cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחל שילה
ארכאולוגיה ושרידי אדם
ראשיתו של הנחל בעמק שילה למרגלות תל שילה שהיה מיושב החל מתקופת הברונזה והיה המרכז הדתי של שבטי ישראל בתקופת ההתנחלות, בנחל שילה עליון ובהדום השומרון מרובים שרידי חקלאות הררית וחוות מכול התקופות ובעיקר מהתקופה הביזנטית וביניהם דיר קלעה ממערב לפדואל ומזולאום מזור מדרום לאלעד. מתקופת מרד בר כוכבא התגלו מערות מפלט  בערק בטן ג'מיע ומערת עבוד, ביציאה מהדום השומרון למישור בגדתו הצפונית של הנחל נמצא מגדל אפק שעיקרו מבצר וכפר מבוצר מהתקופה הצלבנית והטורקית, גשר אבן נאה מהתקופה הטורקית שעליו עברה הדרך מיפו לטולכרם מצוי קרוב לשפך הנחל לירקון ובצמוד לכביש חמש.
חשיבות אקולוגית
לנחל וגדותיו חשיבות אקולוגית רבה הן כחלק מהמסדרון האקולוגי שלאורך ציר הגבעות והן כמסדרון אקולוגי המקשר בין הרי השומרון למישור החוף, העובדה שמרבית שטחו של הנחל עובר באזור שהפגיעה בו מעטה מעצימה חשיבות זאת. על מנת להגן על נופי הנחל והחי והצומח שבו הוכרזו או מתוכננות שמורות הטבע הבאות: שמורת טבע נחל שילה עלי, (מוכרזת 1992), שמורת טבע נחל שילה (מתוכננת), גן לאומי מגדל אפק (מוכרז 2005), שפך נחל שילה לירקון מוגן במסגרת גן לאומי ירקון (מוכרז 2002) ובחלקו עתיד להיות במסגרת פרק עירוני פ"ת, יחד עם זאת נפגעו בשנים האחרונות מעיינות בחלקו העליון של הנחל על ידי פעולות פיתוח חקלאיות פלסטיניות ובהדום השומרון מאיים פיתוח העיר אלעד על הנחל, חלקו התחתון שימש להזרמת שפכים עד לשנים האחרונות.
בנייה בלתי חוקית בשמורה
בעשור השלישי של המאה העשרים ואחת הקימו פלסטינים מבנים בלתי חוקיים בשמורת הטבע. בנובמבר 2022 הרס המנהל האזרחי חלק מהמבנים הבלתי חוקיים לאחר עתירה של עמותת רגבים בעניין.
גשר יהודית
גשר יהודית, ע"ש יהודית מוניטיפיורי שנקרא בעבר בשם "גשר יצחק נבון", הוא גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים מעל נתיבי איילון ונחל איילון, אשר מחבר בין שדרות יהודית שבשכונת מונטיפיורי לבין מגדלי אלון שבמערב שכונת ביצרון בתל אביב. הגשר נועד ליצור חיבור נוסף בין מרכז תל אביב לבין השכונות שממזרח לנתיבי איילון ולשרת את נוסעי תחנת יהודית בקו האדום של הרכבת הקלה, המוקמת בתחילת שדרות יהודית.
הגשר הוא גשר פלדה בעל מפתח אחד, אורכו 110 מטרים, רוחבו 11 מטרים וגובהו כ-15 מטרים. הוא מורכב מכ-1,400 טון פלדה המרכיבים את כלל המבנה והמעקות. בגשר יש מסלול אופניים ושביל הולכי רגל עם ריצוף עץ, שביניהם מפריד אזור מנוחה עם ריהוט רחוב ומתקני חנייה לאופניים.
הקמת הגשר
תכנון הגשר החל בשנת 2010. אדריכל הגשר הוא משרד "חן אדריכלים", מתכנן הקונסטרוקציה הוא משרד "רוקח אשכנזי מהנדסים" ואדריכל הנוף הוא משרד מוריה-סקלי. בשנת 2014 אושרה תוכנית הגשר בוועדה המקומית תל אביב-יפו. בתחילת 2017 פורסם מכרז להקמת הגשר, ולהקמתו נבחרו "קבוצת אורון" ביחד עם מפעל המתכת "הגבעה" י.ח. בע"מ, שהקימו בשיטה דומה גם את גשר הסליל הכפול בבאר שבע.
הקמת הגשר החלה בספטמבר 2017 ותוכננה להסתיים ביולי 2019. עלות הקמת הגשר נאמדה ב-68 מיליון ש"ח מתקציב עיריית תל אביב.
הנחת קורות הפלדה של הגשר, פעולה המצריכה סגירה של נתיבי איילון, תוכננה לביצוע במשך שש שבתות החל מסוף אוגוסט 2018, אך בעקבות מחאת המפלגות החרדיות על חילול השבת הכרוך בכך, הורה שר התחבורה, ישראל כ"ץ, לעצור את העבודות על הגשר. העבודות הופסקו בעיצומן, מבלי שנקבע מועד להמשך. אחרי חודש של מגעים בין העירייה למשרד התחבורה, שבמהלכן לא הצליח המשרד להבהיר האם ומתי העבודות יימשכו, עתרה העירייה לבג"ץ נגד החלטת השר.
לאחר הדיון בעתירה, ובעקבות הערות השופטים בדיון, הודיעה פרקליטות המדינה על הסכמת משרד התחבורה לביצוע העבודות בשבת בהתאם לתכנון המקורי. בעקבות זאת החלו ב-25 בינואר 2019 העבודות להנחת קורות הפלדה מעל נתיבי איילון.
הגשר נפתח לתנועה ב-20 בינואר 2020, לאחר עיכוב של כ-6 חודשים מהמועד המתוכנן לכך.
ביקורת
העיתונאית מירב מורן סבורה שעדיף היה להשקיע בהנגשת יתר גשרי האיילון להולכי רגל ולרוכבי אופניים, באמצעות קירוי והצללה במדרכות רחבות ונתיב אחד בטוח לכלי רכב קלים. העיתונאית אסתר זנדברג הביעה דעה דומה, ובנוסף ציינה שמערבית לנתיבי איילון חוצץ עורק תחבורתי מרכזי נוסף - דרך מנחם בגין, בין שכונת מונטיפיורי ומרכז תל אביב, וסוגיית צליחתו על ידי רוכבי אופניים והולכי רגל לא זכתה להתייחסות במסגרת מיזם 'גשר יהודית'. היבט נוסף בביקורת הוא שאין חיבור ישיר מהגשר לתחנת רכבת השלום שמצפון לו.
ביקורת נוספת שעלתה היא לגבי שיום הגשר. שמו הרשמי על פי עיריית תל אביב הוא "גשר יצחק נבון", אולם ישנן קבוצות אזרחיות הטוענות לשם הציבורי שהוענק לו ע"י העירייה, משרד התחבורה וחברת נתיבי איילון על גבי שלטים ובמכרזים החל מיום ההחלטה לבנייתו של הגשר.  השם  "גשר יהודית", הינו על שמה של יהודית מונטיפיורי, אשתו של משה מונטיפיורי. בשם זה נודע הגשר בימי תכנונו והקמתו. בינואר 2022 עלתה לרשת עצומה שחיברה ד"ר שלומית אהרוני ליר לשימור שם הגשר המקורי, שצברה מאות חתימות. במקביל לה עלה מאמר דעה של דר' שרון גבע "החזירו את הגשר ליהודית" ולאחר יומיים הוקמה קהילת קהילת הפעילות והפעילים בפייסבוק "החזירו את הגשר ליהודית". ביום הנשים הבינלאומי נערכה הפגנה שאורגנה על ידי פעילות חברתיות בהן אהרוני ליר, דורית שמואלי ועוד. עם הגופים והארגונים הטוענים לשם הציבורי והמקורי של הגשר, בהם נמנים נמנים הקליניקה לפמיניזם משפטי באוניברסיטת חיפה,"עמותת כ"ן, אדם טבע ודין - "איפהן" וכן תושבי השכונות הסמוכות, מונטיפיורי וביצרון. במאי 2022 הוסר הכיתוב ע"ש יצחק נבון מעל הגשר, ככל הנראה ע"י עיריית תל אביב בטענה כי הם מתכוננים לטקס חנוכת הגשר.
כרמאן
כרמאן (בפרסית: ) היא עיר בדרום-מזרח איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה. העיר שוכנת בשוליים המערביים של מדבר לוט בגובה 1,755 מטרים מעל פני הים כ-800 ק"מ דרום-מזרחית לבירה טהראן. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 537,718 בני אדם, רובם מוסלמים שיעים כשלצידם מיעוט זורואסטרי.
כרמאן הוזכרה כבר בעת העתיקה אצל היוונים בשם כרמאני. אזכורים מהעת העתיקה נוקבים גם בשמות כארמאניה, כרמאניה וזרמאניה. סבורים כי העיר הוקמה בימי המלך ארדשיר הראשון מייסד האימפריה הסאסאנית, במאה השלישית. מדרום לכרמאן נמצאות חורבות העיר העתיקה ג'ירופט.
בנוף הפוליטי מושלות דמויותיהם של האחים רפסנג'אני, הנשיא לשעבר אכבר האשמי רפסנג'אני ואחיו סגן הנשיא מוחמד האשמי רפסנג'אני, שמוצאם מהיישוב הסמוך לרפסנג'אן.
המכשפות והגריניגוג
המכשפות והגריניגוג (באנגלית: The Witches and the Grinnygog) היא סדרת טלוויזיה דרמת-פנטזיה-אפלה בריטית שעלתה לאוויר בשנת 1983. הסדרה מבוססת על ספרה של הסופרת דורות'י אדוארדס מ-1981 הנושא את אותו השם. הסדרה מיועדת לילדים אך סגנונה אינו קלאסי והיא ניחנת בתחושת אפלוליות וסכנה האופפת אותה.
