cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג
שלטונו
פרידריך הרחיב את שטחי הדוכסות, על ידי סיפוח שטחים מדוכסויות סקסוניה-קובורג (1699), סקסוניה-אייזנברג (1707), וסקסוניה-רמהילד (1710), ובכך הגיעה הדוכסות לשיא תפארתה. ב-23 במרץ 1732 מת פרידריך, ובנו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-7 ביוני 1696 התחתן פרידריך עם מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתו של קרל, נסיך אנהלט-צרבסט. ממנה היו לו 19 ילדים:
ימן בלוז
ימן בלוז (באנגלית: Yemen Blues; בתרגום חופשי לעברית: "בלוז תימני") הוא הרכב מוזיקלי בינלאומי, בראשותו של המוזיקאי רביד כחלני, סולן ההרכב. ההרכב יוצר מוזיקה מקורית המשלבת השפעות של ג׳אז לטינית פאנק ובלוז עם השפעות מוזיקה תימנית ואפריקאית.
היסטוריה
ההרכב הוקם בשנת 2010 על ידי רביד כחלני. ב-2011 הוציא ההרכב את אלבום הבכורה שלו, בחברת התקליטים לב גרופ מדיה, הנושא את שם הלהקה באנגלית, Yemen Blues. האלבום נתמך על ידי סיבוב הופעות, שכלל מאות הופעות ברחבי העולם וזכה להצלחה רבה. בשנת 2014, בתום סיבוב ההופעות, החלו חברי ההרכב לעבוד על האלבום השני.
ב-2015 יצא האלבום השני של ההרכב, Insaniya, בלייבל "אינזימה". באלבום מתארחים הזמר הישראלי-תימני ציון גולן, הראפר הצרפתי דייב פוצינו, והזמרת המוסלמית מרים חסן. האלבום זכה להצלחה רבה ולשבחים, בישראל ובעולם.
תלמי, מלך אפירוס
ביוגרפיה
תלמי היה בנו השני של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ואשתו אולימפיאס השנייה, שהייתה גם אחותו. אחותו של תלמי, פתיה, נישאה לדמטריוס השני איטוליקוס, מלך מוקדון. היה לו אח גדול בשם פירוס השני. אין זה מן הנמנע שהוא נקרא על שם דודו תלמי, אחי אמו.
בשנת 242 לפנה"ס מת אביו אלכסנדר, בזמן שהוא ופירוס עוד היו צעירים. אמם אולימפיאס שימשה כעוצרת. זו הייתה תקופה קשה עבור אפירוס, מכל השבטים השונים שהרכיבו את הממלכה, רק שבט המולוסים נותר נאמן לבית המלוכה. גורמים רפובליקניים התעוררו ודרשו לבטל את המשטר המלוכני של אפירוס לטובת משטר רפובליקני. רעב שרר, ובנוסף לכך הליגה האיטולית הכריזה מלחמה. אולימפיאס הצליחה אך בקושי לשמר את קיומה של הממלכה.
כשבגר פירוס, הוא הוכתר כמלך. עם זאת, הוא מת בתאריך לא ברור בנסיבות לא ברורות. תלמי הוכתר כמלך במקומו, אולם גם הוא מת במהרה. נסיבת המוות לא ברורה, יוסטינוס טוען שהוא יצא למסע מלחמה שבמהלכו מת ממחלה, בעוד מפוליאינוס ניתן להבין שהוא נרצח. לאחר מותו עלתה לשלטון אחייניתו דידמאיה השנייה, שגם היא נרצחה במהרה. לאחר מותה הפכה אפירוס לרפובליקה.
קרלו פטיטי די רורטו
קרלו פטיטי די רורטו (באיטלקית: Carlo Petitti di Roreto; 18 בדצמבר 1862, טורינו ממלכת איטליה – 27 בינואר 1933, טורינו, ממלכת איטליה), היה פוליטיקאי וגנרל איטלקי, שכיהן כמפקד הגיס של צבא איטליה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך פיקד על ארמייה בחזית האוסטרו-הונגרית אשר כבשה את העיר טריאסטה.
תחילת הקריירה
פטיטי נולד למשפחת אצולה פוליטית-צבאית איטלקית שמקורה בחבל פיימונטה. סבו קרלו אילריונה פטיטי די רוטרו היה סנטור בממלכת סרדיניה ולוחם נודע למען איחוד איטליה. דודו אוגוסטינו היה גנרל שלחם למען אותה המטרה ומאוחר יותר הפך לשר המלחמה האיטלקי.
מלחמת העולם הראשונה
פטיטי פיקד על אוגדת הקרבינרים ה-35 של צבא איטליה ובהמשך מונה למפקד הגיס ה-33 האיטלקי שלחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ומנה בשיאו 55,000 חיילים. הגיס הורכב מ-4 אוגדות, ה-28, ה-35, ה-54 וה-61 של צבא איטליה וכן מגדודי ארטילריה ואסקדרוני פרשים.
הגיס האיטלקי בפיקודו של די רורטו נחת בסלוניקי ב-11 באוגוסט 1916 והקים מפקדה ובית חולים. הכוח האיטלקי צורף למערך כוחות מדינות ההסכמה בזירה עליה פיקד הגנרל הצרפתי מוריס סראי. מרבית הכוחות האיטלקים הוצבו בגזרת אגם דויראן-נהר צרנה שהיו מרוחקים כ-170 קילומטרים ממפקדתם ונותרו בה עד למתקפה לאורך עמק הוארדאר, בספטמבר 1918. האיטלקים שהוצבו באזור נמוכים יחסית וליד מקורות מים, סבלו קשות ממלריה ועניין זה העסיק את די רורטו לא פחות מהתמודדות הצבאית. למרות רצון הפיקוד הצרפתי, התקבלה דרישתו של די רורטו להשארת הכוחות האיטלקים במבנה האוגדתי שלהם במשימות אליהן נשלחו. לדי רורטו כמו לסגל הקצינים הבכירים משאר הצבאות היו עימותים רבים מול הגנרל סראי, שלא הועילו למורל הכוחות ואיכות ביצועיהם.
די רורטו ומחליפו בפיקוד על האוגדה ה-35, הגנרל ארנסטו מומבלי סייעו בשיקומו וארגונו מחדש של הצבא הסרבי בחזית המקדונית, אשר חייליו הגיעו במורל ירוד והיה צורך להחזירם למבנה של כוח לוחם. התעורר גם הצורך לשקם את היחסים בין הסרבים לאיטלקים על רקע טענת הסרבים לאי קבלת עזרה מספקת מהאיטלקים בעת נסיגתם דרך אלבניה. הגנרל די רורטו פעל בעיקר לשיקומו החומרי של הצבא הסרבי ובאספקת ציוד אישי וצבאי לחיילים. ביולי 1916 השתתף הכוח האיטלקי בקרבות סביב העיר מונאסטיר. בנובמבר במהלך חילופי אש בגזרת מונאסטיר פגע פגז במטה הפיקוד האיטלקי, הגנרל די רורטו וסגנו נפצעו והובהלו לבית החולים בסלוניקי ומספר קצינים וחיילים נהרגו.
בראשית 1917 גדל הכוח האיטלקי תחת פיקודו של די רורטו לכדי 55,000 חיילים. במהלך חודש מאי נקרא הגנרל די רורטו לרומא ומונה למפקד ארמייה בחזית האיטלקית הצפונית ובמקומו מונה הגנרל ג'וזפה פנלה אשר הוחלף לאחר זמן קצר בגנרל ג'ובאני בטיסטה. ב-2 ביולי מונה ארנסטו מומבלי לפקד על הגיס האיטלקי והוא נותר בתפקידו עד לסיום המלחמה,.
ב-3 בנובמבר 1918 כבשה הארמייה בפיקודו של די רורטו את טריאסטה וטרנטו ודי רורטו נאם בטריאסטה בפני קהל איטלקי משולהב, בהבטיחו שהשטח יישאר איטלקי לעד והחיילים האיטלקים לא נפלו לשווא. ב-6 בנובמבר מונה די רורטו למושל הצבאי של העיר. עם הגיעו לעיר לצורך כניסתו לתפקיד, על גבי משחתת שהגיעה מוונציה נתקבל די רורטו בידי קהל המונים מקרב האוכלוסייה ממוצא איטלקי. בהגיעו ציין די רורטו שזהו הרגע בו הוא חש את הגאווה הגדולה בחייו.
שלהי הקריירה ואחריתו
בעת כהונתו כמושל גברה הלאומנות האיטלקית בטריאסטה, התושבים ממוצא סלבי הותקפו ורבים מהם נמלטו למדינות השכנות. שיעור התמיכה וההצטרפות לתנועה הפשיסטית היו מן הגבוהות באיטליה. ב--6 באוקטובר 1919 נבחר לפרלמנט האיטלקי. הוא נפטר בטורינו בינואר 1933 והוא בן 70 שנים.
חידושי הריטב"א
חידושי הריטב"א הוא חיבורו של רבי יום טוב בן אברהם אַשֵּׂבִילִי על התלמוד הבבלי. חיבור זה הוא מהבולטים שבמפרשי הש"ס, ונחשב כספר יסוד בלימוד התלמוד בעיון.
חידושי הריטב"א נכתבו על מסכתות רבות מהתלמוד, אך לא נשמרו והודפסו בצורה מסודרת. הריטב"א עצמו כתב שתי מהדורות שונות לחיבורו, וברוב המסכתות לא שרדה אלא אחת מהן, פעמים זו ופעמים זו. בחיבורו הוא מביא דברים רבים מראשונים שקדמו לו, ובפרט מרבו הרא"ה וכן מרבו הרשב"א. הדפסת חידושי הריטב"א החלה בראשית המאה ה-17, והשלמתם במתכונת הקיימת כיום הושלמה רק בראשית המאה ה-21.
