cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאספאר דה קוליני השני
גאספאר דה קוליני השני (בצרפתית: Gaspard de Coligny; 16 בפברואר 1519 - 24 באוגוסט 1572), אדמירל דה פרנס, ממנהיגי ההוגנוטים.
ביוגרפיה
דה קוליני נולד ב-16 בפברואר 1519 בשאטיון-סור-לואן (בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת) למשפחת אצולה עתיקה. אביו, גאספאר דה קוליני הראשון שירת במלחמות האיטלקיות (1495–1515), וב-1516 זכה בתואר "מרשל צרפת". אמו, לואיז דה מונמורנסי, הייתה אחותו של אן דה מונמורנסי - ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת.
ב-1541 דה קוליני הצעיר, שהתחנך כקתולי, הגיע לפריז והתיידד עם פרנסואה, דוכס גיז. הוא זכה לכבוד רב בחצר המלכות הצרפתי בזכות דודו המפורסם, אן דה מונמורנסי. ב-1544 שירת בהצטיינות באיטליה. ב-1547, כאשר אנרי השני עלה על כס המלוכה הצרפתי, דה קוליני נתמנה למפקד חיל הרגלים, וב- 1552 זכה בתואר "אדמירל של צרפת". ב-1557 ארגן את ההגנה על העיר סן-קנטן (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת) שהושמה במצור על ידי צבאו של פליפה השני מלך ספרד. העיר נפלה בידי הספרדים (10 באוגוסט) ודה קוליני נלקח בשבי, אולם עמידתו האיתנה מנעה פלישה ספרדית לצרפת. הוא השתחרר תמורת כופר נפש של 50,000 כתרים.
ב-1559, אחרי מות אנרי השני, דה קוליני, שנלאה מתככי חצר המלכות, פרש לנחלותיו. הוא קרא ספרים ששינו את דעותיו והפך לפרוטסטנטי. תחת פיקודו של לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, דה קוליני לחם בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) שבו הפסיד לפרנסואה הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים. ב-18 בפברואר 1563 האחרון נפצע באופן אנוש בידי מתנקש הוגנוטי ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן. משפחת גיז הטילה את האחריות לרצח על דה קוליני. יחד עם דודו, אן דה מונמורנסי שייצג את הקתולים, דה קוליני השתתף בשיחות שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563), שהביא לסיומה של מלחמת הדת הראשונה.
ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים. קטרינה דה מדיצ'י, שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה המלך שארל התשיעי, הזמינה לצרפת חיל שכירים שווייצרי. דה קונדה ודה קוליני שחששו לחייהם ניסו לתפוס את המלך ואת אמו, אך ללא הצלחה (ספטמבר 1567). הם הזמינו לצרפת חיל שכירים גרמני, השתלטו על הערים לה רושל ואורליאן והתקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי, שנפל בקרב זה.
ב-1571 דה קוליני שב לחצר המלכות, ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר שארל התשיעי. הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים שלחמו נגד ספרד בארצות השפלה. קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לתוכנית זו שנדחתה על ידי מועצת המדינה.
ב-22 באוגוסט 1572 דה קוליני נורה בהיותו ברחוב בפריז ונפצע באופן קל. המלך ביקר אותו בביתו, אך אם המלך מנעה מהם אפשרות לשוחח. כעבור יומיים הותקף דה קוליני ונרצח במיטתו, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שראה בדה קוליני את האחראי לרצח אביו, פרנסואה הדוכס מגיז. גופתו של דה קוליני הושלכה מן החלון לעבר המון זועם שהתעלל בה. מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים בפריז ובערי השדה.
שבועת זרת
שבועת זרת (באנגלית: Pinky swear) היא מחווה המקובלת בין ילדים, ובה הנשבעים מתחייבים לקיים הבטחה שקיבלו.
המחווה כוללת נעילת זרתות של מבטיח ההבטחה ושל מקבלהּ, או של שני מבטיחי הבטחה, ומסמנת שאצבעו של מפר ההבטחה תישבר, או ראויה להישבר.
בעת המחווה נהוג לומר משפטים שונים. בישראל, לאחר מריבה בין ילדים, נהוג לשלב את אצבעות הזרת זו בזו תוך אמירת מילות פיוס: "שולם שולם לעולם ברוגז ברוגז אף פעם". בארצות הברית נהוג לומר: "Pinky, pinky, Whoever tells a lie, Will sink down to the bad place, And never rise up again" (בתרגום חופשי: "זרת, זרת, מי שיספר שקר, ישקע למקום רע, ולעולם לא ישוב"). ביפן נהוג לומר: "指切り拳万、嘘ついたら針千本呑ます" (בתרגום חופשי: "שבועת זרת, עשרת אלפים אגרופים, מי שישקר יבלע אלף מחטים").
צ'אצ'ה
צ'אצ'ה (בגאורגית: ჭაჭა) הוא משקה אלכוהולי מסורתי הנפוץ בגאורגיה ובאזור הקווקז.
המשקה עשוי מאלכוהול מזוקק העשוי מים, סוכר, שאריות של ענבי בוסר שנשארו מהכנת יין, ניתן להכינו גם עם תאנים, קלמנטינות, תפוזים, תות או טרגון.
אחוז האלכוהול במשקה נע בין 50 אחוזים בייצור מסחרי ל-85 אחוזים בייצור ביתי.
מלבד שמו המוכר, למשקה שמות נוספים וודקה יין, וודקה ענבים או וודקה גאורגית.
פרס קושוט
פרס קושוט (בהונגרית: Kossuth díj) הוא הפרס הגבוה ביותר בהונגריה להכרה ביצירה ובטיפוח של התרבות ההונגרית. הפרס נקרא על שמו של לאיוש קושוט. הפרלמנט ההונגרי ייסד את הפרס בשנת 1948. מאז שנת 1990 הוא מוענק על ידי נשיא הרפובליקה, בדרך כלל על בסיס הצעתו של ראש ממשלת הונגריה. את הפרס מעניקים בדרך כלל ב-15 במרץ, יום העצמאות ההונגרי.
על מנת לשמר את יוקרת הפרס, הסכום המוענק לזוכה הוא פי חמישה מהשכר הממוצע השנתי על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הונגריה. סכום פרס קושוט הגדול הוא פי שניים מפרס קושוט הרגיל, והוא מוענק רק להכרה בהישגים אישיים.
תולדות הפרס
הפרסים הראשונים הוענקו ב-14 במרץ 1948 לאנשים הראויים ביותר במדינה שתרמו להצלחת שיקום הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הפרס הוענק כגמול לאנשים ולקבוצות בעלי ביצועים גבוהים בתחום המדע, האמנות והספרות. מועצת השרים החליטה בשנת 1963, שהזכייה תהיה רק בשל פעילות תרבותית ואמנותית.
בזמן הקמתו היו לפרס שתי דרגות, מ 1951 שלוש, מ 1953 ארבע; משנת 1977 שוב חזרו לשתי דרגות.
ראו גם
זוכי פרס בשל הצטיינות בתחום האומנות והמדע Szentváry-Lukács János: A művészeti és tudományos élet kitüntetettjei. Magyarországi rendjelek (2007) (Hozzáférés: 2018. nov.) arch
Share My World
Share My World (בעברית: לחלוק את עולמי) הוא אלבומה השלישי של הזמרת מרי ג'יי בלייג', אשר יצא ב-22 באפריל 1997 על ידי MCA ואפטאון רקורדס. האלבום הגיע למקום הראשון בארצות הברית ונהיה לאלבום הראשון שלה לעשות זאת. בנוסף זה היה לאלבום הראשון בו שימשה כמפיקה בפועל לצד המפיק סטיב סטוט.
רקע והצלחה
באלבום מתארחים אמנים רבים ביניהם הראפרית ליל קים, הראפר נאז והזמר אר קלי. האלבום זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה ואף היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B הטוב ביותר." בניגוד לשני אלבומיה הקודמים האלבום דורג בעשירייה הפותחת במצעדים נוספים כמו קנדה, שוודיה ובריטניה.
בנוסף לכך, הוא דורג ב-40 הראשונים במדינות כמו ניו זילנד, גרמניה וצרפת. הוא זכה להצלחה רבה בארצות הברית כאשר מכר 3 מיליון עותקים ובכך הגיע למעמד פלטינה משולשת.
רפי פרסקי
רפי (רפאל) פֶּרְסְקי (נולד ב-29 במרץ 1960) הוא זמר ישראלי.
קורות חיים
פרסקי נולד בשנת 1960 בווילנה בירת ליטא, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1969. אמו עבדה כתופרת, אביו עבד כקבלן צביעה והמשפחה התגוררה בקריית אונו. במהלך שנות השמונים עבד כעוזר טכנאי הקלטות באולפני "טריטון" והשתתף בהקלטות אלבומיהם של זמרים כמו אריק איינשטיין, יהורם גאון, חוה אלברשטיין, נורית גלרון, גידי גוב, יהודה פוליקר ועפרה חזה. המפנה בקריירה שלו חל בעת שיעקב גלעד שמע את שיריו, והפך למפיק המוזיקלי שלו. אלבומו הראשון, "כמה פעמים ספרת עד עשר", יצא בשנת 1989, ובו הוא שר וניגן בגיטרה. באלבום היו 4 להיטים: "מיליון דולר", "כמה פעמים", "פעם בשבוע" ו"טוב לי טוב לי", הוא מכר כעשרים אלף עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב.
