cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה
פקודות פליליות
במהלך תכנון מבצע ברברוסה גובשה שורה של "צווים פליליים". פקודות אלה חרגו מהחוק הבינלאומי וקבעו כללי התנהגות. פקודת הקומיסר אפשרה לחיילים גרמנים להוציא להורג אזרחים ללא חשש שיישפטו מאוחר יותר על פשעי מלחמה על ידי המדינה הגרמנית. ההיסטוריון הגרמני פליקס רמר בחן את יישום פקודת הקומיסר על ידי הוורמאכט, ופרסם את ממצאיו בשנת 2008. זה היה הדו"ח המלא הראשון של יישום הפקודה על ידי הוורמאכט. רומר הראה כי למעלה מ-80% מהדיוויזיות הגרמניות בחזית המזרחית הגישו דיווחים המפרטים את רצח הקומיסרים הפוליטיים של הצבא האדום. הסטטיסטיקה הסובייטית ציינה כי 57,608 קומיסרים נהרגו בפעולה ועל 47,126 דווח שהם נעדרים, אם כי רובם נרצחו בחסות הפקודה.
רומר כתב רשומות ה"מוכיחות כי הגנרלים של היטלר הם שהוציאו לפועל את פקודותיו הרצחניות ללא היסוסים". ההיסטוריון וולפרם וטה ציין שההתנגדויות הספורדיות לצו לא היו מהותיות אלא היו מונעות על ידי הצורך הצבאי, וביטול הצו בשנת 1942 לא היה "חזרה למוסר, אלא תיקון מסלול אופורטוניסטי": "פקודת הקומיסר, שתמיד הייתה לה השפעה חזקה על דמותו של הוורמאכט בגלל אופיה הפלילי בעליל, הובהרה לבסוף. ... ככל שהמחקר חודר לעומק ההיסטוריה הצבאית, התמונה הופכת קודרת יותר".
בשנת 1941, הוורמאכט לקח 3,300,000 חיילים סובייטים כשבויי מלחמה. עד פברואר 1942, שני מיליון מהם היו מתים. 600,000 נורו בגלל פקודת הקומיסר. רוב השאר מתו מהתעללות פלילית. לאחר שנתפסו, שבויים סובייטים הוצעדו לתוך מכלאות ללא מחסה, ללא טיפול רפואי וניתנו להם מנות אוכל זעירות. עבודות כפייה הפכו לעונש מוות. התובע הכללי הגרמני אדוארד וגנר הכריז כי "אסירים שאינם מסוגלים לעבוד במחנות הכלא צריכים להיות מורעבים". פרידריך פרייהר פון בראוך, בעודו מוקלט בחשאי בפארק טרנט, נזכר באסירי מלחמה. לדבריו, האסירים "בלילות יללו כמו חיות בר" מרעב. הוא הוסיף: "צעדנו לאורך הכביש וטור של 6,000 דמויות מתנדנדות חלף על פנינו, מורעבים לחלוטין, עוזרים זה לזה ... חיילים שלנו על אופניים רכבו בצד עם אקדחים. כל מי שהתמוטט נורה ונזרק לתעלה". כוחות הוורמאכט ירו באזרחים בחשד הקל ביותר למעורבות פרטיזנית וטבחו כפרים שלמים שכביכול הגנו על הפרטיזנים. ברטוב כתב בספרו "חזית המזרח: כוחות גרמניים ב-1941–1945 והברבריזציה של הלוחמה" (The Eastern Front: 1941–1945 German Troops and the Barbarisation of Warfare) כי חקירות רבות של גרמנים קבעו שכוחות סובייטים יעדיפו למות בשדה הקרב מאשר ליפול בשבי.
האידאולוגיה הגזענית של המערכה בשילוב עם "צווים פליליים", כגון צו הקומיסר, הביאה למעגל קסמים של העמקת אלימות ורצח. הוורמאכט השתדל "להשקיט" את האוכלוסייה, אך האזרחים הגבירו את הפעילות הפרטיזנית. באוגוסט 1941 הורה הקורפוס השני "לתלות את הפרטיזנים בפומבי ולהשאיר אותם תלויים זמן מה". תלייות בפומבי הפכו לשגרה. רישומי הסיבות לרציחות כללו "האכלת חייל רוסי", "שיטוט", "ניסיון להימלט" ו"עזרה לפרטיזנים". ברטוב כותב כי האוכלוסייה האזרחית עברה דה-הומניזציה וכתוצאה מכך הייתה ברבריזציה של הלחימה. השלב האחרון של הברבריזציה הזו היה מדיניות האדמה החרוכה בה השתמש הוורמאכט בעת שנסוג.
השתתפות בשואה
ולטר פון רייכנאו הוציא את "צו החומרה" באוקטובר 1941' שקבע כי מטרתה המהותית של המערכה היא השמדת 'המערכת היהודית-בולשביקית'. הצו תואר כמודל על ידי הנהגת הוורמאכט והועבר למפקדים רבים. מנשטיין העביר זאת לחייליו והוסיף: "היהודי הוא המתווך של האויב בעורף [...] החייל חייב להבין את הצורך בפתרון הקשה נגד היהודים". כדי להצדיק מבחינה תפקודית את רצח היהודים הם הושוו לפרטיזנים. אנטישמיות רחבת היקף כבר הייתה קיימת בקרב חיילי הוורמאכט הפשוטים.
קבוצת ארמיות מרכז החלה לרצוח את האוכלוסייה היהודית ביום הראשון לפלישה. בביאליסטוק, גדוד משטרה 309 ירה למוות ביהודים רבים ברחוב, הכניס מאות יהודים לבית כנסת והציתו. מפקד אזור צבאי 553 תיעד 20,000 יהודים שנהרגו על ידי קבוצת ארמיות דרום באזורו עד קיץ 1942. בבלרוס נהרגו יותר ממחצית האזרחים ושבויי המלחמה על ידי יחידות הוורמאכט. יהודים רבים היו ביניהם.
בספרו "Marching into Darkness" (צועדים אל החושך) בחן ההיסטוריון האמריקאי וייטמן וייד ורן את תפקידו של הוורמאכט בשואה בבלרוס במהלך 1941 ו-1942. הספר מתאר כיצד התקדמו חיילים גרמנים מרציחות נסיוניות ל"משחקי יהודים" סדיסטיים. הוא כותב ש"ציד יהודים "הפך לבילוי. חיילים היו שוברים את המונוטוניות של שירות החובה בכפר על ידי ריכוז יהודים, הובלתם ליערות ושחרורם על מנת לירות בהם תוך כדי בריחתם. ורן כתב כי יחידות בודדות של הוורמאכט זכו לתגמול על התנהגות אכזרית והסביר כיצד הדבר יצר תרבות של מעורבות עמוקה יותר ויותר במטרות רצח העם של המשטר. הוא דן בתפקידו של הוורמאכט בתוכנית הרעב של גרמניה הנאצית. הוא בחן את ועידת מוהילב בספטמבר 1941 שסימנה הסלמה דרמטית באלימות כלפי האוכלוסייה האזרחית. הספר בחן מספר מבנים צבאיים וכיצד הם נענו לפקודות לבצע רצח עם ופשעים אחרים נגד האנושות.
הוורמאכט היה שותף לירי המוני על יהודים ליד קייב, ב-29 וב-30 בספטמבר 1941, בבאבי יאר, שם הועברו 33,371 יהודים אל נקיק ונורו אל תוך בורות. חלק מהקורבנות מתו כתוצאה מהקבורה בחיים בערמת הגופות. בשנת 1942 עסקו כיתות הרג של האס-אס במעשי טבח בשיתוף עם הוורמאכט. כ-1,300,000 מיהודי ברית המועצות נרצחו בשיתוף פעולה זה.
בלד
בלד (בסלובנית: Bled) היא עיירת נופש בצפון-מערב סלובניה, השוכנת לחופו של אגם בלד. בעיירה מתגוררים כ־5,000 תושבים.
היסטוריה
קיימות עדויות להתיישבות באזור כבר בתקופת הברזל, אך רק במאה השביעית, עם הגיעם של ראשוני הסלאבים, החלה התיישבות משמעותית. ב-1004 מסר הקיסר היינריך השני את המבצר ואת אדמותיה של בלד לבישוף של בריקסן, שבדרום טירול. היא נותרה בשליטת הבישופים עד לראשית המאה ה-19, אז עברה לידי בית הבסבורג.
יופיו של המקום נודע כבר בימי הביניים, אך במאה ה-18 היו ששקלו לייבש את האגם כדי להשתמש בחרסית שבקרקעיתו לייצור לבנים. ב-1855 פתח יזם שווייצרי מרחצאות, והפוטנציאל התיירותי של העיירה החל להתממש. התיירות קיבלה תנופה משמעותית ב-1870, עם חנוכת קו הרכבת בין ליובליאנה לפילאך, שעבר ליד בלד.
תיירות
אגם בלד הוא מקור המשיכה העיקרי של בלד. על מנת להגן עליו, השיט היחיד המותר בו הוא של סירות משוטים. בלב האגם אי קטן (Blejski Otok), ובו כנסייה מהמאה התשיעית. בכנסייה פעמון כבד מהמאה ה-15, שעל פי המסורת המקומית, משאלתו של המצלצל בו תתגשם. הכנסייה היא מקום פופולרי לחתונות בסלובניה.
בגובה של 130 מ' מעל בלד מתנשא מבצר בלד (Blejski Grad), שהוקם במאה ה-11, ושימש כמקום מושבם של הבישופים מבריקסן במשך כ-800 שנים. בתוך המבצר יש מוזיאון להיסטוריה של האזור.
