cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרט אימה
שנות השלושים והארבעים
סרטי האימה של יוניברסל המשיכו לאורך שנות ה-40 בסרטים כגון "איש הזאב" (1941), שעל אף שלא היה הסרט הראשון שעסק בנושא איש הזאב, ודאי שהיה המשפיע ביותר עד אז. יוניברסל המשיכו בסדרות כ"סדרת פרנקנשטיין" בה כיכב בוריס קרלוף, שחקן אנגלי בשם "הנרי פראט" אשר סיגל לעצמו חזות מאיימת ושרידי מבטא זר, והפחיד דורות של אמריקנים בתפקיד המפלצת המצולקת שנוצרה על ידי ד"ר פרנקנשטיין.
ניסיונות הגובלים בז'אנר הסרט האפל נעשו באולפני RKO בסדרת "סרטי סוג ב'" (B Movies) (כינוי לסרטים דלי תקציב, ולרוב גם דלי איכות, על אף שכיום יש הטוענים כי היו אלו המוצרים הטובים ביותר שיצאו מהוליווד בתקופה זו) של הבמאי ז'ק טורנה כ"אנשי החתול" (1942) "הלכתי עם זומבי" (1943) ו"חוטף הגופות" (1945).
רוב סרטי האימה שנוצרו בשנים אלו נחשבו באותה תקופה ליצירות שמטרתן מסחרית ולא אמנותית (עם חריגים כסרטו של ממוליאן), עם זאת, סרטים אלו, ככל שהתכתבו עם זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני מחד, ועם הסרט האפל ההולך ומתגבש בשנים אלו מאידך, יצרו שפה קולנועית, דימויים ותבניות, שנותרו כנכסי צאן ברזל של הקולנוע עד היום.
שנות החמישים
השינויים הטכנולוגיים בקולנוע בשנות ה-50 הביאו לשינוי הטון בסרטי האימה. הדגש עבר מדרמות גותיות נוסח "פרנקנשטיין" ו"דרקולה" אל נושאי מדע בדיוני. השינויים החברתיים שעברו על ארצות הברית, כגון המקארתיזם והמאבק בקומוניזם, הכתיבו אף הם קו עלילתי מסוים. הטיסה לחלל ופצצת האטום שהיו למציאות בשנים אלו, הביאו את אימת הקרינה הגרעינית ואימת הפלישה מן החלל אל מסכי הקולנוע, ופעילות סופרי מדע בדיוני כרוברט היינליין תרמה אף היא לאווירת הימים ההם.
גל בלתי פוסק של חייזרים, רובוטים, צמחים אוכלי אדם, מוטציות מפלצתיות וחרקי ענק שטף את המסכים, כשהוא מלווה בגימיקים כ"סרטי תלת־ממד" (בטכניקות שונות, שהנפוצה ביניהן חייבה שימוש במשקפיים בעלי עדשות צלופן, האחת ירוקה והשנייה אדומה), וטכניקת הלם חשמלי שהומצאה על ידי המפיק ויליאם קסל בה חוברו הצופים בסרט "המעקצץ" (The Tingler) לאלקטרודות שיצרו הלם חשמלי קל. קהל הצופים נהר לאולמי הקולנוע על מנת לקבל ריגושים גוברים והולכים. צד תעשייה זו התפתחה ביפן תעשייה מקבילה סביב דמותה של גודזילה, אשר הופיעה לראשונה בסרט "גודזילה" משנת 1954 ובו מפלצת פרהיסטורית מקבלת כוחות הרסניים לאחר הפלת פצצות אטומיות על יפן, ומשמידה את העיר טוקיו.
סרטים אלו ברובם לא עמדו בסטנדרטים מינימליים של איכות קולנועית, אך כמה יצירות שרדו את מחסום הזמן, והן נצפות ומוערכות על ידי קהל הצופים אף בימינו. "הדבר מהעולם האחר" משנת 1951 הוא סיפורה של משלחת אל הקוטב הצפוני הנלחמת עם יצור אימתני, אותו היא מפשירה בטעות מתוך ספינת החלל שלו. סרט זה הוצג כסרטו של קריסטיאן ניבי, אך למעשה נוצר על ידי הווארד הוקס. סרט קלאסי נוסף מתקופה זו היה סרטו של דון סיגל "פלישת חוטפי הגופות" משנת 1956 אשר הנציח את אווירת הפראנויה של המלחמה הקרה, מבלי להתייחס לאירועי השעה באופן ישיר.
במקביל ליצירות אלו נוצרו גם סרטים הנחשבים עד היום לגרועים ביותר שנוצרו אי פעם בז'אנר כלשהו, לרבות סרטו של אד ווד "תוכנית 9 מן החלל החיצון" (1959) שבו חייזרים מנסים להחיות את המתים בכדור הארץ, ומשסים אותם כנגד החיים. סרט זה, הנחשב לאחד הגרועים בסרטי האימה, היה הופעתו האחרונה על המסך של כוכב סרטי האימה בלה לוגוזי. במחווה אוהבת לסרטי האימה של שנות החמישים, ולבמאי ווד, יצר טים ברטון בשנת 1994 את הסרט "אד ווד", המנציח את עשייתו של "תוכנית 9 מן החלל החיצון", ואת אווירת סרטי האימה הזולים של שנות החמישים. סרט נוסף שזכה למוניטין דומים היה "התקפת אשת 50 הרגל" (1958) (Attack of the 50 feet woman), שבו נחטפת אישה לספינת חלל, ולאחר הקרנות רדיואקטיביות צומחת לגובה של 15 מטר ומשמידה את כל הנקרה בדרכה.
שנות החמישים המאוחרות ותחילת שנות השישים ראו את עלייתם של אולפנים שהתמחו ביצירת אולפני אימה. בבריטניה פעלו "אולפני האמר" אשר התמחו בהסרטה מחדש של קלאסיקות אימה כ"דרקולה" ו"פרנקנשטיין", לרוב בכיכובם של כריסטופר לי ופיטר קושינג, והבמאי טרנס פישר. סרטים אלו היוו חידוש וריענון לסרטי "יוניברסל" משנות השלושים, והמשיכו, בצבע, את מסורת האימה הגדולה של סרטי שנות השלושים. חברת "אמריקן אינטרנשיונל פיקצ'רס" (AIP) יצרה אף היא סדרה של סרטים על פי סיפורים מאת אדגר אלן פו. סרטים אלו הופקו על ידי רוג'ר קורמן שיהיה בעל תפקיד נכבד בסרטי האימה של שנות ה-60, והשחקן בעל החזות המאיימת וינסנט פרייס, שהפך למזוהה עם סרטי אימה אלו. סרטים אלו סללו את הדרך להצגתה של אלימות רבה יותר הן בסרטי האימה, והן בסרטי "הז'אנר המרכזי".
שנות השישים
בשנת 1961 הופק הסרט "Homicidal" שנחשב כמחווה (הוֹמָאז') לסרט "פסיכו". המשקל של שמות שני הסרטים הוא שם תואר מטיל אימה, האחד Psycho, של הפרעה נפשית והשני Homicidal, של רצחנות. שני הסרטים צולמו בשחור-לבן ועלילותיהם מתרחשות על רקע של מקום קטן או נידח. בשניהם פתרון התעלומה קשור בשינוי המגדר המיני של הרוצח, שזהותו האמיתית ומגדרו נחשפים רק בסוף הסרט. הסרט הוקרן בישראל בשם "תעלומת הרצח הכפול".
סרטי רוחות רפאים ומפלצות נותרו פופולריים כתמיד, והאולפנים המשיכו להפיקם. היצ'קוק תרם את תרומתו לז'אנר זה בסרט "הציפורים" (1963), אשר היה בעל נימה מודרנית של "הטבע מתפרע", המשולבת באימה פסיכולוגית, נושא אותו ימשיך סטיבן ספילברג בעשור שלאחר מכן בסדרת סרטי "מלתעות".
סרטי אימה נמוכי תקציב בז'אנר הגור נעשו על ידי חלוץ האימה הרשל גורדון לואיס, לרבות "חגיגת הדמים" משנת 1963, ו"אלפיים מטורפים" (1964). סרטים אלו הציגו בצורה מפורשת נתזי דם וביתור איברים.
סרט אימה משפיע נוסף משנות השישים היה סרטו של ג'ורג' רומרו "ליל המתים החיים" משנת 1968. סרט זה, העוסק בנושא ה"זומבי" נחשב למוערך וחשוב מבחינה תרבותית. הוא מערב את ז'אנר המותחן הפסיכולוגי עם אימה וחרדה. גיבורי סרטו של רומרו היו אנשים יום יומיים שנקלעו למצב שבו המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים.
פעילותו של הבמאי והמפיק רוג'ר קורמן אשר התמחה בסרטי ניצול דלי תקציב, הביאה לעולם סרטים כ"מסיכת המוות האדום" ו"קברה של ליגייה" (שניהם משנת 1964), אך חנכה דור של קולנוענים שגדלו על ברכיו של קורמן כמרטין סקורסזה, פיטר בוגדנוביץ' ופרנסיס פורד קופולה.
שנות השבעים
מותו של קוד ההפקה בשנת 1964, וההצלחה הכספית של סרטי האימה מעוטי התקציב של רוג'ר קורמן ודומיו, כמו גם התעניינות תרבותית גוברת והולכת בעולם העל טבעי, הביאה ליצירת סדרת סרטי איכות, בעלי תקציב מנופח, שנוצרו על ידי במאים ידועים, ועסקו בנושאים קלאסיים של סרטי אימה, לרוב בנוסף לעיסוק מפורש כמעט במין.
