדינה. ערוצי הטלוויזיה עסקו רבות בעושרם של בני משפחת א-סבאח בניסיון לעשות להם דה-לגיטימציה בעיני הציבור הכוויתי. העיתון של הממשלה החדשה נודע בשם אל-נידא ("הקריאה"), על שם 2 באוגוסט, יום הפלישה לכווית, שכונה "יום הקריאה". יום זה צוין לזכר ההיענות העיראקית לקריאותיהם של האזרחים הכוויתים בדרישה להפיל את השלטון המלוכני במדינה.
במהלך תקופה זו, חיו בכווית כ-4,000 אזרחים בריטים וכ-2,500 אזרחים אמריקאים. בתוך זמן קצר בתי ספר פרטיים ובתי ספר לזרים הוכרזו כלא חוקיים. במהלך אוגוסט 1990 נרשמה עזיבה המונית של אוכלוסיית הזרים במדינה. הראשונים לעזוב היו אזרחים מצרים, פקיסטנים, פיליפינים, בנגלדשים והודים. שגרירויות רבות עודדו את אזרחיהם לעזוב וארגנו עבורם הסעות ואף טיסות חילוץ. ב-18 באוגוסט הודיעה עיראק כי תמשיך לשמש כמדינה מארחת לאזרחים זרים שנלכדו בעיראק ובכווית בזמן הפלישה. עם זאת, בכירים עיראקים אמרו בדיעבד כי הם תכננו להשתמש באזרחים הזרים כ"מגן אנושי" על מנת להגן על מטרות צבאיות מפני מתקפה.
כמו כן, בזמן כהונתה של הממשלה החדשה בכווית, הוצבו במדינה כמאה אלף חיילים עיראקים אשר היוו הכוח השולט דה פקטו במדינה. בתי ספר ברחבי הבירה נהפכו למחנות צבאיים. בנוסף, מוסדות ושירותים רבים במדינה כגון מרפאות, איסוף אשפה, בנקים, כיבוי אש, חנויות, משטרה, וארגונים ממשלתיים חדלו לפעול. הכלכלה בכווית נכנסה בעקבות זאת למצב של קיפאון. תושבים רבים סירבו לצאת לעבוד ונותרו בלא הכנסה. כמו כן, מחסור חמור במזון ובתרופות הורגש ברחבי המדינה.
לאחר הסיפוח העיראקי
ב-28 באוגוסט 1990 סופחה כווית לעיראק באופן רשמי, ובכך הסתיים שלטונה של הממשלה הזמנית לאחר פחות מחודש ימים להקמתה. במקביל, כווית הפכה למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק. סדאם חוסיין, נשיא עיראק, הודיע על מינויו של עלא חוסיין עלי, ששימש כראש הממשלה הזמנית בכווית, לתפקיד סגן ראש ממשלת עיראק. במקביל, שאר חברי הממשלה הזמנית מונו ליועצים בכירים לנשיאות בעיראק. כל חברי הממשלה הזמנית הועברו לעיראק בעקבות תפקידם החדש. כמו כן, מינה סדאם חוסיין את בן דודו ומקורבו עלי חסן אל-מג'יד למושל צבאי של מחוז כווית.
לאחר שמונה למושל הצבאי של כווית, הנהיג אל-מג'יד משטר של חיסולי מתנגדים והעברת סחורות יקרות לעיראק. הכוחות העיראקים פרצו לבתים פרטיים ולעסקים וגנבו חפצים יקרי-ערך, כולל מחשבים, גנרטורים, טלוויזיות, תכשיטים ומזון. חפצים אלו הועברו מכווית אל עיראק. בנוסף, העיראקים פרצו למוזיאון הכוויתי לאמנות וגנבו אוספי אמנות אסלאמית. כמו כן, שלטי ענק הנושאים את דמותו של סדאם חוסיין נתלו ברחבי עיר הבירה ובעיקר בסביבת בנייני הממשלה.
במקביל, נוסדה בכווית תנועת התנגדות חמושה מקומית שקיבלה תמיכה מממשלת ארצות הברית באמצעי מודיעין, אספקה ועוד, הגם שהממשל האמריקאי לא אישר או הכחיש באופן פומבי את תמיכתו בתנועת ההתנגדות. ממשלת כווית תמכה בתנועת ההתנגדות ממקום גלותה בטאיף שבערב הסעודית. אף על פי שהכוחות העיראקים חסמו כמעט לחלוטין את כל צורות התקשורת בתוך המדינה ומחוץ לה, הצליחה תנועת ההתנגדות להבריח טלפון לווייני מעבר לגבול ערב הסעודית על מנת ליצור קו תקשורת עם ממשלת כווית הגולה בטאיף. תאי התנגדות קיימו בחשאי פגישות במסגדים. נשים כוויתיות בולטות כמו אסראר אל-קבנדי, אחת ממנהיגות ההתנגדות, הובילו מחאות ברחובות כווית והניפו שלטים עם הכיתוב "שחררו את כווית". שיטות ההתנגדות כללו גם מכוניות תופת וירי צלפים, שהסבו לכוחות העיראקים אבדות רבות. בתגובה, נקטו הכוחות העיראקים ביד קשה כנגד המחאות המקומיות. פעולותיהם כללו, בין היתר, פריסת מחסומים ברחבי הבירה, ביצוע בדיקות אקראיות לאזרחים ומעצרים המוניים. צעירים רבים נעצרו ועונו במהלך מעצרם. אזרחים כוויתים אשר סירבו לשתף פעולה עם השלטונות או שתכננו להתקומם הוצאו להורג ברחובות הבירה.
