cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דובער זאב וולף ליבשיץ
משפחתו
בניו היו: רבי הלל ליבשיץ רבן של כמה ערים חשובות בליטא ואב"ד לובלין, ורבי יחיאל אידל ליבשיץ שנסמך לרבנות והיה דרשן בווילנה. חתנו היה הרב ישראל קפלן שכיהן תחתיו ברבנות העיר סרדניק. בת נינו היא כלת פרס נובל לכימיה פרופ' עדה יונת.
סוף היום
רקע
האלבום הניב מספר רב של שירים שהפכו לקלאסיקות מייד עם יציאת האלבום. בהם ניתן למנות את "שיר", "עוד תראי את הדרך", "מי ששר", ו"ימי בצורת" במקצב הרגאיי.
הר הטייסים
הר הטייסים בהרי ירושלים נמצא במרכזה של שלוחת הר היורדת מאזור הקסטל מערבה, גובהו 796 מטר מעל פני הים. ההר נמצא בין מושב רמת רזיאל לאיתנים, כשלצדו כביש 395 מעין כרם לאשתאול. שמורת הטבע הר הטייסים משתרעת על פני 453 דונם. על המורדות המזרחיים, בערוץ היורד אל נחל צובה, נמצא עין טייסים, מעיין שכבה קטן הנובע מתוך ניקבה אל בריכת אגירה.
גלעד לחללי חיל האוויר
בראש ההר נמצא גלעד לחללי חיל האוויר הישראלי והמקום הוא אתר ההנצחה המרכזי של חיל האוויר. הגלעד הוקם מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות. הוא בנוי מאבן ירושלמית ובחלקו העליון מנוע מטוס הרוס עם מדחף מעוקם. שרידים אלו הם של מטוס תובלה קל חד מנועי מסוג "נורסמן" שהתפוצץ והתרסק על פסגת דיר עמר, היום הר איתנים הסמוך, ב-10 במאי 1948. המטוס נשלח למשימת הפצצה מן האוויר כסיוע אווירי בכיבוש הכפר בית מחסיר (היום בית מאיר) על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח. הלחימה הייתה במסגרת מבצע מכבי לכיבוש פרוזדור ירושלים. מטוס הנורסמן נשא פצצה ניסיונית חדשה – חבית נפץ במשקל 200 קילוגרמים. צוות המטוס כלל את שני הטייסים יריב שיינבוים ודניאל בוקשטיין, את האלחוטן/צלם אווירי שלמה כהן ושלושה מומחי חימוש, שלמה רוטשטיין, יצחק שקלנביץ וצבי שוסטרמן - כולם נהרגו. נסיבות נפילתו של המטוס עלומות עד עצם היום הזה; שברי המטוס נמצאו בנחל כסלון הסמוך רק לאחר כיבוש האזור ופריצת הדרך לירושלים בספטמבר 1948. תושבים של ח'ירבת אל עומור הסמוכה, מצאו את הגופות בשטח אדמתם וקברו אותם במערה סמוכה. לאחר כמה חודשים, בסיוע תושבים אלה (שבינתיים נעקרו מכפרם ועברו לאבו גוש), משלחת של הפלמ"ח איתרה את המערה, וגופות הנופלים הובאו לקבורה בקבר אחים בקריית ענבים. מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות הועברו מנוע המטוס ומדחפו לראש ההר ונקבעו כגלעד. אנדרטה נוספת לצוות מטוס זה ועליה חלק ממנוע המטוס נמצאת במושב גבעת יערים הסמוך.
החל משנות ה-50 הפך הגלעד למקום התכנסות לאנשי חיל האוויר ולמשפחות השכולות לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. בשנת 1999 הוקמו בחורשה סמוך לגלעד עמודי זיכרון בהם מונצחים שמות חללי חיל האוויר מהקמתו ועד היום.
מדי שנה במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מתכנסים בהר הטייסים נציגי פיקוד החיל, נספחי חילות האוויר הזרים והמשפחות השכולות, לטקס הזיכרון המרכזי של החיל. בטקס זה מתקיים מנהג ייחודי כאשר בו ברגע שנשמעת הצפירה בשעה 11:00 בבוקר, חולף מעל ההר מבנה של מטוסים או מסוקים, כאשר אחד מהרביעייה נפרד מחבריו והשלושה ממשיכים ב"מבנה חסר" לציון זכרם של הנופלים. בנוסף, בסופו של שלב ה״מכין״ בקורס הטיס, עולים פרחי הטיס החדשים במסע לפסגת ההר ושם מתקיים טקס לציון סוף השלב.
ח"כ צבי האוזר מסיעת דרך ארץ נשא ב-28 באפריל 2020 נאום במליאת הכנסת, לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, והקדיש אותו ליריב שינבוים ז"ל, אשר נפל במשימה להפצצת כפר בית מחסיר במלחמת העצמאות:
אירועים
השרפה בהרי ירושלים באוגוסט 2021 פגעה גם בהר הטייסים והעצים באזור כולו נשרפו.
רויאל ארסנל
רויאל ארסנל (באנגלית: Royal arsenal. במקור ווליץ' ארסנל) היה מפעל נשק ותחמושת בשכונת ווליץ' שברובע גריניץ' שבדרום-מזרח לונדון. המפעל שימש כייצרן נשק, מעבדת חומרי הנפץ ושדה הניסויים של הכוחות המזוינים של בריטניה מראשית המאה ה-18 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה. המפעל נודע במיוחד בשל קבוצת הכדורגל ארסנל שנוסדה על ידי עובדי המפעל שגם התגוררו בשכונת ווליץ'.
מייסוד המפעל ועד ראשית המאה ה-20
בשטח המפעל היה החל מ-1671 מגרש לאחסנת ארטילריה על שטח 125 מ"ר. בשנת 1695 נוספה מעבדת תחמושת (Royal Laboratory) וב-1717 נוסד מפעל ייצור הנשק — Royal Brass Foundry שייצר רובים ותותחים. רבים מבנייני המפעל נבנו על ידי האדריכל ג'ון ונברו (John Vanbrugh). עד שנת 1777 גדל שטח המפעל לכ-400 מ"ר וב-1804 הוא הוקף בחומת לבנים בגובה 6 מטר, גבולו המזרחי של מתחם המפעל נתחם על ידי תעלה שנחפרה בין 1814 ל-1815 על ידי פועלי כפייה.
ב-1805 הוחלף שם המפעל מווליץ' לרויאל ארסנל על ידי המלך ג'ורג' השלישי. בסמוך למפעל קמו מספנת ווליץ', האקדמיה הצבאית המלכותית ומפקדת כוחות הארטילריה, שהפכו את ווליץ' לאתר צבאי.
בתקופת מלחמת קרים (1854–1856) נערכו במפעל ניסויים ופיתוחים רבים, בהם שימוש יעיל ראשון בניטרוצלולוזה ורכישת זכויות הפטנט על קורדיט (סוג של דינמיט) מאת ממציאו, אלפרד נובל ויישומו לפגזים.
פעילות חברתית
עובדי המפעל בתקופה זו חיו כקהילה והתגוררו בסמוך. ב-1868 התאגדו פועלים שעבדו במפעל במסגרת קואופרטיבית והקימו שותפות צרכנית שמטרתה הייתה רכישה סיטונאית של מצרכי יסוד במחירים נמוכים יחסית, תוצאה של כוח הקנייה של הקבוצה, וחלוקתם לחברים תמורת תשלום נמוך. במהלך 115 השנים שלאחר מכן גדלה האגודה והקיפה בשיאה (1975) חצי מיליון חברים בלונדון, שמלבד צרכניות נהנו משירותי ביטוח, סיעוד, ספריות ושירותים קהילתיים נוספים.
ב-1886 התארגנו מספר עובדים ויצרו קבוצת כדורגל. ב-1893 נכנסה הקבוצה כמועדון מקצועני לליגה האנגלית כ"ווליץ' ארסנל" והיא קיימת עד היום. ב-1913 עבר המועדון לצפון לונדון. עם כניסת מועדון ארסנל לליגה המקצוענית הוקם על ידי העובדים מועדון חובבים בשם "מועדון הכדורגל של מפעלי התחמושת המלכותיים" (Royal Ordnance Factories FC).
מלחמות העולם
במלחמת העולם הראשונה הגיע הייצור לשיא. שטח המפעל השתרע על 5.3 קמ"ר והוא העסיק 80,000 עובדים. ב-1916 בנתה ממשלת בריטניה שיכון בן 1,500 דירות לשיכון הפועלים בשכונת אלת'ם הסמוכה. המפעל קושר במסילת ברזל פרטית אל תחנת פלמסטד. לאחר תום המלחמה עסק המפעל בייצור קטרי רכבת.
במהלך שנות השלושים נכנס המפעל שוב לייצור מוגבר של כלי נשק לקראת מלחמת העולם השנייה. כל מפעלי הנשק והתחמושת הבריטיים אורגנו במסגרת "מפעלי התחמושת המלכותיים" (Royal Ordnance Factories (ROFs)) והוכפפו לניהול ממשלתי מכוון על יד משרד המלחמה. 30,000 איש עבדו במפעל ארסנל עצמו. המפעלים, שכללו חומרי נפץ, נפגעו במהלך הבליץ ועובדי מפעל "אי הצפרדע" (אי בנהר התמזה) שנפגע בפגיעה ישירה פונו בספטמבר 1940. 103 פועלים נהרגו ו-770 נפצעו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה חזר המפעל לייצר קטרי רכבת. ייצור נשק ותחמושת התחדש עם פרוץ מלחמת קוריאה.