פורץ הדרך בסרטים אלו היה סרטו של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" משנת 1968 אשר עסק בצעירה (מיה פארו) היולדת את בנו של השטן. סרט זה הופק בתקציב גדול, בהשתתפות שחקנים איכותיים כג'ון קסאווטס וראלף בלאמי, ובבימויו של פולנסקי שנחשב ל"יוצר אמנותי".
בין סרטי האימה הידועים בשנות השבעים היה "מגרש השדים" בבימויו של ויליאם פרידקין, אף הוא במאי נחשב ו"אות משמיים". סרטים אלו היו חלוציים בין עשרות סרטים, ברובם גרועים ביותר, שבהם כיכב השטן, כאשר הוא מעבר נשים ואוחז בילדים. דיבוק וגלגול נשמות הפכו לנושאים מבוקשים.
"תרבות הנגד" של שנות השבעים, ומוראות מלחמת וייטנאם השפיעו אף הם על סרט האימה. "הבית האחרון משמאל", סרטו של ווס קרייבן משנת 1972 ו"המנסרים מטקסס" (The Texas Chain Saw Massacre) של טוב הופר משנת 1974 הושפעו בעליל ממלחמת וייטנאם. בעוד ש"שחר המתים" (1979) של הבמאי ג'ורג' רומרו, שבו מותקפת אמריקה על ידי גדודים של זומבים אוכלי אדם, נראה כבעל נושאים חברתיים ומתקפה על החברה הצרכנית. בשנים אלו החל את פעילותו הבמאי הקנדי דייוויד קרוננברג אשר יצר את ז'אנר "אימת הגוף" (Body horror), אם כי יצירותיו של קרוננברג אינן מתויגות לעיתים כסרטי אימה לשמם.
"איש הקש" הבריטי מ-1973 שילב בתוכו קטעי מוזיקה רבים ונחשב כיום בעיני רבים לסרט האימה הבריטי הטוב ביותר מאז ומעולם.
סופר המתח סטיבן קינג החל בשנים אלו בעיבודים מוצלחים לספריו. בשנת 1976 יצר בריאן דה פלמה את הסרט "קארי" על פי ספרו של קינג, העוסק בצעירה בשם קארי בעלת כוחות על טבעיים הנוקמת בנשף הסיום בכל מי שפגע בה. סרט זה נראה כמבוא לסרט "ליל המסכות" משנת 1978 בבימויו של הבמאי ג'ון קרפנטר, החל בנושא שהפך מאז לנושא העיקרי בסרטי האימה – בני נוער המאוימים על ידי כוח על טבעי מרושע ועל אנושי. סרטים אלו, הקרויים לעיתים "סרטי המרטש" (Slasher film) הופקו במספרים גדולים והולכים, ובכמות גדלה והולכת של אלימות. מאפיין עיקרי של "סרטי המרטש" הוא דמותה של "הנערה האחרונה", הנערה היחידה ששורדת ונשארת בחיים מתמודדת ומביסה את הרוצח. לעיתים גם בן הזוג של הנערה האחרונה שורד.
הסרט "הנוסע השמיני" משנת 1979 שילב את ההתקדמות הטכנולוגית בפעלולים, עם נושאים ותיקים של סרטי האימה והמדע הבדיוני. במהלך שלושים השנים הבאות ייווצרו לסרט עשרות חיקויים כמו גם המשכים רבים.
בה בעת בהונג קונג יוצרי הסרטים הושפעו מסרטי האימה האירופיים והמשיכו ליצור סרטי ניצול בעלי מוטיבים אסיאתיים ייחודיים. ז'אנר זה הגיע לשיאו בתחילת שנות השמונים, עם יצירת "קומדיות אימה של קונג פו", שכלל לרוב גוויות מקפצות, ונשים מתות אך מפתות. הסרט הידוע ביותר מסוג זה הוא "סיפור רפאים סיני" משנת 1987.
שנות השמונים
שנות השמונים היו תקופת ה"סדרות". אין ספור ההמשכים ל"פולטרגייסט" (1982) של סטיבן ספילברג, "יום שישי ה-13" (1980), "ליל המסכות", ו"סיוט ברחוב אלם" (1984) היו פניו המוכרים של הז'אנר, שהתבטאו בדמויותיהם המפחידות של "ג'ייסון וורהיס", "מייקל מאיירס" ו"פרדי קרוגר". סרטים אלו נחשבו לנחותים על ידי רוב המבקרים.
עלייתו של מכשיר הווידאו הביתי הביאה ליצירת אין ספור סרטי אימה זולים, של במאים כסם ריימי, ואף פיטר ג'קסון שנתן ידו בז'אנר ה"גור" בטרם החל ביצירת סרטים אפיים כסדרת "שר הטבעות".
סרטי האימה המשיכו ליצור מחלוקת כאשר כניסתם לכל בית, באמצעות מכשיר הווידאו, הביאה למודעות צרכנית ולדאגה רבה בקרב הורים ומחנכים. הרבה סרטים הוחרמו במודע על ידי הצרכנים, ודוגמה בולטת היא הסרט "לילה שקט, לילה קטלני" משנת 1984 שהורד מן המסכים, ולא הופץ בווידאו, בשל עלילתו העוסקת בסנטה קלאוס רצחני.
אחד מסרטי האימה הנודעים משנות השמונים היה סרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ". הוא נחשב בעל איכות גבוהה יותר מסרטי אימה אחרים מאותה תקופה, ובזכות זה הוא נשאר פופולרי עד היום.
שנות התשעים
במחצית הראשונה של שנות ה-90 המשיך הז'אנר בנושאים הלקוחים מהעשור הקודם. המשכים לסדרות כ"משחק ילדים" ו"לפרקון" הופקו. יוצא דופן היה הסרט הקנדי "קיוב" משנת 1997 אשר הציג נושא חדש יחסית, וקלע למגוון של טעמים ופחדים.
כאשר התבגר הדור הצעיר של שנות השמונים, אשר סרטי "פרדי וג'ייסון" הרגילו אותו למנות גוברות והולכות של דם וקרביים, דרש הדור הצעיר והמתוחכם יותר דרישות שונות. סרטי האימה הפכו לסרטים בעלי ביקורת עצמית והומור עצמי, במיוחד במחצית השנייה של שנות התשעים. סרט חלוצי בתחום זה, היה סרטו של וס קרייבן: "צעקה" (1996) אשר הציג בני עשרה המודעים ומתייחסים להיסטוריה של סרט האימה, ושילב הומור אירוני עם הזעזועים והפחדים האופייניים לסרטי האימה.
"פרויקט המכשפה מבלייר" היה תופעה תרבותית שנוצרה בשנת 1999 שהייתה שונה מכל מה שקדם לה. הסרט, אף שהיה מיועד לבני הנעורים, לא רכב על גל האירוניה וההומור העצמי, אלא ניסה את כוחו בהפחדה מסוג חדש "מוקומנטרי" – סרט דוקומנטרי מבוים. סרט זה לא הציג דם וקרביים, אלא התמחה באימה פסיכולוגית, ובסיטואציה על טבעית ומפחידה. סרטי האימה קיבלו תפנית לכיוון זה גם בשל סרטו המצליח של מ. נייט שאמלאן "החוש השישי" (1999) ששילב מותחן פסיכולוגי עם סרט אימה על טבעי בעל סוף מפתיע.
המאה ה-21
"רינגו" ו"ג'ו-און" הם שני סרטי אימה יפניים שנוצרו בתחילת המאה ה-21 והיו בעלי השפעה על קולנוע האימה האמריקני (סרטים אלו נוצרו מחדש באנגלית כסרטי "הצלצול" ו"הטינה"). סרטים אלו, כמו גם סרטי אנימה מסוג "גורו" הביאו את השילוב של התרבות היפנית וסרט האימה המסורתי, וזכו להצלחה רבה גם מחוץ לגבולות ארצם.
"מסדרונות לוחשים" הוא סרט אימה קוריאני, סרט זה הצליח מאוד ברחבי העולם, אך עדיין לא עשו לו גרסה אמריקאית מחודשת.
יצירתן של סדרות סרטי האימה המשיכה, אם כי באופן פארודי יותר, כהומאז' או כיצירה מחדש. "פרדי נגד ג'ייסון" משנת 2003 הפגיש את שני גיבורי הסדרות למפגש אחרון, בינתיים לפחות, וקטלני. "שחר המתים" זכה אף הוא לעיבוד נוסף בשנת 2005, כמו גם סרט משנת 2004 שנקרא "מגרש השדים: ההתחלה" והתיימר להיות פריקוול (סרט המספר על התקופה שקדמה לעלילת סרט קודם) לסרט האימה משנות השבעים. סרטים חדשים שנוצרו המשיכו את הז'אנר של בני הנעורים הנתקלים באויב על טבעי, בסדרת סרטי "יעד סופי" שהתחילה בשנת 2000. ניסיונות אמנותיים יותר בסרטי אימה המשיכו להיערך על ידי מ. נייט שאמלאן, כמו גם על ידי ממשיכיו ומחקיו כאלחנדרו אמנבר בסרט "האחרים" (2001). כמו כן יצאה גרסה חדשה לסרטים "אות משמיים" ו"המנסרים מטקסס".
סדרת מותחני האימה "המסור" האמריקאית זוכה להצלחה גדולה ויוצריה זוכים לשבחים על ניסיונם לבנות סדרה בסגנון "יום שישי ה-13" ו"סיוט ברחוב אלם" שאיכותה לא תפחת מסרט לסרט. יוצר נוסף שזוכה לעדנה בשנות האלפיים הוא הבמאי היהודי-אמריקאי אלי רות' עם "קדחת הבקתה" וצמד סרטי "הוסטל" שהופקו בידי קוונטין טרנטינו, שבעצמו יצר ב-2007 את "חסין מוות" במסגרת פרויקט משותף עם רוברט רודריגז בשם "גריינדהאוז", מחווה לסרטי האימה של שנות השבעים.
