cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתחם וחוות הישועים בקורדובה
המתחם
כנסיית הישועים היא מבנה כיפתי גדול עם שני מגדלים בקצה המערבי. רוב חלקי הכנסייה עשויים מאבן, כאשר חלק מהאזורים הגבוהים נבנו מלבנים. הכנסייה היא חד-ספינתית, וצורת גג העץ שלה היא סירה הפוכה. פנים הכנסייה כולל קישוטים רבים, כאשר הרטאבלו (ציור המורכב מ-24 חלקים) של המזבח הראשי ודוכני הדרשה הקטנים הנמצאים מעל מפלס המתפללים עשויים בסגנון הבארוק.
הכניסה לקולחיו נאסיונל דה נואסטרה סניורה דה מונטסראט, שהיה במקור בניין משני שהשתייך לקולחיו מקסימו, היא דרך שער גדול. הבניינים השונים מרוכזים סביב שני חללים פתוחים עגולים, והוא נבנה בסגנון דומה לזה של המבנים הישועיים האחרים במתחם. הקלויסטר מוקף על ידי מספר גלריות, וחזיתות הבניינים מקושטים בפריטים רבים.
החוות
לכל אחת מחוות הישועים, המכונה אסטנסיה, הייתה כנסייה עצמאית וקבוצת מבנים, ובמקרים מסוימים (כגון אלטה גרסיה) הוקמו מסביבן ערים). חוות סן איגנסיו כבר לא קיימת. החוות עסקו בנוסף לפעילות הרוחנית גם בחקלאות, ייצור טקסטיל, וגידול בקר. החוות זכו להצלחה כלכלית רבה. הישועים קיבלו את החזקה על החוות במספר דרכים, כולל רכישה רגילה וקבלה בירושה. כל החוות נמכרו לאנשים פרטיים כאשר רכושם הישועים נמכר בעקבות החלטותיהם של קלמנס הארבע העשר וקרלוס השלישי, מלך ספרד. החוות היו בניהול של נזירים פרנציסקנים עד 1853, כאשר הותר לישועים לשוב לאמריקה.
חוות אלטה גרסיה שוכנת במרכז עיר הנושאת את אותו שם. המבנים המקוריים בחווה היו כנסייה, בית כומר (כיום מוזיאון), מגורי עבדים ופועלים שנחרבו עם הזמן, מכלאות בקר, גני ירקות, טחנת טקסטיל המשמשת כיום כבית ספר, מאגר מים וטחנות נוספות. שני בנייני המגורים והכנסייה מקיפים שלושה צדדים של פטיו מרובע, ואילו הצד הרביעי חסום על ידי קיר גבוה שבו נמצאת הכניסה הראשית. המאפיין הבולט של הכנסייה הכיפתית הוא החזית שלה. טחנת הטקסטיל נבנתה באותו סגנון של בתי המגורים, אך בקנה מידה קטן יותר. כל המבנים בחווה עשויים מאבן ומלבנים, ויש בהם קלויסטרים קמרוניים, כאשר הקמרון של הכנסייה הוא קמרון חבית.
הבעלים הראשון של החווה היה אלונסו נייטו דה הררה שהחליט להצטרף למסדר, והוא הוריש אותה למסדר בצוואתו.
חוות סנטה קטלינה, שנרכשה ב-1616, הוקמה באזור הנוף הכפרי של סיירה דה קורדובה, והיא כוללת כנסייה, בית כומר, מגורי עובדים, בית לדיירים חדשים שכבר לא קיים, טחנה, ומאגר מים. בנייני החווה מקיפים שלוש חצרות פטיו, שהמרכזית מביניהם היא גם הראשית. כל אחת מחצרות הפטיו מוקפת בגלריה קמרונית, ובמרכזה ניצבת מזרקה. המאפיין הבולט של החווה הוא הכנסייה שצורתה היא צלב לטיני, חזיתה בסגנון הבארוק, והחלק הפנימי שלה ידוע בזכות תמונות הקדושים הנמצאות מאחורי המזבח.
חוות קארויה, שנרכשה גם כן ב-1616, שוכנת באזור יותר יוקרתי. טחנת הקמח ומאגר המים כבר לא קיימים, אך הפטיו, הגובל בקלויסטרים ומגורי הקולחיו נאסיונל, ידוע בזכות ממדים ויחסי הגודל שלו. הקפלה קטנה בהשוואה למבנים האחרים בחווה, ויש בה רק ספינה ללא טרנספט או מגדל כלשהו, והיא המבנה היחיד שעשוי מאבן. הקפלה משמשת כמוזיאון.
חוות לה קאנדלאריה, שהוקמה ב-1678, היא המרוחקת ביותר מקורדובה. בניגוד לחוות האחרות שנכללות בהכרזה של אונסק"ו היא שוכנת בחלק המוגן של אזור גבעות חשוף לרוח, על קרקע שהייתה שייכת לפרנסיסקו דה ורה אי מוחיקה. קאנדלאריה היא החווה הקטנה ביותר הנכללת בהכרזה, בייחוד בהשוואה לחוות קארויה, ומורכבת מקפלה, בית כומר, מגורי פועלים שנחרבו עם הזמן, ומכלאות בקר. הכנסייה שלה בנויה מאבן, והגג שלה נתמך על ידי קורות משופעות התומכות במסגרת שלו.
מעלה עירון
מַעֲלֶה עִירוֹן (בערבית: طلعة عارة, טַלְעַת עַארַה) היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל. מעלה עירון נוצרה כרשות מקומית משותפת עבור הכפרים מוּסמוּס, זלַפה, מוּשֵׁיירִפה, סאלם ובַיָאדָה, הנמצאים בנחל עירון. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. למועצה החדשה היה שטח שיפוט של 3,048.5 דונם, ועם השנים שטחה הורחב כמעט פי שנים.
היסטוריה
בשנת 1992 הוקמה המועצה האזורית נחל עירון שכללה גם את היישובים ברטעה, עין א-סהלה ומועאויה. התושבים הביעו התנגדותם למהלך ההקמה ובעקבותיו הוקמה ועדת חקירה בראשותו של יוסף גינת. לאחר שהתושבים הופיעו בפני הוועדה, המליצה זו לשר הפנים לפצל את המועצה האזורית לשתי מועצות מקומיות. בשנת 1996 הוקמו 2 רשויות: משרדי המועצה מקומית מעלה עירון שכנו עד סוף שנת 2003 בעפולה. משנת 2004 עברו לכפר זלפה.
בסוף 2006 הפסיק מנכ"ל משרד הפנים את כהונתו של ראש המועצה ופיזר את מועצת הרשות עקב אי-אישור תקציב המועצה לשנת 2006 במועדו, כמתחייב מפקודת המועצות המקומיות. בעקבות זאת, באפריל 2007 מינה משרד הפנים ועדה קרואה. מאפריל 2007 ועד ספטמבר 2009 כיהן מיכאל אילוז בתפקיד יו"ר הוועדה הקרואה מאוקטובר 2009 ועד אוקטובר 2013 פרנקו גונן. ב-2015 פרסם משרד מבקר המדינה ביקורת על תפקוד הוועדה הקרואה במעלה עירון. הביקורת העלתה מחדלים חמורים בתהליכי קבלת ההחלטות ובהתקשרויות עם נותני שירותים. כמו כן, ממצאי הביקורת לימדו על התנהלותה הבזבזנית של הוועדה ועל הטבות כספיות שהוענקו לעומדים בראשה.
באוקטובר 2013 התקיימו בחירות לראשות המועצה ולחבריה. בסיבוב הבחירות השני לראשות המועצה נבחר מר מוסטפא אגבאריה. בבחירות 2018 נבחר מחמוד ג'בארין לראש המועצה.
ספורט
בתחום המועצה פועלות שלוש קבוצות כדורגל: "בני מוסמוס", "בני מושיירפה ביאדה" ו"הפועל בני זלפה". ניסיון להקים קבוצה אחת מאוחדת של המועצה המקומית לא הצליח.
דלתא C
הדלתא C או ת'ור-דלתא C היה משגר לוויינים אמריקאי ששימש לשיגור 13 לוויינים בין 1963 ל-1969. הטיל היה בן למשפחת טילי הדלתא.
שלבו הראשון של המשגר היה טיל ת'ור-DSV-2. שלבו השני היה שלב בשם דלתא D (שהיה שיפור של שלב הדלתא המקורי) והשלב השלישי היה שלב בשם אלטאיר-2. למשגר דלתא C-1 היה שלב שלישי מסוג FW-4D שהיה חזק יותר מהאלטאיר-1. במשגר דלתא C-1 נעשו שניים או שלושה שיגורים (לא ידוע בבירור).
כל השיגורים בוצעו ב-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל. רוב השיגורים שלחו לווייני מחקר של נאס"א למסלול לווייני נמוך.
Rarities Volume 3
Rarities Volume 3 הוא אלבום האוסף העשירי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום האוסף יצא לאור ב-18 בדצמבר 2015, על ידי חברת התקליטים נמו רקורדס. אלבום האוסף הוא חלק משלושה אלבומי אוסף, אותם הוציאה ברייטמן באותו התאריך. עטיפתו היא קולאז' של תמונות שנלקחו מאלבומים שונים שהופצו במהלך הקריירה שלה.
שני אלבומי האוסף שיצאו ביחד איתו הם: Rarities Volume 1 ו-Rarities Volume 2.
רינאט דסאייב
רינאט פאיזראחמנוביץ' דסאייב (ברוסית: Ринат Файзрахманович Дасаев; נולד ב-13 ביוני 1957) הוא כדורגלן עבר סובייטי ממוצא טאטארי, ששיחק בעמדת השוער בקבוצת ספרטק מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
זכה בפרס שוער השנה בברית המועצות 6 פעמים, יותר מכל שוער סובייטי אחר.