בספטמבר 1991 הוציא פרסקי את אלבומו השני, "מפתח הלב", גם כן בהפקה מוזיקלית של יעקב גלעד, כשפרסקי כותב ומלחין את כל השירים. האלבום כלל מספר להיטים כמו "דוניה", "טעות אנוש קטנה", "בזמן האחרון" ו"נדנדות", אולם זכה להצלחה קטנה יותר. ב-1992 החל לעבוד על אלבום שלישי בהפקת עובד אפרת. שיר אחד שיצא וזכה להצלחה מהעבודה היה "מילים יכולות לרצוח", אך האלבום לא הושלם ופרסקי נזקק לשלוש שנים נוספות כדי להשלים את אלבומו השלישי.
בשנת 1995 יצא אלבומו השלישי: "סקס, אוכל, כסף, אהבה ושנאה" אותו הפיק מוזיקלית סיימון ויינשטוק, שפחות הצליח. עקב חוסר ההצלחה המסחרית של אלבומיו השני והשלישי, פרש פרסקי למספר שנים מפעילות מוזיקלית ועסק בנגרות, פתח פיצוצייה, ופאב.
בשנת 1999 שב לפעילות מוזיקלית והתארח בהופעותיו של עמיר לב. שיתוף פעולה מאוחר יותר תועד באלבומו של לב "הופעה חיה בבארבי", בו בלט בביצוע עם עמיר לשירו "כמה פעמים". ב-2001 החל לעבוד על אלבום רביעי, כשהסינגל הראשון לאלבום היה "חמש שנים".
בינואר 2005 הוציא בחברת "התו השמיני" את אלבומו הרביעי, "בלב ובנפש", שכלל את השירים “חדר 123”, “חמש שנים”, “הולך על המדרכה” ושיר הנושא. את האלבום הפיקו מוזיקלית טל מטמור ועובד אפרת.
בשנת 2008 שימש פרסקי כמפיק המוזיקלי של אלבומו של בועז בנאי "אהבת איש הפח". באותה שנה גם הפיק את אלבומו הראשון של אסי זיגדון, "פנימה".
בספטמבר 2012 פתח פרסקי את מסעדת 'דים סאם 33' בפלורנטין, תל אביב.
בקיץ 2015 הצליח פרסקי לעמוד בפרויקט לגיוס המונים באתר הדסטארט על מנת לגייס את הסכום הדרוש להפקת אלבום חדש. האלבום, שנקרא "חדר צדדי", יצא בינואר 2016 והכיל שירים ישנים בביצוע אקוסטי, וכן מספר שירים חדשים.
שנה לאחר מכן הוציא פרסקי את אלבומו השישי, "שירים עצובים שהלחנתי בשמחה", מיני-אלבום המכיל חמישה שירים אותם הלחין למילותיהם של המשוררים יונה וולך, זלדה ודוד אבידן. (בתחילת שנות השמונים הוא גר בסמיכות ליונה וולך, ואף היה חבר קרוב שלה).
חיים אישיים
פרסקי מעולם לא נישא. הוא היה בן זוגה של אשת הטלוויזיה אלימור זילברמן, ממנה נולדה לו בת.
מעגן מיכאל II (ספינה)
על "הספינה ממעגן מיכאל"
שרידי הספינה התגלו ב-1985 במרחק של כ-70 מטר מחוף קיבוץ מעגן מיכאל בעומק של 1.5 מטר על ידי חבר הקיבוץ אמי אשל. אשל יצא לצלילה והבחין בערימה של כלי חרס אבנים ולוחות עץ קבורים בשכבה עבה של חול, תחתיהם נמצאו שרידי גוף הספינה, כשחרטומה פונה מזרחה לכיוון החוף. האזור בו נמצאה הספינה מוקף בשוניות כורכר בסביבת אי היונים, בסביבה אנוקסית (חסרת חמצן) דבר העשוי להסביר את השתמרותה הטובה לאורך השנים. ממצאי הספינה כללו בין היתר את שדרית הספינה, לוחות עץ, צלעות, בסיס התורן, עוגן, כלי חרס ועוד. מקורה של הספינה לא ידוע עד היום, אך ההשערות סוברות כי מוצאה הוא מאזור מערב טורקיה, או מזרח יוון מסוף המאה ה-5 לפנה"ס. החפירות באתר נערכו בשלוש עונות חפירה בין השנים 1988–1989 על ידי צוות של ארכאולוגים ימיים מהארץ ומחו"ל, ובסיוע צוות המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת חיפה, בראשות הארכאולוג הימי ד"ר אלישע לינדר. עקב מצב השימור הטוב וחשיבות הממצא הוחלט בסיום החפירה להוציא את הספינה בשלמותה ולשמרה במוזיאון לדורות הבאים. לצורך כך הספינה פורקה לחלקים, הוצאה מהמים וחלקיה הוכנסו לתהליך שימור קפדני שנערך כשבע שנים. משנת 1999 מוצגת הספינה במוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה, באגף שנבנה במיוחד עבורה.
רקע לבניית ההעתק "מעגן מיכאל II"
כבר מיום גילוי הספינה עורר הממצא עניין רב בקרב חוקרי ארכאולוגיה ימית, אשר ראו בה הזדמנות להבין לעומק את שיטות הבנייה ויכולות השייט בעולם העתיק. פרופסור כהנוב ליווה את הפרויקט כבר משלביו הראשונים כסטודנט צעיר ובעל חזון, וביקש למצות את הפוטנציאל המחקרי הרב הטמון בממצא ייחודי זה. במקביל לתהליך הוצאת הספינה מהמים תוארו ונחקרו פרטי מבנה גופה, מטענה וממדיה. מחקר רחב התמקד גם בטכנולוגיית הבנייה, במרכיבי החומרים ששימשו לבנייתה, בתפירת קורות העץ, כלי העבודה שחלקם נמצאו בין השרידים ובניסיון להתחקות אחר נתיבי ההפלגה האפשריים. האדריכלית עדינה בן זאב הציעה בעבודת התזה שלה לשחזר את חלקה העליון של הספינה על סמך מקורות איקונוגרפיים כמטבעות, לוחות פסיפס, ציורים וכדומה. על סמך בסיס הידע הנרחב שהצטבר ביקש פרופ' כהנוב להעלות את המחקר מדרגה על ידי בניית רפליקה, זהה בגודלה לספינה המקורית, ובכך להגשים את חזונו של ד"ר אלישע לינדר שהיה ראש הפרויקט הארכאולוגי. השראה רבה לפרויקט הגיעה מתוך ממצא דומה שהתגלה בקירניה שבקפריסין בשנת 1967. ספינה דומה המתוארכת לתקופה קרובה לספינה ממעגן מיכאל, על פיה נבנו 3 רפליקות שבין היתר צלחו מסעות לגרמניה, ניו-יורק ויפן. לצורך הפרויקט גויסו כשני מיליון שקלים מתרומות שונות.
בניית הספינה
פרויקט בניית הספינה, הראשון מסוגו בישראל, החל בשנת 2014 במטרה להבין לעומק את שיטות הבנייה, ההפלגה והאחזקה של כלי שיט מהעת העתיקה. צוות הבנייה הורכב ממתנדבים, והונהג על ידי פרופסור כהנוב שהנחה את כללי והרגלי העבודה. אחד המאפיינים הייחודיים של פרויקט זה הוא בהתנסות בשיטות בנייה, כלי עבודה וחומרי גלם קדומים, כחלק מהניסיון ללמוד ולהבין טוב יותר את יכולות הבנייה מאותה תקופה, בכל שלב בבנייה נעשתה חלק מהעבודה בדרך המסורתית על מנת להבין את המאמצים הנדרשים והאמצעים אשר שימשו את נגרי העבר, מירב העבודה נעשתה בשיטות מודרניות.
הספינה נבנתה בצריף בשטח בית הספר לקציני-ים עכו שהוקצה על ידי מנהל בית הספר לצורך הפרויקט ובחדר המלאכה של בית הספר, בחלקים מתהליך התכנון והבנייה לקחו חלק תלמידי בית הספר הלומדים במגמת מדעי הים.
גוף הספינה בנוי ברובו מעצי אורן קפריסאי אשר נכרתו ביערות בצפון הגליל, ביער דלתון וביער ביריה, בתיאום עם קק"ל. כיפוף קורות העץ הארוכות נעשה על ידי השרייתם בתוך תנור פחמים באורך עשרה מטרים שנבנה במיוחד לצורך הפרויקט. בתוך התנור הושרו גזעי העץ במים רותחים במשך 24 שעות, ולאחר מכן הוצאו ועוצבו בהתאם לצורך. קרשי העץ הורכבו זה לזה על ידי מגרעות וכפיסי עץ, כך שלא היה צורך בברגים או מסמרים, חלק מהחיבורים החשובים חוזקו על ידי תפירת הקרשים בחבל. הרווחים בין לוחות העץ נאטמו באמצעות סיבי חבלים וגוף הספינה נצבע בשרף אורנים. בנוסף עסק צוות הבנייה ביצירת ועיצוב כלי עבודה, חבלים, אביזרי סיפון, מסמרי נחושת ואפילו משאבת מים ידנית מעץ בשיטות בנייה מסורתיות.
