cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוחות (מחזה)
רוחות (באנגלית: Ghosts; בצרפתית: Les revenants; השם המקורי בדאנו-נורווגית הוא Gengangere) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. הוא נכתב בשנת 1881 והוצג לראשונה ב-1882. כמו רבים ממחזותיו הידועים של איבסן, "רוחות" הוא פרשנות ביקורתית מאוד של המוסר במאה ה-19.
המחזה נכתב במקור בדאנו-נורווגית. המילה הנורווגית בכתיב דהיום (שהתבדל בינתיים מן הניב הדני) היא "Gjengangere", אולם התרגום סביר, מילולית משמעו "הולכים שוב", בנורווגית משתמשים במונח גם כדי לתאר אנשים שנוהגים לבקר לעיתים קרובות באותם מקומות בילוי, כגון ברים, מסיבות, השקות וכדומה.
הכתיבה
רוחות נכתב במהלך סתיו 1881 ופורסם בדצמבר אותה שנה. בנובמבר 1880, כשאיבסן התגורר ברומא, הוא חשב לכתוב מחזה חדש אחרי בית בובות. לאחר שנסע לסורנטו בקיץ 1881, הוא עבד קשה על כך. הוא סיים לכתוב את המחזה בשלהי נובמבר 1881. וראה אור בקופנהגן ב-13 בדצמבר. הצגת הבכורה שלו הייתה ב-20 במאי 1882 בנורווגית בשיקגו. המחזה תורגם לאנגלית בשם "Ghosts" ולעברית בשם "רוחות". מונח זה אינו תרגום מדויק של שמו בדנית או נורווגית. התרגום הנכון צריך להיות " revenant ", כלומר - מישהו שחוזר מן המתים.
תקציר העלילה
הלנה אלווינג מתכוונת להקדיש את בית היתומים שבנתה לזכרו של בעלה המנוח, קפטן אלווינג. היא מגלה למדריך הרוחני שלה, הכומר מנדרס, שהיא הסתירה את נישואיה הכושלים, ובנתה את בית היתומים כדי לכלות את עושרו של בעלה כך שבנם, אוסולד, לא ירש ממנו דבר. הכומר מנדרס יעץ לה בעבר לשוב לבעלה למרות ניאופיו והיא מבצעת את עצתו מתוך אמונה שאהבתה לבעלה תחזיר אותו לדרך הישר. אולם ניאופיו של בעלה ממשיכים עד למותו וגברת אלווינג אינה יכולה לעזוב אותו מתוך חשש שהקהילה תחרים אותה. במהלך המחזה היא מגלה שבנה אוסולד (אותו היא שלחה לגדול מחוץ לביתה בילדותו, כדי שלא יושחת בידי אביו) סובל מעגבת, שהייתה באותה תקופה מחלה סופנית ונרמז שהיא עברה אליו בגלל חטאי אביו. פרט לכך, אוסולד התאהב ברגינה אנגסטרנד, המשרתת של הגברת אלווינג, שמתגלה שהיא בתו הבלתי חוקית של קפטן אלוינג, ומכאן אחות למחצה של אוסולד.
המחזה מסתיים כשעל גברת אלווינג להחליט האם לכבד את בקשת בנה אוסולד לבצע בו המתת חסד. החלטתה אינה ידועה.
ההפקות בעולם
רוחות הוצג לראשונה במאי 1882, כשלהקה נודדת דנית הציגה אותו באולם אורורה טרנר בשיקגו. איבסן לא אהב את העובדה שהמתרגם ויליאם ארצ'ר השתמש במילה "רוחות" (Ghosts) ככותרת המחזה, בעוד שהיה ראוי ששם המחזה בשפה הנורווגי "Gengangere" יתורגם בצורה מדויקת יותר כ"The Revenants" שמשמעותו המילולית היא "אלה ששבים". הצגת הבכורה של המחזה בשוודיה הייתה בעיר הלסינגבורג, ב-22 באוגוסט 1883.
המחזה הועלה פעם אחת בהופעה פרטית בלונדון ב-13 במרץ 1891 בתיאטרון רויאלטי. הצנזורה שעליה הופקד הלורד צ'מברלין לא התערבה בו בגלל שההצגה הוגבלה לאגודת התיאטרון העצמאית (Independent Theatre Society), שכללה בין חבריה את ג'ורג' ברנרד שו, תומאס הרדי והנרי ג'יימס.
"רוחות" הוצג בעיר ניו יורק ב-5 בינואר 1894, ובתיאטרון העצמאי של ניו יורק (New York Independent Theatre) ב-1899. מארי שו גילמה את דמותה של גברת אלוינג. אלה נזימובה ופול אולנף העלו הפקה ידועה של "רוחות" בחדר קטן בלואר איסט סייד. כשנזימובה הייתה סטודנטית ברוסיה, היא רצתה "לשחק את רגינה בעבודת הגמר בבית הספר הדרמטי במוסקבה, אולם הם לא הרשו לי. "רוחות" נאסר באותה עת בידי הצנזור, מכיוון שהוא מתח ביקורת על הכנסייה."
התגובות והביקורות ההפקות הראשונות
במידה רבה בדומה לבית בובות, "רוחות" היה סנסציוני במתכוון. מה שבעיקר הפריע לבני זמנו של איבסן היה חוסר הצניעות המופגן שלו לדעתם, בעיסוקו החושפני יתר על המידה בנושא שאין לדבר עליו. המבקר האנגלי תיאר אותו אחר כך כ"מעשה מלוכלך שנעשה בפומבי", ועבור רבים זה היה מזעזע יותר ממהפך אינטלקטואלי עמוק.
באותה תקופה, עצם האזכור של מחלת מין היה שערורייתי, אולם כדי להראות שאפילו אדם שהיה נאמן לאידיאלים החברתיים של מוסר לא היה מוגן מפניה, היה מנוגד לכללי ההתנהגות החברתיים המקובלים של בני התקופה הוויקטוריאנית. הפקת "רוחות" הסעירה את החברה הנורווגית של אותם ימים ועל איבסן נמתחה ביקורת חריפה. ב-1898 כשאיבסן הוצג בפני המלך אוסקר השני של שוודיה ונורווגיה, בארוחת ערב שנערכה לכבודו של איבסן, המלך אמר לו שהמחזה לא טוב. אחרי שתיקה קצרה, איבסן התפרץ ואמר: "הוד מעלתו, הייתי חייב לכתוב את רוחות!".
הציטוטים להלן הם אוסף הערות הנוגעות למחזה ממגוון עיתונים ומקורות, שנכתבו בתקופת הצגת הבכורה שלו.
"מחזהו המתועב של איבסן המכונה "רוחות", עולה ממנו צחנת ביוב: פצע פתוח דוחה, צעד מלוכלך הנעשה בפומבי... מגעיל, חוסר נימוס משווע... מעשה נבלה... מעשה ידי שיכור." - דיילי טלגרף
מעורר שאט נפש... דמויות שהן או בעלות סתירה פנימית, או לא מעניינות או דוחות." – דיילי כרוניקל
"סיפור מבעית, חולני... יצירה בימתית שמזלזלת בכל גבר או אישה בעלי שכל ישר."
"מבחיל ומסוכן... מזהם את הצופים התמימים באותה מחלת עגבת של המוח שבה חולה אוסולד." - Ockham's Quarterly
"דיאגנוזה מדכאת של חוסר צניעות שפלה... הדמויות הן מתחסדות, נוקשות ומופקרות... קריקטורות מבעיתות." - lack and White
"התבשיל המבחיל והמטונף ביותר שהועלה אי פעם הוא חרפה להנהלת התיאטרון האנגלי... משעמם ומגעיל." – Era
"תשעים ושבעה אחוזים מהאנשים שהולכים לרוחות הם אנשים דוחים שמוצאים נושאים מגונים לטעמם, בדיוק כפי שהם עצמם כאלה" - Sporting and Dramatic News
"מכוער, מגעיל, צורם ומשעמם... רוח רעה, שמחפשת אחרי זוועות בלילה, וממצמצת כמו ינשוף זקן טיפש, כשקרן שמש חמה שמביאה שמחת חיים מבליחה לתוך עיניו." – Gentlewoman
"החברתי וחסר המין... האישה הבלתי נשית, הנשית הבלתי מיניות, ערב רב של בעלי דעות קדומות לבושות בביגוד מינימלי.... כלבים המחפשים צואה... גברים נשיים ונשים גבריות... כולם – גברים ונשים כאחד – יודעים שהם עושים לא רק מעשים בזויים אלא גם לא חוקיים... הלורד צ'מברלין (הצנזור) הותיר אותם להתפלש ברוחות... מחוץ לחבורה מטופשת, אין עניין קל שבקלים בנוכלות הסקנדינבית... גל של איוולת אנושית". - Truth
המחזה "רוחות" בתיאטרון המקצועי הישראלי
1. התיאטרון הארץ ישראלי - הצגת בכורה: 1921/3 ?
2. שחקני ירושלים (בשם ״שדים״) - הצגת בכורה: דצמבר 1941
3. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 16 בספטמבר 1947
5. תיאטרון באר שבע - הצגת בכורה: 18 באוקטובר 1989
7. תיאטרון תמונע (בשם "רוחות רפאים") - הצגת בכורה: פברואר 2009
8. תיאטרון באר שבע (כעיבוד מודרני למחזה, בשם "רוחות") - הצגת בכורה: יולי 2014
כוח המשימה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית לסין
כוח המשימה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית בעניין סין הוכרז על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן ב־10 בפברואר 2021.
