cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאקיל אוניל
אורלנדו מג'יק
בעונת סבל אוניל מפציעה ממושכת והחמיץ 28 ממשחקי העונה הסדירה. למרות זאת, הוא קלע 26.6 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישייה השלישית של העונה. במשחק האולסטאר באותה עונה, שהיה הרביעי בו השתתף, הוא קלע שיא של 25 נקודות והוריד 10 ריבאונדים. עם אורלנדו ניצח אוניל 60 משחקים בעונה הסדירה וזכה עמה פעם נוספת בבית האטלנטי, אך הודח עמה בגמר האזור המזרחי בפלייאוף, על ידי שיקגו בולס שזכתה לבסוף באליפות.
לוס אנג'לס לייקרס
לאחר ששוחרר מאורלנדו והפך לשחקן חופשי, הואשם אוניל בכך שהוא מתעסק יותר מדי בסרטים ובאלבומי ראפ, במקום בכדורסל. בקיץ של 1996 הוא זכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה, ולאחר האולימפיאדה הצטרף לקבוצת לוס אנג'לס לייקרס. בעונתו הראשונה בלייקרס, קלע אוניל 26.2 נקודות למשחק ונבחר לחמישייה השלישית של העונה, אך קבוצתו הפסידה בסדרת חצי גמר פלייאוף המערב ליוטה ג'אז.
בעונת צורפו לקבוצה שחקני המפתח ריק פוקס ורוברט הורי. השילוב של אוניל יחד איתם התברר כמוצלח והקבוצה ניצחה 61 משחקים בעונה הסדירה, אך בגמר המערב הובסה 0–4 על ידי יוטה. אוניל נבחר בעונה זו, לראשונה בקריירה שלו, לחמישייה הראשונה של העונה, לאחר מספר בחירות לחמישייה השנייה והשלישית.
בעונת, עם השילוב של אוניל ושל הכוכב הצעיר קובי בראיינט, נתלו ציפיות רבות בהצלחתה של הלייקרס. אף על פי כן, הלייקרס סבלה מבעיות רבות לאורך העונה, בהן עזיבת מספר שחקנים ותיקים ופיטורי המאמן דל האריס, והתקשתה להעפיל למשחקי הפלייאוף. היא סיימה את דרכה בפלייאוף לאחר הפסד בסיבוב השני לסן אנטוניו ספרס של טים דאנקן ודייוויד רובינסון, שהמשיכה לזכייה באליפות.
בקיץ של 1999 מונה פיל ג'קסון למאמן לוס אנג'לס לייקרס. עונת הייתה עונת השיא של אוניל. הוא סיים עם הלייקרס במקום הראשון בליגה בעונה הסדירה עם 67 ניצחונות, ובנוסף זכה לראשונה בקריירה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA ונבחר לחמישייה הראשונה של העונה. הוא זכה גם בתואר מלך הסלים עם 29.7 נקודות בממוצע למשחק, וסיים במקום השני בדירוג הריבאונדים (13.6 בממוצע) ובמקום השלישי בחסימות (3 בממוצע). הדרכתו של ג'קסון הביאה לשיפור גדול ביכולת ההגנתית של אוניל, מה שהתבטא בזכייתו בבחירה ראשונה בקריירה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
במשחקי הפלייאוף של אותה עונה ניצחה לוס אנג'לס את סקרמנטו קינגס בסיבוב הראשון, את פיניקס סאנס בחצי גמר המערב, ואת פורטלנד טרייל בלייזרס בגמר האזור המערבי. בסדרת הגמר של ה-NBA, מול אינדיאנה פייסרס, השיג אוניל ממוצעים גבוהים מאוד של 38 נקודות ו-16.6 ריבאונדים והוביל את הלייקרס, יחד עם בראיינט, לניצחון 2–4 בסדרה ולזכייה באליפות הליגה. הייתה זו האליפות הראשונה בקריירה של אוניל, כשבנוסף הוא זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר.
בעונת, הראשונה שלאחר שלוש האליפויות הרצופות, הודח אוניל עם קבוצתו על ידי סן אנטוניו בחצי גמר המערב. בעונת הצטרפו לקבוצה גארי פייטון וקארל מלון ששיפרו את סיכוייה לזכייה בתואר. אוניל סייע ללייקרס להעפיל עד לסדרת הגמר, אך שם היא הפסידה בתוצאה 1–4 לדטרויט פיסטונס.
השנים האחרונות
ביולי 2004 עזב אוניל את לוס אנג'לס לייקרס והועבר לקבוצת מיאמי היט, בעסקה במסגרתה עברו ללייקרס קארון באטלר, למאר אודום ובריאן גראנט. באוניל נתלו תקוות רבות שיוביל את מיאמי לאליפות, והוא החל לשתף פעולה עם כוכב מתהווה של הקבוצה, דוויין וייד. אוניל הפגין יכולת מרשימה בעונתו הראשונה בקבוצה,, השיג ממוצעים של 22.9 נקודות ו-10.4 ריבאונדים, והוביל את קבוצתו להעפלה לגמר האזור המזרחי. בסדרת גמר המזרח הודחה מיאמי מול דטרויט פיסטונס, רק לאחר שבעה משחקים. אוניל נבחר לחמישייה הראשונה של העונה וסיים במקום השני בבחירת ה-MVP, אחרי סטיב נאש.
בתחילת עונת סבל אוניל מפציעה קשה, שגרמה לו להחמיץ 18 משחקים. לאחר חזרתו מהפציעה הוא התקשה לשחזר את יכולתו הטובה, מה שהוביל למיעוט בדקות המשחק שקיבל מהמאמן פט ריילי. בעונה זו הוא השיג את הממוצעים הנמוכים בקריירה שלו במספר הנקודות, הריבאונדים והחסימות, אך הוביל את הליגה באחוז הקליעות מהשדה, והפך לשחקן היחיד מלבד וילט צ'מברלין שעושה זאת תשע פעמים. עם זאת, השילוב של אוניל ושל וייד הוביל את מיאמי לזכייה באליפות הראשונה בתולדותיה בעונה זו, לאחר ניצחון על דטרויט בגמר המזרח ועל דאלאס מאבריקס בתוצאה 2–4 בגמר הליגה. הייתה זו האליפות הרביעית בקריירה של אוניל, בגיל 34.
בעונת החמיץ אוניל למעלה משלושים משחקים בשל פציעה נוספת. לראשונה בקריירה שלו הוא הגיע לממוצע עונתי נמוך מ-20 נקודות - 17.3 למשחק, בנוסף ל-7.4 ריבאונדים ו-1.4 חסימות. מיאמי לא הצליחה לזכות בשנית בתואר האליפות, לאחר שהודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי שיקגו בולס, בתוצאה חלקה של 0–4. גם בעונה שלאחר מכן המשיך אוניל להפגין יכולת ירודה, ובעקבות כך הועבר בפברואר 2008 לפיניקס סאנס. גם במדי פיניקס השיג ממוצעים נמוכים יחסית עד לסיום העונה.
עונת הייתה טובה יותר עבור אוניל, שקלע 17.8 נקודות והוריד 8.4 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישייה השלישית של העונה. הוא אף זכה בפעם השלישית בקריירה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר, במשותף עם קובי בראיינט. אף על פי כן, הוא לא הצליח למנוע את כישלונה הקבוצתי של פיניקס שלא העפילה למשחקי הפלייאוף. לאחר עונה זו, ביוני 2009, הועבר אוניל לקבוצת קליבלנד קאבלירס, בעסקה במסגרתה עברו לפיניקס סאשה פבלוביץ' ובן וולאס. בקליבלנד הוא חבר ל-MVP של הליגה באותו זמן, לברון ג'יימס. אוניל סבל מפציעה באגודלו, נאלץ לעבור ניתוח והחמיץ חלק ניכר מהעונה, בסיומה השיג ממוצעים של 12 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2010 הצטרף אוניל לבוסטון סלטיקס. במהלך העונה סבל מפציעות רבות, כולל בגיד האכילס, ושותף ב-37 משחקים בלבד. הוא לקח חלק שולי בקבוצה במהלך משחקי הפלייאוף, וביוני 2011 הודיע על פרישתו ממשחק.
בשנת 2011 החל ללמוד בימוי קולנוע באקדמיה לקולנוע של ניו יורק. בשנת 2013 השתתף בסרט "מגודלים 2". בנוסף, ב-22 בספטמבר 2013 רכש מניות בקבוצת סקרמנטו קינגס. בשנת 2014 אוניל שקל לחזור לשחק בליגת ה-NBA אך משיקולים בריאותיים החליט לוותר.
נבחרת לאומית
אוניל זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של ארצות הברית לאליפות העולם בשנת 1994. הוא שיחק בטורניר זה לצד מספר כוכבי NBA אחרים, כדוגמת לארי ג'ונסון, רג'י מילר, דומיניק וילקינס ואלונזו מורנינג. אוניל היה הקלע המוביל של הנבחרת באליפות עם 18 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לה לזכות בטורניר לאחר ניצחון 91–137 בגמר על. הוא זכה בתואר ה-MVP של אליפות העולם ונבחר לחמישיית הטורניר.