באוקטובר 1990 הודיעו השלטונות העיראקיים כי הם מחרימים את הדינר הכוויתי, המטבע הרשמי שהיה בשימוש בכווית, וכי המטבע שיחליף אותו יהיה הדינר העיראקי. כתוצאה מכך, ערכו של הדינר הכוויתי צנח. כמו כן, התושבים הורשו למשוך מהבנקים 250 דינר בלבד, החלטה שהקשתה את היציאה מהמדינה עבור אזרחים כוויתים רבים שלא הורשו לקחת עימם את כל כספם. בהמשך, קבע השלטון החדש תקנות חדשות וביניהן דרישה כי אזרחים כוויתים ינפיקו רישיונות נהיגה חדשים. כמו כן, השלטון חייב את האזרחים הכוויתים להנפיק תעודות זהות עיראקיות ולהחליף את לוחיות הרישוי ברכבם ללוחיות רישוי עיראקיות.
תגובת הקהילה הבינלאומית
הפלישה העיראקית והקמת הרפובליקה החדשה בעקבותיה נענו בגינויים על-ידי כל מעצמות העולם. אפילו מדינות שנחשבו לבעלות ברית קרובות של עיראק, כמו צרפת והודו, קראו לנסיגה מידית של כל הכוחות העיראקים מכווית. מספר מדינות, ביניהן ברית המועצות וסין, הטילו אמברגו נשק על עיראק. ארצות הברית הציבה אולטימטום לעיראק להסיג את כל כוחותיה מכווית עד 15 בינואר 1991 או שתיפתח מלחמה. ב-3 באוגוסט העבירה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 660 המגנה את הפלישה העיראקית לכווית ודורשת מעיראק להסיג ללא תנאים את כל כוחותיה מכווית. ב-17 בינואר 1991, לאחר פקיעת האולטימטום האמריקאי לנסיגת עיראק מכווית, החל מבצע "סופה במדבר" במתקפה אווירית רחבת היקף של כוחות הקואליציה בהובלת ארצות-הברית כנגד מטרות בעיראק. במהלך המבצע נפגעו מרבית התשתיות הצבאיות והכלכליות של עיראק.
שחרור כווית
ב-26 בפברואר 1991 הצליחו כוחות הקואליציה להסיג את הכוחות העיראקים מכווית ששוחררה באופן מלא. מיד לאחר נסיגת הכוחות, הוכרז בכווית ממשל צבאי שנמשך שלושה-עשר חודשים. סעד אל-עבדאללה א-סבאח, יורש העצר הכוויתי באותה תקופה, היה מראשוני בני משפחת א-סבאח שחזרו לכווית לאחר שחרורה. מיד עם חזרתו מונה סעד אל-עבדאללה א-סבאח למושל הצבאי. ב-14 במרץ חזר ג'אבר אל-אחמד א-סבאח אל כווית. עם נחיתתו בכווית, השתחווה ג'אבר אל-אחמד א-סבאח על הקרקע והודה לאל על שיבתו לכווית. לאחר סיום מלחמת המפרץ, דרש אמיר כווית שישוחררו האסירים הכוויתים אשר הוחזקו בעיראק, ואף קיים ביקורים במספר מדינות בעולם על מנת לפתור את הסוגיה. במהלך ביקורים מדיניים אלו התלוו אליו חלק מבני משפחות האסירים. מלחמת המפרץ פגעה קשות בתשתיות ובכלכלה של כווית והחל תהליך ארוך של שיקום המדינה אשר נמשך שנים. יותר ממחצית מהאוכלוסייה נמלטה מהמדינה במהלך המלחמה, לצד כאלף אזרחים כוויתים שנהרגו בתקופת הכיבוש העיראקי. בנוסף, במהלך הנסיגה העיראקית מכווית, הבעירו הכוחות העיראקיים כ-600 בארות נפט בכווית. פעולות כיבוי השריפות בבארות הנפט נמשכו כשמונה חודשים ובמהלכם נגרם נזק כלכלי וסביבתי משמעותי. מחקר שנערך בשנת 2005 העלה כי לכיבוש העיראקי הייתה השפעה שלילית לטווח הארוך על בריאות האוכלוסייה בכווית.
משפטם של חברי הממשלה הזמנית
לאחר שחרור כווית, שבו מרצונם שרי הממשלה הזמנית אל כווית לאחר ששהו בעיראק במשך כל אותה תקופה. היחיד מביניהם שנותר בעיראק הוא עלא חוסיין עלי. סדאם חוסיין העניק לכל אחד מהם סכום כספי בסך 50 אלף דולר טרם שליחתם בחזרה לכווית. מיד עם הגעתם לגבול בין המדינות, הסגירו חברי הממשלה הקודמת את עצמם לרשויות בכווית. הם העבירו לרשויות בכווית את כספי המענק שקיבלו מסדאם חוסיין והועברו לחקירת כוחות הביטחון, במהלכה הצהירו כי הם נאמנים למדינת כווית. כמו כן, חברי הממשלה הזמנית העידו נגד ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עלי. ב-9 בספטמבר 1991 הודיע שר המשפטים הכוויתי על סגירת התיק נגד חברי הממשלה הזמנית והצהיר כי חברי הממשלה "פעלו בניגוד רצונם ונחשפו לאיומים ולאלימות". עם זאת, בית הדין הצבאי בכווית פסק עונש מוות לעלא חוסיין עלי שלא בפניו באשמת בגידה. במקביל, פסק בית המשפט כי שאר חברי הממשלה חפים מפשע. לאחר הפסיקה, הועסקו חברי הממשלה הקודמת במשרד ההגנה הכוויתי.
בשנת 1998 התיר סדאם חוסיין לעלא חוסיין עלי לעזוב את עיראק ולנסוע לאן שיחפוץ. בהמשך, שהה עלא חוסיין עלי זמן מסוים בטורקיה, לאחר מכן עבר לממלכה המאוחדת, שם ביקר בשגרירות כווית ופגש בכירים כוויתים. בהמשך נסע לנורווגיה ושהה בה תקופה קצרה. בשנת 2000 שב עלא חוסיין עלי לכווית על מנת להוכיח את חפותו בטענה כי לא שיתף פעולה עם עיראק במהלך הפלישה לכווית. בנוסף, טען חוסיין עלי כי הוא אולץ לקבל את תפקיד ראשות הממשלה. במרץ 2001 הוא נידון לעונש מוות באשמת בגידה, אך עונשו הומר מיד למאסר עולם.
ליטופ פלאזה
לִיטוֹפּ פלאזה (בסינית: 利通广场, באנגלית: Leatop Plaza) הוא גורד שחקים הממוקם בעיר גואנגג'ואו, סין. המגדל מתנשא לגובה של 302.7 מטר וכולל 66 קומות מעל הקרקע בנוסף ל-5 קומות תת-קרקעיות. בניית המגדל החלה בשנת 2008 ונסתיימה כעבור 4 שנים, בשנת 2012, והוא עוצב על ידי פרסיסקו גונזאלז-פולידו. הפלאזה מתפרסת על שטח של 118,988 מטרים רבועים והיא כוללת 35 מעליות.
אמנות מנוונת (תערוכה)
אמנות מנוונת היא תערוכה, שאצר אדולף ציגלר במשכן לאמנות במינכן, בין התאריכים 19 ביולי ל-30 בנובמבר 1937. התערוכה הציגה 650 יצירות אמנות, שהוחרמו ממוזיאונים גרמניים. יצירות האמנות נתלו באופן כאוטי, בצפיפות והיו מלוות בתוויות טקסט המגחיכות את האמנות. התערוכה נועדה להסית את דעת הקהל נגד המודרניזם ונדדה למספר ערים אחרות בגרמניה ובאוסטריה. התערוכה נועדה להציג את כל מה היה שבעיני הנאצים נתפס כמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית. הוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד. אף שהתערוכה נועדה ללעוג לאמנות המוצגת בה, נעשתה בה עבודת אוצרות רצינית ומושקעת, אשר כללה תוויות ובהן טקסטים המסבירים את היצירות על פי התפיסה הנאצית. התכנים שבתצוגה נחשבו כולם לבלתי מוסריים, ונאסר על ילדים לצפות בה.
התערוכה הייתה ביטוי מוחשי למונח אמנות מנוונת שהמפלגה הנאצית השתמשה בו לתיאור כלל הזרמים באמנות.
רקע
אדולף היטלר עלה לשלטון ב־30 בינואר 1933 והורה לפעול "לנקות" את התרבות הגרמנית ממה שהוגדר תרבות מנוונת. לצורך כך אורגנו אירועי שריפת ספרים, אמנים ומוזיקאים הודחו מתפקידי הוראה, ואוצרים במוזיאונים הוחלפו על ידי חברי המפלגה. יצירות רבות של אמנים בעלי שם בינלאומי, הוסרו ממוזיאונים בבעלות המדינה ונאסרה הצגתם בגרמניה הנאצית בטענה שאמנות כזו היא "עלבון לרגשות הגרמניים". אמנות מנוונת הוגדרה כאמנות לא גרמנית, יהודית, או קומוניסטית באופיה.
התערוכה
ב-30 ביוני 1937, מינה גבלס את אדולף ציגלר, ראש לשכת הרייך לאמנות חזותית, כאחראי על ועדה שהוסמכה להחרים ממוזיאונים ואוספי אמנות ברחבי הרייך, אמנות שנתפסה מודרנית, מנוונת או חתרנית. התערוכה נועדה לקדם את הרעיון כי המודרניזם היה קונספירציה של אנשים ששנאו את האדיבות הגרמנית, שזוהו לעיתים קרובות כיהודים-בולשביסטים, למרות שרק שישה מתוך 112 האמנים שנכללו בתערוכה היו למעשה יהודים. בתערוכה הוצגו יותר מ-650 ציורים, פסלים, הדפסים וספרים מ-32 מוזיאונים ברחבי גרמניה. הפתיחה נערכה ב-19 ביולי 1937 במינכן והוצגה שם עד 30 בנובמבר באותה השנה, ומשם נדדה לעוד 11 ערים נוספות בגרמניה ואוסטריה. במינכן, התערוכה נערכה בקומה השנייה בבניין ששימש את המכון לארכאולוגיה. חדרי התערוכה נבנו ממחיצות זמניות, ובכוונה היו עמוסים יתר על המידה. תמונות נתלו בצפיפות ולפעמים ללא מסגור.
