cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן כריסטוף פפוש
ביוגרפיה
פפוש עבד לצד גאורג פרידריך הנדל בקאנונס, צפונית-מערבית ללונדון, שם עבדו השניים אצל ג'יימס ברידג'ס, הדוכס הראשון של צ'אנדוס, כספקי מוזיקה למערך המוזיקלי הנכבד במשכן המפואר שהחזיק שם. אף כי פפוש נודע כיום בעיקר במוזיקה שכתב ל"אופרת הקבצנים" (1728) - ללברית של ג'ון גיי - הוא חיבר יצירות רבות, בהן מוזיקה לבמה ולכנסייה.
פסיליום
פסיליום (באנגלית Psyllium) הוא תכשיר אשר מופק מקליפות זרעי לחך ומשווק בישראל תחת השמות: פסיליום, מוציוויטל, קונסיל ועוד. לתכשיר אין התוויה רפואית מאושרת.
תכונות
לפסיליום כושר ספיחת מים רב - סיבי קליפות הפסיליום יכולים לספוג עד פי 25 מנפחם. פסיליום סופח את מי השתייה ויוצר נוזל צמיג במעי, דבר המגדיל את נפח תוכן המעי, גורם לגירוי עדין של המעי, להגברת התנועתיות של שרירי המעי (פריסטלטיקה) וקיצור משך מעבר המזון במעי. הגדלת נפח תוכן המעי יוצרת תחושת שובע.
פסיליום מתחיל להשפיע רק 12-24 שעות מרגע נטילתו ועשוי להגיע להשפעה רק לאחר יומיים שלושה של שימוש סדיר. פסיליום כמעט ואינו נספג מהמעי למחזור הדם ואינו עובר מטבוליזם משמעותי.
סיבים המופקים מקליפת זרע הצמח לחך (Plantago Ovata), צמח רב שנתי הצומח באסיה, מזרח אפריקה והמזרח התיכון, בעיקר באדמות מלוחות. רוב הפסיליום כיום מגיע מהודו. במקור, כזרע שלם, הוא שימש כצמח מוריד, משתן ומלחלח מעיים.
השימוש המוכר ביותר הוא סיבי קליפת הזרע המכילים 65% סיבים מסיסי מים ו-10-15% סיבים לא מסיסים. הוא המרכיב העיקרי של התכשיר המשלשל Metamucil ומחקרים מעידים על השפעתו על רמות כולסטרול.
הפסיליום נותן נפח לצואה כמו הצלולוז, המתיל צלולוז, סודיום-קרבוקסי-מתיל-צלולוז, לתת, סובין חיטה ואחרים. כל הסיבים לעיל בעלי תכונות היגרוסקופיות ובכך הם מגדילים נפח הצואה.
קליפת הפסיליום מכילה כמעט אך ורק סיבים. הקליפה מכילה גליקוזידים ומוצילגים (חומר ג´לטיני המכיל חומצות אמינו ופוליסכרידים) ושלושה סיבים: צלולוזה, המיצלולוזה וליגנין. רכיבים אלה מאפשרים לצמח לספוג מים עד פי 14 מנפחו המקורי.
ניתן להשתמש בפסיליום כחומר מקשה בהכנת מזון באופן דומה לשימוש בג'לטין. לדוגמה, מוסיפים פסיליום למחית פירות בהפקת תמליא (פאי) טבעונאי.
הקונגרס היהודי העולמי
הקונגרס היהודי העולמי (באנגלית: World Jewish Congress; בראשי תיבות: WJC) הוא ארגון יהודי בין-לאומי, שמורכב מקהילות וארגונים יהודים ברחבי העולם. הקונגרס נוסד בשנת 1936 על מנת להבטיח את קיומו ואחדותו של העולם היהודי ולהבטיח את זכויותיהן ומעמדן של הקהילות היהודיות ברחבי העולם, לסייע להן בפיתוח החיים החברתיים והכלכליים היהודים, ולייצג את האיגודים היהודיים הארציים בפני הממשלות והגופים הבינלאומיים השונים.
החברות בקונגרס היהודי העולמי (להלן WJC) פתוחה לנציגי כל האיגודים והקהילות היהודיות, ללא קשר לאידאולוגיה, פוליטיקה או מערכת חברתית של הארצות שבהן הם חיים. מטה הארגון נמצא בניו-יורק ולארגון יש משרדים בבריסל, ירושלים, פריז, מוסקבה, בואנוס אייריס וז'נבה. ל-WJC יש מעמד מיוחד של יועץ במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
היסטוריה
הרעיון לכנס קונגרס יהודי עולמי עלה כבר במהלך מלחמת העולם הראשונה, בתקווה לכנס קונגרס כזה לאחר המלחמה. בתום המלחמה הוקם ועד המשלחות היהודיות שכלל נציגי ארגונים יהודיים שונים על מנת לתבוע בוועידת ורסאי את זכויות היהודים בסדר העולמי החדש המתגבש. הצלחות ועד הצירים בוועידת השלום בוורסאי והתגברות האנטישמיות בעולם היו הרקע לגיבוש הרעיון של יצירת נציגות קבועה שתפעל למען הגנה על זכויות היהודים. אחד האישים שקידם את הרעיון היה ליאו מוצקין שהופיע ב-1923 בפני הוועד המנהל של הקונגרס היהודי האמריקאי והעלה את הצורך בקיום ועידה עולמית של יהודים שתדון במצבם של היהודים בארצות השונות ובמציאת דרכים יעילות להגנה על זכויות היהודים. ועידות שכללו נציגים מקהילות יהודיות כונסו בלונדון ב-1926 ובציריך ב-1927, בראשות מוצקין וראשי הקונגרס היהודי האמריקאי יוליאן מאק וסטפאן וייז. על אף שלוועידה בציריך הגיעו נציגים מ-13 ארצות ומ-43 ארגונים, לא השתתפו במפגשים אלה נציגים מהקהילות החשובות והגדולות כמו בריטניה, הולנד וצרפת והוועד היהודי האמריקאי. הוועידה המכינה לקונגרס היהודי העולמי התכנסה באוגוסט 1932 בז'נבה בראשותו של נחום גולדמן. מניפסט שהוצא לקראת הקמתו של הקונגרס קרא לעם היהודי להתאחד כדי שיוכל לפעול בכוחותיו הוא, ובסיוע הכוחות הנאורים בעולם כנגד הרעל האנטישמי. כמו כן הודגש כי הגוף שיוקם אינו אמור לפגוע בארגונים יהודיים קיימים, אלא לחזק אותם. המניפסט הדגיש כי "הארגון החדש יהיה מבוסס על הרעיון שהעם היהודי הוא ישות לאומית שיש לה את הסמכות ואת המחויבות לעסוק בבעיות המשפיעות על העם היהודי". לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 גברו הקולות להקמת הקונגרס.
ייסוד הקונגרס היהודי העולמי ופעילות נגד גרמניה הנאצית
ההתכנסות הראשונה של הקונגרס נערכה בחודש אוגוסט 1936 בז'נבה והשתתפו בה 230 צירים מ-32 מדינות. הכוונה לקיים את הקונגרס כגוף דמוקרטי מומשה בארצות הברית ה-52 הצירים לקונגרס נבחרו בוועידה שנערכה ביוני בהשתתפות 1000 נציגים מ-99 קהילות מ-32 מהמדינות בארצות הברית. הקונגרס הצהיר שמטרתו היא ליצור כח פוליטי שיבטיח את המשך קיומו של העם היהודי כולל הקמת מדינה יהודית. יוליאן מאק נבחר כנשיא הכבוד של הקונגרס, סטיבן וייז נבחר לנשיא הקונגרס ונחום גולדמן כיו"ר הוועד המנהל. ההצהרה הראשונה שפרסם הקונגרס הייתה פניה לממשלת בריטניה בדרישה שתאפשר לפליטים יהודים להגיע לפלשתינה.
פעולותיו הראשונות של הקונגרס היו המאמצים לארגן לובי בחבר הלאומים, שהיה מחויב כביכול להגן על זכויות המיעוטים, כנגד האנטישמיות המתגברת והניסיונות לפגוע במעמד היהודים בעיקר במזרח אירופה. נחום גולדמן ששימש גם כנציג הקונגרס ליד חבר-הלאומים פנה לארגון הבין-לאומי בדרישה להבטיח את הארכת תחולתו של הסכם המיעוטים בשלזיה העלית ובכך למנוע מלהחיל שם את החוקים האנטי-יהודיים שחוקקו הנאצים. ב-1938 כאשר חוקקה ממשלת אוקטוין גוגה ברומניה חוקים נגד היהודים, התלונן גולדמן לחבר-הלאומים על הפרת הסכם המיעוטים. הוקעת צעדיה של רומניה בארגון הבין-לאומי תרמה לנפילת ממשלת גוגה ב-10 בפברואר 1938.
הניסיון לארגן חרם בין-לאומי כנגד סחורות מגרמניה הנאצית נחל כישלון צורב, כאשר המדינות הדמוקרטיות, ואפילו הנהגות היהודים בגרמניה ובארצות הברית לא הכירו באיום שטמון במשטר הנאצי. גם הניסיונות שעשה ה-WJC לאחר ליל הבדולח לשכנע את ארצות הברית ומדינות אחרות לפתוח את שעריהן לפליטים היהודים לא הביאו כמעט לתוצאות, כפי שהוכיח הכישלון של ועידת אוויאן ב-1938.
