cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאול קוסלה
קורות חיים
ב-1950 עלה לישראל. בתחילת דרכו בישראל ניגן בפסנתר בבית הקפה "אלדוראדו" בחיפה. שם הכיר את רעייתו לעתיד, הזמרת דורותיאה ליביו. השניים התאהבו, עברו לתל אביב ובשנת 1954 התחתנו. בתל אביב ניצח על התזמורת הג'אז הגדולה של הקפה "ריוויירה" על שפת הים. וכן ארגן וניצח בשנים 1952-1951 על תזמורת להקת התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" שבניהולם של משה ולין וג'ורג' ואל. אחרי סגירת "לי לה לו" עבד קוסלה עד שנת 1960 כמנהל מוזיקלי ומנצח של תזמורת תיאטרון רוויו אחר, "דו-רה-מי" שפעל באולם "רמה" ברמת גן, בגן "אלהמברה" ביפו ובבית ציוני אמריקה בתל אביב.
קוסלה פעל לאורך השנים גם כמעבד מוזיקלי ומלחין. הוא כתב ועיבד מאות שירים ופזמונים להצגות ביידיש וברומנית והיה מורה למוזיקה למוזיקאים רבים. אחרי סגירת התיאטרון "דו רה מי" יחד עם אשתו השחקנית-זמרת דורותיאה ליביו ערך סיורי הופעות ברחבי העולם מטעם המגבית היהודית. כמו כן ניגן שנים רבות כפסנתרן באניות חברת "צים" ובלובי של בתי מלון פאר בישראל.
בסוף ימיו לקה במחלת אלצהיימר. קוסלה נפטר בשנת 2004, בגיל 82, והובא לקבורה בבית העלמין ירקון. הניח את אשתו ואת בנו המוזיקאי, אילון.
שקע סלטון
שקע סלטון (באנגלית: Salton Sink) הוא שקע בתוך מרזבת סלטון (Salton Trough) בעמקים קואצ'לה ואימפריאל של דרום-מזרח קליפורניה. השקע במדבר קולורדו, תת-אזור של האזור האקולוגי של מדבר סונורה. מים המתנקזים לאגן הניקוז הסגור נאספים בימת סלטון, המשתרעת בחלק הנמוך ביותר בשקע סלטון.
גאולוגיה
שקע סלטון הוא אזור נמוך טופוגרפית בתוך מרזבת סלטון, אגן מתיחה טקטוני. מרזבת סלטון היא תוצאה של מתיחה ושקיעה של קרום כדור הארץ הנגרמים מפעילות משולבת של העתק סן אנדראס והרכס המזרח-פסיפי (East Pacific Rise). האזור הסייסמי בראולי (Brawley seismic zone), אזור טקטוני מתפשט המקשר בין הקצה הדרומי של העתק סן אנדראס להעתק אימפריאל בדרום קליפורניה, מהווה את הקצה הדרום-מזרחי של שקע סלטון. גבעות סלטון (Salton Buttes) הן כיפות לבה ריוליטיות בתוך השקע שהיו פעילות לפני 10,300 (1,000 ±) שנים.
היסטוריה
ימה גדולה, ימת קאווייה, מילאה את השקע כמה פעמים מלפני 20,500 שנים עד לפני 300 שנים, והשאירה עדויות לקיומה בדמות ספסלים שהגלים חצבו בחלקים הגבוהים של גבעות סלטון. קיימות עדויות גאולוגיות לחוף קדום של ימת קאווייה ועל קו חוף קדום זה מצאו ארכאולוגים מלכודות לדגים בנויות באבן, ושרידים מפוחמים של עצמות דגים מקומיים. קווי חוף שונים מעידים כי השקע התמלא פעמים רבות, תוך יצירת ימה באורך 180 קילומטרים ובעומק של 90 מטרים. העדויות להיווצרות האחרונה של הימה הן מלכודות לדגים שנבנו 10 מטרים מתחת לקו המים הגבוה ביותר שהן בנות 1,000 עד 300 שנים.
בתקופה המודרנית הגיעו מי השיטפון מהקולורדו בשיטפון הגדול של 1862 ויצרו אגם באורך 95 קילומטרים ורוחב 50 קילומטרים. שיטפונות נוספים אירעו ב-1884 וב-1891. השיטפון של 1891 יצר אגם באורך 50 קילומטרים וברוחב 15 קילומטרים. שיטפון גדול עוד יותר התרחש ב-1905 שעה שהקולורדו פרץ את תעלת אלאמו, תעלת הטיה שבנייתה הסתיימה ארבע שנים קודם לכן, זרם דרך הערוצים היבשים של נחלי האכזב אלאמו (Alamo) וניו (New) ויצר את ימת סלטון של ימינו בעמק קואצ'לה שבשקע. סכר שהוקם ב-1907 עצר את השיטפון, אבל עדיין יש דליפות לימת סלטון.
עבאס קאסים איבן פירנאס
עבאס איבן פירנאס (810–887 לספירה) או בשמו המלא עבאס אבו אל-קאסים איבן פירנאס איבן ווירדס אל-תאקוריני (בערבית: عباس بن فرناس) היה ממציא, מהנדס, פיזיקאי, משורר, מוזיקאי ואיש אשכולות מוסלמי אנדלוסי.
נולד באל-אנדלוס, כיום רונדה, ספרד וחי בחליפות קורדובה. ידוע בשל ניסויו המוקדמים בתחום התעופה. על פי ההיסטוריון המרוקאי אחמד מוחמד אל-מקארי (מהמאה ה-17), ניסה איבן פירנאס לעוף באמצעות כנפיים שבנה ונוצות בהן כיסה את עצמו, בדומה לציפורים; אל-מקארי טען כי מעדויות הצופים, פירנאס עף מרחק מסוים, אך לבסוף נפל וגבו נפגע.
פרה שומרת שבת
פרה שומרת שבת הוא סיפור יהודי נודע, אשר לפי הגרסה המקובלת מהפסיקתא רבתי מספר את מעשה התגיירותו של התנא רבי יוחנן בן תורתא. אך הוא מסופר בדרך כלל לשם המסר העיקרי בו, שהוא מעלת שמירת השבת שנלמדת מתוך השלכותיה בסיפור - פרה שהתרגלה לשמירת השבת ברשות אדונה היהודי וממאנת לעבוד בשבת בעקשנות רבה, ונכרי שהתגייר בעקבות "שמירת השבת" של הפרה. קיימות גרסאות שונות במדרש ובתלמוד לגבי זהות הגר והיהודי המוכר.
הסיפור נחשב לקלאסיקה שבסיפורי היהדות לנוער. הופיע בספרים, בספרונים, בקלטות, בסרטים ובמחזות.
SWM X7
SWM X7 הוא קרוסאובר קומפקטי בעל מספר מאפייני SUV, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית SWM (שם רשמי: Speedy Working Motors, שם בסינית: (斯威汽车) אשר מיוצר משנת 2016 ועד היום.
פרה שומרת שבת
תוכן הסיפור
ליהודי אחד הייתה פרה שהוחזקה אצלו לשם חרישת שדהו. ירד היהודי מנכסיו, והחליט למכור את הפרה. קנה אותה ממנו גוי אחד.
הקונה חרש את שדהו בעזרתה בששת ימי השבוע ובהגיע יום השבת הניח עליה את העול אך הפרה אינה זזה, הכה אותה הגוי במקל שתחל בעבודה אך היא בשלה, יושבת ללא נוע. פנה לביתו של היהודי שמכר לו את הפרה, בתואנה כי הפרה מסבה לו צער. "קח את הפרה בחזרה והשב את כספי, כי היא לא עושה את העבודה שלמטרתה קניתיה" אמר הגוי.
נבהל הקונה וחשב שמא מעשה כישוף עשה "בבקשה טול את פרתך, כשניסיתי להקימה היא סירבה וכעת היא קמה כתוצאה מלחישתך!" אמר ליהודי. החל היהודי להרגיעו - "לא כישוף הוא, כי אם..." ושח לו את פרטי העניין. קיבל הגוי יראה מאלוהים, ואמר "מה הפרה שאין בה דעת מכירה בבוראה ועושה רצונו, אני שיש בי דעת לא מכירו ולא עושה רצונו?" הלך לרבני היהודים והתגייר. למד הרבה תורה והפך לתנא, ונקרא שמו רבי יוחנן בן תורתא, (בתרגום מארמית: יוחנן בנה של הפרה. כי היא גרמה להתגיירותו, ולפי ההשקפה היהודית המתגייר דומה לנולד, לכן נקרא "בן הפרה").
ב-2009 יצא סרט לנוער הממחיז את הסיפור על ידי מסורת הפקות בבימויו של יוסי פורקוש, כמו כן הסיפור הופיע בתוכנית "פרפרים של שבת" ששודרה בערוץ הופ!, ובו הפרה מוחלפת בסוסה. הסיפור מופיע גם בקלטת הילדים וההצגה "קבלת שבת עם רינת" של רינת גבאי, שם מכונה הפרה בשם ברכה.
גרסאות
הדעה המקובלת כיום הלקוחה מהתלמוד הירושלמי היא שרבי יוחנן בן תורתא היה הגר שהתגייר כתוצאה מהפרה, ולכן קראוהו בן-תורתא - "בן הפרה" בארמית. אך לדעת הריטב"א - רבי יוחנן בן תורתא הוא שמו של היהודי שמכר את הפרה. ניתן לפרש שמעלתו בסיפור שבגינו נקרא שמו על שם פרה על פי הריטב"א, הוא שבהמתו נהגה בהנהגה עילאית, כהנהגת בהמתן של צדיקים.
