cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת ייל
היסטוריה
ייל, כמו שאר המוסדות בליגת הקיסוס, נקטה החל מתחילת המאה העשרים במדיניות קבלה מכוונת שנועדה לשמר את כמות התלמידים שמוצאם ממשפחות מכובדות, נוצריות לבנות (נומרוס קלאוזוס). היא הייתה מבין האחרונות בליגת הקיסוס שביטלה במידה רבה את ההעדפות הללו, החל ממחזור 1970, אם כי העדפות מסוימות עדיין קיימות היום.
נשיא מכללת ייל ועמיתים של המכללה, שביחד נודעים גם בשם "תאגיד ייל", הם הוועד המנהל של האוניברסיטה.
ייל ופוליטיקה מודרנית
העיתון הבוסטון גלוב כתב: "אם יש מוסד אחד להשכלה שיכול לתבוע לעצמו את האחריות על חינוך המנהיגים הלאומיים הגדולים ביותר של האומה במשך שלושת העשורים האחרונים, זהו ייל." בכל מערכת בחירות נשיאותית בין השנים 1972 עד 2004 היו מועמדים דמוקרטים או רפובליקנים בוגרי ייל. נשיאי ארצות הברית שהיו בוגרי ייל, לאחר מלחמת וייטנאם, הם ג'רלד פורד, ג'ורג' בוש האב, ביל קלינטון וג'ורג' בוש הבן. מועמדים לנשיאות באותה תקופה שלא ניצחו במירוץ והיו בוגרי ייל כוללים את ג'ון קרי (2004), ג'ו ליברמן (מועמד לסגנות, 2000) וסרג'נט שריבר (מועמד לסגנות, 1972). עוד בוגרי ייל שהתקרבו מאוד למירוץ על הנשיאות באותה תקופה הם הילרי קלינטון (2008 ו-2016), הווארד דין (2004), (1984 ו-1988), פול טסונגס (1992) וג'רי בראון (1976, 1980, 1992).
מספר הסברים עלו לשאלת הייצוג הנרחב של ייל במערכות הבחירות מאז סוף מלחמת וייטנאם. מספר מקורות מזכירים את רוח האקטיביזם בקמפוס ששררה בייל מאז שנות השישים, וכמו כן את השפעתו האינטלקטואלית של הכומר ויליאם קופין על רבים מהמועמדים העתידיים. ריצ'רד ברודהד, שהיה דיקן מכללת ייל ולאחר מכן נשיא אוניברסיטת דיוק, הצהיר: "אכן אנו מעניקים תשומת לב גדולה לסעיפי התרומה לקהילה בתנאי הקבלה שלנו, וישנה מסורת חזקה מאוד של התנדבות בייל." גאדיס סמית', היסטוריון ייל, מציין "אתוס של אקטיביזם מאורגן" בייל במהלך המאה העשרים, שהוביל את ג'ון קרי להוביל את מועדון הוויכוחים ולג'ו ליברמן לנהל את עיתון "ייל דיילי ניוז". קמיל פאגליה, סופרת אמריקאית בוגרת ייל, מצביעה על היסטוריה של קשרים ואליטיזם, ומוציאה לאור רשת של חברויות וסניפים שנבנו באוניברסיטה. זאת ועוד, סי.אן.אן מניחים כי ג'ורג' בוש הבן הרוויח מתנאי קבלה מיוחדים, בעצם היותו "בן ונכד של בוגרי ייל", ולהיותו "בן למשפחה מעורבת פוליטית". כתבת "הניו יורק טיימס" אליזבת' בומילר וכתב ה"אטלנטיק מאנט'לי" ג'יימס פאלוס מאמינים כי תרבות הקהילתיות ושיתוף הפעולה שקיימת בין סטודנטים, חברי צוות וההנהלה ממעיטה בערכי האינטרסים האישיים ומחזקת את המחויבות לאחרים.
במהלך מערכת הבחירות בשנת 2004 הצהיר הווארד דין כך: "במובן מסוים, אני מבדיל את עצמי משלושת המועמדים האחרים (בוגרי ייל) של 2004. ייל השתנתה כל כך בין מחזור 68' למחזור 71'. המחזור שלי היה הראשון שכלל בו נשים; זה היה המחזור הראשון שבו היו סימנים משמעותיים לניסיון לגייס אפרו-אמריקאיים. אלו היו זמנים בלתי רגילים, ובמרווח הזמן שבין מחזורים אלו השתנה דור שלם."
ייל הנהיגה לימודי "אסטרטגיה מקיפה", מונח מקיף שכולל בתוכו היסטוריה צבאית, מדעי המדינה, מנהיגות ותחומי מחקר אחרים שעשויים להיות שימושיים למנהיגים אמריקאיים עתידיים. בכל שנה הפרופסורים צ'ארלס היל, פול קנדי וג'ון גאדיס מעבירים סמינר של שנה ב"אסטרטגיה מקיפה" לקבוצה שנבחרה בקפידה של סטודנטים (לתואר ראשון ולתארים גבוהים) בכוונה להכין אותם לתפוס עמדות כוח בממשל, בעסקים, ובחיים הציבוריים. ארגוני בוגרים של התוכנית ל"אסטרטגיה מקיפה" כבר קיימים בוושינגטון די. סי. ובניו יורק.
הנהלה
משרת הפרובוסט של ייל שימשה כקרש קפיצה למספר נשים לתפקידי נשיאות באוניברסיטאות בולטות. בשנת 1977, חנה גריי מונתה לנשיאת ייל בפועל לאחר שהייתה פרובוסט, והמשיכה ומונתה להיות נשיאת אוניברסיטת שיקגו, והייתה לאישה הראשונה בארצות הברית שמונתה לתפקיד נשיאותי מלא באוניברסיטה גדולה. בשנת 1994, הפרובוסט ג'ודית רובין מונתה להיות לנשיאת אוניברסיטת פנסילבניה והייתה לאישה הראשונה המכהנת כנשיאה של מוסד בליגת הקיסוס. בשנת 2002, הפרובוסט אליסון ריצ'רד מונתה לסגנית-קנצלר באוניברסיטת קיימברידג' (התפקיד הביצועי הבכיר באוניברסיטה). ב-2004, הפרובוסט סוזן הוקפילד מונתה לנשיאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
קבלה
למחזור 2015, ייל קיבלה רק 2,006 תלמידים מתוך 27,282 תלמידים שהגישו מועמדות ללימודי תואר ראשון באוניברסיטה, ובכך שברה שיא חדש של כל הזמנים בשיעור הקבלה הנמוך לאוניברסיטה העומד על 7.35%.
ב-2021 התקבלו למחזור 2025 2,169 תלמידים בלבד מתוך 46,905 שהגישו מעומדות ללימודי תואר ראשון באוניברסיטה, שיעור קבלה של 4.62.
בתנאי הקבלה ייל אינה מתייחסת למצבו הכלכלי של המועמד ותנאי הקבלה לא כוללים בתוכם שאלות המתייחסות ליכולות המועמד לעמוד בתנאים הכלכליים, כולל למועמדים מארצות אחרות. ייל מתחייבת לענות על הצורך הכלכלי המוצג באופן מלא, ויותר מ-40% מתלמידי ייל מקבלים סיוע כלכלי. רוב הסיוע הכלכלי מגיע בצורת מענקים ומלגות שלא צריך לשלם אותם בחזרה לאוניברסיטה. נכון ל-2021 לייל יש שכר לימוד שנתי של $76,645 כאשר העלות הממוצע לאחר סיוע פיננסי הוא $18,770.
חצי מהסטודנטים בייל לתואר ראשון הן נשים, 30% מיעוטים, ו-10% הם תלמידים מארצות אחרות. 55% למדו בתיכון בבתי ספר ציבוריים, ו-45% למדו בבתי ספר עצמאיים, דתיים, או מארצות אחרות. בנוסף, מכללת ייל מכניסה בשעריה קבוצה קטנה של תלמידים לא שגרתיים בכל שנה, באמצעות תוכנית הסטודנטים איליי ויטני. אחוז המתקבלים דרך תוכנית זו עומד על פחות מ-10%, וסך התלמידים בייל שלומדים דרך תוכנית זו עומד על 13. גיל הסטודנטים הממוצע בתוכנית זו עומד על 29.
אוספים
ספריית אוניברסיטת ייל, שמחזיקה יותר מ-12 מיליון כרכים, היא האוסף האוניברסיטאי השני בגודלו בארצות הברית. הספרייה הראשית, הספרייה ע"ש סטרלינג, מכילה בסביבות 4 מיליון כרכים, ושאר האוסף מפוזר בספריות לפי נושאים.
ספרים נדירים נמצאים במספר אוספי ייל. בספריית הספרים הנדירים ע"ש ביינק יש אוסף גדול של ספרים וכתבי יד נדירים. ספריית הרפואה ע"ש קושינג וויטני מכילה טקסטים רפואיים היסטוריים חשובים, שכוללים אוסף מרשים של ספרים נדירים, ובנוסף כלים רפואיים היסטוריים. הספרייה ע"ש וולפול מכילה את האוסף הגדול ביותר של עבודות ספרותיות בריטיות מהמאה ה-18.
גם מבחר המוזיאונים של ייל הם בעלי חשיבות בינלאומית. גלריית האומנות של אוניברסיטת ייל היא מוזיאון האומנות הראשון בארצות הברית שהוקם בתוך אוניברסיטה. היא מכילה יותר מ-180,000 עבודות, וכוללת גם עבודות של אמנים היסטוריים ואוספים חשובים של האומנות המודרנית, בבניינים סווארטט וקאהן. הבניין האחרון, העבודה הראשונה האמריקאית (1953) בקנה-מידה גדול של האדריכל היהודי לואי קאהן, שופץ ונפתח מחדש בדצמבר 2006. מרכז ייל לאמנות בריטית, האוסף הגדול ביותר לאומנות בריטית מחוץ לממלכה המאוחדת, התחיל ממתנה שהעניק הפילנתרופ פול מלון, וכעת מוצג בבניין אחר שעוצב על ידי קאהן.
