cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבן ח'לדון
ביוגרפיה
אבן ח'לדון נולד בתוניס למשפחת אריסטוקרטיה מוסלמית שהייתה מצאצאי מנהיגי כיבוש ספרד. לאחר שהשלים את לימודיו שימש בשירותם של שליטים מוסלמיים רבים הן באזור המגרב והן בגרנדה שבממלכת גרנדה (כיום בספרד) ופעל כפוליטיקאי, יועץ, ואף מדריך לשליט הצעיר מוחמד החמישי מגרנדה. משלא נחל הצלחה בכל אלה פנה לעסוק בתחום שעניין אותו יותר מכול, מדע ההיסטוריה. במהלך שהות בטירה מבודדת בהרי אלג'יריה בשנת 1377, החל אבן ח'לדון לכתוב את יצירת המופת שלו, "אקדמות למדע ההיסטוריה", או בקיצור ה"מוקדימה" ("אקדמות"), שאותה המשיך לכתוב בעיר תוניס (שאליה עבר לשם עיון בספרים שנדרשו לו להשלמת הטקסט). ספר זה נועד להיות חלק מאנציקלופדיה אסלאמית ראשונה למדעי ההיסטוריה, אבל אבן ח'לדון השלים רק את הכרך "מוקדימה", שהפכה למפורסמת ביותר.
אחרי פרוץ מגפה בתוניס עקר למצרים. החל משנת 1383 ועד מותו בשנת 1406 שימש אבן ח'לדון בתפקידים שיפוטיים שונים בעיר קהיר, אולם אף בתקופה זו, שבה היה רחוק מהמגרב, הקרינו האזור, רוחו והשינויים הפוליטיים והשושלתיים הרבים שבו על חייו ויצירתו. במהלך שירותו במצרים, השתתף אבן ח'לדון במערכה כנגד הכובש המונגולי־טורקי טימור לנג, אשר הטיל בשנת 1400 מצור על דמשק. אבן ח'לדון אף השתתף במשא ומתן עם טימור, שבו הוא דיווח לו על תנאי החיים במגרב. אבן ח'לדון הבין את כוונותיו הצבאיות של טימור, ולכן בחזרתו למצרים, כתב דיווח מפורט באותה מידה על תולדות הטטרים ואישיותו של טימור, שאותו שלח לשליטי המגרב.
הגות
הספר "אקדמות למדע ההיסטוריה" הוא הכרך הראשון של החיבור המתוכנן "כיתאב אל עיבאר" שהיה אמור לכלול שבעה כרכים, המתארים את תולדות העולם בכלל, והברברים והמגרב בפרט. הספר מהווה בחינה מקיפה של הגורמים המשפיעים על החברה והתפתחותה תוך סקירתם ובחינתם לאורך דורות של החיים הערביים שקדמו לתקופתו של אבן ח'לדון. כך למשל, הוא עוסק בתרבות הבדואית הנוודית ובהבדלתה מתרבות הקבע (חלק שני), בממשלות, במלוכה ובמשרות השלטון (חלק שלישי), ואף במדעים לסוגיהם (חלק שישי). המושג המרכזי המעניק להתפתחות השושלות והמדינות את חוקיותה לפי הספר הוא מושג התודעה הקיבוצית, או בערבית "עצאבייה". שורש מושג זה הוא מהמונח "עצב", שכן בדומה לעצבי הגוף המחברים בין איבריו, מהות התודעה הקיבוצית היא בחיבור שבין השליט לעם, כאשר פעולות של השליט כנגד נתיניו יערערו את התודעה הקיבוצית, ולהפך.
אבן ח'לדון מתאר מעגליות היסטורית, שבה עליית שושלת מלכותית דרך תודעה קיבוצית חזקה והתגברותה על אחרים, מובילה באופן טבעי לשלב של הידרדרות השושלת, שכן כוחה גורם לשליטים להתרגל למותרות, וכך להתגברות של מידת האנוכיות שלהם. הרגלים אלה גורמים לשליטים לדרוש מהעם יותר מיכולתו, דבר הגורם למיסוי גבוה מדי ולמשברים פוליטיים וכלכליים. בתנאים אלה יכולה להתפתח שושלת חדשה המאגדת את התודעה הקיבוצית סביבה תוך התגברות על השושלת הקודמת, ובכך גורמת לתהליך העלייה והנפילה לחזור על עצמו שנית.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל קופלביץ ונדפס לראשונה בשנת 1966 בהוצאת מוסד ביאליק.
ניתן לזהות את השפעתו של אבן ח'לדון על כותבים מודרניים בתחומי מדעי החברה. לדוגמה, ארנסט גלנר שילב את ה"מודל" של אבן ח'לדון אודות המחזוריות של שושלות בדואיות עם מודל של דייוויד יום כדי ליצור מודל המשלב מחזורים פוליטיים ודתיים בחברות אסלאמיות מזרח-תיכוניות. בדומה, המודל של מנסור אולסון (Mancur Olson) על ההבדל בין בנדיט נייד לבנדיט נייח (Stationary vs. Roving Bandit) הושפע מאבן ח'לדון. יש אף המייחסים את הרעיון הדיאלקטי לאבן חלדון, אשר קדם בשימוש בו, ולמעשה בהמצאתו, להוגים מאוחרים דוגמת הגל וקרל מרקס.
באופן מילולי
באופן מילולי היא תוכנית רדיו יומית ישראלית המשודרת בתחנת הרדיו גלי צה"ל, בהגשתו של הלשונאי ד"ר אבשלום קור, ועוסקת בנושאי לשון עברית ובלשנות בליווי שירים עבריים ודוגמאות מחיי היום יום בישראל.
הפינה הושמעה לראשונה בשנת 1977 ביוזמת מפקד התחנה דאז, ד"ר מרדכי נאור. התוכנית משודרת מדי יום בשעות הבוקר מספר דקות לפני השעה 06:00 ואחר־הצהריים, מספר דקות לפני השעה 15:00. הפינה הקנתה לאבשלום קור פרסום רב כמומחה לענייני לשון וכמרצה מבוקש.
בעקבות הצלחת הפינה הרדיופונית ולאחר שזכה קור בפרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית, צולמה בסוף שנות ה-80 גם גרסה טלוויזיונית לערוץ הראשון בשם "הגיע זמן לשון".
בשנת 2014 אמר קור בתוכנית אמירות שנתפסו כגזעניות. בעקבות תלונות שהתקבלו, הובהר לקור שעליו לדבר בפינתו רק על ענייני לשון.
לאורך השנים
עד שנות האלפיים שודרו עשרת אלפים פינות לפחות.
בפברואר 2010 הוסרו מאתר גלי צה"ל יותר מ-300 פרקים, ומאז מועלות הפינות ביוזמת פורום גלי צה"ל לאתר הפודקאסט הישראלי.
אות הפתיח
אות הפתיח של הפינה הוא פתיחת השיר "במזרח זורח ורד", בביצוע חבורת שירי תנועות הנוער. השיר, שנכתב על ידי נתן אלתרמן ב־1934, הולחן שנה לאחר מכן, על ידי דניאל סמבורסקי.
זואיטרופ
זואיטרופ (באנגלית: Zoetrope) הוא מכשיר המייצר אשליה של תנועה באמצעות העברה מהירה של תמונות נייחות אל מול חריצים המשמשים לצפייה. מקור השם הוא בשפה היוונית "גלגל חיים" (מיוונית: "ζωή" (חיים) + "τροπος" (גלגל)).
הזואיטרופ עשוי מגליל חלול ובו חריצים אנכיים. מתחת לחריצים, בצד הפנימי של הגליל ישנה רצועה ובה סדרה של תמונות. כאשר הגליל מסתובב, הצופה מביט דרך החריצים בתמונות הנמצאות בצד השני של פנים הגליל. כאשר הגליל מסתובב במהירות הנכונה, התוצאה היא אשליה של תנועה.
הזואיטרופ הומצא בסין במאה ה-2, והומצא בשנית במערב במהלך המאה ה-19, בדומה למכשירים דומים כפנקיסטיסקופ וזואופרקסיסקופ. המצאת המכשיר הייתה חלק מההתפתחות הטכנולוגית שהובילה לבסוף להופעת הראינוע בסוף המאה ה-19.
מעלית
מַעֲלִית היא מתקן תעבורה שנועד להעביר אנשים, ציוד וסחורה בצורה אנכית. המעליות כיום מורכבות מתא שסביבו חלל סגור הנקרא פּיר.
היסטוריה
מעליות קדומות, שפעלו בעזרת חבלים והונעו בכוח אדם, היו קיימות בעולם העתיק. ישנה עדות על מעליות שנבנו על ידי ארכימדס בשנת 216 לפני הספירה.
מבנה המעלית, בקצה של בוכנה ארוכה אשר נעה בתוך גלגל היו משאבות שהחדירו שמן לתוך הגלגל, ובלחץ השמן עלתה הבוכנה שבתוך הגלגל ודחפה את המעלית כלפי מעלה. שחרור של השמן מתוך הגלגל גרם לבוכנה לרדת והמעלית ירדה.
בסוג אחר של מעליות הידראוליות, הבוכנה הייתה מושכת בחבל שהיה מחובר לגלגלים. החבל משך את המעלית כלפי מעלה או כלפי מטה. האדם היה מפעיל מנוף שהיה מותקן בתוך המעלית. גם כיום ישנם בתים גדולים ובתי מלון אשר משתמשים במעליות שמופעלות ביד לצורך העברת מצרכים מקומה לקומה. המעליות קשורות לחבל שעובר על גלגלים ומחובר בקצה למשקולת. משיכה בחבל מעלה את המעלית והמעלית יורדת למטה בכוח משקלה.