שקיעה ופיתוח
לאחר המלחמה, כחלק מן הצעדים לשיקום לונדון, נמכרו רבים משטחי המפעל, תוך שהם מפנים מקום לבניית פרבר בשם תמזמיד (Thamesmead) ופריצת דרכים חדישות שעברו דרך שטח המפעל שהיה מוקף בחומה, תוך הריסת חלקים ממנה. ב-1991 הוקם על חלק משטח המפעל ההיסטורי בית הכלא בלמרש (Belmarsh HM Prison).
ב-1994 חדל המפעל מלהתקיים. מבנים היסטוריים ששרדו זכו להיכנס לתוכנית שיקום ושיפוץ כבניינים רשומים ושולבו בתוכנית הבינוי וההתחדשות של דרום-מזרח לונדון (Thames Gateway). באחד המבנים שוכן "מוזיאון אבק השריפה - מוזיאון הארטילריה המלכותי" (Firepower – The Royal Artillery Museum) המספר את סיפור המפעל.
מתילדה הקיסרית
נישואיה הראשונים
ב-1114 נישאה להיינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעקבות נישואיה לקיסר, קבלה את התואר "קיסרית", ובעקבות עזיבתה את אנגליה והגעתה לאירופה, שמה הסכסוני "מוד" שונה לגרסתו הלאטינית, מתילדה. היא הייתה שותפה אקטיבית בשלטון, הוציאה צווים, הייתה שופטת, ותיווכה בין הקיסר לבין הוואסאלים שלו.
ההכרזה על היותה יורשת אביה
לאחר שב-1120 בנו ויורשו היחיד של הנרי הראשון, ויליאם אדלין מת עם טביעתה של ספינתו, הספינה הלבנה, נשארה אחותו מתילדה היורשת החוקית היחידה של אביה. ב-1125, עם מות בעלה, אביה החזיר אותה לאנגליה והשיא אותה ב-1127 לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, שהיה צעיר ממנה ב-11 שנים ובן 15 באותו זמן, במטרה לחזק את הקשר בין אנגליה ואנז'ו.
אף-על-פי שלפני מותו השביע הנרי הראשון את האצילים להיות נאמנים לה, חזרו בהם האצילים לאחר מותו, וסירבו לתמוך בה בשל היותה אישה, ובשל נישואיה השניים לאויב הנורמנים. אחיינו של המלך המנוח ובן-דודה של מתילדה, סטיבן, חבר אל האצילים ותבע את הכס לעצמו ב-1135. שלטונו של סטיבן התחיל את תקופת האנרכיה (מלחמת אזרחים ושלטון בלתי יציב) שהתרחשה בין השנים 1135–1154.
המאבק על הכס
ההתנגדות העיקרית לסטיבן הגיעה בתחילה מכיוון רוברט מגלוסטר, בנו הבלתי-חוקי של המלך הנרי, שקיווה לזכות במלוכה בעצמו. מאחר שהכנסייה תמכה בהכתרתו של סטיבן, השליכה מתילדה את יהבה על דודה, דייוויד הראשון מלך סקוטלנד שפלש בשמה לנורת'ומברלנד שבצפון אנגליה, שם התחולל בשנת 1138 קרב סטנדרד. דייוויד נחל תבוסה מידי הארכיבישוף של יורק שנלחם בשמו של סטיבן. ביוני אותה שנה, רוברט מגלוסטר, אחיה למחצה של מתילדה, כרת איתה ברית.
ב-1139 פלשה מתילדה מצרפת לאנגליה והתבצרה בטירת ארונדל בדרום אנגליה. בסופו של משא ומתן שפרטיו לא ידועים ברובם, סטיבן אישר לה לצאת מהטירה הנצורה לבריסטול שבמערב אנגליה, ולהיפגש עם רוברט מגלוסטר. מלחמת האזרחים נמשכה עד שב-2 בפברואר 1141 התרחש קרב לינקולן בין סטיבן לבין רנולף מצ'סטר, חתנו של רוברט מגלוסטר, בו נחל סטיבן תבוסה ונכלא כעציר בבריסטול.
מתילדה שלטה כעת זמנית מלונדון, וביוני 1141 היה צריך להתקיים טקס הכתרתה על ידי אחיו של סטיבן, הבישוף הנרי שהתפתה לכך אחרי שהובטח לו שיהיה הבכיר מבין יועציה של מתילדה. בכך הייתה אמורה להיות האישה הראשונה ששולטת באנגליה מתוקף זכותה שלה, אלא את ההכתרה הכשילו אצילי הממלכה, אשר ראו בה מושלת נוקשה, יהירה, ושתלטנית והתקוממו נגדה פעם שנייה.
היא חשה שעליה לעזוב את הבירה, ולעבור לאוקספורד. בספטמבר 1141, נשבה רוברט מגלוסטר על ידי אשתו של סטיבן, מתילדה מבולון. המלכה הזמנית מתילדה החליטה להחזיר אליה את רוברט ובתמורה שחררה את סטיבן, שחזר בנובמבר לכס המלכות. עתה שלט סטיבן ברוב המלכות, ובדצמבר צר על מתילדה בטירת אוקספורד. מצור שנמשך השלושה חודשים. מנוסתה הנועזת של מתילדה לוולינגפורד באישון לילה, כשהיא לבושה בלבן על מנת שלא לבלוט בשלג, הייתה לאגדית.
הוויתור על הכס
מתילדה נאלצה לוותר על הכס ובחה לבעלה שבצרפת. נחמתה היחידה הייתה שבעקבות חולשתו הצבאית נאלץ סטיבן למנות ליורשו את בנה, שהוכתר בשנת 1154 בתור הנרי השני, המלך הראשון לבית פלנטג'נט, ובסופו של דבר לכינון האימפריה האנגווינית.
מתילדה וז'ופרואה חיו בנפרד תקופות ארוכות, אבל נולדו להם שלושה ילדים: הנרי השני, מלך אנגליה, ז'ופראה, רוזן נאנט וויליאם העשירי, רוזן פואטו.
אישיות והערכה
כרוניקנים בני זמנה באנגליה, צרפת, גרמניה ואיטליה תיעדו היבטים רבים בחייה של מתילדה, אם כי הביוגרפיה היחידה שלה, שככל הנראה נכתבה על ידי ארנולף מליזיו, אבדה. כותבי זמנה היו חלוקים בדעותיהם אודותיה. בגרמניה, שם הייתה אשת הקיסר ופעלה בשמו באופן עצמאי ונחוש, שיבחו אותה, והיא זכורה בכינוי "מתילדה הטובה". באנגליה, במהלך שנות האנרכיה, יצירות כמו "גסטה סטפני" שהיללו את יריבה, סטיבן, נקטו טון שלילי לגביה. לאחר שבנה, הנרי השני עלה על כס המלוכה, נימת הכרוניקנים כלפי מתילדה הפכה חיובית יותר. בשנים שלאחר מותה נפוצו תיאוריות שונות, וביניהן ההצעה שבעלה הראשון, הנרי, לא מת, אלא הפך לנזיר בסתר – מה שהפך את הנישואים השניים של מתילדה לבלתי לגיטימיים. על פי סיפור נוסף, למתילדה היה רומן עם סטיבן, וכתוצאה מכך הנרי השני הפך ליורש העצר.
הפרשנויות של דמותה של מטילדה השתנו כאמור עם הזמן, וכפי שכותבת ההיסטוריונית מרג'ורי צ'יבנאל, "הן שונות כל כך זו מזו, עד שקשה להאמין שהן מתייחסות לאותה אישה, בהתאם להשקפתו של המחבר על נשים ותפקידן ומעמדן בחברה".
מחקרים פמיניסטיים על דמותה מביאים ראיות לכך שהקביעות המחמירות בקשר לאופיה נבעו מהטיות מגדריות, וכי המוסכמות הפוליטיות של המאה ה-12 שלא אפשרו לנשים לשלוט או לפעול בזכות עצמן הן שהגבילו אותה. כדוגמה לכך הם משווים בינה לבין המלך אדוארד החמישי, שנחשב על ידי היסטוריונים כאחד ממלכי אנגליה, אף על פי שתקופת מלכותו נמשכה כחודשיים, ושהוא היה בן 12 ולא הוכתר לפני שנעלמו עקבותיו במצודת הטאואר. מתילדה, בניגוד אליו לא הוכרה מעולם כאחת ממלכות אנגליה.
אופנה איטית
אופנה איטית (באנגלית: Slow fashion) היא מכלול של תהליכים הנוגעים לייצור ושימוש במוצרי טקסטיל בדרך המקפידה על הוגנות בכל שלבי הייצור, ההובלה, השיווק והמכירה, תוך הקפדה על תנאי עבודה ושמירה על הסביבה. התוצר של אופנה איטית הם בגדים איכותיים המחזיקים לשנים רבות. המונח אופנה איטית יכול להתפרש בשני אפנים: אופנה איטית היא תגובת נגד לאופנה מהירה. כלומר, היא התנגדות לייצור כמויות גדולות מאוד של פריטים במספר גדול של קולקציות בכל שנה. פרשנות נוספת, רואה בלבוש חלק מתפיסה של קהילה, קיימות ומגוון. ועל כן, אופנה איטית היא תנועת נגד לחברת הצריכה של ימינו.
הביטוי אופנה איטית הוטבע ב-2007 על ידי קייט פלטשר בכתב העת "האקולוג'יסט", שבה היא השוותה את תנועת האופנה האיטית/בת קיימא/האתית לתנועת האוכל האיטי. אופנה איטית דומה בעקרונותיה למזון אטי, בניגוד למזון מהיר, הם: איכות טובה, סביבה נקייה, הוגנות לגבי היצרנים והצרכנים. יחד עם השיבה אל האופנה האיטית, התפתחה גם תנועת התפירה האיטית, הוא השם שניתן בתחילת שנות ה2000 ליצירת טקסטיל או עיבוד טקסטיל בעבודת כפיים בצורות מסורתיות ולא מתועשת,לשם קישוט, תיקון או ליצירת אמנות.
עקרונות האופנה האיטית
עקרונות האופנה האיטית כוללת: ייצור מספר קטן של פרטים, שימוש בטכניקות מלאכה מסורתיות, שימוש בחומרים מקומיים שגודלו עם כמה שפחות כימיקלים, איכות מעולה של חומרי הגלם, השקעה זמן מרובה יחסית בייצור הבגדים כך שניתן יהיה להשתמש בהם שנים ארוכות. תהליך הייצור נעשה בתנאי עבודה הוגנים תוך הקפדה על שמירה על הסביבה. העיצוב אינו מושפע ממגמות אופנה חולפות. רמת השיווק והמכירה, עידוד קניה מדודה, קניית בגדים משומשים ומניעת בזבוז.
אופנה איטית מחזיקה עקרונות דומים לאופנה אתית או אופנה בת קיימא (sustainable fashion). ייצור אופנה על תפיסות אלו מתבסס על : שכר הוגן לעובדים, שמירה על זכויות עובדים, הימנעות משימוש בחומרים מרעילים ובשימוש בחומרים כימיים מזיקים בייצור הבגד, שימוש בחומרי ייצור ידידותיים לסביבה, מינימום בשימוש במים, יעילות השימוש באנרגיה, הימנעות מבזבוז, שמירה על תקנים בני קיימא, מיחזור, שמירה על זכויות בעלי חיים, תפירה איכותית ועוד.
מלתחת קפסולה ומחדוש בגדים הם מגמות נוספות המשלימות את תתפיסת האופנה האיטית. חלק ניכר מהבגדים המאד ייחודיים הללו נקראים גם אמנות נלבשת. חלק ניכר נעשה ביד או בשילוב של תפירת במכונה ותפירה ביד, באופני ייצור שונים כגון רקימה, הטלאה, הוספת קטעי תחרה סרוגים וגם בתפירה איטית.
בעבר, במערב, תיקונים והטלאה נחשבו פעולות שיש להסתירם. לעומת זאת, בתרבויות היפנית וההודית תיקון נחשב ככבוד לבגד. בשתי התרבויות תיקון בגדים וחפצים אחרים, נעשה כך שהתיקון נראה לעין. שיטת התיקונים היפנית נקראת בורו וההודית - קנטה.
פטר וארנאי
ביוגרפיה
פטר וייס נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברז'ני דניאל. בין השנים 1940 לבין 1947 למד ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" (הלחנה: יאנוש המרשלג, אנדרה סרבנסקי, ניצוח: יאנוש פרנצ'יק). בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) הוא גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן והצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה.
מ-1945 עד 1950 עבד ברדיו ההונגרי (Magyar Rádio) בתפקידים שונים. הוא גם ניצח בקביעות על התזמורת הסימפונית של בודפשט. בדצמבר 1948 הפך לחבר בחטיבת המנהל המוזיקלי, אחת משתי החטיבות הראשונות שהוקמו במוסד.
ב-1951 ניצח על התזמורת הסימפונית של העיר סגד, ובמשך השנתיים הבאות היה המנהל המוזיקלי של "מפעל החדשות והסרטים התיעודיים" (Híradó- és Dokumentumfilmgyár). בין השנים 1952 לבין 1954, הוא היה המנצח של תיאטרון מדאץ', על שם הסופר ומחזאי אימרה מדאץ'.
הוא הצטרף ל"הוצאת כתבי מוזיקה" (Zeneműkiadó) כעורך ב-1956, שם עבד עד פרישתו ב-1982. שם הוא לא רק עסק בתולדות המוזיקה, אלא גם תרגם ספרות מקצועית בנושא. משנת 1968 היה גם מבקר המוזיקה הקבוע של היומון הגדול מדיאר הירלאפ (Magyar Hírlap). הוא תרם בעבודתו למספר רב של אנציקלופדיות וכתבי עת מקומיים וזרים.
פטר וארנאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יצירותיו
(אם לא צוין אחרת, מקום הפרסום הוא בודפשט, "הוצאת כתבי מוזיקה" (Zeneműkiadó).
דמוגרפיה של אתיופיה
אוכלוסיית אתיופיה מגוונת ביותר. רוב תושביה דוברים שפה ממשפחת השפות השמיות, או ממשפחת השפות הכושיות. בני האורומו, האמהרים והתגרים יחד מהווים יותר משלושת רבעי מכלל האוכלוסייה, אולם ישנן יותר מ-80 קבוצות אתניות שונות בתוך אתיופיה, חלקן קטנות, עם כ-10,000 חברים. ככלל, רוב הנוצרים גרים באזורים הרריים, והמוסלמים ובני הדתות האפריקאיות נוטים לגור באזורי השפלה. אנגלית היא השפה הזרה המדוברת ביותר, ונלמדת בכל בתי הספר התיכוניים. אמהרית הייתה שפת ההוראה בבתי הספר יסודיים, אולם הוחלפה באזורים רבים בשפה המקומית, דוגמת האורומו והטיגרינית.
דתות
נוצרים 61.6%, פרוטסטנטים 10.1%, קתולים 0.9%, מוסלמים 32.8%, מסורתי 5.6%. קהילה יהודית קטנה, אך רובה עלתה לישראל.
אבל במחלקת המדינה של ארצות הברית ישנם אומדנים סותרים, כך שמספר המוסלמים בערך שווה לנוצרים או אפילו מעט יותר, וישנו צורך לבדוק מחדש את האומדנים. (אסלאם 45%-50%, נוצרים אורתודוקסים 40%, פרוטסטנטים 5% והיתר, מסורתיים).
קבוצות אתניות
מחוץ לאתיופיה ישנם כ-70 מיליון אזרחים אתיופים לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 2013. אורומו 32.1%, אמהרים 30.2%, תגרים 6.2%, סומלים 6.0%, גורגים 4.3%, סידאמים 3.4%, וולאיטאים 2%, עפרים 2%, האדיים 2%, גאמוים 1%. (קבוצות קטנות יותר מנויות בקטגוריה:קבוצות אתניות באתיופיה
שפות
אמהרית 32.7%, אורומו 31.6%, תיגרינית 6.1%, סומלית 6.0%, גורגית 3.5%, סידמאית 3.5%.
שפות מקומיות אחרות: ערבית, אנגלית (שפה זרה עיקרית הנלמדת בבתי ספר).
יודעי קרוא וכתוב
(2003)
יעקב בוצ'ן
יעקב בוצ'ן (נולד בשנת 1946 באוסטריה) הוא סופר וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
עלה לישראל עם הוריו, ניצולי השואה, בגיל שנתיים. בילדותו התגוררה משפחתו בתל אביב וסבלה מעוני.
כתיבתו של בוצ'ן משלבת את חוויותיהם הרגשיות של ילדי ניצולי השואה, בני הדור השני, הווי חיילים ומלחמות, ארץ ישראל, אהבות, אכזבות, נשים ואנשים. ניכר בה דמיון מה ליצירת פנחס שדה, מצד הסגנון ומצד התוכן. מבקרים הגיבו לה לרוב בצורה קיצונית - אהבו מאוד או שנאו מאד.
בין פועליו הספר "שביל ישראל", אלבום המשלב פרוזה עם מידע וציורי מקור (של הסופר) ומתאר מסע רגלי אמיתי לאורך שביל ישראל, מדן ועד אילת.
בוצ'ן זכה עד היום בשני פרסי ראש הממשלה לספרות, פרס ברנשטיין (על כתב היד של ספרו "ילד שקוף") ופרס אקו"ם לספרי ילדים. בוצ'ן אף עיצב מספר עטיפות לספרי סופרים אחרים.
מנחה מזה חמש-עשרה שנים כתיבה יוצרת בחוגים למבוגרים.
בוצ'ן מתגורר כיום בכפר-מונש ועובד כגרפיקאי. ממעט להתראיין ואינו מעורב בחבורות ספרותיות.