תוכן
בשונה מרבותיו ומחידושים של ראשונים שקדמו לו, שהתמקדו רק בשאלות העיקריות העולות בסוגיא, ולא פרשו אותה כמהלכה, חידושי הריטב"א דומים יותר לפירוש שוטף על הסוגיה, שאינו מתעלם גם מהשלבים המרכזיים פחות בסוגיא או מקושיות מקומיות, ולמרות שהוא מקדיש את עיקר עיסוקו לשאלות העקרוניות בסוגיא, הוא אינו מדלג על שלבי הביניים במסגרת חידושיו, ומפרש גם אותם, גם אם בקיצור.
פעמים רבות לאחר שהריטב"א מביא מדברי ראשונים שקדמו לו, הוא מביא את פירוש חדש ועצמאי לדברי התלמוד. חידושיו מאופיינים בסגנון שונה במעט משאר הראשונים, והם מצטיינים במקוריותם. לרוב מופיעות המילים "כן נראה לי" בסיום חידושיו העצמאיים, אך לפעמים כלל אינו מזכיר שהם חידושיו. בסוגיות תלמודיות סבוכות, מציין הריטב"א בדרך כלל את דעתו להלכה עם פתיחת התיבות "ולעניין פסק", כדרכו של רבו הרשב"א.
מאפיין ייחודי נוסף, בחידושי הריטב"א לעומת חידושי קודמיו, הוא התעניינותו גם בתחומי האגדה והמחשבה (לרבות תורת הסוד). אף שגם הוא כקודמיו, מדלג בדרך כלל על סוגיות אגדיות ארוכות בכתיבת חידושיו, בקטעי אגדה קצרים הוא נוטה לדון גם בדברי האגדה, שלא כקודמיו. בכעשרים מקומות בחידושיו הוא מזכיר נושאים מתורת הקבלה, נושא שחידושי קודמיו התעלמו ממנו לגמרי. לעיתים הוא רומז גם לשאלות מתחום הפילוסופיה היהודית, ומשלב שיקולים לוגיים (שבתקופה זו נחשבו כחלק מלימוד הפילוסופיה) כחלק מהכרעת ההלכה. הריטב"א כתב הקדמה לחיבורו, ובה ביאר את דרכו בכתיבת החידושים, אך זו לא שרדה.
קיימות סתירות רבות בין חידושי הריטב"א לבין תשובותיו, ולדעת הרב יוסף קאפח הדבר נובע מכך שבחידושיו כתב הריטב"א את מה שהיה נראה לו לנכון, ואילו בתשובותיו נמנע מלהורות למעשה נגד דעת רבו הרא"ה.
מקורותיו של הריטב"א
הריטב"א בחידושיו מביא הרבה בשם רבותיו, ודבריהם מהווים בסיס לחידושיו. בעיקר מביא הוא מרבו המובהק הרא"ה (המכונה לרוב: "מורי", "רבינו"; פעמים רבות בתוספת תארים, כמו ""), שאת דבריו שמע ממנו או שראה אותם בחיבורו. הריטב"א מביא גם בשם רבו הרשב"א (המכונה לרוב: "רבותי", "יש אומרים", ולפעמים גם "מורי" עם הזכרת שמו), מדברים ששמע ממנו או שראה אותם בחיבורו ובתשובותיו, אם כי לא באותה הכמות בה הוא מביא מדברי הרא"ה. לעיתים הוא מביא מדברי הרשב"א בלא לציין שהוא מקור הדברים. התייחסות רחבה קיימת גם לרמב"ן (המכונה גם בתארים "רבינו הגדול" או "אדוננו הרמב"ן"), שהיה רבם של רבותיו הרא"ה והרשב"א. הריטב"א מזכיר בחיבורו רבות את "מורי הר"ם" או "מורי המובהק (מ"ה) הר"ם". זיהוי "הר"ם" זה אינו ברור, והועלו בכך כמה השערות: יש שכתב שהוא היה רב נוסף של הריטב"א מלבד הרא"ה והרשב"א, ורבי מלאכי הכהן אכן זיהה אותו עם הרמ"ה, ויש מי שזיהה אותו עם הרמב"ן, ויש מי שכתב שלפעמים הכוונה לרא"ה ולפעמים לרמ"ה, ויש מי שזיהה אותו כתואר לרא"ה, כשהוא נע בין "הריני כפרת משכבו" (הכ"מ, וכך היא הגרסה בכמה מקומות, ויש גם שהגרסה היא "הרכ"מ"), לבין מילת תואר מלשון רוממות וחשיבות.
יש ראשונים המופיעים באופן עקבי לאורך החיבור, ויש מהם שמופיעים רק במסכתות מסוימות. כמו כן המשקל שניתן לדברי ראשונים מסוימים משתנה ממסכת למסכת, כך שבסופו של דבר כל מסכת בחידושי הריטב"א היא חטיבה נפרדת.
השפעה ומעמד
למרות שהחיבור לא היה מצוי באופן נרחב אצל הראשונים, הוא הוזכר רבות בתוך דברי ראשונים אחרים, ובכך הוא נחשב בולט בין הפוסקים הראשונים. כך גם הוא מובא מאות פעמים בחיבורו של רבי יוסף קארו "בית יוסף", ולדבר השלכה על הפסיקה בשולחן ערוך. מעמדו זה היה קיים גם אצל האחרונים, והתייחסות זהה קיימת גם לדבריו שהודפסו ופורסמו בתקופה מאוחרת יותר, שאף עליהם הסתמכו אחרונים לקבוע הלכה; וכך הוא מופיע מאות פעמים בחיבורו של רבי ישראל מאיר הכהן "משנה ברורה", שנותן משקל הלכתי גם לחיבורים שהודפסו לראשונה בתקופתו.
חידושי הריטב"א על הש"ס מהווים חלק מרכזי ובסיסי מלימוד התלמוד בעיון, לצד חידושי ראשונים אחרים כמו התוספות, הרמב"ן, הרשב"א והר"ן. החיבור הודפס במספר מהדורות המקיפות חלק גדול מהתלמוד, ומפורסמת בהן המהדורה המוערת של מוסד הרב קוק. החיבור נחשב כחובה בכל ספרייה תורנית של ישיבה או בית מדרש, וכן כספר בסיס לסקירת סוגיה או ניתוחה, כמו בשיעור כללי.
מבנה והוצאה לאור
הריטב"א כתב תחילה את חיבורו ב"מהדורה קמא", שנכתבה עוד בחיי רבו הרא"ה, ואולי אף בעת לימודיו בישיבתו של הרא"ה. מהדורה זו ארוכה היא מהמהדורה השנייה שנכתבה לאחריה, וכן היא מכונה לפעמים בחידושי הריטב"א בשם "חידושים הארוכים". התפשטות חיבורו בין תלמידי הישיבות ברחבי ספרד הביאה את הריטב"א לערוך מחדש את החיבור במהדורה שנייה, המכונה "מהדורה בתרא". מהדורה זו היא קיצור ותמצות של מהדורה קמא, תוך עיבוד של עיקר החומר שבה. קיצור זה מורגש באופן בולט בכך שבמהדורה השנייה אין פירוט וביאור של כל השיטות בסוגיה, ושלא כפי שנהג במהדורה קמא. מלבד זאת, פעמים רבות אף חזר בו הריטב"א במהדורתו השנייה ממה שכתב במהדורתו הראשונה. לעומת מהדורה קמא, במהדורה בתרא הריטב"א עצמאי יותר ביחס לרבותיו, ועומד יותר על פירושו שלו. בכתיבת המהדורה השנייה לא התכוון הריטב"א להחליף את מהדורה קמא, ופעמים רבות הוא מפנה ממנה לדבריו הארוכים יותר במהדורה הראשונה. מטרת כתיבת המהדורה המקוצרת הייתה להקל על הלומדים שביקשו תמצית של החידוש בלא האריכות שבמשא ומתן, וכמו כן, היא אפשרה לריטב"א לחזור בו מדברים שכתב בצעירותו או לתקן את ניסוחיו המוקדמים. קיימת השערה כי "מהדורה בתרא" זו נכתבה לאחר פטירת הרא"ה - לעת זקנתו של הריטב"א. על מסכת נדרים ערך הריטב"א שלוש מהדורות. ידוע על קיום שתי מהדורות אלו במסכתות רבות, אך בדרך כלל לא שרדה אלא מהדורה אחת, לרוב היא מהדורה בתרא. מסכת שבועות היא המסכת היחידה ששרדו ממנה שתי המהדורות. החידושים המודפסים על מסכת זו, הם ממהדורה בתרא. אמנם יש המפקפקים על ייחוסה של המהדורה קמא לריטב"א. במסכת קידושין נמצא וזוהה בראשית המאה ה-21 חיבור ממהדורה אחרת, אך מדובר בחיבור מוקדם למהדורה קמא (בהוצאת מוסד הרב קוק נקרא "מהדורה ב'"). במסכתות מסוימות נראה שהמהדורות שולבו זו בזו על ידי הריטב"א (כמו מסכת שבת, מסכת מועד קטן ומסכת חולין).
הדפסת החידושים על המסכתות השונות מתפרסת על פני מאות שנים, החל מאמצע המאה ה-16, שבהן התגלו כתבי יד המכילים חלקים מהחיבור, וכלה בראשית המאה ה-21, כשעדיין ייתכן שיתווספו הדפסות נוספות על פי כתבי יד שטרם התגלו. על מסכתות מסוימות קיימים מספר העתקים והחיבור קיים במלואו, ועל אחרות קיימים רק העתקים מקוטעים וחלקיים.