מקור
מקור הסיפורים הוא בסיפורי מכשפות, מעברי זמן ועבודת אלילים מן התקופה הפרה-נוצרית באנגליה ששרדו עד לתקופה החדשה.
עלילה
בעקבות החלטה להרוס את כנסיית סנט קת'ברט הנושנה, התושבים מארגנים מחאה ועקב כך מחליטים לפרק את הכנסייה לאבניה ולהעתיק אותה אל אתר חדש שם היא תיבנה בשנית מן הלבנים המקוריות שלה. בזמן העברתה, אחד מן הפסלים העתיקים והמוזרים בה - הגריניגוג נופל ממשאית התובלה. הגריניגוג מתגלה על ידי אשה שלא מכירה את חשיבותו והיא מעניקה אותו לאביה המבוגר שמניח אותו בגינתו כגמד גינה.
הכומר של סנט אדמונד מבין שהכנסייה פורקה מפני שסנט קת'ברט הייתה אפופה מסתורין ולא היה ידוע רבות על עברה. הכומר מחליט להקים מוזיאון להיסטוריית סנט אדמונד במכבסה ישנה ומפקיד את ילדיו על מבצע הקמת המוזיאון.
עם הופעת הגריניגוג, אירועים מוזרים מתרחשים: נראה כי הגריניגוג מנצנץ וזז ואחד הילדים טוען כי הוא דיבר אליו, מופיעים פסלים משונים ומגיעים אל הכפר גבר אפריקני השואל אודות הגריניגוג ושלוש נשים תמהוניות שנראה כאילו הן מחפשות משהו חבוי - ילד מעולם אחר. אנשי העיירה מפשפשים בעברם המשותף כדי לעזור, אך דווקא קבוצת הילדים מצליחה לפתור את החידה ולתקן את העוולה העתיקה.
ג'נביב נאג'י
ג'נביב נאג'י (באנגלית: Genevieve Nnaji; נולדה ב-3 במאי 1979) היא שחקנית ובמאית ניגרית.
ביוגרפיה
נאג'י החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 8 כאשר הופיעה באופרת הסבון "Ripples", כמו כן השתתפה במספר פרסומות בהן פרסומות לחברות משקאות. בשנת 1998, כשהייתה בת 19, הופיעה בסרט הניגרי Most Wanted.
נגאי זכתה במספר פרסים וביניהם בפרס האקדמיה האפריקנית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר, כמו כן הוכתרה כשחקנית הטובה ביותר לשנת 2001.
בשנת 2004 הוציאה נגאי אלבום בשם "Logologo Line", בשיתוף עם חברת התקליטים "EKB Records". בשנת 2008 השיקה גנאי קולקציית ביגוד בשם "St. Genevieve" אשר חלק מהכנסותיה נתרמות לצדקה.
סונאטה
התפתחות הסונאטה
תקופת הבארוק השתמשה במונח סונאטה למגוון יצירות. סונאטות נכתבו לכלי מקלדת, לכינור או לכלי נשיפה (סולו או בליווי כלי מקלדת), ולקבוצות כלים. במעבר מתקופת הבארוק לתקופה הקלאסית חל שינוי בשימוש במונח סונאטה – אם עד אז הגדיר סוגים רבים ושונים של יצירות אינסטרומנטליות קטנות, הרי מעתה נעשה ספציפי יותר לסוגות מוזיקה קאמרית, לכלי סולו בלבד או לכלי סולו עם פסנתר. יותר ויותר, לאחר 1800, חלה הפרדה בין המונח צורת סונאטה, המתייחס לסידור והצגת חומר מוזיקלי בקנה מידה גדול ומשמש בעיקר מוזיקולוגים ומוזיקאים העוסקים בניתוח יצירות, לבין השימוש הספציפי הנפוץ ליצירה קאמרית, לכלי סולו או לכלי סולו עם פסנתר, המוגדרת כסונאטה בדומה לסונאטות לפסנתר או לכינור ופסנתר של בטהובן, מוצרט ואחרים. במאה ה-20 המשיכו מלחינים מפורסמים ומשפיעים לחבר סונאטות, אף כי לא כל היצירות שנשאו שם זה ענו על אמות המידה המחמירות במובן הצורני של סונאטה. המונח "סונאטינה", שמשמעותו המילולית היא "סונאטה קטנה", משמש במקרים רבים להגדרת סונאטות קצרות, בנות שני פרקים במקום שלושה, או קלות לביצוע. דוגמה לכך הן הסונאטינות של קולאו, בן תקופתו של מוצרט, כמו גם הסונאטות אופוס 49, מס' 1 בסול מינור ומס' 2 בסול מז'ור של בטהובן, המוגדרות "סונאטות קלות" אך מתאימות לתואר "סונאטינה". עוד מלחין, מוכר פחות, שכתב בצורה זו הוא היינריך ליכנר, בן המאה ה-19, שכתב סונאטינות קלות, מתאימות לנגינת תלמידים.
צורת הסונאטה
מבנה הסונאטה קבוע ברוב המקרים, והפרק הראשון של היצירה בנוי בצורת הסונאטה אלגרו ומורכב משלושה חלקים:
הפיתוח
בפיתוח משתמש המלחין בשני הנושאים שהציג באקספוזיציה. הוא מפתח אותם ולעיתים אף משלב ביניהם. בדרך כלל מתמקד המלחין בנושא השני.
רקפיטולציה (מחזר)
ברקפיטולציה מוצגים שוב הנושאים, לרוב בפיתוח קל (לעיתים דומה לפיתוח שבחטיבת הפיתוח) ותמיד במודולציה (בסולם אחר מהסולם המקורי) המודולציה לרוב תהיה לסולם הדומיננטה / הסובדומיננטה / היחסי (מדיאנטה) (ממינור למז'ור) או לסולם אחר (לעיתים נדירות) חשוב לציין כי שני הנושאים והגשר שביניהם יהיו באותו הסולם אליו נעשתה המודולציה.
מבחינת הפרקים – בחלק מהסונאטות יש 3 פרקים (כמו רוב הסונאטות של בטהובן / מוצרט) ובחלק יש 4 פרקים. בסונאטה בעלת 3 או 4 פרקים הפרקים הם: מהיר-איטי-מהיר, איטי-מהיר-איטי-מהיר (בהתאמה)
בין הסונאטות של בטהובן קיימות גם סונאטות במבנה שונה, שהמלחין הגדיר אותן "סונאטה קוואזי פנטזיה" – "סונאטה דמוית פנטזיה". שתי הסונאטות האלה, אופוס 27, מס' 1 במי במול מז'ור ומס' 2 בדו דיאז מינור, בנויות בצורה חופשית ושונה מצורת הסונאטה הקבועה. אופוס 27 מס' 2 זכתה לכינוי "סונאטת אור-ירח", אך לא בטהובן הוא שהכתיר אותה בשם זה.
אינסטרומנטאציה
בתקופת הבארוק נכתבו סונאטות לכלי אחד או יותר, כמעט תמיד עם קונטינואו (בס קבוע ותמידי). אחרי תקופת הבארוק מבוצעות רוב היצירות שהוגדרו בפירוש כסונאטות בכלי סולו, ברוב המקרים כלי מקלדת, או בכלי סולו עם כלי מקלדת. בשלהי הבארוק וראשית התקופה הקלאסית, הייתה ההתייחסות אל יצירה לכלי סולו ומקלדת כבעלת תפקיד אובליגאטו (ליווי מחייב, שבלעדיו אי אפשר לבצע את היצירה), כדי להבדיל ליווי כזה משימוש בכלי כקונטינואו, אם כי זה יצא משימוש בראשית המאה ה-19. מתקופה זו יצירות מוגדרות המונח סונאטה אם הן מהוות, בהתאם למקובל באותן שנים, חלק מן הסוגה, גם אם לא כונו בשם זה בעת כתיבתן או הוצאתן לאור. מונח קרוב אותו זמן היה "פנטזיה", שיוחס לפרקים או ליצירות בעלות מבנה חופשי הרבה יותר ממבנה הסונאטה, לדוגמה, "פנטזיית הנודד" או הפנטזיה לפסנתר בארבע ידיים של פרנץ שוברט.
בתקופה הקלאסית ואחריה, סונאטות לפסנתר היו מייצגות הסוגה המקובלות ביותר ואחריהן סונאטות לכינור ופסנתר או לצ'לו ופסנתר. עם זאת, היו גם סונאטות לכלי סולו אחרים וכן סונאטות לצירופים כלים אחרים ולכלים אחרים עם פסנתר.
הסונאטה בתקופת הבארוק
בתקופתו של ארכאנג'לו קורלי התבססו שני סוגי סונאטה פוליפוניים: הסונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית) והסונאטה דה קאמרה (סונאטה של חדר, דהיינו – חילונית).
הסונאטה דה קייזה, בדרך כלל לכינור אחד או יותר ותפקיד בס, הכילה כרגיל מבוא איטי, אלגרו בצורת פוגה חופשית למדי, פרק קנטאבילה (שירתי) איטי ופינאלה מהיר במבנה זוגי כלשהו, שיש בו משום רמז לקרבה לנעימות המחול של הסוויטה. המתכונת הזו, מכל מקום, לא הוגדרה באופן ברור כל כך, עד שיוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל עשו אותה לסונאטה העיקרית, ששימרה את מתכונתה זו במסורת המוזיקה האיטלקית לכינור עד ראשית המאה ה-19, ביצירותיו של בוקריני.
