cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
M61 וולקן
כלי טיס צבאיים
בנוסף לוולקנים המותקנים ישירות על המטוס במהלך ייצורו, ישנם גם פודי וולקן נתיקים, שניתן להתקינם על המטוס בתנאי שדה. ישנן שתי גרסאות לפודים חיצוניים של הוולקן: פוד חיצוני (בלועזית Pod) הוא מרכב נתיק, שעליו מותקנת מערכת הנשק, וממנו היא פועלת באופן אוטונומי בהתאם לפקודות מהמערכת שעליה מותקן הפוד. שתי הגרסאות לכננת של הוולקן, ה-SUU-16/A (תחת הציון הצבאי M12) והגרסה המשופרת SUU-23/A (תחת הציון הצבאי M25) פותחו בשנות השישים. הפוד הראשון השתמש בטורבינה שמסובבת על ידי זרמי אוויר כדי לספק כוח למנוע, אך דבר זה יצר יותר מדי כוחות גרר במהירויות גדולות, ואילו במהירויות נמוכות לא סיפק מספיק כוח כדי לסובב את הוולקן מספיק מהר מאחר שזרם האוויר היה חלש. ה-SUU-23/A השתמש בגרסה GAU-4 של הוולקן שמספק כוח לעצמו, מתוגבר במאיץ חשמלי שנועד לתת לו את הסיבוב המהיר הראשוני. שני הפודים פולטים החוצה תרמילים ריקים במקום לאגור אותם בפנים. שני סוגי הפודים מכילים כל אחד 1200 קליעים כמאגר תחמושת לוולקן ושוקלים כ-732.6 ק"ג ו-780.2 ק"ג בהתאמה. הפודים שירתו במלחמת וייטנאם אך סבלו מבעיה חמורה של חוסר דיוק. הבעיה רק התגברה מאחר שההתקן המחבר את הפוד למטוס לא יכול היה לעמוד ברתע והוסט בגלל הירי.
ביבשה ובים
ה-M61A1 וולקן הוא הבסיס למערכת ה"פלנקס" US Navy Mk 15 Phalanx CIWS המשמש כתותח אוטומטי מיוצב ומערכת נגד טילים בספינות חיל הים האמריקאי וחיל הים הישראלי.
בנוסף, הוולקן הוא הנשק העיקרי של תותח הנ"מ המתנייע של צבא ארצות הברית, ה-M163 VADS וכן של נגזרתו הישראלית "חובט". הוולקן יעיל כנגד מטוסים מנמיכי טוס וכלי טיס איטיים דוגמת מסוקים, אך אינו מסוגל ליירט מטוסי סילון הטסים בגובה רב, נגדם יש צורך במערכות מבוססות טילים. בישראל, ה"חובט" M163 שודרג לתצורת "מחבט" הכוללת בנוסף לתותח גם פוד המכיל 4 טילי סטינגר.
במבצע שלום הגליל והאינתיפאדה השנייה, השתמש צה"ל בתותח ה-M61A1 וולקן המותקן על גבי ה"מחבט" כנשק אפקטיבי נגד אדם שאינו גורם להרס רב בניגוד לפגזי שריון וארטילריה.
כירולפיס
כירוֹלֶפּיס (שם מדעי: Cheirolepis) הוא סוג של דג קדום ממחלקת מקריני סנפיר שחי באמצע ובסוף תור הדבון. מאובניו נמצאו באירופה ובאמריקה הצפונית.
מאפיינים
יצור זה היה מראשוני מקריני הסנפיר, והוא היה מכוסה בקשקשים עבים ובעל סנפירים גבוהים, הדומים בצורתם לסנפירי הדגים מהמחלקה הנכחדת אקנתודים. אורכו הגיע ל-55 סנטימטרים והיו לו לסתות גדולות, בעלות שיניים קטנות, שיכלו להתרחב כדי לבלוע טרף גדול. היו לדג עיניים גדולות שכנראה עזרו לו לצוד.
הוא חי במים מתוקים ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית וטרף דגים אחרים או חסרי חוליות. הוא היה יכול לבלוע טרף שגודלו כשני שלישים ממנו.
איגוס
איגוס (באנגלית: Agus) הוא שם משפחה.
מצוק לאקיי
מצוק לאקיי או רכס לאקיי (באנגלית: Lackey Ridge) הוא רכס מצוקים ברכס אוהיו, בהרי הורליק, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
כיוונו של הרכס: מזרח-מערב ואורכו בכיוון זה 7 קילומטרים.
הרכס מהווה את הקצה המערבי של מישור (שולחן) באקאיי.
מקור השם
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית.
המצוק נקרא על שם לארי ל. לאקיי (Larry L. Lackey), שהיה גאולוג במשלחת אוניברסיטת המדינה של אוהיו לחקר הרי הורליק (the Ohio State University expedition to the Horlick Mountains) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1960 – 1961.
קלאודיה מרקלה
קלאודיה מרקלה (לטינית: Claudia Marcella; 41 לפנה"ס - ?) הייתה אצילה רומאית מהשושלת היוליו-קלאודית.
ביוגרפיה
מרקלה נולדה בשנת 41 לפנה"ס ברומא, אביה הקונסול גאיוס קלאודיוס מרקלוס היה צאצא של המצביא הנודע מרקוס קלאודיוס מרקלוס והשתייך לבית האב של הקלאודיים אמה אוקטביה הייתה אחותו של אוקטביוס שעתיד להיות הקיסר הראשון של רומא.
בשנת 40 לפנה"ס אביה נפטר ואמה אוקטביה נישאה מחדש בנישואים פוליטיים למרקוס אנטוניוס במטרה לבסס את הברית בין אוקטביוס לאנטוניוס. מרקלה התגוררה עם אמה ואביה החורג באתונה עד שאנטוניוס נטש את משפחתו לטובתה של מלכת מצרים קלאופטרה השביעית ואוקטביה וילדיה חזרו להתגורר ברומא.
מרקלה חותנה עם מרקוס ויפסניוס אגריפס בשנת 28 לפנה"ס על ידי דודה אוקטביוס במטרה להעמיק את בריתו עם אגריפס על ידי הפיכתו לחלק מהמשפחה השולטת. שמרקוס קלאודיוס מרקלוס שהיה אחיה של מרקלה ובעלה של יוליה בת אוגוסטוס נפטר בשנת 21 לפנה"ס אוגוסטוס הורה לאגריפס להתגרש ממנה כדי שיוכל לשאת את יוליה. לזוג היה מספר ילדים שעליהם אנו לא יודעים דבר.
מרקלה חזרה להתגורר בבית אמה שהשיאה אותה לאחיה החורג יולוס אנטוניוס, בנו של מרקוס אנטוניוס, ונולד להם בן בשם לוקיוס אנטוניוס. בשנת 2 לפנה"ס התאבד יולוס אנטוניוס (ויש הטוענים כי אולץ לשים קץ לחייו). הסיבה הייתה קנוניית רצח טיבריוס, בעלה של יוליה, עימה ניהל יולוס אנטוניוס רומן במשך מספר שנים. אוגוסטוס ששמע על הקנוניה שלח שליחים אל יולוס אנטוניוס על מנת לאסרו אולם זה התאבד קודם לכן.
לאחר מכן נישאה מרקלה בשלישית לסקסטוס אפוליוס, ולזוג נולדה בת בשם אפוליה ורליה.
ביהר
ביהר (בהינדי: बिहार) היא מדינה בצפון מזרח הודו. גובלת בצפון בנפאל, בדרום בג'הרקאנד, במערב באוטר פרדש ובמזרח במערב בנגל. על אף היותה המדינה ה-12 בגודלה בהודו, ביהר היא המדינה הצפופה ביותר עם למעלה מ-103 מיליון תושבים.
היסטוריה
משמעות השם ביהר היא מנזר. מדינה זו היא מקום קדוש הן לבודהיסטים, הן להינדים והן לג'יינים ומכאן שנציגי דתות אלו הקימו בביהר מקדשים ומנזרים רבים, כבר בתקופות קדומות. בחלקים מסוימים של המדינה אף נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה הנאוליתית (2500-1345 לפנה"ס). אזור ביהר נשאר מקום מרכזי בתרבות ההודית במשך למעלה מ-1,000 שנים נוספות. בירת ביהר, פטנה נקראה במאה ה-5 לפנה"ס בשם "פטאליפוטרה", שהייתה בירתה של האימפריה המאורית.
חברת הודו המזרחית הבריטית קיבלה על את הבעלות על ביהר, בנגל ואודישה בשנת 1764. במהלך המאה ה-18 משקיעים רבים (בעיקר מהממלכה המאוחדת והולנד) השקיעו בביהר, לאחר שזיהו פוטנציאל כלכלי לכאורה.
מדינת ביהר המודרנית נוסדה ב-1912. בנובמבר 2000 חולקה ביהר ל-2 מדינות, ביהר וג'הרקאנד.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
האקלים בביהר יחסית מגוון.
הגובה הממוצע במדינה הוא 53 מטר מעל פני הים. נהר הגנגס זורם ממערב המדינה למזרחה ומחלק את ביהר לשני חלקים.
כלכלה
ביהר היא המדינה הענייה ביותר בהודו. התל"ג בה עומד על 94$ לנפש לעומת הממוצע ההודי של 225$. למעלה מארבעים אחוזים מתושביה חיים מתחת לקו העוני. הסיבות למצב זה הן מגוונות: הזנחה היסטורית מצד השלטון ההודי המרכזי, חוסר מעוף של הפוליטיקאים המקומיים, אי השקעות מספקות בחקלאות, תשתיות וחינוך. ישנם ביהרים המאמינים כי השלטון במדינה, המושפע מהקאסטות החברתיות ונגוע בשחיתות רבה, הוא האשם במצבה העגום. אחרים טוענים כי חוסר זהות אתנית מובהקת בביהר איפשרה את התעלמות הממשל המרכזי ממנה, שכן לא הייתה בה קבוצה אתנית מלוכדת שהיוותה גורם לחץ.
כלכלת ביהר מבוססת בעיקרה על חקלאות. מישורי הגנגס הנרחבים פוריים במיוחד ועתירים במים, אך תשתית ההשקיה גרועה ועל כן היבולים נתונים לחסדי מזג האוויר.
התעשייה מצומצמת וכוללת מחלבות ומפעלי עיבוד חלב, זיקוק נפט בבראוני, מפעל קטנועים בפתוהה ומפעלי עיבוד סוכר ושמן.
תחבורה
במדינה פועלים כשלושה שדות תעופה. בנוסף על כך, הגנגס מהווה נתיב תחבורה וסחר מרכזי.
דמוגרפיה ותרבות
בבודגאיה נמצא מקדש מהאבודהי שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
פוליטיקה וממשל
המושל, ראש המדינה הרשמי, ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. מי שמנהל את המדינה בפועל הוא ראש הממשלה, שמנהיג המפלגה הגדולה או קואליציית מפלגות בפרלמנט. בפרלמנט ישנם שני בתים: האספה המחוקקת אשר מהווה את הבית התחתון (243 נציגים) והמועצה המחוקקת שמהווה את הבית העליון (75 נציגים).
בית המשפט העליון במדינה הוקם בשנת 1916. כל גופי השלטון ממוקמים בבירה פטנה. המדינה מחולקת לתשעה אזורים ו-38 מחוזות.
היקום בקליפת אגוז
היקום בקליפת אגוז (The Universe in a Nutshell) הוא ספרו השלישי של הפיזיקאי סטיבן הוקינג. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2001 ובתרגום לעברית בשנת 2003. הספר מהווה המשך ל"קיצור תולדות הזמן" שראה אור בשנת 1988 ובדומה לו אף הוא ספר מדע פופולרי המיועד לקהל הרחב. ב"יקום בקליפת אגוז" מציג הוקינג את כל ההתפתחויות והגילויים החדשים בתחום הפיזיקה התאורטית מאז יציאתו של "קיצור תולדות הזמן" לאור ועד 2001.
הספר עוסק במגוון רחב של נושאים: הוא מציג תחילה את המסד לפיזיקה התאורטית של ימינו - תורת היחסות ותורת הקוונטים, ומציג השלכות, מסקנות, השערות ופיתוחים של שתי התאוריות הללו: מוצא היקום, מסע בזמן, חורים שחורים, עולמות מקבילים, תורת המיתרים ויצירתה של תאוריה מאוחדת גדולה.
ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה
– ג'ובאני פיקו דֶי קונטי דלה מירנדולה א דלה קונקורדיה (באיטלקית: Giovanni Pico dei conti della Mirandola e della Concordia) (מירנדולה, נפת מודנה, 24 בפברואר 1463 - פירנצה, 17 בנובמבר 1494) היה הומניסט ופילוסוף איטלקי מפורסם בתקופת הרנסאנס.
חייו
נולד במירנדולה כבן הזקונים של הרוזן ג'אן פרנצ'סקו הראשון ושל ג'וליה בויארדו. למד בבולוניה (1477–1478), בפרארה (1479) ובפדובה (1480–1482), שם למד עם אליהו דלמדיגו, שבין היתר לימד אותו עברית וערבית ותרגם לו מערבית את כתבי הפילוסוף אבן רושד. כמו כן סיפקו לו דלמדיגו ויהודי מומר בשם פלביוס מיתרידטס ספרי קבלה כגון ספר יצירה, ספר הזוהר וספריו של אברהם אבולעפיה.
בשנת 1484 עבר לפירנצה, שם התיידד עם לורנצו דה מדיצ'י, ועם אנשי הרוח אניולו פוליציאנו (אמברוג'יני) ומרסיליו פיצ'ינו והתקבל על ידי מורו וחברו פיצ'ינו כחבר באקדמיה האפלטונית. שם גם המשיך בלימודי קבלה, הפעם מפיו של הפילוסוף היהודי יוחנן אלימנו תושב פירנצה. ב-1486 פרסם ברומא את חיבורו "Conclusiones philosophicae, cabalisticae et theologicae". הוא זומן להעיד בפני ועדה שכינס האפיפיור אינוקנטיוס השמיני כדי לבחון האם הוא כופר, ובעקבות זאת נדון למאסר והאפיפיור הוציא בולה אפיפיורית המוקיעה אותו ואוסרת לפרסם את כתביו. פיקו דלה מירנדולה נמלט לצרפת וחזר לפירנצה רק לאחר שלורנצו דה מדיצ'י ערב לו. בפירנצה חי תחת עינו הפקוחה של ג'ירולמו סבונרולה ונפטר בשנת 1494, בגיל 31.
רעיונו ההגותי העיקרי היה כי כל האמיתות הפילוסופיות והתאולוגיות (היהדות, הנצרות והאסלאם, הפילוסופיה היוונית (הן זו של אריסטו והן זו של אפלטון), המדע הערבי, הכישוף והקבלה) נובעות למעשה מאותו מקור קדום ומבטאות אותה אמת עצמה. בנוסף, מייצג פיקו את תפיסת ההומניזם מן הרנסאנס ולאחר מכן, לפיה האדם ניצב במרכז העולם והוא בעל חופש רצון עצמאי. מאמרו המכונן הנאום על כבוד האדם מוכר כמניפסט של עידן הרנסאנס.
פיקו זכה לכבוד רב כאשר נקרא על ידי מיכלאנג'לו "אדם כמעט אלוהי". הוא השפיע על ניקולו מקיאוולי שבא לשמוע את הרצאותיו בפירנצה והייתה לו גם השפעה על האסטרונום יוהאנס קפלר, בעקבות דיוניו על האסטרולוגיה והאלכימיה.
הוא מוזכר גם בזכות הזיכרון המופלא שניחן בו: בני תקופתו העידו על כך שהכיר בעל-פה את כל "הקומדיה האלוהית" של דאנטה ושאף היה מסוגל לדקלמה מן הסוף להתחלה.
תפיסת עולמו
כאמור, מפעל חייו של פיקו היה האחדת כל האמיתות הדתיות, המדעיות והמיסטיות לאמת אחת כללית וחובקת כל. בגיל 23 חיבר 900 "תזות" (היגדים). הוא ביקש להתווכח עם המלומדים הקתוליים בוותיקן על 900 התזות שחיבר אך איש לא הסכים להתווכח עמו, עקב החשש שבוויכוח יובעו דברי כפירה, וראשי הכנסייה לא רצו להאשים אציל נכבד בכפירה אך גם לא לאפשר הבעת דברים כאלה בפומבי. לאחר שהוקע ככופר חיבר פיקו את "הנאום על כבוד האדם" על מנת לשכנע את ראשי הכנסייה להתווכח עמו, אך נפטר בגיל 31 מהרעלה, לפני שהספיק לשאת את הנאום, שהתפרסם רק לאחר מותו כמסה בפירנצה הסובלנית יחסית.
במסגרת 900 התזות שחיבר, קיימות 47 תזות על אודות הקבלה ("הוכחת הדת הנוצרית על סמך יסודות החכמה העברית"), שבהן הניח פיקו - שלמד את הקבלה היהודית מהיהודים דלמדיגו, מיתרידטס ואלימנו - את המסד לתחום הדעת של הקבלה הנוצרית. הוא מנסה למצוא בקבלה ביסוס ליסודות תאולוגיים נוצריים ובמיוחד לשילוש הקדוש.
פיקו הוא דמות חשובה בהיסטוריה של התקבלות המאגיה בזרם המרכזי של הפילוסופיה המערבית יחד עם מורו וחברו פיצ'ינו. לפי חלק מהתזות ולפי "הנאום", גם תורותיו של "הרמס טריסמגיסטוס" (הכישוף, האסטרולוגיה, האלכימיה וכדומה) מקורן הוא אותה אמת קדומה העומדת בבסיס כל הדתות והפילוסופיות ולכן הן כשרות והעוסק בהן דומה לעוסק בכתבי הקודש.
בכיף
בכיף הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית "אינפקציה", שיצא בשנת 2005.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי הלהקה במשותף עם טל מטמור, והוא משלב בין מוזיקת פופ, מוזיקה אלקטרונית ומטאל. בדומה לקודמו, גם אלבום זה מתאפיין באווירה ההומוריסטית והנונסיקלית המזוהה עם סגנונה הייחודי של הלהקה.
מבין שירי האלבום יצאו כסינגלים "אם הדרך" ו"סרט של סקס", שלווה בקליפ בו רואים את חברי להקת "מוניקה סקס" מנגנים במקום חברי "אינפקציה". בנוסף, ניתן למצוא באלבום את "עין הנמר", גרסת כיסוי בעברית ל-"Eye of the Tiger" של Survivor ואת "זה היה ביתי", גרסה פארודית לשירו של מני בגר. הקטע הפותח את האלבום מכיל סימפול של השיר "פתח תקווה", שנכתב על ידי רימונה דינור והולחן על ידי דוד קריבושי שבוצע על ידי צוות הווי הנח"ל מתוך התוכנית "כמה טוב".
1960 בברית המועצות
1960 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-43 למהפכת אוקטובר.
גנו/לינוקס
גנו/לינוקס היא קבוצת מערכות הפעלה עם ליבת לינוקס, בעלת רישיון חופשי וקוד פתוח. גנו הוא פרויקט של מערכת הפעלה המבוססת על ליבה זו והיה מהחלוצים בשימוש בה, ולכן ברוב המקרים ההתייחסות במילה "לינוקס" למערכת ההפעלה מכוונת דווקא לשילוב בין גנו לליבת לינוקס, לרוב בתור הפצת גנו/לינוקס.
1960 בברית המועצות
אירועים בולטים
בהתאם להחלטת הממשלה בשנת 1954 החלה מערכה רחבה של הכנה לעיבוד חקלאי של אדמות בקזחסטן, סיביר, ודרום אורל בשטח של אלפי קילומטרים ריבועים. המערכה הסתיימה רק בשנת 1961. במהלכה כ-6 מיליון רוסים ואוקראינים עברו להתגורר בקזחסטן. במבצע זו הושקעו כ-20% מכלל ההשקעות של ברית המועצות בחקלאות באותן שנים. התוצאות תחילה היו מעודדות ותפוקת הדגנים גדלה בהיקף משמעותי, אך ההשפעה האקולוגית של הנעשה הייתה כבדה מאוד. במרוצת השנים הופסק עיבוד חקלאי של חלק גדול מהאדמות.
גנו/לינוקס
הדמותג הרשמי של מערכות הפעלה לינוקס הוא טַקס הפינגווין.
הסימן המסחרי Linux (שמספרו 1916230) שייך ללינוס טורבאלדס והוא מתואר כ"מערכת הפעלה, תוכנה המאפשרת שימוש והפעלה של מחשב."
הפצות
למערכת גנו\לינוקס יש הפצות (distributions) רבות, הן נבנות ומתוחזקות על ידי אנשים פרטיים, תאגידים, וארגונים שונים. כל אחת מהן עשויה לכלול מספר משתנה של תוכנת מערכת ויישומים כמו גם כלים להתקנת, עדכון ושדרוג המערכת.
בסיס כל הפצה כזו הוא גרעין לינוקס וחבילות תוכנה מפרויקט גנו, כולל תוכנית מעטפת פקודה (בדרך כלל באש), כלי שירות וספריות, מהדרים, עורכי טקסט, דפדפנים, מערכות ניהול חלונות ועוד. מאחר שתוכנות אלה (שבלעדיהן המערכת לא הייתה "דמוית יוניקס" מבחינת המשתמש) מגיעות מפרויקט מערכת הפעלה חופשית שהקדים את לינוקס עצמה, ריצ'רד סטולמן מפרויקט גנו מבקש ממשתמשים להתייחס אל מערכת ההפעלה כולה בשם גנו/לינוקס. יש מי שמקפידים, האחרים פשוט קוראים לה לינוקס.
מערכות ההפעלה כוללות כמעט תמיד את המערכת X-Windows שמקורה בפרויקט XFree86, המהווה בסיס לממשק המשתמש הגרפי, ולפעמים כלים נוספים שמקורם בפרויקט BSD.
שימושים
משתמשי לינוקס, שבעבר נאלצו להתקין ולהתאים בעצמם את מערכת ההפעלה, נחשבו תמיד לטכניים יותר מאשר משתמשי חלונות ומקינטוש ולעיתים קרובות נשאו בגאווה את התואר "האקר" או "גיק". לאחר שאימצו את לינוקס מספר יצרניות חומרה והתחילו להופיע מחשבים שבהם היצרן התקין את לינוקס, היא החלה להתבסס בקרב ציבור רחב יותר של משתמשים גם במחשבי שולחן העבודה.
לינוקס משמשת גם במערכות משובצות מחשב. העלות הנמוכה יחסית שלה מאפשרת לעשות בה שימוש במכשירים כמו Simputer, מחשב כף יד זול במיוחד המיועד עבור אוכלוסיות דלות אמצעים במדינות מתפתחות, או בלקוחות רזים המיועדים למוסדות חינוך.
סביבות עבודה גרפיות כמו KDE ו־GNOME עבור לינוקס מספקות לה ממשק עבודה דומה לזה שניתן למצוא במערכות הפעלה כמו OS X של חברת אפל או חלונות יותר מאשר ממשק שורת הפקודה המוכר ממערכת ההפעלה יוניקס. בנוסף, קיימות חבילות תוכנה, ברובן חופשיות, המספקות יכולות דומות לאלו שניתן למצוא במערכות הפעלה "שולחניות" אחרות.
לינוקס נפוצה בעיקר אצל משתמשים מקצועיים וכמערכת הפעלה של שרתים. לפי נתוני אתר Google משנת 2003, רק אחוז אחד מכלל משתמשי האינטרנט עושים זאת ממערכת ההפעלה לינוקס על גרסאותיה השונות.
לפי חברת IDC בשנת 2003 השתמשו בלינוקס 3.2 אחוזים ממשתמשי המחשב בעולם.
קוד המקור
מחקר שנערך על קוד המקור של הפצת רד האט לינוקס (מערכת ההפעלה והליבה) גילה כי הפצה מסוימת זו הכילה 30 מיליון שורות קוד מקור (SLOC). באמצעות חישוב העלות בסיוע מודל COCOMO ניתן להעריך כי מדובר בהיקף פיתוח של 8,000 שנות אדם. עלות הפיתוח, במושגים של חברות קנייניות מסורתיות, הייתה מגיעה למעל מיליארד דולרים אילו פותחה המערכת בארצות הברית בשנת 2000. רוב הקוד פותח בשפת C אבל גם באמצעות שפות אחרות כמו ++C, תסריטי Shell, שפת LISP, Assembly, Perl, Fortran, Python ועוד. קצת יותר ממחצית הקוד זמינה בכפוף לתנאי הרישיון הציבורי הכללי של גנו. לינוקס עצמה מכילה 2.4 מיליון שורות קוד, כ־8% מכל שורות הקוד בהפצה זו, דוגמה מצוינת לעובדה כי עיקר הקוד אינו שייך לליבה.
אידאולוגיה, מחלוקת והיסטוריה מאחורי השם גנו/לינוקס
במאי 1996 הוציא לאור ריצ'רד סטולמן את גרסה 19.31 של עורך הטקסט Emacs, כשהוא משנה ברשימת מערכות ההפעלה הנתמכות את השם "לינוקס" ל־"Lignux". הוא טען שיש לתת את הקרדיט הראוי לפרויקט, כשהוא משתמש במונח "מערכת גנו מבוססת לינוקס". לאחר מכן הפסיק סטולמן להשתמש במונח "Lignux" והוא משתמש באופן בלעדי במונח "גנו/לינוקס".
יש המכנים את המכלול כולו בשם לינוקס, אך פעילי תנועת התוכנה החופשית וריצ׳רד סטולמן בראשם מקדמים את הכינוי גנו/לינוקס, מכיוון שפרויקט גנו יזם וקידם את אידאולוגיות התוכנה החופשית שדחפו את פיתוחה של כלל המערכת באופן אידאולוגי וגם איפשרו אותה הלכה למעשה בתשתיות תוכנה שנכתבו. הבחירה בשם הכולל את "גנו" באה כדי להדגיש את הגרעין האידאולוגי של עקרונות החופש למשתמשים שאלמלא כן עלולים להכיר את מערכת ההפעלה כמוצר "טכני" בלבד.
בשלב זה השימוש בכלים של גנו החל להתפשט במערכות הפעלה קנייניות רבות, ולפופולריות רבה זכו עורך הטקסט emacs, המהדר GCC, מעטפת, כלי מעטפת ועוד.
בשנת 1991 פרסם סטודנט צעיר מאוניברסיטת הלסינקי שבפינלנד בשם לינוס טורבלדס בסיס קטן למערכת הפעלה שיכול להריץ מספר כלים של גנו, ביניהם GCC ו־Bash. הפרסום היה בקבוצת הדיון comp.os.minix ברשת Usenet. לפי המכתב שהופץ, התכנה "לעולם לא תהיה משהו גדול ומקצועי כמו גנו", ו־"לעולם לא תהיה ניידת" (לא תעבוד על פלטפורמות חומרה אחרות פרט למעבד 80386 של אינטל)
לאור היסטוריה זו, מקפידים רבים מאנשי תנועת התוכנה החופשית לקרוא למערכת ההפעלה הכוללת בשם גנו/לינוקס. עמדת המוסד לתוכנה חופשית היא כי בשימור השם גנו בשמה של מערכת ההפעלה, היא מבקשת להזכיר כי פרויקט GNU, עקרונותיו לחירות פעולה בעולם המחשוב והתכנים הנסמכים עליו, קדמו לפרויקט הליבה של טורבאלדס בשנים. עקרונות אלו מכילים מטען פילוסופי חשוב המקיף עקרונות חברתיים שהם מנסים להפיץ ולהשריש באמצעות הפרויקט ורישיון GPL. קרן התכנה החופשית חוששת כי הימנעות מציון השם "גנו" בשם המערכת תשכיח את הגרעין האידאולוגי והמסר לא יגיע למשתמשים הבאים. כל זאת אף על פי שאנשי התנועה מודעים לכך שמערכת ההפעלה המודרנית הקרויה בשם הכולל "לינוקס" בפי כל כבר איננה מושתתת ברובה על גנו.
מנגד עומדים אלו המכנים את מערכת ההפעלה בשם לינוקס, ולא מתוך בורות. עדת המתנגדים מעלה לרוב את הטיעון של ספירת שורות קוד או מספר חבילות התוכנה במערכת ממקורות שונים, ביניהם BSD, XFree86 ועוד. אם המשתמש בוחר למשל בעורך הטקסט vim על פני GNU Emacs, מוותר על חבילת המהדרים GCC וכיוצא באלה, הרי שחלקי התוכנה מבית GNU יהיו ספורים ומצומצמים. בכך תוכח הטענה כי ניתן להריץ מערכת מעל ליבת לינוקס עם עזרה אפסית בלבד מפרויקט גנו. מכאן מסיקים אנשים אלה כי ההתעקשות של הדבקת GNU לשם המערכת היא עניין של אגו. ברם, זו אינה רק שאלה של מספר שורות קוד, GLIBC, ספרית התשתית של גנו/לינוקס המספקת בין השאר את גישה לקריאות המערכת ואת הטוען הדינאמי – המאפשר טעינה והרצה של תכנות וספריות, היא כולה קוד של גנו והיא מהווה תשתית לכל מה שרץ במרחב המשתמש. ראוי גם לציין כי קוד המקור של הליבה כולל הרחבות לשפת C שנתמכו עד לא מזמן רק במהדר GCC של גנו.
הוויכוח הניטש מוצג לעיתים קרובות כמלחמת אנשים בעלי חשיבה מעשית (הדוגלים במונח קוד פתוח) לעומת האידאולוגים (הדוגלים במונח תוכנה חופשית). ריצ׳רד סטולמן, אידאולוג אך גם איש מעשה שכתב לבדו את גרסאותיהן הראשונות של המרכזיות שבתוכניות פרויקט גנו, צוּטט לא פעם אומר כי "כאשר שואפים למטרה, אין כלי מעשי יותר מהאידאולוגיה".
כיום מקפידים פרויקטים כגון דביאן להמשיך לציין את גנו בשם המערכת, אך לא כך במוצרים של חברות מסחריות כגון Red Hat.
הרמן הנסלמן
הרמן הנסלמן (בגרמנית: Hermann Henselmann; 3 בפברואר 1905 – 19 בינואר 1995) אדריכל מזרח גרמני, ממוצא יהודי, מגדולי האדריכלים בגרמניה המזרחית.
ביוגרפיה
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בתפקידים שונים הקשורים לאדריכלות, בסקטור הסובייטי, עליו קמה גרמניה המזרחית. ב-1951 נבנה בתכנונו בית הקומות הראשון בברלין המזרחית לאחר המלחמה- "בית הקומות בווברויזה". הפרויקט המרכזי שלו היה שדרת קרל מרקס שהחלה להיבנות ב-1951, והוא היה אדריכלה הראשי. שדרה מפוארת זו הייתה פרויקט הדגל בתוכנית השיקום של גרמניה המזרחית והיא נבנתה בסגנון הקלסיציזם הסוציאליסטי. פרויקט מוצלח זה הקנה לו שם עולמי, ובין 1953-1959 הוא היה האדריכל הראשי של ברלין המזרחית.
בנוסף לשדרת קרל מרקס תכנן הנסלמן מספר מבנים חשובים נוספים כמו "בית המורים" באלכסנדרפלאץ (1961-1964), כיכר לנין (מ-1992 כיכר האומות המאוחדות) (1968-1970) ומגדל הטלוויזיה ב-1969.
ב-1972 יצא הנסלמן לגמלאות, וכאות הוקרה התגורר בדירה בבניין בשם "בית ברלין" הבנוי בסגנון "עוגת חתונה" בכיכר שטראוסברגר שבשדרת קרל מרקס - פרי תכנונו.
רבים רואים אותו כגדול האדריכלים של גרמניה המזרחית וכאחד מהאדריכלים החשובים במאה ה-20, וחלק מהפרויקטים שלו הם מבנים משומרים שאסור להרסם (בהם שדרת קרל מרקס).
קופסת גפרורים
קופסת גפרורים היא קופסה המיועדת לאחסון גפרורים. רוב הקופסאות המיוצרות היום הן קופסאות קטנות בהן יש בממוצע כ-40 גפרורים. בנוסף, יש קופסאות גדולות יותר המכילות מספר רב יותר של גפרורים או גפרורים ארוכים יותר, למשל כאלו המשמשים להבערת אח. יש אמצעים נוספים לאחסון גפרורים כמו מאגדות גפרורים.
ישנם סוגים רבים ושונים של קופסאות גפרורים, מתקופות שונות ושל חברות שונות, וישנם אספנים האוספים אותן. קופסת הגפרורים מיוצרת כיום לרוב מקרטון, אך לעיתים מעץ או מפלסטיק. לרוב יש בצדי קופסת הגפרורים קטע צר ומחוספס המיועד לחיכוך הגפרור בו לשם הצתתו.
בישראל קופסאות הגפרורים עשויות לרוב מקרטון ומעוצבות כמעין מגירה שנשלפת משני צדדים. עד שנות השמונים היו נפוצות בארץ קופסאות גפרורים מעץ דקיק בשתי שכבות.
אייתוללה
אייתוללה (בערבית: آية الله, בפרסית: آیت‌الله, תעתיק מדויק: אית אללה) הוא דרגה דתית בשיעה אימאמית אשר ניתנת למנהיגים דתיים שיעים פרסיים המגיעים לדרגת ידע דתי גבוהה במיוחד ורשאים לפסיקות דתיות עצמאיות יותר מבעלי דרגות דתיות נמוכות מהם. שם הדרגה נוצר מצירוף של שתי מילים בערבית, המשמשות גם בפרסית: "איה" - אות, מופת, סימן, ו"אללה" - אלוהים בערבית. משמעות הצירוף היא "המופת האלוהי".
"אייתוללה" היא הדרגה הגבוהה ביותר בסולם הדרגות השיעי למעט הדרגה אייתוללה עוזמא (עט'מא, בתעתיק מדויק מערבית), שהיא דרגה אשר ניתנת לאדם שנחשב לחכם בדורו ויכול אף לבצע פסיקות ופרשנויות של הקוראן בעצמו. דרגת האייתוללה דומה עד מאוד לדרגת המרג'ע תקליד, וההבדל בין הדרגות הוא בפונקציה שהן ממלאות - האייתוללה הוא דרגה דתית הקשורה לסמכות פסיקות החכם, והמרג'ע תקליד הוא דרגה מוסרית של אדם אשר יש ללכת בעקבותיו. בנוסף, לא תמיד יש חפיפה בין הדרגות, ואדם יכול להיות אייתוללה מבלי להיות מרג'ע תקליד. רשמית דרגת האייתוללה אינה מוענקת בהחלטה, אלא על ידי קונצנזוס של קהילת המאמינים השיעית. עם זאת, ישנן עדויות לקיומה של ועדה היושבת בקום, העיר שהיא המרכז הדתי של איראן, אשר מבצעת החלטות מסוג זה. כחלק מהגדרות הדרגה, רק אדם פרסי יכול לקבל דרגה זו, ולא ערבי או טורקי.
פרשנות הקוראן העצמאית ופסיקה דתית, האג'תהאד, היא בעלת חשיבות בזרם השיעי. על כן, סמכותו של האייתוללה לביצוע עצמאי של פרשנות קוראן מקנה לו חשיבות רבה בקרב השיעים.
אנשים ידועים שהחזיקו בתואר
את התואר "אייתוללה" נשא רוחאללה ח'ומייני, מנהיגה הדתי ושליטה העליון של איראן, שעלה לשלטון ב-1979 במהפכה האסלאמית שהדיחה את השאה.
תואר זה הוענק גם לעלי ח'אמנאי בעת מינויו לאחר ח'ומייני לתפקיד המנהיג העליון (עד אז הוא נשא בתואר הפחוּת יותר - חוג'ת אל-אסלאם).
נשים במעמד דומה
נשים מעטות באיראן זכו להכרה שווה למעמד האייתוללה. המפורסמת שבהן היא נוסרת אמין, הידועה גם בכינויים "הגברת המוג'תהדה" ו"גברת אספהאני". בשנים האחרונות זכו להכרה הפוסקות זוהרה ספאתי ועאטיה חסני (בתו של האייתוללה הגדול ע'ולאם רזא חסני).
בעבר היו מספר נשים שהוכרו כפוסקות הלכה במעמד שווה לאייתוללה, בעיקר מתוך משפחתו של עלאמה אל-חילי ומשפחת ברע'אני מקזווין.
אופירה
אופירה היא עיר ישראלית לשעבר, אשר נקבעה כבירת מרחב שלמה (מרש"ל) בדרום חצי האי סיני.
השם אופירה נלקח מהמקרא, שכן זהו היה המקום ממנו יובאו לארץ ישראל זהב ואוצרות טבע אחרים: מלכים א פרק ט פסוק כ"ח:
היסטוריה
כבר ב-1956 נכבש המקום על ידי ישראל, והוקמה בו על ידי הרמטכ"ל משה דיין ההיאחזות "אופיר" (ששמה השני היה "תרשיש"), במטרה ליצור התיישבות שתייצב גבולות חדשים ותמנע את הנסיגה. בהיאחזות הקימו בין היתר צריפי דייגים ובית כנסת, אך היא החזיקה מעמד זמן מאוד קצר, וכעבור ארבעה חודשים, השלים צה"ל את הנסיגה מסיני ומההיאחזות "אופיר".
לאחר מלחמת ששת הימים נכבש המקום בשנית על ידי צה"ל לטווח ארוך. כחלק מפיתוח האזור הוקם בתחילה שנית פיקוד מרחב שלמה שהתפרס על כל דרום סיני לאחר שפורק ב-1957. המטרה העיקרית אחרי המלחמה הייתה לפתח את האזור, שהיה מרוחק מרחק גאוגרפי ניכר מיישובים ישראלים וממוקדי רשויות השלטון. התפיסה המרכזית הייתה כי יש לפתח את אופירה כמוקד התיישבות ישראלי, שממנה תסתעף הפעילות המרכזית לשאר האזורים. החשיבות לנוכחות אזרחית במקום נבעה מהצורך לפתח תחבורה ימית בדרום הארץ, חקלאות וחקלאות ימית, וכמו כן מהימצאותה בין החוף המערבי של סיני שעל מפרץ סואץ ושדות הנפט שבו, לבין החוף המזרחי שעל מפרץ אילת והתיירות.
כבר בסוף 1968 העריך צוות בדיקה של החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית שניתן להקים בשארם א-שייח' עיירה שתאכלס 10,000 נפשות, כשבשוליה נמל תעופה שיאפשר משלוח חקלאות ותחבורה נוחה לתיירים ותושבים. העיר תוכננה להיות עיר ראשונה בחשיבותה במרחב שלמה (מרש"ל), ושנייה לאילת במערך האזורי הכולל. לימים היא נקבעה להיות בירת מרש"ל.
על מפרץ נעמה, 6 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר, הוקם אזור תיירות ונופש שקרוי "נעמה". בצד הדרומי של נעמה, הוקמו שני בתי מלון, ובצד הצפוני בית ספר שדה "נעמה". לאורך המפרץ כולו נבנתה טיילת ונפתחו שני מועדוני צלילה. באמצע הדרך בין אזור נעמה לעיר אופירה נבנה אתר לתחנת כוח להפקת חשמל ומים על החוף. 2 ק"מ מצפון לעיר הוקם אזור תעשייה. מצד מערב של העיר, בצמוד, הוקם בסיס מפרץ שלמה של חיל הים על חוף מפרץ שלמה, שנעזב ב-1982.
בשנת 1981 נערכה במקום פגישת פסגה אשר כונתה "פסגת אופירה", בה השתתפו נשיא מצרים אנואר סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין. השניים נפגשו בעת יישום תהליך השלום, שנתיים לאחר שחתמו על הסכם השלום בין המדינות.
במהלך חורף תשמ"ב (1982) הצטרפו לתושבי אופירה קבוצה ממתנגדי הנסיגה מסיני שנתמכו על ידי "התנועה לעצירת הנסיגה מסיני". רובם המכריע נמנה עם גוש אמונים והללו ארגנו את קהילתם כיישוב לכל דבר, כולל מזכירות, בית כנסת, ישיבה (בראשות הרב איתן שנדורפי), ישיבה תיכונית, בי"ס יסודי, מעון וגן ילדים.
ערב חופשת פסח 1982 נעזבה אופירה מיושביה בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים. בשונה מגורלם של בתי העיר ימית, לא נהרסו בתי אופירה. העיר נמכרה למצרים, ואת המקום יישבו תושבי סיני.
בשונה משאר היישובים הישראלים שהוקמו בסיני, אופירה הייתה בבעלות הממשלה, ותושבי המקום חיו בשכירות ממשרד השיכון. לאחר עזיבתם קבוצת גוש אמונים המשיכה במאבקה כנגד הנסיגה עד לפינוייה בידי צה"ל.
שדה אופיר הפך להיות נמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח'.
בנפיקה ליסבון
בנפיקה ליסבון (בפורטוגזית: Sport Lisboa e Benfica) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר ליסבון.
בנפיקה הוא המועדון המעוטר ביותר בפורטוגל. הקבוצה זכתה ב-80 תארים מקומיים. שיא של 38 תוארי אליפות פורטוגל, שיא של 26 זכיות בגביע הפורטוגלי, שיא 7 זכיות בגביע הליגה הפורטוגלית ו-9 זכיות בסופר קאפ הפורטוגלי. בנוסף זכה המועדון בגביעי אירופה ב-1961 וב-1962, בנוסף לחמש פעמים בהם העפילה הקבוצה לגמר. אלופת הגביע הביניבשתי ב-1961 וב-1962 ובגביע אופ"א/ליגה האירופית ב-1983, 2013 ו-2014. עשרת משחקי הגמר האירופיים של בנפיקה הם שיא מקומי.
אדגר וארז
אדגר ויקטור אשיל שארל וארז (בשם מלא בצרפתית: Edgard Victor Achille Charles Varèse; 22 בדצמבר 1883 – 6 בנובמבר 1965) היה מלחין יליד צרפת.
בנפיקה ליסבון
בנפיקה ליסבון היא אחת משלוש הקבוצות היחידות בפורטוגל (יחד עם פורטו וספורטינג ליסבון) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
בנפיקה נבחרה במקום ה-12 במועדון המאה של פיפ"א ודורג במקום ה-9 ברשימת 200 המועדונים המובילים באירופה של המאה ה-20 של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל. בנפיקה מחזיקה בשיא אירופי עבור הכי הרבה ניצחונות רצופים בליגה המקומית (29) אותם השיגו בעונת 1972/1973.
אדגר וארז
ילדות ונעורים
אדגר ויקטור אשיל שארל וארז נולד ב-22 בדצמבר 1883 בפריז, כבנם של אנרי וארז (אנריקו וארזה), מהנדס ממוצא איטלקי ושל בלאנש-מארי לבית קורטו, בת למשפחה צרפתית שורשית מבורגון. שבועות ספורים אחרי לידתו נשלח אל משפחת דודו-זקנו, בעיר הקטנה וילאר בחבל בורגון. בשנותיו שם נקשר מאוד אל סבו, קלוד קורטו, קשר שעלה על כל מה שעתיד היה להרגיש כל חייו כלפי הוריו. למעשה, משחר ילדותו היו יחסיו עם אביו אנרי רצופי עוינות וטינה, שהתפתחו לרגש, שאפשר היה להגדירו ללא הפרזה כשנאה, שלא פחתה במשך כל חייו. לאחר שהוריו חידשו את חזקתם עליו בסוף שנות ה-80' של המאה ה-19, אולץ אדגר לעקור עמם בשנת 1893 לטורינו שבאיטליה. בעיר זו החל לקבל את שיעורי המוזיקה האמיתיים הראשונים שלו, אצל המנהל הוותיק של הקונסרבטוריון של טורינו, ג'ובאני בולזוני. הניכור שאדגר חש באיטליה, יחד עם חיי המשפחה המדכאים, הביאו לבסוף לקטטה עם אביו ולפיצוץ סופי, שבעקבותיו עזב וארז את הבית, בשנת 1903, ופנה לפריז.
בנפיקה ליסבון
ב-2006 הכתיר ספר השיאים של גינס את בנפיקה ליסבון כ-"Most widely supported football club" (בתרגום חופשי: מועדון הכדורגל הנתמך/הנאהד ביותר) מאחר שמועדון החברים שלו מנה 160,398 חברים רשומים ששילמו דמי חבר.
אדגר וארז
ראשית הקריירה
משנת 1904 היה סטודנט ב"סקולה קאנטורום" (שייסדו תלמידיו של סזר פרנק); בהמשך עבר ללמוד קומפוזיציה אצל שארל-מארי וידור בקונסרבטואר של פריז. יצירתו התזמורתית הראשונה שזכתה לביצוע הייתה "Rhapsodie romane" בשנת 1906. וארז שאב את השראתו מן האדריכלות הרומנטית של סן פיליבר. זמן קצר אחר כך עבר לברלין, שם נשא לאישה את השחקנית סוזאן בינג. בשנת 1910 נולדה להם בת, ובשנת 1913 הם התגרשו.
בנפיקה ליסבון
למועדון גם קבוצת כדורסל המשחקת בליגת העל הפורטוגלית הנקראת גם היא בנפיקה ליסבון.
אדגר וארז
ראשית הקריירה
במהלך השנים האלה התוודע וארז אל סטרווינסקי, סאטי, ריכרד שטראוס, דביסי ובוזוני, ואף שטראוס שכנע את סטרווינסקי לבצע את Bourgogne לראשונה בברלין ב 1910. השפעתם של דביסי ובוזוני עליו הייתה ניכרת במיוחד אותה תקופה. הביצוע הראשון של יצירתו Bourgogne בברלין, בשנת 1910 חולל שערורייה. הוא שירת תקופה קצרה בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה, שוחרר מסיבות רפואיות ובשנת 1915 היגר לארצות הברית. בשנת 1917 הופיע לראשונה באמריקה בניצוח על יצירה של ברליוז.
בנפיקה ליסבון
השנים הראשונות
בנפיקה הוקמה בשנת 1908 בתור איחוד בין הקבוצות "Sport Lisboa" ו-"Grupo Sport Benfica" מהרובע בנפיקה שבחלק הצפון מערבי בליסבון (ראה בנפיקיום).
אדגר וארז
השנים הראשונות בארצות הברית
בשנים הראשונות לחייו בארצות הברית הרבה וארז לפגוש תורמים חשובים למוזיקה האמריקאית, קידם את חזונו לפיתוח כלי נגינה אלקטרוניים חדשים, ניצח על תזמורות וייסד את התזמורת הסימפונית החדשה. בערך בתקופה זו גם החל וארז לעבוד על חיבורו הראשון בארצות הברית, "אמריקות", שהסתיים בשנת 1921. עם גמר יצירה זו ייסד וארז, יחד עם קארלוס סאלסדו, את איגוד המלחינים הבינלאומי, המחויב לביצוע יצירות חדשות משל מלחינים אמריקאים ואירופאים כאחד. רבות מיצירותיו של וארז, לתזמורת ולקולות, נכתבו לאיגוד זה. במחצית הראשונה של שנות ה-20' חיבר וארז את Offrandes, Hyperprism, Octandre,ו- Intégrales.
בשנת 1926 קיבל וארז אזרחות אמריקאית.
בנפיקה ליסבון
השנים הראשונות
ב-13 בספטמבר 1908, ספורט ליסבואה רכשה את Grupo Sport Benfica בהסכמה הדדית ושינתה את שמה ל- Sport Lisboa e Benfica. על אף המיזוג, הם המשיכו בפעילות המועדון שלהם. עבור ספורט ליסבואה הם שמרו על קבוצת הכדורגל, צבעי החולצה, סמל הנשר והמוטו. עבור Grupo Sport Benfica, הם שמרו על המגרש Campo da Feiteira, המנהלים הראשיים ובית המועדון.
אדגר וארז
חייו בפאריז
בשנת 1928 חזר וארז לפריז כדי להכניס שינויים בפרטיטורה של יצירתו "אמריקות", כך שתכלול את הכלי שאך זה נוצר, אונדז מארטנו. בסביבות 1930 חיבר את יצירתו הלא-אלקטרונית המפורסמת ביותר, "יוניזציה", הראשונה שכללה אך ורק כלי הקשה. אף כי היצירה נכתבה לכלי הקשה שהיו קיימים כבר, היא נועדה לבחון צלילים חדשים ואת השיטות ליצירתם.
בשנת 1933, כאשר היה עדיין בפריז, פנה וארז בכתב אל קרן גוגנהיים ואל מעבדות בל בניסיון לקבל מענק לפיתוח אולפן למוזיקה אלקטרונית. יצירתו הבאה, "אקווטוריאל", שהושלמה בשנת 1934, הכילה תפקידים לתרמין ווארז, שציפה להצלחה בקבלת אחד מן המענקים שביקש, שש לחזור לארצות הברית כדי להוציא סוף סוף לפועל את המוזיקה האלקטרונית שלו.
בנפיקה ליסבון
השנים הראשונות
ההצלחה הבינלאומית הראשונה של בנפיקה התרחשה ב-1950, כאשר זכתה בגביע הלטיני (המועדון הפורטוגלי היחיד שעשה זאת), כשהיא ניצחה את ז'ירונדן דה בורדו. היה זה הגביע הבינלאומי הראשון זו זוכה מועדון פורטוגלי. הם הגיעו לגמר נוסף של התחרות ב-1957 אך הפסידו לריאל מדריד. במהלך שנות ה-50, בנפיקה זכתה בשלושה אליפויות נוספות ושישה גביעים. למרות היותה אלופת פורטוגל ב-1955, בנפיקה לא הוזמנה לפתיחת גביע אירופה על ידי מארגניו, וערכה את הופעת הבכורה שלה במפעל בעונת 1957/1958 נגד סביליה.
אדגר וארז
חזרה לארצות הברית
וארז כתב את ה"אקווטוריאל" שלו לשני כלי תרמין-מקלדת, זמר בס, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה בראשית שנות ה-30'. ביצוע הבכורה היה ב-15 אפריל 1934, בניצוחו של ניקולס סלונימסקי. בהמשך עזב וארז את ניו יורק, שם התגורר מאז 1915, ויצא לסייר בסנטה פה, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס. בשנת 1936 כתב את "דחיסות 21.5" (Density 21.5) לחליל סולו. בשלהי 1938, כשוארז חזר לניו יורק ורצה להמשיך בעבודתו עם ליאון תרמין, קם זה וחזר לרוסיה. עובדה זו ציערה את וארז, שקיוה לעבוד עם תרמין על שכלול הכלי. וארז גם קידם את התרמין במסעותיו במערב והציג את המכשיר באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי ב-12 בנובמבר 1936. באוניברסיטה זו יש תרמין RCA, אולי אותו כלי עצמו.
בסוף שנות ה-50' היה עניין בהוצאה מחודשת של "אקווטוריאל", אך מספר מכשירי התרמין הקיימים היה מועט מאוד, שלא לדבר על תרמין-מקלדת, כך שוארז שכתב/הגדיר מחדש את התפקיד לאונדז מרטנו. הגרסה החדשה הזו בוצעה לראשונה בשנת 1961.
בנפיקה ליסבון
שנות הזהב ובצורת
בשנות ה-60, תחת הדרכתו של בלה גוטמן, בנפיקה הייתה אחת מהקבוצות החזקות באירופה, והייתה הראשונה ששברה את השליטה של ריאל מדריד בליגת האלופות כשזכתה בשני גביעים אירופאים ברציפות (1961 ו־1962), הקבוצה לא הצליחה מאז לזכות בשום תואר אירופאי, והפסידה משחקי גמר רבים של גביע אירופה, למילאן (1963 ו-1990), אינטר מילאנו (1965), מנצ'סטר יונייטד (1968) ופ.ס.וו. איינדהובן (1988), בנוסף להפסד אחד בגמר גביע אופ"א ב-1983 לאנדרלכט והפסד בגמר הליגה האירופית לצ'לסי ב-2013 ולסביליה ב-2014. הקבוצה של שנות ה-60, נחשבת לאחת הטובות בהיסטוריה, כשחלק גדול מהצלחתה היה עם אחד השחקנים הגדולים בכל הזמנים, אאוזביו, שהיה לשחקן היחיד מהליגה הפורטוגלית שזכה בכדור הזהב. עוד באותו עשור זכתה בנפיקה ב-8 אליפויות ושלושה גביעי פורטוגל. בעונת 1963/1964 שברה הקבוצה שיא מועדון עם 103 שערים ב-26 משחקי ליגה.
אדגר וארז
הכרה בינלאומית
בראשית שנות ה-50' התנהל שיח בין וארז לדור המלחינים החדש, כמו בולז ולואיג'י דאלאפיקולה. כששב לפריז להשלים את קטעי סרט ההקלטה של "מדבריות", עזר לו פייר שפר לארגן אולפן הקלטה מתאים. הביצוע הראשון של היצירה, המשלבת צלילים תזמורתיים ומוקלטים, היה חלק מקונצרט בשידור רדיו, בין יצירות של מוצרט וצ'ייקובסקי, וקיבל תגובות שליליות.
וארז חיבר יצירה בשם "פואמה אלקטרונית" לתערוכה העולמית של בריסל (1958). היצירה חוברה במיוחד לביתן פיליפס שהזמינה חברת הטכנולוגיה ההולנדית מידי האדריכל לה קורבוזיה. באמצעות 400 רמקולים שנפרסו על קירות רבים בחלל הגדול יצר וארז מתקן צליל ומרחב שתכליתו התנסות בצליל תוך תנועה במרחב. כ-2 מיליון איש התנסו בחוויה זו בתערוכה. היצירה, שהתקבלה בדעות חלוקות, קראה תגר על ציפיות הקהל ועל אמצעי הלחנה מסורתיים והפיחה חיים בסינתזה ובמצגת אלקטרונית. בשנת 1962 התבקש וארז להצטרף לאקדמיה המלכותית של שוודיה, וב-1963 קיבל את פרס ההקלטה הבינלאומי הראשון על שם קוסביצקי.
בנפיקה ליסבון
שנות הזהב ובצורת
בשנות ה-70, הקבוצה לא הייתה בצמרת האירופית אבל נשארה החזקה בליגה הפורטוגלית. בתחילת שנות ה-80 בנפיקה הפך למועדון הראשון שזוכה בכל הגביעים הפורטוגלים בעונה אחת: אליפות, גביע וגביע הליגה.
אדגר וארז
הכרה בינלאומית
תלמידו המוכר ביותר של וארז הוא המלחין ממוצא סיני צ'ו-ון-לצ'ונג (יליד 1923), שפגש את וארז בשנת 1949 וסייע לו בשנותיו האחרונות. הוא התמנה למוציא לפועל לעזבונו של וארז, הוציא לאור והשלים כמה מיצירותיו של וארז. הוא פרופסור בדימוס לקומפוזיציה באוניברסיטת קולומביה. תלמיד נוסף, אם כי לא רשמי, של וארז הוא המלחין והמוזיקאי פרנק זאפה שהושפע רבות מוארז.
בנפיקה ליסבון
שנות הזהב ובצורת
צרות פיננסיות בתחילת שנות ה-80 החלו לדרדר את המועדון. מ-1994 עד 2003, לבנפיקה היו אחד-עשר מאמנים, והיא ספגה את התבוסה הגדולה ביותר בתחרויות אירופיות כשהובסה 7–0 לסלטה ויגו ב-1999 וסיימה במיקום הנמוך ביותר בתולדותיה בליגה כשסיימה במקום השישי בעונת 2000/2001.
אדגר וארז
אידיאה פיקס
כמה מיצירותיו המאוחרות של אדגר וארז עושות שימוש ב"אידיאה פיקס", נושא קבוע, החוזר במקומות מסוימים ביצירה מוזיקלית. ה"אידיאה פיקס" אינה עוברת טרנספוזיציה, בדרך כלל, וזה השוני בינה לבין ה"לייטמוטיב", ששימש את ריכרד וגנר.
בנפיקה ליסבון
2003 - הווה
בעונת 2003/2004 בנפיקה סיימה את בצורת הגביעים שלה על ידי זכייה בגביע הפורטוגלי. בשנה שלאחר מכן בנפיקה זכתה באליפות הליגה הראשונה שלה מאז 1994, ובסופר קאפ הפורטוגלי. באירופה, לבנפיקה היו שלוש הופעות רצופות בשלב הבתים של ליגת האלופות, כשהתוצאה הטובה ביותר שלה הייתה הגעה לשלב רבע הגמר בעונת 2005/2006 לאחר שהדיחה את אלופת אירופה ליברפול.
כיום, בנפיקה נמצאת בתקופת התאוששות, ומתחילה לחזור לימים הטובים שלה, אחרי שזכתה באליפות פורטוגל בעונת 2004/2005 תחת שרביטו של המאמן המאמן האיטלקי ג'ובאני טרפטוני שעזב עם סיום העונה.
לפני עונת 2009/2010 מונה ז'ורז'ה ז'זוש למאמן, תפקיד אותו מילא עד 2015. במהלך אותה תקופה של שש עונות, בנפיקה זכתה ב-10 גביעים מקומיים, כולל טרבל חסר תקדים בכדורגל הפורטוגלי (ליגה, גביע וגביע ליגה) בעונת 2013/2014.
בעונת נחלה הקבוצה כישלון בכל המפעלים כשהייתה קרובה לזכיות במספר זירות אך נשארה ללא תואר. מחזור לסיום העונה התמודדה הקבוצה מול פורטו במשחק שניצחון בו היה מקנה לה אליפות. פורטו ניצחה משער שכבשה בתוספת הזמן, עלתה לפסגה וזכתה באליפות במחזור הסיום. בגמר הגביע הפורטוגלי הפסידה לויטוריה דה גימארייש, ובגמר הליגה האירופית הפסידה לצ'לסי משער בתוספת הזמן. עונה לאחר מכן העפילה שוב לגמר הליגה האירופית, אך הפסידה לסביליה בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה.
ב-9 ביוני 2014, בנפיקה הודיע על שותפות עם קבוצת הכדורגל האמריקאית אורלנדו סיטי. במסגרת השותפות עם אורלנדו סיטי חתמה עם שני שחקנים מקבוצת הצעירים (מתחת לגיל 19) של בנפיקה ג'וניורס.
בעונת 2022/2023 זכתה באליפות ה-38 בתולדות המועדון.
סגל נוכחי
נכון ל-10 באוגוסט 2023
זיכרון לקריאה בלבד
זיכרון לקריאה בלבד (מאנגלית: Read-only Memory, בראשי תיבות: ROM) הוא אמצעי לאחסון נתונים, דמוי זיכרון מחשב, המכיל נתונים הנכתבים בו פעם אחת, ונקראים ממנו פעמים רבות. שבבים אלה אינם ניתנים לכתיבה חוזרת (בצורה פשוטה), ומכאן שמם. בניגוד ל-RAM, תוכן ה-ROM נשמר גם לאחר ניתוק מקור מתח. הגישה ל-ROM פשוטה יותר ומהירה בהרבה מאשר גישה לאמצעי אחסון מגנטיים ואופטיים כגון דיסק קשיח או תקליטור.
כיום, יותר ויותר פעולות במחשב שמולאו בעבר על ידי שבבי ROM (כולל תוכנת ה-BIOS) מבוצעים על ידי זיכרון הבזק, שיתרונו בכך שהוא מחיק (לא כמו ROM) ואינו תלוי בחיבור למקור מתח כמו זיכרון נדיף כך שניתן לעדכן את התוכנה המאוחסנת בו לגרסה חדשה יותר ללא צורך בהחלפתו כפי שיש לעשות כאשר משתמשים ב-ROM.
ROM באנדרואיד
במערכת ההפעלה אנדרואיד ה-ROM מאחסן את מערכת ההפעלה של המכשיר שמריץ אותו, אך הוא ניתן להחלפה, באמצעות הרשאות מנהל, מערך Recovery (מקביל ל-BIOS במחשב) מותאם אישית או תוכנת צריבה (לדוגמה odin במכשירי סמסונג). צריבת ROM לא תקינה גורמת למכשיר להיכנס למצב המכונה "בריק" (Brick, בעברית: לבנה): מצב שבו לא ניתן להפעיל את מערכת ההפעלה של המכשיר. כדי לצאת ממצב בריק יש להיכנס למסך ה- Recovery, ולצרוב מחדש ROM. במקרים מסוימים, גם ה-Recovery או ה-FASTBOOT \ Download Mode לא יעלה. מצב זה נקרא בריק מלא, ומחייב החלפת לוח האם של המכשיר או צריבת המערכת על ידי חיבור ישיר לשבב הזיכרון על ידי JTAG. למכשירי סמסונג שמריצים אנדרואיד, קיים כלי בשם JIG אשר מחזיר את המכשיר למצב בו המשתמש יכול להיכנס ל-Download Mode אם המכשיר קיבל בריק חלקי.
ימים ורוחות
ימים ורוחות (בטורקית: Beş Vakit) הוא סרט קולנוע טורקי שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט נכתב ובוים על ידי ריאה ארדם.
עלילת הסרט
הסרט מתאר את חייהם של שני נערים - עומר ויאקופ, ונערה - ילדיז בכפר קטן בטורקיה. עומר (המגולם על ידי אוזקן אוזן) שונא את אביו, המואזין והאימאם של הכפר, ומקווה כי ימות. האימאם אינו מבין מדוע בנו עצלן המעדיף לצאת ולטייל ביערות עם חבריו, במקום להצטיין בלימודיו כמו אחיו הקטן היודע לקרוא יותר טוב ממנו. האימאם נוקט כלפי בנו יד קשה, ואוסר עליו לאכול ארוחות ערב עם בני המשפחה. עומר מבקש מרועה הצאן היתום של הכפר עקרבים על מנת להרוג את אביו, אולם מוצא רק עקרב אחד, שלא די בו, ולבסוף גם עקרב זה מת. יאקופ (המגולם על ידי עלי ביי קיאלי) מאוהב במורה (המגולמת על ידי סלמה ארגץ'), מנסה למצוא חן בעיניה ועוקב אחריה. הוא מופתע לגלות שגם אביו צופה במורה בעודה ישנה. ילדיז (המגולמת על ידי אלית איסקן) שונאת את עבודות הבית ומעדיפה אף היא לשחק ביערות. אימה (המגולמת על ידי ניהאן אסלי אילמס) דורשת ממנה לעזור ולשמור על אחותה הקטנה, עד שבטעות מפילה את האחות ברחוב, והאחות נלקחת לבית החולים. עומר ויאקופ יוצאים לטייל בהרים, ושאחיו הקטן של עומר עוקב אחריהם, עומר זורק עליו אבן ופוגע בו בראשו, דבר שגורר החמרה בעונשים המוטלים עליו. יאקופ מודאג שעם היוולד תינוק חדש במשפחתו, אמו תפסיק לאהוב אותו, אולם עם הוולד האח יאקופ רואה שחששותיו חסרי בסיס.
אביה של ילדיז נאבק עם אחיו על כבודו בעיני אביו (סבה של ילדיז). הסב אינו מעריך את האב, וחושב שאחיו עושה כל דבר טוב יותר. הוא מבקש משני האחים לבנות גדר לשדה ולסקל את אבני השדה, ולבסוף מפרק את הגדר שבנה אביה של ילדיז ומשפיל אותו בפומבי. הסרט מחולק לחמישה פרקים, כאשר כל פרק נקרא בשם אחת התפילות היומיות של האסלאם. כל פרק מתחיל בקריאת המואזין (אביו של עומר, או, במקרה שהאב חולה, אביו של יאקופ) לתפילה. סדר התפילות הוא סדר הפוך לסדר הרגיל. הראשונה היא תפילת הלילה, לאחריה אחר הצהריים, ולבסוף תפילת השחרית.
צילום והפקה
הסרט צולם בכפר קוזלו שבדרום טורקיה, ותושבי הכפר משתתפים בסרט. הפסקול של הסרט כולל יצירות של ארוו פרט.
פרסים ופסטיבלים
הסרט הוצג בפסטיבל איסטנבול, וזכה בפרס פיפרסקי בשנת 2006. במאי הסרט זכה בפסטיבל זה בפרס ציבעוני הזהב על בימוי הסרט. צלם הסרט, פלורן הרי קיבל ציון מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי מנהיים הילדנברג, בו הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר. הסרט קיבל ציון לשבח על ידי חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ג'יגהבייט טכנולוגיות
ג'יגהבייט טכנולוגיות (באנגלית: Gigabyte Technology, נכתב לרוב כ-GIGABYTE; בסינית: 技嘉科技) היא חברה טייוואנית העוסקת בייצור והפצה של רכיבי חומרת מחשבים.
עיקר מוצרי החברה הם לוחות אם. ברבעון הראשון של 2015 ייצרה החברה מעל ל-4.8 מיליון לוחות אם, ובכך עקפה את חברת ASUS והפכה לספקית לוחות האם הגדולה ביותר בעולם. כמו כן, עוסקת החברה בייצור והפצה של מחשבים ניידים וכן בייצור ברישיון של כרטיסי מסך מבית Nvidia ו-AMD.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך של טאייוואן.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1986 על ידי פיי-צ'נג יה.
ביוני 2006 השיקה ג'יגהבייט את לוחות האם הראשונים שמותגו תחת הסיסמה השיווקית "Ultra Durable" - לוחות האם הראשונים שיוצרו תוך שימוש בקבלים עשויים פולימר-אלומיניום, שעמידותם רבה יותר משל קבלים אלקטרוליטיים שמועדים יותר להתנפח ולהתפוצץ כעבור זמן. באוגוסט אותה השנה הכריזו ASUS וג'יגהבייט על שותפות עסקית במטרה לבלום רכישה אפשרית של ג'יגהבייט על ידי החברה המתחרה Foxconn, וכן על מנת לחזק את התחרות כנגד יצרניות אחרות כמו MSI.
ב-2007 פיתחה ג'יגהבייט את ספק הכוח הראשון הניתן לשליטה בעזרת תוכנה ייעודית.
ב-2010 הציגה ג'יגהבייט טכניקה המאפשרת הטענת מכשירי אייפון ואייפד בעזרת מחשב. ב-2011 הציגה החברה את לוח האם הראשון בעולם שהכיל את ערכת השבבים Z68 של אינטל.
מוצרים
ג'יגהבייט עוסקת בייצור והפצה של לוחות אם תואמי אינטל ותואמי AMD עבור מחשבים אישיים, וכן עוסקת בייצור ברישיון של גרסאות מותאמות אישית לכרטיסי מסך תוצרת Nvidia ו-AMD. גרסאות אלו כוללות לרוב גופי קירור מותאמים אישית, לרבות קירור מים, ולעיתים גם מבוצעת המהרה קלה למעבדים ולזכרונות של כרטיסי המסך. המוצרים של ג'יגהבייט משווקים, בין היתר, גם במחשבי מותג יוקרתיים כגון סדרת Alienware של דל.
כמו כן, עוסקת החברה גם בייצור של מחשבים נייחים מורכבים מראש, מחשבים ניידים, טלפונים חכמים, טאבלטים, לוחות אם ומסדים לשרתים, ציוד רשת, כוננים אופטיים, ספקי כוח, מארזים, פתרונות קירור וציוד היקפי (עכברים, מקלדות, מסכי מחשב ועוד).
חלק מהמוצרים מיוצרים ומשווקים תחת המותג AORUS, בבעלות החברה הסינגפורית Aorus Pte. Ltd, חברת-בת של ג'יגהבייט. מוצרי AORUS מיוצרים ומשווקים במיוחד עבור שוק הגיימרים.
מעבדה לכוחות על
מעבדה לכוחות על (באנגלית: Lab Rats, בתרגום חופשי: עכברי מעבדה) הידועה גם בעונה הרביעית כמעבדה לכוחות על: אי ביוני (באנגלית: Lab Rats: Bionic Island ), היא קומדיית מצבים מדע בדיוני של ערוץ דיסני XD, המשודרת החל מה-27 בפברואר 2012, ובישראל החל מ-2012
הסדרה נוצרה על ידי כריס פטרסון ובריאן מור. ב-15 בינואר 2011, בילי אנגר המשחק את צ'ייס קבע כי במקור הסדרה נקראה פרשמן מיליארדר (באנגלית: Billion Dollar Freshman).
ב-3 בספטמבר 2015, אושר שאחרי סיום הסדרה תהיה סדרת ספין אוף אשר תכלול דמויות גם ממעבדה לכוחות על וגם מהסדרה מייטי מד, "מעבדה לכוחות על: יחידת עילית". רק בילי אנגר וקלי ברגלנד ישתתפו בסדרה. הסדרה עלתה ב-2 במרץ 2016 בדיסני XD.
הסדרה הסתיימה בארצות הברית ב-3 בפברואר 2016 ובישראל ב-12 בנובמבר 2016, לאחר 4 עונות ו-90 פרקים.
עלילה
אמו של ליאו, נער ממוצע מתחתנת עם דונלד דבנפורט, ממציא מיליארדר אשר מביא למשפחה את שלושת ילדיו הביוניים: אדם, ברי וצ'ייס. על חבורת הגיבורים להסתיר את סודם ולחיות חיים נורמליים.
מאיר יהודה גץ
הרב מֵאִיר יְהוּדָה גֵץ (ט"ו באב ה'תרפ"ד, 15 באוגוסט 1924 – כ"ג באלול ה'תשנ"ה, 18 בספטמבר 1995) היה רב ומקובל ספרדי ששימש כרב הכותל המערבי והמקומות הקדושים וראש ישיבת המקובלים בית אל.
ביוגרפיה
מאיר יהודה גץ נולד בשנת תרפ"ד (1924) במנזל בו זלפה, תוניסיה, לשמחה-מסעודה לבית בן עטר, צאצאית אור החיים, ולרב צמח גץ, נצר למשפחת רבנים, והיה השלישי מבין ארבעה אחים. סמוך ללידתו עברה המשפחה לתוניס, שם למד בתלמוד תורה "אור התורה". בעקבות דרישתו החלו ללמוד בתלמוד תורה גם את השפה הצרפתית בנוסף ללימודי הקודש. גץ הצעיר הראה כישרון לשפות ובימי חייו למד גם ערבית, עברית, לדינו, גרמנית, אספרנטו, יידיש, לטינית, רומנית, איטלקית וטורקית. למד גם אצל הרב יהושע פיטוסי.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נלקח עם יהודים אחרים על ידי גרמניה הנאצית לעבודות כפייה בעיר ביזרטה. במחנה דאג לענייני יהדות, ואף כתב מגילת אסתר מתחת לאף הגרמנים. בט"ו בשבט ה'תש"ג, בחסות הפצצה אנגלית, נמלט במדי חייל שקיבל ועשה דרכו רגלית מביזרטה לביתו, מרחק של כ-60 ק"מ.
בגיל עשרים ושתיים התמנה לרב העיירה סוק אל-ארבעאא בצפון-מערב תוניסיה, שם כיהן גם כחזן, מוהל, ושוחט. אנשי העיירה נקשרו אליו בעבותות אהבה. הוא קרב את הילדים בעירו ללימוד תורה. היה פעיל בתנועה הציונית בתוניס, דרש רבות בשבח ארץ ישראל והשפיע על בני קהילתו לעלות לארץ ועודד את צעירי הקהילה להתאמן בהגנה עצמית ובנשיאת נשק.
לאחר קום המדינה, נענה לקריאת הסוכנות היהודית ויצא בראש קבוצת נערים לגרנובל שבצרפת, בדרכה לישראל. בגרנובל ניהל כשנה מוסד של עליית הנוער ולימד את הנערים תורה, אהבת הארץ וציונות (אחד הנערים שעבר תחת ידו במוסד הוא יצחק חיים פרץ, לימים רבה של רעננה).
העלייה לארץ
בסוף שנת ה'תש"ט (1949) עלה לישראל עם אשתו וארבעת ילדיו והם גרו במעברת חליסה בחיפה, שם עבד תחילה כפועל פשוט בעבודות יזומות של הקק"ל, ולאחר מכן, בזכות שליטתו בשפות שונות, התמנה לפקיד במשרד העבודה.
לאחר חודשים ספורים במעברה, התמנה כרב, חזן, מוהל ושוחט במושב "ההר האדום" שבגליל העליון, ששמו שונה בהמשך לכרם בן זמרה. ייסד את בית הספר החקלאי היסודי "בניהו" ביישוב ושימש כמנהלו, תחילה כבי"ס יישובי ולאחר מכן כבי"ס אזורי וניהל את חיי הרוח של המושב.
בשנת 1952, אף על פי שהיה פטור משירות חובה בהיותו אב לארבעה ילדים, התגייס לצה"ל, שירת בחיל הרגלים ועבר קורס מפקדי מרגמות וקורס קצינים. לימים, שימש כרכז הביטחון של מרום הגליל.
במהלך הבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961, היה פעיל במפד"ל.
בירושלים
במלחמת ששת הימים שכל את בנו השני, שנלחם בקרבות בירושלים בחטיבת הצנחנים, בקרב בבית הקברות המוסלמי א-סאהירה בסמוך לחצר המטרה. הרב גץ כאב עד מאוד את נפילת בנו, אך גם התעודד וניחם את משפחתו בעובדה שבנו נהרג על קידוש השם ועל שחרור ירושלים. ידועה בשמו האמרה: "אוי לי שכך קרה לי, ואשרי שזכיתי שבני נפל על שחרור ירושלים".
כרב הכותל
בשנת תשכ"ט (1969) מינה שר הדתות זרח ורהפטיג את הרב גץ לשמש כרב הכותל, בעקבות מאבק של הרב גץ בוועידה הרפורמית שהייתה אמורה להתכנס בכותל ולקיים תפילה מעורבת בשנת ה'תשכ"ח. תחילה שימש כרב הספרדי לצדו של הרב האשכנזי יוסף משה שכטר, אך לאחר פטירתו של הרב שכטר מספר שנים לאחר מכן לא מונה רב אחר, והרב גץ נשא במשרה לבדו. הוא שהה בכותל יומם ולילה, התמודד עם קבצנים, טיפל בסידור מקומות למניינים השונים ובתחומים נוספים. עם השנים הורחבה משרתו מעבר לרחבת הכותל המצומצמת.
בשנת תשנ"ב (1992) הורחבה כהונתו גם למקומות הקדושים הנוספים ברחבי ישראל. את תפקידו תיאר כך:
במשך עשרים ושמונה שנות כהונתו כרב הכותל, כתב שנים עשר יומנים המתעדים את הקורה בארץ בכלל ובכותל בפרט ואת סדר יומו בניהול הכותל והתמודדותו עם הקשיים ביישום התפקיד. היומנים כתובים בכתב יד קריא ומסודר, וסדורים לפי שעות וימים. העדכון האחרון נכתב יומיים לפני פטירתו.
הרב גץ יזם את חפירת מנהרות הכותל החל משנת 1969, עקב אחר התקדמות הפועלים והתייעץ עם ארכאולוגים מחד, ועם רבנים מאידך. במהלך חשיפת המנהרות התגלה בין נדבכי הכותל שער אטום, שהרב גץ כינה בשם "שער הכהנים" וקישר אותו עם מעבר תת-קרקעי המוזכר במשנה. הרב גץ התכוון לפורצו בתקווה שהדבר יסייע בזיהוי מקום המקדש ובאיתור אוצרות בית המקדש וארון הברית, שלפי מסורות שונות נגנזו מתחת לקרקע הר הבית. בשנת 1976 התכתב הרב גץ עם הרב מנחם מנדל שניאורסון שהזהירו שלא לפרוץ את השער, והרב גץ קיבל עליו את הדין. חמש שנים מאוחר יותר בשנת תשמ"א, כאשר הוחלט על התקנת בית כנסת במקום (כיום, בית הכנסת ע"ש הרב גץ), נחצבה בשער גומחה לארון קודש, בה נפער חור שמאחוריו נחשפה מנהרה החצובה בסלע מתחת להר הבית. ממדיה היו מרשימים: 28 מטר אורך ושישה מטרים רוחב. בקרקעיתה היו מים רבים ובוץ. ביומנו רשם הרב גץ: "ניגשתי תיכף ומיד למקום ונאחזתי התרגשות עצומה. שעה ארוכה ישבתי מוטל ללא אונים כשדמעות רותחות זולגות מעיניי. ולבסוף אזרתי עוז ובדחילו ורחימו נכנסתי, ישבתי על המדרגות ואמרתי את 'תיקון החצות' כמנהגנו". לאחר התייעצות עם הרבנים הראשיים שלמה גורן ועובדיה יוסף לגבי סוגיית הכניסה להר הבית דרך המחילה, הוחלט לנקזה ולנקותה ולהמשיך לחקור את תת-קרקעית ההר בחשאי, אולם שבעה שבועות לאחר חשיפת המנהרה שודרה ידיעה על כך בקול ישראל. זמן לא רב לאחר מכן החלו מוסלמים להיכנס למנהרה מפתחים שבתוככי הר הבית, ולאחר התפתחות עימותים הורה הדרג המדיני לאטום את הפתח למנהרה בבטון מזוין. ביומניו, השווה הרב גץ את תחושתו לתחושותיהם של היהודים שצפו בחורבן בית המקדש.