חלקים רחבים מהחיבור לא היו מצויים אצל חלק גדול מהאחרונים. חלקים מסוימים מהחיבור היו מיוחסים בעבר לראשונים אחרים, וכמו כן חידושים מראשונים אחרים היו לעיתים מיוחסים לריטב"א. גם כיום קיימים חידושים שייחוסם לריטב"א אינו ברור דיו.
באופן כללי החיבור נחשב למוחזק בטעויות ועם לשונות משובשים, כתוצאה מהעתקות בלתי מדויקות ומתיקוני דפוס מוטעים.
כיום, קיימים חידושי הריטב"א על יותר ממחצית מסכתות התלמוד, במהדורות חדשות, מוגהות ומוערות. לרשימת המסכתות, עם פירוט על החיבור, ההדפסות, זיהוי המחבר וחיבורים מקבילים - על כל אחת מהן, לחצו על "הצגה":
במשך מאות שנים החיבור לא הודפס בסט מובנה אחיד, אלא באופן אקראי של מסכת בודדת או לפעמים כמה מסכתות יחד. הופעת החיבור בסט כולל התרחשה רק בראשית המאה ה-21. החיבור הודפס כסט על ידי מוסד הרב קוק, במשך עשרות שנים שהתפרסו החל משנת תשל"ה, ועד לשנת תשס"ט, במהדורה מדעית על פי כתבי יד, עם הערות ובתוספת מבואות על החיבור, אופיו וזיהוי מחברו. בין העורכים נמנו: רבי שילה רפאל, הרב יעקב דוד אילן, רבי משה הרשלר, רבי רפאל אהרן יפה'ן, הרב יחיאל מיכל שטרן, הרב יצחק רלב"ג, ועוד. מהדורה כוללת יצאה מחדש בירושלים תשס"ט. מהדורה זו נחשבת לפופולרית בעולם הישיבות. קיימת גם מהדורה נוספת שיצאה לאור על ידי ארז סלע (עורך ומהדיר), אור החכמה: ירושלים, תשס"ב, שמונה כרכים, עם הגהות "כור לזהב" מרבי צבי הירש בלייווייס, ובתוספת הערות וציונים מאת המהדיר.
על פי העולה מאזכורים במספר מקומות בחיבור, נראה כי החיבור כולל גם חידושים על מסכת זבחים, שאינם מצויים כיום. החיד"א מעיד כי ראה כתב יד של חידושי הריטב"א על מסכת נזיר.
ג'ון קטקו
ג'ון מייקל קטקו (באנגלית: John Michael Katko; נולד ב-9 בנובמבר 1962) הוא פוליטיקאי ותובע אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-24 של מדינת ניו יורק. קטקו, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה טרם היבחרו אל הקונגרס עוזר תובע פדרלי אשר הוביל את אגף הפשע המאורגן בתביעה הפדרלית של ארצות הברית בסירקיוז. בתפקיד זה סייע להעמיד לדין את חברי כנופיות במסגרת חוק RICO. בראשית 2021 נמנה קטקו בין עשרת הרפובליקנים שהצביעו בעד הדחתו השנייה של דונלד טראמפ.
ביוגרפיה
קטקו נולד בסירקיוז שבניו יורק ב-1962, ובשנת 1980 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון "בישופ לודן". הוא ממוצא סלובקי מצד אביו. קטקו למד באוניברסיטת ניאגרה, שם קיבל ב-1984 תואר ראשון במדע המדינה, ואחר כך למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סירקיוז, ממנה קיבל תואר שני במשפטים בשנת 1988. את תחילת דרכו כמשפטן החל במשרד עורכי דין פרטי בוושינגטון הבירה.
זמן קצר אחר כך הפך לתובע משפטי בכיר באגף האכיפה של הרשות לניירות ערך של ארצות הברית. לאחר מכן העביר 20 שנה כעוזר תובע פדרלי במחלקת המשפטים של ארצות הברית. הוא שימש כתובע פלילי בכיר בגבול ארצות הברית–מקסיקו באל פאסו שבטקסס, ומאוחר יותר הוצב בסן חואן, בירת פוארטו ריקו. באפריל 2000 נגנב ממכוניתו של קטקו אקדח בבעלות מחלקת המשפטים; לאחר הגניבה, נעשה שימוש באקדח במהלך שוד בו נרצחו שני אנשים. לאחר שקטקו היה נתון לאיומים ברצח, הוא קיבל בחזרה אקדח נוסף. לאחר שעזב את מחלקת המשפטים, העתיק קטקו את מגוריו לעיר קמילוס (Camillus), ובמשך 15 שנה עבד בפרקליטות לפשעים פדרליים בסירקיוז עבור התביעה הפדרלית במחוז צפון ניו יורק. בתפקיד זה, הסביר מאוחר יותר, הוא הוביל העמדות לדין של כנופיות במסגרת חוק RICO.
בינואר 2013 פרש סופית ממחלקת המשפטים. לקראת בחיורת 2014 בארצות הברית, קטקו התמודד נגד דן מאפיי בבחירות לייצוג מחוז הקונגרס ה-24 של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-4 בנובמבר 2014 הוכרז קטקו כזוכה בבחירות, וגבר על מאפיי בפער של כעשרים אחוזים. עבור מאפיי, היה זה ההפסד הגדול ביותר מבחינת אחוזים שספג בעל תפקיד בבחירות אמצע הכהונה באותה השנה. קטקו הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית בראשית ינואר 2015. הוא נבחר מחדש בבחירות 2016, בבחירות 2018 ובבחירות 2020.
בשנת 2016 התקבלו בבית הנבחרים שמונה הצעות חוק שקיבלו את חסותו של קטקו, ואחת מהן אף נחתמה באורח רשמי כחוק. ב-2018 דורג קטקו במקום השביעי ברשימת חברי בית הנבחרים הדו-מפלגתיים ביותר במהלך הקונגרס ה-115 של ארצות הברית. לראיה, הוא הצביע לצד האג'נדה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-76.5% מהזמן. ב-18 בדצמבר 2019 הצביע נגד שני סעיפי ההדחה של הנשיא טראמפ.
ב-12 בינואר 2021 הפך קטקו לרפובליקני הראשון בבית הנבחרים שהצהיר כי יצביע בעד הדחתו של טראמפ בהליך הדחתו השני של הנשיא, שנפתח לאור אירועי ההסתערות על הקפיטול. בהצהרה, קטקו האשים את טראמפ ב"חימום האווירה" שהובילה להתקפה על הקפיטול, ובכך שלא הצליח "לגדוע אותה במהרה ובכוח". הוא האמין שאם טראמפ לא יישא באחריות להתנהגות זו, הדבר יהווה "איום ישיר על עתיד הדמוקרטיה שלנו". מוקדם יותר האשים קטקו את טראמפ בהתסערות ואמר כי טענותיו הכוזבות של הנשיא בדבר הונאת בחירות "הסיתו ועודדו את ההתקפה הלא חוקית והלא-פטריוטית הזו". בסופו של דבר הוא הצטרף לתשעה רפובליקנים אחרים שתמכו בהדחת הנשיא טראמפ. ב-4 בפברואר 2021 חבר קטקו לעשרה רפובליקנים אחרים שהצביעו ביחד עם הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים לסילוקה של מרג'ורי טיילור גרין מוועדת החינוך והעבודה ומוועדת התקציב בעקבות אמירותיה האנטישמיות ומעוררות המחלוקת.
ב-14 בינואר 2022 הכריז קטקו על פרישתו מהחיים הפוליטיים ועל אי-כוונתו להתמודד לתקופת כהונה חמישית בבית הנבחרים האמריקאי. כהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
הצינור
"הצינור" (נקראה במשך מספר שנים בשם "צינור לילה") היא תוכנית אקטואליה יומית העוסקת בחדשות מתוך הרשת, בתרבות רשת וטכנולוגיה, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. התוכנית שודרה בעבר בערוץ עשר והחל מ-16 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13.
התוכנית התחילה כפינה של גיא לרר במהדורת החדשות המרכזית במוצאי שבת, בשם "הצינור", בה מוצגים הסרטונים שיצרו את מרב העניין במהלך אותו שבוע ברשת. בשנת 2010 התוכנית עלתה לשידור כתוכנית עצמאית, תחת השם "צינור לילה", ושודרה בחצות. בשנת 2015 הוקדמה התוכנית לשעה 22:30, לאחר תוכנית הפריים טיים של הערוץ.
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש גיא לרר את התוכנית בפעם האחרונה בערוץ 10. מאז ה-3 בספטמבר 2017 הגיש טל ברמן את התוכנית. במועד זה גם הוחלפה הגרפיקה של התוכנית בגרפיקה חדשה. לרר עבר להנחות תוכנית במתכונת דומה בשם "הצנרת", ששודרה ברשת 13.
כחלק ממיזוג רשת-עשר, הוחלט כי לרר יחזור להגיש את "הצינור", זאת על רקע הסכסוך שהתגלע בין לרר לערוץ עשר בעקבות המאבק שניהלו הצדדים על דף הפייסבוק של התוכנית (בהרחבה בפסקה), בעוד ברמן יעבור להגיש את "היום שהיה" בחדשות עשר, שהסבה את שמה ל"חדשות 13".