חבלים, מפרש ותורן
חבלי העבודה הם מהמרכיבים החשובים בעבודות ימאות ומפרשנות בכל כלי שיט. למרבית מהשימושים ב"מעגן מיכאל II" יועדו חבלים המיוצרים מחומרים טבעיים על מנת לשמור על נאמנות לחבלים שנמצאו בין שרידי הספינה. זאת בניגוד לגישה הנפוצה בענפי הימאות והשייט המודרניים, בהם נעשה שימוש בעיקר בחבלים העשויים מחומרים סינתטיים בעלי תכונות המתאימות לשימושים ייעודיים והם חזקים ועמידים יותר לאורך זמן. רוב מערכי החבלים בספינה מיועדים לשליטה בהנפת, קיפול וכיוון המפרש, קשירת העוגן והגה הספינה. החבלים שמשמשים לקשירת הספינה לרציף הם חבלי היקשרות סינתטיים מודרניים.
קביעת גובה התורן נעשה באמצעות מחקר סטטיסטי אשר אמד עשרות מקורות ומיצע מכולם יחסי אורך ספינה-גובה התורן, על מנת לתכנן את גובה התורן הסביר לכלי שיט מסוג זה.
הגה, משוטים ועוגן
לצורך היגוי הספינה נבנו שני "משוטי הגה" ארוכים, ידית המשוט מחוברת למוט אופקי הנמצא בסיפון ירכתי הספינה, בזמן ההפלגה להב המשוט מוכנס למים וסיבוב זוויתו במים יוצר לחצים המטים את כיוון הפלגת הספינה.
בנוסף נבנו כשישה משוטי עץ בצריף העבודה בעכו המשמשים בעיקר לתצוגה ולניסויי תימרון, אך אינם פרקטיים להנעת הספינה בים.
בנוסף שוחזר עוגן הספינה על פי העוגן שנמצא בין השרידים, העוגן עשוי ברובו מקורת עץ אחת העשויה מאותו עץ ממנו נבנתה הספינה, מוט העוגן מולא עופרת על מנת להגדיל את משקלו, ובעיקר כדי לדאוג לכך שה"ציפורן" תנחת ראשונה בקרקע ותינעץ בה ביעילות.
תוספות מודרניות
על אף השאיפה לבנות העתק נאמן לספינת המקור, בספינה המשוחזרת נעשה שימוש במספר אמצעים מודרניים, בעיקר למטרות בטיחות, שימור ונוחות. מלבד חומר המפרש שנתפר כאמור במתפרת מפרשים מקצועית, נעשה שימוש גם בצבע מסוג "אנטי-פאולינג", לצביעת החלק בתחתית הספינה אשר נמצא במגע קבוע עם מי הים על מנת לשמור על חלקי העץ מהצטברות אורגניזמים מזיקים כגון "בלוטי-ים" (Barnacle). האופן בו שומרה תחתית הספינה בעת העתיקה עדיין אינו ברור, אך הסברה היא כי נעשה שימוש בצבע טבעי אשר עורבבו בו מתכות שונות כמו נחושת. לספינה הותקנו משאבות שיפוליים, המשמשות לריקון מים מגוף הספינה המצטברים מגשם ומנזילות. על מנת שכלי השייט יוכל לקבל ממשרד התחבורה רישיון "כושר שייט" ואישור להפלגה בשעות החשיכה, הורכבו אורות ניווט כנדרש בתקנות השייט לכל סירת מפרש – אור לבן המופנה לכיוון הירכתיים, ירוק המסמן את דופן ימין ואדום לדופן שמאל. בנוסף צוידה הספינה בציוד בטיחות נוסף אשר החוק הישראלי מחייב כגון גלגלי הצלה, ציוד פירוטכני ועוד.
סיום העבודה והשקת הספינה
בתאריך 13 בדצמבר 2016 תמה מלאכת הבנייה לאחר עבודה של כשנתיים, ובאופן טרגי ימים בודדים אחרי פטירתו של פרופסור כהנוב, אשר ליווה את הפרויקט מתחילת דרכו בשנות ה-'80. הספינה הועלתה על מתקן תמיכה מפלדה באמצעות מנוף, ואיתו הועמסה על עגלה נגררת, כך הובלה באופן יבשתי עד למתחם מספנות ישראל בנמל הקישון שבחיפה. בחיפה הוכנסה הספינה לראשונה למי הים לצורך בדיקות ציפה והרטבת העץ החיצוני והפנימי על מנת לשפר את אטימותו למים, לאחר הניסוי הוחזרה הספינה לעכו. טקס ההשקה הרשמי נערך בתאריך 17 במרץ 2017 במעגן הדיג "שביט" בחיפה, בנוכחות פרופסור רון רובין נשיא אוניברסיטת חיפה, ומאות אורחים נוספים.
הפלגות
כבר מרגע ההשקה החל צוות הספינה לתכנן אימוני הפלגה מסוגים שונים. האימונים היוו קרקע פורייה לניסויים והתנסויות במטרה להבין את אופני התמרון והשליטה בספינה, לאמן את הצוות בשימוש במערכות ובכלים השונים (עגינה, היגוי, כיוון המפרש וכדומה) ולהתנסות במצבי ים שונים.
אחד האתגרים העיקריים בהשטת כלי מסוג זה הוא בהיעדר אמצעי הנעה משני הנוח לתימרון במעגנות, בהן רוב הסירות עושות שימוש במנוע. על כן הוצאת והכנסת הספינה לרציף ההיקשרות שלה מותנה בהיעזרות בספינה נוספת אשר תגרור אותה באמצעות מנוע עד ליציאה לים פתוח. בראשית האימונים התמקד הצוות בתרגול השליטה במפרש, פרישתו, קיפולו וכיוונו בהתאם לרוחות המשתנות, ולכן הקפידו לצאת לים רק בימים בהם התחזית הייתה רגועה במיוחד ולהפלגות קצרות בתחום מפרץ חיפה.
עם הניסיון וצבירת הביטחון והאמון בכלי השייט שברשותם החל הצוות למתוח את גבולותיו כל הזמן.
לאחר מספר חציות של המפרץ בין חיפה ועכו, אימוני שייט בהפלגה ברוחות חזקות ותרגולי עגינה ולינה בספינה, צוות הספינה צבר ביטחון בהשטת הספינה והחל לתכנן פרויקטים בני מספר ימים, כשבאופק הוצב כיעד פרויקט הפלגה לקפריסין. הספינה יצאה לשני מסעות לאורך חופי הארץ, בהם בין היתר ביקרה בנמל יפו, בהרצליה, אשדוד, אשקלון ובמעגן מיכאל.
הפלגה לקפריסין
לאחר תהליך צבירת הידע והניסיון החל צוות הספינה לתכנן מסע הפלגה לקפריסין. אימוני השייט השונים חיזקו את ההשערה כי טווח כושר ההפלגה היעיל של הספינה הוא בשייט עם הרוח, בלי יכולת "לחדד" יותר מ-90̊ לרוח, ועל כן יש לתכנן יציאה לים על פי הכרת משטר הרוחות בים התיכון, ועל פי תחזיות מזג אוויר מתאימות, כדי לוודא שהרוח תהיה עם כיוון ההפלגה הכללי. הספינה יצאה מישראל לקפריסין ב-26 בנובמבר 2018, בליווי יאכטה שהפליגה לצידה לצורכי בטיחות, ובשימוש ברוחות ה"שרקייה" המזרחיות האופייניות לתקופה. לאחר 72 שעות של הפלגה הגיע הצוות למעגן בלימסול, בערך פי 3 ממשך הזמן שלוקח ליאכטה מודרנית לצלוח מסע מסוג זה. חוויית ההפלגה בספינה מסוג זה הייתה לא שגרתית אף לשייטים מנוסים. בספינה אין חדרים סגורים ("קבינות") ואין מטבח, מקרר או שירותים. מזג האוויר החורפי רק הוסיף לאתגר, שכן מרבית הארוחות תוכננו על בסיס בישול על גז, ואנשי הצוות ישנו בשקי שינה פתוחים בין המשמרות תחת כיפת השמיים. ההגעה לקפריסין לוותה בטקס חגיגי, עבודות תחזוקה ומנוחה, משם חזרו אנשים הצוות בטיסה לישראל. ב-26 בדצמבר, חזר הצוות לספינה על מנת לנצל "חלון זמן מטאורולוגי" של רוח מערבית קלה שתוכל להחזיר אותם בבטחה לחיפה. לאחר 24 שעות של הפלגה השתנתה הרוח והספינה המשיכה את דרכה לישראל בגרירה על ידי ספינת הליווי.
בסיום ההפלגה נקשרה הספינה במרינה שביט הסמוכה לנמל הדיג בקישון.
כיום הספינה עוגנת במרינה הרצליה.
היא משמשת בעיקר כהדגמה ימית למסגרות לימודיות שונות ומחקר נתיבי שיט בתקופתה.
תחזוקה שוטפת
ספינות עץ דורשות עבודות תחזוקה רבות למניעת ריקבון ונזק, על כן העבודה על הרפליקה לא הסתיימה עם השלמת הבנייה, אלא ממשיכה להיעשות כל הזמן. אחת לתקופה הספינה עולה להספנה, לייבוש, ניקוי התחתית וצביעה מחדש. תהליך אשר עשוי להיות מסורבל ומעלה שאלות נוספות לגבי האופן בו עבודות מסוג זה נעשו בעת העתיקה. מלבד זאת יש להקפיד לצבוע את חלקי העץ החשופים על מנת לשפר את עמידותם, ולאתר חלקים רקובים שיש להחליף.
מסקנות הפרויקט
כיום הספינה מוצגת בסמוך למוזיאון המזגגה בקיבוץ נחשולים.
