cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובוט MOTOMAN SDA10
MOTOMAN SDA10 הוא רובוט דמוי אדם, שמיוצר על ידי חברת Yaskawa Motoman שהיא חברת בת של Yaskawa Electric Corporation. לרובוט יש שתי זרועות ו- 15 מפרקים, והוא מסוגל לבצע עשרות פעולות פשוטות וגם מסובכות יותר. הוא מסוגל לבצע כל פעולה שאנו בני האדם מסוגלים לבצע, יכול לבצע פעולות ביד אחת כל פעם ובשתי הידיים גם יחד באותו זמן, לפי איך שהמתכנת שלו מחליט. הוא פועל על ידי בני אדם המתכנתים אותו לפי הפעולות אותן רוצים להשיג, מחליף למעשה את ידי האדם ופועל אחרת מרובוטים אחרים בעודו מסוגל לעשות פעולות שונות באותו זמן עם שתי הזרועות.
מאפייני הרובוט
הרובוט מורכב משתי זרועות, 15 צירים- 7 צירים בכל זרוע וציר בסיס נוסף במרכז הרובוט.
הרובוט מתוכנת כך שיוכל לפעול במקומות צפופים, במפעלי ייצור, ניתן להעמידו על רצפה של פס ייצור כך שיוכל לבצע פעילויות של ייצור והרכבה ולשדרג את התפוקה של המפעלים בהם הוא פועל.
בישראל הרובוט נמצא בעיקר במפעלים, אך ניתן לעשות בו שימוש גם בכל מקום אחר. בעולם ניתן למצוא אותו במקומות של הגשת מזון, הכנת משקאות וגלידות והרכבת כיסאות. זרועותיו הארוכות מגיעות למרחקים גדולים ושיתוף הפעולה בין שתי הזרועות יוצר עבודה ותפוקה מרבית עבור ההוראות שניתנו לו. כל זרוע יכולה להחזיק עד 10 ק"ג והתנועה שלו נשארת חלקה בכל פעולה שתינתן. הרובוט נקרא MOTOMAN מכיוון שפעילותו מושתתת על פעילות אדם, בצורה מוטורית. בנוסף, יכול להגיע למטבח ולבצע פעולות של הכנת מזון ובישול.
פארק אולפני וולט דיסני
פארק אולפני וולט דיסני (באנגלית: Walt Disney Studios Park, בצרפתית: Parc Walt Disney Studios) הוא פארק השעשועים השני שנפתח באתר הנופש דיסנילנד פריז, במרנה לה ול ליד פריז שבצרפת.
ההקדשה בפתיחת הפארק
בטקס הפתיחה של הפארק שנערך ב-16 במרץ 2002, הקדיש מייקל אייזנר את הפארק בנאומו: "לכל הבאים לאולפן החלומות, ברוכים הבאים. אולפני וולט דיסני מוקדשים למשיכה שלנו והאהבה שלנו לעולם הקולנוע והטלוויזיה. כאן אנו חוגגים את האומנות של מספרי הסיפורים מאירופה ומרחבי העולם ורוצים ליצור קסם במקום מיוחד באמצעות זכרונותינו מהעבר וחלומותינו על העתיד".
הקמת הפארק
כבר בטרם פתיחת פארק יורודיסני הוכנו התוכניות להקמת פארק שעשועים נוסף באתר הנופש - פארק בסגנון אולפני דיסני - אם ג'י אם, אולם לאחר הכישלון הכלכלי של פארק יורודיסני התוכניות להקמת הפארק הנוסף נזנחו למשך מספר שנים. הפארק הנוסף נבנה לבסוף חמש שנים מאוחר יותר ונפתח לציבור ב-16 במרץ 2002. הפארק הוא הקטן בפארקי שעשועים של דיסני, וספג ביקורת מצד המבקרים בשל חוסר ההתייחסות לפרטים, ומספר המתקנים הקטן.
מבנה הפארק
הפארק מתבסס על תמה של אולפני סרטים פעילים. מרבית המתקנים זהים למתקנים המצויים בפארקים אחרים של חברת וולט דיסני ברחבי העולם - אולם המתקן המקורי היחידי של הפארק "מנועים... אקשן! מופיע הפעלולים המדהים" היה כה מוצלח שהועתק לפארק אולפני דיסני אם ג'י אם בפלורידה.
בפארק ארבעה "ארצות" או "אזורים" המכונים "אזורי ההפקה" - "Production Zones", הבנויים בהתאם לתמה של הפארק לפיה המבקרים נכנסים לפארק כאנשים פשוטים ויוצאים ממנו כ"ידוענים".
כניסת הפארק (Front Lot)
הכניסה לפארק בנויה בסגנון כניסה לאולפן סרטים הוליוודי הוליוודי, בהשפעה של ארכיטקטורה ספרדית (השפעה הקיימת בפועל בהוליווד). הכיכר הראשית נקראת "כיכר האחים לומייר" (Place des Frères Lumières )
מתקנים:
חצר ההנפשה (Animation Courtyard)
אזור בפארק המוקדש לסרטי ההנפשה הקלאסיים של חברת וולט דיסני, וכן ישנם אפשרויות "לפגוש" את הדמויות המונפשות.
מתקנים:
חצר ההפקה (Production Courtyard)
אזור זה של הפארק בנוי בסגנון אר דקו וכולל אלמנטים שונים של הפקת סרטים.
החצר האחורית (Backlot)
חלק זה של הפארק מוקדש לפעלולים ואפקטים מיוחדים.
מתקנים:
התפתחות הפארק
בתחילת שנת 2008 נפתח בפארק מגדל האימה של גבול הדימדומים.
אברהם הרשקו
אברהם הֶרְשְׁקוֹ (נולד ב-31 בדצמבר 1937) הוא ביוכימאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה וזוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2004, ביחד עם אהרן צ'חנובר ואירווין רוז על "גילוי אחד מהתהליכים המחזוריים החשובים ביותר בתא, המאפשר את פירוק החלבונים".
קורות חיים
אברהם הרשקו נולד בעיירה קרצג במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק שבהונגריה לשושנה, בת לבית ווּלץ, ולמשה הרשקו. שמו הרשום בפנקסי האוכלוסין היה Herskó Ferenc (פֶרֶנְץ הרשקו). אביו היה מורה בבית הספר היהודי. בזמן מלחמת העולם השנייה נלקח אביו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי ונפל בשבי הסובייטי, ובמשך שנים לא ידעה משפחתו מה עלה בגורלו. הרשקו נכלא עם אמו ואחיו בגטו שהוקם בפרוורי עירו, ואחר כך הם הועברו לגטו סולנוק. לאחר פירוק הגטו ושליחת רוב יהודיו לאושוויץ, נשלחו הרשקו ומשפחתו למחנה ריכוז באוסטריה. לאחר המלחמה שבו לביתם ואף אביו חזר מהשבי. ב-1950, כאשר היה אברהם בן 12, עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בירושלים.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לרפואה, ובשנת 1969 תואר דוקטור לפילוסופיה במדעי הרפואה, שניהם מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. באוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה לרגל קבלת פרס נובל, ציין ארבעה מורים שהשפיעו עליו לבחור במחקר בביוכימיה: ישעיהו ליבוביץ, שלמה הסטרין, ארנסט ורטהיימר ויעקב מגר. לאחר לימודיו שירת בצה"ל כרופא, ולאחר שירותו הצבאי, יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. לאחר שובו לישראל (1972), הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה בדרגת פרופסור חבר. הוא מכהן כפרופסור במכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה.
הרשקו נשוי ליהודית ואב לפרופ' דן הרשקו (רופא מומחה לכירורגיה כללית), יאיר (יזם הייטק) ועודד (איש חינוך). אחיו, חיים הרשקו, הוא פרופסור להמטולוגיה.
רקע למחקר
הפרופסורים הרשקו וצ'חנובר זכו בעבר בשורה ארוכה של פרסים, ביניהם פרס ישראל בחקר הביולוגיה ופרס לסקר. הפרסים ניתנו להם על גילוי מערכת האוביקוויטין האחראית לפירוקם של חלבונים בגוף החי. בניגוד לתהליך היווצרותם של החלבונים, תהליך פירוקם לא זכה למחקר רב עד שנות השבעים, בין השאר משום שחשיבותו לא הובנה עד אז. כיום, תקלות במנגנון פירוק החומרים מביאות להתפתחותן של מחלות קשות כגון סרטן צוואר הרחם, סרטן הדם וסיסטיק-פיברוזיס.
בשנים 1980–1987 גילו שני החוקרים כי את תהליך פירוק החלבונים מתזמנת מולקולה קטנה המשמשת כ"תג המוות" של החלבון. מולקולה זו, הקרויה אוביקוויטין, נצמדת לחלבון ובכך מבשרת לו שסופו הגיע. "נשיקת המוות" של האוביקוויטין מעוררת את תהליך השמדתם של החלבונים שסומנו. בתהליך האמור שותפים שלושה סוגי חלבונים - זה המצמיד את "תג המוות" לחלבון המועמד להשמדה; האוביקוויטין, המסמן את אותו חלבון המועמד למוות; והחלבון המבצע את ההשמדה. הבנת מערכת האוביקוויטין פתחה דלת לפיתוחן של תרופות המתקנות את המנגנון האמור, וכך פועלות נגד המחלות השונות הקשורות בו. ואכן, בעקבות גילויה של מערכת זו עוסקות חברות שונות, ביניהן פייזר, בפיתוח תרופות המבוססות על התגלית. חברה ישראלית בשם פרוטאולוג'יקס עובדת על פיתוחה של תרופה לאיידס, שגם היא מבוססת על תגלית זו.
תרופה המיוצרת על ידי החברה האמריקנית "מילניום" ומיועדת לטיפול בסרטן מסוג מיאלומה, כבר קיבלה בארצות הברית את כל האישורים הדרושים לשימוש בה.
גויאבה תותית
גויאבה תותית (שם מדעי: Psidium cattleyanum, ידועה גם כגויאבת התות) היא מין של עצים בעלי פרחים ממשפחת ההדסיים. שמו המדעי של המין נקרא על שם חוקר הפרחים ויליאם קאטלי.
מאפיינים
הגויאבה התותית היא קרובת משפחה מאותו הסוג של הגויאבה המצויה (Psidium guajava), אך פירותיה בעלי ריח עדין יותר, קטנים יותר ומתוקים יותר. לעומת הגויאבה המצויה, התותית אינה אלרגנית.
לגויאבה התותית שני מופעים: בעלי פירות צהובים ובעלי פירות אדומים. שני המופעים הם זנים מתורבתים של אותו המין, וידועים כגויאבה תותית אדומה וגויאבה תותית צהובה.
בעולם
הגויאבה התותית גדלה באופן טבעי בברזיל. היא מין פולש במקומות בעלי אקלים טרופי או ממוזג, ומהווה איום אקולוגי בהוואי, שם הצמח מתרבה ללא עצירה. במקומות אחרים כגון אוסטרליה הצמח הפך להיות חלק מהחורש הטבעי עקב התרבות של פליטי תרבות.
שימושים
ניתן לאכול את הפרי בשלמותו עם הקליפה, אך ניתן גם לקלות את גרעיניו כדי להכין משקה דומה לקפה ולחלוט את עלי העץ לחליטת צמחים.
יואכים ארנסט, נסיך אנהלט
יואכים ארנסט, נסיך אנהלט (בגרמנית: Joachim Ernst von Anhalt; 21 באוקטובר 1536 – 6 בדצמבר 1586), היה נסיך גרמני מבית אסקניה, שליט נסיכות אנהלט-צרבסט משנת 1551, ומשנת 1570 השליט הבלעדי של כל נחלות אנהלט.
ראשית חייו
יואכים ארנסט נולד ב-21 באוקטובר 1536 בדסאו, ליוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט ולמרגרטה מברנדנבורג, בתם של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג. הוא קיבל חינוך נרחב תחת פיקוחו של אביו. ב-1 בפברואר 1549, כשהיה רק בן שלוש עשרה, הוא נכנס רשמית לאוניברסיטת ויטנברג, שם, בין היתר, למד עם התאולוג גאורג הלט.
נסיך אנהלט-צרבסט
בשנת 1550 מת אביו, ויואכים ארנסט ירש את אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו הגדול קרל הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ואחיו הצעיר ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1553 מת דודו גאורג השלישי, נסיך אנהלט-פלצקאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו יואכים ארנסט ואחיו את אנהלט-פלצקאו. בשנת 1561 מת דודו יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו האחים גם את אנהלט-דסאו. בשנת 1562 ויתר דודו וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן על אנהלט-קתן לטובתו.
נישואים
ב-3 במרץ 1560 התחתן יואכים ארנסט עם אגנס מבארבי-מיהלינגן, בתו של וולפגנג הראשון, רוזן בארבי-מיהלינגן, ממנה היו לו שישה ילדים.
ב-9 בינואר 1571 התחתן יואכים ארנסט בשנית עם אלאונורה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ממנה היו לו עשרה ילדים.
נסיך אנהלט
בשנת 1570 מת אחיו האחרון, ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט, ויואכים ארנסט הפך לשליט היחיד של נסיכות אנהלט שאוחדה לראשונה מאז 1252, וקבע את מקום מושבו בדסאו.
יואכים ארנסט היה שליט אופייני לתקופת הרנסאנס, ותמך בנדיבות בתרבות ואמנות. הוא שלח את בניו עם מורים פרטיים למסעות חינוך ברחבי אירופה. כמו כן, הוא הורה לבנו של ראש ממשלתו, טוביאס היבנר, ליצור תיאור מפורסם של משחקי אבירים (Ritterspiele) שהתרחש בחצר השלטון בדסאו.
בשנת 1572 הוא יצר את קוד החוקים האזורי של אנהלט (Landesverordnung Anhalts), ובשנת 1582 הוא ייסד את בית הספר להתעמלות בצרבסט. הוא היה תומך נלהב של הרפורמציה הפרוטסטנטית וההוגנוטים.
מותו
ב-6 בדצמבר 1586 מת יואכים ארנסט בדסאו, ומכיוון שבשטחי אנהלט לא חל חוק העדפת הבן הבכור, ירשו שבעת בניו של יואכים ארנסט את הנסיכות במשותף. בשנת 1603 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן גאורג קיבל את אנהלט-דסאו, כריסטיאן את אנהלט-ברנבורג, אוגוסט את אנהלט-פלצקאו, רודולף את אנהלט-צרבסט ולודוויג את אנהלט-קתן.
משפחתו
ב-9 בינואר 1571 התחתן יואכים ארנסט עם אלאונורה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, ממנה היו לו עשרה ילדים:
לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ'
מבחינה עלילתית הוא המשך ישיר לסרט הראשון. לפניו יצא לאור ב־2003 סטיץ': הסרט, שמהווה מעין פיילוט לסדרת הטלוויזיה שהתחילה באותה שנה, אך כרונולוגית הם מתרחשים כולם אחרי לילו וסטיץ' 2.
תקציר
לילו מתכוננת לתחרות ההולה הגדולה בהוואי, תחרות שאמה זכתה בה כשהייתה בגילה. סטיץ' סובל מגליצ'ים שגורמים לו להתנהג בצורה רעה, הגליצ'ים נגרמים בגלל שבמהלך יצירתו של סטיץ' המשטרה פרצה למעבדה והפריעה להשלמת התהליך. למרות רצונו של סטיץ' לעזור ללילו למצוא רעיון ולזכות בתחרות הוא עושה ההפך.
פסקול
Lilo & Stitch 2: Island Favorites הוא הפסקול המלווה את הסרט. הפסקול הוקלט ב-D23 והופץ על ידי חברת וולט דיסני. הסינגל "He Mele No Lilo" מהסרט הקודם נכלל גם בפסקול זה.
נסיכות אנהלט-אשרסלבן
נסיכות אנהלט-אשרסלבן הייתה מדינה קצרת-מועד של האימפריה הרומית הקדושה שנשלטה על ידי בית אסקניה, והייתה מרוכזת סביב העיר אשרסלבן. הנסיכות התקיימה בין השנים 1252–1315.
היסטוריה
נסיכות אנהלט הוקמה בשנת 1218 על ידי היינריך הראשון, נסיך אנהלט, בנו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה, על שם טירת אנהלט, בית מושבה של בית אסקניה ליד הארצגרודה. לאחר מותו של היינריך בשנת 1252 חולקה הנסיכות בין בניו; היינריך השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן, ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג וזיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1315 מת נכדו של היינריך - אוטו השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן ללא יורשים, ובעקבות מותו נתפסה הנסיכות — כולל עיר הבירה אשרסלבן — על ידי דודנו אלברכט, בישוף הלברשטדט. ברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג ניסה לטעון על כך שהוא אמור לרשת את הנחלות, אולם למרות זאת, שטחי הנסיכות נשארו חלק מבישופות הלברשטדט, אשר בשנת 1648 הפכו לנסיכות הלברשטדט, אשר הייתה חלק מברנדנבורג-פרוסיה.
וירג'ין רקורדס
חברת וירג'ין רקורדס (באנגלית Virgin Records) היא חברת תקליטים בריטית, שהוקמה על ידי היזמים ריצ'רד ברנסון, סיימון דרייפר וניק פאוול בשנת 1972, לאחר תקופה בה מכרו אלבומי מוזיקה במחירים זולים, דרך החנות הקטנה שלהם בלונדון. החברה נחשבת לחברת תקליטים מרכזית ביחד עם חברות כמו A&M רקורדס ואיילנד רקורדס.
החברה זכתה להצלחה והוחתמו בה אמנים מסוגות מוזיקליות שונות, כמו רוי אורביסון, דיבו, ג'נסיס, קית' ריצ'רדס, ג'נט ג'קסון, מועדון תרבות, סימפל מיינדס, לני קרביץ, הסמאשינג פאמפקינס ומייק אולדפילד. בשנת 1992 נמכרה וירג'ין ל-EMI ושמן מוזג יחד לשם וירג'ין EMI". בהמשך, הוקמה גם קפיטול רקורדס דרך שתי חברות התקליטים האלו. (EMI ויוניברסל מיוזיק גרופ היו חברות האם שלה) חברת התקליטים נרכשה לבסוף על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ בשנת 2012.
היסטוריה
האלבום הראשון שיצא על ידי וירג'ין היה Tubular Bells בשנת 1973; אלבום של המוזיקאי מייק אולדפילד, שזכה להצלחה מסחרית רבה. מאוחר יותר, להקת ג'נסיס הקליטה את האלבומים שלה במסגרת חברת התקליטים הזו. במרוצת השנים, אמנים רבים כמו ג'נט ג'קסון, קית' ריצ'רדס, סימפל מיינדס ולני קרביץ הוציאו את אלבומיהם דרך חברת התקליטים הזו.
סיון מגן
ביוגרפיה
מגן נולד בירושלים. שני הוריו הם צ'לנים. החל את לימודיו המוזיקליים בפסנתר אצל בנימין אורן ותלמה כהן, וניסה לראשונה לנגן בנבל כשמשפחתו עברה לצרפת לשנת שבתון.
הוא המשיך בלימודי נבל אצל אירנה כגנובסקי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. מאוחר יותר הוא עבר לצרפת בכוחות עצמו, שם היו בין מוריו ז'רמיין לורנציני. מגן למד בקונסרבטואר של פריז, בהדרכתה של איזבל מורטי, שם זכה בפרס פרמייר פרי. מגן המשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד עם ננסי אלן, ולמד לתואר שני.
בשנת 2012, מגן זכה בפרס נאמנות בורלטי-בויטוני. בג'וליארד פגש מגן מוזיקאים ישראלים אחרים כמו הפסנתרן אסף ויסמן והקלרינתן טיבי צייגר, ושלושתם היו בין המייסדים השותפים של הפרויקט הקאמרי הישראלי. מגן גם היה שותף להקמת האנסמבל הקאמרי Tre Voci. הוא לימד גם בקולג' של ברוקלין. בסתיו 2017, התמנה סיון לנבלאי הראשי של תזמורת רדיו פינלנד.
סיון הופיע כסולן עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובהמשך עם רוב התזמורות בארץ, ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית. מגן מופיע כסולן בעולם כולו, עם התזמורת הפילהרמונית של שטרסבורג, התזמורת הסימפונית של סידני, תזמורת סיינט פול, התזמורת הקאמרית הסקוטית, התזמורת הקאמרית של וינה ועוד, באולמות כגון ויגמור הול בלונדון, קרנגי הול בניו יורק, הקונצרטהאוס של וינה ובית האופרה של סידני. הוא מרבה לנגן גם בהרכבים קאמריים: עם רביעיות דנאל, קולדר ודובר, עם חברים מרביעיות גוארנרי וג'וליארד ולצד מוזיקאים כגון שמואל אשכנזי, גארי הופמן ועמנואל פהו.
מגן הקליט שני אלבומי סולו בחברת Linn רקורדס והקלטות קאמריות רבות בחברות כ-Azica ,ECM ו-Avie.
סיוון זכה במקום הראשון בתחרות הנבל הבינלאומית ה-16 (2006), וגם בפרס "פרופס" על נגינת יצירה ישראלית ובפרס "רניה" על נגינת יצירה של הנרייט רניה. ב-2009 זכה בפרס "פרו מוזיצ'יס" בניו יורק וב-2012 היה לנבלאי הראשון שזכה בפרס בורלטי-בויטוני בלונדון.
בית העלמין שייח' באדר
בית העלמין שייח' באדר, הנקרא גם "בית העלמין בגבעת רם", ממוקם במדרון מעל גן סאקר ולמרגלות בניין בית המשפט העליון.
רקע
עד מלחמת העצמאות היה בית הקברות בהר הזיתים בית הקברות העיקרי של יהודי ירושלים. עם פרוץ המלחמה, הפכה התנועה העברית להר הזיתים למסוכנת בשל מעבר הדרך בשכונות ערביות. עד סוף חודש פברואר 1948 התנהלה קבורה חפוזה באמצע הלילה פעמיים בשבוע בליווי בריטי, אולם לאחר מכן שוב לא התאפשרה התנועה להר הזיתים. החברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", השיגו את שטח תחנת הניסיונות שהפך לבית הקברות סנהדריה לצורך קבורה, ומספר אישים נקברו בבית העלמין בשכונת שערי צדק. לשאר חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים לא היו שטחי קבורה והן שבתו מפעולה עד לחידוש הקבורה בהר המנוחות. אולם בט' באייר תש"ח, 18 במאי 1948, נהיה המצב בסנהדריה מסוכן וחפשו מקום אחר לקבורת המתים.
קבורה בארונות
לצורך קבורה זמנית, לאחר שהגישה לסנהדריה נחסמה, הוקצתה מחצבה נטושה של שייח' באדר. הקבורה נעשתה בארונות עץ שעלו לחברה קדישא כסף רב. בימי ההפוגה הראשונה נעשה ניסיון לחזור ולקבור בבית הקברות סנהדריה, אולם לאחר שאחד מחברי החברה קדישא נהרג מירי צלף, שבו לקבור בשייח' באדר.
בית העלמין שייח' באדר נפתח לראשונה באמצע 1948 כאתר קבורה זמני עד אשר אפשר יהיה לשוב לבית הקברות בהר הזיתים. הקבורה בחלקה זו בוצעה כאופן זמני ולכן היו בה תקדימים לא מקובלים: קבורת הנפטרים בארונות, קבורה בשתי קומות ועליהם אדמה, תינוקות וחללים נקברו יחד באותו ארון, בקבורת אנשי ההגנה נעשה הרישום וההודעה למשפחות על ידי יחידות ההגנה שנקראו "נצח".
מכתב למערכת בעיתון הארץ שפורסם ב-22 בספטמבר 1948 תיאר את המצב בבית הקברות:
עד סוף נובמבר 1948 נקברו בשייח באדר מעל 900 נפטרים בארונות. אתר קבורה זה כונה "שייח' באדר א'".
קבורת שדה
עם תום קרבות מלחמת העצמאות בסוף שנת 1948, ועם התגבשות הקו העירוני, התברר כי אין אפשרות לשוב ולקבור בהר הזיתים, שנותר בשליטת ממלכת ירדן. בשל כך החלה קבורת שדה רגילה בבית העלמין, באתר שכונה "שייח' באדר ב'", עד מציאת אתר קבורה שישרת את תושבי העיר באופן קבוע. שטחו הכולל של בית הקברות היה שמונה דונם. בין אלו שנקברו בבית הקברות היו כמה מגולי אריתריאה שמתו שם והובאו לקבורה בישראל ומאיר טוביאנסקי שלאחר שטוהר שמו הובא לקבורה מכובדת בירושלים ומחללי קרבות בית עפה שהיו נעדרים וגופותיהם אותרו לקראת סוף 1949. נקברים נוספים היו שרה יוסף, אשתו של דב יוסף והרב מאיר בר-אילן שהובא לקבורה בארון מתכת מיוחד כדי לאפשר את פינויו לקבורת קבע כשהדבר יתאפשר.
בבית הקברות התקיימו במהלך 1949 אזכרות לחללי מלחמת העצמאות.
מכיוון שפתיחת בית הקברות בהר המנוחות התעכבה, נמשכה הקבורה בשייח' באדר, עד סוף שנת 1951. אולם לאור זמניות הקבורה בשייח' באדר, רבים העדיפו להקבר בסנהדריה, בה הקבורה נחשבה קבורת קבע, ועבור הקבורה בה גבתה החברה קדישא מחיר גבוה יותר.
פינוי
במחצית הראשונה של 1950 עלו דרישות מצד ההורים השכולים של חללי המלחמה להחיש את העברת החללים לקבורת קבע בהר הרצל. באפריל 1950 הובטח שבימים הקרובים יחלו בפינוי בית הקברות. אולם הפינוי התעכב ועורר חילופי האשמות לגבי האחראים לעיכוב בפינוי. כמו כן, התעוררה מחאה על עצם הפינוי, בטענה שאין לפנות את הנקברים עד שניתן להביאם למנוחת קבע בהר הזיתים, אולם מרבית המשפחות תמכו בפינוי.
ב-17 באוגוסט 1950 החלה העברת המתים מקבורת הקומות במחצבה הנטושה. החיילים פונו אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל והאזרחים פונו אל הר המנוחות. לאחר סיום הפינוי הסכימה הנהלת הקריה שסביב החלקה שבה היו קבורות הארונות "ייבנה קיר בגובה 50–60 ס"מ, השטח הפנימי ימלא אדמה וישתלו בו צמחים ירוקי תמיד ועל קיר הסלע שמעל לשטח תהיה חקוקה כתובת מתאימה שתספר לדורות על התפקיד הקדוש שמילא המקום הזה בימי המצור במלחמת השחרור".
ביוני 1951, במקביל להמשך הקבורה במקום, הוחל בפינוי החיילים שנקברו בקבורת שדה, מהאזור שכונה "שייך באדר ב'", ופונו 47 נפטרים להר הרצל, בהם טוביאנסקי ואהרן זאב אשכולי. בהמשך פונו נפטרים בודדים לבקשת משפחותיהם.
במאי 1953 התפרסם בהארץ מכתב למערכת המתאר את המצב בבית הקברות: בתגובה הסביר מנהל החברה קדישא, ישראל בר זכאי: שטח בית הקברות היה אז כ-2 דונם.
בסוף יוני 1953 החליטה הרבנות הראשית שאין להעביר את הקברים, לאחר בירור עם המשפחות האם הכוונה בקבורה זמנית הייתה עד לפינוי לבית קברות קבוע או עד לפינוי להר הזיתים. עם זאת, נפסק שמשפחות המעוניינות בכך יוכלו לפנות לרב שיפסוק להן אישית לגבי פינוי הנפטר לבית קברות אחר. בעקבות זאת ירד פינוי בית הקברות מהפרק ותוכניות בניית קריית הממשלה שונו בהתאם.
בית העלמין קיבל את צורתו הסופית בשנת ה'תשי"ג. חברה קדישא גחש"א - "קהילת ירושלים" ממשיכה לתחזק את בית הקברות.
אתרים
בבית העלמין שייח' באדר טמון רבי גדליה משה גולדמן, האדמו"ר החמישי של חסידות זוועהיל. מתפללים רבים מגיעים לקברו במשך כל השנה ובפרט ביום פטירתו. המנהג הקבוע הוא לעלות אל קברו בימי שני, חמישי ושוב שני ברציפות ולהגיד פרקי תהלים, לאחר מכן להניח את יד שמאל על המצבה ולבקש את כל אשר על לבו של המתפלל. לצדו של האדמו"ר מזוועהיל קבורים גם בני משפחתו.
בצמוד אל הגדר הצפונית של בית הקברות ואל אנדרטת גן חטיבת פלמ"ח הראל היה אתר הקבורה הזמנית שבו הונחו הארונות שפונו לאחר מכן.
ראדו מיכאיליאנו
ראדו מיכאיליאנו (ברומנית: Radu Mihăileanu; נולד ב-23 באפריל 1958 בבוקרשט, רומניה) הוא במאי קולנוע ותסריטאי יהודי-רומני שעלה לישראל בגיל 22 ולאחר מכן ירד לצרפת.
קורות חיים
ראדו מיכאיליאנו נולד במשפחה יהודית. אביו, מרדכי בוכמן, שברח ממחנה ריכוז והגיע לרומניה, שינה את שמו לשם הרומני "יון מיכאיליאנו". אביו היה עיתונאי במקצועו. מיכאיליאנו לא קיבל חינוך יהודי בביתו, אך פעל כבמאי ושחקן בתיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט. הוא ברח מרומניה הקומוניסטית בשנת 1980, התיישב תחילה בישראל ולאחר מכן בצרפת, שם החל את לימודיו במכון לקולנוע של פריז בשנת 1980 וסיימם בהצלחה ב-1983.
בסוף שנות ה-80 עבד כעוזר במאי בכמה סרטים צרפתיים.
סרטו רכבת החיים זכה ב-9 פרסים בפסטיבלים שונים.
סרטו "תחיה ותהיה" (בצרפתית: Va, vis et deviens) זכה בשנת 2006 בפרס סזאר על התסריט המקורי ביותר.
סן קריסטובל (הר געש)
סן קריסטובל (בספרדית: Volcán San Cristóbal) וגם אל וייחו (El Viejo - "העתיק") הוא הר געש ברכס ההרים קורדיירה דה לוס מריביוס (Cordillera de los Maribios) במחוז צ'יננדגה (Chinandega) בצפון מערב ניקרגואה, בסמוך לעיר צ'יצ'יגלפה (Chichigalpa), כ-150 קילומטרים צפונית למנגואה בירת ניקרגואה. הר הגעש הוא בין הרי הגעש הפעילים ביותר בניקרגואה, והוא מתפרץ לעיתים תכופות, אם כי ההתפרצויות שלו הן בדרך כלל בעוצמה נמוכה.
מאפיינים
סן קריסטובל הוא חלק ממתחם געשי הקרוי על שמו ובו חמישה הרי געש. צ'ונקו (Chonco) שוכן 4 קילומטרים מערבית לסן קריסטובל, ומויוטפה (Moyotepe), 4 קילומטרים מצפון מזרח. צמוד למדרון המזרחי של ההר שוכן הר הגעש קסיטס (Volcán Casitas), שקבר כפר במפולת סלעים קטלנית ב-1998. עדיין ניתן לראות את הצלקות ממפולת זו. לבסוף, לה פלונה (La Pelona) שוכן בקצה המזרחי של המתחם.
סן קריסטובל הוא הר הגעש הצעיר ביותר במתחם שעל שמו, והוא גם הר הגעש הגבוה ביותר בניקרגואה. זהו הר געש שכבתי קרוב לסימטרי, כשהוא מתנשא בצורת החרוט האופיינית. המדרון הדרום-מערבי הוא הארוך ביותר ושפת הלוע בצד זה גבוהה ב-140 מטרים מעל הקצה הדרום-מזרחי בשל רוחות הסחר הקבועות המפיצות את הטפרה לדרום מערב.
מידות הלוע הן 500x600 מטרים. בעבר היה ההר מכוסה ביערות טרופיים, אבל הכמויות הגדול של הגזים הגעשיים (בעיקר גופרית דו-חמצנית) והעשן שההר פולט באופן קבוע קטלו את מרבית הצמחייה.
ההתפרצויות האחרונות
סן קריסטובל הוא הר געש פעיל, והוא פולט ברציפות כמויות משמעותיות של גזים ועשן. בספטמבר 2009 דווח על אפר הנושר בערים הסמוכות. בספטמבר 2012 ההר התפרץ שוב, והוא פלט אפר בעמוד שהגיע לגובה של 4 קילומטרים, וגרם לפינויים של כ-3,000 תושבים מהאזורים הסמוכים.
היסטוריה של מינסטר
סיפורה של העיר מינסטר (בגרמנית: Münster) משתרע על יותר מ-1,200 שנה של תרבויות, קרבות והסכמי שלום שהקנו לעיר האוניברסיטאית מקום מרכזי בספרי ההיסטוריה של גרמניה ושל אירופה. בשל היותה מושב הגמון ועקב עוצמתה בתקופת ברית ההנזה בווסטפאליה, הפכה מינסטר לעיר המרכזית באזורה, מינסטרלנד (Münsterland), מבחינה תרבותית, פוליטית וכלכלית. ההיסטוריה של מינסטר עד לתחילת המאה ה-16 מבוססת לרוב על מסמכים שנמצאו מחוץ לעיר בשל שריפת ארכיון העיר בזמן שלטון האנבפטיסטים.
פרהיסטוריה
בעיר התגלו אך ממצאים מעטים של ציידים מתקופת האבן. מתקופת הברונזה נמצאו באזור העיר פגיונות מצור ותכשיטי קברים מארד. על סמך גילויים אלה משערים שהאזור נשאר מיושב עד תקופת הברזל, אך לא העיר עצמה. ממצא ארכאולוגי מרובע גייסט (Geist) בעיר מצביע על הימצאות חרושת ברזל, כנראה מתרבות האלשטאט (Hallstatt) או לה-טנה (La-Tené).
תקופת הקיסרות הרומית
על התל של הקתדרלה, שאותה ניתן לראות היום, נמצאו עקבות יישוב גרמאני מתקופת הקיסרות הרומית, אך יישוב זה ננטש עד לשנת 300 לספירה.
לפי חיבורי ההיסטוריונים טקיטוס וסטרבו השתייכו בני יישוב זה לשבט הברוקטרים הגרמאנים. הברוקטרים השתתפו בקרבות השבטים הגרמאניים נגד הכיבוש הרומי. נשר הלגיון, אותו כבשו בקרב יער טויטובורג בשנת 9|9 לספירה, נכבש מהם בחזרה בשנת 15 לספירה, במערכות הנקם של גרמאניקוס נגד הגרמאנים.
יישוב סקסוני
היסטוריונים מעריכים שמאז המאה השישית שכן באזור מרכז העיר של מינסטר, יישוב סקסוני קטן בשם מימיגרנאפורד (Mimigernaford).
הסקסונים המערביים נקראו וסטפלים (Westfalai). אין הוכחות מבוססות למקור השם ומשמעותו.
שם היישוב מימיגרנאפורד נשאר בשימוש עד למאה העשירית.
שחר ימי הביניים
בשנת 793 שלח קרל הגדול את המיסיונר הפריזי לודגר (Liudger) לייסד מנזר ביישוב מימיגרנאפורד, כחלק מתוכניתו לנצר את הסקסונים. המילה "מנזר" (בלטינית: מונאסטריום) היא כנראה המקור לשם העיר.
בשנת 805 הוכתר לודגר כהגמון מימיגרנאפורד, שמה של מינסטר דאז, וזו הוכתרה כעיר מושבם המקובל של ההגמונים. אז החלה בניית הקתדרלה.
בשנת 900 בערך החלה בעיר התיישבות של סוחרים ובניית בתי חרושת. העיר משכה גם חקלאים, דייגים בזכות שווקיה הרבים.
על רקע גידול האוכלוסייה מימנו הסוחרים את בניית כנסיית למברטוס בשנת 1040. האזכור הראשון של השם מונסטריום (Monasterium), שמה החדש של העיר, הוא משנת 1068. השגשוג הכלכלי נמשך עד שתושבי העיר גירשו את ההגמון, על רקע הסכסוך בין האפיפיור והקיסר על סמכויות אנשי הכמורה. כתוצאה מכך שרף הקיסר לותאר השלישי את העיר כליל ב-1121. העיר נקראה אז מונסטרה (Monastera). היא נבנתה מחדש ונוסף לה השוק המרכזי, ה"פרינציפאלמארקט", מרכז העיר התוסס של ימינו.
בשנת 1170 הוענק לעיר מעמד רשמי של עיר חופשית. לאחר נפילת היינריך הארי, דוכס סקסוניה בשנת 1180, החלה תקופת הנסיכות ההגמונית בעיר, והיא חולקה למחוזות דתיים שהונהגו על ידי הגמון או על ידי נסיך-הגמון. במקרה האחרון נהנה השליט מעוצמה דתית ומדינית כאחד.
בשנת 1197 נשרפה העיר כליל, ומאז נמנעה מהסוחרים ובעלי בתי החרושת ההתיישבות באזור הקתדרלה. הסוחרים החלו להתיישב באזורה המזרחי של מינסטר - כך נקראה העיר אז, לפי מסמכים משנת 1206. העיר גדלה והפכה למרכז מקומי. חומותיה הורחבו כדי להגן על המתיישבים שלא גרו בקרבת הקתדרלה. תעלה נחפרה לפני החומה, שהייתה ברוחב עשרה מטרים והשתרעה על ארבעה קילומטרים. כדי להגן על החומה ועל עשרת שעריה נבנו שישה מגדלים. כיום ניתן לראות היכן עברה החומה לפי הטיילת התוחמת את מרכז העיר.
בברית ערי הנזה
באמצע המאה ה-13 גובשו הסכמים לברית סחר בין ערי וסטפאליה. ההסכמים נוצרו עקב אנרכיה ששלטה אז באזור, ובאו להבטיח את הסחר בין הערים. דרך ברית זו קיבלה מינסטר מקום מרכזי באזור. ראיה לכוח השפעתם של סוחרי העיר דאז היא בנייתה מחדש של כנסיית למברטוס בשנת 1375. בשונה מכנסיות אחרות, שנבנו על ידי הדיוקסיה, כנסייה זו הייתה הראשונה שנבנתה על ידי התושבים. לא הרחק מכנסיית למברטוס בנו הסוחרים בניין עירייה מפואר, סמל לכוחם בעיר.
בשנת 1358 הוכרזה מינסטר שותפה רשמית בברית ערי ההנזה. נראה שגם קודם לכך היא הייתה חברה לא-רשמית.
אספת לונדון
אספת לונדון (באנגלית: London Assembly) היא גוף נבחר המהווה חלק מרשות לונדון רבתי. אספה זו מבקרת את פעולותיו של ראש העיר של לונדון. האספה יכולה, ברוב של שני שלישים, לשנות את התקציב השנתי של רשות לונדון רבתי (שנקבע על ידי ראש העיר). כמו כן תפקיד האספה לבקר את פעולות ראש העיר, ולפרסם דוחות ביקורת והמלצות.
היסטוריה של מינסטר
בברית ערי הנזה
לאחר מותו של ההגמון היינריך השני התקבלו שני מועמדים להחליפו, ולראם פון מרס (Walram von Moers) ואריך פון הויה (Erich von Hoya), בו תמכו רוב אנשי הכמורה בעיר. האפיפיור ניקולאוס החמישי, בתמיכת הקיסר פרידריך השלישי, בחר בוולראם, אך פון הויה לא ויתר. בין הכוחות החלו קרבות. תומכי הויה סולקו מהכנסייה, אך ידם נשארה על העליונה. עם הזמן התהפך הגלגל, וכוחותיו של ולראם החלו להתקדם לאיטם. פון הויה הרגיש מחויב לצאת כנגד ועד העיר. פעולה זו גרמה לסילוק מינסטר מברית ערי ההנזה בשנת 1454. באותה שנה נפטר ולראם. ב-1457 הכריז האפיפיור קליקסטוס השלישי על זמרן-צויברוגן כהגמון, ופון הויה פרש עד סוף ימיו. לאחר 1494 קיבלה העיר את תואר המשנה "עיר נספחת בברית ההנזה" וחשיבותה המסחרית שבה אליה. ב-1993, בחגיגות 1200 לייסוד העיר, נוספו לאבני המדרחוב של העיר, הזלצשטראסה, אבני רחוב מכל ערי ההנזה עם סמלן - סמל לחשיבות העיר בברית.
אליעזר גורדון
אליעזר גוֹרְדוֹן מטלז (תר"א, 1841 – ד' באדר א' תר"ע, 1910) היה ראש ישיבת טלז ורב העיר טלז.
היסטוריה של מינסטר
הרפורמציה הפרוטסטנטית
תושבי העיר עשו מספר ניסיונות להיפטר מממשל ההגמון, ולקבל תואר של עיר חופשית. בשנים הראשונות של המאה ה-16 רק גבר הלחץ מצד התושבים, עם הקרבות בסוף ימי הביניים שלא השביעו את העיר נחת. מצד שני האמינו רבים שסוף העולם קרב, וחיפשו תשובה ונחמה בכנסייה. כאשר 95 התזות של מרטין לותר ראו אור בשנת 1517 נגד שטרי המחילה של הכנסייה, התחילה באימפריה הרומית הקדושה תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית. בסוף שנות העשרים של המאה ה-16 הגיעה התמיכה בתנועה לעיר מינסטר.
אספת לונדון
האספה הוקמה בשנת 2000 והיא ממוקמת בבניין עיריית לונדון, בגדה הדרומית של נהר התמזה, בסמוך לגשר טאוור.
אליעזר גורדון
תולדות חייו
נולד בכפר צירניאן הסמוך לעיירה סוייר שבפלך וילנה, לאברהם שמואל גורדון, תלמיד רבי חיים מוולוז'ין שהתפרנס ממסחר ביין. למד בתלמוד תורה בעיירה סמרגון הסמוכה. נשלח לישיבה בעיירה שבזרצ'ה פרוור של וילנה. לאחר מכן למד בקובנה בבית מדרשו של הרב ישראל מסלנט. בגיל 15 מינהו הרב ישראל להגיד שיעור ביאורים ברי"ף בפני התלמידים.
אספת לונדון
הרכב האספה
באספת לונדון 25 חברים הנבחרים מדי ארבע שנים (במקביל לבחירות לראש עיריית לונדון). לונדון מחולקת ל-14 רובעי בחירה, שבכל אחד מהם נבחר נציג אחד במועצה. 11 חברים נוספים נבחרים בבחירות שנערכות בכל לונדון רבתי על בסיס מפלגתי. אחוז החסימה בהצבעה על בסיס מפלגתי הוא 5%.
היסטוריה של מינסטר
הרפורמציה הפרוטסטנטית
ב-1529 החל ברנד רוטמן, כומר צעיר, להטיף ברוח הרפורמציה. הבישוף פרידריך השלישי פון ויד מנע ממנו לשאת דרשות בכנסייה ולבסוף הופנה הטיפול בו לנסיכות ההגמונית; אך רוטמן המשיך להטיף למרות האיסור ופנה במכתבים רבים לבישוף ולוועד העיר, שירשו לו להטיף את תורתו בציבור. לאחר הפגנות ענק בעד חופש הביטוי וחופש הדת, נאלץ ועד העיר להכניס את רוטמן לוועד הגילדות של העיר.
אליעזר גורדון
תולדות חייו
בשנת תרט"ז (1856) נשא לאשה את בתו של הרב אברהם יצחק נבייזר שהיה מורה צדק בקובנה. לאחר נישואיו התגורר בקובנה ובמהלך שהותו שם קיבל הצעות לכהונת רבנות קהילות אלקסוט (פרוור של קובנה) ואיישישוק וסירב. בשנת ה'תרל"ד (1874) התמנה לרבה של סלובודקה ובאותו יום נפטר חמיו והוא התמנה במקביל למורה צדק של קובנה. לאחר חצי שנה התמנה לרבה של קלם, ובה הקים ישיבה לתלמידים מבוגרים. בשנת תרמ"א נתקבל כרבה של העיר טלז, ובנוסף קיבל לידיו את הנהגת הישיבה שהוקמה עוד קודם לכן. תחת הנהגתו גדלה והתפתחה ישיבה זו.
היסטוריה של מינסטר
הרפורמציה הפרוטסטנטית
לאחר שהתפטר מתפקידו ההגמון פרידריך השלישי, ולאחר שיורשו נפטר אחרי חודש וחצי בתפקיד, הוכתר פרנץ פון ולדק להיות הבישוף החדש של מינסטר. למרות שהגמון זה היה פתוח לדעותיו של מרטין לותר, היה עליו להישבע להילחם בתנועה עם קבלת תפקידו. בשנת 1532 הטיל פון ולדק סנקציות כלכליות על העיר, לאחר שוועד העיר נכנע לבקשת התושבים להקציב לכל כנסייה בעיר נושא דרשות רפורמי. הואיל וסנקציות אלה לא הועילו, העניק פון ולדק ב-14 בפברואר 1533 חופש דת לעיר.
אספת לונדון
הרכב האספה
¹ שני חברי מפלגת לונדון אחת נבחרו מתוך רשימת מפלגת העצמאות של הממלכה המאוחדת אולם בבחירות 2005 הובסו על ידי מפלגת וריטאס ובשנת 2005 הקימו מפלגה עצמאית בשם לונדון אחת, ב-2016 זכו נציגי מפלגת העצמאות בשני מושבים
אליעזר גורדון
תולדות חייו
בשנת תר"ע (1910) נסע ללונדון על מנת לאסוף כספים עבור בניין הישיבה שנשרף זמן מה לפני כן, ונפטר שם. נקבר בלונדון. אלפים ובראשם כל רבני לונדון ליוו אותו בדרכו האחרונה בלוויה שטרם נראתה כמותה בלונדון.
היסטוריה של מינסטר
הרפורמציה הפרוטסטנטית
ברנד רוטמן התרחק עם הזמן מהתורה הלותרנית וחתר לכיוון רדיקלי יותר. רוטמן השתייך לתורה של מלכיור הופמן, אחד ממנהיגי האנבפטיסטים. תנועה זו התנגדה למסורת הקתולית של הטבילה בילדות, והייתה ביקורתית כלפי תורת הסעודה האחרונה, דבר שהביא לריב בוועד העיר ב-7 וב-8 באוגוסט 1533. בספטמבר של אותה שנה סירב הכומר של כנסיית למברטוס להטביל ילדים, והדבר החזיר את אי-השקט לעיר. בתגובה הוציא ועד העיר צו איסור מתיחת ביקורת על טבילת ילדים ועל הסעודה האחרונה, אך מצד שני כתב באותו צו את האותיות VDMIE (ראשי תיבות של Verbum Domini Manet In Eternum, "מילת האדון תישאר לעד" - משפט לותרני מובהק). בזאת הביע הוועד את השתייכותו לתנועה הרפורמיסטית ואת סלידתו מהכנסייה הקתולית, אך את תנועת האנבפטיסטים לא ניתן היה לעצור. בתחילת שנת 1534 התפשטה תורתה בעיר.
אליעזר גורדון
דרך לימודו והנהגתו
הרב גורדון ריכז את עיקר מאמציו בתפקידו כראש ישיבה. מסופר שבעת שלמד עם תלמידיו שכח מצורכי הנהגת העיר שבה שימש כרב, גם כאשר היו דחופים. נודע כאחד מאבות "שיטת ההבנה" בלימוד הגמרא, אשר התרכזה בהבנת היסודות והסברות בסוגיות התלמוד. התמקד בלימוד ספרי הראשונים, הרמב"ן, הרשב"א והריטב"א וקצת מן האחרונים שאחזו בשיטת ההבנה כקצות החושן, נתיבות המשפט ורבי עקיבא איגר.
היסטוריה של מינסטר
האנבפטיסטים
ב-1534 החלה תקופה עקובה מדם של שלטון האנבפטיסטים בעיר. תנועה רפורמית זו דגלה בעקרון טבילת מבוגרים, מתוך ראיית טבילת תינוקות כפסולה וחסרת משמעות. רוב האנבפטיסטים נשארו בתחומי ההאימפריה הרומית הקדושה וחיו באמונתם בשלווה. גם אחרי שידעו דיכוי מצד ממסד הכנסייה הקתולית נותרו הללו ברובם שומרי חוק. ואולם "הטבולים שנית" הפלמים שהגיעו למינסטר מאזור פלנדריה באו מזרם קיצוני שהאמין בתורתו של מלכיור הופמן (Melchior Hofmann), שהטיף לאחרית הימים ולבניית ירושלים החדשה. בהגיעם לעיר התקבלו "הטבולים שנית" באהדה רבה על ידי רוב תושבי מינסטר המשתייכים לזרם הלותראני, שסלדו משלטון הכנסייה הקתולית. ניסיונו של ההגמון לגרש את המטיפים מהעיר כשל, והוא עצמו נאלץ לעזוב את העיר. ההגמון, פרנץ פון ולדק, כיתר וביצר את העיר והדף את מתקפת הנגד של "הטבולים שנית". לאחר ניצחון האנבפטיסטים בבחירות לוועד העיר בסופו של דבר ועלייתם לשלטון בעיר הם ארגנו שריפת ספרים והשחיתו פסלים ותמונות של קדושים נוצרים. הם ביטלו את הכסף, התירו פוליגמיה ומי שסירב להיטבל, סולק מן העיר - או הוטבל בכוח. האנבפטיסטים ביטלו אמנם את נוהג עינוי הנידונים לפני הוצאתם להורג, אך רבים הוצאו להורג תחת שלטונם.
יאן מאתיס (Jan Matthys), שליט מינסטר ומנהיג "הטבולים שנית", אופה לשעבר, ניבא את אחרית הימים בפסחא של 1534; כשהעולם לא חרב כפי שניבא, הוביל "הנביא" מאתיס מתקפה כנגד כוחות מגיני העיר - ונהרג בה.
אליעזר גורדון
דרך לימודו והנהגתו
הרב גורדון היה הראשון שנתן שיעורים לפי נושאים ולא על סדר הגמרא.
היסטוריה של מינסטר
האנבפטיסטים
את מקומו ירש יאן ואן ליידן (Jan van Leiden), שהתהדר בתואר מלך והכריז על מינסטר כ"מלכות ציון". עדויות מהתקופה מספרות כי מחמת מצוקת הרעב בעת המצור התושבים גירדו את אבן הגיר מהבניינים, ערבבו את הגרד במים ושתו זאת כחלב. למרות הרעב המחמיר בעיר המבוצרת, לא הצליחו הצרים לפרוץ אליה. ב-24 ביוני 1535 כבש צבא ההגמון את העיר, רק לאחר שנגר עם כמה משרתים פתחו אחד משעריה. "הטבולים שנית" עונו ונענשו על ידי הכובשים, כשגופות מנהיגי האנבפטיסטים נתלו בסלסילות ברזל על מגדל הפעמונים של כנסיית למברטוס בעיר, למען "יראו וייראו" (הסלסילות המקוריות תלויות שם עד היום).
תוצאות תקופת האנבפטיסטים
לאחר תבוסת האנבפטיסטים ידעה העיר תקופת שפל כלכלי וחברתי. הבישוף פון ויידק ביטל את הבחירות לוועד העיר ועוד זכויות רבות אחרות, אך זמן קצר לאחר מכן השיב את הבחירות לוועד על כנן, מאחר שנזקק לתמיכת תושבי העיר. חברי הוועד כיהנו כממשלה בעלת השפעה פוליטית רבה של הנסיכות ההגמונית. הגילדות נבנו מחדש ותמכו בוועד, בביטחון ובמיסוי.
אליעזר גורדון
דרך לימודו והנהגתו
התייחס בחיבה רבה כלפי תלמידיו, וכן דרש בפני בני העיר טלז על חשיבות כבודם של בחורי הישיבה.
היסטוריה של מינסטר
תוצאות תקופת האנבפטיסטים
תחת כהונתו של ההגמון יוהאן השני פון הויה ידעה העיר תחייה כלכלית. ממסדים כנסייתיים עסקו בצדקה בעזרת אנשיהם הרבים, ועזרו רבות לשיפור המצב. בנוסף העביר פון הויה בין השנים 1571 ו-1574 רפורמות במשפט ובממשל, שעודדו אף הן את השגשוג. בעיר נטבעו מטבעות זהב וכסף. בנוסף נבנו בניינים ציבוריים רבים לתמיכה בנזקקים. חומת העיר הורחבה כדי להבטיח את המשך השגשוג, דבר שהתגלה כיתרון ביטחוני ניכר כשפרצה מלחמת שלושים השנים בשנת 1618.
אליעזר גורדון
דרך לימודו והנהגתו
נהג לדקדק בדברי הראשונים עד הש"ך והמגן אברהם, ועד בכלל, ומעולם לא פקפק בהם. על האחרונים חלק לעיתים, מלבד על רבי עקיבא איגר.
הרב גורדון חילק את ישיבתו לארבע כיתות שנקראו "שיעורים" לפי ידיעותיהם גילם וכישרונותיהם. תלמידים מצטיינים עלו במהירות לשיעור גבוה יותר. לאחר שעבר תלמיד דרך כל ארבעת השיעורים היה נכנס לשיעורו של הרב גורדון. מלבד היכולת ללמד כל קבוצת תלמידים לפי רמתה, המריצה מערכת זו את התלמידים להצטיין כדי לעלות לשיעור גבוה יותר. בין הר"מים היו חתנו הרב יוסף יהודה לייב בלוך והרב שמעון שקאפ.
היסטוריה של מינסטר
תוצאות תקופת האנבפטיסטים
בשל הזיכרונות הטריים ממאורעות הדמים של שלטון האנבפטיסטים, נטו זרמי הקתולים והלותראנים למהלכים שקולים ביותר. רק לאחר עליית ארנסט מבוואריה לכס הגמון העיר בשנת 1585, הוא דחף למהלכים שרירותיים יותר ולמרות התנגדות ועד העיר, נתן בידי מסדר הישועים את ניהול הגימנסיה הגדולה של העיר. מטרתו העיקרית של מסדר הישועים שהוקם ב-1534 הייתה להילחם בזרם הרפורמי הלותרני, דרך מוסדות לימוד ברחבי האימפריה הרומית הקדושה. הישועים בנו את כנסיית פטרוס וייסדו מכללה על שם מסדרם. מכללה זו מהווה את הבסיס לאוניברסיטת מינסטר של ימינו. ממסד המסדר ובתי הספר שלו הקנו לו השפעה רבה על תושבי העיר. בשנת 1592 למד כל תושב עשירי בגימנסיה הישועית, כך שהעיר חזרה להיות מובלעת קתולית מובהקת.
אליעזר גורדון
דרך לימודו והנהגתו
הרב גורדון הדגיש את חשיבות המשא ומתן בין הרב והתלמיד במהלך השיעור ודרש מתלמידיו להשתתף במשא ומתן זה, שבו הייתה נמדדת רמת התלמיד. הוא בלט בהתלהבותו בשעת הלימוד, ופעם שבר את אצבעו של תלמידו הרב יוסף שלמה כהנמן, ללא שימת לב.
מאות תלמידים הגיעו לישיבה, מרוסיה, פולין ועוד.
היסטוריה של מינסטר
שלום וסטפאליה
מינסטר מילאה תפקיד שולי מאוד במלחמת שלושים השנים. לבד משני ניסיונות של כוחות ההסים לכתר את העיר בשנים 1633 ו-1634, פסחה המלחמה על העיר. ניסיונות ההסים נכשלו בשל עיבוי חומות העיר במאה הקודמת.
אליעזר גורדון
צאצאיו
בנו: שמואל גורדון. חתניו: הרב יוסף יהודה לייב בלוך, הרב יצחק אייזיק הירשוביץ, הרב זלמן סורוצקין.
ספריו
לאחר מותו פורסמו תשובותיו בספר תשובות רבי אליעזר. בסוף הכרך השני מופיעים מעט מחידושיו על מסכתות הש"ס.
היסטוריה של מינסטר
שלום וסטפאליה
בשל נסיבות אלו ראו השוודים את העיר כמקום נייטרלי לאירוח שיחות השלום. לאחר הסכמת הקיסר פרדיננד השלישי ולאחר שתושבי העיר הביעו את רצונם בכך, הפכה העיר לאזור נייטרלי רשמי בין הכוחות. במינסטר דנו נציגי הכוחות הקתוליים, ובשכנתה אוסנברוק, שהייתה תחת שלטון מלך שוודיה, דן הצד הפרוטסטנטי.
ב-30 בינואר 1648 נחתם הסכם השלום בין הרפובליקה ההולנדית לספרד. הסכם מינסטר הביא לסוף המרד ההולנדי כנגד הספרדים, שנמשך שמונים שנה והיווה את הולדתה של הולנד כמדינה עצמאית. הטקס הרשמי נערך ב-15 במאי 1648 בפרידנסזאל (אולם השלום) בעיריית מינסטר. הדיונים במינסטר ובאוסנברוק בין הקיסר, חברי הרייכסטאג, השוודים והצרפתים נמשכו זמן רב יותר. ב-18 בפברואר 1649 הסתיימה רשמית מלחמת שלושים השנים עם חתימת ההסכמים והעברתם בין הצדדים.
"אולם השלום" שרד את שיני הזמן ואת הפגזות מלחמת העולם השנייה, והוא פתוח כיום לקהל המבקרים. חוץ מהאח נשאר האולם במצבו המקורי.
העיר נגד הנסיך הגמון
בזמן שיחות השלום קיבלה העיר עצמאות חלקית, שעליה היא לא הייתה מוכנה לוותר. בשנת 1647 עתר ועד העיר רשמית לקיסר פרדיננד השלישי להעניק לעיר סמכויות עיר חופשית. בערי האימפריה החופשיות לא שלטו נסיכים והן השתייכו ישירות לתחום אחריות הקיסר. העימות בין התושבים לנסיך-הגמון כריסטוף ברנרד פון גאלן, שכונה גם "בישוף התותחים", היה בלתי נמנע.
העימות החזיתי הראשון בין התושבים לנסיך-הגמון היה בשנת 1654, כשניסיונו של זה לעצור את יריבו בבחירות נכשל בהיעדר תמיכת התושבים. ניסיונו של פון גאלן לכבוש את העיר נכשל אף הוא. לבסוף חתמו שני הצדדים על הסכם שהביא לרגיעה זמנית. כבר ב-1657 חזר אי-השקט, כאשר פון גאלן עצר את המשפטן העליון של ועד העיר. הפעם אף המטיר ההגמון פגזים על העיר. רק לאחר התפזרות השמועות שכוחות הולנדים מתקרבים לסיוע ויתר פון גאלן לוועד וחתם על הסכם שני עמו. אך הבישוף כריסטוף פון גאלן לא התכוון לוותר. לאחר התערבות הקיסר בסוף שנת 1659, שאסר על התושבים לחפש עזרה אצל מדינות אחרות, כיתר פון גאלן את העיר בשלישית. הפעם התארך המצור עד לכניעת הוועד. פון גאלן לא חסך מאמצים להגביר את רעב התושבים: בזמן חג המולד של 1660 הוא דאג להמס את הנהר הקטן העובר בעיר. הדבר גרם לשיטפונות בעיר מוכת הרעב, והתושבים נכנעו סופית לאחר ארבעה חודשים - במרץ 1661. כשידו על העליונה ביטל פון גאלן את הבחירות לוועד, ופיזר את הגילדות של העיר.
מלחמת שבע השנים
עם פרוץ מלחמת שבע השנים חזר ההרס ופקד את מינסטר שצידדה באותו זמן במריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה ומלכת בוהמיה והונגריה. כך חזרה העיר להיות שדה קרב בין פרוסיה והנובר מצד אחד, ואוסטריה וצרפת מצד שני. שני הצדדים הטילו כל אחד מצור על העיר וכבשו אותה זה מזה. בשנת 1759, כתוצאה מההרס המוחלט של אחד מרובעי העיר מהפגזות כוחות הנובר, החליט שר הנסיך-הגמון פרנץ פון פירסטנברג להרוס את חומות העיר, וכך הייתה מינסטר לעיר פתוחה לכול אך "חסינה" בפני הפגזות.
בשנת 1767, לאור בקשות גוברות של התושבים, הורה הנסיך-הגמון מקסימיליאן פון קניגסאג-רותנפלס על בניית ארמון שנמשכה עד שנת 1787. האדריכל יוהאן שלאון ניהל את הבנייה עד מותו ב-1773. וילהלם ליפן השלים את בניית הארמון. שלאון היה זה שתכנן את הטיילת שהוקמה במקום בו עמדו חומות העיר. בשנים אלו החליט הנסיך-הגמון על בניית אוניברסיטה, שנחנכה ב-16 באפריל 1780, ולימים התפתחה להייתה לאוניברסיטת וילהלם בווסטפאליה. שר הנסיך-הגמון פרנץ פון פירסטנברג נטל חלק גדול במיזם זה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית בסוף המאה ה-18, ברחו המוני פליטים למינסטר, ובהם רוב עצום של אנשי דת קתולים. בשנת 1794 נספרו במינסטר לבדה יותר מאלף פליטים. בעקבות הסכם בזל בין פרוסיה לצרפתים ניצל אזור מינסטר מהתקפות, אך כבר בתחילת המאה ה-19 הגיעו קרבות המהפכה לעיר.
תחת שלטון פרוסיה
לפי הסכמי הפיצויים בין הצרפתים והפרוסים הועברה העיר ב-1803 לסמכות פרוסיה. לפני אישורם הרשמי של הסכמים אלו פלשו לעיר כוחות הפרוסים עם פרשיהם ההוסרים, והחלו לפרק בלהט את הנסיכות ההגמונית. היינריך פרידריך פום שטיין היה אחראי על תהליך החילון.
כוחותיו של נפוליון בונפרטה כבשו את מינסטר בשנת 1806 והפכו אותה לעיר מחוז, עד שבשנת 1813 נכבשה העיר שוב על ידי הפרוסים ועל ידי כוחות רוסים. קונגרס וינה העביר את השליטה על העיר רשמית וסופית לפרוסיה. מאז ועד 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה.
בשנת 1864 הוציא האפיפיור פיוס התשיעי רשימה של 40 תזות המנוגדות לאמונה הנוצרית, בהן קומוניזם וליברליזם. כל המורים והמרצים שהמשיכו ללמד את התזות הללו במוסדות הקתוליים פוטרו. בין פרוסיה הפרוטסטנטית לכנסייה הקתולית היו קשרים צוננים ביותר. משום שהמרצים והמורים היו גם פקידים פרוסים, ראתה פרוסיה בפיטוריהם פגיעה בתחום אחריותה. כמו כן זעם ביסמרק על כך שבתי ספר קתוליים המשיכו ללמד בשפה הפולנית באזורים הפולניים, למרות האיסור המוחלט על לימוד שפות זרות בבתי ספר גרמניים. סכסוך זה נקרא "קרב התרבויות" (Kulturkampf).
קרב התרבויות הגיע גם לעיר מינסטר הקתולית, שראתה בו הזדמנות למרוד בשליט הפרוסי. התפרעויות התושבים בשנת 1875 הביאו למעצר הבישוף יוהנס ברנהרד ברינקמן, שמצא מקלט בהולנד. ההגמון התקבל בעיר כמנצח בשנת 1884.
בשנת 1899 נפתח בעיר נמל על תעלת דורטמונד-אמס החדשה. בנוסף נחנכה באותה שנה תחנת הרכבת המרכזית של העיר. באזור שבין תחנת הרכבת והנמל צמח אזור תעשייה משגשג. באותן שנים נוספה מערכת טיהור שפכים ראשונה בעיר. עוד נבנו שלושה קווים של רכבת עירונית שאמורים היו להחליף בהדרגה את המרכבות והסוסים.
ב-22 באוגוסט 1907 נחנכה בשנית אוניברסיטת מינסטר, בטקס רשמי בנוכחות הקיסר וילהלם השני שעל שמו נקראה.
מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר
מעורבות העיר במלחמת העולם הראשונה הסתכמה בעיקר בגיוס בני העיר לצבא. ידוע שבעיר שלטה אופוריה בשנות המלחמה הראשונות, אך לבסוף פקדו רעב ועוני את העיר. מלבד 100,000 תושבי העיר היה צורך להאכיל גם את 90,000 שבויי המלחמה, משימה בלתי אפשרית.
עליית הנאצים לשלטון
בתחילת עליית הנאציזם בגרמניה נשארה מינסטר הקתולית סקפטית, כך שבשנים הראשונות היו בה רק חברים מעטים במפלגה הנאצית; אך בשנת 1931 החלו הדברים להשתנות כאשר המפלגה דאגה לארגן אירועי ענק, ששיאם היה בנאומיהם של הרמן גרינג ואוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה, ב-25 באוגוסט 1931. בדרך זו הצליחו הנאצים לחדור למרכז התמונה הפוליטית כמפלגה מן המניין.
לאחר גל התעמולה הנאצית שפקד את מינסטר, אורגן אירוע נאצי ענק שבו השתתפו ראשי המפלגה יוזף גבלס, רוברט ליי, וילהלם פריק וגרגור שטראסר, ואף ראש התנועה הנאצית - אדולף היטלר. במסגרת תעמולת הבחירות לנשיאות הרייך נאם היטלר ב-8 באפריל 1932 מול קהל של 7,000 איש באולם העיר ו-3,000 איש נוספים האזינו לנאומו מבחוץ. נאום היטלר נשא פירות: בעוד שבבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 במרץ 1933 הצליחו הנאצים לקבל במינסטר את המקום השני, עם 36.1% (מפלגת המרכז הגרמנית המשיכה להוביל עם 41.6%), הרי שבבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו רק כמה ימים מאוחר יותר הצליחו הנאצים לגרוף את מרבית הקולות, 40.2% (מפלגת המרכז הגרמנית הסתפקה ב 30.7%). בבחירות שהתקיימו ב-5 במרץ 1933 קיבלה המפלגה הנאצית 43.9% מכלל הקולות בגרמניה.
בזמן שלטון גרמניה הנאצית הפכה מינסטר לבירת המחוז (גאו, Gau) של המפלגה. בירת הגאו נעשתה מושב הקבע של חטיבת האס אה 66, פלוגה 13 של האס אה, פלוגה 19 של החי"ר של האס אה, מנהיגות "היטלר-יוגנד" של האזור ועוד.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת של העיר ויהודי מינסטר נרדפו. מ-708 יהודי מינסטר נשלחו 298 למחנות ריכוז, ורק 24 שרדו מהם. 280 מיהודי העיר הצליחו לברוח אל מחוץ לגרמניה, שבעה התאבדו וארבעה שרדו את המשטר הנאצי במחבוא בעיר. 77 יהודים נפטרו מוות טבעי בין אותן השנים, וגורלם של 42 לא נודע.
ביולי ובאוגוסט 1941 נשא הבישוף קלמנס פון גאלן את דרשותיו נגד המשטר הנאצי, בהן גינה את המתות החסד, ועקב כך קיבל קובלנה פלילית. בשל גבורתו כונה ההגמון "האריה ממינסטר". שנה לאחר המלחמה מונה פון גאלן לקרדינל ושנה לאחר מכן, ב-22 במרץ 1946, נפטר. בשנת 2005 עבר פון גאלן ביאטיפיקציה והוכרז כ"מבורך" בכנסייה הקתולית.
לאחר המלחמה
בפברואר 1947 פקד את העיר שיטפון עז. הנהר הקטן (האָה) עלה על גדותיו בשל הגשמים, והריסות הבתים מנעו מהמים לזרום אל מחוץ לעיר.
ב-25 בפברואר 1947 נכנס לתוקף חוק בעלות הברית. פרוסיה פורקה, והוקמה מדינת נורדריין-וסטפאליה.
בקיץ 1949 הוצגו התוכניות לבנייה מחדש של מרכז העיר. הבנייה נמשכה במהלך שנות החמישים. בניגוד לבנייה בערים אחרות בגרמניה שנחרבו במלחמת העולם השנייה, התנגדו תושבי מינסטר בחריפות לבנייה מודרנית של מרכז העיר, וכך שוחזרו בניינים רבים, ביניהם בניין העירייה הישנה. ב-30 באוקטובר 1958 נחנך הבניין ההיסטורי שמומן על ידי אירועי לוטו.
בשנת 1975 אוחדה העיר מינסטר עם תשעה כפרים הגובלים בה. עם איחוד זה עלה מספר התושבים מ-200,000 ל-265,000 והעיר השתרעה על 302.79 קמ"ר.
Trichomonas vaginalis
Trichomonas vaginalis הוא אחד הפרזיטים הפתוגניים הנפוץ ביותר בעולם המערבי והגורם לטריכומוניאזיס.
קלאוס שנק פון שטאופנברג
אוברסט קלאוס פיליפ מריה יוסטיניאן שֵנק, גראף פון שטאופנברג (בגרמנית: Claus Philipp Maria Justinian Schenk Graf von Stauffenberg; 15 בנובמבר 1907 – 21 ביולי 1944) היה אריסטוקרט גרמני, קצין בוורמאכט, דמות המפתח בקשר העשרים ביולי נגד המשטר הנאצי בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה.
Trichomonas vaginalis
מורפולוגיה
הפרזיט אינו ציסט בשום שלב אלא תמיד כטרופוזואיט. מזכיר בצורתו אגס. בעל 5 שוטנים ארבעה קדמיים ואחד אחורי שהוא חלק מה center axostyle הנמצא לכל אורך הפרזיט.
הפרזיט יכול לחיות ללא מאחסן במשך 24 שעות בנוזל זרע, שתן ואפילו במים. ההדבקה היא מאדם לאדם דרך יחסי מין, במהלך הלידה או כתוצאה מהגיינה לקויה. הפרזיט אינו עמיד לחום ומוגבל בזמן שבו הוא יכול לחיות מחוץ לגוף.
קלאוס שנק פון שטאופנברג
ביוגרפיה
שטאופנברג נולד ביטינגן (עיירה בשוואביה, בין אולם לאאוגסבורג, בתקופה בה נולד הייתה שייכת לממלכת בוואריה) כבן שלישי מתוך ארבעה (הבן הרביעי היה אחיו התאום שנפטר יממה אחרי שנולד) לאחת המשפחות האצילות במדינת וירטמברג (כיום באדן-וירטמברג) שבדרום גרמניה. הוריו היו האובר-הופמארשלים האחרונים של ממלכת וירטמברג, אלפרד שנק גראף פון שטאופנברג וקרולין לבית פון אוקסרול-גילנבנד.
Trichomonas vaginalis
תמונה קלינית
נשים: חלקן א-סמפטומטיות. במידה וסימפטומטים המחלה יכולה להיות חריפה או כרונית. תקופת הדגירה היא 3-30 יום, בדרך כלל פחות מ-10 ימים. יומיים שלושה לאחר ההדבקה עלולה להופיע הפרשה נוזלית מקציפה בצבע צהוב-ירוק מהנרתיק. ההפרשה תתגבר לפני ואחרי הווסת. מלווה בגרד, שרפה, שפשוף ולעיתים הגבלה בקיום יחסי מין. בהסתכלות יימצא נגע אדום באזור. תלונות על כאב והפרעה במתן שתן ותכיפות במתן שתן נפוצות. סיבוכים: ציסטות, עקרות, דלקות כרוניות העלולות להסתיר תהליך ממאיר.
קלאוס שנק פון שטאופנברג
ביוגרפיה
עם אבותיו נמנים מספר פרוסים מפורסמים, ובהם אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו. אחיו הבכור, ברטהולד, משפטן בוורמאכט, הוצא להורג על חלקו בניסיון ההפיכה.
Trichomonas vaginalis
תמונה קלינית
גברים: בדרך כלל אסימפטוטיים. במידה וסימפטומטיים דלקת השופכה, מעורבות של ה-seminal vesicle, לעיתים גם מעורבות של הפרוסטטה ודרכי שתן עליונות. במקרים כאלו כאבים במתן שתן, השתנת לילה, גרד, הגדלה של הפרוסטטה, והפרשה של הפרזיט בעת מתן שתן בעיקר בבוקר.
אבחון וטיפול
ניתן לאבחן תוך שימוש בתרבית, צביעת גימזה (giemsa) או בעזרת זיהוי נוגדנים ספציפיים.
חשוב לטפל בשני בני הזוג, גם אם הגבר אינו מציג סימפטומים. metronidazole היא תרופת הבחירה. בנוסף אצל נשים יש לטפל מקומית בנרתיק בנוגדי דלקת, אנטיביוטיקה ונגד פטריות.
קלאוס שנק פון שטאופנברג
קריירה צבאית וההתנגדות להיטלר
בשנת 1926 התגייס שטאופנברג לרגימנט המשפחתי בבמברג (ה"רִיטר אוּנְדְ קבאלרי רגימנט מס' 17" - רגימנט חיל פרשים מובחר), וב-1933 עם עלות אדולף היטלר לשלטון, מצא שטאופנברג עניין בהשקפות עולמה של המפלגה הנאצית. בעיקר מצאו חן בעיניו של שטאופנברג הפטריוט והשמרן רעיונות כמו העדפת הכפר על העיר הגדולה; מדיניות חוץ פטריוטית ושבירת חוזה ורסאי; מלחמה בשחיתות; קהיליית עם מאוחדת, ואף אלמנטים של גזע ואנטישמיות (אם כי מעדויות אחרות עולה שמעולם לא קיבל את תורת הגזע בשלמותה).
למרות זאת, לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 הוא חש סלידה בעקבות הפשעים המאורגנים. ב-1939 עם כיבוש פולין התלהב שטאופנברג מניצחונותיו של היטלר, ואף הביע דעות אנטישמיות מובהקות, במכתב ששלח לאשתו כתב "התושבים כאן (בפולין) הם ערבוביה שלא תאמן, הרבה מאוד יהודים ובני תערובת - עם שמרגיש בנוח תחת המגלב בלבד. אלפי שבויי המלחמה יהיו טובים לחקלאות שלנו". רק עם תחילת מבצע ברברוסה, כשהבין שהיטלר לא מתכוון לעצור, ושהמלחמה לא תסתיים בניצחון, הגדיר את הנאצים כ"מחלת דֶבֶר" והביע רצון למגרם.
החלטתו של שטאופנברג לתמוך בהפיכה אנטי-נאצית גמלה בו סופית באביב 1942, בעקבות הניהול החובבני של המלחמה.