cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חליצה
יבמה שנאסרה שעה אחת
הראשונים חלוקים אודות טעם דין זה. יש שתלו זאת בטעם דרכיה דרכי נועם המורה שברור שהתורה לא תגרום למצב בו היבמה תיזקק ליבום לאחר שנפטרה, דבר העלול לגרום שתי בעיות, האחת שיבמה שהותרה ונשאת לאדם אחר, ותזקק ליבום לאחר נישואיה לאחר, וממילא תזקק לבצע חליצה, דבר המציג אותה כאשה שנישאה באיסור, מכיוון שלאחר נישואיה הייתה עליה זיקת היבם, ומכיוון שדבר זה עלול לגרום עליה להתגנות על בעלה, ברור שהתורה אסרה זאת הבעיה השנייה היא, שאין זה דרכי נועם אם עליה להזדקק שוב לאותו יבם שכבר נפטרה ממנו
לפי שני טעמים אלו, דין נאסרה הוא דין דאורייתא, ומכיוון שהיבמה אסורה להתייבם הרי היא כלשון הגמרא, והיא ערווה גמורה, האוסרת את צרתה להתייבם.
יש מהאחרונים שתלו את דין נאסרה בסברא, שדיני האישות חלה רק בשעת נפילה שהיא הזוקקת ליבום, ומכיוון שבשעת הנפילה לא הייתה נפילה ליבום, לא ניתן לזקוק אותה ליבום לאחר מכן. לפי טעם זה, ניתן להבין מדוע יבמה שהותרה, נאסרה וחזרה והותרה, מותרת ליבום לכל הדעות, גם לפי מי שסובר שאין מצוות יבום באופן כזה מכיוון שכבר הייתה נפילה ליבום המתירה את איסור אשת אח, ולכן גם אם מצוות יבום התבטלה, לא נפקע איסור אשת אח.
לעומת זאת, הרמב"ם מסתפק בדבר, והוא מציע אפשרות כי הדין הוא תקנה דרבנן, ואם כן אין צרתה נפטרת מהחליצה.
אשת אחיו שלא היה בעולמו
אחד מהאופנים בהם נפטרת היבמה מחליצה, הוא כאשר היא אשת אחיו שלא היה בעולמו, כלומר שהאח עדיין לא נולד בשעת פטירתו של המת בעלה של היבמה. לפי דעת רבי שמעון, אם היבם נולד לאחר שאחד מהאחים כבר ייבם את היבמה, אין היבמה אסורה יותר, מכיוון שכאשר היא נשאת ליבם היא נעשית אשתו לכל דבר ונפקעת איסור אשת אח לגבי היבם, ולכן כאשר האח הנולד בא לייבם מכח נישואי אחיו, היא מותרת לו, מכיוון שהוא קם תחת אחיו, ולגבי אחיו וכל הבאים מכוחו הותר איסור אשת אח. עם זאת, כאשר האח נולד לפני היבום, אין תקף לגביו ההיתר, ויש התולים זאת באיסור ל "יבמה שנאסרה שעה אחת". בדעת רבי שמעון נחלקו אמוראים אם הוא מתיר אף כאשר האח נולד לפני מעשה הייבום או דווקא לאחר שייבם.
אשת אח שיש לה בנים
"אשת אח שיש לה בנים" הוא מושג תלמודי נפוץ במסכת יבמות, המשמש כל אשת אח שאינה נופלת ליבום. בתואר זה מתארת הגמרא יבמה שנאסרה שעה אחת, או אשת אח שלא היה בעולמו, וזאת מלבד אשת אח רגילה שיש לה בנים.
התואר בא להבדיל את האשה, מ"אשת אח שאין לה בנים" האסורה ליבום, כמו למשל חלוצה לדעת רבי יוחנן, כלומר אשה שנפלה לייבום וחלצו לה, שבאופן כזה מכיוון שהיא אשת אח שיש לה בנים המכונית "במקום מצווה", אז כבר לא קיים איסור אשת אח, והאיסור לייבם את האשה לאחר החליצה הוא איסור מחודש של לאו של "כיון שלא בנה שוב לא יבנה". לעומת זאת, לפי ריש לקיש גם אשה כזו נחשבת לאשת אח שיש לה בנים.
ההסבר לכינוי זה הוא העובדה שאיסור אשת אח הותר לחלוטין לעניין יבום, עד שאפילו בנפילה שנייה, כלומר כאשר לאחר שייבם היבם את היבמה הוא מת והיא נפלה ליבום לפני יבם אחר, כך שהוא לא מייבם אותה בזיקת אחיו הראשון אלא בזיקת אחיו השני, גם באופן זה מותר לייבם אותה. כתוצאה מעובדה זו, מכנה הגמרא את איסור אשת אח שלא הותר ליבום כ"אשת אח שיש לה בנים".
אחת מהדוגמאות העיקריות לנושא היא אמרתו של רב יהודה:.
מגדל טורנדו
מגדל טורנדו, המכונה גם מגדל QIPCO, הוא גורד שחקים בדוחה שבקטר. גובהו של הבניין הוא 195 מטרים ויש בו 52 קומות. בנייתו של הבניין הושלמה בשנת 2008 והוא בניין מאוד מתויר בקטר עקב הרוחב המשתנה שלו והשינויים הגדולים ברוחבו.
הארי טרומן (CVN-75)
נושאת המטוסים הארי טרומן (CVN-75) (באנגלית: USS Harry S. Truman (CVN-75)) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית.
כוח התקיפה של האנייה הקרוי "Harry S. Truman Carrier Strike Group" ומשתייך מ-1 באוקטובר 2004 ל-"Carrier Strike Group 10", מורכב מחמש אניות מלחמה נושאות טילים מונחים.
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ
אלו הן אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, והן מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו בכלל. כל אונייה נושאת עליה כוח אווירי גדול ומודרני, והן מהוות את אחד הסממנים לעוצמתה של ארצות הברית כמעצמת על. בצי ארצות הברית ניתן לאוניות אלה הסימול CVN, שמורכב מ-CV שהוא הקוד שמציין נושאת מטוסים ו-N שמציין גרעינית, ומספריהן הסידוריים הם 68 והלאה.
נושאת המטוסים "הארי טרומן (CVN-75)" היא נושאת המטוסים השמינית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
פריסת כוח התקיפה של "הארי טרומן (CVN-75)" בשנת 2017
לאחר סדרת תיקונים שהסתיימו ב -21 ביולי 2017, הוכשרו תרגילי אימון שונים, תוך שימת דגש על בקרת נזקים, פעולות סיפון טיסה ודמיית לחימה בים.
פריסת כוח התקיפה של "הארי טרומן (CVN-75)" בשנת 2018
"הארי טרומן (CVN-75)" בפריסה נוספת מתוכננת למזרח התיכון ולאירופה ב -11 באפריל 2018.
"הארי טרומן (CVN-75)" חוזרת לנורפוק ב־21 ביולי ויוצאת שוב לפעולות באוקיינוס האטלנטי המערבי ב־28 באוגוסט.
ב-25 באוקטובר, הספינה אמורה הייתה להשתתף בתרגיל נאט"ו Trident Juncture המתקיים בנורווגיה ובסביבותיה.
גם צרפת הציבה במחצית השנייה של נובמבר 2018, את אוניית הביון של הצי הצרפתי ה-דיופיי דה לום (A 759) מול חופי סוריה.
תאודורוס הראשון לסקריס
תאודורוס הראשון לסקריס (ביוונית: Θεόδωρος Α΄ Λάσκαρης) או תאודורוס קומננוס לסקריס (Θεόδωρος Κομνηνὸς Λάσκαρις; בסביבות 1175 – נובמבר 1221) היה הקיסר הראשון של האימפריה של ניקאה, מדינת המשך של האימפריה הביזנטית שהתארגנה באסיה הקטנה אחרי כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים ה"לטינים". תאודורוס שלט בין השנים 1205–1221. אמנם היה בן למשפחה אריסטוקרטית לא מוכרת, אבל אמו הייתה מיוחסת לשושלת קומננוס הקיסרית. החל משנת 1200 היה נשוי לאנה, בתו הצעירה של הקיסר אלכסיוס השלישי אנגלוס. לפני שנת 1203 זכה לתואר דספוט ותבע את זכותו לרשת את חמיו על כיסא המלכות הביזנטי.
ב-1203 מסע הצלב הרביעי גירש את הקיסר אלכסיוס השלישי מקונסטנטינופול. תאודורוס נכלא על ידי הצלבנים אך הצליח להימלט. אחרי שחצה את הבוספורוס לאסיה הקטנה, בשם חמיו, התחיל לארגן התנגדות יוונית מקומית נגד הצלבנים ה"לטינים" בחבל ביתיניה. הוא כרת ברית עם הסולטן של רום הסלג'וקי אולם לא הצליח לעצור את התפשטות ה"לטינים". אף לא עלה בידו למנוע מיריבו, אלכסיוס הראשון מטרפזונטס להקים מדינה ביזנטית נוספת - האימפריה של טרפזונטס בצפון אסיה הקטנה. מעמדו של תאודורוס התחזק רק אחרי שהצאר הבולגרי קאלויאן הביס את הלטינים תבוסה מוחצת בקרב אדריאנופול בתראקיה בשנת 1205.
יוונים רבים ברחו בהמוניהם מהאימפריה הלטינית - מדינת הצלבנים שקמה בשטחים הגרעיניים של הביזנטיון - כדי לחיות תחת שלטונו של תאודורוס. הלטינים לקחו בשבי את חמיו של תאודורוס וכרתו ברית עם אלכסיוס מטרפזונטס אך תאודורוס ניצח את כוחותיהם המאוחדים. הוא נהנה מתמיכת רוב האצילים מביתיניה והחרים את האחוזות של מתנגדיו. ב-1205 הכריז על עצמו קיסר ביזנטי על כל התארים המסורתיים. כעבור שלוש שנים כינס סינוד של הכנסייה האורותודוקסית של קונסטנטינופול לשם בחירת פטריארך אורתודוקסי חדש של קונסטנטינופול. מנהיג הכנסייה החדש הכתיר את תאודורוס כקיסר וקבע את מושבו בבירתו של תאודורוס, ניקיאה. המאמינים האורתודוקסים באימפריה הלטינית ראו בתאודורוס את המגן העיקרי של כנסייתם בעוד שדספוטות אפירוס - עוד מדינה שקמה באזורים המערביים של האימפריה הביזנטית לשעבר פקפקו בחוקיות שלטונו.
חמיו של תאודורוס, אלכסיוס השלישי, לא ויתר על כס המלכות. אחרי ששוחרר מהכלא, הוא שכנע את הטורקים הסלג'וקים לפלוש לניקיאה, אך תאודורוס הביס אותם ב-1211. ב-1212 הקיסר הלטיני אנרי מפלנדריה כבש כמה מבצרים חשובים במערב אסיה הקטנה אבל בגלל מחסור בלוחמים לא השאיר בהם חילות מצב. בסופו של דבר הכיר הנרי בפועל באימפריה של ניקיאה והגיע להסכם שלום עם תאודורוס. תאודורוס הצליח לכבוש את מערב פפלגוניה על חוף הים השחור מידי אלכסיוס מטרפזונטס. בסביבות 1220 ניסה לשכנע את הלטינים של קונסטנטינופול להיכנע לשלטונו אך הם סירבו. תאודורוס הקים מדינה חזקה, בקרבה המידית של קונסטנטינופול, עובדה שאיפשרה ליורשיו לגרש את הלטינים מהעיר ולהחיות את האימפריה הביזנטית בשנת 1261.
ראשית חייו
תאודורוס קומננוס לסקריס נולד למשפחת אצילים ביזנטים לא ידועה במיוחד, בסביבות שנת 1175. שמות הוריו אינם ידועים. אם הוא ציית למסורת ה"פאפונימית" שלפיה היה נהוג לתת לבן הבכור את שם הסב מצד האב, לאביו של תאודורוס קראו ניקולאס. אמו השתייכה לענף לא מזוהה של משפחת הקיסרים קומננוס והוא אימץ בגאווה את שמה. היו לו לפחות שישה אחים - קונסטנטינוס, גאורגיוס, אלכסיוס, איסאק, מנואיל ומיכאיל. ייתכן כי מנואיל ומיכאיל נולדו לאם אחרת, שהם נשאו את שם המשפחה צמנטורוס במקום קומננוס. תאודורוס היה מיוחס גם למשפחה האריסטוקרטית פוקס, קרוב לוודאי באמצעות נישואים של אחת מדודותיו.
לבני לסקריס היו אחוזות במערב אסיה הקטנה. גם לתאודורוס וגם לאחיו קונסטנטינוס היו חותמים עם תמונה של גאורגיוס הקדוש והכתובת "דיאסוריטס". החותם ציין את קשרם עם המנזר של גאורגיוס הקדוש דיאסוריטס, הנמצא בדיוס היירון או פירגיון בלידיה בעמק הנהר קסטרוס (כיום קוצ'וק מנדרס).
הקריירה המוקדמת
הקיסר אלכסיוס השלישי לא הוליד בנים וביקש לפתור את בעיית הירושה על ידי נישואי שתי בנותיו הגדולות. ב-1200 הוא השיא את בתו הבכורה, אירנה, לאלכסיוס פלאולוגוס ואת אחותה הצעירה אנה קומננה אנגלינה השיא לתאודורוס. את פלאולוגוס העלה לתפקיד של דספוט, מה שחיזק את זכותו לרשת את כס הקיסרות. כשפלאולוגוס נפטר ב-1203 היה תורו של תאודורוס להתמנות ל"דספוט".
כיבוש קונסטנטינופול על ידי הצלבנים
בזמנו כתפס את כס המלכות הביזנטי, אלכסיוס השלישי עיוור את אחיו הבכור, איסאאקיוס השני אנגלוס (1195-1185) וכלא אותו. בנו של איסאקיוס, אלכסיוס (אלכסיוס הרביעי אנגלוס) נמלט מקונטסנטינופול לגרמניה כדי לקבל עזרה מקרוביו הקתולים. הוא חתם על הסכם עם מנהיגי מסע הצלב הרביעי והבטיח סכום גדול - 800,000 היפרפירה תמורת תמיכתם. בהגיעם לקונסטנטינופול ב-6 ביולי 1203. כבשו הצלבנים את פֶּרָה בחוף הצפוני של קרן הזהב. תאודורוס הוביל פשיטות נגד הכובשים אבל הם הטילו מצור על הבירה. חומות קונסטנטינופול היו פגיעות ובלילה של 17–18 ביולי אלכסיוס השלישי ברח בבהלה לתראקיה. הוא לקח איתו את האוצר ואת סימני המלכות.
איסאאקיוס שוחרר מהמאסר ובנו הוכתר כקיסר שותף תחת השם אלכסיוס הרביעי. אחרי בריחת חמיו, תאודורוס הושלך למאסר אבל נמלט בספטמבר 1203. פרטי בריחתו אינם ידועים, אבל כוניאטס טען שתאודורוס עזב את קונטנטינופוליס "חמוש רק בחכמתו המעשית וברוחו האמיצה". לזמן קצר הסתתר תאודורוס בכנסיית מיכאל הקדוש. תאודורוס עצמו טען שהאל עצמו "הוציא אותו בנס" מהכלא והוביל אותו דרך הבוספורוס אל אסיה הקטנה. אשתו ובנותיו התלוו אליו. הם הגיעו לניקאה אבל נכבדי העיר הסכימו לקבל רק את בני משפחתו מחשש לנקמתו של אלכסיוס הרביעי. כפי שסיפר מאוחר יותר, נאלץ תאודורוס לנדוד מאזור אחד למשנהו, תוך כדי התחמקות מהמלכודות שהטמינו לו אויביו.
אלכסיוס לא היה מסוגל לתגמל את הצלבנים על עזרתם. אז הם סירבו לעזוב את קונסטנטינופול ופשטו על הכפרים התראקים בסביבה ושדדו אותם. הביזנטים האשימו את אלכסיוס על מעשי הצלבנים. הצבא מרד וב-28 בינואר 1204 הכריז על הגנרל אלכסיוס מורצופלוס דוקאס כקיסר תחת השם אלכסיוס החמישי. איסאאקיוס הלך בינתיים לעולמו והקיסר החדש הורה על רציחתו של אלכסיוס הרביעי. בהזדמנות זאת מצאו הצלבנים תירוץ לכבוש ולשדוד שוב את עיר הבירה. כשפרצו את החומות ב-12 באפריל אלכסיוס החמישי נמלט. קבוצת נכבדים הציעו את הכתר לסונטנטינוס, אחיו של תאודורוס, אבל הוא סירב. הצלבנים כבשו את כל קונטנטינופול ושדדו אותו במלואה.
אף-על-פי שקונסטנטינופול נפלה בידי הצלבנים לא אלכסיוס השלישי ואף לא אלכסיוס החמישי דוקס לא ויתרו על טענותיהם לכס המלכות הביזנטי. הופיע בקרוב בזירה גם טוען שלישי :אלכסיוס מטרפסזונטס, נכד של הקיסר אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית (1185-1183). אלכסיוס מטרפזונטס כבש את העיר טרבזון שעל חוף הים השור באסיה הקטנה והכריז עצמו כקיסר. בינתיים במאי 1204 הצלבנים בחרו באחד ממנהיגיהם, בודואן מפלנדריה כ"קיסר לטיני של קונסטנטינופול".
ההתנגדות
בעת הגעתו של תאודורוס ,מזה עשורים עמדה אסיה הקטנה במרכזן של התקוממויות נגד הממשל הקיסרי. מגנאט מראשי המורדים, בשם תאוסורוס מנגפאס שלט בפילדלפיה, אריסטוקרט אחר, סבאס אסידנוס שלט בסמפסון וניקפורוס קונטוסטפאנוס החזיק בשטחים שעל החלק העליון של הנהר מאנדר. תאודורוס הציג עצמו כנציג חמיו ועד סוף שנת 1204 הבטיח לעצמו את נאמנותן של ערי ביתיניה בשם אלכסיוס השלישי. היוונים המקומיים הכירו בו כ"סטרטגוס" (או מפקד צבאי) של ביתיניה. הוא קבע את מושבו בפרוסה, אולם יצא תכופות למסעות כדי להשתתף באספות וארוחות שבהן עודד את היוונים לקום נגד הכובשים ה"לטינים" כפי שנקראו הצלבנים. הוא השתלט על הכנסות הממלכה והציע כסף לשליט השכן מהסולטנות רום הסלג'וקית, רוכן א-דין סולימאן השני, תמורת סיוע צבאי נגד הלטינים. ביוני 1204 מת הסולטן של רום, סולימאן השני ובנו הקטין, קיליג' ארסלן ירש את כס המלכות.
בספטמבר 1204 הקימו הצלבנים ועדה שנועדה לחלק את שטחי האימפריה הביזנטית ביניהם. באסיה הקטנה ה"דוכסות ניקאיה" הובטחה ללואי, רוזן בלואה, וה"דוכסות פילדלפיה" - לאטיין דו פרש (מת ב-1205), אף-על-פי ששטחים אלה לא היו בשליטתם. רפובליקת ונציה כבשה את הנמל למפסקוס בחלק האסיאתי של ההלספונטוס והאביר הצרפתי פייר דה ברסייה כבש את פגאי הסמוך. אחיו של הקיסר אלכסיוס מטרפזונטס, דוד קומננוס שהיה גם קיסר שותף, יצא למסע צבאי בפפלגוניה וכבש את הערים לאורך חוף הים השחור. כיבושיו איפשרו לברסייה את הפלישה לביתיניה. ב-6 בדצמבר הוא הביס את תאודורוס בפואמננום וניצחונו הביא לתפיסת מבצרי ביתיניה.
הלטינים תפסו את אלכסיוס החמישי והוציאו אותו להורג בקונסטנטינופול. בתחילת שנת 1205 הם תפסו בתסליה גם את אלכסיוס השלישי ואילצו אותו לוותר לטובתם על סימני המלכות. לניקיאה הגיעו מנואל מברוזומס, נכד הקיסר מנואל הראשון קומננוס (1180-1143) וחתנו של מברוזומס, וכן הסולטן המודח של רום, גיאת א-דין כייח'וסרו. תאודורוס החזיק אותם במעצר אבל במהרה הגיע איתם להסכם. הוא הלווה כספים לכייח'וסורו על מנת לחזור לשלטון ברום תמורת הבטחה לסיוע צבאי. כייח'וסרו ומברוזומס אצו לקוניה, בירת רום. במרץ 1205 הם הדיחו את הסולטן הקטין קיליג' ארסלן והעלו את כייח'וסרו לשלטון
עד סוף 1204 כבשו הלטינים את תראקיה, תסליה ואת צפון יוון. דודנו של הקיסר אלכסיו השלישי, מיכאליס קומננוס דוקס אשר ארגן בדספוטיית אפירוס התנגדות יוונית נגד הלטינים, נאלץ להישבע אמונים לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי כדי לזכות בחסותו. מוקדם ב-1205 הקיסר הצלבן בודואן שלח את אחיו, אננרי מפלנדריה, לכבוש את אסיה הקטנה. בקרב אדרמיטיון ב-19 במרץ 1205 ניתח אנרי מפלנדריה את תאודורוס מנגפס ואת אחיו של לסקריס, קונסנטינוס. אולם הלטינים לא יכלו לנצל ניצחון זה ולהמשיך הלאה מכיוון שבינתיים, הצאר של בולגריה, איוואן קאלויאן הצית מרד בתראקיה ופלש בה. פלישת הקיסר הבולגרי הכריחה את הקיסר בודואן לקרוא בחזרה לאביריו מאנטוליה. ב-14 באפריל 1205 בקרב אדריאנופול הביס קלויאן תבוסה מוחצת את צבא הצלבנים. לואי מבלואה ואטיין דה פרש נפלו בשדה הקרב. בודואן מפלנדריה עצמו נלשח בשבי ומת בידי שוביו בבולגריה.\
הכתרתו
דוד קומננוס שלח כוח צבאי בביתיניה אבל תאודורוס ניצח את הפולשים ואת בני בריתם הלטינים בניקומדיה. גם הסולטן כאיח'וסרו שלח באביב 1205 כוחות סלג'וקים אל חמיו, מברוזומס, על מנת לפלוש בעמק המאנדר אבל גם אלו הובסו במהרה. תאודורוס עשה שלום עם מברוזומס ואיפשר לו כממלא מקום של הסולטן לשלוט בשני מבצרים, כונאה (כיום חונאז בטורקיה) ולאודיקאה על נהר ליקוס. מוקדם ב-1205 - אחרי הניצחון בניקומדיה או אחרי הסכם השלום עם מברוזומס - הכריז תאודורוס על עצמו כקיסר. התואר החדש קרה תגר על הלגיטימיות של הקיסר הלטיני בקונטנטינופול. לכן הלטינים התייחסו אליו כחומס מלכות השולט באופן בלתי חוקי בשטחים של מדינתם. גם יוונים רבים סירבו להכיר את טענתו לקיסרות מכיוון שרק הכתרה על ידי פטריארך קונסטנטינופול עשויה להפוך תואר כזה לחוקי. תאודורוס פנה אל הפטריארך יוחנן (יואניס) העשירי קמטרוס שהיה חי בגלות תראקיה, והציע לו לעבור לניקיאה, אבל הכומר הקשיש דחה את ההצעה. אריסטוקרטים ביזנטים שאיבדו את אחוזותיהם בתראקיה, תסליה או פלופונסוס באו לניקיאה, בה קיבלו מקלט מתאודורוס. בימי שלטונו של תאודורוס בניקיאה, התיישבו שם בני המשפחות ראול, וראנאס, קנטקוזינוס, ופלאולוגוס. תאודורוס לא היה מסוגל לממן ממשל גדול עם זאת הזמין לניקיאה בכירי הממשל הביזנטי לשעבר. דודו העיוור של אשתו, וסיליוס דוקס קמטרוס, שר חוץ (לוגותטיס טו דרומו) לשעבר, עזר לו להקים מנהל חדש. הוא העסיק גם פיראט ידוע מקלבריה בשם יואנס סטיריונס כמפקד הצי שלו בים מרמרה. תאודורוס בטח מאוד באחיו, העניק להם תפקידי פיקוד וגמל להם בתוארי חצר. קונסטנטינוס קיבל את התואר "דספוט", גאורגיוס, אלכסיוס ואיסאאקיוס קיבלו את התואר סבאסטוקרטור. גאורגיוס הפך גם למושל התמה התראקית.
הפטריארך יואנס קמטרוס הלך לעולמו ביוני 1206. הכמורה בקונסטנטינופול פנתה לאפיפיור אינוקנטיוס השלישי להסמיך אותה לבחור פרטריארך חדש, אולם השלטון הלטיני התנגד. הקיסר הלטיני החדש, אנרי מפלנדריה, כרת ברית עם דוד קומננוס נגד תאודורוס. אז החליט תאודורוס לכבוש את הראקליאה פונטיקה מידי דוד, אך בזמן שצעד אל העיר, תקפו הלטינים את צבאו מאחורה ואילצו אותו לעזוב את המסע ולהתעמת עם התוקפים. הלטינים פלשו לאסיה הקטנה ובחורף 1206–1207 כבשו את ניקומדיה ואת קיזיקוס. תאודורוס כרת ברית עם הצאר הבולגרי קלויאן שפלש לתראקיה והכריח את הקיסר הלטיני אנרי להחזיר את כוחותיו מאסיה הקטנה. אחרי שתאודורוס ואחיו הטילו מצור על ניקומדיה, הסכים אנרי לשביתת נשק של שנתיים והרשה לתאודורוס להרוס שני מבצרים בניקומדיה וקיזיקוס. המשא ומתן בין הכמרים היוונים לכס הקדוש על מינוי פטריארך אורתודוקסי חדש נכשל. תאודורוס דרש מהאפיפיור אינוקנטיוס השלישי בכתב, לאפשר לכמרים האורתודוקסים לבחור פטריארך חדש וניסה לשכנע אותו להכיר בו כמנהיג עליון של הקהילה הנוצרית האורתודוקסית. האפיפיור התעלם משתי דרישותיו. כשהפרו הלטינים את שביתת הנשק בהתחלת שנת 1208, שוב פנה תאודורוס לאפיפיור עם בקשה שיתווך בין הצדדים, והצעה שהים מרמרה יהווה גבול קבע בין האימפריה הלטינית ולאימפריה שלו.
הכמרים האיצו בתאודורוס לארגן בחירות לתפקיד הפטריארך. בשבוע הקדוש של שנת 1208 הוא כינס בניקיאה סינוד של הכנסייה במטרה זו. ב-20 במרץ 1208 בחרו הכמרים במיכאל אבטוריאנוס כפטריארך. אבטוריאנוס היה מיוחס ליועצו הראשי של תאודורוס, קמטרוס. פעולתו הראשונה של הפטריארך החדש הייתה הכתרתו ומשיחתו של תאודורוס כ"קיסר ואוטוקרט של הרומאים". הטקס התקיים ביום ראשון של הפסחא (65 באפריל). הכתרת תאודורוס על ידי הפטריארך החדש העניקה לגיטימיות לטענתו כיורש חוקי של הקיסרים הביזנטים. אמנם לגיטימיוט זאת לא הייתה פטורה מערעורים, מכיוון שרק קיסר חוקי יכול היה למנות פטריארך חוקי ורק פטריארך חוקי היה יכול להכתיר קיסר חדש. מתנגדי תאודורוס טענו שוועידת הכמרים שבחרה במיכאל אפטוריאנוס היה כינוס בישופים שנבחרו באופן אקראי ולא סינוד כדין. בתגובה תומכי תאודורוס טענו שכיבוש קונסטנטינופול על ידי הלטינים היוו ה מצב חירום שדרש פירוש גמיש יותר של החוקים.
שלטונו כקיסר
על חורבות האימפריה ביזנטית קמו באותה תקופה ארבע ממלכות:האימפריה של טרפזונטה בצפון אסיה הקטנה שהתחזקה תחת שלטונם של אלכסיוס ודוד קומננוס, האימפריה הלטינית בראשות אנרי מפלנדריה, שכללה את תראקיה וכמעט את כל יוון, אפירוס בראשות מיכאל דוקס ואסיה הקטנה המערבית - אימפריית ניקיאה שלסקריס היה לשליט הבלתי מעורער שלה. איזון הכוחות נקאר בלתי יציב, מכיוון שארבעת המלכים היו יריבים, תמיד מוכנים ומזומנים לכרות בריתות זה נגד זה. הקיסר אנרי כרת ברית עם הסולטאן קיוחוסרו נגד תאודורס, בעוד שתאודורוס כרת בריתות עם יורשו של קלויאן, הצאר בוריל. בשנת 1209 או 1210 מיכאיל דוקס, ששלט כבן חסות של אנרי שילם כופר כשי לשחרר את חמיו של תאודורוס, אלכסיוס השלישי. אלכסיוס העדיף שלא לבוא לניקיאה ונסע לקוניה, ומצא מפלט בחצרו של הסולטן קאיוחוסרו, שאותו אימץ כבן. גם בוריל וגם מיכאל דוקס רצו לגרש את הלטינים מתסלוניקי, ומשום כך הקיסר אנרי ביקר בעיר זו באופן קבוע. באביב 1211 תאודורוס ניצל את היעדרותו של אנרי ושלח צי לתקוף את קונסטנטינופול. בוריל פלש לתראקיה אך לא הצליח למנוע מאנרי לשוב לבירה. לעומת זאת קיוחוסרו יחד עם אלכסיוס פלשו לניקיאה ואילצו את כוחות תאודורוס להפסיק את המצור על קונסטנטינופול ולהזדרז לחזור לאסיה הקטנה. בסוף האביב או בסביבות 17 ביוני. הכוחות הסלג'וקים שני הצבאות היריבים נפשגו באנטיוכיה על נהר מאאנדרוס. הצבא הסלג'וקי עמד לנצח בקרב אולם תאודורוס חיפש את קאיחוסרו והרג אותו בקרב פנים אל פנים. אלכסיוס נשבה במהלך הקרב ותאודורוס השליך את חמיו לכלא. הוא חתם על הסכם שלום עם בנו של קאיחוסרו שירש את כתר את הסולטנות.
תאודורוס שיגר מכתבים אל היוונים בשטחים תחת השלטון הלטיני כדי לידע אותם אל ניצחונו ולאיץ בהם להתקומם נגד "הכלבים הלטינים". אולם ניצחונו היה "ניצחון פירוס מכיוון שטובי לוחמיו - שכירי חרב לטינים - נפלו בשדה הקרב. הקיסר אנרי שלח את כוחותיו מעבר לבוסופורוס וב-15 באוקטובר 1211 בקרב רינדקוס על הנחל רינקוס, הקרוי כיום מוסטפא כמאל פאשה, הביס את צבאו של תאודורוס. אנרי רבש את נימפאון ואת פרגמון. בחוזר ששלח למלכי אירופה בתחילת שנת 1212 הוא פיאר את עצמו על כך שהכניע את היוונים עד לגבול הסלג'וקי, לפרטי לכמה חילו מצב של מבצרים. הוא נאלץ לשים קץ למסעו הצבאי בשל מחסור באיוש חילות מצב  במבצרים שכבש.  בסופו של דבר שני הקיסרים הגיעו ב-2014 להסכם שלום - הסכם נימפאום.. ההסכם אישר את שליטתם של ה"לטינים" באזור טרויה.  כמו כן הם תספו כמה מבצרים חשובים בחבל ביתיניה -ביניהם  אדרמיטיום, אכיראוס, לנטיאנה ופוימאננון והשתלטו על הדרכים בין צפונה לדרומה של ממלכתו של תאודורוס.  תאודורוס בנה אז בנמרצות מערכת מבצרים  שכללה מבצרים חדשים וכן מבצרים ישנים משופצים. כמו כן עודד  את הבכירים המקומיים ליישב מתיישבים מסביב למבצרים תוך הענקת אדמות לחקלאות. תואודורס שיקם את עצמו מהר מהתבוסה. הוא ניצל את הסכסוך בין האימפריה הלטינית לסרביה ובו זמנית עם הסולטאן קייקאוס פלש לאימפריית טרפזונטה. לא ברור אם הצליח לכבוש את פפלגוניה המזרחית בעת מסע זה או כמה שנים מאוחר יותר. כיבוש האזור הביא להשתלטות על רצועת אדמה צרה לאורך הים השחור והוציא את קסירי טרפזונטה מהתחרות על קונסטנטינופול.
התחזקותו
הכמורה הלטינית ביקשה להמיר את דתם של התושבים האורתודוקסים של קונסטנטינופול לדת הרומית-קתולית ולגבות מהם מעשר, אבל הם סירבו. ב-1213 שלח האפיפיור אינוקנטיוס את הקרדינל כלגאט בקונסטנטינופול כדי להנהיג משמעת באוכלוסייה המקומית, אך היוונים לא ויתרו וחלקם נמלטו לניקאיה. פלאגיוס סגר כנסיות אורתודוקסיות והורה על מעצרם של הנזירים המרדניים, אבל היוונים לא ויתרו, ורבים מהם נמלטו אל ניקאיה. האריסטוקרטים היווניים פנו לקיסר אנרי עם בקשה לעצור את רדיפת הנצרות האורתודוקסית או להרשות למאמיניה לעקור לניקיאה. אנרי נכנע והורה על פתיחתן מחדש של הכנסיות האורתודוקסיות של קונסטנטינופול. פלאגיוס פתח בהרקליאה פונטיקה במו"ם עם תאודורוס על איחוד אפשרי מחדש של שתי הכנסיות, אבל הדיונים לא הביאו לשום מקום.
בסוף 1214 או אולי ב-1215 נרצח מיכאל הראשון קוממנוס דוקאס. ירש אותו תאודורוס קומננוס דוקאס. הוא קרא תיגר על טענתו של תאודורוס לסקריס לראשונות, תוך הפרת שבועת הנאמנות. בתיאום עם דמטריוס כומטנוס, הארכיסישוף השאפתן מאוהריד שלל את זכות הפטריארך היושב בניקיאה למנות בישופים בכנסיות הבישופיות הבלקניות שנמצאו תחת שלטון אפירוס. מדיניות ההתפשטות של דוקאס אילצה את הקיסר אנרי לצאת למסע צבאי נגדו, אבל אנרי מת לפתע לפני שהגיע לאפירוס. הברונים הלטינים בחרו במקומו את גיסו, פייר מקורטנה, אבל ב-1217 זה נפל בשבי ונרצח באפירוס בדרכו בחזרה לקונסנטנינופול. אחרי מותו נוצר חלל ריק ואלמנתו, יולנדה מפלנדריה הפכה לעוצרת האימפריה הלטינית. היא השיאה את בתה, מרי מקורטנה עם תאודורוס לסקריס ועל ידי כך הוארך הסכם השלום בין הלטינים לקיסברות ניקיאה.
יולנדה מתה לפני אוקטובר 1219. תאודורוס שלח אז לקונסנטינופול שליחים שהודיעו על טענתו לכתר, אבל הברונים הלטינים התעלמו מדרישתו. תאודורוס הציע אז לחדש את המו"ם עם הכנסייה הקתולית בסוגיית האיחוד, תוך ניצול העדרו של הפטריארך הלטיני של קונסנטינופול. הוא תכנן לכנס סינוד בניקיאה שבו ייקחו חלק הפטריארך היווני-אורתודוקסי של אנטיוכיה, הפרטיארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים, הפטריארך היווני -אורתודוקסי של אלכסנדריה. אולם הכמורה האורתודוקסית דחתה את הרעיון. באוגוסט 2019 הפודסטה של הקהילה הוונציאנית בקונסטנטינופול, יאקופו טייפולו, שכנע את תאודורוס להוציא  כריסובול שבו יפרט את הפריבילגיות  של הסוחרים הוונציאנים . זכויות אלה כללו סחר חופשי באימפריית ניקיאה ופטור ממסים. הדיפלומה אסרה על כל הצדדים להעתיק או לזייף את המטבעות של הצד השני. ב-1220 ניסה תאודורוס בכוח להשתלט  על קונסטנטינופול אבל הלטינים הדפו את מתקפתו.  הקיסר הלטיני החדש, רוברט מקורטנה שכונה "רוברט הראשון" הגיע לקונסטנטינופול במרץ 1221. השלום בין שני הקיסרים חודש אחרי זמן קצר.
תאודורוס הלך לעולמו בנובמבר 1221. אחרי מותו פרץ סכסוך משפחתי מכיוון ששני אחיו, אלכסיוס ואיסאאקיוס וגם חתנו, יואניס השלישי דוקאס וטאצס טענו לכתר. העמות הסתיים בניצחונו של וטאצס. אחיו של תאודורוס אולצו לצאת לגלות. תאודורוס נקבר לצד חמיו ואשתו הראשונה במנזר היאקינתוטס הקדוש בניקאיה.
מורשתו
בימי שלטונו של תאודורוס הפך מערבה של אסיה הקטנה ל"אימפריה בגולה". מומחה בתרבות הביזנטית וורן טרדגולד סבר ש"תאודורוס בנה מכמעט אפס... מדינה ביזנטית יורשת מתפקדת " הוא החיה את הפטריארכיה האקומנית ועוד מוסדות ביזנטיים בסיסיים. הוא שאל מהלטינים ומהסלגו'קים את התפקידים הצבאיים של "קונוסטאולוס" (קונטבל או קונסטבל) ו "צאוסויוס" (מהטורקי çavuş - צ'אבוש) המתועדים לראשונה בעת שלטונו. הוא הנהיג מטבעות משלו - מאלקטרום ומבילון בלי להקים מחדש את המערכת הביזנטית המבוססת על מטבעות זהב ונחושת. לפחות מ-1216 הוא גבה מיסים בצורה סדירה. לפי הדגם הביזנטי גמל לאצילים במנותם אחראיים על גביית מיסים. הלטינים והוונציאנים חתמו על חוזים איתו והכירו בכך שממלכתו נועדה להמשיך להתקיים.
הגנת האמונה הנוצרית אורתודוקסית הייתה האידאולוגיה המרכזית של תאודורוס וממלכתו. ניקטס כוניאטס חיבר בחצר של ניקאה את ספר הקומפילציה שלו  נגד הכופרים "אוצר האורתודוקסיה". הוא תיאר את נפילת הקונסטנטינופול כעונש על חטאי הביזנטים והשווה את גלותם לגלות בבל של בני ישראל. תאודורוס הבין שלא היה היה בכוחו לכבוש בחזרה את קונסטנינופול מידי הלטינים, אולם הוא קבע את עיר בירתו קרוב לבירה הישנה נושנה, בניקאה, מקום בעל מיקום אידיאלי עבור הכיבוש עתידי של קונסנטינופול. ההיסטוריון דימיטר אנגלוב הדגיש שהצלחתו הפוליטית של תאודורוס חבה במידה לא קטנה לגישתו הבטוחה בעצמו והפרגמטית שלו. הייתה לו חצר נודדת שנעה ממקום למקום ואיפשר לו לדון בסוגיות פוליטיות עם האצולה המקומית. לא חשש מלפקד את הצבא בעצמו. העסיק שכירי חרב לטינים כשהציע להם משכורות גבוהות יותר מאשר באימפריה הלטינית.
נשותיו וילדיו
הייתה נשואה קודם ל"סבסטורקרטור" איסאאקיוס קומננוס ואטאצס, שהיה נינו של הקיסר יוחנן השני קומננוס ונפטר ללא צאצאים ב-1196. לה ולתאודורוס נולדו 3 בנות ושני בנים.
Empress Anna died before 1213 and Theodore entered into negotiations about a new marriage with a daughter of Leo I, King of Armenia. LeoI sent his niece, Philippa, to Nicaea, and Theodore married her at Christmas 1214. Historian Michael Angold proposes that Pope InnocentIII promoted a marriage alliance between Theodore and Leo to secure Theodore's support in his conflict with Emperor Henry during the War of the Antiochene Succession. Theodore repudiated Philippa for an unknown reason and disinherited her son. According to Angold, Theodore was informed only after the marriage that his wife was not Leo's daughter. Her son must have been born in 1214, because he was not yet eight years old when Theodore died. Theodore's third wife, Maria of Courtenay, was the daughter of Yolanda of Flanders and Peter II of Courtenay. Theodore married Maria in the hope of intervening in the administration of the Latin Empire late in 1218 or early in 1219.
הנאום הפיליפי הראשון
הנאום הפיליפי הראשון הוא נאום שנשא דמוסתנס בשנת 351 לפנה"ס, באוזני האזרחים באתונה. הנאום פותח את שורת נאומיו נגד פיליפוס השני מלך מוקדון, בהם קנה לו שם עולם כנואם, כמדינאי וכלוחם למען הדמוקרטיה. הרקע לנאום הוא ניסיונו של פיליפוס לחדור ליוון דרך מעברות התרמופילי, כשנה לפני כן, ניסיון שנעצר על ידי הצבא האתונאי. הדבר גרם למבוכה רבה ופחד גדול בקרב האתונאים, אך אלה האחרונים לא נקטו בשום צעד ממשי כדי למנוע את הישנות התופעה. בו-בזמן המשיך פיליפוס להלך אימים על המושבות בצפון יוון, לפגוע באוניות סוחר, לכבוש שטחים ולצרף אליו בני ברית שבעבר היו בברית עם אתונה.
תוכן הנאום
דמוסתנס פותח את נאומו בהכרזה שנאומו עומד לחזור על דברים שנאמרו בעבר - האתונאים כבר שמעו עצות טובות מנואמים קודמים אך לא יישמו את עצותיהם. בהמשך הפתיחה, מתוארת סקירה של מעללי פיליפוס האחרונים שהתרחשו, וזאת, לטענתו, בעקבות התרשלותם ואדישותם של האתונאים. דמוסתנס קורא לקהל האתונאים לגלות אחריות, מעודד אותם ומשיב להם את רוח הקרב.
בהמשך הנאום מציין דמוסתנס שינויים נדרשים והכנות פרקטיות, עד כדי פירוט הרכש הרצוי לאתונה, דוגמת חמישים אוניות מלחמה, אוניות נושאות סוסים, חיל פרשים, חיל רגלים ועוד. הוא קורא לשינוי בשורות הצבא - הכנסת יותר נציגים אתונאים לכל חיל, שינוי בצורת הדיווחים השוטפים משדה הקרב ושינוי באופי האנשים הנבחרים למשרות פיקודיות.
דמוסתנס מדמה את שיקול דעת העם לפָּסַלים, המשקיעים מאמצים רבים בחיצוניות, ללא מתן משקל מתאים לפנימיות המנהיג. את התנהגות העם הרפסנית הוא משווה למתאגרף ברברי, היודע לכסות על פציעה שקיבל ולבצע פעולות הגנה, אך לא יוזם שום תקיפה מחושבת.
Familiar
השיר יצא לאור ב-20 באפריל 2018 כסינגל שלישי של האלבום האולפן הבכורה של ליאם פיין.
יציאה לאור
ב-25 בפברואר 2018 הכריזו האמנים על השיר ברשתות החברתיות שלהם בזמן שהם צלמו את הקליפ במיאמי. פיין גילה את התמונה של הסינגל והוציא לאור ב-16 באפריל. פיין חשף הצצה לשיר ב-19 באפריל אשר חוסה בלוויין משתף פעולה יחד איתו.
אינס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת
הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת (בצרפתית: Le Consistoire central israélite de France) הוא מוסד שהוקם בשנת 1808 על ידי נפוליאון הראשון לשם ניהול הדת היהודית בצרפת לפי דגם שתי הדתות הרשמיות האחרות של צרפת - כנסיית צרפת, הרומית-קתולית, והקונסיסטוריה הפרוטסטנטית. הקונסיסטוריה המרכזית ממנה את הרב הראשי של צרפת. היא מאחדת את הקהילות היהודיות של הזרם המרכזי ביהדות האורתודוקסית הצרפתית ונחשבת המוסד הייצוגי של הדת היהודית בארץ זו.
היא מוסד שונה מהמועצה הייצוגית של המוסדות היהודים בצרפת (Conseil représentatif des institutions juives de France או CRIF) שהיא איגוד חילוני שמטרתו לקדם את האידיאלים הפוליטיים והכלכליים של הקהילה היהודית בצרפת בפנים המדינה ומחוצה לה. החל משנת 2008 יושב ראש הקונסיסטוריה הוא ז'ואל מרגי.
בצרפת קיימות קהילות ובתי-כנסת, כמו אלו של הזרם הליברלי (רפורמי) והזרם הקונסרבטיבי וקהילות חרדיות שאינן משתייכות לקונסיסטוריה. לעומת זאת, קיימים בתי-כנסת של חב"ד ואורתודוקסיים מן הפלגים היותר שמרניים שהסכימו להתאגד בה.
היסטוריה
בפברואר-מרץ 1807 יזם הקיסר נפוליאון הראשון את יצירת הסנהדרין של פריז שכינסה 71 רבנים (בדומה לסנהדרין הקדום) על מנת להגדיר את עקרונות הדת היהודית ולהעניק לה מעמד רשמי בצרפת.
הקונסיסטוריה המרכזית הוקמה על ידי צו קיסרי מ-15 במרץ 1808 שבו תקנון בהתאם לחוק לארגון הדתות באימפריה הצרפתית. התקנון קובע גם הקמת שבע קונסיסטוריות מחוזיות (consistoires départementaux) או אזוריות. שבע הקונסיסטוריות המחוזיות הוקמו במקור בערים פריז, מרסיי, בורדו, מץ, נאנסי, שטרסבורג ווינצנהיים. הקונסיסטוריות הורכבו מחברי קהילה שאינם אנשי דת הממנים את הרבנים ומנהלים את הדת היהודית. הקונסיסטוריה המרכזית כוננה רשמית ב-10 בנובמבר 1808 על ידי הפרפקט (מושל) של מחוז סן. הרבנים הראשונים של הקונסיסטוריה המרכזית היו הרב יוסף דוד זינצהיים מבישהיים, הרבנים סגרה וקולוניה, איטלקיים מוורצ'לי, ובהתאמה, ממנטובה. הרב הראשי הראשון של פריז היה הרב מישל זליגמן.
הקונסיסטוריה היא מוסד רשמי שארגונה המרכזי, הציבורי והמאוחד, הועתק מזה של הכנסייה הקתולית של צרפת, מהקונסיסטוריה הפרוטסטנטית ובכלל ממוסדות גדולים ממלכתיים אחרים של המדינה, לפי מסורת המשפט הציבורי הצרפתי. החל משנת 1831 הרבנים קיבלו שכר מהמדינה. הקונסיסטוריות של היהודים עברו ארגון מחדש בימי המלך לואי פיליפ על ידי הצו מ-25 במאי 1844 והתארגנו בצורתן הקבועה לפי הצווים מ-29 באוגוסט 1862 (מימי נפוליאון השלישי) ומ-12 בספטמבר 1872 מימי הרפובליקה הצרפתית השלישית לפי יובר דה בופור, "הקונסיסטוריה המרכזית היא בעת ובעונה אחת הפרלמנט והרשות המבצעת של הקהילה היהודית: היא מעבירה את הוראותיה לקונסיסטוריות האזוריות ומקבלת דרכן, דין וחשבון ומידע על בעיות הקהילה".
אחרי 1905
בעקבות הפרדת הדת מהמדינה בשנת 1905 המוסד הציבורי הרשמי של הקונסיסטוריה המרכזית הפסיק להתקיים. הקהילות היהודיות בצרפת התארגנו כאיגודים תרבותיים יהודיים במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות של צרפת". איגוד זה שמר את השם "קונסיסטוריה מרכזית".
ימי מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי בצרפת
בעת הכיבוש הגרמני בשנים 1940–1944 המרשל פיליפ פטן והמשטר וישי שבראשותו עמד, המשיך לשמור ולהגן על הקונסיסטוריה המרכזית, למרות התקנון המפלה בצורה קשה בנוגע למעמד היהודים, שאומץ על ידי השלטונות בווישי החל מאוקטובר 1940 (statut des Juifs). הברון אדואר אלפונס ג'יימס דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה, השיג היתר על מנת להימלט לספרד ב-23 ביוני 1940 ומצא מקלט בארצות הברית יחד עם בן דודו, רובר דה רוטשילד, יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של פריז. ז'אק הלברונר, (1943-1873) יועץ מדינה לשעבר, הפך ליושב ראש החדש של הקונסיסטוריה המרכזית.
ב-21 בנובמבר 1941 פוזרו בצו כל הארגונים היהודים בצרפת, להוציא מוסדות הקונסיסטוריה, ונכסיהם הועברו לרשות "האיחוד הכללי של בני דת ישראל בצרפת" UGIF שהוקמה מיוזמת השלטונות בווישי במטרה מוצהרת לקדם ולהגן על האינטרסים החומריים והמוסריים של הצרפתים בני דת ישראל וממוצא "ישראלי". UGIF קלטה ארגוני סעד יהודי שונים על צוותיהם.
ברמה פנימית, הארגון התקשה לתפקד בגלל נסיבות המלחמה ובגלל היריבויות בין היושב ראש לוי והמנכ"ל ראול לאמבר. בנוסף הוא היה צריך לנהל שני מגזרים שונים: הצפון הכבוש על ידי הגרמנים, והדרום, "האזור החופשי". ברמה פוליטית, הלברונר והקונסיסטוריה חשבו את UGIF לכלי מבצע בלבד בענייני מנהליים. העניינים הסתבכו כשב-17 בדצמבר 1941 המפקד הגרמני (Militärbefehlshaber) דרש מ-UGIF לשלם קנס בשווי של מיליארד פרנק, סכום שהיה בלתי אפשרי לאסוף. הממשלה הצרפתית סרבה לאשר ל-UGIF גביית חובה מכל יהודי ויהודי. UGIF נצרך להמתין עד לשנת 1943 כדי להנהיג מס שנתי בשווי 120 עד 320 פרנק לכל יהודי. בינתיים נאלץ UGIF לקחת הלוואות והגרמנים נצרכו להסתפק ברבע מהסכום שדרשו.
ז'אק הלברונר גויס לתוכנית השיקום של צרפת בעקבות התבוסה ומדיניותו נועדה להבטיח מיטב ההגנה לצרפתים היהודים, לרבות האזרחים, אנשי הצבא ושבויי המלחמה. במטרה זו הוא קיים מגעים תכופים עם ממשלת וישי, ועם הרב הראשי איזאי שוורץ שנמלט כמוהו ללימוז' ב"אזור החופשי". הם נהגו מדי שנה לברך את המרשל פטן לרגל ראש השנה, כנציגים של גוף רשמי במדינה. נמתחה בקורת על הלברונר על שהסתגל למדיניות של משטר וישי וניסה בהתאם לה לסייע קודם כל ליהודים הצרפתים השורשיים ולהגן על חייהם, על חשבון היהודים הזרים, שנפלטו לצרפת לפני ובזמן המלחמה.
1944-1942
בשנת 1942 הגרמנים עברו גם ל"אזור החופשי" של צרפת והתעצמו גם שם הרדיפות והמעצרים נגד היהודים כמו ב"אזור הכבוש". ב-28 באוקטובר 1943 ז'אק הלברונר עצמו נעצר ונשלח אחר כך למותו באושוויץ. הרב הראשי של צרפת, איזאי (ישעיהו) שוורץ הצליח להסתתר במחתרת. במקומו של הלברונר נתמנה לאון מייס ליושב ראש הקונסיסטוריה.
ביולי 1943 הוקם במחתרת מוסד חדש בשם "הוועד הכללי להגנת היהודים" שקבע לעצמו כמטרה הגנת הפליטים היהודים שנמצאו בצרפת. אלו נמצאו בסכנה מידית מצד גרמניה הנאצית והממשל וישי שהחליט להקריבם. על בסיס הוועד הכללי להגנה, קמה מאוחר יותר מועצת הנציגים של יהודי צרפת CRIF שכינסה בתוכו את רוב התנועות של היהודים החילונים - קומוניסטים, בונדיסטים וציונים וצירפה אליה גם את הקונסיסטוריה המרכזית. כל התנועות האלה הסכימו על מצע משותף שהפך למצע הפוליטי של יהדות צרפת אחרי המלחמה.
אחרי 1945
בשנת 1945 מנתה הקונסיסטוריה המרכזית כ-75 איגודים תרבותיים בצרפת ובאלג'יריה. המוסד ניסה לאחות את הקרעים בחיי יהדות צרפת. ניסה להיאבק נגד האדישות כלפי המורשת הדתית היהודית, לשלב מחדש את היהודים שהמירו את דתם בימי הכיבוש הנאצי ולסייע לקהילות הקטנות שנפגעו ביותר בימי המלחמה.
בעת תהליך ההתנתקות מאלג'יריה ומשאר המושבות - הדקולוניזציה - התגייסה הקונסיסטוריה המרכזית לשלב את 120,000 יהודי אלג'יריה שנאלצו להגר לצרפת.
בעלת זיקה לישראל מאז הקמתה, הקונסיסטוריה נכנסה למחלוקות עם ה-CRIF שהביע לעיתים בקורת כלפי המדיניות הרשמית הישראלית. בשנת 2004 על רקע אי הסכמה בין שני המוסדות בנוגע ליוזמת ז'נבה, הקונסיסטוריה עזבה את מסגרת ה-CRIF.
ארגון
הקונסיסטוריה המרכזית אחראית על 15 מחלקות אזוריות, עם רשת של מעל 500 בתי כנסת ובתי תפילה בצרפת ובמחוזות הצרפתיים שמעבר לים. כל קונסיסטוריה מחוזית מורכבת מרב ראשי ("רב גדול" - grand rabbin) וארבעה חברים ללא תפקיד דתי שנבחרים על ידי אספת נכבדי הקהילה המקומית הקוניסיטוריה המרכזית בפריז כוללת את הרב הראשי ("הרב הגדול") של צרפת (grand rabbin de France) ועוד 8 חברים ללא תפקיד דתי, שנבחרו על ידי נכבדים יהודים מכל המחוזות. המזכיר הכללי של הקונסיסטוריה המרכזית היה בשנים 1914–1958 הרב מרסל זקס. לפי התקנון שלה,
משימותיה העיקריות הן:
הפליצו בגאווה
הפליצו בגאווה (באנגלית: Fart Proudly; מוכר גם בשמות "מכתב לאקדמיה המלכותית" ו"לאקדמיית ההפלצה המלכותית") הוא שמו המקובל של מאמר אודות נפיחות אשר נכתב בסביבות שנת 1781 על ידי בנג'מין פרנקלין, בעת שירותו כשגריר ארצות הברית בצרפת.
המאמר נכתב בתגובה להזמנה מהאקדמיה המלכותית של בריסל. פרנקלין האמין שהסביבה האקדמית באירופה באותה תקופה נגועה ביומרנות ועסוקה בעניינים לא-מעשיים. בשל כך נענה להזמנה בחיבור מאמר סרקסטי ועוקצני בו הוא מציע להפנות משאבי מחקר למציאת דרכים לשיפור ריחן של נפיחות אנושיות, עד לרמה שיהיה אפשר להשתמש בהן כבושם. בנוסף עוסק המאמר באופן ההשפעה של אכילת מאכלים שונים על ריח הנפיחות, והוא מסתיים במשחק מילים לעגני לפיו, להבדיל מההשלכות המעשיות של מאמר זה, מאמרים אחרים שווים "בקושי פרד'ינג" (farthing).
המאמר לא הוגש בסופו של דבר לאקדמיה, אך הודפס במכונת הדפוס של פרנקלין וחולק בתפוצה מצומצמת, בין השאר לג'וזף פריסטלי, כימאי הידוע בעבודתו בתחום הגזים.
במשך שנים המאמר לא הוכלל ברפרטואר הכתבים המפורסמים של פרנקלין, אך יצא לאור לבסוף בשנת 1990, ונכון ל-2022 הוא זמין גם ברשת.
הפינים המעופפים
הפינים המעופפים (בפינית: Lentävä suomalainen), הוא כינוי שניתן למספר אתלטים פיניים, בריצות למרחקים בינוניים ולמרחקים ארוכים. המונח הוארך מאוחר יותר גם לספורטאים פיניים בולטים בענפי ספורט אחרים.
הכינוי ניתן לראשונה להנס קולמיינן, לאחר שזכה בשלוש מדליות זהב ושבר שני שיאים עולמיים (סטוקוהלם 1912) ואחר כך זכה במדליית זהב בריצת מרתון (אנטוורפן 1920). באותה התקופה הרצים הפיניים השתלטו על הריצות למרחקים בינוניים וארוכים. הכינוי הועבר לכל האתלטים הפינים שבלטו בריצות למרחקים ארוכים. פאבו נורמי היה גדול הרצים הפיניים המעופפים, עם 9 מדליות אולימפיות אישיות, מהן 6 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף (אנטוורפן 1920, פריז 1924 ואמסטרדם 1928).
ב-6 משחקים אולימפיים שנערכו בין 1912 ל-1936 (כולל) צברו האתלטים הפינים 45 מדליות, מהן 24 מדליות זהב, 12 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד.
הפיני המעופף האחרון באתלטיקה היה לאסה וירן עם 4 מדליות זהב אולימפיות (מינכן 1972 ומונטריאול 1976).
לחבורת רצים אלה שייך גם הרץ היהודי אליאס כץ בעל שתי מדליות אולימפיות, זהב וכסף. מדליית זהב קבוצתית בריצת 3000 מטר ומדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים (פריז 1924).
בלדה על סוס עם כתם על המצח
בלדה על סוס עם כתם על המצח היא בלדה המספרת על גלגולי סייס המשתמש בכסף שניתן לו על מנת לקנות סוס לקניית ניגון. הבלדה מוקמה במקום השביעי במצעד העברי לשנת תשל"ד.
עלילה
השיר מתחיל בהוראה שנותן הפריץ למושקה הסייס, לקנות לו סוס "עם כתם על המצח, וכתם על הגב ושערה של כסף זוהרת בזנב" ונותן 100 רובל לקניית הסוס. מושקה הולך ליריד ושם רואה גוי עם סוס בדיוק כזה, המזמר להנאתו ניגון. מושקה מבקש מהגוי ללמד אותו את השיר, והוא דורש תשלום של 50 רובל, הניתן מיד. לאחר שמושקה לומד את השיר הוא נזכר בסוס ומבקש את מחיר הסוס. הגוי נוקב בסך של 100 רובל, ומושקה רוצה להוסיף את החמישים הנותרים, אך הגוי דוחה אותו ומסביר לו שהניגון לא חינם ומושקה מסתלק. לאחר בדיקת היריד מוצא מושקה אדם אחר עם סוס בדיוק אותו דבר, המזמר ניגון הנשמע כהמשך הניגון הקודם. מושקה מבקש מהגוי ללמד אותו את השיר, והוא דורש תשלום של 50 רובל, שמושקה משלם. לאחר שמושקה לומד את השיר הוא נזכר בסוס ומבקש את מחיר הסוס. הגוי נוקב בסך של 100 רובל, ומושקה רוצה להוסיף את מגפיו, אך הגוי דוחה אותו ומסביר לו שהניגון לא חינם ומושקה חוזר לאחוזה ללא הסוס והפריץ בתגובה חובט בו וזורק אותו החוצה, בדיוק כמו הסוס "עם כתם על המצח וכתם על הגב" ואחריו משפחתו. הם נודדים ותמיד זוכרים את השיר. אחרי כמה שנים הם מגיעים לעיר בה יושב רב גדול. הם מתקבלים אצלו במוצאי שבת והוא שואל אותם שאלות על מצבם, והם פולטים בטעות את הניגון. כל האנשים צוחקים, אך הרב דופק על השולחן ומשתיקם. לאחר מכן הוא אומר שזה הניגון אליו תמיד חיכו, והוא הניגון אשר יושר כשיבוא המשיח.
יוצרים
מילים: יורם טהרלב, לחן: מתי כספי, עיבוד: משה וילנסקי, ביצוע: חוה אלברשטיין מתוך אלבומה של חוה אלברשטיין "לו יהי" משנת 1973
פרנסואז ז'ירו
פרנסואז ז'ירו (במקור לאה פרנס גורג'י, בצרפתית: Françoise Giroud ; נולדה ב-21 בספטמבר 1921 בלוזאן שבשווייץ ונפטרה ב-19 בינואר 2003 בפריז שבצרפת) הייתה עיתונאית, מחברת ופוליטיקאית צרפתייה.
ביוגרפיה
פרנסואז ז'ירו הייתה תלמידה בתיכון מולייר (פריז) והחליטה לעזוב בגיל 14 את בית הספר ולהתחיל לעבוד. לאחר שסיימה תואר כקלדנית, התחילה לעבוד בחנות ספרים בפריז. הקריירה של פרנסואז ז'ירו התחילה בתור מזכירתו של אנדרה ז'יד, עבודה שהושגה בזכות קשרים משפחתיים.
לאחר שמשפחתה עזבה לדרום צרפת בעקבות מלחמת העולם השנייה החליטה ז'ירו להישאר בפריז ובאותה שנה היא עוברת טבילה וכך מסתיים תהליך התנצרותה, אותו עוברת יחד עם אמה. בזכות קשריה של אמה עם הכומר היא משנה את תאריך הטבילה מ-1942 ל-1917 וכך נמנעת מבעיות עם הנאצים ומקבלת אישור עבודה בפריז. ז'ירו נעצרה על ידי הגסטאפו ב-1944 בגלל קשריה עם המורדים ושוחררה בסוף המלחמה.
עם סיום המלחמה, תחילה ז'ירו לעבוד ככתבת ראשית במגזין חדש ופמיניסטי בשם "אל".
ב-1953 היא הביעה את התנגדותה למלחמה באלג'יריה, מה שהוביל אותה ואת בעלה להקים את המגזין החדש - "ל'אקספרס".
חיים אישיים
ז'ירו היא אמא לשני ילדים, אשר אחד מהם מת במהלך תאונת סקי בעודו צעיר. בסוף שנות החמישים הייתה בהיריון נוסף ונאלצה לעשות הפלה שבעקבותיה התפתח היריון חוץ-רחמי, בו טיפלה על ידי ניתוח, וכך הפכה לעקרה. בעקבות האירועים הללו בעלה עזב אותה והתחתן בשנית עם אישה בת 20 ולכן היא נכנסה לדיכאון עמוק ואף ניסתה להתאבד. לאחר ניסיון התאבדות כושל זה, היא עברה פסיכואנליזה עליה היא מדברת בספרה "שיעורים פרטיים". ב-1984 נכנסת ז'ירו שוב לדיכאון בעקבות מות החבר החדש שלה.
ז'ירו הייתה יהודייה אשר גדלה כקתולית בעקבות נסיבות חיצוניות ונהייתה לאתאיסטית מתוך שכנוע עצמי. היא הכחישה את יהדותה לאורך כל חייה בגלל הבטחה שהבטיחה לאמה. היא החליטה לספר על יהדותה רק לנכדה הקטן באביב 1988.
הדברים הללו נודעו בעקבות רומן שנכתב על ידה והתפרסם לאחר מותה.
פוליטיקה
למרות תמיכתה בפרנסואה מיטראן ב-1974, היא היוותה חלק ממפלגתו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן והפכה למזכירת המדינה האחראית על מעמד האישה בצרפת בין יולי 1974 לאוגוסט 1976. ב-1977 התמודדה לראשונה בבחירות עירוניות ברובע החמישה-עשר של פריז, בעקבות בעיות אישיות החליטה להפסיק להתמודד בבחירות ואת הפוליטיקה היא עוזבת סופית ב-1979 בשנה זו גם הוציאה לאור את ספרה "קומדיית הכח". היא מחליטה להקים יחד עם ברנאר-אנרי לוי ועוד מספר אינטלקטואלים את התנועה "פעילות נגד רעב".
במהלך כל חייה הפוליטיים היא נאבקת למען המתת חסד.
שירים
טקסטים של שירים אותם כתבה:
בנוסף לכך, כתבה שירים לטינו רוסי.
יהדות ברסלאו
הקהילה היהודית בבְּרֶסְלַאוּ (או "בְּרֶסְלוֹי", כיום ידועה בשם ורוצלב; אצל היהודים רווח הכתיב "ברעסלא" ו"ברעסלוי") הייתה מהקהילות היהודיות הוותיקות באירופה. הקהילה הייתה משכנם של משכילים ואף היוותה ערש ליצירה יהודית ברוח ההשכלה. העיר, ששוכנת כיום בדרום מערב פולין, על גדות נהר האודר, הייתה עד לאחר מלחמת העולם השנייה בשליטת גרמניה, ועל כן יוצאי הקהילה היום רואים עצמם כיהודים ממוצא גרמני ולא פולני.
היסטוריה
התיישבות של יהודים באזור ידועה החל מראשית המאה ה-13; בבית העלמין היהודי נמצאה מצבה שתאריך הפטירה שרשום עליה הוא כ"ה אב ד' אלפים תתקס"ג, ובתיארוך הלועזי - שנת 1203 - לפני למעלה מ-800 שנה, והיא העדות הפיזית לחיים יהודיים הקדומה ביותר בפולין כולה.
ב-13 בפברואר 1453 (ה'רי"ג) הגיע לברסלאו שליח האפיפיור ג'ובאני דה קפסטראנו. הוא הסית נגד היהודים, ובתחילת חודש מאי גרם לנוצריי העיר להעליל על ראשי הקהילה היהודית שהם שלחו אישה נוצרייה לגנוב עבורם את לחם הקודש. 318 מבני הקהילה נתפסו ובהוראת קפיסטרנו נחקרו בעינויים. קפיסטרו פסק גזר דין מוות על 41 מנכבדי הקהילה היהודית, שהועלו על המוקד בכ"ז בתמוז (4 ביולי). שאר היהודים גורשו מן העיר. העלילה גרמה להתפרצויות אנטישמיות בכל רחבי שלזיה, עד שהביאה לגזירת גירוש כללית על יהודי שלזיה והחרמת ילידהם הקטנים ומטלטליהם. קהילה יהודית בברסלאו קמה מחדש לאחר גזירות ת"ח-ת"ט.
בשנת 1870 חיו בעיר כ-17,500 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה עברו לברסלאו יהודים רבים ממחוזות פוזן ושלזיה העילית-הדרומית, שסופחו לפולין, וכך גדלה קהילת יהודי ברסלאו לכ-23,240 נפשות בשנת 1925, שהיוו כ-4.2% מכלל תושבי העיר. בזאת הייתה העיר לקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה. במאה ה-19 בלטו בין יהודי העיר: מנהיג הזרם הרפורמי אברהם גייגר, מנהיג הקונסרבטיבים זכריה פרנקל וההיסטוריון היינריך גרץ.
קהילת ברסלאו נותרה בגודל זה עד לעליית הנאצים לשלטון בגרמניה (בשנת 1933 התגוררו בעיר 20,202 יהודים).
אירועי אנטישמיות כלפי יהודי הקהילה
יהודי הקהילה סבלו מאנטישמיות עוד לפני השואה: כבר באמצע תקופת רפובליקת ויימאר הואשמו יהודי ברסלאו ברצח ילד נוצרי ומצבות בבית-הקברות היהודי חוללו. לקראת סוף 1932 אירעו באוניברסיטה בעיר מעשי אלימות בקשר למינוי מרצה יהודי, עד שהנהלת האוניברסיטה הסתלקה מן המינוי.
רבני העיר
ב-1849 התפצלה רבנות הקהילה: הרב גדליה טיקטין, בנו של הרב שלמה זלמן, הנהיג את הקהילה האורתודוקסית. והרב ד"ר אברהם גייגר שהתמנה עוד בחיי אביו של הרב טיקטין כמשנה-לרב, הנהיג את הקהילה הרפורמית. ב-1856 אוחדה שוב הקהילה.
מוסדות מרכזיים
קהילת ברסלאו הקימה מוסדות ציבור וחינוך, ביניהם בית החולים היהודי המודרני הראשון בגרמניה. התבלט במיוחד בית המדרש לרבנים של הרב זכריה פרנקל, שהוקם בשנת 1854 והיה הראשון מסוגו בגרמניה, שילב לימודי יהדות ברוח קונסרבטיבית עם לימודים כלליים לקראת התואר דוקטור. בית המדרש נסגר בהוראת הגרמנים בשנת 1938.
בברסלאו הוקמו גם כמה בתי כנסת מפוארים:
גורל יהודי הקהילה בשואה
עם עליית הנאצים לשלטון גברו ההתפרעויות ופעילים יהודים צעירים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית נרצחו. כבר לפני חרם האחד באפריל 1933 חדרו אנשי ס"א לבניין בית-המשפט המחוזי וגירשו בכוח שופטים ועורכי-דין יהודים. חוקי ההפליה של השלטון נגד היהודים הוצאו לפועל במלוא חומרתם. במרוצת הזמן נאלצו הסוחרים היהודים, בלחץ החרם הרשמי והבלתי רשמי, לחסל את עסקיהם או שהללו נכללו באריזציה הרשמית. משנה לשנה גדל מספר העובדים היהודים המפוטרים.
ליל הבדולח
בליל הבדולח נהרסו כל בתי הכנסת בעיר, כולל בית-הכנסת הליברלי ('בית הכנסת החדש') המפואר. בעקבות המעצרים והפגיעות בנפש וברכוש גברה ההגירה, ועד אמצע 1939 ירד מספר היהודים בכמחצית (10,309 נפש).
תגובות פנימיות בקהילה
ההתדרדרות במצבם של יהודי ברסלאו הובילה גם שינויים פנימיים בתוך הקהילה, שנבעו מתגובות למצב וניסיון להתמודד עמו. במטרה להתמודד עם קשיי התקופה, הנהגת הקהילה הרחיבה את רשת מרכזי ההכשרה וההסבה המקצועית כדי לקדם את העלייה לארץ-ישראל וההגירה. בברסלאו ניכרה באותן השנים עלייה בכוח התנועה הציונית בתוך הקהילה, כתגובה למאורעות. כך חל גידול מתמיד במספר התלמידים שלמדו בבית הספר הציוני שהוקם בשנת 1920, וכן בני נוער רבים הצטרפו לתנועות הנוער החלוציות שבעיר. לאחר פרסום חוקי נירנברג בסוף 1935 הושווה מספר הנציגים הציונים בוועד הקהילה למספר הנציגים הליברלים, נוכח גידול בכוח השפעת הציונים על חברי הקהילה. שני העיתונים היהודיים שיצאו לאור בעיר בחל משנת 1924 – ביטאון הקהילה (Gemeindeblatt Jüdisches Breslauer), ו'העיתון היהודי למזרח גרמניה' (Jüdische Zeitung für Ostdeutschland), תרמו לחיזוק התודעה היהודית ולעמידה הנפשית של היהודים נוכח האנטישמיות הגואה.
השילוחים להשמדה
ב-31 במרס 1941 עדיין נותרו בברסלאו 9,184 יהודים. בספטמבר אותה שנה רוכזו רובם ב'בתי יהודים' מיוחדים, ובנובמבר הוחל בהעברת היהודים למחנות מעבר זמניים בשלזיה. בין המגורשים היו מורים, והם ניסו לקיים מסגרת לימודים גם בתנאי המחנה, ואולם, כעבור ימים מספר הופסק הניסיון, עם שילוח המגורשים למזרח. מאז תכפו גירושים ישירים מברסלאו, רובם אל מחנות ההשמדה ומיעוטם לגטו טרזינשטט. מתוך כ-2,500 המגורשים לטרזינשטט שרדו כ-160 בלבד.
לאחר השואה
בשנות המלחמה נותרו בעיר כ-150 יהודים, כמעט כולם בזכות בני זוגם הארים. אחרי כיבוש ברסלאו בידי הצבא האדום וסיפוחה לפולין התרכזו בעיר כ-10,000 יהודים, רובם ככולם פליטים ממזרח אירופה, וזמן מה חודשה פעילותם של מוסדות הקהילה. אך ב-1968 מנהיגה של המפלגה הקומוניסטית הפולנית, גומולקה, איפשר ליהודים לעזוב את פולין, רוב יהודי ורוצלב ניצלו אפשרות זאת. כיום מתגוררים בוורוצלב כ-70 יהודים בלבד.
הנצחת הקהילה
בוורוצלב כיום ישנם מספר אופני הנצחה לקהילה היהודית שאיננה עוד, מהם ייחודיים למקום.
דובוני אכפת לי: דור חדש
דובוני אכפת לי: דור חדש (באנגלית: Care Bears Movie II: A New Generation) הוא סרט הנפשה קנדי-אמריקאי לילדים משנת 1986 מסוגת פנטזיה, הרפתקאות ומוזיקה. הסרט מבוסס על הזיכיון "דובוני אכפת לי" שבבעלות חברת American Greetings, כמו כן, הוא משמש כסרט המשך לסרט "מהדובים באהבה" משנת 1985. הסרט בוים על ידי דייל שוט, נכתב על ידי פיטר סודר והופק על ידי מייקל הירש, פטריק לוברט וקלייב א. סמית'. הסרט נוצר על ידי חברת שירותי השידור לקסינגטון ו-Nelvana.
בסרט זה, כוכב המשאלות מספר על מקורותיהם של דובוני אכפת לי ועל משימתם האכפתית הראשונה. דובת לב אמת וסוס לב אציל מנהיגים ומטפלים בדובוני אכפת לי ודודני אכפת לי, ובו זמנית הם יוצאים למשימות. כשהם יוצאים למשימה במחנה, בו נמצאת ילדה הזקוקה לעזרה בשם קריסטי, העניינים מסתבכים כאשר לב אפל עושה עסקה עם קריסטי. בסרט זה מוצגים לראשונה דובוני אכפת לי הגורים, אשר נוצר להם קו מוצרים משלהם.
הסרט הופץ ברחבי העולם על ידי סרטי קולומביה, ודובב לשפות שונות בהתאם. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-7 במרץ 1986 לזמן מוגבל, ולאחר מכן ב-21 במרץ 1986 בצפון אמריקה. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1994, זהו הסרט היחיד של דור זה שדובב לעברית. הסרט קיבל ביקורות שליליות והרוויח כ-12 מיליון דולר, סכום הנחשב לכישלון לעומת הרווחים של הסרט הקודם שהרוויח כ-34 מיליון דולר. אורך הסרט הוא כ-76 דקות.
בשנת 1987, הופץ הסרט השלישי והאחרון של הדור, "דובוני אכפת לי בארץ הפלאות".
תקציר העלילה
בסרט, המתרחש 19 שנים לאחר עלילת הסרט "מהדובים באהבה", דובוני אכפת לי ודודני אכפת לי מקבלים מכוכב המשאלות סמלי בטן, אשר מציגים את האישיות של כל אחד מהם. כמו כן, כוכב המשאלות מעניק לדובת לב אמת וסוס לב אמיץ משימה - לעזור לאחרים לחלוק רגשות ולדאוג שאף אחד לא יפגע מלב אפל, יצור מרושע אשר רוצה להעלים את האכפתיות מהעולם.