הסונאטה דה קאמרה הורכבה כמעט כולה מנעימות מחול מרוממות, אך בתקופת באך והנדל כבר התנתקה מן הסונאטה והחל להיקרא סוויטה, פרטיטה, אורדר או, כשהיה לה פרלוד בצורה של פתיחת אופרה צרפתית, אוברטורה. מצד שני, באותן שנים קיימת נטייה לערבב ללא הקפדה בין מאפייני הסונאטה דה קייזה והסונאטה דה קאמרה. אצל באך, לעומת זאת, גם אם אינו משתמש בתארים עצמם, קיימת הבחנה חדה וברורה כל כך בין שתי הצורות, שאפשר לזהותן על פי הסגנון והצורה. בין שש הסונאטות שלו לכינור סולו, למשל, מס' 1, 3 ו-5 הן סונאטה דה קייזה מובהקת; מס' 2, 4 ו-6 נקראות בפירוש פרטיטות, אך אפשר לכלול אותן בין הסונאטות כסונאטה דה קאמרה. באך הוא גם אחד המלחינים הראשונים, ששיתפו בקו המלודי גם את כלי המקלדת עם כלי הסולו, בעוד שברוב הסונאטות הקודמות למקלדת וכלי סולו המלודיה מסורה בלעדית לכלי הסולו.
הסוגה – בייחוד לכלי סולו עם קונטינואו בלבד או עם ריפיינו (ליווי בהרכב מלא) – השפיעה לבסוף על פרקי הסולו של סוויטות וקונצ'רטי, שהופיעו בין פרקי נגינה של התזמורת המלאה, כגון בקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך. גם הטריו סונאטות של ויוואלדי מציגות הקבלה לקונצ'רטי שכתב באותה תקופה.
הסונאטות של פייטרו דומניקו פאראדיזי הן יצירות מתונות ומתמשכות מאותו סוג, הכוללות פרק שני קטן, חינני ומלודי. כתב היד שעליו מבסס לונגו את הוצאת סקרלטי שלו מראה לעיתים קרובות חפיפה דומה של פרקים, אף כי ללא ציון מוגדר של החיבור ביניהם. אפשר עדיין לאתר את מקור הסגנון בסונאטות של המלחינים הקלאסיים המאוחרים יותר, כל אימת שפרק ראשון כתוב בשטף אחיד של תנועה מהירה, כמו בסונאטה לכינור של מוצרט בפה מז'ור (ק. 377) ובכמה מן הטובות ביצירותיו של קלמנטי.
הסונאטה בתקופה הקלאסית
הנוהג שהתקבל בתקופה הקלאסית ייעשה למכריע לגבי הסונאטה: המונח שינה את משמעותו, מאחד בין רבים שציינו סוגות או צורות, למונח המתאר צורת ארגון בסיסית ליצירות גדולות. ההתפתחות הזאת השתרעה על פני למעלה מחמישים שנה. עם הזמן יושם המונח הן לפרקים נבדלים (ראו צורת סונאטה ותולדות צורת הסונאטה) והן למערך הפרקים ביצירה מרובת-פרקים. במעבר לתקופה הקלאסית היו שמות אחדים שניתנו ליצירות רבות-פרקים, ביניהם דיברטימנטו, סרנדה ופרטיטה, שרבות מהן נחשבות כיום לסונאטות לכל דבר. השימוש בסונאטה כמונח תקני ליצירות כאלה החל אי-שם בשנות ה-70' של המאה ה-18. היידן מגדיר את הסונאטה הראשונה שלו לפסנתר ככזאת בשנת 1771 ומכאן ואילך המונח דיברטימנטו מופיע בשכיחות נמוכה מאוד במכלול יצירותיו. המונח סונאטה יושם יותר ויותר הן ליצירה לכלי מקלדת בלבד (ראו סונאטה לפסנתר) והן לכלי מקלדת ועוד כלי, לעיתים קרובות כינור או צ'לו. השימוש במונח ליצירות ליותר משני נגנים פחת והלך; לדוגמה, ההגדרה של שלישיית פסנתר כסונאטה לפסנתר, כינור וצ'לו הלכה ופחתה בשכיחותה.
תחילה היה המערך הנפוץ ביותר לפרקים כדלקמן:
עם הזמן גדל והלך מספר היצירות האינסטרומנטליות שנכתבו בארבעה פרקים ולא בשלושה, נוהג שנראה תחילה ברביעיות מיתרים ובסימפוניות והגיע אל הסונאטה גופא בסונאטות המוקדמות של בטהובן. עם זאת, סונאטות בנות שניים ושלושה פרקים המשיכו להיכתב במשך כל התקופה הקלאסית: בצמד הסונאטות אופוס 102 של בטהובן יש שני פרקים בסונאטה בדו מז'ור ושלושה פרקים בסונאטה ברה מז'ור.
מערך ארבעת הפרקים היה מקובל בשלב זה ברביעיית המיתרים והשכיח ביותר, כמעט ללא מתחרים, בסימפוניה. הסדר המקובל של ארבעת הפרקים הוא:
מערך זה של ארבעה פרקים החל להיחשב לתקן המקובל לסונאטה, ויצירות ללא ארבעה פרקים, או עם יותר מארבעה, נחשבו יותר ויותר ליוצאות מן הכלל; הן הוגדרו כבעלות פרקים "חסרים" או "יתרים". פרקים, שהופיעו מחוץ לסדר הזה תוארו כ"הפוכים", כמו הסקרצו שבא לפני הפרק האיטי בסימפוניה התשיעית של בטהובן. השימוש הזה צוין בכתבי מבקרים בראשית המאה ה-19 והוכנס לספרי הלימוד זמן קצר לאחר מכן.
קשה להפריז בחשיבות תפוקת הסונאטות של בטהובן: 32 סונאטות לפסנתר, ועוד סונאטות לצ'לו ופסנתר ולכינור ופסנתר, שכל נגן רציני אמור ללמוד ולבצע אותן בהצלחה.
הסונאטה בתקופה הרומנטית
בראשית המאה ה-19 הוקמו קונסרבטוריונים למוזיקה, והקמתם הביאה מבקרי מוזיקה, תאורטיקאים ופרופסורים לקביעת חוקים לנוהל התקופה הקלאסית. במסגרת זו נוצר השימוש העכשווי המקובל במונח סונאטה, הן ביחס לצורה עצמה והן מבחינת הנורמה שצורת הסונאטה המשוכללת והמורכבת מציבה למוזיקה קונצרטית בכלל, ביחס לצורות אחרות. קארל צ'רני הצהיר על עצמו כמי שהמציא את רעיון צורת הסונאטה ותאורטיקאים של מוזיקה החלו לכתוב על הסונאטה כאידיאל במוזיקה. מנקודה זו ואילך, המילה סונאטה בתאוריה של המוזיקה מגדירה את הצורה המוזיקלית המופשטת באותה תכיפות כמו יצירות מוזיקליות מסוימות. מכאן נובעות התייחסויות לסימפוניה כסונאטה לתזמורת. ויליאם ניומן מדבר על מושג הסונאטה ואחרים קוראים לכך עקרון הסונאטה.
בין יצירות המוגדרות בפירוש סונאטה, כמה מן המפורסמות ביותר התחברו בתקופה זו. בין הסונאטות לפסנתר בלבד, קיימות השלוש של פרדריק שופן, אלה של פליקס מנדלסון, השלוש של רוברט שומאן, הסונאטה בסי מינור של פרנץ ליסט ובהמשך הסונאטות של יוהנס ברהמס וסרגיי רחמנינוב.
בשנים הראשונות של המאה ה-19 הוגדרה צורת הסונאטה בקווים ברורים ונוקשים, מתוך שילוב של נהלים קודמים ויצירות המלחינים הקלאסיים החשובים, בעיקר היידן, מוצרט ובטהובן, אך גם מלחינים כמו קלמנטי. יצירות שלא הוגדרו בפירוש כסונאטות נחשבו בכל זאת כנותנות ביטוי לאותו נוהל מבני שליט. החיבור הברור והוודאי בין המילה לתפיסה המוזיקלית השלמה של מערך מוזיקלי הביאה להכרה בחשיבות שבמיון והסבר ההבדלים בנוהל הקלאסי. בתקופה זו החלו לעסוק בפרשנות ההבדלים בין מערכים של שלושה או ארבעה פרקים, תוך שימת דגש על מערך הקונצ'רטו בשלושה פרקים וזה של הסימפוניה בארבעה. רבים גרסו, שמערך של ארבעה פרקים עולה על האחר. צורת הקונצ'רטו נחשבה להליכה אחר האופי האיטלקי ואילו עליונות ארבעת הפרקים יוחסה להיידן ונחשבה לגרמנית.
ראוי לעמוד גם על חשיבות הסונאטה בהתנגשות בין שוחרי ברהמס לחסידי וגנר. ברהמס ייצג, בעיני הנוהים אחריו, נאמנות לצורה על פי הפירוש המחמיר, בעוד שווגנר וליסט טענו להתעלות על מיטת סדום שהציב להם התוואי הקיים. וכך כתב ארנסט ניומן ב"ברהמס והנחש":
"זה, אולי, יהיה אידיאל המוזיקה האינסטרומנטלית בעתיד; נראה, כי הדרך אליו אכן נפתחת לפני מלחינים מודרניים בה במידה שהם נפטרים מן השרידים האחרונים, מפילי השיממון, של צורת הסונאטה. זו, שהייתה במקור צורת ביטוי טבעית לדרך חשיבה מסוימת במוזיקה של המאה השמונה-עשרה, נעשתה במאה התשע-עשרה למכשלה לחשיבה עצמאית..."