היסטוריה
"צינור לילה" עלתה לשידור לראשונה ב-15 באוגוסט 2010. העורך הראשון שלה היה ארנון גל. המנחה מראשית דרכה הוא גיא לרר. התוכנית מוגשת כמגזין אקטואליה ובנויה מכמה מרכיבים: מבזק של חדשות היום ברשת אותו הגישו בתקופות שונות ניתאי אלבוים שגם שימש כעורך המשנה של התוכנית, בר שם-אור וגלי גינת. ראיונות באולפן או בשטח, פינה של כתב באולפן או דיווח של כתב מהשטח, כתבות תחקיר וצבע, פינת חדשנות טכנולוגית ופינת "הסרטונים שעשו את היום ברשת" שכוללת סרטוני רשת משעשעים שמגישה אחת ממגישות הרצף שי-לי שינדלר או סיון אברהמי, ולאחר מכן גם מי-רן מנקס. בעבר ירדן הראל והדר עוזרי שימשו כמגישות רצף. ב-21 ביוני 2017 נודע כי אביה מלכה, השחקנית כוכבת הסדרה כדברא, תצטרף לגיא לרר בתוכנית והיא תוגש על ידי שניהם.
התוכנית "צינור לילה" זוכה למדרוג גבוה ביחס לשעת השידור שלה ונחשבת לתוכנית פופולרית בערוץ 10, היא זכתה בתואר תוכנית המקור הטובה ביותר לשנת 2013 של "עכבר העיר". בשנת 2014 זכתה התוכנית לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה תחת הקטגוריה "תוכנית מגזין בתחומי תרבות ופנאי הטובה ביותר".
ב-16 באוגוסט 2017 הגיש לרר בפעם האחרונה את "הצינור", עקב עזיבתו את ערוץ 10 ומעברו לזכיינית "רשת", שם הוא הגיש תוכנית מתחרה בשם "הצנרת". מאז 3 בספטמבר 2017 ועד המיזוג, טל ברמן הגיש את "הצינור" במקומו. במועד זה גם הוחלפה הגרפיקה של התוכנית בגרפיקה חדשה.
ב-7 במאי 2023 התוכנית עברה לשידור ברצועת 19:00, לאחר שנים ששודרה ברצועת הלייט-נייט. כחלק מהשינוי הצטרפו לתוכנית פינות חדשות.
"הצנרת"
הצנרת הייתה תוכנית שעסקה ברשת, טכנולוגיה ורשתות חברתיות שאותה הגישו גיא לרר ושי-לי שינדלר לצד חלק מצוות מערכת התוכנית "הצינור", שאותה הנחו לרר ושינדלר לפני כן בערוץ עשר. לצוות הצטרפה אנה זק שהגישה פינה קבועה של מצעד סרטונים. התוכנית שודרה לראשונה ב-25 באוקטובר 2017 בערוץ 2 ובין ה-1 בנובמבר ל-15 בינואר 2019 שודרה ברשת 13.
כחלק מהמיזוג של רשת וערוץ עשר, הוחלט כי לרר יחזור להגיש את "הצינור" בערוץ הממוזג, ואילו ברמן יעבור להגיש את "היום שהיה" במקומו של גיא זהר, ב"חדשות 13".
ב-15 בינואר 2019, כשנה וחמישה חודשים מאז עליית התוכנית החדשה לאוויר, שודרה התוכנית האחרונה של "הצנרת", בה ניגשו בפעם הראשונה לרגל המיזוג לארכיון של "צינור לילה" ו"הצינור", שאליו לא יכלו לגשת מאז עזיבת לרר והצוות שלו את ערוץ 10, ובנוסף לכך גם ראיון מיוחד של לרר עם ברמן – כל זאת במשדר פרידה חגיגי מ"הצנרת" לקראת חזרתו של לרר ל"צינור" במקומו של ברמן, שכאמור עבר ל"היום שהיה" במהדורה חדשה.
ביום השידורים הראשון של הערוץ הממוזג, "הצנרת" נפתחה עם עטיפה אדומה על סמליל התוכנית, בתוכנית שהוגדרה בלוח השידורים כ"הצנרת/הצינור". במהלך התוכנית, לרר ושי-לי שינדלר חשפו את תמונת הפרופיל החדשה של דף הפייסבוק של התוכנית, שהתבררה להיות תמונת הפרופיל המפורסמת של "הצינור" — בכך חזר לרר להגיש את התוכנית.
עמוד הפייסבוק "הצינור"
עוד טרם עליית התוכנית לאוויר, הקים גיא לרר עמוד פייסבוק בשם "הצינור". לצד פרסום תכנים מהתוכנית שמשודרת בטלוויזיה, העמוד מעלה תכנים מכל רחבי הרשת, ולא אחת הצליח לייצר כותרות בזכות חשיפות ראשוניות, שפורסמו בעמוד עצמו שפועל לעיתים במנותק משידור התוכנית בטלוויזיה. "הצינור" נחשב לאחד מדפי הפייסבוק המשפיעים בישראל. באוגוסט 2016 חצה הדף את רף מיליון העוקבים. ב-12 בספטמבר 2016 חסמה פייסבוק את הדף למשך שלושים יום בטענה להפרת זכויות יוצרים, בשל פרסום סרטון בדף הפייסבוק של התוכנית לאחר ששודר בטלוויזיה.
מאז עזיבתו של לרר את תוכנית הטלוויזיה ואת ערוץ 10 באוגוסט 2017, עמוד הפייסבוק "הצינור" הפסיק לעדכן בכל הקשור לתוכנית. זאת בעקבות מאבק בין ערוץ 10 ללרר, על זכויות השימוש בעמוד. ב-23 באפריל 2018 פסק בית הדין לעבודה בתל אביב כי הדף יישאר בידיו של לרר, אך לערוץ עשר עומדת הזכות לדרוש את שינוי שמו של הדף. במאי 2018 דף הפייסבוק "הצינור" שינה את שמו ל"הצנרת", ואילו ערוץ עשר פתח עמוד חדש לתוכנית. בעקבות מהלכי מיזוג רשת-עשר בינואר 2019, בהם לרר נבחר להנחות בשנית את "הצינור", דף הפייסבוק שינה את שמו בחזרה ל"הצינור".
ב־15 ביולי 2020, בעקבות הודעת ראש הממשלה בנימין נתניהו על תוכנית של חלוקת כ-750 ש"ח לכל אזרח, עמוד הפייסבוק של הצינור פתח פרויקט גיוס המונים, הקורא לאנשים שפחות זקוקים לכסף לתרום אותו. הפרויקט עלה לאתר giveback של הדסטארט בשם "תעבירו את זה הלאה", עם יעד גיוס של כמיליון ש"ח, ותוך שעה גייס כ-750 אלף ש"ח.
תביעות
בספטמבר 2014 שודרה בתוכנית סדרת כתבות על פרשת איקיוטק. בעקבות זאת הגיש מנכ"ל איקיוטק, בן אופק, תביעת לשון הרע נגד ערוץ 10 וגיא לרר בסכום של שלושה מיליון ש"ח. בית המשפט דחה את התביעה באוקטובר 2015 לאחר שלא הופקדו ערבויות עבורה. ביוני 2022 נסגרה התביעה ואופק נדרש לשלם ללרר ולמערכת הצינור כ-75 אלף ש"ח הוצאות משפט.
סאנדר ואן דורן
סאנדר קייטלארס (בהולנדית: Sander Ketelaars; נולד ב-28 בפברואר 1979), מוכר בשם הבמה "סאנדר ואן דורן" (Sander van Doorn), הוא DJ הולנדי ומפיק אלקטרו-האוס ופרוגרסיב האוס ולשעבר יוצר טק-טראנס.
קריירה מוזיקלית
ב-8 במרץ 2008, הוציא סאנדר ואן דורן לאור את האלבום הראשון שלו, "Supernaturalistic", תחת חברת ההקלטות Spinnin' Records. האלבום כלל 13 סינגלים בסגנון הטק-טראנס.
דורן זכה בפרס "תקליטן פורץ הדרך" של שנת 2008 בפרסי מוזיקת הדאנס הבינלאומי (IDMA) לאחר שהביס תקליטנים כגון קלווין האריס, Deadmau5 ואקסוול. בנוסף לכך, הסינגל שלו, "Riff", התמודד על פרס "טראק הדאנס הטוב ביותר" אך לא זכה.
בקיץ 2010, החל דורן את התמחותו במועדון הלילה המפורסם אמנסיה, אשר נמצא באי איביזה.
במרץ 2012, הופיע דורן בפסטיבל המוזיקה "אולטרה" במיאמי ובמהלך ההופעה הציג את הסינגל החדש שלו, "Nothing Inside", בשיתוף עם הזמרת Mayaeni. השיר זכה להצלחה רבה במצעדי סינגלים במספר מדינות וגם דורג במקום הראשון באתר beatport.
אוניית סער אמפיבית
בנוסף לסיפון הטיסה יש לאוניות הסער האמפיביות סיפונים נוספים, בהם ניתן לשאת כוחות לוחמים, ציוד, אספקה, תחמושת, וכדומה. לחלק מאוניות אלה ישנו סיפון בגובה פני הים שניתן להצפה, ובו ניתן לשאת נחתות או רחפות, המובילות את כוח הנחיתה אל החוף, ולאחר מכן מספקות לו ציוד, אספקה, וכו'.