בספר "סדר הדורות" מובאות שתי גרסאות נוספות, שתיהן מייחסות את הכינוי "בן-תורתא" ליהודי שמכר את הפרה: הראשונה גורסת רב הונא בן תורתא, והשנייה, המצוטטת מתוך "ספר מעשיות קטן" מספרת סיפור כמעט זהה עם השם רבי חנינא בן תורתא, היא ממשיכה, שהוא מכר את הפרה לפרסי אחד, ושהיהודי פרץ בבכי כשהפרסי רצה להשיב את הפרה. הגרסה האחרונה מסיימת, שהפרה היא גלגול נשמת המלכה ושתי, והתגלגלה בסיטואציה זו על-מנת לכפר על עוונותיה במניעת שמירת השבת, והנכרי שהתגייר הוא המלך אחשוורוש.
אן לינדה
קריירה פוליטית
לינדה למדה מדע המדינה, סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת סטוקהולם, ובעלת תואר ראשון במדעי המדינה מ-1994. במהלך שנות ה-90 לינדה עבדה במשרדי ממשלה שונים, בין היתר במשרד לעניינים חברתיים, במשרד ההגנה ובמשרד החוץ השוודי.
בין השנים 2000–2013 הייתה לינדה ראש מערך החוץ של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השוודית, ובשנים 2013–2014 לינדה כיהנה כראש השלוחה האירופית של המפלגה במפלגת הסוציאליסטים האירופאים בבריסל. כמו כן, עבדה במרכז לשלום ולזכויות אדם על שמו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פלמה.
בין 25 במאי 2016 עד 21 בינואר 2019 כיהנה כשרה לענייני האיחוד האירופי (כחלק ממשרד החוץ השוודי), לאחר כשנתיים בהן לא כיהן שר בתפקיד זה, בהן אחריות המשרד הוטלה על שרת החוץ באותה תקופה. לאחר התפטרות מרגוט ולסטרם בספטמבר 2019 מונתה לינדה לשרת החוץ השוודית.
ארץ המוקשים
ארץ המוקשים (בדנית: Under sandet) הוא סרט דרמה היסטורית גרמני–דני משנת 2015, שנכתב ובוים על ידי מרטין זנדבליט.
היסטוריונים מתחו ביקורת על הסרט שמראה חיילים גרמנים מפנים מוקשים תחת פיקודו של קצין דני, דבר שלא התרחש מעולם.
רקע
הסרט מספר את סיפורים של שבויי המלחמה הגרמנים שנשלחו לנקות את חופי דנמרק ממוקשים לאחר מלחמת העולם השנייה. ההערכה היא כי למעלה מ-2,000 חיילים גרמנים, חלקם בני נוער, תחת פיקודם של קצינים גרמנים, נשלחו להוציא מוקשים מהאדמה בניגוד לאמנת ז'נבה; כמעט מחצית מהשבויים נהרגו או נפצעו במהלך פעילות זו. הדבר בוצע כחלק מהסכם שנוי במחלוקת בין הגנרל-אוברסט הגרמני גאורג לינדמן לבין ממשלת דנמרק והכוחות הבריטיים, ולפיו חיילים גרמנים עם ניסיון בהוצאת מוקשים יופקדו על פינוי שדות מוקשים.
עלילה
עם סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור דנמרק מהכיבוש הגרמני במאי 1945, הוורמאכט המובס מפנה את המדינה. קבוצת שבויים גרמנים צעירים מועברים לרשות הצבא הדני ונשלחים לחוף המערבי, בו הם מאומנים בהוצאת ופירוק מוקשים שקברו הגרמנים בחול. בידיהם היחפות נאלצים הצעירים לבצע את העבודה המסוכנת. הם מוזהרים שלא לצפות ליחס חם מצד הדנים, שמתעבים את כובשיהם לשעבר. מפקדם, קצין דני בשם קרל לאופולד רסמוסן, חולק בוז זה והוא נחוש להתייחס לשבויים הגרמנים ללא אהדה.
רסמוסן גס רוח ומזלזל בהם, בדומה למשפחה המתגוררת בקרבת מקום. לאחר שהוא מצעיד את היחידה בחולות, הוא מבטיח להם שישובו הביתה בתוך שלושה חודשים, בתנאי שיפנו שישה מוקשים בשעה. רסמוסן מגלה כי לא קל לנטור טינה לנערים הגרמנים, בזמן שהמנהיג שלהם, כריסטיאן שומן, מנסה לשמור על אופטימיות.
לשבויים לא ניתן אוכל בשל מחסור במזון ברחבי המדינה, וחלקם מתחילים לסבול מתת-תזונה. השבויים מנסים לגנוב אוכל מהחווה הסמוכה, אך מקבלים הרעלה מפני שהמזון היה מעורבב בגללי עכברושים. אחר כך הקצין הדני מתחיל להתייחס לחייליו באופן אדיב יותר וגונב עבורם אוכל מהבסיס. הוא גם מאפשר להם להשתמש במכשיר שפיתח אחד הנערים כדי להעלות את הפרודוקטיביות.
במהלך פינוי החוף, אחד הנערים, ורנר, נהרג מהתפוצצות מוקש. אחיו התאום, ארנסט, שרוי בהכחשה ומנוחם על ידי רסמוסן, אך לשווא.
אחרי משחק כדורגל בחוף, הכלב של רסמוסן מתפוצץ באזור בטוח לכאורה של החוף. הדבר גורם לקצין לשוב להיות אכזרי, והוא מאלץ את החיילים לצעוד ברחבי החוף כדי לוודא שהוא נקי ממוקשים. זמן קצר לאחר מכן, נכנסת ילדה מהמשפחה שגרה בסמוך לחוף, לאזור מסוכן. על מנת להציל אותה, נכנס ארנסט שמרים אותה ומעביר אותה לידי החיילים ואמה, ולאחר מכן מתאבד בדריכה על מוקש.
במהלך ניקוי של החוף, שבעה גרמנים עוסקים בסידור המוקשים שהוצאו מהאדמה, וגורמים בטעות לתגובת שרשרת שיוצרת פיצוץ עז שמביא למותם של השבעה. עתה נותרו רק ארבעה חיילים.
אף שהובטח לחיילים להשתחרר עם סיום ניקוי החוף, מחליט המפקד של רסמוסן לשלוח אותם לשדה מוקשים אחר. רסמוסן מסרב לקבל את רוע הגזרה, אוסף את ארבעת הנערים ומשחרר אותם במרחק 500 מטרים מגבול גרמניה.
הגל הצ'כוסלובקי החדש
היסטוריה
הגל הצ'כוסלובקי החדש היה תנועה ארטיסטית אמנותית שעסקה בקולנוע והתפתחה מתנועת הדוייט־סיל, שקמה בשנות ה־20 של המאה ה־20, וחבריה היו אמנים צ'כים שהתעסקו בנושאים חדשניים ואוונגארדיים. סטודנטים מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאומנויות בפראג ("FAMU") היו מתוסכלים מהשלטון הקומוניסטי ששלט בצ'כוסלובקיה החל מ־1948 והפכו לקבוצת מתנגדי שלטון. מטרתם ביצירת סרטים הייתה לגרום לאזרחים הצ'כים להיות מודעים לכך שהם משתתפים במערכת אכזרית וחסרת יכולת, שעשתה נזק לכל מי שחבר בה.
מאפייני סרטי הגל החדש הם דיאלוגים ארוכים נטולי תסריט מתוכנן, הומור אפל ואבסורדי, וליהוק שחקנים לא מקצועיים. סרטי התקופה נגעו בנושאים שבקושי הצליחו להיחלץ מצנזורה, כגון הנושאים בשני סרטיו של מילוש פורמן, פטר השחור ואהבותיה של בלונדינית העוסקים בחיי הצעירים של החברה הצ'כוסלובקית; הנושא בסרטה של ויירה חיטילובה חרציות, העוסק בשתי נערות מרדניות בעולם סוריאליסטי, ובסרטו של ירומיל יירש, ואלרי ושבוע הנפלאות, שאף הוא עוסק בסביבה ועלילה סוריאליסטית.
תקופת הגל הצ'כוסלובקי החדש הייתה מקבילה לתקופת הגל הצרפתי החדש (שניהם מתייחסים לתקופת שנות ה-60 המוקדמות) אך השוני ביניהם הוא שסרטי הגל הצ'כוסלובקי החדש החזיקו לרוב עלילה חזקה יותר, והייתה להם גישה רבה יותר לאולפנים ולמימון המדינה בעוד שבצרפת הסרטים הופקו בתקציבים מצומצמים והשתמשו בעזרי צילום מאולתרים. בנוסף, במאי הגל החדש הצ'כוסלובקי נטו להשתמש ביצירות שנלקחו מהספרות הצ'כית, ביניהן הפירוש של הבמאי ירומיל יירש לנובלה האנטי-קומוניסטית - הבדיחה של הסופר מילן קונדרה. קונדרה עצמו תיאר בקונגרס הרביעי של איגוד הסופרים הצ'כוסלובקים את חשיבותו הרבה של הגל החדש בקולנוע הצ'כוסלובקי, ואת תרומתו להיסטוריה של הספרות הצ'כוסלובקית.
תקופת הגל החדש הצ'כוסלובקי הגיע אל סופה הפתאומי בתקופת האביב של פראג (1968), תקופה שבה הפוליטיקאי אלכסנדר דובצ'ק חבר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, החל לצבור כוח במפלגתו ותכנן להציג רפורמה ליברלית פוליטית, שאליה התייחס כ"סוציאליזם עם פנים אנושיות". הוא נתקל בהתנגדות מצד ברית המועצות שראתה ברפורמה איום על עליונותה המדינית במדינות מזרח אירופה, ופלשה לצ'כוסלובקיה מלווה בבעלות הברית של הסכם וורשה. הבמאים מילוש פורמן, איוון פאסר, ווייטך יסני ויאן ניימץ נמלטו מן המדינה בעוד שאלה שנשארו בה התמודדו עם צנזורה על עבודתם.