המוזיאון לידיעת הטבע ע"ש פיבודי (שנוסד על ידי עותניאל צ'ארלס מארש) הוא המוזיאון הפופולרי ביותר בניו הייבן וכולל אוסף גדול של מאובני דינוזאורים, בהם גולגולות מקוריות של טריצרטופס וטורוזאורוס. המוזיאון מבוקש מאוד בקרב תלמידי בית ספר יסודי, ובנוסף לכך גם מכיל אוסף מחקרים וממצאים באנתרופולוגיה, ארכאולוגיה, והסביבה הטבעית. האוסף האוניברסיטאי של ייל לכלים מוזיקליים, שלוחה של הפקולטה למוזיקה, הוא כנראה הפחות ידוע מבין אוספי ייל, בשל שעות הפתיחה המוגבלות שלו.
אדריכלות ייל
ייל ידועה בקמפוס ההרמוני והאוטופי שלה, האופייני לתחייה הגותית. כמו כן היא ידועה במספר בניינים מודרניים אייקונים, הנלמדים בחוגי סקר אדריכליים: גלריית ייל לאומנות והמרכז לאומנות בריטית שתוכננו על ידי לואי קאהן, הקולג'ים ע"ש רינק, עזרא ומורס שעוצבו על ידי אירו סארינן, ובנייני האומנות והאדריכלות של פול רודולף. בבעלותה של ייל גם מספר אחוזות ראויות לציון מהמאה ה-19 לאורך שדרת הילהאוס (שדרה בניו הייבן, שעליה כתב מארק טוויין: "הרחוב היפה ביותר באמריקה").
רבים מבנייניה של ייל נבנו בסגנון הנאו-גותי בין השנים 1917 עד 1931. פסלי אבן שנבנו לתוך קירות הבניינים מתארים דמויות אוניברסיטאיות עכשוויות כמו סופר, אתלט, איש החברה הגבוהה השותה תה, וסטודנט שנרדם בעודו קורא ספר. באותו אופן, האפריזים הקישוטיים שעל הבניינים משרטטים סצנות עכשוויות כמו שוטר רודף אחר שודד, ועוצר פרוצה (אפריז על קיר הפקולטה למשפטים), או תלמיד שנרגע עם ספל בירה וסיגריה. האדריכל, ג'יימס רוג'רס, זייף את גיל הבניינים בכך שהתיז על הקירות חומצה, וניפץ בכוונה תחילה את חלונות הבדולח והתקין במקומם חלונות בסגנון ימי הביניים. רוג'רס יצר נישות לפסלים לקישוט אך השאיר אותן ריקות, כדי לדמות אובדן או גנבה, שלכאורה קרה עם חלוף השנים. הבניינים רק מדמים אדריכלות מימי הביניים, ולמרות שהם נראים כאילו נבנו מגושי אבן מוצקים, רובם מבוססים על שלד פלדה כפי שהיה מקובל בבניינים מ-1930. יוצא מן הכלל, שגובהו , שבמקור נבנה באופן חופשי על שלד אבן. המגדל חוזק ב-1964 כדי להתקין את מערכת פעמוני הזיכרון של ייל – הכוללת 54 פעמונים.
אחוות הגולגולת והעצמות
החל מ-1832 מתקיימת באוניברסיטה אחוות סטודנטים רבת השפעה, במתכונת של אגודת סתרים, שבה היו חברים, בשעתם כסטודנטים, נשיאי ארצות הברית, שופטים וראשי תעשייה המהווים את עמוד השדרה הכלכלי, הפוליטי והחברתי של ארצות הברית.
What We Saw from the Cheap Seats
What We Saw from the Cheap Seats (מאנגלית: מה שראינו מהמושבים הזולים) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת וכותבת השירים האמריקאית רג'ינה ספקטור. ב-21 בנובמבר 2011, ספקטור פרסמה בדף הפייסבוק שלה שהאלבום הוקלט עם מייק אליזונדו בלוס אנג'לס במהלך הקיץ של 2011. הוא יצא לאור ב-29 במאי 2012. האלבום הוא אוסף של חומר חדש יחד עם הקלטות האולפן הראשונות ביותר של מספר שירים חיים ישנים יותר של ספקטור.
סינגלים ושיווק
הסינגל הראשון של האלבום, "All the Rowboats", שוחרר לסטרימינג ב-27 בפברואר 2012, ולהורדה דיגיטלית ביום למחרת. הוא הופיע בתוכנית "מתחזה" ששודרה ב-The CW ב-13 במרץ 2012, מה שהפך אותה "אמנית הזרקור" של השבוע.
הסינגל השני של האלבום, "Don't Leave Me (Ne Me Quitte Pas)" הוא גרסה חדשה של "Ne Me Quitte Pas", שיר שבמקור מאלבום האולפן השני של ספקטור, Songs, שמ-2002. לשני סינגלים אלו יש וידאו קליפים שמלווים אותם.
ב-16 באוקטובר 2012, "How" שוחרר בתור הסינגל השלישי.
האלבום קודם באמצעות שני סיבובי הופעות. הראשון היה בדרום ארצות הברית שבו ספקטור הייתה מופע החימום עבור טום פטי ושוברי הלבבות בשמונה הופעות באפריל ומאי 2012. סיבוב ההופעות השני היה בינלאומי והתחיל עם שלוש הופעות בניו יורק, בוסטון ופילדלפיה. Only son, להקה בראשות בעלה של ספקטור ג'ק דישל, הייתה מופע הפתיחה עבור כל שלושת המופעים. הסיור, שהורחב למספר מדינות באירופה (כולל רוסיה, אשר ספקטור מעולם לא ביקרה בה שוב מאז שהיגרה ממנה כילדה), נמשך במהלך קיץ 2012.
הופעות לקידום האלבום כללו את לייט שואו עם דייוויד לטרמן, בוקר טוב אמריקה, הקולבר ריפור, ראיון בניו יורק טיימס, הופעה ב-VH1 ושידור חי מיוחד ב-YouTube.
ביקורת
באופן דומה לאלבומי האולפן הקודמים של ספקטור, What We Saw from the Cheap Seats קיבל ביקורות חיוביות עם שחרורו. באתר Metacritic הוא קיבל את הציון 73 מתוך 100, בהתבסס על 28 ביקורות, אשר מצביעות על "ביקורות חיוביות באופן כללי". מספר מבקרים שיבחו השיגעון הייחודי של האלבום, כאשר מבקר רולינג סטון, אשר נתן לאלבום 3.5 מתוך 5 כוכבים, וכתב כי האלבום "עשוי להיות הטוב ביותר שלה," והפך את ספקטור ל-"ג'וני מיטשל של הדור שלה." צוות המבקרים של Sputnikmusic נתן לאלבום את הדירוג המרבי של 5 מתוך 5 כוכבים, וכתבו כי זה הוא "המאמץ הטוב ביותר" של ספקטור, ו "אמן אשר עד כה לא נראה כי עשה כל טעות רק הלך והפך אפילו לעוד יותר מושלם." במגזין American Songwriter נכתב כי "Cheap Seats בכללותו... מצביע לעבר חשיפה לכיוונים חדשים לאמן שחוש ההומור המשונה שלו מעולם לא שולל את האפשרות של ייאוש אמיתי מהעולם."
הצלחה מסחרית
האלבום כיכב עד כה לפחות בתשעה מצעדי אלבומים לאומיים. בארצות הברית, האלבום הגיע למקום 3, עם מכירות של כ-42,000 עותקים, ירידה קלה מההתחלה של אלבומה הקודם. האלבום מכר כ-174,000 עותקים בארצות הברית עד ספטמבר 2016.
אינטגרל גאוסיאני
אינטגרל גאוסיאני הוא אינטגרל מסוים על פונקציית צפיפות של התפלגות נורמלית, כלומר:
והכללותיו. באופן עקרוני, החלק הלא טריוויאלי באינטגרל זה הוא האינטגרל
אינטגרל זה מופיע בתחומים רבים במתמטיקה ופיזיקה (בהם התפלגות נורמלית, התפלגות מקסוול בולצמן, פונקציית השגיאה, אינטגרלי מסלול, אוסצילטור הרמוני קוונטי ועוד) וניתן לחשבו במדויק בהנחה שגבולות האינטגרציה הם אינסופיים (אינטגרל לא אמיתי). האינטגרל קרוי על שם המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס.
גאוסיאן במשתנה אחד
הנוסחה הכללית עבור גאוסיאן במשתנה אחד היא כלדהלן:
הוכחת הנוסחה
את הנוסחה מוכיחים בשלושה שלבים:
שלב 1
קודם נראה שהאינטגרל מתכנס:
שנית, נציב, נכפול את \ I באותו אינטגרל: .
מחוקי אינטגרל כפול (משפט פוביני) וכפל אקספוננטים מקבלים ש . נשים לב שזוהי אינטגרציה על כל המישור \ x-y. נבצע החלפת משתנים לתיאור האינטגרציה בקואורדינטות קוטביות \ r, \phi כאשר ו-\ \phi היא הזווית בין \ r לציר ה-\ x.
את אלמנט הנפח האינפיניטסימלי מחשבים באמצעות היעקוביאן של הטרנספורמציה, ומקבלים ש-.
את החלק הזוויתי קל לחשב, שכן האינטגרנד לא תלוי בזווית. מקבלים ש-. כעת נשים לב ש-, ולכן, ולכן.
לוקחים שורש ריבועי חיובי (כי האינטגרנד חיובי), ומקבלים או לסיכום:
שלב 2
ואז:
שלב 3
ההשלמה לריבוע: האינטגרציה על הריבוע נותנת ואילו הגורם הקבוע באקספוננט כופל אותו.
הערות נוספות
יש לציין שהפונקציה עליה מחושב האינטגרל היא פונקציה זוגית ולכן
ניתן לחשב את האינטגרל גם כאשר האינטגרנד נכפל בחזקה של \ x,
אינטגרל גאוסיאני במספר משתנים
אינטגרל של n משתנים בתבנית ביליניארית: כאשר A היא מטריצה סימטרית חיובית לחלוטין.
אינטגרל גאוסיאני עם מקדם מדומה
כאשר המקדם של x^2 הוא עדיין אפשר לחשב את האינטגרל. השיטה הנכונה היא לבצע זאת באמצעות מסילה במישור המרוכב. מקבלים:
שעיר לעזאזל (חברה)
שעיר לעזאזל (באנגלית: "scapegoating", מהמילה "Scapegoat") היא פעולה של הטלת אשם באדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כ"שעיר לעזאזל" - כאשֵמים ונושאים באחריות למצב שלילי, בין אם הם הגורמים לו ובין אם לא.
כללי
ביהדות, מקור המונח "שעיר לעזאזל" הוא בטקס שילוח השעיר (התיש, זכר העז) ביום הכיפורים אל הצוק המכונה "עזאזל". השעיר כיפר על חטאי בני ישראל ביחד עם השעיר האחר, שהוקרב בבית המקדש.
משמעותו הסוציולוגית והפסיכולוגית של הביטוי, הנובעת ממשמעותו הדתית, היא "חף מפשע המואשם בפשעי אחרים ונדרש לכפר עליהם".
אלבר ממי, בספרו "הגזענות", מאפיין את התופעה כשיח שאינו מחויב ללוגיקה או להיגיון. השעיר לעזאזל עשוי להיות מואשם באחריות לדברים והיפוכם. לפי ממי, הטלת האשם היא חלק בלתי נפרד מהשיח הגזעני. ניקוז האשם בזר השונה מאפשרת את גיבוש הקבוצה ואת ליכוד השורות.
שימוש בשעיר לעזאזל נפוץ גם כיום, בתקופה המודרנית. בפוליטיקה למשל, מהווה הטלת אשם כלי חשוב בתעמולה, המיועדת לגבש את התומכים מסביב לאדם או לרעיון.
בטיפול משפחתי ובטיפול קבוצתי מתואר השעיר לעזאזל באמצעות המונח מטופל מזוהה המתאר אדם המזוהה עם הקושי הנפשי של משפחתו או קבוצתו. האדם נבחר באופן בלתי מודע לשאת את התפקיד של נושא החולי ובדרך זו הוא מייצג את הקונפליקט הפנימי ולעיתים מאפשר להסב את תשומת הלב מהבעיה אליו, ובכך מקל על הכחשתה.
משפטי המכשפות בסיילם
אחת הדוגמאות המפורסמות לשימוש בשעיר לעזאזל כגורם מלכד היא ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692. באותה תקופה היו יישובי הספר של אמריקה החדשה נתונים במלחמת התשה קשה עם האינדיאנים המקומיים שהתגוררו בסמוך. חלקם של תושבי העיירות נפצעו, נהרגו ואף נלקחו בשבי. הילודה המרובה וגדילתן הטבעית של המשפחות גרמה למחסור בקרקעות הזמינות, ולכן למריבות וסכסוכים שונים. גביית המיסים מטעם ממלכת אנגליה ששלטה במושבות הכתר, הייתה תקיפה והגבירה את הלחץ. השעיר לעזאזל ששילם את המחיר הכבד, במקרה זה, היו תשע-עשרה נשים שהואשמו בכישוף, ונידונו למוות.
התעמולה הנאצית
התעמולה הנאצית, בראשית המאה העשרים, הייתה מאפיין ייחודי של המפלגה הנאצית, ושל החיים ברייך השלישי. תעמולה זו הייתה חובקת כל. היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם - הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה - השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי הלאומני והגזעני על כל הכפופים למרות הרייך השלישי, בכל אספקט של חייהם. התעמולה הנאצית השתמשה ביהודים כשעיר לעזאזל וכמקור לכל צרותיה של גרמניה. שימוש זה בהטלת אשם קבוצתית גבה את המחיר הכבד ביותר: כשישה מיליון יהודים, שהם כשליש מהעם היהודי, נרצחו בשואה.
תוכנית מגירה
תוכנית מגירה היא תוכנית פעולה שטרם הוחלט על הוצאתה אל הפועל, או תוכנית שמיועדת לשעת חירום. מקור המילה הוא בכך שכביכול המתכננים "מניחים אותה במגירה" עד שייעשה בה שימוש.
הפעלתה של תוכנית מגירה מותנית בדרך כלל בהתרחשות המאורע או המאורעות אליהם כוונה התכנית, אולם לא תמיד תכנית המגירה מופעלת, על אף התרחשות המאורע. ישנם מקרים בהם תכנית המגירה מופעלת כמות שהיא או בשינויים קלים בלבד (למשל "מבצע גשר לונדון"), ישנם מקרים בהם התוכנית מופעלת באופן חלקי (למשל "מבצע תגר"), ובמקרים רבים התרחישים אליהם הוכנה התוכנית הופכים בלתי סבירים לחלוטין, ותכנית המגירה אליהם מתבטלת (למשל "מבצע הטלה").
פיתוח תוכנית מגירה
תוכנית מגירה מתוכננות בכל רמה אירגונית - החל מיזמים ומשקיעים, וכלה בממשלות ואירגונים בינלאומיים. חלק מתכניות המגירה הן סודיות, וחלקן גלויות לחלוטין. תכניות מגירה מסויימות דורשות השקעת משאבים על מנת להפוך אותן לישימות (למשל רכישת ציוד מסוים הדרוש להפעלתן), וחלקן אף מחייבות קבלת החלטות אסטרטגיות.
בעתות משבר, מפותחות תוכניות מגירה לעיתים קרובות כדי לחקור ולהתכונן לאירועים מסויימים שלדעת המתכננים קיימת הסתברות זו או אחרת להתרחשותם. תוכניות מגירה רבות עוסקות במצבי משבר מובהקים - רעידת אדמה, מגיפה, מלחמה ועוד.
תוכניות מגירה צבאיות
מכיוון שצבא נערך למגוון רחב של תרחישים, מקובל בצבאות להכין תוכניות מגירה למקרה שאחד התרחישים יתממש. דוגמה: במהלך מלחמת ההתשה ולאחריה, הכין צה"ל תוכניות מגירה לקראת מלחמה נוספת בין ישראל למצרים וסוריה (ראו פירוט בערך כוננות כחול לבן). אחדות מתוכניות אלה, כגון מבצע "בן חיל" לכיבוש פורט פואד ופורט סעיד שבצפון תעלת סואץ, לא מומשו, ואחרות, כגון מבצע דוגמן 5 לתקיפת סוללות טילי נ"מ של סוריה, הופעלו במלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה הקרה, הכינו ממשלות רבות תוכניות מגירה שנועדו להגן על עצמן ועל אזרחיהן מפני התקפה גרעינית. חלק מהתוכניות כללו גם מידע שימושי לציבור למצב חירום, כמו החוברת "כיצד לשרוד מתקפה גרעינית" שפרסמה ארצות הברית ב-1950 בשל חששה מהתקפה גרעינית סובייטית, או סדרת החוברות "להגן ולשרוד" שפרסמה בריטניה במהלך שנות ה-70 וה-80  שנועדה ליידע את האזרחים איך להגן על עצמם במהלך מתקפה גרעינית.
יתרונות וחסרונות
להכנה מראש של תכנית לקראת תרחישים סבירים כמה יתרונות:
החסרונות של תכניות מגירה:
רוצח שכיר
רוצח שכיר הוא אדם הנשלח לבצע רצח של אדם אחר תמורת תשלום. בדרך כלל מדובר באדם הנמנה עם אנשי העולם התחתון, שהתמחה בביצוע מעשי רצח תמורת תשלום, זהו אחד מתחומי עיסוקיו והוא נחשב בעל יכולת ומיומנות לבצע "רצח מושלם" שלא מותיר עקבות.
דמותו של הרוצח השכיר מונצחת בספרות ובקולנוע, והוא מככב בסרטים, ספרים ואף משחקי מחשב רבים. בין הבולטים באחרונים היא סדרת משחקי מחשב בשם Hitman, אשר בה מגלם השחקן את דמותו של רוצח שכיר מקצועי.
עסקות רצח
בישראל, הוזכרו בשנים האחרונות כמה מקרים בהם נעשה שימוש ברוצח שכיר. ביניהם:
תעריף עסקות רצח
מחיר הזמנת רצח אינו קבוע, והוא משתנה ממקרה למקרה, ואין נתונים מבוססים עליהם ידוע בוודאות. כך למשל בפרשת רצח הקשורה לרב פרד נוילנדר בניו ג'רזי טען הרוצח כי קיבל מהמזמין 30,000 דולר. בישראל התפרסמו ידיעות בכלי התקשורת בשם קציני משטרה אשר מגלים כי בימינו (2006) ניתן להשיג רוצח שכיר בתמורה לסכום של 5,000 דולר.
להוציא חוזה
אחת מדרכי הפעולה הנפוצות בעולם התחתון לחיסולו של אדם היא "הוצאת חוזה" עליו, כלומר: להפיץ את הידיעה כי האיש הוא בן מוות ויש לחסלו, ומי שייעשה זאת יזכה בתשלום ממזמין החוזה. במקרה זה הרוצח השכיר מציע את עצמו לבצע את החוזה ומקבל את שכרו מהמזמין.
המדריך לרוצח שכיר
בשנת 1983 פרסמה הוצאה לאור אמריקאית בשם paladin ספר שנחשב כ"מדריך לרוצח שכיר". הספר שנקרא "המתנקש – מדריך שימושי לקבלן עצמאי" נכתב כרומן תמים של סופרת בעלת פסבדונים, המביאה את סיפורו של אדם המכשיר עצמו להיות קבלן למעשי רצח, ותוך כדי הסיפור, מפורטים כל הפעולות בהן הוא נוקט והשיטות אליהן הוא מתוודע – איזה סוג נשק, איך מעלימים גופה, איך להעלים ראיות, ואיך לאסוף את הכסף.
ב-1993 נלכד במדינת מרילנד בארצות הברית הרוצח ג'יימס פרי, שנשכר לרצוח אשה על ידי בעלה שביקש לפדות את כספי פוליסת הביטוח שלה. במשפטו התברר כי הספר שימש אותו להכנת הרצח, וקרובי משפחתה של הנרצחת תבעו את ההוצאה לאור לדין. לאחר שהדיון התנהל בכמה ערכאות, הסכימה paladin לפצות את משפחת הקרבן במיליוני דולרים ואף הסכימה לחדול מהוצאתו לאור. למרות זאת, נטען כי 13,000 עותקים של הספר כבר הופצו, וגם אחרי המשפט – בשנת 1999 עלה הספר לפרסום באינטרנט ופורסם שם על ידי גורמים אלמונים.
שליח לדבר עבירה
החוק בנושא רוצח שכיר ברור לגמרי: הן הרוצח והן שולחו נושאים באחריות למעשה. נושא זה מופיע כבר במקורות יהודיים, הקשור לכלל הידוע "אין שליח לדבר עבירה".
צפון אריזונה
צפון אריזונה (באנגלית: Northern Arizona) הוא אזור גאוגרפי בלתי רשמי באריזונה. רמת קולורדו, שחלקה הדרומי קרוי באריזונה שולי מגיון, חולשת על צפון אריזונה. במערב אזור זה שוכן הגרנד קניון, במרכזה נמצא המדבר הצבוע ובמזרחה ממוקמות השמורות הגדולות של שבטי הילידים הופי ואומת נאוואחו.
פלגסטף היא העיר הגדולה והעיקרית בצפון אריזונה. המקומיים חלוקים בשאלת שיוכה של קינגמן לצפון אריזונה. שטחים נרחבים בצפון אריזונה הם פארקים לאומיים, שמורות טבע או שטחים אחרים שמנוהלים על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
בצפון אריזונה קיימת אוכלוסיית מורמונים גדולה המקיימים מקדש מורמוני בסנופלייק.
תאודרוס השני, קיסר אתיופיה
תאודרוס נולד בשנת 1818 בשרגה שבקווארה, ממערב לעיר גונדר. נולד בתקופת השופטים, תקופה שבה הקיסר האתיופי היה חסר סמכויות והשלטון התחלק בין מצביאים שניהלו מלחמות רבות ביניהם.
אביו היילו וולדה גיורגיס היה מושל קווארה, ואימו אתטגב וונד-בווסן הייתה ממשפחת אצולה מגונדר וממוצא אמהרי. תאודרוס לאחר שלמד בילדותו לימודי דת. הצטרף לצבאו של דודו הדג'אזמץ' כנפו, ולאחר מכן לתקופה קצרה לצבאו של מושל גוג'ם הדג'אזמץ' גושו זוודה, לאחר שהראה יכולת צבאית גבוהה. בשנת 1847 ביוזמת הוויזרו מנן ליבן עמדה קאסה התחתן עם נכדתה תוובץ' עלי, ומונה למושל קוארה בתואר דג'אזמץ'. בשנת 1852 החל את המסעות הצבאיים נגד האצולה של צפון אתיופיה. ב-11 בפברואר 1855 קאסה היילו הוכתר לקיסר אתיופיה תחת השם תאודרוס השני. הכתרתו סימנה את סופה של תקופת השופטים האתיופית ואת תחילת תהליך איחודה מחדש של האימפריה, תהליך שהסתיים בתקופת היילה סלאסי.
במהלך שלטונו הציג רפורמות מודרניות כגון פרסום צווים נגד העבדות, בניית הכביש הראשון, והקמת צבא לאומי במקום הצבאות הפיאודליים. חלוקת אדמות הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ומסירתם לחקלאים, בשנת 1860, גרמו לקרע עם הכנסייה, והחריפו את ההתנגדות נגד תאודרוס. ובמקביל בגלל אי הבנה בהתכתבות עם בריטניה הוא אסר מיסיונרים אירופאים.
באפריל 1868 ממשלת בריטניה שלחה משלחת צבאית בפיקודו של רוברט נפייר לשיחרור החטופים שהיו כלואים במבצר מקדלה. הקיסר שם קץ לחייו ביריית אקדח ב-13 באפריל, בעת שהצבא הבריטי החל את ההתקפה על המצודה עצמה.
מוצאו
קאסה היה בנו של היילה-גיורגיס וולדה-גיורגיס (בקיצור היילו וולדה גיורגיס) שהיה מושלה של קווארה שבפרובינציית דמביה קרוב לגבול הסודאני.
אמו של קאסה, וויזרו אתיטגב וונד-ווסן, הייתה אף היא ממשפחת אצולה נכבדת מגונדר (עיר הבירה בזמנו).
עוד לפני שמלאו לקאסה שנתיים אביו נפטר ואמו לקחה אותו מקאוורה למשפחתה לגונדר. יריביו מבית ואירופאים שנאסרו באתיופיה כתבו בספריהם שאימו של קאסה הייתה במצוקה כלכלית עד כדי כך שקאסה זכה לכינוי "בנה של מוכרת הכוסו" (תרופה צמחית מקומית לטיפול במחלת תולעי מעיים) וזאת בגלל עיסוקה במכירת הכוסו. עם זאת ההיסטוריונים מסכימים שקאסה לא גדל בתנאי עוני.
ילדותו
קאסה נולד ב-1818 בקוארה, בדמביה, לאביו היילה-גיורגיס וולדה-גיורגיס ואימו וויזרו אתטיגב וונדבווסן. בגלל מיקומה של קוארה במערב אתיופיה קרוב לגבול הסודאני האזור סבל מהתקפות של סודאנים ומצרים לאחר שאביו נפטר באחד הקרבות האלה, אימו החליטה לקחתו לעיר מולדתה גונדר, ולאחר שגדל העבירה אותו לדודו הדג'אזמץ' כנפו כדי שידאג לחינוכו הדתי וזה העבירו למקום שנקרא צ'נכר במנזר תקלה היימנות. וכך מתאר אלקה זנבה: "וכשהוא היה ילד ולמד בצ'נכר דג'אזמץ' מרו של דמביה מרד במושל בגמדר הראס אימם והתבצר בצ'נכר. ראס אימם בא והכה את המנזר ובמהלך הקרב נהרגו רבים מהתלמידים אולם קאסה שרד"' אירוע זה השאיר צלקת קשה בנפשו של הילד לאחר מכן חזר קאסה לבית דודו כנפו ולמד קריאה וכתיבה וכן את מלאכת הניהול והצבא.
תקופת היותו שפתה
בשנת 1847, לאחר מותו של דג'אזמץ' כנפו מושל דמביה, כאסה הצטרף למערכה של בני כנפו כנגד מושל דמות וגוג'ם הדג'אזמץ' גושו זוודה. קאסה ובני דודיו הפסידו בקרב. לאחר מנוסה של מספר חודשים חבר קאסה לצבאו של יריבו הדג'אזמץ' גושו זוודה. למרות שהפגין יכולת צבאית גבוהה הוא לא זכה לקידום בצבאו של גושו ולכן החליט לחזור לקווארה. עם זאת היות שכל דמביה הייתה כעת הרסת של מנן ליבן עמדה, המושלים שהיו תחת מנן לחצו עליו שיעזוב את קוארה. קאסה, ביודעו שכדי להחזיר את הרסת של אביו (קוארה) אין דרך אחרת אלא מרד, ירד לקולה (השפלה) ומרד במנן. קאסה, שניהל חיי עבריין בסגנון רובין הוד, ייחד את עצמו בטוב ליבו ויכולת לדון במשפט. כך למשל, חלק מהכסף שהוא השיג על ידי שוד היה מחלק לחקלאים כדי שיקנו מחרשה. עידוד החקלאים ויחסי אנוש היה הגורם לכך שתומכיו התרבו והלכו. המרד שהחל עם 12 תומכים לאחר תקופה קצרה נאספו סביבו 300 תומכים.
כניסתו לפוליטיקה
התקפות קאסה על הסוחרים והפרעתו לסדר הציבורי פגעה בעקיפין באטגיה מנן. בגלל שעתה הכנסותיה ממיסים ירדו. וכן בגלל שקאסה החל להיתפרסם, בחרה מנן להתפייס עם תאודרוס, והזמינה אותו להצטרף לצבאו של בנה ראס עלי. קאסה, לאחר ששקל את כוחו הצבאי, ביקש ממנן לקחת את צבאו לקוארה, והוכרז כמושלה. בשנת 1847 נשא לאישה את נכדתה של מנן, תוובץ' עלי. למרות שכל ההיסטוריונים מסכימים שקאסה אהב את תוובץ', יחסיו עם מנן וגיסו עלו על שרטון וזאת עקב יחסם המזלזל בו. קאסה, בתמיכת אשתו, מרד במנן וכבש את כל דמביה מנן בתגובה מתוך ביטחון עצמי מופרז שלחה כנגד קאסה צבא קטן בהנהגתו של דג'אזמץ' וונד ירד. קאסה הביס צבא זה בקלות. במקביל ראס עלי ואימו היו במסע צבאי בגוג'ם, כך שהבירה גונדר הייתה בלתי מוגנת. קאסה ניצל את ההזדמנות, השתלט על העיר, מינה את נאמניו למשרות העיר ואחר כך אסף את המיסים שהיו מועלים לראס עלי, ושדד את מחסני היבול של הקיסר והשכונות. לאחר שובה של מנן מגוג'ם יצאה במסע צבאי מלווה בבעלה קיסר הבובה יוהנס השלישי. הם נלחמו צפונית לאגם טאנה ואולם במהלך הקרב מנן נפצעה בירכה ונפלה בשבי יחד עם בעלה ושניהם נאסרו בידי תאודרוס. בשביל לשחרר אותם ראס עלי הגיע להסכם עם תאודרוס בו הותר לקאסה לשאת בתואר דג'אזמץ, נוסף על קווארה קיבל את השליטה על דמביה, ותאודרוס הסכים לאחד את צבאו עם זה של עלי
הסכסוך עם ראס עלי
בשנת 1848 ראס עלי הזמין את תאודרוס פעמיים לדברה תבור, ותאודרוס סירב מכאן התפתחה העוינות הראשונה ביניהם בין 1849–1850 יצא במסע צבאי באגאו מדר ושב לקווארה בשנת 1852 התחיל את המערכה נגד ראס עלי שמובילה לכס המלכות. לאחר שנה זו הוא הכה את כל אבירי תקופת השופטים אחד אחרי השני. בקרבות אלה תאודרוס הציג "שיטת קרב חכמה" בסוף שנת 1852 תאודרוס הודיע על אי השתתפותו במסע צבאי שתכנן ראס עלי על גוג'ם, ובכך הצהיר למעשה על ביטול ההסכם ביניהם ראס עלי מצידו הכריז על דג'אזמץ' זוודו גושו כמושל דמביה (במקומו של תאודרוס), גושו יצא במסע צבאי לדמביה כדי להשליט את מרותו.
סוף תקופת השופטים
ב-27 בספטמבר 1852 לאחר קרב של יום שלם נהרג הדג'אזמץ' גושו, ובכך הסתיים הקרב בניצחונו של תאודרוס על אדונו לשעבר. תאודרוס שלח מכתבים לראס עלי ובו הצהיר על רצונו להתפייס ואולם ראס עלי שנבהל מתוצאת הקרב, נטש את גונדר והלך למעוזו דברה תבור, תאודרוס לאחר שהות קצרה הישתלט על גונדר. ראס עלי החל בגיוס גייסות מהוואסלים של יג'ו, וולו, ותיגראי כדי להילחם נגד תאודרוס באיחוד כוחות לתאודרוס נודע על הברית בין מושל תיגראי הדג'אזמץ' וובה היילה מרים וראס עלי. צבאם של עלי ווובה היו הצבאות החזקים ביותר באתיופיה בזמנו. עם התקדמות הצבאות, תאודרוס נטש את גונדר וחנה עם צבאו בגורגורה בישן. ב-12 באפריל 1853 התרחש הקרב צבא יג'ו שהיה בהנהגת ברו עליגז הושמד כליל. בקרב זה הביס קאסה 4 או 5 דג'אזמצ'ים כאשר לפחות 1 מהם נהרג בקרב.
לאחר הקרב הוא שב לגונדר והחל לתכנן את מהלכיו נגד וובה ועלי. במאי 1853 יצא במסע צבאי על דברה תבור ושדד את העיירה. גיסו ראס עלי מצידו ברח לגוג'ם והיתבצר שם ביוני 1853 הם נלחמו במקום שניקרא איישל ותאודרוס הביס את ראס עלי, וכן שבה את אימו מנן. קרב איישל היה קרב עקוב מדם רבים מההיסטוריונים מסכימים שקרב זה חותם את תקופת השופטים ומכאן ואילך כמו שהיה בעבר נוצר מצב בו יש מלך חזק שמנהל את המדינה לאחר איישל ראס עלי ברח ליג'ו, ונפטר שם בשנת 1856 שלטונה של שושלת יג'ו שהחל אמצע המאה ה-18 היסתיים עם תבוסתו של ראס עלי באיישל. לאחר קרב זה כל צפון מערב אתיופיה היה בשליטתו עם זאת כדי לשלוט בכל אתיופיה נשאר לו להביס את אצילי הצפון. במאי 1854 בקרב אמבה ג'בל הוא שבה את ברו גושו (שבקרב טקוסה הצליח לחמוק) ושם אותו בכלא ל-14 השנים הבאות ולאחר תקופה קצרה, תאודרוס השמיד את פריס עלי של לסתה.
קרב דרסגה
כעת כדי להתיישב על כס המלכות תאודרוס היה צריך להכניע את מושל סמיין ותגראי הדג'אזמץ' וובה היילה מרים. לאחר קרב איישל וובה רצה להשלים ושלח מתנות פיוס לתאודרוס. תאודרוס שהיה עסוק בהכנעת לסתה וגוג'ם ,לא רצה לפתוח במקביל חזית נוספת לכן קיבל את המתנות. בהסכם פיוס קאסה הסיג את צבאו מתגראי, ואבונא סלאמה עבר מתגראי לבירה גונדר. אבונא סלאמה הוא נזיר מצרי שמונה לעמוד בראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. דג'אזמץ' וובה הוא זה שדאג להביאו לאתיופיה כדי שימליך אותו. מטרת תאודרוס היה למשוך את האבונא לצידו כדי שיהיה לגיטימציה לשלטונו. תאודרוס והאבונא מצאו מכנה משותף בשאיפתם לאיחוד וחיזוק הכנסייה האתיופית שבזמנו סבלה ממחלוקת קשה בין הגישה המסורתית התווחדו לגישה החדשה שכונתה סוסת לידת. כדי לפתור את המחלוקות כונסה ועידה באמבה צ'ירה בראשות תאודרוס ביולי 1854. בוועידה זו סוכם גישת הסוסת לדת הוקעה והוחלט שהתווחדו תהיה הגישה הבלעדית במדינה. השינויים של תאודרוס שהיו לשביעות רצון האבונא גרמו לבניית יחסים מצוינים ביניהם. ולאחר כחודש תאודרוס נימשח על ידי האבונא כנגוס (מלך).תאודרוס ותוובץ' חידשו את ברית הנישואים וובה לא יכל לקבל את המלכתו של תאודרוס, ולכן החל בהכנות לתקיפת תאודרוס.אי לכך תאודרוס כבש את סמיין בלי שום בעיה המשיך לתגראי וב-9 בפברואר 1855 עשה מלחמה עם וובה בדרסגה. דרסגה היא עיר בירתו של וובה עם זאת הוא הובס בקרב ונפל בשבי. תאודרוס בשונה ממצביאים קודמים שהיסתפקו בתואר אנדראסיה (סגן הקיסר), הדיח את קיסר הבובה האחרון של השושלת הסולומונית הישירה והכריז על עצמו כקיסר אתיופיה.
הכתרתו בדרסגה מרים
קאסה שלאחר מאבק עיקש ומר הכניע את יריביו הצפוניים. וב-11 בפברואר 1855 הנגוס קאסה היילו הוכרז כנגוסה נגסת כשכתר לראשו ושם המלכות תאודרוס השני. באופן שמראה את תהפוכות הגורל, טקס ההכתרה התקיים בכנסיית דרסגה מרים שנבנתה בידי דג'אזמץ' וובה כדי שהוא עצמו יוכתר בה. ואת טקס ההכתרה ביצע האבונא סלאמה שהובא לאתיופיה ממצרים בידי דג'אזמאץ' וובה בשביל שיכתיר אותו.
שעלה לשלטון נטל לעצמו כשם מלכות את השם תאודרוס, על שם הקיסר תאודרוס הראשון מהמאה ה-15, שתקופתו נחשבת לשיא תקופת הזוהר האתיופית ועקב הנבואה והאמונה שימלוך בשם זה יחזיר את אתיופיה לגדולה כפי שהחוקר ג'יימס ברוס מסביר:
נבואה זו כתובה בספר פוכרה אייאסוס, פירוש השם תאודרוס ביוונית הוא "תווס דורוס" – מתנת האל
מסע צבאי לוולו ושוואה
תאודרוס שמלך לאחר שנתיים של קרבות רצופים לא נח לרגע. וכדי להשיג את מטרתו הגדולה הוא יצא במסע צבאי לחלקה הדרומי של אתיופיה ההיסטורית. על פי ההיסטוריון בהרו זוודה, אי הסתפקותו של תאודרוס בהבסת אצילי הצפון בלבד, מראה על:"חזונו הרחב" הקמפיינים בוולו ושוואה סימנו את תחילת מעבר המרכז הפוליטי דרומה תהליך שהסתיים עם הכתרת מנליק ב-1889
עצמאות וולו ושוואה היו "איום" לחזונו תאודרוס אתיופיה מאוחדת. ולכן היה חייב לבצע את הקמפיינים במרץ 1855 במועד של יום צום יצא תאודרוס בקמפיין צבאי לכיבוש וולו. הקמפיין היה קשה במיוחד בגלל קואליציה שיצרו 7 קלני הוולו שבדרך כלל היו מסוכסכים ביניהם. יתר על כן העימות נמשך גם בעונה הגשומה. עם כיבושה של מקדלה ב-12 בספטמבר 1855, צבא תאודרוס היתגבר על ההיתנגדות של וולו. בתקופה יותר מאוחרת מגדלה תשמש כבירה וכמבצר ראשי עבורו.כדי שלא יעוררו מרידות מנהיגי וולו הראשיים שנשבו, נאסרו על ידי תאודרוס במקדלה. הניצחון בוולו גם הסיר את האיום של מתקפה מהעורף כאשר תאודרוס המשיך משם להכנעת שוואה.
שוואה בתקופה זו הייתה ממלכה שלווה ועשירה מכיוון שלא הייתה מעורבת במאבקים הממושכים של צפון אתיופיה בתקופת השופטים. באוקטובר 1855 בעונת הגשמים צבא תאודרוס הגיע בהפתעה לגבול שוואה בגלל שצבא תאודרוס הפתיע אותם השוואנים תחת הנגוס (המלך) היילה-מלכות סהלה-סלאסי היו מחולקים, ובקרב בעלה וורק שהתרחש באמצע אוקטובר הם הובסו. סה"כ לקח הקמפיין חמישה חודשים. מנז גדם ואפרתה נפלו לידי תאודרוס וחלקיה הנותרים של שוואה נותרו בהתגוננות בהנהגתו של סייפו סהלה-סלאסי.בקרב ברכת הביס הצבא הקיסרי את הצבא השוואני שהיה בפיקודו של ראס דרגיה סהלה סלאסי ב-9 בנובמבר מלך שוואה היילה מלכות נפטר ממחלה. וכעת מטרת הצבא השוואני השתנתה להגנה על בן המלך מנליק. עם זאת מנליק נפל לידי תאודרוס .עם כניסת תאודרוס לאנקובר בפברואר 1856 קיבל את הסכמת הכמרים והמנהיגים למהלך וזאת לאחר שהבטיח להם לגדלו כילד שלו. לאחר מכן מינה את היילה מיכאל סהלה סלאסי בתור מושל שוואה .עם זאת הוא סירב לתת לו את התואר נגוס ובמקומו החיה את התואר מרעד-אזמאץ' ,שהיה בשימוש בתקופה שלפני סהלה סלאסי.
עם כיבוש שוואה אוחדה מחדש האימפריה האתיופית שהייתה מחולקת קרוב ל-100 שנה. במחצית 1856 בגמדר, שוואה, גוג'ם, וולו, ותיגראי כבר היו כפופים למרותו. וכך בגיל 47 תאודרוס היה אחרון אצילי תקופת השופטים וראשון קיסרי העת החדשה באתיופיה. בזמן זה עיר הבירה הועברה מגונדר לדברה תבור.
פעולותיו הראשונות כקיסר
תאודרוס היה הראשון לבנות דרכים במדינה. לפי הכרוניקות ומעדות של אירופאים הוא עבד בבניית הדרכים כדי לשמש דוגמה לאחרים. הוא עבד קשה "מעלות השחר עד השקיעה" כשהוא הופך אבנים בידיו ומיישר. וכשעבד תאודרוס מי שעבד עמו לא היה מעז לאכול או לנוח לפניותאודרוס היה הקיסר הראשון שתקף את סחר העבדיםהוא פרסם צווים שונים למניעת הסחר והיה הקיסר הראשון שהתנגד לסחר עבדים. למשל בקמפיין שהוא עשה בבסו שבגוג'ם נמצאו עבדים בשוק והוא שיחררם לחופשי. כמו כן עבדים שנפלו בשבי בוולו, הוא אסר את מכירתם. עם זאת הסוחרים היו מוצאים נתיבי הברחה והמסחר הלא חוקי התקיים באזורים הנידחים.
בתחום התרבות, בתקופתו הספרות האמהרית היתפתחה והישתפרה. וברמות הגבוהות של השלטון התנהל באמהריתתאודרוס הוא הקיסר הראשון שהכרוניקה שלו נכתבה באמהריתלפנים היה נהוג לכתוב בגעז. ומעתה ואילך אמהרית נהייתה השפה הלאומית כדי שהתנ"ך יהיה נגיש לאדם הפשוט (שלא יודע געז) ,תאודרוס דאג לתרגום התנ"ך מגעז לאמהרית. כמו כן בימיו נכתב הספר גאוגרפיה הראשון בשפה האמהרית. תאודרוס גם דאג ללבוש יותר אלגנטי של האריסטוקרטיה. ובאופן כללי עשה מאמץ שהעם יישום את חוקי הדת והתרבות האתיופיים.
בתחום המנהל תאודרוס החל את תהליך איחודה וניהולה של המדינה על ידי שלטון מרכזי, תהליך שהסתיים בימי היילה סלאסי. בשיטה החדשה גובי המיסים והשופטים קיבלו את משכורתם מהשלטון המרכזי, דבר שהחליש את האריסטוקרטיה המחוזית עם זאת הקיסר לא החליף לגמרי את האצולה המחוזית. למשל את כאסה מירצ'ה(יוהנס הרביעי) שהיה צאצאו של הדג'אזמאץ' סבגדיס וולדו הוא מינה למושל תיגראי, ואת היילה מיכאל שהיה צאצאו של סהלה סלאסי הוא מינה למושל שוואה ,כך שנשארו מוקדי כוחות חזקים במחוזות. במקומות מסוימים מינה את קרוביו, למשל בגוג'ם את ראס אנגדה. בתחילה השיטה הייתה מוצלחת ביותר. משוואה מרעד אזמץ' היילה מיכאל היה בא לבירה מעת לעת. תיגראי הייתה מקור הכנסה עיקרי לקופה הקיסרית (200,000 טאלר מריה תרזה בשנה) ,בגמדר הייתה מספקת רק 50,000 מריה תרזה עם זאת מקצת מן האצולה ניסתה למרוד, ועל כן הקיסר הגיע למסקנה שהוא חייב לבצע רפורמה בצבא הקיסרי.
צבא מודרני
בגלל חשיבות הצבא בפוליטיקה האתיופית תאודרוס היתמקד בבניית הצבא. תאודרוס היה מודע היטב שהכח הצבאי היה הסולם שבזכותו הוא עלה לכס המלוכה ולא קרבתו לשושלת בשביל לאחד את המדינה ולחזק את צבאה, תאודרוס החל במה שוולטר פלאודן כינה "הרפורמה הגדולה", הרפורמה התמקדה בשלושה תחומים צבאיים והם: ארגון, משמעת, וארסנל. שינויים אלה תרמו לניצחונותיו ולהחלת מרותו. שינויים אלה עזרו לאזרחים לחיות ב"ביטחון יחסי".
בתחום הארגון הוא הקים צבא לאומי מאוחד במקום הצבאות האזוריים מימי תקופת השופטים. החיילים שבאו מהמחוזות השונים אורגנו בהיררכיה מאוחדת על ידי הקיסר. דרגות הפיקוד הצבאי האתיופי ,עסר אלקה(מפקד ה-10) ,חמסה אלקה(מפקד ה-50) ודומיהם שנמצאות בשימוש עד ימינו, נוצרו בתקופה זו. הקיסר הפחית את כמות חיילי המשמר הקיסרי, ובכך הפחית בעיות לוגיסטיות וסירבול.ומעתה לחיילים ניתן משכורת, ונאסרה ביזת החקלאים בחוק. לפנים חיילי הצבאות הפאודלים היו מחייבים את החקלאים לתת אוכל ומיטה.מעשים אלה נאסרו בתוקף על ידי הנגוסה נגסת. בתקופה זו החיילים היו מקבלים את משכורתם מהקיסר, וכל חייל שגזל מחקלאי, היה נענש בחומרה רבה.
הנגוסה נגסת ניסה להקנות משמעת ברזל לצבא. לדוגמה, במסע הצבאי לוולו, חיילים שנכנסו לקרבות בלי פקודה, קיבלו עונש מוות בלי רחמנותלפי בהרו זוודה צעדים אלה לא הוכחו כיעילות, אלא היו מחזקים את "מעגל האלימות".
רוב ארסנל הנשק של תאודרוס נפל לידיו כשלל מלחמה לאחר ניצחונותיו.יותר מאוחר הנגוסה נגסת ניסה ניסה לייבא טכנולוגיה מאירופה ולייצר נשק על אדמת אתיופיה. לשם כך הוא ריכז את המסיונרים האירופים בגפת ובדברה תבור כדי שייצרו נשק, ובסמוך להם הקים בית ספר כדי שהתלמידים המקומיים ילמדו מהם את תהליך יצור הנשק. התיעוד האמין הראשון של ארסנל הנשק, שנוצר מקדלה, היה בתקופת שלטונו של תאודרוס. היו לו 15 תותחים, 7 מרגמות, 11,063 רובים, 875 אקדחים, 481 כידונים ובנוסף תחמושת
הרפורמה הקשה של הכנסייה
כדי לאפשר את יישום הרפורמות היה צריך בסיס פיננסי יציב ובאותה תקופה הכנסייה האורתודוקסית האתיופית הייתה המוסד הכי עשיר במדינה. בתחילת שלטונו יחסיו עם הכנסייה והאבונא היו טובים וזאת בגלל התמיכה הקיסרית בגישת התווחדו. כמו האיחוד הפוליטי כך הוא רצה גם שהכנסייה תהיה מאוחדת. בזמנו תאודרוס היה נוצרי אדוק שהקפיד על המונוגמיה, התנגד לפילוג הכנסייה, ואף אמר "בלי כריסטוס אני כלום". מהסיבות האלה היחסים בהתחלה היו טובים, עם זאת הם השתבשו וזאת על רקע הפקעת אדמות הכנסייה. בשנת 1860 הסתיים כבר תהליך הפקעת הקרקעות מהכנסייה ומסירתן לחקלאים. זה למעשה היה ביצוע של הכתוב בספר הנבואי פוכרה אייסוס וחיקוי המעשה של תאודרוס הראשון. בשנה זו גם הוגבל מספר הקייסים המשרתים בכנסייה ל-2 ומספר הדיאקונים ל-3 בלבד. הקיסר אפילו חשב לבטל כליל את משרת הדיאקון בכנסיות. כנסיות רבות השתמשו בכח אדם רב ממה שהיו צריכים ומכיוון שאין מיסוי על הכנסייה היה הפסד רב לקופה הקיסרית ולזה תאודרוס היתנגד בתקיפות. עם זאת הכנסייה לא ישבה בחיבוק ידיים. עד מאסרו של אבונא סלאמה ב-1864 הכנסייה בראשותו התנגדה לקיסר. הטיעון המרכזי של הכנסייה נגד הקיסר היה אזכור היותו של תאודרוס "מלך לא חוקי" אלא "חוטף".
המורדים
עם התגברות המירכוז של השלטון המרכזי, האצולה המחוזית שכוחה הצטמצם החלה למרוד. בגוג'ם תדלה גוואלו, בוולקיית טיסו גובזה, בשוואה סהלה סלאסי ובזבך, ובוולו הדג'אזמץ' ליבן אמדה מרדו בקיסר. צבא לסתה בראשות ווגשום גובזה אפילו הצליח להשתלט לתקופה קצרה על גונדר, בסמיין ובווגרה גם יצאו במרד. בשנים הראשונות למלכותו של תאודרוס מושל תיגראי הדג'אזמץ' קאסה מרצ'ה בניגוד לאצילים אחרים הראה יחס של כבוד ונאמנות לקיסר החדש. בתקופה זו הצבא הקיסרי היה החזק ביותר ולכן הצליח להכניע את המרידות. ואולם החקלאים שנמאס להם לכלכל את הצבא הקיסרי תרמו להתחזקות המרד. הקמפיינים הממושכים גרמו לעוני ולאיבוד נפשות רב.
משנת 1858 ואילך הקיסר הצליח להכות במורדים רבים בתגראי ובגמדר. בדצמבר 1860 הוא ניצח והרג את אגאו נגוסה שהיה המורד הראשי בצפון. ב-1865 מנליק הצעיר שגדל והתחנך במקדלה על אף חיבתו לקיסר ונישואיו לביתו ברח לשוואה והכריז על עצמאות ממלכתו. גובזה גברה מדהין בנו של מושל לסתה לשעבר הישתלט על לסתה, כמו כן תיגראי נפלה לידי קאסה מרצ'ה. בשנים 67–1866 הקיסר יצא בקמפיינים רבים כנגד טיסו גובזה בגונדר וכנגד תדלה גוואלו בגוג'ם. בקמפיינים אלה היו עריקות רבות בקרב הצבא הקיסרי. בשנת 1867 בגמדר היה המחוז היחידי שהיה בשליטתו המלאה של תאודרוס. באוקטובר 1867 תאודרוס העלה באש את דברה תבור ועבר למקדלה ושם השתקע עד יום מותו.
הקיסר לא יכל להוציא לפועל את תוכניותיו. כדי הבטיח את הסדר הפוליטי והמשפטי, הוא הוכרח להישתמש בכוח צבאי למרות שהוא רצה לחסוך את זה לעמו הקמת מטהו במקדלה רחוק מהים גם מנע ממנו השגת נשק מודרני במהירות, בניגוד למנהיגי תיגראי ושוואה שהיו בקרבת החוף. משמעת הברזל שהוא הנהיג בצבאו גרמה לעריקת חיילים רבים. צבאו שמנה בשיאו 100,000 חיילים מנה בשנת 1866 פחות מ-10,000. מותו של האבונא סלאמה בשנת 1867 בכלא גרם לעוינות כוללת של האוכלוסייה הנוצרית כלפי תאודרוס. עקב התגברות ההיתנגדות לשלטונו, הקיסר לא יכל לנוע בשלום אפילו בדרך דברה תבור-מקדלה. בסוף 1867 דרך זו כבר נהייתה כ"כ מסוכנת שהקיסר הוכרח להשתקע במקדלה.
משבר הדת
בתחילה יחסי הקיסר עם הפרוטסטנטים היו טובים וזאת בגלל רצונו להביא טכנולוגיה מודרנית לאתיופיה. ושלא כמו הקתולים שרצו להמיר אנשים פרטיים לקתוליות, הפרוטסטנטים רצו לעשות רפורמה פנימית בכנסייה האורתודוקסית. הקיסר הסכים לארח צעירים מיסיונרים ואומנים פרוטסטנטים שנשלחו משווייץ ב-1855. מיסיונרים אלה הביאו עמם סיפרי קודש מתורגמים לאמהרית, הם היתקבלו יפה על ידי הקיסר למרות שהוא למעשה רצה נשק.פעילות המיסיון הוגבלה על ידי הקיסר לאזורים הלא נוצרים, עם זאת איכות הנשק שהם יצרו לא עמד בציפיותיו של הקיסר.
למרות שהמיסיונרים לא הוכשרו למשימה שניתנה להם על ידי הקיסר הם החלו לעבוד. בסביבות 1860 המיסיונרים בנו מרגמה קטנה, ומיד נתבקשו בידי הקיסר לבנות תותח חזק. עם זאת כאשר דיכא את האירופאים הקיסר לא חס גם על הפרוטסטנטים. למשל דבריו של המיסיונר הנרי שטרן היו מעוררים את חמתו של הקיסר. למשל בספר שהוציא לאור כתב שטרן שאמו של הקיסר הייתה כל כך ענייה שהיא הייתה מוכרת "עלים של קוסו". יותר מאוחר מיסיונרים רבים ובהם שטרן נכלאו במקדלה. לעומתם היחסים עם הקתולים תמיד היו רעים משתי סיבות: עקב סכסוך אישי שהתגלע בין הקתולי ג'סטינו דה ג'קוביס לאבונא סלאמה הקיסר גירש את הקתולים מהמדינה בשנת 1854 ואסר את תומכיהם האתיופיים. עקב כך הקתולים בייחוד הצרפתים החלו בתכנונים להדחת הקיסר בפריז שמחו לשמוע שאגאו נגוסה המורד בצפון המדינה מסכים לשתף פעולה עם צרפת בתמורה למשלוחי נשק. נגוסה בסיוע הקתולי והצרפתי החל לחזק את אחיזתו בתגראי. עם זאת בשנת 1860 הוא הובס ונהרג בקרב.
יחסיו עם היהודים
תמיכתו של תאודרוס במסיון בקרב הקהילה היהודית גרמה לתסיסה ולפסקי הלכה חדשים שבהם המומרים שעד אז הורשו לחיות בקרב העדה,בתיקווה שישובו לחיק ישראל, עכשיו גורשו ממנה ולמעשה נחשבו כנוצרים לכול דבר ועניין. יחסיו ליהודים מתבטא גם באיגרת שנשלחה על ידם ליהודי ירושלים ובו מוזכרים הקיסרים תאודרוס ויוהנס הרביעי ככאלה שלחצו עליהם להמיר דתם. ב-1862 אבא סמעון מנהיג היהודים עמד לפני תאודרוס בפולמוס היהודי-נוצרי בו הקיסר איים להרוג אותו ואת כול היהודים יחד
חלום הקואליציה הנוצרית
3 הגורמים העיקרים להתנהלותו הדיפלומטית של הנגוסה נגסת הם:
צאצאיו
לתאודרוס היו שבעה ילדים ידועים :
ממפיס דפאי
ממפיס דפאי (בהולנדית: Memphis Depay; נולד ב-13 בפברואר 1994) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקיצוני באתלטיקו מדריד ובנבחרת הולנד. הוא ידוע בשמו הפרטי, ממפיס.
קריירה
ממפיס, יליד מורדרכט, בן לאב גנאי ואם הולנדית. הוא מכנה עצמו בשם ממפיס, ללא שם משפחה, על רקע נטישת אביו את אמו בעת שהיה פעוט. החל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית וו.וו. מורדרכט ובגיל תשע עבר לספרטה רוטרדם. ב-2006 הצטרף לאקדמיה של פ.ס.וו. איינדהובן ושיחק בקבוצות הצעירות של המועדון. ב-2011 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-7 במאי 2015 הודיעה מנצ'סטר יונייטד על רכישתו של מאיינדהובן תמורת 22 מיליון פאונד כשחתימתו מותנית בבדיקות רפואית. ב-12 ביוני 2015, חתם ממפיס רשמית במנצ'סטר יונייטד על חוזה לארבע עונות. ב-8 באוגוסט 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד כשפתח בהרכב ניצחון 0–1 על טוטנהאם הוטספר. ב-18 באוגוסט כבש צמד שערי בכורה בניצחון יונייטד 1–3 על קלאב ברוז' הבלגית בשלב הפלייאוף של ליגת האלופות. ב-26 בספטמבר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון קבוצתו 0–3 על סנדרלנד.
ב-20 בינואר 2017 חתם באולימפיק ליון עבור 17 מיליון פאונד שהיה צפוי להגיע עד לסכום של כ-21.7 מיליון פאונד כולל מענקים על התקדמות בליגה האירופית. ב-15 בדצמבר 2019 קרע את הרצועה הצולבת ברגל שמאל.
ב-19 ביוני 2021 חתם לשנתיים בברצלונה. ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה, בניצחון 4–2 מול ריאל סוסיאדד בקאמפ נואו ובישל את השער הראשון שלו במדי ברצלונה. שישה ימים לאחר מכן הבקיע שער בכורה בקבוצה, שהיה שער השוויון בתיקו 1-1 מול אתלטיק בילבאו.
ב-20 בינואר 2023 חתם באתלטיקו מדריד לשנתיים וחצי.
קריירת נבחרות
ב-7 בספטמבר 2021 כבש שלושער ראשון במדי הנבחרת, בניצחון 1–6 על טורקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. בשערים אלו הגיע ל-33 שערי נבחרת, והשתווה למספר השערים במדים הלאומיים של יוהאן קרויף ואבה לנסטרה.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
מוזיקה
ב-23 ביוני 2017 הוציא ממפיס את שירו הראשון בשיתוף פעולה עם קווינסי פרומס הנקרא "LA Vibe".
בעקבות הצלחת השיר הוציא ב-26 בדצמבר 2018 את שירו השני "NO LOVE".
ב-2020 הכריז על שירו החדש "במשך שבוע" באמצעות חשבון האינסטגרם שלו. ב־17 באפריל 2020, הוציא לאור את הסינגל "דובאי פריסטייל". בספטמבר 2020, חשף את שירו החדש "2 Corinthians 5:7".
מיכאיל קלשניקוב
מיכאיל טימופייביץ' קלשניקוב (ברוסית: Михаи́л Тимофе́евич Кала́шников; 10 בנובמבר 1919 – 23 בדצמבר 2013) היה גנרל ומעצב נשק רוסי שהתפרסם בזכות פיתוח הרובה AK-47, הנקרא "קלשניקוב", על שמו.
ביוגרפיה
קלשניקוב נולד למשפחת איכרים בכפר קיוריה במחוז אלטאי. הוא התחיל את הקריירה שלו בעבודה בתחנת רכבת, שם למד מכונאות. בשנת 1938 התגייס לצבא האדום, ושירת כמפקד טנק בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה (מכונה ברוסיה המלחמה הפטריוטית הגדולה). באוקטובר 1941 נפצע בקרב ונשלח לביתו. בבית החולים עיצב את הנשק הראשון שלו, ובמהרה הצטרף לעבודה במוסד לתעופה במוסקבה. שם הפיק קלשניקוב חידושים לטנקים כמו מונה יריות מכני. תוך כמה שנים, קודם למהנדס ראשי. בשנת 1947 עיצב קלשניקוב את רובה הסער שזכה לכינוי AK-47 (קיצור ל-Avtomat Kalashnikova - האוטומט של קלשניקוב - מודל 1947). בשנת 1949 הפך ה-AK-47 לנשק הבסיסי בצבא הסובייטי, ומאוחר יותר היה להמצאה המפורסמת ביותר של קלשניקוב.
בשנת 1964 זכה בפרס לנין. בשנת 1998 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה. בדצמבר 2013 הוא הלך לעולמו בגיל 94 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים. בנו, ויקטור (2018-1942), היה גם הוא מפתח כלי נשק והיה ממפתחי תת-המקלע PP-19 Bizon.
בנובמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט קלשניקוב המגולל את קורות המצאת רובה ה-AK-47.
ישראל מאיר וייס
הרב ישראל מאיר וייס (נולד בכ' בטבת ה'תש"ג, 28 בינואר 1942) הוא מייסד וראש ישיבת נחלת הלויים בנווה שאנן שבחיפה.
ביוגרפיה
נולד ללאה ולרב שמשון רפאל וייס בארצות הברית, למד בישיבת מיר ונישא לגיטל בתו של ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ. לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת מיר. ב-1977 הצטרף כר"מ לצוות ישיבת עטרת ישראל שהוקמה אז בשכונת בית וגן.
ב-1986 יסד את ישיבת נחלת הלויים בשכונת נווה שאנן בחיפה בסיועם של תושבי השכונה, משפחת טופורוביץ. הישיבה נקראה על שם בני הזוג טופורוביץ שהיו לויים "נחלת הלויים". מאז הוא מעביר בקביעות שיעורים בישיבה, ומשמש מנהיג רוחני לקהילת בוגרי הישיבה.
הרב וייס חבר נשיאות ועד הישיבות.
משפחתו
הרב וייס, נשוי לגיטל לבית שמואלביץ.
ג'ון דריידן
ביוגרפיה
דריידן נולד ליד אונדל (Oundle) שבנורת'המפטונשייר ולמד בבית הספר שבכנסיית וסטמינסטר שבלונדון ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. הוא כתב למחייתו במשך כל חייו הבוגרים. מחזותיו המוקדמים, שהיו בעיקר טרגדיות הרואיות, זכו להצלחה משתנה אך בנו לו שם בממלכה. כששב ללונדון במהלך תקופת שלטונו של קרומוול ניסה לנצל את אהדת הפרלמנט למשפחתו (אחיו היה שופט במהלך מלחמתו של צ'ארלס הראשון), אך לא צלח בכך עד תקופת הרסטורציה. השיר שכתב לכבוד השבת המלוכה, Astrea Redux, הקנה לו את מעמדו הרם.
עד שנת 1663, אז צורף לחברה המלכותית, הוא השיג לעצמו מעמד שהספיק כדי להחשב כבעל ראוי לליידי אליזבת' האווארד, אך את עיקר פרסומו רכש עם פרסום השיר שנת הפלאות (Annus Mirabilis) - תיאור של אירועי שנת 1666 בריבועים במשקל פנטמטר. בשנת 1668 מונה לרשת את ויליאם דאווננט כמשורר המלכותי - משרה אותה איבד 20 שנה מאוחר יותר עם מותו של צ'ארלס השני. בעשר השנים הראשונות עיקר יצירתו הייתה מחזות. הוא הוביל את גל "קומדיות הרסטורציה", כשיצירתו המוכרת ביותר מאותה תקופה היא Marriage A-la-Mode, (1672). הוא גם כתב טרגדיות הרואיות וטרגדיות רגילות, מהן הצליחה ביותר All For Love (1677). דריידן היה אמן כתיבת הפרולוג והאפילוג, ואף כתב פרולוגים ואפילוגים למחזותיהם של אחרים. עבודות חשובות נוספות שלו מאותה תקופה הן מסותיו על המחזאות, מהן בולטת "Essay of Dramatick Poesie" (1668) שהיא הארוכה ביותר והטובה ביותר. במסות אלו הביע דריידן את אמונתו בכך שמחזאי התקופה האליזבתנית עלו בגדולתם על המחזאים היוונים; טען בזכות השימוש בכתיבה מחורזת במחזות; ובחן והשווה את יצירותיהם של שייקספיר, בן ג'ונסון וג'ון פלטשר.
משנות השמונים של המאה ה-17 ואילך התרכז דריידן בכתיבת שירה, שנודעה בשל השימוש הגאוני שעשה בצמדי חרוזים, אך הוא המשיך גם לכתוב מחזות וכתב מספר ליבריות. הישגיו הגדולים ביותר היו בכתיבת חרוזים סאטיריים: MacFlecknoe ההרואי אך לעגני, התקפה על המחזאי תומאס שאדוול, ו-Absalom and Achitophel ("אבשלום ואחיתופל"), סאטירה פוליטית נגד הויגים. יצירות נודעות נוספות שלו מאותה תקופה הם השירים הדתיים שכתב, בהם Religio Laici (1682) ו-The Hind and the Panther (1687). הראשון מביניהם נכתב בטרם הפך דריידן לקתולי, והשני קצת אחרי המרת דתו. לאחר המהפכה המהוללת של שנת 1688 דעותיו הפוליטיות של דריידן הסירו ממנו את חיבת הכתר, והוא נאלץ להתפרנס מכתיבת מחזות ותרגום שירה מלטינית ויוונית. דריידן תרגם עבודות משל הורטיוס, יובנאליס, אובידיוס, לוקרטיוס ותאוקריטוס, בנוסף לשתי המשימות הגדולות שלקח על עצמו: תרגום כל יצירותיו של ורגיליוס בשנת 1697, ו-Fables, Ancient and Modern (1700), אוסף של תרגומים מיצירותיהם של הומרוס ואובידיוס, כמו גם גרסאות מעובדות ליצירות של ג'פרי צ'וסר' בוקאצו', ואחרים. ההקדמה ל"Fables" נחשבת הן ליצירת ביקורת מהטובות ביותר והן לאחת המסות הטובות ביותר באנגלית.
דריידן נקבר בכנסיית וסטמינסטר. בנו הבכור, צ'ארלס דריידן, הפך לחצרן בחצרו של האפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר.
השפעתו של דריידן כמשורר הייתה עצומה הן בחייו והן במאה ה-18; שיריו שימשו כמודל לאלכסנדר פופ (שהחשיב את תרגומו של דריידן לאינאיס כתרגום השירה הטוב ביותר אי פעם) וסמואל ג'ונסון כינהו "משורר באמת גדול". ניתן לסכם את יחסם של בני המאה ה-18 לדריידן במילותיו של ג'ונסון על כך שדריידן "עידן את השפה, שיפר את הרגש, וכיוונן את המספרים של השירה האנגלית". בתקופה הרומנטית, ויליאם הזליט החשיבו לאמן גדול של הסגנון המלאכותי של השפה, וולטר סקוט הוציא לאור את כתביו וקרא לו "ג'ון המפואר", אולם השפעתו על רוב המשוררים הרומנטיים הייתה מעטה. מהחצי השני של המאה ה-19 ואילך הלכה וירדה קרנו, לאחר שהמבקרים נתנו מקום מרכזי לשייקספיר ולשירת המשוררים הרומנטיים, כלומר לשירה הרומנטית-טבעית להבדיל מזו הקלאסית-מלאכותית.
דריידן צירף מבואות ליצירותיו, מסות מקיפות העוסקות ברוב סוגי השירה והדרמה. מזה דורות הוא מוערך כשייך לשורה הראשונה של המבקרים האנגלים, לצד בן ג'ונסון, ג'וזף אדיסון, סמואל ג'ונסון, ויליאם הזליט, וסמואל טיילור קולרידג'.
אלכסנדר, נסיך ליפה
אלכסנדר, נסיך ליפה (בגרמנית: Alexander Fürst zur Lippe; 16 בינואר 1831 – 13 בינואר 1905) היה השליט של נסיכות ליפה משנת 1895 עד מותו.