שלושת החדרים הראשונים בתערוכה נאצרו בצורה נושאית. החדר הראשון כלל יצירות שנחשבו משפילות את הדת הנוצרית; בשני הוצגו יצירות של אמנים יהודים והחדר השלישי הכיל יצירות שנחשבו כעלבון לנשים, חיילים ואיכרים גרמנים. לשאר חללי התערוכה לא היה נושא מיוחד. לצד ציורים רבים הוצבו תוויות המציינות את הסכום שהמוזיאון שילם לרכישת יצירות האמנות בייחוד עבודות שנרכשו במהלך תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת וויימר לאחר מלחמת העולם הראשונה. כמובן שהסכומים נופחו.
36 עבודות של האמן אמיל נולדה הוצגו בתערוכה, יותר מכל אמן אחר.
אמנים שיצירותיהם הוצגו בתערוכה
האמנים שיצירותיהם הוצגו בתערוכה היו חלק מזרמים באמנות שנחשבו כמנוונים ובניהם: באוהאוס, קוביזם, דאדא, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה וסוריאליזם.
משגל (ספר)
התזה
במשגל, דבורקין מרחיבה את ניתוחיה הקודמים של פורנוגרפיה לכדי דיון ביחסי מין הטרוסקסואליים באופן כללי. בעבודות כגון שנאת נשים ופורנוגרפיה: נשים בבעלות גברים, דבורקין טענה כי פורנוגרפיה וספרות ארוטית בחברה פטריארכלית עושות ארוטיזציה עקבית לשליטה מינית בנשים על ידי גברים, ולעיתים קרובות גם למעשים בוטים של ניצול או אלימות. במשגל, היא טוענת שהכפיפות המינית הזו של נשים היא מרכזית לחוויית המין גם של גברים וגם של נשים, ושהיא מחוזקת בכל רובדי תרבות המיינסטרים, לא רק באמצעות פורנוגרפיה, אלא גם בעבודות קלאסיות של הקאנון הספרותי בו גברים הם דומיננטיים.
דבורקין דנה בהרחבה ביצירות כמו סונאטת קרויצר, מאדאם בובארי, ודרקולה, ואף מתייחסת לטקסטים דתיים, פרשנות משפטית, ופורנוגרפיה. היא טוענת כי תיאורים של יחסי מין באמנות ובתרבות המיינסטרים מדגישים באופן עקבי את הסקס ההטרוסקסואלי כצורה היחידה או ה"אמיתית" של סקס; ושסקס מתואר בהם במונחים אלימים או פולשנים; שהם מתארים את האלימות והפולשנות כמרכזיים לארוטיקה; וכי לעיתים קרובות הם מוצמדים ליחס מזלזל של גברים, וסלידה מפני, ואפילו רצח, של נשים מיניות. היא טוענת כי תיאורים מסוג זה מנציחים גישה אנדרו-צנטרית וכוחנית למיניות, ושהשילוב של הגישות האלה עם תנאי חייהן של נשים בחברה סקסיסטית הופכת את החוויה ההטרוסקסואלית במין לחלק מהותי מדיכויין של נשים והכפפתן לגברים, כאשר עבור נשים זו חוויית "כיבוש", אשר בו זמנית אמורה להיות מענגת עבור נשים, ולהגדיר את עצם הסטטוס שלהן כ-נשים. דבורקין מתארת את הגישה הזו ליחסי מין באומרה:
מחלוקת
מבקריה של דבורקין באו בטענה שהתזה המרכזית של משגל היא כי "כל סקס הטרוסקסואלי הוא אונס." ואולם, אין בספר משפט כזה, והטענה מבוססת על המשפט בספר "אונס הוא מילה נרדפת למשגל". אך בספר, ההשוואה בין מין הטרוסקסואלי לבין כיבוש, בעלות, משת"פיות, וכדומה, נעשים בהקשר של דיונים על הדרך שבה יחסי מין מתוארים "בשיח של האמת הגברית - בספרות, מדע, פילוסופיה, פורנוגרפיה", והאכיפה של המושגים דרך הכוח החברתי שגברים מחזיקים על נשים.
דבורקין עצמה דחתה את הפרשנות הזו, כחוסר הבנה תהומי של עבודתה. כשנשאלה על כך בראיון, היא הסבירה:
העיתונאית קאתי יאנג כתבה שבין אם דבורקין התכוונה בדיוק לאמירה המיוחסת אליה ואם לאו, הגישה הכללית של דבורקין היא שסקס הטרוסקסואלי הוא אלים, וזה היינו הך, וש"לא משנה מה אומרים מגניה, דבורקין אכן הייתה אנטי-סקס."
בני ביטון
בני ביטון (נולד ב-6 באוקטובר 1959) הוא ראש העיר העשירי של דימונה. מכהן בתפקידו משנת 2013.
ביוגרפיה
בני ביטון, נולד בדימונה שבנגב המזרחי, כבן זקונים של חנה (אנט) ואברהם ביטון. הוא גדל והתחנך בדימונה, ואת שירותו בצה"ל מילא כלוחם בגדוד 50 של חטיבת הצנחנים כבן גרעין של השומר הצעיר הנשלח לקיבוץ גבולות. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במפעלי ים המלח.
בשנת 1989 החל לשמש כעוזר ראש העיר גבי ללוש, ולאחר מכן כמנהל האגף לשיפור פני העיר.
בשנת 1993 נבחר לראשונה למועצת העיר דימונה במסגרת רשימת הליכוד, ושימש בתפקיד סגן ראש העיר וממונה על תחום שיפור פני העיר ותחום תכנון ובנייה, בנוסף ביטון מונה ליו"ר איגוד כיבוי ערים במחוז נגב.
בנוסף לתפקידו כראש עיריית דימונה, משמש ביטון גם כסגן יו"ר השלטון המקומי, יו"ר פורום ערי הפיתוח, יו"ר הרשות לפיתוח הנגב וכן יו"ר אשכול נגב מזרחי.
כהונתו כראש עיריית דימונה
בתקופת כהונתו כראש העיר ירדה האבטלה בעיר מ-17% ל-6%, וכן גדל תקציב העירייה, על ידי חתימת הסכם חדש בין הקריה למחקר גרעיני לבין עיריית דימונה, ובו סוכם כי החל משנת 2015 יגדלו דמי הארנונה שתעביר הקריה למחקר גרעיני לעיריית דימונה לכ־21 מיליון ש"ח בשנה (עד להסכם זה הועברו כ-6 מיליון ש"ח בלבד).
בנוסף, סוכם כי בסיס חיל האוויר נבטים יהווה החל משנת 2015 חלק משטחה המוניציפלי של העיר דימונה ובכך גדלו הכנסות העירייה בכ-3 מיליון ש"ח בשנה. כמו כן, נחתם הסכם חדש בנוגע לחלוקת הארנונה מאזור התעשייה מישור רותם, שבעקבותיו תעביר המועצה האזורית תמר לעיריית דימונה כ-6 מיליון ש"ח בשנה.
בינואר 2014 חתמו משרד התחבורה ועיריית דימונה על הסכם להקמת תחנת רכבת חדשה בעיר, שתוקם במסגרת מרכז תחבורתי שישרת גם את קווי האוטובוס בעיר. מרכז התחבורה החדש ייבנה בכניסה לעיר, ויחליף את תחנת הרכבת המרוחקת יחסית. בתחילת 2021 אישרה להפקדה, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה – מחוז הדרום את תוכנית התחנה ואת שדרוג והרחבת מסילת באר שבע-דימונה-צפע-רותם.
ב-22 באפריל 2018 נחקר ביטון במשטרה ביחידת להב 433 בחשד לביצוע עבירות של הטרדה מינית כלפי עובדת בעירייה. התיק נסגר מחוסר אשמה.
ב-30 באוקטובר 2018 התמודד ביטון פעם נוספת לראשות עיריית דימונה ונבחר שוב ברוב של 51% מקולות הבוחרים, לעומת 48% של יריבו ניסים פרץ.
בינואר 2018 חתם על הסכם הגג הגדול ביותר שנחתם עד אז בין הממשלה ורשות מקומית. במסגרת ההסכם התחייבה המדינה להשקיעה כ־5 מיליארד שקל בעיר במטרה להקים כ-31 אלף דירות עד 2024.
בספטמבר 2020, השיק ביטון תוכנית להקמת פארק השעשועים הגדול בישראל בדימונה ותוכנית להקמת מכללת ללימודי אבטחת מידע ומידענות סייבר.
פרסים והוקרה
בדצמבר 2019 נכלל ברשימת 100 המשפיעים בישראל של מגזין העסקים "TheMarker.
בשנת 2020 היה ביטון בין מקבלי אות בן-גוריון מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
חיים אישיים
נשוי לאורית ולהם ארבעה ילדים.
דף נוסחאות
דף נוסחאות (נקרא גם נוסחאון) הוא סיכום מרוכז ומתומצת של נוסחאות בתחום מדעי מסוים, בדרך כלל מדעים מדויקים או הנדסה.
דף הנוסחאות נועד לאפשר גישה מהירה לנוסחאות לפתרון בעיות שונות ובכך מפחית מהצורך לזכור את הנוסחה בעל-פה. דף הנוסחאות הוא עזר לימוד מקובל במדעים מדויקים בבית הספר התיכון, באוניברסיטה ובמכללות. בקורסים רבים, בהם נערכים מבחנים, אסור להיעזר בשום חומר כתוב במבחן למעט דף נוסחאות בן מספר עמודים.
נושאים פופולרים בדפי נוסחאות הם זהויות טריגונומטריות, זהויות אלגבריות, טבלת נגזרות וטבלת אינטגרלים לא מסוימים, התפלגויות בהסתברות ונוסחאות בסטטיסטיקה.