יוצרים בולטים
בין הבמאים הצ'כוסלובקים שפעלו במסגרת הגל החדש נמנים: מילוש פורמן, ויירה חיטילובה, איוון פאסר, יוריי הרץ, יוריי יקוביסקו, יאן ניימץ, יז'י מנצל, ירוסלב פפושק, ירומיל יירש, יאן שמידט, וייטך יסני, שטפן אוהר, יאן קדר, אלו האווטה, פאבל יוראצ'ק, אנטונין מאשה ועוד.
סרטים צ'כים
רוב הסרטים שצולמו בתקופת הגל החדש היו בשפה הצ'כית. רוב הבמאים הגיעו מ-FAMU היוקרתית שנמצאת בפראג, ועבדו באולפני ברנדוב שממוקמים בפרברי העיר. הבמאים הבולטים של התקופה הם מילוש פורמן שביים את נשף הכבאים, פטר השחור ואהבותיה של בלונדינית, ויירה חיטילובה הידועה בסרטה חרציות, ויז'י מנדל שביים את רכבות שמורות היטב וזכה בפרס האקדמיה לסרט הזר הטוב ביותר.
סרטים סלובקים
הסרט החנות ברחוב הראשי שבויים על ידי יאן קדר ואלמר קלוס זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1966. הסרט מתאר את סלובקיה בזמן מלחמת העולם השנייה עם עליית הנאציזם, ומספר את סיפורו של איש סלובקי עני בשם אנטון 'טונו' ברקטו, שמקבל חנות כלי תפירה, שהייתה שייכת ליהודיה קשישה במסגרת תהליך האריזציה.
מישור קולכתי
מישור קוֹלכֵתִי (בגאורגית: კოლხეთის დაბლობი) הוא מישור במערב גאורגיה. מרבית שטחו מצוי תחת ריבונותה של גאורגיה; חלקו הצפון-מערבי נשלט על ידי הבדלנים של חבל אבחזיה.
גבולות מישור קולכתי: מצפון-מערב למישור מתנשאים הרי הקווקז הגדול; חלקו הצפון-מזרחי של המישור מופרד מאותם הרים על ידי הרמה המישורית הגבוהה של רצ'ה; ממזרח למישור (במרכז גאורגיה) מצויים הרי ליחי, שמפרידים אותו מהעמקים של מזרח גאורגיה; בדרום, המישור גובל בהרי הקווקז הקטן. (רכס הרי ליחי, שממזרח למישור, מחבר את הרי הקווקז הגדול שמצפונו אל הרי הקווקז הקטן שמדרומו); גבולו המערבי של המישור הוא הים השחור.
צורתו של מישור קולכתי מזכירה משולש, שבסיסו הרחב חוף הים השחור במערב, ואילו קודקודו הנגדי נמצא בקצה המזרחי של המישור, בקרבת העיר זסטפוני שבחבל אימרתי. בצפון-מערב ובדרום-מערב, המישור חודר כרצועות שפלה צרות בין ההרים לים.
במישור קולכתי שורר אקלים סובטרופי גשום (לח ומאוזן). הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר, ינואר, היא 5 מעלות חום; הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם ביותר, אוגוסט, הוא 22.5 מעלות חום. הגשמים הרבים ביותר יורדים בחלקו הדרום-מערבי של המישור, על חוף הים השחור בחבל אג'ריה; כמותם השנתית הממוצעת שם היא 2500 מילימטרים. ככל שמתרחקים מהים, כמות הגשמים פוחתת; הכמות הממוצעת של הגשמים במזרח המישור היא 1200 מילימטרים. המישור מאופיין במשטר רוחות מעורב: בריזות מערביות לחות מכיוון הים השחור ורוחות פן יבשות ממזרח.
מישור קולכתי נוטה בשיפוע קל כלפי מערב - לכיוון הים. המישור בנוי מאדמת סחף שטוחה (שהובאה אליו על ידי הנהרות שחוצים אותו) ומגבעות עד גובה 200 מטרים, שחלקיקיהן נסחפו למקום על ידי רוחות. מעט יותר מ-10% מקרקע המישור הוא ביצתי (בעיקר בחלקו המערבי).
הנהר העיקרי של חבל קולכתי הוא ריוני. יובליו העיקריים של ריוני הם הנהרות קווירילה, חניסצקאלי, צחניסצקאלי וטחורי. גם הנהרות אנגורי, קודורי, סופסה ונטנבי זורמים במישור קולכתי בקטעים התחתונים של אפיקיהם. העמקים, שנהרות המישור חורצים בו, אינם עמוקים. הנהרות ניזונים ממי גשמים, מי תהום ומי הפשרת שלגים. מקורות המים של חלקם הם גם מי הפשרת הקרחונים שבהרים. באביב, עם הפשרת השלגים, הנהרות עולים על גדותיהם וגורמים לשיטפונות; גם כמויות גדולות של גשמים בקיץ גורמות מדי פעם לאותה תוצאה.
באזורי החוף שבמערב המישור קיימות ביצות מיוערות, שמאופיינות בעיקר בעצי אלמון וערבה. באזורים הלא-ביצתיים של מישור קולכתי ישנם שרידי יער קולכי קדום, שבהם גדלים בעיקר עצי אלון, אלה לבנה, אשור, ערמון, אגוז (מזן Pterocarya Fraxinifolia) ו-Zelkova Carpinifolia. כמו כן, במישור קולכתי נפוצים זנים שונים של שיחים ירוקי-עד וצמחי ליאנה מטפסים.
משנת 2007, כשליש מחלקו המערבי של מישור קולכתי נכלל ברשימה הניסיונית של אתרי מורשת עולמית, משום שהאזור משמר ערכים ייחודים בתחומי הטבע ותולדות כדור הארץ
במישור קולכתי קיימות שתי שמורות טבע: שמורת קולכתי בקרבת העיר פותי (שמשמרת מערכת אקולוגית ייחודית, כולל ביצות מיוערות) ושמורת אג'מתי 15 ק"מ מדרום לעיר כותאיסי (יער).
החל משנות ה-30 של המאה ה-20, שבהן יובשו מרבית הביצות במישור קולכתי, כמעט כל קרקעותיו הלא-עירוניות (למעט המיוערות והביצתיות) משמשות לחקלאות. המישור משופע במטעי תירס, ירקות ופירות וכן בכרמי ענבים. באזורי החוף שבמערב המישור מגדלים תה ופירות הדר. ניתן למצוא גידולי תה גם באזורים פנימיים יותר של המישור, בעיקר בחלקו המערבי (חבל סמגרלו), אך גם בנפות צקאלטובו וחוני (חבל אימרתי שבחלק המזרחי).
מנצנץ כוכב קטן
לחן השיר מבוסס על שיר ילדים צרפתי משנת 1761 בשם "Ah! Vous dirai-je, Maman" ("אה! אני אומר לך, אמא"), אשר שימש גם בשירים אחרים, כמו "Baa, Baa, Black Sheep" ושיר האלפבית האנגלי.
הלחן עובד על ידי המלחין אמדאוס מוצרט ב12 גרסאות שונות, כאשר מוצארט שהה בפריז.
השיר תורגם לשפות רבות, ובהן עברית.
השיר הופיע לראשונה באוסף שירים של ג'יין טיילור ואחותה בשם "שירים לחדר התינוקות" (Rhymes for the Nursery), תחת הכותרת "הכוכב" (The Star). באינדקס שירי הפולק של רוד (Roud Folk Song Index), הוא מופיע תחת האינדקס 7666.
המשורר יהונתן גפן תרגם את השיר לעברית וכלל אותו בספרו לילדים הכבש השישה עשר.
מילות השיר
לשיר חמישה בתים, אם כי רק השניים הראשונים מוכרים.
השיר מבוצע בדרך כלל בסולם דו מז'ור.
לוח השנה ההולוקני
לוח השנה ההולוקני או לוח השנה של עידן האדם (באנגלית: Holocene Calendar או Human Era Calendar) הוא לוח שנה המבוסס על לוח השנה הגרגוריאני אך מתחיל את ספירת השנים 10,000 שנים קודם לכן. בערך בתחילת התקופה הגאולוגית הנוכחית הולוקן בלוח הזמנים הגאולוגי של כדור הארץ, ותחילתה של המהפכה החקלאית בסהר הפורה. (לדוגמה: 1 בינואר לשנת 2020 - נחשב על פי לוח השנה ההולוקני ל-1 בינואר לשנת 12020).
ספירת השנים בצורה זו הוצעה לראשונה על ידי הגאולוג צ'זארה אמיליאני בשנת 1993 (שנת 11993 על פי הלוח ההולוקני).
רקע ליצירת לוח השנה ההולוקני
בשנת 1993 הציע צ'זארה אמיליאני לבצע רפורמה בלוח השנה המקובל בעולם. הוא הגה את לוח השנה ההולוקני כדי לפתור מספר בעיות עם הספירה המקובלת כיום:
מתוך בעיות אלו הציע אמיליאני:
בכך ביקש לקבוע כי שנת 10,000 לפנה"ס תהפוך ל-1 לספירה. (באנגלית: 10,000BC יהפוך ל־1HE).
הדיון בעקבות ההצעה
התומכים ברפורמה טענו כי לוח השנה יקל לתזמן אירועים בהיסטוריה האנושית מבחינה גאולוגית, ארכיולוגית ואנתרופולוגית ויאזן את בחינת תחילתן של דתות ומהפיכות באנושות. הספירה גם תעזור להתייחס לתקופות בהיסטוריה בפרספקטיבה מדויקת יותר.
לאחר פרסום הצעתו של אמיליאני, עלו טענות לגבי קביעת התאריך המדויק לתחילתה של התקופה הגאולוגית הולוקן. כתגובה לטענות פרסם אמיליאני מאמר משלים בשנת 1994 בו הסכים כי אכן ההשערה לתחילת התקופה הגאולוגית אינה מדויקת ואפשר לתארך אותה ללפני 12,700 - 10,970 שנים. הוא הסביר כי ההצעה להוסיף ללוח השנה 10,000 שנים נועדה לאפשר לשלב את הרפורמה בספירת לוח השנה המקובלת כיום בעולם.
מאז אותו דיון, שיפרו גאולוגים את הבנתם לגבי תחילת ההולוקן מתוך עדויות מחקר בליבות הקרח במספר מוקדים בעולם, זאת כדי לחקור את סוף עידן הקרח המסמל את תחילת התקופה הגאולוגית הנוכחית. בשנת 2013 קיבל הארגון הבין לאומי למדעי הגאולוגיה (IUGS) תוצאות מחקרים בנושא וקבע כי התקופה הגאולוגית הולוקן החלה כ-9701 שנים לפנה"ס (300 שנים לספירה על פי לוח השנה ההולוקני).
רק בישראל (שיר)
רק בישראל הוא פזמון עברי שכתב אהוד מנור, הלחינה נורית הירש וביצעה להקת חיל הים בשנת 1968. לשיר הופק עם צאתו וידאו קליפ.
רקע
השיר, בעיבודו של יאיר רוזנבלום, יצא בשנת 1968 כחלק מתוכניתה של להקת חיל הים "וביום השלישי", שהייתה שהתוכנית הראשונה שהופיעה לאחר מלחמת ששת הימים. מתוכנית זו, שבה השתתפו בין היתר רבקה זהר וריקי גל, יצאו גם להיטים אחרים: "אין כבר דרך חזרה", ו"מה אברך".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת התשכ"ט (1969) הגיע השיר למקום ה-19.
פתיח תוכנית הטלוויזיה "רק בישראל" היה מבוסס על השיר "רק בישראל", תוך שמילותיו שונו ומנגינתו נשארה.
מבנה השיר
השיר בנוי מחמישה בתים. המשפט הראשון בכל בית כולל אמירה על ישראל, המשפט השני מכיל את הביטוי "רק בישראל", המשפט השלישי הוא אמירה נוספת על המדינה, והמשפט הרביעי הוא שוב הביטוי "רק בישראל". לאחר המשפטים החמישי והשישי, נחתם הבית בביטוי "רק בישראל".
תוכן השיר
בבית הראשון בשיר מסופר ש"כל העם במילואים". אף ששירות מילואים אינו ייחודי למדינת ישראל, ישראל של שנים אלה הייתה חברה מגויסת, כפי שמשקף הביטוי בן הזמן "כל העם צבא". עוד מוזכרים המתנדבים בקיבוצים, אזרחים זרים שהיו מגיעים לישראל להתנדב בקיבוצים, תופעה שהחלה באמצע שנות השישים והתעצמה לאחר מלחמת ששת הימים. בנוסף מתוארים המפגש בין הכרמל לים בחיפה, מפגש בין הר לים שאינו אופייני דווקא לישראל, ודיסקוטקים שנסגרים מוקדם.
בבית השני מתוארים הקיבוץ והמושב, שהן צורות התיישבות ייחודיות לישראל. השורה "ירושלים של זהב" היא כשם השיר "ירושלים של זהב", שהתפרסם לאחר מלחמת ששת הימים. המשפט ילדים בגן חובה מתקשר לחוק חינוך חובה שהוחל בישראל בעבר על ילדים מגיל חמש, הלומדים ב"גן חובה", ולסוף המשפט "כל אחד רוצה טובה", כהתנהגות אופיינית לישראלים.
הבית השלישי מתאר תפוזים, שהיו מרכיב חשוב בייצוא החקלאי של מדינת ישראל והיו ידועים באיכותם, הירקון ו"הכנרת מול הגולן", אשר נכבשה על ידי ישראל במהלך ששת ימי המלחמה. כמו כן מוזכר בבית זה ט"ו בשבט, שהוא ראש השנה לאילנות ויום חגם של האילנות.
הבית הרביעי מתאר תופעות התנהגות שמאפיינים בהם ישראלים, חיוביות ברובן. הבית החמישי בשיר מזכיר יחידות צבאיות: חטיבת הצנחנים, את טייסי חיל האוויר ואת חיל הים, שעל שורותיו נמנית הלהקה הצבאית ששרה את השיר. הביטוי "לא ינום ולא ישן" מקורו בספר תהילים, והוא מתכתב עם הפסוק "הנה לא ינום ולא יישן שומר ישראל". בית זה נכתב על פי דרישתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום, ששימשו כבמאי התוכנית ומנהלה המוזיקלי, והתנו את הכללת השיר בתוכנית בכך שתהיה בו קריאה לצעירים להתנדב לחיל הים. מנור הוסיף את הבית למורת רוחו, ובספר שיריו "אין לי ארץ אחרת" הביא את מילות השיר ללא בית זה.
אולבני (ג'ורג'יה)
אולבני (באנגלית: Albany) היא בירת מחוז דוהרטי שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית. העיר מהווה את מרכזו של האזור המטרופוליטני הקרוי על שמה והיא העיר השמינית בגודלה במדינת ג'ורגיה.
היסטוריה
האזור בו שוכנת אולבני היה מיושב לפנים על ידי אינדיאנים משבט המוסקוגי (Muscogee) שכינו את המקום בשם תורנטיסקה (Thronateeska) שמשמעותו בשפתם הוא אבן צור, על שם מרבצי הצור שנמצאו על שפת הנהר. בני שבט זה עשו שימוש באבני הצור לייצור כלים וכלי נשק כגון ראשי חיצים.
את ההתיישבות האירופאית במקום החל נלסון טיפט, איש עסקים מקונטיקט שתפס בעלות על שטחי אדמה לאורך נהר פלינט באוקטובר 1836, לאחר שפונו משם שבטי האינדיאנים. בני שבט התורנטיסקה אולצו להעתיק את משכנם לטריטוריה אינדיאנית ממערב לנהר המיסיסיפי. לעיירה שהקים קרא טיפט בשם אולבני, על שם העיר אולבני, בירת מדינת ניו יורק. שתי הערים היו ממוקמות על קטע כשיר לשיט של נהרות. את היסודות לעיר הניח ב-1836 אלכסנדר שוטוול. ב-27 בדצמבר 1838 התאגדה העיירה מתוקף חוק של האספה הכללית של ג'ורג'יה.
במשך כמה עשורים היה טיפט היזם העיקרי באולבני. הוא קידם את מערכת החינוך, את המגזר העסקי ואת סלילת הרכבות. במהלך מלחמת האזרחים הוא דאג לאספקה לצי ובנה שתי ספינות. הוא התנגד לשיקום של המדינה ורחש בוז לרוכלים שהגיעו מהצפון. ניתן לומר שטיפט היה "דרומי יותר מהרבה דרומיים". הגישה שלו בעד העבדות לפני פרוץ המלחמה ותמיכתו בהפרדה הגזעית לאחריה הפכו אותו לבן בית באליטה הלבנה של ג'ורג'יה.
עבודות הפיתוח של האזור בוצעו תוך כדי שימוש בעבדים שביראו את האדמה וזרעו את שדות הכותנה. ב-1840 הייתה רוב אוכלוסייתו של מחוז דוהרטי מורכבת מעבדים שחורים. אולבני, שהייתה מרכז הסחר המחוזי ליבול הכותנה, הייתה גם המיקום המרכזי שממנו שווקה הכותנה באמצעות ספינות קיטור ששטו על הנהר. ב-1858 שכר טיפט את הוראס קינג, שהייה עבד משוחרר ובונה גשרים, כדי לבנות גשר אגרה על פני הנהר. גשר זה עומד עד היום.
בתור נמל ספנות חשוב, הפכה אולבני בהמשך לצומת רכבות מרכזי בדרום-מערב ג'ורג'יה. שבעה קווי רכבת חוברו לעיירה. עד היום קיימת תצוגת רכבות במרכז המורשת של תורנטיסקה שבתחנת הרכבת לשעבר.
בעודו מהווה חלק בלתי נפרד מכלכלת העיר, גרם נהר פלינט להצפות באופן קבוע. בהצפות שהתרחשו ב-1841 וב-1925 נגרם נזק נרחב לרכוש. מקרי ההצפות של סוף המאה ה-20 היו קיצוניים. ב-1994 שיטפון רציני נגרם עקב ירידת גשמים במסגרת ההוריקן אלברטו. בשיטפונות נהרגו 14 איש ו-22,000 נעקרו ממקומות מגוריהם. המדינה ממנה שיפוצים בעלות של 150 מיליון דולר בקמפוס אוניברסיטת אולבני. בנוסף, נבנו בתים חדשים בחלקה הדרומי של העיר במקום אלו שנחרבו בשיטפונות. ב-1998 עלה מפלס הנהר ב-11 מטרים והציף חלקים של העיר.
בשל ההצפות, החליטה העיר לא לפתח מחדש אזורים לאורך שטחי ההצפה שעל שפת הנהר למטרות מגורים או מסחר. שטחים אלו שופרו למטרות אחרות, הוקמה בהם טיילת ונבנה אקווריום.
ב-10 בפברואר 1940 הכתה סופת טורנדו חזקה את אולבני, הרגה 18 איש וגרמה לנזק בקנה מידה רחב.
ב-11 באפריל 1906 נפתחה במרכז העיר אחת מהספריות שנתרמו על ידי אנדרו קרנגי. במקור הייתה זו ספרייה בה הוחלו חוקי ההפרדה הגזעית ועד לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1964 לא הותרה הכניסה אליה לאפרו-אמריקאים. המקום שימש כספרייה עד 1985. ב-1992, לאחר עבודות שיפוצים, נפתח הבניין מחדש כדי לשמש כמטה של המועצה האזורית לאומנויות.
ב-1912 נפתח בניין משרד הדואר ובית המשפט במרכז העיר. ב-1937 נפתח פארק צ'יהאו כחלק מהניו דיל בתקופת ממשלתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך השפל הגדול.
שינויים משמעותיים באולבני התרחשו עם הקמתם של מתקנים צבאיים בעיר. בסיס הדרכה של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית נבנה ליד העיר על קרקע שבבעלות העיר שנחכרה בסכום של דולר אחד לשנה. בנייתם של הבסיס ושל שדה התעופה על ידי גיס ההנדסה החלה ב-25 במרץ 1941. שדה התעופה הוצא משימוש באופן זמני לאחר תום מלחמת העולם השנייה החל מ-15 באוגוסט 1946 ועד 1 בספטמבר 1947.
לאחר תחילתה של המלחמה הקרה ולאחר הקמתו של חיל האוויר של ארצות הברית בשלהי 1947, הופעל שדה התעופה מחדש ובוצעו בו עבודות שדרוג ושיפוץ המסלולים. הבסיס נקרא "בסיס חיל האוויר טרנר" והוא שימש עבור חיל האוויר כבסיס למפציצי סילון כבדים, כמו B-52 סטרטופורטרס. הבסיס שיכן כמה יחידות נוספות של החיל.
ב-1951 הוקם בפרברים המזרחיים של אולבני בסיס לוגיסטי של חיל הנחתים של ארצות הברית. בשנות החמישים והשישים הגיעו להתגורר בעיר אנשי צבא ועובדים בשירות הצבא שהיו בני הגזע הלבן, כך שלפרק זמן מסוים חזרה אוכלוסיית אולבני להיות בעלת רוב לבן בפעם הראשונה מאז 1870. ב-1960 מנתה אוכלוסיית העיר 50,000 תושבים.
בשנים 1961 – 1962 לקחו תושביה האפרו-אמריקאים של אולבני חלק משמעותי בתנועה לזכויות האזרח במסגרת תנועת אולבני. הם הובילו מחאות והפגנות בלתי אלימות להפסקת ההפרדה הגזעית במוסדות ציבור, לקבלת זכות ההצבעה ולשיקום כבודם. בסיועם של פעילים מ"ועידת המנהיגים הצפוניים הדרומיים" (SCLC), "הקונגרס לשוויון גזעי" (CORE), הוועדה לתאום סטודנטים לא אלימים" (SNCC) ו"האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים" (NAACP), נקטו האפרו-אמריקאים ותומכיהם בעמדה למאבק בהפרדה הגזעית באמצעים בלתי אלימים. ב-1963 ביטלה אולבני את חוקי ג'ים קרואו שהיו בה בתוקף, אך נדרשה התערבות פדרלית כדי להבטיח את זכות ההצבעה של השחורים.
ב-1967 הפסיק חיל האוויר את פעילותו בבסיס טרנר והעביר אותו לידי צי ארצות הברית, ששינה את שמו ל"תחנה האווירית של הצי באולבני" ששימש כבסיס קרקעי עבור כמעט כל מטוסי ה-A-5 ויג'ילנט. ב-1974 נסגר בסיס אולבני והקרקע שעליו הוא שכן הושבה לעיר.
ב-1979 רכשה חברת הבירה מילר חלק משטח הבסיס ובנתה עליו מבשלה חדשה. הירידה בפעילותם של הבסיסים הצבאיים ושינויים שבוצעו בתשתית מסילות הרכבת הובילו לאובדן מקומות תעסוקה רבים באולבני. רוב האוכלוסייה הלבנה שנותרה בעיר עברה לפרברים ולשכונות חדשות מחוצה לעיר שהפכה להיות בעלת רוב שחור בשנות השבעים. כשהיא נאבקת בכלכלה כושלת, נכנסה אולבני לכותרות של התקשורת הארצית ב-1988 כ"בירת הרצח של אמריקה", עם השיעור הגבוה ביותר של מעשי רצח בכל ארצות הברית. מאז זכו ערים אחרות בתואר המפוקפק.
אלון גרינפלד
אלון גרינפלד (נולד ב-17 באפריל 1964, בניו יורק) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן ומאמן שחמט ישראלי. סגן אלוף אירופה לנוער בשנת 1982.
34 שנה אחרי שזכה באליפות ישראל בשנת 1984 זכה בשנית באליפות בשנת 2018, בגיל 54, ובכך היה לשחמטאי המבוגר ביותר מזה 53 שנה שזוכה באליפות ישראל.
נכון לאפריל 2022, מדורג במקום ה-21 בישראל לפי מד כושר.
ביוגרפיה
מאמנה של מרסל אפרוימסקי. אימן בעבר את אמיל סוטובסקי ושחמטאים הודים צעירים וכישרוניים, ביניהם וידיט גוג'ראתי. מעביר מעת לעת הרצאות בתחום השחמט. חיבר את רפרטואר הפתיחות לתוכנת דיפ ג'וניור. בנוסף, התמודד מולה במשחקי ראווה שהתקיימו באוניברסיטאות ישראליות: בשנת 2002 באוניברסיטת חיפה ובשנת 2012 באוניברסיטה הפתוחה.
שימש כפרשן של אליפות אירופה בשחמט 2015.
הופעות באולימפיאדות השחמט
אלון גרינפלד ייצג את ישראל 5 פעמים באולימפיאדת השחמט.
שימוש לרעה בסמכות המכוננת
במשפט הישראלי, שימוש לרעה בסמכות המכוננת היא עילה לפסילתו של חוק יסוד או תיקון לחוק יסוד.
בג"ץ המרכז האקדמי
בשנת 2009 נחקק, כהוראת שעה, חוק יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו-2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), שנועד לאפשר חקיקת תקציב דו-שנתי, בניגוד לחוק יסוד: משק המדינה, שבו נקבע "התקציב יהיה לשנה אחת". בשנת 2010 הוארך תוקפה של הוראת שעה זו בשנתיים נוספות. נגד שיטה זו, של שינוי חוק יסוד בהוראת שעה, הוגשה עתירה לבג"ץ. העתירה נדחתה, אך הנשיאה דורית ביניש ציינה בפסק דינה: "מוטב יהיה אם בעתיד תימנע הכנסת מלעשות שימוש בהוראות שעה לתיקון הוראות חוקתיות. מכל מקום, כל עוד לא נקבע המתווה לחקיקה, לתיקון ולשינוי של חוקי יסוד, יש להותיר הליך חקיקה מסוג זה למקרים חריגים, קיצוניים וייחודיים, וזאת משום מעמדם של חוקי היסוד". חרף הסתייגות זו, גם לשנים 2013–2014 נקבע תקציב דו-שנתי, וכך גם לשנים 2015–2016 ואחריהן לשנים 2017–2018.
בשנת 2016 הוגשה עתירה נוספת, המבקשת לבטל את הוראת השעה לשנים 2017 ו-2018 משום שהתקבלה בחוסר סמכות. העתירה לביטול הוראת השעה התקבלה באופן חלקי, כך שהוצאה התראת בטלות מובהקת, לפיה "אין עוד מקום לתקן את חוק היסוד ולכונן תקציב שאינו חד-שנתי על דרך הוראת שעה; וככל שכך ייעשה, צפוי הוא לביטול על פי התראה זו."
בג"ץ שפיר
בשנת 2020, במהלך משבר הקורונה ובעקבות קשיים קואליציוניים, התקשתה ממשלת ישראל ה-35 להעביר תקציב בזמן הקבוע בחוק והתעוררה מחלוקת בין מפלגות בממשלה. באוגוסט 2020 המחלוקת הגיעה לשיאה כאשר המועד האחרון לאישור התקציב הלך והתקרב. בעקבות המחלוקת הציע חבר הכנסת צבי האוזר פשרה במסגרתה יתקנו בהוראת שעה את סעיף 36א לחוק-יסוד: הכנסת כך שחלון הזמן לקבלת חוק התקציב לשנת 2020 יוארך עד ל-3 בדצמבר 2020 (כ-3 חודשים). ב-24 באוגוסט 2020 אושרה הצעת החוק בכנסת. התיקונים בפשרת האוזר כללו גם הקצאת 11 מיליארד שקל לשימוש הממשלה נוסף על התקציב ההמשכי, וזאת בין היתר לצורך חלוקת כספים קואליציוניים.
