cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם בטלר ייטס
מודרניזם
ב-1909 פגש ייטס את המשורר האמריקאי הצעיר עזרא פאונד. פאונד נסע ללונדון, בין השאר, על מנת לפגוש את המשורר המבוגר יותר, אותו החשיב כ"משורר היחיד הראוי ללימוד רציני". החל מ-1913, במשך 3 השנים הבאות, בילו השניים את החורף בבקתה ביער אשדאון, כשפאונד משמש כמזכירו של ייטס. היחסים ביניהם היו עכורים בתחילה, מאחר שפאונד פרסם כמה שירים של ייטס במגזין "פואטרי" עם שינויים שלא אושרו על ידו. שינויים אלה שיקפו בעיקר את חוסר אהדתו של פאונד לפרוסודיה (תורת המשקל) הוויקטוריאנית, אשר ייטס כמשורר, שנולד בסופה של תקופה אמנותית זו, היה אחד מהאחראים לכתיבה בסגנון רומנטי זה, בצורה חלקית. פאונד, כמו ייטס עצמו, התאהב בתחילה בשירה הוויקטוריאנית ובמיוחד ביצירתם של אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ו-דנטה גבריאל רוזטי. סגנון הכתיבה האמנותי המוקדם של ייטס, נחשב כייצוג הנעלה ביותר של השירה הוויקטוריאנית המאוחרת. אולם ייטס, כמו עזרא פאונד, נהיה בלתי מסופק יותר ויותר מיובשנותו של הסגנון הוויקטוריאני, עד שכאשר הגיע ייטס לשלב האמצעי בחייו, הפך לטעמו סגנון זה מעופש וחלול, מלא רמיזות וסמלים ללא תכלית מוחשית. במהלך שהייתם יחד, השפעתו של פאונד על ייטס הוכיחה את עצמה כפורצת דרך, זאת בהקשר למחקרם המשותף את מחזות הנו היפניים, שהיו למעשה תרגומים לאנגלית אותם פאונד השיג מאלמנתו של ארנסט פנולוסה. הם העניקו לייטס דוגמה לסגנון כתיבת מחזות מינימליסטי, אשר ישפיעו גם על שיריו הבשלים והתמציתיים שחוברו בשלב המאוחר של יצירתו. המחזה "המודרני" הראשון שלו בהשפעת ה"נו", היה "בבאר הנץ", שאת הגרסה הראשונה שלו הכתיב לפאונד בינואר 1916.
ייטס נחשב אצל רבים לאחד מהמשוררים החשובים בשפה האנגלית במאה ה-20. למרות זאת, בניגוד לרוב המודרניסטים שהתנסו בכתיבת שירים משוחררת מתבניות מקובלות עד לאותו הזמן, היה ייטס אמן הצורות המסורתיות והוא היה מונצח כאמן וכמשורר גדול גם אם הוא לא היה פוגש את פאונד או מצטרף לתנועה המודרניסטית. למרות זאת, רבים ממבקרי הספרות מסכימים שתרומתו הגדולה ביותר לשירה צמחה וגדלה רק בשיריו המאוחרים כשהוא כבר היה אדם קשיש. את ההשפעה של המודרניזם על יצירתו של ייטס ניתן לראות בנטישה של הצורות המסורתיות יותר שאפיינו את יצירתו המוקדמת ומעבר לשפה פשוטה וישירה יותר ביצירתו מהתקופה האמצעית, כמו "בשבעת היערות", "חובות", ו"הקסדה הירוקה".
הצעות הנישואין האחרונות למוֹד ולבתה איזוֹלט
ב-1916, ייטס היה כבר בן 51 ונחוש בדעתו להינשא ולהביא יורש לעולם. יריבו, ג'ון מקברייד, הוצא להורג בשל התפקיד הפעיל שמילא במרידת חג הפסחא. כיוון שכך, ייטס קיווה שאלמנתו של המוצא להורג, עשויה להינשא מחדש. הצעת הנישואין האחרונה למו֗ד גו֗ן אירעה באמצע 1916. אולם פעילותה הפוליטית המהפכנית הידועה זה מכבר, כמו גם רצף של אסונות אישיים שהיא עברה מספר שנים בודדות קודם לכן – כולל התמכרות לכלורופורם ונישואיה הבעייתיים למקברייד בפני עצמם – הפכו אותה לרעיה לא מתאימה, פוטנציאלית. הביוגרף ר. פ. פוסטר ציין שהמניע להצעתו זו של ייטס, הוא תחושת החובה שחש כלפיה יותר מאשר רצון כן להינשא לה. אך ייטס הציע זאת באופן אדיש ורשמי, בצורת מכתב רשום לו צירף את תנאיו שרק אם הם ימולאו, הנישואין יוכלו להתממש. בהתאם לכך, ייטס ציפה ואף קיווה שמו֗ד תסרב להצעת הנישואין שלו. לפי פוסטר: איזולט הייתה בתם המשותפת וילדתם השנייה של מו֗ד ולוסיין מילבוי ובאותו הזמן הייתה בת 21. חייה לא היו מאושרים עד הלום; בשנים הראשונות לחייה היא נתפסה בתור הנצחה חיה ואף כגלגול של נשמת אחיה שחי חיים קצרי מועד (בנה של מוד גון מיחסיה עם מילבוי). היא אף הוצגה כאחייניתה המאומצת של מו֗ד. כשמו֗ד סיפרה לה שהיא עומדת להינשא, איזולט מיררה בבכי ואמרה לה בתגובה שהיא שונאת את מקברייד. כשגו֗ן האם החליטה לבסוף להתגרש ממנו, בית המשפט ערך לו שימוע בשל האשמות בדבר תקיפתו המינית את איזולט, אז בת 11. בגיל 15, היא הציעה לייטס נישואים אך נותרה ללא מענה מצדו; כשהייתה זו שעתו של ייטס להציע לה הצעת נישואין, היא החזירה לו בדחייה.
נישואים לג'ורג'י הייד-ליס
בספטמבר 1917 ייטס הציע נישואין לג'ורג'י הייד-ליס (1892 – 1968), אשר הייתה ידועה בשמה המקוצר ג'ורג', כשהיא רק בת 25, אותה פגש דרך אוליביה שייקספיר. למרות אזהרות חברותיה – – הייד-ליס הסכימה להצעתו והם התחתנו ב 20 באוקטובר. נישואיהם היוו הצלחה, זאת, על אף פער הגילאים ביניהם (הוא בן 52, היא בת 25) ועל אף רגשות החרטה והצער שחש ייטס במהלך ירח הדבש שלהם. בהמשך, הזוג יביא לעולם את שני ילדיו: אן ומייקל. אף על פי שבשנים מאוחרות יותר, היו לייטס מערכות יחסים עם נשים אחרות, ג'ורג'י עצמה כתבה לבעלה: בערך באותו הזמן, מיד אחרי נישואיהם, הוא גמר אומר לרכוש בסכום זעום של 35£ את טירת בלילי השוכנת בתחומי אחוזת קול פארק וסמוך לעיירה גורט. הוא החליט לשנות באופן מיידי את שם הטירה באנגלית (Ballylee Castle) לת'ור בלילי – כפי שהוא נהגה בשפה הגאלית האירית – זאת כדי להביע את רגשותיו הלאומיים מצד אחד ואת חיבתו האישית לבניין, אשר היווה עבורו סמל ליצירתו האמנותית, על 73 המדרגות המתפתלות שאפיינו אותו. טירה זו אף שימשה לו בית קיץ ומקום מרגוע למשך 12 שנה.
הזכייה בפרס נובל
בדצמבר 1923, הוענק לייטס פרס נובל לספרות. הוא היה מודע היטב לערך הסמלי הרב הטמון בהיותו הזוכה האירי הראשון בפרס נובל, זאת, מאחר שחלף רק פרק זמן מועט ביותר מאז שאירלנד קיבלה את עצמאותה, עובדה שייטס נהג להדגיש כמעט בכל הזדמנות שנקרתה בדרכו. תשובתו לרבים ממכתבי התשבחות שנשלחו אליו נוסחה בזו הלשון:
ייטס השתמש בנאום קבלת הפרס אותו העניק לחברי האקדמיה המלכותית השוודית, כדי להציג את עצמו כנושא הדגל של הלאומיות והעצמאות התרבותית האירית, בציינו ש:פרס נובל הוביל לעלייה ניכרת במכירות ספריו של ייטס, כיוון שהמו"לים שלו, הוצאת הספרים מקמילן, שאפו להרוויח מיחסי הציבור שהתלוו לזכייה. זו הפעם הראשונה שלייטס הייתה יכולת כלכלית מספקת כדי שיוכל לכסות את חובותיו הכספיים האישיים ואת אלו של אביו.
פוליטיקה
ייטס היה לאומן אירי, אשר שיחר אחר סגנון חיים מסורתי ומסע חיפוש זה מובע דרך חיבורם של שירים כמו "הדייג" (The Fisherman). את העמדות החדשות של ייטס ניתן לראות בשיר "ספטמבר 1913", עם הפזמון שלו: "אירלנד הרומנטית איננה / היא עם או'לירי בקברו". שיר זה הוא התקפה על המעסיקים בני דבלין, שהיו מעורבים בשבירת שביתת הפועלים של 1913, אשר תמכו במאמציו של ג'יימס לארקין לארגן מחדש את תנועת העבודה האירית.
בשלב המוקדם של חייו, ייטס היה חבר האחווה הרפובליקנית האירית. עקב המתח הגואה בנוף הפוליטי, ייטס שוב הרחיק את עצמו מליבת הפעילות הפוליטית, באמצע ההתרחשויות של מרידת חג הפסחא, ואף נמנע לזמן מה מפרסום שירים הקשורים לאירועים. בשיר "פסחא 1916", עם פזמונו: "הכל השתנה לחלוטין / יופי נורא נולד", עומד ייטס בפני כישלונו הוא בהבנת שיעור קומתם של מנהיגי מרד הפסחא, בגלל המעמד הנמוך ממנו באו.
ייטס נבחר לסנאט האירי ב-1922 ונבחר שוב לכהונה שנייה ב-1925. בתחילת הקדנציה שלו, עלתה לדיון בסנאט סוגיית הגירושין, שתעמת את שני המחנות: הפרוטסטנטי והקתולי, בנסיונותיהם לעצב את פניה של אירלנד מבחינה דתית וחברתית. ואכן, ייטס בעצמו החזיק בדעה שסוגיית הגירושין מהווה בראש ובראשונה זירת עימות בין אמונותיו וערכיו של הרוב הקתולי, שהחל להתחזק מבחינה פוליטית לבין מורשתם של הפרוטסטנטים שהיוו מיעוט. כשהכנסייה הרומית – קתולית הטילה את כל כובד משקלה על פעילותה בנושא זה, היא סירבה סירוב מוחלט להתחשב בעמדת הנגד של הקהילה הדתית השנייה בגודלה באירלנד. עיתון הטיימס האירי יצא כנגד סירוב זה בכותבו שאם יעבירו תקנות המוציאות את האפשרות להתגרש אל מחוץ לחוק, תקנות אלו יגרמו לניכור הפרוטסטנטים ורק יקבעו את המצב שבו אירלנד היא למעשה מחולקת בפועל: בין הצפון הפרוטסטנטי ברובו, הנמצא תחת שלטון בריטי לבין המדינה האירית החופשית, בעלת הרוב הקתולי. בתגובה, ייטס העניק סדרה של נאומים בסנאט שתקפו את שאיפותיהן ה"דון-קישוטיות" המרשימות למדי של הממשלה והכמורה, תוך שהוא משווה את שיטות הפעולה שלהן לאלו של "ספרד הימי -ביניימית". . כתוצאה מדבריו אלו של ייטס ומהדיון שהתעורר בעקבותיו, תואר נאומו של ייטס כאחד מ"רגעיו הגדולים" ביותר במישור הציבורי, אולם זוהי גם הייתה נקודת המפנה בגישתו האידאולוגית כלפי הדת הקתולית בכללותה, כאשר הוא החל לזנוח את גישתו הפלורליסטית ולאמץ גישה פחות סובלנית ויותר תקיפה כלפיה. השפה שבה הוא החל להשתמש נהייתה כוחנית יותר ויותר; הכומר הישועי פיטר פינליי תואר על ידי ייטס כאדם בעל "חוסר נימוס מפלצתי". ייטס אף הביע צער על עצם העובדה.
במהלך כהונתו בסנאט, ייטס הזהיר אף עוד את עמיתיו:. הוא זכור גם בשל אמירתו על בני המיעוט הפרוטסטנטי, אליו השתייך:.
ב-1924, ייטס מונה ליושב-ראש הוועדה שבחרה את הציורים שיוטבעו על גבי המטבעות הראשונים שייכנסו למחזור הפעילות הכלכלית של המדינה החדשה. כשהוא מודע היטב לכוח הסמלי הרב הטמון בציורים שזה עתה יעוצבו, הוא שאף לבחור עיצוב שיהיה. כשהסנאט בחר לבסוף בעיצוביו של האמן פרסי מטקאלף, ייטס היה שבע רצון. אולם הוא הביע חרטה על כך שהפשרה שהושגה באשר לבחירת העיצובים הובילה ל"איבוד הטונוס השרירי" בציורים אלו, כדבריו. בשנת 1928 פרש מתפקידו בשל בריאות לקויה.
לקראת סוף חייו ובפרט לאחר יום חמישי השחור ותחילתה של תקופת השפל הגדול – אנשים רבים החלו לתהות האם הדמוקרטיה יכולה להתמודד עם משברים כלכליים כה עמוקים – ייטס שב ליחסו האוהד כלפי האריסטוקרטיה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוא החל לגלות ספקנות באשר ליעילותו של המשטר הדמוקרטי וצפה ששיקום פוליטי יתרחש רק באמצעות שלטון טוטליטרי. התפיסות האריסטוקרטיות של ייטס וקשריו עם פאונד גרמו לו להימשך לדמותו של מוסוליני, לו הביע במספר מקרים את הערכתו. הוא גם כתב כמה "שירי צעידה" (שלא נעשה בהם שימוש) עבור "החולצות הכחולות" המעין-פשיסטית של הגנרל או'דאפי. אולם כאשר הזמין אותו פאבלו נרודה לבקר במדריד בשנת 1937, ענה ייטס במכתב שבו הביע תמיכה ברפובליקאים כנגד כוחות פרנקו. עמדתו הפוליטית כללה מידה של שניות: ייטס לא תמך ברוב שנות חייו בצורת המשטר הדמוקרטי, סלד ממפלגות שמאל רדיקליות ואף היה מעורב במאוד בתנועה האאוגנית בעלת המאפיינים הגזעניים, אך בשנותיו האחרונות נטה להסתייג מן הנאציזם ואפילו מן הפשיזם שבו תמך בשנים קודמות.
שלהי חייו ויצירתו
בגיל 69, לאחר ניתוח שעבר בשיטת שטיינך, אשר בוצע על ידי נורמן הייר ב-6 באפריל 1934, ייטס הרגיש שוב "צעיר מחדש". במשך 5 השנים האחרונות לחייו ייטס גילה חיוניות רעננה אשר התבטאה הן בשיריו והן ביחסיו עם נשים צעירות ממנו. במהלך אותו פרק זמן, ייטס היה מעורב במספר פרשיות אהבים, ביניהם ניתן למנות את מערכת יחסיו עם המשוררת והשחקנית מרגוט רודוק ואת זו שניהל עם הסופרת, העיתונאית והפעילה הרדיקלית המינית את'ל מאנין, לצד אחרות. כמו מקודם, בהיותו צעיר יותר, ייטס מצא שהרפתקנות מינית מסייעת ליצירתיות שלו ולמרות גילו ובריאותו הלקויה, הוא המשיך להיות כותב פורה. במכתב מ-1935, ייטס העיר:. ב-1936, הוא לקח על עצמו את עריכת "ספר אוקספורד לשירה מודרנית, 1892 – 1935". שירו האחרון הוא "המגדל השחור", שיר בעל מוטיבים נאו-ארתוריאניים. ייטס נפטר לבסוף בגיל 73 במלון אידיאל סז'ור, במנטון שבצרפת, ב-28 בינואר 1939. טקס הלוויה והקבורה בבית העלמין שברוקברון-קפ-מרטין, נוהל באופן צנוע ופרטי, בנוכחות המשפחה בלבד. אנשי הנהלת בית הקברות ניסו מספר פעמים להניא את המשפחה מלהמשיך בהליכי העברת גופתו לאירלנד עקב חוסר ודאות באשר לזהותה. קודם לכך, גופתו נשרפה כליל והועברה לגלוסקמה. ייטס וג'ורג' דיברו רבות על מותו ומשאלתו הייתה להיקבר עם כמה שפחות רעש תקשורתי. לדבריה של ג'ורג' בספטמבר 1948, מולאה בקשתו זו של ייטס, כאשר גופתו הועברה לדרמקליף שבמחוז סלייגו, על סיפון הקורבטה "לה מאצ'ה" בשירות חיל הים האירי. האיש המופקד על משימת העברת הגופה מטעמה של הממשלה האירית היה שון מקברייד, בנה של מוד גון מקברייד ובאותו זמן שר החוץ האירי. הכיתוב שחרות על מצבתו לקוח מן השורות האחרונות של השיר "תחת בן בולבן", אחד משיריו האחרונים:
הבט בעין קודרת על החיים, על המוות רוכב, דהר הלאה!
על מיקום זה אמר ייטס, כי המקום שהשפיע ביותר על חייו הוא סלייגו. בעיירה זו ישנו פסל ואנדרטה לזכרו, ומחוץ לעיר הוקם מסלול טיול בעקבות תחנות חשובות במהלך חייו (למשל, סלייגו, דבלין, ת'ור באלילי, העיירה גורט ואחוזת קול פארק).
סגנון
ייטס נחשב לרוב לאחד ממשוררי המפתח של השפה האנגלית במאה העשרים. הוא היה משורר סימבוליסט, בכך שהוא השתמש בדימויים מרמזים ובמבנים סימבוליים במהלך הקריירה שלו. הוא בחר מילים וארגן אותן, כך שבנוסף למשמעות אחת מסוימת, הן מציעות חשיבה מופשטת שעשויה להיראות כבעלת רובד רב-משמעי ובעלת תהודה חזקה יותר. השימוש בסמלים הוא לרוב פיזי כשלעצמו אך גם עשוי לרמז על תכונות לא-חומרניות, רוחניות, שהן ללא קשר למימד הזמן הספרותי. שלא כמו מודרניסטים אחרים אשר התנסו בכתיבה חופשית, ייטס היה אדון השימוש בשיטות כתיבה מסורתיות. השפעת המודרניזם על יצירתו משתקפת בנטישתו הגוברת והולכת את שפת השירה הקונבנציונלית המאפיינת את יצירתו המוקדמת לכיוון של אימוץ סגנון כתיבה מוקפד יותר וישיר יותר. סגנון זה מתייחס לשינוי גישתו לנושאים שכלל בשיריו ובמחזותיו, השייכים לשלב הביניים של יצירתו וכדוגמאות ניתן לתת את אוספי השירה "בשבעת היערות", "חובות" וה"קסדה הירוקה". בשנותיו המאוחרות נטש ייטס את הנושאים הפוליטיים שתפשו מקום מרכזי בתקופה התיכונה והחל לכתוב על נושאים אישיים יותר כמו בנו ובתו, ותחושת הזדקנותו. בשיר "נטישת חיות הקרקס", מתאר ייטס את השראתו ליצירה מאוחרת זו במילים: "עתה שסולמי נעלם/ עלי לשכב במקום בו כל הסולמות מתחילים/ בחנות הסמרטוטר המטונפת של הלב". בשנת 1929, בילה ייטס בת'ור באלילי בפעם האחרונה. הוא בילה חלק ניכר משארית חייו מחוץ לאירלנד, אך גם שכר בית ברת'פרנהם – פרבר של דבלין – משנת 1932. הוא כתב הרבה בשנים האחרונות של חייו, פרסם שירה, מחזות ופרוזה. ב-1938 ביקר בפעם האחרונה ב"אבי" על מנת לצפות בהעלאה הראשונה של מחזהו "כור-המצרף". ה"אוטוביוגרפיות של ויליאם בטלר ייטס" פורסמו מאוחר יותר באותה שנה.
בעוד ששירתו המוקדמת של ייטס נשענה בעיקר על מיתוסים ומעשיות עם איריות, יצירתו המאוחרת קושרה לנושאים עכשוויים יותר וסגנונו החל לעבור תהליך של שינוי דרמטי. יצירתו יכולה להתחלק לשלוש תקופות עיקריות. שיריו המוקדמים רוויים בטון פרה-רפאליטי, מליציים באופן מודע ולעיתים מאולצים, זאת לפי דבריהם של מבקרי ספרות שפחות אוהדים את שירתו. ייטס החל את הקריירה שלו בכתיבת שירים אפיים כמו "אי הפסלים" ו"נדודי או'שין". שיריו הנוספים מאותה תקופה הם בנושאי אהבה, אזוטריקה או מיסטיקה. בשלב הביניים ביצירתו ניתן לראות את ייטס זונח את השירה הפרה-רפאליטית שאפיינה את שיריו המוקדמים, תוך שהוא מנסה להפוך עצמו לבעל סגנון כתיבה הדומה לזה של וולטר סוואג' לנדור, הנוטה לגלות יחס אירוני כלפי החברה.
מבקרי ספרות אשר מעריצים את יצירתו מתקופת הביניים עשויים לאפיינה כגמישה ושרירית במקצביה, גם אם לפעמים מודרניסטית ונוקשה, בעוד אחרים מוצאים בה עקרות ויכולת דמיון מועטה. בתקופה האחרונה ביצירתו, ייטס מצא מקור השראה ודמיון חדש במסגרת המערכת המיסטית – אזוטרית אותה פיתח בשיתוף פעולה עם אשתו, תחת השפעת הספיריטואליות, והמשורטטת בספרו "חזון". מבחינות רבות, שירה זו היא למעשה חזרה לחזון של יצירתו המוקדמת יותר. הניגוד בין האדם שחי בעולם הגשמי, עולם החרב והמלחמה לבין האיש שחי בעולם הרוחני, העולם שבו האל שוכן, בעולם השלום, הוא נושא השיר "נדודי או'שין", כשהוא משוכתב מחדש גם בשיר "דו-שיח בין העצמי לנשמה".
כמה מבקרי ספרות טוענים שייטס גישר על המעבר בין שירת המאה ה-19 לשירה המודרניסטית של המאה ה-20, ממש כפי שפבלו פיקאסו עשה זאת בציור. אולם אחרים מטילים ספק האם לייטס המאוחר היה הרבה במשותף עם יוצרים מודרניסטים כמו עזרא פאונד ותומאס סטרנס אליוט. המודרניסטים מפרשים את השיר ההתגלות השנייה כקינה על שקיעתה של התרבות האירופית בהתאם לסגנון השירה של אליוט. אך מבקרים מאוחרים יותר הצביעו על כך ששיר זה הוא למעשה דוגמה אחת מני רבות לתאוריה המיסטית – אפוקליפטית שפיתח ייטס בחזון אותה שיקע במספר רב של שירים. מבחינת הדימויים, שירת ייטס נעשתה רחבת היקף ובעלת עוצמה רבה יותר כשהוא הזדקן. "המגדל" (1928), "המדרגות המתפתלות" (1933) ו"שירים חדשים" (1938) מכילים כמה מהסמלים העוצמתיים ביותר של שירת המאה העשרים (למשל, רעיון הג'ייר הספירלי – Gyre).
מקורות השראה אמנותיים
עוד בשלב מוקדם בחייו ייטס קישר בין שירה לבין התבוננות דתית, וסבר כי השירה היא האמצעי הטוב ביותר לבחינת משאביו "רבי העוצמה ושופעי החסד" של הייעוד האנושי. ראיית העולם שלו שאותה גיבש לכדי אידיוסינקרטיות מיסטית, הוסברה בהרחבה בספרו "חזון". היא שאבה את מקורותיה מן ההינדואיזם, התיאוסופיה וההרמטיציזם, יותר מאשר מהנצרות. ייטס שילב ביצירתו אלמנטים ומקורות השראה אמנותיים הן מהמזרח הרחוק (בעיקר מיפן ומהודו), והן מהמזרח הקרוב (לייטס הייתה גישה אוריינטליסטית-רומנטית כלפי התרבות המוסלמית, שנובעת בעיקר מהיכרותו האישית עם כמה מזרחנים, כמו אדוארד דניסון רוס ומיר אלאוד עלי). בהקשר זה, ייטס הביע את הערכתו הרבה ליצירה הקלאסית "לילות ערב", ואף הגדיל לומר שהיא שנייה בחשיבותה רק ליצירותיו של ויליאם שייקספיר. הוא אף העריך את המשורר האירני חאפז, כאשר ציטט פעמיים את אחד הדיוואנים שלו במסגרת שני חיבורים: "תגליות" (Discoveries) ו"ליטוש הברקת" (The Cutting of an Agate). בין היתר, ייטס אזכר את המדענים ואנשי הרוח המוסלמים אבן סינא ואל-פאראבי ביצירתו "ורד האלכימיה" (Rosa Alchemica), שיצאה לאור בשנת 1897 ביחד עם הסיפור "הורד הסודי" (The Secret Rose). ייטס אף כתב את ההקדמה למהדורה האנגלית של אוסף השירים גיטאנג'לי, דבר שתרם לזכייתו של היוצר ההודי רבינדרנת טאגור בפרס נובל לספרות ב-1913. בנוסף, בין השנים, 1896 – 1902 ייטס ניסה לחבר רומן אוטוביוגרפי. רומן אוטוביוגרפי זה, ידוע בשם שהעניק ייטס לגרסה האחרונה שלו, "העיט הצבוע", הלקוח מפסוק תנ"כי מספר ירמיהו: . מובא כאן להלן אף הפסוק המקביל באנגלית, לשם הבהרה: . כאשר את כתיבתו ייטס לא השלים ואשר לו הוא כתב ארבע גרסאות בסך הכל, תוך שהוא מעניק לכל אחת בנפרד שמות שונים. במסגרת ניסיונות חיבור רומן זה, ייטס מתייחס למאמצו האישי לייסד מסדר מיסטיקה וכשפים קלטי ולמסעו האישי כאמן, לחפש אחר אמת רוחנית, באותן שנים. הרומן מתחיל במערב אירלנד, בו הגיבור, מייקל הרן (Michael Hearne), מגלה באופן מדורג, את קיומו של עולם רוחני, באמצעות מדיטציה, חלום, טראנס וחזון. תהליך גילוי והתעוררות רוחניים אלו, מתעצם, כשהוא נחשף למשמעות המיתוס, האמנות, הפולקלור, הטבע והמין הנשי. מאוחר יותר, בלונדון, הוא מנסה לייסד מסדר מיסטי אשר מנסה לאחד את הרגשות הדתיים, האמנותיים והטבעיים, או בשפה אפלטונית, אמת, יופי ואהבה. הוא אוסף סביבו קבוצה של אמנים ומיסטיקנים, כדי שיעזרו לו לגבש טקסים אשר יעוררו את האלמנט העל-טבעי, תוך שהאובייקטים והכלים שמשמשים אותם, יגלמו יופי אמנותי. הרומן מסתיים כאשר מייקל, נוסע למזרח, תוך שהוא משתכנע שבערביה ובפרס, הוא ימצא לבטח דוקטרינה שמנסה לגשר בין הדת לבין הרגשות הטבעיים ובאותו הזמן, תדע להסביר רגשות אלו.
המיסטיקה של ייטס
במשך כל חייו, לייטס הייתה התעניינות רבה במיסטיקה, רוחניות ואסטרולוגיה. במהלך חייו, ייטס קרא על הנושאים הללו בצורה נרחבת תוך שהוא מושפע במיוחד מכתביו של המדען והמיסטיקן השוודי עמנואל סוודנבורג. לכל המוקדם ב-1892, הוא כתב: נטיותיו המיסטיות של ייטס, הושפעו בעיקר מההינדואיזם, אשר לו נחשף לראשונה דרך המיסטיקן ההודי מוהיני צ'טרג'י. לקראת סוף חייו, ב-1938, ייטס תרגם את עשר האופנישדות העיקריות, יחד עם הנזיר ההודי, שרי פורוהיט סוואמי, איתו שיתף פעולה קודם לכן גם בחיבור ספרים נוספים כגון "מכתמי יוגה" ו"אוטוביוגרפיה של נזיר הודי: חייו והרפתקאותיו" (Aphorisms of Yoga and An Autobiography of An Indian Monk: His Life and His Adventures). בנוסף לכך, אמונותיו התיאוסופיות והעל-טבעיות, שימשו בסיס לחלק ניכר מהשירה המאוחרת שלו, שכמה מבקרים התקיפו כחסרת מהימנות אינטלקטואלית. ו. ה. אודן ביקר את השלב המאוחר של יצירתו כ"מחזה מגוחך של אדם מבוגר, שעוסק באבראקדברא של כישוף ושטויות מהודו". למרות זאת, כתב ייטס הרבה מהשירה הידועה ביותר שלו בתקופה זו.
מיד לאחר נישואיו, במהלך ירח הדבש המשותף שלהם ביער אשדאון, השוכן בחבל סאסקס שבדרום מזרח אנגליה, בנובמבר 1917, ערך עם אשתו ניסויים בסוג של כתיבה אוטומטית; פרקטיקה מוכרת בקרב העוסקים בתקשור רוחני, כאשר הוא ואשתו ג'ורג', כל אחד מהם בתורו, היו נכנסים כל אחד למעין מצב של טראנס ורושמים על פיסת נייר, בעיפרון או בעט, מילים, משפטים וצורות גאומטריות, תוך שהם מקבלים מסרים והוראות כביכול מ"מדריכים" (Instructors), נשמות מעולם המתים וישויות שונות. במסגרת ניסויי תקשור אלו, שתועדו ונרשמו על ידי הזוג במשך שמונה שנים, העבירו הישויות הללו מערכת מורכבת ואזוטרית, המשלבת בתוכה ראיית עולם כוללת, הן מבחינה פילוסופית והן מבחינה היסטורית. את ראיית העולם הזו, הם ניסו להסביר באמצעות גאומטריה של חרוטים ומופעי ירח (אסטרולוגיה ירחית), כאשר בתוך שני החרוטים, השזורים זה בזה, מתרחשת תנועה הדומה לתנועתן של שתי מערבולות מנוגדות, הנמצאות באיזון תמידי ביניהן (Spiral או Gyre, לפי ההגדרה באנגלית). ייטס הקדיש את זמנו לפרסום החומר הזה, במסגרת הוצאתו לאור של הספר חזון (1925). ב-1924, הוא כתב למו"ל של הספר, ל-טי. וורנר לאורי, תוך שהוא מודה בזו הלשון: . את המטאפיזיקה של כתיבתו המאוחרת יש לקרוא בהקשר של העקרונות האזוטריים שהציג ביצירה זו, הנקראת היום בעיקר כדי לסייע בהבנת שאר כתביו (ספרי השירה והפרוזה) ופחות לשם תובנות פילוסופיות או אינטלקטואליות כלשהן הכלולות בה. אחד מהרעיונות המרכזיים המובעים בספרו "חזון" וכן בחיבורו הקודם "למען הידידות הדוממת של הירח" הוא המושג באנגלית בו השתמש ייטס, החל מ-1918, Unity of Being, המקביל לתפיסת היחס הסימטרית-מוניסטית בין האלוהים, האדם והטבע, כפי שהיא מתבטאת בצוּפיוּת האסלאמית והמובעת בכתביו של הפילוסוף והמיסטיקן אבן ערבי, תפיסה הקרויה בשפה הערבית בשם وحدة الوجود, או אחדות ההוויה והקיום. ניתן לתאר את מכלול יצירתו של ייטס ובאופן כולל את חייו האישיים כמסע וכניסיון לאחד בין שני אספקטים אלו, לאו דווקא מוצלח, להשיג אחדות זו במהלך כל ימי חייו, למרות שאיפה מוצהרת זו של ייטס כמשורר, כמחבר פרוזה וכאדם פרטי. ניתן לציין כדוגמה לכך את השיר "בין ילדי בית ספר" (Among School Children), בו בשורותיו האחרונות ייטס משתמש בדימוי הבא, הלקוח מעולם הריקוד, אשר עוסק ביחס בין גופו של הרקדן, הנסחף למוזיקה המתנגנת ברקע, הרקדן עצמו לבין הריקוד, בו שואל ייטס, איך ניתן להבחין בין הרקדן לריקוד, עד כדי כך שייטס מטשטש את ההבחנה בין שניהם ומנסה לרמוז שישנו מעין מיזוג ביניהם וכתוצאה מכך מעין אחדות:. בהקשר לספר "חזון", ויליאם בלייק היה מבשר ספרותי חשוב ביותר, עבור ייטס, לא רק בשל רעיונותיו של בלייק המובעים בספר, אלא גם בשל הדוגמה שהציב עבור ייטס ביצירה עצמאית של מערכת מיתוגראפית. המערכת המיתוגראפית משלבת בתוכה הן אמת יצירתית והן רוחנית, אשר עליה עבד בלייק בשיתוף פעולה עם אשתו. מה שהיווה תקדים ראשון מסוגו לפני שיתוף הפעולה של ייטס ושל אשתו בתהליך כתיבת הספר המדובר.
קיקבוקס
קִיקְבּוֹקְס  או קִיקְבּוֹקְסִינג היא קבוצה של ענפי ספורט לחימה בהם מותר השימוש בבעיטות ובאגרופים ולעיתים מותרות טכניקות מסוימות של גראפלינג עמידה אך אסור קרב קרקע. בנוסף ישנה צורה של אימון אירובי אשר מתבסס על אותן התנועות ונקרא באותו השם.
תחרויות קיקבוקסינג החלו לראשונה ביפן בשנות החמישים לפי חוקים שהיום נקראים קיקבוקסינג יפני. אלו החלו על ידי קראטקא (אדם שעוסק בקראטה) יפני מפורסם בשם טאטְסוּאוֹ ימאדה, שנחשף לספורט האיגרוף תאילנדי ורצה למסד תחרויות דומות ביפן. בשלביו הראשונים, הקיקבוקסינג היה תחרויות בין לוחמי קראטה ולוחמי איגרוף תאילנדי, ולתחרויות אלו נוצרו חוקים מיוחדים השונים מהחוקים הרגילים של ענפי הספורט הנ"ל. המושג קיקבוקסינג הומצא על ידי יחצן הקרבות אסאמוּ נוֹגוּצ'י, שרצה לבסס את הקרבות הנ"ל כענף ספורט בפני עצמו. בשנת 1966 נוגוצ'י ערך את תחרות הקיקבוקסינג הרשמית הראשונה. במהלך שנות השישים תחרויות הקיקבוקסינג הפכו לפופולריות ביותר ביפן ומחוצה לה, ותחרויות קיקבוקסינג בארצות הברית החלו בשנות השבעים, כאשר התחרות הגדולה הראשונה אורגנה על ידי "התאחדות הקראטה המקצועני" והיוותה את אליפות העולם הראשונה בקיקבוקסינג אמריקאי, בשנת 1974.
כיום אין גוף אחד הקובע את חוקי הספורט או מפקח על תחרויות ואין חוקים אחידים. בין הגופים הגדולים העוסקים בתחום קיימים ההתאחדות העולמית של ארגוני קיקבוקסינג (WAKO), התאחדות הקיקבוקס העולמית, התאחדות הקראטה הספורטיבי הבין-לאומית, פדרציית הקיקבוקס הבין-לאומית ועוד. מסיבה זו אין תחרות אחת הנחשבת "אליפות העולם בקיקבוקסינג". ישנן מספר תחרויות של מספר ארגונים וענפי קיקבוקס שונים (לדוגמה אליפות העולם באיגרוף תאילנדי) וישנן מספר תחרויות אשר מאחדות ענפים שונים, למשל תחרות K-1.
לעיתים נלמד קיקבוקסינג כסגנון ייחודי, ברם במקרים רבים תחרויות קיקבוקסינג פתוחות לאומני לחימה ככלל.
טכניקות לחימה
לוחם הקיק-בוקס משתמש בידיו וברגליו על-מנת להתקיף. מכות הידיים והבעיטות לקוחות מאיגרוף, איגרוף תאילנדי וקארטה.
עין א-סולטאן
במקום הייתה אוכלוסייה של מעל 1,469 תושבים באמצע שנת 2006, ובשנת 2005 היו 1,732 פליטים רשומים במחנה. בשנת 1997 היוו הפליטים 81% מהאוכלוסייה. מחנה הפליטים הוקם בשנת 1948, על 870 דונמים של אדמה מתחת לקרנטל.
ערב מלחמת ששת הימים ב-1967 היה המחנה מאוכלס בכ-20 אלף פליטים. במהלך הלחימה ברחו רוב הפליטים לירדן.
תעודת ייחוס ארי
שמאל|ממוזער|220px|כריכת תעודת ייחוס ארי (Ahnenpaß), עליה מוטבע סמל [[עיט הרייך וצלב קרס]] שמאל|ממוזער|220px|תוכן המסמך: רישום מדוקדק של [[גנאלוגיה|הדורות הקודמים, כולל תאריך לידה ותאריך פטירה, מקום מגורים ומקצוע. לצד כל רישום ניתן לראות את חתימתו של פקיד הרישום המקומי אשר אישר את התיעוד, ולידה מתנוסס חותם עם סמל עיט הרייך]] תעודת ייחוס ארי (בגרמנית: Ahnenpass, מילולית: "דרכון אבות") הייתה מסמך דמוי־דרכון אשר תיעד את אילן היוחסין הארי של האזרחים בגרמניה הנאצית.
רקע
חקר היוחסין לא היה בגדר חובה כשם שהייתה זו משימה ראשונה במעלה להתחקות אחר העותקים המקוריים של תעודות הלידה ותעודות הפטירה. רבים שנהו אחר האידאולוגיה הנאצית החלו לחקור את אילן היוחסין שלהם עוד בטרם נדרש הדבר על-פי חוק (זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון).
חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי
החוק, שנחקק ב-7 באפריל 1933 בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נקרא חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. על פי חוק זה נדרשה כל הפקידות הציבורית להיות ממוצא ארי. החוק קבע לראשונה את המושג "לא ארי". העדר הגדרה ברורה למושג חייב הוספת תקנה בעניין זה. התקנה הראשונה לביצוע החוק פורסמה ארבעה ימים לאחר פרסומו, ב-11 באפריל 1933 ובסעיף 2 שלה, שכונה לאחר מכן "סעיף האריות" (Arierparagraph ) נכתב:
בהמשך, נחקקה סדרה של חוקים אשר הרחיבו את רשימת המקצועות האסורים ליהודים: עריכת דין, הוראה, רפואה – ולבסוף נדרשה תעודת הייחוס הארי אפילו לשם קבלה לבית ספר תיכון. על פי רוב, התחקו אחר אילן היוחסין ארבעה דורות אחורה.
הדרישה למוצא ארי הופיעה בהבדלים מסוימים בחוקים השונים שנחקקו בתקופת השלטון הנאצי. לדוגמה: בחוקים מסוימים נדרשה עדות ל-100% מהשושלת עד שנת 1800, בעוד שלשם קבלה למשרות בכירות ב-אס אס נדרשה עדות לשושלת ארית "טהורה" החל מ-1750.
דרישות אלה הביאו לעלייה במחקר הגנאלוגי בגרמניה בימי הרייך השלישי.
לקריאה נוספת
.
אווניו 5
אווניו 5 (באנגלית: Avenue 5) היא סדרת מדע בדיוני קומית, שיצר ארמנדו יאנוצ'י, ושודרה לראשונה בארצות הברית בערוץ HBO ב-19 בינואר 2020. בפברואר 2020 חודשה הסדרה לעונה נוספת.
תקציר עלילה
הסדרה "אווניו 5" תוארה כ"מתרחשת בעתיד, בעיקר בחלל", על סיפונה של חללית תענוגות המשייטת בין פלנטות מתרחשת תקלה חמורה במערכת, שמסיטה את הספינה ממסלולה. ההערכה היא שהחזרה לכדור הארץ תארך כשלוש שנים, במקום התכנון המקורי – שמונה שבועות בלבד. צוות הספינה נאלץ להתמודד עם שמירה על הסדר בקרב הנוסעים, ולדאוג להחזיר את הספינה בשלום ובמהרה לכדור הארץ.
פיתוח
ב-25 בספטמבר 2017 הוכרז שרשת HBO הזמינה פיילוט לסדרה קומית חדשה שיצר ארמנדו יאנוצ'י, ששימש כתסריטאי ומפיק. בנוסף לפיילוט הזמינה הרשת גם תסריטי גיבוי. באפריל 2019 הזמינה רשת HBO את כתיבת הסדרה. ב-13 בפברואר 2020 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
ליהוק
באוגוסט 2018 פורסם שיו לורי וסוזי נקאמורה לוהקו לתפקידים ראשיים בפרק הפיילוט. ב-7 בנובמבר 2018 דווח שרבקה פרונט הצטרפה לקאסט בתפקיד ראשי נוסף. בפברואר 2019 נוספו לצוות השחקנים זאק וודס, ג'וש גד, ניקי אמוקה-בירד ולנורה קריצ'לו. ביוני אותה שנה לוהק השחקן הימש פאטל.
שידור
שידור הבכורה של הסדרה היה ב-19 בינואר 2020. בניו זילנד הופצה הסדרה על ידי טלוויזיית הלווין Sky בערוץ SOHO2. בישראל שודרה הסדרה ב-HOT בצמוד לשידורה בארצות הברית.
גבי קאסאדסי
גבי קסאסדסי (בצרפתית: Gaby Casadesus; 9 באוגוסט 1901 – 12 בנובמבר 1999) הייתה פסנתרנית ומורה צרפתיה, אשתו של הפסנתרן הצרפתי המפורסם רובר קאסאדסי ואמו של הפסנתרן ז'אן קאסאדסי.
ביוגרפיה
גבי, ל'אוטה בשם נעוריה, למדה בקונסרבטואר של פריז אצל לואי דיאמר ומרגריט לונג וזכתה בפרס הראשון לפסנתר בגיל 16. בהזדמנות זו היא התוודעה אל קלוד דביסי, שהיה השופט באחת התחרויות שבהן השתתפה. בשנת 1923 זכתה בפרס פאז'ה, שהיה הפרס היוקרתי ביותר בצרפת שנשים יכלו לזכות בו בשנים ההן.
בשנת 1921 נישאה לפסנתרן רובר קאסאדסי וייסדה עמו את דואו רובר וגבי קאסאדסי, שהרבה לבצע ולהקליט יצירות מן הרפרטואר לארבע ידיים. גבי הייתה שם סולנית ידועת-שם. היא הכירה את מוריס ראוול, גבריאל פורה, פלורן שמיט ומוריץ מושקובסקי, ועזרתם תרמה לפרשנויותיה. הרפרטואר שלה כלל גם את פליקס מנדלסון, שאת ביצועי יצירותיו קידמה בהצלחה, ויצירות של מלחינים מתקופת הבארוק.
גבי קאסאדסי לימדה בארצות הברית, בסמינר הקיץ של אוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, ב"סקולה קאנטורום" בפריז, באקדמיה על שם מוריס ראוול בסן-ז'אן דה לוז ובקונסרבטוריון האמריקאי בפונטנבלו. בין תלמידיה הנודעים דונה אמאטו, דויד דבו ורודי טות'.
מגדלי חצות
מגדלי חצות, (באנגלית: Towers of midnight) הוא הספר ה-13 בסדרת מחזור כישור הזמן. תרגום הספר לעברית יצא לאור בשנת 2014 על ידי הוצאת "אופוס" בתרגומם ועריכתם של אייל גורן וצפריר גרוסמן.
בציור הכריכה האמריקאי רואים את תום מרילין חורט על מגדל גנג'יי את הפתיחה של משחק "שועלים ונחשים", כשלצידו מאט ונואל צ'ארין. בציור הישראלי (שעוצבה עבור ebook על ידי טוד לוקווד) רואים את פרין אחרי חישול הפטיש הקסום.
פרולוג
בגבעת מטנין, זירת הסיום של הספר הקודם, גריינדל עם ארנג'ר, נדהמת לגלות שרנד מצא אותה. היא מבקשת מארנג'ר לטוות (יחד עם האאס סדאי שלה, דלנה) כפייה על השליח של רנד כדי שיגיד מה שהיא רוצה שיגיד. כשהשליח חוזר לרנד, גריינדל משתמשת ביונה כמרגלת. היא רואה שנינאב יודעת לקרוא כפייה, ונחרדת לגלות שרנד הביא איתו את הצ'ואדן קאל, מפתח הגישה לס'אנגריל הזכרי החזק ביותר. היא כובלת את דלנה וארנג'ר במצודה ובורחת דרך שער, בדיוק ברגע בו רנד משמיד את המצודה עם אש להט (מה שגורם להיעלמות הכפייה על השליח של רנד, מכיוון שארנג'ר ודלנה מתות). היא כועסת על הרג משרתיה ומתנחמת בכך שלואיס ת'רין (השם בו הארורים מכירים את רנד) חושב שהיא מתה.
גאלאד דמודרד, מנהיג ילדי האור המורדים, שמנסה להגיע לקאמלין, נתקל בחטיבה שלמה של חוקרי המסדר כולל האינקוויזיטור הראשי אסונווה שקורא לו מול כולם ידיד אופל, על ש (בין השאר) הרג את אמון ולדה, קודמו כגנרל המסדר. במקום עומד להיפתח קרב עקוב, אך גאלאד מצליח לשכנע את אסונווה למנוע את הקרב והוא יציע את עצמו לחקירה, אך תומכיו יעזבו בלי פגע. הוא קורא לכל הנוכחים שהם עדים לכך שהוא הרג את אמון בדו-קרב הוגן, ולא ייתכן שצל ינצח אור. הוא אוסר על תומכיו לנסות להצילו.
צריח הית', אחד מצריחים העומדים על גבול המיצרים, מבין שהצריחים האחרים נפלו בידי צבאות טרולוקים שפולשים מהמיצרים, אנשי הצריח מתכוננים להרוג כמה שיותר טרולוקים עד שימותו לפי חובתם, הם שולחים שליחים אל עיר הבירה על מנת להזהיר את תושבי ארצות הגבול.
לאן דמודרד, העוצר ובעלה של נינאב, רוכב לכיוון המיצרים מסלדיאה אל מותו שם, וכנגד רצונו מתחילים להגיע אליו אנשים שמצטרפים לשליחותו.
הספר
רנד יורד מהר הדרקון לכיוון מערב, גבול אנדור, וגורם לחווה גוועת לשגשג פתאום.
גאלאד משוחרר, אם כי לתדהמתו- על ידי תומכי אסונווה, שמציגים לו את הראש של האינקיויזיוטור בשק, ומכירים בו כמפקד ילדי האור.
רנד מופיע בשערי טאר וולון ודורש ריאיון עם האמירלין. 26 אאס סדאי מחזיקות מגן של סאידר מולו אך לא מעזות להתקרב אליו. באולם המועצה רנד מברך את אגווין לרגל היבחרותה, ומציג את התוכנית של לואיס ת'רין (בתוך המח שלו): למצוא את החותם השביעי ולשבור את החותמים שעל כלא אדון האופל. רק כך יהיה אפשר לגמור את זה אחת ולתמיד. כשהוא אומר שבפעם האחרונה "נאלצתי לכלוא את אדון האופל בלי עזרת הנשים", אגווין מבינה שזה זיכרון של לואס ת'רין, מה שגורם לחשוב שהוא כבר השתגע. אגווין מסרבת לתוכנית לשבור את החותמים מכיוון שהיא מאמינה שזה לא יעבוד ורק ישחרר את אדון האופל. רנד אומר לה לבוא לעזרתו בשאיול גאל והולך.
הגלימות הלבנות ממשיכים לאנדור, ותופסים בדרך את פלוגת האספקה של גיל בזיל ששיכת לצבא של פרין. פרין מגלה את זה ונפגש עם גאלאד במקום נייטרלי, אך גאלאד משוכנע שפרין הוא ידיד אופל (כזכור בספרים קודמים פרין הרג שני ילדי אור כהגנה עצמית, ועוד אחד נהרג תוך כדי ניסיון לתלות אותו). הם לא מגיעים להסכמה ונפרדים באיומים, אם כי גאלאד לא מודע לכך שגריידי שבא לפגישה הוא אשאמן (וגם ניאלד) וחושב שיש לו יתרון: הרי לאאס סדאי אסור להרוג עם סאידר.
נינאב ואליין נפגשות עם אגווין בעולם החלומות, ומברכות אותה על הבחרה לאמירלין. אגווין מתעקשת שהן יגיעו להישבע על מוט השבועות. נינאב מסכימה אפילו להיבחן את מבחן האאס סדאי כדי להיות רשמית באג'ה הצהובה. לאליין יש בעיה: אי אפשר לדעת איך השבועות ישפיעו על הריון. נינאב המומה שרנד הצליח "להתחמק ממנה מספיק זמן כדי לעשות את זה", וכחכמה לשעבר דעתה על הריון מחוץ לנישואין הייתה ברורה.
בועת רוע מתפוצצת בטיר ומפוררת 2 רחובות שלמים. נינאב ונאיף הולכים לבדוק אך לא מוצאים משהו שאפשר להציל. כשהאשאמן מראה סימני פרנואידיות יתר, נינאב מרגישה שנמאס לה וסורקת את מוחו עם סאידר. היא מגלה רשת "ורידים" שחורים במוח, ומצליחה להסיר אותם. נאיף חוזר לשפיות- לתדהמת שניהם. נינאב מנסה לעשות אותו דבר עם רנד אך מגלה שהשגעון כבר עצום, אם כי משהו זוהר נמצא מתחת לרשת השחורה, וכנראה מונע מהשגעון להשתלט על רנד.
פרין נפגש עם גאלאד ומסכים, להפתעת כל הנוכחים, למשפט על "פשעיו", אם כי הוא עומד על כך שלא הוא הרג את גאופרם בורנהלד, אלא הסינצ'נים (ספר 6). מורגז (אימו החורגת של גאלאד) חושפת את עצמה להפתעת כולם (חוץ מהמשרת שלה מרטין טלנבור אף אחד לא ידע שהיא מלכת אנדור לשעבר) ופרין מציע לגאלאד אותה כשופטת. במשפט מורגז מודיעה שהרג של חיות (הזאבים שהרגו הגלימות הלבנות באירוע המדובר) אינו מהווה עילה חוקית לתקיפה והרג, אבל ילדי האור גם החנו צבא זר בצורה בלתי חוקית על שטח אנדור. לכן היא הרשיעה את פרין בהריגה כפולה בקטטה- סעיף פחות חמור מרצח, ומזכה אותו מהרג גאופרם.
נינאב עוברת את המבחן, אך משתמשת באש להט כדי להרוג טרולוקים שמופיעים בו. הבוחנות, אחת מכל אג'ה, כועסות ודורשות ממנה שבועה שלא תחזור על המארג האסור הזה. נינאב מסרבת ומודיעה שייתכן שתצטרך אותו כשתרכב לצד רנד בקרב האחרון. רובינד (אג'ה ירוקה), לליין אקשי (כחולה) וברזין (אדומה) הצביעו לכישלון, והתומכות של אגווין (ציידות האופל) מצביעות שעברה- סייאין הרימון (לבנה), יוקירי (אפורה) וסרין אסנובר (חומה), כשאליהן מצטרפת רומנדה קסין (כראש האג'ה הצהובה אליה מיועדת נינאב). על חודו של קול, נינאב עוברת.
רנד מופיע במלדר וטובח לבדו בטרולוקים ובמירדראל שעמדו לשטוף את העיר.
גאווין עוצר מתנקש צל במסדרון לפני החדר של אגווין, אך היא צורחת עליו וטוענת שהכל היה בשליטה והיא עמדה לתפוס את המתנקשים. גאווין מבין שהוא לא רצוי, ובורח (דרך שער שיוצרים לו) לקאמלין. הוא נדהם לגלות שאחותו אליין בהריון, והיא אומרת לו שרנד, האבא, לא קשור למות אימם: הוא הגיע לאנדור בכלל אחרי שמורגז נעלמה. גאווין מסתובב בארמון כשהוא בוחן את פגיון ההתנקשות, ודאמנה לשעבר מזהה אותו כ"סכין דם". סולדאם לשעבר מסבירה (אחרי שמבטיחים לה שידאגו שתהפוך לדאמנה) שזאת יחידת עילית סינצ'נית שמשתמשת בטראנגרילים כדי להגביר מהירות וכח והופכים ליצורי צל, ומתים אחרי שהמשימה הושלמה. גאווין שולח את הפגיון לטאר וולון עם מסר שמסביר מה הם המתנקשים. הוא מחליט לחזור לשם בעצמו והולך להפרד מאליין, אך בירגיט עוצרת אותו ואומרת שאליין נמצאת "במשימת אאס סדאי". כל מה שהיא עושה זה לישון בעצם, וגאווין מבין שגם אגווין. הוא ממהר לאזור ה"שערים" והתורנית פותחת לו שער למגדל הלבן בלי לשאול שאלות. כשגאווין עולה במדרגות המגדל 2 שומרים מצטרפים אליו ("כשקצין ממהר עם פרצוף כזה, לא שואלים אם צריך עזרה, באים אחריו"). הם מגיעים בדיוק בזמן לעצור 2 מתנקשי צל מלהרוג את אגווין הישנה, אך מתנקש שלישי מגיע והם הורגים את 2 השומרים. גאווין מצליח להרוג מתנקש אחד, אך נפצע. בהבזק רעיון הוא מפיל את המנורה היחידה בחדר וגורם לחושך, והורג את השניים האחרים. הוא מתמוטט לצידה של אגווין.
פרין מגלה בחלומות הזאבים ש"טובח" (slayer), אדם שנכנס לחלומות הזאבים כדי להרגם, שם כיפה מכושפת שמונעת תזוזה קסומה ממנה ("שערים"). יחד עם קפצן ועוד זאבים הוא מוצא בלב הכיפה טראנגריל בצורת מוט כסוף, ולוקח אותו לעבר טאר וולון, כשהטובח בעקבותיו. באותו זמן אגווין והחכמות מנהלות קרב בעולם החלומות נגד האג'ה השחורה. פרין מגיע לזירת הקרב המום לראות שאגווין אאס סדאי מלאה עכשיו, ושניהם המומים לראות אחד את השני. מסאנה משליכה לעבר שניהם אש להט, אך פרין מעלים אותה, עם הכישרון שלו בחלומות הזאבים. הוא ממשיך מזרחה לעבר הר הדרקון וזורק את המוט ללבה, לא לפני שהטובח רוצח את קפצן.
מסאנה תופסת את אגווין עם אדאם כמו שאליין תפסה את מוגהדין, אך לתדהמתה אגווין גרמה לאדאם ליפול ממנה. מסאנה מנסה כפייה, אך אגווין דוחה אותו, ובקרב מוחות היא מביסה את הארורה. 6 אחיות שחורות לפחות נהרגות בקרב, כולל קטרין (שהייתה מאלה שתפסו את רנד). כשהיא מתעוררת היא מגלה שגאווין גוסס. היא מרפאה אותו כפי יכולתה וקושרת אותו לעוצר. הוא מציע לה נישואין והיא מסכימה.
פרין מסתכל במפות של הדרך ללוגרד, כשהוא אומר שמישהו אחראי למצב הצבאי העדין בינו לבין הגלימות הלבנות. בחלום הזאבים הוא חש בישות מרושעת באותו אזור. לאחר התייעצות עם קציניו הוא בוחר באחת הגבעות מצפון-מזרח למחנה ילדי האור, וגריידי וניאלד פותחים לשם שער באישון לילה. פרין דואג לכך שהצופים של גאלאד יראו אותו, ומסתער, לא לכיוון דרום לעברם, כי אם לכיוון מזרח. בו ברגע האזור מתמלא באלפי טרולוקים ועשרות מירדראלים. כולם מבינים שזה היה מארב שאילולא פרין היה תופס את הגלימות הלבנות לא מוכנים. הטרולוקים מובסים ופרין מציל את חיי גאלאד. באוהל הפצועים גאלאד מכריז שהעונש של פרין יהיה תשלום של 500 זהובים ככופר, ומלחמה נגד הצל. ביאר ההמום מנסה לרצוח את פרין, אך בורנהלד, שהתגבר קצת על שנאתו לפרין הורג את ילד האור הזועם. גאלאד מסכים להילחם בטארמון גאידן תחת פיקודו של פרין. מורגז וטלנבור מתחתנים.
מאור העולם
אלאידה, כעת דאמנה ביד הסינצ'נים, נאלצת ללמד את מארג פתיחת השערים.
שאידאר הרן (מנהיג המירדראלים) מאשים את גריינדל במותם של אסמודין וארנג'ר, ומעניש אותה קשות.
גריידי פותח למאט, נואל ותום שער לצפון מערב אנדור, שם הם נכנסים למגדל גנג'יי, עם אש מוזיקה וברזל, כפי שהמשחק "שועלים ונחשים" אומר. בתוך המגדל הם נמנעים מלדבר עם ה"שועלים" (אלפין), ומתקדמים לפי הטלת הקביות של מאט. הם מגיעים לחדר המרכזי ומשחררים את מוריין. האלפין דורשים מיקוח, ומאט מבקש "יציאה חלקה עם מוריין, בלי תסבוכות ובלי שהשועלים יגעו בהם לרעה". בתמורה הוא נאלץ לתת "חצי ממאור העולם", כפי שהנבואה אמרה שייתן (ספר 7). האלפין עוקרים את עינו השמאלית, והארבעה מגיעים לתחתית המגדל בחזרה, שם נתקלים בנחשים, האילפין, שאיתם לא הייתה הסכמה. נואל, שחושף את עצמו כגיבור הספרים הידוע ג'יין "קל רגל" צ'ארין, מקריב את עצמו כדי שהשלושה האחרים ישרדו ומאט מבין שהחנית הייתה המפתח בפעם הקודמת ומשתמש בה כדי לצאת. מוריין מספרת שהאלפין והאילפין הרגו את לנפיר ושאבו את הכח שלה עצמה, אך הביאו לה אנגריל מאוד חזק, טבעת שנהב. תום מציע לה נישואין, ולתדהמת מאט היא מסכימה. מאט מגלה שהמזל שלו רק גדל.
אולבר פותח את המכתב שוורין השאירה למאט (בספר הקודם) ומגלה ששער בקאמלין משמש את האופל. בו ברגע צבאות של טרולוקים תוקפים את קאמלין. רנד פוגש בחלומו את סינדיין (לנפיר) ומזהה אותה כמיארין, אותה לאס תרין הכיר. היא אומרת שמישהו מענה אותה, ורנד מנסה לעזור- אך היא נעלמת.
דוב מערות
דוב מערות (שם מדעי: Ursus spelaeus) הוא מין נכחד בסוג דוב.
דוב המערות חי באירופה ובאסיה בתקופת הפליסטוקן. ההבדל העיקרי בינו לבין הדוב החום הוא גודלו. משקלו היה כ-1,000 ק"ג, גובה כתפיו (בעמידה אנכית) היה שלושה וחצי מטרים, כ-30% גבוה מהדוב החום. הבדל בולט נוסף היה מצחו, שהיה גבוה ובולט. דוב המערות היה אוכל-כול. עיקר מזונו כלל עשבים, תותי בר ודבש, אך לעיתים צד גם יונקים קטנים. תוחלת חייו הגיעה לעשרים שנה.
בתרבות
דוב זה מופיע בסדרות פארק פרהיסטורי, ענקי עידן הקרח ולפני ששלטנו על הארץ.
M59
M59 (מ-Messier 59) או NGC 4621 היא גלקסיה אליפטית במרחק של כ-60 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים בתולה השייכת לצביר הבתולה, שכולל למעלה מ-1,000 גלקסיות. בדומה לגלקסיות האחרות בצביר, שנכללות גם בקטלוג מסיה, היא בין הגלקסיות הבהירות מבין חברות הצביר. בקטלוג מסיה כלולות, פרט ל-M56, רק עוד 5 גלקסיות אליפטיות: M49, M60 ו-M87 הבהירות ומרשימות יותר, וכן M89 ו-M105 שלהן בהירות דומה לשל M59.
היסטוריה
M59 התגלתה על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר בתאריך 11 באפריל 1779, בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך, ותיאר אותה ואת M60 הסמוכה כשתי ערפיליות קטנות וקשות לצפייה, אחת מעל השנייה. ארבעה ימים לאחר מכן צפה שארל מסיה באותו שביט וזיהה גם כן את זוג הגלקסיות M59 ו-M60 וכן את M58 הסמוכה וכלל את שלושתן בקטלוג מסיה. מסיה ציין של-M59 בהירות דומה לזו של M58. ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1784 ותיאר אותה כערפילית בהירה ועגולה וציין שבהירותה גדולה יותר במרכזה. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1825 וציין שמדובר בערפילית חלשה ושבהירותה גדלה בהדרגה כלפי מרכזה. בשנת 1831 הוא הוסיף שצורתה מאורכת ולא עגולה.
תצפית
M59 נמצאת מעט פחות ממעלה וחצי צפונית לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-5 מעלות מערבית לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה). נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין בהבדלי הבהירות בין מרכזה של הערפילית ובין שוליה, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין במבנה המלא של הגלקסיה שכולל קרוב ל-2,000 צבירים כדוריים. סיווגה של M59 כ-E5 מציין שאורך הציר הראשי שלה הוא קרוב לכפול מאורך צירה המשני. גודלו הזוויתי של הציר הראשי הוא כ-5 דקות קשת שבמרחק של 60 מיליון שנות אור שקול לאורך של כ-90,000 שנות אור.
EAPPI
תוכנית הליווי האקומנית בפלסטין ובישראל (באנגלית: Ecumenical Accompaniment Programme in Palestine and Israel) היא תוכנית בינלאומית, אקומנית (כלל נוצרית), המגייסת משקיפים לכמה עיירות וכפרים פלסטיניים כדי לפקח על יחסי הגומלין בין התושבים הפלסטינים לבין הצבא הישראלי. הנוכחות של משקיפים נועדה לספק הגנה ולמתן את החיכוך. הפרות של ההסכמים מנוטרות ומדווחות והמשקיפים מספרים בפומבי על חוויותיהן.
M59
תצפית
פחות מחצי מעלה ממזרח-דרום-מזרח ל-M59 נמצאת M60 הגדולה והבהירה יותר ומעט יותר ממעלה בכיוון מערב-צפון-מערב נמצאת M58.
EAPPI
היסטוריה
ארגון EAPPI נוסד בשנת 2002 בחסות מועצת הכנסיות העולמית, בתגובה לבקשות של ראשי הכנסיות בירושלים. באתר הארגון מצוין כי מתנדבים מתגייסים לשורותיו מאוסטריה, אוסטרליה, אורוגוואי, אירלנד, אקוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, בריטניה, גרמניה, דנמרק, דרום אפריקה, הולנד, נורווגיה, פולין, הפיליפינים, פינלנד, צרפת, קולומביה, קנדה, שוודיה ושווייץ.
M59
תצפית
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M59 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-410 קילומטר בשנייה.
EAPPI
היסטוריה
בדצמבר 2016 נמנעה כניסתה לישראל של איזבל פירי, מזכ"לית עמיתה במועצת הכנסיות, בטענה ש"המועצה מקדמת את תוכנית EAPPI, שפעיליה מגיעים לארץ לתקופות קצובות ומקדמים פעילות אנטי-ישראלית". בשלהי ינואר 2019 הודיע הארגון כי יוציא את פעיליו מהעיר חברון בעקבות החלטת רה"מ בנימין נתניהו שלא לחדש את המנדט לארגון TIPH בעיר.
מטרת ושיטות הארגון
לטענת הארגון, מטרתו היא "לחוות את החיים תחת כיבוש, להשתלב עם פלסטינים וישראלים השואפים לשלום צודק, לשנות את המעורבות של קהילות בינלאומיות בסכסוך, להפציר בהם לפעול נגד חוסר צדק באזור". הארגון שולח כ-25–30 פעילים במקביל לירושלים ולגדה המערבית עם אשרות תייר, לתקופות של שלושה חודשים כל פעם. עד היום השתתפו בפעילות כ-1800 פעילים. הם עוסקים בהתבוננות ונטילת עדות, הגנה מפני ישראל ושינוי המצב על ידי הסברה לאחר החזרה לארצות מוצאם. הארגון נעזר בארגונים ישראליים כגון שוברים שתיקה, מחסום ווטש ובצלם.
שלושה ראשי כנסיות בירושלים, בהם מישל סבאח, שיבחו בשנת 2004 את פעולות הארגון. הם ציינו כי פעילי הארגון עוקבים ומדווחים על הפרות של זכויות אדם והחוק ההומניטרי הבינלאומי ותומכים בהתנגדות לא-אלימה, ובכך מדגימים את התרומה החיובית של הכנסיות לחברה הפלסטינית, הן למוסלמים והן לנוצרים.
מזכר בודפשט
מזכר בודפשט (באנגלית: Budapest Memorandum on Security Assurances) הוא מזכר מדיני שנחתם בעיר בודפשט בהונגריה ב-5 בדצמבר 1994 על פיו התפרקה אוקראינה מנשקה הגרעיני שנשאר בה מהתקופה בה הייתה המדינה חלק מברית המועצות. במסגרת ההסכם חתמה אוקראינה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בתמורה להתחייבות ארצות הברית, רוסיה ובריטניה לכבד את עצמאותה של אוקראינה ואת ריבונותה בשטחיה ולהימנע מאיום או שימוש בכוח צבאי כנגדה או פגיעה בעצמאות האוקראינית, כמו גם הימנעות מפגיעה בבלארוס וקזחסטן, ובתמורה אוקראינה ויתרה על מאגר הנשק הגרעיני השלישי בגודלו בעולם. צרפת וסין חתומות על הסכם עם אוקראינה בנושא זה גם הן, אך בהסכמים נפרדים.
רקע
אוקראינה הייתה חלק מברית המועצות, ברית המועצות הייתה בתחילת דרכה מדינה מנודה בינלאומית, אך בסיומה של מלחמת העולם השנייה, לאחר ניצחון בעלות הברית במלחמה, ברית המועצות הפכה למעצמת על ביחד עם ארצות הברית, הכוח האדיר של שתי מעצמות העל שדוגלות בדרכים פוליטיות וכלכליות שונות מאוד, גרר את העולם למלחמה הקרה, שבמסגרתה ארצות הברית וברית המועצות ניסו להשיג נשק גרעיני רב יותר על מנת ליצור הרתעה מפני הכרזת מלחמה. ברית המועצות השיגה כמויות נשק עצומות ואחסנה חלק מהן באוקראינה. בשנת 1991 ברית המועצות התפרקה למדינות שהרכיבו אותה. אוקראינה הייתה אחת מהן, וכך מדינה חדשה החזיקה בכמויות נשק גרעיני עצומות, אך ללא יכולת (או רצון) להשתמש בנשק הגרעיני עקב כך שניתן לתפעלו רק דרך רוסיה, משום שהיא הייתה היחידה שהחזיקה בקודים לשימוש בנשק.
אירועים שנטען שהיו בהם הפרת ההסכם
מאז חתימת ההסכם היו מספר אירועים שנטען כלפיהם שהם הפרה של מזכר בודפשט, מכיוון שאחד הסעיפים לא בוצע.
המשבר השני בקרים 2014
לאחר שבשנת 2014 סיפחה רוסיה את חצי האי קרים שהיה עד סיפוח זה בשליטה אוקראינית, טענו ארצות הברית, קנדה, בריטניה ומדינות נוספות, שמעשי רוסיה בחצי האי קרים הם הפרת המזכר, היות שזו פגיעה בריבונות ובשליטה הטריטוריאלית של אוקראינה. רוסיה לעומת זאת טענה שהמזכר אינו חל על סיפוח זה, כי ההפרדה של חצי האי קרים הייתה מונעת על ידי משבר פוליטי וחברתי פנימי.
הפלישה הרוסית לאוקראינה 2022
סמוך לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה פנה שר החוץ האוקראיני למועצת הביטחון של האו"ם וביקש מהמדינות החברות במועצה "לקיים באופן מיידי התייעצויות לפי סעיף 6 של מזכר בודפשט" כדי לדון בפעולות דחופות שמטרתן הסלמה, כמו גם "צעדים מעשיים להבטחת ביטחון אוקראינה". הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022 הייתה הפרה של ההסכם.
ויה אפיה
ויה אפיה (בלטינית ובאיטלקית Via Appia) הייתה הדרך הרומאית הראשונה שנסללה. ויה אפיה קישרה בין רומא לקמפניה ודרום איטליה, והגיעה עד לברונדיסיום (כיום ברינדיזי שבמחוז פוליה). הדרך נסללה במהלך המלחמות הסאמניטיות, ועיקר תפקידה היה צבאי - מתן אפשרות לתנועה גדולה של כוחות צבאיים ממקום למקום - אך בהמשך נודעה לדרך זו גם חשיבות כלכלית רבה.
הדרך נקראת על שמו של המדינאי אפיוס קלאודיוס קאיקוס, שיזם את סלילתה בשנת 312 לפנה"ס. המשורר סטטיוס כתב על הדרך: (לטינית: "דרך אפיה היא מלכת הדרכים הארוכות").
על פי המסורת הנוצרית, בדרך אפיה פגש פטרוס את ישו ושאל אותו קוו ואדיס? ("לאן אתה הולך?") ונענה על ידי ישו שהוא הולך להיצלב בשנית.
מסלולה של ויה אפיה
מהפורום רומאנום ברומא, בה ניתן לראות קטעים מהדרך גם ימינו, עברה הדרך בערים הבאות: אריקיה – פונדי – פורמיה – מינטורנה  – סינואצה – קפואה – [קאודיום  – בנוונטום (בנוונטו).
בבנוונטום התפצלה הדרך לשניים:
הקטע הדרומי הוותיק: אקלאנום – אקוילניה – ונוסיה – פילביום – טרנטום (טאראנטו) – אוריה – ברונדיסיום.
הקטע הצפוני: אאקה – קנוסיום – בוטונטי – באריום (בארי) – נאפוליס – אגנטיה – ברונדיסיום, שנסלל בשנים 109-108 ביוזמת הקיסר טראיאנוס כנתיב חלופי מבנוונטום לברונדיסיום. הדרך החדשה נקראה בשם ויה טראיאנה ונודעה גם כ"ויה אפיה טראיאנה".
ויה אפיה אנטיקה
דרך אפיה הוזנחה עם השנים והשימוש בה הלך ופחת. בשנת 1784 הורה האפיפיור פיוס השישי על סלילת דרך חלופית, ודרך אפיה החדשה נסללה במקביל לתוואי הדרך הישנה. הדרך החדשה נסללה עד הגבעות האלבניות, כ-20 קילומטר דרומית לרומא. הדרך החדשה נקראה דרך אפיה החדשה (via Appia nuova) ובמקביל קיבלה הדרך הקיימת את השם דרך אפיה הישנה (via Appia antica), והפכה לאתר תיירותי ברומא.
חלק מהדרך הישנה עודנו משמש לנסיעת מכוניות, ולאורכו ניתן לחזות בקברים וקטקומבות. עוד מצויה בקטע זה כנסיית "דומינה, קוו ואדיס" שבה על פי המסורת הנוצרית פגש פטרוס את ישו ושאלו את השאלה "Domine, Quo Vadis" (לטינית: "לאן אתה הולך, האדון?").
תיאודור סטפנידאס
תיאודורוס סטפנידאס (ביוונית: Θεόδωρος Στεφανίδης, באנגלית: Theodore Stephanides; 21 בינואר 1896 – 13 באפריל 1983) היה משורר, סופר, רופא וחוקר טבע יווני.
הוא זכור בעיקר כחברו וכמנטור של חוקר הטבע המפורסם ג'רלד דארל (סטפנידאס מוזכר רבות בספריו "משפחתי וחיות אחרות", "חיות, ציפורים וקרובים" ו"גן האלים"), וכן של אחיו של ג'רלד, לורנס דארל (שהתייחס לסטפנידאס בספרו Prospero's Cell) ושל הנרי מילר (שסטפנידאס הוזכר בספרו "הענק ממארוסי").
סטפנידאס היה איש אשכולות, והוערך כחוקר וכרופא. הוא זכה לשבחים אף כמשורר הן בשפה היוונית והן בשפה האנגלית, ותרגם גוף ניכר של שירה יוונית לאנגלית. בפרט, הוא תרגם גוף נכבד משירתו של קוֹסְטִיס פּאלאמאס (Kostis Palamas) ואת הרומן המולחן "Erotokritos".
הוא היה גם ביולוג נודע, וכמדען קרויים על שמו שלושה מינים (Cytherois stephanidesi, Thermocyclops stephanidesi, Schizopera stephanidesi, אורגניזמים מימיים מיקרוסקופיים שסטפנידאס גילה בשנת 1938). הוא אף כתב חיבור ביולוגי מקיף על חיי המים המתוקים בקורפו, שעודו מצוטט בשנות האלפיים. החיבור האוטוביוגרפי שלו על הקרב על כרתים, "Climax in Crete", וחיבורו העובדתי על קורפו ועל האיים היוניים, "Island Trails", היו אף הם ידועים בעבר.
ביוגרפיה
סטפנידאס נולד בהודו להורים יוונים, שמוצאם בתסליה (Thessaly). הוא גדל בבומביי, ובגיל 11, לאחר פרישתו של אביו, המשפחה עברה לגור בקורפו, אז למד סטפנידאס יוונית.
הוא שימש כתותחן בצבא היווני במלחמת העולם הראשונה, ושירת בחזית היוונית המקדונית. הוא שירת בצבא שוב במלחמת יוון-טורקיה, 1919–1922, נגד טורקיה. לאחר מכן הוא פרסם שני תרגומי שירה בשנים 1925 ו-1926, אבל בחר בנתיב קריירה אחר, וב-1929 נסע לפריס ללמוד שם רפואה.
סטפנידאס חזר לקורפו בשנת 1930 ושם ייסד את יחידת הרנטגן הראשונה בקורפו. זמן קצר לאחר זאת, הוא נישא למארי אלכסנדר (Mary Alexander), נכדתו של קונסול בריטי לשעבר, במוצאה אנגליה ויווניה.
הוא החל את עבודת השדה שלו בקורפו בשנת 1933, בהתבסס על צווי רשויות הבריאות באי, לצורך הכנת דו"ח על האזורים העיקריים שבהם יידרשו אמצעים של אנטי-מלריה. באותו זמן בערך (1936), הוא התוודע למשפחת דארל, ובתוכם ג'רלד ולורנס, שיישארו חבריו לאורך חייו. סטפנידאס ישלח לאחר מכן תרופות ללורנס דארל לשגרירות הבריטית בקפריסין (כפי שהוזכר בהתכתבות בספרו של לורנס דארל, (1969) "Spirit of Place: Letters and Essays on Travel"). הוא אף ישמש כמַגִּיהַּ קפדן לספריהם של ג'רלד דארל, "משפחתי וחיות אחרות", ולורנס דארל, "The Greek Islands".
במהלך השנים 1938 - 1939, עבד סטפנידאס בסלוניקי ביחידה של אנטי-מלריה שיוסדה על ידי "קרן רוקפלר", ולפרקים שב לקורפו. ביוני 1940, הוא עזב את קפריסין והצטרף לחיל הרפואה הבריטי.
ספנידאס שירת שם כרופא ביוון, כרתים, סיציליה ובסהרה בתקופה שבין 1939 ל-1945. חיבורו על הקרב על כרתים, "Climax in Crete", הוא ביקורתי. הוריו וחברים רבים מתו בקורפו כתוצאה מההפגזות של הגרמנים. אשתו של סטפנידאס, מארי, ובתם אלקסיה, שהתגוררו בלונדון, עברו לגור עם משפחת דארל בבורנמות' במהלך הבליץ בלונדון ב-1940 - 1941.
סטפנידאס שב למשפחתו בלונדון לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. הוא עבד כעוזר לרדיולוג בבית החולים St. Thomas בלמבת' (Lambeth) במהלך 1945 - 1961. ספרו הידוע, "Climax in Crete", פורסם בשנת 1946. במהלך התקופה הזו הוא פרסם גם שתי עבודות מדעיות נודעות: "המיקרוסקופ והעקרונות המעשיים של תצפית" (The Microscope and the Practical Principles of Observation; 1947) – מדריך לתפעול ושימוש במיקרוסקופ, ולאחריו את "סקירת הביולוגיה של המים המתוקים של קורפו ואזורים מסוימים נוספים ביוון" (A Survey of the Freshwater Biology of Corfu and of Certain Other Regions of Greece; 1948).
הוא אף פרסם אוסף אישי של שירים, "Worlds in a Crucible", שיצא בשנת 1973. כמו כן הוא פרסם גוף ניכר של שירה מתורגמת שהתבסס על שירתו של המשורר היווני המפורסם קוסטיס פאלאמאס, שהסתיים בפרסום של "Kostis Palamas: A Portrait and an Appreciation including Iambs and Anapaests and Ascraeus" בשנת 1985, לאחר מותו של סטפנידאס. תרגומו הנוסף שזכה לשבחים מרובים הוא תרגום לשירה היוונית "Erotocritos" (1984), שפורסם אף הוא לאחר מותו. ספר נוסף שלו, "Island Trails", חיבור עובדתי על קורפו והאיים היוניים, הוא ספר ידוע אך נדיר.
בפברואר 1983 הופיע סטפנידאס בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "This is Your Life", כמחווה לג'ראלד דארל.
סטפנידאס נפטר ב-13 באפריל 1983. עוד בחייו הקדיש לו לורנס דארל את ספרו "The Greek Islands" (1978), וג'ראלד דארל הקדיש לו את ספריו "חיות, ציפורים וקרובים" (1969) ו"חובב הטבע" (1982, יחד עם לי דארל).