אנטישמיות בנורווגיה
אלן דרשוביץ ביקר את נורווגיה באומרו כי: "כל היהודים שווים במדינה הזו שעושה כל שביכולתה כדי לעשות את חיי היהודים בה בלתי אפשריים".
נורווגיה היא המדינה הראשונה שלא מאפשרת ליהודים לבצע שחיטה כשרה, על ידי חיוב להמם (Stunning) את הבהמה לפני השחיטה.
בנורווגיה עדיין חיים כ-1,400 יהודים.
הרפורמה והנאורות
ב-1436 ו-1438 הודיע הארכיבישוף אסלק בולט (Aslak Bolt) כי מעתה אסור ליהודים לשמור שבת "כדי שהנוצרים לא ילמדו את דרכי היהודים". איסורים אלו מופיעים בספרות הנוצרית של אותה תקופה ובפרט ב-Diplomatarium Norvegicum.
בשנים 1538–1814, לאורך תקופת הממלכה של דנמרק-נורווגיה, יושמו חוקים והגבלות על פרקטיקה דתית ובמיוחד כנגד יהודים כדי לסייע לרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב-1569 הורה פרדריק השני להישבע אמונים לעקרונות המרכזיים של הלותרניזם, כאשר סירוב לכך יגרור גירוש, נישול מוחלט מכל הנכסים, או הוצאה להורג. איסורים אלו הוסרו מהיהודים הספרדיים של אלטונה כאשר כריסטיאן הרביעי כבש את העיר.
כריסטיאן אף כתב מכתב ב-1619 ליהודי (אלברט דיוניס), המאפשר לו מעבר חופשי ללא הטרדות, וב-1630 הורשו כל היהודים שוכני גליקשטאדט (Glückstadt) לעבור בין מקומות בממלכה באופן חופשי.
במשך כמה מאות שנים השליטים היו בעלי יחס אמביוולנטי לסוחרים ובנקאים יהודים, שכן הם תרמו רבות לכלכלה המקומית, אך הוחלו עליהם הגבלות שונות כדי למזער את המעורבות שלהם בחיים הציבוריים בנורווגיה.
חלק מהיהודים (בעיקר ספרדים אך גם אשכנזים) קיבלו באופן פרטני אישורים המקנים להם אפשרות של "מעבר בטוח" בין ערים בממלכה. למרות זאת, היו נפוצים גם מקרים של גירוש וכליאה והטלת קנסות על יהודים שהחזיקו אישורים אלו.
קריאות לביטול הגירושים
הקהילה היהודית מציינת בכל שנה את הנריק ורגלנד, שהיווה את הכוח העיקרי מאחורי הקריאות לביטול החרם על היהודים.
מדיניות הגירוש של יהודים שהיגרו הייתה למבוכה בקרב הנורווגים. הראשון שקרא לביטול המדיניות היה המשורר אנדראס מנץ' (Andreas Munch) ב-1836, אך היה זה ורגלנד שהוביל בנחישות את המערכה כנגדה.
מאורעות אנטישמים אחרי השואה
באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שהיקף פעילות בהקשר לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים היה מועט מאוד יחסית. נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, מכיוון שעל פשעים אלו כבר חל "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה ענפה, כאשר הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים. מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Haakon Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה". משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה, אך זו לא פעלה כנגדם בטענת נייטרליות וחופש הביטוי.
לפי מחקר, שפורסם ב-2011, נמצא כי 33% מהסטודנטים היהודים באוסלו חוו סכנה פיזית או התעללות על בסיס גזעני בבית הספר לפחות פעמיים בחודש (פי 10 מאשר מוסלמים). הסקר מצא עוד כי 51% מהתלמידים אמרו כי "יהודי" ו"יהדות" הן מילים שליליות בהקשרן. בנוסף, 38% מהנורווגים ציינו, כי לדעתם ישראל "היא מדינה נאצית".
בראיון שהתקיים בשנת 2013 טען מהמט עלי שה, האימאם של המסגד הגדול בנורווגיה, כי "ברור שהיהודים הם אלו שמסיתים את דעת הקהל הנוצרית נגד מוסלמים", וכי "הפחד שהיהודים נטעו באחרים הוא הגורם שמסביר את היחסים בין יהודים למוסלמים וגם את השואה". עוד אמר כי "היהודים שולטים בתקשורת ומסיתים נגד מוסלמים ... למה הגרמנים הרגו אותם? הם גורמים לאנשים לפחד, היהודים אינם עם פשוט".
ב-12 במאי 2017 איגוד העובדים הגדול בנורווגיה קרא להטיל חרם מוחלט על ישראל. באספת הקונפדרציה הנורווגית של האיגודים המקצועיים, הידועה בראשי התיבות LO, מאה תשעים ושלושה נציגי הוועדה הצביעו בעד ההחלטה ואילו מאה ושבעה עשר התנגדו לה. ההחלטה מתייחסת לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי. דבר דומה קרה גם בשנת 2013, כאשר ארגון ה-LO קרא להחרים מוסדות ישראליים שונים, ביניהם ההסתדרות, ועסקים "המרוויחים מכיבוש אדמה פלסטינית". לאחר קבלת החלטת האיגוד דובר מממשלת נורווגיה אמר, שההחלטה אינה מייצגת את העמדה הרשמית של נורווגיה, ושהממשלה מתנגדת להחלטה.
דיסטרבד
דיסטרבד (באנגלית: Disturbed ; תרגום חופשי: מֻפְרָע) היא להקת מטאל אלטרנטיבי אמריקאית משיקגו שבאילינוי, שהחלה את פעילותה בשנות ה-90 של המאה ה-20. שמה המקורי של הלהקה הוא Brawl, ושם זה שונה ב-1996 לשם הנוכחי, לאחר שדריימן הפך להיות הזמר החדש של הלהקה. מתוך שבעה אלבומי אולפן שהוציאה הלהקה, אשר נמכרו במעל 13 מיליון עותקים, חמישה מתוכם הגיעו למקום הראשון במצעד בילבורד 200.
באוקטובר 2011 הודיעה הלהקה על הפסקת פעילות זמנית במטרה להתמקד בפרויקטים אישיים של חברי הלהקה. באותה השנה, שניים מחברי הלהקה, דוד דריימן ודן דונגאן, הוציאו אלבום משותף עם להקת הרוק הקנדית Art of Dying. הלהקה חזרה לפעילות בשנת 2015.
האלבום The Sickness
באוקטובר 2011 הודיעה הלהקה על הפסקת פעילות זמנית והכחישו את קיומם של סכסוכים בין חברי הלהקה. כמו כן נאמר שחברי הלהקה יחזרו בעתיד לשתף פעולה ביניהם.
בשנים 2015 ו-2018 שוחררו אלבומים חדשים של הלהקה. בשנת 2022 יצא סינגל Hey You שעתיד להיות הסינגל הראשון של האלבום המתוכנן.
הלהקה וישראל
סולן הלהקה, דוד דריימן, הוא יהודי, ואביו ישראלי. הוא התייחס ליהדותו במספר מקרים, כולל ביצירות של הלהקה. באלבום Asylum מופיע שיר בשם "Never Again" שנושאו הוא השואה ומניעת שואה נוספת נגד העם היהודי.
ב-30 בנובמבר 2021 הגיע דריימן לישראל, במטרה להדליק נר סמוך למקום פיגוע הירי בשער השלשלת.
ב - 28 ליוני 2023 הופיעה הלהקה בת"א, במהלך ההופעה סולן הלהקה הפתיע את הקהל עם מילים בעברית, גופייה של צה"ל, וביצוע מיוחד להמנון הלאומי "התקווה" ותקף פומבית את רוג'ר ווטרס ותנועת הBDS.
סגנון מוזיקלי
בתחילת דרכה ניגנה הלהקה נו-מטאל, אך בהמשך סגנונה הפך למטאל אלטרנטיבי הגובל בצלילי הארד רוק והבי מטאל סטנדרטי.
שמואל שרגא פייגנזון
שמואל שרגא פייבוש פייגנזוֹן (בכתב יידי: פייגענזָאהן; ערב ראש חודש אדר תקצ"ח, פברואר 1836, וילקומיר – כ"ו באדר ב' תרצ"ב, אפריל 1932, וילנה), הידוע בכינויו הספרותי "שפ"ן הסופר", היה מו"ל וביבליוגרף יהודי, מנהלו במשך שנים רבות של דפוס ראָם (נהגה "רוֹם"), המוכר יותר בשם "דפוס והוצאת האלמנה והאחים ראָם" בווילנה.
קורות חיים
שמואל שרגא פייבוש בן שלום פייגנזון נולד בווילקומיר, רוסיה (ליטא). כבר מגיל צעיר התמחה בתחום הדפוס, ובהיותו בן 24 פיקח על הדפסת ש"ס ומשניות בדפוס שטֶטין שבפרוסיה (תרכ"ב–תרכ"ד, 1862–1864).
בשנת 1867 (תרכ"ז) התמנה למנהל המקצועי של דפוס האלמנה והאחים ראָם של דבורה ראם (הרכבי) וגיסיה, ומאז היה אחראי על הניהול המקצועי במשך כ-55 שנה, למעט הפסקה קצרה בשנת 1888. בשנת 1871 (תרל"א), במהלך ההכנות להדפסת ה"שולחן ערוך" בדפוס ראם, שיחד פייגנזון, לפי עדותו, את המומר יעקב ברופמן, ששימש כצנזור מטעם הממשלה, וקיבל את הסכמתו להדפיס גם את הסעיף העשירי בסימן שפ"ח שבחושן משפט, אותו הדפיסו דפוסים קדומים, מפאת ההלכה ה"אסורה" הנקבעת בו: . תוך שהוא מסתפק בהערתו של שפ"ן הסופר בשולי העמוד בה הוא מבהיר שדין זה היה תקף רק בזמן מחבר השולחן הערוך, ולא בזמן הדפסת החיבור בווילנה. אך מחליפו של ברופמן סירב להסדר זה, בזמן הדפסת המהדורה השנייה של השולחן הערוך בדפוס ראם בשנת 1875, ודרש לשנות את הניסוח בגוף הספר:.
פייגנזון ריכז את המאמצים שהושקעו בעריכה ובהכנה לדפוס של מהדורת התלמוד הבבלי, הידועה בכינוייה "ש"ס וילנא", המשמשת בסיס לכל הדפסות התלמוד הבבלי שאחריה. והאחראי להדפסתה בין השנים תר"ם–תרמ"ו (1880–1886). מאמציו במיזם אדירים זה, מתוארים ב"אחרית דבר" המובאת בסוף עשרים הכרכים של התלמוד.
הוא גם היה אחראי למהדורת התלמוד הירושלמי של דפוס ראם, "דפוס וילנא", ואף חיבר לו פירוש: "רוח זקנים" – ליקוט מתוך ספרי הפרשנות "יפה עיניים" ו"נועם ירושלמי". נודעת חשיבות להקדמתו לתלמוד הירושלמי, הנקראת "שערי חומת ירושלים". כמו כן, עמד מאחורי שאר הפקות הדפוס הווילנאי, בהן בעיקר מהדורות של ספרי יסוד יהודיים רבים, שנחשבו בשעתן למהדורות מופת.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, תחת הכיבוש הגרמני, לא ניתן היה להמשיך במלאכת ההדפסה, אך פייגנזון ועמו קומץ פועלי דפוס, המשיכו להכין לדפוס ספרים חדשים, ומיד כשהתאפשר הדבר, המשיכו בהדפסה. לאחר המלחמה טיפל פייגנזון במכירת בית הדפוס וההוצאה לאור מידי אלמנת הברון דוד גינצבורג, בעלי ההוצאה לאור מאז פטירת האלמנה דבורה ראם, לידי חיים כהן ובנו בנדט כהן (מת ב-1953; בהמשך היה בעליה של הוצאת "ילקוט", שהתמזגה לאחר מותו עם הוצאת עם עובד). ב-1922 פרש פייגנזון מעבודתו, והוא בן 85.
בזקנותו החל בעריכת חיבורו "עלבונה של תורה", שבו הוא מצביע על שגיאות, כמו גם טעויות מכוונות, שהשתרבבו לספרות הדתית בידי אנשי צנזורה ומדפיסים נוצרים.
פייגנזון זכה לזיקנה מופלגת ונפטר בשנת 1932 (תרצ"ב). נקבר בבית הקברות היהודי בווילנה.
בוככוס הראשון, מלך מאוריטניה
בוככוס או בוקכוס הראשון (Bocchus) היה מלך מאוריטניה בסוף המאה ה-2 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-1 לפנה"ס. כחמו של יוגורתה, מילא בוככוס תפקיד חשוב במלחמת יוגורתה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין ממלכת נומידיה.
עם פרוץ מלחמת יוגורתה ניסה בוככוס לכרות ברית עם הרפובליקה הרומית נגד יוגורתה, אולם בשנת 111 לפנה"ס נדחתה הצעתו על ידי הסנאט הרומי והוא החליט לתמוך בחתנו. בשנת 108 חתם בוככוס על הסכם עם יוגורתה והחל להתכונן למלחמה ברומא.
לאחר שהמצביא הרומי קוינטוס קיקיליוס מטלוס הביס את כוחותיו של יוגורתה בקפסא, ברח זה אל בוככוס שקיבל אותו בזרועות פתוחות. בוככוס שיחק משחק כפול לאורך המלחמה: במקביל למהלכיו הצבאיים ותמיכתו בחתנו, הוא ניהל כל העת משא ומתן מתמשך עם רומא. תאודור מומזן מדגיש את אי אמינותו של בוככוס ואת היחס החשדני שהפגינו כלפיו שני הצדדים.
בשנת 106 לפנה"ס ערך גאיוס מריוס, המצביא החדש של הצבא הרומי, מסע מלחמה לעבר מבצר נהר המולכט. בחזרתו מהנהר, הותקף על ידי כוחותיהם המשולבים של בוככוס ויוגורתה. מריוס הופתע, ונראה היה שפרשיו של בוככוס יצליחו להביסו. אולם, בזכות עזרתו של לוקיוס קורנליוס סולה, ששימש כאחד מקציניו, הצליח מריוס לארגן את צבאו מחדש ולהדוף את הנומידים והמאוריטנים.
בשנים 106 ו-105 לפנה"ס נערך משא ומתן בין בוככוס לבין גאיוס מריוס, שהוביל לכריתת ברית בין מאוריטניה ורומא. בתמורה לשלום עם רומא, דרש מריוס מבוככוס להסגיר את חתנו. בוככוס דרש שסולה יהיה זה שיחתום את החוזה סופית, ושרק לידיו יסגיר את יוגורתה. מריוס הסכים, למרות חששותיו שסולה (שמונה בינתיים לסגנו בעקבות הצטיינותו בלחימה), ייתפס על ידי בוככוס וישמש כבן ערובה. סולה נשלח למחנהו של בוככוס ועבר דרך כוחותיו של יוגורתה בליווי בנו של בוככוס, וולכוס. כמובטח, הונה בוככוס את יוגורתה ומסר אותו לידי חייליו של סולה.
לפי מקורות מסוימים, מימן בוככוס את בנייתו של פסל זהב שהוצב על גבעת הקפיטולין והנציח את מסירתו של יוגורתה לסולה. הפסל היה אחד מהגורמים שתרמו לעוינות שנוצרה בין סולה לגאיוס מריוס.
לאחר מותו של בוככוס עלו לשלטון בניו בוככוס השני ובוגוד.
רגמים בדרום-מערב ירושלים
רגמים בדרום־מערב ירושלים הם קבוצה של רגמים המצויות בדרום-מערב ירושלים, החל מבית זית בצפון וכלה בעיר גנים וגבעת משואה בדרום. הכינוי "רגמים" הוא כינוי שהעניקה ד"ר רות עמירן למקבץ של תלוליות אבנים ועפר שנוצרו בידי אדם ללא רבדים (בניגוד לתל שבו נמצאות מספר שכבות ריבוד של יישובים שנחברו זו על גבי זו). תלוליות דומות נתגלו גם בקפריסין.
בדרום מערב ירושלים נמצאו 19 רגמים (כמחציתם הוסרו), והם מופו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי רות עמירן. קוטר הרגמים נע בין 10 ל-42 מטר, וגובהם בין 3 ל-9 מטר.
היסטוריה
הרגמים נחקרו לראשונה בשנת 1923 על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט, שביצע חתך ברגם מס' 2 (כיום בלב שכונת גבעת משואה) אותו תיארך למאה ה-10 לפנה"ס לפי שברי החרסים שמצא.
בשנת 1953 התקיימה חפירה יסודית בהנחיית ד"ר רות עמירן ובמימון משרד העבודה. בחפירה הוסרה כל הערמה מאחד הרגמים בשכונת קריית מנחם, תוארכו הממצאים למאה השביעית לפני הספירה (תקופת ממלכת יהודה). בתחתית הרגם נתגלה מבנה בן 17 צלעות וסמוך לו בור עם שרידי שרפה.
מטרת הרגמים
קיימים מספר הסברים עיקריים למהותם של הרגמים:
קו אורך
קו אורך או אורך גאוגרפי (באנגלית: Longitude) מציין עד כמה נקודה על פני כדור הארץ נמצאת ממזרח או ממערב לקו גריניץ'. ניתן לאפיין את מיקומה של נקודה כלשהי על פני כדור הארץ בעזרת שתי זוויות, כלומר שתי קואורדינטות, שקודקודיהן במרכז כדור הארץ. לשם כך מקובל להשתמש באורך גאוגרפי וברוחב גאוגרפי (Latitude), ויחד הן מגדירות במדויק את מיקומה של הנקודה.
האורך הגאוגרפי של נקודה מסוימת מוגדר כזווית בין שני קווים דמיוניים שיוצאים ממרכז כדור הארץ ומגיעים לקו המשווה; האחד מסתיים בנקודת החיתוך של המרידיאן העובר דרך הנקודה עם קו המשווה, והשני מסתיים בנקודת החיתוך של קו גריניץ' עם קו המשווה. נוהגים לסמן את האורך הגאוגרפי באות היוונית λ.