בישראל
במשך שנים רבות מקומם של סרטי האימה היה זניח בתעשיית הקולנוע בישראל. במהלך המאה העשרים נעשו ניסיונות בודדים מצד קולנוענים ישראלים ליצור סרטים בסוגה זו, והם כשלו ביקורתית ומסחרית. בשנים 1988 עד 1989 שודרה בערוץ הראשון סדרת המתח העברית הראשונה, "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" של מיקי בהגן. הסדרה כללה 13 פרקים בני שעה וכללה מרכיבים רבים מסוגת סרטי האימה.
ב-2006 הפיקה קרן רותם מוריה פרויקט סרטי אימה בשם "הו, האימה", שכלל ארבעה סרטונים קצרים, שבאחד מהם כיכבה לוסי דובינצ'יק, והוקרן בסינמטק ובערוץ MGM. שי שרף, אחד מיוצרי הסרטים, טען כי "אחת הבעיות המרכזיות בארץ היא שאנחנו חיים את האימה יום-יום. נורא בא לך לברוח מהמציאות, לדרמה או לקומדיה הרומנטית. לקראת סוף העבודה על הסרט שלי, אחרי הצילומים, גייסו אותי ללבנון. כשחזרתי, הרגשתי שאני פשוט לא יכול לעבוד על הסרט הזה יותר". הסופר שמעון אדף, שכתב את הפנטזיה "הלב הקבור", טען כי בישראל לא נוצרה סוגה של ספרות אימה באופן מובהק.
בשנת 2007, רועי צורף יצר כפרויקט לימודי קדימון לסרט אימה פיקטיבי בשם "נקמת ילדי הגזזת", בסגנון "טבח המנסרים מטקסס". ב"נקמת ילדי הגזזת" נראים ילדים שטופלו בקרינה נגד גזזת בשנות החמישים.
בשנת 2008 נוצר סרט נוסף שנתמך על ידי קרן רותם מוריה בשם "כוונה טובה", עם תסריט ובימוי של אלון נוימן, ואף הוא שודר במסגרת רצועת אימה בערוץ MGM. בשנת 2009 שודרה ב-HOT, לראשונה בטלוויזיה בישראל, סדרת ערפדים בשם "חצויה", לה הופקה גם עונה שנייה ב-2010.
ב-1 בדצמבר 2010 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "כלבת".
בשנת 2011 יצא לאקרנים סרט האימה הקצר "מורעלים".
בשנת 2012 יצא לאקרנים סרט הקולנוע, "חתולים על סירת פדלים", קומדיית אימה דלת תקציב ברוח סרטי הטראש של שנות השמונים, בבימויו של היוצר והמוזיקאי יובל מנדלסון ובכיכובם של דנה פרידר ומיכאל מושונוב. עם השנים הסרט זכה במעמד של סרט פולחן.
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט "ג'רוזלם".
דיילי בלינד
דיילי בלינד (בהולנדית: Daley Blind; נולד ב-9 במרץ 1990) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בז'ירונה ובנבחרת הולנד.
מועדונים
בלינד נולד באמסטרדם. אביו הוא שחקן העבר ההולנדי דני בלינד. ב-1998 נכנס לאקדמיית הכדורגל של אייאקס. בעונת נבחר ל"כישרון העתיד" של אייאקס ובעונה הבאה הצטרף לקבוצה הבוגרת. בחלון העברות של ינואר 2010 עבר בהשאלה לחרונינגן עד לסיום עונת, אז חזר לאייאקס. מאז חזרתו זכתה אייאקס בארבע אליפויות רצופות, בעונות, , ו-. בעונת 2012/2013 נבחר לשחקן העונה של אייאקס ובעונת 2013/2014 זכה בפרס כדורגלן השנה בהולנד.
ב-30 באוגוסט 2014, הושג סיכום רשמי בין אייאקס למנצ'סטר יונייטד על מעברו של בלינד למועדון האנגלי תמורת 14 מיליון ליש"ט. ב-1 בספטמבר, חתם באופן רשמי ביונייטד לארבע עונות. ב-14 בספטמבר ערך בלינד את הופעת הבכורה שלו במדי יונייטד, בניצחון קבוצתו 0–4 על קווינס פארק ריינג'רס במסגרת המחזור הרביעי בפרמייר ליג. ב-20 באוקטובר הוא כבש את שער הבכורה שלו, בתיקו 2-2 מול וסט ברומיץ'. בלינד פתח בהרכב קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2017, בו פתח בהרכב מול קבוצתו לשעבר אייאקס. מנצ'סטר ניצחה 0–2 במשחק, וזכתה בתואר.
ב-17 ביולי 2018 חזר לאייאקס אמסטרדם וחתם לארבע שנים. ב-27 בדצמבר 2022 שוחרר מהקבוצה והפך שחקן חופשי.
ב-5 בינואר 2023 חתם בבאיירן מינכן עד לסיום העונה.
ב-7 ביולי 2023 חתם לשנתיים בג’ירונה.
קריירת נבחרות
בלינד שיחק בכל הנבחרות הצעירות של הולנד מהנבחרת עד גיל 14 ועד לנבחרת עד גיל 21. על אף ששותף בכמה ממשחקי מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21, הוא לא נכלל בסגל הנבחרת בטורניר שנערך בדנמרק ב-2011. בשנת 2013 הוא כן שיחק באליפות שהתקיימה בישראל, בה הגיעה הולנד לחצי הגמר. עוד קודם לכן, בפברואר 2013, זומן לנבחרת הבוגרת על ידי לואי ואן חאל, ושותף במספר משחקי ידידות ומשחקי מוקדמות מונדיאל 2014. הוא נמנה עם סגל הנבחרת גם לטורניר עצמו שנערך בברזיל. במשחקה הראשון של נבחרתו במונדיאל, ניצחון 1–5 על מחזיקת התואר, בישל בלינד שני שערים ובמשחק הבא, ניצחון 2–3 על תרם בישול נוסף.
במשחק על המקום השלישי מול ברזיל כבש בלינד את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק שנגמר בניצחון 0–3.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
תארים
באיירן מינכן
ברנאר-אנרי לוי
ברנאר-אנרי לוי (צרפתית: Bernard-Henri Lévy או BHL; נולד ב-5 בנובמבר 1948) הוא אינטלקטואל, פילוסוף, סופר, קולנוען ואיש עסקים יהודי-צרפתי יליד אלג'יריה.
ביוגרפיה
לוי נולד בבני-סף, אלג'יריה למשפחה יהודית-ספרדית, והם התגוררו מספר שנים גם במרוקו. ב-1954 היגרו לצרפת והתיישבו בניי-סיר-סן ליד פריז. אביו, אנדרה לוי, היה בעל חברת יבוא עצים, אותה הוריש לבנו כאשר נפטר בשנת 1995. לוי מכר את החברה בשנת 1997 במחיר של 750 מיליון פרנק צרפתי.
לוי למד במכינה במסגרת בית הספר היוקרתי "ליסה לואי-לה-גראנד", התקבל לאקול נורמל סופרייר ב-1968 וסיים שם תואר בפילוסופיה. כמה מהמורים שלו היו פילוסופים בולטים כמו ז'אק דרידה ולואי אלתוסר. לאחר מכן החל לעבוד ככתב צבאי עבור העיתון Combat, עיתון שייסד אלבר קאמי בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. ב-1971 הוא ביקר בתת-היבשת ההודית, וסיקר את מלחמת העצמאות של בנגלדש מפקיסטן. בעקבות חוויה זו כתב את ספרו הראשון "Bangla-Desh, Nationalisme dans la révolution" (בנגלדש, לאומיות במהפכה), שהתפרסם ב-1973.
הרמן לי
הרמן לי (נולד ב-3 באוקטובר 1976) הוא גיטריסט בריטי - יליד הונג קונג, גיטריסט להקת הפאואר מטאל הבריטית דראגונפורס. נגינתו של לי מאופיינת בסולואים ארוכים ומלודיים, ושימוש רב בידית הטרמולו, הוא גם ידוע באפקטים הקוליים שהוא יכול ליצור בעזרת הגיטרה וידית הטרמולו.
ברנאר-אנרי לוי
ביוגרפיה
כשחזר לפריז התפרסם אגב השתייכותו למייסדי חבורת הפילוסופים החדשים. חבורה אינטלקטואלית-צרפתית זו, שמרבית חבריה היו יהודים, הפנתה עורף לאידאולוגיה המרקסיסטית והנאו-מרקסיסטית שבאה לידי ביטוי באירועי מאי 1968, וביקרה את השלכות תאוריות אלה על החברה והתרבות בצרפת. במהלך שנות ה-70 לימד לוי קורס באפיסטמולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג ופילוסופיה באקול נורמל סופרייר. בשנת 1977 פרסם את הספר Barbarism with a Human Face, בו הוקיע את האינטלקטואלים המרקסיסטים כשותפים לפשעים של הקומוניסטים. ב-1981 פרסם את The French Ideology, שהוא ספרו המשפיע ביותר.
הרמן לי
הקמת דראגונפורס
הרמן לי ניגן בהרבה להקות מטאל ורוק בשנות ה-90 ולאחר פירוק להקתו האחרונה Demoniac בשנת 1998, הוא החליט להקים להקת פאואר מטאל. הוא צירף את חברו ללהקת דמוניאק הגיטריסט סם טוטמן ועשה אודישנים לחברי להקה שממנה יצאו דראגונהארט, ששינו את שמם לדראגונפורס מאוחר יותר.
