cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צוקו
מראה
כמו לכל אזרחי אומת האש, לצוקו יש קוקו על ראשו שעליו נעוצה סיכת אומת האש. בילדותו היה לו קוקו יפני, וכשהתבגר החל לגלח את השיער שמסביב. לאחר שהוכרז כבוגד באומת האש גזז (יחד עם אירו) את הקוקו והשליכו לנהר יחד עם סיכת אומת האש שעליו. בתקופת הגלות הסתובב עם שיערו פזור. ומאז שאביו החזירו לאומת האש החל לגדל בחזרה את הקוקו לשארית חייו.
בעונה הראשונה בסדרה שיערו של צוקו שחור, בעוד שבשאר חלקי הזיכיון שיערו חום.
בהאגדה של קורה הוא נראה בבגדים מסורתיים, רכוב על דרקון כששיערו לבן וארוך מאחורה (כמו שהיה לאביו אוזאי).
קבלה
צוקו הוא הדמות הפופולרית ביותר באווטאר, הוא גם הדמות בעלת הכי הרבה חיפושים באינטרנט.
צוקו דורג על ידי מגזין "Paste" כדמות הטובה ביותר בעולם האווטאר.
האתר IGN כינה את הקרב של צוקו וקטרה נגד אזולה בפרק האחרון בסדרה - "כוכב השביט של סוזין" כקרב הטוב ביותר שנראו.
צוקו מאוד מוערך בשל סיבות מגוונות, בין השאר כי הוא עבר שינוי אדיר ומיוחד שכמעט ולא נראה בסדרות מצוירות שיצאו עד אותן שנים, והוא אחת מהסיבות להצלחת הסדרה.
איירבנדר (לייב אקשן)
ב־1 ביולי 2010 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי מסוג לייב אקשן לסדרת ההנפשה בשם "איירבנדר", אשר בוים על ידי מ. נייט שאמלאן. עלילת הסרט מבוססת על אירועי העונה הראשונה של אווטאר: כשף האוויר האחרון.
בסרט ישנם מספר שינויים בדמותו של צוקו:
השיטפון בטבריה (1934)
השיטפון בטבריה התחולל ב-14 במאי 1934, כאשר שבר ענן, המלווה בברד וסופות ברקים ורעמים, גרם לזרימת סחף ממדרונות הבקע המערבי לתוך העיר טבריה. השיטפון גרם להרס רב בעיר העתיקה ולעשרות קרבנות בנפש, ובעקבותיו נעשו פעולות מנע רבות שהותירו את רישומן על העיר עד היום, במטרה למנוע את הישנותו. בין היתר נפתחו מספר רחובות אנכיים בכיוון לים, ופונו הבתים שהיו על שפת הכנרת, במקום שנבנתה מאוחר יותר הטיילת.
רקע
הצפות בעיר התחתית של טבריה היו תופעת טבע מוכרת בשל תנאי המדרון התלול הסמוך לעיר, חסימת הניקוז לים על ידי החומות, הרכב הקרקעות והיעדר פעולות מניעה כגון תיעול ואגירה במדרונות. לאחר שיטפון קצר בשנת 1925, בנו תעלות ניקוז אחדות מבטון, אך גודלן היה קטן והן לא מלאו את תפקידן בזמן השיטפון של 1934.
בין הימים 11 ל-16 במאי 1934 התחוללו בארץ מספר סופות גשמים, בעיקר באזור הפנימי של הארץ, כשהקשה שבהם אירעה ב-14 במאי (כ"ט באייר תרצ"ד), לכאורה לאחר עונת הגשמים של הארץ.
תיאור האירוע
השיטפון החל סמוך לשעה 11:30 בבוקר, כאשר שבר ענן התבקע על רכסי ההרים שממערב לעיר והוריד גשמי זלעפות. כמות עצומה של מי גשמים, המשוערת ב-52–54 מ"מ, ירדו בתוך פחות מ–45 דקות, ולוו בסופות רעמים וברקים. המסה הגדולה של הגשמים ארכה לא יותר מ-20 דקות, אז החלו המים לזרום לכיוון העיר.
הכמות העצומה של הגשמים בזמן כה קצר, יחד עם המבנה הטופוגרפי של האזור, גרמו לכך שהמים התפשטו בשיטפון אדיר לכיוון העיר התחתית, הרסו את גדר הבטון של גן העיר והציפו את הרחובות הצרים ואת הסמטאות המפותלות של העיר העתיקה, השוכנת בעומק 208 מטרים מתחת לפני הים. כמויות מים עצומות התנקזו בשני זרמים ראשיים והגיעו לעיר בשני נהרות עזים, אשר סחפו עמם גם סלעי בזלת גדולים, בני 5–8 טון. הרחוב הראשי של קריית שמואל, בגובה 120 מטרים הפך למשך חצי שעה לנהר של ממש. המים הזורמים בשצף קצף גרפו כל דבר שנקרה בדרכם, וסלעי ענק התדרדרו ממורדות ההרים ברמת פוריה והתגלגלו לעבר העיר. עוצמת הזרימה של השיטפונות הייתה כה חזקה, עד שקורת בית אחת נכרכה מסביב לעמוד טלגרף.
כתוצאה מכך, החלק התחתון של העיר הוצף. העיר העתיקה התמלאה במים שהגיעו לגובה 1.5 מטרים, ובמקומות מסוימים אף ל־3 מטרים, וגרמו להרס וחורבן בממדים עצומים. נחשולי מים אדירים סחפו והחריבו בתים, סחורות, אוטומובילים ומשאיות לכיוון הכנרת. מרצפות העיר נהרסו וחנויות נפרצו.
השיטפון שבא בזמן לא צפוי, שלהי האביב, מצא את תושבי העיר לא מוכנים וזרע בהלה ופאניקה בעיר העתיקה. התושבים, יהודים וערבים שלא הספיקו אף לסגור את חנויותיהם, ניסו להימלט בכל דרך מאימת השיטפון, ורבים עלו לגגות הבתים כשהם נושאים את ילדיהם. אחרים נאחזו בסבכות החלונות ובקורות הברזל שבלטו מהגגות, וכך נשארו תלויים עד בוא העזרה הראשונה. באחד המקרים ניסו שמונה תושבים למצוא מפלט באחת החנויות ללא הצלחה, עד שמשאית משא נשטפה בכוח עצום לתוך החנות ואלה עלו עליה ברגע האחרון. אדם אחד ניצל בנס כשנתלה על עמוד טלגרף, ושני זקנים "הפליגו" על מכונת תפירה גדולה שנקרתה בדרכם ונישאה על נחשולי המים. השיטפון נמשך גם ביום שלמחרת (15 במאי), אז החלו להתברר ממדי האסון.
נזקי השיטפון
בעקבות השיטפון, 32 תושבים מצאו את מותם מהיסחפות במים, ומספר תושבים נוסף מתו בשל מפולות הבתים. כ-100 אנשים נוספים נפצעו. אחדים מהקורבנות, בעיקר ילדים, נסחפו עם המים לכנרת וגופותיהם נמצאו רק כעבור ימים אחדים. מזלה הגדול של הקהילה היהודית היה שרוב ילדיה שהו בשעת השיטפון בבית הספר אליאנס שבשכונת קריית שמואל, מחוץ לתחומי העיר העתיקה.
בין הבניינים הרבים שנהרסו היה גם בית הכנסת העתיק "עץ החיים" הסמוך לכנרת, ששוקם לאחר מכן רק בשנת 1950.
לאחר השיטפון
האסון גרם להלם וזעזוע בקרב תושבי ארץ ישראל, והעיתונים דיווחו על כך בהרחבה. יום למחרת האסון דיווח כתב הארץ על המצב מטבריה: לידיעות על האסון נוספו דיווחים על התגייסות לעזרה, מטבריה ומחוצה לה. משפחות שלא נפגעו חלקו את ביתן ושולחנן עם משפחות נפגעות, מדגניה נשלחו מצרכי מזון טריים וממקומות נוספים נשלחו משאיות עמוסות בלחם, בגדים, שמיכות ומזרנים. בית החולים "שוויצר" נפתח מחדש (לאחר שנסגר בשנת 1931, כשנה בלבד לאחר הקמתו), ובמקום טופלו פצועים רבים.
מיד עם היוודע האסון, הממשל הבריטי הכריז על טבריה כאזור אסון והתגייס למלאכת החילוץ וההצלה. הנציב העליון סר ארתור ווקופ ביקר באזור המוכה במסגרת סיור החקירה, והבטיח סיוע ממשלתי עבור הקורבנות. הרחובות והבתים נוקו בסיוע 800 פועלים ועוד 120 חיילים שעסקו בפינוי הסחף, ושוטרים נשלחו כדי לשמור על רכוש התושבים.
השיטפון הגדול שימש השראה לצלם ברוך אגדתי להפקת הכתבה המצולמת הראשונה בעברית. הכתבה, בליווי המשורר אביגדור המאירי ששימש כקריין, פותחת במילים:.
בעקבות השיטפון
בעקבות השיטפון והנזקים האדירים שהסב לטבריה שונו פניה של העיר העתיקה, במטרה למנוע הישנות מקרים מעין אלו בעתיד. נעשו פעולות יעור וננטעו עצים על רכס ההר מעל טבריה, נבנו טרסות לעצירת השיטפונות ונהרסו בתים רבים כדי לפתוח רחובות נוספים שהוליכו לכנרת במטרה להקל על ניקוז זרמי המים. שלושת הרחובות שנפרצו הם אלו החוצים את העיר העתיקה גם היום: רחוב הירדן, רחוב הירקון (רחוב  השוק) ורחוב הקישון. הם החליפו את הסמטאות הצפופות והמגובבות שמילאו את העיר העתיקה עד האירוע. הבתים על שפת הכנרת פונו ובמקומם נבנתה טיילת, שבנוסף לייעודה התיירותי, נועדה גם לחצוץ בין הים לבין שכונות המגורים והמסחר. עד אז, היו הבתים בנויים על החוף ורבים מהם אפילו בתוך המים. כל אזור הטיילת היה חלק מהרובע היהודי.
סופה נוספת שעברה העיר מספר חודשים לאחר מכן (דצמבר 1934), וגרמה לתושבים רבים להיכנס לבהלה, ואף לברוח לכיוון החלקים העליונים של העיר, עברה בשלום ובלי לגרום לנזק, בין היתר בזכות השיפורים שבוצעו ובניית הערוצים החדשים לכנרת.
לאחר השיטפון שפקד את העיר והיעדר היכולת להגיש סיוע רפואי ראוי נרתמו ועד הקהילה העברית, ועד השכונה ובסיוע הד"ר ראובן כצנלסון מנהלה של קופת חולים עממית, לפתיחה מחודשת של בית החולים על שם שוויצר. בית החולים נפתח ב-24 ביולי 1934.
הנרי דילוורת' גילפין
הנרי דילוורת' גילפין (באנגלית: Henry Dilworth Gilpin; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מרטין ואן ביורן.
קורות חייו ומשפחתו
הנרי גילפין נולד בלנקסטר שבאנגליה לג'ושוע גילפין ומרי דילוורת', זמן קצר לאחר שובם לארצות הברית. אביו ערך סיור רחב בבריטניה ובאירופה בין השנים 1795–1801, שבמהלכו הוא אסף מידע על שיטות ייצור חדשות בתעשיית הנייר עבור מפעלי הנייר של המשפחה בברנדיוויין קריק שבדלאוור. אמו הייתה בת למשפחת דילוורת', משפחת קווייקרים מלנקסטר.
ב-1812 יצאה המשפחה לסיור נוסף באנגליה ושבה לארצות הברית ב-1816. במהלך תקופה זו למד הנרי בבית ספר ליד לונדון. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'וזף אינגרסול וב-1822 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה
בשנים 1831–1837 שימש גילפין כתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של פנסילבניה, ולאחר מכן מונה כיועץ המשפטי של מחלקת האוצר של ארצות הברית. בתקופה זו הוא הצטרף לחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1833–1835 הוא היה חבר במועצת המנהלים של.
ב-1840 מינה הנשיא מרטין ואן ביורן את גילפין כתובע הכללי של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד זה עד תום נשיאותו של ואן ביורן ב-1841 ובתקופה זו הוא ייצג את ממשלת ארצות הברית בתיק ארצות הברית נגד לה אמיסטאד שנדון בבית המשפט העליון.
שנותיו האחרונות
בשנים 1852–1859 שימש גילפין כנשיא האקדמיה של פנסילבניה לאומנויות יפות וכסגן הנשיא וחבר חבר הנאמנים של החברה ההיסטורית של פילדלפיה. בשנים 1856–1858 הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של קולג' ג'יררד. הוא גם היה המזכיר וחבר הדירקטוריון של חברת תעלת צ'ספיק ודלאוור.
הנרי דילוורת' גילפין נפטר בפילדלפיה ב-29 בינואר 1860. ונטמן בבית הקברות לאורל היל שבעיר.
כריסטופר פולפורד
כריסטופר פולפורד (באנגלית: Christopher Fulford; נולד ב-1955) הוא שחקן בריטי הידוע מהופעותיו בתפקידי משנה בתוכניות טלוויזיה בריטיות רבות. אחד מתפקידיו הראשונים היה בדמות אלכס הפנקיסט בסיטקום "Sorry, I'm A Stranger Here Myself" משנת 1981.
ביוגרפיה
פולפורד נולד בלונדון. בתחילת הקריירה שלו הרבה להופיע בסדרות פשע בריטיות כשחקן אורח. ב-1990 שיחק בפרק "Driven to Distraction" בסדרה "המפקח מורס", וב-1994 בפרק "Widows and Orphans" בסדרה "A Touch of Frost" שתיהן של רשת ITV. ב-1994 גילם את קסטור ואן בטהובן בסרט "אהובתי הנצחית". ב-1993 כיכב פולפורד בעיבוד של ה-BBC בסדרה "Scarlet and Black" לצדם של יואן מקגרגור, שעדיין לא היה מפורסם, ורייצ'ל וייס. עוד הופיע פולפורד בסדרה "דיאל ופסקו", בתפקיד כדורגלן מושחת בסרט "The Fix", ובדמות מר האנטר בסדרת הטלוויזיה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן".
ב-2002 השתתף פולפורד בסרט ההוליוודי "טיהור מוחלט" בכיכובו של סילבסטר סטאלון, ושיחק בדמות מטקאלף מנהל בית הספר הסדיסט בעיבוד הטלוויזיוני של "היה שלום מר צ'יפס". ב-2004 הופיע בסרט "מיליונים", וב-2005 שיחק בסרט "פיירפוינט", ובדרמות הטלוויזיוניות "The Last Train" והמיני-סדרה "The Last Train". עוד בטלוויזיה שיחק פולפורד בפרקים רבים בסדרות שונות בהן "המפקח מורס", "המפצח", "החשוד העיקרי", "דיאל ופסקו", "חוק מרפי" (העונה החמישית), "ספוקס", "השופט ג'ון דיד", "להעיר את המתים" והסדרה "The Brief". ב-2009 השתתף בסדרות הדרמה של ITV1 "וייטצ'אפל" ו-"Collision", בשתיהן לצדו של פיל דייוויס. פולפורד גילם את ראש הממשלה האובדני בסדרת הטלוויזיה הבריטית "The Last Enemy", ושיחק במחזה "מתים לזה" במסגרת "עונת שרה קיין" בשפילד.
חיים אישיים
פולפורד נשוי לשחקנית קאמיל קודורי מאז 1992. לבני הזוג נולדו שני ילדים, רוזה (ילידת 1993) וסנטינו (יליד 1996).
אוניברסיטת דיסבורג-אסן
אוניברסיטת דיסבורג-אסן היא בין עשר האוניברסיטאות הגרמניות הגדולות ביותר. בשנת 2018 למדו בה למעלה מ-43,000 סטודנטים ב-12 פקולטות.
אוניברסיטת דיסבורג
סיפורה של האוניברסיטה מתחיל בשנת 1555, כאשר הדוכס יוּלִיך-קְלֵֵבה-בֵרְג (Jülich-Kleve-Berg) וילהלם החמישי החליט להקים אוניברסיטה בדוכסות. הניסיון לא צלח, והאוניברסיטה נפתחה רק 90 שנה לאחר מכן, לאחר שהדוכסות של קלבה עברה לשליטתו של הנסיך פרידריך וילהלם. הפתיחה הרשמית התקיימה ב־14 באוקטובר 1655, הרקטור הראשון היה יוהאן קלודברג. באוניברסיטה היו ארבע פקולטות - תאולוגיה, רפואה, משפט ואמנויות חפשיות. היא נחשבה לאחת האוניברסיטאות המובילות במערב פרוסיה. אך הפריחה לא נמשכה הרבה זמן - תוך כמה עשורים בלבד התחרות עם האוניברסיטאות ההולנדיות הפכה משמעותית, עם הזמן האוניברסיטה איבדה את מעמדה וב־18 באוקטובר 1818 נסגרה רשמית בצו של פרדריק וילהלם השלישי. במקביל נוסדה אוניברסיטת בון, שירשה את מרבית הספרייה של אוניברסיטת דיסבורג. בשנים 1818 – 1891 לא היו קיימים מוסדות להשכלה גבוהה בדיסבורג. בשנת 1891 הועבר בית הספר המטלורגי של ריין-וסטפאליה מבוכום לדויסבורג. מאוחר יותר הוא הפך ל"בית הספר המלכותי לפרוסיה להנדסת מכונות ומטלורגיה", ששמו שונה בשנת 1938 ל"בית הספר הממלכתי להנדסה".
בשנת 1960 החליטה ממשלת גרמניה להעביר את האקדמיה לחינוך מקֵטְווִיג (כיום שכונה באסן) לדיסבורג. לאחר המעבר בשנת 1968, נקרא המוסד החינוכי החדש "אוניברסיטת רוהר לחינוך".
מוסדות חינוך אלה היוו את הבסיס של Gesamthochschule Duisburg שנפתח בשנת 1972. הרקטור הראשון היה פרופסור הלמוט שְרַיי. בשנת 1994 החליט סנאט האוניברסיטה לשנות את שמה ל"אוניברסיטת גרארדוס מרקטור" (Gerhard-Mercator-Universität), כהכרה בהישגיו של המדען שהיה פרופסור בגימנסיה האקדמית דויסבורג בסוף המאה ה-16. פתיחת האוניברסיטה הייתה חלק ממדיניות פיזור האוניברסיטאות של הממשלה המחוזית.
אוניברסיטת אסן
בית הספר האוניברסיאי הגבוה באסן (Universität- Gesamthochschule Essen) הוקם בשנת 1972. הקמתו הייתה חלק ממדיניות מדינת נורדריין-וסטפאליה של שינוי ארגוני באזור הרוהר והמעבר מכריית פחם ותעשיית פלדה למגזרים לא תעשייתיים.
הקמפוס נבנה בצורת מלבן בקצה הצפוני של העיר העתיקה באסן, באתר החלק ההרוס בעבר של רובע העבודה זֵֵגֵרוֹת (Segeroth). זה נעשה על מנת לשלב סטודנטים בחיים העירוניים. בית החולים האוניברסיטאי אסן, שנמצא בדרום, באזור הולסטרוזן, הפך גם הוא לחלק מבית הספר האוניברסיטאי. בית החולים, שנוסד בשנת 1909, הפך בשנת 1963 לפקולטה הרפואית השנייה של אוניברסיטת מינסטר, בשנת 1967 הועבר לאוניברסיטת רוהר בוכום, שהוקמה באותה תקופה, ולבסוף, בשנת 1972, הפך לחלק מ-Gesamthochschule Essen. כך בית הספר הגבוה של אסן, יחד עם Gesamthochschule של דיסלדורף, הפכו ל- Gesamthochschule היחידים בנורדריין-וסטפאליה שנכלל בהם בית חולים אוניברסיטאי.
בשנת 1972, חלק מ-Folkwang-Hochschule (היום אוניברסיטת פולקוואנג לאמנויות) הוכפף ל-Universität-Gesamthochschule Essen, אך הופרד בשנת 2007, אם כי בנייניו עדיין ממוקמים בקמפוס של אוניברסיטת אסן.
מיזוג האוניברסיטאות
מיזוג האוניברסיטאות הוצע לממשלה האזורית על ידי נשיאי שתי האוניברסיטאות כדי לאחד כוחות ולהשתמש בפוטנציאל משותף. אף על פי כן, הדיון בבפרטי התהליך לא היה קל. מבחינה משפטית, המיזוג עוגן בחוק של Landtag של נורדריין-וסטפאליה מיום 18 בדצמבר 2002.
לאחר איחוד האוניברסיטאות חולקו תחומי הלימוד כדלקמן: רפואה וחינוך נלמדים באסן, הנדסה ומדעי החברה - בדויסבורג. תוכניות כמו מדעי המחשב וכלכלה קיימות בשני הקמפוסים. בחלק מהמקרים על התלמידים להשתתף בקורסים בשני הקמפוסים. אוטובוס שאטל אוניברסיטאי נוסע בקביעות בין הקמפוסים. ספריית האוניברסיטה מורכבת משש תת-ספריות ייעודיות השוכנות בשתי הערים. בשנת 2008 נפתח בניין חדש של הפקולטה לכימיה (S07) בקמפוס אסן, בו נמצאים למעלה ממאה מעבדות מודרניות. כחלק מהארגון מחדש הועבר הגן הבוטני של האוניברסיטה לגרוגה - פארק (Grugapark) באסן.
בשנת 2016 נכללה האוניברסיטה ברשימת Times Higher Education בין 250 הטובות בעולם. באותה שנה הוא דורג במקום ה-17 ברשימת האוניברסיטאות הטובות ביותר שקיימות פחות מ־50 שנה.
האוניברסיטה משתתפת בתוכנית ארסמוס. היא גם חלק מרשת האוניברסיטאות האירופיות AURORA.
מבנה ניהולי
כיום, באוניברסיטה קיימות 12 פקולטות:
בסך הכל קיימות באוניברסיטה 244 תוכניות לימוד.
תחומי מפתח
האוניברסיטה שמה דגש על ארבעה תחומי מחקר עיקריים:
עונת 1982/1983 ב-NBA
עונת 1982/1983 היא העונה ה-37 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השלישית של פילדלפיה 76' בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 0–4, ומוזס מלון זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. מלון זכה גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה בפעם השנייה ברציפות והשלישית בסך הכל בקריירה. בשנת 1996 נבחרה פילדלפיה של עונה זו לאחת מ-10 הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NBA.
דראפט 1982
דראפט 1982 התקיים ב-29 ביוני 1982 במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק. לוס אנג'לס לייקרס בחרה במקום הראשון את ג'יימס וורת'י מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. בסך הכל נבחרו בדראפט 1982 שבעה שחקני אולסטאר: ג'יימס וורת'י, טרי קאמינגס שזכה בתואר רוקי העונה (בחירה שנייה), דומיניק וילקינס (3), פאט ליבר (11), סליפי פלויד (13), ריקי פירס (18) ומארק איטון (72).
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך עשרה סיבובים):
אולסטאר
משחק האולסטאר 1983 נערך באולם הפורום שבאינגלווד, קליפורניה. המאמנים במשחק היו פט ריילי מלוס אנג'לס לייקרס ובילי קנינגהם מפילדלפיה 76'. חמישיית המזרח כללה את אייזיאה תומאס, מוריס צ'יקס, ג'וליוס אירווינג, לארי בירד ומוזס מלון. חמישיית המערב כללה את מג'יק ג'ונסון, דייוויד תומפסון, אלכס אינגליש, מוריס לוקאס וכרים עבדול-ג'באר. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 123–132, ול-MVP של משחק האולסטאר נבחר ג'וליוס אירווינג מפילדלפיה 76' שקלע 25 נקודות.
פלייאוף 1983
בפלייאוף 1983 שובצו שתי הקבוצות בעלות המאזן הטוב ביותר מכל אזור (מזרח ומערב) בשלב חצי הגמר האזורי, ועל שני המקומות הנותרים בכל אזור שיחקו הקבוצות המדורגות במקומות 3 עד 6 בסדרה של הטוב משלושה משחקים. ברבע גמר המערב ניצחה פורטלנד טרייל בלייזרס את סיאטל סופרסוניקס בתוצאה 0–2, ודנוור נאגטס ניצחה את פיניקס סאנס בתוצאה 1–2. ברבע גמר המזרח ניצחה ניו יורק ניקס את ניו ג'רזי נטס בתוצאה 0–2, ובוסטון סלטיקס ניצחה את אטלנטה הוקס בתוצאה 1–2.
סגל האלופה, פילדלפיה 76': מוזס מלון, ג'וליוס ארווינג, מוריס צ'יקס, אנדרו טוני, בובי ג'ונס, קלינט ריצ'רדסון, מארק אייברוני, קלמון ג'ונסון, פרנקלין אדוארדס, רג'י ג'ונסון, ארל קרטון ומארק מקנמרה.מאמן ראשי: בילי קנינגהם.
ג'יימס רוברטסון (מושל אוקלהומה)
ג'יימס ברוקס איירז רוברטסון (באנגלית: James Brooks Ayres Robertson, נקרא לעיתים גם J. B. A. Robertson; ) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה הרביעי בשנים 1919–1923. קודם לכן מונה רוברטסון על ידי מושל אוקלהומה הראשון, צ'ארלס הסקל, כשופט מחוזי.
לאחר שעבר את בחירות לשכת עורכי הדין בגיל 21, היה רוברטסון לאחד מעורכי הדין המיומנים באוקלהומה, וטרם קבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית, בטריטוריה האינדיאנית. תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימנם של אשרור התיקון ה-18, שקבע את חוק היובש, ואשרור התיקון ה-19 למתן זכות בחירה לנשים, הטבח בטולסה, ופרשיות שחיתות. בשנים 1915–1916 שימש רוברטסון כנשיא הגדול של המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן.
רוברטסון נפטר ב-1938 עקב מחלת הסרטן ונטמן בעיר צ'נדלר שבאוקלהומה.
ראשית חייו
ג'יימס רוברטסון נולד במחוז קאוקוק שבאיווה, לאביו, שעל שמו הוא נקרא, ולאמו קלרה רוברטסון מאוהיו הוא היה הילד החמישי במשפחה של שישה בנים וחמש בנות. סבו מצד אביו נקרא גם הוא באותו שם. הוריו של רוברטסון עברו לאיווה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, שם שירת האב כמתנדב בצבא האיחוד במלחמת האזרחים. גידולו של רוברטסון באיווה החדירו בו את הגישה הפרוגרסיבית.
רוברטסון התחנך בבתי הספר הציבוריים של איווה. בגיל 16 הוא הוסמך כמורה. בעת שעסק בהוראה, הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1892, כשהיה בן 21, עבר את מבחני לשכת עורכי הדין של איווה. בשנה שלאחר מכן עבר רוברטסון לעיר צ'נדלר שב.
צ'נדלר נוסדה זמן קצר קודם לכן, ב-28 בספטמבר 1891, על ידי מתיישבים לבנים במסגרת הבהלה לקרקעות שהתרחשה שם אז, והייתה מקום המושב של מחוז לינקולן. רוברטסון ניצל את ההזדמנות ועסק בהוראה ובעריכת דין בעיר המתפתחת. בהמשך הוא מונה כפרקליט המחוז. בעת שהתגורר בצ'נדלר, הוא הכיר את אוליב סטבלפילד, שאותה הוא נשא לאישה ב-1898. לזוג נולדו בן ובת.
רוברטסון נודע כאחד מעורכי הדין המיומנים באוקלהומה ובטריטוריה האינדיאנית. ב-1906 הוא היה לשותף במשרד עורכי הדין "הופמן ורוברסטון", בו הוא היה שותף בשנתיים הבאות.
קריירה פוליטית
ב-1907 התקבלה אוקלהומה כמדינה בארצות הברית. מושל אוקלהומה הראשון, צ'ארלס הסקל, מינה את רוברטסון כשופט במחוז השיפוטי העשירי של המדינה. המינוי חייב אותו להעתיק את מקום מגוריו מצ'נדלר לאוקלהומה סיטי, שם הוא התגורר עד יומו האחרון.
טרם מינויו כשופט, היה רוברטסון פעיל במפלגה הדמוקרטית, הן ברמה המדינתית והן ברמה הלאומית. במסגרת זו הוא סייע למועמדי המפלגה הדמוקרטית בכל דרך. במסעו עם המושל הסקל לדנוור הוא ייצג את המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה. הוא היה תומך נלהב של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ויליאם ג'נינגס ברייאן.
רוברטסון המשיך לכהן על כס השיפוט עד לתום כהונתו של הסקל כמושל. הוא התפטר מכהונתו כדי להתמודד על משרת המושל, אך בסופו של דבר פרש מהמרוץ כדי לתמוך במועמד המפלגה לי קרוס. קרוס ניצח בבחירות הכלליות וכיהן כמושל אוקלהומה השני.
כשלא היה שבע רצון מחייו הפרטיים, התמודד רוברטסון על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. קביעת מחוזות הבחירה שלאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-1910 הובילה להענקת שלושה מושבים בבית הנבחרים לאוקלהומה. רוברטסון התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה במחוז הבחירה שלו, אך לא עלה בידו לקבל את מועמדות המפלגה.
הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, וב-1914 החליט המושל לי קרוס, כמו הסקל לפניו, שלא להתמודד לכהונה נוספת. רוברטסון ניסה להתמודד שוב על מועמדות המפלגה, אך רוברט ויליאמס, הנשיא הפופולרי של בית המשפט העליון של אוקלהומה, ניצח בהתמודדות.
ב-1914 נפטרה רעייתו של רוברטסון, והותירה אותו עם שני ילדיו.
ההתמודדות על משרת המושל
התמדתו של רוברטסון בפוליטיקה השתלמה לבסוף. ב-1918, כשהתמודד על מועמדות המפלגה על משרת המושל בפעם השלישית, עלה בידו לנצח את ויליאם מארי.
הפופולריות של המושל לשעבר הסקל חיזקה את מעמדה של המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה. ב-1910 הופיעה מפלגה חדשה בפוליטיקה המדינתית,. בפעם הראשונה בתולדות אוקלהומה, התמודד בבחירות למשרת המושל מועמד מפלגה שלישית. מול רוברטסון התמודדו מועמד המפלגה הרפובליקנית הוראס ג. מקיבר, ומועמד הסוציאליסטים פטריק נייגל. גורם מרכזי במערכת בחירות זו היה מרד התירס הירוק ב-1917, שהסוציאליסטים סייעו לעוררו. מצביעים רבים החשיבו אותם כלא פטריוטים. רוברטסון נחל ניצחון סוחף, והדמוקרטים הצליחו להשיג רוב משמעותי הן בבית הנבחרים והן בסנאט של אוקלהומה.
מושל אוקלהומה
כבר בתקופת כהונתו של הסקל כמושל, אימצה אוקלהומה מדיניות תקיפה כלפי צריכת משקאות חריפים. רוברטסון פעל להמשך מדיניותו של הסקל, והוביל את מדינתו באופן גורף לאשור התיקון ה-18.
ככזאת שנכתבה מתוך השקפת עולם פרוגרסיבית, העניקה חוקת אוקלהומה את זכות הבחירה לכל הגזעים, הן לגברים והן לנשים. אף המדינה העבירה תיקונים לחוקה וחוקים שלמעשה שללו את זכות הבחירה מהשחורים באמצעות יצירת מחסומים לרישומם כמצביעים. רוברטסון קרא לכינוס מושב מיוחד של בית המחוקקים, שרוב חבריו היו לבנים, שהוביל לאשור התיקון ה-19, שנכנס לתוקף ב-18 באוגוסט 1920.
תוך שהוא עשה שימוש בניסיונו החינוכי, בין השאר, התמקד רוברטסון גם בשיפור מערכת החינוך המדינתית. ראשית, הוא פעל לשינוי אופן פעולתם של הקולג'ים באוקלהומה. טרם בחירתו כמושל, היה הפיקוח על הקולג'ים מסור בידי מועצת החינוך המדינתית בראשותו של המפקח המדינתי על בתי הספר. בימיו של רוברטסון התרחבה סמכות המושל על הקולג'ים עם הקמת "מועצת הרקטורים המדינתית", שחבריה מונו על ידי המושל כדי לפקח על כל מוסדות ההשכלה הגבוהה. בתקציבים שהגיש, דאג רוברטסון למימון שיפורים בתהליכי הכשרת המורים, לסטנרטים גבוהים יותר להישגי בתי הספר, למיזוגם של בתי ספר כפריים רבים, ולהנהגת השימוש בתוכנית לסבסוד ספרי לימוד. הוא הציע את הרחבת המימון לבתי ספר כושלים, אך הצעה זו נדחתה על ידי בית המחוקקים.
לחובתו של רוברטסון נרשמו גם כישלונות. עבודת הממשל שלו על הכבישים המדינתיים שיפרה אותם, אך זו לא הייתה מספקת לענות על הצרכים. הוא לא הצליח להשיג את תמיכת המצביעים בצורך ל-50 מיליון דולר לשיפורים בכבישים. אף על פי שהמפלגה הסוציאליסטית כבר לא היוותה איום, היא דחפה לקיום שביתות. ב-1919 שבתו עובדי חברת הטלפונים בעיר דרמרייט, ושביתה רבתי של כורי הפחם התקיימה במזרח אוקלהומה. רוברטסון, בתוקף תפקידו כמפקד העליון של כוחות המיליציה המדינתית, הכריז על ממשל צבאי באזורים אלו. תוכנית הביטחונות לבנקים, שנוסדה על ידי הסקל, קרסה בעקבות המיתון של 1920 באוקלהומה, ובשל כך נסגרו בנקים רבים במדינה.
ממשלו של רוברטסון נאבק עם ההשפעות הכלכליות של השפל בתעשיית הנפט, ועם המיתון הכללי בארצות הברית, ומצבה הרעוע של הכלכלה הוסיף למתחים הגזעיים במדינה. התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה אחת הגרועות בתולדות היחסים הבין-גזעיים באוקלהומה. כדי לסייע להתמודדות עם הבעיה, הקים רוברטסון ועדה ליחסים בין-גזעיים שחברה היו הן לבנים והן שחורים, אך עלה בידה לעשות רק מעט לשיפור מצב הדברים.
הטבח בטולסה
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 ביוני 1921, פרצו מהומות בעיר טולסה, שם בזז ושרף המון לבן את רוב שטחה של גרינווד, המרכז המשגשג של הקהילה האפרו-אמריקאית של העיר. במהלך 16 השעות של המהומות, נהרגו כ-300 איש (רובם שחורים תומכי המפלגה הרפובליקנית), יותר מ-800 איש פונו לבתי החולים המקומיים עקב פציעות, אלפי שחורים נותרו חסרי בית לאחר ש-35 מבננים ובהם 1,256 בתים עלו באש, ורכוש בשווי של 1.8 מיליון דולר (כ-28 מיליון דולר ב-2021) עלה באש. בסופו של דבר השיב רוברטסון את הסדר על כנו בעיר באמצעות הכרזה על ממשל צבאי ושליחת המשמר הלאומי של אוקלהומה לביצוע פעולות שיטור באזור. רוברטסון גינה את צעדיהם של רשויות העיר ומשרד השריף והורה על הקמת חבר מושבעים גדול לחקירת האירועים, אך בסופו של דבר איש לא הועמד לדין על גרימת מקרי המוות, הפציעות ואובדן הרכוש. כ-3,000 שחורים נמלטו מהעיר באותה עת. המהומות השפיעו על אוקלהומה במשך דורות, קידמו את הנייטיביזם, זירזו את צמיחתו של ארגון העליונות הלבנה הקו קלוקס קלאן בפעם הראשונה באוקלהומה, ודיכאו את שאיפותיהם של השחורים לחיים במדינה.
סוף תקופת כהונתו
במשך שארית תקופת כהונתו של רוברטסון רדפו שערוריות את ממשלו. עימותים בין בית הנבחרים שנשלט על ידי הרפובליקנים לבין הסנאט שהיה בשליטה דמוקרטית גרמו לקיום חקירה של הרשות המבצעת על ידי בית הנבחרים, ובראש ובראשונה חקירה של רוברטסון עצמו. כפי שהיה בתקופות קודמו, לי קרוס, הוא כמעט והודח בהצבעה שנפלה על חודו של קול אוחד.
ב-1921 התפזר בית הנבחרים בלי להצביע על חוקי התקציב. מצב זה אילץ את רוברטסון להפעיל את הממשלה בתקציב גרעוני עד לכינוס מיוחד של בית המחוקקים לפתרון הבעיה. רוברטסון גם התמודד עם התנגדות משמעותית מצד נציב החברות, הרפובליקני קמפבל ראסל, שחשף את מה שהרפובליקנים ראו כשערורייה על דרך הניהול של רוברטסון את נושא החנינות.
רוברטסון סיים את כהונתו כמושל ב-8 בינואר 1923 עם השבעתו של המושל החמישי של אוקלהומה, ג'ק וולטון.
שנותיו האחרונות
כאזרח פרטי חידש רוברטסון את פעילותו בעריכת דין. לאחר סיום כהונתו כמושל, הואשם רוברטסון, יחד עם כ-30 פקידי ממשל המדינה מכהנים ולשעבר, בשוחד במסגרת שערוריית בנקים. בערבו של 22 במרץ 1922 נעצר רוברטסון במחוז אוקמולגי. מוקדם יותר באותו יום כלל חבר מושבעים גדול, שחקר את קריסת בנק המדינה במחוז אוקמולגי, את רוברטסון ואת פרד ג. דניס, לשעבר נציב הבנקים המדינתי, בכתב אישום. רוברטסון זוכה בסופו של דבר, אך הפרשה הזיקה לקריירה הפוליטית שלו. הוא ניסה להתמודד שוב על משרת המושל, להיבחר כשופט בבית המשפט העליון של אוקלהומה וכסנאטור, אך יותר לא עלה בידו לנצח בבחירות או להתמנות למשרה פוליטית.
ג'יימס רוברטסון נפטר ממחלת הסרטן ב-7 במרץ 1938 באוקלהומה סיטי. הוא נטמן בבית הקברות אוק פארק שבצ'נדלר.
ולדיסלב קובלסקי
ולדיסלב קובלסקי (בפולנית:  Wladyslaw Kowalski; 25 בספטמבר 1895 - 1 בפברואר 1971) היה קצין צבא פולני, חסיד אומות העולם, שבתקופת השואה בהיותו נציג חברת פיליפס בוורשה הציל כחמישים יהודים. נשא לאישה את אחת הנשים שהציל ועלה עימה לישראל. לאחר מותו נקבר בקיבוץ יד מרדכי.
ראשית דרכו
ולדיסלב קובלסקי נולד בשנת 1895 בעיר קייב, אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בירת אוקראינה. בצעירותו למד אגרונומיה בעיר סנקט פטרבורג וקיבל תואר מהנדס. בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית התגייס לצבא של הרפובליקה הפולנית השנייה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נקרא קובלסקי לשירות ופיקד על חטיבה שהגנה על ורשה. בקרב הנואש נאלץ מפקדו להורות לו להיכנע, אך הוא סירב לפקודה והמשיך להילחם עוד שבועיים. לבסוף נעצר על ידי הגרמנים ונכלא במחנה שבויים אך בזכות עבודתו בחברת פיליפס שוחרר לאחר מכן.
מציל יהודים בשואה
לאחר שחרורו מהשבי המשיך קובלסקי לשמש כנציג חברת פיליפס. מתוקף תפקידו היה לו חופש תנועה ברחבי ורשה ובין היתר הותר לו להיכנס לגטו ורשה אליו רוכזו יהודי העיר באוקטובר 1940, שם הוא נוכח בתנאים האיומים ששררו בו ובמצוקתם של יושביו. עוד קודם לכן, בספטמבר 1940, הוא הציל את הניצול הראשון. היה זה נער יהודי ששוטט ברחובות ורשה מחוץ לגטו בחיפוש אחר מזון ומחסה. הוא לקח את הנער לביתו, טיפל בו, יצר לו זהות בדויה בדרכון פולני מזויף, מסר אותו לחסות משפחה מחבריו וסידר לו עבודה בחברת פיליפס. בהמשך, בתקופה שבין 1940 לבין 1945 הציל קובלסקי עשרות יהודים אחרים. מספר פעמים במהלך התקופה נחקר קובלסקי על ידי אנשי הגסטפו בחשד שעזר ליהודים, אך הצליח להערים עליהם ולא הסגיר את הניצולים.
ל-12 מהאנשים שהציל העניק קובלסקי מחסה בביתו, במקלט תת-קרקעי שבנה עבורו אחד מן הניצולים, וסיפק להם מזון. אנשי הקבוצה עסקו בביתו בייצור צעצועים שהוא מכר בשוק ואת התמורה הכספית שקיבל ממכירתם הקדיש לצורכי מזונם וקיומם של אנשי הקבוצה.
בזמן מרד ורשה שהתחולל באוגוסט 1944 הסתתר קובלסקי במקלט שבביתו יחד עם 49 יהודים, מזונם היה בדוחק והם שהו במקום עד לינואר 1945, כאשר ורשה שוחררה על ידי הצבא האדום.
אחדים מניצוליו של ולדיסלב קובלסקי הגיעו בסופו של דבר לארץ ישראל.
במדינת ישראל
לאחר המלחמה המשיך קובלסקי להתגורר בורשה ובשנת 1947 נשא לאשה צעירה יהודייה בשם לאה אותה הציל בתקופת השואה. בשנת 1957 בזמן עליית גומולקה, שהייתה העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית למדינת ישראל לאחר השואה, עלה קובלסקי לישראל יחד עם אשתו ועם בנה מנשואין קודמים.
בעלותו ארצה היה קובלסקי כבר בן 62, מצבו הבריאותי היה ירוד והוא ונתקל בקשיי קליטה. לפרנסתו הדלה הוא עבד בחנות מכולת. הדבר הגיע לידיעתו של חבר הכנסת פרץ ברנשטיין ובישיבת הכנסת מיום 29 באפריל 1960 הוא פנה בשאילתה לראש הממשלה דוד בן-גוריון:
ראש הממשלה לא פירט את הצעדים שננקטו על מנת לעזור לקובלסקי. אך בפועל סודרה לקובלסקי משרה חלקית במחלקת התיעוד של יד ושם.
בשנת 1961 נשא קובלסקי דברים בוועידת יוצאי פולין בתל אביב:
בשנת 1963 העניק יד ושם לוולדיסלב קובלסקי את התואר "חסיד אומות העולם". באחת העדויות עליהן התבסס יד ושם בהחלטתו להעניק לקובלסקי את התואר, נכתב:
מותו וקבורתו
ולדיסלב קובלסקי הלך לעולמו ב-1 בפברואר 1971, בהיותו בן שבעים וחמש שנים, בעת שהיה מאושפז בבית מרפא בגדרה. לפני מותו ביקש "אחרי מותי, אל תרחיקו אותי מן היהודים. קברו אותי ביניהם". במשך חמישה ימים הייתה גופתו מונחת בחדר המתים של בית החולים איכילוב, לאחר שהחברה קדישא של תל אביב סירבה לקברו בבית עלמין בעיר משום שאינו יהודי, ולאחר שכמה יישובים אחרים, ביניהם קיבוץ לוחמי הגטאות סירבו לבקשתו של הרב יצחק ידידיה פרנקל, רבה הראשי של תל אביב, לקבור אותו בבית העלמין שלהם. לבסוף הסכים קיבוץ יד מרדכי לכך שקובלסקי ייקבר בבית העלמין של הקיבוץ. בטקס הקבורה הצנוע שנערך ב-8 בפברואר נכחו כחמישים איש, ביניהם מנהל יד ושם, אשתו ובנה ואחדים מניצוליו. ולדיסלב קובלסקי הוא ככל הנראה חסיד אומות העולם היחיד הקבור בחלקה רגילה בבית קברות יהודי בישראל.
לאחר מותו
ימים אחדים לאחר קבורתו של ודיסלב קובלסקי הגיעו למזכירות קיבוץ יד מרדכי מכתבים של ניצולי שואה שביקשו להקים קרן להנצחת זכרו. למכתבים צורפו סכומי כסף כתרומה למטרה זאת. מזכירות הקיבוץ העבירה את המכתבים והכספים ל"יד ושם". הקרן לא הוקמה ובמרוצת השנים נשכח זכרו של האיש. יתירה מזו, לדברי אנשי הקיבוץ אשתו ובנה לא פקדו יותר את הקבר ולא יצרו קשר עם הקיבוץ. כל המאמצים שהשקיע הקיבוץ במשך השנים לאתרם לא צלחו. כל שנותר הוא קברו ומצבתו שעליה מוטבעת המדליה שקיבל מ"יד ושם", כשהוענק לו התואר חסיד אומות העולם. מתחתיה כתוב: "שם נפשו בכפו להצלת יהודים בתקופת השואה והגבורה".
בשנת 2016 כתב ההיסטוריה של הארץ עופר אדרת הצליח לגלות כי הצעירה היהודיה שהייתה מניצוליו של קובלסקי, אותה נשא לאשה ועימה עלה לישראל היא ליאוקדיה (לאה) נויישטיין. היא הייתה אם חד הורית לבנה משה. "קובלסקי הציל אותה והחביא אותה", סיפרה רות תושבת חולון, נכדתה של לאה, בתו של בנה משה.
כשהשלושה, קובלסקי, לאה ובנה משה עלו לארץ, הם גרו יחד בקריית חיים. למיטב ידיעת בני משפחתה של לאה, היא וקובלסקי חיו כזוג אבל לא נישאו. למיטב ידיעתם, קובלסקי לא הקים משפחה אחרת ולא הביא ילדים לעולם לאחר פטירתה של לאה.
המועצה הלאומית לספורט
המועצה הלאומית לספורט היא מועצה הכוללת חברים ממשרדי ממשלה, גופי ספורט ונציגי ציבור שתפקידה לייעץ לשר הספורט והאוצר בתחומי הפעילות הגופנית והספורט בישראל, ולהמליץ על גיבוש אסטרטגיה לאומית ארוכת טווח לצד חלוקת המשאבים הציבוריים המופנים לטובת הספורט בישראל.
היסטוריה ותפקידים
תפקידיה כפי שנקבעו בחוק:
חברי המועצה
על פי החוק נקבע כי המועצה תכלול 19 חברים:
חברי המועצה נכון ל-2020: אריק פינטו (יו"ר), קארין ישראלי (מרכזת המועצה), עופר בוסתן (ראש מינהל הספורט), גילי לוסטיג ויורם אורנשטיין (נציגי הוועד האולימפי בישראל), מעוז טל (נציג התאחדות אילת), אלי בירנבאום (נציג ההתאחדות לספורט נכים), משה פונטי (ראש איגוד הג'ודו בישראל), דפנה לנג (נציגת ציבור).
יחסי הולנד–קניה
יחסי הולנד–קניה הם יחסי החוץ בין הולנד לקניה.
היסטוריה
המתיישבים האפריקנים הראשונים, ממוצא הולנדי, החלו להגיע לקניה בשנת 1906, הם התיישבו סביב מחוז אוסין גישו בקניה והאזורים הסמוכים לה. הקשרים הדו-צדדיים החלו עוד בשנות ה-70. היחסים בין שתי המדינות בדרך כלל טובים. עם זאת, תהליך ה-ICC דיכא את יחסיה של קניה עם מדינות המערב. ממשלת הולנד צופה כי לאחר שנת 2020 היחסים בין שתי המדינות ישתפרו בשותפות כלכלית המועילה הדדית.
שיתוף פעולה לפיתוח
עד שנת 2021 ממשלת הולנד קיוותה להחליף תוכניות תרומות לקניה בתוכניות השקעה, הדבר יאפשר לגופים פרטיים מהולנד להשתתף בתוכניות השקעה וסיוע.
ממשלת הולנד בניגוד לרוב מדינות אירופה קיצצה את הסיוע שלה לקניה שהסתכם ב-2.7 מיליארד שילינג קנייתי (25.4 מיליון אירו) בשנת 2014 ל-1.6 מיליארד שילינג קנייתי (14.7 מיליון אירו) בשנת 2017.
תחומי מפתח לשיתוף פעולה בין קניה והולנד הם:
הצי המלכותי ההולנדי סייע בפעולות נגד פיראטיות ברחבי האוקיינוס ההודי. בדרך כלל קניה לא מחפשת קשרים צבאיים עמוקים יותר עם הולנד.
יחסים כלכליים
בשנת 2011 הסחר בין קניה להולנד הסתכם בשווי 91 מיליארד שילינג קנייתי (852 מיליון אירו).
הולנד היא יעד הייצוא החמישי בגודלו של מוצרים קנייתים ברחבי העולם. הוא השני בגודלו באירופה.
הייצוא העיקרי של קניה להולנד כולל: חיות, קפה, תה, פירות, ירקות, דגים וטבק.
הייצוא העיקרי של הולנד לקניה כולל: מכונות עיבוד נתונים אוטומטיות, ביגוד ואביזרים, פריטי בית, פשתן וריהוט, כימיקלים, מכונות, ציוד תחבורה, מוצרי חלב, פלסטיק ואלקטרוניקה.
לתאגידים רב לאומיים כמו פיליפס, יוניליוור, רויאל דאטש של, KLM, בוסקאליס והיינקן יש נציגות בקניה. למעלה מ-100 חברות הולנדיות אחרות שרובן בעלות עסקים בתעשיית הפרחים של קניה, הקימו סניף במדינה. בשנים האחרונות חברות הולנדיות היו מעורבות גם בתחומים אחרים כגון אנרגיה מתחדשת, מים ותברואה, תשתיות, לוגיסטיקה, תקשוב ומימון.
תעופה
אייר פראנס-KLM מחזיקה ב-26% ממניות קניה איירווייז, חברת התעופה הרביעית בגודלה באפריקה. קניה איירווייז מפעילה טיסות ישירות לאמסטרדם, KLM מפעילה גם טיסות ישירות לניירובי.
עונת 1956/1957 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 1956/1957 בליגה הלאומית בכדורסל  הייתה העונה השלישית של הליגה. הליגה כללה 10 קבוצות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. העונה הסדירה החלה ב-11 בינואר 1957 הסתיימה ב-4 ביוני 1957 בניצחון של מכבי תל אביב בפעם השלישית ברציפות.
מכיוון שבעונת 1954/1955 הליגה כללה ל-12 קבוצות, שתי קבוצות שסיימו אחרונות לא שיחקו בליגה הלאומית בעונת 1956/1957.
Guero
Guero הוא אלבומו התשיעי של האמן האמריקאי בק, אשר יצא לאור במרץ 2005 על ידי אינטרסקופ רקורדס. הוא הופיע לראשונה במצעד הבילבורד במקום השני. עד לתאריך זה, זהו המקום הגבוה ביותר שהשיג בק במצעד הבילבורד. האלבום מהווה חזרה לסגנון אלבומו Odelay משנת 1996, בעיקר בגלל שיתוף הפעולה עם צמד הDust Brothers, בדומה לOdelay. האלבום גם מזכיר את אלבומו של בק Mutations בקטעים בהם יש השפעות ברזילאיות.
רקע
האלבום יצא לאור בשלושה פורמטים שיצאו בו זמנית: גרסת CD ללא בונוסים, גרסת PlayStation Portable UMD, וגרסת CD + DVD. הCD בגרסה האחרונה כולל קטעי בונוס בנוסף לשירי האלבום הרשומים למטה, והDVD כולל את 13 רצועות האלבום במיקס של 5.1 סראונד ביחד עם קליפים אבסטרקטיים מרובי זוויות, בנוסף יש ב-DVD תוספות מיוחדות.
מאוחר יותר בשנת 2005, הוציא בק אלבום רמיקסים של שירי האלבום בשם Guerolito.
שם האלבום גזור מהסלנג המקסיקני "Güero" (נשמע כמו ware-roh) שמשמעו אדם בלונדיני וחיוור. בק ציין שבילדותו הרבה פעמים פנו אליו כאל "Güero".
באלבום מתארח ג'ק וייט מהוייט סטרייפס שמנגן בבס בשיר "Go It Alone". בנוסף גם כריסטינה ריצ'י מתארחת בדיבור בשיר "Hell Yes".
השיר "Broken Drum" הוקדש לזכרו של אליוט סמית' שנפטר באוקטובר 2003.
ז'אן-באטיסט שארקו
ז'אן-באטיסט אוגוסט אטיין שארקו (בצרפתית: Jean-Baptiste August Étienne Charcot; 15 ביולי 1867 – 16 בספטמבר 1936) היה מדען, רופא וחוקר קטבים צרפתי. אביו היה הנוירולוג ז'אן-מרטן שארקו (1893-1825).
קורות חייו
ז'אן-באטיסט שארקו התמנה לעמוד בראש המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה, שיצאה בספינה "פראנסה" (Français) לחקור את החוף המערבי של ארץ גרהאם, בשנים 1904 עד 1907. המשלחת הגיעה אל האי אדלייד בשנת 1905 וצילמה את ארכיפלג פלמר ואת ארץ לובה. משנת 1908 עד 1910, יצאה משלחת נוספת בספינה "Pourquoi Pas". משלחת זו חקרה את ים בלינגסהאוזן ואת ים אמונדסן וגילתה את ארץ לובה, מפרץ מרגריט, שנקרא על שם אשתו של שארקו, והאי שארקו, שמפקד המשלחת קרא על שם אביו, ז'אן-מרטן שארקו.
בשנים הבאות חקר שארקו את רוקול, בשנת 1921, ואת מזרח גרנלנד וסבאלבארד משנת 1925 עד 1936. הוא נספה כשספינתו "פורקואה-פה?" נטרפה בסערה סמוך לחוף איסלנד בשנת 1936. הפסל איינר יונסן יצר יד לזכרו ברייקיאוויק, איסלנד, בשנת 1936, ובשנת 1952 יצר ריקארור יונסן מצבה נוספת.
יחסי בורקינה פאסו–שווייץ
יחסי בורקינה פאסו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין בורקינה פאסו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בורקינה פאסו והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, "בורקינה פאסו היא מדינה עם עדיפות בשיתוף הפעולה לפיתוח, אך היא שותפה כלכלית מוגבלת של שווייץ".
שווייץ הכירה בעצמאותה של בורקינה פאסו, בעבר חלק מהמושבה הצרפתית של אפריקה המערבית ב-5 באוגוסט 1960, בשם "רפובליקת וולטה העילית". לאחר ההכרה נערכו מגעים דיפלומטיים בלתי רשמיים בין שתי המדינות למשך כשנה עד שלבסוף כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין בורקינה פאסו לשווייץ בשנת 1961. ב-1970, סוכנות קונסולרית שווייצרית נפתחה בוואגאדוגו והשתלבה במשרד שיתוף הפעולה של שווייץ במדינה שנפתח ארבע שנים לאחר מכן, ב-1974.
ב-1969, חתמו שווייץ ובורקינה פאסו על הסכם מסחר, קידום והגנה על השקעות ושיתוף פעולה טכנולוגי. שלושה הסכמים מרחיבים נחתמו בין שתי המדינות בנושא שיתוף פעולה טכנולוגי ועזרה תקציבית בשנים 1978, 2006 ו-2009.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2016 התגוררו בבורקינה פאסו מאה ותשעה עשר אזרחים שווייצרים.
סנאים (תת-משפחה)
סנאים (שם מדעי Sciurinae) היא תת-משפחה במשפחת הסנאיים. תת-משפחה זו בעלת 20 סוגים ו80 מינים. הם חיים בעיקר על העצים ביערות ברחבי העולם וחלקם יכולים גם לדאות למרחקים קטנים. סנאים אלה מכונים סנאים דואים. לכולם זנב ארוך, עיניים ואזניים גדולות גדולות והם ניזונים בעיקר מאצטרובלים ומבלוטים של עצים, בעיקר של עצים מחטניים.
העמדה והערכה
העמדה והערכה הוא דין בדיני פדיון בהמה מקדושתה, הקובע כי כדי לפדות בהמה יש להעמידה על רגליה ולהעריך את שוויה.
דין זה מפורש בתורה עצמה:
שורש 4
שורש 4, "קו חותך" או פּיֶה בּוּ (בסינית: 丿部, פיניין: Piě bù) הוא השורש הרביעי של הכתב הסיני. פירושו "חתך" או "עיקול" והוא אחד מתוך 6 (מתוך 214 השורשים הקאנגקסיים) המורכבים מקו אחד בלבד.
העמדה והערכה
העמדה
אמנם בפסוק כתוב "וְהֶעֱמִיד", ומלמד שיש להעמידה על רגליה, אך לגבי ההעמדה נחלקו הדעות:
שורש 4
במילון קאנגשי, יש 33 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
העמדה והערכה
העמדה
אולם, לדעת כולם, בהמה שנשברו או נחתכו רגליה, אף על פי שאינה יכולה לעמוד, מכל מקום נחשבת ראויה להעמדה והערכה.
לכתחילה או בדיעבד
הראשונים נחלקו אם דין זה של העמדה והערכה נאמר רק לכתחילה אך אם בדיעבד פדה אפילו שמת, פדיונו נקרא פדיון כדעת הרמב"ם, או שהדין נאמר אף לעכב, שאם עבר ופדה בלי העמדה והערכה כשמת, אין פדיונו פדיון, וזו דעת התוספות.
טיטיווילוס
טיטיווילוס (Titivillus) הוא שד מהמיתולוגיה הנוצרית.
טיטיווילוס הוא שד זוטר, שעל פי מסורות נוצריות שונות כפוף ללוציפר, או לבעל פעור שבמיתולוגיה הנוצרית הפך לאחד מבכירי השדים ולאחד משבעת נסיכי הגיהנום. התפקיד שהוטל על טיטיווילוס היה לאסוף שיחות בטלות וכן מילים שנקראו בשעת התפילה בשיבוש כדי לזקוף אותם לחובתם של החוטאים. כמו כן אסף טעויות שעשו הנזירים הנוצרים ששקדו על העתקת ספרי קודש. עם חלוף הזמן התמעטו טעויות הנזירים וטיטיווילוס התחיל לשתול טעויות במכוון, לכן מקובל היה להאשים אותו, כשנמצאו טעויות דפוס בספרי הקודש ובהמשך בספרים בכלל.
אסון ילדי כפר מנחם
אסון ילדי כפר מנחם התרחש ב-12 ביולי 1961. שבעה מילדי הקיבוץ נהרגו בתאונת דרכים מדרום לחדרה כשהיו בדרכם למחנה קיץ.
התאונה
ב-12 ביולי 1961, במהלך החופש הגדול, יצאו מהקיבוץ 22 ילדי קבוצת רימון מכתה ז' בבית הספר בקיבוץ בדרכם למחנה קיץ של תנועת השומר הצעיר ליד מושב מכמורת.
משאית של הקיבוץ הובילה את הקבוצה ליעדה. היא עצרה בצד הדרך בכביש 4 מעט ממזרח למכמורת, כששליש ממנה על הכביש והיתר בשוליו. הילדים ירדו ממנה ועמדו מאחוריה ולידה כדי לקבל את ציודם שנמצא עדיין על המשאית. מונית שירות שנסעה על הכביש סטתה ופגעה ישירות בקבוצת הילדים. עקב הפגיעה נהרגו שבעה מהם ועוד חמישה נפצעו, אחד מהם קשה.
הילדים שנהרגו - ארבע בנות ושלושה בנים – היו ילידי השנים 1947–1949, בני 12 עד 14.
לאחר התאונה
אבל כבד ירד על קיבוץ כפר מנחם. שבעת ההרוגים הובאו לקבורה ביישוב למחרת האסון בהלוויה משותפת.
שר התחבורה יצחק בן אהרן מינה ועדת חקירה ובה שופט, רופא ומהנדס לבדיקת התאונה.
נהג המונית, בן 64 בעת התאונה, הועמד למשפט פלילי בפני בית משפט השלום בחיפה. בית המשפט הרשיע אותו, ובמרץ 1963 שלל לצמיתות את רישיון הנהיגה שלו והטיל עליו קנס של 100 לירות.
ליד בניין הספרייה של הקיבוץ נבנתה לימים רחבת זיכרון לשבעת הילדים וניטעו בה שבעה עצי ברוש.
יונתן רום
יונתן רום (נולד בשנת 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד עוצבת חיצי האש ומפקד יחידת אגוז.
ביוגרפיה
רום התגייס לצה"ל בשנת 1995, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ומונה למפקד צוות, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד פלגה, והשתתף בין היתר במבצע חד וחלק, במלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד סיירת מטכ"ל.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה לקצין חקירות מודיעיני באמ"ן. בשנת 2014 מונה למפקד יחידת אגוז, והוביל אותה בין היתר במבצע צוק איתן. במהלך קרב שג'אעיה נפצע קשה מפגיעת רסיס ממטען חבלה רב-עוצמה, בעורק חזהו. לאחר מספר חודשים השתקם ושב לפקד על היחידה. במהלך תפקידו הוכפפה היחידה לחטיבת עוז. את תפקידו סיים ב-16 במאי 2016. לאחר מכן יצא ללימודים. ב-19 ביולי 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חיצי האש, ושימש בתפקיד עד אפריל 2019.
רום נשוי למאיה ואב לשלושה.
שביתת הטקסטיל של לורנס
שביתת הטקסטיל של לורנס הייתה שביתה של פועלים מהגרים, שהתרחשה בעיירה לורנס, מסצ'וסטס, בארצות הברית, ב-1912. השביתה נוהלה על ידי ארגון פועלי התעשייה של העולם (שחבריו נודעו בכינוי הסלנג "וובליז"), והחלה בעקבות החלטתו של בעל מתפרה להוריד את שכרן של פועלות המפעל ללא התראה מוקדמת לפועלות. בינואר 1912 נכנס לתוקפו חוק חדש, שהגביל את שעות העבודה בשבוע, ונועד להגן על הפועלים כדי שלא יועסקו שעות רבות מדי. כתגובה לחוק, החליט בעל המפעל להוריד את שכרן של הפועלות, בטענה כי הן עובדות פחות שעות, ולכן זכאיות לפחות שכר. השביתה התפשטה במהרה בעיר, ובתוך שבוע הקיפה למעלה מ-25,000 שובתים.
השביתה נמשכה כחודשיים וקראה תיגר בהצלחה על התפיסה המסורתית של האיגודים המקצועיים שהיו מאוגדים בפדרציית העבודה האמריקאית (AFL), שראתה במהגרים, ובעיקר בנשים ובעובדים ממוצאים אתניים מגוונים ציבור שלא יוכל להיות מאורגן באיגוד מקצועי. השביתה הוסיפה רבות ליוקרתו של ארגון הפועלים הצעיר פועלי התעשייה של העולם, אם כי כשנה לאחר השביתה כבר לא היו רוב העובדים חברים באיגוד, ויוקרתו אבדה.
פרוץ השביתה - הורדת משכורות
חוק חדש שנחקק במסצ'וסטס הוריד את שעות העבודה המותרות בחוק לנשים וילדים מ-56 ל-54 החל מ-1 בינואר 1912. ב-11 בינואר, עובדים גילו שפחדם הגדול התממש, המעסיקים הורידו את משכורתם השבועית, בהתאם להורדת השעות לפי חוק. ההבדל בין המשכורות היה שווה ערך לשלוש כיכרות לחם לעובד. כאשר נשים במפעל "אברט כותנה" הבינו שמעסיקם הוריד את משכורתן ב 32 סנט הם הפסיקו את עבודת הנולים, עזבו את המפעל והתחילו לצעוק "משכורת נמוכה, יום קצר" עובדים ממתפרות סמוכות הצטרפו ביום למחרת, ותוך שבוע 20,000 עובדים שבתו.
התגבשות ההנהגה ודרישות השביתה
תגובת הנהגת העיר כלפי השובתים הייתה לצלצל בפעמון העיר, שנועד להזהיר מסכנה, בפעם הראשונה מאז ייסוד העיר. ראש העיר הזמין חברה של אנשי מיליציה מקומיים לפטרל ברחובות. השובתים הגיבו בהקמת משמרות שובתים ברחבי העיר. כאשר בעלי המפעלים השתמשו בזרנוקי מים כדי לסלק את השובתים מהכניסה למפעל, הגיבו השובתים בזריקת גושי קרח ששברו חלק מחלונות המפעל. בית המשפט המקומי דן 36 שובתים לשנה בכלא עבור זריקת הקרח על חלונות המפעל. המושל של האזור שלח את כוחות המיליציה המקומיים ואת משטרת המדינה, ומעצרים רבים החלו בקרב השובתים.
במקביל לאירועים אלו, ניסה ארגון פועלי הטקסטיל (UTW) לשבור את השביתה, בתואנה שהם מייצגים את הפועלים של לורנס. מפעילי השביתה (אנשי ועד הפעולה) התעלמו מנוכחותם של אנשי ה-UTW. המנהיגים המקומיים של קבוצות המיעוט אשר נמנו על ועד הפעולה, היו צינור תקשורת חשוב בין מסריו של ג'וזף אטור לקהל השובתים. אטור בעיקר התמקד בהצהרות ובקשות חוזרות לשובתים לנקוט אך ורק באמצעים לא-אלימים בזמן השביתה. יחד עם זאת, אטור לא החשיב הפחדה מילולית ופיזית של פועלים מפירי-שביתה כאמצעי לא-אלים. הודות להתבטאויות לא זהירות של איש פדרציית העבודה האמריקאית (AFL), דעת הציבור נטתה לטובת השובתים וה-IWW.
ניסיון חבלה והאשמה כוזבת של השובתים
במשך השבוע הראשון לשביתה, ב-17 בינואר מצאה המשטרה שלושה מטעני דינמיט שהושמו במקומות שונים בעיר. העיתונות והמשטרה מיהרו להאשים את ה-IWW בניסיון לחבלה מסוכנת. מעצרים של חברי IWW נעשו ביום למחרת העיתונות הארצית נטתה לראות בחברי ה-IWW אחראיים למעשה מנגד טענו הוובליז שהטמנת הדינמיט היא קונספירציה נגד הארגון והשובתים. לאחר כמה ימים, המשטרה המקומית עצרה את ג'ון ברין, קברן מקומי וחבר של מועצת בית הספר בלורנס, והאשימה אותו בניסיון להפליל את השובתים על ידי שתילת הדינמיט. ברין הועמד לדין ונמצא אשם. נגזר עליו לשלם קנס של 500$ בלבד, ללא מעצר. בעל חברת הטקסטיל האמריקאית, ויליאם מדיסון ווד, הואשם אף הוא במעורבות בפרשה, אולם זוכה בבית המשפט מחוסר ראיות, אף על פי שלא הצליח להסביר מדוע העביר סכום כסף גדול לברין זמן קצר לפני הטמנת הדינמיט.
מעצר מנהיגי השובתים
ב-29 בינואר, הוביל אטור את ההפגנה הגדולה ביותר עד לאותו הרגע, ופנה לשובתים להתנהג באופן רגוע ולא-אלים. אטור אחר כך הוביל את השובתים למצעד ברחבי העיר. כאשר נתקלו בשוטרים שסירבו לתת לשובתים לעבור ברחוב, אטור שינה את כיוון המצעד כדי להימנע מהקונפליקט. יום למחרת, בזמן שאטור וג'ובניטי נאמו בפני קבוצת פועלים ממוצא גרמני, נורתה למוות אחת מהמפגינות בשם אנה לופיצו. למרות ששהו במרחק של 4.5 ק"מ ממקום האירוע, הרשויות עצרו את אטור וג'ובניטי באשמת התססה וקשירת קשר לרצח. אטור וג'ובניטי נשארו כלואים במשך 8 חודשים ללא משפט.
שליחת ילדי השובתים מחוץ לעיר
אחת מהפעולות הדרמטיות ביותר של השביתה הייתה שליחת ילדי פועלים מחוץ לעיר. רבות מהשובתות התקשו לשמור על ילדיהן במהלך השביתה, הן מבחינה כלכלית (מאחר שלא קיבלו שכר) והן מבחינה פרקטית (הן בילו את רוב היום בשביתה ולא יכלו לדאוג לילדיהם בבית). ה-IWW הציעו לשלוח את הילדים לגור אצל משפחות אומנות עד תום השביתה, וכך להקל על הקושי של האמהות. הרעיון הופץ על ידי אנשי IWW באזור ניו-יורק ופילדלפיה. הציבור הרחב התנדב לסייע ולקלוט ילדים, ובכך אף גברה האהדה הציבורית לשובתים ומטרתם. שיירות של ילדים התחילו לעבור למשפחות אומנות דרך רכבות מלורנס לניו-יורק. ב-10 בפברואר, הגיעו 120 ילדים לניו-יורק, ונקלטו על ידי קהל של 5,000 אנשים פעילים ב-IWW ובסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה אשר שרו בקולי קולות את האינטרנציונל והמרסייז עם בואם לתחנה. כמה שבועות לאחר מכן, 92 ילדים נוספים הגיעו לניו-יורק, ולפני קליטתם בבתים המאמצים שלהם ערכו מצעד ברחבי העיר.
ביקורת ציבורית, מעורבות הממשל וסיום השביתה
מהחשש שהתמיכה הציבורית תגדל בצורה משמעותית בעקבות פעולה זו, לאחר שבוע וחצי של שליחת ילדים, המשטרה הגיעה לרציפים ומנעה את שליחתם של 150 ילדים מחוץ לעיר ללא ליווי. טענת המשטרה הייתה שפעילות זו נחשבת להזנחת ילדים, ועלולה לגרום להורים לאיבוד זכויותיהם על ילדיהם. השוטרים שניסו לעצור את הילדים מלעלות על הרכבות, פגעו באלות גם בילדים וגם באמהות. אשה בהריון עברה הפלה בעקבות העימותים, והתקשורת שהגיעה לנקודה דיווחה בהרחבה על המקרה. לאחר המעצרים, נשים רבות בחרו שלא לשלם קנס אלא ללכת לבתי הסוהר יחד עם ילדיהם. הפרשה עוררה עניין רב במקרה ותפסה גם עיניה של הלן הרון טאפט אשת הנשיא ויליאם הווארד טאפט. במהרה החלו להתערב בנושא הבית הלבן והסנאט, והוקמה ועדה בתחילת חודש מרץ כדי לחקור את מצב העניינים בעיירה. עדויות התקבלו מאת העובדים והרשויות. הוועדה של הבית הלבן, יחד עם העניין הגודל מצד העיתונות נתנו אותותיהם במעסיקים אשר הציעו לראשונה פשרה ב-1 במרץ שכללה העלאה של 5% בשכר לכל העובדים. העובדים דחו את ההצעה. לאחר כמה ימי דיונים, העבירה חברת הטקסטיל האמריקאית הצעה שקיבלה את כל דרישות העובדים ב-12 במרץ. העובדים קיבלו את ההצעה. מנהלי שאר המפעלים הלכו במהרה בדרכה של חברת הטקסטיל האמריקאית, וגם חברות טקסטיל מחוץ ללורנס החליטו לאמץ את תנאי התעסוקה שהתקבלו במקום כדי להימנע מפריצה של שביתה בסדר גודל כזה אצלם. הילדים שהתגוררו בניו-יורק בחודש וחצי האחרונים, נסעו בחזרה להוריהם ב-30 במרץ, ובכך הסתיימה השביתה עם ניצחון מוחץ של הפועלים.
לקריאה נוספת
כתבות מהעיתונות
טוביה מרגלית
טוביה מרגלית (25 במרץ 1941, כ"ו באדר ה'תש"א, ארץ ישראל – 4 ביוני 2020, י"ב בסיוון ה'תש"ף) היה קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל. שירת בחיל חימוש (לימים חיל הטכנולוגיה והאחזקה) בשלל תפקידים עד להיותו מפקד החיל – קחש"ר – בדרגת תת-אלוף. לאחר שירותו פנה לתחום העסקי במגוון תעשיות בתחום הביטחוני.
ימי ילדותו
טוביה נולד בכ"ו באדר תש"א (25 במרס, 1941), בארץ ישראל וגדל בנעוריו בתל אביב. למד בבית הספר דתי, בבית ספר "תחכמוני". בהיותו בן שש פרצה מלחמת השחרור. בכיתה ד' הצטרף לתנועת הצופים הדתיים (שבט העדה) שפעלה בבית ספרו. בתנועת הנוער הכיר את עליזה, אשתו לעתיד. בהמשך, למד בתיכון דתי "תיכון ב'" ברחוב צייטלין בתל אביב, אשר כונה "תיכון צייטלין"; ובמשך כמעט כל שנות התיכון נותר מרכז הכובד החברתי שלו בצופים, כמדריך.