השקפה זו, שהסונאטה נמצאת במקומה ובזמנה הנכון רק בסגנון הקלאסי והיא אבן נגף להתפתחות המוזיקלית בשנים הבאות, הייתה מקובלת בזמנים שונים על מלחינים ומוזיקולוגים, ביניהם, בזמן האחרון, צ'ארלס רוזן. לפי השקפה זו, לא נדרשה אנליזה מפורשת לסונאטה בתקופתם של היידן, מוצרט ובטהובן, באותו מובן שבאך "ידע" מהי פוגה ואיך לחבר אותה, בעוד שמלחינים מאוחרים יותר היו מחויבים למשמעות "אקדמית" של צורה, שלא התאימה למודולציות התכופות והמהירות יותר של התקופה הרומנטית.
הסונאטה לאחר התקופה הרומנטית
בתקופה הרומנטית היה קשר ברור בין הסונאטה להרמוניה הטונאלית ולאופן הכתיבה הטונאלי. עוד לפני שהטונאליות הלכה לעולמה, כבר חלה סטייה גדלה והולכת של יצירות גדולות מן המערך בן ארבעת הפרקים, שנחשב לתקן המקובל במשך קרוב למאה שנים, ויחד איתו החל להשתנות גם מבנה הפרקים הפנימי. "מושג הסונאטה", יחד עם המונח סונאטה כשלעצמו, המשיך לשמור על מרכזיותו באנליזה המוזיקלית ועל השפעתו האיתנה על מלחינים, הן ביצירות גדולות והן במוזיקה קאמרית. תפקיד הסונאטה כצורה של ארגומנט מוזיקלי מורחב, שחשיבותו רבה ביותר, יבוא לביטוי במתן השראה למלחינים כמו הינדמית, פרוקופייב ושוסטקוביץ' לכתיבה בצורת הסונאטה, ויצירות במבנה המסורתי של הסונאטה המשיכו להיכתב ולהישמע ברבים.
הסונאטות לפסנתר של סקריאבין החלו את דרכן בצורות המקובלות של שלהי התקופה הרומנטית, אך נטשו בהדרגה את הסמנים הצורניים של ספר הלימוד וסופן שנכתבו כיצירות של פרק אחד; לעיתים רואים בסקריאבין מלחין על הגבול שבין הרומנטי למודרני בכתיבת סונאטות.
בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20 מחבר פייר בולז שלוש סונאטות, שאינן טונאליות ואף אינן ערוכות במבנה המקובל של ארבעה פרקים, אך נועדו להיחשב לסונאטות, על המשמעות הכרוכה בכך. אליוט קרטר החל את המעבר שלו ממלחין נאו-קלאסי לאוונגארד בסונאטה שלו לצ'לו.
המושג או העיקרון של הסונאטה
המחקר בנוהל המעשי ובמשמעות של הצורה, הסגנון והמבנה של הסונאטה היה המניע לעבודות עיוניות חשובות של היינריך שנקר, ארנולד שנברג וצ'ארלס רוזן, בין השאר. הפדגוגיה של המוזיקה המשיכה להישען על הבנת הכללים של צורת הסונאטה ויישומם, כפי שנוסחו ונקבעו במשך קרוב למאתיים שנות התפתחות להלכה ולמעשה.
התפתחות הסגנון הקלאסי ונורמות ההלחנה שלו יצרו את הבסיס לחלק גדול מתאוריית המוזיקה של המאות ה-19 וה-20. בתור עקרון-גג צורני, ניתן לסונאטה אותו מעמד מרכזי כמו לפוגה הבארוקית; הבנת הסונאטה כעיקרון בר-קיימא ודומיננטי במוזיקה המערבית הנחתה דורות של מלחינים, נגנים ומאזינים. מושג הסונאטה הופיע לראשונה לפני שנאצלה למונח חשיבותו הנוכחית, יחד עם התפתחות הנורמות המשתנות של התקופה הקלאסית. חקר הנושא עוסק בסיבות לשינויים אלה ובקשר ביניהן לבין המשמעות המתפתחת ומתגבשת של סדר צורני חדש במוזיקה. במחקרים אלה עולים כמה גורמים משותפים: שינוי המוקד ממוזיקה ווקאלית לאינסטרומנטאלית; תמורות בנוהלי ביצוע, ביניהם אובדן הקונטינואו ונגינת כל פרקי היצירה מהתחלה עד הסוף, ללא חזרות "מכניות"; התרחקות מדרך המחשבה לפיה צריך כל פרק לבטא רגש דומיננטי אחד, אל הרעיון של שילוב נושאים וקטעים מנוגדים לשלמות ממוזגת; המעבר מאופן הלחנה פוליפוני להומופוני; שינויים בזמינות כלים ופיתוחים טכניים של כלי נגינה; התיישנות הארגון הזוגי הגלוי והישיר בפרקי היצירה; הופעתם של עוד מקצבי ריקוד; ותמורות בחסות ובפרזנטציה.
גורם מכריע ברוב הפרשנויות של צורת הסונאטה הוא מושג המרכז הטונאלי; כמילים של מילון גרוב החדש למוזיקה: "הצורה העיקרית של הקבוצה המגלמת את "עקרון הסונאטה", העיקרון החשוב ביותר של המבנה המוזיקלי מן התקופה הקלאסית עד המאה ה-20: שחומר המוצג לראשונה בסולם משלים יוצג מחדש בסולם הבית."
ויליאם ניומן חקר ביסודיות את מושג הסונאטה בעבודתו המונומנטלית, "סונאטה בתקופה הקלאסית (תולדות מושג הסונאטה)", שכתיבתה החלה בשנות ה-50' ויצאה לאור בשנת 1972 במהדורה בת שלושת הכרכים, שהייתה לסטנדרטית. הוא מציין, שבהתאם למחקר שלו, תאורטיקאים הציגו באופן כללי "הכרה מעורפלת של צורת הסונאטה במהלך התקופה הקלאסית ועד סוף שנות ה-30' של המאה ה-19" ושם דגש מיוחד על עבודתו של אנטון רייכה משנת 1826 שתיארה את "הצורה הזוגית במלוא פיתוחה", על קביעת היחסים בין הסולמות, על ההערה של קרל צ'רני משנת 1837 בהקדמה לאופוס 600 שלו, ועל אדולף ברנהרד מרקס, שכתב בשנת 1845 מסה ארוכה על צורת הסונאטה. עד לנקודה זו, טוען ניומן, ההגדרות הזמינות לקו בחוסר דיוק ודרשו רק אופי אינסטרומנטלי וניגודים באופי הפרקים.
ויליאם ניומן מציין עוד, מכל מקום, שהכללים האלה נוסחו ונקבעו בתגובה להבנה הגדלה והולכת כי במאה ה-18 היה אכן ארגון צורני של המוזיקה. לפרסומים האלה של רייכה, צ'רני ומרקס קדמו התייחסויות ל"צורת הסונאטה המקובלת", ובעיקר לארגון הפרק הראשון של סונאטות ויצירות קרובות להן. הוא מתעד גם את ההתפתחות שחלה באנליזה של הסונאטה ומוכיח שעבודות ביקורת מוקדמות על סונאטות, פרט לכמה יוצאים מן הכלל הראויים מאוד לציון, עסקו רק ברפרוף בפרטים מבניים וטכניים. הרבה יצירות חשובות השייכות לסוגת הסונאטה, או בצורת סונאטה, לא זכו לניתוח מקיף במונחים של מקורותיהן התימאטיים וההרמוניים עד למאה ה-20.
שבטבט
שְׁבַטְבַּט (שם מדעי: Equisetum) הוא סוג יחיד במשפחת השבטבטיים והוא שייך לצמחים וסקולריים חסרי זרע. זהו הסוג היחיד הקיים בימינו במחלקת בעלי הפרקים. באירופה הוא נחשב כעשב שוטה והוא בעל סגולות רפואיות.
תיאור כללי
השבטבט נחשב כמאובן חי כיוון שסוג זה הוא השריד האחרון למחלקת Equisetopsida במערכת השרכאים. משפחה דומה שכבר נכחדה היא הקלמיטים (Calamitaceae) שממנה נמצאו שרידי מאובנים מתקופת הדבון והפרם, לפני כ-375 מיליון שנה. שרידים אלה היו מעוצים, הגיעו לגובה של כ-30 מטרים ולקוטר גזע של כמטר אחד.
השבטבט גדל בסביבה לחה, לעיתים אף במים, ומסתפק בחצי-צל. ענפי השבטבט למיניו מחוספסים הודות לתאים צורניים המצויים באפידרמיס. אלה גורמים לשחיקת שיניהם של בעלי חיים המנסים לאכול מהם ועל ידי כך מגינים על הצמח. במהלך האבולוציה למדו מרבית היונקים אוכלי העשב להימנע מאכילת הצמח.
לפי מפרש התלמוד, רש"י, הצמח שימש לשיוף כלי עץ.
תפוצה
מספר מינים מסוגלים ליצור הכלאה לכן חלוקים החוקרים לגבי מספר המינים הקיים בסוג. ישנה הסכמה על הימצאותם של 15 עד 20 מינים שונים. בארץ ישראל נפוצים שני מיני שבטבט:
הערות שוליים
frr:Equisetales
חדר האוכל הממלכתי (הבית הלבן)
חדר האוכל הממלכתי (באנגלית: State Dining Room) הוא חדר אוכל גדול המצוי בקומה הראשונה של הבית הלבן משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית. החדר משמש לסעודות ממלכתיות רשמיות, ומסוגל להכיל עד 140 סועדים.
גודלו של החדר 14.6 על 10 מטרים, ולו שש דלתות המובילות למזווה, לחדר האוכל המשפחתי, למסדרון הצלב (Cross Hall), לחדר האדום ולמרפסת המערבית.
החדר בנוי בסגנון נאו קלאסי - סגנון העיצוב והבנייה המקובל באנגליה במאה ה-18. קירות החדר לבנים, לאורך הקירות בצמוד לתיקרה מצוי כרכוב העשוי עץ אלון עם עמודי עץ אלון קורינתיים תומכים בו. לאורך הקירות מצויים שולחנות המעוטרים בעיטים הציפור המסמלת את ארצות הברית. את החדר מאירות נברשות מצופות כסף בסגנון הרוקוקו שמקורן מתקופת כהונתו של ראת'רפורד בירצ'רד הייס.
החדר שימש בעבר כחדר הסבה, משרד, חדר ממשלת ארצות הברית ובעיקר כחדר אוכל. רק החל מכהונתו של אנדרו ג'קסון החל החדר להיות מכונה "חדר האוכל הממלכתי".
במקור, היה החדר קטן יותר. בקצהו הצפוני היה גרם מדרגות לקומה השנייה. בעת שיפוץ המבנה שנערך ב-1902 בהוראת תאודור רוזוולט הוסר חדר המדרגות והוגדל החדר. במסגרת שיפוץ זה שני אחים עשויים שיש איטלקי שהותקנו בתקופת כהונתו של ג'יימס מונרו הועברו לחדר האדום ולחדר הירוק. במקומם נבנה אח מרכזי בקיר המערבי.
פרויקט גנו
GNU הוא מיזם לפיתוח תוכנה חופשית שמטרתו היא ליצור מערכת הפעלה חופשית ותוכנות נלוות בשביל לאפשר למתכנתים לבנות קהילה לשיתוף פעולה. הפרויקט הושק בתחילת שנות ה-80 על ידי ריצ'רד סטולמן. השם GNU מוגדר באופן היתולי כראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו אינו יוניקס). מיזם זה היה חלוץ רעיון התוכנה החופשית והקוד הפתוח. המיזם התחיל בכתיבת מערכת ההפעלה GNU והוא כולל היום עשרות רבות של תוכנות וכלי פיתוח.
היסטוריה
יוניקס הייתה (ועודנה) מערכת הפעלה קניינית בשימוש נרחב; כיוון שהארכיטקטורה שלה הייתה מוכחת היטב, מערכת GNU תוכננה להיות תואמת לה. הארכיטקטורה של יוניקס אפשרה ל־GNU להיות מתוכנתת כרכיבי תוכנה נפרדים: רכיבים שכבר היו זמינים באופן חופשי, כמו מערכת סידור הדפוס TeX והמערכת הגרפית X Windows, אומצו ונעשה בהם שימוש חוזר, אחרות נכתבו מהבסיס.
המיזם הוכרז לציבור ב-27 בספטמבר 1983 בקבוצות הדיון net.unix-wizards ו ו-net.usoft. העבודה על הפרויקט החלה באופן רציני ב־5 בינואר 1984, כאשר סטולמן התפטר מעבודתו ב־MIT, כך שהוא יכול היה להשקיע את זמנו ב־GNU. ההודעה המקורית לוותה במנשר של גנו (GNU Manifesto) ומאמרים אחרים של סטולמן אשר פרשו את המניעים שלו בנוגע לפרויקט גנו. אחד מהם היה "להחזיר את תחושת שיתוף הפעולה אשר שלטה בקהילת המחשוב בימים עברו".
כדי להבטיח שהתוכנה של GNU תישאר חופשית לכל משתמשיה "להרצה, העתקה, שינוי והפצה", שוחרר המיזם תחת רישיון אשר מיועד לתת לכל אחד את ההיתרים הנ"ל, בעת שהוא גם מונע מכולם להוסיף הגבלות משל עצמם לרישיון המקורי. רעיון זה, אשר מוזכר כ־copyleft (משחק מילים באנגלית עם הביטוי "copyright", אשר מתורגם כ"זכויות יוצרים"), הפך מאוחר יותר לבסיס GPL, הוא "הרישיון הציבורי הכללי של GNU".
בשנת 1985 ייסד סטולמן את "המוסד לתוכנה חופשית" (FSF), מוסד הפטור ממס, כדי לספק תמיכה לוגיסטית, חוקית ופיננסית לפרויקט גנו. כמו כן, המוסד העסיק מתכנתים אשר תרמו ל־GNU, אם כי את החלק העיקרי של הפיתוח ביצעו (וממשיכים לבצע) מתנדבים. כאשר גנו החלה לצבור פרסום, חברות מגלות עניין החלו לתרום לפיתוח או למכירה של תוכנה של GNU ושל עזרה טכנית. הבולטת והמוצלחת מבין החברות הללו הייתה Cygnus Solutions, כעת חלק מ־Red Hat.
בשנת 1990 היה למערכת גנו כבר עורך תמלילים בר הרחבה בשם Emacs, מהדר יעיל ומצליח בשם GCC, ומרבית ספריות הגרעין והכלים של הפצת יוניקס סטנדרטית. המרכיב העיקרי שעדיין היה חסר היה הליבה (Kernel).
המיזם החל לכתוב ליבה בשם Hurd אולם פיתוחה של זו נתקל בקשיים, ובמקביל ליבת לינוקס נכתבה ובראשית שנות התשעים של המאה העשרים החלו לצוץ הפצות של ליבת לינוקס בשילוב עם שאר הכלים מבית פרויקט גנו ובכך, למעשה, המערכת החדשה נקראה כבר "גנו/לינוקס".
תוכנות של גנו
חלק מהתוכנות שמפותחות בשביל פרויקט גנו הן:
פרויקט גנו מפיץ ועוזר בפיתוח של חבילות אחרות אשר נוצרו במקום אחר, למשל:
פינגוין (מסעדה)
מסעדת פינגוין (נוסדה במאי 1940) הייתה בית קפה ומסעדה בשדרות הגעתון בנהריה.
היסטוריה
מסעדת פינגוין נוסדה על ידי משפחת אופנהיימר, שעלתה לארץ-ישראל מאופנבך שבגרמניה. ארנסט, הבן, עלה ב-1936, והוריו, הוגו וריחה, שברגע האחרון הצליחו לעזוב את גרמניה, עלו ב-1939. לפני שפרצה מלחמת העולם השנייה הרשו הגרמנים ליהודים שקיבלו סרטיפיקט מהאנגלים להביא לארץ ישראל את חפציהם וכספם וכך עשו בני המשפחה, שהבינו בעוד מועד את הסכנות הצפויות מהשלטון הנאצי. ארנסט החליט להתיישב בנהריה, מושבה שנוסדה על ידי עולים מגרמניה. כדי להכשיר את עצמו להיות חקלאי הוא עבד במשק של הוריו של רפאל איתן, אך הניסיון לא צלח.
במאי 1940 הקימו ארנסט ואביו צריף בשדרות הגעתון ששימש תחילה כגלידרייה וקיוסק. את השטח בשדרות הגעתון, רחובה הראשי של נהריה, שעליו נבנה הצריף, קנתה משפחת אופנהיימר בכספים שהביאה מגרמניה, שם היה לה בעיר אופנבך כל-בו גדול במרכז העיר. לדברי ארנסט אופנהיימר: בשנים הראשונות, בתקופת מלחמת העולם השנייה, רבים מאורחי המסעדה היו חיילים בריטים. לפי המסופר, אם נודע על אוניית מעפילים שצריכה הייתה להגיע לחוף דאגו אנשי "ההגנה" לשלוח את הנערות היפות ביותר לפינגוין על מנת להסיח את דעתם של החיילים עד שהמעפילים הובאו לחוף מבטחים. אשתו של ארנסט, מאריאנה, הצטרפה לצוות העובדים המשפחתי, שהיה מורכב גם מהוריו של ארנסט. בתקופת המצור על נהריה, בזמן מלחמת העצמאות, היו התושבים מתכנסים במסעדה כדי לשמוע חדשות ולקרוא את עיתון "על המשמר" שהיה תלוי על הקיר בחזית המסעדה.
בשנות ה-50 עברה המסעדה למבנה אבן שתכנן אחד האדריכלים הידועים של אותה תקופה, משה גרשטל. המסעדה לא נסגרה בתקופת הבנייה, כי נבנה צריף ארעי כדי לארח את קהל לקוחותיה. לאחר המעבר למבנה האבן הפכה החצר האחורית לגינת בידור בקיץ. יפה ירקוני, שושנה דמארי, רחל אטאס, אריק לביא, אורי זוהר, הגשש החיוור ורבים אחרים הופיעו בפינגוין. הגינה הכילה כ-700 מקומות. התארחו בגינה גם מלכות היופי והמועמדות לכתר בתצוגת אופנה.
גם פוליטיקאים התארחו במסעדה, ובהם דוד בן-גוריון, משה דיין, לוי אשכול, יצחק רבין ואחרים. המסעדה שימשה חמ"ל לעיתונאים הזרים בזמן האירועים הביטחוניים בגבול הצפון. ארנסט אופנהיימר היה יזם של ענף הצימרים בנהריה בשנות ה-40, ה-50 וה-60 של המאה ה-20. בראשית הקיץ שילם מראש לבעלי הצימרים וכך הבטיח לעצמו מאגר של חדרים, שהשכיר לנופשים שבאו לנהריה. את כל הארוחות אכלו בפינגוין תמורת תלושים שקיבלו כחלק מהעסקה.