קווי אורך
קו אורך, או מרידיאן, הוא הקו שמחבר את כל הנקודות שיש להן אותו אורך גאוגרפי. קו אורך מהווה חצי מעגל דמיוני על פני כדור הארץ, המחבר בין הקוטב הצפוני לקוטב הדרומי. כל קו אורך חייב לחצות את קו המשווה. מכיוון שקו המשווה הוא מעגל, ניתן לחלק אותו ל־360 מעלות. קווי האורך נחלקים ל־24, כמספר השעות ביממה, כך שבין קו אורך אחד לשני ניתן למדוד 15°. המרידיאן הראשי, הקרוי גם "קו האורך 0°", נקבע בעבר באופן שרירותי ועובר בגריניץ', לונדון, והזמן האוניברסלי, הנמדד ביחס אליו מכונה GMT. כל 15° מערבה מקו האפס יקדים הזמן המקומי בשעה. העיר ניו יורק למשל, מרוחקת ב־75° מקו האפס בלונדון, ולכן נמצאת חמישה קווי אורך ממנו. לכן כאשר השעה בלונדון היא 12:00 בצהרים (בשעון חורף), תקדים השעה בניו יורק בחמש שעות ותהיה 07:00 בבוקר. כלומר, ניו יורק ממוקמת, מבחינת קווי האורך, ב־GMT-5.
לחלופין, מזרחה מקו האפס תתאחר שעה בכל קו המייצג 15°. ירושלים, לדוגמה, מרוחקת 30° מעלות מלונדון, שהם שני קווי אורך. לכן, כאשר השעה בלונדון (בשעון חורף) היא 12:00 בצהרים, תהיה השעה בירושלים 14:00, וניתן לומר שהזמן בירושלים הוא GMT+2.
מאחר שכדור הארץ הוא עגול והשטח בקצותיו קטן מהשטח במרכזו, ישתנה המרחק על פני השטח בין שני קווי אורך, בהתאם לקו הרוחב באזור המדידה. באזור קו המשווה יהיה סכום 15° של המרחק בין שני קווי אורך - 1,667 ק"מ. ככל שמתרחקים מקו המשווה לכיוון אחד הקטבים, מתקצר המרחק בין מעלות אורך סמוכות. בקטבים עצמם המרחק בין קו אורך אחד למשנהו הוא אפס, שכן כל קווי האורך מתלכדים בהם.
קו האורך 0°
בניגוד לרוחב הגאוגרפי שעבורו קיים קו רוחב טבעי ממנו אפשר להתחיל לספור, הוא קו המשווה (בשל היותו קו הרוחב הארוך ביותר), לא קיים קו אורך טבעי, כיוון שכל קווי האורך שווים באורכם. לכן הוצעו במהלך השנים קווי אורך שעברו במקומות שונים בעולם כקו האורך 0°. המקומות שהוצעו היו: האי אל איירו בקבוצת האיים הקנריים שבמשך שנים רבות, נחשב כמקום המערבי ביותר בעולם הידוע, רומא, קופנהגן, ירושלים, סנקט פטרבורג, פיזה, פריז ופילדלפיה. אך המקום שהיה בשימוש הרב ביותר היה מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' המצוי מזרחית ללונדון. ואכן בשנת 1884 התכנסה "ועידת המרידיאן הבינלאומית" ואימצה את קו האורך העובר דרך גריניץ' כקו האורך 0°. כאשר קו האורך המצוי מצידו השני של כדור הארץ (המשלים למעגל גדול את קו האורך של גריניץ') הוא קו האורך 180°, הנקרא גם קו התאריך. שאר קווי האורך משתרעים בין 0° ל־180° מערבה לגריניץ' (חצי הכדור המערבי), ובין 0° ל־180° מזרחה לגריניץ' (חצי הכדור המזרחי).
חלוקת משנה
את החלוקה הראשונית של קווי האורך ל־360° מעלות (180° ממזרח לגריניץ' ו־180° ממערב לו) נוהגים לחלק לחלוקה משנית. את הקשת שבין שני קווי אורך סמוכים נוהגים לחלק ל־60 חלקים המכונים דקות אורך והמסומנים ב־ '. את דקת האורך נוהגים לחלק ל־60 חלקים נוספים הקרויים שניות אורך והמסומנים ב־ " או לחלופין ל־10 חלקים, המציינים עשיריות דקה, ומסומנים בהתאם לשיטת הייצוג העשרונית. לפיכך "9 '43 35° הוא קו האורך 35, 43 דקות ו־9 שניות; ו־5.'27 23° E הוא קו האורך 23, 27 דקות וחצי מזרח.
מציאת קו האורך
את קו האורך ניתן למצוא באמצעות הפרש הזמנים בין הזמן המקומי במקום בו נמצאים לבין שעון גריניץ'. כיוון שיש 24 שעות ביממה ו־360 מעלות במעגל, השמש מכסה 15 מעלות אורך כל שעה (360° לחלק ל־24 שעות = 15° לשעה). כך שאם אזור הזמן הוא שלוש שעות לפני שעון גריניץ' אז המקום הוא בסביבת קו האורך 45° מעלות מזרח (3 שעות × 15° מעלות לשעה). כדי לבצע חישוב מדויק נדרש שעון מדויק המכוון לשעון גריניץ' ויכולת לחשב את הזמן המקומי בעזרת תצפיות על השמש או הכוכבים.
על פי ההגדרה השמש חוצה את קו האורך של מקום מסוים בדיוק באמצע הזמן בין הזריחה לשקיעה. זהו המקור למלה "מרידיאן", המציינת גם את קו האורך עצמו בשפות רבות. מרידיאן הוא מונח שמקורו במילה הלטינית meridies. זו מורכבת משתי מילים: medius - אמצע, ו־dies - יום; "מרידייס" פירושו אפוא 'אמצע היום' או 'צהריים'. מהמלה מרידיאן נגזרו גם המילה לזמן שלפני הצהריים שבלטינית קרוי Ante Meridiem או בקיצור .a.m, והמילה לזמן אחרי הצהריים קרוי Post Meridiem או בקיצור .p.m.
חישוב קו האורך המדויק משמש הן לקרטוגרפיה והן לניווט. סוגיית מציאת קו האורך הייתה אחת הסוגיות החשובות ביותר של המאות ה־17 וה־18, בשל חשיבותה הרבה לניווט ימי. הפתרון היעיל הראשון לצורך שרטוט מפות נעשה על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני החל ב־1681 בעזרת השיטה שהמציא גליליאו והמבוסס על הירחים של צדק. הבעיה הייתה שיישום השיטה ללא אסטרונום מקצועי, ובמיוחד עבור מדידת קו האורך בלב ים, היה קשה ביותר. היא נפתרה בסופו של דבר על ידי בונה השעונים ג'ון הריסון, שבנה שעון מדויק מאוד (כרונומטר) שהבטיח בכל עת הצגה מדויקת של שעון גריניץ' וניתן בעזרתו ובעזרת חישוב הזמן המקומי למצוא את קו האורך.
היפרקלצמיה
היפרקלצמיה (Hypercalcemia, יתר סידן הדם) היא פגיעה במשק הסידן הנגרמת על ידי עודף סידן בנוזל החוץ תאי. המצב ההפוך להיפרקלצמיה הוא היפוקלצמיה - חוסר סידן בדם.
רמת הסידן מצויה בנוזל החוץ תאי (לרבות נוזל הדם), בכמות מועטה מאוד, כאשר מחצית ממנו הוא סידן יוני (פעיל ומבוקר), כ-40% ממנו קשור לחלבונים בעלי מטען שלילי, וכ-10% מהסידן בנוזל החוץ תאי מצוי בקומפלקסים יחד עם יוני ציטראט, פוספאט, ביקרבונאט ותרכובות אחרות.
היפרקלצמיה, היא עליה בסידן היוני. רמת הסידן הכללי עשויה לעלות מבלי שתהיה עליה בסידן היוני, למשל, במצבים כגון מצבי התייבשות (אז תחול עליה בריכוז האלבומין הקושר את הסידן בדם). באופן הפוך, ייתכנו שינויים ברמת הסידן היוני ללא שינוי בסך הסידן הכללי (מאזן חומצה ובסיס), במצבי חמצת, למשל, קטן הקישור של סידן לאלבומין, וכך מועלית רמת הסידן היוני בדם, ולהפך במצבים של בססת.
קשה עד בלתי אפשרי להגיע לעודף צריכת סידן ממזונות טבעיים. אחת הדוגמאות לכך היא בני שבט המסאי, שצריכת הסידן שלהם עומדת על כ-5,000 מ"ג ליום ואף יותר מזה (הרמה המומלצת לפי ה-DRI היא עד 1,300 מ"ג ליום). חרף צריכת הסידן המוגברת מהמזון, לא פיתחו בני השבט את המחלה. היפרקלצמיה מופיעה רק בצריכה לא מבוקרת של תוספי מזון המכילים סידן.
תסמינים של היפרקלצמיה
התסמינים של היפרקלצמיה מופיעים במערכת שונות בגוף, ויכולים להשתנות בחומרתם כתוצאה מחומרת עליית רמת הסידן בדם ובקצב העלייה שלו.
פגיעות נוספות: פגיעה בעור, כלי דם, מפרקים, קרנית (Band keratopathy), קלציפילקסיס- תופעה נדירה הנגרמת כתוצאה משקיעת סידן בשכבת המדיה של העורקים, המביאה לנמק עורי והמאופיינת בפרוגנוזה גרועה.
סיבות הגורמות להיפרקלצמיה
קיימות סיבות שונות אשר עלולות לגרום להיפרקלצמיה. כך למשל, פירוק מוגבר של העצם גורם לשחרור של סידן אל הדם ועליה ברמת הסידן בדם. ספיגה מופרזת של סידן במעי או ספיגה מופרזת של סידן בכליה מביאים גם הם לעליה ברמת הסידן בדם.