ישנם גם ספרים מרוכזים המכילים דפי נוסחאות רבים וטבלאות נומריות במגוון נושאים בתחום לימוד מסוים, כגון Schaum's Mathematical Handbook of Formulas and Tables של סדרת שאום. כיום ניתן למצוא דפי נוסחאות רבים באינטרנט, כולל בוויקיפדיה.
בישראל
בבחינת הבגרות במתמטיקה ופיזיקה מחולק דף נוסחאות יחד עם הבחינה. גם בתחילת הפרק הכמותי של הפסיכומטרי נכלל דף נוסחאות שבו יכולים הנבחנים להיעזר במהלך הבחינה. דפי נוסחאות רבים נכתבים ונערכים על ידי סטודנטים במהלך לימודיהם ובפרט בזמן החזרה למבחן.
ירמי פרימפונג
קריירת מועדונים
פרימפונג גדל במחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם פרימפונג על חוזה לארבע עונות בסלטיק מליגת העל הסקוטית. הוא ערך 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-27 בינואר 2021 חתם פרימפונג על חוזה לארבע עונות וחצי בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
פרימפונג הוא חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא שיחק במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ירדי סחאוטן
ירדי סחאוטן (בהולנדית: Jerdy Schouten; נולד ב-12 בינואר 1997 בהלפוטסלויס שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בולוניה 1909 מהסרייה א' ובנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים
סחאוטן גדל במחלקת הנוער של דן האג. ב-10 בדצמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–3 לנאק ברדה במסגרת המחזור ה-16 בליגת העל ההולנדית בעונת 2016/2017. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה במועדון.
ב-1 ביולי 2017 חתם סחאוטן בטלסטאר ספורטקלאב מליגת המשנה ההולנדית. הוא ערך 37 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-2 במאי 2018 חתם סחאוטן על חוזה לשלוש עונות באקסלסיור רוטרדם מליגת העל ההולנדית. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פורטונה סיטארד במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2018/2019. ב-18 בינואר 2019 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בהפסד 2–3 לוויטסה ארנהם במסגרת המחזור ה-18 בליגה. בסך הכל ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-4 ביולי 2019 חתם בבולוניה 1909 מהסרייה א'. ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד לאציו במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת 2019/2020. בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון ערך 70 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
קריירה בינלאומית
ב-8 ביוני 2022 ערך סחאוטן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בניצחון 1–2 על נבחרת ויילס במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ז'ול קונדה
ז'ול אוליבייה בראנקוס קונדה (בצרפתית: Jules Olivier Koundé; נולד ב-12 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בברצלונה ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
קונדה הגיע לז'ירונדן דה בורדו בשנת 2013, כשהחל במחלקת הנוער של המועדון. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת הוא ערך בהפסד החוץ 1–2 לגרנוויל במסגרת שלב 64 האחרונות של הגביע הצרפתי ב-7 בינואר 2018. הוא הופיע לראשונה בליגה במדי בורדו בניצחון החוץ 1–0 על טרואה, שישה ימים לאחר מכן. ב-10 בפברואר, קונדה כבש את שערו הראשון בליגה הצרפתית בניצחון 3–2 על אמיין.
ב-3 ביולי 2019, הוא חתם בשורות סביליה מהליגה הספרדית. דמי העברה שלו למועדון שוערו בכ-25 מיליון אירו.
ב-28 ביולי 2022 חתם בברצלונה לחמש שנים.
קריירה בינלאומית
ב-18 במאי 2021 זומן קונדה על ידי דידייה דשאן, מאמן נבחרת צרפת לסגל הנבחרת לקראת יורו 2020, עוד בטרם ערך הופעה אחת במדים הלאומיים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-2 ביוני 2021 במשחק ידידות מול.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
קונדה בעל שורשים מבנין.
עזרא חמווי
רבי עזרא ב"ר יצחק חמווי - כבאז (1875 - כ"ח בכסלו ה'תש"ו 3 בדצמבר 1945) היה רב, דיין, בעל תפילה, אב בית דין ארם צובא וראש קהילת יהודי חלב.
ביוגרפיה
נולד בארם צובא, לרבי יצחק חמווי.
נודע כעילוי וכמתמיד גדול כבר בצעירותו, ולמד יחד עם חבריו רבי עזרא עבאדי-שעיו, ורבי משה עזרא מזרחי.
בשנת ה'תר"ן התמנה לדיין בבית הדין בארם צובא, ושימש בתפקיד זה במשך ארבעים וחמש שנה, לצד הרב ישעיה דיין והרב שלמה צפדיה, הרב יעקב דוויק הכהן, הרב אליהו חמווי ועוד.
לימים מונה לראש הרבנים בארם צובא ולאב בית הדין, עד עזיבתו בשנת ה'תרצ"ה, אז מונה חברו הרב משה עזרא מזרחי תחתיו . רבי יעקב קצין משבחו כדיין מתון ושקול מאוד, ומעיד עליו כי קיים בעצמו "והוו מתונים בדין".
בשנת ה'תרצ"ה עלה לארץ הקודש והתיישב בירושלים, ובאותו זמן ניטל מאור עיניו והוא התעוור. עם זאת, נותר צלול בדעתו עד יומו האחרון, ורבים מחכמי ירושלים היו באים לבקרו ומשתעשעים עמו בדברי תורה.
בנוסף לגדלותו התורנית, היה בקיא באקטואליה ובהוויות העולם, וניחן בחוש הומור שסייע לו לשמח אנשים, בייחוד חתנים וכלות במשתה נגינתם.
נודע כבעל תפילה ובעל קול ערב, ועסק גם בשירה ופיוט. לפיוט על מות שני בני אהרן ליהודי ארם צובא, הוסיף את הבית האחרון: הַכּוֹכָבִים אִסְפוּ נָגְהָם / וְאוֹר הַחַמָּה נִכְחַד
עַל דם שְׁנֵי אַחִים / שֶׁנִּשְׂרַף כְּאֶחָד
הַבְּכוֹר נָדָב / וְאָבִיהוּ גַּם יַחַד
וְיָמוּתוּ שְׁנֵי בְּנֵי אַהֲרֹן נפטר בירושלים בנר רביעי של חנוכה, כ"ח בכסלו ה'תש"ו - 3 בדצמבר 1945, ונטמן בהר הזיתים.
חיבוריו
הותיר אחריו בארם צובא כתבים רבים בהלכה ובאגדה שרובם אבדו. חלק מהם הודפסו בספר "וישא יעקב" לחתנו רבי יעקב אלמליח, וכן הובאו מדבריו בשו"ת "ישא איש" לרבי יעקב אלישר, ובכתב העת המאסף מאת רבי בן ציון קואינקה.
Heart Attack (מיני-אלבום)
Like a Cat (בעברית: התקף לב) הוא המיני-אלבום השני של להקת בנות הקיי-פופ הקוריאנית AOA. המיני-אלבום יצא לאור ב-22 ביוני 2015, על ידי חברת התקליטים FNC אנטרטיינמנט. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל היחיד "Heart Attack".
המיני-אלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים של קוריאה הדרומית.
רקע
ב-22 ביוני 2015, יום צאתו של המיני-אלבום, יצא מתוכו שיר הנושא שלו והסינגל הראשון והיחיד מתוכו "Heart Attack". השיר הגיע למקום השני במצעד השירים הדיגיטליים של קוריאה הדרומית, תוך שהגיע למקום השביעי במצעד שירי העולם של בילבורד. השיר נמכר בלמעלה מ-1,689,958 עותקים במדינה.
המיני-אלבום נמכר בלמעלה מ-47,094 עותקים בקוריאה הדרומית, ו-1,514 עותקים ביפן.
כיכר נתן מיליקובסקי
כיכר נתן מיליקובסקי היא כיכר בשכונת בית הכרם שבירושלים. הכיכר קרויה על שם הרב נתן מיליקובסקי (סבו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו) שהיה רב ומחנך ציוני בארץ ובעולם. הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות שדרות הרצל, רחוב שמואל בייט ורחוב יפה נוף ובמפגש השכונות בית הכרם, יפה נוף ומתחם הר הרצל. בצידה המערבי של הכיכר נמצאים בניין הנהלת יד שרה והכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל ובצמוד אליו אתר הבנייה של היכל הזיכרון הלאומי. בצידה המזרחי נמצאים המרכז הרפואי שערי צדק וספורטק שכונת בית הכרם. בצפון הכיכר נמצאת תחנת הרכבת הקלה "יפה נוף", המשמשת את תושבי האזור ומבקרי בית החולים.
תכנון עתידי
בשנים הקרובות עתידה הכיכר להתרחב בעקבות החיבור של שדרות הרצל עם כביש 16 העתידי, שמתוכנן לחבר את הר הרצל ואת השכונות המערביות של ירושלים עם כביש מספר 1. בחניון בית החולים הסמוך לכיכר מתוכנן לקום מחלף בייט.
אהרון שפירו
נולד באוקלנד (קליפורניה) בשנת 1884 למשפחה יהודית. למד משפטים והתמחה בדיני חברות.
כעורך דין נתן ייעוץ משפטי להקמת תאגידים חקלאיים, וגיבש מתווה לייעול תהליך מכירת תוצרת חקלאית בארצות הברית, בעיקר בקליפורניה, אשר אומץ על ידי האגודה האמריקאית לשיווק תוצרת חקלאית.
המתווה שיזם שפירו, שכונה "תוכנית שפירו" או "תוכנית קליפורניה", הופעל בסופו של דבר על ידי קרוב למיליון חקלאים ברחבי ארצות הברית, ושפירו תואר בעיתון הניו יורק טיימס כ"מנהיג המהפכה החקלאית הגדולה ביותר בזמן המודרני".
כאשר פרסם הנרי פורד את ספרו האנטישמי "היהודי הבינלאומי", בו יוחד פרק ל"השתלטות היהודים על התוצרת החקלאית בארצות הברית" תוך התמקדות בפועלו של שפירו, תבע שפירו את פורד על לשון הרע, והאחרון נאלץ לפרסם התנצלות על הערותיו בספר באמצעות לואי מרשל.
נפטר בקליפורניה בשנת 1959.
בירה בישראל
הבירה בישראל מיוצרת בעיקר על ידי שתי מבשלות גדולות: טמפו משקאות ומבשלות בירה ישראל. במהלך העשור האחרון הוקמו מבשלות בוטיק רבות ברחבי ישראל. פסטיבלי בירה מתקיימים מדי שנה בישראל, אחד הגדולים שבהם הוא בירושלים.
בעת העתיקה
העדויות הקדומות ביותר לבישול בירה בארץ ישראל התגלו במערת רקפת שבכרמל, בתקופת התרבות הנאטופית, מלפני כ-13 אלף שנה. עדות ארכאולוגית למבשלת בירה בארץ ישראל נמצאה בתל עין הבשור, ליד מושב עין הבשור, בצפון-מערב הנגב בתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס). האתר מאופיין במבני לבנים מיובשות בשמש ובכלי חרס המאפיינים מבשלות מצריות כמו קערות קמח. ניתן לומר שהמבשלה של עין בשור היא תופעה מצרית שקושרה לשלטון המצרי בארץ ישראל בתקופת השושלות הראשונות של הממלכה הקדומה ולא תופעה מקומית עתיקת יומין. עדויות ארכאולוגיות נוספות לייצור בירה בארץ ישראל מגיעה מהמילניום ה-3 לפנה"ס, מערד וממתחם חסן ערפה בתל אביב. בדצמבר 2019 הצליחו חוקרים לייצר בירה משמרים שנמצאו בכלים בני 2,500 שנים שנמצאו בפך בירה מחפירות תל צפית.
בעת החדשה
בשנת 1926 הוקמה בעכו מבשלת הבירה התעשייתית הראשונה בארץ ישראל, שנקראה Max Brau. היזמים והבעלים היו האחים אהרון-צבי (הרמן) ומרדכי (מוט'ל) רוזנברג, שעלו לארץ מפולין שנתיים קודם לכן. מיקום המבשלה נבחר בשל הקרבה למעיינות כברי, שנודעו באיכות המים שלהם. הבירה שיוצרה במבשלה הייתה מסוג פילזנר. המבשלה נסגרה אחרי שלוש שנות פעילות.
מוניציפל פיטשט
היסטוריה
בעונת 1999/00 זכתה הקבוצה זכתה הקבוצה באליפות רומניה. ובעונת 2000/01 החלה הקבוצה להשתתף בגביע קוראץ', אך הודחה בשלב המוקדמות, כשהפסידה לקבוצת שירוקי בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2006/07 הגיעה הקבוצה עד לגמר הפלייאוף, והפסידה את האליפות לקבוצת אססופט פלוישט.
בירה בישראל
במדינת ישראל
הבנייה של מה שהייתה אז מבשלת הבירה הגדולה ביותר במזרח התיכון, מבשלת שיכר לאומית, החלה באפריל 1952 בעיר נתניה, והיא נוסדה על ידי קבוצת משקיעים בראשות לואיס הרצברג מניו יורק. עם השלמתה במאי 1953, עמד כושר הייצור השנתי במבשלה הלאומית על כ-400,000 חביות. ב-1954 המבשלה ייצאה את מה שהיה אז "המשלוח הגדול ביותר אי פעם של בירה מיובאת לארצות הברית" - 180,000 בקבוקים של בירה אביר שלה. המבשלה הארצית התמזגה עם מבשלת ארץ ישראל ומבשלת הגליל ב-1973, ויחד שלטו החברות ב-90% משוק הבירה הישראלי. החברה נרכשה בשנת 1976 על ידי היזם הקנדי מוריי גולדמן תמורת 8 מיליון דולר. ב-1980 נמכרה במצרים בירה משומרת עם תווית המציינת את מוצאה כמבשלת הבירה הלאומית בנתניה, על אף החרם המצרי על מוצרים ישראליים. תחת המותג O.K. beer, הבירה הוכיחה את עצמה כפופולרית אף יותר מהיינקן וטובורג, ונצרכה בברים בקהיר ובמקומות אחרים במצרים, גם כשמנהיגים דתיים שמרנים אסרו על מכירת משקאות אלכוהוליים במדינה. לאחר כניסתה להסכם רישיון עם חברת אנהאוזר-בוש האמריקאית בשנת 1983 לייצור הבירה האמריקאית הראשונה בישראל, החלה חברת הבירה הלאומית לייצר את באדוויזר בשנת 1984.
מבשלות
מאז שנות ה-50, תעשיית הבירה הישראלית נשלטת על ידי לא יותר משתי חברות מדי תקופה. החל משנות ה-90, עם הקמתה של חברת מבשלות בירה ישראל, היא וחברת טמפו שולטות ב-70% משוק הבירה בישראל. טמפו מייצרת את המותגים גולדסטאר ומכבי, ואילו מבשלות בירה ישראל מייצרת את קרלסברג וטובורג הדנים. בנוסף, פועלות במדינה כ-24 מבשלות בוטיק מורשות.
מוניציפל פיטשט
היסטוריה
בעונת 2011/12, הקבוצה הגיעה עד לגמר הגביע הרומני, וזכתה בו לראשונה בתולדותיה, לאחר ניצחון מול קבוצת אלבה טימישוארה 78-91. בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה בסופרקאפ הרומני לאחר ניצחון בגמר מול האלופה אססופט פלוישט. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה ביורוצ'לנג' ולא עברה את שלב הבתים.
הקבוצה מארחת באולם הספורט טריבל המכיל 2,000 מקומות ישיבה.