בשנת 1996 זומן אוניל פעם נוספת לסגל הנבחרת, לטורניר הכדורסל באולימפיאדת אטלנטה. הוא היה אחד משני שחקנים, יחד עם מילר, שהשתתפו עם הנבחרת גם באליפות העולם 1994 וגם באולימפיאדה זו. אוניל סייע לנבחרתו לזכות בטורניר לאחר ניצחון בגמר על בתוצאה 69–95, ובכך הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה שלו. מאז לא שיחק יותר אוניל במדי הנבחרת.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-12 במאי 2011[1]
באן צ'יאנג
באן צ'יאנג (תאית: แหล่งโบราณคดีบ้านเชียง) הוא אתר ארכאולוגי השוכן במישור קהוראט שבתאילנד. האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
עד לשנות ה-60 דרום-מזרח אסיה נחשב לאזור שפיגר מאחור בכל הקשור להתפתחות התרבותית בפרהיסטוריה, וכי ההתפתחות נגרמה בעיקר כתוצאה מהשפעות חיצוניות. החפירות שנערכו בבאן צ'יאנג ובנוק נוק טהא הפריכו את הגישה הזאת והוכיחו כי אזור זה של תאילנד היה המרכז של פריחה תרבותית עצמאית ששגשגה כבר לפני אלפי שנים.
האתר התגלה בשנת 1957 וזכה לתשומת לב ציבורית בגלל כלי הקדרות האדומים שנמצאו בו. במהלך החפירות המדעיות הרשמיות הראשונות שנערכו ב-1967 נחשפו מספר שלדים ומתנות ברונזה המיועדות לקברים. באותן חפירות התגלו גם שברי אורז, ועל סמך זאת נטען כי המתיישבים באזור בתקופת הברונזה היו ככל הנראה חקלאים. בקברים העתיקים ביותר אין חפצי ברונדה ולפיכך הם מתוארכים לתקופת האבן החדשה; הקברים החדשים ביותר מתוארכים לתקופת הברזל.
באן צ'יאנג נחשב ליישוב המרכזי במישור קהוראט, ועל שמו נקראת התרבות שנחשפה בחפירות הארכאולוגיות. באזור זה התגלו מספר אתרים ארכאולוגיים מאותה תקופה, ובחלקם נערכו גם כן חפירות. היישוב הפרהיסטורי שוכן מתחת לכפר המודרני באן צ'יאנג שהוקם על ידי פליטים לאוטים בשלהי המאה ה-18. האתר הוא תל אליפטי נמוך שמידותיו הן 500 מטרים על 1.3 קילומטר. במהלך החפירות השונות שנערכו התברר כי התל מורכב מכמה רבדים המייצגים רצף תרבותי. עיקר החפירות נערכו בשולי הכפר המודרני, היכן שהתגלו ותועדו אתרי קבורה מתקופות שונות. חלק מחפצי העתיקות שהתגלו מוצגים דרך קבע במוזיאון השוכן בכפר.
לפי בדיקות התיארוך הראשונות שנערכו בשיטת ההארה החומנית התקבלו תוצאות שבין 4420 למאה ה-34 לפנה"ס, כך שהאתר הוא למעשה הקדום ביותר בכדור הארץ שהיה פעיל בתקופת הברונזה. אולם, בחפירות שנערכו בין 1974 ל-1975 נחשף מספיק חומר שמתאים לתיארוך פחמן-14, והתקבלו תוצאות מדויקות יותר שלפיהן הקבר הקדום ביותר הוא מהמאה ה-21 לפנה"ס, והמאוחר ביותר משנת 200 לפנה"ס. הכנת הברונזה החלה בשנת 2000 לפנה"ס בקירוב, לפי כורי מצרף ושברי ברונזה שהתגלו. חפצי הברונזה כללו צמידי יד, טבעות, צמידי רגל, חוטים ומטות, ראשי חניתות, גרזנים וקרדומים, ווים, להבים, ופעמונים קטנים.
האתר זכה לתשומת לב מחודשת בינואר 2008 כאשר התברר כי אלפי חפצי אמנות מהאתר עצמו ומאתרים אחרים בתאילנד נמצאים באופן בלתי חוקי במספר מוזיאונים בקליפורניה ובמקומות נוספים. התוכנית כללה את הברחת החפצים לתוך ארצות הברית, ולאחר מכן הענקתם כתרומה למוזיאונים כדי להימנע מתשלומי מס. התוכנית נחשפה לאחר שסוכן מטעם שירות הפארקים הלאומיים התחזה לאספן פרטי, שהובילה בסופו של דבר לפשיטות מתוקשרות של המשטרה.
גאוגרפיה תרבותית
גאוגרפיה תרבותית הוא אחד מתחומי החקר של הגאוגרפיה האנושית העוסקת באנשים ומקומות.
רקע כללי
למרות העובדה כי לימוד ההבדלים בין מקומות ותרבויות בכדור הארץ קיים עוד מימי התקופה היוונית והרומית אצל גאוגרפים כמו פתולמאי וסטרבו, הרי שגאוגרפיה תרבותית כנושא מחקר באקדמיה צמחה רק בתחילת המאה העשרים. היא מופיעה כאלטרנטיבה לגישה של הדטרמיניזם הסביבתי ששלטה בגאוגרפיה עוד מהמאה התשע עשרה. על פי הדטרמיניזם הסביבתי אנשים, קהילות וחברות אנושיות מושפעות מסביבתן הטבעית. במקום לחקור את החברות האנושיות כתוצרי האזורים הטבעיים של כדור הארץ, הגאוגרפיה התרבותית הדגישה את הנופים התרבותיים כמושאי המחקר.
גאוגרפים המחזיקים בתפיסת העולם הנזכרת, מאמינים כי חברות ותרבויות הם לא רק התוצרים של סביבתם הטבעית, אלא באותה העת הם מעצבים את הסביבה הטבעית עצמה. הקשר ההדדי בין תרבות ובין הסביבה הטבעית יוצרת את הנופים התרבותיים. עיקרון בסיסי זה של הגאוגרפיה התרבותית עודן במהלך העשורים האחרונים בעזרת תאוריות וגישות חברתיות ומחקריות שהגיעו מתחומי חקר דיסציפלינות מדעיות כמו אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, תאוריות ספרותיות, פמיניזם ועוד. מכאן שנוצר מגוון רחב של הגדרות עבור תחום הגיאגרפיה התרבותית בהתאם להשקפת העולם של החוקרים השונים.
הגישה הקלאסית
שינוי תפיסת המחקר שיצרה את הגאוגרפיה התרבותית, מיוחסת לעבודתו של קארל סאוהר מקליפורניה, הנחשב לאבי התחום, שרבים מחוקריה הגיעו בהמשך השנים מארצות הברית.
סאוהר, הקים בשנות העשרים את המחלקה לגאוגרפיה בברקלי, והדגיש בתוכנית המחקר שלה את התרבות, ההיסטוריה האנושית והנוף. רעיונותיו אלה עמדו בניגוד לרעיון הדטרמיניזם הגאוגרפי - שמשמעותו השפעת הנוף הטבעי על החברה האנושית. רעיון הדטרמיניזם הזה נוסח בתחילת המאה העשרים, על ידי פרדריך ראטצל בגרמניה בהשפעת הדראוויניזם. קרל סאוהר הדגיש את היפוכו של הרעיון: האדם מעצב את סביבתו הטבעית ויוצר נופים תרבותיים.
עיקר מחקריו של סאוהר נעשו על תרבויות באמריקה הלטינית ועל שבטי ילידים אמריקאיים תוך שהוא משלב אנתרופולוגיה, היסטוריה, ביאוגאוגרפיה, וגאוגרפיה ביחידה מחקרית אחת. הוא חקר את התרבות החומרית, צורות מגורים, שיטות החקלאות ועוד. מחקרים אחרים שלו עסקו בהתפשטות תרבות המחרשה וחיטת הלחם מהמזרח התיכון לשאר חלקי העולם במהלך היסטוריה האנושית והקולוניאליזם האירופאי.
מכאן נוצרה אסכולה של ברקלי בגאוגרפיה התרבותית, שהגיעה לידי ביטוי מרכזי בכנס חשוב בשנת 1955, תחת הסיסמה ״האדם משנה את פני כדור הארץ״.
האסכולה של ברקלי התמודדה בארצות הברית מול רעיון אחר של הגאוגרפיה, כפי שיובא על ידי ריצ'רד הארטשורן מגרמניה בסוף שנות השלושים - הרעיון שבמרכז העיון הגאוגרפי עומדת הגאוגרפיה הרגיונלית, שחוקרת בצורה שיטתית וקבועה בנושאיה את היסודות הטבעיים והאנושיים של אזור מסוים, תוך חיפוש אחרי הייחודיות של אותו חבל (Region). היינו - כל ארץ, או חבל ארץ היה נפתח בסקירת גבולותיו, היסודות הפיזיים כמו אקלים וגאולוגיה, ומשם היו נסקרים תופעות כמו יישוב וכלכלה תוך הדגשת הקשר שלהם עם היסודות הפיזיים שנסקרו קודם.
המהפיכה הכמותית הביאה לקפאון מסוים במחקרים וברעיונות של הגאוגרפיה התרבותית כפי שהייתה עד אז.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה
בשנות השבעים הראשונות החלה להצטבר ביקורת כנגד הגישה הכמותית בגאוגרפיה אנושית, והיא דורבנה גם על ידי מחקרים בתחום הגאוגרפיה התרבותית. חוקרים שונים כגון אי פו טואן, אדוארד רלף ואן באטימר, היו המבשרים של התקופה הפוסט-פוזיטיבסטית ויצרו את ״הגאוגרפיה התרבותית החדשה״. כדוגמה הספר ״טופופיליה״ של טואן, תיאר את הבנת הנוף התרבותי והפיסי על ידי האדם כתוצר של עמדותיו החברתיות ותרבותו והוסיף מושגים כפרספציה היינו, תפיסת הנוף ודימוייו כמרכיב חשוב בהבנת היחסים בין הסובב לאדם.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה נשענה על תאוריות כמו של מישל פוקו (M. Foucault) והמגוון של תאוריות חברתיות פוסטקולוניאליות. בתקופה חדשה זו נעשה מאמץ גדול לפרק את המושג תרבות כדי לחשוף את הכוחות שפועלים במרחב ויוצרים את תחושת המקום. במילים אחרות, הזרם החדש של הגאוגרפיה התרבותית, יש בו נקודות מוצא תאורטיות רבות, ואיננו כופה גישת מחקר או רעיונות תאורטיים אחידים. החוקרים יוצאים מתאוריות שונות חלקן ביקורתיות וידועות: מרקסיזם, פמיניזם, פוסט קולוניאליזם. על מנת לבחון מהם הכוחות היוצרים את תחושת המקום, חלק מתאוריות אלה הדגישו את יחסי הכוחות בתוך החברה והתרבות, כגורמים לעיצוב הנוף וליצירת "תחושת המקום" השונה מאדם לאדם ומחברה לחברה.
המחקרים החדשים בגאוגרפיה התרבותית נוגעים בהבדלים בהתנהגות ובתחושת המרחב על פי משתני כמו המגדר, מוצא (למשל חוויית המרחב של מהגרים) או גיל (למשל חוויית המקום של ילדים). יש אפילו מחקרים בגאוגרפיה של המוזיקה או בהבטים פוליטיים ותרבותיים של המרחב כמו שמות מקומות. ישנם גאוגרפים תרבותיים המעמיקים עבודתם לתחומי העמדות הערכיות, רעיונות חברתיים, שפות, מבנים ארגוניים והדרך בה הם מעצבים את הנוף מעשי ידי האדם. כמו כן בתקופה החדשה של הגאוגרפיה התרבותית נוצרו מושגים שלא היו קיימים קודם כמו "תחושת מקום", או "דימויי מקום" (Perception) שמרחיבים ומעמיקים את הפרשנות של הנוף על ידי הגאוגרפיה התרבותית.
יש מחקרים אחרים שעוסקים בהגמוניות ועליונות של תרבות אחת על השנייה ועל משמעות הגמוניה זאת על הנוף. ישנם חוקרים המעמיקים עבודתם לתחומי העמדות הערכיות, רעיונות חברתיים, שפות, מבנים ארגוניים והדרך בה הם מעצבים את הנוף מעשי ידי האדם.
כסיכום אפשר לומר כי חוקרים שונים בתוך הקהילה הגאוגרפית מחזיקים בהשקפות עולם מגוונות לגבי מקומה של התרבות וכיצד יש לנתחה בתוך העולם הגאוגרפי. נהוג לחשוב כי מקומה של הגאוגרפיה הפיזית בהתייחס לתרבות היא לשם יצירת תנאי מגורים, לבוש ומזון לבני האדם באשר הם חיים. תפיסת עולם זאת מתוארת כדטרמיניזם סביבתי, והייתה דומיננטית בגאוגרפיה עד אחרי מלחמת העולם השנייה. מאז שנות החמישים של המאה העשרים, הגאוגרפים מבינים כי התרבות מורכבת גם מסדרות של משאבים סמליים, שעוזרים לאנשים לתת משמעות לעולם הסובב אותם. נראה כי ישנן דרכים רבות להתבונן על התרבות מנקודת המבט של הגאוגרפיה. בכולן הגאוגרף יחקור את התהליכים התרבותיים והחברתיים המעורבים בעיצוב המרחב והנוף ואת היחסים ההדדיים ביניהם.
גאוגרפיה תרבותית בישראל
בישראל מורשתו של קרל סאוהר יושמה במחקר נופי הארץ, על ידי מספר חוקרים - כולם מהדור הראשון של תלמידי המחלקה לגאוגרפיה בירושלים, שנוסדה בשנת 1949 על ידי פרופ' דוד עמירן. עמירן הביא איתו את התפיסה המדעית הגרמנית לישראל, שבמרכזה עמדה הגישה של הגאוגרפיה הרגיונלית. בראייה לאחור, נראה כי שלושה חוקרים בארץ עבדו בגישת הגאוגרפיה התרבותית על פי אסכולת ברקלי ולא פנו למחקרים הרגיונליים שהיו שכיחים באותה העת.
בין החוקרים הראשונים היה פרופ' יהודה קידר, שחקר את החקלאות הקדומה בנגב. קידר עוד הספיק בסיום מחקרו לנסוע לקליפורניה לעבוד עם קרל סאוהר, תוך השוואה התרבות החקלאית של הנבטים בנגב ושל האינדיאנים במערב ארצות הברית. מחקרים אחרים בגישה התרבותית הנזכרת ערך במשך שנים רבות פרופ' שמואל אביצור, שחקר את התרבות החומרית בארץ ישראל, כגון נושא ניצול כח המים בארץ, שהיה אף נושא הדוקטורט שלו. הוא המשיך לחקור תולדותיהם של כלי עבודה בארץ כגון המחרישה. שמואל אביצור פעל להקניית והפצת הידע והקים את "מכון אבשלום", הנחשב כאחד מהמוסדות החשובים בארץ למחקר ולקירוב נושא ידיעת הארץ לציבור הרחב.
החוקר השלישי, היה ד״ר צבי רון, שמיפה, תיעד וחקר בעבודה מונמנטלית ארוכת שנים את תרבות המדרגות החקלאיות בהרי יהודה. במחקריו היסודיים והמקיפים, חשף את התערבות האדם בעיצוב הנוף ההררי באזור יהודה. הוא הסביר את יחסי הגומלין שהתקיימו בין התרבות החקלאית העתיקה ובין מדרונות ההרים. תרבות זו שידעה לנצל גם את מי המעיינות, ועל בסיסה התקיימה בעת העתיקה אוכלוסייה צפופה באזור ההר המרכזי וירושלים.
גאוגרפיה תרבותית חדשה בישראל
בעקבות התפתחות הגאוגרפיה התרבותית החדשה בעולם בשנות השבעים, פנו חוקרים ישראלים לתחום זה תוך התפצלות לכיוונים שונים, תחומי משנה ומושאי מחקר מגוונים. אחד הראשונים היה פרופ' יהושע כהן, שבחן את המושג ״מקום״ בשלושה זרמים שונים של המחקר הגאוגרפי כהן המשיך בשנות התשעים לפרסם מחקרים שהשתמשו בספרות העברית כמקור להבנת התמורות בנוף הארץ, ובין היתר ערך שימוש כזה בספריו של אהרן מגד. שנות דור אחריו כתב ד"ר ניקולא יוזגוף-אורבך על היבטי הנוף והמרחב הארץ ישראלי אצל מנהיגים ציוניים כהרצל וז'בוטינסקי ומחבר את תפיסתם הפוליטית עם דימויי הנוף שהם הותירו ביצירתם הספרותית.
הגאוגרפיה התרבותית החדשה, מרבה לעסוק בסמלים בנוף, ובנופים כסמלים. מנקודת מבט זאת פרופ' מעוז עזריהו, ניתב את המחקר הגאוגרפי תרבותי לכיוון הנזכר בישראל, בחקר המשמעות הסמלית של מגדלי המים בנוף הזיכרון של קבוצים בנגב. מאוחר יותר בשנות האלפיים, התרכז עזריהו במחקרים תרבותיים של נופי תל אביב. בהם הדגיש את משמעות הסמליות שלה כעיר עברית ראשונה ואת ביטוייה בחוויית המקום העירונית. הוא מכנה אותה עיר מיתית - העיר ללא הפסקה, תמצית הממשות הציונית שנבנת מבלוקים מתוך החולות.
בשנות השמונים, פרופ' יורם בר-גל ופרופ' שמואל שמאי הפנו את תשומת הלב לסמליות הביצות בנוף הארץ בעיקר בעמק יזרעאל, במחקר שהדגים את הפער בין המציאות הגאוגרפית לדימויי התרבותי-פוליטי שלה. הסימול התרבותי של המרחב העירוני, נחקר גם על ידי פרופ' יורם בר-גל בעבודתו על שמות רחובות בארץ, תוך שהוא הראה כיצד היררכיה חברתית-תרבותית ופוליטיקה מקומית מונצחים במרחב. זאת בעזרת שמות הרחובות בערים שהנציחו את האליטות הדומננטיות והשקפת עולמם. בשנת 2012 הרחיב פרופ' עזריהו כיוון מחקר זה של שמות הרחובות, בספרו הנרחב ובאותה תקופה פרסמה ד"ר ליאורה ביגון, מחקר שכלל פרק על נתינת שמות רחובות בעיר דקאר במערב אפריקה, תוך שימוש בתאוריות פוסטקולניאליות והדגימה את הסמלת העיר בשמות בעלי משמעות לתרבות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית ששלטה שם.
לא רק שמות רחובות הופכים להיות מושאי מחקר בגאוגרפיה התרבותית בישראל, אלא גם שלטי רחוב, כשלטי פרסום או שלטים עירוניים וקהילתיים, כפי שהראו זאת פרופ' עירית עמית כהן ופרופ' יוסף שלהב. שעה שהישוו בין שכונות חרדיות לשכונות חילוניות תוך הדגשת המשמעות הפוליטית והחברתית של שלטים כגון קביעת טריטוריאליות מגזרית. הם טיפלו בכרזות לא רק מנקודת המבט החזותית אלא גם ובעיקר מנקודת המבט של הפרשנות שיש לתת לה בהבנת הגאוגרפיה של הקהילות באותם מקומות. פרופ' נורית קליאוט פנתה לחקר הסמליות בנוף מכיוון אחר - נופי הייעור בארץ. היער והעץ הם שניים מהסמלים הבולטים של העשייה הציונית שמבטאת את התמורה בנוף במהלך מאה השנים האחרונות. במחקריה חושפת את מערכת השיקולים הפוליטיים, ביטחוניים והתרבותיים שהפכו נופים טרשים ושממה בארץ לנופי יערות בעיקר של עצי אורן, בהתאם לגישתה של הקק"ל כמוסד המייער המרכזי.
ד"ר אורנה בלומן, פרסמה מחקרים בתחומי הגאוגרפיה, תוך התבססות על תאוריות פמיניסטיות מודרניות. היא הרבתה לחקור את האדם וקבוצות בני האדם כחלק מהנוף הנשקף בעיני המתבוננים בנוף. היא מיקדה במחקריה נושאים מנופים יומיומיים. כך לדוגמה היא הראתה כיצד השגרה היומיומית כמו "ללכת לעבודה", עיצבו את הנוף העירוני. כיצד נראותם של אנשים ברחוב מעניקה משמעויות שונות לאותו נוף חומרי עצמו.
גישת הגאוגרפיה התרבותית, כמו גישות אחרות במדע, משתנה במהלך השנים. מושאי מחקר חדשים נולדים, רעיונות ויידע עוברים ברחבי העולם המדעי, שיטות מחקר ותאוריות מתחדשות, ומפנות את מקומן לגישות חדשות. הגאוגרפיה התרבותית שנולדה בארצות הברית, ואף שם השתנתה במהלך המאה העשרים, השפיעה ומשפיעה על חוקרים ומושאי מחקר בישראל. בישראל ישנה התאמה של הגישה לתפיסת העולם הישראלית ולתמורות בנוף הארץ, תוך הבלטת ההבטים ההיסטוריים. לכן הגאוגרפים הישראלים מרבים לפרסם בתחומי הגאוגרפיה ההיסטורית והפוליטית, אף שנושאי המחקר וגישות המחקר שלהם פעמים רבות נשענות על אלה של הגאוגרפיה התרבותית.
סאל"ט
בשנות ה-60 התעצם מרוץ החימוש ואיים לצאת מכלל שליטה. בניסיון להרגיע את המתיחות ולעצור את ההתחמשות הבלתי פוסקת, פתחו הסובייטים והאמריקאים ב-1969 בסבב שיחות שמטרתו הייתה ניסוח הסכם להגבלת נשק.
סאל"ט-1
השיחות שנפתחו ב-1967 הסתיימו ב-26 במאי 1972 כאשר נחתם הסכם סאל"ט-1 בקרמלין במוסקבה בין המזכ"ל של המפלגה הקומוניסטית ליאוניד ברז'נייב ונשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. במסגרת הסכם סאל"ט-1 נקבעה תקרה למספר הטילים הבליסטיים שמותר ל-2 הצדדים לפרוס- 1700 משגרים לארה״ב ו- 2400 לבריה״מ. על פי ההסכם ניתן היתר להחליף טילים בליסטיים בין יבשתיים בטילים בליסטיים המשוגרים מצוללות, שנתפסו כפגיעים ולכן מגבירים את היציבות. מכיוון שההסכם לא נגע בטילי שיוט, החלו שני הצדדים לפתח טילי שיוט, המסוגלים לשאת ראשי נפץ גרעיניים. תוקפו של ההסכם הוגבל ל-5 שנים ועד אז היו מעצמות העל אמורות לשאת ולתת על הסכם חדש אך הצדדים כיבדו את ההסכם עד 1979, השנה שבה נחתם הסכם סאל״ט 2.
סאל"ט-2
השיחות שהובילו לחתימת ההסכם סאל"ט-2 נפתחו ב-1972 לאחר חתימת הסכם סאל"ט-1 אך תפסו תאוצה ב-1974 לאחר פגישה בין המנהיג הסובייטי ליאוניד ברז'נייב לנשיא האמריקאי ג'רלד פורד ב-1974 בולדיווסטוק שברוסיה. השיחות הסתיימו ב-1979, וב-18 ביוני 1979 ליאוניד ברז'נייב מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית ונשיא ברית המועצות וג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית נפגשו בווינה, וחתמו על ההסכם. בהסכם נקבעה תקרה שווה של 2400 משגרים אסטרטגיים, והגבלת משנה של 1320 משגרים כשירים לטילים מונחים מתפצלים למטרות נבחרות. בהתאם להסכם נאסר שימוש במערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי. לראשונה נכללו במניין טילים מתפצלים ומפצצים אסטרטגיים.
למרות שנחתם ההסכם לא אושרר בסאנט האמריקאי לאחר שבינואר 1980, ברית המועצות הפלשה לאפגניסטן. עם זאת, המעצמות קיימו מרצון את מגבלות הנשק שעליהן הוסכם. בינתיים, המשא ומתן המחודש שנפתח בין שתי המעצמות ב-1982 תחת השם האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי(START).
קריית נטפים
קִרְיַת נְטָפִים היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי באזור השומרון ליד העיר אריאל השייך למועצה אזורית שומרון.
היסטוריה
החלטה על הכנת התשתיות ליישוב נתקבלה באפריל 1982. ההתנחלות הוקמה בשנת 1983, סוכות תשמ"ד על ידי המורה והמחנך זכריה דורי וגרעין משפחות בני העדה התימנית. היישוב הוקם במסגרת העמותה שנקראה ע"ש היישוב. הקמת היישוב היוותה חלק מהתיישבות רחבה יותר באזור במטרה ליצור רצף התיישבותי בין ראש העין ומרכז הארץ לבין אריאל ומרכז השומרון.
שם היישוב קריית נטפים ניתן על ידי מייסד היישוב אשר קרא למקום על שם הפסוק:  .
מסביב לקריית נטפים ממצאים ארכאולוגיים רבים. ביניהם שרידי חקלאות קדומה הכוללים: גתות, בורות מים, עשרות שומרות עתיקות ומגדלי שמירה ששימשו את היוגבים הקדמונים. כמו כן, באזור מערות קבורה רבות, כשהגדולה והיפה בהן היא מערת "דריאל דאר" הנחשבת למקום קבורתו של שר האוצר של הורדוס.
במהלך 2008 התמנה הרב נתנאל עובד לתפקיד רב היישוב.
בספטמבר 2009 דחה בג"ץ עתירה שהגישה שלום עכשיו נגד בנייה בלתי חוקית על אדמות מדינה ואדמות פרטיות של פלסטינים ביישוב. בתשובה לעתירה, הודיעה המדינה לבג"ץ כי היא מאשרת את התכנון והבנייה של קריית נטפים (תב"ע). בעקבות אישור זה הסתיימו עבודות הפיתוח של 14 הבתים שנבנו והוקפאו על ידי בג"ץ וחודשה הבנייה ביישוב לאחר תוכנית ההקפאה.
מאפיינים
ביישוב מתגוררות כ-200 משפחות. כרגע נמצאים בבנייה בניינים שיאכלסו 96 משפחות נוספות ויש תוכניות נוספות להתרחבות. הציבור ביישוב בעל אופי דתי והטרוגני בהיבטי, גילאים, ועדות.
שירותים לתושב
ביישוב פועלים מוסדות חינוך פורמליים ובלתי פורמליים: מעון, שלושה גני ילדים (לגילאי ט.ט. חובה ועד חובה), רכז נוער ותנועת "בני עקיבא".
שירותי הדת ביישוב כוללים: שלושה בתי כנסת (אשכנזי נוסח ספרד, ספרדי ותימני),בית מדרש, מקווה טהרה לנשים, לגברים ולכלים ושיעורי תורה למבוגרים ולילדים.
שירותי התרבות: חוגים, ספריה, מועדון תרבות, מינימרקט, בית נוער, מגרש כדורסל, מגרש כדורגל דשא סינתטי וגני שעשועים.
גרמאניה
גרמאניה (ביוונית: Γερμανία) היה המונח היווני והרומי בעת העתיקה שהתייחס לאזור הגאוגרפי שאוכלס בעיקר על ידי אנשים ממוצא גרמאני. המונח היה בשימוש בעיקר כדי לתאר את האזור שמתוחם ממזרח לנהר הריין וצפונית לדנובה ובדרום על ידי נהר הוולטאבה. האזורים מערבית לריין היו בעיקרם קלטים (ובמיוחד גאלים) ונהפכו לחלק מהאימפריה הרומית לאחר מלחמת גאליה באמצע המאה ה-1 לפנה"ס. החל במאה ה-19 ישנן התייחסויות של היסטוריונים לאזור זה בשם "גרמאניה החופשית" (Germania libera), כהתייחסות לאזור גרמאניה שלא היה תחת שלטון רומאי; אולם שם זה אינו נמצא במקורות העתיקים, וככל הנראה השימוש בו הושפע מהתעוררות רעיון הלאומיות בין המאות ה-18 וה-19.
ישנן עדויות כי היו שבטים שכונו "גרמאניים" אשר ישבו ממערב לריין, וייתכן כי אלו היו המקור לשם זה. החל במאה ה-2 לפנה"ס לכל המאוחר נחשב אזור זה כחלק מגאליה, עד שהפך לחלק מהאימפריה הרומית באופן חלקי. שבטים אלו היו השבטים הגרמאניים אשר ישבו באזור שכיום נמצא במזרח בלגיה, דרום מזרח הולנד ונמתח מעט לתוך גרמניה לכיוון הריין.
במהלך הקמת האימפריה הרומית, סוכלה כוונתו של אוגוסטוס לספח אזור זה בעקבות הכישלון הרומאי בקרב יער טויטובורג, ולפיכך ממשיכו טיבריוס הסיג את הכוחות הרומיים לגדה הדרומית של הריין, וכך נותר אזור זה מחוץ לשליטה הרומית.
האסטרואיד 241 Germania נקרא על שם אזור זה.
אנגרסק
אנגרסק (ברוסית: Ангарск) היא עיר ברוסיה הנמצאת במחוז אירקוטסק והעיר השלישית באוכלוסייתה במחוז.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1948, וקיבלה את מעמדה כעיר בתאריך ה 30 במאי 1951. היא הוקמה על ידי חיילים מן הצבא האדום לאחר מלחמת העולם השנייה.
כלכלה
באנגרסק יש את אזור התעשייה הגדול ביותר באסיה. הוא כולל מפעלים פטרוכימיים מורכבים. אנגארסק מארחת גם מרכז בינלאומי של מחזור דלק גרעיני, אשר יהיה אחד ממרכזי ההעשרה הרוסיים הראשונים שיוצבו תחת אמצעי ביטחון של סבא"א. אנגרסק היא גם האתר לבנק דלק גרעיני, בעקבות החלטה של סבא"א בנובמבר 2009; עבודה עם רוסיה, סבא"א הקימה בנק זה כדי לספק דלק במחיר השוק למדינות החברות כמו הגנה מפני שיבושי אספקה אפשריים.
בשנת 2005, זכתה אנגרסק בפרס הראשון בתחרות ארצית לפיתוח המהיר ביותר של שירותים ציבוריים.
תחבורה
העיר מחוברת ברכבת הטרנס-סיבירית. חשמליות, אוטובוסים ומרשרוטקות (מוניות מנותבות/ מוניות שירות) הן אמצעי התחבורה הציבורית בעיר.
חינוך ותרבות
העיר היא ביתם של מוזיאון אנגרסק לשעונים, מוזיאון אנגרסק לניצחון, והאקדמיה הטכנית הלאומית של אנגרסק.
ערים תאומות
אנגרסק היא עיר תאומה של הערים:
S&P 500
S&P 500 הוא מדד ניירות ערך שכולל מניות של 500 תאגידים, רובם אמריקאיים. הוא הידוע מהמדדים המנוהלים על ידי סטנדרד אנד פורס, חטיבה של חברת McGraw-Hill.
S&P 500 לעיתים קרובות מתייחסים לתאגיד הכלול במדד כ"תאגיד S&P 500".
התאגידים הכלולים במדד נמצאים גם ב-S&P 1500 ו-S&P Global 1200.
המניות במדד הן של חברות ציבוריות גדולות הנסחרות בבורסות האמריקאיות הראשיות כמו הבורסה לניירות ערך בניו יורק ונאסדאק. אחרי מדד דאו ג'ונס, S&P 500 הוא המדד הנצפה הרחב ביותר של מניות אמריקאיות גדולות. המדד נחשב כאינדיקטור עבור הכלכלה האמריקאית והוא רכיב באינדקס של האינדיקטורים המובילים. הוא מסומן לעיתים עם הסימול SPX, ויכול להופיע עם קידומת (^) או עם סימן הדולר ($).
היסטוריה
לפני 1957, עיקר מניות מדד S&P התבססו על 90 חברות, והמדד פורסם על בסיס יומי. מדד רחב יותר של 423 חברות פורסם בתדירות שבועית. ב-4 במרץ 1957, מדד זמן-אמת רחב יותר, S&P 500, הוצג לציבור. הצגה זו התאפשרה בעקבות התקדמות מערכות המחשוב בתעשייה אשר אפשרו לחשב ולפרסם את ערך המדד בזמן-אמת.
משתמשים ב-S&P 500 כאינדיקאטור של כלל שוק המנות האמריקאי, ולעיתים אף כמדד אפשרי לביצועי כלל הכלכלה האמריקאית. המדד מורכב גם ממניות "צמיחה", שמחירן מייצג צפי לעתיד, לעומת היקף הפעילות הכלכלית בהווה, במקביל למניות יציבות יותר, שמחירן מייצג את פעילותן הכלכלית הנוכחית. המדד כולל מניות הנסחרות במספר בורסות.
מרכיבי המדד
המדד חייב לכלול מספר מסוים של חברות לא אמריקאיות (11 נכון ל-19 בספטמבר 2006). קבוצה זו כוללת חברות אמריקאיות לשעבר אשר מאוגדות מחוץ לארצות הברית, ובעבר היו אמריקאיות והורשו להישאר במדד, וחברות אשר לא התאגדו בארצות הברית. בייחוד, לאחר מיזוג דיימלר קרייזלר, המדד לא אפשר לחברת אחרות להצטרף.
הוועדה אמורה לבחור את החברות במדד באופן המייצג את מגוון התעשיות בכלכלה האמריקאית, אך בפועל מספר קטן של חברות מקבלות משקל של כמחצית המדד. בשנת 2020 חברות אלו היו אפל, מיקרוסופט, אמזון, גוגל, פייסבוק וטסלה. כל אחת משאר 494 החברות במדד מקבלת רק שבריר מהמשקל.
חברות אשר אינן נסחרות ציבורית (כאלו בבעלות ציבורית או קרנות) ומניות שאינן נזילות, לא מתווספות למדד – דוגמה ידועה היא מניית ברקשייר האת'וויי, אשר נכון ל-3 באפריל 2006 הייתה בעלת שווי שוק גדול יותר מ-12 חברות המדד, אשר היו בעלי מחיר מניה גדול יותר מ-100,000 דולר, מה שהקשה על המסחר.
לעומת מדד זה, רשימת Fortune 500 מנסה להציג רשימה של 500 החברות הציבוריות הגדולות ביותר בארצות הברית לפי הכנסה ברוטו, מבלי להתייחס לנזילות, ומבלי לכלול חברות המתאגדות מחוץ לארצות הברית.
ביצועים
מדד ה-S&P500 מתאפיין בתנודתיות גבוהה וסיכון (כמו רוב מדדי המניות בבורסה). הצניחה המהירה והחדה ביותר נרשמה בשנת 1987 ביום שנודע בשם "יום שני השחור". כאשר השיא נשבר רק בשנת 2008 אז המדד נחתך בשיעור של 52 אחוז, שיא שלילי שלא היה כמותו מאז תקופת השפל הגדול.
תקופה היסטורית של עליות חדות במדד ניתן לראות בין השנים 1995 לשנת 2000 למשל (עליה של מאות אחוזים). כאשר מסתכלים על הרווחים השנתיים של מדד ה-S&P500, בממוצע היסטורי רב-שנתי, מתקבל נתון שהוא קרוב ל-7% בשנה במונחים ריאליים (צמוד מדד). בהסתכלות היסטורית, משקיעים פסיביים במדד ה-S&P500 נהנו בדרך כלל מרווחים גבוהים בטווח הארוך.
בבורסה בישראל
בבורסה בתל אביב קיימות מספר רב של קרנות שמחקות את מדד S&P 500, והן נסחרות בשקלים. לצד קרנות שמונפקות על ידי קרנות ישראליות, כדוגמת הראל וקסם, ישנן שתי קרנות שהונפקו על ידי חברות איריות: Ishares (מבית blackrok) ו-Invesco, קרנות אלו מתאפיינות בדמי ניהול נמוכים יותר, ובמיסוי דיבידנד נמוך יותר. בהתאם להסכמי מס בינלאומיים, שיעור המס על דיבידנדים לקרן של Ishares עומד על 15%, ואילו הקרן של Invesco שמבצעת עקיבה סינתטית באמצעות חוזי SWAP פטורה לגמרי ממיסוי דיבידנדים.
שיבה מאוחרת
שיבה מאוחרת, או מוטיב השיבה הביתה, או נוסטוס (מיוונית: νόστος, שיבה הביתה) היא נושא החוזר רבות ביצירות ספרותיות. זהו מוטיב ספרותי המשמש לקידום העלילה, תוך יצירת עוגן להשוואה עם יצירות ספרותיות אחרות המשלבות עיסוק בנושא, ולפתרונות של מחברים אחרים למפגש כזה.
תוכן המוטיב
שיבה מאוחרת ביצירה ספרותית מתארת בדרך כלל חזרה של גיבור לכור מחצבתו, לביתו אותו עזב זמן רב לפני כן ולעיתים קרובות לאשתו, אותה השאיר ממתינה בביתו. המיוחד בחזרה הזו הוא שהיא מתרחשת זמן רב לאחר העזיבה, ובנסיבות בהן לא ברור אם יש לגיבור סיבה טובה לשוב או שבביתו לא מחכה לו דבר, כיוון שמשפחתו כבר התייאשה מלחכות לו או שנוף מולדתו השתנה לבלי הכר. לעיתים קרובות מדובר בשיבה פיזית, אך לעיתים זוהי שיבה "רוחנית" לשלב קודם בחיי הגיבור. חזרה כזו מניבה לעיתים קרובות תוצאות עגומות ותחושה של כישלון אצל הגיבור. לעיתים מתווספת לשיבה תובנה מאוחרת של הגיבורים (זה השב ואלה שחיכו לו) אודות אופיים וטיב היחסים ביניהם, במקרים אחרים השיבה אינה מתממשת, ורק הגיבור השב מודע לחזרתו.
האודיסאה
האודיסאה תרמה לעולם הספרות את מוטיב השיבה המאוחרת, ובה הוא מופיע לראשונה. בספרות המערבית נעשה שימוש במוטיב זה באופן המהדהד לעיתים קרובות את סיפורם של אודיסאוס ורעייתו פנלופה. לקראת סוף היצירה חוזר אודיסאוס הביתה ומתגלה לאשתו פנלופה. באודיסאה החזרה הביתה מצליחה ואודיסאוס מתאחד עם אשתו הנאמנה. למרות שזהו מקור המוטיב, הרי שכאמור בדרך כלל שיבה מאוחרת אינה מובילה להתפתחות עלילתית חיובית.
בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
בסיליוס הראשון (יוונית: Βασίλειος Α΄ο Μακεδών) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 867 ל-886, נחשב לאחד מגדולי הקיסרים הביזנטים ומייסדה של השושלת המקדונית.
מוצא ועלייתו לשלטון
מוצאו של הקיסר, אשר נולד ככל הנראה בסביבות שנת 811, היה במשפחת איכרים ארמנית אשר היגרה למוקדון. בסביבות שנת 840 הגיע לקונסטנטינופול ועבד כסיס אצל קרוב משפחתו של הקיסר מיכאל השלישי. עם הזמן עלה וטיפס במעמד, עד שנהיה לאחד ממקורביו של הקיסר. בשנת 866, כאשר חשד מיכאל בדודו כי הלה מתכוון לרצחו ולעלות לשלטון במקומו, ציווה על בסיליוס לרצחו. בסיליוס עשה זאת ותפס בכך את מקומו של הנרצח. שנה לאחר מכן, כאשר שמע כי בכוונתו של מיכאל להרחיק אותו ממוקדי השלטון ולמנות במקומו אדם אחר, רצח בסיליוס את הקיסר מיכאל ועלה לשלטון במקומו.
תקופת שלטונו
את מהלכיו הצבאיים הראשונים עשה בסיליוס במערב עוד בשנת המלכותו (867), בהביסו את הערבים שצרו על רגוזה (כיום דוברובניק) ובהשתלטותו בדרך זו על דלמטיה. לאחר ניצחון זה, הודו הבולגרים ושאר השבטים הסלבים בבלקן בכפיפותם למרות הקיסר היושב בקונסטנטינופול. ברית צבאית בין בסיליוס, האפיפיור ולואי השני מלך אקיטן שבצרפת הביסה את הערבים בדרום איטליה, והקיסר הביזנטי זכה בשני ניצחונות גדולים בקרבות ימיים בים הטירני, אך למרות זאת לא עלה בידי בני הברית למנוע את נפילתה של סירקוזה בידי הערבים. גם במזרח, באסיה הקטנה, נלחמו רבות בסיליוס ומצביאו כריסטופורוס בערבים ובבני בריתם. בתקופתו של בסיליוס הידרדרו שוב היחסים בין ביזנטיון לרומא (קרי, האפיפיור), על אף מאמציו של הקיסר לאחות את הקרע. בתחומי החקיקה, החל הקיסר בחיבור ספר חוקים חדש הנקרא על שמו "הבאסיליקה" ונסתיים בימי בנו לאו השישי. בימיו של בסיליוס נתרבו עד מאוד רדיפות היהודים בתחומי ביזנטיון, והם הופלו לרעה בחוקים ובגזרות.
באחרית ימיו, מספרת המסורת, שקע בסיליוס במרה שחורה בגלל מות בנו קונסטנטינוס. זמנו של הקיסר לא איחר לבוא והוא מת בתאונת ציד בשנת 886. בסיליוס הקים שושלת מפוארת אשר שלטה דורות רבים בביזנטיון ונחלה לאורך רוב שנות שלטונה הצלחות צבאיות ומדיניות. כמעט 200 שנות שלטונה של השושלת המקדונית היו מן תורי הזהב הגדולים ביותר של האימפריה הביזנטית, ובסיליוס היה בין הגדולים שבשליטי השושלת.
מגדל
מגדל הוא מבנה גבוה משמעותית ביחס לשטח הבסיס שלו.
יתרונות אסטרטגיים
לאורך ההיסטוריה השימוש במגדלים לצורך השגת יתרון טקטי על אויבים הוא נפוץ. מגדלים כחלק ממערך ביצורים שימשו כנקודת תצפית טובה וכמקום טוב למקם כלי ירי. בתקופות עתיקות אף השתמשו במגדלים ניידים, הנקראים מגדלי מצור, שנגררו אל עבר חומות האויב ושימשו נקודת תצפית, בסיס לכלי ירי ובסיס להנחתת לוחמים על החומות הנצורות. גם כיום נעשה שימוש במגדלי תצפית בבסיסים צבאיים.
אנרגיה פוטנציאלית
גובהם הרב של מגדלים מעניק לגופים הנמצאים בראשם אנרגיה פוטנציאלית כבידתית גדולה. מגדל מאפשר לאדם לנצל את כוח הכבידה שמפעיל כדור הארץ על גופים כדי להפיל אותם מגובה רב ולהרוויח אנרגיה קינטית רבה. את העיקרון הזה מנצלים מגדלי מים שבהם אוגרים מים בגובה רב כדי שייווצר לחץ שיזרים אותם בצנרת. כמו כן העיקרון מנוצל במגדל החמצה שלרוב משמש לאגירת תבואה ובו התבואה תופסת את מלוא נפח המיכל הודות לכבידה. גם מגדלי קידוח משתמשים בגובה כדי לכוון מקדחות מגבוה אל האדמה.
גורדי שחקים
גורדי שחקים לרוב אינם נחשבים למגדלים, על אף שהם חולקים מאפיינים דומים. הם מנצלים את גובהם כדי להכיל נפח רב ביחס לשטח המועט שהם תופסים על פני הקרקע. גורדי שחקים משמשים בעיקר למגורים או כשטח משרדי.
תקשורת
בתקופות שונות שימשו המגדלים רבות לצורכי תקשורת. בתקופות קדומות וגם כיום מנוצלת העובדה שמגדלים נראים ממרחק רב כדי להפיץ מידע על פני קילומטרים רבים. דוגמאות לכך הם מגדלורים המסמנים חופים ונמלים ומגדלי שעון המראים את השעה. ממגדלים ניתן גם להפיץ קול למרחק רב והדבר מנוצל במגדלי פעמונים ומינרטים של מסגדים.
כיום משמשים מגדלים לתמיכה באנטנות המשדרות וקולטות גלי רדיו הנושאים שידורי רדיו, טלוויזיה, תקשורת סלולרית ותקשורת נתונים.
שימושים נוספים
למגדלים שימושים רבים נוספים, בהם:
רנן
רַנֵּן הוא מושב באזור הנגב הצפון-מערבי כשני קילומטרים מצפון לאופקים. שמו של המושב סמלי ומקורו בפסוק. במושב כ-600 נפש, רובם יהודים קראים. רנן הוא אחד מ-2 היישובים הקראים בעולם, כשהשני הוא מצליח שבסמוך לרמלה.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1950 בידי עולים מתימן. ב-1952 עזבו המתיישבים הראשונים את המושב ובמקומם באו יהודים קראים ממצרים.
עד תחילת המאה ה-21 היו כל תושבי המושב קראים, אז עברו לגור בו גם משפחות שאינן קראיות, הוא עבר שיפוצים רבים ושינוי תשתיות ביוב, מים וחשמל והוא מוכן לקלוט משפחות נוספות.
מצפון לרנן, על גדתו של נחל פטיש, נמצא תל ארכאולוגי קטן ובו שרידי יישוב מתקופת הברזל, מהתקופה הפרסית ומהתקופה ההלניסטית.
תושבי המושב מתפרנסים מגידולים חקלאים כגון: פרחים ירקות ופירות. במושב יש בית כנסת לפי ההלכה הקראית, ספרייה, ובית עם בו נערכים אירועים. יש גם בנוסף מועדון נוער ששם מתקיימות הפעילות של תנועת הנוער האיחוד החקלאי.
ילדי מושב רנן לומדים ביסודי ב"מרחבים" ובתיכון "תיכון מרחבים" השייך למועצה אזורית מרחבים. המושב מונה מספר גדול של פעילויות שהנוער במושב מבצע ויוזם. במושב קיימים שלושה גנים שאליהם ילדי הסביבה מגיעים ומרפאה.
מספר שופע
מספר שופע הוא מספר שסכום מחלקיו (לא כולל המספר עצמו) עולה על המספר. למשל המספר 12 הוא מספר שופע, משום שהוא מתחלק ל-1,2,3,4,6. סכומם של המחלקים גדול מ-12: 1+2+3+4+6=16
ההגדרה בשפה מתמטית: מספר שופע (abundant number) הוא מספר טבעי n שעבורו מתקיים, כאשר \sigma(n) היא פונקציית המחלקים: סכום כל המחלקים החיוביים של n, כולל n עצמו.
חלוקת המספרים ל"שופעים", "חסרים" ומשוכללים מופיעה לראשונה אצל ניקומאכוס, בסביבות שנת 100.
קיימים אינסוף מספרים שופעים. ביתר פירוט, לכל k, קיימים אינסוף מספרים שופעים המתחלקים ב- k, ואינסוף מספרים שופעים הזרים ל- k. הסיבה העקרונית לכך היא שהמכפלה, על-פני כל הראשוניים, היא אינסופית, ואילו היחס \sigma(n)/n שווה לפחות ל- כאשר המכפלה היא על פני המחלקים הראשוניים של n. על ידי בחירת מספיק גורמים ראשוניים, אפשר לעבור כל יחס רצוי.
בשנת 1998 הראה מארק דלגליש שהצפיפות של המספרים השופעים היא בין 0.2474, ל-0.2480.
מספר שופע שאיננו "דמוי משוכלל" נקרא "מספר מוזר". בעיה פתוחה עתיקת יומין היא, האם קיים מספר (שופע) n המקיים. (מספר כזה נקרא מספר קוואזי משוכלל).
המספר השופע האי-זוגי הקטן ביותר הוא 945.
מצוק לונאר
גובהו של המצוק 1,200 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של המצוק ניתן לו בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
שמו של המצוק ניתן לו בעת שניתן השם לנונאטאק סלנה הסמוך ("לנואר" משמעו "ירחי", שם המתייחס לירח). סלנה היא אלת הירח במיתולוגיה היוונית. שם זה ניתן, בדומה לשמות אתרים רבים אחרים באזור רמת פלאנט, הנקראים על שמות גופים במערכת השמש.
אדמי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
HeidelbergCement
היידלברג צמנט (באנגלית: HeidelbergCement) היא חברה גרמנית, המייצרת ומספקת חומרי גלם לייצור תערובות בטון וחומרי בניין.
החברה מעסיקה כ-53,000 עובדים, ב-3000 אתרי ייצור, מפעילה 139 מפעלי מלט וכ-600 מחצבות לייצור אגרגטים.
היידלברג סמת מדורגת כאחת מאלף החברות הציבוריות הגדולות בעולם, נחשבת לחברת DAX ונסחרת בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט.
המטה הראשי של החברה נמצא בהיידלברג, גרמניה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1874 על ידי יוהאן פיליפ שיפרדקר כחברה לייצור צמנט.
בשנת 1933, התגייס מנהלה הראשי של החברה, אוטו הויר (Otto Heuer), למפלגה הנאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשו מפעלי החברה להעסקת שבויי מלחמה לעבודת כפייה.
בשנת 1972, רכשה החברה כ-35 אחוזים מהחברה הצרפתית ויקט צמנט (Vicat Cement).
בשנת 1977, רכשה את חברת ליי צמנט (Lehigh Cement) אשר פעילותה בצפון אמריקה.
בסוף שנת 1993, רכשה היידלברג סמנט את חברת הצמנט הבלגית אס אה סימנטריס (SA Cimenteries).
בשנת 1999, רכשה את חברת סנסם (Scancem) אשר פעלה בצפון אירופה ואפריקה.
בשנת 2006, רכשה את חברת המלט ההודית מייסור צמנט (Mysore Cement).
בחודש מאי 2007, מכרה היידלברג את אחוזיה בחברת ויקט צמנט ורכשה את חברת הנסון (Hanson) תמורת כ-7.8 מיליארד ליש"ט.
בחודש יולי 2016, רכשה את חברת איטלסמנטי (Italcementi).
הנסון ישראל
הנסון (ישראל) בע"מ היא חברה פרטית ישראלית שהוקמה בשנת 1963, ובבעלותה: 26 מפעלי בטון, 3 מחצבות, 2 מפעלי אספלט וצי המונה כ-120 משאיות המובילות בטון וחומרי מחצבה. החברה עוסקת באספקת חומרי גלם לתעשיית הבנייה והתשתית בישראל. ולה ארבע תחומי פעילות עיקריים: נכון לשנת 2020 החברה מעסיקה כ-530 עובדים ומחזור מכירותיה הוערך בכ-1.18 מיליארד שקל.
סברבנק
בעל השליטה העיקרי בבנק הוא הבנק המרכזי של רוסיה, המחזיק בכ-64% מהמניות. הבנק מתפרש במעל 20 אלף סניפים עם 232 אלף עובדים. רווחי הבנק בשנת 2013 הסתכמו בכ-12 מיליארד דולר. שווי הבנק, נכון ל-2013, מסתכם בכ-486 מיליארד דולר. רבים רואים אותו יותר כסוכנות ממשלתית מאשר כבנק, עקב הטיפול המיוחד שהוא זוכה לו מצד הממשלה, בייחוד לאחר משבר הרובל ב-1998.
הבנק הוא חברה ציבורית, הנסחרת בבורסת מוסקבה וכל מניותיו נמצאות בידי הציבור. הבנק מציע ללקוחותיו שירותים בנקאיים מקיפים בכל תחומי הפעילות הפיננסית, באמצעות רשת סניפים בפריסה ארצית ובאמצעות שירותי בנקאות ישירה ובנקאות מקוונת. לבנק פעילות מחוץ לרוסיה, באמצעות חברות בנות השייכות לו וממוקד בתחומים עסקיים-מסחריים ובנקאות פרטית.
היסטוריה
הבנק החל את דרכו ברפורמה הפיננסית של שנת 1841 שיזם גאורג לודוויג קנקרין, עם הקמת רשת של בנקי חסכונות בבעלות המדינה. עד סוף המאה ה-19 הרשת גדלה והייתה לגדולות מסוגה בשטחי האימפריה הרוסית. בשנת 1905 הסניפים החלו למכור ביטוחים ולאחר 1910 שיתפו פעולה עם מוסדות פיננסיים במתן הלוואות. ב-1915 החברה החלה לקבל איגרות חוב ממשלתיות. לאחר מהפכת אוקטובר בנקי החסכונות הולאמו והפכו לחלק ממערך הבנקאות הממשלתי בברית המועצות.
בשנת 1991 בנק החסכונות אורגן כחברת מניות פרטית בשם "סברבנק" שגדלה להיות לבנק הגדול ביותר במדינה והוא נמצא בבעלות הבנק המרכזי של רוסיה. הבנק מפעיל חברות בת שונות בתחום הביטוח כמו "NPF סברבנק".
בספטמבר 2020 נערך מיתוג מחדש במהלכו עודכן הלוגו ושם הבנק שונה מ"סברבנק" ל"סבר בנק" (Sber Bank) והקבוצה רכשה 40% ממניות קבוצת רמבלר, המחזיקה בין השאר בבעלות על רשת בתי הקולנוע הגדולה ברוסיה: סינמה פארק ופורמולה קינו. הלוגו עצמו הוא עיגול לא-גמור בצבע כחול-צהוב-ירוק ובתוכו סימן V.
דניאל נתיאה
דניאל נתיאה (ברומנית: Daniel Natea; נולד ב-21 באפריל 1992) הוא ג'ודוקא רומני. נתיאה מתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג ומחזיק במדליית ארד מאליפות אירופה (קאזאן 2016).
קריירה
במאי 2014, נתיאה זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם באקו. בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שניצח בגמר את בן-ארצו ולאדוט סימיונסקו הרומני.
באליפות אירופה 2016 שנערכה בקאזאן, זכה נתיאה במדליית הארד בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג. בשמינית הגמר הוא ניצח את דניאל אלרסטורפר האוסטרי וברבע הגמר הוא ניצח את בארנה בור ההונגרי. בחצי הגמר הוא הפסיד לאורי ששון הישראלי ונשר לקרב על הארד בו ניצח את אולקסנדר גורדיינקו האוקראיני. באולימפיאדת ריו 2016, הוא הודח בסיבוב השני לאחר ניצחון על קונתיף יה-און התאילנדי והפסד לעבדולו טנגרייב האוזבקי.
במאי אותה השנה נתיאה זכה במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגוודלחרה כשניצח בגמר את אורי ששון. בספטמבר הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי זאגרב לאחר שבקרב הגמר ניצח באיפון את סוון היינלה הגרמני. כחודש לאחר מכן נתיאה זכה בזהב נוסף בגראנד סלאם אבו דאבי.
פרנקנשטיין (ספר)
פרנקנשטיין או פרומתאוס המודרני (באנגלית: Frankenstein or The Modern Prometheus; או בשמו העממי: פרנקנשטיין) הוא רומן נודע שכתבה הסופרת מרי שלי בשנת 1818, כשהייתה בת 18. הספר נכתב כאשר שלי ובן זוגה, פרסי ביש שלי, ביקרו אצל המשורר הנודע לורד ביירון בטירה בז'נבה. באחד הערבים הקרים הציע ביירון לחבריו לערוך תחרות כתיבה של סיפור אימה. את הרעיון לסיפור קיבלה שלי באותו הלילה לאחר שהקיצה מסיוט על דמות מעוררת אימה. הספר משלב אלמנטים גותיים, ונחשב לראשון בסוגת המדע הבדיוני.
בשנת 1831 כתבה שלי גרסה משופרת לרומן. העיבוד הקולנועי הראשון לספר הופק בשנת 1931, עם השחקן בוריס קרלוף בתפקיד המפלצת, סרט שנחשב לאחד מסרטי האימה הראשונים והחשובים של הוליווד.
תקציר העלילה
בספר מתואר ויקטור פרנקנשטיין, סטודנט צעיר ושאפתן, בן למשפחה אוהבת מז'נבה, שמגיע למסקנה שבשביל להבין חיים הוא חייב להבין את מהות המוות. הוא מגלה כיצד להפיח חיים בחומר דומם, ומייצר איברים שאותם הוא מחבר יחדיו לגוף, בו הוא מצליח להפיח חיים. הצלחה זו משנה את חייו. היצור שברא הוא (לכאורה, ובעיני החברה) "מפלצת", בין השאר בגלל מראהו המכוער והמפחיד, שנובע מהיות איבריו גדולים וגסים יותר משל אדם רגיל.
קונכיות האף
קונכיות האף הן רקמות בשרניות מריירות, הבנויות על מדפי עצם מוארכים (המגולגלים כלפי פנים כקונכייה) ומכאן שמן "קונכיות". קונכיית האף ידועה בלטינית כ-Concha, ובאנגלית רפואית כ-Turbinate. הן פרושות לאורך מעבר האוויר של האף ולמעשה מסדירות את משטר זרימת האוויר דרך האף, את הוספת הלחות לאוויר, את חימומו וסינונו.
פרנקנשטיין (ספר)
תקציר העלילה
המפלצת של פרנקנשטיין, שבמופגן נותרת לאורך כל הספר ללא שם, היא לכאורה מפחידה, חזקה ואלימה. עם זאת, היצור הוא בעל מזג טוב ביסודו, ובתחילת "חייו" הוא אף מציל ילדה מטביעה, מציל משפחה שביתה קרס ומסייע למשפחה ענייה להתקיים. אולם עקב מראהו החריג ושונותו, ועקב האכזריות האנושית, הרוע, והדעה הקדומה, הוא נורה, מוכה, מושפל ומבוזה. אפילו יוצרו, פרנקנשטיין, סולד מיצירתו, מתחרט על בריאתו, בורח ממנו בסלידה ונופל למשכב.
קונכיות האף
מבנה
קונכיות האף עשירות מאוד בכלי דם בגדלים שונים (כולל עורקים), בבלוטות לימפה ובלוטות להפרשת ריר האף. לרקמות הללו תכונות כיווץ והתרחבות, שאין שני להן, למעט באיברי המין. הן מהוות אחוז נכבד ביותר מרקמת האף המחממת, המריירת, החשה, המלחלחת והמסננת של האף. על ידי הסדרת מעברי האוויר הצרים, דואגות הקונכיות לכך שהאוויר הנשאף יבוא במגע עם מקסימום של רקמת האף הייחודית הזו.
בחללי האף יש שלושה זוגות קונכיות, הידועות גם בשם – "טורבינות", בכל צד של האף (שני צידי האף, או הנחיריים, או חללי האף) המופרדים על ידי מחיצת האף. בכל צד יש: קונכייה תחתונה, קונכייה אמצעית וקונכייה עליונה.
פרנקנשטיין (ספר)
תקציר העלילה
דרישותיו האנושיות של ה"מפלצת" הן בסיסיות: בת זוג בדמותו, מחד גיסא, אהבה וקבלה מצד הציבור, מאידך גיסא, אולם הוא נתקל בחומה בצורה של בורות, פחד ושנאה, הן מצד הציבור והן מצד יוצרו ויקטור פרנקנשטיין, המסרב להיענות לבקשתו וליצור דמות נוספת כדמותו, שתהיה לו לחברה ותגאל אותו מבדידותו. פרנקנשטיין, שהיצור כבר הרג קרוב משפחה שלו - ילד קטן, פוחד ליצור יצור שני כמותו, ופוחד שהבטחת היצור - להימנע מאלימות אם תהיה לו בת זוג, לא תתממש. לאחר שדרישותיו אינן מתמלאות, ולאחר שהוא מושא לשנאה, לרדיפה ולאלימות מצד החברה, מגיב היצור במסע נקמה שכולל אלימות קשה ורצח, ופוגע באנשים תמימים וחסרי ישע, בעיקר בבני משפחתו וחבריו של פרנקנשטיין, עד שמגיע סופו.
קונכיות האף
מבנה
הקונכיות, כשאר רקמת האף והסינוסים, מצופות בשכבה דקה של תאים ריסיים, המסננים מהאוויר את החלקיקים המזהמים ומנטרלים אותם (אם הם חיידקים או נגיפים) בעזרת הפרשת הריר האפי העשיר בתאי מערכת החיסון ובחומרים קוטלי חיידקים. ה"שמיכה" הריסנית נעה באופן גלי ריתמי (כמה מאות פעמים בשנייה) ודוחפת את הפסולת המעובדת אל עבר הלוע האפי, שם מחליקה הפסולת לגרון ונבלעת בקיבה, בדרך כלל מבלי שנשים לכך לב. אדם בריא בסביבה נורמלית בולע כמעט חצי ליטר של ריר ביום. הרקמה המריירת והריסנית, שעמה בא האוויר במגע, נקראת "אפיתליום נשימתי" (Respiratory Epithelium).
פרנקנשטיין (ספר)
שם היצור
ייחודה של היצירה מתבטא, בין היתר, בהיעדר שמו של גיבור הספר. "פרנקנשטיין" הוא למעשה שמו של הרופא שהפיח חיים ביצור, ולא של היצור עצמו. היעדר השם עשוי לבטא היעדר קשר עמו מצד בני האדם ואף מצד יוצרו, וכן את הבדידות התהומית שבה היה נתון.
הכותר "פרומתאוס"
שמה המקורי של היצירה הוא "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני".
קונכיות האף
מבנה
האף אחראי לספק לריאות אוויר באיכות מסוימת והיא: 98% לחות, טמפ' הקרובה לטמפ' הגוף התקינה, אוויר מסונן מחלקיקים הגדולים מ-3 מילי-מיקרון. כמו כן, על האף ליצור מעברים מידתיים צרים, בעלי יכולת השתנות בגודלם בהתאם לצורכי הגוף המשתנים בכל רגע נתון, כדי לאפשר מצד אחד זרימה תקינה ומסודרת של אוויר, בכיוון ישר אל עבר הלוע, במהירות ובלחץ המותאמים לקנה הנשימה ולריאות, ומצד שני מקסימום חשיפה ומגע עם הרקמות המריירות, המלחלחות, המסננות והחשות. על כל אלה אחראיות קונכיות האף. קונכיות האף עשירות גם ברצפטורים עצביים (של העצב הראשי הגולגולתי החמישי, הטריגמינאלי), הרגישים ללחץ ולטמפרטורה, והחיוויים שהם קולטים ושולחים נקלטים ישירות במרכזי הנשימה של גזע המוח. הקונכיות האמצעיות ובמיוחד הקונכיות העליונות מעוצבבות ברצפטורים רבים גם של עצב הריח.
פרנקנשטיין (ספר)
הכותר "פרומתאוס"
על פי המיתולוגיה היוונית פרומתאוס יצר את האדם מחומר ומכאן ההקבלה.
קונכיות האף
מבנה
אובדן של כמות גדולה מרקמת הקונכייה (ובעיקר מעצם הקונכייה), כתוצאה מחבלה, מחלה, או ניתוח, עלולה לגרום לפגיעה בלתי הפיכה בתפקודי האף השונים וליובש כרוני של רקמות האף הנותרות. (ראו: "סינדרום האף הריק").
פרנקנשטיין (ספר)
הכותר "פרומתאוס"
פרומתאוס היה דמות טראגית במיתולוגיה היוונית. למרות ייחוסו בקרבה משפחתית לקבוצת הטיטאנים, ועל אף שהיה בן אלמוות ובעל כוחות רבים, שאף להתחבר עם בני האדם, להתקבל עליהם ולהעניק להם מכוחותיו ויכולותיו. לאחר שזאוס, מנהיג האלים, מנע את הידע על האש מבני האדם, הערים עליו פרומתאוס ונתן להם את האש, מכיוון שהייתה לו חיבה לבני האדם. למרות זאת, לא התקבל פרומתאוס לחברת בני האדם. הוא נענש בחומרה על ידי זאוס, וחי את שארית חייו בעינויים.
המושג פרומתאיות מסמל מרדנות ומלחמה הרואית בכוחות עליונים. המאבק הפרומתאי הוא מאבק מרובה סבל לשחרור הרוח מכבליה, ולהשגת חירותו של האדם, מאבק שאין בו בהכרח הצלחה.
ההשוואה בין שני המקרים מתבקשת. גיבור היצירה "פרנקנשטיין", כמו גם פרומתאוס המיתולוגי, נאבק על מנת להתקבל על ידי חברת האדם. בשני המקרים אין בכך הצלחה, אולם הסיבה לכך אינה זהה. באגדה המיתולוגית נמנעה כניסתו של פרומתאוס לחברת בני האדם בעקבות התערבותו של זאוס מנהיג האלים. לעומת זאת, ביצירה "פרנקנשטיין" לא האלים הם שמנעו את קבלתו, אלא שנאה ופחד שנבעו מבורות ודעות קדומות מצד בני האדם.
מסר היצירה
"פרנקנשטיין" אינו רק סיפור אימה, אלא גם מסר חברתי שלא ניתן להתעלם ממנו.
יש המפרשים אותו כהיכולת של בני אדם ליצור "מפלצות", מיהי המפלצת האמיתית? האם קיימת אחת כזאת? האם ילד הוא רע מטבעו? או שמא המון פעמים החברה, הלחצים, וחוסר ההכרה מצד הסביבה היא זאת שהופכת בני אנוש למפלצות.
או כפי שתוהה יצהר ורדי באתר "האייל הקורא":
גאורג, דוכס מקלנבורג
גאורג, דוכס מקלנבורג (בגרמנית: Georg Herzog zu Mecklenburg; 5 באוקטובר (לפי הלוח היוליאני 22 בספטמבר) 1899 – 6 ביולי 1963), היה ראש בית מקלנבורג-שטרליץ משנת 1934 עד מותו. דרך אביו, הוא היה צאצא של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה
ב-11 בספטמבר 1928 גאורג אומץ על ידי דודו, הדוכס קרל מיכאל, אשר היה ראש בית מקלנבורג-שטרליץ. האימוץ אושר בבית המשפט במאלצ'ין ב-5 באוקטובר 1928, וכתוצאה מכך, הוא הפך ליורש של דודו, ואימץ את שם המשפחה של מקלנבורג. בעקבות האימוץ, גאורג קיבל את התואר דוכס מקלנבורג עם סגנון הוד מעלתו. זו אושרה על ידי הראש של שושלת רומנוב, הדוכס הגדול קיריל ולדימירוביץ' ב-18 ביולי 1929, וכן הוכרה ב-23 בדצמבר על ידי פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. גאורג למד מדעי המדינה באוניברסיטת פרייבורג, וקיבל תואר דוקטור לכלכלה ומדעי החברה.