ב-23 במרץ 1857 הותקנה מעלית אוטיס הראשונה בניו יורק. פיר המעלית הראשון קדם לה בארבע שנים. הוא נבנה בבניין שבעליו, פטר קופר, המתין להמצאת המעלית הבטוחה. הפיר היה עגול ומאוחר יותר נבנתה עבורו מעלית מיוחדת.
מעלית חשמלית
מעלית חשמלית (נקראת גם מעלית חיכוך, Traction Elevator), מונעת על ידי גל חיכוך. החיכוך נוצר בין כבלי התלוי של המעלית לגל החיכוך המונע על ידי מנוע חשמלי.
המעלית החשמלית הראשונה הומצאה ונבנתה בשנת 1880 על ידי המהנדס הגרמני ורנר פון סימנס (Werner von Siemens). פעולתה מבוססת של מתקן-הרמה הנקרא כננת, המונע על ידי מנוע חשמלי. לכננת יש תוף, שעליו כרוכים (מלופפים) הכבלים; בצדם האחד תלוי תא המעלית, ובצדם השני תלויה משקולת-נגד. הכננת מותקנת בראש פיר המעלית. בטיחותן ומהירותן של המעליות החשמליות שופרו במידה ניכרת על ידי פרנק ספרגו.
מעלית הידראולית
מעלית הידראולית, היא מעלית הפועלת בעזרת לחץ שמן. המעלית ההידראולית הומצאה על ידי המהנדס הצרפתי אדו בשנת 1867. פעולתה של מעלית זו מבוססת על בוכנה גדולה המופעלת על ידי לחץ שמן, המעלה את תא המעלית לגובה. את המעלית ההידראולית אפשר עדיין לראות בבתים ישנים נושנים, או במוסכים, שם היא משמשת להרמת הרכב לשם סיכה ותיקונים. כמו כן מותקנות מעליות הידראוליות בבניינים, בעיקר בתוספת לבתים קיימים, על ידי חברות קטנות. כיום ישנן מספר חברות מצומצם אשר הפסיקו לייצר מעליות הידראולית כגון יצרנית המעליות הפינית KONE.
המעלית בימינו
ישנן מעליות בהן מותקנת דלת אוטומטית. אם אדם נוגע בה בעודה נסגרת, היא נפתחת בצורה אוטומטית שוב. במעליות חדשניות יותר מצויה עין אלקטרונית, השולחת קרן אור לעבר פוטורזיסטור. אדם או חפץ כלשהו העוברים בפתח המעלית וקוטעים את קרן האור, יגרמו לדלתות להישאר פתוחות.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, הומצאו שיפורים במספר אלמנטים שמונעים מגע יד אדם.
המעלית בהלכה
לצורך שומרי שבת ישנן מעליות שבהן מנגנון מיוחד, המכונה "פיקוד שבת" הגורם להן לעצור אוטומטית בכל קומה וקומה כך שניתן להשתמש בהן ללא חילול שבת.
כמה פוסקים דנו בשאלה האם קיים איסור ייחוד בעליה של איש ואשה במעלית.
דיון הלכתי נוסף הוא לגבי חיוב המעלית במזוזה.
מערכת טלפוניה ניידת עולמית
מערכת הטלפוניה הניידת העולמית (באנגלית: Universal Mobile Telecommunication System ובר"ת: UMTS) היא אחת מטכנולוגיות דור 3 של הטלפוניה הסלולרית. היא מתבססת על טכנולוגיית W-CDMA, תוכננה על ידי הארגון 3GPP ומייצגת את התשובה האירופאית/יפנית לדרישות המופיעות ב-IMT-2000 של ITU עבור מערכות תקשורת סלולריות.
על מנת להבדיל את UMTS מטכנולוגיות רשת אחרות, UMTS משווקת לעיתים כ-3GSM, שם המדגיש את היותה שייכת לדור השלישי ואת העובדה שהיא תוכננה להחליף את תקן ה-GSM מהדור השני.
מאפיינים
UMTS תומך בקצבי העברת נתונים של 1920Kbps (ולא 2Mbps כפי שרואים תדיר), אף על פי שכרגע משתמשים ברשתות יכולים לצפות לביצועים המגיעים לכל היותר ל-384kbps, ביפן נעשות הכנות לשדרוג ל-3mbps. בכל אופן זה עדיין מהיר יותר באופן משמעותי מהקצב הקודם - 14.4kbps שהתקבלו ב-GSM או ב-HSCSD. כמו כן מערכת זו מאפשרת גישה לאינטרנט ושירותי מידע ניידים נוספים.
לדור השלישי קדמו מערכות שונות מהדור השני כגון GSM, CDMA, PDC, PHS וכן טכנולוגיות נוספות שנפרשו במדינות שונות. כאשר מדובר ב-GSM ישנו מסלול התפתחות מהדור השני - ה-GPRS המוכר גם כדור 2.5. GPRS תומך בקצבי העברת מידע הרבה יותר טובים (עד למקסימום תאורטי של 140.8kbps, אף כי קצבים טיפוסיים קרובים יותר ל-56kbps) ועובד במיתוג מנות ולא במיתוג מעגלים. המערכת פרושה במקומות רבים בהם נעשה שימוש ב-GSM. ה-E-GPRS, או EDGE, היא התפתחות של ה-GPRS ומבוססת על "שיטות קידוד" חדשות. עם EDGE קצבי העברת החבילות יכולים להגיע באופן מעשי ל-180kbps. מערכות EDGE לעיתים נקראות דור 2.75.
UMTS בישראל
בתחילת שנת 2005 רשת פרטנר השיקה רשמית את הדור השלישי עם כיסוי של רוב הארץ, במאי 2006 השיקה גם סלקום את הדור השלישי.
בתחילת שנת 2009 השיקה גם פלאפון תקשורת רשמית את הדור השלישי לאחר שבמשך השנים שקדמו לה השתמשה חברת פלאפון בטכנולוגיות מבוססות CDMA (בניגוד לסלקום ופרטנר/אורנג' שהשתמשו בGSM).
נשיפה
הנשיפה היא פעולה של פליטת אוויר מן הריאות - המנוגדת לשאיפה. מטרתה לסלק את האוויר העשיר בפחמן דו-חמצני (CO2), ולרוקן את הריאות במטרה לתת מקום לחמצן חדש שייכנס (באמצעות שאיפה). השאיפה והנשיפה הן חלק מתוך פעולה נרחבת, הנקראת "נשימה".
פעולות נוספות עם הנשיפה
המוכרת ביותר היא הנגינה בכלי נשיפה כגון חצוצרה, סקסופון, חליל. גם תקיעה בשופר נעשית באמצעות נשיפה. על ידי שינוי קצב הנשיפה ניתן לשלוט בצליל המופק מן הכלי (אך לא רק באמצעות דרך זו).
פעולה נוספת שמבוצעת באמצעות הנשיפה היא הירגעות. כאשר אנו נושפים, ולאו דווקא בשיטות מיוחדות, אנו נרגעים. כאשר אנו לחוצים, אנו לוקחים שאיפה עמוקה ולאחר מכן נושפים בחוזקה דרך האף. ישנן שיטות המנצלות את הנשיפה עד תומה, כמו יוגה.
באמצעות הגוף, שהוא חם יחסית, ניתן להפיק אדים באופן רצוני (דרך הפה). כאשר אנו רוצים לחמם את ידינו או לנקות עדשות למשל, אנו מנצלים את הנשיפה. ניתן להפיק אדים גם דרך האף באופן בלתי רצוני, במהלך מאמץ (בדרך כלל ספורטיבי).
קארל וימן
קארל אדווין וימן (באנגלית: Carl Edwin Wieman; נולד ב-26 במרץ 1951) הוא פיזיקאי אמריקאי, שיחד עם וולפגנג קטרלה ואריק קורנל, זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2001 על יצירת עיבוי בוז-איינשטיין בפעם הראשונה.
חייו האישיים
וימן נולד לאורר ואליסון בקורווליס שבאורגון, ארצות הברית. לוימן ארבעה אחים ואחיות. אביו עבד במנסרה ואימו הייתה עובדת סוציאלית. בכיתה ז' למד בבית הספר בעיירה פלימות'. לפי וימן למורה שלו למדעים רון טוביאס, הייתה השפעה גדולה עליו והוא עדיין זוכר את השיעורים וההסברים שלו מבית הספר על מבנה האטומים והטבלה המחזורית. בהמשך נרשם לבית הספר התיכון שבקורווליס והשתתף בתחרויות שחמט ושיחק בנבחרת הטניס. אחד המורים שלו מהתיכון אמר עליו "ילד רציני שלעולם לא קיבל שום דבר רע". בשנת 1984 נישא וימן לשרה גילברט (Sarah Gilbert). הוא הכיר אותה כאשר עבדה על הדוקטורט שלה. הם רצו להתחתן זמן קצר לאחר שהכירו אך לבסוף התחתנו רק אחרי ששרה סיימה את הדוקטורט שלה.