הנשיא ביידן טען כי כוח המשימה יעזור לארצות הברית "לנצח בתחרות העתידית עם סין", על פי דיווחים בתקשורת צוות המשימה יובל על ידי אלי ראטנר, שהוא עוזר מיוחד למזכיר ההגנה, לויד אוסטין.
ממשל טראמפ
"כוח משימה לסין" הוכרז לראשונה על ידי חברי קונגרס המפלגה הרפובליקנית שמכנים בבית הנבחרים כבר במאי 2020, כוח המשימה הורכב כ-15 חברים, כולם רפובליקנים. בספטמבר של אותה שנה הציג הצוות למעלה מ-400 המלצות בעניין סין, עם דגש על שיפור זכויות האדם בסין, מגפת הקורונה (שפרצה במדינה לראשונה ומשם התפשטה ברחבי העולם כולו) וכן התגברות השפעתה של סין בעולם. את כוח המשימה הוביל חבר בית הנבחרים הרפובליקני, מייקל מקאול שהיה באותם ימים החבר הבכיר ביותר בוועדת החוץ של בית הנבחרים.
ממשל ביידן
על פי העיתון הבריטי, פייננשל טיימס היחסים בין ארצות הברית לסין העממית בימי כניסתו של ביידן לבית הלבן והשבעתו לנשיאות היו היחסים בין המדינות במצב הרע ביותר ב-4 העשורים האחרונים, ביידן הצהיר כי ממשלו ימשיך ב"עמדה הקשה כלפי בייג'ינג". במקביל רשת הטלוויזיה, CNBC שידרה כתבה שחשפה על התגברות ההשפעה של סין על המסחר העולמי.
כוח המשימה
בהצהרה על הקמת כוח המשימה, תיאר הנשיא ביידן את סין כ"מתחרה הרצינית ביותר לאמריקה" ואמר כי "ככוח המשימה יאפשר לארצות הברית לנצח בתחרות עתידית שכזו". לדברי ביידן, כוח המשימה יסייע בהגנה על האינטרסים האמריקאים באסיה ובעולם כולו. עוד לפני הקמת כוח המשימה מתחו אנשי ממשל ביידן ביקורת על סין בעיקר בנוגע להונג קונג, שינג'יאנג וטאיוואן.
מלבד ביידן קולות דומים נשמעו במחלקת ההגנה האמריקאית, מזכיר ההגנה, לויד אוסטין וסגניתו, קתלין היקס תיארו את סין העממית כ"איום על ארצות הברית". בהצהרות נרחבות יותר, טען אוסטין כי סין מתכוונת לבנות צבא דומה לזה של ארצות הברית עד שנת 2050 והוא יוודא שדבר כזה לא יקרה לעולם.
כוח המשימה הוכרז מספר שעות לפני שיחת טלפון בין נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן למנהיג העליון של סין, שי ג'ינפינג. עוד באותו היום נפגשו פקידי ממשל אמריקאים עם נציג טייואני. גם מחלקת המדינה האמריקאית שחררה הודעה בה נכתב כי "יועמק הקשר עם טייוואן" ומחלקת המדינה הצהירה כי "בריתות יהיו שיטה חשובה לתחרות הסינית נגד ארצות הברית". מלבד ההצהרות האלו, דווח בתקשורת כי ארצות הברית תבצע פעילות צבאיות במים הסובבים את סין וכי כוח המשימה יכולל פריסת כוחות צבאיים.
הפנטגון הודיע כי כוח המשימה יעביר דו"ח, שלא יפורסם בציבור ויחשף רק בפני מזכיר ההגנה אוסטין ולחלק מחברי הקונגרס תוך כ-4 חודשים.
מבנה הכוח
כוח המשימה יורכב מכ-15 חברים שנלקחו מצבא ארצות הברית, מקהילת המודיעין האמריקאית וממחלקת ההגנה של ארצות הברית. את הכוח ינהל איש הפנטגון אלי ראטנר, ראטנר עבד קודם לכן במחלקת החוץ האמריקאית והתעסק בעיקר בענייני סין ומונגוליה ומאוחר יותר עבד כסגן היועץ לביטחון לאומי של ביידן.
קו 2 של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו 2 או בשמו המלא קו מהיר ברודוויי-השדרה השביעית (באנגלית: Broadway–Seventh Avenue Exspres) הוא קו רכבת תחתית באגף A של הרכבת התחתית של ניו יורק סמל המסלול של הקו הוא בצבע אדום והוא אחד מארבעת הקווים שמרכיבים את אגף IRT במערכת הרכבת התחתית. הקו נקרא "קו מהיר" שכן הוא מדלג על תחנות רבות במנהטן ומשלים את השירות של שאר הקווים בברוקלין וברובע הברונקס שם הוא עוצר ברוב התחנות.
היסטוריה
החלק הראשון של מסלול הקו הנוכחי נכנס לשירות ב-26 בנובמבר 1904, מהתחנה הזמנית של רחוב 180-ברונקס פארק אל רחוב 149. ב־10 ביולי 1905 נפתח החיבור בין קו הרכבת התחתית של ה-"IRT- לנוקס אווניו" ("IRT White White Plains Line"), אשר שימש בעבר את קו השדרה השלישית, החיבור איפשר את הארכת שירות הרכבת התחתית ממנהטן לברונקס. ב-9 בינואר 1908 נפתחה מנהרת רחוב ג'ורלימון, המחברת את קו ה-IRT אל קסינגטון אווניו וברוקלין. בשלב זה, רכבות נסעו מרחוב 180 מזרח לבורו הול. ב־1 במאי 1908 הורחבו הרכבות לרחוב נבינס ולשדרות אטלנטיק. ב-3 במרץ 1917 הורחב הקו לרחוב 219. מ-2 במרץ ועד ה -12 באוקטובר 1998 הופסק שירות הקו באופן חלקי בין קינגסטון אווניו לרחוב 149 עקב העבודות שנערכו לשיקום הקו. עקב תיקונים בקו בעקבות הנזק שנגרם מסופת ההוריקן סנדי על מסילת קלארק סטריט, בין 17 ביוני 2017 ל-24 ביוני 2018, הופסק שוב שירות הקו באופן חלקי.
מסלול הקו
הקו, שמגיע עד לפרוורים המרוחקים של ניו יורק, מתחיל את מסלולו בוואקפילד שבפאתי ברונקס. הוא חוצה את ברונקס מצפון לדרום ונכנס למנהטן מצפון. במנהטן הוא נוסע במסלול משותף עם קווים 1 ו-3, אך בעוד הם עוצרים ברוב התחנות, הוא הופך ל"קו מהיר", ומדלג על תחנות רבות. בברוקלין מתפצל מסלול הקו משאר הקווים והוא מגיע למרכז ברוקלין ועוצר בכל התחנות.
Lyn z
לינדסי אן ווי (אנגלית: Lindsey Ann Way; נולדה בשם בלאטו ב-21 במאי 1976) הידועה בשם לין Z היא בסיסטית בלהקה האמריקאית Mindless Self Indulgence.
ביוגרפיה
לינדסי נולדה בדונון, סקוטלנד. היא ממוצא צרפתי ואינדיאני. היא עברה לקונטיקט בגיל 5. היא עזבה את הבית בגיל 17 ועברה לברוקלין, ניו יורק, שם היא למדה במכון פראט אמנות ואילוסטרציה. לינדסי עבדה אז כאמנית חלון ראווה ושימשה כ"עוזרת ציור" לרון אינגליש בניו יורק. יצירות האמנות שלה כבר מאז הוצגו בתוכניתו של CBGB ה-32 שנה לאמנות, תחת הכותרת 'האנג' ו'דראו': תערוכה קבוצתית בנסיעות. לינדסי ניגנה בלהקה ששימשה חימום ללהקה דולי פרטון. בשנת 2002 היא הצטרפה ל-Mindless Self Indulgence. לינדסי נבחנה להחליף את הבסיסטית של הלהקה, ונסה, וצלחה את המבחן. יחד עם האמן ג'ורדן היילי, לינדסי תרמה רבות ליצירות האמנות בתקליטור You'll Rebel To Anything.
ב-13 בנובמבר 2010, היא הציגה את יצירות האמנות שלה תחת הכותרת "שקט" בגלריה למדע הכהה עם תערוכה משותפת בשם "חייך גם אם זה כואב". ב-11 בדצמבר 2010, הושק אתר המציע גלריה של יצירות האמנות שלה. כמו כן, היא גם תרמה לתערוכת סאות' פארק- 15 שנה באמנות האופרה בגלריה בניו יורק.
הנוכחות של לינדסי על הבמה היא פעילה מאוד: היא נעה ללא הרף. היא נוהגת לעקל את הגב האחורי שלה במהלך ההופעות. בשנת 2002 אושפזה לינדסי בבית חולים עם ריאות שקרסו, אך זה לא מנע ממנה את האנרגיות בהופעות. לינדסי לובשת לעיתים קרובות להופעות מדים של תלמידת בית ספר פרטי, יחד עם הסגנון האישי שלה.