בתחילת שנות ה-70 חזר ארצה אילן, בנם של ארנסט ומריאנה, מלימודי מסעדנות וניהול בתי מלון בגרמניה ולקח לידיו את ניהול המסעדה, לאחר ששיפץ את המקום והקים פיצרייה קטנה, שהייתה חידוש גדול בענף המזון בארץ.
את המסעדה ניהל לאחר מכן בנו של אילן, אמיר אופנהיימר, שהוא נינו של מייסד מסעדת פינגוין, הוגו אופנהיימר.
טיילור ופרנסיס
טיילור ופרנסיס (באנגלית: Taylor & Francis) היא הוצאת ספרים אקדמית בינלאומית אשר בסיסה באנגליה ואשר הוקמה בשנת 1852.
היסטוריה
בשנת 1798 ייסד ריצ'רד טיילור את כתב העת the Philosophical Magazine, אשר היה כתב העת המדעי הראשון אשר יצא לאור על ידי הוצאה עצמאית. בשנת 1852 הצטרף לחברה הכימאי ד"ר ויליאם פרנסיס. בשנת 1936 נרשמה כחברה פרטית בע"מ.
בשנת 2004 המזגה ההוצאה עם קבוצת Informa, וכיום היא משמשת כמחלקה האקדמית שלה.
טרקטורים וציוד (I.T.E)
היסטוריה
ב-1948 הוקמה "החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ" - אשר לה זיכיון להפצה בלעדית של חברת CATERPILLAR. בשנת 1970 ייצגה החברה בישראל גם את ליילנד נפילד, גודייר והייסטר.
ב-1989 נרכשה על ידי חברת CP Holdings של סר ברנרד שרייר, איש עסקים ישראלי-אנגלי, ששירת כמפעיל צמ"ה בחיל ההנדסה במלחמת העצמאות. בשנת 2001 מוזגה החברה עם זוקו שילובים הבורסאית ופעילותה הועברה ל"טרקטורים וציוד (אי. טי. אי.) בע"מ".
בעלי עניין
בסוף יוני 2015 נענתה בחיוב הצעת רכש משותפת של החברה הישראלית לטרקטורים וציוד בע"מ ושל יוסף סמירה (מנכ"ל "זוקו שילובים") לרכישת כ-21.3% המניות של "זוקו שילובים" שאינן בבעלות המציעים. בעקבות רכישה זו הפכה החברה לחברה פרטית בבעלות מלאה של הרוכשים.
חורחה מורסיו
חורחה גארסיה מורסיו (בספרדית: Jorge García Morcillo; נולד ב-11 במרץ 1986) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בליננסה.
קריירה
מורסיו הוא בוגר מחלקת הנוער של ולנסיה ומיד לאחר מכן הצטרף לפוצ'ול. בקיץ חזר לוולנסיה והצטרף לקבוצת המילואים. לאחר מכן, הושאל לריאל חאאן ובנידורם.
ביולי מורסיו עזב את ולנסיה וחתם בקורדובה מהליגה הספרדית השנייה. ב-29 בדצמבר עזב את קורדובה וחתם בדפורטיבו אלאבס מהליגה השלישית.
ב-2 ביולי 2012 חתם לשנתיים ברקראטיבו ולבה. בעונתו השנייה במועדון, רשם את עונת השיא בקריירה שלו כאשר הבקיע 6 שערים ב-35 הופעות.
ב-16 ביוני 2014 מורסיו חתם בראיו ואיקאנו מהלה ליגה. ב-31 באוגוסט מורסיו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה בתיקו 2-2 נגד דפורטיבו לה קורוניה. ב-23 במאי 2015 כבש את שער הבכורה שלו בליגה הספרדית הבכירה בהפסד 4-2 לריאל סוסיאדד.
ב-4 ביולי 2015 חתם לשלוש שנים באלמריה.
ב-9 באוגוסט 2018 עזב לראשונה בחייו את ספרד וחתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-19 ביולי 2019 חזר לרקראטיבו ולבה. ב-31 באוגוסט 2021 חתם באקסטרמדורה.
בלי פאניקה! (סדרת טלוויזיה)
בלי פאניקה! היא סדרת דוקו דרמה קומית ישראלית המשודרת בכאן 11 החל משנת 2022, בכיכובם של גורי אלפי ולוסי איוב.
פורמט
הסדרה ממחישה לצופה בצורה קומית כיצד ייראה האסון הבא שעלול לפגוע במדינת ישראל. לפי המומחים, כל האסונות שבסדרה עתידים להכות במדינה, אך לא ניתן לדעת מתי ובאיזו עוצמה.
בסדרה פיתחו פורמט מיוחד שנע בין שני צירי זמן – מחד, הווה דוקומנטרי, ובו גורי ולוסי פוגשים ומראיינים במקומות שונים בעלי תפקידים בכירים, מומחים, ניצולים ישראלים שחוו את האסון בעברם במדינות אחרות וטיפוסים צבעוניים שמתכוננים על דעת עצמם לאסון. מהם הם לומדים מה הבעיות כיום, כיצד ניתן ורצוי להיערך לאסון ברמה האישית, הקהילתית והממשלתית. ומאידך, עתיד דרמטי, שבו הם חווים את האסון בעזרת אפקטים מיוחדים בצורה קומית ומתוסרטת הממחישה את האסון המדובר בכל פרק.
הסדרה נקראת "בלי פאניקה!" גם כאבחנה קומית וגם מפני שמטרתה היא לא להכניס את הציבור לפאניקה אלא לספק מידע לצופה מתוך גישה של "ידע זה כוח" ובכדי לספק לצופים טיפים משמעותיים כיצד כל אזרח יכול להימנע, להיערך ולפעול כאשר קורה האסון המדובר. כך יצא, לדוגמה, בפרק שהעלה תרחיש של מתקפת סייבר המתרחשת בתוך בית חולים בישראל, שבפועל הצליח לחזות את מתקפת הסייבר על בית החולים הלל יפה עוד לפני שקרתה.
רקע
בשנת 2020 פרצה מגפת הקורונה ותפסה את כל העולם לא מוכן ואת ישראל בפרט. המגפה אמנם הייתה מפתיעה, אך גורי אלפי ולוסי איוב כבר יודעים שהאסון הבא הוא רק עניין של זמן ולכן הם יוצאים לבדוק כיצד ישראל נערכת לאסון הבא – רעידת אדמה, צונאמי, אירוע חומ"ס (חומרים מסוכנים), צפיפות אוכלוסין, מתקפת סייבר ומזג אוויר קיצוני.
בפרקי הסדרה השונים השתתפו נציגים מטעם רשות החירום הלאומית, מערך הסייבר הלאומי, פיקוד העורף, המכון הגיאולוגי לישראל, המכון לחקר ימים ואגמים, ארגון "צפוף" ועוד. בין המומחים והבכירים שהשתתפו בסדרה נמנים חתן פרס ישראל דן יקיר, אל"ם גולן ואך, ד"ר אפרים לאור, פרופסור שמואל מרקו, ד"ר כרמית רפפורט, תא"ל זאב צוק רם, תא"ל בצלאל טרייבר, ד"ר רן נוף, ד"ר מיכאל הלברטל, ירון חנן, ד"ר עדי וולפסון, ד"ר אבי שגב, ראש עיריית דימונה בני ביטון, רומי אבן דנן, נמרוד קליף מ"כבאות הצלה ישראל", ד"ר עמוס סלמון, ד"ר בברלי גודמן, ד"ר איה לזר, סמנכ"ל הלמ"ס אליהו בן משה, ד"ר אלון טל ועוד.
הפקה ושידור
הסדרה הופקה לתאגיד השידור הישראלי על ידי אסף נאוי במשך כשנה וחצי. בקטעי הדוקו צולמו ראיונות לאורך כמעט כל חלקי הארץ מאילת ועד צפת. עבודת האפקטים הייתה ארוכה ומורכבת במיוחד.
הפרק הראשון של הסדרה, בנושא רעידות אדמה, עלה לשידור בכאן 11 ב-16 בפברואר 2022, מספר חודשים לפני עליית שאר פרקי הסדרה כפרק ספיישל, בעקבות רעידות אדמה שפקדו את אזור בית שאן בתחילת שנת 2022. הפרק השני עלה לשידור ב-2 במאי באותה שנה, ושאר פרקי הסדרה עולים מדי יום שני לאורך חודש אוגוסט.
ביקורות ותגובות
בביקורת בעיתון מעריב נכתב: "אין ספק ש"בלי פאניקה" היא סדרת פרקים מהחשובות שנעשו הנותנת לכל אחד ואחת מהצופים כלים להתמודדות. משהו באיך שהדוקו-קומדיה הזה נעשה יגרום להרבה מהצופים בבית להצליח לשבת פרק אחר פרק ולהמשיך ללמוד באופן פסיבי את אחד השיעורים החשובים ביותר שיילמדו – אחד כזה שבאמת יועיל להם בעתיד".
בביקורת בעיתון הארץ נכתב כי זוהי "תוכנית עם פורמט מקורי וחכם, את הסכנה העתידנית מצליחה "בלי פאניקה!" להעביר בבימוי קולנועי ואפקטים יעילים והשילוב בין סצינות דרמה עתידניות לבין שיחות עם מומחים שמתריעים מפני המחר מתגלה כמוצלח וחכם בעידן של מלחמה על קשב ותשומת לב".
Lost Without You (שיר של קייגו ודין לואיס)
Lost Without You (בעברית: אבוד בלעדייך) הוא שיר שהוקלט על ידי המוזיקאי הנורווגי קייגו והזמר-יוצר האוסטרלי דין לואיס. הוא יצא לאור ב-8 ביולי 2022 בתור הסינגל ה-12 מאלבום האולפן הרביעי של קייגו, Thrill of the Chase ומהווה את שיתוף הפעולה השני בין השניים. הוא נכתב על ידי קייגו, לואיס ואדליס קלדרון, והופק על ידי קייגו וסטיוארט.
