cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלריה באפריקה שמדרום לסהרה
טיפול משולב מבוסס ארטמיסינין
על אף ההבטחות שנתנו חלק ממדינות אפריקה בשנת 2000, נתונים שעלו מסקרים שונים הוכיחו כי מחצית מהילדים באפריקה, המתלוננים על חום גבוה וכאבי ראש, מטופלים בתרופות אנטימלריות דוגמת כלורוקווין (Chloroquine). תרופה זו הוכחה כלא יעילה בהתמודדותה במקרים של הדבקות ב-P. falciparum, ועל כן אינה אפקטיבית בריפוי הילדים. בראשית שנות ה-2000 החל שימוש בתרופה הנקראת ארטמיסינין (Artemisinin), המופקת מצמח לענה חד-שנתית (Artemisia annua) ומהווה טיפול יעיל נגד מלריה במקרים היותר קלים שלה. אולם, גם לחומר פעיל זה פיתח P. falciparum עמידות במהרה. על מנת להתמודד עם נסיבות אלה הורכבה קומבינציה של תרופות מסוג מבוססות ארטמיסינין (Artemisinin-Combination Therapies - ACT), אך זו תהא יעילה ועמידה יותר מהחומר לבדו. עד שנת 2004, 23 מדינות ביבשת אפריקה זנחו את התרופות האנטימלריות המקובלות דאז ואימצו את ה-ACT. מנתוני הדו"ח העולמי בעניין מלריה שפורסם בשנת 2010, צוינה עלייה משמעותית בשימוש ב-ACT החל משנת 2005. בסוף שנת 2009, דווח כי 11 מדינות באפריקה סיפקו ACT בכמות מספקת ל-100% ממקרי המלריה שנרשמו בסקטור הציבורי שבשטחיהן. כמו כן, 8 מדינות אחרות ביבשת דיווחו כי סיפקו ACT בכמות המספקת כיסוי ל-50% ממקרי המלריה שנרשמו בשטחיהן. נתונים אלה, מצביעים על עלייה משמעותית משנת 2005, בה דווח רק על 5 מדינות באפריקה שסיפקו ACT בכמות שסיפקה הגנה רק ל-50% מחולי המלריה שדווחו לסקטור הציבורי. כמו כן, בדו"ח המלריה העולמי של שנת 2011 דווח כי בשנת 2005 נרכשו מיליון ערכות טיפול ב-ACT לעומת 181 מיליון ערכות שנרכשו ב-2010. בשנת 2011 צפויה להירשם דרישה של 287 מיליון ערכות טיפול, מה שמהווה צמיחה של 32% בדרישת טיפול ב-ACT בהשוואה לתקופה המקבילה אשתקד.
על פי המלצותיו של ארגון הבריאות העולמי, אבחנה וטיפול מוקדמים של מלריה מפחיתים את סיכוי התפתחות המחלה ואת מקרי המוות הנגרמים ממנה. יתר על כן, אבחנה וטיפול מוקדמים מפחיתים גם את סיכוי העברת המחלה.
ניטור והערכה
חשיבות המעקב וההערכה של שיעור המלריה במדינות אפריקה היא גבוהה ביותר. על מנת לייעל ולשפר את הטיפול במחלה נערכים סקרים ובדיקות שונות באזורים הנגועים. זאת על מנת לבדוק באופן פרטני את יעילותו של כל אופן טיפול במחלה. בנוסף לכך, נערך מעקב אחר חולים אשר מטופלים בתרופות ACT במטרה לנטר את התקדמות ויעילות התרופה וכן על מנת לבדוק את רמת עמידותם של טפילי הפלסמודיום בפניה.
פיתוח חיסון
עד כה כשלו הניסיונות לפיתוח חיסון יעיל נגד מחלת המלריה. זאת משום שטפילי הפלסמודיום, הגורמים למחלה, הם מיקרואורגניזמים בעלי מחזור חיים מורכב המסייע להם להתחמק ממרכיבי מערכת החיסון של המאכסן. עם זאת, בעקבות תרומות כספיות מצד ארגונים בינלאומיים רבים, פילנתרופים שונים וחברות המייצרות תרופות, מתקיימים ניסויים רבים במטרה לפתח חיסון יעיל נגד המחלה. באוקטובר 2011 דווח כי מחקר קליני גדול בחיסון ניסיוני הפחית בחצי את הסיכוי להתפרצות המחלה בקרב ילדים אפריקנים. אמנם המחקר בחיסון החדש נמשך, אך בניתוח נתונים מ-6,000 הילדים הראשונים שנבדקו נמצא כי לאחר שנה של מעקב, 3 זריקות של החיסון הניסיוני הפחיתו את הסיכוי לחלות במלריה קלינית ב-56% והפחיתו ב-47% את הסיכוי לחלות במלריה חריפה.
הוראות מניעה וטיפול למטיילים באפריקה
על פי נתוני משרד הבריאות בשנת 2010 נרשמה עלייה דרמטית במספר חולי המלריה המאובחנים בישראל. לפי נתוני המחלקה לאפידמיולוגיה במשרד הבריאות, מתחילת שנת 2010 ועד לסוף אוקטובר אותה שנה, דווח על 152 חולי מלריה חדשים בישראל, פי 5.6 יותר מאשר בתקופה המקבילה בשנת 2009. רוב המקרים שנרשמו בישראל אובחנו באנשים ששהו באפריקה. במערב אפריקה אומדן הסיכון לחלות במלריה נאמד באופן הבא:
ללא טיפול מונע הסיכון הגבוה ביותר לחלות במלריה הוא בקרב הארצות הסמוכות למדבר סהרה.
יתושי האנופלס פעילים במיוחד מלפנות ערב ועד לשעות הבוקר המוקדמות. לפיכך חשוב לשהות בשעות הדמדומים והחושך במקום מוגן, דוגמת חדר ממוזג וסגור, או לחלופין בחדר בו מותקנות רשת נגד יתושים וכילה. אם יוצאים החוצה יש ללבוש בגדים בהירים המכסים חלקים רבים בגוף ככל האפשר ולמרוח על החלקים החשופים של הגוף תכשיר דוחה יתושים. הסיכוי לחלות במלריה תלוי באופי ובמשך הטיול. כך למשל תייר היוצא לטיול מאורגן ולן בחדרים ממוזגים מפחית את סיכויו להידבק במחלה בהשוואה לתרמילאי הלן באכסניה זולה וטיול בערים מקטין בהרבה את הסיכוי לחלות במלריה בהשוואה לטיול ביערות ובאזורי ספארי.
נתונים עדכניים על מצב המלריה באפריקה
על פי דו"ח המלריה העולמי שפורסם בשנת 2011, המימון הבינלאומי שמיועד למלחמה במגפת המלריה ממשיך לצמוח. בשנת 2011 יועדו כ-2 מיליארד דולרים למטרה זו. על אף שסכומים אלה משמעותיים מאוד, הם אינם מתקרבים לסכום של 5 מיליארד דולר הדרושים להשיג את מטרות האו"ם וארגון ה-RMB.
הכסף שהוקצה לפיקוח על מחלת מלריה גרם לעלייה משמעותית בכמות הכילות המרוססות בחומרי ההדברה שחולקו במדינות אפריקה שמדרום לסהרה. הפחתה של יותר מ-50% בכמות מקרי המלריה בין השנים 2000–2010 נרשמה ב-43 מדינות מתוך 99 מדינות הנגועות במלריה ואילו עלייה בכמות מקרי המלריה נרשמה רק ב-8 מדינות באפריקה. כ-216 מיליון מקרי מלריה אובחנו בעולם בשנת 2010 מתוכם 174 מיליון (81%) באפריקה. בשנת 2010, נרשמו בעולם 655,000 מקרי מוות ממלריה, מתוכם 91% באפריקה.
שנת 2010 היוותה נקודת ציון חשובה בדרך להשגת היעדים והמטרות הבינלאומיים שהוצבו בתחילת המאה ה-21. הודות להתקדמות הרבה שהושגה בשנת 2010 עדכן ארגון ה-RMB את מטרותיו העולמיות:
חטיפת דפדפן
באבטחת מידע, חטיפת דפדפן (באנגלית: Browser Hijacking) היא מצב בו תוכנה לא רצויה משנה את הגדרות דפדפן האינטרנט של המשתמש ללא רצונו. לרוב, תוכנה זו מפנה אותו לעמודים ספציפיים, במטרה להגדיל הכנסות פרסום, או במטרה לגנוב נתונים ולפגוע במכשיר של הקורבן. לרוב, הם מותקנים על ידי המשתמש בחוסר תשומת לב, תחת מעטה הסוואה של תוספים תקינים.
סקירה כללית
חוטף דפדפנים הוא סוג של תוכנה לא רצויה המשנה את הגדרות דפדפן האינטרנט ללא אישור המשתמש, כדי להפנותו לדפים לא רצויים. חוטף דפדפנים עשוי להחליף את דף הבית, אותו המשתמש הגדיר, או את מנוע החיפוש בדפדפן וכן לגרום לחלונות קופצים רבים שיופיעו בדפדפן. לרוב, התוקפים משתמשים בחטיפת דפדפן כדי לכפות על הגולש להיכנס לאתר מסוים, מה שיגדיל את הכנסות הפרסום של האתר.
כמה מחוטפי הדפדפנים מכילים גם רוגלות. למשל, חלקם מכילים רישום הקשות, או תוכנה לאיסוף מידע כמו פרטי גישה לחשבון הבנק, פרטי דואר אלקטרוני ופרטי רשתות חברתיות. חוטפי דפדפנים יכולים גם לגרום פעמים רבות להורדה אוטומטית של תוכנות זדוניות מהדפדפן למחשב הקורבן ובכך להשתלט על המחשב, לגנוב ממנו נתונים, או לפגוע בו.
תוכניות רבות של חטיפת דפדפנים כלולות בתוספים שונים אותם המשתמש מוריד, ונכללות בשירותים אותן התוסף מספק. אלא שלרוב שירותים אלו מופיעים ללא תיעוד ברור ומוצגים על ידי התוסף בנוסח "עקיף", שמערים על המשתמש וגורם לו שלא להבין לעומק את משמעות שירותים אלו אלא לחשוב שהוא מתקין תוסף בעל תכונה ספציפית. לדוגמה, התוסף יציע למשתמש להוריד שירות נוסף, כחלק מהתוסף, אשר ייעל את חוויות הגלישה שלו. המשתמש בטוח כי השירות אשר הסכים להורדתו ייעל לו את חוויית הגלישה בצורה כלשהי, אלא שבפועל מאחורי המילים "ייעול חוויית הגלישה" מסתתרת חטיפת הדפדפן והצגת דפים ספציפיים למשתמש. תוקפים יכולים לגרום משתמש להוריד חוטף דפדפנים גם בעזרת פישינג ודרכים נוספים.
זיהוי חטיפת דפדפן
ניתן לזהות חטיפת דפדפן במידה ואחד מהמקרים הבאים מתממש:
הגנה מפני חטיפת דפדפן
על מנת להבטיח בסבירות גבוהה את אי-הידבקות הדפדפן בנוזקות שכאלו, יש להקפיד על הכללים הבאים:
אדווין הארלסטון
אדווין הארלסטון (באנגלית: Edwin Harleston; 14 במרץ 1882 – 10 במאי 1931) היה אמן אמריקאי ונשיא מייסד של סניף צ'ארלסטון, של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים. הוא הודר מהתנועה האמנותית של הלבנים הידועה בשם הרנסאנס של צ'ארלסטון.
ביוגרפיה
הוא נולד בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, ב-14 במרץ 1882. הוא היה אחד מחמשת ילדיהם שנותרו בחיים של לואיזה מולטרי הארלסטון ואדווין גיילארד הארלסטון, שהיה הבעלים של בית הלוויות הארלסטון אמו הייתה נצר לשושלת בת כמה דורות של אנשים צבעוניים חופשיים, בעוד שאביו היה צאצא של חוואי לבן ואחת מהמשרתות שלו האפרו-אמריקאיות.
הארלסטון זכה במלגה ללימודים במכון אייברי וסיים את לימודיו בשנת 1900. הוא המשיך לאוניברסיטת אטלנטה, שם למד כימיה וסוציולוגיה. לאחר שסיים את לימודיו ב-1904, הארלסטון נשאר במשך שנה כעוזר הוראה בסוציולוגיה ובכימיה תוך תכנון השלב הבא בהשכלתו. אף שהתקבל לאוניברסיטת הרווארד, הוא החליט במקום זאת ללמוד בבית הספר של המוזיאון בבוסטון לאמנות. שם למד אצל הציירים ויליאם מקגרגור פקסטון ופרנק ווסטון בנסון מ-1905 עד דצמבר 1912. אדווין גם למד במכון לאמנות של שיקגו במהלך הקיץ.
הארלסטון חזר לדרום קרוליינה ב-1913 כדי לעזור לאביו לנהל את בית הלוויות, והמשיך לעשות זאת עד 1931, השנה שבה הוא וגם אביו נפטרו. הוא הפך פעיל בקבוצות מקומיות לזכויות אזרח ונבחר ב-1917 להיות נשיא הסניף החדש של צ'ארלסטון של זכויות האזרח. קמפיין אחד שהוביל בהצלחה גרם למערכת בתי הספר הציבוריים המקומית להעסיק מורים שחורים.
קריירה
הארלסטון צייר בסגנון ריאליסטי שהושפע הן מהכשרתו בבוסטון והן מעבודות הצילום של אשתו אליז פורסט הארלסטון. הוא צייר בעיקר דיוקנאות, לעיתים קרובות בהזמנה, והמצוירים שלו כללו אנשים ידועים כמו גרייס טאון, שלימים הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שנבחרה לאספה הכללית של ג'ורג'יה; הנדבן פייר סמואל דו פונט; ואדוארד טוויצ'ל וור, נשיא לשעבר של אוניברסיטת אטלנטה.
הוא גם צייר סצנות ז'אנר מחיי היומיום של אזרחיה האפרו-אמריקאים של צ'ארלסטון, במיוחד מעמד הביניים העולה שלה, כמו גם נופים של דרום קרוליינה.
החל משנת 1930, הארלסטון עזר לאמן אהרן דאגלס לצייר את ציורי הקיר הסמליים של תולדות הכושים עבור אוניברסיטת פיסק; אלה נחשבים בין היצירות החשובות ביותר של דאגלס. פרויקט זה הושלם בשנת 1930, שנה לפני מותו של הארלסטון בשנת 1930, הארלסטון צייר את דיוקנו של דאגלס עם ציור הקיר הלא גמור ברקע, תוך שימת דגש על מקצועו ואופיו של המצויר ציור קיר זה שונה בתכלית מסגנון הציור הרגיל שלו, שהורכב מצבעים עמומים כמו אלה שנראים בציור של ״מיס סו ביילי עם הצעיף האפריקאי״. הצבעים שבהם השתמש בציור הקיר מציגים טווח הרבה יותר תוסס של גוונים, המציגים את המגוון שלו כאמן, ובדרך שבה הוא יכול היה להתאים לעבודה עם אמנים אחרים.
הארלסטון זכה במספר פרסים על עבודתו. למרות ההצלחה הארלסטון הודר מהחוגים האמנותיים הלבנים הדומיננטיים בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון.
נראה כי רק הסופרת ג'וליה פטרקין, שזכתה בפרס פוליצר על כתיבתה על החיים האפרו-אמריקאים, ביקרה בהארלסטון. דעות קדומות והפרדה גזעית סיכלו כמה הזמנות פוטנציאליות וחסמו בפניו תערוכה מתוכננת ב-1926 של עבודתו במוזיאון צ'ארלסטון שאורגנה על ידי מנהלת המוזיאון לורה בראג וקודמה על ידי ראש העיר, תומאס פורצ'ר סטוני.
עד 1930, בית הלוויות סבל מהשפל הגדול. הארלסטון לקח על עצמו סדרה של הרצאות בקולג'ים שחורים כדי להרוויח כסף.
באפריל 1931 מת אביו של הארלסטון מדלקת ריאות, והארלסטון עצמו נכנע לאותה מחלה פחות מחודש לאחר מכן בגיל 49.
טיאגו פריירה דוס סנטוס
קריירה
לקראת עונת חתם באולסן יונדאי מליגת העל של קוריאה הדרומית. לאחר עונה אחת חזר למולדתו בה שיחק לשנה אחת.
בקיץ חזר לליגה הקפריסאית כאשר חתם באוטלוס אתינו והיה מלך השערים של המועדון בליגה עם 10 שערים, אך בתום העונה ירד המועדון לליגה השנייה וטיאגו עזב את המועדון.
בתחילת עונת חתם בליירסה מליגת העל הבלגית ובינואר  חתם במכבי נתניה. אך שוחרר חודש אחרי זה.
ב-1 בפברואר 2016 חתם בג'ובנטוס.
ביוני חתם באובון UMT יונייטד מליגת העל התאילנדית עד לסיום העונה, בה כבש 7 שערים ב-15 משחקי ליגה.
בינואר חתם בנאה סלמיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
ב-1 ביולי 2019, טיאגו חתם באומוניה ניקוסיה.
בקיץ, טיאגו חתם בא.א.ק. לרנקה ובמהלך העונה הושאל לאולימפיאקוס ניקוסיה.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה בנאה סלמיס פמגוסטה.
שאנגחאי
שאנגחאי (בכתב סיני: 上海; בפין-יין: Shànghǎi - IPA: ; בשאנגחאית: Zånhae – IPA: [z̥ɑ̃̀hé]) היא מחוז עירוני, עיר נמל והעיר המאוכלסת ביותר ברפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית המחוז העירוני מנתה כ-24.87 מיליון תושבים. העיר משמשת מרכז מסחרי, תעשייתי ותרבותי ויש בה 36 אוניברסיטאות.
גאוגרפיה
שאנגחאי משתרעת על פני 6,341 קילומטרים רבועים במזרח סין, שוכנת על החוף המערבי של ים סין המזרחי ושולטת על הכניסה לאגן של נהר היאנגצה, אזור גדול, מאוכלס ופורה מבחינה כלכלית במרכז סין. מנהלית היא מוגדרת כאחת מארבע הערים שאינן שייכות למחוז כלשהו (יחד עם בייג'ינג, טיינג'ין וצ'ונגצ'ינג). השטח שבניהולה גובל עם מחוזות ג'יאנגסו מצפון וג'ג'יאנג מדרום ומכסה גם כמות נכבדת של פרברים ושטחים חקלאיים. חלק קטן מתושביה של העיר מתגוררים בספינות העוגנות לאורך המזחים הרבים בעיר.
היסטוריה
בתקופת שושלת סונג (960–1279 לספירה) שאנגחאי התפתחה מכפר לעיירת נמל ומסחר, וזאת בעקבות הגעתם של פליטים מצפון סין. בשנת 1172 נבנתה בעיר חומת ים כדי לייצב את קו החוף, זאת בנוסף לשובר גלים אשר נבנה מוקדם יותר. החל מתקופת שושלת יואן בשנת 1292 ועד לשנת 1297 כאשר שאנגחאי הוכרזה רשמית כעיר, היה האזור במעמד מחוז מינהלי.
שני אירועים סייעו לפיתוחה של העיר בתקופת שושלת מינג: בשנת 1554 הוקפה העיר בחומה כדי להגן עליה מפני שודדי ים יפנים. בשנת 1602 קיבלו תושבי העיר חיזוק רוחני לאחר הקמת "מקדש אל העיר", אשר היה למוקד לתמיכה רוחנית בתושבים. בתקופת שושלת צ'ינג שאנגחאי הפכה לאחת מערי הנמל החשובות ביותר בדלתה של נהר יאנגצה. שני שינויים משמעותיים במדיניות הממשלה סייעו לעליה בחשיבות העיר. ראשית, בשנת 1684 ביטל הקיסר קאנגשי (1662–1723) את האיסור אשר הוטל בתקופת שושלת מינג על יציאת אוניות לים מנמל שאנגחאי, איסור אשר היה בתוקף החל משנת 1525. שנית, בשנת 1732 העתיק הקיסר יונג-ג'נג (1678–1735) את מקום בית המכס המחוזי מעיר המחוז סונגג'יאנג לשאנגחאי ובכך העניק לעיר את השליטה על מסחר החוץ של המחוז כולו. לדעת ההיסטוריונית לינדה קוק ג'ונסון, כתוצאה משתי החלטות שלטוניות אלה, בשנת 1735 הייתה כבר שאנגחאי לנמל הסחר העיקרי של אגן היאנגצה התחתון, אף שמעמדה כעיר היה עדיין בתחתית ההיררכיה השלטונית.
חשיבותה של העיר עלתה באופן משמעותי במאה ה-19 כאשר מיקומה בשפך היאנגצה הפך אותה לנמל הסחר המתאים ביותר עם מדינות המערב. בתקופת מלחמת האופיום הראשונה (1839–1842) השתלטו כוחות בריטים באופן זמני על העיר. המלחמה הסתיימה בשנת 1842 בחוזה נאנקינג אשר קבע פתיחת נמלי סחר, בהם שאנגחאי, לסחר בינלאומי. מהלך זה הוביל להתפתחות מהירה מאוד של העיר. הבריטים, הצרפתים, האמריקאים והיפנים קיבלו רבעים בעיר להתיישבות ולמסחר בהם הייתה להם זכות לניהול עצמי ולאוטונומיה שיפוטית. הזרים פיתחו את המסחר ואת הבנקאות.
המאה ה-20 וה-21
בשנות העשרים של המאה ה-20, לאחר הכיבוש היפני וההרס שהותיר מאחוריו, החלה העיר להתעורר לחיים. היא הפכה למרכז תרבותי, אומנותי ומרכזי בסין. האופנה בשאנגחאי בלטה בייחודיותה והמודרניות שררה בעיר. העיר אופיינה על ידי חיי לילה מלהיבים. הספרות בשאנגחאי הייתה ייחודית לה, החלו להיכתב שירים, סיפורים קצרים ורומנים. העיר הייתה מושפעת מעברה הקולוניאלי מצד אחד ומהקומוניזם הסיני המתפתח מצד שני ונוצר בה דבר אשר לא היה קיים באף עיר אחרת בסין. היא הייתה מאופיינת על ידי ערב רב של אנשים, סינים, מערביים ותרבויות המשתלבות ביחד לכדי תרבות מיוחדת במינה. עם עלייתו של מאו דזה-דונג והמפלגה הקומוניסטית, החלו אנשי הרוח של שאנגחאי לרדת למחבוא, משום שנחשבו ראקציונרים וקפיטליסטים. הרבה נרדפו כל תקופת מהפכת התרבות והוכרו בתור אנשי תרבות חשובים רק לאחר תקופת שלטונו של מאו בתחילת שנות השמונים.
אקלים
האקלים בשאנגחאי הוא אקלים סובטרופי גשום. יש בו ארבע עונות שנה מובחנות, וריבוי משקעים. הקיצים חמים וגשומים מאוד, והחורפים יבשים וקרירים. הטמפרטורה היומית הממוצעת נעה בין 25 ל-32 מעלות צלזיוס, כשיולי הוא בדרך-כלל החודש החם בשנה. בחודש ינואר, החודש הקר ביותר, הטמפרטורות נעות בין 1 ל-8 מעלות צלזיוס. ממוצע המשקעים השנתי בשאנגחאי עומד על 1,100 מילימטר. יולי הוא החודש הגשום ביותר ודצמבר הוא היבש ביותר. בקיץ ובסתיו ישנן לעיתים סופות טייפון.
אתרים מרכזיים
בין האתרים המרכזיים בעיר ניתן למנות את:
יהדות שאנגחאי
הקהילה היהודית בשאנגחאי נוסדה בשנת 1844. לאחר מלחמת האופיום הראשונה וחתימת חוזה נאנקינג, התירו הסכמי הכניעה הסינית לבריטים ולאחרים לפתוח בשאנגחאי תחנות מסחר אקס-טריטוריאליות שיפוטית, ולמעשה אוטונומיה מערבית. אוטונומיה זו משכה סוחרים ותעשיינים. עם הבריטים הגיעו תעשיינים יהודים ממוצא עיראקי ובראשם משפחות עשירות כגון ששון, כדורי, חרדון ואחרות ואיתם יהודים ספרדים שהגיעו מסוריה, עיראק והודו (בדומה לקהילות בהונג קונג ויאנגון). בשנות ה-20 של המאה ה-20 שימש אליהו יצחק חזן כרב קהילת יוצאי בבל בעיר. הגל השני החל לאחר המהפכה הבולשביקית, כשהיהודים ה"לבנים", שהתנגדו למשטר החדש, העדיפו לברוח מזרחה, עשו את דרכם למנצ'וריה הסינית, וחלקם הגיעו לשאנגחאי.
לפני מלחמת העולם הראשונה התרכזו בעיר 400 יהודים מבגדאד, 250 יוצאי אירופה ו-50 מיבשת אמריקה. רובם עסקו במסחר, מיעוטם בשירות הדיפלומטי, ברפואה או בחינוך.
בדצמבר 1941, בראשית מלחמתם בבעלות הברית, הפסיקו היפנים את ההגירה לעיר. הם העבירו לשאנגחאי את כל היהודים שהתגוררו או נקלעו ליפן. מספר היהודים הכולל בשאנגחאי הסתכם אז בכ-25,000. לפליטים ניתן סיוע רב, בעיקר מתרומות המשפחות היהודיות המבוססות ומארצות חוץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיעו לשאנגחאי כעשרים אלף פליטים יהודים מגרמניה ואוסטריה, שנמלטו מן השלטון הנאצי. חלקם הגיעו לעיר באמצעות אשרות שהנפיק להם חה פנגשאן, הקונסול הכללי של סין בווינה, שפעל בניגוד להוראות הממונה עליו. הפליטים היהודים התגוררו ברובע הונגקואו, שבשנות מלחמת העולם השנייה הפך ל"גטו שאנגחאי". למרות היות העיר תחת כיבוש יפני מאז 1937, תנועת היהודים לא הוגבלה, אולם תנאי המחיה שלהם היו קשים, על רקע המחסור החמור במזון ובציוד בסיסי וכתוצאה מקושי במציאת מקורות הכנסה. בין הפליטים תלמידים רבים מישיבת מיר שהייתה הישיבה הגדולה היחידה שניצלה מן השואה.
משנודע לנאצים על הריכוז הגדול של יהודים שברחו מארצות הכיבוש הנאצי המתגורר בשאנגחאי, לחצו על בני בריתם היפנים להסגיר לידיהם את אלפי היהודים שנמלטו לסין, אך היפנים סירבו וכך נותרו היהודים בשאנגחאי, עד סוף המלחמה. ב-18 בפברואר 1943 הוקם "אזור מיוחד המיועד לפליטים חסרי מדינה" וכל מי שהגיע לעיר לאחר 1937 צווה לעבור לגור בו בתוך שלושה חודשים. אף שהמקום לא נקרא בשם זה, היה זה גטו. באזור בן ארבעה קילומטרים רבועים שהוקף בגדר תיל, והיה במשטר של עוצר ובו סיירו חיילים יפנים, נדחסו כל אלפי הפליטים היהודים.
שילוב התנאים שנוצר עם כניעת היפנים וסיום המלחמה, הקמת מדינת ישראל וכן מלחמת האזרחים הסינית בין הלאומנים לקומוניסטים, פתח את שערי העיר. יהודים רבים בחרו לעזוב, חלקם לישראל וחלקם למדינות אחרות.
בספטמבר 1948 עלו לישראל צעירי הקהילה מתנועת הנוער בית"ר בשאנגחאי, אשר קיבלו הכשרה באצ"ל, והשתתפו בלחימה מול המצרים בנגב. בדצמבר 1948 בסיוע ארגון הג'וינט נחכרה הספינה "וסטור ויקטורי", שהפליגה משאנגחאי לישראל ועל סיפונה 852 יהודים. בדרכה לישראל עצרה הספינה במרסיי, שם עלו הנוסעים על הספינה הישראלית "נגבה", והגיעו לנמל חיפה בפברואר 1949. זמן לא רב לאחר מכן עלו באותה דרך יהודים משאנגחאי, טינצין, חרבין ופקינג. עם הקמתה של הרפובליקה העממית של סין בראשות מאו דזה דונג ב-1949, עזבו רוב היהודים את שאנגחאי.
ב-1954, בעקבות פיתוח העיר שאנגחאי, נהרס בית הכנסת האשכנזי שבעיר וממשלת סין הקומוניסטית, העבירה באמצעות הקונסוליות בשווייץ, כספים בשווי בית הכנסת ההרוס לבניית בית כנסת חדש בישראל. עיריית תל אביב תרמה חלקת אדמה בשיכון שאנגחאי (בקרבת רמת החייל) שבו התגוררו יוצאי שאנגחאי, אשר היגרו לסין מרוסיה ב-1917 בעקבות המהפכה הרוסית ובעקבות אירועים נוספים בברית המועצות שלפני מלחמת העולם השנייה. בסיוע תרומות נוספות של יוצאי סין, הוקם ב-1962, בית הכנסת האשכנזי "יוצאי שאנגחאי", לזכר הקהילות היהודיות בסין.
כיום מתגוררים בשאנגחאי כ-2,000 יהודים רובם אנשי עסקים, דיפלומטים וסטודנטים, חלקם דתיים או מסורתיים, המקבלים שירותי דת וקהילה מבית חב"ד המקומי, אשר מתפעל גם מסעדה כשרה. בשנים האחרונות קמה בשאנגחאי קהילה דתית ספרדית צעירה המקיימת ארוחות שבת ופעילויות חברתיות לציבור המקומי ולישראלים השוהים במקום. ברובע בו היה גטו שאנגחאי נפתח ב-1999 מחדש בית הכנסת "אהל רחל" ולידו מוזיאון וחדר הקרנה המתארים את חיי היהודים בעיר.
בשנת 1988 הוקם בעיר המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי.
ערים תאומות
נכון לאפריל 2020, הערים, המחזות והנפות התאומות של שאנגחאי הן:
המעשייה על הנסיכה המתה ושבעת האבירים
המעשייה על הנסיכה המתה ושבעת האבירים (ברוסית: Сказка о мёртвой царевне и о семи богатырях) היא מעשייה מחורזת שנכתבה בשנת 1833 על ידי הסופר, המשורר והמחבר אלכסנדר פושקין.
לואי ז'ול טרושו
לואי ז'ול טרושו (בצרפתית: Louis Jules Trochu; 12 במרץ 1815 - 7 באוקטובר 1896) היה גנרל ופוליטיקאי צרפתי. כיהן כנשיא "ממשלת ההגנה הלאומית" וכראש ממשלת צרפת בפועל החל מ-4 בספטמבר 1870 ועד התפטרותו ב-22 בינואר 1871 (אם כי הוא שמר על התפקיד באופן סמלי עד הבחירות בפברואר 1871).
ביוגרפיה
טרושו נולד ב-12 במרץ 1815 בקומונה לה פלה הנמצאת באי בל איל שבצרפת (האי נכלל מבחינה מנהלית בחבל ברטאן). הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1837 התגייס לצבא צרפת. ב-1840 הועלה לדרגת לוטננט וב-1843 לדרגת קפטן. הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה תחת פיקודו של תומאס רוברט בוז'ו, אשר בשל אומץ לבו בקרבות סידי יוסף ואיזלי ב-1844 מינה אותו לעוזרו האישי והפקיד בידיו משימות חשובות. ב-1845 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-1853 לדרגת קולונל. הוא התבלט במהלך מלחמת קרים, אשר בה שימש כראש מטהו של ז'ואקים לירוי דה סנט ארנו. לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד. ב-1859 מונה למפקד דיוויזיה במסגרת חיל המשלוח הצרפתי שהתערב במלחמת אוסטריה-סרדיניה, אשר לאחריה קיבל את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
ב-1866 הועבר טרושו למשרד המלחמה. שנה לאחר מכן הוא פרסם חוברת בשם "L'Armée française en 1867", אשר עד 1870 כבר נמכרה בעשרים מהדורות. עם זאת, בחוברת זו הוא גילה תמיכה בבית אורליאן הגולה (באותה עת שלט בצרפת בית בונפרטה), ולפיכך סולק מהצבא עם מחצית הפנסיה. עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 הוצעו לו תפקידי פיקוד, אולם הוא סרב. עם זאת, ככל שהמלחמה התקדמה לרעת צרפת, הוא הסכים לחזור לשירות פעיל. נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, מינה אותו למפקד מחנה שאלון, וב-17 באוגוסט 1870 העביר אותו לתפקיד המושל הצבאי של פריז.
המעשייה על הנסיכה המתה ושבעת האבירים
כמו בסיפורם של האחים גרים, אימה החורגת של הנסיכה מקנאה בה בגלל יופייה ושולחת את המשרתת (בעוד בסיפור של גרים זה צייד) לנטוש אותה ביער (דרישה זאת מרמזת על הרכות של המעשייה, כי בגרסה של גרים המלכה מצווה להרוג את הנסיכה). המשרתת עושה את מצוות המלכה, והנסיכה מוצאת מחסה בטירת עץ (בגרסה של גרים זו בקתת לבנים) שבה חיים שבעה אבירים (בגרסה של גרים אלה גמדים) המלכה מגלה את המקרה בעזרת מראת הקסמים שלה, מתחפשת לאישה זקנה ומגישה לנסיכה תפוח מורעל. כמו בסיפור של האחים גרים, הנסיכה מתעלפת מאכילת התפוח, והנסיך מנשק אותה, מעיר אותה והם מתחתנים.
הסיפור עובד לסרט מצויר בשנת 1951.
לואי ז'ול טרושו
ביוגרפיה
בבחירות שנערכו התמנה טרושו לחבר באספה הלאומית מטעם מחוז מורביהאן. ב-1872 פרש מהפוליטיקה, וב-1873 מהצבא. הוא המשיך לפרסם מחקרים שונים בנושא ביטחון צרפת. הוא נפטר בטור ב-7 באוקטובר 1896 בגיל 81.
קרחון איירי
קרחון איירי (באנגלית: Airy Glacier) הוא קרחון בארץ פאלמר, בסמוך לחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 37 קילומטרים; ורוחבו 11 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מערב ונשפך אל החלק הצפון-מזרחי של הדום הקרח פורסטר.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון נסקר לראשונה באופן גס בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1936–1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל, ולאחר מכן צולם מן האוויר בשנת 1947 על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון.
הקרחון נסקר מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של ג'ורג' בידל איירי (George Biddell Airy), האסטרונום המלכותי הבריטי, שבשנת 1839 הציג שיטה לתיקון סטייה של מצפנים מגנטיים.
שם זה ניתן, בדומה לשמו של קרחון סלר הסמוך, בהקשר של יצרן מצפנים.
לקריאה נוספת
• Wendt, A.; Wendt, J.; Bown, F.; Rivera, A.; Zamora, R.; Bravo, C.; Casassa, G., Ice flow velocities and elevation change at Fleming Glacier, Wordie Ice Shelf, Antarctic Peninsula, EGU General Assembly 2009, held 19-24 April, 2009 in Vienna, Austria http://meetings.copernicus.org/egu2009, p.11788
• Mauri Pelto, Ongoing Evolution of Fleming Glacier, Antarctica, OCTOBER 31, 2019
אוגר
האוגר (שם מדעי: Mesocricetus) הוא סוג מכרסם בתת-משפחת האוגרים ממשפחת האוגריים. הסוג כולל ארבעה מינים ונפוץ באזור דרום-מזרח אירופה. האוגרים הם בעלי חיים ליליים.
תיאור
האוגר קיבל את שמו עקב נטייתו לאגור מזון. הוא נוהג להסתייע בכיסי הלחיים שלו למטרה זו. את המזון שאגר הוא מרגיש בנוח לפלוט רק במקום מוכר לו. שקי הלחיים של האוגר יכולים להכיל אף שגר גורים (האימהות נוהגות לעשות פעולה זו כאשר הן חוששות) אך פעולה זו יכולה להיגמר בחניקה או עריפת ראשיהם של הגורים.
לאוגר גוף קטן מאוד כ-17 ס"מ בלבד אורכו, הזכר קטן אך במקצת מן הנקבה. אוזניו קטנות אך חוש השמיעה שלו מפותח מאוד. גם חוש הריח שלו מפותח מאוד. לעומתם, חוש הראייה אינו מפותח. שיני האוגרים, כדרכם של המכרסמים, צומחות כל הזמן.
פאבל אוסטינוב
פאבל גנאדייביץ' אוסטינוב (ברוסית: Павел Геннадьевич Устинов; נולד ב-26 בדצמבר 1995) הוא שחקן קולנוע רוסי, שהתפרסם לאחר שנודע כי נעצר על ידי משטרת רוסיה והמשמר הלאומי של רוסיה, בטענה כי השתתף בהפגנה לא חוקית נגד אי שיתוף מועמדי האופוזיציה בבחירות שהתקיימו לדומה העירונית של מוסקבה, בפועל הוא אומנם עמד סמוך לאירועים אך המתין לפגוש את חברו בתחנת הרכבת התחתית ""פושקינסקאיה" ולא היה חלק מהמפגינים. בית המשפט של טבר במוסקבה גזר עליו 3.5 שנות מאסר בעוון תקיפת שוטר, מה שהביא לגל מחאה בעולם התרבות הרוסי נגד מעצרו. בדומה לפרשת איוואן גולונוב, המחאה הציבורית הביאה בהמשך לשחרורו של אוסטינוב.
ביוגרפיה
פאבל נולד בדודינקה שבמחוז קרסנויארסק בדצמבר 1995.
הוא גילם תפקיד ראשי בסדרה בשם "מורוזובה" ובשנת 2017 הופיע בסרט המדע בדיוני "משיכה" שביים פיודור בונדרצ'וק.
הוא הצטלם לסרט ספוטניק וגילם חייל אמריקאי בסדרה "הסוחר" (Trader).
מעצרו ומשפטו
ב-3 באוגוסט 2019 נערכו הפגנות המוניות במוסקבה על רקע הבחירות לדומה העירונית. אוסטינוב המתין בככר פושקינסאיה, סמוך לתחנת הרכבת התחתית כשהוא ממתין לחברו, מבלי שידע כי ייערכו שם הפגנות, כשהמתין פשטו עליו שוטרי המשמר הלאומי של רוסיה ועצרו אותו. בהמשך אחד מהשוטרים שעצרו אותו טען כי אוסטינוב התפרע וצעק קריאות בגנות השלטון. בהמשך נטען על ידי השוטרים כי אוסטינוב פרק את כתפו של אלכסנדר ליאגין, אחד מאנשי המשמר שעצרו אותו במהלך מעצרו וכי אוסטינוב התנגד למעצרו בכוח. בבית המשפט של טבר במוסקבה נגזרו עליו 3.5 שנות מאסר במושבת עונשין, כאשר השופט מסרב לצפות בסרטונים מתוך רגע מעצרו של אוסטינוב.
המקרה שלו עורר את תשומת לבם של אנשי התרבות של רוסיה, בעיקר שחקני קולנוע וטלוויזיה פופולריים שדרשו בחינה מחדש של התיק ואת שחרורו של אוסטינוב משום שנתפר לו תיק על לא עוול בכפו. בעקבות גל המחאה הציבורי שתמך בו, בית המשפט המחוזי במוסקבה הורה על שחרורו של אוסטינוב.
שילה גיש
שילה גיש (באנגלית: Sheila Gish; 23 באפריל 1942 - 9 במרץ 2005) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע בריטית. על הופעתה בשנת 1995 במחזמר "קומפני" מאת סטיבן סונדהיים היא זכתה בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר.
בקולנוע שיחקה גיש בסרט "A Day in the Death of Joe Egg" מ-1972, בסרט "קוורטט" משנת 1981, ב"איש הנצח" מ-1986, ובעיבוד הקולנועי של "מנספילד פארק" משנת 1999. בטלוויזיה כיכבה ב-1969 בסדרה "הצ'רצ'ילים הראשונים", ב-1992 שיחקה במיני-סדרה "Jewels" מאת דניאל סטיל, ובסיטקום של רשת ITV בשם "Brighton Belles" ששודר ב-1993 ו-1994.
ביוגרפיה
גיש נולדה בשם שילה אן סיים גאש בעיר לינקולן שמחוז לינקולנשייר. היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בלהקת תיאטרון רפרטוארי.
קריירה
גיש כיכבה לראשונה בווסט אנד בתפקיד בלה במחזמר "רוברט ואליזבת". היא ידועה בעיקר מהופעותיה על במת התיאטרון. ב-1996 שיחקה בתפקיד ג'ואן במחזמר "קומפני" מאת סטיבן סונדהיים בתיאטרון דונמאר ורהאוס בבימויו של סם מנדס. על הופעתה זו זכתה גיש בפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר. ב-199 הופיעה בתפקיד מיס ונייבל במחזה "פתאום, בקיץ האחרון" מאת טנסי ויליאמס בבימויו של שון מאתיאס יחד עם רייצ'ל וייס בתיאטרון הקומדיה בלונדון. אחד מתפקידיה האחרונים היה בדמות ארקדינה בהפקה של המחזה "השחף" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר בשנת 2003.
גיש הופיעה בתוכניות דרמה רבות בטלוויזיה. היא גילמה את דמותה של מרי ממודנה בסדרה "הצ'רצ'ילים הראשונים". ב-2001 השתתפה בעיבוד המצליח לרומן "Love in a Cold Climate", ובו גילמה את ליידי מונטדור האקסצנטרית. ב-1975 שיחקה בפרק בסדרה "The Sweeney" בתפקיד ג'ון בויסי, אשתו של הנבל.
בקולנוע שיחקה גיש בסרט "A Day in the Death of Joe Egg" מ-1972, בסרט "Hitler: The Last Ten Days" מ-1973, בהפקה של מרצ'נט ואייבורי "קוורטט" מ-1981 ובסרט "Merisairas" מ-1996. ב-1999 גילמה את דמותה של גברת נוריס בסרט הקולנוע "מנספילד פארק" עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן. עוד היא מוכרת מהופעתה בתפקיד רייצ'ל אלנסטיין בסרט "איש הנצח" משנת 1986, ובסרט ההמשך "איש הנצח: סוף המשחק" משנת 2000.
חיים אישיים
גיש הייתה נשואה לשחקן רולנד קוראם מ-1964 עד 1985. לבני הזוג נולדו שתי בנות: השחקניות קיי (קתרין גיסליין) קורם ולו גיש (1967–2006). ב-1985 בעת צילומי המיני-סדרה "That Uncertain Feeling" הכירה גיש את השחקן דניס לוסון שאיתו התחתנה ב-2004.
ב-2003 נפגעה עינה הימנית מסרטן העור. היא נפטרה ב-2005 ממחלת הסרטן בקמדן שבלונדון.
עמרי קסטן
עמרי קסטן (נולד ב-4 באוגוסט 1997) הוא מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
בדצמבר 2018 יצא השיר הראשון שיצר לאמן, "קילומטר לזריחה", בביצועה של לירון בן שמעון. השיר הולחן על-ידי קסטן למילותיו של ארז ברזוליק, ונכנס לפלייליסט הערב של כאן גימל.
בפברואר 2019 יצא השיר "מנגנת בי" של אריק סיני, אותו הלחין קסטן יחד עם בן שמעון. ביוני 2019 יצא השיר "כנפיים" של עדי ביטי, אותו הלחין קסטן למילותיו של נעם חורב. שיתוף הפעולה בין השניים המשיך ובאותה השנה יצא השיר "אפילו לדקה" של שירה לוי, אותו כתב חורב והלחינו קסטן ומצגר-אדר. השיר, שזכה להצלחה רבה, נכתב לזכרו של אביה המנוח של שירה שהתאבד. ביולי 2019 יצא השיר "מגנטים" בביצועה של דנה ברגר, כחלק מפרויקט "חיים שלי", אותו קסטן הלחין, הפיק וניהל מוזיקלית. את הפרויקט יזמה אסתי צרויה רומשקנו, וכתבה את כלל שיריו לשם הנצחת בעלה שנפטר מסרטן. בדצמבר 2019 יצא השיר "עד שתקרא לי שוב" של שיר חיימוב, אשר כתב קסטן והלחינה מורן דוד.
בפברואר 2020 יצא השיר "פירמידות" של עדי ורסנו, אשר כתבה הדס כהן והלחין קסטן. באותה השנה שיתף קסטן פעולה עם הזמרת שירה אורן והמלחין והמפיק המוזיקלי אלנתן שלום במסגרת עבודתה על אלבום הבכורה שלה. במאי 2020 יצא השיר "Damaged Goods" של הדיג'יי רן זיו, אשר הלחין וכתב קסטן. השיר הושמע בהופעותיו של זיו בתל אביב, פריז, סאו פאולו ועוד. באפריל 2020 יצא השיר "שיר לערן" בביצועה של שירה גבריאלוב, אותו כתבה כהן והלחין והפיק מוזיקלית קסטן לזכרו של ערן דן-גור ז"ל, אשר נפל במבצע ברצועת עזה ב-2008  . באותה השנה, יצא גם השיר "כוחות" של רותם חן, אשר הולחן על-ידי קסטן לזכרה של מירית הררי ז"ל – אשתו המנוחה של שדרן הרדיו דידי הררי.
בפברואר 2021 יצא השיר "לשמוע את הלב" של רבקה זהר, אשר הלחינו קסטן ובן שמעון למילותיה של שחר הדר. השיר זכה לשבחים, נכנס פעמיים לפלייליסט של כאן גימל, ומאוחר יותר גם הפך לשיר הנושא של אלבומה ה-11 של זהר ושל סיבוב ההופעות שליווה אותו. במאי של אותה השנה יצא השיר "ימים יותר טובים" של אבישי שוע, שנכתב על-ידי הדר, והולחן על-ידי בן שמעון וקסטן – שגם הפיק את השיר מוזיקלית. באותו החודש יצא גם השיר "לילות" של נתי לוי, אותו הלחין קסטן יחד עם בן שמעון. ביולי 2021 יצא השיר "חתיכת משוגעת" של שירה גבריאלוב, אשר ביצירתו לקח קסטן חלק לצד בן שמעון, גבריאלוב, קובי מנדלבאום ("קוקי לבנה") ולירון דניאל-רבי. בשיר השתתף גם אביה של גבריאלוב, מיקי גבריאלוב, אשר ניגן בסאז ובבוזוקי. באוקטובר 2021 יצא השיר "בא לי" של הראל סקעת, שהולחן על-ידי קסטן ובן שמעון למילותיה של הדר.
בינואר 2022 יצא השיר "על הכל" של גבריאלוב, אותו הלחינו קסטן ובן שמעון למילים של אור מילשטוק. במאי של אותה השנה יצא השיר "נסיך" של אלדד כהן, שהלחין קסטן למילותיו של נעם חורב. השיר זכה לביקורות מהללות ונכנס לפלייליסט של כאן גימל. באותה השנה הוציא כהן סינגל נוסף, "עכשיו נרים", אותו הלחין יחד עם קסטן למילותיו של חורב. באוקטובר 2022 יצאה גרסת הכיסוי של מאיה בוסקילה לשיר "שמש" של חנן בן ארי, אשר הפיק קסטן מוזיקלית. בדצמבר של אותה השנה, יצא הדואט "כל פעם מחדש" בביצועם של אריק סיני ויפעת תעשה, אשר הלחינו קסטן ובן שמעון למילותיה של שחר הדר.
יחסי כווית–רוסיה
יחסי כווית–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הפדרציה הרוסית.
לפני מלחמת המפרץ הייתה כווית המדינה הפרו-סובייטית היחידה באזור המפרץ הפרסי. ברית המועצות השתמשה ביחסיה עם כווית כדי לקדם את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינות המפרץ האחרות, בין השאר על ידי כך שכווית הדגימה לשכנותיה את היתרונות של עמדה פרו-סובייטית.
היחסים בתקופת האימפריה הרוסית
בראשית המאה ה-20 ביקשה האימפריה הרוסית להרחיב את נוכחותה הבינלאומית על ידי יצירת תחומי השפעה חדשים, והאימפריה לטשה את עיניה אל עבר העולם הערבי. העניין הרוסי באזור היה כפול.
האימפריה הבריטית סבלה ממחסור במשאבים חמור בעקבות מלחמת הבורים, ויריביה הקולוניאליים ביקשו לנצל את התערערות מעמדם של הבריטים באזור, מה שהוביל למאבקי כוחות במערב אסיה בין האימפריה הבריטית, הצרפתית והפרסית.
בנוסף, הרוסים היו בעלי מוטיבציה נוספת להגביר את נוכחותם באזור, שכן גם הרוסים וגם הערבים היו שותפים לעוינות משותפת כלפי האימפריה העות'מאנית.
בה בעת התכוונה האימפריה הגרמנית להקים מסילת ברזל שתחבר בסופו של דבר את בגדאד עם ברלין, שתוכננה להסתיים בכווית. ב-1899 הופיעה במפרץ הפרסי סיירת גרמנית, והבריטים חשבו בטעות שמדובר באנייה רוסית. הפרשייה הדיפלומטית סביב המאורע המקרי, גרמה להנהגה הרוסית לשלוח סיירת משלה אל המפרץ הפרסי, ביחד עם המסר שרוסיה רואה במי המפרץ טריטוריה הפתוחה לכל העמים, ושאין במשלחת הרוסית למפרץ שום כוונה לוחמנית מצד רוסיה.
כשהגיע האנייה הרוסית לכווית בפברואר 1900, ניסו הבריטים לעצור את אמיר כווית, מובארק אל-סבח, מפגישה עם הרוסים, אך הוא נסע מן המדבר כדי לקבל את פני הרוסים, אותם ראה כבעלי-ברית נגד בריטניה, שבדיוק היו בתהליכי השתלטות על חלקים מכווית. דיונים נרחבים עם הרוסים הובילו את מובארק באביב 1901 לבקש את הגנתם וחסותם של הרוסים, וזאת רק שנתיים לאחר שהסכים להיות תחת חסותם של הבריטים. במקורות רוסים תועד שהבקשה נדחתה כדי לא לעורר את כעסם של הבריטים.
באפריל 1900 תכננו הרוסים לפתוח קו ספינות קיטור קבוע בין אודסה לנמלים במפרץ הפרסי, דבר שיוביל אותם לפתיחת קונסוליות בבצרה ובושהר. הסיירת הממוגנת הרוסית "וריאג" הפליגה לכווית ב-8 בדצמבר 1901, ואז נוצר מפגש בין האמיר הכוויתי לנציגים רוסים. במפגש זה, שדווח שהיה באווירה חמימה ומכבדת, מובארק אל-סבח הודיע כי יפנה לרוסיה לעזרה אם כווית תהייה בסכנה, ואמר שהיה רוצה לראות כמה שיותר ספינות רוסיות בכווית. ביקור רוסי דיפלומטי זה הוכתר כהצלחה, והרוסים עזבו את המפרץ הפרסי והותירו רושם של עליונות ימית על יריביהם הבריטים.
לאחר ביקורה של סיירת ה"ואריאג", המפגש הרשמי הבא בין המדינות היה שליחות מטעם אוניברסיטת מוסקבה. בוגויאוולנסקי, זואולוג רוסי שייצג את "חובבי מדעי הטבע, האנתרופולוגיה והאתנוגרפיה" של האוניברסיטה ביקש מהאמיר מובארק אל-סבח את הסכמתו לבצע מחקרים באזור. על פי בוגויאוולנסקי, אל-סבח אמר לו בפגישה זו: "אני מאמין שהרוסים הם חברינו. אני שמח לארח אתכם. אני תמיד מוכן לעשות כל מה שאני יכול בשבילכם".
בשנים 1902–1903 סיירות נוספות מטעם רוסיה וצרפת הגיעו למפרץ הפרסי, במטרה להציג בפני הבריטים את איתנותה ואחדותה של הברית הצרפתית-רוסית. למרות המפגן, נראה כי הצרפתים חששו מפני נוכחות רוסית במפרץ הפרסי, מה שניכר, למשל, בסירובם לאפשר לרוסים להשתמש בתחנות אספקת-הפחם שלהם במסקט. מהלכים צרפתים אלו הובילו לעניין רוסי בהקמת תחנה מקבילה משלהם בכווית, אולם בסוף שנת 1903 הופנתה תשומת הלב הרוסית מן המפרץ הפרסי אל עבר האירועים במזרח הרחוק שהובילו בסופו של דבר למלחמת רוסיה–יפן.
היחסים בתקופת ברית המועצות
כווית קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-19 ביוני 1961, וביקשה חברות באו"ם. ברית-המועצות הטילה וטו על הצטרפותה של המדינה החדשה ב--7 ביולי 1961. כווית ביקשה חברות פעם נוספת בנובמבר 1961, ושוב הטילו הסובייטים וטו על כניסתה של המדינה למועצת-הביטחון של האו"ם, על בסיס טענה כי כווית אינה ראויה להיחשב כמדינה עצמאית, וגם בשל דעתם כי הסכם העצמאות של כווית עם בריטניה חשף את המדינה הצעירה להשפעות פוליטיות זרות.
המדיניות הסובייטית לגבי כווית הונחתה בסופו של דבר ע"פ היחסים הקרובים של רוסיה עם עיראק, שהחזיקו זמן רב בשאיפות טריטוריאליות כלפי כווית. כאשר המנהיג העיראקי עבד אל-כרים קאסם הופל בהפיכה ב-8 בפברואר 1963, היחסים של מוסקבה עם בגדאד התדרדרו, מה שהוביל לחיזוק היחסים בין רוסיה לבין כווית, עד לכדי קיום יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, החל מה-11 במרס 1963. כווית ראתה את כינון היחסים כמעין פוליסת ביטוח, מסוג כלשהו, נגד השאיפות הטריטוריאליות של עיראק, ורוסיה ראתה את היחסים כגשר בין המפרץ הפרסי לבין האוקיינוס ההודי.
בתקופה שלפני מלחמת המפרץ, כווית הייתה המדינה הפרו-סובייטית היחידה במפרץ הפרסי. כווית שימשה כגורם מתווך בין הסובייטים לבין מדינות המפרץ האחרות, וכמו כן, שימשה כווית לצורכי הדגמה של היתרונות של עמדה פרו-סובייטית.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית ב-1990, עקב דרישת עיראק, פינתה ברית המועצות את שגרירותה בכווית. דובר משרד החוץ הסובייטי ציין שהשגרירות, על פי המשפט הבינלאומי, עדיין נחשבת לפתוחה, אף על פי שהיא ריקה, וכי פינוי 882 הסובייטים מכווית לא שינה את העמדה הסובייטית בדבר אי חוקיות הפלישה העיראקית. נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הסביר כי הפלישה העיראקית לכווית יצרה מצב "יוצא דופן ומסוכן מאוד" במפרץ הפרסי. יתר על כן, הזהיר גורבצ'וב את נשיא עיראק סדאם חוסיין כי סירוב לקיים את החלטותיה של מועצת-הביטחון של האו"ם יוביל את המועצה לביצוע צעדים נוספים נגד עיראק.
קשרים דיפלומטיים
ב-28 בדצמבר 1991 הכירה כווית בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת לברית המועצות. לרוסיה יש שגרירות בכווית סיטי, ולכווית יש שגרירות במוסקבה. השגריר הנוכחי של רוסיה לכווית הוא אלכסיי סולומטין. השגריר הנוכחי של כווית לרוסיה הוא עבדולעזיס אלדואני.
קשרים פוליטיים
ב-1991 העניק התאגיד הכוויתי לחוזי-מסחר זרים והשקעות הלוואה של 1 מיליארד דולר לתקופה של שבע שנים לונשאקונומבנק. ב-30 במאי 2006 הסכימו ממשלות רוסיה וכווית להסדיר את החוב של 1.6 מיליארד דולר של ברית המועצות לשעבר, עם החזר כספי של מיליארד דולר במזומן ו-600 מיליון דולר בסחורות.
קשרים צבאיים
ב-29 בנובמבר 1993 הפכה כווית למדינה הערבית הראשונה במפרץ הפרסי שחתמה על הסכם צבאי עם רוסיה, לאחר תרגילים משותפים של חיל הים של שתי המדינות בסוף 1992. במאי 1994 הכריז שר ההגנה הרוסי, פאבל גרצ'וב, כי כווית חתמה על הסכם למסירת מספר נגמ"שי לחימה מסוג BMP-3 וטילי קרקע-אוויר מסוג S-300V.
במהלך תחילתה של המאה ה-21, התחזק שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
קשרים כלכליים
בנאום בפורום הכלכלי הבינלאומי של סנט פטרבורג ב-2009 ציין אחמד רשיד אל חרון, שר המסחר והתעשייה הכוויתי, כי היחסים בין שתי המדינות נמשכו למעלה מ-100 שנים וקראו להגברת ההשקעות בין שתי המדינות.
סטטיסטיקות שעוקבות אחר היחסית הכלכליים בין המדינות הראו את התחזקות הסחר בעשורים האחרונים:
Colección de Oro
Colección de Oro (באנגלית Gold Collection, ובעברית: אוסף זהב) הוא אלבום הלהיטים הראשון של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה. האלבום יצא בסמוך להוצאת אלבומה הראשון בשפה האנגלית, Laundry Service. האלבום הוא למעשה השקה מחדש של אלבומה השלישי Pies Descalzos.
רקע
האלבום הוקלט בין השנים 1996–1995, והוא מכיל בתוכו את כל השירים שנמצאים באלבומה השלישי, Pies Descalzos. האלבום זכה להצלחה והוכרה בעיניי מבקרי המוזיקה ו-AllMusic אף העניקו לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב.
ג'. ר. ר. טולקין
ג'ון רונלד רעואל טולקין (באנגלית: John Ronald Reuel Tolkien; בראשי תיבות של שמו הפרטי: ג'. ר. ר. טולקין ובאנגלית J. R. R. Tolkien; 3 בינואר 1892 – 2 בספטמבר 1973) מפקד מסדר האימפריה הבריטית, חבר האגודה המלכותית לספרות, היה סופר, משורר, בלשן ואקדמאי אנגלי. הוא שימש כפרופסור ללשון אנגלית עתיקה בין 1925 ל-1945 ופרופסור לאנגלית מודרנית ולספרות אנגלית בין 1945 ל-1959 באוניברסיטת אוקספורד. טולקין הוא מחבר "ההוביט", "שר הטבעות", "הסילמריליון" וספרים נוספים. בדרך כלל, שמו נכתב על כריכות ספריו ועל מסמכים שחיבר בראשי התיבות J. R. R. Tolkien (ג'.ר.ר. טולקין).
מחוץ לאקדמיה רבים מכירים את טולקין כמחבר "שר הטבעות", והספר הקודם לו "ההוביט", וכן בזכות הספרים שפרסם בנו כריסטופר טולקין לאחר מותו, המקיפים את רוב יצירתו אודות הארץ התיכונה (העולם הבדיוני בו מתרחשים סיפוריו) שלא זכתה לראות אור בחייו. טולקין הוא מחשובי הסופרים בז'אנר הפנטזיה, הוא כתב עבודה חשובה על ביאוולף וסר גאווין והאביר הירוק והיה חבר בפורום הספרותי האינקלינגס (Inklings) וחבר קרוב של ק. ס. לואיס.
ביוגרפיה
טולקין נולד ב-3 בינואר 1892 בבלומפונטיין שבמדינת אורנג' החופשית (כיום בדרום אפריקה), הוריו הם ארתור רעואל טולקין ומייבל סאפילד. כשהיה בן שנה נולד לו אח ושמו הילרי רעואל טולקין. האם ושני בניה עברו לברמינגהאם שבאנגליה. אביו נשאר באפריקה ונפטר כשטולקין היה בן 4. לאחר מכן אמו המירה את דתה לקתולית, למרות התנגדות משפחתה הבפטיסטית. הוא למד בבית ספר על שמו של המלך אדוארד, בבית ספר על שמו של סנט פיליפ ובאקסטר קולג' באוקספורד. אמו נפטרה מסוכרת כאשר טולקין היה בן 12. טולקין הרגיש עד סוף ימיו שאמו הפכה לקדושה מעונה בגלל אמונותיה, והייתה לכך השפעה מכרעת על האמונה הקתולית שלו עצמו. אמונתו העמוקה של טולקין שיחקה תפקיד מפתח בהתקרבותו המחודשת של ק.ס. לואיס לנצרות (על אף שטולקין התאכזב מכך שלואיס בחר להיות אנגליקני) וכתביו מכילים סמלים וערכים קתוליים רבים.
טולקין התגייס לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה והצטרף לחיל הרגלים. הוא היה לקצין בדרגת לוטננט וצורף לרגימנט הלנקשייר פוסיליירים, היחידה המעוטרת ביותר בצבא הבריטי במלחמה. טולקין לחם בחזית צרפת, בין היתר בקרב על הסום, וראה רבים מחבריו הטובים נופלים במהלך הקרבות. טולקין עצמו סיים את המלחמה בבית חולים משום שלקה בקדחת השוחות. בזמן ההחלמה הוא התחיל לכתוב מספר אגדות, שהיו מבוססות על לימודי המיתולוגיה והפולקלור הקודמים שלו. הוא קרא לספר ספר הסיפורים האבודים (The Book of Lost Tales). מבקרי עבודותיו טוענים שהספר הושפע מהתרשמויותיו מהמלחמה, ושהוא ראה בפנטזיה דרך לברוח מהמציאות האכזרית של העולם המתועש, של המכונות וכלי הנשק ההרסניים של המאה ה-20.
אחרי המלחמה טולקין עבד מספר שנים על מילון אוקספורד של השפה האנגלית. בשנת 1920 התמנה למרצה לאנגלית באוניברסיטת לידס, אך חזר לאוקספורד בשנת 1925 כפרופסור ללימודים אנגלו-סקסיים. בשנת 1945 הוא עבר למרטון קולג' (Merton College) של אוקספורד ונשאר שם כפרופסור מן המניין לשפה וספרות אנגלית עד שפרש בשנת 1959.
סיפורת
טולקין נהנה להמציא סיפורי פנטזיה על מנת לשעשע את ילדיו. הוא כתב להם מכתבים שנתיים לרגל חג המולד מ"אבא כריסמס". לאחר מכן המכתבים צורפו לכדי אוסף של סיפורים קצרים בשם "מכתביו של אבא כריסמס" (The Father Christmas Letters).
טולקין לא ציפה שספריו הבדיוניים יהפכו לפופולריים. ב-1937 אחד הסטודנטים שלו שכנע אותו לפרסם את "ההוביט", ספר שנכתב במקור לילדיו. אף על פי שזהו ספר ילדים, הספר היה מספיק פופולרי גם בקרב מבוגרים על מנת שהמו"ל, "אלן את אנווין" (Allen & Unwin) יבקשו ממנו לפרסם ספר המשך. זה גרם לו לפרסם את עבודתו המפורסמת ביותר, האוסף "שר הטבעות" (התפרסם בין 1954–1955). כתיבת הסאגה לקחה כמעט עשר שנים, שבמהלכן קיבל תמיכה מחברי הפורום הספרותי האינקלינגס (The Inklings), ובמיוחד מחברו הקרוב, ק. ס. לואיס.
בהתחלה טולקין חשב שהספר יהיה דומה ל"ההוביט", ויספר סיפורת יפה לילדים, אך עד מהרה כתיבתו הפכה לרצינית ועמוקה יותר. אף על פי שזהו ספר המשך ל"ההוביט", "שר הטבעות" פונה לקוראים מבוגרים יותר, תוך שהוא נסמך על המיתולוגיה של הארץ התיכונה שחיבר, ויצאה לאור לאחר מותו ביצירות כמו "הסילמריליון" וספרים אחרים. רוב ספרי המיתולוגיה של הארץ התיכונה (למשל "הסילמריליון" וסיפורים שלא נשלמו) נערכו על ידי בנו כריסטופר מרשימות שהשאיר ופורסמו לאחר מותו. בריטניה הייתה יוצאת דופן בין ארצות אירופה בכך שהיא כמעט ונעדרה מיתולוגיה משל עצמה (פרט למלך ארתור ואבירי השולחן העגול) לעומת המיתולגיה הנורדית, המיתולוגיה הסלאבית, המיתולוגיה הגרמנית והמיתולוגיה הקלטית. ספריו של טולקין מילאו את החסך.
מכלול יצירתו המתאר את היקום הדמיוני שיצר נקרא (גם בפיו) "הלגנדריום". הלגנדריום מתאר את המיתולוגיה, ההיסטוריה, הגאוגרפיה, הבלשנות, התרבות ושלל היצורים הכלולים בעולם הטולקינאי ונפרש על פני מספר יצירות שרובן נערכו ופורסמו רק לאחר מותו של המחבר על ידי בנו, כריסטופר טולקין.
חלק מיצירתו של טולקין עובד לסרטים - מצוירים ושאינם מצוירים, (למשל שר הטבעות), ועמותות שמקדמות את יצירותיו החלו להיווסד - למשל עמותת טולקין הישראלית.
יהודים בכתביו
טולקין הביע את מחאתו על כך שהמוציא לאור של תרגום ספרו לגרמנית דרש ממנו הוכחה כי הוא אינו יהודי. בתגובה לכך אמר טולקין כי הוא דווקא מצטער על כך שאין בשושלת המשפחתית שלו כל זכר ל”אנשים המוכשרים הללו”, היהודים.
טולקין העיד על עצמו שתיאור הגמדים בכתביו, הושפע מאופן התיאור של יהודים בתרבות. לדבריו אין בעניין אנטישמיות, אלא רק אמצעי ספרותי והוא רוחש כבוד והערכה לעם היהודי. התיאור החיצוני של הגמדים כארוכי אף וקטני קומה היה דומה לצורה בה נתפסו יהודים באותה עת באירופה כמו גם אהבתם לזהב, אך הגמדים בספריו נתפסים דרך כלל כדמויות מעוררות אהדה. ניתן למצוא בסיפוריו מקבילות שונות לקשר זה:
ספריו
זוהי רק רשימה חלקית מכתביו (יש האומרים שטולקין כתב במהלך חייו כ-600 סיפורים באורכים שונים). חלק מכתביו נערכו ויצאו לאור לאחר מותו על ידי בנו, כריסטופר.
אצטדיון פיטר מוקבה
אצטדיון פיטר מוקבה (אנגלית Peter Mokaba Stadium; אפריקנס Peter Mokaba Stadion) הוא אצטדיון כדורגל בעיר פולוקוואנה שבדרום אפריקה, אשר נבנה במטרה לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010. האצטדיון, אשר מכיל 46,000 מקומות ישיבה, הוקם בעלות של 1.24 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי, על ידי חברת האדריכלות AFL ונחנך בשנת 2010. הוא נבנה בסמוך לאצטדיון פיטר מוקאבה הישן ומשמש במיוחד לאימונים כמו גם למספר משחקי גביע העולם. עיצוב האצטדיון נוצר בהשראת עץ הבאובב, שלעיתים קרובות אומרים שהוא נראה כשהוא הפוך, כששורשיו מגיחים מהאדמה ומושיטים את ידו לשמיים. מבנה הפלדה של האצטדיון מאחד את כל פינות האצטדיון ונתמך על ידי מבנים הדומים לגזעי עצים מסיביים. הוא קרוי על-שם הפוליטיקאי הדרום אפריקאי פיטר מוקבה שנולד בעיר פולוקוואנה (לשעבר פיטרסבורג). האצטדיון ממוקם כ-5 ק"מ ממרכז העיר.
מונדיאל 2010
אצטדיון פיטר מוקבה הוא אחד מתוך 10 האצטדיונים אשר לקחו חלק באירוח משחקי מונדיאל 2010 ואחד מהחמישה שנבנו במיוחד לקראת האירוע. האצטדיון אירח ארבעה משחקים במסגרת המונדיאל.
ליגת האומות לנשים בכדורעף
ליגת האומות לנשים בכדורעף (באנגלית: FIVB Volleyball Women's Nations League) היא תחרות כדורעף לנבחרות בין לאומיות, המאורגנת על ידי FIVB, הקונפדרציה הבינלאומית לכדורעף. העונה הראשונה החלה בין חודש מאי ליולי 2018, עם הגמר שהתקיים בעיר נאנג'ינג, סין. ארצות הברית זכתה בעונת הפתיחה, והביסה את טורקיה.
עונת 2020 בוטלה בעקבות מגפת הקורונה, והועברה לשנת 2021 שהתקיימה בעיר רימיני, איטליה.
ליגת האומות לנשים התקיימה כמחליפה לתחרות הגרנד פרי העולמי שהתקיימה קודם לכן בשנים 1993 עד לשנת 2017.
פרס כספי
על פי- FIVB כספי הפרס הן שווים לגברים ולנשים בהתאם למדיניות השווים של FIVB בין שני המינים. בשלב הבתים הקבוצה המנצחת זוכה ב- $9,000 לכל זכייה, ולעומת זאת הקבוצה המפסידה זוכה ב- $4,000 לכל הפסד. הזוכה הגדולה "מקום ראשון" זוכה ב- $1,000,000, סגנית האלופה "מקום שני" זוכה ב- $500,000, והקבוצה במקום השלישי זוכה ב- $300,000. השחקנים שנבחרו לקבוצת החלומות זוכה ב- $10,000 כל אחד, והשחקנים המצטיינים יקבלו $30,000 כל אחד.
מדינות מארחות
להלן רשימת המדינות שאירחו ויארחו את גמר ליגת האומות.
אילת (פירושונים)
{{פירושונים|ערים:
נושאים אחרים:
אישים:
ראו גם
}}
קמטק
קמטק בע"מ (באנגלית: .Camtek Ltd), חברת בת של קבוצת פריורטק (Prior-Tech, TASE PRTC), היא יצרנית מובילה של ציוד בדיקה ומדידה, וספקית של תוכנה לתעשיית המוליכים למחצה. לחברה שמונה משרדים ברחבי העולם, בהם סין, יפן, קוריאה, סינגפור, ארצות הברית ואירופה. בסיס החברה באזור התעשייה רמת גבריאל, מגדל העמק. החברה מעסיקה כ- 300 עובדים בישראל ורחבי העולם.
קמטק היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 125.
היסטוריה
קמטק נוסדה בשנת 1987 במגדל העמק. בשנת 2000 ביצעה הנפקה בנאסד"ק, גייסה 39 מיליון דולר והפכה לחברה ציבורית.
בשנת 2001 רכשה את חברת אינספקטק מכרמיאל תמורת 2.25 מיליון דולר במזומן. אינספקטק נוסדה ב-1997 על ידי מיכאל גפן, שכיהן כמנכ"ל, ופיתחה מערכת לבדיקת תהליך הייצור של מעגלים מודפסים.
בשנת 2005 החלו מניות החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באותה שנה גם תבעה את חברת אורבוטק בטענה שפעלה להכשיל הנפקת מניות שנייה שלה, בה ביקשה לגייס 50 מיליון דולר בנאסד"ק. זאת לאחר שאורבוטק, שהיא מתחרה ישירה של קמטק, פנתה לבית המשפט והוציאה צו מניעה זמני שאסר על קמטק ייצור ושיווק של שתי מערכות חדשניות שלה.
בשנת 2017 קרן השקעות סינית רכשה את פעילות בדיקת המעגלים המודפסים של קמטק תמורת 32 מיליון דולר, וקמטק בחרה להתמקד בפתרונות בדיקה לתהליכי הייצור בתעשיית המוליכים למחצה שהם רווחיים יותר.
בפברואר 2019 חתמה החברה על הסכם עם חברת כרומה (Chroma) הטאיוואנית, לפיו פריורטק תמכור לכרומה 6.1 מיליון מניות קמטק, שהן 16% מהונה של החברה הבת, תמורת 58.1 מיליון דולר.
מוצרים
קמטק מפתחת מערכות בדיקה ומדידה (Inspection and Metrology) אוטומטיות, מערכות המשמשות לייעול תהליכי הייצור והגברת התפוקה אצל יצרנים בתעשיית המוליכים למחצה, בהם שוק המארזים המתקדמים (Advanced Packaging), זיכרונות, CMOS Image Sensors, MEMES, ו-RF.
נכון לשנת 2018, קמטק מכרה כ-900 מערכות לבדיקה ומדידה של רכיבים בשוק המוליכים למחצה ב-40 מדינות.
תהילים ל"ח
לאמירתו מיוחסת סגולה להנצל מעצה רעה.
תוכנו של המזמור
מזמור ל"ח מורכב מעשרים ושלושה פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
א'-ט'
המשורר מספר על סבל שהוא חווה, סבל גופני: "אֵין מְתֹם בִּבְשָׂרִי מִפְּנֵי זַעְמֶךָ אֵין שָׁלוֹם בַּעֲצָמַי..." (ד) ועל כך שהוא מודע שהסבל אינו מקרי אלא נגרם על ידי אלוהים כעונש על חטאיו: "מִפְּנֵי חַטָּאתִי" (ד). ומתוודה על חטאיו הרבים: "כִּי עֲוֺנֹתַי עָבְרוּ רֹאשִׁי כְּמַשָּׂא כָבֵד יִכְבְּדוּ מִמֶּנִּי" (ה). בנוסף מספר על סבל נפשי שהוא חווה: "נְפוּגוֹתִי וְנִדְכֵּיתִי עַד מְאֹד שָׁאַגְתִּי מִנַּהֲמַת לִבִּי" (ט).
י'-ט"ו
המשורר סובל גם מחוסר תמיכה חברתית. חבריו מתרחקים ממנו: "אֹהֲבַי וְרֵעַי מִנֶּגֶד נִגְעִי יַעֲמֹדוּ וּקְרוֹבַי מֵרָחֹק עָמָדוּ" (יב). ושונאיו מנצלים זאת ללכוד אותו: "וַיְנַקְשׁוּ מְבַקְשֵׁי נַפְשִׁי" (י"ג). ולהאשים אותו בהאשמות שווא: "וְדֹרְשֵׁי רָעָתִי דִּבְּרוּ הַוּוֹת" (י"ג). המשורר לא מצליח להגיב כלפי המבקשים רעתו: "וַאֲנִי כְחֵרֵשׁ לֹא אֶשְׁמָע וּכְאִלֵּם לֹא יִפְתַּח פִּיו" (ט"ו).
ט"ז-כ"ג
בסופו של דבר, היחיד שיכול לעזור למשורר הוא אלוהים בעצמו: "כִּי לְךָ ה' הוֹחָלְתִּי" (ט"ז). ולכן גם מסיים את המזמור בתפילה: "אַל תַּעַזְבֵנִי ה' אֱלֹהַי אַל תִּרְחַק מִמֶּנִּי. חוּשָׁה לְעֶזְרָתִי אֲדֹנָי תְּשׁוּעָתִי" (כ"ב-כ"ג).
הלווטיק איירווייז
הלווטיק איירווייז (באנגלית: Helvetic Airways) היא חברת תעופה שווייצרית, שבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן. החברה מפעילה טיסות סדירות ושכר ליעדים בצפון אפריקה ובאירופה. משנת 2011 פועלת החברה גם מנמל התעופה של העיר ברן.