כנגד התיקון לחוק היסוד הוגשו עתירות שונות המבקשות לראות בו שימוש לרעה בסמכות המכוננת. במאי 2021, ברוב של 6 נגד 3 שופטים, קיבל בג"ץ את העתירות וקבע התראת בטלות לתיקון אחד מהסעיפים בחוק היסוד, בגין שימוש לרעה בסמכות המכוננת:
בחוות דעתה קבעה הנשיאה אסתר חיות מבחן דו-שלבי: בשלב הראשון (שלב הזיהוי) בוחן בית המשפט אם חוק היסוד נושא מאפיינים צורניים וסימני היכר של נורמות חוקתיות. הנשיאה חיות מציעה 3 מבחנים לשלב הזיהוי: יציבות – האם מדובר בחוק יציב (ולא הוראת שעה); כלליות – האם מדובר בחוק כללי (ולא פרסונלי); ו"התאמה למארג החוקתי הקיים" – האם מדובר בתיקון שעוסק בתכנים חוקתיים המשתלבים בתשתית הקיימת של חוקי היסוד. אם בשלב הראשון נמצא שהחוק הנדון לא נושא סימני היכר של נורמה חוקתית – ממשיכים לשלב השני (שלב הצידוק), בו בוחן בית המשפט אם קיימת הצדקה לחריגה זו.
השופטת דפנה ברק-ארז הסכימה עם הנשיאה חיות על מבחן הזיהוי, אך סברה שאין צורך במבחן הצידוק. לשיטתה, אם חוק יסוד לא נושא את סימני ההיכר שבשלב הזיהוי, דינו פסילה. בנוסף, היא מציעה מבחן חלופי במקום מבחן ה"התאמה למארג": מבחן ה"מובחנות" – האם הכנסת חרגה מתפקידה כרשות מכוננת ובתיקון זה היא בעצם נכנסת לתחומה של אחת משלושת הרשויות.
בדעת המיעוט החזיקו השופטים נעם סולברג, דוד מינץ ויוסף אלרון. לשיטתם, נושא העתירה הפך לתאורטי ולא ראוי שבית המשפט יפעיל ביקורת על הכנסת בכובעה כרשות מכוננת:
בג"ץ דרעי
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש, יומיים לפני השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע, אישרה הכנסת את תיקון מספר 11 לחוק יסוד: הממשלה. בתיקון נקבע בין השאר כי תקופת הצינון בשל קלון הנדרשת עבור מינוי לשר אדם שהורשע בעבירה ונידון לעונש מאסר – חלה רק על מי שנגזר עליו עונש מאסר בפועל. מטרת התיקון הייתה לאפשר את מינוי של אריה דרעי לשר הפנים ושר הבריאות. כנגד התיקון הוגשה עתירה לבג"ץ בטענה שמדובר בשימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת. בפסק הדין, בו נפסל מינויו של דרעי בשל השתק וחוסר סבירות קיצונית, נמנעו השופטים מהכרעה לגבי חוקתיותו של התיקון. אמנם, בהערת אגב התייחסו חלקם לטענות הנוגעות לסוגיה. חלקם דנו בתחולת התיקון, חלקם סברו שלא מדובר במקרה קיצוני המצדיק ביקורת שיפוטית על חוק יסוד, וחלקם הסתייגו מעצם הדיון על תוקפו של חוק יסוד.
בג"ץ חוק הנבצרות
במרץ 2023 חוקקה הכנסת תיקון לחוק יסוד: הממשלה לפיו נבצרות ראש ממשלה למלא את תפקידו תהיה רק בשל אי-מסוגלות פיזית או נפשית, ורק בהודעת ראש הממשלה שאושרה ברוב מיוחד בוועדת הכנסת, או בהחלטת רוב מיוחד של הממשלה שתקבל אישור רוב מיוחד בוועדת הכנסת בהתבסס על חוות דעת רפואית ולאחר מכן תאושר במליאת הכנסת. נגד התיקון הוגשו עתירות לבג"ץ. היועצת המשפטית לממשלה סירבה להגן על החוק וכתבה בתגובה לבג"ץ כי לשיטתה יש לפסול את התיקון מפני שמדובר בשימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת. ביום 6 באוגוסט 2023 הוציא בית המשפט העליון צו על תנאי וקבע כי על המשיבים ליתן טעם מדוע לא ייקבע שתחולתו של התיקון לא תהיה מידית, וכן כי הדיון בעתירה יישמע בפני הרכב מורחב של 11 שופטים.
בג"ץ עילת הסבירות
ביולי 2023 אושר בכנסת תיקון לחוק יסוד: השפיטה כחלק מרפורמת לוין, לפיו בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים. בעקבות צמצום זה של עילת הסבירות הוגשו מספר עתירות לבג"ץ, בטענה שעל בית המשפט לפסול את התיקון מכמה עילות, בתוכן שימוש לרעה בסמכות המכוננת. נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות קבעה כי הדיון בעתירות ייערך בהרכב מלא של 15 שופטי בית המשפט העליון.
טאריק למפטי
טאריק קוואמי ני-לנטה למפטי (באנגלית: Tariq Kwame Nii-Lante Lamptey; נולד ב-30 בספטמבר 2000) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת המגן הימני בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
למפטי נולד בהילינגדון, לונדון רבתי. הוא תוצר מערכת הנוער של צ'לסי, והצטרף לאקדמיה בגיל 8.
ב-29 בדצמבר 2019, ערך למפטי את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג כשעלה כמחליף בניצחון 1–2 של צ'לסי על ארסנל. הוא הופיע עוד שתי הופעות עבור צ'לסי, שתיהן במסגרת הגביע האנגלי, לפני שעזב את המועדון בינואר 2020.
ב-31 בינואר 2020, עבר למפטי לברייטון אנד הוב אלביון וחתם על חוזה לשלוש וחצי שנים.
ב-23 ביוני ערך הופעת בכורה בתיקו 0-0 נגד לסטר סיטי. המשחק התעכב עקב פגרת הליגה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בבריטניה.
ב-1 בנובמבר 2020 כבש שער בכורה בפרמייר ליג כשכבש בהפסד ברייטון 1–2 לטוטנהאם הוטספר.
קריירה בינלאומית
למפטי, יליד אנגליה, ממוצא גנאי, ייצג את נבחרת אנגליה בנבחרות הנוער וביולי 2020 פנתה אליו ההתאחדות הגנאית על מנת שייצג את הנבחרת הלאומית. אף על פי כן, ב-8 בספטמבר 2020 ערך הופעת בכורה בנבחרת אנגליה עד גיל 21, כשפתח בהרכב הנבחרת בניצחון 1–2 על אוסטריה.
בחודש יולי 2022 עבר למפטי לייצג את נבחרת גאנה. ב-23 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-0 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גאנה לטורניר מונדיאל 2022.
קנרית אמריקאית
הקנרית האמריקאית (שם מדעי: Spinus tristis; באנגלית: American goldfinch; ייתכן ונקרא בעברית חוחית אמריקאית) היא ציפור צפון אמריקאית קטנה ממשפחת הפרושיים. היא נודדת מאמצע אלברטה לקרוליינה הצפונית במהלך עונת הרבייה, ומדרום לגבול קנדה וארצות הברית עד מקסיקו במהלך החורף.
במין זה מופיעה דו-צורתיות זוויגית: צבע הזכר צהוב בקיץ, שמשתנה לצבע זית בחורף, בעוד שהנקבה בגוון צהוב-חום עמום המתבהר רק מעט במשך הקיץ. הזכר מציג נוצות בצבע בהיר במהלך עונת הרבייה כדי למשוך בת זוג.
זוהי החוחית היחידה בתת-המשפחה (חוחיות) העוברת נשירת נוצות מוחלטת פעמיים בשנה, באביב ובסתיו.
הקנרית האמריקאית היא אוכלת זרעים בנוסף היא הסתגלה לצריכת ראשי זרעים, עם מקור חרוטי להסרת הזרעים וכפות רגליים קלות תנועה לאחיזה בגבעולים של ראשי זרעים בזמן האכילה. חוחית זו ידועה גם כאוכלת צמחיית גינה והיא אוהבת במיוחד עלי סלק אדום. זוהי ציפור חברתית המתאספת בלהקות גדולות בזמן האכילה והנדידה. היא עשויה להתנהג בצורה טריטוריאלית במהלך בניית הקן, אך תוקפנות זו קצרת מועד. עונת הרבייה שלה קשורה לשיא אספקת המזון שלה, החל מסוף יולי, שהיא יחסית מאוחרת עבור חוחית. מין זה הוא בדרך כלל מונוגמי. ישנה תטולה אחת כל שנה.
תיאור
הקנרית האמריקאית היא פרוש קטן. אורכה 11–14 ס"מ, מוטת כנפייה 19–22 ס"מ ומשקלה 11-20 גרם. אורך כנף יחידה הוא 6.5–7.8 ס"מ ואורך הזנב 4.2–5.1 ס"מ.. המקור קטן וחרוטי. צבעו ורוד במהלך השנה והופך לכתום בוהק עם נשירת הנוצות באביב, בשני המינים.. צורתו וגודלו של המקור מסייעים בהוצאת זרעים מראשי הפרחים של קוצים, חמניות, וצמחים אחרים.
הקנרית האמריקאית עוברת נשירת נוצות באביב ובסתיו. היא המין היחיד בתת-המשפחה פרושיים שעובר נשירת נוצות פעמיים בשנה. במהלך נשירת החורף היא משירה את כל נוצותיה. באביב היא משירה את כל נוצותיה חוץ מנוצות הכנף והזנב, והן בצבע חום כהה אצל הנקבה, ובצבע שחור אצל הזכר. אל נוצותיו ישנם קווים על הכנפיים ולבן מתחת לקצוות זנבו. תופעת דו-הצורתיות הזיווגית הנמצאת במין זה נראית בצבע נוצות בולט במיוחד לאחר נשירת האביב, כאשר יש צורך בצבע הבוהק של נוצות הזכר בקיץ כדי למשוך בת זוג.
עם תום נשירת הקיץ, צבע גופו של הזכר הוא צהוב לימון מבריק, צבע המיוצר על ידי הפיגמנט קרוטנואיד המופק מצמחים מהם הוא ניזון, וכנפיו שחורות עם קווים לבנים. הנקבה ברובה חומה, למטה היא בהירה יותר ויש לה מעין סינר צהוב. לאחר נשירת הסתיו פלומת הקיץ הבהירה מוחלפת בפלומה עמומה יותר, צהוב-חום למטה וחום-זית למעלה. הפרצוף בצבע צהוב בהיר ויש מעין סינר באותו הצבע. פלומת הסתיו כמעט זהה אצל הזכר והנקבה, אך לזכר יש כתמים צהובים על הכתף. בכמה חלקים בחורף, הקנרית האמריקאית מאבדת את שאריות הצבע הצהוב שלה, והופכת להיות בצבע אפור חום עם גוון זית הניכר רק בצפייה מקרוב.
לגוזלה של ציפור יש גב בצבע חום עמום, וחלק תחתון בצבע צהוב בהיר. צבע הכתפיים והזנב שחור עמום עם סימנים חומים צהבהבים. צבעים אלו קיימים אצל גם אצל הזכר וגם אצל הנקבה.
קריאת הקנרית האמריקאית היא סדרה של סלסולים מוזיקליים וציוצים, לרוב עם צליל ארוך. בקרב לרוב מושמעת קריאת tsee-tsi-tsi-tsit; אפשר גם לתאר אותו כ-per-chic-o-ree. בזמן שהנקבה דוגרת על הביצים, היא קוראת לבן זוגה עם צליל tee-tee-tee-tee-tee. הצעירים מתחילים להשתמש בקריאות של chick-kee או chick-wee זמן מועט לפני שלב הפרחון, בה הם משתמשים עד שהם יוצאים לגמרי מהקן. ישנן שתי קריאות הגנה שנעשות על ידי המבוגרים במהלך הקינון; קריאת sweet המשמש למשיכת קנריות אחרות לקן וכדי לבלבל טורפים, וקריאת bearbee המשמש כדי להשתיק את הגוזלים ולגרום להם להשתופף בתוך הקן כדי שיהיו פחות בולטים.
תפוצה ובתי גידול
הקנרית האמריקאי מעדיפה שטח פתוח שבו עשבים שוטים משגשגים, כגון שדות, כרי דשא, מישורי הצפה, כמו גם צידי דרכים, פרדסים וגנים. הוא עשוי להימצא גם ביערות נשירים וגדות נהר פתוחות ובאזורי גידול משני (מקומות שגדלו מחדש לאחר שנחטבו). בתי גידול אלו בשימוש במהלך נדידות האביב והסתיו.
תפוצתה הקיצית משתרעת על פני צפון אמריקה מחוף לחוף. הוא תחום בצפון ססקצ'ואן ונמתח דרומה על פני צפון אמריקה עד קרוליינה הצפונית בחוף המזרחי, וצפון קליפורניה בחוף המערבי. הקנרית האמריקאית מהגרת למרחקים קצרים, היא זזה דרומה בתגובה למזג אוויר קר והפחתת אספקת המזון. הנדידה מתבצעת בלהקות צפופות, שעפות בדפוס טיסה לא יציב, מעין דפוס גלי.
נעשו ניסיונות להכניס את הקנרית האמריקאית לברמודה במאה ה-19 וטהיטי בשנת 1938, אך המין לא הצליח להתבסס באף אחד ממקומות אלו.
התנהגות
הקנרית האמריקאית עפה בתבנית ייחודית ויוצרת שביל בצורת גל. תבנית זו מורכבת בדר"כ מסדרה של פעימות כנף על מנת שקנרית תתרומם, ואז קיפול הכנפיים ואז דאיה בקשת וחוזר חלילה. עופות מרבים להשמיע קולות במהלך שלב הנפנוף בתבנית ואז הם משתתקים במהלך שלב הדאיה. הקריאה המושמעת היא "per-twee-twee-twee", או "ti-di-di-di", באמצען יש הפסקות שקטות. הקנרית האמריקאית מתקשרת באמצעות מספר קולות מובחנים, כולל אחד שנשמע כמו "po-ta-to-chip" הקנרית האמריקאית לא פועלת באגרסיביות כלפי טורפים בשטחה; תגובתה היחידה היא קריאת אזהרה. בין טורפי נכללים נחשים, סמורים, סנאיים והעורבני הכחול, שעלולים לשבור ביצים או להרוג צעירים, בנוסף נצים וחתולים, המהווים איום על צעירים ומבוגרים כאחד. הפרט המבוגר ביותר שידוע עליו היה בגיל 10 שנים ו-5 חודשים.
התנהגות חברתית
הקנרית האמריקאית חברותית במהלך עונת אי-הרבייה, כאשר היא נמצאת לעיתים קרובות בלהקות גדולות, בדרך כלל עם חוחיות אחרות. ההיררכיה החברתית, נמדדת בכמה מפגשים אגרסיביים מנצח כל פרט, לרוב זכר הוא שמוביל את הלהקה במהלך עונת אי-הרבייה. במהלך עונת הרבייה, חוחית זו חיה במושבות. בזמן בניית הקן, הזכר פועל באגרסיביות כלפי זכרים אחרים הנכנסים לשטחו, ויבריח אותם, הנקבה פועלת כך כלפי נקבות אחרות. אגרסיביות זו שוככת לאחר הטלת הביצים. בעונת הרבייה בדרך כלל הנקבה שולטת על הזכר. הדומיננטיות עשויה להשתנות בהתאם לערכו של משאב עבור הפרט; מחקר שפורסם בשנת 1987 מצא כי ציפורים מורעבות שנמצאות נמוך בהיררכיה היו לפעמים שולטות יותר בתחרויות על גישה למתקן האכלה.
רבייה
הקנרית האמריקאית מתחילה את עונת הרבייה שלה מאוחר יותר מאשר כל חוחית אחרת ומאוחר יותרמכל ציפור ילידת צפון אמריקה, חוץ מגדרון גומא. ייתכן וזה קשור לכך שיש שפע של זרעים בסוף חודשי הקיץ, מכיוון שזרעים הם עיקר תזונתם.
לאחר שזכר מצא בת זוג, הוא בוחר טריטוריה, הוא מסמן את גבולותיו באמצעות סלסול תוך כיד שהוא אף מקום גבול למקום גבול. לאחר שהקיף את היקף גבולו, הוא מבצע שתי תצוגות תעופה, בהתחלה חוזר על טיסתו אך הפעם בטיסה נמוכה ושטוחה, ואז הוא טס בגרסה מוגזמת של טיסתו הרגילה, הוא מצמיד את כנפיו לגופו, צונח לאדמה ואז הוא מרים את עצמו כשהוא פורש את כנפיו כדי לגלוש כלפי מעלה בסדרת לולאות. שניים או שלושה זוגות עשויים לקבץ את הטריטוריות שלהם למעין מושבה רופפת, אולי כדי לסייע בהגנה מפני טורפים.
הקן נבנה בסוף הקיץ על ידי הנקבה בענפי שיח או עץ נשירים בגובה 10 מטרים (33 רגל). בניית הקן נמשכת כששה ימים, ובמהלכם הנקבה עובדת במרווחים של 10–40 דקות. הזכר טס לעיתים קרובות עם הנקבה כשהיא עוספת חומרים לקן, ואף על פי שהוא עשוי לשאת חומרים אחדים, הוא משאיר את בנייתו לידי הנקבה. השכבה החיצונית של הקן בנויה מקליפות עץ, עשבים שוטים, גפנים ודשא. הקוטר הפנימי של הקן המוגמר הוא כ-6.5 ס"מ (2.6 אינץ'). שפת הקן מחוזקת בקליפות עץ הקשורות בקורי עכביש ומשי זחלים, והשטח הפנימי מרופד בחלקו התחתון באסקלפיאס, גדילן או אגמון האגם. הקן שזור כל כך בחוזקה עד שהוא יכול להכיל מים, וייתכן שהגוזלים יטבעו בעקבות סופת גשמים, אם ההורים אינם מכסים את הקן.
הקנרית האמריקאית מטילה תטולה של 4–6 ביצים לבנות כחלחלות, שהן בצורת אליפסה וכ-16 מ"מ × 12 מ"מ (0.63 אינץ' × 0.47 אינץ'), בערך בגודל של בוטנים. חשבו פעם שהן מוטלות במהלך הלילה. הביצים נדגרות על ידי הנקבה בלבד, אם כי הזכר מביא לה את האוכל כשהיא מקננת, ורוב הזוגות המזדווגים מגדלים רק תטולה אחת כל שנה.
האפרוחים בוקעים 12–14 ימים לאחר תחילת הדגירה. כמו כל ציפורי השיר האפרוחים נולדים עם פלומה בצבע אפור חיוור עם גופים אדמדמים ועיניים עצומות. האם מאכילה את גוזליה בזרעים וחרקים כשהם גדלים. הגוזלים מתפתחים במהירות, הם פוקחים את עיניהם לאחר 3 ימים והם מסיימים להצמיח נוצות בצבע חום זית לאחר 11–15 ימים, ואז הם מתחילים לתרגל טיסות קצרות קרוב לקן. עד שלושה שבועות לאחר שעפו מהקן, הם עדיין מוזנים על ידי הזכר, שמאתר אותם על ידי הקשבה לקריאתם. האפרוחים מפסיקים לתת קריאה זו כשהם הופכים לעצמאים לחלוטין.
תזונה
מאחר שהקנרית האמריקאית פעילת יום, היא גם אוכלת במהלך היום. על פי מעבדת קורנל לאורניתולוגיה, מין זה הוא אחד האחד הצימחונים המחמירים ביותר בעולם הציפורים. הוא בעיקר אוכל זרעים, אך מדי פעם יאכל חרקים; גם את הצעירים מאכילים חרקים כדי לספק להם חלבון. תזונתה מורכבת מזרעים ממגוון רחב של צמחים חד-שנתיים, לעיתים קרובות של עשבים שוטים, עשבים ועצים, כגון אלנוס, זקן-תיש, Cosmos, בוצין, אמברוסיה, שינן רפואי, קרד, קוצים, וחמנית מצויה. עם זאת, הוא צורך גם ניצני עצים, שרף מיפל ופירות יער. הוא יאכל במתקני האכלה, במיוחד במהלך חודשי החורף, ויעדיף גיזוטיה צרת-עלים.
בניגוד לכמה מיני פרושיים, הקנרית האמריקאית משתמשת בכפות רגליה באופן נרחב בעת האכילה. הוא נתלה לעיתים קרובות על ראשי זרעים בזמן שהוא אוכל כדי להגיע לזרעים ביתר קלות. באביב הקנרית האמריקאית ניזונת מעגילים התלויים על שדרים ואלנוס על ידי משיכת אחד למעלה עם מקורה והיא משתמשת בבהונותיה כדי להחזיק את העגיל דומם כנגד הענף. מיומנות זו מאפשרת לה לנצל את מקורות המזון הבלתי נגישים יחסית למתחרים פונטנציאליים, מה שמגדיל את סיכויי ההישרדות שלה.
תת-מינים
ישנם 4 תת-מינים מוכרים של הקנרית האמריקאית:
יחסים בינו לבין האדם
הקנרית האמריקאית מצויה באזורי מגורים בכל שטחיה. צפרים מושכים אותה לחצר האחורית שלהם באמצעות מתקני האכלה המכילים גיזוטיה צרת-עלים, או על ידי שתילת עשבים וצמחים רב שנתיים, כגון ציניה, מונרדה, קוסמוס, או קיפודן, המייצרים את ראשי הזרעים המועדפים על חוחיות.
הקנרית האמריקאית אינה מאוימת על ידי פעילות אנושית והוא נפוץ בכל שטחיו. פינוי יערות על ידי בני אדם, אם כי הוא מזיק למינים רבים, הואיל לקנרית האמריקאית. פינוי יערות גורם לירידה במספר הנודדים הניוטרופיים, תוך הטבה למהגרים למרחקים קצרים ותושבי קבע. זה מיטיב עם הקנרית האמריקאית הן כמהגר למרחקים קצרים, והן מכיוון שהשטחים הפתוחים שנוצרו הם הסביבה המועדפת על ציפור זו, שבה משגשגים עשבים שוטים המייצרים את מקור המזון העיקרי של הקנרית האמריקאית.
ציפור לאומית
הקנרית האמריקאית היא ציפור המדינה של איווה וניו ג'רזי, שם היא נקראת eastern goldfinch, ובוושינגטון, שם היא נקראת the willow goldfinch. הוא נבחר על ידי תלמידי בית ספר בוושינגטון בשנת 1951.
דוב מאולף
דב מאולף או דב מרקד הוא דב, שנלכד או גודל, ועבר אילוף, כדי לבצע תנועות דמויות ריקוד על מנת לבדר בני אדם.
הצגות של דובים מרקדים התרחשו באירופה ובאסיה מימי הביניים ועד המאה ה-19, אך יש מדינות שבהן התופעה קיימת גם במאה ה-21, כמו ספרד בה נחזתה התופעה באוקטובר 2007. לאורך ההיסטוריה עסקו באילוף דובים קבוצות ושבטים שונים, וביניהם רומאני וסינטי. שבט הרומאני אורסרי עסק בתחום ברומניה, אוקראינה וסביבותיהן, שבט הרומאני "מֶדְבֶדַרָה" עסק בכך בסלובקיה, ובבלקן מאלפי הדובים הרומאניים נקראים "מֶצְ'קַרָה". קבוצות אלה לא דוברות תמיד את אותם דיאלקטים רומאניים ולא בהכרח מכירות זו בזו כזהות.
הדרך לאלץ את הדובים לרקד בוצעה באמצעות הובלתם בכלוב עם רצפת פח כפולה, במרווח הוכנסו גחלים, והגברת האש חיממה את רצפת הפח, ואילצה את הדוב להרים את כפותיו מהפח הלוהט.
שחרור דובי הודו
הדובים המרקדים הם מסורת עתיקה בהודו. מיעוט הודי הנושא את השם "קאלאנדאר" התפרנס מאות בשנים מהפעלת דובים מרקדים. הם נהגו לנקב את סחוס אפם של הדובים ולהעביר דרכו חבל - משיכה בחבל גרמה כאב לדוב ואילצה אותו לבצע את מה שהמאלף רצה.
פעולה משולבת של שלטונות הודו וארגון פילנתרופי של מאמצי דובים מאוסטרליה הביאה בסופו של דבר לפדיון מאות דובים ושחרורם, תוך פיצוי הבעלים.
פעולות דומות, בקנה מידה קטן יותר, בוצעו גם בארצות נוספות.
פעמוני היובל
פעמוני היובל היה המופע המרכזי במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. המופע נערך ב-30 באפריל 1998 באצטדיון גבעת רם. נטלו בו חלק כ-2,000 משתתפים, בהם זמרים, שחקנים ורקדנים. ההכנות למופע לוּו בביקורת ציבורית שעסקה בעיקרה בגובה הוצאות השכר לאמנים ובהופעה של להקת בת-שבע, שבוטלה לבסוף. דרישתן של המפלגות הדתיות שישונה הריקוד של הלהקה העלתה מחדש את שאלת יחסי דתיים–חילונים במדינה.
על המופע
על הפקת האירוע הופקדה "העמותה לאירועי שנת החמישים למדינת ישראל". התוכנית המקורית הייתה לקיים את המופע ברמת גן, תחת השם "מפגן תולדות המדינה". בסוף 1997 שונה שמו של המופע והוחלט לקיימו בירושלים. עלות המופע עמדה על כ-22 מיליון שקלים, שעל פי מבקר המדינה, ארבעה וחצי מתוכם היו בגדר תשלום יתר. לקראת המופע שופצו כ-4,000 מ-10,000 מושבים באצטדיון גבעת רם. המפיק בפועל של המופע היה שוקי וייס וביים אותו צדי צרפתי.
התוכנית האמנותית כללה מחרוזות שירים, ריקודים וקטעי מעבר קצרים. השירים במופע קובצו לפי תמות, וכללו שירים ישראליים ישנים, שירים ים־תיכוניים, שירים בשפות העולים לארץ, שירי ילדים, שירים שעוסקים בתהליך השלום, שירים על ירושלים ושירים על צה"ל. בקטע שהוקדש לצה"ל נערכו תרגילי סדר ומספר חיילים שעלו מהתפוצות סיפרו על עלייתם ועל שירותם הצבאי. בין השירים שזכו לביצוע מלא: "אין לי ארץ אחרת" (גלי עטרי), "לחיי העם הזה" (שושנה דמארי), "ירושלים של זהב" (עפרה חזה) ו"שיר לשלום" (דודו פישר). ההמנון הושר על ידי ריטה. המופע הסתיים בביצועה של יהודית רביץ לשיר "הלוואי" ובריקודי עם על רקע זיקוקין די-נור.
בין האמנים הנוספים שהשתתפו במופע היו: אורנה פורת, יוסי בנאי, תיקי דיין, מיקי קם, גיא זוארץ, מיכל צפיר, טוביה צפיר, גילה אלמגור, יבגני שפובלוב, ריימונד אבקסיס, ענת עצמון, גלית גיאת, חנוך רוזן, ציפי שביט, חני נחמיאס ומיכל ינאי.
המופע שודר במקביל בערוץ הראשון והשני; שיעורי הצפייה במופע עמדו על 28.7 אחוזים בערוץ הראשון ו-25.5% בערוץ 2.
השיח הציבורי על המופע
מספר סוגיות שקשורות במופע זכו לעיסוק ציבורי נרחב, ובראשן:
אליפות צרפת בטניס 1953
אליפות צרפת 1953 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-19 במאי והסתיימו ב-30 במאי. זו הייתה האליפות ה-52 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 110 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות בשנים 1951 ו-1952 ירוסלב דרובני (מצרים) הודח בחצי הגמר. בגמר קן רוזוול נפגש עם ויק סיישס  וניצח ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 48 טניסאיות שחולקו ל-4 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
במשחק הגמר דוריס הארט נפגשה עם מורין קונולי  והפסידה בשתי מערכות. בשנה זו מורין קונולי ניצחה גם באליפות וימבלדון, אליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות אוסטרליה הפתוחה. בכך היא הייתה הראשונה שזכתה ב-4 תוארי גראנד סלאם בתחרויות נשים. רק בשנת 1970 מרגרט קורט האוסטרלית הצליחה לחזור על הישג זה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו מספר זוגות. מזוג מנצחי בשנתיים הקודמות רק קן מקגרגור השתתף השנה. במשחק הגמר נפגשו לו הוד וקן רוזוול עם מרווין רוז וקלייב וילדרספין  וניצחו אותם ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם אליפות וימבלדון.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 26 זוגות. 4 זוגות החזקות זכו בדירוג:
במשחק הגמר מנצחות תחרות 1952 דוריס הארט ושירלי פריי נפגשו עם מורין קונולי וג'וליה סמפסון  וניצחו בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.