הקריירה האקדמית והמדעית
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר ב-1969, סיים תואר ראשון באוניברסיטת MIT בשנת 1973 ותואר שלישי באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1977. תחילתה של הקריירה המדעית שלו הייתה בתור מתמחה אצל חוקר באוניברסיטת מישיגן. לאחר מכן וימן מונה לעוזר של פרופסור לפיזיקה. בשנת 1984 וימן עבר לאוניברסיטת קולורדו ולאחר שלימד שלוש שנים באוניברסיטה מונה לפרופסור. וימן ואריק קורנל (מהמכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה) החלו במחקר בשנת 1990 שהוביל לכך שבשנת 2001 יזכו בפרס נובל לפיזיקה ביחד עם וולפנג קטרלה (מ-MIT). הם זכו בפרס על יצירת עיבוי בוז-איינשטיין לראשונה. עיבוי בוז איינשטיין היא תופעה שמתרחשת בבוזונים, בטמפרטורות של כמה עשרות ננו-קלווין מעל האפס המוחלט (-273.15 מעלות צלזיוס) שבה חלקיקים רבים נדחסים לרמת האנרגיה הנמוכה ביותר של מערכת קוונטית ובעצם משנים מצב צבירה לגז בוזונים מנוון. התופעה נחזתה על ידי אלברט איינשטיין וסאטינדרה נאת בוז בשנת 1924. אבל יצירת העיבוי נעשתה לראשונה על ידי הזוכים בפרס רק בשנת 1995. משנת 1985 עד 2007 היה וימן עמית במכון JILA (Joint Institute for Laboratory Astrophysics), ובין השנים 1993 ל-1995 שימש כיושב ראש המכון. וימן הקים את CWSEI (The Carl Wieman Science Education Initiative) בשנת 2006. שנה לאחר מכן עזב וימן את אוניברסיטת קולורדו ועבר לאוניברסיטת קולומביה הבריטית שם היה פרופסור לפיזיקה ודירקטור ב-CWSEI. בין השנים 2010 ו-2012 וימן היה דירקטור חבר במשרד המדע והטכנולוגיה של הבית הלבן. בשנת 2013 וימן עבר למחלקת הפיזיקה ולבית הספר הגבוה לחינוך של אוניברסיטת סטנפורד.
פסגת מויר (וושינגטון)
פסגת מוייר (באנגלית: Muir Peak) היא פסגה במחוז פירס במדינת בוושינגטון שבארצות הברית.
הפסגה ממוקמת דרומית מזרחית לעיר סיאטל, מזרחית לאולימפיה, וצפונית מערבית ליאקימה.
הפסגה נמצאת במסיב הר ריינייר, ברכס קסקייד שברכסים הפסיפיים.
גובהה של הפסגה 3,107 מטרים מעל פני הים, מתנשאת לגובה של 32 מטרים מעל סביבתה.
לקריאה נוספת
• Martin Volken, Backcountry Ski & Snowboard Routes Washington
עזרא מילר
מילר גם גילם את הפלאש בסרטים ובסדרות טלוויזיה המתרחשות ביקום המורחב של DC, כשהופיע לראשונה בסרטים באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק (2016) ויחידת המתאבדים (2016), לפני שקיבל תפקיד משמעותי יותר בליגת הצדק (2017) ובגרסת הבמאי המכונה ליגת הצדק: גרסת סניידר (2021). הוא גילם תפקיד ראשי בסרט הפלאש (2023) והייתה לו הופעת קמע בסדרות הטלוויזיה החץ (2020, בפרק המתייחס למשבר בעולמות האינסופיים) ופיסמייקר (2022).
מאז 2022, מילר הואשם בביצוע הפרת סדר, תקיפה ופריצה, שהביאו למספר מעצרים וכן הואשם בשידול קטינים.
ראשית חייו
מילר גדל בניו ג'רזי שבארצות הברית. אמו, מרתה לבית קוץ', הייתה רקדנית, ואביו, רוברט ס. מילר, עבד בהוצאת הספרים של וולט דיסני. אביו ממשפחה יהודית-אשכנזית,  ואמו ממשפחה נוצרית. מילר אמר שהוא מגדיר עצמו גם בתור יהודי וגם כ"רוחני". למילר שתי אחיות גדולות.
קריירת משחק
בשנת 2008 כיכב בסרט הדרמה "אחרי בית הספר" בתפקיד רוברט, תלמיד בית ספר, ובנוסף גילם את דמיאן במשך חמישה פרקים בסדרה הדרמה "קליפורניקיישן".
ב-2009 הופיע לצד אנדי גרסיה בסרט "סיטי איילנד". ב-2010 שיחק ב-"Beware the Gonzo" וכן גילם נער הומוסקסואל ב-"Every Day" לצד לייב שרייבר והלן האנט. בהמשך כיכב בסרט "חייבים לדבר על קווין" לצד טילדה סווינטון, ועל המשחק בו קיבל שבחים רבים. כן כיכב בסרטים "עוד יום שמח" ו"כמה טוב להיות פרח קיר"' (המבוסס על ספר בעל שם זהה).
ב-2015 הופיע בתפקיד משנה בקומדיה "אסון מהלך" לצד הקומיקאית איימי שומר. כמו כן שיחק בסרט המתח "ניסוי הכלא של סטנפורד" לצידם של קיר גילכריסט, תומאס מאן, ניקולס בראון ומויסס אריאס.
משנת 2016 מילר מגלם את בארי אלן (פלאש) ביקום הקולנועי של די.סי..
בשנת 2016 שיחק לצד אדי רדמיין, קולין פארל וסמנתה מורטון בסרט הפנטזיה "חיות הפלא והיכן למצוא אותן", המהווה ספין אוף לסדרת הסרטים של הארי פוטר, המבוססת על סדרת הספרים שהוא מעריץ. ב-2018 שיחק גם בסרט השני בסדרה, "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד".
קריירה מוזיקלית
כשהיה בן שש, החל מילר לתרגל שירת אופרה כדי להתגבר על לקות הדיבור שלו. הוא שר עם המטרופוליטן אופרה.
מילר הוא המתופף והזמר של להקת "Sons of an Illustrious Father".
לי באי
לִי בּאי, לִי בּוֹ או לִי טי פּוֹ (סינית: 李白; 701 – 762) היה משורר סיני שחי בימי שושלת טאנג ונחשב לאחד מגדולי השירה בכל הזמנים.
משירתו של לי באי נותרו כ־1100 שירים. היכרות המערב עם לי באי הגיעה דרך התרגומים החופשיים שעשה המשורר עזרא פאונד לתרגומים ליפנית של לי באי. בתרגום לגרמנית נתפרסמו כמה משיריו בזכות השיר על הארץ מאת מאהלר.
עזרא מילר
חיים אישיים
בשנת 2010 היה במערכת יחסים עם השחקנית האמריקאית-יהודייה זואי קרביץ, בעת שצילמו את הסרט "היזהר מגונזו". בשנת 2018 חשף כי שניהם ניהלו מערכת יחסים פוליאמורית עם מספר פרטנרים.
לי באי
לי באי היה בנו של סוחר עשיר. מקום הולדתו לוט בערפל, אך רבים גורסים כי מדובר בעיר סויאב שבקירגיזסטן (בקרבת טוקמוק). משפחתו עברה למחוז סצ'ואן כשהיה בן 5 ושם הושפע מהטאואיזם ומקונפוציוס. מגיל 25 סבב ברחבי סין, דבר שהשפיע על אישיותו ועל השפה השירית החופשית שלו וגרר עניין רב עוד בחייו. בשנת 742 פגש את הקיסר ובמשך שנתיים שירת כמשורר בחצרו, עד הפסקת עבודתו. בהמשך, נדד ברחבי סין, ופגש את המשורר הנודע דו פו הן בסתיו 744 והן שנה אחר כך. השירים שכתבו השניים זה לזה נחשבים לקלאסיקות.
עזרא מילר
חיים אישיים
מילר שיתף כי הוטרד מינית על ידי מפיק הוליוודי ובמאי קולנוע שנתנו לו אלכוהול כשהיה קטין. מילר לא נקב בשמותיהם.
פלילים
מילר הסתבך עם החוק מספר פעמים.
צ'נדרה
צ'נדרה 1958 (ידוע גם בשמות: SB 1970, 1947 HD, 1959 RG1, 1965 UN, 1971 XA) הוא אסטרואיד מסוג C, עשיר בפחמן, בעל קוטר של 35 קילומטר המשתייך לאזור החיצוני של חגורת האסטרואידים.
לי באי
מאוחר יותר תמך במרד נגד הקיסר ועל כך הוגלה ליֵלַאנג. הוא זכה לחנינה ומת בדַאנְגטוּ. האגדה מספרת כי טבע כשניסה לתפוס את בבואת הלבנה. אחרים טוענים כי מת מהרעלת כספית בעת ניסיון כימי להמציא משקה מרפא-כל, ואחרים גורסים כי מת משתיית יתר. רבים משיריו עסקו בהנאות היין. לעברית תורגמו שיריו בעיקר על ידי דן דאור.
צ'נדרה
התגלה ב-24 בספטמבר 1970 על ידי האסטרונום הארגנטינאי קרלוס סיסקו במצפה הכוכבים האסטרונומי CASLEO (בספרדית: Complejo Astronómico El Leoncito, ראה Félix Aguilar Observatory) אשר ב-1974 שונה שמו ל-"Carlos Ulrrico Cesco Astronomical Station" על שמו של קרלוס.
מסלול
צ'נדרה ממוקם במרחק של 2.6-3.6 יחידות אסטרונומיות (AU) מהשמש, ומקיף אותה פעם ב-5.5 שנים (1997 ימים).
האסטרואיד בעל אקסצנטריות (מתמטיקה) של 0.17 (מסלולו אליפטי) ונטייתו ביחס למסלולו היא של 11°.
קוטר ואלבדו
לפי טלסקופ החלל WISE קוטרו של צ'נדרה הוא 36.2 ק"מ והאלבדו שלו הוא 0.07. לעומת זאת, ב-"CAL"(קאל) נמצא כי קוטרו הוא 33.8 ק"מ, האלבדו הוא 0.05 ובהירותו המוחלטת היא 11.2.
עזרא מילר
פלילים
ב-28 ביוני 2011, בפיטסבורג, פנסילבניה בעת הצילומים לסרט "כמה טוב להיות פרח קיר", מילר נסע ברכב שנעצר על ידי המשטרה בעקבות פנסי בלמים פגומים, והמשטרה גילתה ברשותם 20 גרם מריחואנה. בתחילה, הואשם מילר בהחזקת סמים, אולם מאוחר יותר האישום בוטל על ידי השופט. במקום זאת קיבל מילר קנס של 600 דולר בגין שני סעיפים של התנהגות בלתי הולמת. מאוחר יותר התייחס מילר לפרשה: "אני לא מרגיש שיש צורך להסתיר את העובדה שאני מעשן מריחואנה. זהו חומר צמחי מרפא לא מזיק שמגביר את ההערכה החושית".