חיים אישיים
ב-3 ספטמבר 2007, התחתנה לינדסי עם ג'רארד ויי, הסולן של מיי כמיקל רומאנס, ולהם נולדה ילדה בשם בנדיט לי ווי.
אליעזר הגר (דמשק אליעזר)
רבי אליעזר הגר (כ"ב בשבט ה'תרנ"א, ינואר 1891 – ב' באלול ה'תש"ו, אוגוסט 1946) היה אדמו"ר וראש ישיבה בוויז'ניץ. מכונה "הדמשק אליעזר" על שם ספרו.
קורותיו
נולד לרבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ, ולהינדא בתו של רבי מאיר הורוביץ, ה"אמרי נועם" מדז'יקוב. נקרא על שם סבה של אמו, רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב. בשנת תרס"ז נישא לחוה, בתו של רבי יצחק מאיר השיל מקופיטשניץ. הוסמך להוראה על ידי המהרש"ם מברז'אן ורבי שמואל אנגל מרדומישלא.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה ביחד עם חותנו. בשנים אלו עמד בקשר עם גדולי תורה רבים ששהו בווינה בעקבות המלחמה, ובהם רבי אברהם מנחם שטיינברג (בעל "מחזה אברהם") שאף הסמיך אותו לרבנות.
בשנת תרפ"ב הוכתר כרבה של ויז'ניץ ושנה לאחר מכן הקים את "ישיבת ויז'ניץ" בעיירה. לאחר פטירת אביו בתרצ"ו (1936) החל לכהן כאדמו"ר. בשנת ת"ש נמלט מוויז'ניץ שנכבשה על ידי הרוסים והתיישב בטעמשוואר. שלח משלוחי מזון למען היהודים שהוגלו לביצות טרנסניסטריה והורעבו שם. לשם כך מכר את כל רכושו, כולל שעון היד שלו. הצליח להימלט ולעלות לארץ ישראל בכ"ו בניסן תש"ד (19 באפריל 1944) והקים את ישיבת ויז'ניץ בתל אביב. לאחר מספר חודשים העמיד בראשותה את אחיינו, הרב משה יהושע הגר. זמן קצר לאחר עלייתו לקה בסרטן ושהה במלון באב"ד בירושלים עד לפטירתו בב' באלול ה'תש"ו (1946). נקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בלוויה רבת משתתפים. רבי אליעזר הגר לא הותיר אחריו צאצאים, ולאחר פטירתו עברו חסידיו לאחיו, רבי חיים מאיר הגר, שעלה לארץ ישראל שנה לאחר מכן.
רבי אליעזר הגר הרבה לכתוב חידושי תורה, אולם רובם אבדו בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר פטירתו יצא לאור חלק מדברי תורתו בספר "דמשק אליעזר" על התורה (תש"ט) ועל ספר תהלים (תשי"ח). כרך נוסף יצא לאור בשנת תשנ"ד בעריכת נתן אליהו רוט. על שמו נקראו רחובות בבני ברק וברחובות וכן ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בבני ברק.
קישורים חיצוניים
אודותיו:
והבי ח'זרי
והבי ח'זרי (בערבית:  وهبي خزري; נולד ב-8 בפברואר 1991) הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת מונפלייה ובנבחרת תוניסיה.
ספורטינג קלוב דה בסטיה
ח'זרי נולד באז'אקסיו שבצרפת. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של JS אז'אקסיו, ובגיל 12 עבר למחלקת הנוער של ספורטינג קלוב דה בסטיה. ב-20 בפברואר 2009 ערך ח'זרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון 0–1 על אמיין במסגרת ליגת המשנה הצרפתית. ב-13 במרץ 2009 הבקיע ח'זרי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-81 בניצחון 0–1 על מונפלייה בליגה. הוא לקח חלק בירידת המועדון לליגה הלאומית בתום עונת, חזרתו לליגת המשנה בתום העונה הבאה ובעליית המועדון לליגת העל בתום עונת.
ז'ירונדן דה בורדו
בחודש יולי 2014, לאחר 5 עונות בספורטינג קלוב דה בסטיה, חתם ח'זרי ל-4 עונות בז'ירונדן דה בורדו מליגת העל הצרפתית. ב-17 באוגוסט 2014 ערך ח'זרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 76 דקות בניצחון 1–4 על מונקו במסגרת המחזור השני בליגה. באותו משחק, דקה לפני החלפתו, הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
סנדרלנד
ב-30 בינואר 2016, לאחר עונה וחצי בז'ירונדן דה בורדו, חתם ח'זרי בסנדרלנד מהפרמייר ליג. ב-2 בפברואר ערך ח'זרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף לקראת המחצית השנייה בהפסד 0–1 למנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור ה-24 בליגה. ב-13 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, שער בדקה השלישית בניצחון 1–2 על מנצ'סטר יונייטד במסגרת המחזור ה-26. בעונת 2016/2017 היה שותף לנשירתה של הקבוצה לליגת המשנה. ב-31 באוגוסט 2017 הושאל לסטאד רן. ב-10 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–3 על אולימפיק ליון בו הבקיע את שערו הראשון.
חנן סביון
חנן סביון (נולד ב-21 במרץ 1976) הוא שחקן, תסריטאי, מחזאי, במאי, קומיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
והבי ח'זרי
סנט אטיין
ב-17 ביולי 2018 חתם ח'זרי בסנט אטיין לארבע שנים. ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בו כבש את שערו הראשון בניצחון 2-1 על גנגאן. בעונתו הראשונה כבש 13 שערי ליגה.
חנן סביון
ביוגרפיה
אביו עברת את שם משפחתו מסוויסה לסביון. חנן גדל והתחנך בירושלים. בנעוריו למד בתיכון ע"ש זיו ומרקס בעיר מגוריו. לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
והבי ח'זרי
מונפלייה
ב-28 ביוני 2022 חתם ח'זרי במונפלייה.
חנן סביון
ביוגרפיה
משנת 2001 עוד במהלך לימודי המשחק החל להופיע בפינה קומית בתוכניתו של יעקב מנדל, "הלילה יענקל'ה לאן?", תוכנית ששודרה בערוץ 33. בנוסף הופיע גם בסדרה "שמש" בתפקיד אורח בשני הפרקים האחרונים של העונה הרביעית. בשנת 2001 שיחק במחזמר לילדים ולכל המשפחה "שלגיה" בתפקיד אחד משבעת הגמדים.
והבי ח'זרי
מונפלייה
ב-13 באוגוסט 2022, ערך הופעת בכורה בה כבש שער בכורה בהפסד 5-2 לפריז סן ז’רמן.
חנן סביון
ביוגרפיה
בשנת 2004 החל להופיע בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול" בתור מירון מירונובסקי, בעל קפיטריה בבית ספר "אביבים", שנוהג לצחוק עם התלמידים ולתת להם עצות.
בשנת 2005 השתתף בסרטי הקולנוע "איזה מקום נפלא" ו"עד מדינה". בנוסף, השתתף בסדרת הטלוויזיה, "לילה אפל".
והבי ח'זרי
קריירה בינלאומית
ח'זרי נכלל בסגל נבחרת תוניסיה למשחקי גביע העולם בכדורגל 2018 שנערכו ברוסיה. במשחק השני שערכה תוניסיה בטורניר, בישל ח'זרי את השער הראשון והבקיע את השני בהפסד נבחרתו 2–5 לנבחרתה של בלגיה. במשחק האחרון בשלב הבתים, לאחר ששתי הנבחרות כשלו בהעפלה לשלב הבא בטורניר, בישל ח'זרי את השער הראשון והבקיע את שער הניצחון מול פנמה, שהסתיים בתוצאה 1–2. היה זה השער ה-2,500 במספר בהיסטוריית טורנירי גביע העולם.
חנן סביון
ביוגרפיה
בשנת 2006 יצר יחד עם גיא עמיר את סדרת הדרמה "בובות" ששודרה בHOT3, כמו כן, כתב ושיחק בסדרה הקומית, "בלאגן ועד אילת". באותה שנה, השתתף בוידאו קליפ המצליח ל"שירת הסטיקר" של להקת הדג נחש יחד עם גיא עמיר.
בשנת 2007 יצר את סדרת הטלוויזיה הקומית "בילי", באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם", ששודרה בערוץ Yes stars ישראלי.
ב-2008 הנחה ושיחק בתוכנית הטלוויזיה הקומית "שוונג", ששודרה בערוץ 23. באותה שנה גילם בסדרה "רמזור" את דודי קשק.
בחנוכה 2011 השתתף סביון יחד עם גיא עמיר ב-i פסטיגל Game On בתפקיד ה"צרובים", יחד ביצעו שיר בשם "כל המדינה שכונה".
בשנת 2013 יצר יחד עם גיא עמיר את סדרת הדרמה "פצועים בראש". בשנת 2016 עלתה לשידור עונה נוספת של הסדרה.
בשנת 2016 חזרו סביון ועמיר לבמת התיאטרון. השניים כתבו ושיחקו בקומדיה "חלפון 6 - עאלק מחזמר", שעלתה בתיאטרון האינקובטור בבימויו של אריק עשת, שהיה מנהל בית הספר למשחק ניסן נתיב ירושלים בו למדו, ומי שהיה הראשון שעודד אותם לכתוב וליצור במקביל להיותם שחקנים.
באותה שנה חזר לשחק בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "ראש גדול", בתור מירון מירונובסקי.
באוגוסט 2018 החל לשחק בסדרה "אילת" את בז'רנו, קב"ט המלון.
ב-2019 יצאה לאקרנים הקומדיה "מחילה", שכתבו וביימו סביון וגיא עמיר, והם מופיעים בה בתפקידים הראשיים.
ב-2021 השתתף סביון בסדרת הדרמה "בעלת החלומות" בתור אבי בעל חושה מסיני.
בשנת 2022 עלתה ההצגה "משוגע עליה" בתיאטרון הבימה, אותה כתב סביון יחד עם גיא עמיר. סביון ועמיר מגלמים דמויות ראשיות בהצגה.
בשנת 2023 שיחק בסדרה 4.20 בתפקיד לילי נקש, איש עולם תחתון שמנהל ארגון פשע בנתניה.
באותה שנה שיחק סביון בסדרת הילדים "שלי הכובשת" המשודרת בכאן חינוכית לצד אורי גבריאל, טל פרידמן, גבי עמרני ושיפי אלוני. סביון שיחק את משה רומנו.
חיים אישיים
סביון נשוי לתסריטאית ליאת סביון, ולזוג שני ילדים. מתגורר במודיעין.
לסביון ולגיא עמיר היה בר בגבעתיים בשם "הפרגולה". הבר מוזכר מספר פעמים בסדרה "פצועים בראש".
סביון ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, נתון שהוזכר רבות בסדרה עספור אותה יצר יחד עם חברו הקרוב גיא עמיר.
פיישוטו
פיישוטו (בפורטוגזית Peixoto) הוא שם משפחה, פורטוגזי וברזילאי, שבמקור בשפה הפורטוגזית משמעותו "דג קטן" או "דגיג". שם משפחה זה נפוץ בקרב העם הפורטוגזי ובקרב ברזילאים ממוצא פורטוגזי, וכמו כן אצל יהודים פורטוגזים שחיו בפורטוגל ונפוצו בפזורה הספרדית-פורטוגזית בעולם. אצל היהודים בעיקר במזרח התיכון – למשל, בסוריה ובארץ ישראל, לשם זה אומצו כתיבים נוספים: הכתיב האיטלקי Picciotto (פיצ'וטו) או הכתיב וההיגוי העברי "פיג'וטו", בהשפעת הטורקית והערבית.
משיכת חבל במשחקים האולימפיים
משיכת חבל הייתה ענף במשחקים האולימפיים בין אולימפיאדת פריז (1900) לאולימפיאדת אנטוורפן (1920). בתחרויות השתתפו גברים בלבד.
היסטוריה
בטורניר משיכת החבל הראשון, באולימפיאדת פריז (1900) התחרו רק שתי קבוצות: נבחרת צרפת ונבחרת מעורבת של ספורטאים שוודים ודנים. ארצות הברית הייתה אמורה להשתתף אף היא, אך היא ביטלה את השתתפותה בשל סמיכות לתחרויות האתלטיקה שבה השתתפו חבריה. כל נבחרת כללה שלושה ספורטאים, והתחרות נערכה בשיטת הטוב משלושה ניסיונות. הנבחרת המעורבת ניצחה בשני הסיבובים, ולא נזקקה לסיבוב נוסף.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) השתתפו 6 מועדונים, מהם חמישה אמריקנים ואחד יווני, שבכל אחד מהם חמישה ספורטאים. הטורניר נערך בשיטת נוקאאוט, כאשר ארבע מהקבוצות החלו בשלב רבע הגמר, ושתיים נוספות העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר. המנצחת בשלב הגמר, קבוצה ממילווקי, זכתה במדליית זהב. המפסידה, קבוצה מניו יורק, הייתה אמורה להמשיך להתחרות מול שתי המפסידות האחרות בחצאי הגמר על מדליות הכסף והארד, קבוצות מסנט לואיס, אך לא התייצבה, והפסידה להן אוטומטית.
באולימפיאדת לונדון (1908) השתתפו שלוש קבוצות של שוטרים בריטים, וכן נבחרות של ארצות הברית ושוודיה. הקבוצות כללו הפעם שמונה ספורטאים. הטורניר נערך בשיטת נוקאאוט, כאשר שתיים מהנבחרות החלו בשלב רבע הגמר, והיתר העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר. בשלב הגמר גברה משטרת לונדון על משטרת ליברפול. נבחרת משטרת המטרופולין של לונדון זכתה במדליית ארד לאחר שנבחרת שוודיה לא התייצבה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) השתתפו רק שתי קבוצות - משטרת לונדון מטעם בריטניה ומשטרת סטוקהולם מטעם שוודיה, שזכתה בתואר.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו תחרויות משיכת חבל בפעם האחרונה. 5 נבחרות השתתפו בטורניר. 2 מהן החלו בשלב רבע הגמר, ו-3 בשלב חצי הגמר. נבחרת בריטניה זכתה במדליית הזהב לאחר שגברה על נבחרת הולנד. לאחר מכן המשיכו הנבחרות שבריטניה ניצחה לטורניר על מדליית הכסף, שבו זכתה הולנד, לאחר ניצחון על בלגיה. שלוש הנבחרות הנותרות (איטליה, ארצות הברית ובלגיה) המשיכו לטורניר על מדליית הארד, והזוכה הייתה בלגיה.
פרדריק קולט
ביוגרפיה
קולט, בנם של שר המשפטים יוהאן קולט (1800–1877) ואשתו מארי פרדריקה תומאסון (1810–1839), שנפטרה שלושה ימים לאחר לידתו, גדל במשפחה של פוליטיקאים ופקידים. ראש ממשלת נורווגיה יונאס קולט היה סבו.
עם אביו נסע לדיסלדורף, שם ביקרו את צייר הנוף הנס גודה, שלימד באקדמיה, שקיבל אותו כסטודנט פרטי בשנת 1860 ולימד אותו שנתיים. בשנת 1861 גודה, חברו פיטר ניקולאי ארבו וקולט נסעו יחד למסע לימודי. יחד עם אדולף טידמן, הם ביקרו את גודה בשנת 1862 בטיול לימודי בויילס, שממנו הופיעו רישומיו לתמונה שצייר מוויילס משנת 1863.
בין השנים 1862 עד 1864 הוא הלך לסטודיו הפרטי של מורטן מולר בדיסלדורף. הוא גם נרשם לשנת הלימודים 1861/1862 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בכיתה שהונחתה על ידי רודולף ויגמן. הוא צבר קשר חברתי הדוק עם אמנים סקנדינבים אחרים בדיסלדורף באמצעות חברותו בעמותת האמנים מלקסטן, אליה השתייך בין השנים 1861-1865/1866.
בשנת 1873 נסע לפריז עם הצייר פריט תולוב, אותו פגש בקופנהגן. בשתי תקופות נוספות, בשנים 1874/1875 ו- 1878/1879, הוא חי בפריז בסביבתם של אמנים סקנדינביים אחרים כמו קרל פרדריק היל או ברנד לינדהולם ולמד את הטכניקות האמנותיות של ציירי הנוף של בית הספר ברביזון.
בשנת 1877 נסעו תולוב, לינדהולם וקולט למסע לימודי בלה האבר ודורדרכט. בהשפעת ציור הנוף הצרפתי, הוא שינה את סגנון הציור שלו לכיוון האימפרסיוניזם המוקדם. בשנות השמונים של המאה ה-19 עבר לחלוטין לציור באוויר הפתוח.
קולט הגיע ללילהאמר בפעם הראשונה בשנת 1883. הוא ביקר בעיר בכל חורף משנת 1886 ועד מותו. נופי החורף הטבעיים שנוצרו שם הפכו למומחיותו. לציור בנוף בתנאי כפור הוא פיתח את סוג הסטודיו באוויר הפתוח על מזחלת, שנבנתה בשנות ה -90 של המאה ה-19 על ידי מפעל הרכבות סקאבו. בשנים 1896 עד 1912 הוא עיצב גם דגימות בד.
קולט הציג באופן קבוע בתערוכות הסתיו בכריסטיאניה (אוסלו). הוא גם שלח כמה תמונות לתערוכות בינלאומיות (קופנהגן 1872, וינה 1873, פריז 1889, שיקגו 1893, ברלין 1896, סטוקהולם 1897, סנט פטרסבורג 1897, פריז 1900, מינכן 1901, דיסלדורף 1904).
פריים (צילום)
בצילום, פריים (באנגלית: Frame, בעברית: חַלּוֹנִית או תְּמוּנִית) הוא מושג המתאר את גבולות התצלום והחיתוכים שלו, ואת מה שהצלם בחר להכניס או לא להכניס לתמונה.
תוכן הפריים
תוכן הפריים הוא מכלול הפרטים (או הפרט האחד, תלוי בסוג התמונה) הנכללים בתוך גבולות התמונה, כפי שנבחר על ידי הצלם. מכלול הפרטים המצויים בפריים והמיקום שלהם נקראים קומפוזיציה.
צורת הפריים
לעומת ציור, שבו האמן יכול לעצב לעצמו את צורת המסגרת, בצילום ישנן מספר מצומצם יותר של צורות, ופורמט הצילום הוא לרוב מלבני. צורות אלו נקראות "Aspect ratio".
הפריים בצילום וידאו
בקולנוע ובווידאו, משמעות המושג פריים היא שונה מעט. וידאו מורכב מרצף של תמונות המוקרנות בקצב מהיר על מנת ליצור תחושה של תנועה; כל אחת מהתמונות המרכיבות את הווידאו נקראת פריים, ורצף של פריימים נקרא שוט. ככל שיש יותר פריימים לשנייה, מתקבלת תנועה חלקה יותר ולא מקוטעת. בראשית ימי הקולנוע מקובל היה לצלם 18 פריימים בשנייה (18fps), ולכן הם נראים מקוטעים יותר ויש קפיצות בין תנועה לתנועה. קצב הפריימים המקובל בצילום פילם הוא 24 פריימים בשנייה (24fps) ובצילום וידאו הוא 25 פריימים בשנייה (25fps). בצפון אמריקה וביפן מקובל כיום להשתמש בקצב של 30 פריימים בשנייה (30fps). לאחרונה, גדל השימוש בקצב של 60 פריימים בשנייה (60fps), ומרבית המצלמות והסמארטפונים מאפשרים צילום במהירות זו.
תנועה חלקה - מספר פריימים לשנייה (FPS)
העין האנושית מגיבה באופן שונה לקצב פריימים לשנייה בתנאים שונים. בתנאים אידיאליים - תמונה בצבע אחיד המופיעה על רקע אחיד - מצליחים להגיב לתמונה בודדת גם אם היא מופיעה אך ורק ל 1/220 של שנייה. זה מציב את הגבול העליון ליכולת ההפרדה בזמן של העין. במילים אחרות, וידאו בקצב של 220 פריימים לשנייה יראה תנועה חלקה בכל מצב שהוא. אך ככל שמהירות שינוי התמונה מפריים לפריים עולה, נדרש המוח לזמן פענוח הולך וגדל. בנוסף, המוח מגיב אחרת בהתאם למידת הסטרס בו נמצא הצופה, וככל שהסטרס גובר, הרגישות לתנועה מהירה עולה. לכן, ברוב המקרים קצב של 30 פריימים בשנייה די בו לסצנה רגועה, אך ככל שרמת הסטרס עולה יש צורך בכמות גדולה הרבה יותר של פריימים לשנייה. ברוב המקרים לא נצליח לראות שיפור בין 60 פריימים לשנייה ל 120. אבל - זה עבור רוב המקרים. כאמור, בשביל לכסות את כל האפשרויות, כל שיפור בקצב עד 220 פריימים לשנייה ישפיע.
וידאו בהילוך איטי
על מנת לצלם וידאו בהילוך איטי (slow motion), על המצלמה לצלם כמות גבוהה של פריימים בשנייה, שלאחר מכן יוצגו לצופה בקצב רגיל. וידאו בקצב של 240 פריימים לשנייה שיוקרן בקצב של 30 פריימים לשנייה יראה הילוך איטי פי 8. כיום, מרבית המצלמות החדשות מאפשרות צילום של לפחות 240 פריימים בשנייה (240fps), בעוד מצלמות מקצועיות המיועדות למטרה זו, מאפשרות צילום של עד 1,400,000 פריימים בשנייה. מנגד, צילום וידאו בהילוך מהיר, לדוגמה Time Lapse, דורש צילום של פחות מפריים אחד בשנייה.
בשנת 2015 אוניברסיטת MIT יצרה מצלמה המאפשרת צילום של טריליון פריימים בשנייה, ובכך יצרה בזמנו את המצלמה המהירה בעולם. מאז יצרו במכון הטכנולוגי של קליפורניה מצלמה מהירה פי 10. שתי המצלמות מהירות כל כך, עד כדי שהן יכולות לקלוט תנועה של פולס לייזר קצר העובר בתווך כלשהו.
ברק בסינג'ר
ברק בסינג'ר (באנגלית: Brec Bassinger; נולדה ב-25 במאי 1999) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה הראשי כבלה דוסון בסדרה של ניקלודיאון; "בלה והבולדוגס" וכסטארגירל בסדרה "סטארגירל" רשת "The CW".
ראשית חייה
בסינג'ר נולדה בסגינו, טקסס והיא גדלה אצל אמה, בעוד שאר משפחתה נשארה בטקסס. בילדותה, בסינג'ר נהגה לשחק כדורסל, כדורעף ולעשות ריצות. בנוסף, בסינג'ר גם השתתפה בתערוכות יופי והייתה המנצחת בתחרות "גברת עולם הקטנה שלנו". יש לה שני אחים גדולים יותר בשם בריק וברייס. לפני שהפכה לשחקנית, היא הייתה מעודדת תחרותית.
קריירה
בשנת 2014, בסינג'ר לוהקה לתפקיד הראשי של סדרת הנעורים הקומית "בלה והבולדוגס", ששודרה בין השנים 2015–2016. בשנת 2016, בסינג'ר לוהקה לסרט "עדכון סטטוס", שהופץ ישירות עבור המדיה הביתית. בשנת 2019, בסינג'ר כיכבה במותחן ההמשך לסרט "47 מטר", "47 מטר 2".
מרצלגרגיי
מרצלגרגיי (בהונגרית: Marcalgergelyi) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם במרצלגרגיי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 524 ובשנת 2020 רק 311 תושבים.
יהודי מרצלגרגיי
במרצלגרגיי חיו יהודים בתקופות זמן שונות. וחלק מתושביה נרצחו בשואה.
SonarQube
SonarQube (בעבר Sonar) היא פלטפורמת קוד פתוח שפותחה על ידי SonarSource לבדיקה רציפה של איכות הקוד על מנת לבצע ביקורות אוטומטיות עם ניתוח קוד סטטי לאיתור באגים, קוד חשוד כבעייתי, ופגיעויות אבטחה, התומך בלמעלה מ-20 שפות תכנות שונות.
בין השאר מציע SonarQube דיווחים על קוד משוכפל, תקני קידוד, בדיקות יחידה, רמת כיסוי קוד, מורכבות קוד, הערות, באגים ופגיעות אבטחה.
SonarQube יכול להקליט היסטוריה של מדדים ומספק גרפי אבולוציה של הקוד. הוא גם מספק ניתוח ואינטגרציה אוטומטית לחלוטין עם כלי אינטגרציה של Maven, Ant, Gradle, MSBuild וכלי אינטגרציה רציפה (כמוAtlassian Bamboo, Jenkins, Hudson וכו'. ).
חלק משפות התכנות בהן תומך SonarQube (חלקן בתשלום) כולל את: Java (כולל Android), C#, PHP, JavaScript, TypeScript, C/C ++, Ruby, Scala, Kotlin, Go, COBOL, PL/SQL, PL/I, ABAP, VB. NET, VB6, Python, RPG, Flex, Objective-C, Swift, CSS, HTML ו- XML.
BYOD
BYOD (ראשי תיבות באנגלית: Bring Your Own Device), מונח המתאר את הנטייה החדשה בקרב עובדים, סטודנטים או תלמידים להביא לארגון מכשירים ממוחשבים שבבעלותם, כגון טלפונים חכמים ומחשבים ניידים, ולעשות בהם שימוש לצורכי עבודה או לימוד.
סיכונים
BYOD יכול להוות סיכון אבטחה לארגונים. כמו כן נתוני הארגון, ניתנים לבקרה חלקית או חסרה. חיבור מכשירי BYOD לרשת הפנימית של הארגון עלול להיות מנוצל לרעה לצורכי ריגול, או אף לשיבוש הפעילות הקיימת בארגון על ידי החדרת וירוסים. BYOD גם מנוגד לאסטרטגיה לסטנדרטיזציה של תשתיות IT. ישנו גם חשש שעם מורכבות BYOD עלויות התפעול, התמיכה והשירות של מחלקת ה-IT בארגון יעלו.
בנוסף לבעיות אבטחת BYOD מעורר בעיות משפטיות. הפרטיות של מידע אישי מהעובד, אל מול סודות תפעוליים והעסקיים. יש צורך להבהיר בתוך הארגון את האחריות המשפטית במקרה שמכשירי BYOD יפגעו בתפעול הארגוני (למשל על ידי החדרת וירוסים לרשת הארגונית, במקרה שבו עובד מאבד דיסק און קי ובו נתוני החברה, או במקרה הפוך שבו החברה מנטרת תכתובת אימייל פרטיות הנשלחות ממחשבו האישי של העובד על גבי הרשת הארגונית)
במדיניות BYOD לארגון מקובצים חסמים המותרים בשימוש כגון רשתות VPN, הצפנת דיסק, או אפילו שירותים מקוונים (דסקטופ וירטואלי, שרת מסוף, דואר מבוסס רשת וכדומה).
חינוך
בתי ספר רבים ניהלו בעבר, וחלקם עדיין מנהלים מדיניות של איסור שימוש במכשירים ניידים בכיתה. מאידך, לאחרונה מתפתחת מגמה הפוכה המאפשרת הבאת מכשירים ניידים אישיים לבית הספר ואף מעודדת את השימוש בהם לצורכי הוראה ולמידה. כך למשל, במרץ 2015, מנהל החינוך של העיר ניו יורק ביטל את האיסור על הבאת מכשירים ניידים לבית הספר. זאת בהתאמה לכך שבשנים האחרונות ישנה עלייה מתמדת במספר התלמידים ועובדי ההוראה המביאים ומשתמשים במכשירים ניידים אל בית הספר, כפי שנצפה במדינות מערביות.
השימוש במכשיר נייד מצד תלמידים מביא עמו אפשרויות למידה חדשות. אפליקציות המשמשות מערכות חינוכיות כוללות מאפיינים של צילום במסך וידאו (screencasting), שיתוף מדיה, כתיבת הערות, תקשורת במסגרת של כיתה/ הרצאה, יצירת מצגות ועוד.
היום כבר קיימים בתי ספר אשר נבנו כסביבות BYOD כאשר השימוש במכשירים ניידים בהם הוא חלק בלתי נפרד מהשגרה הלימודית בהם.
הגבלות אישיות
לשימוש במכשירים שמביא עובד מביתו יש השלכות רבות ומורכבות על הארגון. דוגמאות להשלכות הללו:
סטיב מונייה
סטיב מישל מונייה (בצרפתית: Steve Michel Mounié; נולד ב-29 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת החלוץ בברסט ובנבחרת בנין.
קריירה
מונייה גדל באקדמיית הנוער של מונפלייה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-28 באוקטובר 2014, כשעלה כמחליף בדקה ה-86 במשחק גביע הליגה הצרפתית נגד אז'אקסיו.
ב-31 באוגוסט 2015 הושאל לעונה אחת לנים מהליגה הצרפתית השנייה. מונייה כבש 11 שערים ב-32 משחקי ליגה, סיים את העונה כמלך השערים של קבוצתו ושב למונפלייה. ב-26 ביוני 2016 האריך את חוזהו במונפולייה עד ליוני 2019. בחודשים פברואר ומרץ 2017 כבש בחמישה משחקי ליגה ברציפות.
ב-5 ביולי 2017 נרכש על ידי האדרספילד טאון מהפרמייר ליג ב-13 מיליון אירו, כשהוא חותם על חוזה לארבע עונות והופך לשחקן היקר בתולדות המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-12 באוגוסט, וכבש שני שערי בכורה בניצחון 3–0 על קריסטל פאלאס. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 9 שערים ב-31 משחקים וסיים כמלך השערים של הקבוצה, אך בעונתו השנייה כבש שני שערים בלבד ב-32 משחקים, והקבוצה סיימה במקום ה-20 בטבלה וירדה לצ'מפיונשיפ. בעונת 2019/2020 כבש 8 שערים ב-32 משחקים, והקבוצה סיימה בתחתית בצ'מפיונשיפ אך ניצלה מירידת ליגה נוספת.
ב-9 בספטמבר 2020 נרכש על ידי ברסט בחמש מיליון אירו.
אוניברסיטת פנתאון-אסאס
אוניברסיטת פריז II: פנתאון - אסאס (בצרפתית: Université Paris II Panthéon-Assas) נוסדה בשנת 1970 כהמשך לאוניברסיטת פריז העתיקה אשר החלה את דרכה בשנת 1253, דורגה במקום הראשון בצרפת בשנת 2010 כאוניברסיטה המובילה בתחום לימודי חוק ומשפט.
לאוניברסיטה יש כשמונה עשר קמפוסים שונים בפריז כשרובם ממוקמים ברובע הלטיני ההיסטורי בעיר, עשרים וארבעה מרכזי מחקר, וחמישה בתי ספר לדוקטורט. לאוניברסיטה יש ארבע מחלקות אשר מתמחות במשפט, ניהול פרטי וציבורי, כלכלה, ומדעי הפוליטיקה, וממוצע של שמונה עשר אלף סטודנטים. ביחד עם אוניברסיטה נוספות, הוא אחראי על ספריית קוג'אס.
משנת 1970 באוניברסיטה למדו שני ראשי ממשלה צרפתיים, שלושה נשיאי מפלגות צרפתיות, שמונה שרי ממשלה בתחומים שונים כולל הגנה, צדק, פנים, כלכלה ואוצר, ובנוסף שני ראשי מדינה זרים, וארבעה סנטורים ושרים זרים. באוניברסיטת פריז II יש גם פרופסור ישראלי אחד: פרופ' דוד נקש (מז"פ מחשבים וזיהוי עברות מחשב).
אשקי
אשקי (בהונגרית: Öskü) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם באשקי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,188 תושבים, ובשנת 2019 רק 2,113 תושבים.
יהודי אשקי
באשקי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
בית מגדל
בית מגדל הוא טירה קטנה, שבה יש מגדל בודד. מגדל זה בנוי מאבן והוא משמש להגנה ולמגורים.
סוג זה של טירות היה נפוץ בימי הביניים, באזורים בהם שלטה האצולה הזוטרה, בלא כפיפות משמעותית לאצולה הבכירה או למלך. בית המגדל איפשר מגורים ושליטה של משפחת האצולה הזוטרה המקומית באזור החקלאי ששייך לה. הוא איפשר לה להתבצר מפני החקלאים הכפופים לה ואיפשר לה לאסוף אותם אל תוך הביצור כדי להגן עליהם. הוא איפשר לה לאחסן את המסים שהיא גבתה מהחקלאים במקום בטוח מפני גנבים, כמו גם מפני גובי המיסים של מי שמתיימר ליצג שלטון כללי רופף. באירלנד, למשל, נבנו בין המאה ה-14 למאה ה-17 כמעט שלושת אלפים בתי מגדל.
במאה ה-18 וה-19, איבדו הטירות (מכול הסוגים) הרבה מהערך ההגנתי שלהן עקב התקדמות הטכנולוגית של ארטילריה. בנוסף, איבדו גם את תפקידן בשמירה על הסדר המקומי. בתקופה זו, האצולה, שאיבדה גם היא ממעמדה, כבר לא הצליחה לעמוד בהוצאות אחזקתן של הטירות. טירות גדולות נמכרו לעשירים, או שהפכו למוזיאונים ובתי מלון. לעומתן, נמכרו בתי מגדל לאנשים אמידים, שאינם עשירים באופן קיצוני, אך חובבי היסטוריה, שמעוניינים לגור במבנה לשימור. בתי מגדל אחרים הפכו למסעדות כפריות.
אולם הבדים (קרקוב)
אולם הבדים של קרקוב (בפולנית: Sukiennice, "סוּקְייֶניצה") הוא מבנה בעיר קרקוב שבאזור פולין קטן, המתוארכת לרנסאנס הפולני והוא אחד מסמליה המוכרים ביותר של העיר. האולם הוא המבנה המרכזי בכיכר המרכזית של קרקוב שבעיר העתיקה של קרקוב (שהוכרזה על ידי אונסק"ו אתר מורשת עולמית ב-1978).
היסטוריה
המבנה הוקם באמצע המאה ה-14, בתקופת שלטונו של קז'ימייז' השלישי מלך פולין, כמבנה גותי במקום דוכני השוק שהיו קיימים במקום מהמאה ה-13 ושימש לסחר בדים. המקום נשרף כליל ב-1555, ונבנה מחדש בין 1556 ל-1560 בסגנון רנסאנס על ידי ג'ובאני איל מוסקה (Giovani il Mosca) מפדובה. הוא שימש אז כמרכז מרכזי של סחר בינלאומי. סוחרים נודדים נפגשו בו כדי לדון בעסקים ובסחר חליפין. בתור הזהב של פולין במאה ה-15, היה האולם מקור למגוון של סחורות יבוא אקזוטיות מהמזרח - תבלינים, משי, עור ושעווה - בעוד שקרקוב עצמה ייצאה טקסטיל, עופרת ומלח בישול ממכרות המלח בווייליצ'קה.
סמוך לאולם הבדים התקיימו עד המאה ה-19 שני מבנים קשורים אליו "בית השקילה הגדול" (Wielka Waga Miejska) ו"בית השקילה הקטן" (Mała Waga Miejska). אולמות בדים אחרים דומים היו קיימים בערים אחרות בפולין, כדוגמת ורוצלב ופוזנן, כמו גם בערים אחרות באירופה דוגמת אולם הבדים של איפר בבלגיה, בבראונשוויג ובלייפציג בגרמניה, שבהן המבנה מכונה גוונדהאוס (Gewandhaus) (המקור לשם תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג) ובלידס באנגליה (st White Cloth Hall1).
קרקוב הייתה עיר הבירה של פולין, והיא הייתה בין הערים הגדולות ביותר באירופה כבר לפני שהחלה תקופת הרנסאנס. עם זאת, החלה הידרדרות במצבה עם מעבר הבירה לוורשה בסוף המאה ה-16. דעיכתה של העיר הואצה בשל מלחמות ופוליטיקה שהובילו לחלוקת פולין בסוף המאה ה-18. עד השיפוץ האדריכלי שהוצע לאולם הבגדים בשנת 1870 תחת השלטון האוסטרי, חלק גדול ממרכז העיר ההיסטורי היה במצב רעוע. שינוי במצב הפוליטי והכלכלי של מלכות גליציה ולודומריה ב-1860 הביא לתחייה מחודשת של העיר בשל האספה המחוקקת החדשה (סיים, בגרמנית Landtag von Galizien und Lodomerien, בפולנית Sejm krajowy). ב-1877 החל שיפוץ אולם הבדים על פי עיצובו של טומאש פרילינסקי (Tomasz Pryliński) ובפיקוח של ראש העיר מיקולאי זיבלקייביץ' (Mikołaj Zyblikiewicz), יושב ראש האספה המחוקקת, והוא נחנך ב-3 באוקטובר 1879. השיפוץ, שכלל את הוספת הקשתות בחזית המבנה, היה אחד ההישגים הבולטים של תקופה זו.
האולם אירח אורחים מכובדים רבים במשך מאות שנים, ועדיין משמש לארח מלכים ונכבדים, כדוגמת צ'ארלס, נסיך ויילס ואקיהיטו, קיסר יפן, שהתקבלו באולם ב-2002. בעבר התקיימו כאן נשפים, בעיקר לאחר שהנסיך יוזף פוניאטובסקי שחרר את העיר לתקופה קצרה מהשלטון האוסטרי ב-1809. מעבר לערכו ההיסטורי והתרבותי, המבנה עדיין משמש כמרכז מסחר. כשקומת הכניסה משמשת ברציפות למסחר ובה דוכני מזכרות ובתי קפה, ובקומת העליונה שוכן מוזיאון הסוקייניצה.
מוזיאון הסוקייניצה
מוזיאון הסוקייניצה, רשמית "גלריה של אמנות פולנית מהמאה ה-19 בסוקייניצה" (Galeria Sztuki Polskiej XIX wieku w Sukiennicach), השוכן בקומה העליונה של אולם הבדים הוא שלוחה של המוזיאון הלאומי של קרקוב. הוא כולל את התצוגה הקבועה הגדולה ביותר של ציורים ופסלים פולניים מהמאה ה-19, בארבעה אולמות גדולים המסודרים לפי התקופה ההיסטורית והנושאים המוצגים המקיפים את כל התקופה האמנותית. המוזיאון שודרג ב-2010 ונוספו לו אמצעים טכניים חדישים, מחסנים, אזורי שירות כמו גם פריסה משופרת של התצוגה על פי נושאים.
שירלי הנדרסון
שירלי הנדרסון (באנגלית: Shirley Henderson; נולדה ב-24 בנובמבר 1965) היא שחקנית סקוטית.
קורות חייה
הנדרסון נולדה באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, בריטניה, בעיר פורס (Forres) שבמחוז מוריי. גדלה בכפר קינקארדין (Kincardine) בפייף (Fife). מילדותה החלה לעסוק בשירה במועדונים מקומיים, באירועי צדקה, במחנות נופש ובתחרויות איגרוף. התקבלה בגיל 16 לפייף קולג', וסיימה לאחר שנה עם תעודה באמנות התיאטרון. בגיל 17 עברה ללונדון, שם למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, אותו סיימה בשנת 1986.
קריירה
ב-1987 לוהקה לראשונה על ידי לאונרד וייט לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה לילדים "Shadow of the Stone". בהמשך הופיעה במגוון תפקידים בתיאטרון. ובתחילת שנת 1990 חזרה למסך הטלוויזיה, ושיחקה בסדרת הדרמה "Wish Me Luck". ב-1991 שיחקה בסדרת הדרמה ההיסטורית "קלאריסה". לאחר מספר תפקידי תיאטרון נוספים, בין השאר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, הופיעה ב-1995 בתפקיד מרכזי בסדרה של BBC, "האמיש מקבת" (Hamish Macbeth).
בקולנוע שיחקה הנדרסון בסרטים "רוב רוי" (1995), "טריינספוטינג" (1996, בתפקיד גייל חברתו של ספאד), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001, בתפקיד ג'וד), סדרת סרטי ההרפתקאות "הארי פוטר" (בתפקיד מירטל המייללת), "אני באמת שונאת את העבודה שלי" (בתפקיד אליס), "ילדת פרא" (2008, בתפקיד מטרון), "אגדת האגדות" (2015), "ברידג'ט ג'ונס בייבי" (2016), "אוקג'ה" (2017), "טריינספוטינג 2" (2017) ו"השמן והרזה" (2019).
בשנת 2002 שיחקה במותחן הבריטי "דוקטור סליפ" בבימויו של ניק ווילינג.
בשנת 2013 שיחקה הנדרסון במיני-סדרת הדרמה מבית ערוץ 4; "סאות'קליף" בדמותה של קלייר סאלטר, ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה "הקן" מבית BBC One.
בשנת 2022 שיחקה הנדרסון בסרט הקומדיה השחורה האמריקאי "תראו אותם רצים" שבוים על ידי טום ג'ורג' ונכתב על ידי מארק צ'אפל.
עמים ילידים בארצות הברית
בימי גילוי אמריקה מנו האינדיאנים, על פי הערכות שונות, כ-10 מיליון נפש במאות עמים ושבטים שונים לאורכה ולרוחבה של היבשת. החל משנת 1620, עם תחילת ההתיישבות האירופאית באמריקה הצפונית, ועד סוף המאה ה-19, עת יושבו כל השטחים של ארצות הברית, הוכחדו ונעלמו מרבית השבטים האינדיאנים. הם הוכחדו כתוצאה מצמצום שטח מחייתם, ממחלות שהביאו איתם המתיישבים ומפעילות מלחמתית. כיום חיים חלק (אך לא רוב) מהאינדיאנים בשמורות המוקצות להם, שטחים בתוך ארצות הברית המנוהלים על ידי שבטים של אינדיאנים במסגרת הלשכה לענייני אינדיאנים במחלקת הפנים של ארצות הברית. בשטחים אלה ניתנת אוטונומיה מסוימת לשבטים, אשר יכולים להחיל בהם את הדין השבטי בעניינים מסוימים וזוכים להגנתו של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
האינדיאנים באמריקה הצפונית לא פיתחו כתב טרם הקולוניאליזם, ולעומת זאת מקיימים מסורת של סיפור סיפורים. רוח תרבותם וידע על דרכם מגולמת בסיפורים ובשירים שבעל פה.
כמו כן, ישנו מידע ותיעוד על אורחות חייהם ותרבותם שנכתב בידי חוקרים ומתיישבים אירופאים, אלה הבינו במידה מוגבלת את התרבויות השונות שפגשו.
מקור השם
מקורו של הכינוי 'אינדיאנים' בטעותו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, אשר בהגיעו לחופי אמריקה סבר שהגיע להודו (בספרדית: India - אינדיה), ועל כן כינה את המקומיים אינדיאנים (בספרדית: הודים). טעות זו השתרשה לאורך דורות בשפות רבות. בשפות אחדות, ביניהן אנגלית וספרדית, הפכה המילה דו-משמעית, כשהיא מציינת את תושבי הודו (כמשמעותה המקורית), וגם את ילידי יבשת אמריקה. במהלך המאה ה-20 החלו לכנותם "אמריקנים- ילידים" (Native Americans), מושג שנחשב יותר תקין פוליטית, אבל מרביתם מעדיפים להיקרא בשם הכולל "אינדיאנים אמריקאים" (American Indians) או בשם השבט הספציפי אשר לו הם שייכים.
התקופה הקדם-קולוניאליסטית
אבותיהם של האינדיאנים, המכונים פלאו-אינדיאנים, הגיעו לאמריקה מאירו-אסיה דרך גשר יבשתי שחיבר בין אלסקה לקמצ'טקה. לפני כ-12,000 שנים, בסוף עידן הקרח עלו פני הים והפרידו בין היבשות. פריטים שונים כגון: כלי אבן, עצמות, מערות ופרוות נמצאו בכל רחבי ארצות הברית והם מעידים על חייהם של בני אדם שם כבר מלפני 10,000 שנים. קדמונים אלו חיו כציידים-לקטים והשתמשו בכלי אבן ובעצמות. העדות העתיקה ביותר של יישוב שנתגלתה בצפון לואיזיאנה, ומעידה על חיי נוודות למחצה והתפתחות של חקלאות זעירה, מתוארכת ל-3,500 לפנה"ס. בין השנים 1000 לפנה"ס ל-1000 לספירת הנוצרים התקיימה לאורכו של החוף המזרחי, מפלורידה ועד קנדה תרבות "ארץ היערות". בני תרבות זו השתמשו במלאכה זעירה ובחקלאות שכללה ביות חיות וצמחים בעודם משתמשים בכלי אבן משוכללים. "תרבות המיסיסיפי" התפתחה לאורכו של עמק המיסיסיפי החל מ-950 לפנה"ס והגיעה לשיאה בשנת 1250 לספירת הנוצרים. הייתה זו הגדולה בתרבויות אמריקה הצפונית ועל פי הערכות במרכזה חיו כ־20,000 - 30,000 בני אדם ביישוב עירוני שלא היה כמותו באמריקה הצפונית עד 1800. תרבות זו הורכבה ככל הנראה ממספר שבטים שחיו בערים ובכפרים מפותחים שהתבססו על גידולי תירס, וניהלו מסחר עם אינדיאנים ברחבי אמריקה הצפונית מהימות הגדולות שבצפון ועד הרי מקסיקו שבדרום.
תחילת ההתיישבות האירופית
בשנת 1492 גילה קולומבוס את האיים הקריביים ונפגש עם הילידים של איים אלו. ההתיישבות האירופית ביבשת-העל של אמריקה החלה מתקופה זו בעיקר באזור אמריקה הדרומית ומרכז אמריקה, ואילו באמריקה הצפונית התיישבו האירופאים מאוחר יותר. ב־14 במאי 1607 הוקמה באמריקה הצפונית המושבה הראשונה וירג'יניה וב־1620 נחתמה אמנת המייפלאואר. בכך החלה ההתיישבות הבריטית בצפונה של אמריקה. המתיישבים שהגיעו היו בעיקר משפחות של פרוטסטנטים מהאי הבריטי שפעלו באופן עצמאי ולא על פי הוראות של הכתר האנגלי. לקראת סוף המאה ה-18 השתלטו המתיישבים האירופאים על כל חופה המזרחי של היבשת והקימו בה 13 מושבות. בשנת 1763 קבע השלטון הבריטי כי תחום ההתיישבות האירופית יוגבל להרי האפלאצ'ים במערב, וזאת על מנת לבסס את שלטונה של בריטניה באזור מוגבל. המלך ג'ורג' השלישי שמלך בתקופה זו התייחס לשטחים במערב כשטחי בריטניה לכל דבר ואל האינדיאנים עצמם כזכאים להגנתו של הכתר האנגלי. אולם, בשנת 1776, עת דרש הכתר האנגלי מיסוי מהמתיישבים, יצאו אלה במרד כנגד הממלכה והקימו את "ארצות הברית של אמריקה". מרבית השבטים האינדיאנים עמדו לצידה של בריטניה במלחמת העצמאות, בעיקר בשל ההגנה שהעניקה להם, ולפיכך ראו לנכון מתיישבים רבים לנקום בהם. עם סיום המלחמה, הכיר הכתר האנגלי בחוזה פריז (1783) בריבונות של המתיישבים על השטחים שעד נהר המיסיסיפי - אחת מתוצאות הלוואי של הכרה זו היא ששבטים אינדיאנים רבים עברו לתחום שליטתה של ארצות הברית.
מרבית המתיישבים השתייכו לכנסיות הפרוטסטנטיות שהאמינו כי לאינדיאנים אין נשמות והם אינם בני אנוש. הם למעשה בני שטן החוסמים את הקידמה. ע"פ אמונה זו, כאשר מאמינים נוצרים מגלים חבל ארץ המיושב בכופרים בנצרות, חובתם הדתית הייתה להשתלט על שטחים אלה ולנצר את הלא מאמינים הללו. בשל תמיכת האינדיאנים באנגלים וכן בשל המדיניות שאימצו הכנסיות הפרוטסטנטיות היה מקובל למגר את האינדיאנים בכל דרך שהיא, כאשר בין השאר נשלחו לאינדיאנים, כמחווה של "רצון טוב", שמיכות שהיו נגועות באבעבועות שחורות שגרמו למעשה להשמדתם של כפרים שלמים של אינדיאנים. היו גם בין המתיישבים כאלה שראו לנכון לנצר את הילידים, אולם אלה היו בעמדת מיעוט בקרב המתיישבים.
השנים הראשונות בארצות הברית
בשנת 1779 הורה הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה של ארצות הברית, לאחד מהגנרלים בפיקודו לתקוף את בני שבט הצ'רוקי, להרוג בהם ולהחריב עד היסוד כל נקודת התיישבות שבבעלותם. המשימה בוצעה בצורה ברוטלית ואכזרית, כאשר וושינגטון עצמו טען כי האינדיאנים אינם אלא "חיות טרף". מה שמסביר את הברוטליות בה נהגו חיילי הקונפדרציה שהכינו מגפיים מעורות שהופשטו מגופות של אינדיאנים, וושינגטון עצמו זכה במהלך מלחמת העצמאות לכינוי "Town Destroyer" כאשר הורה על השמדת 28 עיירות (מתוך 30) שהיו בידי שבט הסנקה במשך 5 שנים בלבד.
עם זאת נעשו ניסיונות "לקדם" את האינדיאנים. בשנת 1778 חתם הקונגרס על חוזה שנקרא The Treaty of Ft. Pitt שהבטיח לאינדיאנים זכויות טריטוריאליות למשך מספר דורות, ואף נציגים בקונגרס מטעם מדינה אינדיאנים עצמאית. אולם עם הזמן נסוגו חברי הקונגרס מהסכם זה ומהסכמים אחרים שחתמו עם שבטים אינדיאנים.
אולם גם עם הסכמים אלה, המתיישבים עצמם והשלטון התעלמו מזכות הקניין של האינדיאנים. לדוגמה בשנת 1782 חילקה מדינת צפון קרולינה לוותיקי המלחמה קרקעות במערב שהיו בבעלות אינדיאנית ללא דין ודברים עימם.
למרות עקרונות האמונה הנוצרית, שעל פיה פעלו לכאורה המתיישבים האמריקנים והשלטונות, המדיניות האלימה של המתיישבים נגדה גם עקרונות אלה וגם את החוקה האמריקנית ואף סיכנה את מעמדה של האומה הצעירה. לאינדיאנים בשלב זה היה עדיין כוח בעל משמעות שיכול היה להסב נזק לארצות הברית. בשל כך שאפו השלטונות להשגת סטטוס קוו בין הצדדים, ובהתאם לכך, חתמו הסכמים עם האינדיאנים על חלוקת הקרקעות וקבעו כי יש לצאת למלחמה רק במקרים של פגיעה בהסכמים.
אולם המתיישבים היו אלה שחרגו מההסכמים, ואילו האינדיאנים סירבו לוותר על מורשתם לטובת "הקידמה" ובהנהגת שבט השוני (Shawnee) יצאו למלחמה על השטחים שאיבדו בצפון מערב המדינה. נשיא ארצות הברית, ג'יימס מדיסון חשש מאפשרות שהאינדיאנים יכרתו ברית עם אנגליה וסבר כי יש לצאת בשל כך למתקפה נגד אנגליה על כיבוש קנדה מידם. האינדיאנים אכן כרתו ברית עם האנגלים בהתאם להבטחת הכתר האנגלי להקמת מדינה אינדיאנית עצמאית, אולם האנגלים לא קיימו את הברית, והפקירו את האינדיאנים שנחלו מפלה אחר מפלה בין השנים 1813–1814. בסיום הלחימה, האינדיאנים היו חסרי כל יכולת להגן על אדמותיהם, עובדה שנוצלה בידי המתיישבים להתיישבות על אדמות אינדיאניות תוך כדי הפרת הסכמים פדרליים שנחתמו עמם. כך, בין השנים 1812 ל-1819 הוקמו ארבע מדינות חדשות שהצטרפו לברית הפדרלית: אינדיאנה, מיסיסיפי, אילינוי ואלבמה. הנשיא ג'יימס מונרו הבין כי על מנת למנוע שפיכות דמים נוספת, לא נותר לו אלא להורות על טרנספר של כל האינדיאנים ממזרח לנהר המיסיסיפי לשטחים שממערב אליו, תוך הבטחת הגנה על האינדיאנים. האינדיאנים דחו הצעה זו, אולם המצב בפועל לא הותיר בפניהם כל ברירה והם נאלצו להתפנות מבתיהם ולהגר מערבה.
שבטים שסירבו להגר מערבה, כמו שבטי הצ'ירוקי, הצ'יקאסאו והצ'וקטאו, הקימו לעצמם ממשל עצמי, כפי שעשו המתיישבים הלבנים, ואף ניסחו לעצמם חוקות. זאת מתוך רצון לקבל על עצמם ערכים פוליטיים כמקובל בחברה האמריקנית לטובת עתידם. הגדילו לעשות בני שבט הצ'רוקי שלבשו בגדים מערביים, למדו אנגלית, שלחו את בניהם ללמוד בבתי ספר נוצרים ואף היו לבעלי עבדים.
המדיניות האמריקנית עד מלחמת האזרחים
תקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון בשנת 1829 היוותה עוד מפנה שלילי בגורלם של האינדיאנים. ג'קסון האמין בהבטחת חופש הקניין לאזרחי ארצות הברית, ובהתאם לכך הבטיח ניידות חברתית וכלכלית לכלל אוכלוסיית ארצות הברית. ג'קסון נתן למעשה אור ירוק להמשך ההשתלטות האמריקנית על אדמות האינדיאנים, כאשר איפשר לאדם הפשוט לעלות במעמדו על ידי התיישבות במערב וכיבוש קרקעות נוספות לחקלאות, וזאת על חשבונם של הילידים, שחיו באזורים אלה. ג'קסון עצמו, היה גאה בטבח שביצעו אנשיו באינדיאנים ובהתעללות בגופות שבוצע ביד כוחות הצבא בראשותו: "כאשר הפרא מתנגד, התרבות - עשרת הדיברות בידה האחת והחרב באחרת - תובעת את השמדתו המיידית". ג'קסון תמך ב"חוק גירוש האינדיאנים" משנת 1830 אשר בהתאם לו הועברו שבטים מנחלותיהם בין השנים 1830 ל-1840. תוך כדי טבח נרחב בשבטים אלה, פונו בין 70,000 ל-100,000 אינדיאנים לטריטוריות חדשות במערב. רבים מהם מתו כתוצאה מתנאי הדרך הקשים, ובשל מחלות, רעב ותנאי מזג אוויר.
למרות הגירוש והטבח, שיקמו את עצמם השבטים האינדיאנים. חמשת השבטים החזקים ביותר אף הקימו רפובליקות עצמאיות בעלות חוקה ועיר בירה, וכן הצליחו מבחינה כלכלית בחקלאות.