ברנאר-אנרי לוי
ביוגרפיה
לצד הכתבים הפילוסופיים, לוי כותב גם סיפורת ואף עסק בקולנוע. ב-1997 ביים את סרט הקולנוע "יום ולילה" בכיכובו של אלן דלון. הסרט נחשב אחד הסרטים הגרועים בכל הזמנים. כאינטלקטואל מעורב, לוי מרבה לדבר ולכתוב באמצעי התקשורת על ענייני השעה והוא בין האנשים המסוקרים ביותר בצרפת. בשנים 2005–2006 נכתבו עליו יותר מעשרה ספרים, כולם ללא שיתוף פעולה או הסכמה מצידו.
חיים אישיים
לוי היה נשוי שלוש פעמים. בתו הבכורה מנישואיו הראשונים לאיזבל דוטרילונין, ז'יסטין לוי, היא סופרת מצליחה שפרסמה כמה רבי-מכר. יש לו בן, אנטונין-בלתזר לוי, מאשתו השנייה, סילבי בוסקאס. מאז 1993 הוא נשוי לשחקנית והזמרת הצרפתייה אריאל דומבאל. בעת שהיה נשוי לאשתו השנייה ניהל רומן מתוקשר עם אשת החברה ומעצבת האופנה דפני גינס, אריסטוקרטית בריטית ממשפחת חברת המשקאות גינס.
הרמן לי
הקמת דראגונפורס
עם דראגונפורס הוציא ארבעה אלבומים וב-2008 הוציאו את האלבום Valley Of The Damned Re-Mastered, וב-2012 הוציא את האלבום The Power Within. ב-2007 הוזמן לי כאורח מיוחד עם סטיב וואי לציון עשרים שנה לחברת איבנז (שבגיטרות שלה הוא משתמש). בנוסף ניגן בהופעה עם עוד גיטריסטים.
ברנאר-אנרי לוי
חיים אישיים
לוי ירש מאביו מפעל העצים שמכר ברווח ניכר, ברשותו מספר בתים ונדל"ן, והונו האישי מוערך בכ-150 מיליון אירו.
מעורבות פוליטית
לוי היה האינטלקטואל הצרפתי הראשון שקרא להתערב במלחמה בבוסניה בשנות ה-90, בעקבות הטיהור האתני שביצעו הסרבים והקמת מחנות הריכוז. בסוף שנות ה-90 ייסד עם בני לוי ואנדרה גליקסמן מכון לחקר משנתו של עמנואל לוינס בירושלים.
בעקבות חטיפתו ורציחתו של כתב ה"וול סטריט ג'ורנל" דניאל פרל בידי קיצונים אסלמיים בסוף שנת 2002, יצא לוי לחקור את הפרשה. הוא ביקר באפגניסטן כשליחו המיוחד של נשיא צרפת ז'אק שיראק. הוא סייר במשך כשנה בפקיסטן, הודו, ארצות הברית וברחבי אירופה במטרה לגלות מדוע פרל נשבה ונרצח. בעקבות מסע זה כתב את הספר "מי הרג את דניאל פרל?", שם טען כי פרל נשבה ונרצח מכיוון שידע יותר מדי על הקשר בין השירות החשאי של פקיסטן לבין מדעני אטום ולארגון אל-קאעידה. לטענתו, השלטון האמיתי בפקיסטן נמצא בידי השירותים החשאיים, ואלה האחרונים קשורים לאל-קאעידה, ומשום כך לוי מגדיר את רציחתו של פרל כ"פשע של השלטון". לוי זכה לשבחים על אומץ לבו על שחקר באחד האזורים המסוכנים בעולם. ועם זאת, נמתחה ביקורת על תיאוריו את פקיסטן ועל התיאור הבדיוני של מחשבותיו האחרונות של פרל. ביקורת נוספת שנמתחה על הספר היא שהוא אינו יצירה עיתונאית וגם לא יצירה פילוסופית, למרות שהוא מתיימר להיות שניהם גם יחד. ביקורת דומה נמתחה על כמה מכתביו.
בעקבות האשמות נגד דומיניק סטראוס-קאהן בעבירות מין, יצא לוי בביקורת חריפה נגד מערכת המשפט בארצות הברית והחברה האמריקנית כולה, בגין "קידוש קובלנת הקורבן" והגישה ש"אתה עני, סימן שאתה צודק".
לוי מחשיב עצמו לציוני והוא מרבה לבקר את יחס האירופאים בכלל, והצרפתים בפרט, למדינת ישראל. ביקורתו גברה מאז האינתיפאדה השנייה. לטענתו, הדמוניזציה שעושים האירופאים לישראל נובעת מרגש האשמה שלהם על שואת יהודי אירופה, והפיכת היהודים לעם רצחני מקלה על תחושת האשם.
עניין נוסף הנובע מהיותו מעורב פוליטית וחברתית בצרפת הוא היותו קרבן להשלכת עוגות קצפת. פעולה זו נחשבת להבעת מחאה לא אלימה, והיא נובעת, לדברי מבצעיה, מכך שלוי הוא "גאוותן בלתי נסבל, הוא מלא יהירות, ובעת ובעונה אחת הפילוסופיה שלו שטוחה וריקנית, אך הוא מחזיק בכיסו הקטן את כל מנהלי הטלוויזיה, הרדיו והעיתונים".
נושא מרכזי אחרון שלוי פעיל בו הוא המאבק כנגד ההגירה לאירופה ממדינות אפריקה ואסיה בעיקר בשל חשש מהחלפת אוכלוסיית היבשת ובעיקר צרפת שמאכלסת את אוכלוסיית המהגרים הגדולה ביותר באירופה המערבית. לזרם ההוגים אותו הוא מייצג, לוי העניק את הכינוי "הייחוד האפל". דעותיו מצוטטות בספר "המוות המוזר של אירופה" בעקבות שיחותיו עם מחבר הספר, דאגלס מארי.
הגותו הפילוסופית
הגותו הפילוסופית זכתה לביקורות חריפות מצד אינטלקטואלים ופילוסופים מכל צידי הקשת הפוליטית, ביניהם: ז'יל דלז, קורנליוס קסטוריאדיס, רמון ארון ופייר וידאל-נאקה, שכינו את עבודתו "שיטחית" . בשנת 2010 הפך למושא ללעג לאחר שציטט בספרו "על המלחמה בפילוסופיה" את הפילוסוף הבדיוני ז'אן-בטיסט בוטול.
הכרה אקדמית בישראל
לוי קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (2002), מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2008) ומאוניברסיטת בר-אילן (ב-16 במאי 2017), על "יותר מ-40 שנות השתתפות משפיעה לעם ישראל והאומה".
אחמד אבן אעת'ם
אבו מוחמד אחמד בן אעת'ם אל-כופי (בערבית: أبو محمد أحمد بن أعثم الكوفي; נפטר ב-926-927) היה היסטוריון מוסלמי. בספרו, "כיתאב אל-פתוח" (בעברית: ספר הכיבושים) מתוארת ההיסטוריה של הח'ליפות של הראשידון, תוך דגש על הדרשות של עלי בן אבי טאלב.
הספר כולל שלוש כרכים, הראשון נמצא בספריית העיר גותה בגרמניה וכרכים שני ושלישי באיסטנבול.
נוהל סיר לחץ
נוהל סיר לחץ הוא טקטיקה צה"לית המיועדת לטיפול באויב המתבצר בבית. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 יוחד הנוהל למקרים בהם מחבל מתבצר בבית עם בני ערובה, והגדיר את מדרג האמצעים בהם יש לנקוט על מנת לשחרר את בני הערובה בשלום ולפתור את המשבר. במהלך שנות האינתיפאדה הראשונה, וביתר שאת לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, השתנה הנוהל והותאם למצב השכיח יותר, בו מחבל מתבצר בבית ללא בני ערובה. מטרת הנוהל היא פתרון המשבר על ידי כניעת המתבצר, או בלית ברירה הריגתו, וזאת מבלי לפגוע בחפים מפשע ותוך מזעור הסיכון לחיילי צה"ל. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה מרכיב עיקרי בטקטיקה הוא מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית שמפעיל ציוד מכני הנדסי ממוגן להריסת הבית בו מתבצרים המחבלים.
השיטה
נוהל סיר לחץ הוא שיטה בת מספר שלבים להכרעת מחבל מבוקש המתבצר בבית. כל שלב מהווה החרפה של השלב הקודם, ונעשה בו שימוש במידה והשלב הקודם לא עזר והמבוקש המשיך בסירובו להסגיר את עצמו. להלן שלבי השיטה:
ברוב המקרים, המחבלים נכנעים בשלב בו הדחפורים מגיעים ומתחילים בהריסת הבית, ובמיעוטם המחבלים ממשיכים לירות לעבר הכוח, ולא נכנעים. במקרים נדירים יותר המחבלים נכנעים בשלב מוקדם יותר. נוהל סיר לחץ הוכיח את עצמו כיעיל ביותר: מספר גדול של מבוקשים, חלקם בכירים, נעצרו בדרך זו. כמו כן מספר מחבלים בכירים נהרגו במהלך ביצוע הנוהל, על ידי לוחמי הצמ"ה, כאשר סירבו להסגיר את עצמם והמשיכו לירות על הדחפור בעת הריסתו את הבית.
מפעיל D9 שלחם בקרב בג'נין ב-2002 תיאר את יעילות השיטה בהכנעת מחבלים:
לוחם הימ"מ רועי כריסי, שהשתתף בסיכול קייס עדואן במהלך מבצע חומת מגן, העיד שהשימוש בדחפורים מציל את חיי הלוחמים:.