תקופת השואה
עם פרוץ המלחמה עבר מטה WJC מפריז לז'נבה, וב-1940 לניו יורק. משרד מיוחד הוקם בלונדון כדי לשמור על קשר עם היהודים באירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית. ממשרדים אלו התקיימה פעילות במטרה להביא לידיעת העולם את זוועות מעשי הנאצים בתקווה להשפיע על דעת הקהל העולמית ובכך להציל יהודים רבים ככל האפשר. עיקר המאמץ התרכז בניסיון להשיג אשרות חירום לאנשי שם יהודים. כדי להוציאם מאירופה. עד 1942 הידיעות על המתרחש באירופה היו מפוזרות ולא זכו לאימון רב. ב-8 באוגוסט 1942 נציג ה-WJC בז'נבה גרהארט ריגנר העביר לבעלות הברית ידיעות מהימנות על מהלך הפתרון הסופי בשטחי השלטון הנאצי. סטיפן וייז וה WJC עשו ניסיון להציג את המידע לציבור הרחב אך ללא הצלחה יתרה. משרד החוץ הבריטי ומחלקת המדינה של ארצות הברית, שמשיקוליהן הפוליטיים רצו להימנע מכל קישור בינם לבין גורל היהודים, העדיפו להתעלם מן המידע. על אף הקשרים האישיים הטובים שהיו בין סטיבן וייז ופרנקלין ד. רוזוולט נמנע הנשיא מכל פעולה לשינוי מדיניות ההגירה של ארצות הברית כך שתתאפשר כניסת פליטים יהודים לגבולותיה. ביטוי מובהק לכך היה כישלון ועידת ברמודה באפריל 1943 שבתגובה לה פרסם ה-WJC הודעה ש"מה שמונע באמת הושטת עזרה ליהודים באירופה על ידי האומות, הוא לא החשש מסכנה שיש בתוכנית כזו אלא פשוט חוסר רצון להיתקל בבעיות בגללה"
המנהיגות היהודית בראשות וייז וגולדמן העדיפה להמשיך לפעול מאחורי הקלעים, בגלל החשש מהתגברות האנטישמיות בארצות הברית. פעילות "קבוצת ברגסון" בראשות הלל קוק, שיצאה במסע תעמולה גלוי ואפקטיבי כדי להשפיע על דעת הקהל ולהביא את מקבלי ההחלטות לפעול להפסקת טבח היהודים ולקבלת פליטים יהודים, אתגרה את הנהגת ה-WJC שערך ביולי 1942 ובמרץ 1943 עצרות המוניות בניו יורק. בינואר 1944 הורה רוזוולט על הקמת מועצה לפליטים שמטרתה הוגדרה כ"הצלת קורבנות הדיכוי של האויב הנתונים בסכנת מוות מיידית" פעולותיה של מועצה זו, וגם הניסיונות של ה-WJC להיעזר בצלב האדום כדי להעביר חבילות מזון ליהודים באירופה כמעט ולא הניבו תוצאות. פניה נואשת של מחלקת ההצלה של ה-WJC ב-9 באוגוסט 1944 למחלקת המדינה בבקשה להפציץ את תאי הגאזים באושוויץ נדחתה על הסף. בזכרונותיו, תיאר נחום גולדמן את הפעולות שנעשו בתקופת השואה כך:
"פרשה עגומה ומדכדכת, רצופה אכזבות וכישלונות... כל הפעולות האלה היו כטיפה בים ולא היה בהן כדי להביא להישג של ממש. באשמה זו נושאים כולנו - כל אלה שנמנו אז עם ראשי המדברים בשם העם היהודי, מי פחות ומי יותר, ואינני מוציא עצמי מכלל זה"
שיקום ופיצויים
תוכניות ראשונות של WJC לשיקום העם היהודי ובדרכים לפיצויו הועלו כבר בנובמבר 1944 בוועידה שהתקיימה באטלנטיק סיטי. בוועידה הוחלט לדרוש מגרמניה לאחר המלחמה לפצות את היהודים שנרדפו על ידה ולהשתמש ברכוש יהודי שנשדד לשיקום יהודים. עם סיום המלחמה השתתף הקונגרס היהודי העולמי בפעולות לשיקום הקהילות היהודיות, בסיוע לעקורים ולניצולי השואה ובתביעה להענשת המנהיגות הנאצית על פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות. ה-WJC לקח חלק פעיל במיוחד בהתווית העקרונות המנחים למשפטי נירנברג ולהצגת העדויות במשפטים.
ב-1949 ה קונגרס היהודי העולמי פנה לגרמניה בקריאה לקבל את האחריות ואת המחויבות על הפשעים שנעשו על ידי העם הגרמני לעם היהודי תחת השלטון הנאצי. ב-1950 ה-WJC פתח בפרנקפורט משרד קישור למעקב אחר ההתפתחויות בנושא. ב-1951 בעקבות בקשתה של ממשלת ישראל הקים נחום גולדמן נשיא הקונגרס את ועדת התביעות. בעקבות הקמת ועדת התביעות הודיע קנצלר גרמניה, קונראד אדנאאור שגרמניה מקבלת על עצמה את האחריות המוסרית ואת חובתה לפיצוי חומרי לעם היהודי וכי היא תיכנס למשא ומתן על כך עם נציגות משותפת של העם היהודי ומדינת ישראל. ב-10 בספטמבר 1952 חתמה ועדת התביעות בראשותו של נחום גולדמן על הסכם עם ממשלת גרמניה שבו שני סעיפום:
הסכם דומה נחתם גם מול מדינת ישראל.
ועדת התביעות המשיכה במעקב ובליווי מתמיד של ביצוע ההסכמים. הוועדה דיווחה על כ-278,000 ניצולי שואה שקיבלו פנסיות מממשלת גרמניה. הסכום הכולל של השילומים שהועברו לוועדת התביעות בעקבות ההסכמים הוא כ-60 מיליארד דולר. ב-1992 הקים הקונגרס היהודי את "ארגון ההשבה היהודי העולמי - World Jewish Restitution Organization (WJRO), במטרה שינהל משא ומתן עם הממשלות על השבת רכוש של העם היהודי שנשדד בשואה. הכספים נועדו להבטיח את שימור הפעילות התרבותית והחינוכית היהודית באותן ארצות. ה-WJC מקיים תמיכה בפעולות אלה בפולין, גרמניה והונגריה.
בשנות ה-1980–1990 ניהל WJC משא ומתן עם ממשלות באירופה במגמה להביא להחזרת רכוש יהודי שנשדד בשואה. תהליכים משפטיים נוהלו כנגד בנקים בשווייץ והחזרת פיקדונות של יהודים שנספו בשואה. כמו כן נערכו פעולות לאיתור אוצרות אומנות של יהודים שנשדדו בשואה.
הקונגרס היהודי העולמי ויהדות ברית המועצות
הקונגרס העולמי היהודי השתדל מאז היווסדו לשמור על נייטרליות במאבק הבין-גושי ולנקוט באסטרטגיה מדינית זהירה כלפי הרדיפות השלטון הסובייטי כנגד הדת והתרבות היהודית. לאחר מות סטלין הפכה מדיניותו לאסרטיבית יותר. ב-1956 העביר ה-WJC מזכר למנהיגי ברית המועצות ניקולאי בולגאנין וניקיטה חרושצ'וב בדבר מצב היהודים בברית המועצות ובארצות הקומוניסטיות האחרות. בשנה שאחריה יצא הוועד המנהל של הקונגרס היהודי בקריאה פומבית לקמפיין בינלאומי למען הזכויות הדתיות והתרבותיות של היהודים בברית המועצות ולמען איחוד משפחות של היהודים שהופרדו בגלל המלחמה הקרה. חידוש הקשר עם הקהילות שמאחורי מסך הברזל החל ב-1947 עם הקמתה של הקהילה היהודית בהונגריה.
ב-1960 נערכה בפריז ועידה בינלאומית למען יהדות ברית המועצות שכונסה על ידי הקונגרס היהודי העולמי בראשות נחום גולדמן. ב-1971 התכנסה בבריסל הוועידה העולמית הראשונה של קהילות יהודיות בברית המועצות בחסות הקונגרס היהודי העולמי. הוועידה השנייה למען יהדות ברית המועצות שנערכה בבריסל ב-1976 יצאה בקריאה "לברית המועצות לקיים את הצהרת הלסינקי על זכויות האדם, לכבד את החוקה שלה עצמה ולהכיר בזכותם של יהודי ברית המועצות להתאחד עם אחיהם בארץ ישראל המולדת היהודית ההיסטורית". בהשראת הסיסמה "שלח את עמי" נוצרה תנועה למען יהדות ברית המועצות שזכתה לפרסום רב, הביאה למעורבות של אישי ציבור ומפורסמים ולתמיכה ציבורית נרחבת בארצות המערב. התנועה קראה לאפשר ליהודי ברית המועצות זכויות אדם יסודיות כמו חופש ההגירה, חופש הדת, החופש ללמוד בשפת עמם, ולחיות על פי תרבותם ומורשתם.
הקונגרס היהודי העולמי המשיך להיות מעורב במאבק למען חופש ההגירה של יהודי ברית המועצות עד שנות ה-1990.
הקונגרס היהודי העולמי בשנות ה-1980–2020
נושאים מרכזיים שבהם פעל הקונגרס היהודי העולמי בשנים אלה:
בשנים 2004–2007 התמודד הקונגרס היהודי העולמי עם שערורייה פומבית שפרצה סביב האשמות באי סדרים כספיים. בכירים בהנהלת הקונגרס לא עמדו אמנם בפני משפט פלילי, אך ההאשמות הביאו לשינויים פרסונליים ולרפורמות בניהול הכספי של הארגון.