רקע
לאחר שביוני 2022 הזמרים קייגו ודין לואיס עברו באולפן הקלטות בלוס אנג'לס על הגרסה הסופית של סינגל שיתוף הפעולה הראשון שלהם, "Never Really Loved Me", הם כתבו בספונטניות שיר שיתוף פעולה נוסף בשם "Lost Without You".
וידאו קליפ
ב-6 ביולי 2022 פרסם קייגו את עטיפת הווידאו-קליפ של השיר, בו הוא נראה עם דין לואיס על רקע קיר אבנים אדום והכריז כי הקליפ יצא ב-8 ביולי.
הקליפ, אשר צולם בנורווגיה, מציג זוג בני-נוער הטרוקסואלים אשר מגולמים על ידי קייגו והדוגמנית מרדית' מיקלסון, ונראים בו קטעים מחוויות מערכת היחסים שלהם.
שובו של מרטין גר
שובו של מרטין גר (בצרפתית: Le Retour de Martin Guerre) הוא סרט צרפתי משנת 1982 שבוים בידי דניאל ויניי ומבוסס על סיפור אמיתי שאירע בצרפת במהלך המאה ה-16 (ראו "מרטן גר"). הסרט מתאר מקרה של גנבת זהות לאחר מלחמה. אדם הופיע בכפרו שנים מספר לאחר עזיבתו, ואשתו קיבלה אותו כשלוש שנים בתור בעלה. במהלך הזמן התעוררו בקרב חבריו לשעבר ספקות לגבי זהותו.
דרך היווצרות הסרט
נטלי זימון דייוויס, היסטוריונית אמריקאית המתמחה בראשיתה של צרפת המודרנית, הייתה בשנת 1977 בשנתה האחרונה כפרופסור באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה, כשאחד מתלמידי המחקר שלה הראה לה את הספר מן המאה ה-16 "צו ראוי לציון", אותו שאל מן הספרייה למשפטים שבאוניברסיטה, מחבר הספר היה השופט ז'אן דה קורה. בו ברגע החליטה ההיסטוריונית, שחלמה בעת היותה סטודנטית לביים סרטים תיעודיים, כי הסיפור יהפוך לסרט.
בשנת 1980 טסה זימון דייוויס לפריז על מנת לחפש במאי לסרט. כבר בשבוע הראשון לשהותה בעיר נתקלה בבמאי דניאל ויניי ובתסריטאי ז'אן-קלוד קרייר, שתכננו לעשות סרט על אותו נושא. יחדיו הם כתבו את התסריט וזימון דייוויס נכחה בצילומים והדריכה את השחקנים וצוות ההפקה.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1982. שנה לאחר מכן הוציאה זימון דייוויס ספר בשם "שובו של מרטין גר", בו היא מספרת את הסיפור פעמיים, משתי נקודות מבט. פעם אחת כרונולוגית, כפי שנחווה על ידי בני הכפר, ופעם שנייה כפי שסופר על ידי השופטים ועורכי הדין ובכללם כותב הזכרונות עליו התבסס השופט דה קורה שכיהן במשפט.
סרט מחודש
הסרט "סומרסבי" הוא וריאציה אמריקאית לסרט הצרפתי, השומרת על התשתית העלילתית המקורית אך מעתיקה את ההתרחשות למקום אחר ולזמן אחר. הסרט מתרחש בארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים. בסרט כיכבו ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר.
קורו (ונצואלה)
סנטה אנה דה קורו (ספרדית Santa Ana de Coro), או קורו בקיצור, היא בירה מדינת פלקון ועיר בצפון ונצואלה. בעיר בניינים העשויים מחומר, והיא נחשבת לחשובה ביותר באזור הקריבי שבתיה בנויים בסגנון זה. גם בנייניה הציבוריים בנויים מחומר, ולא מאבן. סגנון זה, יחד עם תכנונה של העיר, לקוחים מסגנונן של הערים באנדלוסיה ובאיים הקנריים במאה ה-15, ואשר השפיע על יישובים רבים באזור הקריבי. בשנת 1993 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית. בשנת 2001 התגוררו בעיר 234,711 איש.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1527 על ידי מתיישבים ספרדיים, שהגיעו מסנטו דומינגו. לפני הגעת הספרדים היה המקום מאוכלס באינדיאנים משבט הקאקווטיוס (Caquetious), שנהגו להשקות את אדמתם במים שנאגרו בסכר על נהר קורו. זו הייתה גם הסיבה להתיישבות במקום זה.
העיר הייתה בסיס לניסיון גרמני להתיישבות קולוניאליסטית באזור, וממנה יצאו משלחות חקר אל תוככי היבשת, מסעות שתרמו מאוד לחקר חלק זה של היבשת. בשנת 1556 אולצו הגרמנים לעזוב את האזור. העיר גם הייתה בסיס להפצת הנצרות בצפון היבשת; האפיפיור קלמנס השביעי יצר בעיר בשנת 1531 את הבישופות הראשונה בדרום אמריקה, דבר שהביא לעלייתה של העיירה למעמד של עיר. ב-1583 הוחל בבנייתה של קתדרלה באתר הכנסייה הראשונה בעיר.
ואולם, מיקומה של העיר על חוף הים הקריבי חשף אותה לפשיטות של שודדי ים. היא הותקפה וסבלה נזק כבד מספר פעמים, בשנים 1567, 1595 ו-1659; כל זאת מעבר לנזק כבד שגרמה סופת הוריקן ב-1681. בשל התקפות אלה עברו מוסדות השלטון שהיו בעיר אל קארקאס, וב-1637 עברה גם הבישופות לשם. למרות נזקים אלה המשיכו קשרי המסחר של העיר עם המושבה ההולנדית בקוראסאו ועם ערים ספרדיות אחרות בים הקריבי. מעבר לקשרי המסחר, התפתחה גם פעילות חקלאית בעורף העיר, בעיקר גידול קנה סוכר וקקאו. מרד עבדים ב-1795 גרם לעיר נזק כלכלי כבד, אך היא התאוששה לאחר הכנסת רעיית צאן וגידול קפה, ומעמדה הפוליטי שוקם. ב-1812 שב אליה מושב המושל, אך תקופת פריחה זו הגיאה אל קיצה במלחמתה לעצמאות של ונצואלה ב-1821.
עם הקמת הרפובליקה ומדיניות ההגירה החופשית שהנהיג סימון בוליבר, היגרה לעיר אוכלוסייה זרה גדולה, בעיקר מהמושבות ההולנדיות באיי הודו המערבית. הגירה זו סייעה לפריחה מסוימת של העיר, אם כי קורו לא נהנתה מהשגשוג לו זכו ערים אחרות בעקבות גילוי הנפט במאה ה-20. מאידך החקלאות שבה לא נפגעה כתוצאה משגשוג זה.
שימור וייחוד
החל משנת 1950 הוחל בשימורה של העיר כאתר לאומי. ב-1993 היא הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ואולם בשנת 2005 הוחלט להוסיף את העיר לרשימת האתרים הנמצאים בסכנה (ראו להלן).
קורו מציגה נוף טבעי ייחודי, בצד אדריכלות קולוניאלית. בעיר ישנו מיזוג של סגנונות אדריכליים שונים, החל מסגנון מודחאר הספרדי שראשיתו באנדלוסיה שבספרד ובאיים הקנריים, וכלה בהשפעה הולנדית מאוחרת מהמאה ה-17. הסגנון הייחודי שהתפתח בעיר השפיע רבות על יישובים אחרים באזור. שימור המבנים הוא ייחודי לקורו, בניגוד לערים אחרות שבהם לא נשמרו מבנים אלו. המבנים עשויים מחֵמָר, שחוזק בטכניקה הידוע בשם "בַּהֲרֵק" (Bahareque). מבנים אלו חשופים לנזקים כתוצאה מגשמים, ובשנים האחרונות, לאחר גשמים כבדים (שייתכן שנגרמו עקב ההתחממות העולמית) נגרמו מבנים בעיר נזקים כבדים. דבר זה הביא להצבתה ברשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון. סיבה נוספת להכללת העיר ברשימה זו היא תוכניות עירוניות העלולות לסכן את המבנים ההיסטוריים.
בצפון מזרחה של קורו, בדרך לנמל לה ולה, נמצאות דיונות נרחבות הקרויות "לוס מדאנוס דה קורו" (Los medanos de Coro), ואלה יוצרות את המדבר היחיד בוונצואלה. בעיר עצמה השתמר נוף עירוני טיפוסי למאה ה-18 ולמאה ה-19, הכולל רחובות מרוצפים ומאות בניינים היסטוריים ומסורתיים, המשקפים את הסגנונות ההיסטוריים השונים. בעיר נמצאות גם כנסיות מעניינות וכן בית קברות יהודי ראוי לציון. בקורו שוכן גם בית כנסת עתיק.
קולט בסו
ביוגרפיה
בסו נולדה בסן-ז'ורז'-דה-דידון שבמחוז שראנט מריטים. היא עבדה כמורה לחינוך גופני בבורדו.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה בסו במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא אולימפי חדש של 52.0 שניות, לפני ליליאן בורד מבריטניה (52.1 שניות) ונטליה פצ'ונקינה מברית המועצות (52.2 שניות).