היסטוריה
נוהל "סיר לחץ" המקורי נועד לפתור מצבי משבר בהם מחבל מתבצר בבית עם בני ערובה. לכיתור, הצבת צלפים ומשא ומתן, היה השלב האחרון בנוהל כניסה רגלית של כוח פריצה לבית, על מנת לשחרר את בני הערובה. הנוהל, אשר פותח לאחר מספר מקרי השתלטות על בני ערובה, בעיקר בגבול הצפון, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 היווה את הבסיס הראשוני לתרגולות דומות בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. אולם, ניתוח של מספר פיגועים העלה כי שיטת פעולת המחבלים השתנתה, וכי אין הם מחזיקים עוד בבני ערובה על מנת להציב דרישות כאלו או אחרות למדינת ישראל. מכיוון שכך, ובעקבות מספר מקרים בהם נהרגו חיילי צה"ל (לעיתים קרובות לוחמי ימ"ס או יחידות שמשון ודובדבן. המקרה המשמעותי היה בהיתקלות בח'אן יונס של המסתערבים ב-1 באוגוסט 1992 בה נהרג דורון דניאל דרזי ושני חיילים נוספים נפצעו קשה בעת הפריצה לבית), הוחלט כי מכיוון שלא מדובר עוד בסיכון בני ערובה, יש לשנות את התרגולת.
התרגולת בגרסתה החדשה השתכללה והתעצבה בעיקר במהלך האינתיפאדה השנייה. מדרג הפעולות השתנה, כאשר השינוי העיקרי הוא הנכונות להחריף את המצב עד לכדי שימוש בירי פגזי טנקים בכינון ישיר ושימוש בדחפורי D9 משוריינים או כלי צמ"ה אחרים למיטוט המבנה על המתבצר בו.
השימוש בנוהל גבר אחרי מבצע חומת מגן, בעיקר אחרי הצלחתו הרבה בטיהור מחנה הפליטים ג'נין ממחבלים ללא אבדות נוספות לכוחות, אחרי ש-23 חיילים נפלו בקרב על מחנה הפליטים לפני הפעלה מסיבית של הנוהל. במבצע חומת מגן גבר גם השימוש ב"נוהל שכן", בו שכן של המבוקש נשלח אל הבית כדי לשכנע את המחבל להסגיר את עצמו. לטענת ארגוני זכויות אדם, "נוהל שכן" היה שם קוד צה"לי לשיטה בה החיילים למעשה השתמשו באזרחים פלסטינים כ"מגן אנושי". הארגונים, ובראשם בצלם עתרו לבג"ץ על מנת למנוע מצה"ל את שימוש בנוהל. בג"ץ קיבל את העתירה, ובמשך כמעט שנתיים צה"ל השתמש בגרסה מרוככת של נוהל שכן, שנועדה לעקוף את האיסור שהטיל בג"ץ. ברם, מפקדים בצה"ל הבינו ש"נוהל שכן" המרוכך בעייתי גם הוא ולכן עברו להשתמש יותר בנוהל "סיר לחץ" - נוהל אגרסיבי יותר בו בדרך כלל נהרס הבית שבו התבצר המבוקש, אך הרבה יותר תקין מבחינה משפטית. בשנת 2005, כאשר בג"ץ פסל גם את נוהל שכן המרוכך הגביר צה"ל עוד יותר את השימוש ב"נוהל סיר לחץ".
בשנים 2002–2005 ברוב האירועים שבו בוצע נוהל סיר לחץ, כלי הצמ"ה שבשימוש היו דחפורי D9 המשוריינים בכבדות, וזאת עקב סכנה לכוחות, בעיקר מירי ומטעני חבלה, הן בדרך לזירת האירוע והן בזירה עצמה (מחבל חמוש או מבנה ממולכד). בעקבות הדעיכה בגל הטרור והפגיעה הקשה במחבלים, בשנים 2005 ו-2006 גדל מספר האירועים בו כלי הצמ"ה שבשימוש היו יעים אופניים ומחפר כאשר היה מדובר בבניין רב-קומות. השימוש ביעים האופניים נעשה בגלל ניידותם, עלות הפעלתם הנמוכה יותר (מאשר כלים זחליים) והעובדה שהם לא גורמים נזק לתשתיות הכבישים עליהם הם נוסעים (בניגוד לכלים זחליים כמו ה-D9). דחפור הדי-9 המשוריין נשמר למקרים הקשים יותר. כמו כן, לעיתים נעשה שימוש משולב במספר כלי צמ"ה, כאשר השילוב הנפוץ הוא דחפור D9 ומחפר ממוגן.
אירועים מפורסמים בהם בוצע הנוהל (בגרסתו החדשה)
להלן רשימה חלקית של מחבלים בכירים שנהרגו או נעצרו על ידי לוחמי הצמ"ה:
חתולה פראית
חתולה פראית (בספרדית: Gata Salvaje; באנגלית: Wild Cat) היא טלנובלה ונצואלית מבית "Venevisión", משנת 2002. כוכבי הטלנובלה הם: מרלן פבלה ומריו סימרו. תוך מספר ימים לאחר תחילת השידורים בוונצואלה התחילו שידור הסדרה בטלוויזיה בשפה הספרדית בארצות הברית ובשנת 2003 במקסיקו. בניגוד לכל הטלנבולבות האחרות, סדרה זו צולמה בארצות הברית ועם סיום הצילומים החלה הקרנה באמריקה הלטינית (יתר הסדרות מצולמות באולפנים הממוקמים בארצות של אמריקה לטינית)
עלילה
רוסאורה ריוס, נערה יפהפייה וטובת לב חיה עם אחותה הקטנה מאיריטה עם אחיה הגדול איוון, ועם אביה הבטלן המכור לשתייה. אביה נישא בשנית לאישה רעה בשם מריה חוליה, אמה של קרינה. שתיהן שונאות ומתעבות את רוסאורה. רוסאורה היא היחידה מבני המשפחה הדואגת לפרנסתה.
לואיס מריו אריסמנדי, גבר עשיר ומשכיל הנשוי לקמליה, אישה יפה ובוגדנית המנהלת רומן עם פטריסיו ריברה. בירח הדבש השני שלהם, הזוג יוצא להפלגה, ובמהלכה מתחוללת סופה נוראית, הגורמת לקמליה ליפול למים. לאחר שנתיים שבהם ניסה לואיס מריו לאתר את אשתו, הוא מחליט לחזור לביתו כדי לטפל בעסק המשפחתי שנקלע לבעיות. לואיס רמיו טס לביתו במטוס פרטי, והמטוס מתרסק. רוסאורה, שצפתה במתרחש, ממהרת לעזור ללואיס מריו, שמנשק אותה. רוסאורה בתגובה שורטת את פניו, ומכאן מקבלת את כינויה: "חתולה פראית".
בעקבות המפגש, רוסאורה מתאהבת בלואיס מריו אך לואיס מריו, שמתאבל עדיין על מות אשתו האהובה, אינו מרגיש כמוה. הוא משתמש ברוסאורה לתקופה קצרה כדי לעמוד בלחציה של אחותו המרשעת, אדוארדה, שנחושה בדעתה להשיא אותו לאווה העשירה ובכך להציל את משפחת אריסמנדי מפשיטת רגל. לואיס מריו ורוסאורה מתחתנים. אדוארדה, יחד עם חברתה המרשעת אווה, עושות את חייהם של הזוג בלתי אפשריים, עד שלבסוף הן מצליחות להפריד בין השניים. רוסאורה, שבורה ובודדה מהפרדה עם לואיס מריו, מגלה שהיא נכדתה של דונה קרוז אוליברס, אישה עתירת ממון, שחיפשה אותה כל הזמן הזה. בעקבות זאת, רוסאורה עוברת מהפך, ונושאת שם חדש ומראה שונה, והופכת לאשת עסקים מצליחה. בעזרת מעמדה החדש, היא מתחילה לנקום באלו שגרמו לה סבל, כולל לואיס מריו.
מ-18 בדצמבר 2011 הפרקים מועלים מדי יום לאתר ויוה עם תרגום לעברית.
לייק האווסו סיטי
לייק האווסו סיטי נוסדה ב-30 בספטמבר 1963 בהחלטת מועצת מחוז מוהאבי, כ"מחוז מערכת הניקוז וההשקיה של אגם האווסו" (Lake Havasu Irrigation and Drainage District). 'מחוז' זה נהפך לתאגיד עירוני תחת השם "לייק האווסו סיטי" ב-1978.
בשנת 1968 רכש רוברט מקלוך את גשר לונדון הישן, תמורת סכום של $2,460,000. הגשר פורק, אבניו סומנו והוא הוצב מחדש בלייק האווסו סיטי על התעלה שנחפרה בין אגם האווסו (חלק מהקולורדו) למפרץ תומסון (Thompson Bay, גם הוא חלק מהקולורדו). שטחה של לייק האווסו סיטי מונה 112 קמ"ר, מתוכם 0.12 קמ"ר הם מים. הדרך היבשתית היחידה המובילה ללייק האווסו סיטי הוא הכביש המדינתי 95 (State Route 95), המתחבר לכביש בין-מדינתי 40 צפונית לעיר ולכביש בין-מדינתי 10 דרומית לה.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בלייק האווסו סיטי כ-41.9 אלף נפש, כ-17.9 אלף משקי בית וכ-12.7 אלף בתי אב. צפיפות האוכלוסייה לפי אותו מפקד, עמדה על כ-376 לקמ"ר.
בלייק האווסו סיטי שורר אקלים מדברי. ממוצע הטמפרטורות הגבוהות בחורף נע בין 17 ל-28 מעלות צלזיוס, ואילו ממוצע הטמפרטורות הנמוכות נע בין 6 מעלות מתחת לאפס ל-16 מעלות מעל האפס. הטמפרטורות צונחות מדי פעם מתחת ל-4 מעלות מתחת לאפס, אך עם זאת האזור כמעט ולא חווה קרה. הקיץ בלייק האווסו סיטי הוא חם ביותר, עם ממוצע טמפרטורות גבוהות שנע בין 43 ל-50 מעלות, כאשר לעיתים הטמפרטורות גם עולות ל-52 מעלות ויותר. ממוצע הטמפרטורות הנמוכות בקיץ הוא בין 27 ל-34 מעלות בחודשי יולי-אוגוסט, ובין 22 ל-28 מעלות בספטמבר. ממוצע הטמפרטורות השנתי עומד על 24.2 מעלות, וממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-109 מ"מ.