בחודש מרץ 2022 נעצר מילר על ידי משטרת הוואי, לאחר שנחשד כי בעודו יושב בפאב קריוקי החל צועק קללות וגסויות כלפי באי הפאב, מאחר שהתרגז משירת הקריוקי של המשתתפים. השחקן שוחרר לאחר ששילם ערבות בסך של 500 דולר.
בחודש אפריל נעצר מילר בחשד שתקף אישה במסיבה בה השתתף, במסיבה ביתית שנערכה בהוואי. ממשטרת הוואי נמסר שמילר התבקש לעזוב את המסיבה, ובתגובה התרגז והשליך כיסא שפגע בראשה של משתתפת במסיבה, בת 26.
ב-1 במאי התקבלה במשטרת המדינה של ורמונט תלונה על פריצה לבית, ממנו נגנבו גם מספר בקבוקי אלכוהול. ב-7 באוגוסט איתרה המשטרה את מילר, שהואשם בפריצה ובגניבה.
ביוני אותה שנה הוצא נגד מילר צו הרחקה מנערה, אותה על פי החשד תקף מינית לאחר שבמשך שש שנים ביצע בה גרומינג, מאז הייתה בת 12, לרבות עידודה להשתמש ב-LSD. חשדות הועלו לגבי מעשים דומים שביצע בנערות נוספות, והועלו אף חשדות לפיהם הוא מנהיג כת. הנערה עצמה הכחישה את ההאשמות כלפי מילר.
בעקבות ריבוי המקרים, החלו להישמע בקרב קהילת תעשיית הקולנוע קולות הקוראים לאולפני DC לבטל את סרט הקולנוע הפלאש בכיכובו, שאמור לצאת לאקרנים ב-2023. אך לאחר שיחת הבהרה עם השחקן במהלכה הוא התנצל באולפנים החליטו שלא לגנוז את הסרט.
הוגו בוס
הוגו בוס (Hugo Boss AG) הוא בית אופנה גרמני הפועל מן העיר מצינגן (Metzingen) שבבאדן-וירטמברג, המתמחה באופנת עילית לגברים. המותג קרוי על שם הוגו פרדיננד בוס (1885–1948) שהיה חבר המפלגה הנאצית ומעצב המדים של ארגון האס אס. מותגי בית האופנה מופצים ב-103 מדינות בעולם ונמכרים ביותר מ-5,000 חנויות. המוצרים שהחברה מייצרת ומפיצה כוללים: ביגוד, נעליים, בשמים ואבזרי אופנה. בשנת 2018 היה מחזור המכירות של חברת הוגו בוס 2.7 מיליארד אירו.
מעורבות בייצור מדים עבור הנאצים
הוגו בוס היה חבר המפלגה הנאצית החל משנת 1931. בין השנים 1932–1945 עיצבו פרופ' קרל דיביטש וולטר הק את המדים השחורים לאס אס וייצורם נעשה בידי חברת הוגו בוס. במלאכה הועסקו גם עובדי כפייה (בדומה לחברות רבות אשר שיתפו פעולה עם הממשל הנאצים בתקופת המלחמה). הוגו בוס עיצב וייצר גם את החולצות החומות עבור האס אה, פלוגות הסער הנאציות, וחלק ממדי האס אס. בנוסף עסקה החברה באותה תקופה בייצור מדים לשירות הדואר והמשטרה בגרמניה. בשנת 1997 הכירה החברה בשירותים שנתנה לשלטון הנאצי בגרמניה וטענה שהייתה אחת מאלפי חברות אשר נתנו שירותים דומים בתקופת גרמניה הנאצית.
בספטמבר 2011, התנצלה החברה באופן פומבי על שימוש בעובדי כפייה בתקופת הנאצים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, נאסר על הוגו פרדיננד בוס להיות בעל עסקים כתוצאה ממעורבותו במפלגה הנאצית. חתנו יוגן הולי השתלט על הבעלות והניהול של החברה וייצר בגדי עבודה. בשנת 1950, קיבלה החברה את ההזמנה הראשונה שלה לחליפות גברים, וכתוצאה מכך התרחבה ל-150 עובדים עד סוף השנה. עד 1960 ייצרה החברה חליפות מוכנות בהזמנה. בשנת 1969 פרש יוגן הולי לפנסיה והשאיר את החברה לבניו, שהחלו בפיתוח פעילות בינלאומית. בשנת 1970 יוצרו החליפות הראשונות תחת המותג "בוס", כאשר המותג הפך לסימן מסחרי רשום בשנת 1977. באותן השנים החלה החברה בשיתוף פעולה עם הספורט המוטורי, נתנה חסות לנהג הפורמולה 1, ניקי לאודה, ובהמשך לקבוצת מקלארן.
בשנת 1984, הושק הבושם הראשון של המותג Boss. שנה אחר כך הונפקה החברה בבורסת פרנקפורט.
בשנת 1987, החלה לתת חסות לגביע דייוויס בטניס. באותה שנה הושק קו אופנה חדש בשם "בוס אורנג'" אשר תואר כלבוש יום-יום ספורטיבי השונה מן הלבוש המתוחכם והאופנתי של קו האופנה "בוס בלאק".
בשנת 1997, התאחדה חברת האם של הוגו-בוס, קבוצת מראצוטו, עם קבוצת טקסטיל נוספת באיטליה ליצירת תאגיד הטקסטיל הגדול באירופה.
בשנות ה-2000
בתחילת שנות ה-2000 קיבלה חברת פרוקטר אנד גמבל את הרישיון לייצור ושיווק בשמים תחת המותג של הוגו בוס.
בשנת 2005 ביצעה קבוצת מראצוטו ספין-אוף למותגי היוקרה שלה, ובראשם הוגו בוס, לתוך חברה חדשה "בית האופנה ולנטינו". בשנת 2007 נמכרה ולנטינו לקרן השקעות הפרטיות הבריטית פרמירה. בשנים הבאות מכרה בהדרגה קרן פרמירה כמחצית ממניות החברה ברווח ניכר.
פעילות בישראל
בשנת 1990, קיבל תעשיין הטקסטיל דב פולק את הזיכיון לייבוא מוצרי החברה לישראל.
בשנת 1993, קיבלה חברת גבור-סברינה את הזיכיון לייצור מותגי ההלבשה התחתונה תחת המותג הוגו-בוס בישראל. הזיכיון בוטל לאחר חמש שנים, כאשר החברה נכנסה להליכי פירוק. במקומה קיבלה חברת דלתא גליל תעשיות את הזיכיון. דלתא גליל גם על הסכם עם הוגו בוס לפיתוח קו הלבשה תחתונה לנשים לשיווק ברחבי העולם.
בשנת 1997, קיבל יבואן שעונים זיכיון לייבוא שעוני המותג לישראל.
בשנת 1999, בדקה לראשונה הוגו-בוס את האפשרות לפתוח חנויות משלה בישראל לאופנת גברים. באותה עת בעל הזיכיון, דב פולק, מכר את אופנת הגברים של החברה ברשת האופנה "ונדום" שהייתה בבעלותו והפעילה 4 חנויות בישראל.
בשנת 2011, פתחה הוגו בוס חנות ראשונה בישראל בכיכר המדינה בתל אביב.
בשנת 2015, נפתחה חנות נוספת של הוגו בוס בקניון ארנה, בתוך חנות רשת "פקטורי 54". וב-2017 עבר זיכיון המותג בישראל למשפחת אירני בעלי רשת "פקטורי 54".
ג'ט לי
לי ליאן ג'ט (נולד בבייג'ינג ב-26 באפריל 1963), ידוע בעיקר בשם הבמה ג'ט לי, הוא אמן לחימה ושחקן קולנוע סיני. נחשב לאחד מגדולי שחקני הקונג פו של סוף שנות ה-90 והעשור הראשון במאה ה-21.
ביוגרפיה
ג'ט לי נולד בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין בשנת 1963. הוא התייתם מאביו בהיותו בן שנתיים.
קריירה
ג'ט לי קיבל את הכוכב מספר 67 בשדרת הכוכבים של הונג קונג.
חיים אישיים
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, לי אובחן במחלת גרייבס. מחלה זו, בשילוב עם פציעות שספג לאורך הקריירה לבירכיו ולעמוד השידרה שלו ובעיה בתפקוד הלב, הובילו לכך שיראה מבוגר מגילו האמיתי. בעקבות זאת היו שמועות על פרישתו ממשחק, אך בשנת 2020 השתתף בסרט מולאן של דיסני בתפקיד קיסר סין.
לי מתנדב בארגון צדקה שהקים אשר מסייע לילדים במצוקה ברחבי סין.
יאן פיטר בלקנאנדה
יאן פיטר בלקנאנדה (נולד ב-7 במאי 1956) הוא מדינאי הולנדי, חבר המפלגה הנוצרית דמוקרטית בהולנד. שימש כראש ממשלת הולנד בין 22 ביולי 2002 ל-13 באוקטובר 2010.
תולדות חייו
יאן פיטר בלקנאנדה נולד ב-7 במאי 1956 בכפר ביזלינגה שליד העיירה קפלה בדרום-מערב הולנד. אביו היה סוחר דגנים ואימו מורה. את לימודיו היסודיים סיים בבית ספר פרוטסטנטי בעיירה קפלה ואת לימודי התיכון סיים בשנת 1974 בבית ספר נוצרי בעיר גוס.
את לימודיו האקדמיים עשה ב"אוניברסיטה החופשית" (בהולנדית: Vrije Universiteit) באמסטרדם, שם סיים תואר שני בהיסטוריה בשנת 1980, תואר שני במשפטים בשנת 1982 ולבסוף תואר דוקטור במשפטים בשנת 1992.
