cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כללי ברירת הדין בנזיקין
הצעת חוק דיני ממונות
תחום נוסף, איתו יצטרך בית המשפט להתמודד בשנים הקרובות נמצא בגדרי חוק האחריות למוצרים פגומים וההתפתחויות הנוגעות למרחבי טיפולו של החוק ונובעות מן הצמיחה ההולכת וגדלה במסחר הנעשה במרחב הקיברנטי – מקום ראשון בו ניתן לראות את הבעייתיות ביחס לתחולתם של כללי ברירת הדין בנזיקין הוא בהסכמי השימוש של חברות המציעות שירותים שונים באינטרנט. חברות אלו, בהסכמי השימוש שלהן, מונעות מראש את תחולתן של כללי ברירת הדין וקובעות סמכות שיפוט לפי רצונן.
סקורץ'
סקורץ' (באנגלית: Scorched Earth; נקרא גם בעברית: אדמה חרוכה) הוא משחק פלטפורמה שנוצר בשנת 1991 על ידי וונדל הייקן למערכת ההפעלה DOS.
במשחק נלחמים טנקים שונים בתורות זה בזה בסביבה דו־ממדית, כאשר בכל תור על הטנק לנסות לפגוע ולהביס את יריבו על ידי קביעת זווית הירי ועוצמת הירי של הטנק שלו לפני כל ירייה.
תיאור המשחק
בתחילת השלב הטנקים ממוקמים על הר החול במיקומים אקראיים. כל שחקן בתורו בוחר נשק מהארסנל שברשותו, קובע את זווית ירי ואת העצמה ויורה, מתוך מטרה לפגוע בכמה שיותר טנקים.
המנצח במשחק הוא השחקן שהשיג את מספר הניצחונות הגדול ביותר לאחר מספר סיבובים שנקבע מראש.
אבא בצרה
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת במליסה מוריס, שמנסה נואשות לקבל תשומת לב מאביה העסוק, ניל, הכותב רבי מכר. מליסה חיה בצלו של טריפ זום, גיבור הרפתקני וחכם מרומני הריגול שכותב אביה. לפני החופשה המיוחלת שלהם, ניל נחטף על ידי מעריצים אובססיביים: ויז, אנדרה ושלדון. מליסה יוצאת להציל את אביה, אבל כשהיא מגיעה לחלץ אותו, הוא נחטף שוב, ביחד עם מליסה, על ידי מנהל המלון, מוריס, ואחיו, סקאנק. ויז, אנדרה ושלדון מצילים את מליסה ואביה.
מוצרים נלווים
שיר הנושא של הסרט, "Hero In Me", יצא במסגרת האלבום של דיסני Disney Channel Playlist. השיר מבוצע על ידי אמילי אוסמנט.
מפעלי חבל מעון
מפעלי חבל מעון (יח"מ) הם מפעלים אזוריים שמטרתם היא לאגד את פעילות שיווק התוצרת החקלאית של 14 קיבוצים בנגב המערבי, רובם במועצה האזורית אשכול. ענפי הייצור המרכזיים של התאגיד, הפועל כקואופרטיב, הם תפוח אדמה, גזר, צנונית, בוטנים והדרים.
היקף הפעילות
המפעלים עובדים בכל עונות השנה ומטפלים בתוצרת חקלאית משטח מעובד המשתרע על כ-250 אלף דונם קרקע שלחין ו-4,000 דונם של פרדסי הדרים. המפעלים אינם עוסקים בעיבוד מזון, אלא אך ורק בטיפול ראשוני בתוצרת חקלאית ובשיווקה. למרות תנאי האקלים באזור והקרקע החולית, החקלאות בחבל אשכול היא אינטנסיבית. סך התוצרת של ירקות שורש (תפוחי אדמה, גזר וצנונית) המשווקת על ידי התאגיד מגיעה ליותר מ-160 אלף טון בשנה. תפוחי האדמה, המהווים גידול מרכזי בנגב המערבי, תופסים כ-85% מנפח הפעילות במפעלים. נתח השוק של יח"מ בתפוחי אדמה לשוק המקומי עומד על כ-25%. 45% מהתוצרת מיוצאת לשווקים באירופה כשאנגליה רוכשת 45% מכלל התוצרת, גרמניה (15%), הולנד (15%), צרפת (13%) ושווייץ (12%). שאר התוצרת משווקת למזרח אירופה ורוסיה. בנובמבר 2011 הקימו מפעלי חבל מעון חברת יצוא עצמאית בעקבות קריסת אגרקסקו. לאחר שעבדה עם זו במשך עשרות שנים והייתה הלקוח הגדול ביותר שלה בהיקף הכמותי של היצוא.
קיבוצים החברים בקואופרטיב
נחל עוז, בארי, רעים, כיסופים, עין השלושה, נירים, ניר עוז, מגן, גבולות, צאלים, ניר יצחק, כרם שלום, חולית וסופה. החקלאות המאוגדת היא בסיס ההכנסה העיקרי של מרבית קיבוצי חבל אשכול, למעט התעשייתיים שביניהם (בארי, ניר יצחק ומגן). עיקר הפעילות מתבצע בעבודה עצמית על ידי חברי הקיבוצים ורוב היישובים המשווקים למפעלים עדיין מוגדרים כ"קיבוצים שיתופיים".
היסטורית ההנהלה
בשנת 1999 נבחר צבי (השי) רובין מקיבוץ ניר עוז לכהן בתפקיד יו"ר ומנכ"ל מפעלי חבל מעון. לאחר 12 שנים, בחודש מרץ 2011, נבחר שלמה תירוש להחליפו כיו"ר ודרור תנורי החליף את רובין כמנכ"ל. בתפקידו הקודם שימש תנורי כמנהל ענף תפוחי האדמה ביח"מ במשך 12 שנים ולפני כן היה מרכז משק וחבר ההנהלה הכלכלית בנירים.
אלכסנדר מלנטייביץ' וולקוב
אלכסנדר מלנטייביץ' וולקוב (ברוסית: Алекса́ндр Меле́нтьевич Во́лков; 14 ביוני 1891 - 3 ביולי 1977) היה סופר, מורה, מתרגם ומתמטיקאי רוסי. ידוע במיוחד בשל תרגומו המעובד לספר "הקוסם מארץ עוץ" וסדרת ההמשך שחיבר לספר זה (השונה לגמרי מסדרת ההמשך של מחברו המקורי של הספר ל. פרנק באום).
תולדות חייו
נולד באוסקמן שבקזחסטן, במבצר צבאי, למשפחה של סמל בדימוס. בגיל 12, סיים בהצטיינות את בית ספרו באוקסמן, בו מאוחר יותר החל את קריירת ההוראה שלו.
ב-1907 התקבל למכון הפדגוגי בטומסק. לאחר שנתיים, ב-1909 סיים את לימודיו במכון עם דיפלומה הנותנת לו זכות ללמד את כל המקצועות של תוכנית הלימודים מלבד מקצועות הקשורים לדת.
החל לעבוד כמורה בעיר הולדתו. בשנת 1910 עבר למחוז נובוסיבירסק (רוסיה) שם עבד כמורה בעל התמחות במתמטיקה. ב-1920 עבר לירוסלבל שם עבד כמנהל בית ספר בזמן שלמד במכון המתמטי בעיר.
עבר למוסקבה ב-1929, שם עבר כראש החלק החינוכי ברבפק. סיים תוך שבעה חודשים קורס ועבר את המבחנים של המכון הפיזיקלי-מתמטי באוניברסיטת מוסקבה. ב-1931 קיבל משרה של פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה ונותר במשרה זו במשך עשרים שנה.
בגיל 24 נפגש וולקוב בנשף באוקסמן עם קליראה גוביניה, מורה להתעמלות אומנותית וריקוד בגימנסיה. לאחר חודשיים הם נישאו וכעבור שנה נולד בנם הראשון, ויויאן (נפטר בגיל 5 מדיזנטריה). לאחר שלוש שנים נולד בנם השני, רומואלד (נפטר בגיל שנתיים מדלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות).
לאחר מספר שנים, נולדו להם עוד שני ילדים, אשר נשאו את שמם של אחיהם הבכורים.
סדרת ספרי עוץ
בשנת 1939 תרגם וולקוב את "הקוסם מארץ עוץ" לרוסית בשם "הקוסם מעיר האיזמרגד" (Волшебник Изумрудного города), תוך עיבוד חופשי ושינויים רבים, בכללם הוספת פרקים והשמטת אחרים, שינוי שם הגיבורה מ"דורותי" ל"אלי", מתן קול דובר לכלב טוטו ועוד. מחבר הספר באום לא הוזכר בשמו ובמקום שם המחבר הוזכר "סופר אמריקאי, בעיבוד אלכסנדר וולקוב". הייתה זו שיטה נפוצה ביותר לפרסום ספרים בברית המועצות וכך תורגמו/עובדו לרוסית ספרים זרים רבים. את הספרים אייר ליאוניד ולדימירסקי.
בשנות השישים פרסם וולקוב את סדרת ההמשכים שלו שהייתה שונה לגמרי מסדרת הספרים שפרסם באום. הספר השישי פורסם ב-1982 לאחר מותו של וולקוב. אחד השינויים העיקריים שהכניס וולקוב הוא מימד פוליטי ומוסרי, כאשר ברבות מהעלילות נלחמים הגיבורים בניסיונות השתלטות אריסטוקרטיים או פיאודלים על עוץ. לדברי מתרגמת ספרי עוץ לעברית, גילי בר-הלל, "הסדרה הרוסית יותר דרמטית, משתמשת באלמנטים רבים של פולקלור והרבה יותר פסימית; לרוב אין בה את רוח השטות והתמימות שאפיינו את ספריו של באום". עם זאת משלבים ספרי המשך של ולקוב אלמנטים מתוך ספרי ההמשך של באום. כך למשל בספר השני יש אבקת קסמים שמחייה בובות עץ ויש צבא מרד שמנסה להפיל את הדחליל, שליט עיר האיזמרגד, אבל העלילה שונה לגמרי, צבא המרד הוא צבא של בובות עץ שהוקם על ידי קוסם מרושע.
ספריו של וולקוב תורגמו לשלל שפות והיו מוכרים ופופולריים יותר ברוסיה ובמזרח אירופה מסדרת ספריו של באום. בשנות התשעים תורגמו ספריו גם לאנגלית.
לאחר מותו של וולקוב המשיכו סופרים אחרים בהם יורי קוזנצוב, סרגיי סוחינוב והמאייר ליאוניד ולדימירסקי ליצור ספרי המשך לסדרת עוץ של וולקוב.
בנוסף לסדרת עוץ פרסם וולקוב מספר ספרים נוספים. בהם ספר מדע בדיוני פנטסטי בשם "כדור נפלא" על הקוסמונאוט הראשון שראה אור ב-1940, לפני עידן הטיסות לחלל.
שארל העשירי, מלך צרפת
שארל העשירי, מלך צרפת (9 באוקטובר 1757 – 6 בנובמבר 1836) היה מלך צרפת משנת 1824 עד ל-1830.
ביוגרפיה
שארל העשירי נולד בארמון ורסאי כנכדו של המלך לואי ה-15. אביו לואי פרדיננד, דופן צרפת, היה יורש העצר המיועד, אך הוא מעולם לא עלה לשלטון כיוון שהוא נפטר לפני אביו, המלך המכהן. שארל היה אחיהם של לואי ה-16 שהוצא להורג בתקופת המהפכה הצרפתית ולואי ה-18 אשר מלך לאחר תקופת נפוליאון.
בסוף תקופת שלטונו של לואי ה-18 החל שארל לצבור כוח והשפעה ועלה על כס המלכות עם פטירתו של לואי ה-18 בשנת 1824. מדיניותו הייתה שמרנית ולא מאופקת. הוא ניסה להחזיר את הגלגל לאחור (בהתאם למדיניות הרסטורציה של קנצלר אוסטריה קלמנס פון מטרניך), לימים שלפני המהפכה הצרפתית וכתוצאה מכך איבד עד מהרה את תמיכתה של הבורגנות. במדיניותו הריאקציונרית החזיר שארל את השליטה על בתי הספר לכנסייה ושילם פיצוים לאצולה בגין הנזקים שנגרמו להם בעת המהפכה.
מדיניותו של שארל העשירי לא התאימה לעידן החדש שעמד בפתח. בעקבות הבחירות בשנת 1830, שבהן האופוזיציה הצליחה להגדיל את כוחה באופן ניכר, פיזר שארל את הפרלמנט והקטין ב-75% את רשימת בעלי זכות הבחירה. צעדיו הקיצוניים גרמו לכעס רב בקרב הבורגנים, שרבים מהם איבדו את זכות בחירתם. מדיניותו פגעה בכלכלתם של הבורגנים ולכן ביולי אותה שנה פרצה הפיכה, הידועה בשם "מהפכת יולי". לאחר שלושה ימים, הנקראים שלושת ימי התהילה, סירב שארל להשתמש בכוח צבאי וניסה לוותר על הכתר לטובתו של נכדו, אנרי, שהיה בן 10 בזמן זה. ההמונים לא הסכימו לפשרה ושארל נאלץ לצאת לגלות לאנגליה, שם מת בגיל 79.
משפחתו
בשנת 1773 התחתן שארל עם מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ציקלון ציקלונט
ציקלון ציקלונט (בגרמנית: Cyklon Cyklonette) היה רכב פתוח בתצורת תלת אופן מתוצרת יצרנית כלי הרכב (אופנועים, תלת-אופן ומכוניות 4 גלגלים) הגרמנית Cyklon (שם רשמי: Cyklon Maschinenfabrik GmbH) אשר יוצר בין השנים 1902–1923.
היסטוריה
ה-"ציקלון ציקלונט" בעל שלושה גלגלים. בחזית גלגל אחד כדי לנווט, ולספק הנעה ממנוע 1 צילינדרים 450 סמ"ק המפיק 3.5 כ"ס, רכוב ישירות, בדגמים הראשונים. המנוע מוקם מעל הגלגל הקדמי, והיה בעל הנעה קדמית. ה-"ציקלון ציקלונט" נבנה עם 2 מושבים במקביל.
הדגם נבנה ללא תיבת הילוכים, היה מונע על ידי חגורה, מאוחר יותר על שרשרת מתוצרת "רולר", שהניעה את הגלגל הקדמי. מנוף ארוך עם כבל מצערת והתאמת הצתה שימש כדי לנווט את הרכב.
דגמים מאוחרים יותר היו מצוידים במנוע 2 צילינדרים, 750-1,290 סמ"ק שהפיקו 10 כ"ס. יוצרו דגמים שונים עם שניים או ארבעה מושבים, 2-4 דלתות.
יהודה טורא
יהודה טוראָ (מבטאים "טוּרוֹ" באנגלית: Judah Touro; 16 ביוני 1775, ניופורט, רוד איילנד - 13 בינואר 1854, ניו אורלינס) היה נדבן ואיש עסקים יהודי-אמריקאי ממוצא ספרדי.
חייו
טורא נולד בשנת 1775 בעיר ניופורט שבמדינת רוד איילנד בשלוש עשרה המושבות, לימים ארצות הברית, ליצחק ולריינא טורא. אביו, יצחק טורא, היה חזן בבית הכנסת שלימים יקרא בית הכנסת טורו בעיר.
בשנת 1801 היגר לניו אורלינס ופתח חנות לממכר סבון ונרות, ומאוחר יותר הקים חברה לייצוא וייבוא סחורות. טורא נפצע במלחמה שהתחוללה בין ארצות הברית ובריטניה על ניו אורלינס בשנת 1812, וניצל על ידי ידידו הטוב רזין שפרד, סוחר מוירג'יניה.
טורא, שהיה ידוע כאדם שקט ומופנם, נפטר ב-13 בינואר 1854 בניו אורלינס, ללא יורשים. עוד בחייו הוא נתן כספים רבים למטרות שונות. תחילה תרם דווקא למטרות לא יהודיות. כך למשל תרם כעשרת אלפים דולר להשלמת מצבת החירות בבוסטון (Bunker Hill). כמו כן תרם לכנסיות בניו אורלינס ואף תרם כספים להקמת קתדרלה קתולית.
במותו השאיר עיזבון של כחצי מיליון דולר למטרות צדקה. הכספים הוקצו למטרות שונות, יהודיות ולא יהודיות. כך למשל לבתי חולים ולבתי יתומים יהודיים ולא יהודיים. כמו כן הוקצו כספים לקהילות יהודיות בערים שונות בארצות הברית.
הוא השאיר בעיזבונו סכום כסף גדול (50,000 דולר) לטובת עניי ירושלים. בצוואתו כתב:
השר משה מונטיפיורי חשב בתחילה לבנות על אדמה שקנה ליד החומות בית חולים, אולם לבסוף שינה את דעתו, אולי בשל הכסף הרב שקיבל מעיזבונו של טורא, ובנה במקום זה את שכונת משכנות שאננים. בשנת 1860 כשהוקמה השכונה, נקבע על "בית הרכבת" הראשון השלט הבא:
בתקנון השכונה החדשה נקבע שמדי יום יאמר אחד התושבים קדיש דרבנן לזכרו של טורא. טורו קולג' נקרא על שמו של יהודה טורא ואביו יצחק, אם כי הקולג' לא נבנה בכספם. בית הכנסת הגדול של ניו אורלינס נקרא על שמו.
פיליפ נתנסון
פיליפ נתנסון (1933 – 15 במאי 2004) היה אחד מנידוני קהיר, שישבו בכלא המצרי בפרשה שכונתה "העסק הביש".
שנותיו המוקדמות וגיוס
נתנסון נולד ב-1933 באלכסנדריה שבמצרים לאב רופא שיניים שהיגר לשם מווינה. בנעוריו למד בבית ספר קתולי, והצטרף לתנועת החלוץ, יחד עם ויקטור לוי חברו ובן גילו. בשנת 1951 שכנע לוי את נתנסון להצטרף לרשת הריגול שהקים במצרים אברהם דר, מטעם יחידה 131 של המודיעין הישראלי. נתנסון הגיע בחשאי לישראל ועבר שם הכשרה בחבלה ובצילום מודיעיני סמוי.
מבצע 'סוזנה' ומאסר
ב-1954 הוטלה על הרשת המשימה לבצע פיגועים במוסדות ומתקנים אמריקאיים בקהיר, כדי לסכסך בין מצרים וארצות הברית (מבצע 'סוזנה'). על ביצוע הפעולה התמנה כאחראי אברי אלעד שנשלח למצרים, פגש בחברי הרשת, והורה להם לארגן חומרי נפץ להטמנה בספריות אמריקאיות. ב-23 ביולי נתנסון וחברו לוי החביאו מטען בנרתיק משקפיים ויצאו לדרך. בדרכם לביצוע המשימה, בכניסה לבית קולנוע מקומי ארבו להם בלשים מצריים, שידעו מראש על כוונתם, ולכדו את לוי. נתנסון ניסה להוציא את הנרתיק אך מטען הנפץ הופעל, ופצע אותו. הוא נלכד במקום ואחריו נלכדו כל חברי הרשת במהלך השבועיים הבאים. נתנסון החלים מהפציעה אך נותר עם צלקות מכוויות על גופו שלא הגלידו. ב-11 בדצמבר 1954 נפתחו משפטי קהיר בהם הועמדו חברי הרשת לדין, גזרי הדין ניתנו ב-27 בינואר 1955 ונתנסון נידון למאסר עולם עם עבודת פרך.
בשנת 1956, במהלך מבצע קדש נפלו בשבי הישראלי כ-5,000 שבויים מצרים. בינואר 1957 ניהלו ישראל ומצרים משא ומתן לחילופי שבויים, אולם ישראל לא העלתה כלל את נושא שחרור נידוני קהיר. ישראל שחררה את השבויים המצרים בפברואר אותה שנה.
לימים נחשד אברי אלעד כי היה סוכן כפול ומסר למצרים על כוונות הרשת. התברר גם כי נתנסון חשד בכוונותיו של אלעד, ודיווח על כך לחבריו, אך הם שכנעו אותו כי הוא חושד לשווא.
לאחר השחרור
רק ב-1968, לאחר 14 שנים בכלא המצרי, שוחרר נתנסון יחד עם נדוני קהיר האחרים. הוא הגיע לישראל בחשאי, דרך מדינה שלישית. בארץ גויס לצה"ל, קיבל דרגת רב-סרן והטבות שונות. כמו כן למד עברית ובאולפן הכיר את רעייתו ברברה, עולה חדשה מדרום אפריקה. הוא עבד תקופה קצרה כצלם העיתון במחנה, ולאחר מלחמת יום הכיפורים שב והצטרף לשרת במוסד.
פטירתו
פיליפ נתנסון נפטר בישראל ב-15 במאי 2004 ונטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת. הוא הותיר אחריו את אשתו ברברה, בן ובת. ב-30 במרץ 2005 נערך טקס הוקרה, במהלכו מסרו הנשיא והרמטכ"ל תעודות הוקרה מטעם המדינה לנידוני קהיר שעדיין היו בחיים ולבני משפחותיהם של אלה שכבר נפטרו.
פרס ה-BBC למפעל חיים של ספורטאי
פרס ה-BBC למפעל חיים של ספורטאי מוענק מטעם ה-BBC, לספורטאי אשר תרם תרומה חשובה לספורט העולמי במשך כל חייו. הפרס הוענק לראשונה בשנת 2001 למנג'ר מנצ'סטר יונייטד, אלכס פרגוסון.
רפואה וישועה
רפואה וישועה - אגודת ביקור חולים דחסידי גור בארץ ישראל הוא ארגון ללא מטרת רווח מטעם חסידות גור המסייע לילדים ומשפחות של לוקים במוגבלות שכלית התפתחותית. הארגון מנוהל על ידי נתן קוביציק ושמואל גלקופף.
פעילות הארגון
הארגון מתמקד בסיוע לבעלי צרכים מיוחדים הלוקים במוגבלות שכלית התפתחותית ולבני משפחותיהם. הארגון מתבסס על מתנדבים ומצבת מקבלי המשכורות בו נמוכה מאוד לעומת היקף הפעילות. בפעילויות הארגון משתתפים בצורה פעילה כ-1086 ילדים וילדות בעלי צרכים מיוחדים, ומאות מתנדבים.
לרפואה וישועה מועדוניות בבני ברק ובירושלים, הפועלות 365 יום בשנה ללא הרף, המלוניות מספקות מקום חם ומהוות מעין 'בית נוסף' לאדם המיוחד, במכרז שנערך על ידי משרד הרווחה בשנת 2015 להקמת מלוניות זכתה העמותה במכרז להקמת מלוניות נוספות בירושלים ואשדוד.
מועדוניות רפואה וישועה - סיוע למשפחותיהם של ילדים חריגים בטיפול מחוץ למסגרות על ידי מועדוניות שישי-שבת (בבני ברק, בירושלים, בבית שמש, באשדוד בחיפה בחצור הגלילית בקרית גת ובערד), בנוסף מארגן הארגון שבתות מחנה.
מחנה חג 'קמפ ורדיגר' בכל חול המועד מחנות ענק ושמחת בית השואבה. בהשתתפות מאות ילדים ומתנדבים, הקמפ תרומת שלמה ורדיגר מארצות הברית יו"ר אגודת ישראל באמריקה וקרוי על שמו.
כמו כן מסייע הארגון למשפחות בהתנהלות מול משרדי הממשלה וקופות החולים ובייעוץ רפואי על ידי צוות מומחים.
הקמת המרכז הרפואי באשדוד
העמותה התמודדה במכרז להקמת בית חולים באשדוד, ופרשה ממנו. בשנת 2006 יזמה העמותה את הקמתו של חדר מיון בסמוך לבית החולים במענה למצוקה של שירותי הרפואה בעיר. ב-2008 חתמה העמותה על הסכם עם משרד הבריאות להקמת חדר המיון והתחייבה עוד באותה שנה להשלים את הקמתו. במסגרת ההסכם, המרכז צפוי היה להעניק סיוע חירום רפואי לתושבי העיר, ולכלול חדר מיון קדמי ויחידות רפואיות מודרניות, שנועדו לעסוק באבחונים וטיפולים מקצועיים בשלוש-עשרה יחידות רפואיות: מיון רפואי כללי, חדר טראומה, מיון ילדים, יחידה כירורגית לטיפולים אמבולטוריים (טרום ניתוח), יחידה אורתופדית, יחידה אורולוגית, מכון עיניים, מכון גסטרו, מכון בדיקת מאמץ, מכון לבריאות האישה, מכון פיזיותרפיה, יחידת אשפוז יום ועוד. לצורך ההקמה, העביר משרד הבריאות לעמותה 9.6 מיליון ש"ח. כמו כן, גייסה העמותה 950 אלף דולר מתרומות. מינהל מקרקעי ישראל העביר לעיריית אשדוד שלושה דונם לצורך ההקמה. מנהלת ההקמה עמדה תחת ראשותו של אברהם אופק, מנכ"ל מכון אופק לניהול.
המבנה שהוקם על ידי רפואה וישועה חרג מהיתר מינהל מקרקעי ישראל בהיקף של 17 אלף מ"ר, פי שלושה מהמותר, אולם העמותה לא שילמה על חריגה זו. ב-2014 מכרה רפואה וישועה את הקרקע שניתנה לה לחברת נדל"ן מבלי ליידע את משרד הבריאות תמורת סכום של 57 מיליון ש"ח. משרד הבריאות תבע את העמותה על סך 16 מיליון ש"ח מאחר שהאחרונה לא קיימה את התחייבויותיה, לא השלימה את בניית המרכז הרפואי ולא הפעילה אותו.
מדו"ח בדיקה של רשות התאגידים עולים חשדות לאי סדרים בפעילות העמותה ולא ניתן לה אישור ניהול תקין לשנים 2019-2020.
בספטמבר 2021 הסכם פשרה בין העמותה וחברת M.C.A.M.R.C. לבין המדינה קיבל תוקף של פסק דין, ובמסגרתו הן התחייבו להחזיר למדינה את אותם 9.6 מיליון ש"ח שניתנו להן על ידי משרד הבריאות.
פנס רחוב
פנס רחוב הוא גוף תאורה המיועד לתאורת חוץ, בדרך כלל במרחב הציבורי ולאורך דרכים ואשר מופעל בעת חשיכה וראות לקויה.
מבנה
פנסי רחוב הם, כאמור, סוג של גופי תאורה, וככאלה הם בנויים בהתאם לכל העקרונות המנחים בבניית גוף תאורה רגיל. מעבר לאלו, למבנה של פנסי רחוב תכונות שנובעות מתפקידם וצורת התקנתם:
תצורה
פנסי רחוב המיועדים לתאורת כבישים נחלקים לשני טיפוסים:
התקנה
כאמור, הדרך היעילה ביותר להאיר שטחים נרחבים באמצעות פנסי רחוב היא התקנתם גבוה ככל האפשר. לשם כך קיימות מספר שיטות:
לכל שיטת התקנה יתרונות, חסרונות ועלויות שונות. שיטת ההתקנה היא תוצאה של תנאי הסביבה בהם יותקנו הפנסים: בכביש מהיר בו הנתיבים מופרדים ברצועה צרה, השיטה היעילה ביותר היא להתקין מערכת תאורה על עמודים גבוהים ברצועת ההפרדה, עם שני פנסים על כל עמוד, כך שכל פנס מאיר נתיב נגדי. שיטה זו אינה יעילה כשהנתיבים מופרדים על ידי רצועה רחבה מאוד, וכמובן שבלתי אפשרית ברחוב צר עד כדי כך שאין בו מדרכות. בדרך כלל, יותקנו פנסים בגובה הגבוה ביותר האפשרי בהתחשב בתנאי הסביבה ובניתוח עלות-תועלת.
שימושים
התקן האירופאי EN-13201 מגדיר שלושה סוגי שימושים עיקריים לתאורת רחוב: בנוסף, מתייחס התקן לאזורים בהם נדרשת תאורה מיוחדת לזיהוי אנשים וחפצים ולמניעת פשיעה.
יתרונות
יתרונם העיקרי של פנסי הרחוב הוא במניעת תאונות דרכים ובהגברת הבטיחות. מחקרים הראו כי מספר התאונות הקטלניות ברחובות חשוכים גדול יותר, במיוחד תאונות בהן מעורבים הולכי רגל. פנסי רחוב מפחיתים במידה ניכרת את אחוז תאונות הדרכים שבהן מעורבים הולכי רגל.
בנוסף, תאורת רחובות יעילה מפחיתה פשיעה.
חסרונות
חסרון של פנסי הרחוב הוא זיהום אור. סוגים שונים של פנסי רחוב גורמים זיהום אור במידות משתנות. המעבר לתאורת נתרן ומתכת הליד, הוביל לזיהום אור, כתוצאה מעוצמת האור הגבוהה שלהן על פני נורות כספית, ליבון, ופלואורסצנט.
היסטוריה
פנסי הרחוב הקדומים ביותר הונהגו בתרבות היוונית והרומית, שם הותקנו למטרות ביטחון, כדי שההלך לא יפול על מכשול בדרכו וכדי להרתיע שודדים. באותן תקופות היו בשימוש בעיקר פנסי שמן, כיוון שבערו בלהבה יציבה ולאורך זמן. בתרבות רומא היה עבד בית בתפקיד "לטרנריוס" (laternarius) עליו הוטל להדליק את פנסי הרחוב לפני אחוזת אדוניו. בתפקיד זה המשיך באופן מסורתי להחזיק אחד ממשרתי הבית עד לימי הביניים. באותה תקופה היה ברחוב אף "נער חוליות" (מלשון 'חוליה' בשרשרת) שתפקידו היה ללוות אנשים בלילה מנקודה אחת לאחרת, ברחובות ערי ימי הביניים, שתאורתם הייתה דלה.
לפני עידן הנורות החשמליות, הוארו רחובות ערים מודרניות בפנסי גז. פנסי הגז הראשונים הצריכו מדליק פנסים שהיה עובר ברחובות העיר לעת ערב ומדליק כל פנס בנפרד. במערכות תאורה מאוחרות יותר הוכנסו מציתים שהופעלו אוטומטית כאשר החלה זרימת גז בפנס. מערכות הפנסים המוקדמות ביותר מסוג זה הותקנו ככל הנראה בקורדובה שבספרד, בשנת 1000 לספירה לערך. מערכות פנסי רחוב בעלי מראה מודרני יותר, אשר פעלו על דלק קרוסין הותקנו בעיר לבוב, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1853.
תאורת הרחוב החשמלית הראשונה הייתה באמצעות מנורת קשת הפחם, שניצל את עקרון הקשת החשמלית, תחילה היו אלה "נרות יבלוצ'קוב", אשר הומצאו על ידי הרוסי פאבל יבלוצ'קוב בשנת 1875. היה זה פנס קשת פחמן שניצל זרם חילופין, דבר שהבטיח כי שתי האלקטרודות יתכלו בקצב שווה. פנסיו של יבלוצ'קוב הותקנו לראשונה כדי להאיר את חנות הכלבו Grand Magasins du Louvre בפריז, שם הותקנו 80 מהם (בזכות זה זכתה פריז לכינוייה "עיר האורות"). זמן קצר אחר כך פותחו פנסי רחוב נוספים על עקרון הקשת החשמלית, בלונדון הותקנו פנסי רחוב ראשונים ברציף התמזה. טימישוארה שברומניה הייתה העיר הראשונה באירופה היבשתית (פרט לבריטניה) שהוארה ב-12 בנובמבר 1884 בתאורת חשמל על ידי 731 פנסי רחוב. ערים גדולות נוספות אימצו את תאורת הרחוב החשמלית בפנסי קשת, ובשנת 1890 כבר הותקנו למעלה מ-130,000 פנסי רחוב ברחובות ערים בארצות הברית, חלקם הותקנו על עמודים גבוהים במיוחד (לעיתים אף 50 מטר גובה) אשר כונו "מגדלי אור ירח" (moonlight towers).
לפנסי רחוב בהם מנורת קשת היו שני חסרונות בולטים, האחד, האור הבוקע מהן הוא עז ומסנוור, דבר המועיל לשטחי עבודה, כגון רציפי נמל, אולם גורם חוסר נוחות להולכים ברחוב. השני, פנסים מסוג זה דורשים תחזוקה רבה כיוון שאלקטרודות הפחמן מתכלות במהירות. עם פיתוח נורות להט בשלהי המאה ה-19 הפסיק השימוש במנורות קשת לצורך תאורת רחוב, אף שהשימוש בפנסים מסוג זה המשיך שנים אחר כך לשימוש תעשייתי וכן לשימוש צבאי (זרקורים) ובמיוחד בתעשיית הקולנוע.
נורות להט המשיכו להיות אמצעי התאורה העיקרי בפנסי רחוב עד לעליית השימוש בנורות פריקה. פנסים אלה הופעלו בדרך כלל במתח גבוה בחיבור טורי. השימוש בחיבור הטורי היה רב יותר מכיוון שמתח גבוה במעגלים אלה הפיק יותר אור לכל ואט צריכה. בנוסף, עוד בטרם החל השימוש בחיישני אור, ניתן היה להדליק במתג בודד את כל התאורה באזור שלם. כדי למנוע את האפשרות שאזור שלם יוחשך אם נורה אחת "תישרף", בכל פנס רחוב היה מתקן שהבטיח כי המעגל החשמלי לא יקטע. כל סדרת פנסי רחוב צוידה בשנאי בידוד, שאיפשרה לזרם להמשיך ולעבור דרך השנאי בין אם הנורה עבדה או התקלקלה. מאוחר יותר הומצא למטרה זו "גישור סרט", דיסקת קטנה של סרט, בעל מוליכות נמוכה, אשר הייתה מונחת בין שני המגעים שהובילו לנורה. אם הנורה התקלקלה מסיבה כלשהי ונוצר מעגל פתוח, הזרם הפך לאפס והמתח במעגל (של אלפי וולט) היה על סרט הגישור וחדר אותו (ראו חוק אוהם). בדרך זו ניתן היה "לעקוף" פנס רחוב שהתקלקל, ושאר הפנסים התקינים המשיכו לפעול. במעגל החשמלי של התאורה הותקן וסת מתח אוטומטי אשר מנע עליית מתח במעגל כאשר פנסים התקלקלו, ובכך ניתן להגן על אורך החיים של הנורות התקינות. מערכות אלה היו מוכרות בזכות מבודד חרסינה גדול שהפריד בין הפנס לבין הזרוע שעליו הותקן, דבר שהיה חיוני כיוון שהמגעים בבסיס הפנס היו במתח של אלפי וולט.
בפנסי הרחוב בתחילת המאה ה-21 מורכבות בדרך כלל נורות פריקה רבות עוצמה, בדרך כלל נורות נתרן בלחץ גבוה. נצילותן של נורות אלה גבוהה (90–130 לומן לוואט), אורך החיים עד 20,000 שעות וגוון האור שהן פולטות צהבהב. אולם חישובי העקומה הסקוטופית/פוטופית הראו כי תאורת נורות נתרן בלחץ גבוה אינן מתאימות לתאורת לילה. הודגם כי תאורת אור לבן מכפילה את הראיה ההיקפית (peripheral vision) של הנהג ומקצרת את זמן התגובה ב-25% לפחות לעומת תאורה צהבהבה. מחקר שהשווה בין נורות נתרן בלחץ גבוה לבין נורות מתכת הליד, הראה כי ברמה שווה של העקומה הפוטופית, מראה הרחוב המואר בנורת מתכת הליד נראה בהיר יותר ובטוח יותר מאשר אותו מקום בתאורת נתרן בלחץ גבוה.
סרגיי פריאדקין
סרגיי גנאדייביץ' פריאדקין (נולד ב-17 באוגוסט 1961, אסטרחן, רוסיה, הסובייטית, ברית המועצות) הוא מנהל ספורט רוסי, חבר הוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הרוסית, שימש כנשיא מינהלת הפרמייר ליג הרוסי משנת 2007 עד 2021, חבר מועצת המנהלים של ההתאחדות האירופית לליגות המקצועניות, חבר אסטרטגי למועצה לכדורגל מקצועי. כיהן כנשיא בפועל של התאחדות הכדורגל הרוסית מ־19 בדצמבר 2018 עד לבחירתו של אלכסנדר דיוקוב לנשיא ההתאחדות, ב-22 בפברואר 2019.
בעבר שירת בגופי אבטחת מידע בשירותי ביטחון הפנים בק.ג.ב., בסוכנות הפדרלית לתקשורת ממשלתית ובשירות הביטחון הפדרלי. קולונל בדימוס.
ביוגרפיה
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לתקשורת שבאוריול של הק.ג.ב (OVVKUS). בשנת 1982 למד גם במכון המחוזי של מוסקבה לתרבות גוף.
מאז 2001 עובד במינהלת הליגה הרוסית. מ-14 בנובמבר 2007 מכהן כנשיא הפרמייר ליג הרוסי. מ-2 באפריל 2005 — יועץ לנשיא התאחדות הכדורגל ובחודשים אוגוסט—נובמבר 2006 כיהן כממלא מקום מנכ"ל ההתאחדות, מ-15 נובמבר 2006 עד 14 בנובמבר 2007 כיהן כממלא מקום נשיא ההתאחדות לכדורגל ועמד גם בראש הוועדה של ההתאחדות לענייני פעילויות סוכני כדורגל.
מ-19 בדצמבר 2018 עד 22 בפברואר 2019— כיהן כנשיא בפועל של התאחדות הכדורגל הרוסית.
הוא נכלל בהרכב המועצה הציבורית של ועדת החקירה של הפדרציה רוסית.
במרץ 2020, נבחר בישיבת נציגי קבוצות הליגה לקדנציה נוספת בת 5 שנים כנשיא מינהלת הפרמייר ליג הרוסי. עם זאת, בשל ביקורת על התנהלותו בעניין זכויות השידור של הליגה החליט להתפטר מתפקידו כנשיא מנהלת הליגה, ב־5 באוקטובר 2021.
ביקורת
בקיץ 2011 הסתדרות שחקני הכדורגל והמאמנים בראשות ולדימיר לאונצ'נקו ומיקולה גרמטיקוב, הגישה תלונה בדבר ניגוד עניינים בעבודתו של סרגיי פריאדקין כשכיהן גם כמנכ"ל ההתאחדות, כראש ועדת ההתאחדות לפעילות סוכני הכדורגל וכנשיא מנהלת הליגה, לטענת ההסתדרות, אחיו הצעיר של פריאדקין, אנדריי, עובד כסוכן כדורגל. ההסתדרות הסתמכה על מסמכים החתומים על ידי אנדריי פריאדקין, באשר לאופי התשלומים על העברת השחקנים ברנקו איליץ' ומגומד אוזדוייב. ברם, ועדת האתיקה לא ראתה בעבודתו של סרגיי פריאדקין כל הפרה.
ב-28 בדצמבר אותה שנה, הכדורגלן האוקראיני יבגני לבצ'נקו הכריז כי פנה לבית הדין לבוררות בספורט בלוזאן כדי לבחון מחדש את התיק על ניגוד עניינים בעבודתו של נשיא הפרמייר ליג הרוסי סרגיי פריאדקין. כמו כן, בריאיון לפורטל sports.ru יבגני אמור שבעזרתו חתחת חסותו של סרגיי פריאדקין, אחיו הצעיר אנדריי "הלבין" 400,000 דולר במהלך מעברו של יבגני לבצ'נקו עצמו למועדון "סאטורן" בקיץ 2009.
קרב סנט אולבנס השני
קרב סנט אולבנס השני (באנגלית: Second Battle of St Albans) נערך ב-17 בפברואר 1461 באנגליה במסגרת מלחמות השושנים. הקרב נערך בסנט אולבנס שבהרטפורדשייר, המקום בו התקיים הקרב הראשון במלחמה ב-1455. צבא סיעת בית יורק, בפיקודו של רוזן ווריק, ניסה לחסום את הדרך ללונדון, צפונית לעיירה. הצבא הלנקסטרי ביצע תנועת איגוף רחבה שהפתיעה את ווריק, ניתק אותו מלונדון והבריח את צבאו משדה הקרב. המנצחים אף שחררו את המלך הנרי השישי, בו החזיק ווריק כשליט בובה, משביו. בסופו של דבר לא השכיל בית לנקסטר לנצל את ניצחונו, התמהמה בכיבוש לונדון ונסוג צפונה, ליורקשייר.
רקע
במלחמות השושנים נאבקו ביניהם על השלטון באנגליה שני ענפים של שושלת פלנטג'נט: בית לנקסטר, בראשו עמד המלך המעורער בנפשו, הנרי השישי, ובית יורק. ריצ'רד דוכס יורק התעמת עם כמה מאנשי חצרו של המלך במהלך העשורים של 1450 ו-1550. הדוכס זכה לכבוד כחייל וכאדמיניסטרטור, ותומכיו האמינו שזיקתו לכתר אנגליה גדולה יותר מזו של המלך הנרי. יורק ותומכיו פתחו לבסוף במרד גלוי בשנת 1455, ובקרב סנט אולבנס הראשון זכו בניצחון, אך הסכסוך לא הסתיים. לאחר מספר ניסיונות להגיע לפיוס בין הצדדים היריבים, התחדשו הקרבות ב-1459. ריצ'רד דוכס יורק חשש פעם נוספת מהעמדה לדין באשמת מרד בפני מועצת האצילים אשר התכנסה בקובנטרי ביוני 1459, אשר נשלטה בידי יריביו. יורק ובני בריתו מבית נוויל ריכזו את כוחותיהם סמוך לבסיסו של ריצ'רד בטירת לדלו הסמוכה לגבול ויילס וצבא המלך צעד לעימות מולם, אשר נודע כקרב גשר לדפורד (Battle of Ludford Bridge). הקרב הוכרע במהלך הלילה שבין 12 ל-13 באוקטובר, כאשר ערקו חלק מכוחותיו של ווריק שהגיעו מחיל המצב של קאלה בפיקודו של אנדרו טרולופ המנוסה לצד לנקסטר. יורק ואנשי בית נוויל נטשו את צבאם ונמלטו, ולמחרת נכנעו חייליהם חסרי ההנהגה והנחותים מספרית.
יורק שב ללונדון ממקום גלותו באירלנד וניסה לתבוע לעצמו את כתר אנגליה, אך תומכיו לא היו מוכנים לצעד דרסטי שכזה. במקום, הושג הסכם שכונה "צו ההסכמה"" (Act of Accord), לפיו יהפוך ריצ'רד או אחד מיורשיו למלך לאחר מותו של הנרי. ההסכם נישל את אדוארד, בנו הצעיר של הנרי, מירושת הכתר. המלכה מרגרט התנגדה להסכם ולקחה את בנה לסקוטלנד במטרה להשיג שם תמיכה. בינתיים, גייסו אצילים תומכי בית לנקסטר צבא בצפון אנגליה. בתגובה לאיום, יצא יורק, יחד עם רוזן סולסברי (אביו של ווריק), בראש צבא צפונה בסוף 1460, אך המעיט בכוחם של הלנקסטרים. בקרב וייקפילד הושמד צבאו של יורק, והדוכס, יחד עם בנו אדמונד וסולסברי נהרגו או הוצאו להורג זמן קצר לאחר מכן.
המשך המערכה
הצבא הלנקסטרי המנצח החל להתקדם דרומה לעבר לונדון. מפקדיו היו האצילים הצעירים יחסית, דוכס סאמרסט, רוזן נורת'מברלנד וברון קליפורד, שאבותיהם נהרגו בידי יורק ו-ווריק בקרב סנט אולבנס הראשון. בתקופה בה נערך קרב וייקפילד שהתה מרגרט בסקוטלנד שם ניהלה משא ומתן עם העוצרת מרי מחלדר, כאשר הסכימה האחרונה לשלוח חיילים סקוטים לעזרת הלנקסטרים, בתמורה לנישואים עתידיים בין בנה של מרגרט לבתה של מרי וחשוב מכך, מסירת בריק שעל הטוויד לידיה. בנוסף, תוגבר הצבא הלנקסטרי במספר משמעותי של שכירי חרב מצרפת ומוויילס וכן ממגויסים מאזור הגבול בין אנגליה לסקוטלנד, שהיו ידועים באלימותם ובחוסר המשמעת שלהם. שכירי החרב והמגויסים והתקיימו בעיקר מביזת היישובים בהם עברו בדרכם דרומה, הותירו אחריהם נתיב הרס נרחב ועוררו אימה בקרב תושבי דרום אנגליה.
מותו של ריצ'רד הפך את בנו ויורשו אדוארד, רוזן מארץ', לטוען לכתר מצד בית יורק. אדוארד עמד בראש הצבא היורקי באזור ויילס, בעוד שווריק הוביל צבא נוסף בלונדון ובשטחים מדרום-מזרח. באופן טבעי, הם התכוונו לאחד את כוחותיהם במטרה להתעמת עם צבאה של מרגרט, אך אדוארד נאלץ להתמודד מול צבא לנקסטרי נוסף בוויילס, בפיקודם של ג'ספר טיודור ואביו אוון טיודור. ב-2 בפברואר 1461 הביס אדוארד את צבא לנקסטר בקרב מורטימר'ס קרוס, אך נותר בגבול ויילס למשך שבועיים נוספים, ולא הגיע בזמן לעזרתו של ווריק.
ווריק, ועימו המלך השבוי הנרי, נע בראש צבאו במטרה לחסום את דרכו של הצבא הלנקסטרי בדרכו ללונדון, ופרש את כוחותיו צפונית לסנט אולבנס, לרוחב הדרך הראשית (הדרך הרומית העתיקה הידועה כדרך ואטלינג), שם הקים מערך הגנתי, שהורכב מדוקרנים, יתדות חדים, מתרסים וממספר תותחים וכלי ירייה, שהופעלו על ידי שכירי חרב מדוכסות בורגונדיה; ככל הנראה הייתה זו הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בכלים אלה על אדמת אנגליה. במערך זה שולבה גם סוללת עפר עתיקה שהוקמה במקום על ידי הבלגים, שכונתה "ביץ' בוטום דייק". כוחותיו של ווריק נחלקו לשלוש יחידות, או "מערכים" (Battles), כפי שהיה נהוג באותה תקופה. ווריק עצמו פיקד על המערך הראשי במרכז, דוכס נורפוק על המערך הקדמי, מצידו הימני, ואחיו של ווריק, דוכס מונטגיו, על האחורי, מצידו השמאלי.
הקרב
הצבא הלנקסטרי לא השתהה בדונסטייבל ועוד באותו הלילה נע לכיוון דרום-מזרח, לעבר סנט אולבנס. יחידות החלוץ של הלנקסטרים תקפו את סנט אולבנס זמן קצר לאחר עלות השחר, אך לאחר שעלו במעלה הגבעה וחלפו על פני המנזר, נתקלו בקשתים יורקיים במרכז העיירה, אשר ירו לעברם מחלונות הבתים. ההתקפה הראשונה נהדפה והלנקסטרים התארגנו מחדש במעברה של נהר הוור, בעוד מפקדיהם מחפשים אחר נתיב אחר לתוך העיירה. התקפה שנייה, לאורך הרחובות פולי ליין וקת'רין, לא נתקלה בהתנגדות ואיגפה את הקשתים היורקיים, אך אלה הוסיפו להילחם מבית לבית ונדרשו מספר שעות כדי להתגבר עליהם.
בשעות אחר הצהריים המאוחרת החלו הלנקסטרים לתקוף את המערכים היורקיים, בפיקודם של ווריק ונורפוק, צפונית מזרחית לעיירה. עם תחילת הדמדומים (שהחלו בשעה מוקדמת יחסית של הערב בתקופה זו של השנה, יחד עם תנאי מזג האוויר הגרועים) הבין ווריק שאנשיו סובלים מנחיתות מספרית ושהמורל שלהם הולך ויורד, ונסוג עם מה שנותר מצבאו (כ-4,000 איש) לצ'יפינג נורטון (Chipping Norton) שבאוקספורדשייר, שם חבר אליו אדוארד, רוזן מארץ'.
תוצאות
המלך הנרי, שבילה את הקרב יושב באוהלו תחת עץ ושר, ננטש על ידי היורקים בעת נסיגתם. שני אבירים יורקיים, לורד בונוויל וסר תומאס קייריל, מפקד מנוסה ממלחמת מאה השנים, נשבעו להגן עליו ונותרו גם הם מאחור כדי ללוותו אל המלכה מרגרט תוך הבטחה מצידו שלא יאונה להם כל רע. בבוקר המחרת שאלה המלכה מרגרט את בנה, אדוארד בן השבע, באיזה אופן להרוג את השניים. אדוארד, שעוּדָד לכך על ידי אמו, הורה להוציאם להורג בעריפת ראש, על אף מחאתו של המלך (ככל הנראה הופץ הסיפור כחלק ממנגנון התעמולה של בית יורק שמטרתו לתאר את מרגרט כמלכה אכזרית וצמאת דם, מכיוון שהשניים היו מפקדים צבאיים מנוסים, ואין זה סביר שתפקידם יהיה מוגבל לשמירה על המלך. ככל הנראה נפלו שניהם בשבי במהלך הלחימה). ג'ון נוויל נפל בשבי, אך לא הוצא להורג מכיוון שדוכס סאמרסט חשש שאחיו הצעיר, שהיה בידי היורקים, יוצא להורג בתגובה.
הנרי העניק תואר אבירות לנסיך הצעיר אדוארד, שבתורו העניק תוארי אבירות ל-30 מפקדים לנקסטריים. ביניהם היה אנדרו טרולופ, מפקד מנוסה שערק מהצד היורקי במהלך קרב גשר לדפורד ב-1459 ונחשב בעיני רבים לארכיטקט הניצחונות הלנקסטריים בווייקפילד וסנט אולבנס. בסנט אולבנס נפצע טרולופ ברגלו לאחר שדרך על אחד הדוקרנים שהיה חלק ממערך הביצורים של ווריק, אך עם זאת טען להריגתם של 15 חיילים יורקיים. ויליאם טיילבויס הוזכר גם הוא בין מקבלי תואר האבירות לאחר הקרב.
אף על פי שצבאה המנצח של המלכה מרגרט יכול היה לצעוד ללא התנגדות אל לונדון, הוא לא עשה זאת. המוניטין הגרוע של הצבא הלנקסטרי, שאנשיו הלא ממושמעים בזזו בדרכם יישובים רבים, ביניהם גם את העיירה סנט אולבנס לאחר הניצחון (על אף הצו המלכותי שאסר זאת), גרם לתושביה של לונדון לנעול את שערי עירם בפניו. פעולה זו גרמה למרגרט להסס, כמו גם בשל הידיעות על ניצחונו של הצבא היורקי בפיקודו של אדוארד, רוזן מארץ' במורטימר'ס קרוס, וצבאה נסוג צפונה דרך דונסטייבל, כאשר בדרכו הוא מאבד רבים ממגויסי אזור הגבול שערקו ושבו לבתיהם עם השלל שהשיגו. ווריק ואדוארד איחדו את כוחותיהם ונכנסו ללונדון ב-27 בפברואר, וב-4 במרץ הוכרז רוזן מארץ' כמלך אדוארד הרביעי. לאחר מספר שבועות הבטיח אדוארד את שלטונו בניצחון היורקי המכריע בקרב טאוטון, שב ללונדון והוכתר רשמית.
לפחות מבחינת ההשלכות השושלתיות, היה ג'ון גריי לאדם החשוב ביותר שנהרג בקרב, זאת מכיוון שאלמנתו, אליזבת וודוויל, נישאה לאדוארד הרביעי ב-1464.
דבלין קור
דבלין קור (באנגלית: Dublin Core) הוא תקן לתיאור של מקורות ברשת האינטרנט. הוא מורכב מ-15 שדות של מטא דאטה, ומשמש לתיאור של פריטים דיגיטליים כגון קובצי טקסט, תמונות, אודיו, וידאו או לתיאור של פריטים מורכבים כמו דפי אינטרנט.
התקן נוצר בסדנה של ה-OCLC בעיירה דבלין שבמדינת אוהיו, ומכאן שמו. שדותיו פותחו על ידי מומחים בספרנות, מדעי המחשב, קידוד תווים ואוצרוּת.
המילה "core" (באנגלית: ליבה) מציינת שרשימת השדות משמשת כבסיס אליו ניתן להוסיף שדות נוספים. בנוסף, כל אחד מהשדות הוא אופציונלי וניתן לחזרה. יישומים של הדבלין קור משתמשים בדרך כלל ב-XML ומבוססים על Resource Description Framework.
שדות הדבלין קור
הדבלין קור מורכב משתי רמות. הרמה הבסיסית (Simple Dublin Core) מורכבת מ-15 שדות:
הרמה שמעליה (Qualified Dublin Core) כוללת שלושה שדות נוספים – בעל זכויות היוצרים, מוצא וקהל – וכמתים שמעדנים את השדות השונים. הרמה השנייה של הדבלין קור התפתחה לאחר הפרסום של 15 השדות הראשונים באמצעות ה- Dublin Core Metadata Initiative – קבוצת חשיבה מקוונת שנוסדה בעקבות פרסום הדבלין קור ועוסקת בפיתוח של סטנדרטים למטא דאטה.
סיאט טנגו
סיאט טנגו (בספרדית: SEAT Tango) היא מכונית קונספט בתצורת רודסטר שהוצגה בשנת 2001 על ידי יצרנית הרכב הספרדית סיאט.
שיגור
שיגור הוא פועל בלשון חז"ל שמשמעותו שליחה
ברכה אביגד
ברכה אביגד (1919 - 25 בספטמבר 2016) הייתה ציירת ישראלית, הידועה בציורי הפרחים שלה.
ביוגרפיה
ברכה אביגד נולדה בשנת 1919 בלייפאיה שבלטביה בשם ביאטריקס גוטמן. בשנת 1919–1920 היגרה משפחתה לדרמשטט, גרמניה. כבר בנעוריה החלה לעסוק בציור. באותה עת הייתה פעילה במסגרת תנועת-הנוער ציונית. בשנת 1935 עלתה לארץ-ישראל במסגרת "עליית הנוער" והתיישבה בתל-חי. בשנת 1937 החלה ללמוד ב"בצלאל החדש". בשנת 1941 נישאה למאיר (קורט) לוי. בשנות ה-50 התגוררה בחיפה. את השם "אביגד" אימצה לאחר מותו של בנה - גד. עיקר יצירתה של אביגד הייתה בתחום הציור הבוטני. היא הרבתה לצייר את פרחי הבר של ישראל. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 התפרסמה יצירתה כחלק מפרויקט שימור פרחי הבר של החברה להגנת הטבע. במהלך השנים פרסמה מספר ספרים המציגים את רישומיה. עיזבונה האמנותי נתרם לגן הבוטני של האוניברסיטה העברית בהר הצופים. בשנת 2001 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "סיפור על מרחקים קרובים". בשנותיה האחרונות התגוררה בקריית טבעון.
דיימונד פרינסס
דיימונד פרינסס (באנגלית: Diamond Princess, נסיכת היהלומים) היא אוניית תענוגות, הרביעית בסדרת גרנד, המופעלת על ידי Princess Cruises (פרינסס קרוזס) שהיא חברת בת של קרניבל. האונייה כוללת 13 סיפונים.
האונייה החלה את פעילותה בשנת 2004 ונבנתה על ידי Mitsubishi Heavy Industries (מיצובישי תעשיות כבדות), יחד עם ספיר פרינסס Sapphire Princess שגם היא החלה פעילותה באותה שנה. שאר האוניות בסדרת גרנד נבנו על ידי Fincantieri. האונייה הותאמה להפלגות באזור דרום-מזרח אסיה.
התפרצות נגיף הקורונה בספינה
מגפת הקורונה היא מגפה עולמית מתמשכת של מחלת נגיף קורונה 2019 (COVID-19). הנגיף גרם להדבקתם של עשרות מיליונים ולמותם של יותר ממיליון בני אדם. המגפה פרצה לראשונה בדצמבר 2019 בעיר ווהאן בסין, ומאמצע פברואר 2020 החלה להתפשט במהירות לכל רחבי העולם.
ב-4 בפברואר 2020 הייתה האונייה דיימונד פרינסס במים הטריטוריאליים של יפן כאשר התגלו בה 10 מקרים של הידבקות בנגיף הקורונה בזמן התפרצות נגיף קורונה. כ-3,700 נוסעים ואנשי צוות הוכנסו להסגר בן 14 ימים על ידי משרד הבריאות היפני. הספינה הורשתה לעגון בנמל יוקוהמה. ב-6 בפברואר אותרו 10 מקרי הידבקות נוספים בנגיף. ב-7 בפברואר מספר מקרי ההידבקות המאושרים בנגיף עלה ל-61 והאניה הפכה למוקד ההדבקות הגדול ביותר מחוץ לסין, באותה תקופה. ב-9 בפברואר הגיע מספר מקרי ההידבקות ל-130.
עם הירידה מהספינה ולאחריה, הסתכם מספר המקרים שמקורם בספינה ב-712 נוסעים ואנשי צוות (לא כולל מקרים שהתגלו בנוסעים לאחר ששבו לארצותיהם). בין הנדבקים היו 145 אנשי צוות ו-567 נוסעים. הגיל החציוני של אנשי הצוות בספינה היה 36 ושל הנוסעים 69. 331 נוסעים היו ללא סימפטומים כלשהם (46.5 אחוזים). מתוך הנוסעים הסימפטומטיים (381 נוסעים) 9.7 אחוזים היו במצב קשה ונדרשו לטיפול נמרץ.
ההחלמה בין נוסעי הספינה, שנדבקו במהלך פברואר 2020, הייתה איטית:
על האונייה היו 15 ישראלים, שארבעה מהם נדבקו בנגיף ופונו לבית החולים בעיר יוקוהמה במצב קל. ב-20 בפברואר 11 הנוסעים הישראלים שלא נדבקו פונו מהאונייה, הוטסו לישראל במטוס פרטי, והועברו לבידוד של 14 יום במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר. ב-21 בפברואר אובחנה בבידוד בשיבא נוסעת ישראלית שנדבקה בנגיף.
במרץ 2020, אוניית התענוגות גרנד פרינסס אשר גם היא חלק מסדרת גרנד בדומה לדיימונד פרינסס, הוכנסה להסגר בסן פרנסיסקו לאחר שגם בה התפרץ הנגיף.
רפאל קמחי
ראשית חייו
רפאל קמחי נולד במונאסטיר, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, למשה סלומון קמחי (1842 - 1891) בן למשפחה יהודית ספרדית. הוא למד במלדארי (תלמוד תורה) בעירו והיה רב-לשוני. קמחי חבר למספר תושבים ממוצא בולגרי ובהם דמיאן גרואב מייסד הארגון המהפכני הפנים-מקדוני, שנאבק נגד השלטון העות'מאני ולמען סיפוח האזור לבולגריה. בהמשך שימש ביתו כבית מסתור לחברי הארגון.
קמחי כיהן כקצין הקישור בין בולגריה לארגון המהפכני הפנים-מקדוני ונועד באופן תדיר עם ראשי השלטון בבולגריה ובכללם הנסיך פרדיננד הראשון. במסגרת פעילותו בארגון פעל להפיכתו לרב-לאומי וסייע לגיוס של פעילים ממוצא יווני ומקדוני, בנוסף לגרעין הפעילים הבולגרי. קמחי החל להשתתף בפעולות מחתרתיות ובאוגוסט 1901 השתתף בחטיפת המסיונרית האמריקנית אלנה מריה סטון ובת לווייתה כאשר היו בדרכן מבנסקו לבלגואבגרד. החטיפה הייתה למטרת כופר כדי לממן את הארגון והיא זכתה לכינוי:"Miss Stone Affair". בפברואר 1902 לאחר משא ומתן ממושך ותשלום כופר, שוחררו החטופות סמוך לסטרומיצה.
ב-1903 השתתף קמחי באופן פעיל במרד אילינדן נגד השלטון העות'מאני. הוא לחם בגזרות מונאסטיר, רסן, קסטוריה ובאזור אגם פרספה. כמו כן סייע לארגון בתרומות כסף וציוד. הוא אימץ את השם המחתרתי "סְקָנְדָר בֶּג" (אלכסנדר הגדול) כאות לתמיכתו בעניין המקדוני. אחיו הצעיר מֶנְטֶש (1877 - 1943) הבריח ללוחמי הארגון נשק, מזון ותרופות.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה עבר קמחי לקסנתי ובהמשך, לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה והסכמי השלום המתגבשים, פעל בקרב ראשי השלטון הבולגרי למען שמירת זכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה. לאחר חתימת חוזה ניי עבר לסלוניקי והמשיך להיות פעיל בארגונים מחתרתיים פרו-בולגריים.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוון והכריעה את צבאה תוך ימים אחדים. לאחר הכיבוש הגרמני נעצר רפאל קמחי ביחד עם יהודי סלוניקי. לאחר האקציה, בהתערבות בולגריה שהייתה בעלת-ברית של גרמניה, הופרד משאר העצורים. הוא הוברח לבולגריה בהוראתו של הגנרל הבולגרי קוסטה ניקולוב (בבולגרית: Коста Николов; 1873 - 1944) אשר היה בצעירותו חבר בארגון המהפכני הפנים-מקדוני והכיר אישית את קמחי מפעילותו בארגון.
משפחתו ובכלל זה אחיו מנטש גורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחיינו ז'וזף ואחיינתו רוזה שרדו את השואה. רוזה נישאה בהמשך לגנרל היהודי-יוגוסלבי בנו רוסו. לאחר המלחמה התגורר רפאל קמחי בסופיה. בשל הברחתו לבולגריה הוא נתפש ביוון כמשתף פעולה. קמחי נשפט על ידי שלטונות יוון שלא בפניו ונידון למוות. כל רכושו הוחרם.
ב-1949 עלה רפאל קמחי לישראל. הוא התגורר עם משפחת אחיינו ז'וזף בתל אביב עד לפטירתו ב-1970. קמחי לא עזב את גבולות ישראל עד למותו וניסה ללא הצלחה לבטל את גזר הדין ולהשיב לעצמו את רכושו ביוון.
נכון להיום
נכון להיום הוא אלבומו הרביעי של הזמר זוהר ארגוב שיצא לאור בשנת 1982.
האלבום יצא בשנת 1982, לאחר זכייתו של ארגוב בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "הפרח בגני". בעקבות הזכייה והוצאת התקליט, החלה המוזיקה המזרחית להיות פופולרית יותר בישראל, והוקדשו לה השמעות רבות יותר ברדיו. לאחר הוצאת התקליט, זכה ארגוב לכבוד ולהכרה. הוא גם החל להופיע ברחבי העולם בעקבותיו. שיר הנושא "נכון להיום" הפך גם הוא לנכס צאן ברזל של המוזיקה הישראלית, כשהוא מקדים את זמנו עם נגיעות פופ ורוק בלחן של אבנר גדסי ומילים של שאול בן שאול, וזכור במיוחד בשל תפקיד הגיטרה הפותח המנוגן על ידי שמוליק בודגוב מלהקת ברוש.
משתתפים באלבום
הוקלט באולפני "סיגמא" בחודשים יולי עד ספטמבר 1982
טכנאי הקלטה ומיקס: גרי אקשטיין, שמוליק ארוך, עמיר בן-משה
קרב מוהאץ' (1687)
הצבא ההבסבורגי בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן מנה כ-60,000 חיילים. הצבא העות'מאני בפיקודו של הוזיר הגדול סארי סולימאן פשה מנה אף הוא כ-60,000 חיילים. לעות'מאנים היו כ-10,000 הרוגים, לעומת כ-600 בלבד להבסבורגים.
לתבוסה היו השלכות מרחיקות לכת אצל העות'מאנים. היניצ'רים והסיפאהים התמרדו כנגד מפקד הכח סארי סולימאן פשה, שברח לקונסטנטינופול, שם הוצא להורג על ידי הסולטאן מהמט הרביעי. בהמשך, ב-8 בנובמבר באותה שנה, הסולטאן עצמו הודח ואחיו סולימאן השני הומלך תחתיו.
הכוחות ההבסבורגיים ניצלו את חולשת הצבא העות'מאני המובס והשתלטו על רוב שטחי הונגריה ושטחי סלאבוניה וטרנסילבניה של ימינו. לקראת סוף אותה שנה (ב-9 בדצמבר 1687) כונסה אספת המעמדות ההונגרית (Országgyűlés) בברטיסלאבה. האספה ויתרה למעשה על עצמאות הונגריה והכירה בקיסרים ההבסבורגיים כמלכי הונגריה. הארכידוכס יוזף בן התשע, לימים הקיסר יוזף הראשון, הוכתר למלך הונגריה.
לוק בסון
לוק בסון (בצרפתית: Luc Paul Maurice Besson; נולד ב-18 במרץ 1959) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע צרפתי זוכה פרס סזאר ופרס באפט"א. הוא מייסד שותף של חברת ההפקה europacorp. הקריירה של בסון מתפרסת על פני שלושה עשורים, והוא אחד הקולנוענים הצרפתים המוכרים ביותר בעולם בין היתר בזכות סרטים כמו "ניקיטה", "לאון" ו"האלמנט החמישי" ובזכות סדרת "ארתור והמינימונים".
ביוגרפיה
בסון נולד בפריז, צרפת להורים שהיו מדריכי צלילה. בצעירותו הרבה בנסיעות ברחבי העולם עם הוריו, לאתרי צלילה, למדינות כמו: איטליה, יוגוסלביה ויוון. מקצועם של הוריו הביא להתעניינותו הרבה של בסון בים והוא תכנן לעסוק כשיגדל בביולוגיה ימית. כשהיה בן עשר חזרה המשפחה לפריס והוריו של בסון התגרשו ונישאו לאחרים. בשנת 1976, כשהיה בן 17, עבר בסון תאונת צלילה שמנעה ממנו לשוב לפעילות זו. בראיון משנת 2000 מתאר בסון את התאונה כאירוע מכונן בחייו, שהוביל אותו לקריירה הקולנועית שלו. מאחר שלא יכול היה להתעסק לזמן רב בתחביבו העיקרי, החל בסון לעסוק במלאכת הכתיבה, מתוך שיעמום ולאחר זמן באמתחתו היה רעיון ראשוני למה שנודע מאוחר יותר כסרטו "האלמנט החמישי". שנה לאחר מכן הוא חזר לעיר הולדתו, כדי להתנסות בקולנוע.
קריירה
בתחילת שנות ה-80 לאחר שעבד כעוזר במקצועות שונים בסטים של קולנוע וכן כעוזר במאי ביים בסון מספר סרטים קצרים, סרט דוקומנטרי וכן כמה פרסומות. לאחר מכן נסע לשלוש שנים לארצות הברית וכשחזר הקים חברת הפקה בשם "סרטי הזאב" (מאוחר יותר שינה את שמה לסרטי הדולפין).
בצרפת הוא פגש את אריק סרה, שהפך למלחין של כל סרטיו וכן את השחקן שעתיד לעבוד עמו רבות בעתיד ושמזוהה עמו ז'אן רנו. בשנת 1983 הפיקה החברה את "הקרב האחרון" - סרט מדע בדיוני פוסט אפוקליפטי שביים בסון בהשתתפות ז'אן רנו ואריק סרה. הסרט זכה בפרסים רבים בפסטיבלים ברחבי העולם וסימן את בסון ככישרון בולט.
לאון (שידוע במדינות רבות כ"המקצוען" או "לאון: המקצוען") היה דובר אנגלית בהפקה אמריקאית וצולם בארצות הברית, בכיכובם של ז'אן רנו, גארי אולדמן והילדה נטלי פורטמן בתפקידה הקולנועי הראשון. גם סרט זה זכה להצלחה קופתית וביקורתית מרשימה ושומר על מעמד של סרט פולחן עד היום. אף על פי שבין השנים 1999 ל-2000 ביים בסון רק שני סרטים באורך מלא, עובד בסון במלוא המרץ והוא תסריטאי ומפיק פעיל ושמו נחשב לתו תקן של איכות קולנועית בצד קולנוע מסחרי.
סגנון
מבקרי קולנוע צרפתים טוענים כי בסון הוא דמות מפתח ב'קולנוע המראה', תת-זרם בקולנוע הצרפתי של שנות ה-80 שבין מאפייניו סגנוּן יתר בצילום ותמות של דמויות צעירות, לרוב בסיפורי אהבה שנידונו לכישלון ידוע מראש, יחס ציני לסביבה העירונית המוכרת של פריס, למשטרה ושימוש במטרו כמסמלת תרבות חלופית לזו המוכרת על פני הקרקע, כמו כן שילוב של תרבות גבוהה עם אזכורים של תרבות פופולרית. בסון וקולנוענים אחרים מוחים על קביעה זו.
בארצות הברית בסון זוכה להערכת המבקרים בשל פעילותו בשנים האחרונות כבמאי ובעיקר ככותב וכמפיק של סרטי פעולה חדשניים כמו סרטי טקסי, סדרת המשלח, חטופה ואחרים.
יצירתו של בסון חוצה ז'אנרים רבים: החל מסרטי פעולה ומותחני פשע, מדע בדיוני, פנטזיה ובשנים האחרונות אנימציה. כמו כן ביים בסון דרמות וכמה סרטים דוקומנטריים. בסרטיו של בסון הוא לרוב מתמקד בדמויות יוצאות דופן, גדולות מהחיים, בעלות רקע לא שגרתי או שעוסקות בעיסוקים לא שגרתיים, שמתנגשות עם העולם שמנגד ('האיש' בסרט הקרב האחרון, הצוללנים המתחרים בסרט הכחול הגדול, המתנקשים הרצחניים בניקיטה) כמו כן מרבה בסון ללהק בתפקיד הראשי של אותן דמויות נשים (ניקיטה, האלמנט החמישי, ז'אן ד'ארק, אנג'ל A, המסע המופלא של אדל).
פעמים רבות ישנם סיפורי אהבה בין שני הפכים, שלרוב אינה ממומשת בשל נסיבות טראגיות. בניקיטה, הגיבורה נקרעת בין הבוס שלה, סאדיסט לבין בחור נורמטיבי שאינו יודע על עברה דבר ובלאון, כשפעמים רבות כתיבתו היא קומית, דבר המסייע לקבל את קטעי האקשן כאמינים יותר.
בסרטיו פעמים רבות ישנם סיפורי אהבה בלתי אפשריים כמו המחסלת ניקיטה והבוס שלה או בן זוגה שאינו מכיר אותה למעשה, ב'לאון' בין לאון לבין דמותה של הילדה מטילדה, בטקסי בין השוטר הקטן המבולבל וחסר הישע לבין השוטרת היפהפייה והחכמה פטרה, ובין נהג המונית וחייל הקומנדו לשעבר קורבן דאלאס לבין לילו באלמנט החמישי.
דבר נוסף שמזוהה עם בסון הוא ייצוג של אלימות, דם והרס בצורה ויזואלית כחלק אינטגרלי מהסיפור ובצורה אסתטית ברורה. פרט לבימוי בסון הוא כותב ומפיק פורה, בעיקר בתחום הפעולה והוא המוח היוצר מאחורי סדרות סרטים מצליחות כמו טקסי, המשלח, "פרבר 13", "פרבר 13: אולטימטום", חטופה ומפריז באהבה. בשנים האחרונות כתב בסון את סדרת ספרי ארתור, שמכרו קרוב למיליון עותקים ברחבי העולם, מהם יצר במקביל כתסריטאי וכבמאי 3 סרטי אנימציה. מדובר בהרחבת הנושאים שבהם מתעסק בסון לאחר שהתעסק בשנים האחרונות בכתיבתם ובהפקתם של סרטי פעולה ומתח.
פרסים
כבר מהקרב האחרון, סרטיו של בסון זכו בפרסים בפסטיבלים רבים ברחבי העולם. הפרסים היוקרתיים ביותר בהם זכה בסון הם פרס סזאר, האוסקר הצרפתי כבמאי וכמפיק על סרטו האלמנט החמישי ופרס באפט"א לקולנוע, כמפיק על סרטו של ידידו השחקן גארי אולדמן "Nil by Mouth". זכה פעמיים בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטיו "ז'אן ד'ארק" ו"האלמנט החמישי".
חייו האישיים
לבסון חמישה ילדים משלוש נשים שונות. בסון היה נשוי לשחקנית הקולנוע הצרפתייה אן פריו, ששיחקה בתפקיד הראשי בסרטו ניקיטה ממנה התגרש. מאוחר יותר נישא לדוגמנית והשחקנית מילה יובוביץ', כוכבת סרטו האלמנט החמישי הצעירה ממנו ב-16 שנה ולאחר שנתיים של נישואים הזוג התגרש. ב-2004 בסון נישא למפיקת הסרטים וירז'יני סילה.
עניין של זמן
עניין של זמן (נכתב לרוב כ" של זמן") היא סדרת טלוויזיה לנוער ששודרה בשנים 1992–1996 בטלוויזיה החינוכית, תחילה בערוץ הראשון ומאוחר יותר בערוץ 2 (ברצועת "חינוכית 2") ובחינוכית 23.
הסדרה התמקדה בעלילותיהם של תלמידי כיתה י"א 5 (נכון לעונות הראשונות) בבית ספר תיכון בצפון תל אביב, בבעיותיהם של מתבגרים ועסקה בנושאים כגון: לימודים, גיל ההתבגרות, אהבה, גיוס לצה"ל, פערים חברתיים, אונס, סמים, הריון מוקדם, בולימיה ועוד. הסדרה נהגה להתמקד בכל פרק בעולמן ובבעיותיהן של דמויות משנה שונות, בנוסף לעלילות המרכזיות שנעו סביב הדמויות הראשיות.
הסדרה נוצרה על ידי המפיקה והעורכת יפה אורנשטיין, בוימה על ידי הבמאית יעל גרף ונכתבה על ידי רונית ויס-ברקוביץ' וירון זליג ובהמשך התווספו גם כן חיים אידיסיס ואיל שר.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין רמי קלינשטיין ושר גידי גוב בשני ביצועים – אחד קצבי לפתיח ואחד נוגה, שהושמע לעיתים בסיום הפרקים. שני הביצועים כלולים באלבומו של גוב "שירים שהתפזרו".
אף על פי שעלילת הסדרה מתבססת על תלמידי תיכון בצפון תל אביב (נרמז על הדר יוסף), חלק מצילומי הסדרה התקיימו בתיכון אהל שם ברמת גן ובאתרים נוספים ברמת גן, כגון: קניון איילון, הפארק הלאומי ופארק הירקון.
לאחר עלייתו של ערוץ 2 הסדרה עברה להיות משודרת בחינוכית 2 החל מהעונה השלישית. שידורים חוזרים של הסדרה התקיימו מפעם לפעם בערוץ חינוכית 23. כיום משודרת הסדרה מפעם לפעם בערוץ כאן חינוכית.
עלילה
בתחילת הסדרה הצטרף לתיכון מחנך חדש ומורה לספורט בשם מתי. בכיתה הילדים התייחסו בצורה מגעילה לשרון, תלמידה שבאה מבית עני ועקב כך בורחת מהבית. בסופו של דבר היא השתלבה ואף התחברה לשני תלמידים מכיתתה – דנה ועידו, שמוגדר כ"החתיך של הכיתה". בהמשך נוצרות בעיות שונות בין התלמידים. לאחר מכן מצטרפים תלמידים נוספים: אלכסנדרה, עולה חדשה מרוסיה, איתי תושב חוזר מארצות הברית, ירון תלמיד חדש בעל בעיות חברתיות, שרית המגיעה ממשפחה אומנת, סער, ניר ושירה. בעונה השלישית גיבורי הסדרה עלו לכיתה י"ב. נגה ואלון עזבו את הכיתה ובמקומם הגיעו עומר, מיכל, קרן ודמויות נוספות, בנוסף לדמויות הוותיקות, בהן: עידו, ויצמן, דנה וגלי. לכיתה הצטרף גם דין, בעל עבר פלילי. בסוף הסדרה התכוננו הצעירים למסיבת הסיום.
העלילה התמקדה בנעשה בשיעורים, במיוחד שיעורי היסטוריה אצל המורה גבאי ושיעורי ספורט אצל המורה מתי, ובנעשה בהפסקות. לעיתים התרחשה העלילה בבתיהם של תלמידי הכיתה.
לאחר סיום הסדרה
בשנים 1998–1999 שודרה בטלוויזיה החינוכית סדרה-בת בשם "20 פלוס". הסדרה, אשר שודרה במשך 2 עונות, עקבה אחרי מרקוביץ' (משה בן-בסט) וויצמן (שי קפון), שעברו לגור בדירה בתל אביב יחד עם שותפה בשם מיקי הופמן (שירה גפן) שלאחר מכן מוחלפת באיילה (לי את גליק). מלבד ויצמן ומרקוביץ', בסדרה זו שבו גם דמויותיהן של דנה (דנה ברגר) ושרית (גלית גיאת) במספר פרקים.
שי קפון גילם שוב את הדמות ויצמן בכמה פרקים בטלנובלה "האלופה" (שאותה ביים), בהם התברר כי ויצמן הפך לבמאי של תוכנית ילדים בערוץ "שוס קידס" הבדיוני.