דסאייב החל לשחק בספרטק מוסקבה בשנת 1978. הוא זכה איתה בחמש אליפויות ברית המועצות. דסאייב זכה בתואר השוער הטוב ביותר בברית המועצות בשנים 1980, 1982, 1983, 1985, 1987 ו-1988. בשנת 1982 נבחר לכדורגלן השנה בברית המועצות. במשך כ-10 שנים היה השוער הראשי של נבחרת ברית המועצות. יחד עם הנבחרת השתתף בשלושה מונדיאלים (1982, 1986 ו1990). בנוסף זכה דסאייב עם הנבחרת האולימפית במדליית ארד באולימפיאדת מוסקבה (1980) ובמקום השני ביורו 1988. לאחר הופעה מוצלחת ביורו 88 זומן לשחק בסביליה הספרדית. בשנת 1991 פרש ממשחק פעיל.
במרץ 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם, והיה נציגה היחיד של רוסיה ברשימה זו.
ג'רי רובין
ג'רי רובין (באנגלית: Jerry Rubin; 14 ביולי 1938 – 28 בנובמבר 1994) היה פעיל חברתי יהודי אמריקני בשנות השישים והשבעים. רובין הוא דוגמה לשינוי שהתחולל בארצות הברית, ממהפכנות להולדת השמרנות החדשה, משנות השמונים ואילך. רובין היה חלק מ"השבעה משיקגו" אשר הועמדו לדין במשפט המפורסם משנת 1968 בעקבות המחאה נגד מלחמת וייטנאם.
חייו
ג'רי רובין היה בין אלו ששיבשו את הוועידה הדמוקרטית הכלל-ארצית (1968) ונחשב לאחד ממנהיגי ההיפים, ביניהם נמנו גם האקטיביסט אבי הופמן ואחרים. בצעירותו הגיע עם אחיו לישראל ואף שהה זמן מה בקיבוץ.
ג'רי רובין החל בצעדי המחאה שלו אחרי שעזב את לימודיו באוניברסיטת ברקלי. המחאה הראשונה בברקלי התרחשה בעקבות סירוב של מוכר מכולת מקומי להעסיק אפריקאי-אמריקאי. לאחר מכן רובין הוביל ויזם מאבקים משלו.
רובין ארגן את וי"ו – ועדת יום וייטנאם (VDC – Vietnam Day Committee) והיה אחד המייסדים של תנועת הייפיס – התנועה הבינלאומית של הנוער (Yippies – Youth International Party). יחד עם מייסדים אחרים של התנועה, ובהם אבי הופמן (Abbie Hoffman), הם הציעו כמועמד לנשיאות חזיר שמן בשם פיגסוס בן האלמוות (Pigasus the Immortal) שהיה אמור להתמודד נגד ריצ'רד ניקסון ומועמדים אחרים. רובין שיחק תפקיד מרכזי בשיבוש הכנס הכלל-ארצי של המפלגה הדמוקרטית בשיקגו בשנת 1968. ביחד עם שבעה חברים אחרים (אבי הופמן, רני דייוויס, ג'ון פרוינאס, דייוויד דילינג'ר, לי ווינר, טום היידן ובובי סיל – מנהיג הפנתרים השחורים. רובין הועמד למשפט ביחד עם השבעה באישום לקשירת קשר בין-מדינתי במטרה להסית למהומות. השופט במשפט היה ג'וליוס הופמן. לאחר שמשפטו של בובי סיל נערך בנפרד מכיוון שהוא הפריע לדיונים ונאשם בבזיון בית המשפט, שבעת הנאשמים הנותרים כונו "השבעה משיקגו" (Chicago Seven). הנאשמים הפכו את אולם בית המשפט לקרקס.
חמישה מתוך השבעה נמצאו אשמים ביצירת מהומות וזוכו לאחר מכן בבית משפט לערעורים. על סיפורם מבוסס הסרט "משפט השבעה משיקגו" בו השחקן ג'רמי סטרונג מגלם את דמותו של רובין.
בשנות השמונים הפך רובין לאיש עסקים והיה בין הראשונים שהשקיעו בחברת "אפל". הוא הקים חברות שיווק, עבד כיועץ בשוק ההון והגדיר מחדש את אוכלוסיית היאפים בניו יורק. הוא הצהיר, כי הוא מעוניין "להישאר חלק מן השיטה" אך לשנות אותה מבפנים. השינוי הפרטי שחל אצלו מייצג גם שינוי כללי בחשיבה המהפכנית ובאקטיביזם החברתי שהתחולל בארצות הברית במחנה של השמאל הרדיקלי.
ספריו
האמונות האנטי ממסדיות של ג'רי רובין כונסו בספרו "עשו זאת!: תרחישים של המהפכה" (Do It!: Scenarios of the Revolution), בהוצאת סימון ושוסטר, 1970. את ההקדמה לספר כתב אלדריג' קליבר (Eldridge Cleaver), מנהיג הפנתרים השחורים, וקוונטין פיורי (Quentin Fiore) היה אחראי לעיצוב הבלתי שגרתי של העטיפה. הספר מביא את נקודת מבטו האישית של רובין על המשפט של השבעה משיקגו ובו בזמן גם סוקר תופעות כמו: "מחתרת מזג האוויר" (Weatherman Underground - שביקשה למוטט את המשטר בארצות הברית באמצעות פגיעה ישירה במוסדותיו), תנועת הפנתרים השחורים, השימוש ב-LSD, התנועה לשחרור האישה וכן במהפכה שלא התרחשה.
בשנת 1976 רובין כתב את הספר "להתבגר (מחדש) בגיל 37" (Growing (Up) at Thirty-Seven), שכלל פרק אשר תיאר את ההתנסות שלו במסגרת הסמינרים של ארהרד (Erhard Seminar Training), כחלק מספיריטואליזם אמריקאי. הספר מתאר את האודיסיאה הפרטית של רובין במסעו מהאקטיביזם הרדיקלי של שנות השישים אל הפרקטיקות שבהם התעצב המאבק בשנות השבעים.
שינוי דעותיו הפוליטיות
לאחר סיום מלחמת וייטנאם רובין שינה את עמדותיו הפוליטיות והפך יזם ואיש עסקים. הוא היה אחד המשקיעים הראשונים של חברת המחשבים "אפל". בשנות השמונים השתתף במסע דיונים, ביחד עם אבי הופמן שכונה "היפי נגד יאפי" (Yippie Versus Yuppie). טענתו המרכזית של רובין הייתה שאקטיביזם כרוך בעבודה קשה, שימוש בסמים, סקס ויציאה נגד קניין פרטי, מה שהפך את תנועת ההתנגדות ל"תנועה מפחידה בפני עצמה" ו"יצירת עושר ורווחה היא המהפכה האמריקאית האמיתית ומה שצריך הוא הזרקת מימון לתוך האזורים המדוכאים של המדינה". מה שהפריד בין הופמן לבין רובין היה הבדלים בדעות הפוליטיות ולא בעיות אישיות. כשהופמן התאבד במפתיע בשנת 1989 רובין היה אחד משני חברי "השבעה משיקגו" שנכחו בהלווייתו. השני היה הסנאטור מטעם מדינת קליפורניה, טום היידן).
הקלעים המובילים בתולדות פלייאוף ה-NBA
רשימה זו מציגה את 25 שחקני ליגת ה-NBA אשר קלעו את מספר הנקודות הרב ביותר במשחקי הפלייאוף. הנתונים מתייחסים למשחקי הפלייאוף בלבד, כמקובל בליגת ה-NBA אשר מפרידה בין נתונים סטטיסטיים של העונה הסדירה לבין אלו של הפלייאוף.
לברון ג'יימס הוא השחקן המוביל את רשימת הקלעים עם 7,491 נקודות. מאז הקמת ה-NBA החזיקו בתואר "הקלע המוביל" עשרה שחקנים שונים: ג'ו פולקס (–), ג'ורג' מייקן (–), דולף שייס (–), בוב קוזי, בוב פטיט (–), אלג'ין ביילור (–), ג'רי וסט (–), כרים עבדול-ג'באר (–), מייקל ג'ורדן (–) ולברון ג'יימס (החל מפלייאוף ).
לברון ג'יימס מוביל את הטבלה גם במספר המשחקים ששיחק (260 משחקים), ומייקל ג'ורדן מוביל את הטבלה בממוצע נקודת למשחק (33.4).
25 הקלעים המובילים
הרשימה מעודכנת לסוף פלייאוף 2022
ערפילית הסרטן
ערפילית הסרטן (באנגלית: Crab Nebula, נקראת גם M1, NGC 1952 או שור A) היא שארית סופרנובה בקבוצת הכוכבים שור. הערפילית נוצרה בסופרנובה 1054, הסופרנובה הבהירה ביותר שנצפתה על ידי אסטרונומים סינים וערבים ב-1054. היא נצפתה לראשונה על ידי ג'ון בוויס ב-1731, ומרחקה מכדור הארץ כ-6,500 שנות אור. קוטר הערפילית 11 שנות אור וגדל במהירות של כ-1,500 קילומטר לשנייה.
במרכז הערפילית נמצא פולסר ערפילית הסרטן - כוכב ניטרונים מסתובב. ערפילית זו היא העצם האסטרונומי הראשון שזוהה עם סופרנובה מתועדת.
