cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המטבח הגרמני
המטבח הגרמני והמטבח היהודי-אשכנזי
קיימת זיקה רבה בין המטבח הגרמני למטבח יהודי אשכנז. אין הדבר מפתיע, שכן המונח "אשכנזי" התייחס במקור ליהודי דרום-מערב גרמניה. באופן טבעי, חלק ניכר מן המאכלים עובדו כך שיתאימו לדרישות הכשרות. כך למשל, שניצל הוכן מבשר עגל (בנוסח האוסטרי) או עוף, ולא מבשר חזיר, כפי שנהוג בחלקים מסוימים של גרמניה; ובנוסף לעולם לא יתלווה אליו (בהכנת הציפוי או כרוטב) דבר חלב. בין המאכלים הדומים בשני המטבחים:
עם עלייתם לארץ, ייבאו עימם חלק מן העולים את מאכלי גרמניה (אם כי בשל השואה, היה נדיר השימוש במונח "מטבח גרמני" בתרבות הפופולרית הישראלית בהקשר זה, והיה נפוץ יותר שימוש ביופמיזם, כגון "מטבח מרכז אירופי"). בין יצרני המזון הבולטים בישראל שבאו מגרמניה ניתן למנות את חברות זוגלובק ושטראוס.
אוריהו בן שמעיהו
אוּרִיָּהוּ בֶּן שְׁמַעְיָהוּ מִקִּרְיַת הַיְּעָרִים היה נביא מקריית יערים שנהרג על ידי יהויקים מלך יהודה בשל נבואותיו על חורבן בית המקדש וירושלים.
בתנ"ך
אוריהו היה נביא, שהתנבא נבואות שליליות על עתיד העם והמקדש, בדומה לנבואות מיכה. כששמע יהויקים על כך, הוא ניסה לתופסו, אך אוריהו הקדימו וברח למצרים. בתגובה שלח יהויקים משלחת אנשים בראשות אלנתן בן עכבור, אשר תפסה את אוריהו והביאה אותו לפני המלך יהויקים. המלך הרג אותו בחרבו, ואת גופתו השליך אל בית הקברות העממי, ולא כפי שהיה ראוי לו, אל זה של הנביאים.
אוריהו מוזכר כבדרך אגב לאחר תפיסת ירמיהו, כשהתנבא לרעה בבית המקדש על עתיד ירושלים שתחרב כשילה. לאחר שירמיהו נתפס על ידי הכהנים והנביאים התפתח דיון על עונשו, וכדוגמה לתקדים משפטי בו נהרג הנביא המנבא רעה, מוזכר מקרה אוריהו שהוצא להורג בנסיבות דומות.
בספר ישעיהו מוזכר אדם בשם "אוריה הכהן" אשר היה עד, יחד עם זכריהו בן יברכיהו, על גיליון נבואת הזעם של ישעיהו. התלמוד, ובעקבותיו גם פרשנים שונים מזהים אותו עם אוריהו בן שמעיהו, אך אחרים מציעים שהכוונה לאוריה כהן גדול שכיהן בזמן אחז המלך. בהקשר זה מסביר התלמוד את הקשר שבין זכריה לאוריה, ואומר כי נבואות אוריה השליליות, מהוות סימן לקיום נבואות זכריה החיוביות, ואם הראשונות תתקיימנה, סימן שגם האחרונות תתקיימנה.
בארכאולוגיה
במכתבי לכיש יש הטוענים כי חרס מס' 3 הוא עדות ארכאולוגית למרדף אלנתן בן עכבור אחרי אוריהו.
ולריאנוס
פּוּבְּלִיוּס לִיסִינְיוּס וַולֶרִיָאנוּס (בלטינית: Publius Licinius Valerianus; 199 לערך – 260 לערך) היה קיסר רומי משנת 253 ועד שנת 260. הוא חילק את השליטה באימפריה הרומית עם בנו גליאנוס ששלט בחלק המערבי של האימפריה בעוד ולריאנוס שולט במזרח.
ולריאנוס נאבק כל תקופת שלטונו באויבים מבפנים שנאבקו בו על שליטה באימפריה וכנגד אויבים מבחוץ. במהלך עימותים אלו, בקרב אדסה, בשנת 260, נשבה על ידי המלך הסאסאני שאפור הראשון, והוצא להורג בשבי. בהיסטוריה הרומית הוא נזכר כקיסר הרומי היחידי שנפל בשבי.
קורות חייו
ולריאנוס נולד ופעל בתקופה הידוע בהיסטוריה בשם משבר המאה ה-3, במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס - ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הקיסרים הרומאיים לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו הגותים ושבטים ברברים אחרים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, חלק מעימותים שנמשכו לאורך המאות עד לנפילת האימפריה הרומית המערבית.
עד לעלייתו לשלטון
מעט מאוד ידוע על ילדותו של ולריאנוס וקורות חייו עד לעלייתו לכס הקיסרות. ידוע שהוא היה ממשפחת אצולה רומאית של סנטורים הוא התחתן בתאריך לא ידוע עם בת אצולה אגנטה מריניאנה, בת למשפחת אצילים וסנטורים רומאיים. מנישואים אלו נולדו גליאנוס וולריאנוס הצעיר.
אבא ארך רגליים
ראו גם
}}
ולריאנוס
עד לעלייתו לשלטון
במהלך שלטונו של הקיסר דקיוס הוא שימש כמושל רומא עד למותו של הקיסר ב-25 ביוני 251 בקרב אבריטוס המכריע. הקרב נערך בפרובינציית מואסיה בסמוך לעיר הבולגרית המודרנית ראזגרד, הצבא הרומאי הושמד לחלוטין, הקיסר דקיוס עצמו היה בין הנספים וזכה לכבוד המפוקפק להרשם בספרי ההיסטוריה כקיסר הראשון שנהרג במלחמה כנגד אויב זר.
הקיסר הבא טרבוניאנוס גאלוס מינה את ולריאנוס למפקד צבא. שהורכב מיחידות שונות מרחבי האימפריה במטרה להתמודד עם האיום של צבא האימפריה הסאסאנית שבמהלך כל המחצית הראשונה של המאה השלישית פשט עמוק אל תוך החלק המזרחי של האימפריה.
וליאנוס לא הספיק לממש את תפקידו ונקרא לסייע לקיסר כאשר איימליאנוס, מושל מואסיה ופנוניה הוכרז כקיסר על ידי חייליו. למרות זאת, לגאלוס לא נותר סיכוי להיפגש עם איימליאנוס בקרב, הוא לא הספיק לאסוף את כל הלגיונות הנאמנים לו ונהרג על ידי חיילים מצבאו שלו שערקו לצבא המורד באוגוסט 253.
בכאוס שנוצר הכריזו חיילי הלגיונות של ולריאנוס עליו כקיסר וצעדו לכוון רומא על מנת לממש את ההכרזה ולהכתיר את ולריאנוס. המומנטום הפוליטי נטה כנגד איימליאנוס חייליו רצחו אותו והצטרפו לצבאו של ולריאנוס, ברומא קיבל הסנאט את ולריאנוס בזרועות פתוחות והכריז עליו כקיסר.
שלטונו כקיסר
עם מינויו של ולריאנוס כקיסר-אוגוסטוס ביום 22 באוקטובר 253 הוא ביקש מהסנאט למנות גם את בנו גליאנוס לאותו תפקיד והוא והבן חילקו את השליטה באימפריה - ולריאנוס קיבל את החלק המזרחי ואת ההתמודדות עם האיום של האימפריה הסאסאנית וגליאנוס נשאר באיטליה על מנת להתמודד עם האיום מצד שבטים גרמאניים על גבולות הריין והדנובה, בניו של גליאנוס זכו להתמנות לתפקיד "קיסר" שמשמעותו מעמד של יורש עצר. מהלך זה נועד ככל הנראה לבנות יש מאין ולהבטיח המשכיות של שושלת מלוכה בעידן של אי יציבות פוליטית שאפיין את האימפריה הרומית במאה השלישית לספירה. מהלך מסוג זה הושלם בהצלחה שלושים שנה מאוחר יותר על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס שהצליח לייצב את הקיסרות וזכה לשם טטררכיה, על פי הסדר הזה נוהלה האימפריה על ידי ארבעה אנשים: שני שליטים ראשיים (אוגוסטי) ולכל אחד סגן (קיסר). הארבעה מחלקים ביניהם את השלטון גם מבחינה טריטוריאלית. עם פרישתו של אחד האוגוסטי אמור סגנו לתפוס את מקומו באופן אוטומטי ולמנות לעצמו סגן קיסר.
עד למותו
עד לשנת 257 הצליח ולריאנוס, בסדרת מהלכים מבוקרים שנמנעו מעריכת קרבות מכריעים לכבוש מחדש את העיר אנטיוכיה ולהחזיר את מרבית הפרובינציה הרומאית סוריה לידי האימפריה. בשנת 259 חדרו שבטים גותים אל תוך אנטוליה וולריאנוס העביר את מרבית הצבא הרומאי לאדסה על מנת שיוכל ליצור איום על הפולשים הגרמנים והפרסים כאחד. התפרצות של מגפה בשורות הצבא הרומי פגעה קשות בכשירות המבצעית של הלגיונות ובשנת 260 הוכה הצבא הרומי בעימות מול הצבא הסאסאני בקרב אדסה, הוא ככל הנראה נכנס למשא ומתן על השליט הפרסי המלך שאפור הראשון אך נלכד על ידי הפרסים ייתכן כי נפל למארב מתוכנן במהלך המפגש עם המלך הפרסי. על פי ההיסטוריונים הרומאיים הוא נכלא בכלוב ועבר השפלות ועינויים קשים, לעיתים הוא שימש את שאפור הראשון כמדרגה בעת שהמלך עלה על סוסו. לפי מקורות אלו לאחר מותו גופתו פוחלצה והוצגה לראווה בארמון או במקדש סמוך.
הסאסאנים מיהרו לנצל את הצלחתם וחדרו אל תוך אנטליה וקפדוקיה כשהם מותירים אחריהם נתיב של הרס. את הוואקום האימפריאלי השלטוני במזרח תפס הפקיד הרומאי ששימש כשר האוצר של ולריאנוס פלאביוס מקריאנוס (Fulvius Macrianus), הוא גייס את הלגיונות הזמינים של הצבא הרומי במזרח תוך שהוא ממנה את שני בניו קווינטוס ומקריאנוס לקיסרים. את עיקר העומס של העימות עם הסאסאנים נשא הצבא העצמאי-למחצה של הפרובינציה והעיר תדמור, תחת פיקודו של ספטימיוס אודינטוס, מי שהיה נציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה. הוא ניצל את הכאוס על מנת לבסס את מעמדו כשליט עצמאי תחת חסות הקיסר. פרשיו הצליחו להנחיל לצבא הסאסאני מפלות שהביאו לנסיגתו מהשטחים שנכבשו כתוצאה מכך זכה הלה לתואר "מגן כל המזרח", שנשמר לקיסרים עד אז. השלטון על המזרח כולו אבד לאימפריה עד לשנת 271 אז נכבשו שטחים אלו מחדש על ידי הקיסר אורליאנוס.
רדיפת הנצרות
במהלך שלטונו כתב ולריאנוס 2 מכתבים ובהם צווים קיסריים לסנאט הרומאי ובהם הוא מפרט סדרת צעדים שיש לנקוט כנגד נוצרים. מכתב ראשון משנת 257 ציווה כי אנשי דת נוצרים יהיו מחויבים לקיים טקסים דתיים ולהקריב קורבנות לאלים של דת רומא העתיקה תחת האיום של גירוש. הצו השני שיצא שנה לאחר מכן היה חריף יותר, הצו דרש כי ראשי הכנסייה הנוצרית יוצאו להורג וכי סנאטורים ואצילים רומאיים יאלצו לקיים טקסים דתיים רומאיים תחת האיום כי רכושם יוחרם ותאריהם ישללו מהם, עונשים דומים נקצבו לפקידים ואנשי חצר הקיסר. בין השורות ניתן להבין כי הנצרות חדרה במהלך המאה השלישית לכל שדרת השלטון הרומי. בעקבות הצו הוצאו להורג קיפריאנוס הבישוף של קרתגו, והאפיפיור סיקסטוס השני וכן שבעה דיאקונים מרומא ובהם לאורנטיוס מרומא.
המידע לגבי שלטונו של ולריאנוס כמו גם המידע על מותו נמצא בכתבים של היסטוריונים ואנשי כנסייה שחיו וכתבו בסוף המאה הרביעית. מקורות אלו היו עוינים מאוד את ולריאנוס על יחסו כלפי אבות הכנסייה הנוצרית ועוינים כלפי שליטי האימפריה הסאסאנית על חלקה ברדיפת נוצרים במזרח. אין ספק שהתיאור הלא-מחמיא לגבי ולריאנוס ומותו קשורים גם לרצונם של מקורות נוצרים להראות את גורלם המר של רודפי הנצרות.
על פי המקורות הנוצריים ובראשם ההיסטוריון לקטאנטיוס (לטינית: Lactantius) ולריאנוס נרצח על ידי המלך הפרסי, על פי גרסה אחת הוא הציע לשוביו תשלום כופר עבור שחרורו וכתגובה שפכו הפרסים זהב מותך אל תוך פיו. על פי גרסה אחרת הופשט עורו מעליו בעודו בחיים ומשמת ולריאנוס בייסורים הוא נחנט והוצג לראווה.
המחקר ההיסטורי המודרני לא יכול, בהיעדר עדויות וראיות על חייו ומותו של ולריאנוס, להציג תמונה מאוזנת ומלאה לגבי נסיבות מותו. החוקר וההיסטוריון הפרסי טורק דריאי העלה השערה כי ולריאנוס השתתף עם הגוף העיקרי של הצבא הרומי השבוי בבניית העיר בישאפור, אחת מהערים שהוקמו על ידי ונקראו על שמו של שאפור הראשון. קיימות עדוית כי חלקים מהעיר נבנו על ידי עובדי כפייה רומאים, ובהם מבני ציבור ומבני מגורים בתבנית אופיינית לערים רומאיות, רחובות המצטלבים אחד עם השני ובנייה ודקורציה בדוגמאות האופייניות לאמנות רומית.
מיכאל דרוקס
מיכאל דרוקס (1940 – 22 באפריל 2022) היה אמן ישראלי, אשר פעל מאז תחילת שנות ה-70 בלונדון, והמשיך להציג בישראל.
ביוגרפיה
עבודותיו המוקדמות של דרוקס, ממחצית שנות ה-60 של המאה ה-20, הושפעו מן הפופ ארט והכילו מגוון של חומרי רדי מייד. בין היתר עשה דרוקס שימוש במודעות שקולפו מלוחות מודעות. בראשית שנות ה-70 הציג דרוקס עבודות בעלות תוכן מושגי. רבות מהן עסקו בדימוי הזהות הישראלי. לצד תצלומים מבוימים יצר דימויים של מפות, כגון "דרוקסלנד" (1975) הבוחנות עירוב של גבולות פוליטיים עם דימוי עצמי. בסדרת עבודות נוספת משנות ה-70 יצר דרקוס פעולות אמנותיות שתועדו בצילומים ובהם הסתיר או "צנזר" דימויים טלוויזיוניים או דמויות של מנהיגים ישראלים. סדרת עבודות ידועה נוספת היא סדרת ההדפסים "אדון זאב" (1980), שנוצרה בשיתוף עם חנוך לוין. בשנות ה-80 של המאה ה-20 חזר לעסוק בציור מסורתי, תוך אימוץ סגנון מופשט.
נפטר ב-22 באפריל 2022 בביתו בלונדון. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
עיתונות צהובה
עיתונות צהובה (ביחיד: צהובון) הוא כינוי גנאי לעיתונות הנתפסת כבלתי-איכותית, העוסקת בעיקר ברכילות, מין ושערוריות ובהן שערוריות מין, ופונה לרגשותיו ויצריו של קהל היעד תוך שימוש בשיטות כתיבה, עריכה ועיצוב סנסציוניות.
מאפיינים
החוקר פרנק לותר מוט מונה חמישה מאפיינים לתקשורת צהובה :
מקור השם
המלה "צהוב" התייחסה לספרים ומגזינים זולים כבר ב-1846, על שום הכריכות הצעקניות ששימשו לעטיפתן (במיוחד סדרת הקומיקס "הילד הצהוב"). המונח "עיתונות צהובה" היה בשימוש כבר אז לתיאור "עיתוני השחיתויות", שהתריעו על שחיתויות, אמיתיות או מזויפות, בקרב אנשי ממשל, ועיתונים אלו הודפסו על נייר לא מעובד שהיה בעל גוון צהבהב.
צהובונים בעולם
צהובונים קיימים בעולם כולו, וכמה מהם ידועים ומפורסמים: ה"סטאר", ה"סאן" וה"נשיונל אינקוואיירר" האמריקאיים; וה"סאן", ה"דיילי מירור", ה"דיילי סטאר" והניוז אוף דה וורלד הבריטיים. היבטים אופייניים של "עיתונות צהובה", כגון עיסוק במין ובפורנוגרפיה, מאפיינים פחות את העיתונות האמריקאית ויותר את האירופית. "צהובונים" נפוצים גם בכל רחבי אירופה, אוסטרליה, הודו, קנדה וברזיל.
בישראל לא היו קיימים צהובונים שהוגדרו ככאלו. בעיתונים שונים, דוגמת "אנשים" או "24", היו מספר עמודי רכילות הדומים לעמודי צהובונים, אבל הם כללו גם כתבות עיתונאיות בסגנון מסורתי. גם בעיתונים כמו העולם הזה או חדשות פורסמו שערוריות רבות, אך אלו היו לצד כתבות איכותיות, כך שלא ניתן להגדירם כצהובונים. בעיתונים יומיים פופולרים כמו ידיעות אחרונות וישראל היום ואתרי תוכן כמו וואלה, ynet ועוד, מתפרסמות מפעם לפעם לצד מאמרים עיתונאיים גם כתבות הדומות לכתבות של צהובונים.
טאוופלוס, קיסר אתיופיה
בעקבות מות אחינו תקלה היימנות הראשון טאוופלוס שוחרר מבית המאסר בהר וואחני והוכתר כקיסר. על פי ג'יימס ברוס כאשר טאוופלוס הוכתר כקיסר הוא החל לצוד את אלו שרצחו וקשרו קשר כנגד אחיו ייאסו הגדול והאשים את אחינו ובנו של ייאסו תקלה היימנות הראשון ברצח שלו ובעקבות זאת הדביק לו את הכינוי ירגאם - מקולל. הקיסרית ואם היימנות הוקיע את רצח בעלה ייאסו אך יצר הנקם של טאוופלוס גבר והוביל ללחימה כנגד הקיסרית שבסופה נהרגו כ-37 בני אדם. מאוחר יותר ייאסו הוציא להורג כל מי שהתנגד לשלטון אחיו ייאסו בעבר.
במשך מלכותו של טאוופלוס נוהל מרד כנגדו וב-1701 נאבחנה יוהנס הכריז על עצמו כקיסר אתיופיה מרד שנמשך עד 1710. כמו אחיו ייאסו, טאוופלוס תמך בדוקטרינת קאבט - משיחה של הנזירים מגוג'אם ולא תמך בנזירי מנזר דברה ליבנוס משוואה שתמכו בדוקטרינת וולד קיב כאשר נשאל מדוע ענה להם:
טאוופלוס מת באופן מחשיד ונקבר בטאדה.
אדוארד אדריאן וילסון
אדוארד אדריאן וילסון (באנגלית: Edward Adrian Wilson (כונה: "Uncle Bill") ; 23 ביולי 1872 – 29 במרץ 1912) היה חוקר קוטב אנגלי נודע, רופא, חוקר טבע, צייר ואורניתולוג.
ילדות ונעורים
וילסון נולד בצ'לטנהאם שבבריטניה, והיה הילד החמישי במשפחתו של הרופא ד"ר אדווארד תומאס וילסון ואשתו, מרי אגנס, שגידלה עופות בחווה סמוכה. הוא היה ילד מוכשר, רגיש ושובב, שפיתח מגיל צעיר אהבה לטבע ולציור. אחרי תקופת לימודים בפנימייה חזר להמשיך את לימודיו בצ'לטנהאם, שם עשה חלק גדול מילדותו ונעוריו. בגיל תשע הודיע להוריו על כוונתו להיות חוקר טבע. אביו עודד והדריך אותו לצייר את חיות הבר והצמחייה בשדות שסביב החווה. אחרי שעבר בהצטיינות את בחינות הכניסה לאוקספורד ולקיימברידג', החל את לימודיו בקולג' גונוויל וקאיוס בקיימברידג', שם למד מדעי הטבע. בתקופה זו פיתח אמונה נוצרית עמוקה ופרישות סגפנית, שבהן חי כל חייו. הוא למד רפואה בלונדון ועסק בעבודה מסיונרית בשכונות העוני בזמנו הפנוי. בפברואר 1898, זמן קצר לפני הסמכתו לדוקטור לרפואה, חלה וילסון בשחפת, כתוצאה מהידבקות בעבודתו המסיונרית. בתקופת החלמתו הממושכת בנורווגיה ובשווייץ פיתח את כשרונותיו האמנותיים. בשנת 1900 הוסמך כרופא ובשנה שאחריה התמנה לרופא זוטר בבית החולים הכללי בצ'לטנהאם. ב-16 ביולי 1901 נשא לאישה את אוריאנה סופר וכעבור שלושה שבועות יצא לאנטארקטיקה כחבר במשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט.
משלחת דיסקברי
וילסון השתתף בשתי משלחות בריטיות לאנטארקטיקה: "המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה" (משלחת דיסקברי) ומשלחת טרה נובה, שתיהן בפיקודו של סקוט. במשלחת הראשונה, מ-1901 עד 1904, פעל וילסון כרופא-מנתח זוטר, זואולוג וצייר המשלחת, שעמה יצא לדרך ב-6 באוגוסט 1901. המשלחת הגיעה לאנטארקטיקה בינואר 1902. ב-2 בנובמבר 1902 יצאו וילסון, סקוט ושקלטון למסע שהיה, אז, הנתיב הדרומי ביותר שאיזה שהוא חוקר הגיע אליו מאז ומעולם. למשלחת היו כלבים אך הם לא היו מנוסים בשימוש בהם והמזון שהובא בשביל הכלבים התקלקל. לאחר שרבים מן הכלבים מתו, פנו חברי המשלחת אחור ב-31 בדצמבר 1902, לאחר שהגיעו לקו הרוחב '82°17 דרום. הם הרחיקו כדי 480 ק"מ דרומה מכל נוסע שקדם להם והיו במרחק 768 ק"מ בלבד מן הקוטב. מצבו של שקלטון הלך והתדרדר במהירות, הוא גנח דם, לקה בהתקפי עילפון ולא יכול היה לעזור בגרירת המזחלת. סקוט ווילסון, שגם מצבם לא היה טוב, נאבקו להחזיר את המשלחת לבסיס. הצלחת חילוצם הייתה מוטלת בספק, אבל 93 ימים אחרי היציאה לדרך, לאחר שגמאו 1536 ק"מ הגיעו בפברואר 1903 אל ה"דיסקברי" ואל הביטחון. כעבור חודש נשלח שקלטון, שנפגע יותר מחבריו מצפדינה ומתשישות, הביתה לפני המועד, בספינת האספקה, "מורנינג". עם שובו של וילסון, הציע לו שקלטון להצטרף אל משלחת נמרוד שלו אל אנארטקטיקה בשנת 1907, אך וילסון, גם מתוך נאמנות לסקוט, דחה את בקשתו.
משלחת טרה נובה
בחורף הדרומי של שנת 1911 פיקד וילסון על "מסע החורף", יחד עם הנרי רוברטסון באוארס ואפסלי צ'רי-גארארד, אל שטחי הרבייה של הפינגווין הקיסרי בכף קרוזייה, במטרה לאסוף ביצים למחקר מדעי. המסע בן 96 הק"מ נערך בחשכה כמעט מוחלטת, בטמפרטורות שצנחו עד - 70- מעלות פרנהייט (56.7- מעלות צלזיוס).
את המסע הזה הגה ותכנן וילסון. הוא העלה את הצורך במסע כזה בפרק הזואולוגיה של הדין וחשבון המדעי של משלחת דיסקברי, וראה חשיבות במעקב אחר המחקר המוקדם הזה. ניסיון להשיג ביצי פינגווין דגורות נעשה גם במשלחת דיסקברי, אך הביצים שנאספו אז היו "מתות", ללא עוברים, ולכן פסולות למטרות המחקר. מטרתו המדעית של המסע הייתה להשיג הפעם ביצים של פינגווין קיסרי מאתר הדגירה הסמוך לכף קרוזייה בשלב עוברי מוקדם, כדי ש"אפשר יהיה לעמוד על נקודות מסוימות בהתפתחות הציפור". כדי להשיג את הביצים בשלב הדגירה המוקדם המתחייב נדרש מסע בעיצומו של החורף. מטרה משנית הייתה לערוך ניסויים במכסות מזון וציוד כהקדמה למסע הקוטב בקיץ הבא. סקוט אישר את התוכנית,אם כי בחשש ובאי-רצון, וקבוצה שכללה את וילסון, באוארס וצ'רי-גארארד יצאה לדרך ב-27 ביוני 1911. מסע בתקופת החורף האנטארקטי היה דבר שלא נוסה קודם; סקוט כתב, שהיה זה "מעלל נועז, אבל האנשים הנכונים הם שיצאו להתנסות בו." צ'רי-גארארד תיאר לאחר זמן את אימי אותם 19 ימים שנדרשו למסע בן 97 הק"מ אל כף קרוזייה. ציוד, בגדים ושקי שינה העלו קרום קבוע של קרח; ב-15 ביולי ירדה הטמפרטורה אל מתחת ל-60° צלזיוס - "109 מעלות כפור - קר ככל שהיה מישהו רוצה לשאת בעלטה ובבגדים מכוסי-קרח", כתב צ'רי-גארארד. לעיתים קרובות קרה, שבמשך יום תמים הצליחו לעבור רק מעט יותר משני קילומטרים.
מסעם חזרה היה תוך זמן קצר למאבק נואש, בגלל תנאי מזג אוויר קשים באופן חריג. הקצין הזוטר אדגר אוונס מת ב-17 בפברואר, סמוך לבסיס של קרחון בירדמור, כנראה עקב פגיעה מוחית שארעה כאשר נפל לבקע שבועיים קודם לכן. אז, מתוך רצון לאפשר לחבריו להינצל, יצא סרן לורנס אוטס מן האוהל, באמרו לחבריו, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת". הוא גרר עצמו אל מותו ב-16 במרץ, לאחר שרגליו הקפואות פיתחו נמק. וילסון, סקוט ובאוארס המשיכו הלאה עוד שלושה ימים והתקדמו יותר מ-32 ק"מ אבל סופת שלגים עזה עצרה אותם בדרכם ב-20 במרץ, 17.6 ק"מ לפני הגיעם אל תחנת המזון "טון אחד", שהייתה יכולה להציל את חייהם. הסופה נמשכה ימים ארוכים ולפני ששככה אזלה אספקת הדלק והמזון שברשותם. חלשים, קפואים ורעבים מכדי להמשיך, מתו השלושה באוהלם ב-29 במרץ או סמוך אליו (מועד הרישום האחרון של סקוט ביומנו), עדיין במרחק 236 ק"מ ממחנה הבסיס שלהם. גופותיהם נמצאו על ידי משלחת חיפוש באביב הבא, ב-12 בנובמבר 1912. המשלחת הפילה עליהם את אוהלם וקברה אותם במקום משכבם תחת גלעד של שלג, שבראשו צלב עשוי מצמד מגלשיים. כשדבר הטרגדיה נודע בבריטניה בפברואר 1913, עוררה הבשורה המרה אבל לאומי שכמותו כמעט לא נודע מאז.
וילסון, שחברי המשלחת הצמידו לו את כינוי החיבה "הדוד ביל", היה איש סודם של רבים, שכיבדו אותו על כושר השיפוט, כישורי התיווך והפישור שלו ומסירותו לזולת. לפי כל הידוע, וילסון היה כנראה חברו הקרוב ביותר של סקוט במשלחת. סקוט כתב "לעולם אינני מוצא את המילים הנכונות כשאני מדבר על ביל וילסון. אני מאמין, שהוא באמת ובתמים האדם המעולה ביותר שפגשתי מעודי." במכתב אל אשתו של וילסון כתב סקוט,
כשמשלחת חיפוש גילתה את המחנה האחרון של סקוט בנובמבר 1912, באוארס ווילסון נמצאו קפואים בשקי השינה שלהם. שק השינה של סקוט היה פתוח וגופו נמצא בחלקו מחוץ לשק - זרועו השמאלית הייתה מונחת על וילסון.
בקולג' גונוויל וקאיוס נשמר דגל הקולג', שווילסון לקח עמו אל הקוטב הדרומי.
מדיה
בסרט "סקוט באנטארקטיקה", שיחק את וילסון הרולד וארנדר. בהפקת הטלוויזיה "המקום האחרון עלי אדמות", היה זה סטיבן מור שמילא את תפקיד וילסון.
הנצחה
הלוט מעל פסלו של וילסון בטיילת בצ'לטנהאם, שיצרה אלמנתו של סקוט, קתלין, הוסר ב-9 ביולי 1914 בידי חוקר הקוטב סר קלמנטס מרקהם. תערוכה קטנה קבועה מנציחה את זכרו במוזיאון לאמנות של צ'לטנהאם.
בפדינגטון, לונדון יש בית ספר יסודי על שם אדוארד וילסון.
"גבעות וילסון" שכוללות רכס אקסתלם נקראו על שמו.
גרג ולש
גרגורי ("גרג") ולש (באנגלית: Gregory ("Greg") John Welch; נולד ב-1 בינואר 1964) הוא טריאתלט אוסטרלי.
ביוגרפיה
גרג ולש נולד בקמפסי (Campsie), סידני, אוסטרליה. הוא ניצח ב"גרנד סלאם" של הטריאתלטיקה, שכולל את אליפות העולם בטריאתלון (ITU Triathlon World Championships) (1990), אליפות העולם באיש הברזל (1994), אליפות העולם בדואתלון ITU Duathlon World Championships (1993) ואליפות העולם של המסלול הארוך בטריאתלון (1994).
ולש אובחן כלוקה בטכיקרדיה חדרית, והוא עבר תשעה ניתוחי לב פתוח משנת 2001 לשנת 2003, שבגינן נאלץ לפרוש מספורט תחרותי. הוא עדיין פעיל בטריאתלון בשל עבודתו כיועץ, מאמן ופרשן באיגוד הטריאתלון הבינלאומי (World Triathlon Corporation).
גרג ולש הוא אביר מסדר אוסטרליה (OAM).
פייר ליטבארסקי
פייר ליטבארסקי (בגרמנית: Pierre Littbarski, נולד ב-16 באפריל 1960 בברלין המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בפ.צ. קלן בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
ליטבארסקי העביר כמעט את כל הקריירה שלו כקשר התקפי בפ.צ. קלן, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים של פ.צ. קלן בכל הזמנים. ליטבארסקי החל לשחק בקלן בשנת 1978, ושיחק בקבוצה עד לשנת 1993, למעט עונת 1986/87, אותה העביר במועדון הצרפתי ראסינג פאריס. ליטבארסקי זכה עם קלן בגביע מקומי אחד בשנת 1983, ושלוש פעמים סיים עם קלן במקום השני, בשנים 1982, 1989 ו-1990, אך מעולם לא זכה באליפות עם הקבוצה. בנוסף, ליטבארסקי הגיע עם קלן לגמר גביע אופ"א בשנת 1986, בו הפסידה קלן לריאל מדריד 5-3 בסיכום שני משחקים, אשר ליטבארסקי פתח בשניהם. ליטבארסקי שיחק בסך הכל 14 עונות במדי קלן, וצבר 406 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 116 שערים, ובשנת 1993 עזב את המועדון, ועבר לשחק בליגת העל היפנית, תחילה ביונייטד צ'יבה, ואחר כך בברומל סנדאיי, במדיה פרש בשנת 1997 ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לליטבארסקי הייתה קריירה בינלאומית עשירה בנבחרת גרמניה המערבית, אותה הוא ייצג בחמישה טורנירים גדולים. במונדיאל 1982 היה חלק מחוליית התקפה עם קרל היינץ רומניגה וקלאוס פישר, שהציגה כדורגל יעיל והתקפי באותו טורניר, ונעצרה רק במשחק הגמר על ידי נבחרת איטליה. ביורו 1984 ליטבארסקי היה חלק מהנבחרת שנכשלה והודחה כבר בשלב הבתים. במונדיאל 1986 גרמניה המערבית שוב הציגה כדורגל מצוין, ושוב הפסידה במשחק הגמר, הפעם לנבחרת ארגנטינה, אך הפעם ליטבארסקי סופסל בשלבי ההכרעה על ידי המאמן פרנץ בקנבאואר. ביורו 1988 ליטבארסקי היה חלק מהנבחרת שהודחה בחצי הגמר על ידי נבחרת הולנד. במונדיאל 1990 זכה ליטבארסקי לראשונה בתואר בינלאומי לאחר טורניר מצוין מבחינה אישית וקבוצתית, כאשר נבחרתו זכתה בטורניר לאחר שגמלה במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה על ההפסד בגמר המונדיאל הקודם. לאחר הזכייה של גרמניה המערבית במונדיאל 1990, פרש ליטבארסקי מהנבחרת, לאחר ששיחק בה תשע שנים, וכבש 18 שערים ב-73 הופעות.
קריירת אימון
ליטבארסקי התנסה באימון לאחר הפרישה מהמשחק, והתחיל בליגת העל היפנית, בה סיים את הקריירה כשחקן, בפ.צ. יוקוהמה. לאחר מכן שימש כעוזר מאמן בבאייר לברקוזן ובדיסבורג, ובהמשך חזר ליוקוהמה, ואימן גם בפ.צ. סידני האוסטרלית, ובאביספה פוקואוקה וסאיפה היפניות. בין השנים 2010-2012 ביצע תפקידי עוזר מאמן בוולפסבורג.
ג'רלד רייטלינגר
ג'רלד רוברטס רייטלינגר (אנגלית: Gerald Roberts Reitlinger; ) היה היסטוריון אמנות, במיוחד של קרמיקה אסייתית, וחוקר שינויים היסטוריים בטעם באמנות והשתקפותם במחירי האמנות. לאחר מלחמת העולם השנייה כתב שלושה ספרים גדולים על גרמניה הנאצית. הוא היה גם צייר ואספן, בעיקר של כלי חרס. ספריו העיקריים של רייטלינגר היו הפתרון הסופי (1953), האס אס: אליבי של אומה (1956), ובין השנים 1961–1970 פרסם את כלכלת הטעם בשלושה כרכים.
קריירה
רייטלינגר נולד בלונדון לבנקאי אלברט רייטלינגר ואשתו אמה ברונר. הוא התחנך בבית הספר וסטמינסטר בלונדון ושירת שירות קצר בגדוד מידלסקס בסוף מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן למד היסטוריה והתרכז בתולדות האמנות, בכרייסט צ'רץ', אוניברסיטת אוקספורד, ואחר כך בבית הספר סלייד ובבית הספר לאמנות וסטמינסטר, שם היה עורך רישום ועיצוב, כתב עת "המוקדש לאמנות כנכס לאומי" בין השנים 1927–1929, והציג בלונדון ציורים שצייר. הוא מופיע בשם "Reinecker" בספר המסע המוקדם של רוברט ביירון התחנה (1928). בשנות השלושים השתתף בשתי חפירות ארכאולוגיות במזרח הקרוב, אחת בשנים 1930–1931 במימון מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע לכיש, כיום בעיראק, והשנייה בשנת 1932 לאל-חירה, במימון אוקספורד, שם היה מנהל בשיתוף עם דייוויד טלבוט רייס. מסעות אלה היוו השראה לספרו מגדל הגולגולות: מסע דרך פרס וארמניה הטורקית (1932), ולעניינו באיסוף כלי חרס אסלאמיים.
הוא נסע רבות וכתב ספרי עיון במסעותיו לסין ולמזרח הקרוב. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת שוב כחייל בריטי, בסוללה נגד מטוסים ואז הרצה בפני כוחות, לפני ששוחרר בגלל בריאות לקויה. לאחר המלחמה כתב מאמרים על אמנות לעיתונים וכתבי עת לאמנות, ועם אשתו השנייה איילין אן גרהם בל נודע באירוח מסיבות לחברי החברה הלונדונית.
בשנות החמישים כתב שני ספרים על השואה: האס אס: אליבי של אומה והפתרון הסופי. שניהם נמכרו היטב. בספר האחרון טען כי הטענות הסובייטיות בדבר מספר הנרצחים באושוויץ - 4 מיליון - היו "מגוחכות", והציע נתון חלופי של 800,000 - 900,000 נרצחים. את מספר הנרצחים היהודים בשואה העריך בכ-4.2 עד 4.5 מיליון. מחקר מאוחר יותר הגדיל את הערכתו השמרנית של רייטלינגר לגבי מספרי הנרצחים, אף שספרו עדיין תואר בשנת 1979 כ"תיאור מוסמך".
בשנת 1961 פרסם את הראשון מתוך שלושה כרכים של כלכלת הטעם, מחקר על שוק האמנות החל מהמאה השמונה עשרה ואילך, בעיקר בבריטניה ובצרפת, עם מידע מפורט על מחירים היסטוריים. המגזין "ברלינגטון" סקר את כרך ג' ומתח ביקורת על "טון של רפרפנות פרובוקטיבית". הנימה של כלכלת הטעם עוררה רגשות מעורבים בקרב המבקרים, אך גם הם גם מבקרי ספריו על הנאצים מצאו מספר רב של פרטים שגויים.
רייטלינגר העריץ את יצירתו של האמן הלונדוני אוסטין אוסמן ספייר, ורכש את העותק היחיד של ספר הסקיצות של ספייר משנת 1924 של "הציורים האוטומטיים", ספר האקסטזה המכוער, שהכיל סדרה של יצורים גרוטסקיים. מאוחר יותר אמר לפרנק לטצ'פורד שבעוד שימכור בשמחה את הדפסיו מאת אנרי מאטיס, לעולם לא ייפרד מציוריו של ספייר.
תרומה ומוות
רייטלינגר נפטר מדימום מוחי בביתו, "וודגייט", בסנט לאונרדס על הים, בבקלי שבמזרח סאסקס. אוספיו, כלי החרס איסלאמי וחרסינה יפנית וסינית, נתרמו בשנת 1972 למוזיאון אשמוליאן באוקספורד, שם נקראה על שמו גלריה. האוסף שתועד בקפידה נשמר בביתו בבקלי, אותו תרם למוזיאון בעודו בחיים, מתוך כוונה שהאוסף יוצג שם, ובתנאי שיתגורר בבית זה עד מותו. עם זאת, הבית ניזוק קשות בשריפה בפברואר 1978, כמה חודשים לפני מותו, אף שרוב האוסף נשמר.
אריה לייב מאמסטרדם
רבי אריה לייב מאמסטרדם; (בערך ה'ת"ן (1690) - שביעי של פסח ה'תקט"ו (7 באפריל 1755)). היה רב ותלמיד חכם בולט ומגדולי יהדות אשכנז. שימש כראש ישיבה ומרא דאתרא ברישא, גלוגא, לבוב, ובקהילה האשכנזית באמסטרדם.
תולדות חייו
נולד לרבי שאול בנו של הרבי ר' העשיל מקרקא. אמו, אסתר, הייתה בתו של אריה לייב "הארוך" מקראקא. בילדותו למד תורה אצל אביו. בערך בגיל 15 השתדך עם מרים בתו של החכם צבי שכיהן אז כרבה של המבורג. באותה עת נקרא אביו רבי שאול לכהן כרבה של אמסטרדם אך נפטר בדרכו לשם ונקבר בעיר גלוגא. לאחר שנישא למד תורה אצל חמיו החכם צבי - ואף ערך את כתביו. הצטרף לחמיו כשעבר לאמסטרדם, שם הוציא לאור מחדש את שו"ת הרמ"א. בהסכמתו של החכם צבי לספר ניכרת הערכתו הגדולה לחתנו.
עם פרסומו הוזמן לכהן בקהילות חשובות, ואכן שימש כרבה של רישא ולאחר מכן בגלוגא ולבוב. בשנת ה'תק"א החל לכהן כרבה של הקהילה האשכנזית של אמסטרדם משרה בה החזיק כ 15 שנה עד שנפטר.
בי"ז בתמוז ה'תקי"ג נפטרה אשתו מרים, וכשנתיים אחר כך נפטר בערך בן 65 - בשביעי של פסח ה'תקט"ו (7 באפריל 1755). נספד על ידי גדולי דורו וגיסו רבי יעקב עמדין אף חיבר דרשת הספד מיוחדת בשם "שאגת אריה".
פועלו הציבורי והתורני
מעבר להיותו רב קהילה נחשב רבי אריה לייב כאחד הרבנים החשובים בדורו. בפולמוס שהתעורר בעניין רבי משה חיים לוצאטו - בזמן שכיהן כרבה של גלוגא - פנו אליו רבני ונציה לחוות את דעתו.
כאביו אף הוא הסכים על הרבה מספרי האחרונים שנדפסו בתקופתו אך הוא לא הדפיס את תורתו. תשובות ממנו מפוזרות בספרי השו"ת של התקופה (שו"ת מאמר מרדכי סימן ס"ב ועוד).
משפחתו
היה, כאמור, חתנו של החכם צבי וגיסו של רבי יעקב עמדין.
שבתי סבתו
הרב שבתי הכהן סבתו (נולד ב-י"ג באלול ה'תש"ט, 7 בספטמבר 1949) עומד בראש מוסדות "נתיבות יוסף" במצפה יריחו, הכוללים ישיבה תיכונית בראשותו, ישיבה גבוהה ושלוחה של הישיבה התיכונית ברחובות. הוא רב בית הכנסת "היכל גבריאל" ביישוב בית אל שבו הוא מתגורר, ומייסד מיזם "התלמוד המוקלט".
ביוגרפיה
נולד במצרים למשפחה יהודית יוצאת ארם צובא, היא חַלֶבּ שבצפון סוריה. סבו הרב אהרן שויקה (שוויכה) היה רב בחלב ובמצרים, נצר למשפחת רבנים ידועה, והשפעתו על משפחת סבתו הייתה רבה. בילדותו עלתה משפחתו לארץ. אביו בעל השכלה תורנית ואמו בעלת השכלה כללית. אביו עמד על כך שילדיו יקבלו השכלה כללית והשכלה תורנית ולאחר מכן יחליטו על הכיוון הלימודי המועדף עליהם. הוא למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
פרסומיו
כדי להשריש את לימוד הש"ס בהיקף (בקיאות) ייסד גם את "התלמוד המוקלט", (הש"ס המוקלט על ידי הרב שבתי סבתו) שיעורים מוקלטים על כל הש"ס (בהתחלה בקלטות, לאחר מכן בתקליטור MP3, וכיום בדיסק און קי ).
הרב סבתו הוציא לאור עשרות חוברות בסדרת "התלמוד החזותי" - תרשימים המסייעים בהבנת סוגיות הגמרא. החוברות מיועדות ללמידה בבתי ספר. חלק מהחוברות מוחשבו בפרויקט "התלמוד החזותי המדורג".
הרב סבתו כותב שירי קודש ושלשה תקליטורים משיריו יצאו לאור בשם מִשִּׁירִי אֲהוֹדֶנּוּ.
בשנת תשע"ה הוציא הרב סבתו את הסדרה ותשאני רוח, דרשות על חמישה חומשי תורה. שנה לאחר מכן יצא ספר נוסף בסדרה, על המועדים. הסדרה זיכתה את הרב סבתו ב'פרס היצירה היהודית' ע"ש הרצי"ה קוק לשנת תשע"ז.
השקפה
הרב סבתו בעל השקפה דתית לאומית. הוא מאמין בכוחו של הכלל אף בשאלות הנוגעות לארץ ישראל.
חיים אישיים
הרב סבתו נשוי לרונית, לבית משפחת עובד, ולהם שישה ילדים. בנו הרב יצחק הוא ראש הישיבה הגבוהה שבנשיאותו.
מאיה בלזיצמן
מאיה בלזיצמן (נולדה ב-26 במאי 1986) היא צ'לנית, זמרת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בתל אביב. בגיל 7 החלה לנגן בצ'לו בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב. למדה בבית הספר לאמנויות תל אביב ולאחר מכן בתיכון תלמה ילין לאמנויות. זכתה במלגות מוזיקה מ"קרן אמריקה ישראל" בשנים 2001–2005. בשנת 2004 התגייסה לצה"ל ושירתה כחלק מרביעיית מיתרים צבאית ביחידת "מוזיקאים מצטיינים".
לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה לעבוד בתעשיית המוזיקה הישראלית. עבדה וניגנה עבור אמנים כגון נינט טייב, דני סנדרסון, דויד ברוזה, נורית גלרון, מירי מסיקה, יוני בלוך, יזהר אשדות, אפרת גוש וריטה.
בלזיצמן מופיעה בישראל ומחוצה לה עם זמרים ישראלים וכותבי שירים, ולוקחת חלק פעיל בתהליך היצירה שלהם. מופיעה גם במסגרת הרכבים מוזיקליים המלווים הפקות של תיאטרון "הקאמרי" בתל אביב.
באוקטובר 2010 התקיים המופע הראשון שלה כסולנית, בשירה ובצ'לו. חברי הלהקה שלה היו מתן אפרת בתופים ואיתמר גרוס בקלידים. במופע בוצעו גרסאות כיסוי למוזיקת רוק ישראלית משנות ה-90 כמחווה למועדון הרוקסן. בעקבות המופע, הוציאה בלזיצמן מיני-אלבום ובו 8 גרסאות כיסוי שבוצעו במופע.
בשנת 2012 החלו בלזיצמן ואפרת, שהפך לבן זוגה, להופיע יחד במופע המשלב צ'לו ותופים. בו מבוצעות גרסאות כיסוי לשירים באנגלית ובעברית, כמו גם קטעים אינסטרומנטליים מקוריים.
בשנת 2014 יצאה בלזיצמן במופע משותף עם הזמרת נינט טייב. המופע, שנקרא "צוללות", הוא מופע אקוסטי בו שרות השתיים משיריה של טייב וכן גרסאות כיסוי המזוהות עימה, כאשר הן מלוות עצמן בצ'לו (בלזיצמן) ובגיטרה אקוסטית (טייב) בלבד.
בליזצמן מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל ב.
משנת 2023 היא המנהלת המוזיקלית של סדרות המוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות, לצידו של טל חיים סמנון.
משלחת אוורסט
משלחת אוורסט: אגדת ההר האסור (באנגלית: Expedition Everest: Legend of the Forbidden Mountain) הוא מתקן שעשועים מסוג רכבת הרים בממלכת החיות של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד.
רקע
משלחת אוורסט מקביל למזחלות מטרהורן, רכבת הרים משנת 1959 בדיסנילנד. בשניהם חוזרים מאפייני תפאורת ההר המושלג ודמות היטי לאורך הנסיעה.
למרות שגובה ואורך המסלול מתונים יחסית לרכבות הרים סטנדרטיות בנות-זמננו, משלחת אוורסט ייחודית בכך שקרון הרכבת נוסע קדימה ואחורה, תוצאה של "התערבות היטי" בנסיעה.
אומהה
היסטוריה
שבטים אינדיאנים התיישבו באזור מאז המאה ה-17. בשנת 1804 משלחת לואיס וקלארק עברה באזור ואף נפגשה עם האינדיאנים. בשנים שלאחר מכן התפתח באזור סחר פרוות נרחב.
ב-4 ביולי 1854 הוקמה העיר, במיקום שכיום נמצא במרכז אומהה. בשנותיה הראשונות, כלכלת אומהה דשדשה, והעיר שימשה כנקודת מנוחה לסוחרים שעל נהר המיזורי. בשנת 1863 הוקם קו הרכבת הראשון בסביבת העיר, דבר שמאוד פיתח אותה. בעשורים שלאחר מכן העיר הפכה למעצמה ארצית בתחום תעשיית הבשר.
במהלך המאה ה-19 נוצרו מובלעות אתניות רבות ברחבי העיר, כאשר כל קבוצה אתנית התיישבה בשכונות ספציפיות. בשלהי המאה התקיימו בעיר מהומות גזעיות נרחבות, לאחר תלייתו של גבר שחור בשל אונס של אישה לבנה. עימותים אלו שבו וחזרו גם בתחילת המאה ה-20.
במהלך המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה מאוד. לאחר המשבר הכלכלי העולמי בשנת 1929, העיר התאוששה רבות בזכות מפעל צבאי מדרום לעיר, שהופעל על ידי חברת חברת גלן ל. מרטין. אנולה גיי, המטוס שהפציץ גרעינית את העיר היפנית הירושימה בזמן מלחמת העולם השנייה, יוצר במפעל זה.
בשנות ה-50 וה-60 פעלו בעיר למעלה מ-40 חברות ביטוח, והיא התחרתה (ללא הצלחה) במרכזים ארציים אחרים כגון ניו יורק, הרטפורד או בוסטון. בשנות ה-50 הכלכלה החלה להיפגע, דבר שגרם לאבטלה רבה ולעוני. הכלכלה העירונית שבה לצמוח בשנות ה-70.
בתחילת המאה ה-21 נבנו באומהה גורדי שחקים ומוסדות תרבות רבים
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על גבולה המזרחי של נברסקה, בסמוך לנהר המיזורי, כשלושים ק"מ צפונית לשפך הנהר פלאט. אומהה ושכנתה ממזרח - קנסיל-בלאפס שבאיווה, יוצרות יחדיו אזור מטרופוליטני ענק, ששטחו 11,396 קמ"ר, אוכלוסייתו כ-849,517 נפש, ובצירוף הפרברים הוא השישים בגודלו בארצות הברית.
כיום מתאפיינת אומהה בתשתית תרבותית וכלכלית עשירה, הכולל את מוזיאון ג'וסלין (Joslyn) לאמנות, מוזיאון דורהם (the Durham Museum) העוסק בעיקר במורשת מערב ארצות הברית, מרכז הולנד לתצוגת אמנות, ובית הבובות הציבורי של אומהה. גם תעשיית המוזיקה בעיר מפותחת מאוד. באומהה נמצאים כמה משרדים ראשיים של חברות ענק, בהם: חברת ההחזקות ברקשייר האת'וויי (Berkshire Hathaway), תאגיד הרכבות יוניון פסיפיק (Union Pacific) וענקית המזון האמריקנית קונאגרה (ConAgra Foods). השבועון ניוזוויק קבע בשנת 2001, כי העיר היא אחת מעשרת מרכזי ההיי-טק בארצות הברית. עיתונים חשובים נוספים בארצות הברית, דוגמת "הבוסטון גלוב" ו"הניו יורק טיימס", עמדו על ערכה ההיסטורי והתרבותי של העיר.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2020, גרים בעיר כ-486,000 איש והצפיפות היא 1,331 נפש לקמ"ר.
החלוקה הגזעית (נכון לשנת 2020):
פוליטיקה
מועצת העיר מורכבת משבעה נציגים הנבחרים בשבעה מחוזות בחירה. ראש העיר נבחר במאי 2013.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית העיר נוטה לרוב להצביע למועמד מן המפלגה הרפובליקנית. כך זה היה באופן מוחלט בשנים 1968–2004. עם זאת הן בבחירות בשנת 2008 והן בשנת 2020 הצביעו רוב התושבים עבור המועמדים הדמוקרטים ברק אובמה וג'ו ביידן.
ערים תאומות
לאומהה יש כיום שש ערים תאומות:
אבא ארך רגליים (ספר)
אַבָּא אֶרֶךְ רַגְלַיִם (באנגלית: Daddy-Long-Legs) הוא ספר מאת הסופרת האמריקאית ג'ין ובסטר, המגולל את סיפורה של ג'רושה-ג'ודי אבוט, עלמה שגדלה בבית יתומים ומקבלת מאדם מסתורי מלגה למימון לימודיה בקולג'. הספר כתוב בצורת רומן מכתבים, הנכתבים על ידי גיבורת הסיפור לנותן המלגה. יצא לאור בשנת 1912, ועובד למחזה, לשני מחזות זמר ולשלושה סרטים: ב-1919, ב-1931 וב-1955, ולסדרת אנימה. ספר זה הוא ספרה הידוע ביותר של ובסטר.
עלילה
ג'רושה אבוט גדלה בבית היתומים על שם ג'ון גריר, מוסד צדקה המספק לילדים דיור, חינוך ומזון אך החיים בו שגרתיים וחדגוניים. את שמה הפרטי בחרה אם הבית לאחר שראתה אותו על מצבה בבית קברות, ואת שם המשפחה לקחה מהעמוד הראשון בספר הטלפונים. על אף סיפור החיים המאתגר, מפתחת ג'רושה חוש הומור ייחודי וגישה חיובית לחיים.
בית היתומים מיועד לילדים עד גיל 16, אך ג'רושה נשארת שנתיים נוספות, כמטפלת באחת מקבוצות היתומים. ביום שבו נפתח הסיפור נפגשת אם הבית גברת ליפט עם ג'רושה ומספרת לה שבישיבת המנהלים האחרונה דנו במצבה ואחד המיטיבים של המוסד החליט לממן לה לימודים בקולג'. הוא הסתמך על חיבור שכתבה ועל המלצותיה של אחת ממורותיה ובחר לנסות להכשיר אותה כסופרת. לשם כך הוא דורש שתכתוב לו כל חודש מכתב ובו תספר על חוויותיה, כיוון שהוא מאמין שבאמצעות כתיבת מכתבים ניתן לפתח יכולות ספרותיות. עם זאת הוא מבקש לשמור על אנונימיות מוחלטת מצדו (הנמען שנמסר לה הוא "מר ג'ון סמית", שם בדוי) ובנוסף מודיע שלעולם לא יענה למכתביה. ג'רושה מספיקה לראות את המיטיב מאחור כשהוא יוצא למכוניתו וצלליתו המוארכת מזכירה לה את העכביש המכונה "אבא ארך רגליים", ובכינוי זה היא משתמשת ברוב מכתביה אליו.
החל מנקודה זו מורכב הספר ממכתביה של ג'רושה אל המיטיב האלמוני. היא מתארת את סביבתה החדשה, השונה מכל מה שהורגלה אליו מבחינה חברתית והשכלתית, וגם את מאמציה להשלים את הפערים השונים ולהשתלב. אחד הדברים הראשונים שהיא עושה הוא לשנות את שמה ל"ג'ודי", והיא מסבירה שהשם נשמע לה מתאים לילדה קטנה שגדלה מוקפת במשפחה מגוננת ומפנקת, בניגוד למציאות שהיא נאלצת לחוות ובשונה משמה הרשמי שהיא שונאת. עם התקדמות הסיפור ניכר שג'ודי מוצאת את מקומה בקולג', רוכשת חברות ומצליחה בלימודים. גם ניסיונות הכתיבה שלה מוכתרים לבסוף בהצלחה כשהיא כותבת ומפרסמת את ספרה הראשון.
בשלב מסוים מתוודעת ג'ודי למר ג'רוויס פנדלטון, דודהּ של אחת מחברותיה לדירה. הם נפגשים במספר הזדמנויות, ביניהן בחווה שבה מבלה ג'ודי את חופשותיה, אשר מתברר שהייתה שייכת למר פנדלטון והוא מסר אותה לאומנת שטיפלה בו שם בילדותו. למרות החיבור החזק שנוצר, מפריד בין השניים מעמד וייחוס משפחתי וכמו כן הבדלי רכוש, ולכן ג'ודי חוששת לספר למר פנדלטון שגדלה בבית יתומים ואף מסרבת להצעת הנישואין שלו על אף אהבתה אליו. הספר מסתיים לאחר שג'ודי נוסעת לבקר את המיטיב המסתורי בעקבות הזמנתו, ושם היא מגלה שאבא ארך רגליים הוא למעשה ג'רוויס פנדלטון, ובכך נפתרים הלבטים והם מתאחדים.
סיווג ופרשנות
הספר משמש גם כרומן התבגרות, כשבמהלכו עוברת הדמות הראשית תהליך של גיבוש הזהות העצמית מתוך מהלכים פנימיים וביחס לחברה הסובבת. עם הגעתה לקולג' עוזבת ג'ודי את הסביבה הסגורה של בית היתומים ונכנסת למציאות חיים של אדם בוגר; היא רוכשת השכלה ומדביקה פערים, מגבשת דעות והשקפות, ומפתחת קשרים עם אנשים שונים. עם תחילת הסיפור מאמצת ג'רושה שם חדש המסמל את השינוי שהחל בחייה ואת עמדתה האקטיבית ביחס אליו. ניתן לראות את הביטוי לתהליך ההתבגרות גם במערכת היחסים שמתפתחת בין ג'ודי לבין מר פנדלטון, בתחילה כאפוטרופוס ("אבא ארך רגליים") וגם כבן זוג: על אף ההנחיות הנוקשות שקיבלה היא מתעקשת ליצור ביניהם קשר אנושי ובעצם מכריחה את המיטיב להכיר בה כאדם בפני עצמו ולא רק דרך תשלומים כספיים ומילוי חובות, במקרים מסוימים היא מפרה את הוראותיו בהתאם לשיקול דעתה ועל מנת לשמור על כבודה העצמי, והיא מכירה בעליונותו עליה בתחומים מסוימים אך לא פחות מכך במקום שיש לה בפני עצמה.
תרגומים לעברית
מספר תרגומים עבריים יצאו לספר:
עיבודים
העיבוד הראשון לקולנוע היה סרט אילם עם מרי פיקפורד (1919), ואחר כך סרט עם ג'נט גיינור (1931), סרט עם שירלי טמפל בשם "ראש מתולתל" (1935) וסרט עם פרד אסטר ולסלי קארון (1955).
ב-2009 הופק מחזמר לפי הספר.
ריאו
ריאו (REO Motor Car Company) היא חברה אמריקנית ליצור כלי רכב מסוגים שונים. השם ריאו מקובל בצה"ל לסדרה של משאיות צבאיות.
משאית הריאו יוצרה בכמויות גדולות במספר משפחות עיקריות: ה-M35/34 (משאית 2.5 טון), ה-M44 (משאית 2.5 טון משופרת), ה-M39, ה-M809 וה-M939 (כולן משאיות 5 טון), שבאופן כללי דומות מאוד בתצורה חיצונית וכולן בעלות הנעה 6*6. אלא שמשאיות ה-5 טון גדולות ממשאיות ה-2.5 טון. נתוני המשקל מתייחסים למטען שהמשאית יכולה לשאת בסיפון האחורי, ולא למשקל הכלי עצמו או ליכולת הגרירה שלו, הנעים סביב ה-10 טון.
המשפחות יוצרו לאורך השנים על ידי מגוון יצרנים (ריאו, וייט, קייזר, AM General), במגוון גדול של דגמים, עם מגוון מנועים (מנוע בנזין של ריאו עצמה, משולבים של קונטיננטל AG, אבל בעיקר מנועי דיזל מתוצרת קאמינס בנפח 8.3 ליטר), תיבות הילוכים (ידניים או אוטומטיים), אורכי בסיסי גלגלים (קצר, רגיל, ארוך וכו'), אורכי סיפון מטען (רגיל, ארוך), מספר צמיגים על הסרנים האחוריים (בודד או כפול), סוגי תאי נהג (פתוח, סגור, כפול וכו'), סוגי דיגום ומתקון (ארגזי כלים, מטפים, גלגלים רזרביים וכו'), איבזורים שונים (מנופים, ווי גרירה, כננות וכו').
משאיות ה-2.5 טון יוצרו בין 1955 ואמצע שנות ה-70, ה-M39 יוצרה גם כן עד לאמצע שנות השבעים, ה-M809 עד לאמצע שנות ה-80, וה-M939 מיוצרת עד היום (נכון ל-2009). הריאו מתוכננת לצאת מצה"ל עד שנת 2018 בה היא תוחלף במשאית האושקוש.
סיפור סינדרלה
סיפור סינדרלה (באנגלית: A Cinderella Story) הוא סרט קומדיה שיצא לאקרנים ב-16 ביוני 2004 בארצות הברית. הסרט מבוסס על סיפור סינדרלה אך בגרסה המודרנית. כוכבי הסרט הם הילרי דאף וצ'ד מייקל מארי.
עלילה
סאם מונטגומרי, היא נערה המתגוררת עם אימה החורגת, פיונה, ואחיותיה החורגות, בריאנה וגבריאלה. לאחר שאביה נהרג ברעידת אדמה, פיונה מקבלת את כל רכושו והופכת לאפוטרופסית של סאם. האם ובנותיה אשר מקנאות ביכולותיה של סאם, מאמללות אותה ומכריחות אותה למלא את בקשותיהן בארגון הבית, בסידורו ובעשיית כל המטלות. סאם נאלצת לעשות את כל המוטל עליה, מפני שהעבודות הללו מממנות את שכר לימודיה במכללת פרינסטון.
סאם עובדת בתור מלצרית ומנקה בדיינר של אביה שנפטר, שהפך להיות הדיינר של אשתו פיונה. רונדה, העובדת הראשית, היא קרן אור בשבילה. היא מעניקה לה המון אהבה כמו כל שאר העובדים בחנות. לסאם יש חבר שאיתו היא מדברת דרך האינטרנט והפלאפון. הם קובעים להיפגש בנשף הבית הספרי בשעה 23:00 במרכז רחבת הריקודים. סאם מחליטה ללכת ללא ידיעת אימה, שאסרה זאת עליה. כשמגיעה לשם מגלה שהנווד, החבר שאיתו הכתבה הוא אוסטין- בחור מחבורת המקובלים, אך רגע לפני שאוסטין מסיר ממנה את המסכה סאם עוזבת את הנשף (תוך שהיא מפילה את מכשיר הנייד שלה) וחוזרת למזנון- כשאוסטין נותר מאחור מבלי לגלות את זהותה. אוסטין מחפש את סאם אך לא מוצא אותה, בריאנה וגבריאלה מגלות שסינדרלה שאוסטין מחפש היא סאם, ומנסות לטעון שהן סינדרלה-אך ללא הצלחה. הן פונות לשלבי, האקסית של אוסטין, ומספרות לה על כך. שלבי חושפת לכל בני השכבה את העובדה שסינדרלה היא נערת המזנון-סאם, ומקריאה את חילופי המיילים שהיו בין אוסטין לסאם, דבר שמעורר לעג כלפי סאם... סאם מחליטה לעזוב את ביתה, את אמה החורגת ואחיותיה החורגות ואף את עבודתה במזנון. במשחק בייסבול היא משוחחת עם אוסטין על העובדה שהוא צריך להיות הוא, ולחשוף את האני האמיתי שבו, והם הופכים להיות זוג... לבסוף מתברר שסאם היא זו שירשה את הבית והמזנון אשר פיונה גזלה ממנה. פיונה סידרה הסכם עם התובע לפיו היא תכפר על גנבתה על ידי כך שהיא ובנותיה תעשנה עבודות שירות במזנון של סאם.
אלבום
שלושה ימים לפני יציאת הסרט יצא אלבום הנקרא "A Cinderella Story: Original Soundtrack" בו משתתפים בין היתר היילי דאף, גו גו דולס ולוסי הייל ועוד.
תוכנית טלוויזיה
בנובמבר 2006 הייתה כוונה של רשת הטלוויזיה ABC להעלות סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, אך הרשת נסוגה מכוונתה וחברת וולט דיסני החליטה לבצע את הפרויקט בשנת 2007.
סרט המשך
לאחר הצלחתו של הסרט, החליטו מפיקי הסרט שברצונם לעשות סרט המשך.
הסרט, שיצא בשנת 2008, נקרא "עוד סיפור סינדרלה", אך למרות שמדובר בסרט המשך, הדמויות והשחקנים שונים. הדמות הראשית נקראת מרי סנטיאגו והיא מגולמת בידי השחקנית והזמרת סלינה גומז.
עוד סרט בדומה לאותה עלילה יצא בשנת 2011 "סיפור סינדרלה: היה היה שיר" שבתפקיד ראשי משחקת השחקנית והזמרת לוסי הייל.
בשנת 2019 יצא הסרט "סיפור סינדרלה משאלת חג המולד", (סרט זה חמישי בטרילוגיה של סיפור סינדרלה) בתפקידים הראשיים משחקים לורה מרנו וגרג סולקין.
מועדון אופנועים
מועדון אופנועים זה קבוצה של אנשים אשר תחומי העניין ופעילותם העיקרית כוללת אופנועים. מועדוני אופנועים יכולים להיות כקבוצות של רוכבי אופניים או אופנועים שמחזיקים באותו דגם (לדוגמה קבוצת בעלי הארלי).
סוגי מועדונים, קבוצות וארגונים
רוב המועדונים מאורגנים סביב מותג או מותג, או סביב סוג רכיבה. מועדוני אופנועים מאוד שונים ביעדיהם. במועדוני אופנוע או עמותות אופייניים יש בדרך כלל מנהלים, משכורות ופרסום קבוע. הם לפעמים גם נותנים חסות לאירועי ספורט, ולהפגנות אופנוע שנתיות או תכופות יותר בהן החברים יכולים להתרועע.
ישנם הרבה מאוד "מועדוני מותג", כלומר מועדונים המוקדשים לציון מסוים, כולל כאלה שבחסות יצרנים שונים, המבוססים על מועדון המותג המקורי, קבוצת הבעלים של הארלי. ישנם גם מועדוני אופנוע לאומיים גדולים, לדוגמה, בעלי אופנועי BMW של אמריקה, מועדון הבעלים של דומינאר (DOC), קבוצת אופנועים בלעדית לאופני "Bajaj Dominar" בלבד. ישנם גם מועדונים ספציפיים לנשים, כגון אגודת האופנועים הבינלאומית לנשים, ומועדונים עבור לסביות והומואים, כגון דייקס על אופניים.
מועדונים המספקים לאנשים המתעניינים במכונות וינטאג' כגון מועדון האופנוע וינטאג' גם הם פופולריים, כמו אלה שבמרז מקומות מסוימים. מועדונים המסייעים לזכויות הרוכבים כגון קבוצת "אופנועי הפעולה", וארגוני צדקה כמו סניף הרוכבים הלגיון המלכותי הבריטי פופולריים גם הם. רבים מזוהים עם ארגון גג, כגון התאחדות האופנועים הבריטית (BMF) בבריטניה, או FEMA באירופה.
ארגונים אחרים שפעילותם כרוכה בעיקר באופנועים, קיימים למטרות ספציפיות או למטרות חברתיות כגון "רוכבי משמרות הפטריוט", המספקים מלווי הלוויה לחיילים משוחררי צבא, ורלינג רעם, הדוגלים בכוחות שנעלמו בפעולה ובאסרי מלחמה. אף על פי שבאף אחת משתי הקבוצות האחרונות לא צריך אופנוע בשביל החברות, הן מכוונות לאופנועים, וחלק ניכר מהפעילות שלהן כרוכה בנסיעות.
ישנם מועדונים רבים בעלי אוריינטציה דתית, כגון איגוד האופנועים הנוצרי, משרד האופנועים וארגוני צדקה כגון Freewheelers EVS, המשתמשים באופנועים כדי לספק שליחויות רפואיות דחופות מחוץ לשעות הפעילות של המוקד הרפואי, ומועדונים המושכים חברות מקבוצות ספציפיות, כגון מועדון האופנועים לאכיפת חוק כמו Blue Knights, לאנשי המשטרה.
בבריטניה, לשני ארגוני צדקה ("מכון נהגים מתקדמים" ו"רוכבי נהגים ורוכבים מתקדמים") יש מועדוני אופנועים גדולים עם מתנדבים מאומנים לקידום כלי רכב ולסייע לרוכבים לעבור את מבחני הנהיגה.
בהיסטוריה
אחד ממועדוני האופנועים הראשונים היה מועדון האופנועים בניו יורק, שהתמזג בשנת 1903 עם מועדון האופנועים אלפא שבברוקלין והפך לאיגוד האופנועים האמריקאי. מאוחר יותר, איגוד הסחר באופנועים ובעלות הברית (M&ATA) הקימו חטיבת רוכבים שבהמשך נהפכה לאיגוד רוכבי האופנועים האמריקאי.
MCs ו-MCCs
MC ו-MCC משמשים שניהם כמועדוני אופנועים, אך יש להם משמעות חברתית מיוחדת. MC בדרך כלל שמור לאותם מועדונים המוכרים על ידי מועדוני אופנוע אחרים של MC או מועדונים שמחוץ לחוק. הם מזוהים על ידי טלאי MC, או טלאי בן שלושה חלקים הנקרא צבעים, שנמצאים על גב המעיל או אפוד הרכיבה. פורע חוק יכול לטעון שהמועדון אינו מוסמך בחסות איגוד רוכבי האופנועים האמריקני, שזה מרמז על דחיית סמכות קיצונית ואימוץ אורח החיים של "האופנוענים" כפי שפופולרי מאז שנות החמישים ומיוצג על ידי עיתונים כמו "מגזין Easyriders", עבודתו של הצייר דייוויד מאן. בהקשרים רבים המושגים חופפים למשמעות הרגילה של "פורעי חוק" מכיוון שחלק מהמועדונים הללו, או חלק מחבריהם, מוכרים על ידי גורמי המשטרה כמי שלוקחים חלק בפשיעה מאורגנת.
מחוץ לתרבות רוכבי האופנועים שמחוץ לחוק, המילים: "motorcycle club" אינן נושאות משמעות סוחפת מעבר להגדרה באנגלית היומיומית של המילים - מועדון הכולל אופנועים, שחבריו באים מכל התחומים. לפיכך, ישנם מועדונים שהם מבחינה תרבותית וסגנונית אינם דומים למועדוני פורעי חוק, ושפעילותם ומטרותיהם אינם דומים אליהם, אך עדיין משתמשים בטלאים תלת-חלקיים או בראשי התיבות MC בשמם.
נאבחנה יוהנס
נאבחנה יוהנס הכריז על עצמו קיסר אתיופיה משנת 1709 - יולי 1710 בזמן שלטונו של הקיסר טאוופלוס. נתמך על ידי סטוני יוהנס שהיה מעורב במות הקיסר הקודם ואחינו של טאוופלוס תקלה היימנות הראשון ומאמו. טאוופלוס דיכא את המרד באופן אכזרי ותפס את סטוני כאשר ניסה להימלט לאדאנת שם הקיסר קיצץ את אפו ואוזניו.
סיאט קופרה GT
סיאט קופרה GT (בספרדית: SEAT Cupra GT) היא מכונית מרוץ מבית סיאט. היא החלה את דרכה בשנת 2003 כמכונית קונספט.
הקופרה GT הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בברצלונה ב-24 באפריל 2003. היא הייתה מכונית דו מושבית בעלת 2 דלתות וגוף בנוי מיציקת סיבי פחם. היה לה מנוע מרכזי מבית אאודי שהאיץ את הרכב מ-0 ל-100 קמ"ש תוך 4.1 שניות.
נפת חיפה
נפת חיפה היא נפה במחוז חיפה במדינת ישראל. הנפה קרויה על שם חיפה שהיא העיר הגדולה בנפה.
בשטח הנפה מתגוררים 606,800 איש וגודלה הוא 294 קמ"ר, מעל 45% מתושבי הנפה מתגוררים בעיר הגדולה שבה ובירתה חיפה.
בנפה מתגוררים יהודים, מוסלמים, נוצרים, דרוזים, בדואים ואף בהאיים.
הערוץ הראשון (רוסיה)
הערוץ הראשון (ברוסית: Первый канал) הוא ערוץ הטלוויזיה המרכזי ברוסיה, בעל תפוצה רחבה ונקלט כמעט בכל מכשיר טלוויזיה רוסי. משרדי הערוץ שוכנים סמוך למגדל אוסטנקינו, במרכז הטלוויזיה אוסטנקינו שבמוסקבה.
הערוץ החל את שידוריו במתכונתו הנוכחית ב-1 באפריל 1995 בשם "הטלוויזיה הרוסית הציבורית" (ORT). ב-2 בספטמבר 2002 הפך ל"ערוץ הראשון". החל מיוני 2011 הערוץ עבר לפורמט שידור במסך רחב של 16:9. מדצמבר 2012 הערוץ משדר גם באיכות שידור בהפרדה גבוהה. מתחריו של הערוץ הם ערוץ רוסיה-1 וערוץ NTV.
בשידורי הערוץ ניתנת חשיפה גדולה לנציגי ממשל תוך הצגת הדברים מנקודת מבט פרו-ממשלתית וישנה ביקורת כלפי הערוץ בשל נטייתו להפצת דיווחים תעמולתיים.
היסטוריה
הערוץ הוקם לראשונה במרץ 1951 כתוכנית הראשונה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות. השידור הראשון בצבע הוקרן בשנת 1967 והחל משנת 1977 כל התוכניות שודרו בצבע. החל משנת 1990, שידורי הערוץ נקלטים בישראל, בכל אותן שנים נוהל הערוץ על ידי הוועדה הממלכתית לשידורי רדיו וטלוויזיה, ששימשה כרשת השידור הממשלתית משנת 1993 עד 1995.
ב-1991, לאחר התפרקות ברית המועצות, הערוץ הממשלתי הפך לערוץ 1 אוסטנקינו ונוהל על ידי חברת הטלוויזיה אוסטנקינו. במרץ 1995 בעלי הערוץ, בוריס ברזובסקי קרא לערוץ בשם חברת הטלוויזיה הרוסית ORT ("הטלוויזיה הציבורית הרוסית"), ב-1 באפריל 1995 הערוץ אורגן מחדש ביום שמהווה ליום הקמת הערוץ במתכונתו הנוכחית.
במשך תקופה קצרה בשנת 2000 הערוץ אוחד עם הערוץ השני ברוסיה, בשל שרפה שפרצה במגדל הטלוויזיה אוסטנקינו. ב-2 בספטמבר 2002 הערוץ שינה את שמו לשמו הנוכחי: "הערוץ הראשון". בשנת 2011 הערוץ עבר לשיטת שידור דיגיטלית וב-1 ביוני אותה שנה עבר לשדר במסך רחב.
מאז 2005 הערוץ החל להפיק תוכניות ריאליטי ותוכניות בידור רבות, בשנת 2012 החל לעבור לשידור באמצעות הפרדה גבוהה ובמהלך אולימפיאדת סוצ'י (2014) שימש כגוף השידור המרכזי של המשחקים האולימפיים. מאז 2012 הערוץ משדר את תוכנית האירוח הפופולרית אורגנט בערב, שהפכה לאחת מתוכניות הערוץ הפופולריות ביותר.
ב-29 בספטמבר 2013 הערוץ החל באיסוף כספי תרומה לנפגעי שיטפון במזרח הרחוק הרוסי דרך שליחת מסרונים או דרך העברת הכספים דרך אתרי העברות מיוחדים, לפי נתונים מהערוץ הכספים נאספים לבניית מבנים חדשים לתושבים אשר איבדו את מגוריהם במהלך השיטפונות, כדי לקדם את תהליך ההתרמה לוח השידורים של הערוץ באותו היום שונה כמעט לגמרי ורצועת השידור באותו יום נקראה "וסיים מירום"(Всем Миром) שפירושו בעברית הוא "ביחד עם כל העולם", התרמת הכספים נמשכה עד ה-5 באוקטובר 2013.
בשנת 2014 הערוץ החל לפתח יותר את מהדורות החדשות שלו (על רקע אירועי יברומאידאן, סיפוח חצי האי קרים לרוסיה ומלחמת האזרחים באוקראינה) ועם התפתחות המגמה של שירותי צפייה ישירה בשיטת OTT של ספריית סרטים ותוכניות טלוויזיה, בפברואר 2015 השיק הערוץ את האתר kino1tv.ru («Кино1ТВ») המאפשר צפייה בסדרות ובסרטי הערוץ למנויים בתשלום.
בדצמבר 2016 הערוץ הפך מחברת מניות פתוחה לחברת מניות לא ציבורית. הערוץ החל לפתח סדרות טלוויזיה מקוריות שזכו לשבחים רבים כדוגמת "טרוצקי", "השיטה", "הקתדרלה", "כנפי האימפריה" שארבעה מפרקיה שודרו במהלך שנת 2017 והסדרה הופסקה בטענה לרייטינג נמוך אך שודרה מחדש במלואה כעבור שנתיים, בחורף 2019.