מספריו
מחזה "שריקה" 2019 תיאטרונטו ,תורגמה לאנגלית בידי השחקנית הדר גלרון ,הצגה הופיעה בפראג,לונדון,ניו יורק, מיאמי, יוסטון.
קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד
קרל מסקסוניה, דוכס קורלנד (13 ביולי 1733 - 16 ביוני 1796) היה נסיך גרמני, בנו של אוגוסט השלישי, מלך פולין, ואב קדמון של בית סבויה האיטלקי.
ביוגרפיה
קרל נולד ב-13 ביולי 1733 בדרזדן, לפרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין, ולמריה יוזפה מאוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג. בשנת 1758 מונה קרל לדוכס קורלנד, לאחר כמה שנים שבהם לא שלט אף אחד בדוכסות. אף על פי שהוא היה דוכס עד לשנת 1763, מעשית הוא לא היה מסוגל לשלוט כי רוב האצולה שמרה אמונים לדוכס המודח - ארנסט בירון. בשנת 1763, בתקופת יקטרינה הגדולה, ארנסט בירון התמנה לדוכס בפעם השנייה. בשל מחלתו של אביו, ובשל מלחמת שבע השנים, לא היה אביו מסוגל לתמוך בהחזרת שלטונו בדוכסות, ובשל כך חזר קרל לנחלותיו בסקסוניה.
משפחתו
ב-25 במרץ 1760 התחתן קרל עם פרנצישקה צורבין קרסינסקה, בתם של סטניסלב צורבין קרסינסקי ואניילה חומייסקה, ממה נולדו לו שתי בנות:
אופרה בסטיליה
אופרה בסטיליה (בצרפתית: Opéra Bastille) הוא בית האופרה החדש של פריז.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל קארלוס אוט ונחנך ב־13 ביולי 1989 – ערב יום השנה ה־200 לנפילת הבסטיליה, בכיכר הבסטיליה – המקום בו עמדה מצודת הבסטיליה – ב. הבנייה החלה בשנת 1984 במיקום בו עמדה לפניו תחנת הרכבת בסטיליה.
בבניין 2,716 מושבים, כאשר מכולם ניתן לראות את הבמה כולה (בניגוד למושבי האופרה גרנייה, בה כל המושבים האחוריים בתאי המנויים אינם רואים את הבמה כלל, ואותה נועד הבניין להחליף). ההופעה הראשונה במבנה הוצגה ב־17 במרץ 1990 – האופרה "הטרוינים" מאת הקטור ברליוז. הבניין משמש כיום את האופרה הלאומית של פריז.
תכנון המבנה ובנייתו
בשנת 1982, החליט נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן לבנות בית אופרה חדש ומודרני בפריז, בה יוכלו ההמונים לראות אופרה בזול. לצורך כך הקים קרן לאומית להקמת האופרה ־ l'Établissement Public Opéra-Bastille.
בתחרות שנערכה בשנת 1983 זכה האדריכל הקנדי–אורוגוואי קרלוס אוט, לאחר תחרות בינלאומית בה השתתפו 1,700 אדריכלים. האדריכלות מאופיינת בשקיפות חזיתה ובשימוש באותם חומרים בפנים ובחוץ החיצוני של הבניין.
האודיטוריום שבו 2,700 מושבים עם אקוסטיקה הומוגנית, ציוד בימתי ייחודי, סדנאות משולבות, תלבושות ואביזרים, וחדרי עבודה וחזרות, האופרה בסטיליה הוא תיאטרון עכשווי נהדר.
פיליפ קלודל
פיליפ קלודל (בצרפתית: Philippe Claudel; נולד ב-2 בפברואר 1962) הוא סופר ובמאי קולנוע צרפתי. במקביל ליצירתו, משמש קלודל כמרצה לספרות באוניברסיטת ננסי בצרפת.
ביוגרפיה
פיליפ קלודל נולד וגדל במחוז לורן. לאחר שלמד בננסי, שירת קלודל במשך 11 שנים כמורה לספרות בבתי סוהר. הקשר עם האסירים שימש לו השראה לסיפורים קצרים, רומנים ותסריטים.
ספרו הידוע ביותר של קלודל הוא "הנפשות האפורות", שזכה במספר פרסים בצרפת ובשוודיה ותורגם לשפות רבות, בהן עברית. הספר השיב לתודעה הספרותית את המתיחות הצרפתית-גרמנית של מלחמת העולם הראשונה.
ב-2008 ביים את הסרט הצרפתי "לאהוב אותך מאז" (Il y a longtemps que je t'aime).
קלודל נסע פעמים רבות לאינדונזיה, ופגישותיו באי סולאווסי עם בני שבט הטוראג'ה, שימשו להשראה לספרו "העץ של בני טורג'ה".
ביזנסוויק
ביזנסוויק (באנגלית: Businessweek) הוא שבועון עסקים וכלכלה גדול. הוא נוסד ב-1929 בארצות הברית ויש לו כמיליון קוראים בכל רחבי העולם. השבועון, שיוצא לאור על ידי חברת בלומברג העניק זיכיונות להוצאת השבועון בשפות זרות. והוא יוצא לאור בשפות: סינית, אינדונזית, ערבית, רוסית, בולגרית, רומנית והינדי.
מהדורה עברית
המגזין יצא לאור אחת לשבועיים והיה מצורף לעיתון "מקור ראשון". מערכתו פעלה בתל אביב ובניו יורק.
בסוף 2008 נפסקה הפקת המהדורה העברית.
דוד מתתיהו רבינוביץ
רבי דוד מתתיהו רבינוביץ (כ"ד בכסלו תרפ"ח, דצמבר 1927 - כ"ה בתשרי ה'תשנ"ח, 25 באוקטובר 1997) היה האדמו"ר מביאלא בני ברק, ולפני כן ראש ישיבת אור קדושים ביאלא. היה גם מלחין ומחבר ספרי חסידות והדרכות.
תולדותיו
נולד בעיר שדליץ שבפולין לרבי יחיאל יהושע, האדמו"ר מביאלא. כשהיה בן 12 פרצה מלחמת העולם השנייה. עם פלישת הנאצים לפולין ב-1939 נמלט עם אביו ובני משפחתו לשטחי פולין שכבשה ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הסובייטים שלחו אותם לסיביר. בשנת ה'תש"ב (1942) עלה לארץ ישראל עם אחיו (לימים האדמו"רים רבי יצחק יעקב רבינוביץ ורבי בן ציון רבינוביץ) בערב פורים ה'תש"ג (1943), במסגרת ילדי טהראן. האחים התקבלו בארץ על ידי אחותם הבכורה גיטל ובעלה חיים גוטהלף בתל אביב, ועל ידי דודתו של אביו ובעלה רבי יוסף צבי קאליש מסקרנביץ, רבה הראשון של בני ברק.
יחד עם קבוצה מילדי טהראן התקבל במוסדות שהקים הרב יוסף שלמה כהנמן, ראש ישיבת פוניבז'. למד בחברותא עם הרב יעקב אדלשטיין את מסכת חולין, לאחר שנצטווה מאביו במכתב מסיביר ללמוד לימודי רבנות. הרב כהנמן אמר על כך שאלה "חולין שנעשו על טהרת הקודש". עוד לפני חתונתו קיבל כתב סמיכה לרבנות מדודו, רבי יוסף צבי קאליש
בשנת תשכ"ד חנך בית מדרש שהקים לחסידי אביו ברחוב יהושע בבני ברק. בשנת תשכ"ט ייסד את ישיבת אור קדושים לזכר חסידי בית ביאלא שנספו בשואה ועמד בראשותה. פעל לשימור ציוני האדמו"רים לבית ביאלא בפולין. בשנת תשכ"ד הוציא את הספר 'תפארת אבות', תולדות חסידות ביאלא. כמו כן הוציא לאור את ספרי חסידות ביאלא.
מספר חודשים לאחר פטירת אביו בשבט תשמ"ב התמנה לאדמו"ר על ידי קבוצה מחסידי אביו. הקים בתי מדרשות בירושלים ובבני ברק. היה נוסע לבקר בחו"ל בעיקר בלוס אנג'לס ובפריז לקבלת קהל. הלחין עשרות ניגונים, שחלקם יצאו לאור לאחר פטירתו בקלטת "מקדש מלך" בהפקת גל סטאר.
במוצאי שבת כ"ה בתשרי ה'תשנ"ח נפטר בביתו בבני ברק בפתאומיות. נקבר בחלקת כולל פולין בהר הזיתים ליד קברו של אביו.
חיים אישיים
באדר ב' ה'תשי"ד נישא לטויבא, בתו של רבי שמואל אהרן שצדרוביצקי מביאליסטוק, ממנה נולדו לו שתי בנות. בשנת תשי"ח התאלמן ובסוף שנת ה'תשכ"א נישא לרבנית שרה רבקה רבינוביץ ועבר לגור בבני ברק.
תקומה (סדרת טלוויזיה)
"תקומה: 50 השנים הראשונות" היא סדרת טלוויזיה תיעודית של הערוץ הראשון אשר שודרה בשנת 1998, לציון חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, ומספרת על ההיסטוריה של מדינת ישראל.
הפקה
הסדרה נעשתה בהפקתו ועריכתו של גדעון דרורי; התסריטאית והבמאית הייתה דינה צבי-ריקליס. זוהי למעשה סדרת ההמשך לסדרה "עמוד האש" והיא ממשיכה מן המקום שבו עצרה הסדרה הקודמת. בין הנושאים שנידונו ב-22 פרקי הסדרה: העלייה לישראל, יחסי דתיים-חילוניים, המהפכים הפוליטיים והכלכליים, המלחמות, יחסי החוץ של ישראל, האינתיפאדה הראשונה, פיגועי הטרור והסכמי השלום.
בשנת 2016 שודרה בערוץ הראשון הסדרה "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל" העוסקת בתולדות ארץ ישראל משחר ההיסטוריה ועד התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. סדרה זאת נחשבת לסדרה משלימה לטרילוגיה על תולדות ארץ ישראל.
״תקומה״ הופקה בעברית ובגרסה מקוצרת בת שעתיים בשפה האנגלית. הקריין בגרסה העברית היה השחקן יגאל נאור, ובשפה האנגלית - הבמאי מיכה לבינסון. את המוזיקה המקורית שליוותה את הסדרה יצר ועיבד שלמה גרוניך. כיום משודרת הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ 33 ובערוץ ההיסטוריה.
בשנת 2006 הוציאה רשות השידור מארז DVD הכולל את כל פרקי הסדרה.
דיון ציבורי
הסדרה זכתה לרייטינג גבוה, אך עוררה דיון ציבורי ומספר מחלוקות בעת שידורה, וספגה ביקורת, בעיקר מקרב חוגי הימין, בטענה שהיא איננה מאוזנת. נושא הסדרה אף עלה לדיון בכנסת במרץ 1998, בעקבות בקשתו של חבר הכנסת חנן פורת אשר טען כי "מה שיש בסדרה הזאת איננו תקומה, אלא תקומה וחורבנה".
במיוחד עורר מחלוקת הפרק החמישה עשר "בנתיב הטרור - בילאדי בילאדי", אשר סיפר על תולדות הקמת ארגוני הטרור הערבים. הטענות העיקריות קבלו על כך שהפרק הציג בעיקר את הנרטיב הערבי לסכסוך. יוצרי הסדרה טענו שלא ניתן להפריד את סיפור ארגוני הטרור מסיפור מדינת ישראל וכי ראוי שהדורות הבאים ילמדו על מעשי האיוולת של ארגונים אלו.
תומאס הרדי
תומאס הרדי (באנגלית: Thomas Hardy; 2 ביוני 1840 – 11 בינואר 1928) היה סופר ומשורר אנגלי.
תולדות חייו
הרדי נולד סמוך לעיר דורצ'סטר שבדורסט, אנגליה. אביו היה חָרַשׁ אֶבֶן במקצועו וכנר חובב, אימו הייתה קוראת נלהבת. הרדי ירש מאביו את אהבתו למוזיקה ומאימו אהבה לספרות ולקריאה. לא היה באפשרותו לרכוש השכלה פורמלית, בגיל 16 נעשה שוליה של אדריכל, ובשנת 1862 נסע ללונדון לעבוד באדריכלות.
ב-1867 חזר לדורצ'סטר והתחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו "The Poor Man and the Lady", ספר שנדחה על ידי המוציאים לאור. את שני הרומנים הבאים, Desperate Remedies ו-Under the Greenwood Tree פרסם בעילום שם.
ב-1870 נסע לסט ג'וליוט במחוז קורנוול, כדי לעסוק בעבודות שחזור של כנסייה. שם הוא פגש את אמה לוויניה גיפורד, אחות הכומר, התאהב בה והחל לחזר אחריה. פרשת האהבה הזו היוותה השראה לרומן A Pair of Blue Eyes שפרסם בהמשכים, בכתב העת Tinsley's Magazine ב-1873, זה היה הרומן הראשון שפרסם בשמו. בספטמבר 1874 הרדי נשא לאישה את אמה גיפורד.
ספריו הראשונים שפורסמו לא זכו להצלחה, אבל ב-1874 פרסם את "הרחק מהמון מתהולל". רומן שזכה להצלחה רבה ואיפשר להרדי לזנוח את האדריכלות ולהתמסר לכתיבה.
במשך 25 שנים כתב יותר מ-10 רומנים נוספים, הוא עבר מלונדון לגור ביאוביל ואחרי כן בסטרמינסטר ניוטון, שם כתב את "שובו של הבן" The Return of the Native. ב-1885 בני הזוג הרדי חזרו לדורצ'סטר ועברו לגור בבית שהרדי תכנן בעצמו "Max Gate".
הידועים שבין הרומנים שפרסם הם "ראש העיר קסטרברידג'", "טס לבית דרברויל" ו"ג'וד האלמוני". שני הספרים האחרונים התקבלו בביקורת קשה על הפסימיות ואי המוסריות שבהם. בשל ביקורת זו הפסיק הרדי לכתוב רומנים והתרכז בכתיבת שירה בלבד.
ב-1898 יצא לאור ספר שיריו הראשון "שירי וסקס". הרדי כתב גם סיפורים קצרים ודרמה אפית בשם "השליטים" The Dynasts, וכן פרסם עוד קובצי שירים עד למותו.
למרות שהרדי התרחק מאשתו בשנים האחרונות לנישואיהם, הוא התאבל על מותה הפתאומי ב-1912. הוא חזר לקורנוול, למקומות שם הכיר אותה לראשונה, וביטא את יגונו בקובץ השירים Poems 1912-13.
בית הולדתו של הרדי בבקהמפטון והבית "Max Gate" נמצאים בבעלות החברה לשימור אתרים באנגליה.
וסקס של הרדי Hardy's Wessex
רבים מספריו של הרדי מתרחשים באזור שהוא קרא לו וסקס, כשם ממלכה אנגלית קדומה. זהו שם כולל שנתן הרדי למחוזות בדרום אנגליה (ברקשייר, דבון, דורסט, המפשייר, וילטשייר וסאמרסט). כמעט כל המקומות המתוארים בספריו מקבילים למקומות קיימים, שניתנו להם שמות אחרים. לדוגמה העיר קסטרברידג', המופיעה ברבים מספריו, מקבילה לעיר דורצ'סטר. עיר החוף ויימות' נקראת אצלו באדמות', ואוקספורד נקראת כריסטמינסטר.
הישגו הגדול של הרדי הוא בכך שהצליח לשמר ביצירתו את האווירה הכפרית ששררה באזור וסקס, בתקופה לפני שניכרו בה השפעות המהפכה התעשייתית ומסילות הברזל, ששינו לבלי הכר את אופיים של האזורים הכפריים באנגליה.
הקוראים והמבקרים רצו שהוא ימשיך לתאר את האווירה הפסטורלית, האידילית והנוסטלגית שבספריו הראשונים, Under the Greenwood Tree ו"הרחק מהמון מתהולל". למרות שווסקס המשיכה לשמש רקע ליצירתו, הנושאים שהרדי עסק בהם ברומנים המאוחרים היו רציניים וקודרים יותר. הם כללו את ההבדלים במעמדות החברתיים, השינויים הטכנולוגיים שהביאו להרס הקהילות הכפריות, השפעת המדע המודרני על האמונה והדת, הצביעות והמוסר הכפול של החברה הוויקטוריאנית.
גאורגיה במשחקים הפאראלימפיים
גאורגיה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה גאורגיה חלק מעולם.
המשלחת אותה שלחה המדינה להופעת הבכורה שלה כללה ספורטאי בודד ואילו המשלחת לאולימפיאדת הנכים לונדון (2012) הייתה משלחת של שני ספורטאים בלבד. אל המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) שלחה גאורגיה משלחת של חמישה ספורטאים, ושבה עם המדליה הפאראלימפית הראשונה בתולדותיה כשהג'ודוקא זביאד גוגוצ'ורי זכה במדליית הזהב בתחרות עד 90 קילוגרמים.
אנריקו פרמי
אֶנְרִיקוֹ פֶרְמִי (באיטלקית: Enrico Fermi; 29 בספטמבר 1901 – 28 בנובמבר 1954) היה פיזיקאי איטלקי-אמריקאי, הידוע בשל עבודתו בנושא התפרקות בטא, פיתוח הכור הגרעיני הראשון ופיתוח תורת הקוונטים. פרמי הוא חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1938.
שנותיו הראשונות
אנריקו פרמי נולד ב-29 בספטמבר 1901 ברומא, לאלברטו פרמי, מבקר ראשי במשרד התעבורה, ולאידה דה גטיס. הוא החל להתעמק בלימודי פיזיקה בנעוריו, בניסיון להתגבר על הכאב שחש עקב טרגדיה משפחתית שבה אחיו ג'וליו, שהיה גדול ממנו בשנה ושאליו היה קשור עמוקות, מת כתוצאה מניתוח פשוט בגרון בשנת 1915.
חבר של המשפחה, אדולפו אמידי, סייע בלימודיו של פרמי בתחומי אלגברה, טריגונומטריה, הנדסה אנליטית ומכניקה. אמידי היה זה שייעץ לפרמי לא לנסות להתקבל לאוניברסיטת רומא אלא לפנות ל-"Scuola Normale Superiore”, המוסד האוניברסיטאי היוקרתי לתלמידים מחוננים שבעיר פיזה. הבוחן של Scuola Normale Superiore, שקרא את מאמר הכניסה שהכין פרמי, העריך שהוא באיכות של עבודת דוקטורט, ולכן זימן את פרמי וחזה כי יהיה מדען גדול.
שנות הבגרות
פרמי למד ב-Scuola Normale Superior בין השנים 1922-1918 וסיים לימודי תואר דוקטור. בשנת 1923 ניצל מלגה שקיבל מממשלת איטליה כדי ללמוד באוניברסיטת גטינגן (שהייתה המוסד המוביל בתחום תורת הקוונטים באותה תקופה) אצל פרופסור מקס בורן. הוא לא היה שבע רצון משיטת הלימוד הפורמלית מדי במקום ועזב כעבור שישה חודשים. בשנת 1924 עבר לליידן שבהולנד כדי לעבוד עם פאול ארנפסט ופגש שם את אלברט איינשטיין. בהמשך אותה שנה עבר לפירנצה ולימד שנתיים פיזיקה מתמטית ומכניקה באוניברסיטת פירנצה.
בשנת 1926 גילה פרמי את חוקי הסטטיסטיקה הידועים כיום כ"סטטיסטיקת פרמי". חוקים אלה מתארים את התנהגות משפחת החלקיקים שכלל האיסור של וולפגנג פאולי חל עליהם, חלקיקים הידועים כיום כפרמיונים.
פרמי עבר לאוניברסיטת רומא בשנת 1927 ולימד בה כפרופסור בקורס הראשון לפיזיקה תאורטית, קורס שנוצר עבורו על ידי הדיקן של המכון לפיזיקה, פרופסור אורסו מריו קורבינו. קורבינו עזר לפרמי לבחור את צוות המדריכים והעוזרים שכלל בין השאר את אדוארדו אמלדי, ברונו פונטקורבו, פרנקו רזטי ואמיליו סגרה. הצוות קיבל את הכינוי "הבחורים מוויה פניספרנה" (על שם הרחוב שבו שכן המכון). בקבוצה זו כונה פרמי "האפיפיור" בשל העובדה שמעולם לא טעה.
בשנת 1933 פיתח פרמי את התאוריה להסבר התפרקות בטא. הוא הניח שהנייטרון, שהתגלה שנה לפני כן, מתפרק לפרוטון תוך כדי פליטת אלקטרון וחלקיק שטרם התגלה ושלו הוא קרא נייטרינו. התאוריה פותחה על מנת להסביר את הפעילות שאחר כך הוכרה ככוח הגרעיני החלש.
הקבוצה שסביב פרמי חקרה ביסודיות את נושא הנייטרונים. הם הפציצו בנייטרונים את מרבית היסודות שבטבלה המחזורית. הם האטו נייטרונים באמצעות מעבר בפרפין, וגילו שבכך הנייטרונים היו אפקטיביים יותר לתהליכי הפגזת היסודות. בין השאר ייצרו מוצר מוזר חדש כשהפציצו אורניום בנייטרונים, שאחר כך הוכר כביקוע אטומי האורניום. החל משנת 1935 החלה הקבוצה להתפרק. רזטי עזב לקנדה, פונטקורבו לצרפת וסגרה העדיף ללמד בפלרמו.
סוף שנות ה-30
פרמי נשאר ברומא עד 1938. בשנת 1938 זכה בפרס נובל לפיזיקה עבור "הוכחות לקיומם של יסודות רדיואקטיביים חדשים באמצעות הקרנה על ידי נייטרונים, ועבור התגלית הקשורה לכך של תגובות גרעיניות עקב נייטרונים איטיים". פרמי ומשפחתו נסעו לשוודיה לטקס קבלת הפרס, וניצלו את ההזדמנות לעזוב את איטליה לצמיתות בשל חששם מהמשטר הפשיסטי (כאמור אשתו של פרמי, לאורה קפון, הייתה יהודייה). הם היגרו לארצות הברית, ופרמי קיבל משרה כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
החיים בארצות הברית
ביקוע הגרעין התגלה בתחילת 1939 על ידי אוטו האן, פריץ שטרסמן וליזה מייטנר, ופרמי ראה מיד את האפשרות לפליטה של נייטרונים משניים ולתגובת שרשרת. לאחר שאלברט איינשטיין שלח את מכתבו המפורסם לנשיא רוזוולט שבו העלה את האפשרות לייצורה של פצצת אטום, מימן חיל הים האמריקאי ניסיונות ליישום אנרגיה אטומית באוניברסיטת קולומביה. פרמי וליאו סילארד תכננו ביחד את הכור הגרעיני הראשון. פרמי, שלא ידע אנגלית היטב, כינה את המתקן "ערימה" (PILE).
מכיוון שמרכז המחקר המדעי של פרויקט מנהטן לייצור הפצצה האטומית היה במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, עזב פרמי את אוניברסיטת קולומביה, שהתמקדה בהפרדת איזוטופים, ועבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הוביל את בניית ה"ערימה" במגרש הסקווש שמתחת ליציע המערבי של אצטדיון הפוטבול הנטוש של אוניברסיטת שיקגו, סטאג פילד. ב-2 בדצמבר 1942 הופעל הכור הגרעיני הראשון בהצלחה, ובוצעה תגובת השרשרת הגרעינית המבוקרת הראשונה בהיסטוריה האנושית. היה זה השלב הראשון בפיתוח הפצצה, והידיעה הועברה למרכז בוושינגטון בטלפון במשפט הצופן המפורסם "יורד הים האיטלקי הגיע לעולם החדש".
בהמשך, היה לפרמי תפקיד משמעותי בפתרון בעיות הקשורות בפיתוח פצצת האטום הראשונה, כאחד הפיזיקאים המובילים בצוות פרויקט מנהטן, שעסק בפיתוח אנרגיה אטומית ופצצת האטום.
בשנת 1944 קיבל פרמי אזרחות אמריקאית, ועם סיום המלחמה (1946) התמנה לפרופסור במכון ללימודי הגרעין שבאוניברסיטת שיקגו (כיום המכון ע"ש פרמי), משרה שהחזיק בה עד מותו ב-1954. שם הוא הפנה את עיקר מרצו לחקר התגובה שבין נוקליאונים לפאיונים.
בשנים האחרונות לחייו, עסק פרמי בבעיית המקור המסתורי של הקרינה הקוסמית, ופיתח תאוריה לפיה שדה מגנטי אוניברסלי הפועל כמאיץ ענקי מסביר את האנרגיות העצומות הגלומות בחלקיקי הקרינה הקוסמית. פרמי היה בין היוזמים להקמת מאיץ הסינכרוטרון באוניברסיטת שיקגו.
מותו
אנריקו פרמי מת בשיקגו בגיל 53 ממחלת סרטן הקיבה ב-29 בנובמבר 1954, שהתפתח כנראה כתוצאה מהקרינה הרדיואקטיבית לה נחשף במהלך ניסיונותיו, ונקבר בבית הקברות "אוק וודס" שבשיקגו. כפי שכתב אחר כך חברו ושותפו בפרויקט מנהטן יוג'ין ויגנר: "עשרה ימים לפני שנפטר אמר לי פרמי 'אני מקווה שזה לא ייקח זמן רב'. הוא השלים לחלוטין עם גורלו".
הערכה
פרמי היה אדם מבריק, בעל יכולת שכלית מופלאה והגיון בריא. הוא היה תאורטיקן מוכשר וכפי שהתאוריה שלו על התפרקות בטא הוכיחה, הוא היה מוכשר גם לעבודה במעבדה. פרמי ייחס תמיד את זכייתו בפרס נובל לזריזותו במעבדה, באומרו שגם אחרים היו מגיעים לתגליותיו, הוא פשוט היה זריז יותר.
כשהוא הציע את עבודתו המפורסמת על התפרקות בטא לביטאון היוקרתי "Nature", סירב העורך לקבלו משום ש"המאמר מכיל ספקולציות שאין קשר בינן למציאות". לכן הודפס המאמר של פרמי באיטלקית ובגרמנית לפני שהודפס באנגלית. הוא מעולם לא שכח את החוויה של להיות מוקדם לזמנו, ונהג לומר לבני חסותו "אף פעם אל תהיו ראשונים, נסו להיות שניים".
הוקרה והנצחה
אנריקו פרמי זכה לשלל הנצחות:
ספרו בעברית
תרמודינמיקה, תרגם מאנגלית: יונתן ברוידא, הוצאת יחדיו, תל אביב, 1963.
גרמניה המזרחית במשחקים האולימפיים
המשלחות המזרח-גרמניות הגיעו להישגים גבוהים, וב-3 האולימפיאדות בהן השתתפה מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) דורגה במקום השני בטבלת המדליות. ב-5 האולימפיאדות בהן שלחה משלחת עצמאית, צברה גרמניה המזרחית לא פחות מ-409 מדליות, מהן 153 מדליות זהב, 129 מדליות כסף ו-127 מדליות ארד. הישג זה מקנה לה גם כיום את המקום התשיעי בטבלת המדליות של כל הזמנים. הענף בו בלטה גרמניה המזרחית במיוחד היה אתלטיקה, עם 109 מדליות, מהן 38 מדליות זהב. הישג זה מקנה לגרמניה המזרחית את המקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה ופינלנד. בשחייה צברה גרמניה המזרחית 92 מדליות, מהן 38 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השלישי, אחרי ארצות הברית ואוסטרליה. בחתירה המשיכה גרמניה המזרחית להוליך את טבלת המדליות במשך שש אולימפיאדות לאחר שהפסיקה להשתתף במשחקים, עם 48, מהן 33 מדליות זהב, ורק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הצליחה ארצות הברית לעבור אותה. בקאנו/קיאק מדורגת גרמניה המזרחית במקום החמישי, עם 30 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, אחרי ברית המועצות, גרמניה, הונגריה ושוודיה. על הצלחת הספורטאים המזרח-גרמנים העיבו השמועות על שימוש בסמים, ובפרט בסטרואידים אנאבוליים.
גם במשחקי החורף השתתפה גרמניה המזרחית בין 1968 ל-1988. היא צברה 110 מדליות, מהן 39 מדליות זהב. באולימפיאדת סרייבו (1984) דורגה גרמניה המזרחית בראש טבלת המדליות, ובארבע אולימפיאדות נוספות בין 1972 ל-1988 דורגה במקום השני. הענפים הבולטים היו לוז' (29 מדליות, מהן 13 מדליות זהב; גרמניה המזרחית מדורגת במקום השני בענף זה, אחרי גרמניה), החלקה מהירה (29 מדליות מהן 8 מדליות זהב) ומזחלות (13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב; גרמניה המזרחית מדורגת במקום הרביעי בענף זה, אחרי גרמניה, שווייץ וארצות הברית).
עד 1952
עד מלחמת העולם השנייה השתתפה גרמניה ברוב האולימפיאדות שנערכו מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), והיא אף אירחה את המשחקים פעם אחת (אולימפיאדת ברלין (1936)). לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם, היא נותרה שטח כבוש בידי בעלות הברית, ולא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948).
ב-1949 הוקמה גרמניה המזרחית, ושנתיים מאוחר יותר הוקם בה ועד אולימפי. עם זאת, לא השתתפה גרמניה המזרחית באולימפיאדת הלסינקי (1952), בשל סירובה להיענות לדרישת הוועד האולימפי הבינלאומי להשתתף במשלחת מאוחדת עם גרמניה המערבית.
1956 עד 1964
באולימפיאדת מלבורן (1956) הסכימה גרמניה המזרחית לשלוח ספורטאים במשלחת משותפת עם גרמניה המערבית - המשלחת הכלל-גרמנית (Gesamtdeutsche Mannschaft). משלחת זו, שלוותה בדגל ובהמנון מיוחדים, זכתה להישגים גבוהים, ובאולימפיאדות רומא (1960) וטוקיו (1964) דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
ב-1968 הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, והחל מאולימפיאדת מקסיקו סיטי, שנערכה באותה שנה, נפרדו דרכיהן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית, והן שלחו משלחות נפרדות. באותה אולימפיאדה זכתה גרמניה המזרחית ב-25 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, ב-8 ענפים שונים, שהקנו לה את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, יפן והונגריה. גרמניה המערבית, הגדולה ממנה במספר התושבים, דורגה במקום השמיני.
גם בשחייה זכו המזרח גרמנים ב-6 מדליות. רולנד מאתס ניצח במשחים ל-100 ול-200 מטר גב, ובשניהם קבע שיאים אולימפיים, 58.7 שניות ו-2:09.6 דקות, בהתאמה. מאתס זכה גם במדליית כסף, עם נבחרת השליחים הגרמנית ל-100X4 מטר מעורב. השחיינית הלגה לינדנר זכתה במדליית כסף ב-200 מטר פרפר, זאבינה שטיינבך בת ה-16 זכתה במדליית ארד ב-400 מטר מעורב אישי, ונבחרת השליחות המזרח גרמנית ב-100X4 מטר חופשי זכתה במדליית כסף.
צמד החותרים ירג לוקה והיינץ-יורגן בותה זכו במדליית זהב, וכך גם רביעיית החותרים ללא הגאי. רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית כסף. שני מתאבקים מזרח גרמנים זכו במדליות זהב, רודולף וספר ולותר מץ. במדליית זהב נוספת זכה המתאגרף מנפרד וולקה. שתי נבחרות ההתעמלות המזרח-גרמניות, גברים ונשים, זכו במדליות ארד. שתיים מהמתעמלות זכו גם במדליות אישיות, קארין יאנץ זכתה במדליית כסף במקבילים המדורגים ואריקה צוכולד זכתה במדליית כסף בקפיצות. הקלע הראלד וולמאר זכה במדליית ארד בירי באקדח, ועמיתו קורט צ'קאלה זכה במדליית ארד בטראפ, ענף של ירי בצלחות חרס. במדליית ארד נוספת זכה צוות שייטי הדרגון.
נבחרת הגברים בכדורעף דורגה במקום הרביעי, לאחר שסיימה את משחקיה במאזן של 6 ניצחונות ו-3 הפסדים. נבחרת הגברים בכדורמים סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת מינכן (1972)
אולימפיאדת מינכן (1972) סימנה את הפריצה הגדולה של גרמניה המזרחית. ספורטאיה זכו ב-66 מדליות, מהן 20 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, ולפני גרמניה המערבית, המארחת. 297 הספורטאים המזרח-גרמנים שנשלחו לאולימפיאדה זו התחרו ב-18 ענפים שונים, וב-15 מהם זכו במדליות.
הענף הבולט ביותר היה האתלטיקה. האתלטים המזרח גרמנים זכו ב-20 מדליות, מהן 8 מזהב. רנטה שטכר זכתה במדליות הזהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, ובשתיהן קבעה שיאי עולם חדשים, 11.07 שניות ו-22.40 שניות, בהתאמה. בנוסף, זכתה שטכר במדליית כסף במירוץ השליחות ל-100X4 מטר. גם אנלי ארהרדט קבעה שיא עולם חדש, בריצת 100 מטר משוכות, 12.59 שניות. במדליית הארד במרוץ זה זכתה קארין בלצר. בריצת 400 מטר זכתה מוניקה צרט במדליית הזהב, וריטה וילדן זכתה במדליית הכסף. צרט זכתה גם במדליית זהב עם נבחרת השליחות ל-400X4 מטר בשיא עולם חדש. מטילת הכידון רות פוקס קבעה שיא אולימפי חדש, 63.88 מטר. סגניתה הייתה אף היא ממזרח גרמניה, ג'קלין טודטן. מרגיטה גומל איבדה את תוארה בהדיפת כדור ברזל, והסתפקה במדליית כסף. גונהילד הופמייסטר זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר ובמדליית ארד בריצת 800 מטר, ובורגלינדה פולק זכתה במדליית ארד בקרב חמש. בתחרויות הגברים, זכו שני אתלטים מזרח גרמנים במדליות זהב, ושניהם אף קבעו שיאים אולימפיים: וולפגנג נורדוויג בקפיצה במוט (5.50 מטר) ופטר פרנקל בהליכה ל-20 ק"מ. הלך נוסף, האנס-גאורג ריימן, זכה במדליית ארד בתחרות זו. ירג דרהמל זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת, שטפן יונגה עשה זאת בקפיצה לגובה, ויוכן זאכסה ביידוי פטיש. הרטמוט בריזניק זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
בענף הקאנו/קיאק, זכו הספורטאים המזרח-גרמנים ב-6 מדליות, וניצחו בכל מקצי ארבעת הסלאלום: ריינהארד אבן בקאנו ליחידים, ולטר הופמן ורולף-דיטר אמנד בקאנו לזוגות, אנגליקה באהמן בקיאק ליחידות, וזיגברט הורן בקיאק ליחידים. קיאקיסט נוסף, הראלד גימפל, זכה במדליית ארד במקצה הסלאלום, ואילזה קשובה ופטרה גרבובסקי זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר. בחתירה זכו המזרח גרמנים ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. במדליות הזהב זכו וולפגנג מאגר וזיגפריד בריצקה במקצה הזוגות, צמד החותרים עם הגאי ורביעיית החותרים ללא הגאי. רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו וולפגנג גילדנפפניג במקצה היחידים, יואכים בהמר והאנס-אולריך שמיד במקצה הזוגות, ושמיניית החותרים.
המתעמלים המזרח גרמנים זכו בתשע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב. קארין יאנץ הייתה המתעמלת הבולטת במשלחת. היא זכתה במדליות זהב במקבילים המדורגים ובקפיצות, במדליות כסף בקרב-רב ובתחרות הקבוצתית ובמדליית ארד בתרגיל הקורה. חברתה לנבחרת, אריקה צוכולד זכתה במדליות כסף גם בקפיצות ובמקבילים המדורגים, את האחרונה חלקה עם המתעמלת הסובייטית אולגה קורבוט. מתעמל נוסף, קלאוס קסטה, זכה במדליית זהב בתרגיל הקפיצות, והיה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית ארד בתחרות הנבחרות.