שיאנית עולם
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכתה בסו בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש כמו בת ארצה ניקול דוקלו, לשתיהן נקבע זמן זהה של 51.7 שניות, אך באמצעות הפוטו פיניש הוכתרה דוקלו כמנצחת (51.72 שניות) לפני בסו (51.74 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בשיא עולם חדש נוסף, זהה למנצחות מבריטניה (3:30.8 שניות), שוב לפי החלטת הפוטו פיניש ניצחה בריטניה 3:30.82 שניות לפני צרפת 3:30.85 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1970 זכתה בסו במדליית ארד בריצת 400 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט 1971 סיימה בסו במקום שביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.7 שניות. במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר, טורקיה באוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה בסו במקום 20 בלבד בריצת 400 מטר בתוצאה של 53.39 שניות, ולא הצליחה להגן על תוארה. נוסף לכך היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:27.52 דקות, את ריצת ה-400 מטר שלה היא עברה בתוצאה בלתי רשמית של 52.1 שניות.
בסו פרשה מספורט תחרותי בשנת 1977.
ב-9 באוגוסט 2005 נפטרה בסו בלה רושל ממחלת הסרטן בה לקתה שנתיים לפני כן. היא הותירה אחריה בעל ושתי בנות.
ננס אדום
ננס אדום הוא כוכב הסדרה הראשית, קר וקטן יחסית, שנמצא על דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל בסיווג ספקטרלי K או M. ננסים אדומים מהווים את הרוב המכריע של הכוכבים והם בעלי קוטר ומסה של עד שליש מסת שמש (מתחת למסה של 0.08 מסת שמש אלו ננסים חומים), ובעלי טמפרטורה של פחות מ-3,500 מעלות קלווין. כוכבים אלה הם בעלי בהירות מוחלטת נמוכה - חלקם פולטים פחות מ-1/10,000 מקרינת השמש שלנו. שיא פליטת הקרינה שלהם היא בתחום הנראה לעין האדם כצבע אדום, אם כי אין אפילו ננס אדום אחד שניתן לראות בשמי כדור הארץ בעין בלתי מזוינת, כיוון שעוצמת ההארה שלהם חלשה מדי. עקב הקצב האיטי של ההיתוך הגרעיני של המימן, לננסים אדומים יש אורך חיים גדול מאוד שיכול לנוע בין עשרות מיליארדים ל-1013 שנים
ננסים אדומים מתחת ל-0.25 מסות שמש אינם מתחילים להתיך הליום ולכן אינם יכולים להפוך לענק אדום. ננסים אדומים מעל ל-0.25 מסות שמש, יהפכו בעוד מיליארדי שנים לננסים כחולים. הכוכבים מתכווצים לאיטם ומתחממים עד שכל המימן שבהם מתכלה. בכל מקרה, לא עבר מספיק זמן מאז המפץ הגדול שיאפשר לננסים אדומים להתפתח מחוץ לסדרה הראשית. העובדה שננסים אדומים נשארים בסדרה הראשית גם לאחר שכוכבים זקנים יותר עזבו אותה מאפשרת לתארך צבירי כוכבים על ידי מציאת המסה שבה הכוכבים יוצאים מהסדרה הראשית. בנוסף, העובדה שלא נצפו ננסים אדומים שהתפתחו אל מחוץ לסדרה הראשית היא חיזוק להשערה לגבי גיל היקום.
דבר מסתורי אחד שעדיין לא נפתר בהקשר לננסים אדומים, הוא מחסור בננסים אדומים עם מתכתיות נמוכה, (כלומר ללא יסודות שאינם מימן או הליום). מודל המפץ הגדול חוזה שהדור הראשון של הכוכבים הכיל רק מימן, הליום וליתיום. אם כוכבים אלו כללו ננסים אדומים, הם היו אמורים להיות נצפים גם היום, בשל אורך חייהם, אך כאמור, לא נצפו עד כה ננסים אדומים כאלו. ההסבר הקונבנציונלי הוא שללא יסודות כבדים, לא יכולים להיווצר כוכבים בעלי מסה נמוכה והכוכבים הראשונים שנוצרו ביקום, היו כולם בעלי מסות גדולות, שאורך חייהם קצר, ובהם נוצרו המתכות הנחוצות להיווצרות כוכבים קטנים יותר לאחר מכן.
נהוג לחשוב כי ננס אדום הם סוג הכוכב הנפוץ ביותר ביקום. פרוקסימה קנטאורי, הכוכב הקרוב ביותר לשמש שלנו, הוא ננס אדום מסוג MS, שבהירות נראיתו מדרגה 11, וכמו כן כ-20 מתוך 30 הכוכבים הקרובים ביותר למערכת השמש הם ננסים אדומים.
בשנת 2005 התגלו כוכבי לכת סביב ננס אדום, אחד מכוכבי הלכת הללו הוא בגודל של נפטון, ומסתו גדולה פי 17 ממסת כדור הארץ. הוא מקיף את כוכב האם שלו במרחק של 6 מיליון קילומטרים בלבד ולפיכך הטמפרטורה על פניו, למרות הבהירות הנמוכה של הכוכב שלו, מגיעה לכ-150 מעלות צלזיוס.
בשנת 2014 התגלו שלושה כוכבי לכת המסווגים כסופר כדורי ארץ הנמצאים באזור החיים של המערכות שלהם, הם חלק משמונה כוכבי לכת חדשים המקיפים ננסים אדומים קרובים. כוכבי הלכת הללו התגלו בידי צוות בינלאומי של אסטרונומים מבריטניה וצ'ילה.
המחקר זיהה כי כמעט כל הננסים האדומים בסביבת השמש שלנו הם בעלי כוכבי לכת, מה שאומר שלרבים מאוד מהכוכבים מסוג זה, המהווים כ- 70% מכוכבי הגלקסיה שלנו, יש מערכות כוכבי לכת המקיפות אותם.
החוקרים גם משערים כי כוכבי הלכת הגדולים במעט מכדור הארץ (ולכן הם מכונים סופר כדורי ארץ), שבהם עשויים להתקיים מים במצב נוזלי ולפיכך הם מועמדים פוטנציאליים לתמיכה בחיים, מקיפים ננסים אדומים ב'שכונה' של השמש.
אין ביקום ננסים אדומים שגמרו את שלב הכוכב היציב בסדרה הראשית, מכיוון ששלב הכוכב היציב בננס אדום מתמשך למעלה מ-30 מיליארד שנים. לאחר שהוא מכלה את כל המימן הוא הופך לננס לבן.
שריר (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם שריר:
ראו גם
}}
סרצ'שמה
סרצ'שמה (בפרסית: سرچشمه) הוא מכרה נחושת בפרובינציית כרמאן באיראן, נחשב למכרה השני בעתודותיו בעולם. מכיל בתוכו גם כמויות ניכרות של מוליבדן, זהב ועוד מתכות נדירות.
המכרה נמצא כ-160 ק"מ דרומית-מערבית לעיר כרמאן ו-50 ק"מ דרומית לרפסנג'אן. סרצ'שמה נמצא ברום ממוצע של כ-2,600 מטרים, כאשר הנקודה הגובה ביותר עומדת על כ-3,000 מטר.
בז (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
פאלקון }}
ספ ואן דן ברך
ספ ואן דן ברך (בהולנדית: Sepp van den Berg; נולד ב-20 בדצמבר 2001 בזוולה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שאלקה 04 מהבונדסליגה.
זוולה
לאחר שהתקדם בהצלחה בשורות הנוער של זוולה מאז 2012, ואן דן ברך ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ב-11 במרץ 2018, כשנכנס כמחליף בדקה ה-45 בתבוסה ביתית 0–2 לחרונינגן.
ליברפול
ב-27 ביוני 2019, ואן דן ברך הצטרף לליברפול תמורת עמלה מאושרת של 1.3 מיליון ליש"ט, שעלולה לעלות עד 4.4 מיליון ליש"ט אם כל הסעיפים המוסכמים יופעלו.
הוא ערך את הופעת הבכורה התחרותית שלו במועדון ב-25 בספטמבר 2019 במשחק גביע ה-FA מול מילטון קינס דונס.
ואן דן ברך פתח לראשונה בהרכב בתיקו 5–5 של ליברפול מול ארסנל בסיבוב הרביעי של גביע ה-FA ב-30 באוקטובר. ליברפול המשיכה לנצח 4–5 בדו-קרב הפנדלים.
עונת 2001/2002 בליגה האדריאטית
עונת 2001/2002 בליגה האדריאטית הייתה העונה הראשונה של תחרות לקבוצות כדורסל שהוקמה על ידי קבוצות ממדינות שהוקמו לאחר מלחמות יוגוסלביה (סלובניה - 4 קבוצות, קרואטיה - 4 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - 3 קבוצות, סרביה ומונטנגרו - קבוצה בודדת).
המשחק הראשון התקיים ב-29 בספטמבר 2001 ותחרות הסתיימה ב-24 במרץ 2002. בתחרות השתתפו 12 קבוצות.
התחרות כללה העונה הסדירה (22 סיבובים) ושלב הפיינל פור.
בתום העונה זכתה אולימפיה הסלובנית באליפות הליגה, לאחר ניצחון בגמר הפיינל פור על קרקה נובו מסטו הסלובנית בתוצאה 73-59.
מבצע סלפסטיק
מבצע סלפסטיק היה נחיתה אמפיבית של בעלות הברית באיטליה שהתרחשה ב-9 בספטמבר 1943, חלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרת המערכה האיטלקית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע כללי
במאי 1943, כוחות הציר של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית הובסו ב. חודשיים לאחר מכן, כוחות בעלות הברית של בריטניה וארצות הברית פתחו בהצלחה בפלישה לסיציליה, בשם הקוד מבצע האסקי. כשהאי נכבש לחלוטין עד סוף אוגוסט, הפנו בעלות הברית את תשומת לבן לפלישה לאיטליה.