וויקס.קום
וויקס.קום בע"מ (בלועזית: ; נכתב גם ויקס) היא חברה ישראלית שמפתחת פלטפורמה לבניית אתרי אינטרנט. הפלטפורמה מאפשרת למשתמש לבנות אתר אינטרנט ללא עלות וללא צורך בידע קודם בתחומים כמו קידוד או עיצוב אתרים. ויקס נוסדה בשנת 2006 בישראל. היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בנאסד"ק, ושווי השוק שלה במרץ 2021 היה 19.7 מיליארד דולר.
היסטוריה
ויקס נוסדה בשנת 2006 על ידי אבישי אברהמי (מנכ"ל), ד"ר אורית מוסינזון, נדב אברהמי (סמנכ"ל מחקר ופיתוח) וגיורא קפלן (מנהל טכנולוגי). הארבעה עבדו על סטארט אפ אחר ובמהלך העבודה הם רצו לפתוח אתר אינטרנט לסטארט אפ. הם נתקלו בקשיים בהקמת האתר כשהבינו שהתהליך מסובך ויקר. עקב החוויה הם הגו את הרעיון ליצור פלטפורמה לבניית אתרים ללא צורך בידע קודם בקידוד או בעיצוב אתרים וללא צורך בתשלום, פלטפורמה שתהיה זמינה לכול. לוויקס יש יותר מ-180 מיליון משתמשים ביותר מ-190 מדינות.
החברה פיתחה כלי פנימי לניהול משימות, שב-2012 הפך לחברה עצמאית, monday.com.
בחודש דצמבר 2018 הורה בית משפט בלבנון לחסום את האתר של חברת ויקס בגלל המצב בין ישראל ולבנון. כתוצאה מכך למשתמשים רבים בלבנון אין אפשרות גישה לאתריהם האישיים, ולדברי אחדים מהם, עסקיהם נפגעו.
קספר לויאס
קספר לויאס (ליטאית: Caspar Levias; ) חוקר הלשון העברית והארמית.
קורות חיים
נולד בזאגר שבליטא. קיבל בנעוריו חינוך מסורתי וכן ספג אהבה לשפה העברית וספרותה. בשנת 1882 הגיע לארצות הברית ולמד בלשנות של השפות השמיות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. לימד בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, ומשם התפטר (כמו יהודה לייב מאגנס ואחרים), עקב עמדותיו הציוניות להן התנגד בחריפות ראש המוסד. מאז לימד בניו יורק וניוארק במוסדות חינוך שונים ושקד על הוצאת כתביו. ערך ביחד עם אחרים את כתב העת העברי "הדרור", ופעל למען השימוש בשפה העברית המודרנית.
כתביו
לויאס כתב מאמרים וספרים בחקר הלשון העברית והארמית. הוא תכנן להוציא את כל אוצרות הלשון העברית בצורת מילון, ומתוך זה הספיק להוציא שתי חוברות בלבד. ספריו בנושא הדקדוק של התלמוד הבבלי והירושלמי מהווים עד היום את הבסיס המחקרי בתחום זה. בהקדמתו לספרו דקדוק הלשון הבבלית הוא כותב "את הספר הזה כתבתי בעברית לבקשת משוררנו ח.נ. ביאליק".
חיבורו "לשון הרפואה" היה בידיו של ביאליק שהשתדל להוציאו לאור ולא עלה בידו.
סאסארי
סאסארי (איטלקית Sassari; סאסרזה Sassari; סרדו Tàthari או Tàtari; קטלאנית Sàsser; ספרדית עתיקה Saçer) היא עיר בנפת סאסארי, בצפון-מערבו של האי והמחוז האוטונומי סרדיניה באיטליה. בעיר עצמה מתגוררים כ-130,000 תושבים, ובמטרופולין שלה כ-220,000 תושבים. העיר היא השנייה בגודלה באי לאחר הבירה קליארי.
גאוגרפיה
סאסארי שוכנת על רמה העשויה מאבן גיר, בגובה של 225 מטר מעל פני הים. הרמה משתפלת בהדרגה לכיוון צפון-מערב ומסתיימת במפרץ דל'אסינרה (Golfo dell'Asinara). מדרום-מזרח לעיר שוכן מישור נורה (Nurra) שבו גבעות פוריות.
תולדות העיר
העיר נוסדה ככל הנראה בימי הביניים על ידי תושבי עיר הנמל העתיקה הרומאית "טוריס ליביסוניס" (Turris Lybisonis, כיום פורטו טורס) שלחופי מפרץ דל'אסינרה, שהגיעו אליה כאשר נסו אל תוככי האי מפני שודדי הים והסרצנים. היא נזכרה לראשונה במסמך משנת 1113 שנמצא באחד המנזרים בשם טאטארי (Tathari). בשנת 1166 נבזזה העיר על ידי יורדי ים מג'נובה, אך המשיכה והתקיימה וההגירה אליה נמשכה ובמאה ה-13. היא הייתה לעיר המאוכלסת ביותר באזור, וכונתה באופן מסורתי בכינוי "הראש העליון" (Capo di sopra), להבדיל מהכינוי "הראש התחתון" שכיוון לקליארי. בשנת 1274 עברה העיר לשלטון הרפובליקה של פיזה אך שמרה על אוטונומיה. בשנת 1294 הניס הצי של ג'נובה את ההפאזנים בקרב מלוריה (Meloria), וסאסארי הייתה לעיר החופשית הראשונה בסרדיניה. בשנת 1323 עברה השליטה בעיר עברה לידי ממלכת אראגון, ולמרות שלושה ניסיונות מרד, נותרה העיר תחת השלטון הספרדי עד המאה ה-18. האימפריה הרומית הקדושה שלטה בעיר בשנים 1708-1717, ולאחריה הייתה לחלק מממלכת סרדיניה, שהייתה למעשה איחוד בין סרדיניה לפיימונטה. החל ב-1861 הייתה העיר לחלק מממלכת איטליה.
ספורט
בעיר קיימת קבוצת כדורסל, דינמו סאסארי המשתתפת בליגת העל האיטלקית בכדורסל.
לה פאז (מחוז)
לה פאז (מאנגלית: La Paz) הוא מחוז במערב אריזונה, ארצות הברית. עם קצת יותר מ-20 אלף נפש, לפי המפקד שנערך ב-2010, המחוז מדורג במקום האחד לפני האחרון בין מחוזות אריזונה מבחינת גודל האוכלוסייה. בירת המחוז היא פארקר.
שם המחוז בא מספרדית ומשמעותו היא "השלום", במשמעות של פיוס ושלווה, ומקורו בגרעין ההתיישבות הראשון באזור לה פאז של היום, שהחל לאורך נהר קולורדו.
שמורת האינדיאנים של נהר קולורדו ממוקמת במערב מחוז לה פאז, כשחלקים מהשמורה גולשים גם למחוזות סן ברנרדינו וריברסייד בקליפורניה.
שטח המחוז הוא 11,690 קמ"ר כאשר מתוכם 36 קמ"ר הם מים. מחוז לה פאז גובל במחוזות אריזונה מוהאבי בצפון, יאוואפיי בצפון-מזרח, מריקופה במזרח ויומה בדרום; ובמחוזות קליפורניה אימפריאל בדרום-מערב, ריברסייד במערב וסן פרנסיסקו בצפון-מערב.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו במחוז קרוב ל-20 אלף נפש, כ-8,300 משקי בית וכ-5,600 בתי אב. צפיפות האוכלוסייה הייתה לפי אותו מפקד פחות משתי נפשות לקמ"ר.
כביש 2
כביש 2 הוא כביש בינעירוני במישור החוף המחבר בין תל אביב-יפו בדרום לחיפה בצפון. הכביש ידוע גם בשם "כביש החוף". תוואי הכביש עובר בין רכס הכורכר המערבי למרכזי, שבנוסף לרכס המזרחי מרכיבים את מישור החוף.
היסטוריה
הכביש נסלל במספר שלבים מתל אביב צפונה. על סלילת הקטע מתל אביב עד נתניה הוכרז באוגוסט 1949 והעבודות החלו בנובמבר 1949 במקביל בנתניה ובתל אביב. עד פברואר 1950 נסללו כמחצית הכביש ולקראת סוף מרץ 1950 נסללו יותר ממחצית הכביש וביולי 1950 הוא נפתח לתנועה. על סלילת הקטע ממחלף נתניה עד חדרה הוכרז כבר בינואר 1950 ומכרז יצא במאי 1951. אולם העבודות על הכביש התעכבו זמן רב. בתחילה נסלל הכביש מנתניה עד כפר ויתקין ואף זופת קטע של 2 קילומטר, אולם בשנת 1955 העבודות נפסקו למספר חודשים בגלל חוסר תקציב. עם חידוש העבודות התרכזה העבודה בבניית גשר גדול מעל נחל אלכסנדר. בשנת 1957 הושלמה הכנת תוואי הכביש לקראת זיפותו, אולם בהיעדר תקציב נדחה זיפות הכביש לשנת התקציב הבאה. בינתיים שימש הכביש לנסיעה בעת שכביש 4 המקביל הוצף. עבודות הזיפות החלו ביולי 1958 והוא נחנך בינואר 1959. במהלך שנת 1963 הורחב הכביש לדו-מסלולי בכל כיוון. הקטע עד נתניה נחנך באוקטובר 1964 ובאמצע שנת 1965 נפתח המסלול הנוסף עד גבעת אולגה, למעט מעל נחל אלכסנדר בגלל הצורך להרחיב את הגשר מעל הנחל. אולם מהר מאוד קצב התנועה גבר והביא בשעות העומס לפקקים לאורך הקטע, בכניסה לכפר ויתקין, בכניסה לנתניה, בכפר שמריהו, בכניסה להרצליה ובמחלף גלילות.
הקטע מחדרה עד לחיפה נפתח לתנועה ב-1969. הקטע האחרון התבסס על מחלפים. במסגרת בניית קטע זה נבנה מחלף זכרון יעקב שהיה המחלף הראשון בישראל שנפתח לתנועה במפגש דרכים בין עירוניות.
בשנות ה-80 וה-90 הוסבו גם שאר הצמתים בקטעים הוותיקים למחלפים, וקטע הכביש מתל אביב למחלף נתניה הורחב לשלושה נתיבים בכל כיוון, ונתיב רביעי לכל כיוון ממכון וינגייט עד מחלף פולג. כביש 2 החליף את כביש 4 ככביש החוף הראשי בקטע שבין תל אביב לחיפה. בשנות ה-80 וה-90 סומנו לעיתים גם נתיבי איילון כהמשכו של כביש 2 עד שנקבע מספרם ל-20.
הכביש עובר גם ליד היישובים הרצליה, נתניה, חדרה, קיסריה, זכרון יעקב ועתלית וכן על יד מספר רב של מושבים וקיבוצים. בינואר 2013 הפך רשמית הקטע שבין מחלף קיסריה למחלף עתלית לדרך מהירה המסומנת בתמרור הרשמי המיועד לכך, ובכך המהירות המרבית המותרת בקטע זה עלתה ל-110 קילומטר לשעה. בשאר קטעי הכביש המהירות המותרת היא בין 90 ל-100 קמ"ש.
בשנת 2012 הוכשר שול הדרך בין מחלף פולג למחלף כפר שמריהו לתנועת אוטובוס כך שישמש כנתיב תחבורה ציבורית.
החל מיוני 2013 ביצעה חברת נתיבי ישראל הרחבה של הכביש בין מחלף נתניה למחלף חבצלת, באמצעות הוספת נתיב נסיעה שלישי, שנחנך במרץ 2015.
תוכניות עתידיות
קיימת תוכנית להוספת נתיב שלישי בכל צד, בקטע שבין חבצלת השרון לבין זכרון יעקב. תוכנית זו כוללת שדרוג משמעותי של הגאומטריה של הדרך ושיפור השיפוע האורכי. המשמעות תהיה הסדרת הכביש על מנת להפחית מכלי הרכב את הפניות שמאלה וימינה ואת העליות והירידות, במטרה לאפשר נסיעה במהירות מתוכננת של 110 קמ"ש. התוכנית כוללת הקמת מחלפים חדשים בצומת ינאי, בצומת אולגה דרום, בצומת אולגה צפון, במחלף קיסריה (מחלף חדש שיבטל את הירידה והעלייה לנחל חדרה, בזכות הקמת גשר מעל לנחל) ובזכרון יעקב. מחלפון (מחלף קטן) חדש יאפשר לראשונה נגישות מכביש החוף ליישוב ג'סר א-זרקא הצמוד לכביש.
בתחילת ספטמבר 2019 פורסם שהשותפות של חברת PCCC (Power Construction Corporation of China) הסינית וחברת רמט זכתה במכרז של חברת נתיבי ישראל להרחבת המקטע האמצעי של כביש 2, שכולל סלילת נתיב שלישי בכל צד, בין מחלף אולגה למחלף חבצלת לאורך 12 ק"מ.
בתחילת דצמבר 2020 פורסם שאשטרום זכתה במכרז של חברת נתיבי ישראל לשדרוג מקטע כביש 2 בין אולגה לקיסריה שאורכו כ-2.5 קילומטר.
מחלפים וצמתים לאורך הכביש
כביש 2 מתחיל במחלף קיבוץ גלויות וממשיך בתל אביב כדרך עירונית בשמות: חיל השריון, החרש, המסגר, דרך בגין ודרך נמיר, משם ממשיך ככביש מהיר עד להתמזגות עם כביש 4 במחלף חיפה דרום. לאורך קטע הדרך העירונית בתל אביב ישנם צמתים רבים, עם זאת רק שניים מהם מהווים חלק ממחלפים וצמתים מוכרים (מחלף לה גוארדיה ומחלף קפלן).
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איראן
יחסי איחוד האמירויות הערביות–איראן (בערבית: العلاقات الإماراتية الإيرانية, בפרסית: روابط امارات متحده عربی و ایران) הם היחסים המורכבים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה האסלאמית של איראן. היחסים בין שתי המדינות היסטוריים, וראשיתם מאות שנים לפני הקמת איחוד האמירויות המודרנית. עד ניתוק היחסים של מדינות חצי האי ערב עם איראן, המדינות קיימו יחסים דיפלומטיים מלאים, עם שגרירויות הדדיות, והיו בעלות קשרים כלכליים הדוקים.
יש קהילה משמעותית של איראנים באיחוד האמירויות הערביות, המתגוררים בעיקר באמירות דובאי. קהילה דוברי ערבית כשפת אם מתגוררת במחוזות הדרומיים של איראן וחלק מהמחוזות חולקים קשרים היסטוריים עם החופים הדרומיים של המפרץ הפרסי בהם נכללות האמירויות.
ב-28 בנובמבר 2013 ביקר באיראן שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות.
מסחר
לעסקים איראניים יש נוכחות גדולה באיחוד האמירויות הערביות. כ-8,000 סוחרים וחברות מסחר איראנים רשומים באיחוד האמירויות, על פי מועצת העסקים האיראנית המקומית. הפרסים האתניים מהווים כ-10% מאוכלוסיית דובאי, המונה 2 מיליון תושבים. המסחר בין דובאי לאיראן שילש את עצמו ל-12 מיליארד דולר בשנים 2005 עד 2009. היצוא של איחוד האמירויות לאיראן גדול פי ארבעה מהיבוא מאיראן.
חילוקי דעות
בעשורים האחרונים היו חילוקי דעות לגבי הריבונות בשלושה איים במפרץ הפרסי: אבו מוסא, טונב הגדול וטונב הקטן. איחוד האמירויות ואיראן טוענות כי הן מנסות למצוא פתרון לנושא זה על פי כללי המשפט הבינלאומי. באשר לתוכנית הגרעין האיראנית, האמירויות ואיראן מאמצות את עיקרון אי ההתערבות בעניינים הפנימיים אחת של השנייה. האמירויות הצהירו כי הן מעדיפות לא להפריע לתוכנית הגרעין האיראנית כל עוד איראן תמשיך לפתח אותה למטרות שלום בלבד. גם איחוד האמירויות וגם איראן קוראות לפירוק נשק להשמדה המונית מהמזרח התיכון.
הקפאת היחסים
בינואר 2016 הוציאה ערב הסעודית להורג 47 אנשים באשמות טרור, כולל את נימר א-נימר, שייח' סעודי שיעי שעודד להפיכת המשטר הסעודי (לכאורה בדרכי שלום). ההוצאה להורג גרמה הפגנות אלימות באיראן: מפגינים זועמים הציתו את השגרירות הסעודית בטהראן, והתפרעו בקונסוליה במשהד כחלק מהמתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן. בעקבות זאת הודיעה סעודיה על ניתוק היחסים עם איראן, וגירוש הדיפלומטים האיראניים משטחה. מדינות נוספות שהן בעלות בריתה של ערב הסעודית, ובהן בחריין, כווית ואיחוד האמירויות, עשו כמוה או השיבו את שגריריהן מטהראן.. עם זאת, בניגוד לערב הסעודית, בחריין ותימן שניתקו לחלוטין את היחסים עם איראן, עם האמירויות איראן עדיין מקיימת יחסים מוגבלים, ושתי המדינות שומרות על שגרירות אחת אצל השנייה.
טיטו סקיפה
טיטו סקיפה (באיטלקית: Tito Schipa; 27 בדצמבר 1888 - 16 בדצמבר 1965) היה טנור איטלקי שנחשב לאחד הטנורים הליריים הטובים ביותר בהיסטוריה של האופרה. סקיפה התפרסם בזכות קולו הטבעי והחושני, שאותו ניצל בצורה מעוררת התפעלות.
ביוגרפיה
סקיפה נולד בשם רפאלה אטיליו אמדאו סקיפה בעיר לצ'ה שבאיטליה בשלהי 1888 (מאוחר יותר הוא טען שהוא נולד ב-2 בינואר 1889 כדי להימנע מגיוס לצבא). הוא למד במילאנו וערך את הופעת הבכורה שלו באופרה ב-1910 בעיר ורצ'לי, כשהיה בן 21. לאחר מכן הוא הופיע ברחבי איטליה ובואנוס איירס. ב-1917 הוא גילם את רוג'ריו באופרה לה רונדין של פוצ'יני.
סקיפה נסע לארצות הברית ב-1919, והצטרף לאופרה הלירית של שיקגו, שם הופיע עד 1932. החל מ-1932 הוא החל להופיע במטרופוליטן אופרה ועשה זאת בין עד 1935, ופעם נוספת ב-1941. בין 1929 ל-1949 הוא המשיך להופיע בקביעות באיטליה, וחזר לבואנוס איירס ב-1954. בשנת 1957 הוא נסע לסיור בברית המועצות.
הרפרטואר של סקיפה היה מורכב מכ-20 תפקידים איטלקיים וצרפתיים, כגון "שיקוי האהבה" של גאטנו דוניצטי. בקונצרטים שערך סקיפה ביצע אריות כגון שירים נפוליטניים וספרדיים ידועים.
סקיפה הקליט מספר רב של תקליטים במהלך הקריירה שלו, כולל ההקלטה המפורסמת של דון פסקואלה מ-1932, שהייתה אחת מהקלטות האופרה השלמות הראשונות, ועדיין נמכרת.
סקיפה היה טנור שעסק גם בניצוח. למרות שיש כאלה המחשיבים את קולו של סקיפה לקול רגיל מבחינת עוצמה ומנעד, הוא גרם למהומה ברחובות בכמה מקרים לא רק בזכות יכולתו המוזיקלית כי אם בזכות הטכניקה האמנותית שלו, והוא נחשב למודל לחיקוי עבור אמנים מהתקופה הנוכחית.
סקיפה פרש מהבמה ב-1958 על מנת ללמד פיתוח קול בבודפשט והוא מת בניו יורק ב-1965 כאשר היה בן 77, כתוצאה מסוכרת, בעודו מלמד בעיר.
אלים אמריקאים (סדרת טלוויזיה)
אלים אמריקאים (באנגלית: American Gods) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פנטזיה המבוססת על רומן באותו השם משנת 2001 מאת הסופר ניל גיימן. הסדרה פותחה על ידי היוצרים בריאן פולר ומייקל גרין עבור רשת הכבלים "Starz". הסדרה עוקבת אחר סיפורו של שאדו מון, בגילומו של ריקי ויטל, אסיר משוחרר ששירותיו נשכרים על ידי אדם מסתורי בשם מר וונסדיי (יום רביעי), בגילומו של איאן מקשיין, ולאט לאט הוא מבין שהוא מעורב במלחמה בין האלים העתיקים לחדשים.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לראשונה לשידור ב-30 באפריל 2017. הסדרה זכתה בפרס עבור הסטייל הוויזואלי שלה ועבור המשחק ובטקס פרס אמי הייתה מועמדת לשתי מועמדויות עבור "כתוביות הפתיחה הטובות ביותר" ועבור "האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר", אך לא זכתה באף אחת מהן. הסדרה גם הייתה מועמדת בשלוש קטגוריות בטקס פרסי בחירת המבקרים בטלוויזיה עבור "סדרת הדרמה הטובה ביותר", "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" (מקשיין) ו"שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה" (ג'יליאן אנדרסון). במאי 2017, הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לשידור ב-10 במרץ 2019. שבוע לאחר עליית העונה השנייה לשידור, הסדרה חודשה לעונה שלישית, שעלתה לשידור ב-10 בינואר 2021. ובחודש מרץ, בוטלה הסדרה לאחר שלוש עונות.
תקציר העלילה
כאשר שאדו מון משתחרר מהכלא, הוא מגלה שאשתו האהובה מתה בתאונת דרכים. מוכה אבל ויגון ובודד בעולם, שאדו פוגש את מר וונסדיי המסתורי, ששוכר את שירותיו כעוזרו האישי/שומר ראשו. בהדרגה, שאדו מבין שבעולם הרגיל ובמציאות שאותה הוא מכיר יש הרבה יותר משניכר לעין: הקסם הוא אמיתי וכך גם האלים. הוא מגלה שהאלים הקדמונים חוששים מחוסר רלוונטיות בלבם ואמונתם של בני האדם וכן מהכוח ההולך וגדל של האלים החדשים, כולל הטכנולוגיה והמדיה. מר וונסדיי מתכנן ומוציא לפועל תוכנית מורכבת מלאת תככים ומזימות, על מנת לאחד את האלים הקדמונים ולהחזיר להם את ההשפעה שהייתה להם פעם על האנושות, ואשר אותה הם מאבדים בהדרגה לאלים החדשים. לשאדו יש חלק חשוב בתוכניתו של וונסדיי אך הוא אינו יודע זאת.
פיתוחים ראשונים ברשת HBO
בשנת 2011, מחבר הרומן, ניל גיימן, הצהיר בפסטיבל הספרים הבינלאומי באדינבורו שרשת "HBO" הביעה עניין בעיבוד הרומן לסדרת טלוויזיה. במרץ 2013, גיימן דיבר על התקדמות הפרויקט בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקיימברידג', ואישר שפרק הפתיחה של הסדרה החדשה תכלול "אלמנטים ופרטים חדשים", ועדיין תישאר "כמו הפרקים הפתוחים של הספר". גיימן גם ציין שהרומן הוא רק באורך של שתי העונות הראשונות של הסדרה, ושהוא עדיין עובד על התסריט לפרק הפיילוט, מכיוון שהתסריט הראשון שלו לא היה קרוב מספיק לשביעות רצונם של מנהלי "HBO". בנובמבר 2013, גיימן הודיע לאתר "Reddit" שסדרת הטלוויזיה שתבוסס על הספר עדיין נמצאת בפיתוחים, אך כבר לא תחת הפקתה של רשת "HBO".
המשך פיתוח אצל "Starz" ועונה ראשונה
בפברואר 2014, "Fremantle Media" רכשה את הזכויות עיבוד הרומן כסדרת דרמה פנטזיה. ביולי 2014, הוכרז שרשת הכבלים "Starz" תפתח את הסדרה עם בריאן פולר ומייקל גרין.
פולר הצהיר שהסדרה "תעקוב אחר אירועי הרומן, אך תרחיב את האירועים, ואת נקודות המבט מעבר לשל שאדו ווונסדיי". בנוסף, הוסכם גם שהסדרה תכלול אלמנטים מרומן הספין-אוף של 'אלים אמריקאים'', "בני אנאנסי". פולר גם אישר שגיימן "מאוד מעורב" בתהליכי ההפקה והביע את תקוותו שגיימן יכתוב פרק לסדרה בעצמו.
במהלך ריאיון עם ניל גיימן ב-24 ביוני 2016, הוא דן בתוכניות לעונות הבאות של הסדרה מעבר לראשונה, אם הסדרה תחודש לעונות נוספות, וציין שהעונה הראשונה מכסה רק את השליש הראשון של הרומן. העונה השנייה נועדה לכסות את הקטע האמצעי של הרומן, ו"דבר מרכזי גדול שקורה למר וונסדיי" צפוי לקרות בסיום העונה השנייה או השלישית.
בהתייחסו לתוכן המיני בסדרה, גרין הצהיר כי בעוד הרומן מכיל תוכן מיני, "התוכן המיני שלנו, כאשר הוא מוצג, הוא אמנותי, כלומר, שזה חיוני לאופי, או חיוני לסיפור. זה היה יפהפייה כמו כל דבר אחר שניסינו לתאר בסדרה. אם לומר את זה כך, אם אתה מתכוון להגדיר מיניות מיותרת כמיניות שניתן לחתוך ולא להשאיר לפרק המוכן בשום אופן, אנחנו לא רצינו לעשות דבר כזה, רצינו שזה יהיה משהו חיוני". הוא גם הוסיף שרשת "Starz" לא "התביישה להציג עירום".
הפרק השלישי מציג סצנה אינטימית בין איש עסקים כושל בשם סאלים לג'ין. בעקבות הביקורות על הסצנה, פולר הודה שהוא לא מודאג מהתוכן המיני המפורש שהופיע בסצנה, ואמר: "רצינו לספר סיפור גרפי מאוד עם המין והמיניות, וגם לספר סיפור שבו אדם בא ממדינה שבה ההומוסקסואליות נחשבת לעונש מוות, בשבילו החוויות המיניות ביותר [יהיו] מציצות בסמטה אחורית, אז הג'ין עושה איתו אהבה כנראה בפעם הראשונה בחייו כדי שיוכל לחוות אהבה מינית. זו חוויה מדהימה, יפהפייה עבור האדם, במיוחד כאשר אתה קולט כמה גברים, נשים וכל מי שבין לבין, לא מקיימים, או לא יכולים, בגלל המקום ממנו הם באים." אומיד אבאטי, שמשחק את סאלים, הגיב על היחסים, "אני חושב שאהבה בכל צורה שהיא, גבר/גבר, אישה/גבר, אישה/אישה, מה שזה לא יהיה, זה דבר יפה, אני אשמח לחיות בעולם שבו אנשים לא מנודים בעקבות כך. אז הדרך בה אתה משנה זאת זה על ידי חשיפתם אליו, ונורמליזציה, כן, זה יכול להיות קצת גרפי עבור אנשים מסוימים, אבל זה נורמלי. אין כאן שום שנאה. אנחנו לא מנסים להעליב אף אחד. זו אהבה." פולר גם דרש צילומים חדשים של הסצנה, בטענה כי העמדות המקוריות בה השחקנים הוצבו על הסט לא היו אפשריות מבחינה פיזיולוגית עבור משגל אנאלי.
פרולוג הפרק החמישי הראה סיקוונס אנימציה בן חמש דקות שסובב סביב דמויות בתקופת הקרח. הסיקוונס נוצר על ידי "Tendril", סטודיו עיצוב ואנימציה שהיה ממוקם ליד טורונטו, שם הסדרה צולמה. לדברי כריס בארי, המנהל של "Tendril", הסיקוונס היה קשה לעשייה ולקח שישה חודשים כדי לסיים אותו. לדברי בארי, "האתגר היה למצוא את הדרך העוצמתית ביותר לקשר את הנושא המרכזי של הסיקוונס: אמונה לעומת הישרדות והסתגלות." הוא הוסיף, "רצינו שזה ירגיש מוחשי וממשי, כמו סרט בסטופ מושן שיכול היה להיעשות על ידי האנשים העתיקים האלו, תוך שימוש בכל החומרים והכלים שהיו להם גישה אליהם."