אוניית סער אמפיבית היא אוניית לוחמה אמפיבית, ולעיתים יש המכנים אותה בשם זה. עם זאת, המונח הכולל "אוניית לוחמה אמפיבית" כולל סוגי אוניות שאינן אוניות סער. על פי קוד סיווג כלי שיט בצי בארצות הברית, בסוג "אוניית סער אמפיבית" נכללות אוניות מטיפוס LPH (Landing Platform Helicopter; משטח נחיתה, מסוקים), LHA (Landing Helicopter Assault; נושאת מסוקים, סער), וLHD (Landing helicopter dock; נושאת מסוקים, בעלת סיפון עגינה). המשותף לאוניות אלה הוא סיפון טיסה למסוקים, ויכולתן לשאת כוח נחיתה. לחלקן גם יכולת לשאת נחתות, כאמור לעיל. אוניות לוחמה אמפיבית מטיפוס LPD (landing platform/dock; נקראות גם Amphibious transport dock, מַעַגֶנַת תובלה אמפיבית), ו-LSD (Landing Ship, Dock, או Dock landing ship; אוניית נחיתה בעלת מַעַגֵנָה) אינן נכללות בסוג "אוניית סער אמפיבית". הן אמנם נושאות נחתות וכוח נחיתה, אך הן בעלות סיפון טיסה קטן בלבד.
מלחמת העולם השנייה
נושאות מטוסים לליווי (Escort Carriers) שימשו בתפקיד דומה לזה של אוניות סער אמפיביות, במהלך מבצעי נחיתה בזירת האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה. הן סיפקו הגנה אווירית לשייטת האוניות שהובילו את כוח הנחיתה, ומטוסיהן תקפו את ביצורי החוף בעת הנחיתה וסייעו לכוחות הנוחתים. לעיתים התלוו נושאות אלה לנושאות המטוסים הגדולות, והיוו מסלול נחיתה למטוסיהן בעת חירום. מטוסיהן סיפקו הגנה אווירית לנושאות המטוסים הגדולות כאשר אלה היו עסוקות בהיערכות ובתדלוק מטוסיהן. בנוסף, נושאות המטוסים לליווי הובילו מטוסים וחלקי חילוף מארצות הברית לזירת הלחימה.
לאחר המלחמה
למרות מבצעי הנחיתה הרבים שהתבצעו במהלך מלחמת העולם השנייה, עדיין נחשבה נחיתה מן הים למבצע מסובך ומסוכן. נחתות היו יכולות לנחות רק בחופים בעלי מבנה טופוגרפי מסוים, בעלות משטר גאות ושפל מוגדר, ועוד הגבלות שונות. בשל מגבלות אלה יכול היה האויב להעריך היכן ניתן לבצע נחיתה מהים, ולהגן על החוף בהתאם. כניסתם לשירות של מסוקים שינתה מצב זה: מסוקים יכולים להנחית כוחות על חוף גם ללא הגעה פיזית של נחתות אל החוף. בדרך זו ניתן להנחית כוחות במגוון רחב בהרבה של חופים, וכך הופכת משימת ההגנה מפני נחיתה כזו לכמעט בלתי אפשרית.
הפעם הראשונה שבה התרחשה הנחתת כוחות כזו הייתה במהלך מבצע מוסקטר באוקטובר 1956. מסוקים שהמריאו מנושאות המטוסים הקלות אה"מ אושן ותזאוס הנחיתו כוח בסדר גודל של בטליון (גדוד) בעיר סואץ. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הסבו הבריטים שתי נושאות מטוסים נוספות, אה"מ אלביון ובולוורק לסוג של נושאות שנקראו "נושאות קומנדו". נושאת מטוסים נוספת, אה"מ הרמס הוסבה גם היא לתצורה זו, אך הוסבה חזרה לנושאת מטוסים לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20. צי ארצות הברית הסב שלוש נושאות מטוסים לאוניות סער אמפיביות: שלוש מסדרת אסקס: בוקסר, פרינסטון וואלי פורג', ונושאת ליווי אחת מסדרת "קזבלנקה", ת'טיס ביי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבנו אוניות סער אמפיביות שתוכננו מראש לתפקידן זה, ולא הוסבו מנושאות מטוסים. בתחילת שנות ה-60 הושקו שבע אוניות מסדרת איוו ג'ימה, של צי ארצות הברית (כולן נקראו על שם מבצעים אמפיביים של צי ארצות הברית ושל חיל הנחתים של ארצות הברית: איוו ג'ימה, אוקינאווה, גוודלקנל, גואם, טריפולי, ניו אורלינס ואינצ'ון). אוניות אלה מסווגות LPH, כמפורט לעיל. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הושקה סדרת טאראווה, שכללה חמש אוניות סער אמפיביות שסווגו כ-LHA (אוניות אלה נקראו על שם קרבות מפורסמים בהם השתתף חיל הנחתים: טאראווה, סאיפאן, בלאו ווד, נסאו ופלליו). בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתחילת שנות התשעים הושקה סדרת ואספ, שהייתה דגם משופר של סדרת "טאראווה". סדרה זו כללה שמונה אוניות (ואספ, אסקס, קירסארג', בוקסר, באטאן, בונהום רישר, איוו ג'ימה, ומאקין איילנד). ב-2008 החל הצי בבניית סדרה חדשה של אוניות סער אמפיביות, סדרת אמריקה. נכון ל-2020 נכנסו לשירות שתי אוניות מסדרה זו, אמריקה וטריפולי.
גם בריטניה בנתה אוניות סער אמפיביות ייעודיות, שהראשונה שבהן הייתה אה"מ אושן. זו נכנסה לשירות ב-1998. צרפת בנתה את סדרת מיסטרל (ובה שלוש אוניות: מיסטרל, טונר וDixmude; שתי אוניות נוספות מסדרה זו נבנות עבור הצי הרוסי, ולדיווסטוק וסבסטופול), והצי האיטלקי בנה את סדרת סאן ג'יורג'יו (סאן ג'יורג'יו, סאן מארקו, וסאן ג'יוסטו). קוריאה הדרומית תכננה את סדרת דודקו, ממנה נבנתה רק אונייה אחת. ספרד השיקה את חואן קרלוס, ואוסטרליה רכשה מספרד שתי אוניות נוספות מסוג זה, קנברה ואדלאיד, הנמצאות בשלבי בנייה.
מאפיינים
אוניות סער אמפיביות דומות בצורתן לנושאות מטוסים, ויש להן סיפון טיסה הנמשך לכל אורכה של האונייה. מסיפון זה מופעלים מסוקי תובלה כמו מסוקי CH-53 סי סטאליון, ווסטלנד סי קינג ומסוקים דומים. כמה מן האוניות מותאמות גם להפעלת מסוקים כבדים יותר, כמו בואינג CH-47 צ'ינוק. מסוקים אלה מיועדים להעברת כוחות ואספקה לחופי הנחיתה, וחלקם מיועדים למשימות התרעה מוקדמת ולוחמה נגד צוללות. כמה מן האוניות יכולות גם לשאת מסוקי תקיפה כמו AH-64 אפאצ'י. אוניות הסער החדשות של ארצות הברית, סדרת "אמריקה", נושאות גם כלי טיס מסוג בל-בואינג V-22.
בנוסף למסוקים יכולות אוניות הסער האמפיביות לשאת גם מטוסים בעלי יכולת להמראה ונחיתה אנכית או קצרה, בעיקר מטוסי הרייר. מטוסים אלה נועדו לספק סיוע אווירי לכוחות הנוחתים, וכן הגנה אווירית על אוניות הצי. מטוסים אלה יוחלפו בעתיד הקרוב במטוסי F-35 לייטנינג II, בגרסת המראה ונחיתה קצרה/אנכית. סיפוני הטיסה של האוניות מצוידים בכבלי עצירה לסיוע בנחיתות קצרות, ומערכות הכוונה לטייסים הנוחתים.
מעבר לכוח האווירי, נושאות אוניות סער אמפיביות כוח יבשתי שיכול לכלול כמה מאות חיילים או כמה עשרות טנקים או רכבים קרביים משוריינים. אוניית סער אמפיבית היא בדרך כלל אוניית הדגל של כוח משימה אמפיבי, ולפיכך יש בה מתקנים למטה פיקוד של כוח כזה.
חימושן של אוניות הסער האמפיביות מצומצם, והגנתן נשענת על המטוסים שהן נושאות ועל אוניות ליווי. עם זאת, יש עליהן לעיתים משגרי טילי ים-אוויר וכמה תותחים.
כת החובבנות
כת החובבנות: איך האינטרנט של ימינו הורס את התרבות שלנו (באנגלית: The Cult of the Amateur: How Today's Internet Is Killing Our Culture) הוא ספר מאת מבקר האינטרנט אנדרו קין אשר יצא בשנת 2007.
קין, שנולד באנגליה ב-1960, עסק רוב שנותיו בהיי-טק. בספריו ומאמריו הוא יצא בביקורת נגד פלטפורמות באינטרנט הנותנות לגולשים במה ליצירת תוכן ללא בקרה או פיקוח. בספרו האחרון, "כת החובבנות", הוא טוען כי כתיבה חובבנית בבלוגים, קטעי וידאו לא מקצועיים ביוטיוב, תמונות של צלמים לא מנוסים ועוד, כל אלה פוגעים באבני היסוד של התרבות, וכי בשל היותנו חברה היוצרת תכנים באינטרנט, אנו כת של חובבנות.
לפי משנתו של קין, השימוש באינטרנט לא רק שלא מועיל, אלא אף פוגע קשות במין האנושי. האגואיזם והנרקיסיזם הם שמובילים את האנושות כיום. "מיליוני קופים יוצרים יערות דיגיטליים של בינוניות", כך כותב בספרו.