משה פרנקנטל-שוחט
הרב משה זלמן פרנקנטל (כונה: ר' משה שוחט; תרי"ט, 1859 - כ"ה באלול תש"ב, 1942) היה ראש השוחטים בירושלים. בגיל ארבעים פרש מעיסוקו כדי להקדיש את כל זמנו ללימוד תורה. היה מעורב בעניינים ציבוריים ורבניים בירושלים.
ביוגרפיה
על פי הוראת מהרי"ל דיסקין התמנה לראש השוחטים בירושלים, ומאז כונה "ר' משה שוחט" וכמעט לא הוכר בשם משפחתו "פרנקנטל". לא הסכים לקבל תשלום עבור שחיטה ועבור לימוד תורה.
בסוף המאה ה-19, בהגיעו לגיל ארבעים, פרש ממלאכת השחיטה, ומאז עסק כל ימיו בתורה. התגורר בשכונת בתי ורשה.
היה מגבאי ומנהלי הישיבה הגדולה ותלמוד התורה מאה שערים. פרסם קונטרס כיצד להתעסק עם בנק שאחד מחברי הדירקטוריון שלו הוא יהודי בהיבט של הלכות ריבית. בשנת 1913 היה בורר יחד עם רבי לייב דיין בדין תורה לגבי חברת כרמל מזרחי. החברה ביקשה לפסול את הבוררים, אך הרב קוק גיבה אותם.
חתם עם רבני ירושלים על כרוזים ציבוריים. בין השאר חתם על הכרוז האחרון של הרב קוק, חודש לפני פטירתו, יחד עם רבנים, בעניין ההצעה באספת רבני ארץ ישראל על הקמת מועצה דתית עצמאית בכל עיר.
הרב פרנקנטל לא האמין ברופאים, אך היה קונה תרופות ומשליכן לאשפה כדי שתהיה לרופאים פרנסה.
נפטר בסוף שנת תש"ב ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבתו נכתב: "גאון צדיק קדוש וטהור".
צאצאיו
בנו יצחק פרנקנטל היה מזכיר "ועד הכללי כנסת ישראל" וישיבת עץ חיים בירושלים. היה חתנו של הרב מנחם יעקב זלזניק (אביו של הרב שלמה זלמן זלזניק). בנו מרדכי פרנקנטל היה עורך העיתון היהודי "סאנפעלער אידישע צייטונג" בברזיל.
מישל ח'לייפי
מישל ח'לייפי (בערבית: ميشيل خليفي; נולד ב-3 בנובמבר 1950 בנצרת) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי פלסטיני אזרח ישראל, שאף כונה "אבי הקולנוע הפלסטיני".
ביוגרפיה
בשנת 1970 עזב את ישראל ולמד בימוי קולנוע ותיאטרון בבלגיה ב-Institut National Supérieur des Arts du Spectacle, שם הוא מתגורר מאז ונכון ל-2011 מלמד במוסד זה. בשנת 1978 צילם בעבור רשת שידור בלגית כתבות אודות המתרחש בשטחים הפלסטינים. בשנת 1980 כבר ביים את סרטו הדוקומנטרי הארוך הראשון. הסרט, "זיכרון פורה", זכה בפרס לסרט ביכורים בפסטיבל הסרטים קרתגו. בסרט זה ח׳לייפי מציג מקום מדומיין, אשר מחיה את העבר ולוקח את הזמן אל לפני הטראומה. באופן זה, הסרט לראשונה מספר סיפור פרטי ולא קולקטיבי, מאפיין הבא לידי ביטוי בעוד סרטים של ח׳לייפי.מאפיין בולט נוסף הוא של יצירתו של ח'לייפי הוא "פירוק האחדות המופשטת שנבנתה סביב הסיפור הטראומטי וההיסטורי, ובונה במקומה סיפורים שונים, זמנים שונים, זהויות שונות ומרחבים שונים. הוא מבטל את הטוטליות הלאומית שנוצרה במחיר של מחיקת זהויות והשתקת הסיפורים האישיים… סרטו מפרק אמנם את האחדות הלאומית, אך הוא שב ומעצב ומגבבש אותה על יסוד חדש. היסוד החדש הזה הוא בראש וראשונה המרחב."
סרטיו המאוחרים של ח׳לייפי מבססים את המהפך שיצר בקולנוע הפלסטיני בסרטיו התיעודיים הראשונים, ומעמידים כיוון לקולנוע פלסטיני שנוצר בעקבותיהם. מאפיין בולט בסרטיו המאחורים הם המרחב הפלסטיני החסום, על ידי העוצר שכפו הישראלים על תושבי השטחים ועל ידי הפקעת אדמותיהם של הערבים תושבי ישראל.
סרטו המוכר ביותר הוא חתונה בגליל (1987), אשר זכה בפרס מבקרי הקולנוע הבינלאומי בפסטיבל הקולנוע בקאן, ובפרס צדף הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן. ח'לייפי ביקש שהסרט יוגדר בפסטיבל סן סבסטיאן כסרט פלסטיני ולא ישראלי הסרט מספר על חתונה בגליל שמתקיימת בעת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, כשהמפקד האזורי דורש להיות נוכח בחתונה. במהלך הסרט מוצגות התגובות השונות של הדמויות בסרט אל מול הסמכויות השונות (המושל, האב, החתן, צעירי הכפר וכו׳). תגובותיהם ואופן ההתמודדות שלהם קשורה באופן סמלי לנרטיב הפלסטיני והשלטון הישראלי. ח׳לייפי משתמש בזמן ובמרחב ככלים: במהלך הסרט הישראלים כולאים את הערבים בכפר, בעוצר בביתם, וההווה של הכפר הפלסטיני הופך להיות החלונות שבין עוצר לעוצר. טקס החתונה משתמש באייקונים נרטיבים של המולדת ובכך מעלה את זכרונות העבר אל ההווה. הסרט בונה את הסיפור הלאומי הטראומטי תוך כיבוד המרחב והזמן, וגם מפרק את הסיפור דרך הדמויות ובסיפורים האישיים המתקיימים בחיי היומיום.
בסרט "מעשה בשלושה תכשיטים" (1994), שהוא הסרט באורך מלא הראשון שצולם כולו בעזה, מוצגת דמותו של ילד פלסטיני אשר נאלץ ללמוד לחיות עם האכזריות מסביבו בעוד אביו במעצר ואחיו במנוסה מחיילי צה‘'ל.
בשנת 1997 השתתף בכנס לשלום, בבריסל, בהשתתפות א. ב. יהושע, מוחמד בכרי, סלים דאו, אוריאל זוהר ועוד, ובו הציג כמה מסרטיו.
הוא אחיו של הבמאי והחוקר ג'ורג' ח'לייפי.
Cherry Wine
Cherry Wine (בעברית: יין דובדבנים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי נאז, והזמרת הבריטית איימי ויינהאוס מתוך אלבומו העשירי, Life Is Good. השיר יצא לאור ב-19 בספטמבר 2012, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבומו של נאס.
שנה לאחר צאתו ב-2013, הועמד השיר לפרס גראמי בקטגוריית - "שיתוף הפעולה הטוב ביותר בשיר ראפ", אך הפסיד ל-"No Church in the Wild", של ג'יי זי וקניה וסט.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-144 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-27 במצעד שירי ה-R&B שבבריטניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נאסר ג'ונס, סאלאם רמי ואיימי ויינהאוס, והופק על ידי רמי גם כן. בריאיון ל-NME אמר נאס כי השיר בא מ-"אלוהים, ואיימי ויינהאוס". המפיק שעבר עם ויינהאוס במהלך כל הקריירה שלה, סאלאם רמי אמר על כי: "שנינו עבדנו על אלבום חדש, זה פשוט כמו קסם, אין לנו אפילו הסבר לאיך זה קרה, אבל זה פשוט קרה. היא גרמה לזה לקרות."
מילותיו של השיר מדברות על כך שנאס מחפש בת זוג "מושלמת", שתתאים עבורו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הוצג לראשונה ב-2 באוקטובר 2012, ומציג את נאס כברמן, ואילו תמונות של איימי ויינהאוס מוקרנות על קירות הלבנים של הבר. הסרטון מסתיים בתמונה של ויינהאוס ליד הקדשה שנעשתה עבורה, ובה היה כתוב "לזכרה של איימי ויינהאוס (1983-2011)".
ישראל כ"ץ (הליכוד)
ישראל כ"ץ (נכתב גם כץ; נולד ב-21 בספטמבר 1955, ה' בתשרי ה'תשט"ז) הוא שר האנרגיה והתשתיות מטעם מפלגת הליכוד. בעבר כיהן כשר החוץ, שר האוצר, שר התחבורה, שר החקלאות והשר לענייני מודיעין.
שירות צבאי ולימודים
כ"ץ נולד ב-1955 באשקלון למאיר כ"ץ ומלכה (נירה) לבית דויטש, ניצולי השואה שעלו מחבל מרמורש שברומניה. האם נולדה בצפון מרמורש שהיה חלק מצ'כוסלובקיה והאב היה יליד מרמורש ולמד בישיבת סטמר. שני ההורים איבדו את רוב משפחותיהם במחנות ההשמדה בשואה. ישראל כץ גדל במושב כפר אחים. בנעוריו למד בישיבה התיכונית אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן, וכיום שומר על אורח חיים מסורתי. בנובמבר 1973 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר. לאחר קורס קציני חי"ר, שב לחטיבה ושימש מפקד מחלקה, והגיע לדרגת סרן. שירת כקצין במילואים במלחמת לבנון הראשונה. בעל תואר ראשון במדע המדינה וביחסים בינלאומיים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. למד לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן, מבלי להשלים זכאות לתואר.
בהיותו סטודנט, בראשית שנות ה-80, היה יו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית. ופעיל התאחדות הסטודנטים הארצית. במסגרת זאת פעל להגברת הסבסוד הממשלתי של שכר הלימוד, הקמת מעונות לסטודנטים, סיוע מיוחד לסטודנטים המשרתים במילואים, והעסקת סטודנטים בפעילות העשרה חברתית בשכונות הירושלמיות, במסגרת פרויקט חופ״ש - חוגי פעילות שכונתיים, שהקים. בנוסף הקים את חברת גלש״ן - גוף לשירותי שמירה וניקיון, כדי לספק מקומות עבודה לסטודנטים.
יחד עם צחי הנגבי נאבק במה שהם כינו האלימות וההסתה נגד מדינת ישראל על ידי הסטודנטים הערבים בקמפוסים. דרכי הפעולה שלהם תוארו בתקשורת כאלימות. בין השאר נטען שבמהלך דיון באוניברסיטה הוא חטף את המיקרופון מידי הדיקן, דבר שהביא לעימות עם רקטור האוניברסיטה גדעון שפסקי. כן נטען שהוא פיזר התקהלויות של סטודנטים ערבים באמצעות שרשראות ברזל. במסגרת המאבקים מול הפגנות הסטודנטים הערבים באוניברסיטה הועמד לדין משמעתי, אולם זוכה על ידי ועדת המשמעת של האוניברסיטה בראשות הפרופסור גבי שליו. בהמשך כלא את רקטור האוניברסיטה רפאל משולם בחדרו, במחאה על מה שכינו "ההתעלמות מן האלימות הערבית בקמפוס" במרץ 1981. בעקבות זאת הורחק מהלימודים למשך שנה.
עם סיום תפקידו כיו״ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, הקים את התנועה החוץ פרלמנטרית צלי״ל - צעירים למען ישראל, שפעלה נגד סרבנות השרות במלחמת לבנון הראשונה, במשותף עם הרמטכ״ל לשעבר רפאל איתן.
שנים ראשונות בליכוד
בשנת 1985 התחרה על תפקיד יושב ראש צעירי חרות בתמיכת אריאל שרון אך הפסיד, בהפרש 26 קולות, למיכאל רצון שנתמך על ידי יצחק שמיר, משה ארנס ודוד לוי.
הקים את מחנה שרון בליכוד אחרי מלחמת לבנון הראשונה והדחת שרון ממשרת שר הביטחון בעקבות המלצות ועדת כהן והוביל את החזרת שרון למרכז הפעילות הפוליטית בליכוד. בהמשך שימש כעוזרו של שרון במשרד התעשייה והמסחר עד לשנת 1988, ובמסגרת זו סייע בקידום אזורי תעשייה ומסחר ברחבי המדינה, ובמבצע לפיקוח מחירים, במסגרת המדיניות לבלימת האינפלציה.
באמצע שנות ה-80 עבד כעוזרו של אריאל שרון שהיה שר המסחר והתעשייה והיה חבר בדירקטוריון כימיקלים לישראל. בהמשך מונה לסמנכ"ל המשרד. בשנת 1988 הוגש נגדו כתב אישום על נהיגה בעת שלילה ושידול נהג של משרד התעשייה והמסחר להעיד במשטרה עדות שקר על נסיבות תאונה שגרמה נזק לרכב של המשרד כדי להסתיר את העובדה שהוא נהג ברכב. ביולי 1990 הורשע במסגרת הסדר טיעון שכלל הודאה בנהיגה בפסילה ומחיקת סעיפי המרמה והפרת אמונים מכתב האישום.
בבחירות 1988 שימש כראש מטה המבצעים המיוחדים בליכוד והוביל מאות אלפי אזרחים ישראלים לסיורי הדרכה ביהודה ושומרון, במסגרת ״מבצע חיים״, ובכך תרם, לטענתו, לניצחון הליכוד בבחירות. לקראת הבחירות לכנסת ה-12 התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת מטעם תנועת החרות. הוא נבחר להכלל ברשימת ה-35, אולם לא נבחר בשביעיות ונכלל בעשיריה החמישית של רשימת הליכוד לכנסת. לקראת הבחירות התפטר מתפקידו במשרד התעשייה, אולם מכיוון שהליכוד קיבלה רק 40 מנדטים הוא לא נכנס לכנסת. כ"ץ נותר מחוץ למעגל העשייה הציבורי וחיפש תפקיד בקרב שרי הליכוד. הוא פנה לתחום העסקי והקים חברה בתחומי כח אדם והשמת עובדים, אשר בין יתר פעולותיה, ייבאה עובדים זרים מחוץ לישראל.
בכנסת ובממשלה
בבחירות לכנסת ה-14 הוצב במקום ה-34 ברשימה המשותפת של הליכוד, גשר וצומת. בנובמבר 1998 נכנס לכנסת במקום אהוד אולמרט, כשזה נבחר לראשות עיריית ירושלים. היה חבר בוועדת הכנסת, ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט. שימש כנשיא ועידת הליכוד. לאחר הבחירות לכנסת ה-16 מונה ב-28 בפברואר 2003 לשר החקלאות.
נבחר פעמיים לנשיא ועידת הליכוד ופעמיים כיו״ר מזכירות הליכוד: בפעם הראשונה ב-2004, כאשר גבר על אברהם הירשזון ומיכאל רצון, ובפעם השנייה ב 2013, כאשר גבר על מירי רגב ברוב מכריע, למרות התייצבות רבים משרי הליכוד לצידה, תפקיד בו הוא משמש עד היום.
במסגרת תפקידיו אלה, הוביל להחלטה על קיום משאל בקרב מתפקדי הליכוד בנושא ההתנתקות, בו הושג רוב נגד התוכנית, (אמנם כ"ץ בעצמו הצביע בעד ההתנתקות) ולשינוים ורפורמות במפלגה, בחיזוק הדמוקרטיה הפנימית (ועידת הליכוד 1997), בהגדלת הייצוג לנציגי הפריפריה והשכונות, הנשים והצעירים ברשימה לכנסת, ובהסדרת כללי מינהל תקין לניהול המפלגה.
שר החקלאות (2003–2006)
לאחר הבחירות לכנסת ה-16 מונה ב-28 בפברואר 2003 לשר החקלאות. בזמן כהונתו נערכו רפורמות בכל מועצות הייצור, בהן איחוד מועצת הירקות, מועצת הפירות, מועצת הפרחים ומועצת ההדרים למועצה אחת בשם מועצת הצמחים. מטרת האיחוד הייתה לחסוך כספים ולשפר את השירות לחקלאי. צעדים אלו, שנערכו חרף התנגדות ארגוני החקלאים הובילו בין היתר להוזלת היטלים, וצמצום מדיניות "פינוי העודפים" תוך הפנייתם לייצוא, דבר אשר תרם להגדלת הייצוא החקלאי מישראל ולהגדלת מתח הרווחים של החקלאים בשל האטרקטיביות של האירו והדולר. בנוסף, הביא לאישור הממשלה את התוכנית לפיתוח רמת הגולן, לחיזוק ההתיישבות הכפרית בגולן והביא, ביחד עם שר האוצר, בנימין נתניהו, את תוכנית הסיוע המיוחד לבקעת הירדן.
במאי 2007 פרסם מבקר המדינה ביקורת על שבשנת 2003, שר האוצר בנימין נתניהו ושר החקלאות ישראל כ"ץ מינו ליו"ר הוועדה הציבורית לבחינת הפיקוח על מחירי החלב, את איש העסקים רן קרול, בניגוד להחלטת הממשלה שליו"ר ימונה נציג מהאקדמיה. בנוסף, המבקר כתב שבניגוד להחלטת הממשלה נציג ציבור בעל רקע בתחום החלב לא מונה כחבר בוועדה. כן נאמר בדו"ח המבקר שהוועדה העסיקה חברת ייעוץ פרטית בבעלות קרול, שמינתה את קרול עצמו כיועץ בשכר שלה.
במרץ 2007, לאחר חקירה שנמשכה שנתיים, המליצה המשטרה להגיש כתב אישום נגד כ"ץ בחשד למרמה והפרת אמונים, בעניין מינוי מקורבים וחברי מרכז הליכוד והתקשרויות לא חוקיות עם ספקים במועצת הצמחים, מועצת הלול, מועצת החלב, בגן הבוטני וברשות לפיקוח חקלאי. בספטמבר 2009 נסגר תיק החקירה נגדו. היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז סגר את התיק בשל קושי בביסוס ראייתי של השיקולים שהנחו את כ"ץ בפעולותיו והשאלה אם הם יכולים לבסס עבירה פלילית.
שר התחבורה והבטיחות בדרכים (2009–2019)
בממשלת ישראל ה-32 החל לכהן כ"ץ כשר התחבורה, התשתיות הלאומיות והבטיחות בדרכים, והמשיך בתפקיד זה גם בממשלה ה-33. בממשלה ה-34 המשיך בתפקידו כשר התחבורה, ובנוסף מונה לשר לענייני מודיעין ולחבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
תחבורה יבשתית
קצב גידול האוכלוסייה בישראל הוא בין המהירים בעולם המערבי ובעקבות הצמיחה הכלכלית בשנות ה-2000 יש בה גידול בבעלות על כלי רכב ובדרישה לשירותי תחבורה יבשתית. צמיחה זאת עתידה להימשך בשנים הקרובות שכן רמת הבעלות על רכב בישראל היא מהנמוכות בעולם המערבי. מדינת ישראל גובה ממיסוי על כלי רכב מעל 40 מיליארד שקלים בשנה, אולם תקציב המדינה מקצה למשרד התחבורה לפיתוח תשתיות תעבורה יבשתיות פחות ממחצית סכום זה. משרד התחבורה נדרש על כן לתעדף את אמצעיו כדי להתמודד עם הגודש בכבישים והדרישה לשירותי תחבורה.
בהתמודדות עם הגודש בכבישים משרד התחבורה בראשות כ"ץ הוביל "קו מדיניות ברור המעדיף את התחבורה הציבורית על פני הרכב הפרטי", במטרה לעודד מעבר של הנוסעים ברכב פרטי לתחבורה ציבורית. בהתאם, הוגדל הסבסוד לתחבורה ציבורית וניתנה העדפה תקציבית לתשתיות תחבורה ציבורית ובמיוחד לרכבת ישראל על פני הרחבה מהירה יותר של תשתיות כבישים לרכבים פרטיים.
ב-2012 מינה כ"ץ את ירון זליכה לראשות ועדה ציבורית לבדיקת כשלי שוק הרכב. הוועדה פרסמה דו"ח ובו הצביעה על כ-52 הגבלים שונים שיש לפרק, אולם כ"ץ יישם חלק קטן מאוד מההמלצותה, על פי הערכת הוועדה, יישומן המלא היה חוסך למשק כשלושה מיליארד ש"ח בשנה.
בהנחייתו הביע משרד התחבורה התנגדות למתן אישור לנהגים שאין בידם מספר ירוק להסיע נוסעים בתשלום, דבר הנדרש כדי לאפשר פעילות נרחבת של תחבורה שיתופית, דוגמת זאת המסופקת באמצעות חברת אובר, בישראל. עם זאת, במענה לביקורת הגמיש משרד התחבורה בראשותו בסוף שנת 2017, את הכללים לקבלת תשלום מנוסעים, תחת הכותרת של החזר הוצאות, ברכב שאין לו מספר ירוק.
רכבת
כשר תחבורה, תמך כ"ץ בהשקעות תקציביות גדולת בקווי רכבת לפריפריה, על פי תוכנית "נתיבי ישראל", שבמשרד האוצר ראו אותם כחסרי הצדקה כלכלית, אף על חשבון דחייה בפיתוח רשת הכבישים. לטענתו, קווי רכבת אלו הם חובה של המדינה לתושבי הפריפריה. השר כץ הביא את הגידול במספר הנוסעים ברכבת ישראל, ובמיוחד את הנסועה של רכבת הנגב שעמדה בסוף הרבעון השלישי של 2017 על ממוצע נסיעות יומי של 420,650, כהוכחה לצדקתו בהכרעה למען סלילת קווי הרכבת לפריפריה, בניגוד למבקרים שטענו שאין במסילות צורך.
במהלך כהונתו הוקם קו הרכבת מאשקלון לבאר שבע, שתוכנן עוד לפני כהונתו, אך סלילתו החלה ב-2009. הקו החל לפעול חלקית עם פתיחת תחנת הרכבת בשדרות בדצמבר 2013 והוא הושלם עם פתיחת תחנת אופקים בדצמבר 2015. כן הוקמו רכבת העמק מחיפה לבית שאן, רכבת הגליל מחיפה לכרמיאל, רכבת הנגב לשדרות, נתיבות ואופקים ורכבת השרון, שחיברה את רעננה והרצליה לת״א ויישובי השרון לאורך כביש 531. בנוסף הוחל בהקמת מערכת חישמול מתקדמת לאורך 420 ק״מ מסילות קיימות, והקווים החדשים לירושלים וכרמיאל. כץ גם תומך בקידום קו הרכבת לאילת.
ב-25 בספטמבר 2018 חנך את מסילת ירושלים - גנות, אף שבמועד זה הגיע הקו רק מירושלים לנתב"ג. הפעלת הקו הייתה רצופה תקלות ויצרה עומס כבד בקווים אחרים עקב מחסור בקרונות. מנכ"ל הרכבת, שחר איילון, אמר לתקשורת כי הוא היה מאריך את הרצת הקו בחצי שנה, לו היה הדבר תלוי בו.
באפריל 2011 הכריז כ"ץ על רפורמה ברכבת ישראל, מהלך שאושר לאחר כשנה, בעקבות מאבק של ועד עובדי הרכבת בראשות גילה אדרעי. בשנת 2012 הוציא לדרך השר כ"ץ את הרפורמה בחברת רכבת ישראל, לאחר מאבקים מול ועד העובדים וההסתדרות. הרפורמה כוללת הסכם בטיחות חדש, שינויי עומק בהתנהלות החברה בכל הקשור לתחומי השרות והתחזוקה, ושילוב חברות בין לאומיות במיקור חוץ בתחום התחזוקה, בהיקף עתידי של 30% מהיקף התחזוקה בציוד החשמלי שיוכנס לרכבת. חלק מרכזי ברפורמה היה ההחלטה על הוצאת העבודות על הקמת מסילות חדשות מחברת הרכבת לידי חברת נתיבי ישראל, שנמסרו לאחר הביצוע להפעלה של חברת רכבת ישראל.
כשר התחבורה קידם את הקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב.
כבישים
הממשלה אישרה בשנת 2013 את הרפורמה שהציע להוזלת ענף הרכב.
כץ התגאה בפיתוח כבישים חדשים, במיוחד בתשתית שחיברה את הפריפריה למרכז. במהלך כהונתו, כביש 6 הוארך דרומה עד צומת שוקת ובצפון התקדמו העבודות בקטע מיקנעם עד צומת סומך-קריית אתא, והזרוע הצפון מזרחית לכיוון קריית שמונה. בנוסף, כביש 1 לירושלים הורחב וחודש, והתקיימו עבודות להרחבת כביש 2, שחובר גם לנתיבי איילון. באזור המרכז מוקמת רשת כבישי הרוחב, כמו כביש 9 דרומית לחדרה, כביש 531 באזור השרון, כביש 431 באזור השפלה וכביש 7 מאשדוד מזרחה עד לכביש 6. אולם, במהלך כהונתו העומס בכבישים עלה וקצב סלילת הכבישים פיגר אחר קצב רכישת כלי רכב, אף על פי ששיעור הבעלות על כלי רכב בישראל הוא נמוך יחסית לעולם המערבי.
תחבורה ציבורית
בגוש דן רבתי הוקמה רשת נתיבי תחבורה ציבורית עירונית ובין-עירונית, הכוללת מאות קילומטרים של נתיבי תחבורה ציבוריים שנתנו עדיפות לאוטובוסים, והעמיקו את העומס לרכבים פרטיים. ב-28 במרץ 2018 יצאה לפועל רפורמה בתעריפי הנסיעה בערים וביניהן, המאפשרת לנסוע בכרטיס אחד, בתעריף אחיד ובמחירים מוזלים בכל אמצעי התחבורה. מאז תחילת 2009 נרשמה עלייה של 40% בנסיעות בתחבורה ציבורית.
באחד בינואר 2016 השיק כ"ץ את הרפורמה בתעריפי התחבורה הציבורית, המאפשרת לשלב בין כלל אמצעי התחבורה במטרופולין בתעריף אחיד, ומציעה הוזלות דרמטיות של עשרות אחוזים במחירי המינויים. באחד באפריל 2016 הרחיב כ"ץ את הרפורמה גם לאזור הגליל והגולן, כך שתיושם בכל חלקי ישראל.
נמלי הים
ביולי 2013 הודיעו ראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר האוצר, יאיר לפיד, כי החליטו לאמץ את תוכניתו של שר התחבורה לרפורמה בנמלי הים, שתגביר את התחרות באמצעות הקמת נמלי מים עמוקים מתחרים, בחיפה ובאשדוד. חברת נמלי ישראל פרסמה שני מכרזים להקמה והפעלה של נמלים אלו, בניגוד לעמדת ועדי העובדים וההסתדרות. ביוני 2014 זכתה ענקית התשתיות הסינית, צ'יינה הארבור, במכרז להקמת הנמל החדש באשדוד. בינואר 2015 זכתה חברת שפיר הנדסה במכרז להקמת הנמל החדש בחיפה. במאי 2015 חתם כ"ץ על החוזים להפעלת הנמלים החדשים בין חברת נמלי ישראל לחברות הבינלאומיות שזכו במכרזי ההפעלה - חברת TIL מהולנד שתפעיל את נמל הדרום באשדוד וחברת SIPG מסין שתפעיל את נמל המפרץ, בחיפה.
תעופה
ביוני 2013 חתם כ"ץ על הסכם שמיים פתוחים עם האיחוד האירופי. לפי ההסכם ייפתחו שמי ישראל בהדרגה, על פני חמש שנים, בפני כל חברת תעופה אירופית וחברות ישראליות תוכלנה להפעיל טיסות לשדות תעופה בכל אירופה. רפורמת השמים הפתוחים עליה חתם השר כ"ץ עם האיחוד האירופי בשנת 2013, לאחר שנים של מו״מ, למרות התנגדויות ולחצים ושביתות, הביאה לתחרות והוזלה ניכרת במחירי כרטיסי הטיסה לישראל וממנה, להגדלת מספר יעדי הטיסה לרחבי העולם ולגידול של למעלה מ 60% במספר הנוסעים בנמל התעופה בן-גוריון.
במאי 2013 אישרה הממשלה את הצעתו של כ"ץ להקים נמל תעופה בינלאומי נוסף, נמל התעופה רמון.
שונות
באוגוסט 2016, לקראת ביצוע עבודות תשתית בתחנת רכבת "השלום", דרשו ראשי הסיעות החרדיות, שר הפנים אריה דרעי, שר הבריאות יעקב ליצמן ויו"ר ועדת הכספים ח"כ משה גפני, כי העבודות לא יתבצעו בשבת. השר כ"ץ הודיע כי הוא תומך בכך שהעבודות יתבצעו במועדן וכי לא ניתן לבצע חסימה מלאה של ציר מרכזי בתל אביב באמצע השבוע. במרץ 2019 פרסם מבקר המדינה דו"ח אודות התחבורה הציבורית בישראל והציג כשלים בתחום זה. בדו"ח ציין המבקר כי על אף שקודמו נושאים בתחום התחבורה, ישנם כשלים רבים בתחום התחבורה הציבורית, שעל ממשלת ישראל ושר התחבורה כץ הנושא בתפקיד מזה עשר שנים לתת את הדעת על כך.
שר המודיעין (2015–2020)
החל משנת 2015 כיהן כ"ץ כשר לענייני מודיעין. במסגרת תפקידו היה שותף השר כ״ץ עם ראש הממשלה במידע ובאחריות על פעילות גופי המודיעין, המוסד והשב"כ, וליווה את פעילותם. הוא גם היה חבר בקבינט הביטחוני מדיני.
במקביל, ניסה כ״ץ לקדם תוכנית ״האיפרדות״ מעזה, שנועדה לאפשר היפרדות מהאחריות על חייהם האזרחיים של תושבי עזה, תוך הקמת אי בינלאומי ובו נמל ימי ומתקני התפלת מים וייצור חשמל, שיחוברו לעזה בגשר, שאמור לתת לעזה מוצא לעולם, לספק לתושביה שירותים אזרחיים במקום מישראל, תוך שמירה של הביטחון בים והבידוק בנמל בידי ישראל. עם זאת, התוכנית לא יצאה לפועל והסטטוס קוו, שהתקיים בין עזה לישראל, נותר ללא שינוי.
שר החוץ (2019–2020)
החל מ-17 בפברואר 2019 כיהן כ"ץ כשר החוץ, תחילה כממלא מקום (עד 29 במאי 2019) ובהמשך במינוי של קבע, בנוסף להיותו שר המודיעין.
בספטמבר 2019, נאם לראשונה בעצרת האומות המאוחדות במקום ראש הממשלה בנימין נתניהו, שהיה עסוק בניסיון להרכבת ממשלה. במהלך נאומו הזכיר את מהלכיו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, להעברת שגרירות ארצות הברית לירושלים והכרתה בגולן כשטח ישראל, הוא התייחס גם לחטופים הישראלים בעזה וקרא לאומות המאוחדות לפעול לשחרורם. הוא הזכיר את תמיכתה של איראן בטרור ואת יוזמת מסילות לשלום אזורי ואת ההתחממות ביחסי ישראל ומדינות המפרץ.
בתקופת כהונתו התמודד משרד החוץ עם קיצוצי תקציב מרחיקי לכת, עד שאפילו פעולות בסיסיות, כגון ימי עיון ונסיעות דיפלומטים לא יכלו אנשי המשרד לבצע. עקב הקיצוץ התקציבי נגרמה צניחה בכ-80% בקידום הפעילות הכלכלית, פגיעה במערכה המדינית נגד איראן ונגד הדה-לגיטימציה לישראל וכן הידרדרות במצבם הפיזי של נכסי המדינה מחוץ לישראל, בשל היעדר תקציב לתחזוקתם.
שר האוצר וחבר הכנסת באופוזיציה (2020–2022)
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר האוצר.
ב-20 במאי, מינה כ"ץ את קרן טרנר אייל, ששימשה בעת כהונתו כשר התחבורה כמנכ"לית המשרד, לתפקיד מנכ"לית משרד האוצר במקום שי באב"ד שפרש מהתפקיד.
במהלך כהונתו עסק בעיקר בטיפול במשבר הכלכלי שפרץ במהלך מגפת הקורונה.
בתחילת כהונתו בעקבות ניהול משבר הקורונה מוצרי בסיס מסוימים הוגבלו בקנייה.
במהלך תקופה זו, אישר כ"ץ שלושה סגרים על המשק, עם פיצויים מעטים, דבר שהיה אחד הגורמים המשמעותיים לסגירתם של כ־70 אלף עסקים קטנים. בנוסף, מאפריל 2020, אישר הוצאה לחל"ת, במקביל להארכה של תקופת הזכאות במענק אבטלה; מענק האבטלה בוטל ביוני 2021. בתחילת 2021 ניסה כ"ץ להמריץ צעירים לחזור לעבוד באמצעות מענק חזרה לעבודה. בנוסף, גם ביטל מיסי קניה בהיקף 1.45 מיליארד שקל בשנה
במהלך קיץ 2020 התפטר ראש אגף התקציבים שאול מרידור, וביקר את כ"ץ: "פועל בשביל אינטרסים צרים...עשה מעשים שלא יעשו...אי אפשר היה לעבוד איתו" . בהמשך התפטרו גם החשב הכללי, רוני חזקיהו, וגם מנכ"לית המשרד, קרן טרנר אייל, שמתחה ביקורת על תפקודו של כ"ץ.
עד לסוף שנת 2020 לא הגישה הממשלה את תקציב המדינה לשנת 2021 לאישור הכנסת, והדבר הביא לפיזור הכנסת ה-23.
כ"ץ נבחר לכנסת ה-24 והיה בה חבר האופוזיציה.
במרץ 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" כאחד מבין חמשת חברי הכנסת העצלים ביותר.
בספטמבר 2022 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "הכוח לעשות".
שר האנרגיה והתשתיות (2022–)
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה כ"ץ לתפקיד שר האנרגיה והתשתיות. סוכם כי כ"ץ יכהן בתפקיד עד דצמבר 2023, תאריך בו ימונה לתפקיד שר החוץ במקום אלי כהן (שימונה לתפקיד שר האנרגיה והתשתיות) עד דצמבר 2025, תאריך בו יתחלפו כ"ץ וכהן שוב בתפקידים.
ב-7 במאי 2023 הממשלה אישרה את תוכניתו של כ"ץ להקים מתקן אגירת "חשמל כשר" בבני ברק (מתקן שמספק אנרגיה שמצטברת במתקן לאורך ימות חול ובימי שבת הוא מספק אותו לבתים ולמבנים שמחוברים אליו). הדבר יסייע בייצור חשמל באמצעות אנרגיה נקייה ויאפשר לספק "חשמל כשר" בשבת לציבור החרדי. חברת החשמל תקים את מתקן אגירת החשמל ותפעיל אותו במסגרת פיילוט במשך שלוש שנים, ואז היא תמכור אותו לשוק הפרטי על מנת להבטיח שמירה על התחרות במשק.
כשר האנרגיה פעל כ"ץ להגדלת ייצוא הגז מישראל חרף חשש למחסור בגז בעתיד.
חיים אישיים
כ"ץ גר במושב כפר אחים, נשוי לעו"ד רונית כ"ץ, אב לשתי בנות.
יום דבר כמו פיראט
יום "דבר כמו פיראט" או יום הדיבור הפיראטי (באנגלית: International Talk Like a Pirate Day או ITLAPD) הוא חג פארודי שנוצר בשנת 1995 על ידי ג'ון בור ומארק סאמרס מאולבני, אורגון, ארצות הברית שהכריזו על ה-19 בספטמבר בכל שנה כעל היום שבו כל אחד צפוי לדבר כמו שודד ים באמצעות סלנג וחיתוך דיבור פיראטי. כך למשל, אדם המציין יום זה יברך את חברו ב"אהוי, חבר!" במקום ב"שלום". ישנם אנשים המציינים חג זה במסיבות בהן הם שותים לשוכרה או מתלבשים כמו פיראטים. מדינות מישיגן וקליפורניה אימצו יום זה באופן רשמי אך ברוב העולם זהו אינו חג רשמי. מנוע החיפוש של גוגל והרשת החברתית פייסבוק מאפשרות לבחור בשפה הפיראטית כשפת הממשק שלהן.
החג וציונו נובע מתפיסה רומנטית של תור הזהב של הפיראטיות. חלק מהסטריאוטיפים על פיראטים נוצרו רק מאוחר יותר בספרות ולמעשה לא אפיינו את רוב הפיראטים (שודדי הים).
יום הפיראט המקורי החל במדינה דוברת אנגלית, אבל הדיבור הפיראטי נפוץ כיום גם במדינות נוספות. לשפה האנגלית אפילו קיים מילון שמתרגם אותה לפיראטית. הדיבור הפיראטי מתבסס על אנגלית תיכונה משום שמוצאם של פיראטים רבים מאנגליה ומשום שתור הזהב הפיראטי התרחש במאה ה-17 וה-18, לאחר סוף ימי הביניים, בעת החדשה. הפופולריות של החג זינקה לאחר יציאתו לאקרנים של הסרט "שודדי הקריביים" וסרטים נוספים שהפכו את הפיראטים למוכרים בציבור הרחב.
חג זה הפך להיות גם חגם של חברי כנסיית מפלצת הספגטי המעופפת שמציגה קשר לפיראטים. ארגוני צדקה אחדים הפכו את הרעיון למיזם בו הם מוכרים פריטים שונים הקשורים לחג ולפיראטים על מנת לגייס תרומות למלחמה בסרטן.
היסטוריה
לדברי סאמרס, היום נוצר כתוצאה מפציעת ספורט במהלך משחק בינו לבין בור כאשר אחד מהם הגיב לפציעה ב"אררררג!" והרעיון נולד.
המשחק התרחש ב-6 ביוני 1995 אך נחגג ביום ההולדת של גרושתו של סאמרס על מנת שלא ייחגג באותו היום בו מציינים את הפלישה לנורמנדי ועל מנת שייזכר בקלות עבורו.
דוד מלמד
דוד מלמד (נולד ב-9 בפברואר 1944) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
מלמד נולד ב-1944 בפתח תקווה, למד בבתי ספר דתיים בעיר. בוגר החוגים למדע המדינה ולהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. היה שנים רבות עורך נהלים בחברת "אל על".
מלמד עוסק בכתיבה ספרותית ופובליציסטית מגיל צעיר. פרסם שבעה ספרים. פרסומיו בכתבי-עת ובמוספים ספרותיים כוללים: סיפורים קצרים, מאמרים בענייני לשון, תולדות העיתונות העברית, דת והיסטוריה יהודית וביקורות ספרים.
אחדים מסיפוריו תורגמו לאנגלית, ערבית ואיטלקית, ופורסמו באנתולוגיות ובעיתונים בשפות אלו. אחדות מיצירותיו תוסכתו ושודרו ברדיו. סיפורו "כרם במורד קידרון" זכה בפרס הסיפור הקצר של ידיעות אחרונות ב-1982 והוכנס בעבר לתוכנית הלימודים של משרד החינוך.
מלמד נשוי ליונה ואב לשלושה ילדים.
נדב נידם
נדב אביב נידם (נולד ב-11 באפריל 2001 במודיעין-מכבים-רעות שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת הפועל ירושלים.
קריירת מועדונים
נידם גדל במחלקות הנוער של עירוני מודיעין ומכבי תל אביב. ב-7 באפריל 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, בניצחון 4-1 על מכבי נתניה במסגרת ליגת העל לעונת 2018/2019.
ב-6 באוגוסט 2020 הושאל נידם למשך עונה אחת לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית. הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-15 באוגוסט 2021 הושאל נידם למשך עונה אחת לעירוני קריית שמונה מליגת העל. הוא ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-7 באוגוסט 2022 הושאל נידם למשך עונה אחת להפועל ירושלים מליגת העל.
ב-28 ביולי 2023 הושאל נידם לעונה שנייה בהפועל ירושלים.
קריירה בינלאומית
נידם הוא חלק מסגל נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 24.
מת'קאל אל-פאיז
מת'קאל אל-פאיז, (באנגלית:Mithqal Al Fayez או Mithqal Sattam Fendi Al Fayez בערבית: مثقال الفايز, ~ 1880-1967) היה דמות היסטורית, פוליטית ושבטית ירדנית, שפעילותו סייעה בהקמת הממלכה ההאשמית של ירדן. מת'קאל היה אחד משני השייח'ים המובילים משבט בני סח'ר ; הוא תפס את השלטון השבטי בתחילת המאה העשרים, ועמד בראש הפלג הגדול אל-טוואגה משבט בני סח'ר, שהורכב ממשפחות, אל-ע'ביין, אל-עמיר, אל-כעבנה, אל-הגייש, אל-סאלת, וחמולות אל-טייבן. הוא גם עמד בראש החמולה שלו, אל-פאיז. החוקר ד"ר יואב אלון מרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב מתאר את שיח' מת'קאל אל-פאיז כאחד מגדולי המנהיגים השבטיים בחצי האי ערב והסהר הפורה במאה העשרים.
ראשית חייו
מת'קאל סאטאם אל-פאיז נולד במשפחת השייח'ים המובילים בקוֹנְפֶדֶרַצְיָה השבטית בני סח'ר בסביבות שנת 1880. במשך שני דורות, משפחתו הקרובה, משפחת אל-פאיז, הובילה את הקונפדרציה, שהייתה אחת מקבוצות השבטים הנוודים הגדולות והחזקות במדבר הסורי. ילדותו של מת'קאל עברה עם משפחת קוואבה משבט הרוואלה, שבט אמו, שם למד לרכוב וללחום. הוא גם אימץ את המבטא שלהם שנשאר איתו עד סוף חייו. מת'קאל חזר לבני סח'ר רק בסביבות שנת 1900, והעדות הכתובה הראשונה לגביו הייתה בשנת 1906 כאשר כבר היה שייח' בולט במשפחה בגיל 21
העלייה לשלטון
מת'קאל יצר לעצמו מעמד כמנהיג ה"פשיטות". הצלחתו בקרב זיכתה אותו במהירות במוניטין שעזר לו לספק את קרש הקפיצה לעמדת המנהיגות השבטית.
אחיו הבכור של מת'קאל, פאוואז אל-פאיז, היה מנהיג הבני סח'ר לפניו, אולם מדיווח בעיתון משנת 1913 עולה כי שני השייח'ים פעלו כשותפים בהנהגת הבני סח'ר בחסות השלטון עות'מאני. עד אז, הם היו ידועים בדרך כלל בידידותם עם הממשלה והתמודדו עם התנגדות פנימית מסיבה זו.
עם מותו של פאוואז בקיץ 1917, מת'קאל הציע שהוא יהפוך לשייח' הבא של השבט, אולם הוא הפסיד לאחיינו בן השבע-עשרה, משחור, בנו של פאוואז. מועצת השבט העדיפה את משחור הצעיר, שהיה בוגר בית ספר בדמשק, על פני מת'קאל האנאלפביתי, אף על פי שהאחרון היה מבוגר ומנוסה יותר. מת'קאל לא הסכים לכניסתו של בן דודו הצעיר לתפקיד, בתמורה הוא קיבל את התואר פאשה מהסולטאן עות'מאני והיה השיח' הבדואי היחיד שאי פעם קיבל את התואר הזה מהעות'מאנים.
לאחר מותו של משחור ארבע שנים מאוחר יותר בסכסוך שבטי, מת'קאל היה בחירה בלתי מעורערת לתואר.
הרפתקאות בערב
ב-1924 במסעותיו של העיתונאי ויליאם סיברוק שחקר את הכנסת האורחים של השבטים הבדואים, הוא פגש את מת'קאל לאחר ששמע עליו מהעיתונאי הלבנוני אמיר אמין ארסלאן. האמיר אמין שלח לוויליאם מכתב בשמו, שבו הוא תיאר את מת'קאל כפאשא ושייח' השייח'ים של בני סח'ר.
ויליאם השתמש במכתב זה בשעה שנעצר על ידי שודדים בדואים ששדדו ממנו את כל החפציו ושל המדריך שלו. לאחר שהשודדים קראו את המכתב הם בחרו להתנצל ולתת להם להמשיך בדרכם למת'קאל. כשויליאם הגיע למאהל של מת'קאל, הוא כתב את רשמיו הראשונים ממנו, כבן האריסטוקרטיה, בעל אדמות, עשיר מאוד ואדם המקרין עוז וחכמה.
ויליאם בלה חודשים עם מת'קאל ובני שבט בני סח'ר, הוא רכב איתם בקרבות ושמע את הסיפורים השבטיים שלהם. אותם הוא פרסם בספרו "הרפתקאות בערב" (1927).
מערכות יחסים ובריתות
מת'קאל עצמו נולד מברית אסטרטגית מחושבת בין בני השבטים בני סח'ר לרוולה, ובמהלך חייו הוא בנה מערכת יחסים חזקה של תועלת הדדית עם דמויות חשובות אחרות בארצות ערב ומחוצה לה.
המלך עבדאללה הראשון
לעבדאללה הראשון, מלך ירדן היה קשר אישי, פוליטי ועסקי עם מת'קאל. פגישתם הראשונה הייתה ב-1920 במעאן, כאשר מת'קאל נענה להזמנתו של עבדאללה. בפגישה במעאן, הוא הסכים ליצור ברית שלו ושל שבטו עם עבדאללה. בתמיכתם של מת'קאל וחמו ראש העיר סעיד פאשה ח'יר, הפכה עמאן למוקד ההאשמים בירדן. מת'קאל היה בעל בריתו החשוב והחזק ביותר של עבדאללה בירדן, ובתמורה עבדאללה פטר את מת'קאל ומשפחתו ממיסים והעניק להם את הקרקעות שהעות'מאנים החרימו להם לבניית מסילת הברזל החיג'אזית ובנוסף מתנות כמו רכב פרטי שהעניק אישית למת'קאל.
בקיץ 1923 הוענק למת'קאל דרגת סגן אלוף של צבא האמירות הירדנית. הדבר נבע מתרומתו של מת'קאל ומעורבותו הגוברת בהגנה על גבולות האמירות מהאגף המזרחי שלה מפני תוקפנות ההתפשטות של הווהאבים.
בשנת 1930 כשבנו הבכור של מת'קאל, סולטן, מת, ממחלה, מת'קאל סירב לעזוב את קברו לאחר ההלוויה; הוא השתכנע לעזור את הקבר לאחר פנייה של האמיר עבדאללה. בשנת 1924 נסעו מת'קאל והאמיר עבדאללה יחד למכה כדי לבצע את מצוות החאג'. מת'קאל תמך בפומבי בעבדאללה בניסיונו לאחד את המדינה, הדבר עזר לבסס את עמדתו של האמיר בירדן שעדיין נשלטה על ידי השבטים הבדואים באותה תקופה. תמיכתו של מת'קאל באמיר עבדאללה (ולאחר מכן מלכי ירדן) מצוינת גם כאחת הסיבות ליציבותה היחסית של ירדן ולשלמותה הריבונית. המלך פייסל אל סעוד אמר ש"אלמלא בני סח'ר, הגבולות שלנו היו מגיעים לפלסטין". האמיר עבדאללה עזר למת'קאל להלוות כסף מבנקים זרים, כדי לעבד את אדמותיו.
פייסל הראשון, מלך עיראק
מת'קאל שמר על קשר ידידותי עם המלך פייסל הראשון. בשנת 1919, הוא הכיר את פייסל לפני שהפך למלך עיראק. בשנת 1923 מת'קאל אירח את פייסל באופן בפומבי ורשמי באום אל-עמד, שם שהה פייסל לחניית לילה. מת'קאל השתתף גם בקבלת הפנים של פייסל באלכסנדריה, ובהלווית בנו של המלך פייסל, גאזי.
הקשר עם הסוכנות היהודית
מת'קאל נשא ונתן עם הסוכנות היהודית על החכרה או מכירה של שטחים ממזרח הירדן עבור התיישבות יהודית. כדי לקדם את המשא ומתן עם הסוכנות, הוא הגיע בראש משלחת של ראשי שבטים ובעלי אדמות מעבר הירדן לאירוע פומבי שנערך לכבודו בשנת 1933 עם ראשי התנועה הציונית במלון המלך דוד בירושלים. באירוע המתוקשר השתתפו, חיים ויצמן, חיים ארלוזורוב, משה שרת ויצחק בן צבי. כאשר מגעים אלו הגיעו למבוי סתום ב-1936, מת'קאל לא היסס להעביר את תמיכתו למנהיגי המועצה המוסלמית העליונה של ערביי ארץ ישראל וקיים קשר הדוק עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
תפקידו בחקלאות של ירדן
מת'קאל ירש את העניין בחקלאות מאביו, סאטאם אל פאיז, שפיתח וטיפח אדמות בירדן במאמץ רב וגידל, חיטה, עדשים, זיתים ושאר ירקות. תפקידו של מת'קאל בחקלאות ירדן היה מכריע לרווחת המדינה, שכן הוא היה האדם הראשון שייבא טרקטור ומחרשה מכניים בתולדות המדינה. ההשפעה של רכישה זו סייעה למדינה לצאת מעוני ורעב באמצע שנות השלושים של המאה ה-20, כאשר ייצור החיטה גדל בקושי מ-40,000 טון בשנת 1936 ל-113,000 טון בשנת 1937; פעולתו למעשה שילשה את אספקת המזון בירדן ועזר בהאכלת תושביה. הגידול הזה בייצור גם שילש את יצוא המזון של ירדן באותן שנים, מה שפיתח גם את ההכנסה הנחוצה עבור עבר הירדן מוכת העוני באותן שנים.
המארב בשנות ה-30
בעונת החורף, כששבטי הבני סח'ר נדדו מזרחה לכיוון ואדי סירחאן. מת'קאל רכב על הסוסה שלו במדבר מלווה באדם אחד בלבד. לפתע הופתעו מת'קאל ומלווהו ממארב שהציבו בני שבט אויב. כדור חבט בצד ראשו של מת'קאל, וכמעט הרג אותו, אך הוא נפגע בכתפו. מת'קאל ומלווהו ירו בחזרה והצליחו לגרש את התוקפים, באותה תקרית מת'קאל נפצע קשה. המלווה שלו קשר פיסת בד סביב כתפו המדממת, משך אותו מעל הסוסה שלו ורכב במהירות כדי לבקש עזרה.
הם הגיעו למחנה הסמוך של בן שבט בני סח'ר וביקשו את עזרה בהבאת מכונית שתוביל את מת'קאל לבית חולים בעמאן. עד שהגיעה המכונית, מת'קאל סבל מאיבוד דם וכאבים עזים. הוא בילה עשרים יום בבית החולים בעמאן. הוא שרד את הפציעה, אך הנזק היה בלתי הפיך. במשך שארית חייו, הוא בקושי יכול היה להשתמש בזרוע הזו, שהשתלשלה כמשותקת מכתפו.
המאסר של מייג'ור גנרל פרדריק פיק
בשנת 1919, בעקבות סכסוך קרקעות בן למעלה מעשור, מייג'ור גנרל פרדריק פיק מי שהיה מפקד קורפוס הגמלים הקיסרי הבריטי הגיע לפגישה עם מת'קאל כדי לדון בסכסוך. מת'קאל בחר להישאר במטה משפחתו באום אל-עמד, שבעמאן דבר שגרם לפיק לפנות אליו ללא נשק כדי למנוע את החרפת הסכסוך. בתחילה הסכים מת'קאל לבקשתו של פיק לפתרון הסכסוך, אולם למחרת מת'קאל הורה על מעצרו של המייג'ור גנרל (דרגת אלוף בצה"ל), באורוות של אל-פאיז למשך לפחות ליום אחד. לא ברור מדוע מת'קאל הורה על מעצרו של פיק. על פי הדיווחים פיק "לא נשא טינה" כנגד מת'קאל.
השנים האחרונות
בריאותו של מת'קאל החלה להידרדר זמן קצר לאחר מותה בשנת 1962 של אשתו האהובה עדול. מותה היווה מכה קשה למת'קאל. בחמש השנים האחרונות לחייו, הוא סבל מירידה מתמדת בבריאותו. אף על פי שהתמזל מזלו לקבל טיפול רפואי מעולה בקהיר, ביירות ואירופה, הסוכרת ומחלות אחרות הקשורות לגיל הביאו למותו בסוף שנות השמונים לחייו באפריל 1967.
המורשת של מת'קאל
ב-1 ביולי 1981, המלך חוסיין פתח באום אל-עמד (רובע חקלאי בדרום עמאן) את מסגד שיח' מת'קאל אל-פאיז. המסגד נבנה על ידי עאקף, לזכר אביו המנוח. בפתיחה השתתפו המלך חוסיין, עאקף אל-פאיז, הנסיך ראיד אבן זייד, השופט העליון האסלאמי, שייח' איברהים אל-קטן, והשר לענייני הווקף והאסלאם כאמל אל-שריף.
אחד הדברים הראשונים שהמשפחה עשתה לאחר ימי האבל, היה להתאסף ולחלק את האחזקות באדמות הענקיות של מת'קאל. עד מותו, מת'קאל צבר לפחות 120,000 דונם בירדן, בעיקר סביב דרום עמאן וצפון מידבא. מספר שנים מאוחר יותר מכרה המשפחה חלק גדול מהקרקעות לממשלת ירדן. נמל התעופה הבין-לאומי עמאן-המלכה עאליה עומד על מה שהיה פעם השדות של מת'קאל.
מת'קאל בתרבות הפופולרית
מת'קאל היה הדמות הראשית במחצית הראשונה של ספר "הרפתקאות בערב", של ויליאם סיברוק, כשוויליאם רצא לחיות במחיצתו של מת'קאל ולחוות את אורח החיים הבדואי בסוף שנות ה-20 של המאה העשרים.
אליפות העולם בפיתוח הגוף לחובבנים
אליפות העולם בפיתוח הגוף לחובבנים (לשעבר:  מר יוניברס, באנגלית: World Amateur Bodybuilding Championships לשעבר: IFBB Mr. Universe) היא תחרות פיתוח גוף לגברים המאורגנת על ידי הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB), שנערכה לראשונה בשנת 1959. השם שונה בשנת 1976 כדי למנוע בלבול עם התחרות בעלת השם הדומה "NABBA Mr. Universe".
בין השנים 1959-1969 התקיימה התחרות רק בקטגוריה אחת - קטגוריה פתוחה. בשנת 1970 חולקה התחרות לשלוש קטגוריות גובה שונות: נמוך, בינוני וגבוה. במצב זה, היו בכל תחרות ארבעה מנצחים - מנצח בכל קטגוריה, ובנוסף מנצח כללי בתחרות.
בשנת 1976 הוחלפו קטגוריות הגובה בקטגוריות משקל חדשות. משנת 1976 עד 1995 לא הוכתר מנצח כללי אך בשנת 2006 הוחזרה מסורת זו לתחרות.
יע"ל קג"ם
יע"ל קג"ם הם ראשי התיבות של שש מחלוקות בתלמוד הבבלי שבהן נפסקה הלכה כאביי לעומת רבא, מבין מאות מחלוקות שבתלמוד, שבהן הכלל הרגיל הוא שהלכה כרבא. זהו כלל פסיקה קדום, המצוי כבר בתלמוד עצמו, אף כי אפשר שזמנו הוא לאחר תקופת האמוראים.
פירוט דיני 'יעל קגם'
מחלוקות יע"ל קג"ם לפי שיטת רש"י הן: