cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמתיים
רכישת קרקעות רמתיים
חלק גדול מהקרקעות בשרון הדרומי היו שייכות לשבט הבדואי ערב אבו כישכ. בתחילת המאה ה-20 משפחת אבו כישכ הייתה החזקה ביותר באזור כולו. עושר וכוח המשפחה היו תלויים באדמות שהיו לה בצפון ובדרום של הירקון. בסופו של דבר המשפחה נאלצה לנטוש את השטח אחרי פרשיית רצח שאירעה במקום, עקב דרישת הבריטים לתשלום פיצויים. בסוף המאה ה-19 קם הרעיון של רכישת קרקעות באזור זה בידי מספר יזמים שראו באדמות השרון יעד חקלאי. בשנת 1924 נרכשו 17 חלקות אדמה כמתנה ליישוב על ידי צבי איזקסון ומנשה בכור. מ-1925 עלו למקום 14 אנשים. באותה התקופה פנה אריך מוזס למספר אמידים בעל הון כדי שיסייעו לו לרכוש גוש גדול של קרקעות ליישוב שביקש להקים. באופן הזה נקנו 200 דונם משני איכרים מפתח תקווה, בנוסף לשתי החלקות שכבר נקנו. כך היה שטחו של היישוב 260 דונם בסך הכל. כעבור מספר שנים הרחיבו תושבי רמתיים את המקום ב-650 דונם כאשר קנו מיהושע חנקין חלק מהקרקעות של אבו כישכ בתוספת עזרה של תרומה מהולנד. האדמות הללו נקראו על שם הנדבן האוטהקר, עד היום בהוד השרון מצויה שדרה על שמו.
הקמת רמתיים
רמתיים הוקמה על ידי שיתוף פעולה בין היזם אריך מוזס שביקש להקים "כפר טקסטיל" שיציע את תוצרתו לכל הארץ וקבוצת חברי "החלוץ" עולי העלייה השלישית מהולנד שביקשו להקים כפר אזרחי הבנוי ממשקים זעירים, שיתרכז סביב לתעשיית חלב ופרדסים וחיפשו אדם אמיד שילווה להם כסף לרכישת הקרקע שעליה יוקם היישוב, כיוון שלא רצו להיות תלויים במוסדות היישוב. ב-1924 התגבשה קבוצת החלוצים מהולנד לרכישת שטח האדמה בשטחי אבו כישכ וייסדו את הכפר רמתיים, בתמיכת הנדבן ההולנדי האוטהקר. 13 חברי הקבוצה עלו על הקרקע ב-1926. כבר בשנת 1923 התיישבו במקום ברוך ובילה גליניק ובנם על 20 דונם שרכשו מדרום לגבעת הכיבוש, ובשנת 1924 השתקעו אברהם ופסיה קאופמן ושבעת ילדיהם, שהגיעו מליטא, באזור גבעת הכיבוש. הם רכשו שטח בן חמישים דונם שלימים נבנו עליו מוסדותיה של רמתיים, כמו בית המועצה. הקבוצה ההולנדית כללה ארבע משפחות: סחפ (מאיר ובוקס), קריגר (מלכה ויוסף), טמפלינסקי (סבינה ויהודה) ואמסטרדמר (אסתר ושמואל). קבוצת המייסדים כללה שבע משפחת גפני (ז׳ניה ואברהם), בינדר (דינה ויוסף), מוזס (אלזה ואריך), קנטרוביץ (ודוב), בראון (פרידה ויחיאל), יעקובה (סופי ויעקב), לרנר (ליזל ושלום), שפר (ברינדל ו) ובן-מנחם (גיתה ויחזקאל). אלה 13 המשפחות שייסדו את היישוב. ב-1932 הסתיימה סלילת כביש השרון שלפי בקשת "ועד מושבות השרון" עבר קרוב לרמתיים. לאחר סלילת הכביש הקימה חברת החשמל רשת חשמל לאזור. הפיתוח היה עירוני: חנויות רבות, בעלי מלאכה וסוחרים שהתיישבו על שטחים קטנים ולאחר זמן קצר "חוברו" רמתיים וכפר הדר ליישוב אחד.
ראשי מועצה
רמתיים וכפר הדר אוחדו בשנת 1964 עם רמת הדר ומגדיאל ליצירת הוד השרון.
ויליאם לנגסון לאטרופ
ויליאם לנגסון לאטרופ (באנגלית: William Langson Lathrop; 29 במרץ 1859 - 21 בספטמבר 1938) היה צייר נוף אמריקאי אימפרסיוניסטי ומייסד מושבת האמנות בניו הופ, פנסילבניה.
ביוגרפיה
לאטרופ נולד בפיינסוויל, אוהיו וגדל בחווה של משפחתו.
לאטרופ החל את הקריירה האמנותית שלו בעיר ניו יורק בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 כמאייר וחרט, שני עיסוקים שנתנו לו מעט כסף. בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 נסע לאטרופ לאירופה שם נפגש ונשא את אשתו. בשובו לאמריקה, סבל מקשיים כלכליים, חבריו שכנעו אותו להיכנס לציור בצבעי המים, שהוצגו בתערוכה יוקרתית בניו יורק. לאטרופ קיבל את הפרס הראשון וביקורת מצוינת ב"ניו יורק טיימס ", והקריירה שלו המריאה.
בשנת 1899 עברו לאטרופ ומשפחתו לכפר ניו הופ בתעלת דלאוור, לצד נהר דלאוור, פנסילבניה. אמנים אחרים החלו להתיישב במקום וללמוד אצלו ציורי נוף בטבע (en plein air). לאטרופ היה לוקח את תלמידיו בתעלת דלאוור על הדוברה שכינה "סאנשיין", מה שנתן לתלמידים אפשרות לשרטט את הנוף החולף. כמו בשיעורי ויליאם מריט צ'ייס בהרי שינקוק של לונג איילנד, או כמו שיעורי הנוף של בירג' האריסון בליגת הסטודנטים לאמנות בוודסטוק, ניו יורק, שיעורי ציור הנוף החיצוניים של לאטרופ הניחו את הזרעים להתפתחות מושבת אמנות אמריקאית. במשך יותר משלושים שנה עבד לאטרופ בציור נוף בניו הופ, והציג את עבודותיו בגלריות ברחבי ארצות הברית. במהלך תקופה זו סגנון הציור של לאטרופ התפתח מטונליסט, המאופיין בצבעים כהים יותר והדגשה על מצב הרוח, לציורים האימפרסיוניסטיים הבהירים יותר שבזכותם הוא זכור.
בשנת 1916 הקימו שישה אמנים מקומיים את "קבוצת ניו הופ", בהם לטרופ, צ'ארלס רוזן, דניאל גרבר, מורגן קולט, ריי סלואן ברדין ורוברט ספנסר. כולם התגוררו בסמיכות זה לזה, בסמוך לנהר דלאוור. המשמעות של קבוצה זו נעוצה בעובדה שהם הציגו את עבודותיהם יחד ומייצגים אסכולה אחת של ציור נוף. קבוצת ניו הופ הציגה רק בשנת 1916 ו- 1917, הם היוו את הליבה המוקדמת של אסכולה זו. הם הציגו במוזיאון האמנות בסינסינטי, במכון לאמנות דטרויט, בגלריה קורקורן, במכון קרנגי ובמוזיאון. גלריה ארלינגטון בניו יורק, בין היתר.
לאטרופ סייעה בייסודה של גלריית פיליפס מיל, שמוקמה בטחנת קמח מהמאה ה-18, כמקום התצוגה המוביל למושבה החדשה. הטחנה שכנה מול ביתו של לאטרופ ברחוב ריבר, בצפון ניו הופ.
אשתו, אנני, הפכה למארחת למספר הולך וגדל של מבקרים בשעת התה של יום ראשון אחר הצהריים. האורחים כללו את התלמידים של לאטרופ - כמו מרגרט פולטון ספנסר - ואמנים אחרים שעברו בסופו של דבר לאזור. , עם זאת, מפגש התה עבר מעבר לנהר אל פיליפס מיל. באוקטובר 1928 מונה האמן המקומי ויליאם טיילור לעמוד בראש ועדה לרכישת הטחנה כמרכז קהילתי. הטחנה נרכשה בסכום של 5,000 דולר, ולאטרופ הפך לנשיא הראשון של הטחנה.
בסוף שנות העשרים, בנה לאטרופ סירה מעץ בחצר האחורית שלו. באורך של שישה מטר. לאטרופ וחבריו השיקו את הסירה בנהר דלאוור בשנת 1930. לאטרופ היה יורד ים מנוסה וניווט את הסירה למי החוף האטלנטי. הוא המשיך להפליג להנאתו בשנותיו המאוחרות, צייר סצינות של קו החוף האטלנטי ואפילו אירח את אלברט איינשטיין על סיפונה.
ב -21 בספטמבר 1938 תמרן לאטרופ את סירתו ברחבי מזרח לונג איילנד כאשר יצאה אזהרה על הוריקן מתקרב. הוא בחר לצאת לעבר הסערה מהמפרץ המוגן. בעוד שהסירה שרדה את הסערה, גופתו של לאטרופ נמצאה בקו החוף, חודש לאחר מכן.
על פי עדויות עולה כי ייתכן שהוא מת מהתקף לב במהלך הסערה ונפל או נשטף מסירתו. עם זאת, הציור האחרון שצייר בזמן הסערה שרד את ההוריקן.
אאו נאנג
אָאוֹ נַאנְג (בתאית: อ่าวนาง) היא עיירת נופש קטנה במחוז קראבי שבדרום תאילנד, כ-20 קילומטרים מהעיר קראבי.
העיירה, אשר הייתה במקור כפר דייגים קטן, התגלתה בתחילה על ידי תרמילאים במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. עם השנים פחתה הפופולריות של אאו נאנג בקרב תרמילאים, אך האזור הפך שוב לפופולרי בהמשך בקרב תיירים. כיום כלכלת העיירה מתבססת בראש ובראשונה על ענף התיירות.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרטו של דני בויל, "החוף", בכיכובו של לאונרדו דיקפריו, אשר צולם בין היתר בחוף של אאו נאנג.
ישנם שני חופים באאו נאנג: האט נאפאראט טארה (Hat Napparat Tara) והאט אאו נאנג (Hat Ao Nang). האיים בקרבת אאו נאנג פופולריים כיום בקרב חובבי צלילה ושנורקלינג.
אאו נאנג נפגעה קשות ב-2005 כתוצאה מרעידת האדמה באוקיינוס ההודי.
מצג
מַצָּג (או מִקְדָּם, הֶצֵּג, אֶקְסְפּוֹזִיצְיָה בלעז) ביצירת ספרות כולל את כל המידע הקודם לסצנה הראשונה של הסיפור. המצג נותן, למעשה, רקע להתרחשויות העלילה בסיפור.
המידע הניתן במצג כולל פרטים כלליים על הזמן והמקום שהעלילה מתרחשת בהם ומידע ספציפי על הביוגרפיה, הקודמת לסצנה הראשונה, של דמויות המשחקות תפקיד בעלילה.
המידע במצג, כמו גם אופן מסירתו, עשויים לרמוז רמזים מטרימים החיוניים להבנת המשך הסיפור.
מצג עשוי להימסר במרוכז (מצג בגוש אחד) או במפוזר, לאורך הסיפור כולו, וכן עשוי להימסר לפני הסצנה הראשונה (מצג תחילי, הנמסר בראש הסיפור) או אחרי הסצנה הראשונה (בשלב כלשהו בהמשך הסיפור). גם מצג תחילי בגוש אחד, דוגמת המצג של הרומן אבא גוריו משאיר פריטי מצג רבים (הקודמים לסצנה הראשונה של הסיפור) ומוסרם בהמשך הסיפור (למשל על מנת ליצור מתח או הפתעה).
פריטי מצג מפוזר ניתן ללקט ממשפטים רבים במהלך הסיפור - כל פריט מידע שמספר על דבר מה שאירע לפני הסצנה המובחנת הראשונה של הסיפור, הוא פריט מצג.
לדוגמה: בסיפורו של ש"י עגנון, "הרופא וגרושתו", משפט הפתיחה הוא "כשנכנסתי לשמש בבית החולים מצאתי אחות רחמנייה בחורה בלונדינית, שהייתה אהובה על הכל וכל החולים סיפרו בשבחה". במשפט זה כמה פריטי מצג. הוא מציג את הדמויות העיקריות בסיפור: המספר והאחות (שלדעתה מייחס המספר משקל רב). הוא מציג את בית החולים, שמתרחש בו חלק נכבד מעלילת הסיפור. עוד נרמז זמן ההתרחשות ("כשנכנסתי לשמש בבית החולים").
קישורים חיצוניים
Exposition (literary technique) Експозиция (литература) Exposition (Literatur) Exposition (théâtre) ექსპოზიცია (ლიტერატურა) Экспозиция (литературоведение) Exposition
ג'ורג' דיקארלו
ג'ורג' תומאס דיקארלו (באנגלית: George Thomas DiCarlo; נולד ב-13 ביולי 1963) הוא שחיין אמריקאי בעבר. אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1984) בעל שתי מדליות.
ביוגרפיה
דיקארלו נולד בסיינט פיטרסברג, שבפלורידה. הוא למד ושחה באוניברסיטת אריזונה.
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שנערכו ביוני 1984, קבע דיקארלו במשחה ל-400 מטר חופשי שיא אמריקאי חדש של 3:51.03 דקות, שיפור לשיאו בן ה-7 שנים של בריאן גודל (3:51.56 דקות). במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. בהיעדרו של שיאן העולם, אלוף העולם והאלוף האולימפי ולדימיר סלניקוב מברית המועצות (3:48.23 דקות), הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 3:51.23 דקות, שיפור לשיאו האולימפי של סלניקוב (3:51.31 דקות), לפני בן ארצו ג'ון מיקאנן (3:51.49 דקות) וג'סטין למברג מאוסטרליה (3:51.79 דקות). מספר דקות לאחר משחה הגמר, תומאס פרנר ממערב גרמניה, המתחרה העיקרי שלו שלא הגיע למשחה הגמר לאחר ששמר כוחות בשלב המוקדמות, שיפר את שיאו האולימפי במסגרת גמר ב', בתוצאה של 3:50.91 דקות. יומיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:10.59 דקות, אחרי בן ארצו מייק אובריין (15:05.20 דקות) ולפני שטפן פייפר ממערב גרמניה (15:12.11 דקות).
העורבים של מצודת לונדון
לאורך ההיסטוריה היו העורבים השחורים נפוצים ברחבי בריטניה הגדולה, לרבות בערים, כך שהמצודה הייתה ממוקמת בתחומי אזור הקינון הטבעי שלהם. אולם כאשר גורשו העורבים מרוב בתי הגידול המסורתיים שלהם, לרבות מלונדון, הם יכלו להמשיך להתגורר במצודה אך ורק בתנאי שבי ובתמיכת הרשויות.
אגדות מקומיות גורסות כי מוצא העורבים הוא מתקופתו של המלך צ'ארלס השני, אשר שלט באנגליה, בסקוטלנד ובאירלנד בין השנים 1660 ל-1685. אולם אין עדויות לנכונות האגדות הללו וההיסטוריונים אף גורסים כי "מיתולוגיית עורבי המצודה היא, ככל הנראה, מעוף הדמיון הוויקטוריאני".
היסטוריה
אחת האגדות הקדומות, הקושרת לראשונה את העורבים למצודה, מספרת את סיפורו של האל הקלטי בראן המבורך (ולשית: Bendigeidfran - עורב מבורך), שנפצע באורח אנוש בקרב העז נגד המלך האירי מתולווך (Matholwch), אשר התנהג בחוסר כבוד לנסיכה הבריטית בראנוון (Branwen). הוא ציווה על תומכיו לערוף את ראשו ולקבור אותו מתחת לגבעה הלבנה (עליה שוכנת בימיינו המצודה) כשהוא פונה לכיוון צרפת ומשמש כקמע המגן על בריטניה הגדולה מפני פלישת זרים.
לפי הפולקלור הבריטי העורבים השחורים מאכלסים את המצודה מזה מאות שנים, ונמשכו אליה לראשונה בעקבות הריח של גוויות אויבי הכתר אשר הוצאו להורג במקום. קיימת אגדה ולפיה בעת מותה של אן בולין בשנת 1535 "גם העורבים של המצודה ישבו בשקט וללא תנועה על הביצורים ובהו באופן משונה במחזה מלכה עומדת למות!". לפי האגדה התנהגו העורבים בצורה גרועה יותר במהלך הוצאתה להורג של ליידי ג'יין גריי בשנת 1554: הם "ניקרו את העיניים והוציאו אותן מהראש הכרות" של המלכה המודחת.
במאמרו "How Ravens Came to the Tower of London" הסיק הסופר האמריקני בוריה זאקס כי העורבים הובאו למצודה על מנת להעצים את תחושת הדרמטיות של ההוצאות להורג שנערכו בה.
אגדה נוספת מייחסת את תחילת המסורת של קיצוץ כנפי העורבים לצ'ארלס השני ולאסטרונום המלכותי שלו ג'ון פלמסטיד. לאגדה זאת מספר גרסאות. לפי הגרסה הראשונה של האגדה התלונן פלמסטיד בפני צ'ארלס על כך שעורבים שחורים עפים דרך שדה הראייה של הטלסקופ שלו ומקשים עליו לצפות בשמים ממצפה הכוכבים שבמגדל הלבן. פלמסטיד ביקש שהעורבים יגורשו, אולם צ'ארלס השני סירב לבקשה זו. לפי הגרסה שנייה, תיעב צ'ארלס עצמו את העורבים על שהטילו את צואתם על הטלסקופ. לפי גרסה זו צ'ארלס והאסטרונום שלו ניהלו שיחה שבה נקבע גורל העורבים והכפר גריניץ', בו נחנך ב-1675 מצפה כוכבים מלכותי על ידי המלך. המלך התלונן בפני פלמסטיד וקבע כי:
אגדה נוספת קושרת את הופעת העורבים במצודה לשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. העורבים השחורים, כמו גם החזירים והדיות, היו מאוכלי הנבלות הבולטים של לונדון בימי הביניים. לפי האגדה, לאחר השריפה הניצולים החלו לצוד את העורבים בלונדון כיוון שהם נמשכו לבשר, אך פלמסטיד הסביר לצ'ארלס השני כי חיסול כל העורבים יהיה אות המבשר רעות וכי הממלכה לא תשרוד אם העורב האחרון ימות. לפיכך ציווה צ'ארלס לשמור שישה עורבים במצודה.
בוריה זאקס ניסה למצוא ביסוס היסטורי לטענה הנפוצה, כי מקורה של אגדת העורבים הוא בימיו של צ'ארלס השני, אולם למרות מאמציו הוא כשל באישוש הטענות.
ג'ף פארנל, ההיסטוריון הרשמי של המצודה וחבר בצוות הנשקייה המלכותית, מאמין גם כן כי ההיסטוריה העתיקה של העורבים במצודה היא אגדה שנוצרה במהלך התקופה הוויקטוריאנית. במהלך מחקרו של פארנל ולמרות ההנחה המוקדמת כי שלומו של הכתר הבריטי תלוי בנוכחות הקבועה של העורבים, הוא מצא מסמכים שבהם נאמר במפורש כי לא נותרו עורבים במצודה ולמרות זאת המונרכיה והמצודה שרדו. ממצא זה מיוחס לתקופה שלפני פתיחת המצודה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר העורבים היחידים ששרדו, הזוג מייבל וגריפ, נעלמו מהמצודה וככל הנראה עברו לקנן בעץ סמוך. סיפור "בריחתם" של זוג העורבים הופיע במספר עיתונים בארצות הברית. פארנל מאמין גם כי העורבים הראשונים שגדלו במצודה בתנאי שבי הובאו אליה כחיות מחמד של הצוות.
המערב החל להתעניין בעורבים לאחר פרסום הפואמה "העורב" של אדגר אלן פו בשנת 1845.
נכון להיום (2012) מתגוררים במצודת לונדון שמונה עורבים (4 זכרים ו-4 נקבות):
ואילו העורבת ברנוון (Branwen), שהתגוררה עד לא מזמן במצודה, נלקחה לדרטמור על מנת לקחת חלק פעיל בתוכנית הרבייה של העורבים השחורים בבריטניה.
טיפול ותזונה
העורבים שבמצודה אינם יכולים להתרחק ממנה בתעופה מאחר שהנוצות באחת מכנפיהם נשמרות מקוצצות באופן קבוע. מאחר שהמבנה של כנפיהם אינו זהה, הם אינם מסוגלים לעוף אלא למרחק קצר בלבד. זהו, ככל הנראה, הקושי היחיד בחיי היומיום שלהם. בוריה זאקס תיאר בהומור את חיי העורבים:
לכל אחד מהעורבים יש תג צבעוני עם שמו על אחת מרגליו, על מנת שניתן יהיה לזהות בקלות את הפרטים השונים. לעורבים במצודה יש תוחלת חיים של כ-40 שנים.
כל אחד מהעורבים שבמצודה זוכה לקבל שם, וכולם מטופלים על ידי שומרי המצודה, היאומן וורדרס. התזונה של העורבים מבוקרת היטב; היא כוללת פירות טריים, גבינה ובשר טרי, כמו גם ויטמינים ותוספי תזונה אחרים. אחראי העורבים (Ravenmaster), דרק קויל, אמר בשנת 2007 כי: "אני קונה בשר טרי בסמית'פילד - כבד, כבש, בשר בקר, תרנגול. ולעיתים כאשר אני נמצא בבית שלי בסאפוק מישהו נותן לי ארנב שניצוד. אם אני רואה בעל חיים שנהרג על הכביש, והוא לא נפגע בצורה חמורה מדי, אני מכניס אותו לשק שחור ומביא אותו בחזרה לכאן. אני נותן להם גם ביסקוויטים, המוטבלים בדם מהבשר שאני רוכש ובחורף אני נותן להם כמוסות של שומן מכבד של דגי בקלה. אני יודע שהם מקבלים את כל הוויטמינים והשומן שהם צריכים. זו הסיבה שהם נראים כה בריאים". בהמשך הוסיף קויל: "הם מקבלים בכל יום שמונה אונקיות של בשר. אחת ליומיים הם מקבלים ביצים מבושלות ואני נותן להם תפוח חתוך וענבים - דרך אגב, הם אוהבים גבינה".
אירועים שונים
רק עורב אחד שרד את הפצצות הבליץ במלחמת העולם השנייה, ולפיכך הורה ראש הממשלה סר וינסטון צ'רצ'יל להביא עורבים נוספים למצודה על מנת שמספרם יעמוד בתקן. עורבי המצודה מגויסים לכוחות המזוינים של הממלכה כמו חיילים רגילים והם מקבלים תעודות זיהוי כמו חיילים ושוטרים. בדומה לחיילים, ניתן לשחרר את העורבים משירות בגין התנהגות בלתי הולמת.
רוב הלונדונים מחבבים את העורבים, אך לעיתים פרט ספציפי יאבד את חינו בשל התנהגותו. לדוגמה, העורב "ג'ורג'" איבד את תפקידו והוגלה לוויילס לאחר שתקף והרס אנטנה של טלוויזיה. בעקבות האירוע ניתן צו מיוחד שבו נאמר "העורב ג'ורג', שגויס בשנת 1975 הועבר, בשבת 13 בספטמבר שנת 1986, לגן החיות Welsh Mountain Zoo שבויילס. התנהגותו בלתי מספקת, ולפיכך שירותו אינו נחוץ יותר". בשנת 1996 שוחררו משירות שני עורבים נוספים מהמצודה בגין "התנהגות שאינה הולמת את דיירי המצודה".
עורבים אחדים הצליחו להימלט למרות נוצותיהם המקוצצות. בשנת 1981 החליט העורב "גרוג" לעזוב את אזור המצודה לטובת פאב וזאת לאחר 21 שנים של שירות לכתר. מנגד, עורבת בשם "מייבל" נחטפה מהמצודה, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, ותעלומה זו מעולם לא נפתרה.
סיפור נוסף נוגע לעורבים "ג'יימס קרואו" (James Crow) ו"אדגר סופר" (Edgar Sopper). אדגר סופר שם לב לתשומת הלב הרבה שניתנה לג'יימס קרואו לאחר מותו, והחל לחקות ולהעמיד פני מת על מנת לזכות בתשומת לב נוספת. התעלול היה כה משכנע, עד שאחראי העורבים האמין כי אדגר סופר מת. כאשר אסף האחראי את "הגופה" נשך העורב את אצבעו ו"התעופף משם כשהוא מקרקר צחוק עורב גדול".
בשנת 1990 הלך לעולמו כומר בשם נורמן הוד, בחדרו שבשטח המצודה. טום טרנט, לשעבר עוזרו של אחראי העורבים, דיווח כי נראה היה שהעורבים מודעים למוות, כיוון שזמן קצר לאחר המוות הם התאספו בטאוור גרין ליד הקפלה, קראו קריאות, ולאחר מכן השתתקו כמי שחולקים כבוד אחרון למת. עדות זו אינה מתארת בהכרח מאורע בדיוני, מאחר שידוע כי עורביים עורכים "הלוויות" שבהן הם מתאבלים ומתאספים בדממה סביב גופתו של עורב מת.
כיום העורבים הם אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות עבור מי שמבקר בסיטי של לונדון. ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, דווח כמי שהתרשם מאוד מהכישורים המילוליים של העופות; אחד מהעורבים בירך כל אחד מחברי הפמליה שלו בברכת "בוקר טוב!". עם זאת, רשויות המצודה ממליצות לתיירים לא להאכיל את העורבים, ומזהירים כי עורב עלול לנשוך אם הוא יחוש מאוים.
מאז שנת 1987 נתונים עורבי המצודה לתוכנית רבייה בשבי, אשר נושאת פירות. לדוגמה, במשך השנים הצליח זוג העורבים "צ'ארלי" ו"ריס" לגדל 17 גוזלים משותפים. עם זאת, סופו של צ'ארלי היה רע; לאחר שהוא נשך כלב מאתר פצצות (שנקרא גם הוא צ'ארלי), תפס הכלב את העורב בשיניו. נשיכתו של הכלב הייתה קטלנית עבור העורב.
במהלך מגפת שפעת העופות של 2006 הוכנסו עורבי המצודה לתוך אגפיה הפנימיים, ושוכנו במתחם סגור על מנת להגן עליהם מפני הדבקה בנגיף.
עורבים בלונדון
תחום תפוצתם של העורבים שחורים כולל את בריטניה הגדולה (ומרבית החלקים האחרים של חצי הכדור הצפוני), אולם בשנים האחרונות האוכלוסיות המתרבות בבריטניה מוגבלות לאזורים הגבוהים בדרום-מערב האיים הבריטיים. סביר להניח כי העורבים התגוררו במצודה ובסביבתה כבר לפני מאות שנים, כיוון שעד המאה ה-16 העורבים התגוררו בקרבה רבה לבני אדם וכן בטבע; הם התקבלו בברכה ביישובים כיוון שהרגלי הציד שלהם סייעו בניקוי הרחובות. אולם, בשנים האחרונות נתפסו העורבים כאיום על אורח החיים, ובמאה ה-19 הם גורשו בהדרגה מאזורים רבים באמצעות ציד וירי שיטתיים. הפעם האחרונה שבה נצפו עורבים שחורים מקננים בטבע בלונדון הייתה בשנת 1826 בהייד פארק. אולם בשנת 2004 דיווחה החברה המלכותית להגנה על עופות כי עורבים נצפו מקננים במחוזות הבית שמסביב ללונדון וכן במרחק של כ-30 מיל מהמצודה.
הרווארד ביזנס רוויו
הרווארד ביזנס רוויו (באנגלית: Harvard Business Review, בראשי תיבות: HBR) הוא מגזין ניהול כללי היוצא לאור מאז שנת 1922 על ידי הוצאת הרווארד, חברה בת של אוניברסיטת הרווארד. המגזין מוציא 6 גליונות בשנה. משרדי ההנהלה ממוקמים בבוסטון.
המגזין מכסה תחום נרחב של נושאים הנוגעים למבחר תעשיות, תפקידי ניהול ואזורים גאוגרפיים. אלו כוללים מנהיגות, משא ומתן, אסטרטגיה, תפעול, שיווק וכספים. במהלך השנים נטבעו או זכו לתפוצה נרחבת כתוצאה מפרסומם במגזין מספר לא מבוטל של מונחים ותפיסות ניהוליות.
עם החוקרים שמאמריהם פורסמו בכתב העת נמנים קלייטון כריסטנסן, פיטר דרוקר, מייקל פורטר, רוזאבת' מוס קאנטר ופרדריק הרצברג.
בשפה האנגלית המגזין מופץ ברחבי העולם לכ-250,000 קוראים. בנוסף מתורגם ברישיון תוכן מהמגזין לעוד 13 שפות. בעברית יוצא לאור כתב העת "אקזקיוטיב", המכיל מאמרים מתורגמים לעברית מתוך "הרווארד ביזנס רוויו".
מאז שנת 1959 מוענק מדי שנה פרס מקינזי לשני המאמרים המשמעותיים ביותר שנבחרים על ידי חבר שופטים עצמאי.
ז'יימליס
ז'יימליס (בליטאית: Žeimelis; ביידיש: זיימל) היא עיירה בצפון ליטא במחוז שאולאי סמוך לגבול עם לטביה. עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית, נודעה ברבנים מפורסמים שכיהנו בה.
תולדות היישוב
מהמאה ה-14 ועד המאה ה-18 נוהלה ז'יימליס על ידי פיאודלים גרמנים. עד שנת 1795 הייתה ז'יימליס חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ומאז היא הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, עד מלחמת העולם הראשונה. בתקופת ליטא העצמאית 1918-1940 נבנה קו רכבת שהוביל מהעיירה לעיר פוניבז'.
יהודי ז'יימליס
לראשונה נזכר תושב יהודי בז'יימליס בשנת 1593. קהילה יהודית מאורגנת נזכרת באמצע המאה ה-18. במפקד של שנת 1766 נספרו 428 יהודים בעיירה.
במפקד של 1897 נספרו בעיירה 679 יהודים יותר ממחצית תושבי העיירה. היהודים התפרנסו ממסחר, חנויות, בתי קפה ותעשייה זעירה.
המצב הכלכלי הקשה בתחילת המאה ה-20 גרם להגירה של רבים מיהודי העיירה. הם היגרו בעיקר לארצות הברית, ארץ ישראל ודרום אפריקה. בעיירה היה תלמוד תורה ובית ספר יסודי יהודי, וכן ספריה יהודית עם ספרים ביידיש. כן הייתה בעיירה פעילות ציונית, וסניף של תנועת החלוץ.
רבני העיר
מרבני העיר הנודעים - ר' שלום אלחנן יפה שכיהן ברבנות משנת 1883, לימים הרב בעיר סנט לואיס בארצות הברית.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק מונה לרב המקום בשנת 1887. עם מינויו הוא דאג לבניית מקווה חדש, ולחיזוק מוסדות העזרה הדדית של גמילות חסדים, הכנסת אורחים וביקור חולים. בתקופת רבנותו בז'יימליס התאלמן הרב קוק מאשתו הראשונה, והוא נותר עם בת יחידה, שנה לאחר מכן הוא נישא לאשתו השנייה. בנו הרב צבי יהודה נולד בתקופה זו. בשנת 1895 עבר הרב קוק לעיר בויסק שם כיהן כרב העיר, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1903.
מחליפו ברבנות ז'יימליס היה הרב יעקב דוב רפפורט שימש ברבנות עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1926, בה שימש כרבה של המושבה כפר סבא.
בימי השואה
עם הכיבוש הגרמני נכלאו יהודי העיירה בבניין בנק מקומי שחלונותיו היו עם סורגי ברזל. משם הועברו לאסם במרחק 2 ק"מ מהעיירה. ב-8 באוגוסט 1941, נלקחו כל יהודי העיירה, כ-180 איש ליער אורנים סמוך. במקום זה נורו כולם למוות בידי הגרמנים וליטאים משתפי פעולה.
נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה
נתיבי ישראל – החברה הלאומית לתשתיות תחבורה בע"מ היא חברה ממשלתית האחראית לפיתוח תשתיות התחבורה בישראל. החברה עוסקת בתכנון, פיתוח ואחזקת מרבית הכבישים הבינעירוניים לרבות מחלפים וגשרים, הקמת מסילות רכבת (עבור רכבת ישראל), ביצוע פרויקטים במרחב העירוני והמטרופוליני (בנוסף לחברת נתיבי איילון) והקמת שדה תעופה בינלאומי חדש (משלים לנתב"ג, המיועד לטיסות חסך).
החברה הוקמה בשנת 1921 על ידי המנדט הבריטי ששלט בארץ באותה תקופה, תחת השם P.W.D.) Public Works Department), ומקום המדינה תחת השם העברי מחלקת עבודות ציבוריות (מ.ע.צ.). משנת 1948 עד 2004 הייתה מ.ע.צ. יחידה במשרדי ממשלה שונים (מ-1980 הייתה יחידת סמך במשרד התחבורה) וב-2004 הפכה לחברה ממשלתית בשם "מ.ע.צ. – החברה הלאומית לדרכים בישראל".
מאז היותה חברה ממשלתית ב-2004, לחברה מבנה "רזה" של חברה מנהלת בלבד, המנהלת את ספקיה (מנהלי פרויקטים, מתכננים וקבלנים) באמצעות מיקור חוץ, לאחר זכייה במכרזים לביצוע עבודות החברה. לפיכך היא אינה מעסיקה במישרין כח אדם לביצוע העבודות או מחזיקה בכלים הנדסיים וציוד הנדסי כבד.
בשנת 2012, בעקבות החלטת ממשלה, שונה שם החברה ל"נתיבי ישראל החברה הלאומית לתשתיות תחבורה בע"מ" והוחלט כי החברה תהיה אחראית על פיתוח תשתיות תחבורה נוספות (כגון: מסילות רכבת, פרויקטים עירוניים והקמת שדה תעופה) ולא רק על הכבישים הבינעירוניים במדינה.
מנכ"ל החברה הוא ניסים פרץ ויושב ראש הדירקטוריון הוא יגאל עמדי.
היסטוריה
החברה הוקמה במקור בשם P.W.D (Public Works Department) בשנת-1921, על ידי המנדט הבריטי. הרברט סמואל, שכיהן כנציב העליון בארץ ישראל, פעל להקמת גופים אדמיניסטרטיביים אזרחיים בארץ, וביניהם P.W.D (בעברית - מ.ע.צ.), כיחידה ההנדסית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בתקופת המנדט פעלה P.W.D בפרויקטים רבים של סלילת כבישים ובניית נמלים וגשרים, בהם בניית גשר הירקון הראשון ב-1922, ופריצת הדרך לשריד ב-1933. כמו כן עסקה P.W.D בתכנון ובינוי של מבני שלטון, בתי חולים, בתי ספר, תחנות משטרה ובתי דואר בשירות ממשלת המנדט. רבים מייחסים פן חלוצי למלאכת הבנייה של P.D.W ותרומה להתפתחות החברתית והכלכלית של החברה הישראלית בראשית ימיה.
בשנת 1948, עם הקמת המדינה, שונה השם האנגלי - P.W.D. לשם העברי מ.ע.צ. (מחלקת עבודות ציבוריות) והאחריות על גוף זה הועברה למשרד העבודה של מדינת ישראל. האדריכל גד אשר שהחל לעבוד בחברה ב-1941 והתמנה אז לסגן אדריכל ראשי, היה בין מייסדי הגוף הישראלי ועמד בראש המחלקה עד לפטירתו ב-1965. בתקופה זו, הריבונות על שטחים חדשים וגלי עלייה המוניים הגבירו את הצורך ליישב אוכלוסייה חדשה בערים ובכפרים בכל שטחי המדינה, מה שחייב חיבור של אותם שטחים למרכזי האוכלוסייה באמצעות סלילת כבישים. רשת התחבורה שהחלה להיבנות תרמה לתנופת הפעילות הכלכלית של המדינה, יצרה תכנונים של שימושי קרקע, ניידות של אנשים והון, ועוד. במקביל הושקעו משאבים של המדינה באמצעות מ.ע.צ. גם בפיתוח התשתיות הקיימות, שנפגעו במהלך מלחמת העצמאות. בנוסף, בעתות מלחמה היה למ.ע.צ. תפקיד בפריצת דרכים בשטחי האויב והנחת גשרים מעל מקורות מים, כדי לאפשר תנועה של הכוחות הלוחמים. סלילת הכבישים התבצעה על ידי חלוצים וחלוצות, ויש הרואים בפעילותה של מ.ע.צ. בתקופה זו את תחילתו של כור היתוך בחברה היהודית במדינה.
לאורך השנים סללה מ.ע.צ. אלפי קילומטרים של כבישים, גשרים ועורקי תחבורה לכ-500 יישובים. בין הפרויקטים החשובים מאז קום המדינה היו בניית גשר בכביש באר שבע-דימונה ב-1960, בניית גשר הראל במבואות ירושלים ב-1971, ועוד. בנוסף הקימה מ.ע.צ. מבני ממשל רבים וביניהם כנסת ישראל, בית הנשיא, בניין בנק ישראל, בתי חולים, מרכזי קשר למנויי טלפונים, מעגני דיג, כיתות ואמצעי לימוד והדרכה במרכזי הכשרה, מוסדות סעד, בתי חינוך חקלאיים ועוד.
במהלך השנים פיתחה מ.ע.צ. אמצעי בטיחות חדשים כדי לשפר את רמת הבטיחות בכבישים ולמנוע תאונות דרכים. כך למשל פיתחה טכנולוגיית כביש שקיבלה את הכינוי "כביש סלחני", המאפשר לנהגים שנקלעו למצב מצוקה בדרך (סטייה מנתיב או סיבוב חד) לשוב ל"דרך הישר" באמצעות מבנה הנדסי מיוחד של הכביש ובאמצעות אביזרי בטיחות שהותקנו לאורכו – מעקות הפרדה, שוליים מיוצבים ועוד.
מ.ע.צ. עברה לאורך השנים בין משרדים ממשלתיים שונים. עם קום המדינה הייתה מ.ע.צ. כפופה למשרד הפיתוח, אך מינואר 1949 הוכפפה למשרד העבודה מתוך הבנה שמרבית כוח העבודה של החברה יגיע מקרב העולים החדשים שנהרו לארץ באותם ימים. לאור הפעילות הרבה של מ.ע.צ. בבניית מוסדות שלטון בארץ, הוחלט בשנת 1977 להכפיפה למשרד השיכון והבינוי. עם זאת, בשנת 1980 הוחלט על סגירת אגף "מבני ציבור" במ.ע.צ. והחברה התמקדה החל משנה זו בפיתוח תשתית הכבישים הבינעירוניים בלבד. בין השנים 1996–1999 הוכפפה מ.ע.צ. למשרד התשתיות הלאומיות, והחל משנת 1999 הוכפפה למשרד התחבורה.
כחברה ממשלתית
ב-15 בספטמבר 2003 החליטה ממשלת ישראל לסגור את מ.ע.צ. במתכונתה אז, יחידת סמך במשרד התחבורה, ולפטר את כל 750 עובדיה. במקומה, הוקמה חברה ממשלתית בשם "מ.ע.צ. - החברה הלאומית לדרכים בישראל בע"מ", בה 100 עובדים בלבד ושפועלת בעיקר באמצעות מיקור חוץ. החברה קיבלה תחת אחריותה את כל מערכת הכבישים הבינעירוניים, ניהול ובקרת תנועה, תכנון, פיתוח ותחזוקת הדרכים ובטיחותן. שר התחבורה אביגדור ליברמן מינה את מקורבו אלכס ויז'ניצר למנכ"ל החברה החדשה. עם כניסתו לתפקיד הכריז ש"מע"צ פעלה במשך שנים ללא מגבלת תקציב, ובלי פיקוח. אני מודע לבעיה, לאווירה של שחיתויות ושל חריגים. עבודת המטה וההנהלה הייתה לקויה באופן מובהק". העברת הסמכויות לחברה החדשה נקבעה ל-1 בינואר 2004 ותחילת עבודתה של נקבעה ליולי באותה השנה, אך החל מאבק של העובדים וההסתדרות נגד הקמת החברה החדשה. ביולי 2005 נחתם הסכם בין הנהלת החברה לבין יו"ר האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות, עופר עיני. על פי ההסכם 180 עובדים ותיקים המשיכו לעבוד בחברה, השאר פרשו או עברו למשרדי ממשלה אחרים, כמו כן החליט ויז'ניצר להעתיק את משרדי החברה מירושלים לאור יהודה, וגייס 50 עובדים חדשים לחברה. ויז'ניצר עמד בראש החברה החדשה והיה מנהלה הכללי עד לשנת 2010. מחליפו היה האדריכל שי ברס, לשעבר מנכ"ל חברת נתיבי איילון.
בעקבות החלטת ממשלה, החל מנובמבר 2012 שונה שמה של החברה ל"נתיבי ישראל, החברה הלאומית לתשתיות תחבורה בע"מ" והחברה הרחיבה את פעילותה לתשתיות תחבורה נוספות מעבר לפיתוח הכבישים הבינעירוניים בישראל, והחלה לפתח מסילות רכבת חדשות (לתפעול "רכבת ישראל"), לפי התוכנית התחבורתית "נתיבי ישראל".
ב-21 בינואר 2015 מינה שר התחבורה ישראל כ"ץ את עודד שמיר להיות יושב ראש החברה.
בנובמבר 2015, בתום חקירה סמויה של יחידת להב 433, נעצרו ארבעה עובדי נתיבי ישראל, שלושה מנהלים לשעבר ו-11 נותני שירותים לחברה, בהם אלכס ויז'ניצר ושי ברס וחבר הכנסת לשעבר מיכאל גורלובסקי. המשטרה ייחסה לבכירים שנעצרו קבלת שוחד וטובות הנאה בהיקפים של עשרות מיליוני שקלים, בתרומה לקידום העסקתם של ספקים חיצוניים מסוימים. בתום החקירה, שכונתה "פרשה 618", זומנו לשימוע לפני העמדה לדין 30 חשודים ו-13 חברות. ב-6 במרץ 2019 הוגש נגד ויז'ניצר כתב אישום על עבירות שוחד, רישום כוזב במסמכי תאגיד ועבירת מס. ב-3 ביוני 2021 הורשע ויזניצ'ר לפי הודאתו בעבירה של בקשת שוחד בפרשת השחיתות נתיבי ישראל, בעקבות הסדר טיעון בו הוסכם כי יגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל, מאסר על תנאי וכן קנס בסך 850 אלף ש"ח.
מאז פרשה זו, מונה בסוף שנת 2015 מנכ"ל חדש לחברה, תא"ל (מיל') ניסים פרץ, והתחלפו בכירים רבים בחברה.
כיום, החברה משקיעה משאבים רבים בפיתוח מערכות ניהול תנועה חכמה בכבישים, חדשנות, השקעה בפיתוח נתיבים לתחבורה ציבורית, קשרי קהילה, אינטגרציה וקישוריות בין אמצעי תחבורה שונים (תחבורה ציבורית, רכב פרטי, אופניים והליכה ברגל), ומשקיעה רבות בתחום האחריות התאגידית, ומחשבה על הסביבה בפיתוח תשתיות התחבורה.
בינואר 2019 הציג מנכ"ל החברה ניסים פרץ את תוכנית החומש של החברה בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים. במסגרתה החברה תהיה אחראית לתכנון של מספר מסילות: מסילת כרמיאל - קריית שמונה, מסילת עפולה - טבריה, מסילת דימונה - ירוחם, מסילת באר שבע - ערד וקו הרכבת לאילת. מסילות אלו הן חלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040.
ב-21 בדצמבר 2020 נכנס לתפקיד יושב ראש החברה יגאל עמדי.
פעילות החברה
תוכנית חומש זאת שמה דגש לההיבטים הבאים:
תחומי פעילות החברה
חברת נתיבי ישראל אחראית לפיתוח תשתיות התחבורה בישראל: אחזקה ופיתוח של מרבית הכבישים הבינעירוניים, הקמת מסילות רכבת (עבור רכבת ישראל), ביצוע פרויקטים במרחב העירוני והמטרופוליני (בנוסף לחברת נתיבי איילון) והקמת שדה התעופה הבינלאומי החדש העתידי של ישראל (משלים לנתב"ג, המיועד לטיסות חסך).
כבישים בינעירוניים
החברה אחראית כמעט לכל הכבישים הבינעירוניים במדינה, לצד חברות ממשלתיות נוספות האחראיות על הכבישים המרכזיים במרחבים המטרופוליניים (חברת נתיבי איילון בגוש דן – אחראית על כביש 20 "נתיבי איילון" וחברת מוריה בירושלים – אחראית על כביש 50 "בגין") ולצד חברת חוצה ישראל, האחראית על כביש 6 "חוצה ישראל" ועל כביש 23 "מנהרות הכרמל" בחיפה.
ניקיון כבישים
חברת נתיבי ישראל אחראית גם על הניקיון בכבישים שבאחריותה. האחריות חלה על הכביש עצמו ועל צידי הכביש, השול עד מרחק 10 מטר מהכביש. לשם כך היא שוכרת שירותי קבלני ניקיון. על פי מדיניות החברה כבישים מקומיים אמורים להיות מנוקה פעם בחודשיים. בעוד שכבישים ארציים ואזוריים אמורים לעבור ניקיון כל כמה שבועות. במידה ואזרחים רואים מפגעי ניקיון, הם יכולים להתקשר למוקד של נתיבי ישראל, בו אפשר להודיע על מפגעים בכביש כולל מפגעי ניקיון.
מסילות רכבת
משנת 2012 קיבלה החברה גם אחריות לביצוע של קווי מסילות רכבת:
בינואר 2019 הציג מנכ"ל נתיבי ישראל, ניסים פרץ, את תוכנית החומש בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים, במסגרתה החברה אחראית לתכנון של כמה מסילות: כרמיאל-קריית שמונה, עפולה-טבריה, דימונה-ירוחם, באר שבע-ערד ואת קו הרכבת לאילת. מסילות אלו הן חלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040. בנוסף מקדמת החברה את הפרויקט להקמת המסילה החמישית והשישית באיילון.
כמו כן קיבלה החברה, בשיתוף עם רכבת ישראל, אחריות למימוש פרויקט חשמול הרכבת בקווים שהיא מקימה.
פרויקטים במרחב העירוני והמטרופוליני
ביולי 2020 קיבלה החברה מספר פרויקטים מידיה של "יפה נוף", החברה העירונית של חיפה, לאחר שמשרד התחבורה החליט להפסיק את ההתקשרות עם "יפה נוף". חברת נתיבי ישראל קיבלה אחריות לביצוע פרויקט הרכבלית בחיפה ואת המשך סלילתם של 2 מקטעי מטרונית חדשים: בין חיפה לנשר ובין חיפה לעכו.
במרץ 2022 הוטל על החברה לבצע פרויקטים נוספים במרחב העירוני והמטרופוליני (בנוסף לחברת נתיבי איילון). בין השאר החברה מתכננת את הרכבת הקלה בבאר שבע.
הקמת שדה תעופה בינלאומי חדש
בחברה הוקמה מנהלת מקצועית, האמונה על הקמת שדה תעופה בינלאומי חדש, שעתיד לקום בשנים הקרובות ויהיה שדה משלים לנתב"ג, בעיקר עבור טיסות Low Cost.
מבנה החברה
מטה החברה שוכן באור יהודה, בו מועסקים רוב עובדי החברה בתשע חטיבות שונות:
בית ספר לאבירים
בית ספר לאבירים (באנגלית: Knight Squad) היא סדרת קומדיה אמריקאית שמככבים בה אוון ג'וינר, דניאלה פרקינס, לילימאר הרננדז, לקסי דיבנדטו, אמאר מ. ווטן, סוואנה מיי וקלי פריין. הסדרה החלה את שידוריה בניקלודיאון האמריקאי ב-19 בפברואר 2018 וב-TeenNick הישראלי ב-5 באוגוסט 2018.
סלקסנטמארטון
סלקסנטמארטון (בהונגרית: Szalkszentmárton) הוא כפר בנפת קונסנטמיקלוש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
שמו של הכפר סלקסנטמארטון הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1317.
שובי לביתך
שובי לביתך הוא פזמון שכתבה דליה רביקוביץ, והלחין וביצע שם טוב לוי. השיר יצא לאור בשנת 1981.
רקע
השיר נכתב על ידי רביקוביץ ללחן שכתב לוי קודם לכן, והשיר לא הופיע באף ספר משיריה. השיר נכלל באלבום הסולו השני של לוי "התעוררות", שיצא ב-1981.
בשנת 1984 חוה אלברשטיין ביצעה גרסת כיסוי לשיר כחלק מאלבומה "אבק של כוכבים".
ארגוב (אתר מקראי)
חבל אַרְגֹּב היה שמו של חבל ארץ בבשן בעבר הירדן המזרחי בתקופת המקרא. בקרב חוקרי המקרא וארץ ישראל ניתנו הצעות שונות באשר לזיהוי חבל הארגוב.
אזכורים מקראיים
בהמשך ספר דברים מסופר על יאיר בן מנשה אשר חלש על חבל ארגוב, שנקרא מאז על שמו "חות יאיר":
ואילו, בספר מלכים, חבל ארגוב בבשן וחות יאיר בן מנשה בגלעד מתוארות כשתי יחידות מנהל נפרדות, שעליהן הופקד בן גבר אשר ישב ברמת גלעד, הנכללות בממלכת שלמה.
אונקלוס מתרגם תמיד את "כל חבל הארגב" כ"כָּל בֵּית פֶּלֶךְ טְרָכוֹנָא". טרכונא היא טרכון.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), הציע לזהות את האתר המקראי עם העיר "רגב" (כיום ראג'ב) שבהרי הגלעד, אך זיהוי זה מוטל כיום בספק.
דאג ג'ונס
גורדון דאגלס ג'ונס (באנגלית: Gordon Douglas Jones; נולד ב-4 במאי 1954) הוא משפטן ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם אלבמה.
ג'ונס כיהן כתובע בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המחוז הצפוני של אלבמה בשנים 1997–2001. הוא העמיד לדין את שני המבצעים הנותרים של הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית האפרו-אמריקאית בברמינגהאם ב-1963, בו נרצחו ארבע ילדות אפרו-אמריקאיות, וכן הגיש כתב אישום נגד אריק רורולף, מבצע הפיגוע בפארק האולימפי סנטניאל.
ג'ונס, כמועמד הדמוקרטי בבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית בדצמבר 2017 שנערכו על מנת למלא את מקומו של ג'ף סשנס, שמונה לתובע הכללי של ארצות הברית, הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית רוי מור, שהואשם בשורה של עבירות מין ופדופיליה על ידי מספר נשים. ג'ונס הוא הדמוקרט הראשון בחצי היובל האחרון (2017) שייצג את אלבמה בסנאט מאז ריצ'רד שלבי, שנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית ב-1986 וב-1992, אך עבר למפלגה הרפובליקנית ב-1994.
ראשית חייו
דאגלס ג'ונס נולד ב-1954 בפיירפילד שבאלבמה, למשפחת צווארון כחול והוריו היו גורדון וגלוריה ג'ונס. אביו עבד בחברת הפלדה "U.S. Steel" ואמו הייתה עקרת בית. ג'ונס בוגר אוניברסיטת אלבמה עם תואר ראשון במדע המדינה אותו קיבל ב-1976 ואת הדוקטורט שלו הרוויח מבית הספר קמברלנד למשפטים באוניברסיטת סמפורד ב-1979.
את הקריירה המשפטית שלו החל כאשר עבד כסניגור עבור ועדת הסנאט של ארצות הברית למשפט. לאחר מכן עבד ג'ונס כעוזר של תובע פדרלי בשנים 1980–1984 לפני שהתפטר למען עבודה במשרד עורכי דין פרטי בברמינגהאם, אלבמה, מ-1984 עד 1997.
תובע פדרלי בארצות הברית
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון הכריז ב-18 באוגוסט 1997 על כוונתו למנות את ג'ונס לתובע פדרלי עבור במחוז הצפוני של אלבמה, ואכן מינה את ג'ונס לתפקיד ב-2 בספטמבר 1997. ב-8 בספטמבר אותה השנה מינה בית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור המחוז הצפוני של אלבמה את ג'ונס לתובע הפדרלי הארעי של בית המשפט. הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו של ג'ונס ב-8 בנובמבר בהצבעה קולית.
בינואר 1998 הפציץ אריק רודולף את המרכז החדש לבריאות האישה בברמינגהאם. ג'ונס הפך אחראי על התיאום המדיני ועל כוח המשימה הפדרלי עת העמדת רודולף לדין, והעמיד אותו לדין על פשעיו הן באלבמה והן בג'ורג'יה, בין היתר הפיגוע שהוציא בפארק האולימפי סנטניאל.
קריירת משפט מאוחרת
ג'ונס חדל מלהיות תובע פדרלי כשעזב את המשרה ב-2001 וחזר לפעילות משפטית פרטית. ב-2004 התמנה למומחה מיוחד במשפט שהתנהל נגד חברת מונסנטו באשמת גרימת נזק חמור לבריאות האדם. ב-2007 הוענק לג'ונס עיטור בגין שירותו המכובד עבור זכויות האזרח מטעם המכון לזכויות האזרח של ברמינגהאם. כמו כן, באותה השנה העיד ג'ונס בפני ועדת בית הנבחרים של ארצות הברית למשפט בנוגע לחשיבות בדיקה מחודשת של פשעים מתקופת המאבק לזכויות האזרח. ב-2017 קיבל ג'ונס פרס מפעל חיים מסניף אלבמה של "הדמוקרטים הצעירים של אמריקה".
הבחירות המיוחדות לסנאט באלבמה 2017
במאי 2017, ג'ונס הודיע על מועמדותו בבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית באלבמה, והתמודד למושב שנותר פנוי כאשר ג'ף סשנס מונה לתובע הכללי של ארצות הברית. סשנס, חבר המפלגה הרפובליקנית, החזיק במושב בסנאט מאז נבחר ב-1996, כאשר האוול הפלין הדמוקרטי בחר שלא לרוץ לבחירה מחדש, וסשנס נבחר מחדש שלוש פעמים. ג'ונס זכה במועמדות הדמוקרטית באוגוסט, והפך לסנאטור הנבחר של אלבמה בסנאט לאחר שהביס את נשיא בית המשפט העליון של אלבמה לשעבר, רוי מור, בבחירות הכלליות שנערכו ב-12 בדצמבר 2017.
ג'ונס קיבל 671,151 קולות (49.9%) לעומת 650,436 קולות שקיבל מור (48.4%). מור סירב להודות בהפסדו, על אף שהפסיד את הבחירות בפער של יותר מ-20,000 קולות. ג'ונס יכהן עד ינואר 2021, את יתרת תקופת כהונתו של סשנס. הוא הסנאטור הדמוקרטי הראשון מטעם אלבמה ב-25 השנים האחרונות.
בסנאט האמריקאי
ג'ונס הושבע ב-3 בינואר 2018, לצד עמיתתו הדמוקרטית טינה סמית' ממינסוטה, ותקופת כהונתו נמשכה עד 3 בינואר 2021. הוא הדמוקרט הראשון שייצג את אלבמה בסנאט האמריקני מזה 21 שנה, והראשון שנבחר לתפקיד זה 25 שנים. ג'ונס נמנה בין חמשת הסנאטורים הדמוקרטים שהצביעו בעד החלטה שקראה לסיים את השבתת הממשל בארצות הברית בשלהי 2018. על פי החברה "Morning Consult", הסוקרת את שיעור התמיכה בחברי הסנאט של ארצות הברית, ב-17 באוקטובר 2019, ג'ונס היה בעל שיעור תמיכה בן 41%, כשמנגד 36% מתושבי אלבמה לא תמכו בו.
במרץ 2018 הצביע נגד הצעתם של הסנאטורים כריס מרפי וברני סנדרס לסיים את הבעת התמיכה הרשמית של ארצות הברית בהתערבות הצבאית של ערב הסעודית בתימן. ב-8 בינואר 2019 היה ג'ונס אחד מארבעת הדמוקרטים שהצביעו בעד קידום הצעת חוק המטילה סנקציות נגד ממשלת סוריה ומשטרו של בשאר אל-אסד וקידום תמיכה אמריקאית בישראל ובירדן. בראשית 2020 הצביע בעד הדחתו של דונלד טראמפ מנשיאות ארצות הברית.{{הערה|ג'רמי הרב ושון או'קיי, How each senator voted on impeachment, באתר CNN{{כ}}, 5 בפברואר 2020 {{אנגלית}}}.}}
בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2020 ניצב ג'ונס בפני מסע בחירות עיקש. סיכוייו להיבחר של ג'ונס הדמוקרטי לתקופת כהונה מלאה באלבמה, אחת המדינות השמרניות ביותר בארצות הברית, היו קלושים בין כה וכה. ביום הבחירות הכלליות גבר עליו המועמד הרפובליקני טומי טוברוויל עם כשישים אחוז מקולות הבוחרים.
בנובמבר 2020 הוזכר ג'ונס כמועמד פוטנציאלי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית הנבחר ג'ו ביידן, לצד סאלי ייטס ומריק גרלנד. אך לבסוף נבחר גרלנד.
Attention Attention
Attention Attention (במקור נכתב באותיות גדולות: ATTENTION ATTENTION, בתרגום חופשי לעברית: היזהרו, היזהרו או שימו לב, שימו לב) הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק האמריקאית שיינדאון. האלבום יצא לאור ב-4 במאי 2018. מדובר באלבום קונספט, המתאר התגברות של אדם על שליליות ובעיות נלוות במטרה להיוולד שנית כאדם חדש. הסינגל הראשון מתוכו, "Devil", יצא ב-7 במרץ 2018. הסינגל השיווקי הראשון מתוכו, "The Human Radio" יצא ב-6 באפריל. הסינגל השני, "Get Up", יצא ב-8 באוגוסט, והשלישי, "Monsters" ב-1 במרץ 2019. סינגל הנושא של האלבום, "Attention Attention", יצא ב-24 בספטמבר 2019. כל הסינגלים שיצאו הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי לרוק מיינסטרימי.
בחודש נובמבר 2021 הכריז איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי על האלבום כאלבום זהב, לאחר שבארצות הברית נמכרו חצי מיליון עותקים מהאלבום.
כתיבה והקלטה
הלהקה החלה לעבוד על האלבום בסוף 2016, עם סיום מסע ההופעות של האלבום Threat to Survival. בפברואר 2017 הודיע הסולן ברנט סמית שהם החלו לעבוד על אלבום האולפן השישי שלהם. אריק בס עבד על כתיבתם של 22 קטעי מוזיקה נפרדים במהלך מסע ההופעות, בנפרד מיתר חברי הלהקה שרצו להתרכז במסע ההופעות. בס הציג את החומרים לסמית, שלא היה בטוח כיצד ישולבו באלבום העתידי, אך התרשם מהם מאוד, וציין שהחומרים מתאימים לבניית אלבום קונספט, שיהיה הראשון ללהקה. הלהקה הצטרפה למסע ההופעות של איירון מיידן באירופה בחודשים אפריל-מאי, והחלה להקליט את האלבום מיד לאחר מכן. כשהלהקה שבה לעבוד על האלבום, הוחלט שרק אחד מ-22 השירים שכתב בס ישמש באלבום, אך העבודה על יתר השירים גרמה להם לרצות להמשיך ולעבוד על הרעיון של אלבום קונספט, אך עם שירים אחרים.
בינואר 2018 עדכן מאיירס שהלהקה סיימה להקליט את האלבום ושבס עובד על סיום תהליך ההפקה והמיקס של האלבום.
תמות ולחנים
האלבום תואר כשייך לסוגת ההארד רוק, הפופ רוק, רוק אלטרנטיבי, וארנה רוק עם אלמנטים של מוזיקה אלקטרונית. הסאונד של האלבום הושווה ללהקות כמו אימג'ן דרגונס, Awolnation ו-X Ambassadors.
האלבום הוא אלבום קונספט המתאר אדם שנמצא במצב נפשי ורגשי שלילי, ובמהלך 14 שירים מתמודד עם בעיות שונות, עד שבסיום האלבום הוא אדם אחר לגמרי. סמית תיאר את התקדמות האלבום: מאיירס ציין שהאלבום כבד יותר מ-Threat to Survival.
שחרור וקידום
הלהקה תכננה לסיים את האלבום בסוף 2017 ולהוציא את הסינגל הראשון מתוכו בינואר 2018, ואת האלבום כולו באפריל. התוכניות נדחו וב-7 במרץ 2018 יצא הסינגל הראשון, "Devil", ונחשף שמו של האלבום, כמו גם תאריך היציאה שלו, 4 במאי. הלהקה הכריזה שלכל אחד משירי האלבום יתלווה וידאו, ושפרויקט הווידאו ינוהל על ידי ביל יוקיך, העורך הראשי בסרט של HBO שליווה את האלבום Lemonade של ביונסה. הלהקה יצאה במקביל לסיבוב הופעות משותף עם גודסמאק כחלק ממסע ההופעות "Ticket to Rock" של לייב ניישן, כדי לקדם את האלבום המתקרב .
ב-5 באפריל יצא השיר השני, "The Human Radio", שיצא כסינגל שיווקי בליווי וידאו קליפ. ב-8 באוגוסט יצא השיר "Get Up" כסינגל שני, גם הוא בליווי וידאו קליפ. הסינגל השלישי, "Monsters" והווידאו קליפ הנלווה יצאו ב-1 במרץ, ובהמשך יצא גם קליפ אנימציה. ב-24 בספטמבר 2019 יצאו השיר והקליפ של הסינגל הרביעי, "Attention Attention". כל הארבעה הגיעו למקומות הראשונים של מצעדי הרוק, והלהקה תכננה להשיק קליפים לכל שירי האלבום.
הלהקה הוציאה סרט המבוסס על האלבום. הסרט בוים על ידי ביל יוקיך ויצא ב-3 בספטמבר 2021.
ביקורות
האלבום זכה לביקורות חיוביות בעיקרן מצד מבקרי המוזיקה. באתר "Metacritic" שמשקלל ביקורות שונות לציון אחיד הוא מחזיק בציון ממוצע של 75 מתוך 100, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בעיקרן", בהתבסס על ארבע ביקורות. האתר "AllMusic" תיאר את האלבום כ"כזה שנעשה ביד אומן מומחה" ושמצליח לשמור על רמת אמרגיה גבוהה לכל אורך 14 רצועות של "כוח עם הזרקת דלק", וסיכם שמדובר בחוויה "מהנה ויוצרת מעורבות" שמשמרת את כוחה של הלהקה. מארק סטונמן מ"Altwire" כתב ש"האלבום הוא צעד קליל למעלה מהאלבומים הקודמים של הלהקה ומציע חוויית שמיעה מהנה ומתגמלת; אין בו שום דבר מהפכני או פורץ גבולות, אבל הוא גם לא אמור היה להיות כזה".
ג'סיקה הוקינס מהאתר "Distorted Sound" ציינה ש"שיינדאון הוציאה את אלבומה הטוב ביותר עד היום". הוקינס כינתה את האלבום "יוצא מן הכלל, גולמי וחזק עם מעט מאוד חסרונות קטנים". ג'ושוע ליפ מהאתר "Salute" כתב ש"התחושה הכללית של האלבום עדיין מרגישה כמו פוסט גראנג' מאמצע-סוף שנות ה-2000. עוד ציין ליפ שבמקום למחזר את הסאונד הישן שלהם, שיינדאון מצליחה להשתמש בסאונד שלה כדי לדחוף את המסר של האלבום אפילו רחוק יותר".
ב-"Rock 'N' Load" החמיאו להפקה וציינו שהיא תגרום למאזין להנות מכל ניואנס. המגזין "Classic Rock" נתן לאלבום ביקורת חיובית ואמר שהוא חזק וכועס יותר מהאלבומים הקודמים של הלהקה. המגזין "Kerrang!" נתן ביקורת חיובית פחות ואמר שישנן כמה רצועות ש"ראוי היה להשאיר בצד הדרך", אך שיבח את "השירה העוצמתית ואת הלחנים הרועמים ומרווי הצימאון".
רצועות
השירים נכתבו על ידי ברנט סמית ואריק בס, למעט במקרים שבהם צוין אחרת.
אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים
אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (באנגלית: People for the Ethical Treatment of Animals; בראשי תיבות: PETA) הוא ארגון זכויות בעלי חיים אשר נוסד ב-1980. הארגון טוען שהוא ארגון זכויות בעלי החיים הגדול בעולם, עם למעלה מ-9 מיליון תומכים.
היסטוריה
הארגון חשף מקרי התעללות רבים בבעלי חיים, ובמסגרת המאבק הצליח למנוע ולחשוף בפני הציבור את ההתעללויות.
הארגון, הפועל בעיקר בתחום ההסברה, ידוע בפרובוקציות הרבות, בין היתר מחאה בעירום, שהוא יוצר על מנת למשוך את תשומת לבה של התקשורת. אלו עוררו ביקורת רבה הן בתנועה לזכויות בעלי חיים והן מחוצה לה.
בעבר, הארגון מימן את ההרצאות של גארי יורופסקי, התומך בטבעונות ממניעים אידאולוגיים ומוסריים. שיתוף הפעולה בין הארגון לבין גארי יורופסקי הסתיים לאחר שהארגון החליט להפסיק לממנו.
החל משנת 2011 הארגון מעסיק את פטריק בבומיאן להרצאות בנושא.
ביקורת
נשמעות ביקורות רבות נגד הארגון ונגד פועלו.
מוסד התנועה האומניבורית האתית מעביר ביקורת חריפה על הארגון ומאשים אותו בגנבה, הסגת גבול ונזקי רכוש, מחשיב אותו כארגון טרור שמטרתו פרסום וכסף.
קאובוי ביבופ (סדרת טלוויזיה, 2021)
קאובוי ביבופ (באנגלית: Cowboy Bebop) היא סדרת מדע בדיוני-מערבון-אופרת חלל אמריקאית, המהווה עיבוד לייב אקשן לסדרת האנימה וסרט האנימה באותו השם. הסדרה נוצרה על ידי אנדרה נמק, נכתבה על ידי כריסטופר יוסט, ומככבים בה ג'ון צ'ו, מוסטפא שאקיר, דניאלה פינדה, אלנה סאטין ואלכס האסל.
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-19 בנובמבר 2021 ובוטלה לאחר עונה אחת.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של שלושה "קאובויז" – ציידי ראשים – השונים זה מזה: ספייק שפיגל, ג'ט בלאק ופיי ולנטיין, שיוצאים בעקבותיהם של הפושעים המסוכנים ביותר במערכת השמש תמורת מחיר הולם, אך עד מהרה, השלושה מגלים שעברם רודף אותם.
שחקנים משניים ואורחים
שני כלבי הוולש קורגי, צ'ארלי והארי, מגלמים את דמותו של איין. בנוסף, בלסינג מוקגולואה מגלמת את דמותה של סנטיאגו, מולי מוריארטי מגלמת את דמותה של קימי בלאק, בתו של ג'ט בלאק, ג'יימס הירויוקי ליאו לוהק לדמותו של טנקה, ואידן פרקינס לוהקה לדמותה של אד.
פיתוח
ב-6 ביוני 2017, הוכרז כי עיבוד לייב אקשן אמריקאי לסדרת האנימה "קאובוי ביבופ" נמצאת בפיתוח לטלוויזיה על ידי חברות ההפקה "Tomorrow Studios" ו-"", שהפיקו גם את האנימה המקורית. עוד נמסר כי עלילת הסדרה תיכתב על ידי כריסטופר יוסט. ב-27 בנובמבר 2018, נמסר רשמית על ידי נטפליקס כי היא רכשה את זכויות ההפצה של הסדרה. אחד המפיקים מ-"Tomorrow Studios", אנדרה נמק, מונה למפיק הסדרה בפועל, וחשף כי הוא גילה בעבר את האנימה דרך אחיו בסביבות שנת 2011.
ליהוק
בנוסף, מספר מהמדובבים היפניים מהסדרה המקורית שבו לדובב את דמויותיהם אותם דיבבו בסדרת האנימה בעיבוד הלייב אקשן, לצורך הדיבוב היפני.
צילומים
באוקטובר 2019, נמסר כי צ'ו סובל מפציעה בברך, דבר שעיכב את צילומי העונה הראשונה בכ-8 חודשים. ב-17 באפריל 2020, מדיווחים נוספים שנמסרו על עיבוד הלייב אקשן עלה כי כל פרק בסדרה יהיה באורך של כשעה, מה שיאפשר לתסריטאים לספר סיפורים בצורה מעמיקה יותר, וכי קיימת אפשרות לכתיבת התסריט עבור העונה השנייה. ב-19 במאי 2020, במהלך ריאיון עם "SyFy Wire", אדלשטיין חשף כי צילומי והפקת שלושה פרקים תמו וכי לפחות שישה פרקים צולמו לפני הדיווח על פציעתו של צ'ו. במהלך אותו ריאיון, נחשף כי שיניקירו וואטנאבי, במאי סדרת האנימה, יהיה מעורב בהפקת הסדרה כיועץ יצירתי. עם זאת, בנובמבר 2019 הצהיר וואטנאבי, "קראתי את הרעיון הראשוני וסיפקתי את דעותיי, אבל אני לא בטוח אם הן יבואו לידי ביטוי במוצר הסופי. אין לי ברירה אלא להתפלל ולקוות שזה ייצא טוב. כמו כן, עבור 'קאובוי ביבופ', אין לי שום זכות לעצור את זה. הזכויות הללו נמצאות בידי סאן רייז, אז אם יש לך תלונה, אנא שלח אותה אליהם".
ב-12 באוקטובר 2021, דווח רשמית על ידי "אנטרטיינמנט ויקלי" על כך שוואטנאבי ישמש כיועץ יצירתי עבור הסדרה. על דיווח זה ווטאנאבי הצהיר, "עבורי, זו הפתעה וכבוד גדול שהיקום של 'קאובוי ביבופ' שגשג יותר מ-20 שנה וימשיך הלאה." צילומי העונה הראשונה התחדשו ב-30 בספטמבר 2020, לאחר שממשלת ניו זילנד נתנה להפקה אור ירוק להמשיך את צילומי הסדרה לאחר תום הסגר שהטילה על המדינה בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, ותמו רשמית ב-15 במרץ 2021.
מוזיקה
על הלחנת הפסקול של הסדרה אמונה המלחינה יוקו קאנו, בעוד נעימת השיר "" מושמע במהלך כתוביות הפתיחה של הסדרה.
בריאיון למגזין Vulture שנערך באוגוסט 2021, צ'ו דיבר על תהליך ליהוקו ועל מעורבותה של קאנו בסדרה, וחשף כי הסכים לתפקיד רק לאחר שווידא כי קאנו מעורבת בהפקת הסדרה. בריאיון ל"פוליגון", הצהיר אנדרה נמק כי מעורבותה של קאנו בסדרה חשובה מבחינתו כמו כל אספקט אחר בה.
שיווק
טיזר עצמאי מיוחד בשם "The Lost Session", שצולם בנפרד ולא כולל קטעים מהסדרה בפועל, הופץ על ידי נטפליקס ב-19 באוקטובר 2021 לקראת יציאת הטריילר. הטיזר הקצר, בבימויו של גרג ג'רדין, הציג את צ'ו, שאקיר ופינדה בדמויותיהם. הטיזר זכה לביקורות חיוביות וקטעים מתוכו הושוו לסדרת הטלוויזיה "קונג פו" ולסרט "האקסים של החברה שלי" במספר מכלי התקשורת.
הקדימון הרשמי הראשון הופץ על ידי נטפליקס ב-26 באוקטובר 2021, וזכה לביקורות חיוביות בדגש על הסגנון הוויזואלי שלו. מנגד, הובעה דאגה מההתייחסויות הרבות במהלך הקדימון לפרק "Balad of Fallen Angels" מסדרת האנימה המקורית, בטענה כי "ההתמקדות הגדולה בנוסטלגיה ובשחזור מה שהקהל כבר צפה בו לפני 20 שנה היא יותר מקצת מדאיגה".
שידור
במקור, הסדרה התעתדה לעלות לשידור במהלך שנת 2020, אך נדחתה עקב פציעתו של צ'ו ובעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. ב-23 באוגוסט 2021, נמסר כי הסדרה תעלה לשידור ב-19 בנובמבר 2021.