בתחילת הספר מוזכר משפט הקוף המקליד שבניסוח פופולרי אומר שאם יינתנו לאינסוף קופים אינסוף מכונות כתיבה, לפחות מחלק מהם יצאו יצירות אמנות. לפי הספר, כיום, בעולם המבוסס על דיגיטציה ואינטרנט, מכונות הכתיבה הן המחשבים המחוברים לרשת, ואינסוף הקופים הם אנחנו, צרכני האינטרנט. הרשת מוצפת בתכנים רחבים ובינוניים שאנו מעלים, תכנים שעל פי קין יוצרים היצע של מידע רדוד המשפיע על דפוסי ההתנהגות והחברה שלנו. האינטרנט משמש כמראה של התרבות שלנו. לטענתו של קין, המדיה המסורתית נמצאת בסכנת הכחדה ונאלצת לפנות את מקומה לרשתות חברתיות מקוונות ולפורטלי מוזיקה. קין מסתמך על כך שמכירות העיתונים ירדו בכ-20 אחוזים משנת 2000 ועד 2006, ולעומתם עלתה הפופולריות של אתרי אינטרנט כמו יוטיוב, מייספייס ועוד. נטען כי אידיאל הדמוקרטיזציה מוביל את החברה לקטול את מקצועיותה של המדיה המסורתית. יש להשתמש באינטרנט לעידוד יצירתיות וחדשנות תוך שמירה על סטנדרטים מקצועיים, אמינות ומהימנות.
קין קורא לחברה לדרוש כי הגולשים ישאו באחריות על התכנים שהם מפרסמים.
מרצדס-בנץ GLC-קלאס
מרצדס-בנץ GLC-קלאס (בגרמנית: Mercedes-Benz GLC-Class) היא מכונית משפחתית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי מרצדס-בנץ משנת 2015. היא נחשפה ב-17 ביוני 2015 והגיעה לישראל ב-20 בספטמבר 2015.
דור ראשון (שם קוד X253/C253)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2015 ל-2022. הדור הראשון נחשף באירוע מיוחד של מרצדס בעיר שטוטגרט שבגרמניה ב-17 ביוני 2015. אומנם היה מדובר בדגם חדש למרצדס אך מבוסס על המרצדס-בנץ C-קלאס וחולק איתה את אותה פלטפורמת הנעה אחורית, אך מה שכן לראשונה הוא יוצע גם עבור מדינות בהן נוהגים בצד השמאלי של הכביש, דבר שמאפשר למרצדס להגדיל משמעותית את מכירות הדגם.
עיצוב הדור הראשון כלל את שפת העיצוב העדכנית דאז של מרצדס אך במקום להציג עיצוב ספורטיבי כמו המתחרים מאאודי וב.מ.וו הוא כולל עיצוב שטח ועדין. תא הנוסעים של הדגם נלקח ישירות מה-C-קלאס עם שינויים קטנים. מרצדס ציידה (כאופציה) את ה-GLC בקפיצי אוויר המאפשרים את הגבהת המרכב ב-30 מ"מ או 50 מ"מ עבור נהיגת שטח וכן הנמכת המרכב ב-15 מ"מ לטובת נהיגה מהירה בכביש מהיר.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבל הדור הראשון של ה-GLC חמישה כוכבי בטיחות.
מפרט טכני
בתחום ההנעה שיווקה מרצדס את הדור הראשון עם שמונה מערכות הנעה.
מנועי הבנזין בנפחי 2.0 ליטר המספקים 211 או 245 כ"ס, תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים והנעה קדמית או כפולה. מנועי הדיזל בנפחי 2.1 ליטר המספקים 170 או 204 כ"ס ו-3.0 ליטר המספקים 258 כ"ס, תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים והנעה כפולה. מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר עם מנוע חשמלי, יחד הם מספקים 211 כ"ס, תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים והנעה כפולה.
מרצדס-בנץ GLC-קלאס קופה
היא גרסה בעלת מרכב קופה ל-GLC הכוללת עיצוב ספורטיבי יותר. עם אורך של 4,730 מ"מ וגובה של 1,600 מ"מ, מרצדס GLC קופה ארוך יותר ב-74 מ"מ מה-GLC הרגיל אך נמוך ממנו ב-39 מ"מ. בסיס הגלגלים זהה בשני הדגמים ועומד על 2,870 מ"מ. בתחום ההנעה משווקת הקופה עם אותם מנועי הדיזל וההנעה היברידית אך עם מנוע בנזין אחד (מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר הספק 211 כ"ס). היא נחשפה ב-23 במרץ 2016 והוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק ב-25 במרץ 2016.
מתיחת פנים שנת 2019
ב-28 בפברואר 2019 חשפה מרצדס את מתיחת הפנים ל-GLC, הצגת מתיחת הפנים התקיימה במרץ 2019 בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה. מתיחת הפנים כללה עיצוב חדש לגריל הקדמי ועדכון לחתימת תאורת ה-LED בפנסים הראשיים. מאחור נמצא עדכון לחתימת תאורת ה-LED בפנים ועיצובים חדשים לחישוקי הגלגלים. פנים המכונית קיבלה עדכון טכנולוגי. בתחום ההנעה הוסיפה מרצדס 2 מנועי חדשים אחד בנזין בנפח 2.0 ליטר עם מערכת מיקרו-היברידית במתח 48 וואט המספק 200 כ"ס ומנוע דיזל בנפח 2.0 ליטר עם מערכת מיקרו-היברידית במתח 48 וואט המספק 163 כ"ס.
בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק באפריל 2019 חשפה מרצדס את מתיחת הפנים לדגם הקופה. השינויים בדגם הקופה הם כמו בדגם הרגיל.
גרסאות AMG
במשך השנים הציגה חטיבת AMG של מרצדס גרסאות בעלות ביצועים גבוהים ל-GLC ול-GLC קופה. גרסאות אלו כוללים את העיצוב הספורטיבי של דגמי AMG, בנוסף למתלים בכיול ספורטיבי בולמים אדפטיביים ומושבי ספורט. עם מתיחת הפנים ל-GLC ול-GLC קופה עברו גם דגמי ה-AMG מתיחת פנים אך ללא שינויים במנועים.
מידות
אורך הדור הראשון עמד על 4,656 מ"מ, רוחב הדור הראשון עמד על 1,890 מ"מ, גובה הדור הראשון עמד על 1,638 מ"מ, משקל הדור הראשון עמד על 1,790 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור הראשון עמד על 2,873 מ"מ.
דור שני (שם קוד X254)
הדור השני נחשף ב-1 ביוני 2022. העיצוב החיצוני לא השתנה בכמעט כלום מהדור הראשון מכיוון שהדור הראשון היה להיט מכירות עבור מרצדס ולכן בחרה שלא לגעת בעיצוב. פנים המכונית שונה מהדור הראשון וכולל את תא הנוסעים של ה-C-קלאס החדשה.
מפרט טכני
בתחום ההנעה משווקת מרצדס את ה-GLC החדש עם שישה מערכות הנעה, 2 בנזין 3 היברידי פלאג-אין ואחד דיזל. לכל המנועים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים והנעה כפולה. שני מנועי הבנזין ומנוע הדיזל עושים שימוש בסיוע היברידי במתח 48 וואט.
מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק 204 כ"ס ומומנט מרבי של 32.6 קג"מ נתון תאוצה של 7.8 שניות, מהירות מרבית של 221 קמ"ש לצד צריכת דלק משולבת של 13 ק"מ לליטר.
מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק 258 כ"ס ומומנט מרבי של 40.8 קג"מ, נתון תאוצה של 6.2 שניות, מהירות מרבית של 240 קמ"ש וצריכת דלק משולבת של 13 ק"מ לליטר.
מנוע דיזל בנפח 2.0 ליטר טורבו המספק 197 כ"ס ומומנט מרבי של 44.8 קג"מ, נתון תאוצה של 8.0 שניות, מהירות מרבית של 219 קמ"ש וצריכת דלק משולבת של 19.2 ק"מ לליטר.
הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו עם מנוע חשמלי, יחד הם מספקים 313 כ"ס ומומנט מרבי של 56 קג"מ וסוללת ליתיום-יון בקיבולת 31.2 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של בין 104 ל-120 ק"מ.
הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו עם מנוע חשמלי, יחד הם מספקים 381 כ"ס ומומנט מרבי של 66.2 קג"מ וסוללת ליתיום-יון בקיבולת 31.2 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של בין 104 ל-120 ק"מ.
הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע דיזל בנפח 2.0 ליטר טורבו עם מנוע חשמלי, יחד הם מספקים 335 כ"ס ומומנט מרבי של 76.5 קג"מ, נתון תאוצה של 6.4 שניות, מהירות מרבית של 217 קמ"ש וסוללת ליתיום-יון בקיבולת 31.2 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של בין 102 ל-117 ק"מ.
מידות
אורך הדור השני עומד על 4,716 מ"מ, רוחב הדור השני עומד על 1,890 מ"מ, גובה הדור השני עומד על 1,640 מ"מ ובסיס גלגלים בדור השני עומד על 2,888 מ"מ.
ליאו פאניץ'
ליאו ויקטור פאניץ' (אנגלית: Leo Victor Panitch; 3 במאי 1945 - 19 בדצמבר 2020) היה פרופסור למדע המדינה ובעל הקתדרה הקנדית למחקר בכלכלה פוליטית השוואתית באוניברסיטת יורק. משנת 1985 ועד למהדורת 2020 שימש כעורך משותף של כתב העת "Socialist Register".
מאז מינויו כבעל הקתדרה הקנדית למחקר בשנת 2002, מיקד פאניץ' את מחקריו האקדמיים וכתיבתו על התפשטות הקפיטליזם העולמי. הוא טען כי תהליך הגלובליזציה מובל על ידי ארצות הברית באמצעות סוכנויות כמו מחלקת האוצר של ארצות הברית והפדרל ריזרב. פאניץ' ראה בגלובליזציה סוג של אימפריאליזם, אך טען כי האימפריה האמריקאית היא "בלתי רשמית", ארצות הברית קובעת את הכללים לסחר והשקעות בשותפות עם מדינות קפיטליסטיות ריבוניות אחרות, אך חזקות פחות. ספרו "העשייה של קפיטליזם גלובלי: הכלכלה הפוליטית של האימפריה האמריקאית" (2012), שנכתב עם חברו הקרוב ועמיתו לאוניברסיטה, סם גינדין, מתחקה אחר התפתחות הגלובליזציה בהנהגת ארצות הברית במשך יותר ממאה שנה.
פאניץ' היה מחברם של יותר מ-100 מאמרים אקדמיים ותשעה ספרים, כולל: "פוליטיקה של מעמד הפועלים במשבר: מאמרים על העבודה והמדינה" (1986), "סוף הסוציאליזם הפרלמנטרי: משמאל חדש לעבודה חדשה" (2001) ו"חידוש הסוציאליזם: שינוי דמוקרטיה, אסטרטגיה ודמיון" (2008), בו טען כי הקפיטליזם מטבעו אינו צודק ולא דמוקרטי.
ביוגרפיה
פאניץ'נולד בוויניפג, מניטובה, קנדה. הוא גדל בצפון וויניפג, בשכונה של מעמד הפועלים, שכפי שצפה עשרות שנים אחר כך, מייצרת "אנשים רבים בעלי נטייה פוליטית שמאלנית רדיקלית". הוריו היו מהגרים יהודים מאוקראינה. אביו, מקס פאניץ', נולד בעיירה נובה אושיציה בדרום אוקראינה, אך נשאר בבוקרשט, רומניה, עם דודו הדתי כאשר משפחתו היגרה לוויניפג בשנת 1912. הוא התאחד עימם בשנת 1922 ובאותה תקופה היה החל להיות סוציאליסט ותומך בציונות הסוציאליסטית. אביו היה תופר של מעילי פרווה, פעיל בתנועת העבודה של וויניפג וביורשתה, המפלגה הדמוקרטית החדשה של מניטובה (NDP).
פאניץ' השלים תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה בשנת 1967 באוניברסיטת מניטובה. בשנות לימודיו לתואר הראשון הוא הבין "עד כמה כתביו של קארל מרקס והתפתחות המטריאליזם ההיסטורי, עוזרים לו להבין את הקפיטליזם ואת יחסו למדינה". אחד ממוריו, סי גוניק, הציג בפניו רעיונות על דמוקרטיה תעשייתית שבה העובדים שולטים ומנהלים את מקומות העבודה שלהם. דור שנות הששים של השמאל החדש, כתב פאניץ', הונע לעבר סוציאליזם על ידי "הניסיון שלנו והתבוננות באי-השוויון, חוסר ההיגיון, חוסר הסובלנות. והיררכיות של החברות הקפיטליסטיות שלנו". בגיל 22 עזב את וויניפג ועבר ללונדון, שם קיבל את התואר השני במדעים בשנת 1968 בבית הספר לכלכלה של לונדון ואת הדוקטורט בשנת 1974 כתב בהדרכת ראלף מיליבנד. עבודת הדוקטורט שלו נקראה "מפלגת העבודה והאיגודים המקצועיים. היא פורסמה כספר בשם "סוציאל-דמוקרטיה ומיליטנטיות תעשייתית" בשנת 1976 על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
פאניץ' לימד באוניברסיטת קרלטון בין השנים 1972 - 1984, היה פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת יורק משנת 1984, ושימש כראש החוג למדע המדינה בין השנים 1988–1994. בשנת 2002 הוא מונה כמחזיק ההקתדרה הקנדית למחקר בכלכלה פוליטית השוואתית באוניברסיטת יורק. המינוי חודש בשנת 2009. מחקריו כללו בחינת תפקידם של המדינה האמריקאית ושל התאגידים הרב-לאומיים בהתפתחות הקפיטליזם העולמי.
לאחר שספרו "המדינה הקנדית: כלכלה פוליטית וכוח פוליטי", פורסם בשנת 1977 על ידי הוצאת אוניברסיטת טורונטו, מונה פאניץ' לעורך הכללי של סדרת ספרי המדינה והכלכלה שלה בשנת 1979, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1995. בשנת 1979 היה גם מייסד שותף בכתב העת האקדמי הקנדי, "מחקרים בכלכלה פוליטית". הוא נבחר כחבר אקדמי של החברה המלכותית של קנדה (Royal Society of Canada) בשנת 1995, והיה גם חבר באגודה הקנדית למדע המדינה.
מחקר אקדמי, כתיבה ואקטיביזם
פאניץ' היה פעיל מבחינה פוליטית בתנועה למען קנדה סוציאליסטית עצמאית. בשנות השמונים הוא היה בעל טור קבוע ("פאניץ' על פוליטיקה") במגזין הסוציאליסטי העצמאי "מימד קנדי" ונשאר פעיל בחוגים פוליטיים סוציאליסטיים, ובמיוחד בפרויקט הסוציאליסטי בטורונטו.
בנוסף ל-33 הכרכים השנתיים של "המרשם הסוציאליסטי" ("Socialist Register") שערך משנת 1985, הוא היה מחברם של למעלה ממאה מאמרים אקדמיים ותשעה ספרים, כולל מ"הסכמה לכפיה: התקיפה על חופש האיגודים המקצועיים"; "סוג אחר של מדינה: כוח פופולרי וממשל דמוקרטי"; "סוף הסוציאליזם הפרלמנטרי: משמאל חדש לעבודה חדשה"; "האימפריה האמריקאית והכלכלה הפוליטית של האוצר הגלובלי"; ו"בתוך משבר: המשבר הפיננסי העולמי וחלופות שמאל". פניץ' ראה את "המרשם הסוציאליסטי" כחוליה מקשרת בין הפוליטיקה של השמאל החדש לאלה של ראלף מיליבנד, המנטור שלו ומייסד כתב העת ב-1946. כעורך, פאניץ' השתדל להפיק מאמרים שהיו ניתנים לקריאה קלה כפרוזה וקשים לעיכול בתוכן.
ביום העיון "גלובליזציה, צדק ודמוקרטיה" באוניברסיטת דלהי ב-11 בנובמבר 2010, השיק פאניץ' את ספרו "בתוך ומחוץ למשבר" (עם גרג אלבו וסם גינדין). הספר והסימפוזיון טענו כי חוסר השאפתנות של השמאל, במהלך המשבר הכלכלי העולמי, מחליש יותר מחוסר יכולתו להשפיע. הוא התווה רפורמות מיידיות שיכלו להוביל לשינויים מהותיים בכלכלה, כולל הלאמת בנקים כדי להפוך אותם לשירותים ציבוריים; דרישה לפנסיות ציבוריות אוניברסליות במקום אלו שהן בחסות המעביד, שירותי בריאות ציבוריים, חינוך ותחבורה ציבורית בחינם, כדי להימלט מהלחץ של הקפיטליזם להפוך את צורכי הציבור לסחורות מניבות רווח.
הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב
הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב היא רשות ממשלתית שהוקמה בשנת 2007. הרשות הוקמה בעקבות החלטה 1999 של הממשלה ה-31 על מנת לקדם מספר מטרות:
בחודש יולי 2021 החליטה הממשלה כי הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב, תעבור לסמכות משרד הרווחה.
בינואר 2023 החליטה הממשלה ה-37 להעביר את הרשות לאחריות המשרד לשוויון חברתי.
נכון לשנת 2022 המנהל הכללי של הרשות הוא יאיר מעיין, שמונה לתפקידו בשנת 2016 על ידי שר החקלאות אורי אריאל. משרדי הרשות נמצאים בעיר באר שבע.
דום (תואר)
דום הוא תואר כבוד הקודם לשם הפרטי (נכתב לרוב רק באות D). מקור התואר הוא מהתואר דומינוס ("Dominus") הלטיני.
בפורטוגל ובברזיל דום משמש כתואר כבוד, במיוחד עבור צאצאי שושלת המלוכה או בישופי הכנסייה הקתולית, הצורה הנשית דונה הוא תואר כבוד נפוץ לנשים.
התואר היה בשימוש גם בצרפת, כמו דום פריניון, וכן שימש את האפיפיורים מאביניון, בדומה לתואר דון האיטלקי והספרדי.
בפורטוגזית, התואר דונה (או יותר בנימוס, "גברת דונה"), נפוץ כשמדובר באשה שאיננה מחזיקה בתואר אקדמי. מקובל להתייחס לאשת ראש הממשלה או הנשיא כדונה.
היו מקרים בפורטוגל ובברזיל, שבהן התואר דום (או דונה) היה בשימוש, ואף נקנה (בצורה חוקית), על ידי אנשים שלא היו ממשפחת המלוכה.
אדריכלות סינית
אדריכלות סינית היא סגנון אדריכלי שהתפתח בסין במשך אלפי שנים, והשפיעה על האדריכלות במזרח אסיה. הסגנון נקבע בתקופה הקיסרית המוקדמת, כאשר העקרונות המבניים של האדריכלות הסינית נותרו ברובם ללא שינוי, והשינויים העיקריים היו בפרטים הדקורטיביים. החל משושלת טאנג, שושלת הקיסרים הסינית השביעית, השפיעה האדריכלות הסינית בעיקר על הסגנונות האדריכליים של יפן, קוריאה, מונגוליה ווייטנאם, ופחות על הסגנונות האדריכליים בדרום-מזרח אסיה, הכולל את מלזיה, סינגפור, אינדונזיה, סרי לנקה, תאילנד, לאוס, קמבודיה והפיליפינים.
מאפייני האדריכלות הסינית הם סימטריה, שימוש בשטחים פתוחים מתוחמים, שימוש בהיררכיה בתכנון ועיצוב על ידי כיוונים לפי תורת הפנג שווי, הדגשה אופקית ורמיזה לסמליות קוסמולוגית, מיתולוגית או אחרת. בגלל הדגש על שימוש בעץ, ממיינת האדריכלות הסינית את המבנים מפגודות לארמונות, ומבנים מונומנטליים בנויים מחומרים פחות אורגניים אך עמידים יותר. חלק ניכר מהידע ההיסטורי באדריכלות הסינית נמצא בדגמים אדריכליים מחרס ששרדו, ובתוכניות אדריכליות ופרטי בניין שנעשו. חלק מהאדריכלות הסינית מציג השפעת סגנונות אחרים מחוץ לסין, כמו השפעת מסגדים מהמזרח התיכון. לצד אלמנטים זהים באדריכלות הסינית, יש בה שונוּת לפי שיוך המבנה לקיסרים, לפשוטי העם או למטרות דתיות. שינויים נוספים באדריכלות הסינית נראים באזורים גאוגרפיים שונים ובעיצובים אדריכליים אתניים. , האדריכל וההיסטוריון הסיני, פרסם בכתב העת של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, כי האדריכלות הסינית עתיקה כמו הציוויליזציה הסינית, ושמרה על מאפייניה העיקריים מהתקופה הפרהיסטורית עד המאה ה-20.
במאה ה-20 שילבו בהצלחה אדריכלים סיניים עיצובים סיניים מסורתיים באדריכלות מודרנית, בדרך כלל במבני ממשל. לחץ הפיתוח העירוני בסין המודרנית דרש אחוזי בנייה גבוהים יותר ובנייה מהירה יותר, וגרם לירידת הביקוש למבנים סיניים מסורתיים, שבדרך כלל היו עד שלושה מפלסים, לטובת האדריכלות המודרנית. עם זאת, הביצועים המסורתיים של האדריכלות הסינית, הכוללים נגרות ראשית ומשנית, בנייה בלבנים ובנייה באבן, עדיין מיושמים בבנייה ורנקולרית באזור הכפרי העצום בסין.
התקופה הנאוליתית והעת העתיקה
תרבויות סיניות התפתחו במישורים לאורך הנהרות שנשפכו למפרצים בוהאי והַאנְגְּג'וֹאוּ בים סין המזרחי. הנהרות הבולטים, הנהר הצהוב (הצפוני יותר) והיאנגצה, אוכלסו במארג כפרים מורכב. בתקופה הנאוליתית האקלים היה חם ולח, ואיפשר לגדל דוחן בצפון ואורז בדרום. לא היה מקור יחיד לתרבות הסינית, אלא התפתחו בהדרגה זהויות תרבותיות שונות מקהילות כפריות למדינות קטנות ומאורגנות היטב בין השנים 4000–2000 לפני הספירה. שתי התרבויות החשובות היו בשנים 4700–2900 לפני הספירה במונגוליה הפנימית ובמחוז חביי צפונית לים בוהאי, ו (5000–3000 לפני הספירה) במחוז חנאן. בין שתי התרבויות התפתחה (תרבות החרס השחור, 3000–1900 לפני הספירה) בעמק הנהר הצהוב האמצעי והתחתון (ליד הים). באזורים משולבים אלה קמו אלפי מדינות קטנות ואב טיפוסים של מדינות עד שנת 3000 לפני הספירה. חלקן המשיכו לחלוק מרכזים פולחניים משותפים שאיחדו את הקהילות, אך מדינות אחרות התפתחו בקווים עצמאיים יותר. החיים לא התנהלו על מי מנוחות, והופעתן של ערים מוקפות חומות בתקופה זו הייתה אינדיקציה ברורה לכך שהמציאות הפוליטית השתנתה ללא הפסקה.
תרבות חונגשאן של מונגוליה הפנימית, שהתפתחה לאורך נהרות לָאוהַה, יִינְגְּגִּ'ין ו הנשפכים לים בוהאי, השתרעה על פני שטח גדול, אך היה לה מרכז פולחני משותף אחד, שהורכב לפחות מ-14 תלי קבורה ומזבחות על מספר רכסי גבעות. התרבות מתוארכת סביב שנת 3500 לפני הספירה, אבל הייתה יכולה להיווצר גם קודם. אף על פי שאין שום ממצאים להתיישבות כפרית בסביבה, שטח הציוויליזציה היה גדול בהרבה מהשטח שבו יכלו להחזיק שבט יחיד או כפר. במילים אחרות, אף על פי שהטקסים נערכו עבור האליטות, האזור הגדול מרמז שהקהלים בטקס כללו את כל כפרי התרבות החונגשאנית. כנוף מקודש, משך המרכז מתפללים גם מאזורים רחוקים יותר.
סימטריה
תכונה חשובה באדריכלות הסינית היא הדגש על סימטריה, המסמלת איזון, ועל ביטוי (שפה עיצובית). סימטריה ושפה עיצובית של המבנים נמצאים בכל מקום באדריכלות סינית, ממתחמי ארמונות ועד בתי חווה צנועים. תוכניות שיפוץ והרחבה של בית תנסינה במידת האפשר לשמור על סימטריה זו כשיש מימון לכך. אלמנטים משניים ממוקמים כשני אגפים משני הצדדים של המבנים העיקריים, לשמירת הסימטריה. בתוכנית המבנה יש מספר זוגי של עמודים, היוצר מספר אי זוגי של חללים (間, גְּ'ייֵן), והדלת הראשית אל חלל המבנה המרכזי שומרת על סימטריה זו.
גלריה
בניגוד למבנים, הגנים הסיניים אינם סימטריים. העיקרון העומד בבסיס של הקמת הגן הוא יצירת זרימה מתמשכת. תכנון הגן הסיני הקלאסי מבוסס על האידאולוגיה שהאדם והטבע הם אחד, בניגוד למבנה עצמו, המהווה סמל לתחום האנושי המשותף (לחלל המשותף עם האדם), אך מנותק מהטבע. כך גמיש סידור הגן ככל האפשר, על מנת לאפשר לאנשים להרגיש שהם מוקפים בטבע ונמצאים בהרמוניה איתו. שני המרכיבים העיקריים בגן הם סלעים ומים. הסלעים מסמלים את המרדף אחרי חיי הנצח, והמים מייצגים ריקנות וקיום. הסלע שייך ליאנג (יופי סטטי) והמים שייכים ליין (פלא דינמי). הם תלויים זה בזה ומשלימים את כל הטבע.
חללים פתוחים
ברוב האדריכלות הסינית המסורתית, מבנים או מבננים משתרעים על פני השטח כולו, אך כוללים חללים פתוחים בתוכם. חללים פתוחים אלה באים בשתי צורות:
חללים אלה משמשים לוויסות הטמפרטורה ואוורור המבננים. חצרות צפוניות בדרך כלל פתוחות לכיוון דרום כדי לאפשר חשיפה מקסימלית של קירות וחלונות הבניין לשמש, כשהרוחות הצפוניות הקרות נותרות מחוץ לבניין. פטיואים דרומיים קטנים יחסית ומשמשים לאיסוף מי גשם מהגגות. הם מבצעים את אותן הפונקציות כמו האטריום אימפלוויאטום הרומי, תוך הגבלת כמות אור השמש הנכנסת לבניין. פטיואים משמשים גם כפתחי אוורור לעליית אוויר חם, תוך כדי שאיבת אוויר קריר מקומות הבית התחתונות, הגורמת לחילוף אוויר קר עם החוץ.
היררכיה
תכנון ההיררכיה, החשיבות ושימושי המבנים באדריכלות סינית מסורתית מבוססים על הקפדה במיקום ובכיווני המבנים בשטח. מבנים עם דלתות הפונות לחזית הנכס חשובים מאלו הפונות לצדדים, ומבנים עם דלתות הפונות לאחור הם הפחות חשובים.
מבנים הפונים דרומה בחלק האחורי והפרטי יותר של השטח, עם חשיפה גבוהה יותר לאור השמש, מוערכים יותר ושמורים לבני משפחה מבוגרים או ללוחות זיכרון לאבות. מבנים הפונים מזרחה ומערבה בדרך כלל מיועדים לבני נוער או לקרובי המשפחה, והבניינים הקרובים לחזית הם בדרך כלל עבור משרתים ועוזרים בשכר.
מבני חזית קדמית בחלק האחורי של השטח משמשים בעיקר לחדרי טקסים חגיגיים ולהנצחת אולמות ולוחות אבות. במבנני חצר, חצרות מרכזיות ומבניהן חשובים יותר מהמבנים ההיקפיים, כאשר האחרונים משמשים בדרך כלל כחדרי אחסון, חדרי משרתים או מטבחים.
הדגשה אופקית
בניית מבנים סיניים קלאסיים, בעיקר של בעלי ההון, נעשית בדגש על רוחב ופחות על גובה, וכוללת מסד מאסיבי וסגור עם גג גדול, המרחף מעל מסד זה, כאשר הקירות האנכיים פחות מודגשים. מבנים גדולים וגבוהים מדי נחשבו מכוערים, ולכן נמנעו מבנייתם. האדריכלות הסינית מדגישה את ההשפעה הוויזואלית של רוחב הבניינים על ידי שימוש ביחס גדול כדי לעורר יראת כבוד בקרב המבקרים. העדפה זו מנוגדת לאדריכלות המערבית, הנוטה לגדול לגובה. התוצאה הייתה שפגודות התנשאו מעל מבנים אחרים בקו הרקיע של עיר סינית.