בלד מהווה גם נקודת מוצא נוחה לטיולים באלפים היוליאניים.
בקרבת בלד, נמצא קניון וינטגר, שלאורכו (1.6 ק"מ) ניתן לטייל על שבילי עץ ולהנות מזרימת נהר הרדובנה, בריכות, מפלים ומטבע פראי.
ישראל רנד
ישראל רנד (נולד ב-1963) הוא חזן ישראלי, משמש כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול ברמת גן ומלמד "בבית הספר המרכזי לחזנות" בפתח תקווה.
ביוגרפיה
רנד נולד בתל אביב. למד בילדותו אצל החזן שלמה רביץ והיה סולן להקת הילדים שלו, כמו כן היה סולן בלהקת הילדים "פרחי ירושלים" של יגאל צליק. לאחר מכן למד במכון הישראלי לחזנות, בניהולו של המנצח אלי יפה, והיה תלמידו של החזן נפתלי הרשטיק ומשה שטרן.
בעבר שימש רנד כחזן בבית הכנסת "היכל מאיר" בתל אביב. בשנים 1994-2005 שימש כחזן בבית הכנסת המפטון בלונג איילנד, ניו-יורק.
רנד הופיע בקביעות במשך 25 שנים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית במסגרת סדרת הקונצרטים השנתית של האנסמבל "יובל" בניצוחו של הד"ר מרדכי סובול. בשנת 2010 השתתף רנד ביחד עם גולן אזולאי בהצגה "קרליבך חי" בתיאטרון יידישפיל העוסקת בחיי הרב שלמה קרליבך, וכן בהצגות נוספות בתיאטרון האידישפיל, ובתיאטרון אספקלריא. משנת 1990 הוא מופיע ברחבי העולם עם מיטב התזמורות ואולמות הקונצרטים הגדולים בעולם.
בשנת 2006 הכיר את העיתונאית התחקירנית מלי קמפנר בעת שערכה סדרת תחקיר על תופעת ההאזנה המחודשת לחזנות וההתעניינות בה, ונישא לה לאחר שחזרה בתשובה.
בשנת 2008 פורסם שרנד הודה בשליחת נערת פיתוי לחזן נפתלי הרשטיק בו התחרה, ואת צילומי הפגישה העביר לגבאי בית הכנסת הגדול בירושלים על מנת להביא לפיטוריו. הוא טען שזו הייתה נקמתו על התעמרות מתמשכת של הרשטיק בו.. בעקבות זאת הפסיק הרשטיק את כהונתו כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול שהחל מאז יסודה ב-1982, על אף פסיקת בורר, הדיין הרב שלמה דיכובסקי קרוב משפחתו, שהוא יכול להמשיך בתפקידו כי הוא עמד בפיתוי.
ג'ונתן קריגן
ג'ונתן קריגן (באנגלית: Jonathan Kerrigan; נולד ב-14 באוקטובר 1972) הוא שחקן אנגלי המוכר מהופעותיו בסדרות טלוויזיה בהן "במועדון", "החמישייה", "חדר מיון", "בקצב הלב", "מרזיביט" ו-"Reach For The Moon". בקולנוע שיחק בסרטים "דיאנה", "FLiM", ו-"The Somnambulists". קריגן הוא גם מוזיקאי והלחין מוזיקה לסרטים ולטלוויזיה.
ביוגרפיה
קריגן נולד בלינקולנשייר שבאנגליה. הופעת הבכורה שלו על המסך הייתה בווידאו קליפ של השיר "Life Is Sweet" של The Chemical Brothers. בסדרה "Peak Practice" שיחק בתפקיד המטפס יואן הארווי.
ב-2001 כיכב קריגן בתפקיד השוטר סטיב טריינור, ובנוסף הלחין את נעימת הנושא של הסדרה.
ב-5 בספטמבר 2004 הופיע קריגן לראשונה בתפקיד השוטר רוב ווקר בסדרת הדרמה הוותיקה "בקצב הלב" שמתרחשת בשנות ה-60 של המאה העשרים בצפון ריידינג ביורקשייר. רוב היה דמות פופולרית מאוד והיה תמיד במרכז העניינים. הייתה לו מערכת יחסים עם הלן טרנט (בגילומה של סופי וורד). באפריל 2007 הודיע קריגן על החלטתו לעזוב את הסדרה. בעונות הבאות השחקן הסקוטי ג'וזף מקפאדן תפס את מקומו בתפקיד ג'ו מייסון שוטר העיירה.
במאי 2010 הופיע קריגן בפרק בעונה השביעית של סדרת הפשע האמריקאית "NCIS" בתפקיד רקס קרהארט.
ב-2012 שיחק קריגן בסרטו של ריצ'רד ג'ונסון "The Somnambulists" על אודות גברים ונשים בצבא הבריטי ועל פעילותם בבצרה בתקופת מלחמת עיראק. הוא הלחין חלק מהפסקול המקורי של הסרט כולל נעימת הפתיחה.
אוסטין (כדורגל)
מועדון הכדורגל אוסטין (באנגלית: Austin FC) הוא מועדון כדורגל אמריקאי מהעיר אוסטין, שבטקסס. המועדון הוקם ב-15 בינואר 2019, ומשחק בליגת ה-MLS החל מעונת 2021. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון Q2, הממוקם בצפון-מרכז אוסטין.
ג'ונתן קריגן
ביוגרפיה
עוד ב-2012 שיחק בתפקיד ג'ון אלקין בסרט הטלוויזיה "The Best Possible Taste" של ערוץ BBC Four, על הביוגרפיה של קני אוורט. הוא הופיע בסרט "דיאנה" בכיכובה של נעמי ווטס ובבימויו של אוליבר הירשבייגל, שיצא לאקרנים ב-2013.
ב-2014 גילם קריגן את דמותו של ניל בסדרת הדרמה "במועדון" וחזר לגלם את אותה דמות בעונה השנייה ב-2016.
אוסטין (כדורגל)
היסטוריה
מועדון הכדורגל אוסטין הוא קבוצת הספורט המקצועית הראשונה שמשחקת בליגה בכירה באזור אוסטין. קבוצות כדורגל מקצועניות קודמות בעיר כללו את אוסטין אצטקס, שעברה לאורלנדו בשנת 2008 והפכה בסופו של דבר לקבוצת ה-MLS אורלנדו סיטי, את הגלגול החדש שהוקם בשנת 2011 של אוסטין אצטקס שעצרו פעילות לאחר שאצטדיון האוז פארק המשמש את הקבוצה הוצף ונהרס בעקבות שיטפונות בשנת 2015, ואת אוסטין בולד, המשחקת ב-USL צ'מפיונשיפ, הליגה השנייה במדינה.
ג'ונתן קריגן
ביוגרפיה
קריגן הופיע בסרט "FLiM" מאת רפאלו דגרוטולה, וגם כתב את הפסקול המקורי לסרט.
אוסטין (כדורגל)
היסטוריה
באוקטובר 2017, חברת "Precourt Sports Ventures", המפעילה של קולומבוס קרו, הודיעה על כוונתה להעביר את זיכיון ה-MLS שבבעלותה (קבוצת קולומבוס קרו) לעיר אוסטין לעונת 2019.
ג'ונתן קריגן
ביוגרפיה
ב-2015 השתתף קריגן בסדרת הדרמה "החמישייה" שכתב הרלן קובן בתפקיד איש עסקים אמריקאי בשם סטיוארט קריו. עוד באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הסדרה "במועדון" ששודרה ב-2016.
אוסטין (כדורגל)
היסטוריה
באוקטובר 2018, קבוצה המבוססת באוהיו הכוללת את ג'ימי ודי האסלם, בעלי קליבלנד בראונס מה-NFL, והרופא ואיש העסקים מקולומבוס פיט אדוארדס, הודיעה על כוונתה לרכוש את קולומבוס קרו כדי למנוע מהקבוצה לעבור מהעיר. אנשי MLS הצהירו כי אם העברת זכויות ההפעלה של הקרו תצליח, אוסטין תוקם כקבוצת הרחבה שתופעל על ידי אנתוני פריקורט (בעל הזיכיון הנוכחי) ותתחיל לשחק בתאריך כלשהו עד שנת עד 2021.
ג'ונתן קריגן
חיים אישיים
קריגן נשוי לשחקנית שלי קון. ב-2012 נולד בנם המשותף.
אוסטין (כדורגל)
היסטוריה
ב-19 בדצמבר 2018, Precourt Sports Ventures ועיריית אוסטין הגיעו להסכם מימון עבור אצטדיון ייעודי לכדורגל חדש שיוקם ברחוב "מקללה פלייס", אשר צפוי להיפתח כבר בתחילת 2021. תשעה ימים לאחר סיום עסקת האצטדיון, חברת Precourt Sports Ventures הגיעה להסכם עקרוני להעברת זכויות התפעול של קולומבוס קרו לידי משפחות האסלם ואדוארדס בינואר 2019.
ב-15 בינואר 2019 אוסטין הוכרזה רשמית כמועדון ב-MLS עם תאריך הצטרפות בשנת 2021. ביולי 2019, שונה שם קבוצת הבעלות ל-"Two Oak Ventures", ובהמשך הורחבה קבוצת הבעלות עם הצטרפותם של ידוענים ואנשי עסקים מקומיים.
ג'וש וולף מונה למאמן הראשי הראשון של המועדון ב-23 ביולי 2019, וקלאודיו ריינה מונה למנהל הספורטיבי ב-21 בנובמבר.
אוסטין החתימה את השחקן הראשון בתולדותיה ב-6 ביולי 2020, כאשר החתימה את החלוץ הפרגוואי הצעיר רודני רדס.
סמל המועדון
ב-22 באוגוסט 2018 חשפה קבוצת הבעלות את שם וסמל המועדון באירוע במסעדה בשם "North Door" הממוקמת בצד המזרחי של אוסטין. הסמל עוצב על ידי סטודיו מקומי בשם The Butler Bros, שהסביר שהסמל כולל את הצבע ירוק "ברייט ורדה" כדי "להקרין את האנרגיה התוססת והיצירתית של אוסטין", האלונים השזורים זה בזה "מסמלים את הקשר בין מועדון לעיר", וארבעת השורשים מאחדים את כל כיווני האוויר של אוסטין, צפון, מזרח, דרום ומערב.
אצטדיון
האצטדיון הביתי של אוסטין ממוקם ברחוב "מקלה פלייס" שבעיר. האצטדיון, שנבנה על אדמות ציבוריות בבעלות עיריית אוסטין, נבנה במימון פרטי על ידי "Two Oak Ventures". חוזה השכירות נחתם ב-19 בדצמבר 2018. האצטדיון מכיל 20,500 מושבים ואוסטין שיחקה את משחקה הראשון באצטדיון ב-19 ביוני 2021.
המועדון הודיע על תוכניות לבניית מתקן אימונים בעלות 45 מיליון דולר במימון פרטי, ב-13 בנובמבר 2019. המתקן נקרא בשם "סנט דייוויד פרפורמנס סנטר" עקב הסכם חסות. במתקן האימונים, הממוקם ב"פארמר פונד" ליד "Parmer Innovation Center" בצפון-מזרח אוסטין, יש ארבעה מגרשי כדורגל בגודל מלא, כשאחד מהם עם יציע קטן של 1,000 מושבים, בנוסף למתקן מקורה בגודל של 30,000 רגל רבוע (כ-2,787 מטר רבוע).
בעלות
המועדון נמצא בבעלותה של חברת "Two Oak Ventures", שנקראה בעבר "Precourt Sports Ventures", ואותה מוביל המנכ"ל אנתוני פריקורט. שותפים אחרים להשקעה ב-"Two Oak Ventures" כוללים את השחקן מתיו מקונוהיי, היזם המקומי אדוארדו מרגאין, מנהל בחברת דל מריוס האס, ויזם האנרגיה בריאן שפילד.
סגל הקבוצה
נכון ל-26 באפריל 2021
בית הסעודות
היסטוריה
מבנה זה הוא הגדול והמפואר מבין בתי הסעודות שהיו נפוצים באנגליה בתקופת טיודור. המבנה היווה חלק מארמון וייטהול והוא השריד היחיד שנותר מהארמון. המבנה תוכנן על ידי האדריכל איניגו ג'ונס בשנת 1619. בנייתו הושלמה בשנת 1622 בסיועו של האדריכל ג'ון וב.
בשנת 1649 נערכה בחזית המבנה הוצאתו להורג של מלך אנגליה צ'ארלס הראשון.
המבנה הוא מבנה דו-קומתי, וסביב גגו מצוי מעקה מעוטר. אולם הסעודות במרכז המבנה עוטר על ידי הצייר פטר פאול רובנס לבקשתו של המלך צ'ארלס הראשון בשנת 1635.
המבנה בנוי בסגנון הרנסאנס האיטלקי, שהיה נדיר ביותר באנגליה בתקופה היעקובינית. חזית המבנה מעוטרת בעמודים בסגנון איוני בקומה הראשונה, ובסגנון קורינתי בקומה השנייה.
אולם בית הסעודות נועד היה להיות חלק מארמון חדש שאמור היה להיבנות במתחם של ארמון וייטהול, אולם בשל מלחמת האזרחים באנגליה ובשל שריפת ארמון וייטהול, היה המבנה היחיד שנבנה כחלק מהארמון החדש. מיקומו המבודד מיתר מבני הארמון מנע את שריפתו בעת שיתר הארמון עלה באש.
גלריית תמונות
פנים המבנה:
ALSA (חברת אוטובוסים)
אלסה (Automóviles Luarca, SA) היא חברה בת ספרדית של החברה הבריטית Mobico Group, המפעילה שירותי אוטובוסים בספרד ובמדינות אחרות ברחבי אירופה, כולל אנדורה, אוסטריה, בלגיה, צ'כיה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, מלטה, קפריסין, הולנד, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובקיה, שווייץ ואוקראינה.
לאלסה הייתה בעבר גם פעילות בסין ובצ'ילה, אך אלה נשמרו על ידי הבעלים הקודמים של החברה ואינן בבעלות נשיונל אקספרס.
הִיסטוֹרִיָה
בשנת 1923, כאשר ALSA התאגדה, היא הייתה רק מפעיל אזורי שבסיסו בלוארקה ואוביידו, באזור הצפוני של ספרד של אסטוריה. בשנות ה-20 וה-30, שירות הדגל של אלסה היה ה-170 ק"מ מסלול Oviedo-Luarca- Ribadeo, צפון מערבה מאוביידו, עם שלוש עשרה עצירות קבועות ושלושים עצירות מדי פעם, נסיעה של 10 שעות. מאוחר יותר, זה הורחב לקורוניה.
בשנות ה-40 וה-50, הרחיבה ALSA את הרשת דרך מרכז ומערב אסטוריאס. בשנת 1962, החלה החברה בהוצאת קו מאוביידו למדריד, וב-1964 החלה את השירות הבינלאומי הראשון שלה מאוביידו לפריז ובריסל. החברה התרחבה והפכה למובילת נוסעים ספרדית המובילה בשנות ה-80, ועד שנת 2000 כיסתה את רוב ספרד ומערב אירופה.
לקראת סוף המאה ה-20, אלסה השתלטה על מספר מפעילים ספרדיים, בעיקר אמפרה פרננדס, שבסיסה בלאון, אנטקאר וקונטיננטל אוטו.
באוקטובר 2005, נשיונל אקספרס לקחה את אחזקת הרוב ב-ALSA, תוך שמירה על המותג ALSA. נשיונל אקספרס רכשה את היריבה הספרדית העיקרית של ALSA, Continental Auto, ב-2007.
ALSA החלה את פועלה במרוקו ב-1999 במרקש. לאחר מכן, החלה לפעול באגאדיר ב-2010, בטנג'יר ב-2013 ובחוריגבה ב-2015. ביוני 2018, היא זכתה בחוזה ל-15 שנים להפעלת שירותים ברבאט, סאלה וטמרה במיזם משותף עם החברה המקומית CityBus.
צי אוטובוסים
בשנותיו הראשונות, צי ה-ALSA התבסס בעיקר על רכבי NAG ו- Saurer, עם כמה GMCs נוספים, ו- De Dion-Boutons, אך ב-1939/40 הם קנו בסביבות שבעה קרונות שליטה רגילים של ACLO בריטיים, שבתחילת שנות החמישים עקבו אחריהם. שמונה יחידות בקרה קדימה מדגם Regal III מאותה יצרן, עם גופים של Seida מבילבאו.
מאוחר יותר, ALSA עברה למדיניות רכישה של פגאסו, בתחילה עדיין עם גופי סיידא, ואחר כך עם רכבות מונוטרל, סטרה-סיידה, איאטס ואיריזר ; לפנות בתחילת שנות ה-80 לשלדות מרצדס-בנץ O303 ו- O404 עם מרכבי Maiso, Hispano Carrocera, Sunsundegui ונוגה ספרדיים ברציפות.
מרצדס-בנץ היא עדיין ספקית השלדות הראשית של ALSA, אבל ה- Setras שלושת הסרנים המובילות בטווח הן ספינות הדגל הנוכחיות של צי ה-ALSA, רבות מהן במפרט קלאס סופרה ברמה הגבוהה ביותר.
רוב הצי מצויד ב-WIFI, שירותים, מיזוג אוויר ושקעי חשמל בכל מושב.
ג'יימס מארי (מילונאי)
סר ג'יימס מארי (באנגלית: Sir James Augustus Henry Murray; 7 בפברואר 1837 – 26 ביולי 1915) היה מילונאי ובלשן אנגלי ממוצא סקוטי. משנת 1879 ועד מותו שימש כעורך הראשי הראשון של המילון האנגלי של אוקספורד (OED).
ראשית דרכו
ג'יימס מארי נולד בכפר דנהולם (Denholm) בקרבת העיירה האוויק (Hawick) במחוז הסקוטי הדרומי, רוקסבורגשייר (Roxburghshire), ב-7 בפברואר 1837, כבנו הבכור של תומאס מארי (1811–1873) חייט הכפר, ואשתו מרי (1803–1888) שהייתה בתו השישית של צ'ארלס סקוט, יצרן מצעים וכלי מיטה בדנהולם. אביו של מארי, תומאס, נמנה בין נכבדי קהילת הכנסייה המקומית, היה פעיל במועדוני הקריאה והגינון ובאגודות נוספות שתרמו לרווחת התושבים בכפר. השכלתו הפורמלית של האב הייתה מוגבלת מאוד ואין כל מידע על מסורת של השכלה פורמלית רחבה או אקדמית כלשהי בקרב דורות קודמים במשפחה. ג'יימס מארי נודע כילד מחונן שכבר בגיל שנה וחצי הכיר את כל אותיות האנגלית והכיר את הכתב היווני לפני הגיעו לגיל שבע. כילד, נהג להעתיק לפיסות נייר רשימות של פסוקים בעברית ואף בסינית מתוך תנ"ך וספרים ברשות הוריו. מארי התחנך בתחילה בבית הספר קייברס (Cavers) שליד כנסיית הקהילה אליה השתייך כפר מגוריו. בית הספר היה מרוחק כ-3 מייל מדנהולם. בשנים אלה, תוך כדי צעידותיו בדרך ללימודים, התפתח אצלו עניין רב בטבע הסובב אותו ובבוטניקה. בשנת 1845 הוא חזר ללמוד בבית הספר בדנהולם, שם היה תלמיד מצטיין שלמד דקדוק, גאוגרפיה ומתמטיקה, והיה היחיד בבית הספר שלמד לטינית. בשעות הפנאי שלו החל להתעניין באסטרונומיה, זיהוי צמחים בשמותיהם הלטיניים, זיהוי ומיון בעלי חיים, וכן גילה עניין בתצורות סלעים ובגאולוגיה. בעקבות מגפת כולירה שפרצה בכפר בשנת 1849 נסגר בית הספר והמשפחה עברה להתגורר בחוות בקר סמוכה, שם בילה מארי מספר חודשים כרועה, ובשעות הפנאי שקד על לימוד הדקדוק הלטיני. לקראת סוף הקיץ של 1849 חזרה המשפחה לדנהולם ומארי עבר לבית הספר בכפר הסמוך מינטו (Minto) בו פגש מנהל רב השפעה, שיצר עבורו תוכנית לימודים שכללה לימודי צרפתית, גרמנית, איטלקית ויוונית עתיקה.
בגיל ארבע עשרה וחצי עזב מארי את בית הספר והחל לסייע בפרנסת המשפחה כשהועסק בעבודות זמניות, בין השאר בכריכת ספרים. בשנת 1854 עזב את בית הוריו והתקבל למשרת עוזר למנהל בית הספר היסודי בהאוויק (Hawick) ובשנת 1857 מונה כמנהל בית הספר הפרטי "אקדמיית האוויק" (Hawick Academy). מעבר לעבודתו בבית הספר המשיך לעסוק בנושאים הקרובים לליבו. בשנת 1855 צירף לשמו את שמות הביניים "אוגוסטוס הנרי" על מנת להבדיל את עצמו מ"ג'יימס מארי" רבים אחרים באזור מגוריו. הוא החל ללמוד שפות זרות רבות נוספות (כ-25) ביניהן רוסית ושפת הטונגה, וערך מחקר על הניבים של אנגלית באזור הגבול בין סקוטלנד ואנגליה. בנוסף ערך באזור זה מחקרים ותצפיות על הגאולוגיה, ועל החי והצומח. בשנת 1856 מונה למזכיר האגודה הארכאולוגית שנוסדה באותה עת בהאוויק. בחופשתו בשנת 1857 השתתף באדינבורו בקורס לאמנות הנאום בהדרכתו של המלומד והמחנך אלכסנדר מלוויל בל, ממציא שיטת "הדיבור הנראה" (Visible Speech), אביו של ממציא הטלפון אלכסנדר גרהם בל, שהפך ברבות הימים לידידו הקרוב של מארי. כשעבר מארי להתגורר בלונדון היה זה אלכסנדר מלוויל בל שהציג אותו בפני האגודה לבלשנות. משנת 1859 החלה האגודה הארכאולוגית בהאוויק לעסוק גם בנושאי בלשנות, תוך התמקדות במחקר היסטורי של ניבי השפה האנגלית בדרום סקוטלנד.
מארי זיהה צורך במחקר שיעסוק בהתפתחות השפה האנגלית ברחבי האיים הבריטיים. הוא למד גאלית, חקר את הניבים הנפוצים בדרום סקוטלנד ואף תכנן מפתח סימנים פונטיים למילון השפה הסקוטית משנת 1808 שחובר על ידי ג'והן ג'יימיסון (John Jamieson). כמו כן למד מארי את שפת התקופה האנגלו-סקסית כפי שהשתמרה בכתביו של המלך אלפרד הגדול. חברי האגודה הארכאולוגית בהאוויק הפקידו בידיו ספרים רבים ששימשו את מארי במחקריו, ובלימודי השפות. כך למשל למד את השפה הגותית מתוך העתק של תרגום הברית החדשה לשפה זו מהמאה הרביעית לספירה (Codex Argenteus). מארי היה בבחינת זאב בודד, ללא קשרים עם חוקרים בתחומו. הוא צימח שיער שופע עד כתפיו וזקן עבות אדמוני שהפך ברבות השנים ארוך ולבן והעניק לו את המראה המרשים והמיוחד.
עבודתו ופרסומו בלונדון
ב-12 באוגוסט 1862 נישא מארי למגי (מרגרט) סקוט (1834–1865) מורה למוזיקה בבית ספר יסודי, בתו של מזכיר הכפר בהאוויק. הזוג נישא בבלפסט, שם התגוררה מגי, ואז שבו לסקוטלנד והתגוררו בהאוויק. בינואר 1864 נולדה לבני הזוג בת בשם אנה, שמתה כעבור זמן קצר באוגוסט אותה שנה. גם מצבה הבריאותי של מגי התדרדר בשל מחלת השחפת ורופא המשפחה יעץ להם להעתיק את מגוריהם למקום בו מזג האוויר נוח יותר.
בני הזוג עברו לדירה שכורה בלונדון ומארי התקבל לעבודה כפקיד ב"בנק המורשה של הודו סין ואוסטרליה". בריאותה של מגי לא השתפרה והיא נפטרה בספטמבר 1865. ב-17 באוגוסט 1867 נישא מארי בשנית לבת שכניו, אדה אגנס רוטוון (Ada Agnes Ruthven 1845–1936). בטקס הנישואין שימש אלכסנדר גרהם בל כשושבין. חיי הנישואים של בני הזוג היו מאושרים, כאשר מארי אדיש ומתעלם מענייני הממון ואדה מתגלה כחיונית ומעשית באופן יוצא דופן. כבר בתקופה זו התמקד מאריי במחקר בלשני, אטימולוגיה ושפות, שהיו לנושא העיקרי בעבודתו. עדות לבקיאותו העמוקה בנושאים אלה ניתן ללמוד מבקשה ששלח למוזיאון הבריטי בניסיונו להתקבל שם למשרה בספרייה. במכתבו הוא מציין כי יש לו היכרות קרובה עם השפות איטלקית, צרפתית, קטלאנית, ספרדית ולטינית ובמידה פחותה יותר גם עם פורטוגזית, וודואה (ניב שווייצרי צרפתי), פרובנסאלית וניבים שונים נוספים. כמו כן יש לו ידיעה ברמה סבירה של השפות הולנדית, גרמנית ודנית. הוא מציין במכתבו כי מחקריו על הלשונות האנגלוסקסיות והמואזו-גותיות (לשון גרמאנית עתיקה של חבל מואסיה בבלקן) הם יסודיים ביותר וכן, שהוא בעל ידע בשפה הקלטית, ועוסק בשפה הסלובנית לאחר שהגיע לרמת ידע מועילה ברוסית. הוא לא שכח להוסיף את ידיעותיו המספקות בעברית, והמעט פחות מספקות בארמית, סורית, קופטית, ופניקית. הוא לא התקבל לעבודה במוזיאון.
בשנת 1870 עזב מארי את משרתו בבנק והתמנה למנהל בית הספר היסודי מיל-היל בכפר הנושא שם זה שמצפון מזרח ללונדון. במסגרת המשרה החדשה הוא עבר לבית עם גינה במרחק כחמש דקות הליכה מבית הספר. שנותיו בבית זה תוארו על ידו כשמאושרות ביותר בחייו. הוא ייסד במקום אגודה לטבע, ועודד את תלמידיו לצאת לחקור את החי והצומח בסביבתם. מארי ניחן בכישרון נדיר להוראה שהעניק לתלמידיו שיעורים מרתקים ומבדרים. בשיעורי הגרמנית נהג להמציא חריזה משעשעת על מנת להדגים הטיות שמות עצם בשפה. נכדתו אליזבת (Elisabeth Murray) העידה כי בשנים 1870–1875 עסק מארי במקביל להוראה גם בעריכה מדעית לעבודותיהם של כמה וכמה בלשנים, כתב מאמרים לאגודת הבלשנות, שקד על טקסטים עבור האגודה לאנגלית עתיקה, וערך ספרים עבור הוצאות שונות. בנוסף לפעילותו הבלשנית הענפה, למד מארי לתואר ראשון במסגרת לימודי החוץ של אוניברסיטת לונדון. הוא השלים תואר BA בשנת 1873 ובשנת 1874 הוענק לו תואר דוקטור כבוד למשפט ( LLD) מטעם אוניברסיטת אדינבורו. עתה יכול היה להתהדר באופן רשמי בגלימה ובמגבעת הטקסיים של בוגרי המוסדות האקדמאים. מאז, ובמשך כל שנות עבודתו הבאות, חבש מארי את המגבעת הטקסית יום יום בצאתו לעבודה. מעמדו הרם בתחום הבלשנות האנגלית הושג למרות מסלול לימודיו המקוצר באקדמיה הפורמלית. בשנת 1878 התמנה מארי לנשיא אגודת הבלשנות.
בין השנים 1868–1888 נולדו לבני הזוג מארי 11 ילדים שגדלו וחונכו כולם באווירה אינטלקטואלית. בשמות כל ילדיו שולב שם הנעורים של אמם – רוטוון. חינוכם כלל הימנעות מקריאת רומנים ספרותיים אך הם עודדו לכתוב סיפורים ושירים בעצמם. מארי התעקש שילדיו יעסקו בתחביבים ותחומי עניין כפי שהוא חווה בילדותו כגון היסטוריה, בוטניקה, ארכאולוגיה וכדומה. בנו הבכור הרולד גיימס רוטוון הפך להיסטוריון חשוב בתחום השח, ובנו וילפריד ג'ורג רוטוון (Wilfrid George Ruthven) כתב זכרונות אודות אביו.
המילון האנגלי החדש
בשנת 1857 החליטה אגודת הבלשנות להתחיל בעבודה על מילון אנגלי חדש שיכלול את כל המילים הידועות באנגלית על שימושיהן השונים. המילון אמור היה לאסוף מילים שהיו בשימוש עוד טרם הכיבוש הנורמני ואת כל המילים באנגלית מאז הכיבוש. הצורך במילון חדש נבע מהתיישנותם של המילונים העיקריים שהיו אז בשימוש – המילונים של צ'ארלס ריצ'רדסון (Charles Richardson), נוח וובסטר (Noah Webster) וג'וזף ווסטר (Joseph Worcester). היו אלה מילונים נכבדים ואמינים אך המילון החדש נועד להתבסס על עקרונות מחקר היסטורי. הכוונה הייתה שכל הגדרה של מילה במילון החדש תלווה במובאות שידגימו את התפתחות המובנים והשימושים השונים במילה בתקופות שונות. המובאות יאספו ממקורות ספרותיים מוכרים (שייקספיר, צ'וסר, דיקנס, וכדומה), מכל התקופות, אך גם ממקורות ספרותיים פחות נחשבים וכן ממגוון מקורות נוספים כגון מכתבים, עיתונים, ספרות טכנית, קטלוגים, מילונים ועוד.
הרברט קולרידג' (Herbert Coleridge) מונה לעורך המילון החדש, וכצעד ראשון בנה תוכנית לאיסוף המובאות הדרושות לכל מילה ומילה. הוא גייס מאות מתנדבים שיעסקו בקריאת מקורות ובציטוט משפטים הממחישים שימוש במילים שונות בשפה האנגלית. אחד המתנדבים הפוריים והדייקנים ביותר היה דר' ויליאם צ'סטר מינור ששלח במשך עשרות שנים אלפי ציטוטים באיכות גבוהה למערכת המילון. לימים התברר שדר' מינור, רופא אמריקאי, נשפט וכלוא במאסר עולם, במוסד לחולי נפש באנגליה, לאחר שירה למוות בשנת 1871 תוך התקף של טירוף בפועל שהיה בדרך לעבודה במבשלת שיכר בלונדון. למרות היענות הציבור העבודה על המילון החדש התקדמה באיטיות ובשנת 1860 נאספו רק כעשירית מהמובאות הנדרשות. בשנת 1861 נפטר העורך קולרידג', ופרדריק פורניוואל מונה תחתיו. פורניוואל נכשל במשימה לקדם את המילון החדש, ובמשך שנים המיזם היה תקוע ללא התקדמות ממשית.
במרץ 1879 לאחר דיונים רבים ומשא ומתן ממושך הועבר המיזם מידי האגודה לבלשנות לידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת אוקספורד (Oxford University Press) ונודע מאז בשמו חדש "המילון האנגלי של אוקספורד" (The Oxford English Dictionary בר"ת OED). לאחר התייעצויות עם חוקרים רבים הוצע תפקיד העורך הראשי במיזם המתחדש לג'יימס מארי שקיבל את ההצעה, והתכוון להמשיך במשימת איסוף החומר והעריכה במקביל לעבודתו בבית הספר מיל-היל. להערכתו הכנת המילון החדש תארך 10 שנים בהיקף של כ-7000 עמודים. בסופו של דבר הכרך הראשון של המילון החדש ראה אור רק בשנת 1884 והאחרון למעלה מארבעים שנה לאחר מינוי מארי לתפקיד העורך, בשנת 1928. בגרסתו הסופית הכיל המילון למעלה מ-16,000 עמודים. לצורך העבודה על המילון בנה מארי בגינת ביתו חדר עבודה אותו כינה ה"סקריפטוריום" ושנועד גם לאפסן את הכמויות הגדולות של פתקים שהכילו מובאות שנאספו מהמתנדבים במשך השנים. העורכים שהועמדו לרשות מארי נאלצו להתמודד עם מיון כמות עצומה של חומר שהועבר בשקים מהמחסן בו נשמרו אל הסקריפטוריום. מצבם של פתקי המובאות הללו התדרדר עם הזמן בגלל תנאי אחסון לא נאותים. חלקם התפורר בגלל הלחות ובאחרים דהה הכיתוב. מארי גילה במהרה שהמובאות שנאספו אינן מכסות את כל המקורות האפשריים באנגלית. בזמן שחלף מאז תחילת המיזם יצאו לאור באנגליה הדפסות של טקסטים עתיקים שהיו קיימים עד אז רק בכתבי יד. מארי יזם סריקה של מקורות עתיקים אלה לשם איסוף מובאות נוספות. כשנתקל מארי בשמו של דר' ויליאם צ'סטר מינור בחומר שהצטבר במערכת המילון הוא סבר שמדובר ברופא מצוות המוסד לחולי נפש "ברודמור" (Broadmoor) שבכפר קראותורן (Crowthorne) שבמחוז ברקשייר. רק בשנת 1880, במהלך שיחה עם אורח אמריקאי שביקר בסקריפטוריום, התברר למארי כי תורם המובאות החשוב למילון, דר' מינור, הוא בעצם אסיר עולם המאושפז במוסד הסגור.
המעבר לאוקספורד
בשנת 1885 פורסם הכרך השני של מילון אוקספורד החדש. מארי עבר להתגורר עם משפחתו בבית גדול בצפון אוקספורד שם הוא הקדיש את כל זמנו למילון. בגן הבית נבנה "סקריפטוריום" חדש וגדול יותר כדי לאכלס את הכמות העצומה של טופסי המובאות שהמשיכו לזרום למערכת. דואר שהיה ממוען בפשטות "לכב' מר מארי אוקספורד" מצא את דרכו על נקלה לכתובתו המדויקת של מארי. בעקבות כמות הדואר העצומה שמארי עצמו שלח למתנדביו הרבים הציב משרד הדואר תיבת איסוף מיוחדת עבור המיזם מחוץ לביתו. הוא עבד עם צוות מצומצם ב"סקיפטוריום" בו סבלו כולם מקור ולחות. הסקריפטוריום הישן בבית הספר בקרבת לונדון, שתוכנן מראש להיות נייד, הוענק לבית הספר מיל-היל. בשנת 1902 הסקריפטוריום הישן במיל-היל עלה באש, אך שופץ ומשמש כחדר קריאה בבית הספר.
לנוכח היקפו העצום של המיזם מינתה הוצאת אוקספורד, בין השנים 1889–1901, שלשה עורכים שותפים נוספים, תחת פיקוחו של מארי, במטרה לקדם את העבודה על אותיות שונות שהשלמתן התעכבה. בשלושים שנות מגוריו באוקספורד (1885–1915) הקדיש מארי את מרבית זמנו למילון. למעט חופשות קצרות בבריטניה, ומספר חודשים של היעדרות כשנסע לדרום אפריקה לקבל תואר ד"ר כבוד מאוניברסיטת קייפטאון, הוא עבד ללא הפסקה על המילון בסיועם של עוזריו וגם כמה מילדיו. בהקדמה לכרך הראשון של המילון צוין כי אחד מילדיו של מארי תרם כ-27,000 מובאות שהופיעו במהדורה. במרבית שנות עבודתו על המילון היה מארי נתון ללחץ בלתי פוסק של הנהלת הוצאת אוקספורד שדחקה בו להאיץ את קצב העבודה ולהביאה לכלל סיום. המילון הוקדש למלכה ויקטוריה בשנת 1897. במהלך השנים הרצה מארי מספר פעמים אודות המיזם. בהרצאה מפורסמת בתיאטרון שלדוניאן (Sheldonian) באוקספורד, ביוני 1900, על "התפתחות המילונאות של השפה האנגלית" סקר את ראשית הופעת רשימות מילים ומשמעותן כבר בתקופה שלפני הכיבוש הנורמני, והתפתחותן של אלה במשך מאות השנים שחלפו – מרשימות שנועדו להסביר רק "מילים קשות" עד ליצירת מילונים של השפה כולה. כעשר שנים לאחר שנודעה למארי זהותו האמיתית של דר' מיינור האמריקאי, נפגשו השניים בשנת 1891 כשמארי ביקר את הרופא הכלוא בתאו בבית החולים בברודמור. בין השניים נקשרה ידידות עמוקה והם חזרו ונפגשו עשרות פעמים במהלך השנים הבאות. סר מארי ורעייתו, ליידי אדה, סייעו במאמצים שעשו בני משפחתו של דר' מינור להעבירו לאשפוז בארצות הברית – מאמצים שנשאו פרי בשנת 1910.
הודות למפעלו זכה מארי לתשעה תוארי דוקטור כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם ביניהן, קיימברידג' בשנת 1913. בשנת 1914 הוענק לו תואר דוקטור לספרות מטעם אוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1908 הוענק למארי בארמון בקניגהאם, תואר אבירות על ידי המלך אדוארד השביעי.
מארי מת בביתו באוקספורד מדום לב ב-26 ביולי 1915, לאחר שסבל במשך כשנה מסיבוכים של דלקת קרום הריאות. תרומתו למילון ולהצלחתו יוצאת דופן בחשיבותה. הוא הנהיג שיטות עבודה מקוריות וסטנדרטים קפדניים וערך בעצמו כמחצית מהערכים שהופיעו במהדורה הראשונה של המילון. מאריי לא זכה לראות בחייו את הגרסה המושלמת של המהדורה הראשונה, אך הישגיו העצומים במחקר, הודות לסקרנותו כבר כילד, וידיעותיו המפליגות בשלל נושאים העניקו תשתית רחבה ומוצקה לדורות של עורכים שהמשיכו בעבודה על המילון.
שושנה ברמן
שושנה ברמן לבית שמידט (נולדה ב-15 במרץ 1934) היא שופטת בית המשפט המחוזי בדימוס. חצי יובל שנים ישבה על כיסא המשפט, תחילה בבית משפט השלום ברחובות, מאז מינויה בחודש מאי 1968 ובהמשך, מאז 1980 בבית המשפט המחוזי בתל אביב. במקביל, בשנים 1978 עד 2008 שימשה כמרצה למשפט מינהלי, חקלאי, איכות הסביבה וביו-משפט במחלקה לכלכלה, בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. במשך שנים אחדות שימשה גם כמרצה ל"משפט ואמנות" באקדמיה בצלאל לאמנות ועיצוב וגם בבית הספר הגבוה "שנקר" בעיקר בתחום הקניין הרוחני. מאז פרישתה משמשת כשופטת בבית הדין הציוני העליון וגם עוסקת במחקר משפטי אקדמי בפורומים בינלאומיים. משמשת כחברה בוועדה לביו-אתיקה ליד האקדמיה הלאומית למדעים ומכהנת כיו"ר הוועדה לאתיקה רפואית של בתי חולים אסותא . בוררת, מרצה בתחום הקניין הרוחני ובסוגיות בביו-אתיקה.
תקופת ילדות ונערות
נולדה בפינסק בפולין (כיום בבלארוס). הוריה מלכה וחיים שמידט היו בעלי בית מלון, מה שגרם להגליית המשפחה ביוני 1941 לסיביר על ידי הקומוניסטים, אשר ראו אותם כמשתפי פעולה קפיטליסטים. השהות בסיביר נמשכה עד 1946, ואז הועברה המשפחה למחנות העקורים בגרמניה. שם למדה ברמן הנערה קצרנות, תפירה וכל שניתן היה ללמוד. ב-29 באוגוסט 1949 עלתה המשפחה ארצה. בהיותה נערה בת 15 התפרנסה כפקידה בעיתון על המשמר ומעבודות נוספות, כשבשעות הערב המשיכה בלימודי התיכון בגימנסיה השכלה בתל אביב.
שירות צבאי, לימודי משפטים, התמחות
ב-1952 התגייסה ברמן לשירות המשפטי בצה"ל, וב-1953 סיימה קורס קצינות קרביות. במהלך השירות ברמן המשיכה בלימודיה וסיימה את הפקולטה למשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב בשנת 1955.
ברמן התמחתה במשרדו של עו"ד יצחק אדרת בתל אביב, אצל השופט מיכאל הרפזי בבית המשפט המחוזי בתל אביב, וסיימה את התמחותה במשרד כונס הנכסים הרשמי בתל אביב. קיבלה את רישיון עריכת הדין בדצמבר 1957. בעשר השנים הבאות, עבדה ברמן כעורכת דין במשרד משה מרון. בין השנים 1963 ל־1967 שימשה ברמן גם ככתבת לענייני משפט בעיתון "הארץ".
מערכת בתי המשפט
ב־1968 נבחרה לכהונת שופטת בבית משפט השלום ברחובות. ב־1980 נבחרה לכהונה בפועל כשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, וב־1981 לכהונת שופטת, עד לפרישתה ב־1993.
פעילות ציבורית
ברמן עסקה בפעילות ציבורית במהלך שנותיה כשופטת וגם לאחר פרישתה:
קנין רוחני
בשנים 1982–2007 הייתה ברמן עמיתת מחקר במכון מקס פלאנק במינכן, גרמניה, העוסק בקניין רוחני. חקרה והתמחתה בנושא הזכות המוסרית של אמנים על יצירותיהם והשתתפה בכנסים בינלאומיים רבים בתחומי משפט בינלאומי פרטי, פטנטים, זכויות יוצרים, והשבת רכוש יהודים שנגזל על ידי הנאצים. ב־2003 מונתה ברמן כחברה בוועדת ברוורמן לבדיקת מעמד המוזיאונים בישראל, שאבישי ברוורמן עמד בראשה, ואשר הוקמה על ידי השר מתן וילנאי, ושימשה גם כחברת הוועדה להענקת פרס א.מ.ת בתחום המשפט והחברה. בין השנים 1995–2017 הייתה יו"ר הוועדה להענקת פרס המתרגם לשפות זרות של המכון לתרגום ספרות עברית.
ביו-טכנולוגיה
ברמן הייתה חברת הוועדה הארצית לביו אתיקה וחברת ועדה מייעצת בנושא ביו-הגנה מפני ביו-טרור אשר ליד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
אקדמיה
ברמן פיתחה קורסים ולימדה במוסדות להשכלה גבוהה, והשתתפה בכנסים אקדמיים רבים בארץ ובעולם. יזמה כנסים בנושאים בין תחומיים כמו הגנה על נכסי תרבות בפני זיוף, והגנה משפטית להמצאות בביו-טכנולוגיה.
חיים אישיים
ברמן הייתה נשואה לאמן ראובן (ברמן) קדים, אשר נפטר ב-2014. לזוג שתי בנות. ברמן מתגוררת ברחובות.
חבורה נילפוטנטית
בתורת החבורות, חבורה נילפוטנטית היא חבורה שבה כל הקומוטטורים ממשקל קבוע כלשהו הם טריוויאליים, כלומר, חבורה שבה מתקיימת הזהות עבור k כלשהו. לדוגמה, כל חבורה אבלית היא נילפוטנטית, ובמובנים רבים, חבורות נילפוטנטיות הן "כמעט" אבליות.
כל החבורות הנילפוטנטיות הן פתירות. החבורה הקטנה ביותר שאינה נילפוטנטית היא החבורה הסימטרית S_3, חבורה פתירה בת שישה איברים. חבורה פתירה מאקספוננט ראשוני היא נילפוטנטית (Tobin, 1956).
בין החבורות הסופיות, החבורות הנילפוטנטיות הן אלו השוות למכפלה ישרה פנימית של חבורות סילו השונות. בפרט, חבורות p (כדוגמת החבורה הדיהדרלית מסדר 8 או חבורת הקווטרניונים) הן נילפוטנטיות. כל תת חבורה וכל חבורת מנה של חבורה נילפוטנטית, גם הן נילפוטנטיות.
הגדרה
בכל חבורה G, אפשר להגדיר את הסדרה המרכזית היורדת על-פי הכלל, כאשר G_1=G; כלומר, G_{k+1} היא תת-החבורה של G, הנוצרת על ידי הקומוטטורים. על-פי כתיב זה, חבורה אבלית היא כזו שבה G_2=1. כהכללה של אותו רעיון, חבורה נילפוטנטית ממחלקה k היא חבורה שבה G_{k+1}=1.
לדוגמה, חבורה נילפוטנטית ממחלקה 1 אינה אלא חבורה אבלית, בעוד שחבורה נילפוטנטית ממחלקה 3 היא כזו שבה לכל ארבעה איברים. תכונות יסוד של קומוטטורים מראות שבחבורה כזו מתקיים גם. באופן כללי יותר, אם כל הקומוטטורים מן הצורה שווים לאיבר הנייטרלי, אז כל הקומוטטורים מאותו משקל (אלו המתקבלים מחישוב קומוטטור k פעמים, בסדר כלשהו), שווים לאיבר הנייטרלי.
כאשר G נילפוטנטית ממחלקה k, אפשר להציג אותה כהרחבה, שבה המנה G/G_k נילפוטנטית ממחלקה k-1, ותת-החבורה G_k מוכלת במרכז (שהרי ). הרחבה שבה הגרעין מרכזי קרויה הרחבה מרכזית: בעוד שהרחבה של חבורה פתירה בחבורה פתירה נותנת חבורה פתירה, ההרחבה של חבורה נילפוטנטית בחבורה נילפוטנטית אינה בהכרח נילפוטנטית - אלא אם ההרחבה מרכזית.
מבנה
מחלקת החבורות הנילפוטנטיות היא האוסף הקטן ביותר של חבורות, הכולל את החבורה הציקלית האינסופית, וסגור תחת הפעולות של מעבר לתת-חבורה או לחבורת מנה, ותחת הרחבות מרכזיות.
כל תת-חבורה מקסימלית של חבורה נילפוטנטית היא נורמלית.
זהויות
אם G חבורה ו-x איבר שלה, אפשר להגדיר פונקציה על-פי הנוסחה. הפעלה חוזרת של הפונקציה תחזיר קומוטטורים ממשקל גבוה יותר:. על-פי ההגדרה, בחבורה נילפוטנטית ממחלקה k, כל פונקציה מסוג זה מוכרחה 'להתאפס': f^k(y)=1 (מכאן השם Nil-potent). הזהות נקראת זהות אנגל.
משפט ידוע של מקס צורן קובע שעבור חבורות סופיות גם ההפך נכון: אם קיים k שעבורו לכל x ו-y (כאשר x מופיע בביטוי k פעמים), אז כל קומוטטור ממשקל גדול מספיק יהיה מוכרח להתאפס (אפילו אם מופיעים בו איברים שונים); במילים אחרות, החבורה נילפוטנטית. ממשפט זה נובעת תוצאה חשובה: חבורה סופית היא נילפוטנטית אם ורק אם כל תת-חבורה שלה, הנוצרת על ידי שני איברים, היא נילפוטנטית.
מלצב (1953) הראה שיש זהות של חבורות למחצה, המתארת חבורות נילפוטנטיות מדרגה n; זאת על אף שהזהות המגדירה נילפוטנטיות כרוכה בהיפוך של איברים, ואינה זהות של חבורות למחצה. כך, למשל, חבורה נילפוטנטית ממחלקה 2 מקיימת את הזהות xyzyx=yxzxy.
נילפוטנטיות וגידול
פונקציית הגידול של חבורה הנוצרת על ידי קבוצה סופית S הוא הפונקציה הסופרת, לכל n, כמה איברים של החבורה הם מכפלה של n איברים מן הקבוצה S. שתי פונקציות כאלה, f ו-g, נחשבות שקולות אם עבור קבועים מתאימים C ו-C', וכן להפך, כאשר f ו-g מתחלפות בתפקידים. פונקציית הגידול של חבורה תלוי אמנם בקבוצת היוצרים, אבל כל שתי פונקציות כאלה הן שקולות זו לזו, ומחלקת השקילות נקראת הגידול של החבורה. בפרט, אם פונקציית גידול אחת של החבורה חסומה על ידי פולינום ממעלה d, אז קצב הגידול הוא פולינומי ממעלה d לכל היותר. לדוגמה, קצב הגידול של החבורה הוא פולינומי ממעלה d. קצב הגידול אינו מושפע מן המעבר לתת-חבורה בעלת אינדקס סופי.
לכל חבורה נילפוטנטית (ולכן גם לכל חבורה המכילה תת-חבורה נילפוטנטית מאינדקס סופי) קצב גידול פולינומי. משפט מרכזי שהוכיח מיכאיל גרומוב ב-1981 קובע כי גם הכיוון ההפוך נכון: כל חבורה בעלת קצב גידול פולינומי מכילה תת-חבורה נילפוטנטית מאינדקס סופי.
רגעי קסם (סדרה)
רגעי קסם היא הפקת מקור תיעודית מבית קבוצת הופ! וקרן ברנרד ון-ליר המשודרת בערוצים הופ! ולולי החל משנת 2019.
הסדרה
סדרת דוקו דרמה המיועדת לכל המשפחה המציגה את חייהן של עשר משפחות ישראליות מכל קשת החברה. לסדרה יש 10 פרקים ובכל פרק יש גיבור מרכזי, ילד או ילדה, דרכם הצופה נחשף לחיי היום יום של המשפחה ורגעי הקסם שמלווים אותה, הקריינית בסדרה היא שרון שחל, ואת השיר הנושא של הסדרה מבצעת אסתר רדא.
הורמון גדילה והזדקנות
הורמון גדילה והזדקנות. מחקרים עדכניים מצביעים על קשר בין הורמון הגדילה להזדקנות. ככל שנקלט בתאי המטרה יותר הורמון גדילה, הם מזדקנים יותר, ובהתאמה גם הגוף כולו חולה יותר במחלות הקשורות להזדקנות, כגון סרטן, סוכרת ועוד, ולהפך.
תסמונת לרון וחסינות מפני סרטן, סוכרת והזדקנות
תסמונת לרון היא סוג של מחלה נדירה. ידועים כ-250 חולים בלבד ברחבי העולם, בעיקר בישראל ובכמה ממדינות ערב, אף כי גם באקוודור. המחלה מתבטאת בכך שיש אמנם בגוף החולה כמות מספקת של הורמון גדילה, אולם עקב מוטציות שונות בגן המקודד ליצירת הקולטן (רצפטור) של ההורמון הזה, הרצפטור משתנה וההורמון איננו מצליח לבצע את פעולתו הרגילה, דהיינו להיצמד אל הרצפטור.
בדרך הפעולה הרגילה, חלקו העליון של הרצפטור, הנמצא על פני המעטפת של תאי המטרה, קולט את ההורמון וכתוצאה מכך, חלקו התחתון, שבתוך התא, משחרר חלבונים מתאימים הגורמים לתא לבצע פעולה מסוימת. במקרה של הורמון הגדילה, הרצפטורים שלו בתאי הכבד, אלה שאין בהם מוטציה כמובן, גורמים לייצור insulinlike growth factor 1 או בקיצור IGF-1, אשר הוא הגורם לגדילה. לפיכך, בעלי המוטציה סובלים מחוסר IGF-1, או Severe primary IGF deficiency.
הביטוי החיצוני של המחלה הוא גמדות - גובה החולים הבוגרים מגיע לכ-1 מטר בלבד - ותופעות נוספות, אבל גם מראה צעיר לכאורה של אותם גמדים. הביטוי הביוכימי הוא אותו חוסר ב-IGF-1, אשר אספקתו לחולים היא התרופה היחידה הידועה כיום למחלתם.
המחלה התגלתה על ידי חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 2009 פרופסור צבי לרון, ב-1958, אצל שלושה ילדים יהודים צאצאי יוצאי תימן, והוא פרסם את מחקריו עליה לראשונה ב-1966.
התופעה החשובה ביותר לענייננו, הקשורה למחלה זו, היא חסינות כמעט מוחלטת מפני סרטן וסוכרת, בנוסף לאותו מראה צעיר לכאורה.
כמו כן, ידוע כי שמרים, תולעים ומכרסמים בעלי מוטציה דומה, חיים באופן משמעותי יותר זמן מאשר קרוביהם חסרי המוטציה. צוות חוקרים מאוניברסיטת אוהיו, בראשות ג'ון קופצ'יק, גילה שעכברי מעבדה בעלי גן לקוי לקידוד הרצפטור של הורמון הגדילה, ממש כמו חולי תסמונת לרון, חיים 40% יותר מאשר עכברי המעבדה המקבילים להם, ה"בריאים".
הגמדים צאצאי האנוסים מאקוודור
בפברואר 2011 פרסמה קבוצת חוקרים בראשות ד"ר (אוניברסיטת קיטו, אקוודור) חיימה גווארה-אגייר (Jaime Guevara-Aguirre), ופרופסור (אוניברסיטת דרום קליפורניה) ולטר לונגו (Valter D. Longo) ואחרים, מאמר, המתאר את תוצאותיהן של 24 שנות תצפית ומחקר, על 99 חולי תסמונת לרון תושבי דרום אקוודור. הנבדקים היו כולם ככל הנראה, לפי שמות משפחתם, צאצאי יהודי או יהודים אנוסים מספרד. גווארה-אגייר גילה אותם ב-1987 וכעבור שבע שנים הבחין בהבדלי התחלואה ביניהם לבין קרובי משפחתם שאינם חולים בתסמונת לרון. ב-2005 הוא צירף למחקרו גם את פרופסור לונגו האמריקאי.
החוקרים גם השוו תרביות תאים של חולי תסמונת לרון, לאלה של קרוביהם הבריאים. נמצא כי ה-DNA בגרעיני תאי חולי תסמונת לרון נפגע הרבה פחות מפגיעות חיצוניות שונות, מאשר זה של קרוביהם הבריאים. בנוסף, אצל חולי לרון, תאים שה-DNA שלהם כן נפגע, השמידו את עצמם - התאבדו, תהליך ידוע של הגנה מפני סרטן. חולד ארצישראלי (החולד העיוור) וחולד עירום Heterocephalus glaber, הקרוב אליו, הם שני בעלי חיים, שידוע כי תהליך שכזה בדיוק מגן גם עליהם מפני סרטן לסוגיו. משך חייהם של שני בעלי חיים אלה ידוע כארוך מהמקובל אצל מכרסמים בגודלם וגם תופעות ההזדקנות ה"רגילות" נדירות אצלם. החולד העיוור חי עד גיל 21 שנים לפחות. החולד העירום - עד 31 שנים. יצוין כי הוספת כמויות קטנות של IGF-1, לתרבית תאי תסמונת לרון, העלימה לחלוטין את אפקט ההגנה הזה מפני מחלת הסרטן.
חוליות אחרות בשרשרת הקשר בין הורמון הגדילה והזדקנות
בניסויים שערכה פרופסור סינתיה קניון בנמטודות היא גילתה גן בשם DAF-2, המקודד לרצפטור הקולט את אותו IGF-1. מסתבר שעצירתו של הגן DAF-2, המונעת את קליטת IGF-1, מכפילה את משך חיי התולעים הזעירות הללו. פרופסור קניון אף כינתה את הגן שגילתה בשם The Grim Reaper Gene או בעברית, גן מלאך המוות, על שום תכונותיו אלה. יש לשים לב כי מדובר בחבלה בחוליה אחרת לחלוטין מזו של חולי תסמונת לרון, בשרשרת המובילה מהורמון הגדילה ועד לתוצר הסופי. הורמון הגדילה נקשר לרצפטור, שגורם מצידו לשחרור IGF-1, הנקשר לרצפטור שונה לחלוטין. אצל חולי לרון נפגע הרצפטור הקולט את הורמון הגדילה. קניון לעומת זאת פגעה בגן המקודד ליצירתו של הרצפטור השני. הייתה כאן הוכחה כי כל פגיעה בכל חוליה בשרשרת, גורמת לננסות, אבל במקביל גם מאריכה את החיים, וככל הנראה גם מונעת סוכרת וסרטן.
פרופסור (אוניברסיטת דרום אילינוי) אנדריי ברטקה זכה ב-2003 בפרס קרן מתושלח לאריכות ימים, לאחר שהצליח להכפיל את משך חייו של עכבר מעבדה בעל מוטציה דומה, אף כי לחלוטין לא זהה, לא למוטציה שאצל חולי תסמונת לרון, ולא לזו של תולעי פרופסור קניון.
על פי ברטקה, העכברים שלו היו בעלי כמות נמוכה של IGF-1. כלומר, מדובר בפגיעה בחוליה גנטית דומה או קרובה יותר לזו של חולי תסמונת לרון, מאשר לזו של הנמטודות של קניון. שוב, החשוב לענייננו, כדברי ברטקה: "הראינו שהעכברים הגמדים שלנו האריכו ימים ושמרו על יכולות קוגניטיביות (שכליות), כגון יכולות למידה וזיכרון כמו של עכברים צעירים, אפילו בגיל מבוגר".
ברטקה טוען ש"דיאטת רעב", כמו גם התרופה רפמיצין, הפוגעת בגן לייצור TOR (אנזים), גם הן פוגעות כל אחת בחוליה אחרת בשרשרת הקשר הזו בין הורמון גדילה והזדקנות, והתוצאה שלהן דומה גם היא - אריכות ימים, חסינות למחלות זיקנה למיניהן, כמו סרטן וסוכרת, ואם הדברים קורים בטרם בגר מושא הניסויים, אזי גם לננסות.
ברטקה חוקר במקביל גם עכברים בעלי תופעה ביולוגית הפוכה, דהיינו בעלי עודף הורמון גדילה ומכאן גם כמות גדולה יחסית של IGF-1. זה מכבר ידוע לגבי אלה, כי תוחלת חייהם נמוכה והם בעלי תנגודת לאינסולין, כלומר חולים בסוכרת. בהקשר זה, בשוק התרופות הנוכחי קיימת ומשווקת כבר לציבור תרופה נדירה הקרויה pegvisomant או Somavert. התרופה מיועדת לריפוי אקרומגליה (Acromegaly) או "ענקות", מחלה ההפוכה לאלה שתוארו למעלה, בה יש בגוף עודף בהורמון גדילה. אחד הרעיונות הוא לבדוק אם התרופה הנ"ל כנגד הענקות, מורידה את רמות IGF-1 בגוף החולים במחלה זו ואולי תרופה זו מסוגלת גם להאריך את תוחלת החיים ולרפא את הסוכרת של העכברים שיקבלו אותה. כאן המקום להזהיר עם זאת, כי כמות מסוימת של IGF-1 בגוף היא הכרח וכי העדרו של הורמון זה עלול לגרום לסיבוכים ולמחלות רציניות.
זכויות להט"ב בקזחסטן
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקזחסטן מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית בקרב גברים ונשים מוגדרת כחוקית מאז 1998, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות העומדת לרשות זוגות נשואים הטרוסקסואלים.
מעמד בחוק
לפני שנת 1997, סעיף 104 בחוק העונשין של קזחסטן נהג להפליל "מעשי סדום". חקיקה זו עקבה אחר סעיף 121 המקביל מברית המועצות לשעבר, אשר הפליל באופן ספציפי רק יחסי מין אנאליים בין גברים.
במסגרת ברית המועצות, הקוד הפלילי אסר על פעילות הומוסקסואלית עם עונש מאסר של כ-5 שנים. עם זאת, יחסים הומוסקסואלים בין נשים מעולם לא היו בלתי חוקיים אם כי לסביות היו עלולות להישלח למוסדות לחולי נפש אם התגלתה נטייתן החד מינית, בעוד שיחסים בין גברים הועמדו לדין לעיתים תכופות. מילים כמו הומוסקסואליות או גיי לא היו נוכחות בשום קוד סובייטי ומערכת המשפט הסובייטית השתמשה במונח "סדום" בעת העמדות לדין בנושא.
בארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות (ק.ג.ב.) הוקמה מחלקה מיוחדת למאבק בהומוסקסואליות. השירותים החשאיים השתמשו בסחיטה כדי לגייס סוכנים מקהילת הלהט"ב. קיומה מנעה את האפשרות של הופעת ארגון להט"ב כלשהו, או מדיה מודפסת שתוכננה במיוחד עבור חבריה.
פעילות הומוסקסואלית בין זוגות חד מיניים גברים ונשים הפכה לחוקית בקזחסטן מאז 1998 עם התפרקות ברית המועצות, בעוד גיל ההסכמה הוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
זהות מגדרית
מאז 2003 הותר בחוק עבור אזרחים טרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי במסמכי הזהות הרשמיים שלהם. אזרחים המעוניינים לשנות את מגדרם היו צריכים לקבל אבחנה של "הפרעת זהות מגדרית" (דיספוריה מגדרית) הכוללת מספר בדיקות רפואיות והערכה פסיכיאטרית בת 30 יום.
בשנת 2011 נקבעו קווים מנחים חדשים המאפשרים לשנות מסמכי זהות רק לאחר קיום ניתוח להתאמה מגדרית, בדיקות רפואיות גופניות ופסיכיאטריות, טיפול הורמונלי ועיקור. טרנסג'נדרים מתחת לגיל 21 אינם רשאים לשנות את מגדרם במסמכי זהותם הרשמיים.
תנאי מחיה
תושבי להט"ב בקזחסטן מתמודדים עם אפליה ודעות קדומות על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית במהלך חיי היומיום שלהם. גילוי עמדות שליליות כלפי להט"ב, כגון הדרה חברתית, התעללות ואלימות, גורמים לעיתים קרובות לקורבנות נזק פיזי, פסיכולוגי ורגשי בקרב חברי הקהילה. על מנת להימנע מהסכנות הנובעות מאנשים שאינם מאשרים נטיות מיניות לא הטרוסקסואליות, תושבי להט"ב רבים נאלצים לשמור על נטייתם המינית או זהותם המגדרית בסוד כמעט מכלל האנשים בחייהם. כמו כן גם מעמיתים במקום העבודה על מנת לשמור על מקום עבודתם ולהימנע מעוינות מצד מנהלים ועמיתים לעבודה. ניסיונות לדווח למשטרה על אלימות על רקע הומופוביה נתקלים לעיתים קרובות בהתנגדות ואף בעוינות מצד השוטרים.
מחקר בין-לאומי שנערך על ידי אוניברסיטת שיקגו בשנת 2011 הוכיח כי מגמה הולכת וגדלה של קבלת זכויות להט"ב הואטה או התהפכה ברוסיה ובמספר רפובליקות לשעבר של ברית המועצות, בניגוד ישיר למגמות בכלל מדינות העולם.
דמוגרפיה
על פי סקר שנערך בשנת 2018 על ידי המרכז הרפובליקני למניעת ובקרת איידס ומשרד הבריאות הקזחי, היו בקזחסטן כ-620 אלף גברים המקיימים יחסי מין עם גברים בהם כ-6,000 באלמטי, 3,300 בנור-סולטן ו-4,900 בקרגנדה. אולם, מספר זה צפוי להיות גבוה בהרבה בשל הומופוביה חברתית העלולה למנוע מאנשים להיות גלויים לגבי זהותם.
חופש הביטוי וההבעה
ב-26 במאי 2015 הכריזה המועצה החוקתית של קזחסטן על הצעת חוק בהמתנה, אשר הייתה אוסרת על "תעמולה של נטייה מינית לא מסורתית", כלא חוקתית. הצעת החוק עברה את הסנאט, ביתו העליון של הפרלמנט, בפברואר 2015 ונשלחה לחתימה על הנשיא נורסולטן נזרבייב בעוד כי אושרה על ידי הבית התחתון. עם זאת, המועצה דחתה את ההצעה בשל נוסחה המעורפל. ארגון זכויות האדם, "Human Rights Watch" הגיב בחיוב על דחיית ההצעה באומרו כי "על ידי דחיית הצעת איסור תעמולה זו, המועצה החוקתית של קזחסטן קבעה תקדים חשוב נגד אימוץ חקיקה מפלה".
בספטמבר 2019 קבע בית המשפט העליון במקרה של שתי נשים אשר יקבלו פיצוי ממשתמש ברשת פייסבוק אשר פרסם סרטון המציג אותן מתנשקות ללא רשותן. הסרטון עורר מספר רב של תגובות הומופוביות ורצחניות, ונצפה כ-60,000 פעמים ביום לפני הורדתו על ידי המשתמש. "Human Rights Watch" בירך על פסק הדין אותו כינה כ-"אבן דרך לזכויות פרטיות".
Good Faith Collaboration
Good Faith Collaboration (שיתוף פעולה מתוך רצון טוב: תרבות ויקיפדיה) הוא ספר מ-2010, שכתב ג'וזף מ' ריגל (Reagle) ג'וניור העוסק בוויקיפדיה וקהילת ויקיפדיה. הספר פורסם לראשונה ב־27 באוגוסט 2010, בהוצאת MIT עם הקדמה מאת לורנס לסיג. הספר הוא מחקר אתנוגרפי על ההיסטוריה של ויקיפדיה, על פעילותה, על קודמיה התאורטיים, על תרבותה, ועל קונצנזוס ושיטות שיתוף פעולה.
הספר תואר כמחקר אתנוגרפי חלוצי על תרבות ויקיפדיה. התזה העיקרית של ריגל תומצתה כטענה ש"הצלחתה של ויקיפדיה עשויה להיות פחות מסיבות טכנולוגיות ויותר תוצאה של קהילת הוויקיפדים והנורמות התרבותיות שלהם".