cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנדה לי
קריירה מאוחרת
לי המשיכה להופיע ולהוציא תקליטים עד לתחילת המאה ה-21. בשנת 2002 פרסמה אוטוביוגרפיה.
כתב יד קהיר
כתב יד קהיר (Codex Cairensis) הוא כתב יד עתיק של הנביאים (מִצְחָף) שהשתמר בבית הכנסת הקראי העתיק, "בית הכנסת על שם משה דרעי" בשכונת עבאסיה שבמזרח קהיר. בניגוד לכתוב בקולופון שבסופו, שלפיו הוגה הספר על ידי "משה בן אשר", (אביו של אהרן בן אשר), ב (שנת 895 לספירה), בדיקות תיארוך פחמן 14 קבעו שזמנו של הספר הוא מהמאה ה-11 לספירה. מיקומו של כתב היד אינו וודאי, אם כי נטען שכתב היד נמצא בספרייה לאומית. אמנם בספרייה הלאומית קיימת מהדורת פקסימיליה ומיקרופילם.
תיאור כתב היד
כתב יד זה דומה יותר לשיטתו של בן נפתלי, שהיה בר פלוגתא של אהרן בן אשר – עובדה שעמדה אף היא בסתירה לכתוב בקולופון, המייחס את מלאכת הגהת הספר לאביו של אהרן בן אשר, אחרים רצו לאמר שאביו של אהרן בן אשר נטה לדעתו של בן נפתלי; אולם, כאמור, בדיקות התיארוך גילו כי הקולופון מזויף.
כתב היד מכיל את כל ספרי הנביאים, המתפרסים על פני 570 גיליונות, לפי סדר המסורה: ספר יהושע, ספר שופטים, ספר שמואל, ספר מלכים, ספר ישעיה, ספר ירמיה, ספר יחזקאל, הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי. כאשר כולם כתובים שלושה טורים בגיליון, למעט בקטעי השירה, כנהוג בכתבי היד של המקרא מאותם זמנים (כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, ועוד).
הספר מנוקד בניקוד הטברני ומסומן בטעמים. הספרים מופיעים זה אחר זה, כאשר בין ספר לספר מפריד טור מועטר בעיטורים, עם כיתוב נלווה על מניין הפסוקים הכולל שבספר הקודם. בין פסוק לפסוק יש סימון (כמין נקודתיים או קן אנכי קטן), אולם הפסוקים אינם ממוספרים לאורך הגיליון, ורק בסוף כל ספר מופיע מספרם הכולל. הפרדה בין פסקאות קיימת רק בין ה"פרשיות" – הפרדה היא של שורה או של חלק ממנה, לפי סוג הפרשה, "פתוחה" או "סתומה". יש לזכור שחלוקת ספר שמואל וספר מלכים לשניים היא חלוקה שבוצעה לראשונה בתרגום השבעים היווני, ובעקבותיו בוצעה במהדורות המודפסות של התנ"ך, אולם היא אינה חלוקה מקורית. כמו כן, גם החלוקה לפרקים היא חלוקה מודרנית שבוצעה לראשונה על ידי תאולוגים נוצרים במאה ה-12 לספירה.
הקולופון
הספר מכיל בסופו קולופון הנפרש על פני 5 גיליונות, אשר כולל ספירה מלאה של סך כל הפסוקים שבכל ספר וספר מסִפְרי הנביאים ומתן סימנם, רשימת ומאמר קצר על.
כמו כן מכיל הקולופון מספר הקדשות. ראשית, הקדשה המספרת כי. לאחריה, הקדשה של הסופר עצמו:. ולאחריה, חותם את כתב היד הקולופון (המזויף).
הוגו שפרלה
הוגו שפרלה (בגרמנית: Hugo Sperrle; 7 בפברואר 1885 – 2 באפריל 1953) היה גנרל-פלדמרשל גרמני בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
שפרלה נולד בלודוויגסבורג, והצטרף לצבא הגרמני, לגדוד רגלים ב-1903. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הצטרף לשירות האוויר הגרמני (Luftstreitkräfte) ושימש עד תום המלחמה כטייס וכתצפיתן. בשנת 1916 התרסק ושהה כחודשיים בבית החולים. לאחר החלמתו המשיך לטוס, שירת בתפקידי פיקוד שונים, וזכה לעיטורים. עם סיום המלחמה הגיע שפרלה לדרגת האופטמן.
שפרלה הצטיין במהלך המערכה על צרפת בה פיקד על "צי האוויר השלישי" (Luftflotte 3), יחידה אווירית המקבילה מבחינת סדרי הגודל לארמייה בצבאות הקרקע. לאחר מכן מונה לדרגת גנרלפלדמרשל של הלופטוואפה. שפרלה היה בין הטוענים כי בטרם יתחילו הגרמנים בפלישה הקרקעית לבריטניה, שתוכננה כמבצע ארי ים, על הלופטוואפה להשמיד את חיל האוויר הבריטי, ה-RAF. צי האוויר השלישי של שפרלה מילא תפקיד חשוב במהלך הקרב על בריטניה בין יוני 1940 לאפריל 1941.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות, הופנו רוב מאמצי הלופטוואפה לחזית המזרחית. שפרלה נותר מפקדו של צי האוויר השלישי במערב, שהיה כוח חלש יחסית. ביום הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 עמדו לרשות שפרלה להדיפת הפלישה רק כ-400 מטוסים, כחצי מהם לא-מבצעיים. באוגוסט 1944 פוטר שפרלה על ידי היטלר מכל תפקידיו, בשל כישלונו במהלך הפלישה של בעלות הברית.
חוליו ססאר בניטס
חוליו ססאר בניטס אמודאו (בספרדית: Julio César Benítez Amuedo; 1 באוקטובר 1940 במונטווידאו – 6 באפריל 1968 בברצלונה) היה כדורגלן אורוגוואיי שנודע בשל תקופתו בברצלונה, בין 1961 עד מותו המפתיע ב-1968.
בניטס היה שחקן הגנה שהוערך בזכות כוחו הפיזי, הטכניקה שלו עם הכדור והבעיטה החזקה שלו. היריבות שלו עם פרנסיסקו חנטו, שחקן ריאל מדריד, תרמה להערכת אוהדיה של ברצלונה כלפיו.
קריירה
בניטס החל את קריירת הכדורגל שלו כשהיה רק בן 16, בראסינג מונטווידאו, ששיחקה אז בליגה הראשונה באורוגוואי. ב-1959 שיחק בריאל ואיאדוליד, ושנה לאחר מכן חתם בריאל סרגוסה, ובתקופתו בקבוצות אלו ביסס את מעמדו כשחקן בכיר. הוא עבר לברצלונה באוגוסט 1961. בברצלונה, שיחק במספר תפקידים בקישור ואפילו בהתקפה, אך התקבע כמגן צד לאחר תקופה קצרה בקבוצה. עם ברצלונה זכה בגביע הגנרל בשנת 1963, ובגביע ערי הירידים בשנת 1966.
פטירתו הייתה ב-6 באפריל 1968 בברצלונה, שלושה ימים לפני משחק ליגה מכריע בקאמפ נואו של ברצלונה כנגד ריאל מדריד. הגורם למוות היה אכילת מאכל ים מקולקל, שהובילה להרעלתו של בניטס, ולבסוף מותו. מותו משך תשומת לב אדירה לכדורגל הספרדי בכלל ולברצלונה בפרט. 150,000 אוהדים של ברצלונה נכחו בהלווייתו שנערכה בקאמפ נואו, יומיים לפני המשחק. בניטס נקבר בבית קברות הסמוך לקאמפ נואו ב-8 באפריל. התאחדות הכדורגל הספרדית החליטה לא לבטל את המשחק, אלא רק לדחות אותו ביומיים. מילותיו האחרונות של בניטס היו: "קדימה חברים! בואו ננצח את מדריד 0–2", אולם חבריו לקבוצה לא הצליחו להתמודד פסיכולוגית עם פטירתו ולהקדיש לכבודו את הניצחון במשחק, והמשחק הסתיים בתיקו 1–1, ובכך ריאל מדריד זכתה באליפות. אף על פי כן, ב-11 ביולי 1968 ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד בגמר הגביע שנערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, והקדישה לזכרו של בניטס את הזכייה. הזכייה בגביע הוכנסה לרשימת התארים בהם זכה בניטס, כהוקרה לשחקן על פעילותו בברצלונה.
גילה (עיר מקראית)
גִלֹה הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה. העיר נזכרת ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בראש קבוצה 5, קבוצת דרום ההר, של רשימת ערי יהודה: "מח וּבָהָר שָׁמִיר וְיַתִּיר וְשׂוֹכֹה. מט וְדַנָּה וְקִרְיַת סַנָּה הִיא דְבִר. נ וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה וְעָנִים. נא וְגֹשֶׁן וְחֹלֹן וְגִלֹה עָרִים אַחַת עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן." מגִלֹה באו גם אֲחִיתֹפֶל הַגִּילֹנִי, יועצם של דוד ושל אבשלום, וכן אֱלִיעָם בֶּן אֲחִיתֹפֶל הַגִּלֹנִי מגיבורי דוד.
הזיהוי
כאמור, גִלֹה נמנתה עם ערי דרום הר יהודה, ולפיכך יש לבקשה בתחום הקרוב לאותן ערים שזוהו בוודאות: יַתִּיר, דְבִר, עֲנָב, אֶשְׁתְּמֹה (אשתמוע), עָנִים. נהגו לזהותה בח'רבת ג'אלא הסמוכה לחלחול, שבקבוצה 8 של ערי יהודה, מערבית לבית אומר: הן פרשנים מסורתיים מאוחרים והן חוקרים מודרניים כמו אולברייט. אולם מיקומה של ח'רבת ג'אלא זו אינו מתאים לגאוגרפיה של רשימת הערים; היא נמצאת ליד חלחול שבקבוצה 8, צפונית לחברון שבקבוצה 6, קבוצה אשר מפרידה בין קבוצה 5 לקבוצה 8. בנוסף לכך גם אין ח'רבת ג'אלא זו ממצא מתאים. לעומת זאת, ההצעה לשימור השם בח'רבת כפר ג'ל שבדרום ההר, מתאימה היטב למיקומה של גִלֹה בתוך קבוצה 5.
באשר למקום עירו של אחיתופל אין עדות ישירה, אך ייתכן כי יש רמז למיקומה אף היא בדרום. שיחזור רצף המאורעות במרד אבשלום מראה כי האחרון הלך מירושלים לחברון, ורק אז שלח לקרוא לאחיתופל. ייתכן שהכתוב אינו מדקדק כאן, אך מכל מקום מפשוטו נרמז שאחיתופל התגורר הלאה מחברון דרומה. ראוי לזכור שהמרד פרץ בחברון ויש בו אולי הד אחרון לעימות בין אנשי דרום הר יהודה לדוד; נתון זה עשוי לחזק מוצא דרומי של אחיתופל, שתמך באבשלום.
בתחום היישובים המזוהים מקבוצה 5 ישנו רק יישוב אחד שטרם זוהה, ואשר מתקיים מראשית תקופת הברזל 2 ובהיקף משמעותי: אתרה של דאהרייה אותו חפר אולברייט, ובו יש לזהות את גִלֹה. זיהוי זה מתאים להנחה בדבר שימור שמה של גִלֹה בח'רבת כפר ג'ל, המצויה במרחק של כ-3.5 ק"מ מדאהרייה; לכל האתרים האפשריים האחרים בסביבתה של חורבה זו יש זיהויים עדיפים.
אתרה של דאהרייה / גלים
דאהרייה היא אתר סקר ישראל מס' 1/70/133{14-09}, נ"צ 1475.0908, בתוך הכפר דאהרייה. גובה מוחלט 650 מ', גובה יחסי 8 מ', תצפית טובה מאד. שטח האתר הקדום כ-15 דונם, ואין די נתונים כדי לקבוע את השתנות גודלו במהלך התקופות, כפי שנחשפו במהלך חפירתו של אולברייט . ראשית היישוב בתקופת הברונזה הקדומה, והוא נתקיים כנראה גם בתקופת הברוזה הביניימית. היישוב התחדש בתקופת הברזל 2א, והמשיך בקיומו לפחות עד שלב 2ג של התקופה. לא ברור אם נתקיים גם בשלב 2ד, ולא נתפרסם אף שבר שניתן ליחסו לשלב זה; אולם הנתונים שבידינו חלקיים מדי, ובעת פרסום דו"ח החפירה טרם ידעו להבדיל בין חרסי שלבים 2ג ו-2ד של תקופת הברזל. כל היישובים בהר-יהודה שגדלם מעל 3–4 דונם בתקופת הברזל 2ג המשיכו את קיומם לשלב הבא, באותו מקום או באתר סמוך (לעיתים תוך ירידה משמעותית בהיקפם); לפיכך ייתכן מאוד שכך הדבר גם באתר זה. נראה שלאחר פער ניכר התחדש היישוב בתקופה הרומית 2 ובתקופה הביזנטית, וניטש שנית לתקופה ממושכת. הוא נוסד מחדש בתקופה הממלוכית, כנראה בהיקף נרחב יותר (כ-30 דונם), והלך וגדל עד היותו לאחד היישובים הגדולים בדרום הר-יהודה עד ימינו.
ח'ייבר פח'טונח'ווה
ח'ייבר פח'טונח'ווה (באורדו: خیبر پختونخوا, בפשטו: خیبر پښتونخوا) הוא אחד מארבעת המחוזות של פקיסטן. בירת המחוז היא פשאוור. רוב אוכלוסיית המחוז, כ-35,525,047 (נכון ל-2017), פתאנית. המחוז נוסד ב-26 באפריל 1902 כאשר הוא סופח מאמירות אפגניסטן. השפה המדוברת ביותר במחוז היא פשטו. שפות מדוברות אחרות הן אנגלית ואורדו. המחוז נקרא בעבר "מחוז הספר הצפון-מערבי", ובאפריל 2010 החליט הסנאט של פקיסטן להחליף את שמו לשם הנוכחי.
בצפון המחוז נמצא מעבר ההרים החשוב מעבר ח'ייבר.
היסטוריה
באלף הראשון לספירה, לפני עלייתו של האסלאם, נשלט המחוז על ידי מלכי השאהי. השאהים הראשונים היו אפגנים-בודהיסטים ושלטו באזור עד 870 לספירה. ערבים-מוסלמים וטורקים כבשו את האזור באלף השני לספירה. עם הזמן, התאסלמו השבטים הפתאנים. בשנים 963 - 1187 היה המחוז חלק מאימפריות אסלאמיות גדולות יותר, כולל האימפריה הע'זנאווית. אחר כך נשלט המחוז על ידי פתאנים אפגנים מוסלמים מסולטנות דלהי כולל השושלת הממלוכית של דלהי (1206-90). ב-1526 הפכו השליטים הממלוכים של דלהי לחלק מהאימפריה המוגולית העולה.
הבריטים, ששלטו ברוב תת-היבשת ההודית התקשו לשלוט באזור זה. האזור היה זירה לשלוש מלחמות בין בריטניה לאפגניסטן.
לאחר קבלת עצמאות האזור בחר ב-1947 במשאל עם להצטרף לפקיסטן.
בתקופת הכיבוש הפלישה הסובייטית לאפגניסטן שימש האזור כבסיס אספקה ראשי למוג'אהדין שנלחמו בסובייטים.
גאורג-הנס ריינהרדט
גאורג-הנס ריינהרדט (בגרמנית: Georg-Hans Reinhardt; 1 במרץ 1887 – 23 בנובמבר 1963) היה מפקד שריון גרמני במלחמת העולם השנייה שפיקד על ארמיית הפאנצר השלישית בקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית. לאחר סיום המלחמה נדון ל-15 שנות מאסר על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
קריירה מוקדמת
ריינהרדט נולד ב-1 במרץ 1887, בבאוצן שהשתייכה לממלכת סקסוניה. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-107 (הסקסוני ה-8 - הנסיך יוהאן גאורג). בשנת 1912 עבר לרגימנט הלנסרים ה-18 לחצי שנה, ולאחר מכן חזר לרגימנט שלו, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-25 בספטמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-22 במאי 1916 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה לתפקיד מטה במטה הכללי. בינואר 1917 הועבר לחזית המזרחית ומונה לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים ה-8, ובסוף המלחמה שימש כקצין אג"ם בדיוויזיה ה-192 בחזית המערבית. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר ריינהרדט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במרץ 1925 הועלה לדרגת מיור, ובאביב 1925 מונה למפקד פלוגה 4 ברגימנט הפרשים ה-12 (הסקסוני). באביב 1928 מונה לתפקיד מטה במשרד המלחמה, וב-10 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. באביב 1932 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-10 (הסקסוני), ובאביב 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר. בסתיו 1933 הועבר בחזרה למשרד המלחמה, ומילא תפקיד מטה באגף ההדרכה. ב-1 בפברואר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ריינהרדט מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה העשירית. על אף שכשל בתחילה, בקרב בעיירה מורקה, ב-1 בספטמבר 1939, והדיוויזיה שלו עוכבה על ידי הכוחות הפולנים מבלי שהצליח לפרוץ את קווי ההגנה, היו אנשיו בין הראשונים שפרצו את הגנת ורשה, והביאו לנסיגת הכוחות הפולנים אל מחוץ לוורשה. בשל הצטיינותו במערכה זו הועלה ריינהרדט ב-1 באוקטובר 1939 לדרגת גנרל לויטננט, וב-27 באוקטובר קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בפברואר 1940 מונה ריינהרדט למפקד הקורפוס הממונע ה-41, ובמקומו מונה לודוויג פון רדלמייר למפקד הדיוויזיה. ריינהרדט פיקד על הקורפוס במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A. הקורפוס השתתף בהבקעת המגננה הצרפתית דרך יער הארדנים אל מעבר לנהר המאס, וחצה את המאס בין ה-13 במאי ל-15 במאי ליד העיירה מונתארם. ריינהרדט היה אחד מבין שלושת מפקדי השריון שהיוו את חוד החנית של הכוח המבקיע, וביססו את ראשי הגשר מעבר למאס. השניים האחרים היו ארווין רומל, אז מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, והיינץ גודריאן, מפקד הקורפוס הממונע ה-19. לאחר חציית המאס המשיכו כוחותיו של ריינהרדט אל תעלת למאנש, וב-1 ביוני 1940 הועלה ריינהרדט לדרגת גנרל חיל השריון. לאחר נפילת צרפת המתין ריינהרדט בראש כוח השריון שלו לקבלת פקודת צליחת התעלה במבצע ארי הים, אך בשל כישלון הלופטוואפה בקרב על בריטניה הפקודה מעולם לא הגיעה.
במהלך מבצע ברברוסה, לחם ריינהרדט עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והגיע עד לנינגרד, צפונה יותר מכל מפקד גרמני אחר. ב-5 בספטמבר 1941 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השלישית, ופיקד עליה במהלך מבצע טייפון. ב-1 בינואר 1942 הועלה ריינהרדט לדרגת גנרל-אוברסט, וב-17 בפברואר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך 1942 ו-1943 פיקד ריינהרדט על ארמיית הפאנצר השלישית באגף הצפוני של קבוצת ארמיות מרכז מצפון לסמולנסק, ובחורף 1943–1944 ניהל קרבות הגנה מוצלחים נגד הרוסים. על פעולותיו בקרבות קיבל ריינהרדט ב-26 במאי 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך 1944 הוביל את צבאותיו בנסיגה לאורך רוסיה בחזרה לפולין ולפרוסיה המזרחית.
ב-16 באוגוסט 1944 מונה ריינהרדט למפקד קבוצת ארמיות מרכז. קבוצה זו כללה עתה את כל הכוחות הגרמנים בפולין ובמזרח פרוסיה, שהתכוננו לספוג את עוצמת המהלומה של המתקפה הרוסית. אך מינוי זה לא החזיק מעמד זמן רב, ב-26 בינואר 1945 לאחר ויכוח עם היטלר פוטר ריינהרדט מכל תפקידיו ופרש משירות פעיל.
לאחר המלחמה
ביוני 1945 נעצר ריינהרדט על ידי צבא ארצות הברית ונשפט ב"משפט הפיקוד הגבוה" במשפטי נירנברג הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה, לרבות טיפול לא נאות בשבויים, ורצח, גירוש ולקיחת בני ערובה אזרחיים. לאחר שהכחיש את אשמתו, והורשע, נדון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ב-1952.
המפלגה הקומוניסטית העיראקית
המפלגה הקומוניסטית העיראקית (בקיצור: מק"ע; בערבית: الحزب الشيوعي العراقي; תעתיק מדויק: אל-חזב א-שיועי אל-עראקי; כורדית: حزبی شیوعی عێراق [סוראני], Partiya Komunista Iraqê [קורמאנג'י]) היא מפלגה קומוניסטית וממפלגות השמאל הדומיננטיות ביותר בפוליטיקה העיראקית למן הקמתה בשנת 1934, והמפלגה העיראקית הפעילה בעלת הוותק הגדול ביותר. מק"ע מלאה תפקיד בולט בעיצוב הפוליטיקה העיראקית מראשית ימיה ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20.
מק"ע קמה על בסיס חוגים רעיוניים מרקסיסטיים שצמחו בעיראק בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה. במשך רוב שנותה הייתה יעד לדיכוי ולרדיפה מצד השלטון המרכזי בבגדאד. בין אם מכיוון השלטון המלוכני, השמרני והפרו-בריטי; או לימים, תחת שלטון מפלגת הבעת'. מק"ע זכתה לעדנה יחסית בימי שלטונו של עבד אל-כרים קאסם, או כשהגיעה להסכמות מול הבעת' בלחץ ברית המועצות. אך בכל הפעמים חילופי שלטון נוספים הביאו לרדיפה מחודשת. מק"ע לקחה חלק במאמצי השיקום של עיראק לאחר פלישת כוחות הקואליציה והפלת סדאם חוסיין. כיום מק"ע היא פלג בתוך מערך המפלגות הגדול ביותר בפרלמנט העיראקי.
הרקע להקמת המפלגה
חוסיין א-רחאל, פעיל פוליטי והוגה דעות עיראקי, בן לקצין עיראקי שיצא להשתלמות בגרמניה; נחשב כמי שהחדיר את המחשבה המרקסיסטית לעיראק, אף על פי שלא היה קומוניסט בעצמו. בהיותו סטודנט בברלין, היה עד לניסיון ההפיכה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית ב-1919, והאירועים הותירו בו רושם עמוק. כשחזר מגרמניה בחלוף שנה, מר ומאוכזב ממצבה של עיראק תחת הכיבוש הבריטי, החל להפיץ את התורה המרקסיסטית במולדתו. בשנת 1924, הקים עם מכרים את חבורת הלומדים ה"מרקסיסטית" הראשונה בעיראק; מעגל מצומצם של משכילים שדנו בהגות המרקסיסטית. בנוסף, ייסדה החבורה עיתון קטן להפצת התורה המרקסיסטית, ועסקו בתרגום לערבית של העיתונות המרקסיסטית האירופית, לשם הפצה רחבה יותר של רעיונותיהם בעיראק. על דפי עיתון זה, 'א-סחיפה', נידונו בפומבי סוגיות חברתיות רגישות, המתקשרות לצדק חברתי וזכויות אדם למול דיכוי בידי המדינה על בסיס מעמדי; ניתן דגש חזק על זכויות נשים. עוד קרא העיתון לכינון משטר שיקדם צדק חברתי ויגן על השכבות המוחלשות, תוך קידום עקרונות סוציאליסטיים ומרקסיסטיים. שלישית, העיתון נקט בקו אנטי-בריטי מובהק, וקרא להגדלת מידת השתתפות הציבור בפוליטיקה; מה שתרם להפסקת הוצאתו לאור לאחר שישה גיליונות בלבד. עיתון נוסף שהקימו רחאל וחבורתו גם הוא לא האריך ימים. רחאל השתלב בשירות המדינה וחדל למעשה מפעילות פוליטית.
למרות הזמן הקצר שבו פעלו, רחאל ומעגל שותפיו הותירו חותם ניכר על הפוליטיקה העיראקית, והשרישו התארגנויות קומוניסטיות בעיראק. בשנת 1929, יו"ר המפלגה הקומוניסטית הארצישראלית, חיים אורבך, הידוע בכינויי 'עבוד' התכתב עם פעיל פוליטי יהודי עיראקי צעיר, יוסף סלמאן יוסף ("החבר פהד"), והביא ליצירת המעגל המרקסיסטי "א-נאסריה". זמן קצר אחר-כך, יוסף סלמאן יוסף, חמיד מג'יד מנאסריה, וסאמי נאדר ודאפר סאלח מבצרה, הקימו את החברה הליברל-חילונית קצרת הימים; על בסיס עקרונות מרקסיסטיים. הקבוצה המשיכה לשמור על קשר עם אורבך, שנהג לשלוח לה את כתב העת 'שמס' מביירות. בשנת 1935, החבר פהד יצא ללימודי מרקסיזם-לניניזם-סטליניזם בברית המועצות, ועם שובו לעיראק, בחלוף שלוש שנים, הפך למנהיג מק"ע.
ראשית דרכה של המפלגה
ב-31 במרץ 1934, התכנסו מספר גורמים קומוניסטיים בעיראק, להקמת "הוועדה למאבק באימפריאליזם ובניצול", בהנהגת עאסם פלייח. הוועדה קראה לשמיטת כל החובות והמשכנתאות, להלאמת תעשיית הנפט, הרכבות והבנקים, להגנה על המולדת ולהקמת דיקטטורה של פועלים ואיכרים. בניגוד להתארגנויות קודמות, שכאמור נשאו אופי מלומד נטול פועלים או איכרים, הייתה זו התארגנות להקמתת ארגון-גג לאומי לפעילות קומוניסטית בעיראק שיכלול פועלים, אף כי לא היו בו איכרים. ובכל זאת, לפי עדות עאסם פלייח עצמו; הסיבה בגינה נבחר למזכ"ל הראשון הייתה כי היה בעל-מלאכה – הקרוב ביותר בקבוצת המייסדים לפועל. בסוף 1935 החליטה הוועדה לשנות את שמה למפלגה הקומוניסטית העיראקית. במהלך שנת 1935 פרסמה מק"ע כתב-עת בשם "מאבק העם", לקחה חלק בראשית הקמתה של תנועת איגודי העובדים בעיראק, השתתפה בקונגרס המפלגות הקומוניסטיות הערביות ואף שלחה נציגות במעמד משקיף לכינוס השביעי של הקומינטרן במוסקבה. הפעילות המפלגתית החדשה משכה את תשומת לבו של השלטון העיראקי, וגל מעצרים בנובמבר 1935 הביא לכליאת החברים המובילים.
השנים 1936–1941 התאפיינו במיליטריזציה של החברה העיראקית ובהתערבויות ישירות של קציני הצבא בנעשה בפוליטיקה. כל ההתערבויות, למעט שתיים, הסתכמו בשינויים אישיים בהנהגה ולא יותר. במקביל, בכס המלוכה התרחשו תהפוכות; ב-1933 מת המלך פייסל, ותחתיו עלה בנו ראזי בעל התודעה הלאומית. תודעה זו אמנם הביאה למתחים עם בריטניה, אך לא אתגר ממשי ליחסים. המלך ראזי ושלטונו לא האריכו ימים והוא מת ב-1939. שתי ההתערבויות הצבאיות יוצאות-הדופן היו ההפיכה של בכר סדקי ב-1936 וזו של רשיד עאלי אל-כילאני ב-1941, הואיל והן אתגרו את אופי הממשלה עצמה. ב-29 באוקטובר 1929, הוביל גנרל בכר סדקי הפיכה צבאית יחד עם קציני צבא נוספים ועם קבוצת אל-אהלי האזרחית. מק"ע תמכה בממשלה החדשה, בה היו לאל-אהלי הלאומנית מחצית המושבים; השת"פ בין מק"ע לאל-אהלי היה חשוב, הואיל והוא שיווה מידה של עממיות לממשל החדש בבגדאד. בחורף 37–1936 התקיימו בחירות כלליות, בהן נבחרו שני מקורבים למק"ע לפרלמנט. אך עד מהרה עוררה עליית ההשפעה הקומוניסטית דאגה בקרב קציני החונטה, ובמרץ 1937 התנער הגנרל סדקי מהמפלגה קומוניסטית, נשבע אמונים למונרכיה, והבטיח לדכא כל תנועה שתאיים על הכתר. המצב החמיר עוד יותר לאחר ההתנקשות בסדקי ב-11 באוגוסט 1937, שהעלתה לשלטון ממשלה אזרחית שדיכאה את מק"ע. כלקח מן האירועים, שהראו את חשיבות הכוח המזוין בעיראק, וגם כחלק מדרישות ההצטרפות לקומינטרן, מק"ע, הקימה רשת חשאית וחמושה של פעילים שהגיעה בשיאה לכ-400 איש. חשיפתה זעזעה את העלית העיראקית, ושינתה את ההקשר שבו פעלה מק"ע. במאי 1938 הוכנס לחוק העונשין סעיף האוסר מפורשות כל פעילות קומוניסטית.
הליכי חזרתה של עיראק לידיהם של גורמים שמרניים ופרו-בריטיים הגיעו לשיא במרץ 1939, בהקמת הממשלה בראשות נורי א-סעיד שמטרתה המוצהרת הייתה השגת "סדר". תוך ימים מהקמתה, מת המלך ראזי בתאונת דרכים; ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, צפו מחדש המתחים בין הלאומניים והפרו-בריטים; בעוד ממשלו של נורי א-סעיד הכריזה מלחמה על גרמניה, כפי שהייתה מחויבת מתוקף ההסכם האנגלו-עיראקי. התסיסה בקרב קציני הצבא חייבה את העוצר הפרו-בריטי עבד אל-אילה, למנות את רשיד עאלי אל-כילאני, מתנגד נחרץ לבריטניה, לראש ממשלה. ממשלו, "ממשלת ההגנה הלאומית" התקרבה למדינות הציר והכריזה על עיראק כנייטרלית במלחמה. בתגובה, כוחות בריטניה הדיחו אותו, כבשה מחדש את עיראק, והפכו אותה שוב לכפופה ישירה. ריבונית בתואר בלבד. עבור מק"ע, היוותה המלחמה הזדמנות גדולה. בתחילה תמכה בממשלת אל-כילאני, בהתאם לקו הסובייטי; ובהמשך, כשנכנסה ברית-המועצות למלחמה, תמכה מק"ע במאמצי הלחימה של בעלות הברית נגד הפאשיזם. תמורת אותה תמיכה, זכתה מק"ע להקלה במאמצי דיכוי הקומוניזם. תנועת איגודי העובדים, בה מק"ע הייתה קשורה, הגדילה את השפעת בקרב עובדי הנמל בבצרה, פועלי הטבק בבגדאד, פועלי שדות הנפט בכירכוכ; ועובדי חברת הרכבת בכל המדינה. אך למרות זאת, מעמד הפועלים העיראקי היה קטן בהיקפו, והיה מרוכז ברוזו בתעשיות בשליטה בריטית חזקה; ומעמד האיכרים גם הוא לא נע בהמוניו אחר מק"ע בשל קושי להבין את האידאולוגיה המפלגתית או את גישתה לרפורמה האגררית. במקביל, חזר "החבר פהד" מלימודיו במוסקבה ומיהר לעסוק בארגונה מחדש של מק"ע. בדצמבר 1940, החלה מק"ע להוציא כתב-עת חדש "א-שרארה", על בסיס כתב דומה של לנין. ב-1942, מק"ע רכשה מכונת דפוס להגדלה התפוצה לאלפים. בתקופה הזאת, "החבר פהד" ניסה לבצר את הנהגתו במפלגה וגירש ממנה גורמים שאותם ראה כסוררים. בזמן ביקור של "החבר פהד" במוסקבה, התרחש פיצול במפלגה, אחד מני רבים: קבוצת נאמנים ל"חבר פהד" ייסדו עיתון חדש לאחר שנדחקו מהנהגת מק"ע באספה מאולתרת שכונסה בהיעדרו. שני הפרסומים טענו לייצג את מק"ע ורק חשפו את הקרעים שהתקיימו בתוכה. ב-1943 התפרק הקומינטרן, אירוע ש"החבר פהד" ראה כבשורה לתנועה הקומוניסטית העולמית בכלל ולמק"ע בפרט. ללא הקומינטרן, השתחררה מק"ע מהשליטה הרשמית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ובכך ניתן לה מרחב פעולה גדול יותר בענייניה הלאומיים והאזוריים של עיראק. במאמר שכתב בנושא, הבהיר "החבר פהד" כי פירוק הקומינטרן הגדיל את אחריותה של מק"ע, הואיל והוא איפשר לקומוניסטים העיראקים לעבוד עם כוחות "עממיים ודמוקרטיים". בתגובה להמשך הפיצולים והפילוגים במפלגה, דרש "החבר פהד" קיום בחירות חדשות למרכז המפלגה שלאחריהן יסורו כל הקבוצות הפורשות למרות ההנהגה המרכזית, תוך שהן מתפרקות ומעבירות לידיה את ציוד הדפוס ששימש אותן. הדרישה גם הייתה כי החברים יחזרו כיחידים ולא כקבוצה ובלא תנאים. כך גם קרה עם החברים הערביים של קבוצת "אחדות המאבק". החברים הכורדים, עם זאת, סירבו להתפרק, בטענה כי הם 'פועלים כמפלגה קומוניסטית כורדית'. בהמשך, היו חלקם ממקימי המפלגה הדמוקרטית הכורדית, אחרים יחזרו למק"ע ונוספים פשוט יתפזרו.
לאחר שבשנים 1940–1944 חוותה מק"ע גדילה בכמות חבריה, נתכנס בבגדד קונגרס לכתיבת הצ'רטר הלאומי שלה המפלגה. המסמך, שנכתב בידי "החבר פהד", ואומץ פה-אחד בידי באי הוועידה, התמקד במטרות לאומיות ודמוקרטיות. רק דרישות קומוניסטיות ועקרונות אידאולוגיים מועטים נכללו. בין היתר: קריאה לעצמאות עיראק; חלוקה מחדש של האדמה, והענקה, בלא-תשלום, את אדמות העיבוד לאיכרים; הרחבת החינוך בלא קשר למגדר או חלוקות אתניות וחברתיות; שוויון זכויות לנשים; שוויון זכויות לכורדים ובני מיעוטים נוספים; כינון יחסים מדיניים עם ברית המועצות; חירות וריבונות לאומיים לפלסטין, ולמדינות אחרות תחת משטר קולוניאליסטי, עצמאות מלאה לעיראק, מצרים, סוריה ולבנון; מאבק נגד "התוקפנות הציונית הפוליטית והכלכלית".
המפלגה לאחר מלחמת העולם השנייה, 1945-1958
בסתיו 1945, זמן קצר לאחר ועידה נוספת, קראה מק"ע בפומבי ליצירת חזית לאומית שתאחד את כלל הכוחות הלאומיים והפרוגרסיביים בעיראק. לפי הפרסום, מטרת החזית - קידום עצמאות עיראק וחיזוק ריבונותה הלאומית תוך שינוי ההסכם האנגלו-עיראק של 1930, והוצאת כל סעיף המאפשר התערבות זרה במדינה. בנוסף, הקמת מערכת דמוקרטית שתבטיח ותקדם את חירויות הציבור, תאפשר הקמת מפלגות, ותעצור את הצנזורה על העיתונות. על כל החוקים המיוחדים והצבאיים – להתבטל. במסגרת אווירת הניצחון במלחמה, פרסם העוצר ונסיך הכתר, עבד אל-אילה ב-27 בדצמבר 1945 הצהרה המבטיחה עיראק דמוקרטית יותר. הוא האשים את כלל סערות העבר בהיעדר דמוקרטיה וקרא לגישה חדשה לניהול הפוליטיקה העיראקית. עם זאת, מהר מאוד השתלטו גורמים שמרניים על הממשלה, אך בהמשך הובטחו העקרונות הדמוקרטיים במסגרת ממשלת אחדות לאומית. אף על פי כן, הזכות להתארגנות מפלגתית, שהתאפשרה לאחרים, נשללה ממק"ע. בהמשך אף נעצרו 16 מבכירי המפלגה ב-18 בינואר 1947 והועמדו לדין. פהד, שלא הסתיר את היותו מנהיג המפלגה, הוצא להורג והשאר נאסרו.
זו לא הייתה המפלה היחידה שחוותה מק"ע בשנים ההן. עזיבת כ-120 אלף יהודי עיראק גזלה ממק"ע בסיס תמיכה משמעותי, כשבמקביל, עבר מרכז הכוח של הנהגת המפלגה לידי פעילים כורדים, ולתקופה מק"ע הונהגה מכורדיסטן ולא מבגדאד. במהלך שנות ה-50, המשיכה מק"ע לפעול כגורם מתנגד לגורמים הריאקציונריים ששלטו בעיראק. בסוף 1952 החלו ניסיונות משמעותיים לשקם את המפלגה, בצל מהומות שפרצו במדינה ושילהבו את ההמון. בבגדאד נהרגו עשרות מפגינים בתסיסה נגד הממשלה והעוצר, וכל אותו תקופה אלימה תביא לכינון משטר צבאי נוסף. עבור מק"ע, היו אלו שנים קשות. מות פהד ומאסר מעגל מקורביו, הותיר חלל מנהיגותי עצום, שאליו ניסה להיכנס הצעיר הכורדי בהא א-דין נורי. יוסוף סלמן יוסוף, "החבר פהד" עצמו, היה אשורי; אחרי נורי היו למפלגה מנהיגים נוספים ממוצא כורדי. בניסיון למצוא מחדש את זהותה, המפלגה אשררה מחדש את האמנה שכתב לה פהד עשור קודם; אך הוסיפה לה תוספת חשובה שמבליטה את ייחודיות המפלגה בהתחשב בעמדה הפוסט-לאומית הקומוניסטית הקלאסית – מק"ע תמכה במדינה עצמאית לכורדים.
אירועים נוספים בעולם עיצבו את סדר היום המפלגתי. הקמת נאט"ו חידדה והעמיקה את הקרע בין מזרח למערב, ובהשראתה קמה תחת חסות אנגלו-אמריקאית "ברית בגדאד", שכללה את טורקיה, איראן, פקיסטן ועיראק. מק"ע מצאה עצמה כעת "כלואה" במאבק גלוי מול מובילת הגוש הקומוניסטי, ברית המועצות. במצרים תפס את השלטון משטר קצינים לאומני, פאן-ערבי ובעל גוון סוציאליסטי, שהציג חזון דומה אך שונה מזה של מק"ע. המשטר בקהיר זכה ליוקרה ואשראי כמי שהצליח להשתחרר מהשפעות המערב, לאחר שהצליח להפוך תבוסה צבאית מול ישראל, בריטניה וצרפת במלחמת סיני לכדי הישג מדיני. תוניסיה, מרוקו וסודאן השתחררו משליטה קולוניאלית עד 1955 ובאלג'יריה התנהלה מלחמת שחרור מן השלטון הקולוניאלי הצרפתי. הנאצריזם קיבל רוח גבית ככוח כמעט בלתי עציר. שתי תמורות התרחשו בתנועת הקומוניסטית העולמית – הקמת הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949 ומותו של יוסיף סטלין ב-1953. סין העממית שהשתייכה למדינות העולם השלישי, המדינות הבלתי מזוהות במלחמה הקרה, סיפקה למרקסיסטים הערבים חלופה ודגם עדיף למהפכה חברתית לדגם של ברית המועצות. מות סטלין חולל שינויים משמעותיים במדיניות החוץ הסובייטית כלפי מדיניות בורגניות ובלתי-מזדהות כמו מצרים, סוריה, עיראק והודו וכלפי תנועות לאומיות בעולם השלישי. הקרמלין הפך אוהד יותר לתנועת שחרור ערביות.
שלטון הקצינים בעיראק – 1958-1963
לקומוניזם קם מתחרה – הפופוליזם, שיצא נגד שחיתות וקרא לפרוגרסיביות כללית ולשינוי. ב-14 ביולי 1958 בוצעה הפיכה צבאית בעיראק ונפתח דף חדש בדברי ימיה. חברי בית המלוכה ההאשמי וראש הממשלה הוותיק נורי א-סעיד נרצחו והממשלה הופלה; לאחר שהקולונל עבד אל-כרים קאסם, שנשלח בראשו של כוח תגבורת צבאי לבית המלוכה ההאשמי של ירדן, שהייתה בפדרציה עם עיראק, פנה עם חייליו לבגדאד והשתלט עליה. קאסם עמד בראש קבוצת קצינים שתכננה מבעוד מועד להפיל את המשטר המלוכני ולאחר ביצוע ההפיכה הכריז על עצמו כראש ממשלה. עבור מק"ע זו הייתה הזדמנות פז: המפלגה תמכה בקצינים וזכתה לראות את חבריה שנכלאו בידי ממשלות קודמות משוחררים מכלאם. בצורה יוצאת דופן בהיסטוריה המפלגתית, יכלו חברי המפלגה להתכנס כולם בלא חשש לרדיפה, כשבראש המפלגה עמד חוסיין א-ראדי, שנודע בכינוי "סלאם עאדל". הצורך המיידי של המשטר החדש במוקדי כוח אזרחיים שיחזקו ויעזרו לו, יצר חיבור טבעי עם מק"ע שלאנשיה ניתנו מינויים ומשרות לכל שדרת הממשל העיראקי. הקרבה בין המפלגה לבין קאסם התבטאה גם בהידוק הקשרים בין עיראק לבין ברית המועצות. בזירה האזורית, ממשל קאסם סירב להכפיף עצמו למרותו של נאצר ולהצטרף תחתיו לרפובליקה הערבית המאוחדת, שלבסוף הייתה איחוד קצר ימים בין מצרים וסוריה בלבד.
התקופה הבעת'יסטית המוקדמת
בפברואר 1963 הודח קאסם מהשלטון, בהפיכה אלימה שבוצעה בידי בעל בריתו לשעבר, עבד א-סלאם עארף, שחבר למפלגת הבעת'. בין פברואר לנובמבר של שנה זו ידעה עיראק תקופה סוערת, עד שעארף בגד באותם קושרים מהבעת' ששיתפו עימו פעולה וייצב את השלטון. הקומוניסטים, שהתנגדו להפיכת הבעת', היו גם הראשונים לסבול מהצלחתה. מנהיגי המפלגה, בכלל זה המזכ"ל א-ראדי – הוצאו להורג, עשרות מתו. פלג בהובלת עזיז אל-חאג' פרש ופנה להתנגדות מזוינת, שלא על דעת הרוב. ב-1973 חתם מזכ"ל המפלגה, עזיז מוחמד, על הסכם לכינון 'חזית לאומית-פאוגרסיבית' משותפת עם הבעת' בראשות נשיא עיראק, אחמד חסן אל-בכר. למפלגה הותר לפעול, לפרסם מנשרים, ורדיפתה פסקה. בלחץ ראש הממשלה הסובייטי, אלכסיי קוסיגין, המפלגה זכתה בשני מושבים בממשלה. ברית-המועצות ראתה בעיראק נכס אסטרטגי במסגרת מאבקה הגיאואסרטגי בארצות-הברית, ובמפלגה הקומוניסטית העיראקית כצינור ישיא להשפעה בבגדאד.
תחת שלטון סדאם חוסיין
ב-1978, פתח סדאם חוסיין במסע רדיפה מחודש נגד המפלגה. חברי מפלגה רבים הוצאו להורג. ב-1979, נתקה המפלגה הקומוניסטית כל קשר עם הממשלה העיראקית. באותה שנה, השתלט סדאם על מפלגת הבעת' ועל הנהגת עיראק. המפלגה הקומוניסטית חזרה לשוליים. במהלך שנות השמונים, מצאה עצמה המפלגה תחת רגלי הבעת' מזה ומוסקבה מזה. כל תפקידה היה לשמש כלי משחק בידי אחרים. עזיז מוחמד, מנהיג המפלגה, לא הקפיד לכנס את מוסדות המפלגה, ולקיים פעילויות. קבוצה, ולא בפעם הראשונה, פרשה בשם האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית. במהלך אותו עשור, יצא מרכז המפלגה נגד מדיניות החוץ של סדאם חוסיין, בדגש על ההשתתפות במלחמת איראן-עיראק. המפלגה תיארה את הבעת' כמשרתת האינטרסים של הבורגנות הפקידותית, הפרזיטית והאנטי-עממית. המלחמה, לדידה, יצגה את אופי המשטר הבעתי'סטי הריאקציוני, לשיטתה. עם סיום המלחמה הקרה, המפלגה איבדה משמעותית מכוחה – הפלג הכורדי התפצל, והפך למפלגה נבדלת. עזיז מוחמד, כורדי בעצמו, עזב את השליטה במפלגה המאוחדת. מוחמד ניסה לעצב נרטיב שיסביר את נפילת המפלגה בימיו, והאשים את שתי המלחמות - איראן-עיראק, ומבצע 'סופה במדבר', בכך.
מהפלת סדאם חוסיין ועד ימינו
מק"ע התנגדה לפלישת ארצות הברית לעיראק ב-2003. עם זאת, בחרה המפלגה לפעול בממסד העיראקי החדש - המזכ"ל חמיד מג'יד מוסא מונה למועצה הזמנית של הקואליציה. בבחירות הראשונות ב-2005, הובילה מק"ע את רשימת "איחוד העם", ובהמשך הצטרפה ל'רשימה הערבית הלאומית' של איאד אל-עלאווי.
בבחירות 2018, הצטרפה המפלגה ל"סאירון – הברית לכינון רפורמות" של איש הדת מוקתדא א-סדר, שהייתה לרשימה הגדולה ביותר בפרלמנט העיראקי. למפלגה הקומוניסטית 13 מושבים מתוך 54 לסאירון, ו-329 בכלל. במסגרת שותפות זו נכנסה הרשימה גם כשותפה לממשלה.
ניקולאי ואלוייב
ניקולאי סרגייביץ' ואלוייב (ברוסית: Николай Сергеевич Валуев) הוא פוליטיקאי רוסי ומתאגרף מקצועי לשעבר. חבר הדומה השישית והדומה השביעית, סגן יו"ר ועדת הדומה הממלכתית לאקולוגיה והגנת הסביבה מאז 21 בדצמבר 2011.
במהלך קריירת הספורט שלו ואלוייב הופיע בקטגוריית המשקל הכבד. אלוף העולם במשקל כבד על פי התאחדות WBA בין השנים (2005—2007) וגם ב-2009. ואלוייב הוא סגן נשיא פדרציית הבנדי הרוסית.
ואלוייב הוא בעל נתונים פיזיים יוצאי דופן: גובה - 213 ס"מ ומשקל - על פי נתונים החל מה -16 בפברואר 2008, 146 ק"ג (כששקלו אותו לפני הקרב עם המתאגרף הבלארוסי סרגיי ליאחוביץ'), קיבל את הכינוי "הענק הרוסי", "חיה מהמזרח" (באנגלית: Beast from the East).
ואלוייב גם מחזיק בשיא כמתאגרף עם האגרופים הגדולים בהיסטוריה (43 ס"מ) וכאלוף העולם באיגרוף הגבוה ביותר.
481
אירועים
המלך כילדריך הראשון הראשון מת בטורנאי לאחר שלטון של 24 שנים.
בנו כלוביס הראשון יורש את השלטון בגיל חמש עשרה ויוצר ממלכה פרנקית סאליית במחוז גליה בלגיה (בלגיה מודרנית) עד מותו ב-511.
הארמנים מתקוממים נגד השלטון הסאסאני, במרד שנמשך עד שנת 484. בראשותו של ואהן ממקוניאן, אחיינו של ורטאן והם משיגים חופש דתי ומדיני בתמורה לסיוע צבאי. ואהן ממונה למושל (מרצבן).
נפטרו
כילדריך הראשון מלך הפרנקים הסאלים
סביניאנוס מגנוס גנרל רומי
תיאודוריק סטרבו מנהיג שבט אוסטרוגותי
זואי ואנאמייקר
זואי ואנאמייקר (באנגלית: Zoë Wanamaker; נולדה ב-13 במאי 1949) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע יהודיה-בריטית-אמריקאית. הייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס טוני ותשע פעמים לפרס אוליבייה. זכתה בפרס אוליבייה ב-1979 על תפקידה במחזה "Once in a Lifetime" וב-1998 על הופעתה במחזה "אלקטרה".
בתיאטרון עבדה עם הלהקה השייקספירית המלכותית והתיאטרון המלכותי הלאומי. הייתה מועמדת לפרס טוני ב-1981 על הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזה "פיאף". בנוסף הייתה מועמדת לפרס טוני על משחקה במחזות "שלל" (1986), "אלקטרה" (1998) ו-"Awake and Sing" (ב-2006). בקולנוע השתתפה בסרט "ויילד" (1997), בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" (2001) ובסרט "השבוע שלי עם מרילין" (2011). בטלוויזיה כיכבה בתפקיד טסה פיגוט בסדרת הדרמה "Love Hurts" (מ-1992 עד 1994) ובתפקיד סוזן הרפר בסדרה הקומית "המשפחה שלי" (2000–2011).
קורות חייה
בתוכנית התעודה של ה-BBC, ששודרה ב-24 בפברואר 2009, גילתה ואנאמייקר שסבה מצד אביה מוריס ואנאמייקר (במקור מאנוס ואטמאכר) נולד ב-1895 והיה חייט במיקולאייב שבאוקראינה.
היא התחנכה בבית הספר העצמאי "קינג אלפרד" שבהמפסטד ובפנימייה הקווייקרית "סידקוט סקול" בסאמרסט. למדה בקולג לאמנות הורנסי ואחר כך בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama".
תיאטרון
ואנאמייקר התחילה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון. בין השנים 1976 ו-1984 הייתה חברה בלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1979 זכתה בפרס אוליבייה הראשון שלה על הופעתה במחזה "Once In a Lifetime", וב-1998 זכתה בפרס בפעם השנייה על תפקידה במחזה "אלקטרה" מאת סופוקלס. ב-1985 גילמה את ג'וזפינה סטרפוני, אשתו של ג'וזפה ורדי, בהפקה המקורית של "After Aida". היא הופיעה במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד ביאטריס לצדו של סיימון ראסל ביל כבנדיק, בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי. היא הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעותיה במחזות "פיאף", "שלל", "אלקטרה" ו-.
ב-1997, הייתה ואנאמייקר הראשונה שהופיעה על הבמה של תיאטרון הגלוב ששוחזר ביוזמתו של אביה. הייתה בכך הבעת הוקרה לאביה על חלקו בהקמת התיאטרון החדש. לאחר מכן הייתה ואנאמייקר נשיאת כבוד של הגלוב.
ממאי ועד אוקטובר 2010 הופיעה ואנאמייקר בתפקיד קייט קלר במחזה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שהועלה בתיאטרון אפולו בלונדון.
ב-2015 שיחקה ואנאמייקר במחזה "All On Her Own" מאת טרנס רטיגן בתיאטרון גאריק.
קולנוע וטלוויזיה
בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים התחילה ואנאמייקר להופיע על מסכי והטלוויזיה במספר הפקות שזכו לשבחי הביקורת כמו סדרת הדרמה "Edge of Darkness" של ה-BBC. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידה כאהובתו של חשוד ברצח סדרתי בעונה הראשונה של הסדרה "החשוד העיקרי" של רשת גרנדה.
היא השתתפה בסדרות הטלוויזיה "Paradise Postponed" מ-1986 בתפקיד שארלוט פאנר-טיטמוס וב-"Love Hurts" בשנים 1992 עד 1994 יחד עם אדם פיית'.
בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" שיחקה ואנאמייקר בתפקיד מאדאם הוץ'. שנת 2000 גילמה את קלאריס, אחותו התאומה של לורד גרואן, בסדרה "גורמנהסט", עיבוד של ה-BBC לטרילוגיה של מרווין פיק.
משנת 2000 ועד 2011 כיכבה ואנאמייקר בקומדיית המצבים "המשפחה שלי" בתפקיד אם המשפחה סוזן הרפר.
ב-2005 דיבבה את הדמות של ליידי קסנדרה בפרק "סוף העולם" בעונה הראשונה של הסדרה "דוקטור הו" המחודשת. היא חזרה וגילמה את הדמות (ובפעם הזאת גם הופיעה בעצמה על המסך) בפרק "ארץ חדשה" משנת 2006.
ואנאמייקר דיבבה את הדמות של מגדת העתידות העיוורת תרזה במשחק ה-Xbox 360 "Fable II", המדריכה את השחקן לאורך המשחק. ב-2010 גילמה את אותה הדמות במשחק "Fable III" ושוב ב-2012 במשחק "Fable: The Journey".
ב-2013 השתתפה ואנאמייקר בסרט האוסטרלי "We of the Outback" בתפקיד שילה ויליאמס אשתו של ר מ ויליאמס.
ב-2015 הצטרפה ואנאמייקר לצוות השחקנים של הסדרה "מר סלפרידג'" בתפקיד הנסיכה מארי, החותנת הרוסיה של רוזלי סלפרידג'-בולוטוף.
חיים אישיים
לזואי ואנאמייקר יש אזרחות כפולה בריטית ואמריקאית. את האזרחות הבריטית קיבלה בשנת 2000.
ב-2001 הוענק לוואנאמייקר תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתה בתחום הדרמה. ב-19 ביולי 2012 קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת איסט אנגליה.
מ-1997 היא פטרונית של ארגון הצדקה הבריטי "Tree Aid", ושל ארגון "Dignity in Dying" (למות בכבוד). כמו כן היא פטרונית של כבוד בארגון הצדקה לילדים "Scene & Heard".
במשך שנים רבות בן זוגה של ואנאמייקר היה השחקן דייוויד ליון, חבר הלהקה השייקספירית המלכותית. בנובמבר 1994 התחתנה עם השחקן והמחזאי גון גריינג'ר.
בריטניה (סדרת טלוויזיה)
בריטניה (באנגלית: Britannia) היא סדרת דרמת פנטזיה היסטורית שכתב גֵ'ז באטרוורת'. העונה הראשונה בת תשעה פרקים הופקה על ידי סקיי ופריים וידאו. מככבים בסדרה קלי ריילי, דייוויד מוריסי, זואי ואנאמייקר, מקנזי קרוק, ניקולאי לי קאס ואלינור וורת'ינגטון קוקס. שידור הבכורה של הסדרה בממלכה המאוחדת היה בערוץ Sky Atlantic ב-18 בינואר 2018, ובארצות הברית בפריים וידאו ב-26 בינואר 2018.
הפקה
במרץ 2018 פורסם שסקיי אטלנטיק חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
רעידת האדמה בכרמאנשאה (2017)
רעידת האדמה בכרמאנשאה אירעה ב-12 בנובמבר 2017, בשעה 21:48 לפי שעון איראן (שעה 18:18 UTC) בגבול איראן–עיראק במחוז כרמאנשאה האיראני. עוצמת הרעש הייתה 7.3 לפי סולם מגניטודה. מוקד הרעש היה כ-32 קילומטרים דרום-מערבית לעיר חלאבג'ה בכורדיסטן העיראקית. רעידת האדמה הורגשה ברחבי עיראק, איראן, כמו גם איחוד האמירויות, טורקיה, וישראל. לפחות 530 בני אדם נהרגו, יותר מ-8,000 נפצעו, ויותר מ-70,000 נותרו ללא קורת גג.
כד בורגזה
כד בורגזה הוא כד מיוון העתיקה העשוי שיש לבן, שפוסל במחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס ככד שנועד לעטר גן או מבנה. הכד התגלה בוילה לודוויסי, שניצבת במקום בו עמדו בעת העתיקה גני סאלוסטיוס.
תיאור הכד
גובהו של הכד 1.72 מטרים וקוטרו 1.35 מטרים. בצידו החיצוני של הכד מצוים תגליפים רבים המתארים בכחנליה - תהלוכה דתית לכבוד האל היווני דיוניסוס, אולם הסאטירים שעל הכד שונים מהתיאורים המקובלים בעת העתיקה - אין להם רגלי עז. לפי אחת הסברות מתוארת על הכד הצלתו של סילנוס על ידי האל אפולון.
גילוי הכד
הכד התגלה בגני סאלוסטיוס בשנת 1566 ונרכשו על ידי משפחת בורגזה. נפוליאון בונפרטה קנה את הכד בשנת 1808 מאחי אשתו קמילו פיליפו לודוויצ'ו בורגזה ומאז שנת 1808 מוצג הכד במוזיאון הלובר.
הכד, שהפך לסמל היצירה הקלאסית, הפך למודל לחיקוי, והעתקים רבים שלו נוצרו במהלך השנים שלאחר הצגתו, שלושה מהם הוצבו בארמון ורסיי, שנים נוספים עשוים שיש ניצבים באולם יוטון שבנורפוק והעתק עשוי ברונזה ניצב בפארק אוסטרלי במידלסקס. העתק מוקטן של הכד, עשוי כסף יוצר על ידי פול סטור וניתן במתנה למלך ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. העתקים מוקטנים רבים של הכד נוצרו משיש, ברונזה או פורצלן ונמכרו ברחבי אירופה.
הגדת רוטשילד
הגדת רוטשילד (Ms. Heb. 4° 6130) היא כתב יד מאויר של ההגדה של פסח שנכתבה בצפון איטליה סביב שנת 1450. ההגדה כתובה לפי נוסח אשכנז, והיא מכילה 47 דפים (הדף הראשון שלה חסר), היא נקראת על שם משפחת רוטשילד, שההגדה הייתה בבעלותה משלהי המאה ה-19. כיום ההגדה נמצאת ברשות הספרייה הלאומית בירושלים, ועותק דיגיטלי שלה זמין באתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
היסטוריה
ההגדה נכתבה בסביבות שנת 1450. באחד מדפי ההגדה (23ב), היכן שמופיע פסוק מספר תהלים "הייתה יהודה לקדשו", המילה 'יהודה' מודגשת ונצבעה באדום, פרט זה מרמז אולי על שם הסופר שכתב את ההגדה. ההגדה אוירה על ידי המאייר והאמן "יואל בן שמעון".
באחד מדפי ההגדה (31א) נוספה הערה "ז"ל אני שמשון", שנוספה על ידי אחד מבעלי כתב היד.
קובץ של כתבי יד איטלקיים ובתוכם הגדה זו היו בבעלות שלמה דה-פרנטה מטריאסטה בין השנים 1832–1855. כעבור שנים אחדות הוא נמכר לברון אדמונד דה-רוטשילד בפריז (סומן: אוסף רוטשילד, מס' 92). בשנת 1939 נשדדה ההגדה על ידי הנאצים ונעלמה. לאחר המלחמה נרכשה ההגדה על ידי ד"ר פרד מרפי (F. T. Murphy), בוגר אוניברסיטת ייל, אשר הוריש אותה בשנת 1948 לספריית אוניברסיטת ייל. בשנת 1980 גילה חוקר תולדות האמנות פרופ' J. Marrow כי ההגדה הייתה שייכת במקור למשפחת רוטשילד, וכתב היד חזר לרשותם. הברונית אלמנת ג'יימס דה רוטשילד מלונדון, תרמה את ההגדה לספרייה הלאומית בירושלים.
בהגדה היו חסרים 3 דפים (2 הדפים הראשונים, ודף נוסף בין דף 22 לדף 23), שנתלשו ממנה ככל הנראה עוד לפני שהגיעה לידי משפחת רוטשילד. 2 מהדפים (הדף השני, והדף שבין 22 ל-23) נמכרו בבית מכירות צרפתי, וחצי שנה לאחר מכן הם זוהו על ידי ד"ר אוולין כהן, חוקרת אומנות מארצות הברית, כדפים החסרים מהגדה זו. דפים אלו נרכשו על ידי תורמים אנונימיים עבור הספרייה הלאומית, וכעת הם משולבים בכתב היד מקורי, ורק הדף הראשון שלה חסר עדיין.
הגדה נוספת מאוסף משפחת רוטשילד כלולה במכלול רוטשילד. אף היא מאותה תקופה. דפי הספר מעוטרים יותר. במרכז הדף תוכן ההגדה ובשוליים ציורים ופירושים מרש"י, פסקי הלכה, הערות מכתבי הרמב"ם ומספר יוסיפון. בין הציורים שבהגדה מובא תיאור סכמתי של תהליך יצירת המצה. ההגדה במצב דהוי יותר משאר חיבורי האוסף, תופעה המצביעה על השימוש הרב שבה.
מנהגי ההגדה בהשוואה למנהג האשכנזים כיום
ההגדה היא במנהג אשכנז, אלא שמספר מנהגים אשכנזיים המוכרים לנו כיום התגבשו בסמוך לכתיבת ההגדה ולכן חלקם נכנסו כהערות שוליים. בין המנהגים שאינם מקובלים כיום אצל יהודי אשכנז ניתן למנות: מן ההגדה ניתן ללמוד אפוא שכמה מהמנהגים האופייניים של יהדות אשכנז של ימינו בליל הסדר טרם פשטו בכל הקהילות האשכנזיות, חלקם חדרו כהערות שוליים וחלקם אינם מוזכרים כלל.
מאפייני הצורה
ניתן להבחין בביצוע הנחיות עקבי לכל כותבי ההגדה.
מאפייני הציור
החלק היפה בהגדה הם האיורים. לא נעשה כל ניסיון להתאים אותם למציאות של בני ישראל שהיו במצרים; ארבעת הבנים לבושים מכנסים קצרים הדוקים, עם חולצה ארוכה, ובידם נתונות חרבות – כמו נערים בתקופת כתיבת ההגדה באיטליה של המאה ה-15. אחד מהם לבוש כמו ליצן (שאינו יודע לשאול). הערים הם ערי מבצר עם חומות מבוצרות. עבודת בני ישראל בבניית ערי מסכנות מומחשת מעבר לאפיק נחל בין שתי הערים: הקיימת והחדשה – שתיהן בראשי ההר – כמו במציאות של ערי מבצר באירופה.
חכמי ישראל, כמו אלא שישבו בבני ברק, לבושים בגלימה ארוכה עם מגבעת, מסיבים על כיסאות עם משענת גבוהה ומחזיקים ספר ביד. לבושם תואם את הנהוג באותה תקופה.
בהגדה אפילו תמונת עירום של נערה, המציגה את מצב בני ישראל במדבר לפי המובא בהגדה. יש בה כדי להדגים את המציאות שבה חיו עורכי המגילה, שלא ראו בה חריג.
ככלל, המציאות שבה מתרחשת ההגדה, לפי האיורים, דומה למציאות שבה חיו כותבי ההגדה ואלו אשר הזמינו את כתיבתה.
ראו גם
מכלול רוטשילד
המרעה המערבי
המרעה המערבי (באנגלית: Outer Range) היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית שנוצרה על ידי בריאן ווטקינס, בכיכובם של ג'וש ברולין ואימוג'ן פוטס. היא עלתה בפריים וידאו ב-15 באפריל 2022. באוקטובר 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
עלילה
רויאל אבוט (ג'וש ברולין) הוא חקלאי בויומינג, הנלחם על אדמתו ומשפחתו. הוא מגלה חלל שחור מסתורי בחווה, בעקבות הגעתה של אוטום (אימוג'ן פוטס). בעוד משפחת אבוט מתמודדת עם היעלמותה של רבקה (קריסטן קונולי), הם נדחפים עוד יותר לקצה כשהמשפחה היריבה, בני הזוג טילרסון, מנסה להשתלט על אדמתם.
הפקה
בפברואר 2020, פורסם שג'וש ברולין לוהק לתפקיד הראשי בסדרה. הסדרה מופקת על ידי ברולין, בריאן ווטקינס, זב בורו, הת'ר ריי, רובין סוויט, לורנס טרילינג, איימי סיימץ, טוני קרנץ ובראד פיט באמצעות חברת ההפקות "Plan B Entertainment". בדצמבר 2020, הוכרז שלואיס פולמן, נואה ריד, שון סיפוס ואיזבל ארייזה הצטרפו לצוות השחקנים, לצד ברולין, אימוג'ן פוטס, לילי טיילור, תמרה פודמסקי וטום פלפרי.
הסדרה מציינת את תפקידו הראשון בסדרת הטלוויזיה של ברולין מזה כמעט 20 שנה. העונה הראשונה צולמה במהלך שמונה חודשים בלאס וגאס, ניו מקסיקו. ב-6 באוקטובר 2022, אמזון חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
דני בנסי וסאנדר ג'וריאנס הלחינו את המוזיקה של הסדרה. מילאן רקורדס הוציאה את הפסקול.
הפצה
הטריילר יצא לאור ב-9 במרץ 2022. שני הפרקים הראשונים של העונה הראשונה בת שמונה הפרקים עלו בפריים וידאו ב-15 באפריל 2022, עם שני פרקים חדשים שעלו בכל שבוע.
מדינת גבול
מדינת גבול (באסטונית: Piiririik) הוא רומן, שכתב הסופר והמשורר האסטוני טנו אנפלו ושהתפרסם תחת שם העט "אמיל טודה". הספר ראה אור באסטוניה בשנת 1993 וזיכה את מחברו בפרסים ספרותיים יוקרתיים רבים. הוא תורגם ליותר מתריסר שפות, בין השאר לעברית (2005). תרגומו העברי של הספר, מאת המשורר רמי סערי, היה לספר האסטוני הראשון שתורגם לעברית והספר הראשון שראה אור בסדרת "צפון", סדרה המתפרסמת במסגרת הוצאת הקיבוץ המאוחד והמתמקדת בספרות מן הארצות הסקנדינביות והבלטיות.
עלילה
רוב הרומנים שאנפלו כתב אינם ממוקמים באסטוניה בלבד – גיבוריהם חיים או נודדים אי-שם באירופה. מבחינה זו "מדינת גבול" איננו חריג: ביצירה נע המספר בין אסטוניה של ילדותו ושל שנות בחרותו לבין צרפת של ההווה הארעי שלו והולנד של נסיעתו. ב"מדינת גבול" עוסק הסופר בפשע, שמבצע מלגאי אסטוני צעיר המבלה את ימיו בצרפת, בחברת פרופסור אמיד שפיתה אותו לחיות אתו. אולם כיוון שנראה כי איש אינו מתעניין בפשע שהמספר מתוודה עליו, יש ביצירה יותר מן הרומן הפסיכולוגי מאשר יסודות ספר מתח. זאת ועוד, האדישות שמגלה העולם הסובב את הגיבור כלפי הפשע שהוא ביצע מעלה על הדעת את האפשרות, שהפשע הוא למעשה פשע כפול, אך במישור האלגורי בלבד: פשעו של היחיד כלפי עצמו בתחושות האשם והבדידות המתלוות בלי הרף לקיומו, ופשעה של החברה המגלה אדישות כלפי מצוקתם הקיומית של יחידיה. בבסיס הספר עומדות שאלות אקזיסטנציאליסטיות רבות שאין עליהן מענה ושמוסיפות מתח ליצירה מראשיתה ועד סופה: כיצד יוכל האדם לשאת את האשמה אם לא ייענש על הפשע שביצע? איך עליו לחיות את חייו כאשר סודות שאינם נותנים לו מנוח הופכים את חייו לגיהנום? עד כמה יכול אדם להיות אחראי על חייו שלו ועל חיי זולתו? ובאיזו קלות יכולים אנשים להיפטר ממצפונם? חלק מהותי מן התהייה המתלווה לסוגיות אלה הוא הרצון להגיע לחופש חברתי, מיני, דתי ומטפיזי דווקא באמצעות התפישה של אי-שלמות החיים ובעזרת יצירת מודעוּת להתמקדות כמיהתו של המספר באושר שאיננו בר-השגה.
מיקום ההתרחשות
מדינת הגבול שהמספר נמלט ממנה אינה רק הצפונית בין המדינות הבלטיות, ארץ קטנה השוכנת לחופי המפרץ הפיני. בה במידה היא יכולה לסמל גם את גבוליוּת דעתו של המספר, את מצבו הגבולי בין אנשים שדבר אינו חסר בחייהם לבין אנשים שאין להם מאומה. נראה כי טודה סבור שחציית גבולות ובריחה ממולדת אומללה אינה מאפשרת לאדם, למרות הכול, למצוא את מקומו בעולם, שהרי הבורח אינו יכול לברוח מעצמו. המלגאי האסטוני שהספר מתאר אינו נזכר ביצירה אף לא פעם בשמו. מבחינות רבות ממחיש העדר שמו את קיומו הארעי בחיים ואת זהותו המתמסמסת. המדינה מייצגת מעצם טבעה את השררה, את הסמכות, את הסדר ואת הגבולות, אבל היינו-הך אם מדובר באסטוניה, בצרפת, בהולנד או בישראל, גבולות המדינה אינם יכולים להיות גבולות תפישותיה של החשיבה האנושית. רק חלק ממקור בעיותיו של המספר תלוי במדינה שנגזר עליו להיוולד בה. החלק האחר קשור קשר אמיץ לגבולות נפשו ולאפשרות חצייתם, והסופר אכן כותב על הגבולות ועל מה שנמצא מֵעברם האחר. יחד עם זאת, מצב העדר הגבולות שהגיבור חי בו מורה כי לפי תפישת הסופר החופש מצריך גבולות מעצם טבעו – גבולות מוסריים, רגשיים ומעשיים. בלעדיהם נישא האדם כעלה נידף ברוח ומיטלטל לכל עבר בריק תהומי ובחוסר נחת מתמיד.
השפעה על התרבות האסטונית
הספר "מדינת גבול" הוא במובנים רבים יצירה שאין לה תקדים בספרות אסטוניה: זה איננו רק הרומן האסטוני הראשון שעיקרו מיפוי המתחים והפערים בין מזרח אירופה למערבה, אלא גם חלוץ בתחום הסיפורת הפוסטמודרניסטית בלשון האסטונית והיצירה הראשונה שההומוסקסואליות של הכותב מובעת בה באורח ברור כל כך. למרות השבחים והפרסים שהורעפו על הסופר ראו מבקרים אסטונים אחדים במדינת גבול יצירה שערורייתית, שאינה מתרכזת בבעיות המהותיות של האסטונים אלא מתמקדת בדמות תמהונית וחריגה המטיילת לה אי-שם בין פריז לברלין.
התפתחות דמות הגיבור
העלילה בספר אינה העיקר, וחלק ניכר מהשתלשלות האירועים ביצירה מועבר במתן רמזים, בדילוג בין זמנים שונים ובהסתכלות סובייקטיווית מצומצמת של הגיבור על התרחשויות חייו. מבחינה זאת דווקא הפשטות לכאורה של פרקי הספר מכסה על מורכבות רבה, רב-משלביות ועושר בתחומי התוכן והמבנה של הרומן. כיוון שהעלילה במדינת גבול פשוטה למדי, ההתרחשויות ביצירה אינן ממלאות תפקיד מהותי בגיבושה, אלא משרתות את הסופר בראש ובראשונה כדי לצייר דיוקן נפשי מעמיק של דמות המספר. גיבור אנטי-גיבור זה הוא אדם צעיר שאופיו פסיבי, ראיית עולמו פסימיסטית, ויחסו הן למולדתו הענייה והעגמומית הן לצרפת כמייצגת תרבותה של אירופה המערבית הוא ביקורתי ביותר. שרידי כמיהתו של המספר לסבתו המתה ולעולם ילדותו שהיה ואינו עוד מתובלים אף הם בדחייה של המולדת, אשר טרם יצאה מעליבות העידן הסובייטי ומבחינת הסופר עודנה מתקיימת במאה רחוקה והזויה. ייאוש המספר ניזון מתחושת אובדן הערכים של צעירי המזרח לנוכח חומרנות העולם המערבי הנכסף ומהרגשת חוסר-התועלת של היחיד, במיוחד בתחומי הספרות, התרבות והאמנות. ככל שסיפור קורותיו של המלגאי האסטוני בצרפת ובהולנד מתקדם, הולך הניהיליזם ומשתלט על ריקנות חייו, והבוז שהוא רוחש כלפי אידאולוגיות כאלה ואחרות וכלפי חשיבה תבניתית וצביעוּת מתעצם יותר ויותר.
סגנון
מבחינה סגנונית ניתן לכנות את כתיבתו של אמיל טודה ב"מדינת גבול" פרוזה פואטית או שירה פרוזאית. לדיאלוגים אין מקום מרכזי ברומן, כי זווית ההסתכלות היחידה המוגשת לקוראים היא זו של המספר. מאפייניה הבולטים ביותר של כתיבה זו הם זרימה איטית אך קולחת, ריבוי נדבכים ודקויות, יצירת מתח, קיום אילוזיות הומו-ארוטיות וטשטוש הגבולות בין המציאות, הדמיון, ההזיה והבדיה. המרְאָה שהציב הסופר בספרו אינה משקפת רק את עולם המספר, אלא מציירת תמונה שלמה של תקופה שראשיתה במתחים, בקרעים ובשסעים: בין מזרח למערב, בין קומוניזם לקפיטליזם, בין אמונה דתית לחוסר-אמונה באלוהים ובאדם כאחד, בין פריצות או לפחות הפקרות וקלות-דעת בתחום המיני לבין התנזרות גמורה מיחסי קרבה עם הזולת, בין חופש לשעבוד ובין אהבה לרִיק. הרומן האימפרסיוניסטי והפיוטי אינו מתיימר לגשר על-פני הפערים או לכסות על הקרעים: המספר מעדיף להקדיש את עתותיו להתבוננות מעמיקה וביקורתית בסביבתו ובתוך תוכו.
רעיונות ומקומות מרכזיים בסיפור
הרומן מתמקד בקשר האמביוולנטי שבין המלגאי הצעיר והמוכשר מן המזרח לבין הפרופסור המבוגר ממנו, אדם אמיד שמשפחתו רכשה את הונה ממכירת נשק, ושמאהבו הצעיר מן המזרח העני אמור להשקיט את מצפונו ולנסוך בו תחושת גאווה, אדנות ושביעות-רצון. הפערים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים בין מזרח היבשת למערבה אינם מומחשים רק במפגש הגורלי בין שני הגברים, אלא גם בהסתכלותו של המספר על קבצנים, תיירים ודמויות אחרות המאכלסות את המטרו של פריז, את המוזאונים של עיר האורות, את כנסיות אמסטרדם ואת רחובות עיר התעלות. המפגש המתסכל של האסטוני חסר-המנוח עם המערב מדושן-העונג יוצר ביקורתיות, דחייה והתנגשות, למרות העניין שהיה למתרגם בצרפת ועל אף רצונו לברוח אחת ולתמיד ממכורתו הענייה. בימים שהספר נכתב בהם היו אסטוניה וצרפת רחוקות זו מזו כרחוק מזרח ממערב, תרתי משמע. ממאי 2004 ואילך שייכות אסטוניה וצרפת לאותו גוש מדיני היוצר רצף יבשתי כמעט נטול-גבולות, לפחות לכאורה. מדינות הגבול יישארו בכל זאת תמיד מדינות גבול, וגבולותיהן הם אלה התוחמים את מוגבלות האדם.
פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה
פיליפ השני, רוזן שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Philipp II von Schaumburg-Lippe; 5 ביולי 1723 – 13 בפברואר 1787), היה רוזן ליפה-אלפרדיסן בין השנים 1749–1777, ולאחר מכן רוזן שאומבורג-ליפה בין השנים 1777–1787.