היפר-פראתיירואידיזם ראשוני
אלו הם מצבים בהם הורמון ה-PTH, המופרש מהפראתיירואיד (בלוטת יותרת התריס), מופרש באופן מוגבר, וגורם לתופעות של היפרקלצמיה (והיפופוספטמיה). זוהי הסיבה השכיחה ביותר להיפרקלצמיה אצל חולים שאינם מאושפזים. ההיארעות השנתית המשוערת של המחלה באוכלוסייה הבוגרת בארצות הברית היא 1:1000, כאשר השכיחות עולה עם הגיל, ויש יותר נשים לעומת גברים אשר קיים בהן היפרפראתיירואידיזם ראשוני. הסיבות לקיומו של מצב זה יכולות לנבוע כתוצאה מגידול או אדנומה של הפראתיירואיד, ולעיתים יש תסמונות משפחתיות הקשורות במצב זה. הטיפול יכול להיות ניתוחי (הסרה של הבלוטות החולות) או טיפול בחומרים המדמים סידן- קלצימימטיים.
היפרקלצמיה עקב ממאירות
היפרקלצמיה עקב ממאירות: (HHM)- ב-1941 הועלתה השערה (fuller Albright) לפיה גידולים שונים גורמים לתופעות של היפרקלצמיה כתוצאה מהפרשת חומר דמוי PTH. חומר זה זוהה לראשונה ב-1987, והוא בעל דמיון רב למבנה של PTH עצמו. חומר זה נקשר אף הוא לקולטן של PTH על רקמות המטרה, וגורם להיפרקלצמיה ולהיפופוספטמיה, בדומה ל- PTH. לחומר זה ניתן השם PTH related peptide. זוהי הסיבה השכיחה ביותר להיפרקלצמיה עקב ממאירות.
סיבות נוספות הגורמות להיפרקלצמיה במנגנון של ממאירות, הן בלימפומה מסוג B, הגורמת לעיתים להפרשה עודפת של קלציטריול (קלציטריול מיוצר על ידי תאים נוספים בגוף מלבד בכליה, כגון ליפוציטים, ובלימפומה ייתכן כי יהיה יצור מוגבר של קלציטריול אשר יביא לספיגה מופרזת של סידן במעי). סיבות אחרות קשורות בהפרשה של לימפוקינים וציטוקינים מתאי גידול, אשר משחקים תפקיד באקטיבציה של אוסטאוקלסטים וגורמים לשחרור סידן לדם, או במקרים נדירים יחסית- הפרשה של PTH אקטופי על ידי גידול.
בדיקות מעבדה, במצבים של HHM (היפרקלצמיה עקב ממאירות) יאופיינו בירידה ברמת הקלציטריול, זאת לעומת היפרקלצמיה ממקור של היפר-פראתיירואידיזם ראשוני, אשר יאופיינו בעליה ברמת הקלציטריול.
היפרקלצמיה משנית לעודף ויטמין D
עקב נטילה מופרזת של ויטמין D לאורך זמן, תהא ספיגת סידן מוגברת במעי ופירוק עצם מוגבר. המטבוליט העיקרי אשר אחראי לתופעת ההיפרקלצמיה אינו קלציטריול אלא 25 הידרוקסיויטמין D- אשר מיוצר בכבד ואינו נמצא תחת בקרה (שלב אחד טרם הפיכתו לקלציטריול). מטבוליט זה נקשר לקולטן לקלציטריול וגורם להיפרקלצמיה. בעבר ניתן היה לראות זאת במצבים של הרעלת ויטמין D, וניתן לראות זאת גם במחלות לימפופרוליפרטיביות, סרקואידוזיס ומחלות גרנולומטטיות נוספות. (כך למשל, בתאים הלימפופרוליפרטיביים, קיים יצור מוגבר של המטבוליט הפעיל של ויטמין d).
היפרקלצמיה משנית לתרופות
ישנן תרופות הגורמות להיפרקלצמיה, כך למשל:
מחלות אחרות הקשורות בהיפרקלצמיה
ישנן מחלות אנדוקריניות אחרות, שאינן קשורות לפעילות הפראתיירואיד, המאופיינות בהיפרקלצמיה. כך למשל, פעילות יתר של בלוטת התריס מביאה להיפרקלצמיה קלה. כנ"ל במצבים של פאוכרומוציטומה, או של אי ספיקת בלוטת יותרת הכליה.
אוגוסט פון מקנזן
אנטון לודוויג פרידריך אוגוסט פון מקנזן (בגרמנית: Anton Ludwig Friedrich August von Mackensen; 6 בדצמבר 1849 – 8 בנובמבר 1945) היה גנרל-פלדמרשל פרוסי גרמני.
חיים וקריירה מוקדמת
אחרי לימודים באוניברסיטת הלה, פון מקנזן חזר לצבא והמשיך לשרת בגדוד שלו מזמן המלחמה, הוא הצטרף למטה הכללי בשנת 1891 והתרשם עמוקות מרעיונותיו של אלפרד פון שליפן ואפילו נחשב כמועמד לרשת אותו בתפקידו עם פרישתו בשנת 1906, אולם בסופו של דבר הלמוט פון מולטקה קיבל את התפקיד. בשנת 1903 מונה פון מקנזן למפקד הדיוויזיה ה-36, ובשנת 1908 מונה למפקד הקורפוס ה-17.
מלחמת העולם הראשונה
ב-16 באפריל 1915 מונה פון מקנזן למפקד הארמייה ה-11 ופיקד עליה עד 8 בספטמבר 1915. פון מקנזן השתתף בקרבות באזור גליציה ולקח חלק בכיבושם של פשמישל ולמברג. על הצלחותיו אלו קיבל פון מקנזן ב-3 ביוני 1915 תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט, וב-22 ביוני קודם לדרגת גנרלפלדמרשל ועוטר במסדר העיט השחור.
באוקטובר 1915 פון מקנזן מונה למפקד קבוצת הארמיות פון מקנזן (שכללה את הארמייה ה-11 הגרמנית, הארמייה ה-3 האוסטרו-הונגרית והארמייה ה-1 הבולגרית), והוביל את הכוחות האוסטרו-גרמנים נגד צבא סרביה, הוא הצליח להביס אותם ולמחוץ כל התנגדות צבאית בסרביה.
פון מקנזן הוביל מתקפה נגד רומניה בשנת 1916. הוא נחל הצלחה בשדה הקרב אף על פי שהכוח עליו פיקד היה רב לאומי והורכב מעות'מאנים, גרמנים ובולגרים.
אחרי הניצחון במערכה הרומנית, קיבל פון מקנזן ב-9 בינואר 1917 את הצלב הגדול של צלב הברזל (שהוענק רק 5 פעמים במהלך המלחמה). הוא מונה למושל הצבאי של רומניה בשנת 1917, ופעולתו האחרונה הייתה ניסיון להשמיד את הצבא הרומני שהתחיל להתארגן מחדש, הניסיון נכשל תוך כדי אבדות כבדות לשני הצדדים.
עם סיום המלחמה פון מקנזן נפל בשבי הצבא הצרפתי שהיה מוצב בהונגריה, הוא שוחרר בנובמבר 1919.
אחרי המלחמה
פון מקנזן פרש מהצבא בשנת 1920. למרות התנגדותו לרפובליקת ויימאר בתחילה הוא לא ניצל את מעמדו כדי להתנגד לה בפומבי, דבר זה השתנה בשנת 1924 שהוא התחיל להשתמש בתדמיתו כדי לתמוך בכוחות פוליטיים שמרנים ומלוכנים. כמו כן הוא הצטרף לארגון ותיקי מלחמה העולם, קסדת הפלדה, והיה לאחד האחרים הפעילים ביותר של הארגון השמרני.
בבחירות לנשיאות גרמניה בשנת 1932, תמך פון מקנזן בהינדנבורג, אולם עם עלייתו של היטלר לשלטון הוא הפך לתומך נלהב של המשטר והתפעל מניצחונותיה הראשונים של גרמניה במלחמת העולם השנייה, במיוחד אחרי הניצחון במערכה הצרפתית, תפקידו בגרמניה הנאצית היה סמלי בלבד.
למרות התמיכה שהוא הביע במשטר הוא לא היסס למחות על רציחתם של הגנרלים קורט פון שלייכר ופרדיננד פון ברדוב בליל הסכינים הארוכות ועל מעשי הזוועה שבוצעו בפולין הכבושה, דבר זה הביא את היטלר וגבלס לחשוד בנאמנותו אבל כתוצאה ממעמדו הרם הם לא יכלו לעשות לו דבר.
פון מקנזן נשאר מונרכיסט והופיע בלווייתו של הקייזר וילהלם השני בהולנד לבוש במדים מלאים, בניגוד לרצונו של היטלר. אוגוסט פון מקנזן נפטר ב-8 בנובמבר 1945 בגיל 95. בנו של אוגוסט - אברהרד פון מקנזן, היה גנרל-אוברסט ומבכירי קציני השריון הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
יואש (מלך יהודה)
יְהוֹאָשׁ (או יוֹאָשׁ) הוא דמות מקראית, מלך על ממלכת יהודה בשנים 836 עד 797 לפני הספירה. יהואש הוא בנו של אחזיהו מלך יהודה וצִבְיָה מבאר שבע.
משפחתו
אמו של יואש הייתה צביה. בנו אמציה ירש את אביו כמלך יהודה. לפי הפסוק אמו של אמציה הייתה יהועדן מירושלים. לפי מסורת חז"ל אחיו של אמציה היה אמוץ אביו של הנביא ישעיהו.
המרד בעתליה
על נסיבות עלייתו של יהואש לשלטון מסופר במקרא: "וַעֲתַלְיָה אֵם אֲחַזְיָהוּ רָאֲתָה כִּי מֵת בְּנָהּ וַתָּקָם וַתְּאַבֵּד אֵת כָּל-זֶרַע הַמַּמְלָכָה. וַתִּקַּח יְהוֹשֶׁבַע בַּת-הַמֶּלֶךְ-יוֹרָם אֲחוֹת אֲחַזְיָהוּ אֶת-יוֹאָשׁ בֶּן-אֲחַזְיָה וַתִּגְנֹב אֹתוֹ מִתּוֹךְ בְּנֵי-הַמֶּלֶךְ הַמּוּמָתִים אֹתוֹ וְאֶת-מֵינִקְתּוֹ בַּחֲדַר הַמִּטּוֹת וַיַּסְתִּרוּ אֹתוֹ מִפְּנֵי עֲתַלְיָהוּ וְלֹא הוּמָת. וַיְהִי אִתָּהּ בֵּית ה' מִתְחַבֵּא שֵׁשׁ שָׁנִים וַעֲתַלְיָה מֹלֶכֶת עַל-הָאָרֶץ".
יהוידע הכהן תכנן היטב את המרד בעתליה, סבתו של יהואש:
מלכותו
התנאים המיוחדים של עליית יהואש למלוכה הביאו לתוצאות מפליגות בכל הנוגע למעמד המקדש כוהניו בממלכה. במשך כל תקופת מלכותו של בית דוד, עד לעליית יהואש, אין זכר להתערבות הכוהנים בעניינים המדיניים. הפעם, בשל התפקיד המכריע שמילא יהוידע הכהן בהכתרתו של יהואש, ולנוכח העובדה שבעת הכתרתו היה יהואש בן 7 שנים בלבד ("בֶּן-שֶׁבַע שָׁנִים יְהוֹאָשׁ בְּמָלְכוֹ" ), דבר שהפך את יהוידע ליועץ ליהואש, לפחות בימי קטנותו - כל אלו הציגו את יהוידע בעיני העם כמציל המלוכה. התקופה בה שימש עוצר - כל ימי קטנותו של יהואש - ביצרו עוד יותר את מעמדו של "כהן הראש" ביהודה. עובדה זו אפשר שהייתה לצנינים בעיני אנשי חצר מסוימים. שכן לפי מסורת הנמסרת בספר דברי הימים - אך לא בספר מלכים - לאחר מות יהוידע הכהן, לקראת סוף ימי יהואש (מלך 38 שנים) פרצו סכסוכים בין המלך ויועציו לבין הכהן הראשי, זכריה בן יהוידע. סכסוך זה נסתיים בהוצאתו להורג של זכריה בפקודת המלך יהואש:
מכל תקופת מלכותו הארוכה יחסית של יהואש בחר בעל ספר מלכים לציין שני אירועים בלבד (שניהם חוזרים ומוצגים גם בדברי הימים):
חזאל מלך ארם
האירוע השני היה מסעו של חזאל מלך ארם נגד יהודה:
ספר דברי-הימים מביא אירוע זה מיד לאחר תיאור הסכסוך בין הכהונה ליהואש, סכסוך שהביא להמתתו של זכריה. בעל ספר דברי הימים ראה בכך חטא גדול של יהואש ש"לֹא-זָכַר יוֹאָשׁ הַמֶּלֶךְ הַחֶסֶד אֲשֶׁר עָשָׂה יְהוֹיָדָע אָבִיו עִמּוֹ וַיַּהֲרֹג אֶת-בְּנוֹ" בעל הספר מוצא גם חטא ביהואש על ש"עַזְבוּ אֶת-בֵּית ה' אֱלֹהֵי אֲבוֹתֵיהֶם וַיַּעַבְדוּ אֶת-הָאֲשֵׁרִים וְאֶת-הָעֲצַבִּים וַיְהִי-קֶצֶף עַל-יְהוּדָה וִירוּשָׁלִַם בְּאַשְׁמָתָם זֹאת. וַיִּשְׁלַח בָּהֶם נְבִאִים לַהֲשִׁיבָם אֶל-ה' וַיָּעִידוּ בָם וְלֹא הֶאֱזִינוּ". האירוע של פלישת חזאל מלך ארם מובא בספר דברי הימים מיד לאחר דברי האשמה אלו, כרמז לכך שפלישה זו הייתה עונש משמים על חטאי יהואש. בעל ספר מלכים מביא לעומת זאת את דבר הפלישה בלי דברי פרשנות אלו. ואם כי מציין הוא בתחילת התיאור על מלכות יואש ש"רַק הַבָּמוֹת לֹא-סָרוּ עוֹד הָעָם מְזַבְּחִים וּמְקַטְּרִים בַּבָּמוֹת", אך בה במידה מציין הוא גם, שיהואש עשה את "הַיָּשָׁר בְּעֵינֵי ה' כָּל-יָמָיו", והוא אינו יודע, ובכל אופן - אינו מביא את הספור בדבר הסכסוך עם זכריה בן יהוידע. אין בכל אופן יסוד לפקפק בפרשת הסכסוך בין הכהונה לבית המלוכה, ואפשר שאחד המקורות לסכסוך היה הפקעת אוצרות המקדש לטובת תשלום לחזאל על מנת שיסוג מירושלים.
מותו
יהואש נרצח על ידי קושרים מבין עבדיו, היינו – אנשי חצרו. תיאור זה משותף לבעל ספר מלכים ולבעל ספר דברי הימים. אך בעוד שספר מלכים מביא ידיעה זו ללא פרשנות: "וַיָּקֻמוּ עֲבָדָיו וַיִּקְשְׁרוּ-קָשֶׁר וַיַּכּוּ אֶת-יוֹאָשׁ בֵּית מִלֹּא הַיֹּרֵד סִלָּא. וְיוֹזָכָר בֶּן-שִׁמְעָת וִיהוֹזָבָד בֶּן-שֹׁמֵר עֲבָדָיו הִכֻּהוּ וַיָּמֹת וַיִּקְבְּרוּ אֹתוֹ עִם-אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִד". רומז ספר דברי הימים לשתי סיבות לקשר: סיבה פוליטית - כישלונו של יהואש נגד הארמים, וסיבה פוליטית-ממסדית או סיבה דתית של זעם האל - בשל רציחתו של זכריה בן יהוידע: "וּבְלֶכְתָּם מִמֶּנּוּ כִּי-עָזְבוּ אֹתוֹ בְּמַחֲלֻיִים רַבִּים הִתְקַשְּׁרוּ עָלָיו עֲבָדָיו בִּדְמֵי בְּנֵי יְהוֹיָדָע הַכֹּהֵן וַיַּהַרְגֻהוּ עַל-מִטָּתוֹ וַיָּמֹת וַיִּקְבְּרֻהוּ בְּעִיר דָּוִיד וְלֹא קְבָרֻהוּ בְּקִבְרוֹת הַמְּלָכִים". בעל ספר דברי הימים אף יודע לציין שיהואש נקבר אמנם בעיר דוד, אך לא בקברות המלכים – עובדה המתפרשת כעונש שנענש יהואש. ספר מלכים מוסר בעניין זה גרסה מנוגדת: "וַיִּקְבְּרוּ אֹתוֹ עִם-אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִד".
דגל ברבדוס
דגל ברבדוס אומץ ב-30 בנובמבר 1966. הוא דגל תלת פסי המורכב משני פסים כחולים אנכיים המופרדים על ידי פס זהוב. בתוך הפס הזהוב מופיע ראש קלשון בצבע שחור.
ראש הקלשון מסמל את עצמאות ברבדוס מבריטניה (הסמל הקולוניאלי כלל קלשון שלם), וכל שן של הקלשון מסמלת את אבני הבניין של הדמוקרטיה. הפסים הכחולים מסמלים את הים והשמים, והפס הצהוב מסמל את החול של ברבדוס.
יחסי הממלכה המאוחדת–מונקו
סקירה כללית
נסיכות מונקו והממלכה המאוחדת מנהלות מערכת יחסים מיוחדת כבר שנים רבות, הן בעקבות הקרבה הגאוגרפית היחסית והן בעקבות העובדה שחמישה עשר אחוזים מן האנשים שעובדים וחיים במונקו הם בריטים. כמה מאות בריטים בכל שנה, בייחוד משפחות צעירות, עוברים לגור ולעבוד בנסיכות ובפרבריה.
ב-2008 חתמו מועצת עיריית לונדון והמועצה לפיתוח כלכלי של מונקו על הסכם שיתוף פעולה.
ב-2015 חתמו ממשלת הממלכה המאוחדת וממשלת נסיכות מונקו על הסכם בנושא מידע בנושאי המס והפיננסים על פי התבנית הנהוגה בין מדינות ה-OECD הכוללת סטנדרטים גבוהים המסדירים עניינים כגון טרור פיננסי, הלבנת כספים, וכו'. ההסכם הוא אחד מתוך שלושים ושניים הסכמים שונים בנושא שנחתמו על ידי מונקו.
פרדריקה מנדלבאום
פרדריקה "מארם" מנדלבאום (Fredericka Mandelbaum; 1827 – 1894) הייתה פושעת אמריקאית ממוצא יהודי-גרמני, מראשי הפשע של ניו יורק במחצית השנייה של המאה ה-19. סחרה ברכוש גנוב עם רוב כנופיות הרחוב של ניו יורק. בין השנים 1862–1884 עמד מחזור המכירות שלה על 1–5 מיליון דולר בשנה.