גם בשחייה זכו המזרח גרמנים בתשע מדליות, שתיים מהן היו מדליות זהב. רולנד מאתס שמר על תואריו במשחי הגב. במשחה ל-100 מטר קבע שיא אולימפי (56.58 שניות) ובמשחה ל-200 מטר קבע שיא עולם (2:02.82 דקות). בנוסף, זכה במדליית כסף במשחה השליחים ל-100X4 מעורב ובמדליית ארד במשחה השליחים ל-100X4 חופשי. קורנליה אנדר זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמשחי השליחות ל-100X4 מטר חופשי ול-100X4 מטר מעורב. במשחה האחרון, השתתפה גם רוזוויטה באייר, שזכתה גם במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר. שחיינית נוספת, גודרון וגנר, זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי.
רוכבי האופניים ורנר אוטו ויורגן גשקה זכו במדליית כסף במרוץ אופני טנדם, והישג דומה רשמה הנבחרת המזרח גרמנית במרוץ המרדף. רוכב אופניים נוסף, יורגן שיצה, זכה במדליית ארד במרוץ נגד השעון. המתאבק היינץ-הלמוט ולינג זכה במדליית כסף, וכך גם צוות שייטי הדרגון. מרינה יאנקה זכתה בשתי מדליות ארד בקפיצה למים, בקפיצה מ-3 ומ-10 מטר. במדליות ארד נוספות זכו הקלעים ורנר ליפולדט (בירי משלושה מצבים) ומיכאל בוכהיים (בסקיט), מרימי המשקולות שטפן גריצנר וגרד בונק, המתאגרף פטר טיפולד והג'ודוקא דיטמר הטגר.
נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ברית המועצות, והפסידה במשחק הגמר ליפן. נבחרת הכדורגל זכתה במדליית ארד, לאחר שהמשחק בינה לבין ברית המועצות על המקום השלישי הסתיים בתיקו 2-2, ומדליות הארד חולקו לשתיהן. נבחרת הכדוריד סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת רומניה 19-16 במשחק על מדליית הארד.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
באולימפיאדת מונטריאול (1976) שיפרה גרמניה המזרחית את הישגיה עוד יותר, כאשר זכתה ב-90 מדליות, מהן 40 מדליות זהב. היא עברה את ארצות הברית ודורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות.
באתלטיקה, צברו המזרח גרמנים 27 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, יותר מכל מדינה אחרת. הנשים היו אחראיות למרבית ההישגים, עם 9 מתוך 14 מדליות הזהב האפשריות. בקרב חמש, זכו האתלטיות המזרח גרמניות בכל שלוש המדליות: זיגרון זיגל בזהב, כריסטינה לאזר בכסף ובורגלינדה פולק במדליית ארד שנייה ברציפות. ברבל וקל קבעה שיא אולימפי חדש בריצת 200 מטר (22.37 שניות). האלופה היוצאת, רנטה שטכר, זכתה במדליית ארד במרוץ זה, ובריצת 100 מטר, שאף בה איבדה את תוארה, זכתה במדליית כסף. שתיהן היו שותפות גם לשיא האולימפי שקבעה נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר, 42.55 שניות. גם הקופצת לגובה רוזמרי אקרמן קבעה שיא אולימפי, 1.93 מטר. במדליות זהב נוספות זכו יוהנה שאלר (ריצת 100 מטר משוכות), אנגלה פויגט (קפיצה לרוחק) ואוולין יאל (זריקת דיסקוס). זורקת דיסקוס נוספת, גבריאלה הינצמן, זכתה במדליית ארד. גונהילד הופמייסטר זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 1500 מטר, ובמדליית הארד זכתה אולריקה קפצינסקי. אלפי צין זכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר.
שני אתלטים זכו במדליות זהב בתחרויות הגברים, ולדמאר סירפינסקי בריצת המרתון, ואודו באייר בהדיפת כדור ברזל. בהליכה ל-20 ק"מ, זכה האנס-גאורג ריימן במדליית כסף, והאלוף האולימפי היוצא, פטר פרנקל, זכה במדליית ארד. וולפגנג שמידט זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס, וכך גם נבחרת השליחים ל-100X4 מטר. במדליות ארד זכו פרנק באומגרטל (בריצת 3000 מטר מכשולים) ופרנק ורטנברג (בקפיצה לרוחק).
בשחייה צברה מזרח גרמניה 19 מדליות, מהן 11 מדליות זהב. גם כאן בלטו הנשים, שזכו בכל 11 מדליות הזהב של המשלחת, מתוך 13 אפשריות. קורנליה אנדר הייתה השחיינית הבולטת במשלחת, והספורטאית המצליחה ביותר במשלחת כולה, עם 5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. אנדר קבעה שיאי עולם חדשים במשחים ל-100 מטר חופשי (55.65 שניות) ו-200 מטר חופשי, השוותה את שיא העולם ב-100 מטר פרפר (1:00.13) והייתה שותפה לשיא העולם שקבעה הנבחרת המזרח-גרמנית במשחה ל-100X4 מטר מעורב (4:07.95 דקות). בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה ל-100X4 מטר חופשי. שחיינית נוספת שהשתתפה במשחי השליחות, אולריקה ריכטר, קבעה שיאים אולימפיים במשחי הגב (1:01.83 דקות ל-100 מטר ו-2:13.43 דקות ל-200 מטר). שחיינית נוספת שהשתתפה במשחה המעורב, אנדריאה פולק, קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר פרפר (2:11.41 דקות) וזכתה במדליית כסף במשחה לחצי המרחק. השחיינית הרביעית שהשתתפה במשחה השליחות, הנלורה אנקה, זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה. פטרה תימר קבעה שיאי עולם במשחים ל-400 ול-800 מטר חופשי (4:09.89 דקות ו-8:37.14 דקות, בהתאמה), ואולריקה טאובר קבעה שיא עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:42.77 דקות), וזכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר. בירגיט טרייבר זכתה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ו-200 מטר גב, ופטרה פרימר זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי. רוזמרי קותר זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר. הגבר המזרח גרמני היחיד שזכה במדליה אולימפית בשחייה במונטריאול היה רולנד מאתס. הוא איבד את שני תאריו, והסתפק במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב.
החותרים המזרח גרמנים זכו ב-14 מדליות, כמספר התחרויות שנערכו. ב-9 מהן זכו המזרח גרמנים במדליות זהב: כריסטינה שייבליך במקצה היחידות, התאומים ברנד וירג לנדפויגט במקצה הזוגות, צמד החותרים עם הגאי, שתי רביעיות חותרים במקצים שונים, רביעיית החותרות ורביעיית החותרות עם הגאית, שמיניית החותרים ושמיניית החותרות. במדליות כסף זכו שני צמדי חותרות, זאבינה יאהן ופטרה בוסלר, ואנגליקה נואק וזאבינה דהנה, וכן רביעיית החותרים עם הגאי. במדליות ארד זכו יואכים דרייפקה במקצה היחידים, ויורגן ברטוב והאנס-אולריך שמיד במקצה הזוגות.
הקיאקיסטים זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. רידיגר הלם זכה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטר ובמדליית ארד במקצה ל-500 מטר, וכן היה שותף לזכייתה של רביעיית הקיאקיסטים במדליית ארד. יואכים מאטרן וברנד אולבריכט זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר ובמדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר. אצל הנשים, זכתה קרולה צירצוב במדליית הזהב במקצה היחידות ל-500 מטר, ובמדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, יחד עם ברבל קסטר.
הקלע אווה פוטק זכה במדליית זהב בירי באקדח, והראלד וולמאר זכה במדליית כסף. גם באקדח אש מהירה דורגו שני קלעים מזרח גרמנים במקומות הראשונים: נורברט קלאר זכה במדליית הזהב ויורגן ויפל זכה במדליית הכסף. המתאגרף יוכן בכפלד זכה במדליית זהב, וריכרד נובקובסקי זכה במדליית כסף. רוכב האופניים קלאוס-יורגן גרינקה זכה במדליית זהב במרוץ נגד השעון, תומאס הושקה זכה במדליית ארד במרוץ המרדף, ויורגן גשקה זכה במדליית ארד בספרינט. השייט יוכן שימן זכה במדליית זהב בדגם פין וצוות הסולינג זכה במדליית ארד.
הישגי המתעמלים ירדו משמעותית בהשוואה למינכן, והסתכמו בארבע מדליות. קרולה דומבק זכתה במדליית זהב בקפיצות ובמדליית ארד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית, ומיכאל ניקולאי זכה במדליות ארד בסוס הסמוכות ועם הנבחרת. מרים המשקולות גרד בונק זכה במדליית כסף, ופטר ונצל והלמוט לונש זכו במדליות ארד. בהיאבקות, זכה האנס-דיטר בריכרט במדליית כסף, והיינץ-הלמוט ולינג זכה במדליית ארד. במדליית ארד נוספת זכתה כריסטה קלר, בקפיצה למים מ-3 מטר.