מוצא
הערפילית התגלתה מחדש בשנת 1758 על ידי שארל מסיה כשחיפש שביטים. מסיה סיווג אותה כערך הראשון בקטלוג שלו של עצמים דמויי-שביט. ויליאם פרסונס, רוזן רוס השלישי, בחן את הערפילית בטירת ביר בשנות ה-40 של המאה ה-19 ונתן לעצם את שמו כערפילית סרטן מכיוון שציור של הערפילית שצייר דמתה לסרטן.
בתחילת המאה ה-20, הניתוח של תמונות מוקדמות של הערפילית לקח שנים אחדות עד שנראה שהיא מתפשטת. מעקב על ההתפשטות הראה שהערפילית ככל הנראה נראתה בכדור הארץ לפני כ-900 שנים. רישומים היסטוריים הראו שכוכב חדש, בהיר מספיק כדי שייראה בשמי היום באותו חלק של השמיים נצפה על ידי אסטרונומים סינים וערביים ב-1054. בהינתן המרחק הגדול, "הכוכב האורח" הובחן על ידי הסינים והערבים ככזה שיכול להיות רק סופרנובה - כוכב מאסיבי מתפוצץ שכילה את אספקת האנרגיה שלו מהיתוך גרעיני וקרס אל תוך עצמו.
ניתוחים חדשים של רישומים היסטוריים הראו שהסופרנובה שיצרה את ערפילית הסרטן כנראה הופיעה באפריל או בתחילת מאי, והגיעה לבהירות הנראית המקסימלית של בין 4.5- ו- 7- (בהירה יותר מכל עצם בשמי הלילה למעט הירח) ביולי. הסופרנובה נראתה בעין בלתי מזוינת למשך כשנתיים לאחר גילויה. הודות לרישומי התצפיות של אסטרונומים מהמזרח הרחוק ומהמזרח התיכון ב-1054, ערפילית הסרטן הפכה לעצם האסטרונומי הראשון שזוהה ככזה שקשור לפיצוץ סופרנובה.
תצפית
עם בהירות נראית מדרגה 8.4 ערפילית הסרטן ניתנת לצפייה באמצעות משקפת איכותית כאשר תנאי התצפית טובים. במשקפת או בטלסקופ חובבים היא נראית כמו כתם מעורפל וקטן ונדרש טלסקופ מקצועי כדי להבחין בשלוחות היוצאות ממרכזה. רק בצילום ארוך חשיפה ניתן להבחין בכל הפרטים של המבנה המורכב של הערפילית. קל לאתר את הערפילית במרחק של מעט יותר ממעלה מצפון-מערב לכוכב ζ בשור.
קליפות
קליפות (או לעיתים בלשון יחיד: קליפה) הוא מונח בקבלה המתאר את כוחות הרוע, או פסולת רוחנית. הפירוש המצוי של המילה קליפה בעברית הוא מעטפת הפרי שבדרך כלל אינה ראויה לאכילה ומושלכת כפסולת. על פי שפת השורשים קליפה היא מסך המכסה את הטוב מכל צדדיו ויש לו שתי מטרות, האחת הסתרה של הטוב והשנייה הגנה עליו. הקליפה היא לכאורה גורם שלילי, אבל למעשה, בלעדיה האור האלוהי היה גלוי ובריאת העולם לא הייתה מתאפשרת.
היווצרות הקליפות
המונח קליפות עבר הרבה גילגולים והתפתחויות. בכתבים קבליים מסוימים הוא מתאר בעיקר שדים וכוחות שטניים, אבל במופעים היותר חדשניים של הקבלה, המונח מייצג השפעות טכניות יותר מאשר ישויות מודעות. הסבר קבלי שכיח מניח שהקליפות נוצרו בשני שלבים. השלב הראשון הוא הצמצום, שהוא בקירוב המקביל הקבלי לבריאת העולם. אז נוצרו הקליפות הראשונות בכוונה לברוא את הטהירו, אותו חלל ממנו נסוג לכאורה האור האינסופי, כדי לאפשר את בריאת עולם הספירות. הקליפות שנוצרו בשלב הזה, הן חבויות וכמעט נצחיות, כיוון שכל שינוי או פגיעה בהן, יגרום למצב בו היקום הפיזי יחדל מלהתקיים. לקליפות האלו, ישנה חשיבות תאורטית מסוימת כיוון שהן מסבירות את קיומן של סתירות בסיסיות כמו הסתירה בין ידיעה לבחירה.
בזרמים השונים בקבלה ובחסידות ישנן הגדרות מגוונות לסוגי הקליפות, למהותן ולדרך פעולתן.
קליפות בקבלת הרמ"ק
רבי משה קורדוברו כתב בספרו פרדס רימונים על הקליפות; ובו מתוארים סוגים שונים של קליפות לצד אופי ההתנהגות הכללית של הקליפות. הרמ"ק מתייחס לקליפות, כאל ישויות תבוניות ומאורגנות, שמטרתן הכשלת האדם, או אפילו הכשלת מעשה הבריאה של האל.
קליפות בקבלת האר"י
האר"י ייחס לקליפות חשיבות רבה, אבל לא עסק בהן באותה אינטנסיביות של הרמ"ק. מבחינתו היו הקליפות מונח טכני, שנועד להסביר את המכניזם המיסטי של היקום. על פי קבלת האר"י, יורד האור הישר, אל תוך העולמות התחתונים ואז הוא מקיף את אותם ניצוצות נופלים. חלק מהאור הזה מגשים את עצמו והופך לאור חוזר ולמעשה חוזר למקורו. חלק אחר, נשאר בעולמות התחתונים והופך לקליפות. ההבדל בין האר"י לרמ"ק בנושא הקליפות הוא מהותי. בעוד שהרמ"ק רואה בקליפות ישויות נבונות ומרושעות, האר"י מתייחס אליהן כאל תוצרי לוואי טכניים של תהליך בריאת העולמות.
הקליפות בחסידות חב"ד
בספר התניא, המרכזי בחסידות חב"ד, מוגדרים ארבעה סוגי קליפות. שלוש מהן נקראות 'קליפות הטמאות', והרביעית היא קליפה מסוג שונה המעורב טוב ורע ומכונה קליפת נוגה.
ישויות או חפצים שעל פי התורה אסור ליהודי לעשות בהם שימוש מתהווים ומקבלים חיות משלוש קליפות הטמאות, כלומר כל דבר שאסור בשימוש, לדוגמה מאכלות אסורים. לעומת זאת דברים שעל פי תורה יהודי מותר לעשות בהם שימוש חיובי, מתהווים מקליפת נוגה. קליפה זו, מהווה ממוצע בין הקליפות המייצגות את הטומאה, לבין הקדושה. זאת בשל היכולת של האדם להעלות את החפצים השייכים לנוגה, לקדושה.
פרישטינה
פרישטינה (באלבנית: Prishtinë, בסרבית: Приштина או Priština) היא הבירה והעיר הגדולה ביותר בקוסובו. מרבית תושבי העיר הם אלבנים, כמו כן מתגוררים בעיר קבוצות של טורקים, סרבים, בני רומה ובוסנים. החזקה על העיר נתונה במחלוקת בין הרפובליקה של קוסובו, אשר הכריזה על עצמאותה ב-2008 וזכתה להכרה בינלאומית חלקית, לבין סרביה, שלא הכירה בעצמאות קוסובו.
העיר מהווה המרכז התרבותי, האדמיניסטרטיבי והכלכלי של אזור קוסובו. בעיר ממוקמת אוניברסיטת פרישטינה ופועל בה נמל תעופה בין-לאומי.
כיום, הרוב המכריע של תושבי פרישטינה הם מוסלמים.
היסטוריה
בתקופת האימפריה הרומית הייתה ממוקמת עיר רומית גדולה בשם אולפיאנה כ-15 ק"מ דרומית למיקום הנוכחי של העיר. העיר נהרסה על ידי פושטים מהצפון, ושוקמה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
העיר הנוכחית הוקמה לאחר נפילת האימפריה הביזנטית, ושגשגה בשל צומת הדרכים שהייתה במקום, אשר שימשה בסיס לכלכלת העיר.
בימי הביניים הפכה העיר לבירתו של מלך סרביה שטפן אורוש השני (1282-1321). שטפן דושאן השתמש במיקום באזור פרישטינה כחצר שלו לפני שעבר בסופו של דבר לסביבת סקופיה כשהעביר את שלטונו דרומה. התיעוד ההיסטורי הראשון שמזכיר את פרישטינה בשמה מתוארך לשנת 1342 כאשר הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזנוס, בביקור אצל שטפן דושאן בחצר המלוכה שלו, תיאר את פרישטינה כ'כפר'. תחת שלטון ממלכת סרביה בתחילת המאה ה-14, הנתיב הראשי בין מערב הבלקן לקונסטנטינופול עבר דרך פרישטינה.
בתקופת השלטון העות'מאני, מרבית תושבי העיר התאסלמו.
באוקטובר 1912, נכבשה העיר על ידי סרביה. כצעד ראשון של החלת ריבונות הכריזה סרביה על הקמת בית משפט סרבי בעיר בתחילת 1913. בשנת 1915 השתלטה בולגריה על העיר אך בשנת 1918 היא הושבה לסרביה והפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סופחה העיר לאלבניה הגדולה שהייתה בשלטון איטליה הפשיסטית. העיר נכבשה בידי כוחותיו של טיטו בנובמבר 1944.
בשנת 1946 הפכה העיר לבירת האזור האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו שהיה חלק מיוגוסלביה. בין השנים 1953 ו-1999 גדלה אוכלוסיית העיר מ-24,000 תושבים לכ-300,000, בעיקר בשל הגירה מכפרי הסביבה לעיר. מרבית המהגרים לעיר היו ממוצא אלבני (האוכלוסייה האלבנית של העיר גדלה בתקופה זו מ-9,000 תושבים ל-76,000).
תושבי העיר האלבנים התנגדו לשלטון הקומוניסטי היוגוסלבי במהלך השנים. הפגנות סטודנטים שהחלו בבלגרד בשנת 1968 התפשטו גם לפרישטינה. המהומות דוכאו אולם חלק מדרישות המפגינים התקבלו וממשלתו של המרשל טיטו התירה להקים בעיר את אוניברסיטת פרישטינה בשנת 1970 - ובעקבותיה התאפשר חינוך מתקדם בשפה האלבנית בעיר (קודם לכן נאלצו האלבנים ללמוד בבלגרד בשפה הסרבית). כמו כן, הותר השימוש בדגל האלבני בעיר.
בעקבות צעדיו של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ב-1990 להצר את הזכויות האוטונומיות של החבל, פרצו בעיר מהומות שהביא למשטר נוקשה בעיר - מרצי האוניברסיטה פוטרו, והאוניברסיטה נסגרה. כמחאה על הצעדים הקימה הליגה הדמוקרטית של קוסובו בעיר "ממשלת צללים" שבראשה עמד הסופר איברהים רוגובה, אשר סיפקה שירותי תרבות בשפה האלבנית, שירותים סוציאליים ואף שירותי בריאות לתושבים (שירותים שמומנו באמצעות תרומות). בעקבות מלחמת קוסובו שהחלה במרץ 1999 הוכרז על מצב חירום בעיר, ולאחר שכוחות נאט"ו הפציצו את יוגוסלביה, החלו צבא יוגוסלביה לירות בתותחים על שכונות העיר, ואף לגרש חלק מתושבי העיר האלבנים לרפובליקת מקדוניה. בעקבות הקרבות, ובעקבות לחץ של לאומנים אלבנים, מרבית תושבי העיר הסרבים ברחו מהעיר.
העיר במאה ה-21
בעיר שוכן מוזיאון קוסובו שמבנהו שימש בין השנים 1945–1975 את צבא יוגוסלביה, ובין 1999–2002 שימש את סוכנות השיקום האירופית. במוזיאון אוסף אתנוגרפי וארכאולוגי גדול.
48% מהעסקים הרשומים בעיר עוסקים במסחר, 12% בתחום התחבורה, 9% במלונאות, ו-3% בתחום ההסעדה.
בעיר פועלות שתי קבוצות כדורגל (הבולטת פ.צ. פרישטינה) ושתי קבוצות כדורסל (הבולטת סיגל פרישטינה). ענף פופולרי נוסף בעיר, הוא הכדוריד. קיבולת האצטדיון העירוני (סטדיומי אי קיטטית) היא 16,200 מקומות ישיבה.
דמוגרפיה
על פי מפקד שנערך לאחר הכיבוש העות'מאני, בשנת 1486, בעיר התגוררו 392 משפחות. מפקדים מאוחרים יותר הראו שבשנת 1569 התגוררו בעיר 692 משפחות, ב-1669 כ-2,000 משפחות, ומפקד שנערך ב-1850 בואלייט קוסובו הראה בעיר כ-12,000 תושבים. המפקד האחרון העות'מאני שנערך בואלייט, בשנת 1902 מנה כ-18,000 תושבים בעיר.
סקר שנערך בממלכת סרביה בשנת 1912 העיר ש-67% מתושבי העיר הם אלבנים, וכ-30% סרבים. המפקד הרשמי הראשון של ממלכת סרביה, קרואטיה וסלובניה מנה, בשנת 1921 14,338 תושבים. מפקד משנת 1931 בדק את הקבוצות האתניות בעיר וספר בעיר:
מספר התושבים בעיר גדל ל-19,631 בשנת 1948.
מפקד משנת 1953 החל להראות את השינוי הדמוגרפי בהרכב אוכלוסיית העיר:
שינוי שהתרחב בעקבות ההגירה הרבה מהכפרים בסביבה לעיר. מפקד 1961 מנה:
ומפקד 1971:
מפקד 1981 הראה ששיעור האוכלוסייה האלבני גדל ל-70% (75,803 תושבים) לעומת 19% סרבים (21,067) ו-5% צוענים (5,101), ומפקד 1991 מנה 199,654 תושבים מהם 77.63% אלבנים ו- 15.43% סרבים.
יהודי פרישטינה
בסמוך לפרישטינה, בין שרידי העיר הרומית "אולפיאנה" (לטינית: Ulpiana) אשר נוסדה במהלך המאה ה-2, נתגלו גם שרידיו של בית כנסת.
מקובל לתארך את ראשיתה של הקהילה בפרישטינה בחורבנה של העיר נובו ברדו במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) ועזיבת יהודי העיר לפרישטינה ומיטרוביצה. בנוסף, כלאו האוסטרים במהלך המלחמה יהודים מסקופיה במחנה מעצר הסמוך לעיר וייתכן ומקצתם התיישבו בה בהמשך. תיעוד לקהילה מצוי גם בספרי שאלות ותשובות ובהם מכונה העיר "פרישנא". ב-1897 הוקם בית הכנסת החדש וכן היו בעיר שני בתי עלמין יהודיים. ב-1913 מנתה הקהילה היהודית 452 נפשות וב-1931 נמנו בפרישטינה 400 יהודים. בעיר נרשמה פעילות ציונות ובכלל זה של תנועות נוער כגון השומר הצעיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בפרישטינה 385 נפשות ועד 1940 הצטרפו אליהם כ-50 פליטים ממדיניות אירופיות כגון אוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין. לאחר פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה חולק חבל קוסובו בין איטליה לגרמניה. מרבית החבל ובכלל זה העיר פרישטינה הועבר לחזקת האיטלקים וסופח לאלבניה הכבושה ומקצתו נותר בחזקת הגרמנים. לפרישטינה הגיעו בין 300 ל-400 פליטים יהודים מרחבי יוגוסלביה.
במרץ 1942 ביצעו הגרמנים אקציות בחלק הגרמני של קוסובו ועצרו את יהודי האזור. האיטלקים עצרו כ-120 פליטים יהודים וכלאו אותם בפריזרן ובפרישטינה וסירבו למסור אותם לידי הגרמנים. לאחר לחץ גרמני כבד מסרו האיטלקים לגרמנים 50 מהעצורים והם נרצחו מאוחר יותר. את שאר העצורים העבירו האיטלקים לשטחי אלבניה "הישנה" ופיזרו אותם במקומות יישוב שונים. לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הגרמנים על פרישטינה. חלק מיהודי העיר חזרו לבתיהם. ב-14 במאי 1944 ערכו הגרמנים בשיתוף חיילים מדיוויזיית האס אס ההררית ה-21 שהוקמה בעידודו של אמין אל-חוסייני אקצייה ברחבי פרישטינה. מרבית יהודי העיר ששבו אל בתיהם נעצרו, שולחו אל מחנה הריכוז סיימישטה וממנו לברגן-בלזן, שם מתו 177 מיהודי פרישטינה מסיבות שונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבו לפרישטינה חלק מהניצולים וב-1947 התגוררו בעיר 224 יהודים, אשר מרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה. בעיר נותרה קהילה קטנה ובה כמה עשרות נפשות. במהלך מלחמת קוסובו עזבו או אולצו לעזוב יהודי פרישטינה את בתיהם ועברו לסרביה.
טירת אניק
טירת אניק (באנגלית: Alnwick Castle) היא טירה השוכנת בעיירה אניק שבמחוז נורת'מברלנד, אנגליה. הטירה הייתה ועודנה מקום מושבם של מרבית דוכסי נורת'מברלנד ורוזניה מבית פרסי. היא נבנתה לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, ומאז שופצה ועוצבה מחדש מספר פעמים. היא בניין רשום מדרגה I. אניק היא הטירה המיושבת השנייה בגודלה (אחרי טירת וינדזור) בכל אנגליה.
היסטוריה והעת המודרנית
איב דה וסי (Yves de Vescy), ברון אניק, הקים את חלקיה הראשונים של הטירה ב-1096. היא נבנתה על מנת להגן על גבולה הצפוני של אנגליה מפני הפלישות הסקוטיות ומפני שודדים שחיו לאורך הגבול. ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד צר על הטירה פעמיים – ב-1172 וב-1174, במהלך התקפותיו על הנרי השני, מלך אנגליה; אך הוא נתפס מחוץ לחומותיה של הטירה בקרב אניק. ב-1309 הטירה נקנתה מאנתוני בק, בישוף דורהאם, על ידי הנרי דה פרסי, ברון פרסי הראשון, ומאז הייתה שייכת לבית פרסי, שהחזיק בתפקיד רוזן נורת'מברלנד ואחר-כך דוכסה. ברון פרסי הראשון שיקם את הטירה, ומאז שיקום זה עומדים מגדל אבוט (Abbot Tower), השער המרכזי (Middle Gateway) ומגדל הנציב (Constable's Tower) על מכונם. ב-1404–1405 בית פרסי מרד בהנרי הרביעי, מלך אנגליה, שצר על המצודה וכבש אותה.
במהלך מלחמות השושנים, הטירה הוחזקה כנגד אדוארד הרביעי, מלך אנגליה, עד לכניעתה בספטמבר 1461 לאחר קרב טאוטון. בחורף שלאחר מכן היא נכבשה מחדש על ידי סר ויליאם טיילבויס (Wiliam Tailboys) מבית לנקסטר. מחצית השנה לאחר מכן טיילבויס נכנע לכוח שהובילו ויליאם הייסטינגס, ברון הייסטינגס הראשון וסר ג'ון הווארד, מסר לידיהם את הטירה ונמלט לסקוטלנד. בעלי הטירה התחלפו מספר פעמים נוספות, ובינואר 1463 הייתה בידיים לנקסטריות לאחר שכוח מטעמה של המלכה מרגרט מאנז'ו כבש אותה. ב-1464, לאחר ניצחונותיו בקרב הדג'לי מור (Hedgeley Moor) ובקרב הקסהאם (Hexham), בית יורק קיבל לידיו את הטירה.
הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד שיפץ את הטירה במאה ה-16. במחצית השנייה של המאה ה-18 האדריכל רוברט אדם ביצע בטירה שינויים רבים. במאה ה-19, אלגרנון פרסי, הדוכס הרביעי מנורת'מברלנד שינה את עיצוב הטירה לראוותני פחות.
מאז מלחמת העולם השנייה, חלקים מהטירה שימשו מספר מוסדות חינוכיים: תחילה את התיכון לבנות של כנסיית ניוקאסל, מאוחר יותר בשנים 1945–1975 שימש כמכללה להכשרת מורים, ומאז 1981 משמש כאחד מהקמפוסים של אוניברסיטת המדינה של סנט קלאוד. תצוגות מיוחדות נמצאות בשלושת המגדלים ההיקפיים של הטירה. במגדל האחורי מוצגת תערוכה שנושאה דוכסי נורת'מברלנד והעניין שלהם בארכאולוגיה, ונמצאים בו תמשיחים מפומפיי, שרידים ממצרים העתיקה ופריטים רומנו-בריטים. במגדל האמצעי נמצאים מיצגים צבאיים, ובמגדל אבוט נמצא המוזיאון לרובאי נורת'מברלנד. במקום יש גם משחקי ילדים, חנות מזכרות, מסעדה ובית קפה.
הטירה שימשה כאתר צילומים לחלק מהסצנות בסרטי "הארי פוטר" שהתרחשו בבית הספר הוגוורטס. הטירה פתוחה לציבור במהלך הקיץ. היא דורגה במקום העשירי מבין הבתים ההיסטוריים המתוירים באנגליה, לאחר שב-2012 פקדו אותה כמאתיים אלף מבקרים.
מבנה
הטירה מורכבת משתי טבעות בניינים עיקריות. הטבעת הפנימית מקיפה חצר קטנה, והיא כוללת את החדרים הראשיים של הטירה. מבנה זה נמצא במרכזה של חצר (Bailey) גדולה יותר. מאחר שברבות השנים המבנים הפנימיים לא הספיקו לשיכון כל אנשי הצוות, בניינים נוספים הוקמו בצדה הדרומי של החצר הגדולה. שני אזורי מגורים אלו מחוברים על ידי בניין מקשר. מגדלי שמירה נמצאים לאורכה של החומה החיצונית. חלק מן החומה החיצונית הונמך על-מנת שיהיה ניתן לצפות מפנים הטירה אל הפארק הסמוך אליה.
בסביבת הטירה נמצאים שני פארקים. מצפון לטירה קיים פארק קטן, שמשתרע עד לנהר האלן (Aln), ואשר עוצב על ידי אדריכל הנוף האנגלי הנודע לנסלוט בראון ותומאס קול (Call) במאה ה-18. בסמוך נמצא הפארק הגדול יותר, פארק הולן (Hulne). מצבה התחזוקתי של הטירה טוב, והיא משמשת למטרות רבות, בהן ביתו של דוכס נורת'מברלנד ומשפחתו וכן משרדים בהם מנוהל רכושו הנרחב של הדוכס.
בתחילת שנות ה-2000 הוקם בסמוך לטירה גן אניק, ביוזמתה של דוכסית נורת'מברלנד, ג'יין. עלות הקמתו של הגן הייתה 42 מיליון ליש"ט. הוא שייך לקרן צדקה נפרדת מ"נכסי נורת'מברלנד" (Northumberland Estates), אולם הדוכס תרם לצורך העניין את השטח ו-9 מיליון ליש"ט. בניית הגן החלה באוקטובר 2001. האטרקציה המרכזית בגן היא קומפלקס בית העץ הגדול, ששטחו 560 מטרים רבועים. הקומפלקס כולל בין היתר בית-קפה.
גן אניק הוא מהגנים המתוירים ביותר בממלכה המאוחדת, וב-2004 הוערך כי הוא שלישי רק לגני קיו (Kew) וגן וויזלי (Wisley), לאחר שפקדו אותו למעלה מחצי מיליון מבקרים. בחלוף השנים הגן הורחב ונוספו לו פינות חדשות, כמו גינת צמחים רעילים, בהם קיקיון מצוי, אגוז הקיא, בלדונה ואף קוקה, פרג האופיום וקנאביס סאטיבה.
קווינס פארק
קווינס פארק (באנגלית: Queens Park) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
גאוגרפיה
מרבית שטחו של קווינס פארק הוא גן ציבורי בשטח 0.26 קמ"ר, הקרוי אף הוא קווינס פארק. הפרוור כולל את שטח הגן ואת הרחובות הגובלים בו מדרום, מזרח וצפון. הפרוור גובל בסנטניאל פארק ממערב, בונדיי ג'נקשן בצפון, רנדוויק בדרום ווייברלי במזרח. הרחובות הראשיים בפרוור הם דרך קווינס פארק, דרך קרינגטון ודרך דארלי.
היסטוריה
קווינס פארק היה בעברו חלק מבונדיי ג'נקשן, והופרד ממנו (וגבולו הוגדר לראשונה) בשנת 1992. רבים מדריו הוותיקים עדיין קוראים לכתובתם בשם בונדיי ג'נקשן. על אף שהפרוור חדש יחסית, הגן המוכל בתחומו הוגדר כבר בשנת 1887, כחלק משטח הגנים (Centennial Parklands) המשותף לו ולגני סנטניאל פארק ומור פארק.
תרבות
מרבית הבתים בצדו המזרחי של הפרוור הן מהתקופה הוויקטוריאנית, וכוללים בניינים בסגנון התקופה. בצדו הצפוני והדרומי של הפרוור הסגנון האדריכלי הבולט הוא פדריישן אוסטרלי. הפארק כולל בתוכו מגרשי משחק רבים, המשמשים לשעות הפנאי ולספורט חובבנים בתחומים כגון פוטבול, ראגבי, קריקט ועוד.
אלי אלעזרא (איש עסקים)
אלי אלעזרא (נולד ב-2 בינואר 1961) הוא איש עסקים ישראלי אשר מחזיק בחברת "אלעזרא החזקות", חברת השקעות השולטת בחברת הבנייה "אפרידר", חברת הליסינג "אלבר", וחברת הביטוח "הכשרה חברה לביטוח".
ביוגרפיה
אלעזרא נולד בעיר ארפוד שבמרוקו ליעקב ועליזה אלעזרא, בהיותו בן שנה, עלתה משפחתו לישראל. הוא גדל במשפחה בת 10 נפשות, ששוכנה בדירת 40 מ"ר בשכונת שמשון באשקלון. סיים את לימודיו התיכוניים בעיר, ולאחר מכן התגייס לצה"ל לחיל השריון, שם שירת כמפקד טנק. אחרי שחרורו מצה"לי למד כלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בגיל צעיר החל אלעזרא בפעילות פוליטית, תחילה בתנועת עודד, תנועה החברתית שקמה בשנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לקדם את תנאי ההשכלה של העולים החדשים מצפון אפריקה. בהיותו סטודנט היה אלעזרא עמית בתכנית המלגות של אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך, אחר כך, נמנה עם פעיליו של אלי דיין, שכיהן כראש עיריית אשקלון וכחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה. דיין מינה את אלעזרא, בגיל 24 בלבד, כאחראי על פרויקט שיקום שכונות באשקלון. בגיל 29 קיבל אלעזרא את תפקיד מנכ"ל "החברה הכלכלית לאשקלון", חברה בבעלות העירייה שהוקמה באותה עת. פרויקט הדגל של החברה החדשה היה הקמת מרינה אשקלון.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1993, נבחר כסגן ראש העירייה וכממלא מקום של ראש העיר בני וקנין, אך ויתר על התפקיד, פרש מהחיים הציבוריים ועבר לעסקים פרטיים. תחילה כיזם בתחום הבנייה למגורים, בעיקר באזור הדרום. ב-1995 הקים את חברת "אלעזרא יוזמה והשקעות". בשנת 2001 רכש במכרז של רשות החברות הממשלתיות, תמורת כ-80 מיליון שקל, את חברת אפרידר, חברה ממשלתית, שנוסדה ב–1950 לפיתוח העיר אשקלון. תחילה חבר לאיש העסקים מוטי זיסר כשותף לעסקה, אך זיסר נסוג ממנה ואלעזרא הלווה את יתרת התשלום מבנק לאומי.
בפברואר 2006, חתם על הסכם עם "שותפות מרינה אשקלון", על הקמת קניון בן 9,000 מ"ר במרינה (שעל הקמתה היה אחראי בתור מנכ"ל "החברה הכלכלית לאשקלון"). בשנת 2013 רכש את אלעזרא את מלוא הבעלות על הקרקע, לאחר עיכובים רבים החל בהקמת הקניון בשנת 2015. הקניון נפתח בשם "מרינה מול" בסוף 2017. ביוני 2019 נפתח במקום גם מתחם אירועים בהשקעה של 25 מיליון שקל.
באוקטובר 2006, רכש את 82% ממניות חברת "הכשרת היישוב ביטוח", ממשפחת נמרודי תמורת 90 מיליון שקל. בנק מזרחי טפחות העניק לו מימון של 60 מיליון שקל, ויתרת הסכום מומנה ממקורות פרטיים. ב-2011, מחק את מניות החברה מהמסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לאחר שרכש את מניות הציבור ב-30 מיליון שקל.
ב-2008 נכנס לראשונה לרשימת "500 האנשים העשירים בישראל" של המגזין TheMarker עם הון מוערך של כ-130 מיליון דולר.
בשנת 2016, רכש את מתחם "אלרוב סנטר" באשדוד, הכולל משרדים ופאוור סנטר, תמורת 248 מיליון שקל.
יצחק יוסף תאומים
רבי יצחק יוסף תאומים (ה'תפ"ב, 1722 – ט"ז בחשון תקנ"ד, 22 באוקטובר 1793) היה רבן של הערים סלוצק, קראקא וברסלאו.
ביוגרפיה
יצחק יוסף תאומים נולד בברסלאו לרב חיים יונה תאומים, אב בית דין בעיר ומחבר "קונטרס ר' חיים יונה" על סוגיית והלכות "דינא דגרמי", ולאשתו השנייה רייזל בת הרב נפתלי הירש מירל'ס, אחותו של הרב דוד פרנקל מדסאו מחבר הפירוש "קרבן העדה" על התלמוד הירושלמי.
בשנת ה'תפ"ח (1728), בהיותו בן 6, התייתם מאביו, וגדל בבית סבו הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים, רב העיר ברסלאו. סבו נפטר שלוש שנים אחר כך.
בשנות בחרותו המוקדמות למד רבי יצחק יוסף תאומים בישיבתו הגדולה של הרב צבי הירש חריף בהלברשטאדט. בשנת ה'תצ"ט (1739) נשא לאשה את טריינה בתו של הרב שמואל זורביצר (זארוויצער) אב"ד סלוצק, והתמנה תחתיו לרבה של העיר, עוד בטרם מלאת לו עשרים שנה
רבנות קראקא וברסלאו
בשנות העשרים לחייו התמנה כרבה של קהילת העיר קראקא, אחת הרבנויות הנחשבות באותה תקופה, וניהל בה ישיבה. אך לאחר שלוש שנות רבנות בקראקא פרצה בעיר מחלוקת בינו ובין משפחת הרב הקודם ר' דוד שמואל שמעלקא, והוא התפטר ועקר לברסלאו מקום רבנותו של אביו המנוח.
כיסא הרבנות המקומי לא היה פנוי באותה עת (ה'תק"ה), ישב עליו הרב ברוך וויזל מחבר ספר השו"ת "מקור ברוך", ור' יצחק יוסף עסק בתורה ובהלכה, ושלח ידו במסחר לפרנסתו. בשנת תקי"ד (1754), עם מות הרב הקודם, התמנה ר' יצחק יוסף כרבה של ברסלאו הגדולה, על כיסאם של אביו הרב חיים יונה תאומים, וזקנו הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים, והחזיק בכהונה זו ארבעים שנה רצופות, עד פטירתו בתחילת חורף תקנ"ד (אוקטובר 1793).
ר' יצחק יוסף תאומים נחשב לסוחר גדול, ובעל נכסים. בית המסחר ליצוא אריגים שבבעלותו, בניהול אחד מנכדיו, שגשג וייצא בגדים גם מחוץ לפולין, לרוסיה ולליטא. אומדן הונו הגיע למאה אלף טאלר.
ר' יצחק יוסף עמד בקשרי מכתבים עם גדולי דורו, וחלק מדבריו נשתמר בספריהם.
בט"ו בסיון שנת תקל"ג (1773) נפטרה אשתו טריינה, והוא נשא לאחר זמן מה את פייגל'ה בתו של עשיר בשם אברהם מברלין, אך היא נפטרה לאחר שבועות ספורים בח' בתשרי תקל"ד.
רבי יצחק יוסף תאומים נפטר בט"ז בחשוון תקנ"ד, בזמנו כבר קיבלו היהודים היתר קבורה בברסלאו, והוא הראשון מבין רבני ברסלאו שנטמן בה.
על מצבתו של ר' יצחק יוסף תאומים נכתב:
משפחתו
לרב יצחק יוסף תאומים לא היו בנים, ושתי בנותיו נישאו לתלמידי חכמים ידועים: 1. בתו איידל נישאה לבן דודה הרב יואל וולף פרנקל, בנו של הרב דוד פרנקל מדסאו, בעל "קרבן העדה". 2. בתו גיטל נישאה בזיווגה הראשון לרב שאול ברלין (לוין), מחבר "כָּסָא דהרסנא", רבן של קהילות יהודיות בגרמניה, וככל הנראה משכיל נסתר. בזיווגה השני נישאה לרב בנימין וולף איגר רבה של לייפניק, בנו של הרב עקיבא איגר מפרשבורג, ודודו ורבו של רבי עקיבא איגר מפוזנה. היא נפטרה בברלין בג' בחשוון תקע"ה (17 באוקטובר 1814).
ישיבת ברסלאו
רבי יצחק יוסף תאומים יסד ישיבה גדולה בעירו ברסלאו, וניהל אותה בצוותא עם חתנו ר' בנימין וולף איגר. ישיבה זו נחשבה לבעלת רמה לימודית גבוהה, ולמדו בה רבים מחשובי הרבנים לעתיד, כמו רבי עקיבא איגר והרב ישעיה פיק ברלין. רבי עקיבא איגר התחתן בהיותו תלמיד הישיבה, ונערכה בישיבה חגיגה זוטא לכבוד חתונתו מאחר שתלמידי הישיבה לא נסעו לליסא בה התקיימה החתונה. על חגיגה זו סיפר הרב בנימין וולף איגר במכתבו לאחיינו רבי עקיבא איגר, ולאחר שהציג את דברי התורה שאמר לכבוד האירוע, הוא מוסיף:.
טים קנג
טים קנג (באנגלית: Tim Kang, בקוריאנית: 강일아; נולד ב-16 במרץ 1973) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי ממוצא דרום קוריאני. הוא ידוע בתפקידו כקימבל צ'ו בסדרת הטלוויזיה המנטליסט וכגורדון קצומוטו בחידוש לסדרה מגנום, בלש פרטי.
ביוגרפיה
הוא נולד בשם יילה טימות'י קנג בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, הבכור מתוך שלושה ילדים.
יש לו תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ותואר שני בתיאטרון מהמכון להכשרת תיאטרון מתקדם באוניברסיטת הרווארד.
קריירה
אחרי משחק בכמה סדרות וסרטים בתפקידי אורח, הוא קיבל תפקיד בינוני בסרט "רמבו" (2008). לאחר הופעתו בסרט זה, הוא קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של רשת CBS, "המנטליסט". בסדרה הוא מגלם את קימבל צ'ו, חוקר משטרה קשוח. את תפקיד גילם למשך כל שבעת עונות עד לסיום הסדרה ב-2015.
בשנת 2018 החל לגלם את הבלש גורדון קצומוטו בחידוש לסדרת הטלוויזיה "מגנום, בלש פרטי" ברשת CBS.
משהד (מועצה מקומית)
משהד (בערבית: مشهد) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1960.
היסטוריה
העיר משהד הוקמה על חורבות העיר המקראית גת חפר, אשר על פי המוזכר בספר מלכים ב, י"ד, הייתה עירו של יונה הנביא. קבר יונה הנביא מצוי כיום במתחם מסגד א-נבּי יונַס.
הכפר נזכר במפקד האוכלוסין העות'מאני של שנת 1596 בשם "משהד יוניס", ונכלל בנפת טבריה, סנג'ק צפת. בכפר נמנו 31 משקי בית ו-6 רווקים, כולם מוסלמים. הם שילמו מס קבוע של 20% על תוצרת חקלאית, הכוללת חיטה ושעורה, עצי פרי, גינות ירק, מטעים וכן על עיזים ו/או כוורות; סך הכל 865 אקצ'ה. כל ההכנסות הלכו לווקף.
זאב וילנאי כתב ב"מדריך הגליל", משנת 1954, כי קברו של הנביא יונה באתר ידוע מהמאה ה-4. בימי הביניים היו יהודים רבים מבקרים בו ומשתטחים על קברו. הנוסע רבי פתחיה מרגנסבורג בקר במקום בשנת 1180 וכתב על שומר הקבר:.
מקור השם
קיימות מספר דעות לגבי מקור שמו של היישוב משהד:
זבורוב
זבורוב (באוקראינית: Зборів, זבוריב; בפולנית: Zborów; ביידיש: זבארעוו) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
זבורוב נזכרת לראשונה בשנת 1166, ובשנת 1241 נהרסה בידי המונגולים. בשנת 1639 הוענקו ליישוב זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי זבורוב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנות ה-80 של המאה ה-17. במהלך המאה ה-18 הופצו נגד יהודי העיירה מספר עלילות דם. מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה פעילות ציונית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו רבים מיהודי העיירה מערבה, ומאידך, הגיעו אליה יהודים שגורשו מטלומאץ'. בסיוע הג'וינט, השתקמה הקהילה לאחר המלחמה. בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעל בה בית ספר עברי, לצד מוסדות חינוך של אגודת ישראל. בשנת 1931 נמנו בעיירה כ-1,900 יהודים, רוב תושביה. לאחר כניסת הסובייטים לעיירה בספטמבר 1939, נסגרו בה המוסדות היהודיים, והולאמו עסקי יהודים בה.
בשואה
ב-4 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו אלו בסיוע אוקראינים למעלה מ-800 יהודים בה. כעבור כמה ימים הוקם בעיירה יודנרט, בראשות יעקב פוקס, אשר נצטווה לספק לגרמנים מאות יהודים לעבודות כפייה מדי יום. ב-16 באוקטובר 1941 נרצחו כ-200 משכילים יהודים בעיירה.
בקיץ 1942 רוכזו היהודים הנותרים בעיירה בשני מחנות עבודה, אליהם הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. ב-29 באוגוסט שולחו כ-1,300 יהודים ממחנות אלו למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן, הובאו לעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה, וכל יהודי העיירה, כ-3,000 איש, רוכזו בגטו קטן מוקף גדר תיל, בו פרצו מגיפות.
ב-4 באפריל 1943 פשטו על הגטו בעיירה גרמנים ואוקראינים, וכ-2,300 מיהודיו נרצחו בבורות ירי שכרו בעצמם. ב-5 ביוני 1943 בוצעה בגטו אקציית חיסול, תוך סריקת בתיו. במהלך האקציה התנגדה לגרמנים קבוצת מחתרת יהודית, בפיקודו של לוי רמר, והביאה לנסיגתם הזמנית מהגטו. לאחר מכן, הציתו הגרמנים את בתי הגטו בהם התבצרו המורדים, והשלימו את חיסול הגטו.
ביוני 1943 חיסלו הגרמנים את שני מחנות העבודה בעיירה, כאשר באחד המקרים שרפו בחיים כ-600 יהודים שכלאו בצריפים.
בזבורוב חי חסיד אומות העולם אנטון סוחינסקי, שהחביא בביתו שישה יהודים עד לכיבוש האזור על ידי ברית המועצות ביולי 1944.
חלון אחורי
חלון אחורי (Rear Window) הוא סרט קולנוע אמריקני שהופק ובוים על ידי אלפרד היצ'קוק ויצא לאקרנים בשנת 1954. את התסריט כתב ג'ון מייקל הייס, על פי סיפור קצר מאת קורנל וולריץ'.
הסרט נחשב לאחד מחשובי הסרטים של היצ'קוק ושל סוגת סרטי המתח בכלל, והיה מועמד לפרס אוסקר בארבע קטגוריות. בשנת 1997 נוסף הסרט לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה
אל. בי. ג'פריז (ג'יימס סטיוארט) המכונה "ג'ף" הוא צלם עיתונות שבמהלך עבודתו שבר את רגלו שהושמה בגבס לכל אורכה, והוא ממתין בביתו בגריניץ' וילג' שבניו יורק להחלמת הרגל. עקב הפציעה הוא יושב בכיסא גלגלים, ויכולת התנועה שלו מוגבלת. מדי יום מגיעה לביתו האחות סטלה (תלמה ריטר), כדי לטפל בו. אל ביתו מגיעה גם חברתו הנאה ליסה פרימונט (גרייס קלי), העוסקת בדוגמנות ואופנה. מערכת היחסים ביניהם מתוחה מאחר שג'ף אינו מעוניין להתחתן עמה, משום שהוא סבור שאינה מתאימה לאורח חייו ההרפתקני.
בעודו מחלים, הוא מבלה ליד חלון ביתו וצופה שעות בשכניו, שדירותיהם משקיפות אל חצר משותפת, וחום הקיץ דוחף אותם להשאיר את החלונות פתוחים לרווחה. בדירות השכנות הניבטות לחצר ולג'ף הצופה בהן נראים רקדנית, אישה בודדה, זוג שזה עתה נישא וזוגות נוספים. בהדרגה מסיק ג'ף שאחד משכניו, לארס ת'ורוואלד (ריימונד בר), סוכן נוסע של תכשיטים, רצח את אשתו החולנית ועסוק בטשטוש הראיות למעשה. ג'ף משתף את חברתו ואת האחות בחשד, והן מנסות לסייע לו בפתרון התעלומה. לפתרון התעלומה מגייס ג'ף גם את ידידו השוטר, תום דויל (ונדל קורי). כל השלושה מטילים ספק באמיתות החשד של ג'ף, אך משתכנעים בהדרגה.
כלבלב של אחת השכנות, שהחל לרחרח בעקשנות פינה מסוימת בחצר, נמצא מת עם צוואר שבור. כאשר בעלת הכלב רואה את כלבה המת, היא פורצת בזעקות שבר רמות. כל השכנים יוצאים לחלונות בתיהם, כדי לראות מה קרה, מלבד שכן אחד, לארס ת'ורוואלד, שנותר בדירתו החשוכה. סיטואציה זו מגבירה את חשדו של ג'ף, והוא משכנע את ליסה להכניס לדירתו של ת'ורוואלד פתק המאשים אותו ברצח, כך שג'ף יוכל לראות את תגובתו בעת קריאת הפתק. ג'ף מטלפן לת'ורוואלד, ומשכנע אותו להגיע לפאב שכונתי לקבלת מידע נוסף.
פסקול
פסקול הסרט כולל שירים רבים שזכו לפופולריות בשנים שקדמו להפקת הסרט:
המלחין ההוליוודי פרנץ וקסמן, שקודם לסרט זה הלחין שלושה סרטים אחרים של היצ'קוק, הלחין את קטעי הפתיחה והסיום של הסרט, וכן יצירה לפסנתר ("ליסה") שאותה מבצע אחד השכנים.
טכניקת הצילום
טכניקת הצילום של הסרט יוצרת תחושה של מציצנות. המצלמה "משוטטת" בין חללים וחושפת לצופה את האירועים מזווית מיוחדת. סצנת הפתיחה של הסרט נפתחת כבאולם קולנוע ישן, כאשר הפרגוד עולה וחושף את המתרחש מחוץ לחלון חדרו של ג'ף. המצלמה משוטטת בשכונה ומציגה את החיים בה, ולאחר מכן נכנסת לתוך החדר של ג'ף ומספקת לצופה את המידע והעלילה.
הסרט בנוי כסרט בתוך סרט. ג'ף הוא בעצם כמו צופה קולנוע. בקולנוע המסך עולה ומוקרן הסרט. כך גם אצל ג'ף בדירה, הווילונות עולים בתחילת ה"סרט" ויורדים בסופו. בנוסף יש כמה מסכים, כשבכל מסך מוצג אחד החלונות. לכל מסך יש סיפור עם התחלה, אמצע וסוף. כל חלון הוא ז'אנר קולנועי. למעשה, היצ'קוק מפנה לעברנו אצבע מאשימה בכך שגם אנו, כצופי קולנוע, עוסקים במציצנות.
כנסייה חופשית
כנסייה חופשית (באנגלית: Free Church, בגרמנית: Freie Kirche) הוא מושג שהתייחס במקור לכנסיות נוצריות - שבניגוד לכנסיות הממלכתיות - לא היו תלויות בממסד הממלכתי. בעקבות תהליך הפרדת הדת מהמדינה במדינות רבות המושג איבד את מובנו החד משמעי. בימינו, במדינות שבהן קיימות כנסיות לאומיות או ממלכתיות רשמיות, המושג "כנסייה חופשית" מציין קהילות או כנסיות נוצריות שאינן שייכות לכנסיות הממסדיות. המילה "חופשית" נועדת, בהתאם למקרה, לציין כי מדובר בכנסייה שחבריה הצטרפו אליה מרצונם החופשי, שהיא עצמאית מבחינה ארגונית, שהיא מייצגת מיעוט או שיש לה עמדה תאולוגית מיוחדת. כנסייה חופשית אינה מעורבת בהתוויית מדיניות של המדינה והמדינה אינה משפיעה על מדיניותה ועל השקפתה התאולוגית של קהילותיה. היא אינה זוכה בחסות או מימון ממשלתיים.
חלון אחורי
פרשנות
טניה מודלסק, בספרה The Women Who Knew Too Much: Hitchcock and Feminist Theory, מציגה את השכנים שבהם צופה ג'ף כמודלים חלופיים לחיי הזוגיות הצפויים לג'ף ולליסה:
בעקבות הסרט
בשנת 1998 הופק סרט טלוויזיה בשם "חלון אחורי", שהוא עיבוד של סרט הקולנוע. בסרט הטלוויזיה הגיבור, ג'ייסון קמפ (שאותו גילם כריסטופר ריב), משותק ומשתמש בכיסא גלגלים ובאמצעים נוספים של טכנולוגיה מסייעת. הוא חושד באחד משכניו שרצח את אשתו, ומנסה לשכנע בנכונות החשד את חברתו, את האחות המטפלת בו ואת חברו. השכן, שמגלה בהדרגה שקמפ יודע על פשעו, מנסה לחסלו.
כנסייה חופשית
היסטוריה
ההיסטוריונים הפרוטסטסנטים מציגים כ"כנסייה חופשית" את הנצרות הקדומה, מלפני אימוצה כדת רשמית על ידי האימפריה הרומית תחת הקיסר קונסטנטינוס.
כנסייה חופשית הוא דפוס שהתפתח בעיקר בימי הרפורמה ההפרוטסטנטית באירופה ובאמריקה בקרב תנועות רפורמיות כמו הקלוויניזם, הפרסביטריאניזם, הבפטיזם והקונגרגציונליזם וקבוצות רדיקליות יותר כמו האנבפטיזם. בסופו של דבר היו כנסיות קלוויניסטיות שהגיעו למעמד של כנסייה ממלכתית, למשל בזמנו בז'נבה ומאוחר יותר הכנסייה הרפורמית ההולנדית. היו כנסיות לותרניות ופרסביטריאניות שנפרדו מהזרם המרכזי הממסדי והדעיפו לבחור בדרך אוטונומית.
חלון אחורי
בעקבות הסרט
בשנת 2007 החלה הקרנתו של הסרט "דיסטרביה", שעלילתו מזכירה בקווים כללים את זו של "חלון אחורי". גיבור "דיסטרביה" הוא נער שנדון למעצר בית לשלושה חודשים, ועקב השעמום עוקב אחר שכניו, וחושד שאחד מהם הוא רוצח סדרתי. דמיון זה בקווי העלילה הוביל את בעלי זכויות היוצרים בסיפורו של וולריץ', שלפיו נכתב התסריט ל"חלון אחורי", להגיש תביעה על הפרת זכויות יוצרים נגד יוצרי "דיסטרביה". התביעה נדחתה, בנימוק ש"דיסטרביה" מכיל עלילות משנה רבות שאינן בסיפור המקורי.
כנסייה חופשית
היסטוריה
גם בהודו ובסין קמו בימי הביניים מספר קהילות נוצריות בעלות אופי חופשי, שלא נמצאו בפיקוח ממלכתי.
חלון אחורי
בעקבות הסרט
הפרק "Bart of Darkness" בסדרת הטלוויזיה המצוירת "משפחת סימפסון" הוא פארודיה על "חלון אחורי". בפרק זה בארט שובר רגל, ובעת שהוא מחלים בביתו הוא צופה בשכניו באמצעות טלסקופ. הוא חושד שהשכן נד פלנדרס רצח את אשתו. החשד מתברר כחסר יסוד.
כנסייה חופשית
היסטוריה
דפוס הכנסיות החופשיות מצא תנופה מיוחדת בקרב הפוריטנים באמריקה הכנסיות החופשיות נוצרו על ידי איגוד מרצון של מאמינים נוצרים שהחליטו להקים קהילות עצמאיות, על בסיס "הסכם כנסייתי" (church covenant) ו"אני מאמין" ברור. הן דחו כל התערבות, פריווילגיה או מימון מצד הממסד הממלכתי וניהלו ומימנו את עצמן לבד על סמך תרומות חבריהן.
אנגליה
הכנסייה החופשית של אנגליה (Free Church of England) - כנסייה ברוח האנגליקניזם שנפרדה מהכנסייה של אנגליה.
סקוטלנד וצפון אירלנד
במסגרת המסורת הפרסביטריאנית קמו בסקוטלנד ובצפון אירלנד מספר כנסיות חופשיות. הידועה בהן - הכנסייה החופשית של סקוטלנד (1843, אחר כך, אחרי שנת 1900 כך נקראים שני פלגים שלה - אחד שסירב להתאחד עם הכנסייה הפרסביטריאנית המאוחדת של סקוטלנד, והשני שהתפתל מן האחרון והקים בשנות ה-2000 "הכנסייה החופשית של סקוטלנד -הממשיכה") הכנסייה הפרסביטריאנית החופשית של אלסטר.
הולנד
מהגרים הולנדים הקימו בארצות הברית כנסיות רפורמיות חופשיות ברוח הקלוויניזם Free Reformed Churches in North America.
גרמניה
החברה האוונגלית בגרמניה" ו"המיסיון העירוני" מאורגנות כמו כנסיות חופשיות, אך למעשה הן מפעל חופשי במסגרת הכנסייה הלותרנית (אוונגלית) של גרמניה.
ארצות הברית
מכיוון שהתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית אוסר על קשר רשמי בין הממשל ובין הדתות, כל הכנסיות בארצות הברית הן בתוקף ההגדרה כנסיות חופשיות. אולם כמה מהן נושאות במפורש את השם הזה, למשל הכנסייה הלותרנית החופשית של אמריקה שפעלה בשנים 1963-1897 והתאחדה ב-1963 עם הכנסייה הלותרנית האמריקנית; פלג ממנה שסירב להתאחד נושא את השם "איגוד הקונגרגציות הלותרניות החופשיות" המאגד בתוכו לערך 250 קונגרגציות; "הכנסייה האוונגלית החופשית של אמריקה" קמה על ידי התמזגות בין הכנסייה האוונגלית החופשית השוודית של אמריקה ולכנסייה האוונגלית החופשית הדנית-נורווגית של אמריקה.
הכנסייה המתודיסטית החופשית קראה לעצמה כך לא בגלל מעמדה מול המדינה, אלא מפני שדגלה בזמנו בשחרור העבדים, גם המקומות בספסלי הכנסייה היו צריכים להיות בחינם, עבודת הקודש הייתה צריכה לאפשר את חופש רוח הקודש והכנסייה ראתה עצמה חופשית מחשאיות ושבועות, כמו אלו של הבונים החופשיים.
שוודיה
הכנסיות החופשיות (בשוודית ביחיד - frikyrka) בשוודיה אינן חלק מהכנסייה של שוודיה שהיא כנסייה לותרנית. הן כוללות כנסיות בפטיסטיות, פנטקוסטליות, מתודיסטיות, "כנסיית המיסיון" ועוד.
נורווגיה
הכנסייה הלותרנית האוונגלית החופשית של נורווגיה.
דנמרק
בדנמרק פועלות גם כן כנסייה אוונגלית לותרנית חופשית, כמו כן כנסיות חופשיות נאו-פרוטסטנטיות כמו בפטיסטיות, אדוונטיסטיות, פנטקוסטליות, מתודיסטיות, הכנסייה האפוסטולית הדנית, כריסטיאן סיינס, הכנסייה האוניטריאנית, הקווייקרים, "כנסיית המיסיון" ועוד.
איסלנד
הקונגרגרציה החופשית של הכנסיות הלותרניות של איסלנד - כוללת את "הכנסייה החופשית של רייקיאוויק" ו"הכנסייה החופשית של הפנרפיירדור".
שווייץ
לותרנית: הכנסייה האוונגלית החופשית של הקנטון וו, הכנסייה החופשית באוסטר.
אוסטריה
"הכנסיות החופשיות של אוסטריה" הכוללות כנסיות בפטיסטיות, פנטקוסטליות, מנוניטיות, קהילת "אליאה" ועוד.
איטליה
כנסיות חופשיות (Chiese libere) של ולדנסים.
צרפת
ברית הכנסיות החופשיות האוונגליות.
סין
בסין של ימינו ה"כנסיות החופשיות" העיקריות הן כנסיות מחתרתיות ברוח המסורת הרומית קתולית, שאינן כפופות ל"איגוד הפטריוטי הקתולי הסיני" הנמצא בחסות הממשלה, כמו כן הכנסייה האמיתית של ישו ברוח הפנטקוסטליזם, ה"כנסיות המקומיות" מיסודם של ואצ'מן ני וויטנס לי, "תנועת הנולדים מחדש", כנסיות מבודדות שהתארגנו סביב תחנות רדיו אוונגליסטיות.
יונתן יבין
יונתן יבין (נולד ב-17 ביוני 1972) הוא סופר, עיתונאי, בעל טור, מתרגם, פובליציסט ומגיש רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
יבין נולד בניו יורק למגיש החדשות חיים יבין וזוגתו יוספה, והגיע ארצה עם משפחתו בגיל 3. בגיל 19, החל לכתוב בעיתונות המקומית בירושלים, ובהמשך היה לבעל טור במקומונים "עיתון ירושלים" וכל העיר וסיקר ענייני תרבות. בין לבין עבד מספר שנים כרעיונאי במשרדי פרסום ועם לקוחות פרטיים. בשנת 2001 עבר לתל אביב והחל כותב ב"מוסף הארץ" ובמוסף "ספרים" של "הארץ". בשנת 2005 החל כותב מאמרים פוליטיים וכתבות תרבות בעיתון ידיעות אחרונות. עם הזמן חדל לעסוק בעיתונאות, ומ-2009 כתב שם מאמרי דעה בלבד. הוא סיים את עבודתו שם בנובמבר 2018. בשנת 2022, בסיוע גיוס מימון המונים, הוציא את הרומן העצמאי שלו, "נאמן לעצמו" והקים את הוצאת הספרים "מֶלֶל ספרים".
ספרים
במקביל לעבודתו בעיתונות, עסק יבין בכתיבת רומן הביכורים שלו, "באבא ג'י". במהלך העבודה עליו התפרסם ספר הילדים הראשון שלו, "הכי הייתי רוצה להיות..." (עם עובד, 2002, נכתב בשיתוף עם נבו זיו). הספר מסביר לילדים בצורה מחורזת ומבדחת מהם מקצועות ומה היתרונות והחסרונות שיש בכל מקצוע. הספר זכה להצלחה והודפס בעשר מהדורות.
ספרו הבא של יבין לילדים נקרא "החתול דלעת משנה את הדעת" (עם עובד, 2004), והוא גם ספר הביכורים של המאייר גלעד סופר. הספר נבחר ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך במקום השני לגיל הגן ובמקום השלישי לכיתות א' עד ג'. בנוסף, הספר תורגם לערבית על ידי המרכז לספרות הילד הערבי. בשנת 2011 נכלל "החתול דלעת משנה את הדעת" ברשימת תשעה ספרים מכל הזמנים שהרכיבו את "מדף הספרים" של משרד החינוך. הספר הופץ בלמעלה מ-50 אלף עותקים במחיר מסובסד במוסדות לימוד ברחבי ישראל ויבין זכה בתעודת "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל. בפברואר 2019 הופיע הספר במהדורה של "ספריית פיג'מה". באפריל 2022 הספר עובד לשעת סיפור מצולמת בתכנית "פרפר נחמד" בכאן חינוכית, ובאפריל 2023 הופיע הספר באנגלית, בהוצאת "גפן" הישראלית-אמריקאית.