בלקנאנדה נשוי לביאנקה הוגנדיק ולזוג בת אחת. בלקנאנדה אינו מתגורר בבית ראש הממשלה, אלא מעדיף דירה שכורה בעיר האג. הוא חבר בכנסייה הקלוויניסטית פרוטסטנטית של הולנד.
דרכו הפוליטית
בלקנאנדה נבחר לראשונה לבית הנבחרים של הפרלמנט של הולנד ב-19 במאי 1998, בעוד מפלגתו הייתה באופוזיציה. הוא הפך לדובר המפלגה בנושאים כלכליים והיה מעורב בנושאי חברה, משפט, ונושאי פנים. בתוקף תפקידו הוא דגל בהפחתה משמעותית בחוב הלאומי ובמדיניות כלכלית איתנה.
ב-1 באוקטובר 2001 הוא נבחר ליושב ראש הסיעה של מפלגתו בבית הנבחרים. ב-3 בנובמבר הוא נבחר כמועמדה של מפלגתו לראשות הממשלה, לקראת הבחירות הכלליות שנערכו בחודש מאי 2002. בחירות אלה זכורות עקב רציחתו של הפוליטיקאי הלאומני פים פורטאון, דבר שגרם להפסקת תעמולת הבחירות. בבחירות אלה שבה המפלגה הנוצרית דמוקרטית והייתה למפלגה הגדולה בהולנד.
ראש ממשלה
בלקנאנדה עמד בראש ארבע ממשלות בהולנד.
ב-4 ביולי 2002 הטילה המלכה ביאטריקס את הרכבת הממשלה על בלקנאנדה, זאת לאחר התפטרות ראש הממשלה וים קוק. ממשלה זו נודעה בכינוי "ממשלת בלקננדה הראשונה". ממשלה זו כללה את מפלגתו של פים פורטאון, אשר נרצח סמוך לבחירות, והיא החזיקה מעמד 86 יום בלבד, לאחר פילוג בתוך מפלגתו של פורטוין.
הבחירות שנערכו מוקדם מהצפוי, בשנת 2003, איפשרו את הקמת ממשלתו השנייה של בלקנאנדה, אשר הורכבה מהמפלגה הנוצרית דמוקרטית של בלקננדה, מפלגת העם לחירות ולדמוקרטיה (WD) והמפלגה הליברלית, דמוקרטים 66 (D66), אשר יחד יצרו קואליציית מרכז-ימין. המצע המשותף לממשלה זו התמקד בארגון מחדש של השירותים הציבורים בהולנד, הפחתת הפשיעה, הקשחת מדיניות ההגירה וקיצוץ בתקציב הציבורי. צעדים אלה הובילו לזעם בציבור ולירידתו של בלקנאנדה בסקרי דעת הקהל. בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2004 נותרה מפלגתו הגדולה ביותר בנציגות ההולנדית שנבחרה, ובלקננדה מונה ב-1 ביולי 2004 לנשיא התורן של האיחוד האירופי. ב-10 ביוני 2004, לקראת מינויו הצפוי לנשיאות האיחוד האירופי, ביקר בלקנאנדה בישראל ונפגש עם ראש הממשלה אריאל שרון. בבחירות המוניציפליות בשנת 2006 סבלה המפלגה מירידה בכוחה ואיבדה את השליטה ברבות מן הרשויות המקומיות. ניסיונות שנעשו בתוך מפלגתו, במחצית הראשונה של שנת 2006, להחליף את בלקנאנדה בראשות הממשלה לאור ירידתו בסקרים, כשלו. במחצית השנייה של השנה החלה עלייה באהדה שגילה לו הציבור ההולנדי, זאת כנראה על רקע התאוששות הכלכלה.
ב-30 ביוני 2006 פרשה החברה הזוטרה בממשלה, מפלגת דמוקרטים 66, מן הקואליציה, על רקע טיפולה של שרת ההגירה, ריטה ורדונק, באיזרוחה של חברת הפרלמנט ההולנדי, ממוצא סומלי, אייאן חירסי עלי. לנוכח התפתחות זו נאלץ בלקנאנדה להתפטר ולהכריז על הקדמת הבחירות. הוא הרכיב ממשלת מעבר, היא ממשלתו השלישית, אשר הורכבה מקואליציית מיעוט של המפלגה הנוצרית דמוקרטית ומפלגת העם לחירות ולדמוקרטיה. ממשלתו השלישית של בלקננדה כיהנה עד למועד הבחירות שנערכו ב-22 בנובמבר 2006.
לאחר בחירות 2006 הקים בלקננדה קואליציה חדשה, סוציאל-נוצרית, עם מפלגת העבודה ומפלגת האיחוד הנוצרי. בלקנאנדה קיבל את מינוי המלכה להרכבת הממשלה ב-9 בפברואר 2007 וממשלתו הושבעה לתפקידה ב-22 בפברואר 2007. ממשלה זו נפלה בפברואר 2010 לאחר פרישת מפלגת העבודה בשל דרישתה כי החיילים ההולנדים יעזבו את אפגניסטן עד אפריל 2010. בלקנאנדה היה מועמד מפלגתו לראשות הממשלה בבחירות שהתקיימו ב-9 ביוני 2010, ונחל מפלה קשה, כאשר מפלגתו איבדה מחצית ממושביה בפרלמנט. בעקבות הכישלון התפטר בלקנאנדה מתפקידו כראש המפלגה הנוצרית דמוקרטית ופרש מן החיים הפוליטיים.
לאנס
לַאנְס (בצרפתית: Lens) היא קומונה במחוז פה-דה-קאלה שבצפון צרפת. ב-2020 התגוררו בה 32,458 תושבים. באזור התעשייתי של לאנס, הכולל את הפרברים ואת העיר דואה, מתגוררים למעלה מחצי מיליון תושבים.
גאוגרפיה
לאנס ממוקמת במישור ארטואה על גדות תעלת דל, כ-200 ק"מ צפונית לפריז, בין ליל מצפון ואראס מדרום. היא נמצאת על ציר כבישים מהירים: פריז - ליל וקאלה - ריימס. קו הרכבת TGV מחבר אותה עם פריז (שעה ועשר דקות). בסביבותיה נמצאים מרבצי פחם שהפכו אותה לעיר תעשייתית.
דמוגרפיה
עקב גילוי מרבצי פחם בסביבותיה, לאנס הפכה מעיירה בת 2,436 תושבים ב-1803 לעיר בת 31,812 תושבים ב-1914. במלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בקו החזית, ויותר ממחצית התושבים נמלטו ממנה. אחרי המלחמה חלה בעיר התפתחות כלכלית מואצת שבעקבותיה גדל מספר התושבים פי שלושה: (מ- 14,259 ב- 1921 ל-42,733 ב- 1962). אולם, מאז 1962 אוכלוסיית העיר נמצאה במגמת ירידה ועד 2006 העיר איבדה כשישית מתושביה.
היסטוריה
ייסודה של העיר לוטה בערפל, אך מטבעות מתקופת השושלת המרובינגית שנמצאו בסביבותיה מעידים על כך שהיה במקום יישוב רומאי בשם לנה קאס (כנראה קאסטרום - מילה המציינת מחנה צבא או בניין מבוצר), וכנראה מכאן השם לאנס.
במלחמת העולם הראשונה העיר סבלה קשות. היא הייתה בידי הגרמנים מ-1914 עד 1918 ושימשה כמרכז אספקה חשוב של הצבא הגרמני. לא רחוק מהעיר נערך קרב רכס וימי. במהלך המלחמה הומטרו עליה פגזים רבים שבחלקם הגדול לא התפוצצו - מה שהיווה סכנה בתקופת השיקום שלאחר המלחמה. לפני שנסוגו, הגרמנים שרפו והחריבו את כל מכרות הפחם שנמצאו בסביבות העיר. השתוללה בעיר גם מגפת השפעת הספרדית שגבתה מחיר יקר בחיי אדם. העיר סבלה גם במלחמת העולם השנייה אם כי במידה פחותה.
כלכלה
ב-1849 התגלו מרבצי פחם בעומק של 150 מטר ביער שבסביבות העיר. ב-1853 הוקמה חברת לאנס שקיבלה זכות בלעדית לניצולם, ולאנס החלה להיות מרכז תעשייתי חשוב שהתבסס על מכרות פחם ועל שאיבת נפט. אולם, במלחמת העולם הראשונה כלכלת העיר נפגעה קשות כאשר הגרמנים החריבו את כל מכרות הפחם לפני שנסוגו. פגזים שלא התפוצצו נשארו בשטח והקשו על תהליך השיקום שלאחר המלחמה. כלכלת העיר סבלה גם במלחמת העולם השנייה, אם כי במידה פחותה.
שלוחה של אוניברסיטת ארטואה (שנוסדה ב-1992 ושמרכזה בעיר אראס) נמצאת בלאנס.
קבוצת הכדורגל של העיר, "רסינג דה לאנס", זכתה באליפות צרפת ב-1998. אצטדיון פליקס בולאר, שאירח אחדים ממשחקי גביע העולם בכדורגל באותה שנה, נמצא בלב העיר.
תוכנית נחשון
תוכנית נחשון היא תוכנית המופעלת על ידי מנהלת נחשון והיא מיזם משותף של משרד הביטחון - תוכנית תלפיות, הטכניון ומשרד החינוך – האגף למחוננים ולמצטיינים. מטרת התוכנית היא פיתוח וטיפוח נוער מוכשר ליצירת עתודה מובילה למדינת ישראל.
התוכנית מבוססת בתפיסת החינוך וההכשרה שלה על תוכנית תלפיות ומתבצעת במסגרת כיתות ייעודיות – כיתות נחשון – בבתי ספר תיכון וחטיבות הביניים בישראל.
התוכנית מבוססת על למידה עצמית ופעילה של התלמידים בהובלת מחנך, ולפיתוח מקביל ומאוזן של שלושה בסיסי כוח: השכלתי – אישיותי – ערכי.
היסטוריה
התוכנית החלה את דרכה בשלושה בתי ספר תיכוניים בשנת הלימודים תשס"ט. בהמשך החלה לפעול התוכנית גם בחטיבות הביניים וכעת פועלת כתוכנית עם שני מסלולים, מסלול חטיבה עליונה (נחשון) ומסלול שש שנתי (מסד נחשון ונחשון).
בשנת הלימודים תשפ"ב פעלה התוכנית בכ-54 בתי ספר ובכ-185 כיתות.
תפיסת החינוך וההכשרה של התוכנית
התוכנית מכוונת לייצר בוגרים בעלי פוטנציאל מקצועי מצוין, בעלי יכולות אישיות וחברתיות, בעלי יכולת מנהיגות ובעלי בסיס ערכי חזק. ערכי התוכנית נגזרים מיעד זה:
התוכנית מתמקדת בהעצמת המעגל השלם של כישורים ושל יכולותיו של התלמיד באמצעות הכשרה קבועה ומתמשכת בשלושה בסיסי כוח: קבלה לכיתת נחשון מותנית במיון אשר בוחן יכולת לימודית ומוטיבציה לרכישת השכלה נוספת על פני תוכנית הלימודים הבסיסית. בחלק מבתי הספר התלמידים מרחיבים את מקצועות המתמטיקה והאנגלית ולפחות אחד מהמקצועות הבאים: פיזיקה, כימיה, מחשבים או ביולוגיה, מתוך תפישה שמקצועות אלו הם בסיס חשוב לבניית יכולת חשיבה מופשטת ואנליטית.
מבנה כיתת נחשון
עיצוב מסגרת הלימודים וההווי בכיתות נחשון כולל מספר עקרונות:
יום ראשון מעונן
יום ראשון מעונן (ביוונית: Ουζερί Τσιτσάνης) הוא סרט דרמה יווני של הבמאי מנוסוס מנוסאקיס. הסרט מתבסס על ספר בשם זהה של ג'ורג' סקמפרדוניס.
הסרט הוקרן לראשונה בישראל בסינמטק ירושלים בפסטיבל הסרטים היהודי ב-2017.
פרי אדוארדס
פרי לואיז אדוארדס (באנגלית: Perrie Louise Edwards; נולדה ב-10 ביולי 1993) היא זמרת בריטית, חברה בלהקת ליטל מיקס.
ביוגרפיה
האודישן הראשון שלה היה "אתה יודע את זה" מאת אלניס מוריסט. אדוארדס למדה בבית הספר היסודי ראדיפול בווימות' דורסט, לפני שעברה חזרה לסאות שילדס ולמדה בבית הספר היסודי סנט פיטר ופול RC, ובמכללת קהילת מורטימר בסן שילדס, ולאחר מכן עברה למכללת ניוקאסל, שם קיבלה BTEC באמנויות הבמה.
אדוארדס חברה בלהקת הבנות המצליחה ליטל מיקס, אשר הוקמה בשנת 2011 על ידי קלי רולנד במסגרת העונה השמינית של התוכנית הבריטית "אקס פקטור" וזכתה בה במקום הראשון.
חיים אישיים
במאי 2011, החלה לצאת עם חבר להקת ואן דיירקשן זאין מאליק. הזוג התארס באוגוסט 2013 אך נפרד באוגוסט 2015.
בפברואר 2017 דווח כי היא יוצאת עם הכדורגלן האנגלי אלכס אוקסלייד-צ'מברלין. ב-21 באוגוסט 2021, נולד לזוג ילד.
יש לה אטרזיה בוושט, האחראית על צלקת דו-שרירית בבטנה, ואנוסמיה.
לחזור
לחזור (בספרדית: Volver) הוא סרט קולנוע משנת 2006, שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט מגולל את סיפורן של שתי אחיות, ריימוּנדה (פנלופה קרוז) וסוֹלֶה (לולה דואניאס), אִמן (כרמן מאורה), ובתה של ריימונדה, הנערה פאולה (יוהנה קובו) – שלושה דורות של נשים שסבלו משוביניזם גברי והתמודדו אתו, כל אחת בדרכה. כמעט כל הדמויות בסרט הן נשיות, וגברים מופיעים בו רק דקות מעטות.
שורשי עלילת הסרט נמצאים בסרט קודם של אלמודובר, "פרח הסוד שלי", שבו מסופר על רומן שאינו מתקבל לפרסום, אך נגנב ומשמש בסיס לתסריט לסרט בשם "המקפיא".
הסרט זכה לתגובות חיוביות מצד המבקרים ובפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2006 זכה אלמודובר בפרס לתסריט הטוב ביותר וכן זכה אנסמבל השחקניות של הסרט בפרס משותף עבור השחקנית הטובה ביותר.
עלילה
ריימונדה ובתהּ חוזרות לביתן, ושם הן פוגשות את פאקו, בעלה של ריימונדה ואביה של פאולה, שפוטר מעבודתו ועוסק בשתיית בירה תוך כדי צפייה במשחק כדורגל בטלוויזיה. ניכר בפאקו שהוא נמשך מינית אל בתו.
למחרת, כאשר ריימונדה חוזרת באוטובוס מעבודתה ככובסת, בשעת לילה מאוחרת, בתה מחכה לה בתחנת האוטובוס ונראית נסערת. הן הולכות לביתן, שם מוצאת ריימונדה את גופתו של פאקו במטבח, בתוך שלולית דם. פאולה מספרת לאמהּ שדקרה את פאקו בסכין מטבח, לאחר שזה ניסה לאנוס אותה, בנימוק שאין בכך חטא משום שאינו אביה. ריימונדה מחבקת את פאולה, ואומרת לה: "תזכרי: אני זאת שהרגה אותו, ואת לא ראית כלום כי לא היית פה". בעוד ריימונדה עוסקת בניקוי הדם ובפינוי הגופה, מתרחשות שתי הפרעות:
בעזרת פאולה סוחבת ריימונדה את גופתו של פאקו ומסתירה אותה במקפיא שבמסעדה הסגורה.
בזמן שריימונדה שוהה במסעדה מגיע נציג של צוות צילום סרט השוהה באזור, ושואל האם ניתן יהיה לקבל במסעדה ארוחת צהריים לצוות הסרט, המונה כשלושים איש. אף שהמסעדה אינה בבעלותה, ריימונדה שמחה להזדמנות לפרנסה טובה ומהירה, ועונה בחיוב. היא מגייסת חומרי גלם משכנותיה ומאכילה את הצוות במשך כל תקופת הצילום.
טרם לווייתה של הדודה פאולה נכנסת סולה לביתה, ונתקלת ברוח הרפאים של אמהּ, אירנה (כרמן מאורה). רוח הרפאים, הנראית בדיוק כמו האם, פונה אל סולה בבקשה לדבר אתה, אך סולה, היראה מהמתים, נמלטת ממנה בבהלה, ומצטרפת אל קהל האבלים. שם מספרת אגוסטינה, כי בעת ששהתה בביתה שמעה קול הקורא לה, אך כשניגשה לדלת לא ראתה איש. עם זאת, הבחינה שדלת ביתה של פאולה פתוחה והלכה לשם, וכך גילתה שפאולה מתה. הקול שקרא לאגוסטינה מיוחס לרוח הרפאים המתגוררת בביתה של פאולה.
סולה חוזרת לביתה במדריד, ומגלה שרוח הרפאים מסתתרת בתא המטען של מכוניתה. אירנה משכנעת את סולה שתארח אותה בביתה ושתלון אצלה במשך תקופה מסוימת. סולה מפעילה מספרה בביתה, והיא ואירנה מחליטות שאירנה תוצג בפני הלקוחות כקבצנית רוסייה שסולה אספה לביתה ובתמורה היא מסייעת בעבודות המספרה. סולה שואלת את אירנה מה גרם לה לחזור מעולם המתים, והאם הותירה במותה בעיה בלתי פתורה שעליה לפתור? אירנה מאשרת שאכן ישנה בעיה כזו, הקשורה בשנאתה של ריימונדה אליה. עוד מספרת אירנה שנישואיה לא היו מאושרים כפי שנראו, משום שבעלה בגד בה ללא הרף, עד סוף ימיו.
בשיחת טלפון מספרת ריימונדה לסולה שפאקו עזב אותה לתמיד. מתברר שגם בעלה של סולה נטש אותה שנתיים קודם לכן.
פאולה מדוכדכת ומסבירה לאמהּ: "את לא מבינה מה זה לדעת שהרגת את אבא שלך". בתגובה ריימונדה מגלה לה שפאקו אכן לא היה אביה הביולוגי, אך נאות להכיר בה כבתו, ומבטיחה שאת יתר הפרטים תספר לה במועד מאוחר יותר. בשלב זה היא מספרת שהאב היה איש מהכפר שמת בינתיים.
צוות הצילום עורך במסעדה מסיבה לכבוד סיום צילומי הסרט, ובמסיבה שרה רימונדה את השיר Volver. (למעשה שרה את השיר הזמרת אסטרלה מורנטה, ופנלופה קרוז רק התאימה את תנועות שפתיה לשיר הנשמע.) אירנה צופה בסתר בריימונדה השרה ופורצת בבכי.
לאגוסטינה נודע שהיא חולה בסרטן, והיא פונה אל ריימונדה, שבאה לבקרה בבית החולים, בבקשה: כאשר תפגוש את רוח הרפאים של אמה, שתשאל אותה על נסיבות היעלמה של אמה של אגוסטינה. ריימונדה, שאינה מאמינה ברוחות רפאים, אך יודעת שנשות הכפר מאמינות בכך, מתייחסת בספקנות לבקשה זו, ואומרת: "אם אשמע משהו אגיד לך, אבל לא נראה לי שאשמע".
בכל פעם שריימונדה באה לביקור אצל סולה, אירנה מסתתרת מפניה. ריימונדה משאירה את פאולה אצל סולה, ובזמן זה אירנה מתוודעת לפאולה, נכדתה, ומתיידדת אתה. אירנה מספרת לפאולה על ריימונדה: "בילדותה היא הייתה בבת-עיני, אבל כשהתבגרה, בנעוריה, מסיבה שלא ברורה לי התרחקנו בהדרגה, עד שאיבדתי אותה לגמרי. אמא שלך לא אהבה אותי. זה כואב מאוד כשבת לא אוהבת את אמא שלה".
ריימונדה מסתייעת בשכנתה, ובאמצעות מכונית מסחרית ששכרה מעבירה את המקפיא שבו גופתו של פאקו לשפת הנהר שאהב, וקוברת אותו שם (בתוך המקפיא הסגור).
אגוסטינה מגיעה למסעדה של ריימונדה, וחוזרת על בקשתה שריימונדה תברר עם רוח הרפאים של אמה את נסיבות היעלמותה של אמה של אגוסטינה. לחיזוק הבקשה היא מגלה שני סודות: אביה של ריימונדה ואמה של אגוסטינה ניהלו רומן, ואמה של אגוסטינה נעלמה בדיוק ביום שבו נספו הוריה של ריימונדה.
לאחר שריימונדה מגיעה לביתה של סולה ומספרת לה סיפור זה, סולה מגלה לה שאכן פגשה את רוח הרפאים של אמן, ושהיא נמצאת ברגע זה בחדר הסמוך, צופה בטלוויזיה בחברת פאולה. ריימונדה ניגשת לחדר הסמוך, ושם אומרת לה אירנה: "חזרתי לבקש את סליחתך, לא ידעתי כלום, בתי". ריימונדה הנסערת לוקחת את בתה ומסתלקת מהדירה. לאחר דקות אחדות, בעידודה של פאולה, הן חוזרות. אירנה וריימונדה יוצאות לטיול רגלי ברחוב, ואירנה מגלה את כל הסודות: היא מאשרת שלא נספתה בשרפה, ומתוודה שהעוינות של ריימונדה כלפיה נובעת מכך שבעלה, אביה של ריימונדה, אנס אותה בנעוריה, וכתוצאה מכך נולדה פאולה; אירנה לא ידעה על מעשי בעלה, ולכן לא תמכה בריימונדה; כאשר נודע לה הדבר, וכן דבר הרומן של בעלה עם אמה של אגוסטינה, הציתה את הצריף שבו שהו השניים והביאה למותם. למעשה, בקברה כביכול מצויה גופתה של אמה של אגוסטינה. מחשש שתיאסר הסתתרה אירנה בבית אחותה פאולה (דודתן של ריימונדה וסולה) וטיפלה בה. כאשר בני הכפר הבחינו בה, לעיתים רחוקות, התייחסו לכך, עקב האמונות הטפלות שלהם, כאל ביקור של רוח רפאים.
ארבע הנשים – אירנה, ריימונדה, סולה ופאולה – נוסעות לכפר. ריימונדה, הנהגת, עוצרת בדרך ליד קברו של פאקו, ומראה אותו לפאולה. הן ממשיכות לכפר ועורכות סעודה משפחתית בביתה של דודה פאולה המנוחה. אגוסטינה מגיעה לביקור, ואירנה מסתתרת מפניה. מאוחר יותר ניגשת אירנה לביתה של אגוסטינה ומציגה עצמה בפניה כרוח רפאים, ומציעה לטפל בה בעת מחלתה הסופנית. "אל תספרי לאף אחד שחזרתי", היא מבקשת. ריימונדה קופצת לביקור אצל אמהּ בביתה של אגוסטינה, והשתיים מביעות אהבתן זו לזו. "אני זקוקה לך, אמא", אומרת ריימונדה.
שם הסרט
שם הסרט, "Volver", הוא כשמו של טנגו שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-30 של המאה ה-20, במילותיו של אלפרדו לה פרה ולחן של קרלוס גרדל. את השיר "Volver" מבצעת בסרט ריימונדה בליפ-סינק, במסיבה הנערכת במסעדה.
בארצות הברית ובממלכה המאוחדת הופץ הסרט בשמו הספרדי המקורי (בניגוד לסרטים אחרים של אלמודובר, ששמם תורגם לאנגלית). בישראל תורגם שמו לעברית, "לחזור".
ענבל יונה לוי מציעה שלל משמעויות לשמו של הסרט:
אורי קליין מציע שלל פרשנויות אחרות:
גם לשמוליק דובדבני שלל פרשנויות לשם הסרט:
לה מנצ'ה
חלק מרכזי מעלילת הסרט מתרחש בכפר במחוז לה מנצ'ה, שבו נולדו וגדלו ריימונדה וסולה, ובו מתגוררות דודה פאולה ואגוסטינה. זהו גם אזור הולדתו של אלמודובר. את פרסומו קנה המחוז בזכות "דון קיחוטה איש לה מנצ'ה". את טחנות הרוח שבהן נלחם דון קיחוטה מחליפות בסרט טורבינות רוח, הנראות בו פעמים אחדות, בעת נסיעתן של גיבורות הסרט ממדריד ללה מנצ'ה ובחזרה. לעומת התחדשות זו, אמונתם של בני הכפר ברוחות רפאים ממשיכה להיות נטועה בעבר.
הכפר שבסרט קרוי אלקנפור דה לאס אינפאנטאס, והסצנות המתרחשות בו צולמו בעיירה אלמגרו שבקסטיליה-לה מנצ'ה. עיירה זו שימשה את אלמודובר גם לצילומי סצנות הכפר בסרטו "פרח הסוד שלי".
העיסוק במוות
יאיר הוכנר, בביקורת באתר "סרט", כתב כי:
קבלת הקהל והמבקרים
הסרט התקבל באופן חיובי בידי קהל המבקרים, ובאתר Rotten Tomatoes, שמאגד ביקורות קולנוע, מסווג הסרט נכון ל-2020 כסרט "טרי" עם 91% ביקורות חיוביות מבין 170 הביקורות שנמנו. כמו כן, 89% מגולשי האתר ציינו את הסרט לחיוב. לפי נתוני האתר Box Office Mojo, בקופות הקולנוע צבר הסרט הכנסות בסך $85,585,177.
מבקר הקולנוע אורי קליין כתב על הסרט: יאיר הוכנר, בביקורת באתר "סרט", שיבח את "לחזור" ודירג אותו בציון 5 כוכבים מתוך 5. הוא כתב "בדיוק כמו בסרטיו הגדולים ביותר גם הפעם מצליח אלמודובר לנוע בקצב מסחרר מסצנות מצחיקות, מרגשות ומותחות בלי שהדבר יראה לא טבעי". כן שיבח את הופעתה של פנלופה קרוז וכתב כי הסרט "הוא קודם כול הזדמנות לצפות בכוכבת הקולנוע הספרדייה פנלופה קרוז בהופעה קולנועית אינטנסיבית ובוגרת".
בביקורת באתר Pixelsurgoen, נכתב כי הסרט מדגים שוב את בגרותו של אלמודובר ביצירתו, לעומת סרטיו בשנות ה-80 המאוחרות ובתחילת שנות ה-90, אז היו ידועים סרטי הקומדיה שיצר בהתמקדותם באלמנטים המתקבלים בזעזוע, בבלתי רלוונטי ובקיטש (כדוגמת הסרט "קיקה"). בסרט מצליח אלמודובר לחשוף כל סיפור לאיטו, ולחבר את כל הסיפורים לידי רקמה אחת של מערכות יחסים בין הדמויות. כן צוין, כי ניכרות בסרט השפעותיהן של יצירות מלודרמה קלאסיות, החל מיצירותיו של דאגלס סירק וג'ורג' קיוקור, וכלה בסגנון הנאו-ריאליזם האיטלקי של שנות ה-50.
פרסים
פסטיבל הקולנוע בקאן 2006:
פרס גויה:
פרס הקולנוע האירופי:
עולם סחרחר
עולם סחרחר (באנגלית: TaleSpin) היא סדרת אנימציה בת 65 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1990 ל-1994.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנות השלושים המאוחרות של המאה ה-20, בעיר הנמל הדמיונית "קייפ סוזט" (Cape Suzette). חלק מהדמויות התבססו על הדמויות בסרט ספר הג'ונגל משנת 1967, אך יוצרי הסדרה העניקו לדמויות את היכולת לגלם תפקידים שאינם קשורים אליהם, לכאורה. במוקד הסדרה עמדו סיפורי הרפתקאות אוויריות, כשהנופים שהוצגו היו בעיקר של אזורים באוקיינוס השקט.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת רצועת "זמן דיסני" של הזכיינית טלעד בשנות התשעים.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר באלו, בעל עסק מוצלח ב"טיס", והנווט שלו, קיט, שיחד הם עוברים הרפתקאות רבות בעיר הנמל "קייפ סוזט".
שיר הפתיחה
את שיר הפתיחה בעברית מבצעים יובל זמיר ואילן ליבוביץ ויש תווי רמיקס לשיר.
הצלחת הסדרה
הסדרה שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, ומוצריה הנלווים זכו להצלחה רבה, כמו כן לאחר סיומה הופצו קלטות וידאו שכללו פרקים מהסדרה.
אברהם חיים פריימן
אברהם חיים (אלפרד) פרַיימן (בגרמנית: Alfred Freimann; א' בטבת תר"ס, 3 בדצמבר 1899, הלישוי, מוראביה, אוסטריה – ד' בניסן ה'תש"ח, 13 באפריל 1948, ירושלים) היה חוקר המשפט העברי. נרצח בהתקפה על שיירת הדסה להר הצופים בתש"ח.
חייו
פריימן נולד בדצמבר 1899 בהלישוי שבמוראביה, אוסטריה, בן ליעקב פריימן ממשפחת רבנים מפורסמת. סבו הרב ישראל מאיר פריימן היה רבן של ערים שונות ומהדיר ספרות הראשונים, חתנו של רבי יעקב אטלינגר. דודו, אחי אמו, אהרן פריימאן, היה מגדולי הביבליוגרפים העבריים. אביו, הרב יעקב פריימן, היה חוקר חשוב בספרות רבנית והיה רב בהלישוי, פוזנן וברלין.
ב-1918, בהיותו בן 18, פרסם את חיבורו הראשון על הרא"ש. שנתיים אחרי כן פרסם מחקר על בני הרא"ש, בייחוד על ר' יהודה. עבודה זו נעשתה תוך כדי לימודי משפטים באוניברסיטת מארבורג. הוא סיים את לימודיו ב-1923, ומונה אחרי זמן לא רב לשופט בבית משפט מחוזי בקניגסברג, עד שפוטר ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. ב-1922 לימד בבית המדרש לרבנים בברלין היסטוריה של היהדות. כמו כן עבד שנה בספרייה העירונית של פרנקפורט, שאותה ניהל דודו, וכך למד ביבליוגרפיה. בשנת 1934 כתב תזכיר שבו התווה קווים לחקר המשפט העברי. הוא סבר שלמשפט יש חשיבות מעשית גדולה ולכן "מתפקידי המחקר בדיני ישראל להעלות מתוך חומר מפוזר ומפורד זה את גילויי היצירה המשפטית לתקופותיה השונות ולחשוף את שרשיה ויניקותיה — לא בחינת חקר קדמוניות בלבד, אלא כמורה-דרך בהוי המשפטי של ימינו וכסולל מסילה לעתיד משפטנו בארצנו".
1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והחל לעבוד בחברת מגדל כיועץ משפטי. בשנת 1943 התמנה כמדריך למשפט עברי באוניברסיטה העברית וקודם לדרגת מרצה. בשנת 1947 הוצע לו תפקיד חשוב בבית הספרים הלאומי, אך הוא סירב לקבלו, בבקשו להותיר לעצמו די זמן למחקר. בשנת 1943 לימד, נוסף על תלמידי האוניברסיטה, גם קבוצה של כ-15 עורכי דין ופקידי ממשלה בסמינריון מטעם האוניברסיטה שנערך בבניין 'ישורון' בירושלים בנושא "פרקים בדיני נישואין". ב-1947 כיהן כיושב ראש הוועדה העוסקת בדיני אישות וירושה בהתייחסות מיוחדת לבתי הדין הרבניים ושיפוטם. כן היה פעיל במועצה המשפטית שמונתה על ידי הסוכנות היהודית.
פריימן נרצח בשיירת הדסה ב-13 באפריל 1948.
מחקריו והגותו
גם כשעבד כשופט עסק במחקר במשפט העברי והוציא את כל תשובות הרמב"ם שנדפסו ונשארו בכתבי יד בהוצאת מקיצי נרדמים. אחרי כן המשיך ועסק במשך שנים במשפחת הרמב"ם. עבודות רבות שלו התפרסמו בכתב עת המאור. ב-1936 פרסם מחקר על שושלת היוחסין של משפחת הרמב"ם, וב-1938 הוציא את תשובות אברהם בן הרמב"ם. בשנת 1940 פרסם את תשובות ר' יהושע הנגיד, מצאצאיו של הרמב"ם. אחרי כתביו המוקדמים, שעסקו בספרות ימי הביניים, פנה לעסוק בספרות המשפט העברי בעת החדשה תוך התמקדות בדיני משפחה וירושה. לדבריו, "רוב החוקרים בהיסטוריה המשפטית של עם ישראל התמסרו לתקופות הקדומות של המקרא והתלמוד. מעטים הם המחקרים על דיני ישראל בימי הבינים, והעת החדשה הוזנחה כמעט כליל". בתחום זה כתב את ספרו "סדר קידושין ונישואין אחרי חתימת התלמוד" (1945), שהתבסס על סדרת ההרצאות שנשא בפני עורכי דין בשנת 1943. הוא ביקש לחקור את ספרי המשפט העברי שנכתבו אחרי השולחן ערוך, וגרס כי מחקר זה צריך להוות נקודת מוצא לכיוון החיים המשפטיים בהווה. הוא שאף לכך שהמשפט העברי יחזור ויתפתח ויהיה מסוגל לפתור בעיות מודרניות במדינה יהודית.
"שאיפתו הייתה להטמיע את הדין העברי תוך הטעמה לחיי עם ישראל בארצו המתחדשת".
הנצחה
האולם בו לימד פריימן את תלמידי האוניברסיטה העברית, הוקדש לזכרו.
באולם שוכן ארכיון הספרים של פריימן (הכולל אלפי ספרי קודש, חלקם עתיקים ונדירים), בקיר תלויות תמונות גדולות של אברהם חיים פריימן ורעייתו ופרופסור בני פורת מעביר בו סמינרים ב"משפט עברי" בהם נלמדת גם שיטתו של פריימן.
לוחית רישוי
לוחית רישוי לרכב, המוכרת בקיצור כלוחית רישוי, היא לוחית מתכת או פלסטיק המקובעת אל כלי רכב או נגרר לצורכי זיהוי רשמי. ברוב מדינות העולם כלי הרכב נושאים לוחיות רישוי בחזית ומאחור, אף על פי שבחלק מן המקרים (בעיקר בצפון אמריקה) נדרשת לוחית רישוי אחת בלבד, בדרך כלל מאחור. על הלוחית מופיע מספר סידורי, או קוד המורכב מספרות ואותיות הייחודי לאותו כלי רכב. כל לוחיות הזיהוי של אותו כלי רכב ישאו מספר זהה. המספר המופיע על הלוחית, יחד עם מידע נוסף העשוי להופיע עליה (כגון צבע הלוחית, שם הרשות המנפיקה, סוג כלי הרכב ועוד) הם ייחודיים לכלי הרכב ומאפשרים לזהותו במדויק במאגרי המידע הממשלתיים, כולל שם היצרן, דגם הרכב, שנת יצור, מספר היצרן וכן שמו וכתובתו של בעל כלי הרכב, או המחזיק בו.
במדינות מסוימות, כדוגמת ישראל, אותה לוחית רישוי מלווה את הרכב מעת שהורשה לראשונה לנוע בדרכים ועד שהרכב נגרט (הופך לגרוטאה). במדינות אחרות, כך למשל במדינות ארצות הברית, לוחיות הרישוי מוחלפות מדי פעם (אף שלאחרונה הנטייה במדינות רבות היא להדביק מדבקה חדשה על הלוחית הקיימת). במדינות מסוימות לוחית הרישוי מלווה את בעלי הרכב ולא את כלי הרכב עצמו, כך שכאשר נמכר כלי הרכב, מסיר הבעלים הקודם את לוחיות הרישוי שלו מעל הרכב והבעלים החדש יתקין את לוחיות הרישוי שהוא נושא עמו, או שיפנה לרשויות לקבלת לוחיות רישוי חדשות, זאת כחלק מתהליך רישום הרכב לבעליו החדשים. כך אדם שמכר כלי רכב ורכש כלי רכב חדש, יכול להתקין את לוחיות הרישוי מכלי הרכב הקודם בבעלותו על כלי הרכב הנוכחי. בחלק ממדינות ארצות הברית, יש להשמיד את לוחיות הרישוי הישנות, או להחזירן לרשויות.
היסטוריה
לוחיות רישוי לכלי רכב עתיקות כמעט כימי כלי הרכב הממונעים. לוחיות הרישוי הראשונות הופיעו בתקופת המעבר מהסוס ככלי התחבורה העיקרי אל הרכב הממונע. ב-14 באוגוסט 1893, בפריז, בירת צרפת, הונהגו לראשונה לוחות רישוי. גרמניה הנהיגה זאת ב-1896 והולנד הייתה המדינה הראשונה שבה הייתה חובת לוחית רישוי, החל משנת 1898. בתחילה זה נקרא "היתר נהיגה". לוחיות הרישוי הראשונות מוספרו החל מן המספר 1. ב-8 באוגוסט 1899 הגיע ספרור הלוחיות בהולנד למספר 168. ב-15 בינואר 1906, כאשר החליטו ההולנדים לשנות את שיטת ספרור לוחיות הרישוי, הונפקה לוחית מספר 2065.
בארצות הברית, שבה כל מדינה מנפיקה לוחיות רישוי משלה, הייתה מדינת ניו יורק הראשונה לדרוש לוחיות רישוי לכלי הרכב וזאת החל משנת 1901. בשנים הראשונות לא הנפיקו רוב המדינות את לוחיות הרישוי ובעלי כלי הרכב היו חייבים לדאוג ליצור את הלוחיות בעצמם. מדינות מסצ'וסטס ומערב וירג'יניה היו הראשונות להנפיק את לוחיות הרישוי בשנת 1903. לוחיות הרישוי הראשונות נעשו מחרסינה אפויה על לוחית ברזל, או מקרמיקה, דבר שהפך את הלוחיות לשבירות מאוד. היום שרדו רק לוחיות רישוי מעטות מאותם ימים. בחלוף הימים השתמשו בחומרים שונים לייצור לוחיות רישוי, בהם קרטון, עור, פלסטיק ובתקופת מלחמת העולם השנייה נעשו לוחיות רישוי מנחושת ומפולי סויה דחוסים.
לוחיות הרישוי הראשונות היו בגדלים שונים ובצורות שונות, בין מדינה אחת לאחרת. בשנת 1957 הוחלט על תקן אחיד של לוחיות רישוי, בעקבות הסכמים בין יצרני כלי הרכב לבין הממשלות של המדינות השונות וארגוני תקינה בינלאומיים. על אף שקיימים מספר יוצאי דופן מועטים עד היום, באופן כללי הוסכם על שלושה תקנים בסיסיים ללוחיות רישוי: