cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוזליטיזם
מקור ופירוש המילה
מבחינה היסטורית בקוינה, השפה היוונית העתיקה שדוברה בתקופה ההלניסטית ואחריה (בערך 300 לפנה"ס - 300 לספירה), בתרגום השבעים של התנ"ך ובברית החדשה, המילה פרוסליט ציינה גוי ששקול גיור ליהדות. אף שהמילה פרוטליזם התייחסה במקור ליהדות (וליהודים-נוצרים), היא מתייחסת כיום לניסיון של כל דת או אנשים דתיים להמיר אנשים לאמונותיהם, או לכל ניסיון לשנות את דעתם של אנשים לנקודת מבט אחרת, דתית ולא דתית. בנצרות המודרנית המונח נתפס כפוגעני ושלילי, בניגוד למונח החיובי "אוונגליזם". מועצת הכנסיות העולמית מגדירה פרוזליטיזם כניסיון להמיר אדם לנצרות באופן לא הגון על ידי שוחד, או כפייה.
באסלאם
הגרסה המוסלמית של פרוזליטיזם נקראת דָעוה או דעווה (دعوة, מילולית: "קריאה", "הזמנה") באופן מסורתי, הדעוה התייחסה להפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים. כיום קיימת גם פעילות דעוה של תנועות אסלאמיות כדי לקרב מוסלמים "חילוניים" לדת.
ביהדות
שלא כמו בתקופה ההלניסטית והרומית, בה הופצה היהדות באופן פעיל בקרב לא-יהודים, ביהדות המודרנית המנהג פסק ואף נאסר. במקום זאת, היהדות מעודדת לא-יהודים לחיות על פי שבע מצוות בני נח בלבד (כמו בדתות האברהמיות האחרות: הנצרות והאסלאם), מה שמבטיח מקום בעולם הבא. בימי קדם, אלה שאינם יהודים שומרי מצוות יכולים להיות גרים תושבים, מונח שעדיין משמש לעיתים באופן בלתי פורמלי כדי להתייחס למי ששואף לבצע את מצוות בני נח ומי שיצטרף לעם היהודי בעולם הבא.
באופן כללי, ביהדות מצופה שכל שאדם שמתגייר יעשה זאת מרצונו החופשי ועל דעת עצמו בלבד. מקור נפוץ למתגיירים הם בנות זוג שהתחתנו עם יהודי, אם כי ישנם גם אנשים רבים המצטרפים מסיבות רוחניות או אישיות אחרות; אנשים אלה נקראים "יהודים על פי בחירה".
בדומה לאסלאם, גם ביהדות העכשווית יש ניסיון לקרב יהודים "חילוניים" לדת באמצעות הטפה לחזרה בתשובה.
בנצרות
נוצרים רבים רואים את חובתם למלא את הציווי, שמכונה לעיתים קרובות "המוני הגדול של ישוע", כפי שמתואר בפסוקים האחרונים של הבשורה על-פי מתי:
יש נוצרים שמגדירים את הפרוסליזציה בצורה צרה יותר כניסיון להמיר אנשים ממסורת נוצרית אחת לאחרת; אלה שמשתמשים במונח בדרך זו רואים בדרך כלל את הנוהג כלא לגיטימי ובניגוד לאוונגליזם, הממיר את הלא-נוצרים לנצרות. עם זאת הגבול משתנה מקבוצה לקבוצה. מועצת הכנסיות העולמית הגדירה את פרוזליטיזם כ"אמצעי לא הוגן", ופרסמה רשימת של דוגמאות לפעולות פרוסליזציה לא הוגנות. הפטריארכיה של מוסקבה גינתה שוב ושוב בתוקף את מה שהיא מתארת ​​כפרוזליטיזם קתולי של נוצרים אורתודוקסים ברוסיה, ולכן התנגדה לפרויקט בנייה קתולי באזור ברוסיה בה הקהילה הקתולית קטנה. הכנסייה הקתולית טוענת שהיא תומכת בקהילה הקתולית הקיימת ברוסיה ואינה מנסה להמיר אחרים. בשנת 1993 פורסמה "הצהרת בלמנד", על פרוזליטיזם בין הכנסייה הקתולית לבין הכנסייה האורתודוקסית.
בדתות אחרות
בדתות של הודו: בודהיזם, הינדואיזם, ג'ייניזם וסיקיזם אין מסורת של פרוזליטיזם. התפיסה הרווחת היא של פלורליזם דתי, הכרה וקבלה של דתות שונות כבעלות מעמד זהה וקידום של דו-קיום. הכרה שלכל אדם יש זכות להאמין בכל אמונה בחופשיות ואף הכרה שאנשים יכולים להאמין במספר דתות או אמונות במקביל.
דיוויזיית הפרשים אס אס ה-22
דיוויזיית פרשים אס אס ה-22 "מריה תרזה" (בגרמנית: 22. SS-Kavallerie-Division „Maria Theresia“) הייתה דיוויזיית פרשים של הוואפן אס אס אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-29 באפריל 1944, בעקבות הסכם בין גרמניה הנאצית לבין ממשלת הונגריה בהנהגת מיקלוש הורטי, אשר אפשר להונגרים ממוצא גרמני להתגייס לוואפן אס אס. הדיוויזיה הוקמה על בסיס יחידות שנלקחו מדיוויזיית הפרשים אס אס השמינית ("פלוריאן גאייר"), וכמפקד מונה אוגוסט צֵהֶנְדֶר. כינויה של הדיוויזיה היה "מריה תרזה", על שם מריה תרזה אשר משלה באוסטריה הונגריה ובוהמיה במהלך המאה ה-18. עם זאת, לא ידוע האם הכינוי היה רשמי, או רק נפוץ בקרב החיילים. סמל הדיוויזיה היה דרדר כחול על רקע מגן.
במשך מספר חודשים הדיוויזיה אומנה בהונגריה, וצוידה בנשק שהיה ברובו הונגרי. בתחילת אוגוסט 1944 נשלח הרגימנט ה-52 יחד עם מרבית הציוד והארטילריה להילחם ברומניה, בעוד הרגימנט ה-17 נותר בהונגריה. הכוחות שנשלחו לרומניה לחמו במסגרת קרב דברצן כחלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ונשלחו לאחר הקרב יחד עם רוב הכוחות ההונגריים חזרה להונגריה. באוקטובר של אותה שנה השתתפה הדיוויזיה במבצע פנצרפאוסט בהובלת אוטו סקורצני, אשר במהלכו הודח שליט הונגריה הורטי (אשר הודיע על פרישת הונגריה מהמלחמה), והוחלף בפרנץ סלשי. באותו חודש הועברה תחת הקורפוס השלישי שהיה חלק מהארמייה השישית. בדצמבר של אותה שנה, הועברה הדיוויזיה לבודפשט והייתה חלק מקורפוס אס אס הררי התשיעי בפיקודו של קרל פפר-וילדנברוך, אשר כותר בבודפשט בידי כוחות הצבא האדום וצבא רומניה (המצור על בודפשט). ב-1 בינואר 1945, הארמייה השישית פתחה במבצע קונרד במטרה לשחרר את הקורפוס, כשהיא זוכה להצלחות ומתקדמת באופן מוצלח לשבירת האויב. התקדמות הכוח נבלמה לבסוף רק 28 ק"מ מהעיר, בהמשך החודש נעשו עוד שני ניסיונות לשבירת הצבא האדום וכיבוש בודפשט, אך למרות הצלחות נקודתיות נכשלו הכוחות הגרמנים. ב-12 בפברואר הושמדו הכוחות הגרמניים בבודפשט.
מעבר
{{פירושונים| מקומות המשמשים למעבר: מונחים במדעי הטבע והחיים: אחר:
ראו גם
}}
בושה (סרט)
בושה (באנגלית: Shame) הוא סרט דרמה בריטי משנת 2011 בבימויו של סטיב מקווין ובכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן. התסריט לסרט נכתב על ידי מק'קווין ואבי מורגן והוא הפקה משותפת של Film4 ו-See-Saw Films. בשל סצינות המין המפורשות שבו, הסרט הוגבל לצפייה לגילאי 17 ומעלה בארצות הברית.
Fox Searchlight Pictures, חברת-בת של פוקס המאה ה-20, שילמה כ-$400,000 בעבור הזכויות להפצת הסרט בארצות-הברית. הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית בתאריך ה-2 בדצמבר 2011 בערים נבחרות.
תקציר העלילה
ברנדון סאליבן (מייקל פסבנדר) הוא גבר בשנות ה-30 לחייו, מצליח, נאה, מתגורר ועובד בניו יורק. ללא ידיעתם של הסובבים אותו, הוא נאבק בהתמכרות שלו למין. ברכבת התחתית הוא מפלרטט עם אישה זרה, אשר מפלרטטת עמו בחזרה. יש לה טבעת נישואין על אצבעה, וכאשר השניים יוצאים מהרכבת - היא נעלמת בהמון.
ברנדון יוצא ביחד עם הבוס שלו דייוויד (ג'יימס באדג' דייל) ועם קולגות נוספים על מנת להכיר נשים במועדון. דייוויד מנסה להתחיל עם אחת מהנשים במועדון, אך היא מסרבת לו ובסופו של דבר מקיימת יחסי מין עם ברנדון בסמטה אפילה. ברנדון חוזר לביתו ומגלה כי מישהו נמצא בתוך דירתו. הוא מניח כי זהו גנב, אולם בסופו של דבר הוא מגלה אישה עירומה במקלחת - אחותו סיסי (קארי מוליגן), צעירה מוטרדת שנרמז כי בעבר ברנדון פגע בה.
למחרת, ברנדון ודייוויד יוצאים למועדון יוקרתי, בו מופיעה סיסי. היא שרה גרסת ג'אז עצובה מאוד לשירו המפורסם של פרנק סינטרה "ניו יורק, ניו יורק". לאחר ההופעה סיסי מצטרפת לשולחנם של ברנדון ודייוויד. דייוויד מתחיל עם סיסי, ובהמשך הערב השניים מקיימים יחסי מין על מיטתו של ברנדון, אשר עוזב בזעם את דירתו ויוצא לרוץ ברחובות העיר, כשהוא מאזין באוזניות לפסנתר המנגן באך.
ברנדון מנסה לחזר אחר מריאן (ניקול בהארי), קולגה במקום עבודתו, ומזמין אותה לארוחת ערב. הם נפרדים בסוף הערב, והולכים כל אחד לביתו לבד. כאשר סיסי חוזרת לדירתו של ברנדון, היא נכנסת לחדר האמבטיה ותופסת אותו כשהוא מאונן. מאוחר יותר היא מוצאת את המחשב הנייד שלו, שעליו סוגים שונים של פורנוגרפיה. ברנדון מתפרץ על סיסי ומאשים אותה בתוקפנות כי היא מרגלת אחריו. סיסי בורחת מן הדירה. לאחר מכן, ברנדון לוקח את כל הפורנוגרפיה שהוא מחזיק בדירתו, ממלא מספר רב של שקיות זבל וזורק הכל החוצה.
למחרת בעבודה, באמצע היום, ברנדון ניגש אל מריאן ומפתה אותה. הוא לוקח אותה לחדר בבית מלון והשניים מנסים לקיים יחסי מין, אולם ברנדון סובל באותו הרגע מאין-אונות. מריאן עוזבת, וזמן קצר לאחר מן ברנדון מקיים יחסי מין עם אישה אחרת, אלמונית, באותו חדר בית מלון. כאשר ברנדון חוזר הביתה הוא משוחח עם סיסי, אשר אומרת לו שהם בני משפחה ולכן אמורים לעזור אחד לשני. ברנדון, מצידו, אומר שהוא לא רוצה שום קשר איתה, כי כל מה שהיא עושה זה לגרור אותו למטה.
ברנדון מגיע לבר, שם הוא מנסה להתחיל עם אישה על הבר, אך בסופו של דבר הוא חוטף מכות מהחבר שלה. משם הוא ממשיך למועדון, אך השומר בכניסה לא מאפשר לו להיכנס. במקום זאת, הוא נכנס לבר להומואים. בעודו משוטט במסדרונות המקום, ניגש אליו אדם, מנשק אותו ולאחר מכן מבצע בו מין אוראלי. לאחר מכן, ברנדון נראה בחדר בית מלון זול, במהלך קיום יחסי מין עם שתי נשים בו-זמנית. כשהוא יוצא מבית המלון, הוא שומע הודעה קולית שהשאירה לו סיסי. באמצע הדרך, ברנדון נאלץ לרדת מהרכבת התחתית, בשל עיכוב שככל הנראה נגרם כתוצאה מניסיון התאבדות של אדם כלשהו שקפץ על המסילה. ברנדון ממהר לחזור הביתה, ומגלה על רצפת חדר האמבטיה את סיסי, לאחר שזו חתכה את ורידיה. בהמשך, ברנדון נראה כשהוא מבקר את סיסי בחדר בבית חולים, לאחר ששרדה את ניסיון ההתאבדות. ברנדון יוצא מבית החולים, מתמוטט לרצפה ובוכה בגשם.
זמן מה לאחר מכן, ברנדון נראה יושב על מושב ברכבת התחתית, אותה אישה מתחילת הסרט יושבת מולו, עדיין עונדת את טבעת הנישואים שלה. הוא מנסה להסיט את מבטו, אבל היא כל הזמן בוהה בו ומחייכת. היא עומדת לעזוב את הרכבת, מצפה כי ילך בעקבותיה כמו בפעם האחרונה. ברנדון, יושב במקומו, ממשיך להביט בה. הסרט נגמר ללא כל ידיעה אם הלך אחריה או לא.
פיתוח
הבמאי סטיב מקווין עבד בעבר עם המפיק איאן קנינג על הסרט "רעב" בשנת 2008. השניים התאחדו שוב לצורך יצירת סרט זה, בשיתוף אמיל שרמן - הבעלים של חברת ההפקות הבריטית "See-Saw Films". השחקן הראשי של מקווין בסרט "רעב", מיכאל פסבנדר עטור השבחים על הופעתו הקודמת, היה הבחירה הראשונה והיחידה לשחק את התפקיד הראשי בסרט "בושה". השחקנים קארי מאליגן וג'יימס באדג' דייל לוהקו בדצמבר 2010, על מנת לגם את הדמויות של האחות והבוס של דמותו של פסבנדר, בהתאמה..
צילומים
הצילומים היו אמורים להתחיל בניו יורק בינואר 2011, אולם בראיון מאוחר יותר ציין פסבנדר כי הצילומים החלו רק בחודש מרץ. בסוף חודש מאי של אותה השנה הסתיימו הצילומים, והחלה עבודת הפוסט-פרודקשן.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 80% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 176 ביקורות.
טיפאני טראמפ
טיפאני אריאנה טראמפ (בשם מלא באנגלית: Tiffany Ariana Trump; נולדה ב-13 באוקטובר 1993) היא בתו הרביעית של נשיא ארצות הברית ה-45, דונלד טראמפ, בתו היחידה מאשתו השנייה מרלה מייפלס.
ביוגרפיה
טראמפ עבדה כמתמחה בעיתון האופנה "ווג" וב-2014 הוציאה לרדיו סינגל בשם "Like A Bird" (כמו ציפור), וסיפרה שהיא שוקלת קריירת זמרה.
ב-2016 סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה ובלימודים אורבניים באוניברסיטת פנסילבניה. ב-2017 התחילה ללמוד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון וסיימה בשנת 2020.
היא הופיעה עם יתר בני משפחת טראמפ בהופעות פומביות במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. ב-19 ביולי 2016 נאמה בוועידת המפלגה הרפובליקנית.
זמן קצר לאחר הפסד אביה בבחירות ולפני יציאתו מהבית הלבן התארסה לבן זוגה מייקל בולוס, בן למשפחת מיליארדרים ניגרית-אמריקאית ממוצא לבנוני-שיעי, בגן הוורדים של הבית הלבן. הם נישאו ב-12 בנובמבר 2022.
אלן טראורה
סיברי אלן טראורה (בצרפתית: Sibiri Alain Traoré; נולד ב-1 בינואר 1988) הוא כדורגלן מבורקינה פאסו המשחק בארטה/סולאר מליגת העל הג'יבוטית בעמדת החלוץ. אחיו הוא ברטרנד טראורה, שחקנה של אסטון וילה.
קיסוסית רפואית
קיסוסית רפואית (שם מדעי: Smilax officinalis) היא מין של צמח מטפס שתחום תפוצתו באמריקה המרכזית וצפון-מערב אמריקה הדרומית, והשייך לסוג קיסוסית (Smilax) או סרספרילה במשפחת הקיסוסיתיים (Smilacaceae).
אלן טראורה
קריירת מועדונים
טראורה התחיל את הקריירה שלו במועדון מקומי בבורקינה פאסו. ב-2 בינואר 2005 חתם באוסר והצטרף לקבוצת הנוער עימה הגיע לגמר הגביע הצרפתי והתאמן במקביל גם עם הקבוצה הבוגרת. ב-5 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד ולנסיין. ב-4 בינואר 2009 הושאל לברסט מליגת המשנה במדיה הבקיע 8 שערים ב-14 משחקים. בעונת הפך לשחקן סגל באוסר וערך 20 הופעות והבקיע 5 שערים. עונה לאחר מכן הפך לשחקן הרכב פותח באוסר והוא ערך 27 הופעות (26 מתוכם בהרכב הפותח) והבקיע 9 שערים, אך בסיום אותה עונה המועדון ירד לליגה השנייה וטראורה עזב את המועדון. בקיץ חתם בלוריאן. ב-31 בינואר 2015 הושאל למונקו.
קיסוסית רפואית
תיאור
קיסוסית רפואית היא צמח מטפס רב שנתי שאורך גבעוליו המשתרגים מגיע לאורך רבים (עד 50 מטרים) והם קוצניים, בעלי חתך ריבועי, נטולי פלומה עם זוג קנוקנות בפטוטרת.
העלים מסורגים, תמימים, חסרי פלומה על עוקץ הגבעולים הם תחילה דקים במידה בינונית ולאחר מכן דמויי עור. הטרף התמים סגלגל עד סגלגל-אזמלי, עם בסיס בצורת לב עד צורת חץ ובדרך כלל קצה מחודד. עוקצי העלים עם נדן העלים פחוסים ובטרף עוברים 5 עד 7 עורקים ראשיים שווים בערך דמויי כף יד. העורקים הצדדיים יוצרים רשת דקיקה באמצעות הסתעפויות מרובות שהחורים בה בצורת טרפז.
התפרחות הם מסוג סוכך עם כיסוי עלים קשקשים. הפרחים החד מיניים והלבנבנים הם בעלי עוקצים ארוכים עם עטיף פשוט. עלי העטיף ניצבים בשני מעגלים מעט שונים. הפרחים הזכריים מעט גדולים יותר, בפרחים הנקביים יש אבקנים עקרים.
הפרי הוא ענבה בגוון אדום עד כתום, בשרנית וחלקה.
שימושים
שורשי קיסוסית רפואית שימשו באופן מסורתי ברפואה עממית אזורית.
קיסוסית רפואית הובאה גם לג'מייקה מאמריקה הדרומית ויחד עם שורשי החוטמית משמשים כחומר הבסיס ההומאופתי "סרספרילה של ג'מייקה" (Jamaica sarsaparilla).
אלן טראורה
קריירת מועדונים
טראורה היה שחקן בנבחרת הנוער של בורקינה פאסו עימה השתתף באליפות אפריקה לנוער בשנת. ב-15 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 ל. ב-28 במרץ 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד. הוא השתתף עם הנבחרת 3 פעמים בגביע אפריקה לאומות בשנים 2012, 2013 ו-2015.
אלכסנדרה רוד אסטייט
אלכסנדרה רוד אסטייט (באנגלית: Alexandra Road estate) הוא מתחם מגורים ברובע קמדן שבצפון-מערב לונדון, אנגליה. המתחם עוצב במסגרת הדיור הציבורי בשנת 1968 על ידי האדריכל ניב בראון שעבד בשעתו במחלקת התכנון העירונית. ב-1978 הושלמה בנייתו של הפרויקט הכולל 520 דירות, בית ספר, מרכז קהילתי, מועדון צעירים וחניון כלי רכב.
הפרויקט שעוצב כולו מבטון הפך לאחד מסמלי סגנון הברוטליזם והודות לכך הוכרז בתחילת שנות ה-90 לשימור.
אל-ג'זירה (כדורגל, אבו דאבי)
מועדון אלְ-גַ'זִירַה הספורטיבי התרבותי (בערבית: نادي الجزيرة الرياضي الثقافي; תעתיק: "נַאדִי אֵלרִיַאצִ'יּ אֵלתַ'קַאפִיּ") הוא מועדון כדורגל מהעיר אבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות המשחק בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. המועדון מקיים את משחקיו הביתיים באצטדיון מוחמד בין זאיד המכיל 42,000 מקומות.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1974 על ידי איחוד בין המועדונים "חלידייה" ו"אל באטן". בשנת 2007 זכה המועדון בשני התארים הראשונים שלו גביע המפרץ וגביע איחוד האמירויות הערביות. בעונת זכה המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
יהודית והולופרנס (קאראווג'ו)
יהודית והולופרנס (באיטלקית: Giuditta e Oloferne) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו משנת 1599. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא.
הסיפור בספר יהודית
הציור מתאר את יהודית, אלמנה יהודיה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו. כפי שמתואר בספר יהודית:
היסטוריה
הציור, המתוארך לסביבות 1599, הוא חשוב מבחינה סגנונית ותמטית: זו היצירה ההיסטורית הראשונה של קרוואג'יו, ומסמנת את תחילת השלב של שינויי אור וצל חזקים מאוד ביצירתו. העבודה הוזמנה על ידי הבנקאי אוטאביו קוסטה, אשר היה כה נלהב ממנה עד שקבע בצוואתו שאי אפשר להעבירה לזרים. עם זאת, כל זכר לציור אבד במשך כמה מאות שנים והוא נמצא רק בשנת 1951, כמעט במקרה, ברשות משפחה על ידי המשחזר פיקו צ'ליני, אשר דיווח למבקר האמנות רוברטו לונגהי. תפנית דרמטית מאוד המתאימה לאופי התיאטרלי של הציור. 20 שנה אחר כך היא נרכשה על ידי המדינה האיטלקית והוצגה בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא.
תיאור היצירה
הדמויות מוצגות בזירה רדודה, המוארת מהצד, הרקע שחור עם וילון אדום. יהודית עומדת לצד שפחתה כאשר זרועותיה מושטות קדימה. היא אוחזת בשערו של הולופרנס בידה השמאלית ובו בעת מפלחת את צווארו בידה הימנית בעזרת חרב. הפעולה נראית כרוכה במאמץ פיזי מינימלי מצידה של יהודית. הולופרנס שוכב על בטנו וצווארו מתעוות כשהוא מפנה את ראשו לעברה. קאראווג'ו ניסה להיות נאמן לאווירה המקראית בציירו חרב בעל תצורה מזרח תיכונית. לעומת זאת, לבושה של יהודית אופייני לנשים בתקופתו.
השיא הרגשי מגולם בדמותו של הולופרנס: המבט המזוגג מרמז על כך שהוא כבר מת, אך העווית והמתח של השרירים מעידים אחרת. נראה שיהודית ממלאת את משימתה בהסתייגות רבה, זרועותיה מתוחות, כאילו הייתה רוצה להתרחק ככל האפשר מגופתו של הולופרנס, ופניה מכווצות בביטוי המערב נחישות ותיעוב. השפחה מחזיקה בידיה בד המכיל את הסל בו יש לשמור את הראש. לצד יהודית, קאראווג'ו מצרף שפחה זקנה ומכוערת, המשמשת ניגודיות סמלית ליופייה ונעוריה של האלמנה. באופן זה הוא מדגיש את ההבדלים בין שתי הדמויות וגורם ליהודית לבלוט יותר, כמי שמגלמת ערכים מוסריים נעלים.
ניתוח בקרני רנטגן מראה כי בגרסה הראשונה יהודית הייתה חשופת חזה, אך לא ברור אם קאראווג'ו רצה ללכת בדרכה של מסורת איקונוגרפית שראתה בעירום המחשה של גבורה וטוהר, או שרצה להדגיש בדרך זו את דמותה המפתה. ארטמיזיה ג'נטילסקי (אשר ציירה שתי גרסאות עבור סצנה זו, הראשונה מוצגת בנאפולי והשנייה בפירנצה) וציירים אחרים הושפעו עמוקות מיצירה זו. בעוד שהם התעלו על הריאליזם הפיזי של קאראווג'ו, נטען כי הם לא השתוו אליו בלכידת האמביוולנטיות הפסיכולוגית של יהודית.
הציור צויר בסגנון טנבריסטי. פילידי מלנדרוני, ידידתו של קאראווג'ו, שימשה מודל עבור יהודית.
ציור "יהודית והולופרנס" נוסף, שנטען כי צויר בידי קאראווג'ו, נמצא בשנת 2014 בעליית גג בצרפת. הדעות לגביו חלוקות.
אז'אקסיו (כדורגל)
מועדון כדורגל אז'אקסיו (בצרפתית: Athletic Club Ajaccio) הוא מועדון כדורגל צרפתי מקצועני, המשחק בעיר אז'אקסיו שבקורסיקה. המועדון משחק בליגת המשנה הצרפתית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1910. עד שנת 1965 המועדון היה מועדון חובבים ושיחק בליגה של קורסיקה. בעונת 1965/1966 המועדון הפך למועדון מקצוענים ועבר לשחק בליגה השנייה בצרפת. בעונה זו הגיע להישג השיא שלו בגביע הצרפתי, שלב רבע הגמר והפסיד לקבוצת נאנט.
בסוף עונת 1966/1967 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה בצרפת ועלה בפעם הראשונה לליגת העל הצרפתית. המועדון שיחק 7 עונות ברציפות בליגת העל הצרפתית. בעונת 1971/1972 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת בסטיה. בסוף עונת 1972/1973 הגיע למקום 20 ואחרון בליגת העל הצרפתית וירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה. בעונה זו הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת סושו. בסוף העונה ירד מהליגה השנייה לליגה השלישית בצרפת. המועדון שיחק בליגה השלישית עד עונת 1997/1998 שבסופה הגיע למקום הראשון בליגה ועלה לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה 4 עונות. בסוף עונת 2001/2002 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה ועלה לליגת העל הצרפתית בפעם השנייה. המועדון שיחק 4 עונות בליגת העל הצרפתית. בסוף עונת 2005/2006 הגיע למקום 18 מתוך 20 בליגה וירד לליגה השנייה. בעונה זו הגיע לרבע גמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת מונפלייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה 5 עונות. בעונת 2008/2009 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת מונקו. בסוף עונת 2010/2011 הגיע למקום השני בליגה השנייה ועלה לליגת העל הצרפתית בפעם השלישית. בעונה זו הגיע לשמינית גמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת מונפלייה. המועדון שיחק 3 עונות ברציפות בליגת העל הצרפתית מעונת 2011/2012 ועד עונת 2013/2014 שבסופה ירד לליגה השנייה. בעונת 2021/2022 עלה המועדון לליגה הראשונה אך בעונה שלאחר מכן חזר לליגה השנייה.
סגל הקבוצה
נכון ל-29 בספטמבר 2022
(קפטן)
(בהשאלה מאולימפיק ליון)
אייקוט ארצ'טין
אייקוט ארצ'טין (בטורקית: Aykut Erçetin; נולד ב-14 בספטמבר 1982 בגפינגן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת השוער. במשך רוב הקריירה שלו, שימש ארצ'טין כשוער מחליף בגלטאסראיי מליגת העל הטורקית.
קריירת מועדונים
ארצ'טין נולד בגרמניה המערבית. בשנת 2001 החל לשחק במחלקת הנוער של שטוטגרט, ובשנת 2002 ערך שתי הופעות ליגה בשטוטגרט II, קבוצת המילואים של המועדון. לקראת עונת עבר ארצ'טין לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית. הוא שיחק במועדון במשך 11 עונות, בהן ערך 39 הופעות ליגה בלבד. ב-16 בדצמבר 2009 ערך ארצ'טין את הופעתו היחידה במפעל אירופי, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לשטורם גראץ במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
לקראת עונת עזב ארצ'טין את גלאטסראיי וחתם בריזספור מליגת העל הטורקית. ב-21 בפברואר 2015 ערך ארצ'טין את הופעת הליגה היחידה שלו במדי הקבוצה, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד בורסאספור במסגרת המחזור ה-21 בליגה. הוא הוסיף 9 הופעות בגביע הטורקי. בתום העונה פרש ארצ'טין מכדורגל.
בואבישטה
מועדון הכדורגל בואבישטה (בפורטוגזית: Boavista Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל מהעיר פורטו. המועדון נוסד בשנת 1903 ומאחד מהמועדונים הוותיקים ביותר בפורטוגל. נכון לעונת 2020/2021 הקבוצה משחקת בליגת העל הפורטוגלית. לאורך כל שנות קיומו נחשב למועדון השני בגודלו בעיר אחרי מועדון הכדורגל פורטו.
היסטוריה
המועדון רשם את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בעונת 1999/2000 בו סיים במקום האחרון שלב הבתים. בשנת 2001 המועדון זכה לראשונה באליפות פורטוגל, הישג שהקנה למועדון כרטיס לליגת האלופות בעונה שלאחר מכן. בליגת האלופות הודח המועדון בשלב הבתים השני של המפעל. הישג השיא של המועדון באירופה היה בשנת 2002/2003 כאשר העפיל בגביע אופ"א עד לשלב חצי הגמר שם הודח של ידי קבוצת סלטיק.
בסיום עונת ירד המועדון לליגה הפורטוגזית השלישית ישירות מהליגה הראשונה בגלל חובות כספיים, אף על פי שסיים במקום ה-15, שמוביל לפלייאוף העלייה. זאת הייתה הפעם הראשונה בה שיחק המועדון בליגה השלישית בפורטוגל מזה 41 שנים. באפריל 2014, לאחר מאבק משפטי ארוך, הוחלט בפדרציית הכדורגל הפורטוגלית כי בעונת יחזור המועדון ישירות לליגה הראשונה.
סגל נוכחי
מעודכן ל-9 בפברואר 2023
(בהשאלה מסנטוס)
(בהשאלה מפיינורד)
(בהשאלה מטוקושימה וורטיס)
(בהשאלה מפיירנסה)
אש קטצ'אם
אש קטצ'אם (ביפנית: サトシ, בתעתיק לעברית: סאטושי) הוא דמות בדיונית בזיכיון המדיה "פוקימון" שבבעלות נינטנדו. אש קטצ'אם נחשב לגיבור העיקרי של סדרות האנימה והמנגה, וכן במוצרים נוספים מטעם החברה.
דיבוב הדמות בעולם
ביפנית, הדמות מדובבת על ידי ריקה מטסומוטו. באנגלית, הדמות דובבה על ידי ורוניקה טיילור בעונות 1 - 8, ועל ידי שרה נטוצ'ני מעונה 9 ואילך. בעברית, הדמות דובבה על ידי יהונתן מגון מתחילת דיבוב הסדרה בשנת 2000 עד שנת 2002, ועל ידי דניאל מגון משנת 2002 ואילך.
שם הדמות
שמו האנגלי נגזר משמו העיקרי ביפנית (האותיות 'ash' הנכללות ב-'Satoshi'). כמו כן, המוטו של אש הוא: "Gotta catch 'em all!" (בעברית היו שני ביטויים: הראשון משנת 2000 הוא "חייבים לתפוס את כולם!" והשני מ-2016 מאז יציאת המשחק פוקימון גו "נתפוס את כולם"), וחלומו הוא להיות מאסטר פוקימון. דמותו ואישיותו מבוססים באופן רופף על רד (Red), דמות השחקן ממשחקי הדור הראשון פוקימון אדום וכחול, ופוקימון צהוב.
לפני הסדרה
בפרק 7 של העונה ה-17 (XY הסדרה), ב"מרוץ הרייהורן!", מתגלה כי בשלב כלשהו של ילדותו, אש השתתף במחנה קיץ של פוקימון, שבו הוא פגש בעבר את חברת ילדותו סרינה. בנקודה אחת במהלך המחנה, סרינה נפצעה בברך מנפילה. אש השתמש בממחטה שלו לרפא את הפציעה, אשר סרינה שמרה, והחזירה לאש באותו הפרק בתור מחווה לעזרתו כשהיו צעירים.
באנימה
הסדרה מתחילה עם יום ההולדת העשירי, אשר על פי תקנון המאמנים של פוקימון אפשרה לו להיות מן המאמנים ולקבל פוקימון התחלתי. כחלק מאזור קאנטו, מוצעת לו בחירה בין שלושה פוקימונים התחלתיים (באלבזאור, צ׳רמנדר וסקווירטל), אך לבסוף אש לא הספיק להגיע בזמן כיוון שהתעורר מאוחר, וכל הפוקימונים נלקחו על ידי מאמנים חדשים אחרים, והוא קיבל מפרופסור אוק את פיקאצ'ו. לאחר קבלת פיקאצ'ו, יחד עם פוקידע ומספר פוקדורים, אש מיד התחיל את המסע שלו. מאז אש טייל בעולם של פוקימון, התחרה באתגרים וקרבות רבים, ותפס פוקימונים חדשים. כמו כן, הוא פגש חברים רבים, ביניהם מיסטי וברוק, שהשתתפו עמו בעונות הראשונות ומעבר.
לאורך כל הסדרה, אויביה העיקריים של החבורה הם ג'סי וג'יימס, שני חברים בארגון הפשע "צוות רוקט". ג'סי וג'יימס, יחד עם הפוקימון המדבר מיאו, מנסים לתפוס את פיקאצ'ו לאחר שהוא הביס אותם בפרק השני של הסדרה. זאת מתוך ציפייה שאם יתנו את פיקאצ'ו לבוס שלהם, הם יקודמו. עם זאת, היו מקרים בהם החבורה של אש נאלצו לעבוד לצד צוות רוקט כנגד איום משותף. כך למשל ב"פוקימון: הסרט 2000", כאשר סייעו לאש באיתור שלושת האוצרות, כדי להציל את העולם.
בתור הגיבור של הסדרה, הופיע אש בכל הפרקים של האנימה, כולל הסרטים והפרקים המיוחדים. בשל הפופולריות העצומה וההצלחה של סדרת האנימה ברחבי העולם, מאז הופעת הבכורה שלו, הפך אש לאחד הידועים ביותר מבין שלל דמויות האנימה של כל הזמנים (בשל מעמדו כגיבור של פוקימון אנימה), הוא זוכה על ידי רוב אוהדי האנימה לפופולריות רבה, לצד דמותו של גוקו ב"דרגון בול" וסיילור מון מהתוכנית "סיילור מון". למרות הכל, קטצ'אם זכה לביקורות רבות על היותו תקוע במצב של ציר זמן מתקדם, כמו גם על חוסר היכולת שלו לנצח את כל הליגות הגדולות של פוקימון, בהן השתתף. עם זאת, בסיום הסדרה "שמש וירח", אש הצליח בסופו של דבר לנצח בליגת אלולה ולהפוך לאלוף הראשון.
ב-11 בנובמבר 2022 במהלך הפרק בסדרת Pokémon Ultimate Journeys: The Series, זכה אש בטורניר שהקנה לו את התואר אלוף העולם 'מוֹנַרְךְ (Monarch)', לאחר שהביס את לאון בטורניר המאסטרים, והפך להיות מאמן הפוקימונים הכי חזק בעולם.
פרישת הדמות
ב-19 דצמבר 2022 הוכרז שמסעם של אש ופיקאצ'ו הסתיים והם לא ימשיכו כדמויות ראשיות בעונה החדשה של פוקימון, העתידה לעלות לאוויר בשנת 2023. את מקומם יחליפו שתי דמויות חדשות בשם ליקו ורוי והעלילה תתמקד במחוז התשיעי - פלדיאה, שהוצג לראשונה במשחקים "פוקימון שני וארגמן". בנוסף, חברת פוקימון הכריזו בציוץ בטוויטר שסדרת ספיישל בת 11 פרקים תעלה לאוויר ותסכם את מסעו של אש לאורך העונות.
הערות שוליים
בסרט Pokémon the Movie: Secrets of the Jungle פוקימון הסרט: סודות הג'ונגל מתגלה לנו כמה פריטים על הזהות האמיתית של אביו של אש.
נטליים
אלו עטלפים קטנים, רזים ופרוותם חומה, אדמדמה או אפורה. הזנבות ארוכים והאוזניים שלהם ארוכות ורחבות ומזכירות צורת משפך. הם ניזונים מחרקים מעופפים.
סטודנטסקי סנטאר
מועדון הכדורסל מרכז הסטודנטים (במונטנגרית: Košarkaški klub Studentski centar, בקיצור KK Studentski centar), המכונה גם SC Derby מטעמי חסות מסחרית, הוא מועדון כדורסל מפודגוריצה, מונטנגרו, המשחק בליגת העל המונטנגרית וב.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1997 בפודגוריצה, מונטנגרו, אז חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, על ידי מעונות הסטודנטים בעיר.
ב-2015 עלה המועדון לראשונה לליגת העל המונטנגרית. בשנת 2020 הצטרפה הקבוצה ל ושימשה קבוצת מילואים של בודוצ'נוסט פודגוריצה. הקבוצה זכתה בעונת 2020/21 בליגה האדריאטית השנייה ועלתה ל.
וילה די קסטלו
וילה מדיצ'י די קסטלו (באיטלקית: Villa medicea di Castello), היא וילה השוכנת על אזור הגבעות של פירנצה, קסטלו, במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה הייתה המשכן הכפרי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה (1519–1574). הגנים, המלאים במזרקות, פסלונים ומערה מלאכותית (גרוטו), התפרסמו ברחבי אירופה. בווילה היו גם כמה מאוצרות האמנות הגדולים של פירנצה, כולל יצירות המופת מהרנסאנס של סנדרו בוטיצ'לי: "הולדת ונוס" ו"פרימוורה". גני הווילה השפיעו בצורה עמוקה על עיצוב גן הרנסאנס האיטלקי והגן הצרפתי הפורמלי המאוחר יותר.
הווילה היא אחת מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה והגנים נמצאים כיום בבעלות המדינה ושוכנת בה האקדמיה ללשון האיטלקית (Accademia della Crusca).
היסטוריה
וילה די קסטלו שוכנת למרגלות הגבעות מצפון-מערב לפירנצה, בסמוך לעיירה ססטו פיורנטינו (Sesto Fiorentino). הווילה שכנה בסמוך לאמת מים רומית, ומקור שמה ממכלי המים ("קסטלה") בסמוך לאתר.
בניין מבוצר עמד באתר מאז לפחות בשנת 1427, ונרכש בשנת 1477 על ידי האחים לורנצו וג'ובאני די פיירפרנצ'סקו דה מדיצ'י (Giovanni di Pierfrancesco de' Medici). רכישה זו בוצעה שנה אחרי שאביהם נפטר בגיל 46, והשאיר את הנערים הצעירים לאפוטרופסות של בן דודם לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר"), מהסניף הבכיר של משפחת מדיצ'י ושליט פירנצה "דה פקטו".
הווילה נבזזה והוצתה במהלך המצור על פירנצה (1529–1530), כמו כמעט כל המבנים האחרים מחוץ לחומות העיר, אך בהשוואה לווילות האחרות בכפר, היא ספגה נזק קל.
בשנת 1537 נרצח אלסנדרו דה מדיצ'י, הדוכס מפירנצה בן ה-26, וקוזימו, אף על פי שהיה רק בן שבע עשרה וחבר לא מוכר יחסית במשפחת מדיצ'י, נבחר על ידי הגברים רבי ההשפעה של פירנצה שיחליף אותו. הם היו תחת הרושם שהם יכולים לשלוט בו, אך הם טעו. בשנת 1537 התמודד קוזימו הצעיר עם מרד של סיעה שרצתה להשיב את משטר רפובליקת פירנצה. הוא הביס אותם בקרב מונטמורלו, וביסס את מעמדו כשליט העיר הבלתי מעורער.
תכנון ובניית הגן
ברגע שמעמדו היה מובטח, התחיל קוזימו לבלות יותר זמן בווילה שלו בקסטלו. כפי שכתב האדריכל והסופר ג'ורג'ו וזארי, "במקום זה החל הדוכס החל לבנות באיטיות, דבר זה אחר זה, במטרה שהוא עשוי להתגורר שם בצורה מרווחת יותר, הוא וחצרו".
קוזימו הזמין את המהנדס פיירו דה סן קסצ'יאנו (Piero da San Casciano) לבנות מערכת אמות מים כדי להביא מים לווילה ולגניה, ואת הפסל ניקולו טריבולו (Niccolò Tribolo) ליצור מזרקות, פסלים וגנים, ואת האדריכל ג'ורג'ו וזארי לשפץ ולהגדיל הווילה.
ראשית, בניהולו של פיירו דה סן קסצ'יאנו, נבנתה אמת מים ממאגר המים במעלה המדרון של מונטה מורלו (Monte Morello) למאגר קטן שהוא בנה על הגבעה שמעל הווילה. מאוחר יותר, כאשר היה צורך במים נוספים, נבנתה אמת מים שנייה ממעיין אחר בפטראיה.
העיצוב של טריבולו לגן תואר בפירוט רב בחיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של ג'ורג'ו וזארי. הגן הוקם באתר המקורי של גינה מוקפת חומה, שהשתרעה מהווילה במעלה המדרון המתון לעבר ההר. על צלע הגבעה שמעל לקיר האחורי של הגן, שם היה מאגר המים, יצר טריבולו "בוסקו" (bosco), או יער טבעי מדומה, המופרד מהגן על ידי קיר תמך גבוה. מתחת לבוסקו, הוא חילק את הגן הישן המוקף חומה לשניים על ידי קיר אחר, ובנה טרסה עליונה קטנה וטרסה תחתונה גדולה, המחוברים על ידי שני גרמי מדרגות מקושטים. בגן העליון הקטן יותר הוא נטע עצי תפוז ולימון, שהותאמו לגדול במעלה הקירות. הוא הכיל גם במרכז הקיר האחורי את הכניסה למערה המלאכותית, מערה קטנה שקירותיה דמויי מערה טבעית, עשירה בעיטורים ובפסלים.
הגן התחתון הגדול יותר היה מחולק לריבועים, כמו חדרים קטנים, מחולקים בשבילים וגובלים בגדרות ושורות של עצי ארז וזית, ומלא בערוגות פרחים. במרכז הטרסה היה מבוך עגול של עצי ברוש שביניהם שיחי דפנה, הדס וורדים. במרכז המבוך יש מזרקה שבראשה פסל ונוס. מזרקה שנייה וגדולה יותר, שבראשה פסל ברונזה של הרקולס המנצח את אנטאיוס, נמצא בין המבוך לווילה.
מערכת המים בגן
המערכת ההידראולית של הגן הייתה אחד מפלאי, וגם מילאה תפקיד חשוב בסמלים של הגן. במרכז המאגר מעל הגן, ב"יער הקדוש", היה פסל של אפנינו, המסמל את הרי טוסקנה, המוצג כזקן רועד, עם מים נשפכים מעל ראשו. מים זרמו מהמאגר במורד צינורות ארד והגיחו בשתי מזרקות שנבנו בקיר התמך משני צידי המערה המלאכותית, המייצגות את שני נהרות פירנצה. מים זרמו גם לתוך המערה, נוזלים לאורך הקירות. שני "הנהרות" זרמו בתעלות דרך הגן, ואילו צינורות אחרים הובילו מים לשתי המזרקות.
כל המזרקות בתקופת הרנסאנס היו תלויות בכוח הכבידה, והגבהת מקור המים מעל המזרקה, כדי לגרום למים לזנק כלפי מעלה. מכיוון שמקור המים למזרקת הרקולס ואנטאיוס היה על צלע הגבעה גבוה מעל המזרקה, פרץ ממנה סילון מים בגובה שלושה מטרים.
לאחר שעברו במזרקות, המים זרמו בשתי תעלות נפרדות לשני גנים פרטיים קטנים משני צדי הווילה, ואז נכנסו לשתי בריכות דגים גדולות מול הווילה. לאחר מכן, המים שימשו להשקיית השדות והגנים שמתחת.
הגן הכיל גם סדרה של "ג'וקי ד'אקווה" (giochi d'acqua, "משחקי מים") מחוכמים, כדי לבדר את הדוכס ואת אורחיו. המערה תוכננה כך שעל ידי סיבוב מפתח השער ינעל את האורחים בתוך המערה, והם יירטבו עד לשד עצמותיהם ממים שניתזו מצינורות נסתרים. מזרקת הרקולס הייתה אמורה להיות מוקפת במעגל עצים, וגם על ידי צינור נסתר. על ידי סיבוב מפתח נוסף, היו צופים המתבוננים במזרקה מרוססים במים מחרירים מוסתרים. היה גם בית על עץ קטן ששכן בענפי עץ אלון עצום, ממש ממזרח לגן. אל הבית אפשר היה להגיע בגרם מדרגות, והוא כלל שולחן שיש ומזרקה שהוזנה על ידי צינורות מהמאגר.
הגן בתקופת שושלת מדיצ'י
הגן לא היה רק סוג של תיאטרון פוליטי. זה היה גם גן לתענוגות. במכתביו של קוזימו נכתב כי הוא בילה בגן בזמן אחר הצהריים הארוך בקיץ עם משפחתו, נהנה מקרירות הצל והמזרקות. אורחים חשובים שביקרו בפירנצה ביקרו גם בגנים, ותהילתם התפשטה ברחבי אירופה.
לרוע המזל, לא הספיק טריבולו להשלים את כל הפרויקט שלו, מכיוון שכפי שכתב וזארי, "שהיה עסוק יותר מדי בענייני הדוכס". הוא הצליח לגמור את שתי המזרקות הגדולות, ואת שני הנהרות, אך לא את שאר העבודות. הוא מת בשנת 1550, ואת הפסלים למזרקות גמר תלמידו, אנטוניו די ג'ינו (Antonio di Gino).
העבודה על הווילה והגנים נמשכה כעשרים שנה, ולקוזימו היו תוכניות שאפתניות יותר, כולל פרויקט לווילה שנייה, גדולה כמו הראשונה, שקשורה אליה באמצעות לוג'יה, אך פרויקט זה מעולם לא החל. הדוכס היה עסוק בפרויקטים אחרים. הוא החל לבנות דירות חדשות בפאלאצו וקיו, והוא רכש את פאלאצו פיטי בשנת 1549, והחל בהקמת גני בובולי, עם יותר מזרקות ומערה מלאכותית גדולה עוד יותר, מעוטרת בפסלים של מיכלאנג'לו. לאחר מותם של אשתו ושניים מבניו ממלריה, פרש שבור מהחיים פוליטיים, העביר את השלטון ליורשו, פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ובילה את עשר השנים האחרונות לחייו בווילה והגנים.
קוזימו נפטר בשנת 1574, ורצף ארוך של בני מדיצ'י אחרים התגוררו בווילה. פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, השלים את הווילה במתכונתה הנוכחית, בין 1588 ל-1595, הגדיל את האגף המזרחי, חידש את החזית והוסיף כניסה חדשה בצד דרומי. דון לורנצו דה מדיצ'י הזמין את הצייר איל וולטרנו (Il Volterrano) לקשט את הווילה בפרסקו "ערנות ושינה" בשנת 1640. קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שהתעניין מאוד בבוטניקה, הביא מין נדיר מאוד של צמח היסמין, המכונה "מוגרינו" (mugherino), בשנת 1688, ובנה חממה מיוחדת להגנתו בחורף. במהלך שנות שלטון בית מדיצ'י, ביקרו בווילה מטיילים זרים רבים, כולל המסאי והפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן והבוטנאי פייר בלון, וכתבו תיאורים שהפכו אותה למפורסמת ברחבי אירופה. הגן של הווילה היווה השראה לגנים אירופיים אחרים שנועדו להמחיש את פארו, חוכמתו וכוחו של השליט.
שנים מאוחרות
כאשר נכחדה שושלת מדיצ'י בשנת 1737, עברה הווילה בירושה לשושלת הבסבורג-לורן. הבעלים החדשים ראו את הווילה והגן כמפעל מעשי ולא כסמל פוליטי; הם הרחיבו את אוסף עצי ההדרים ובנו שני חממות הדרים (אורנז'רי), אך במקביל הם פירקו כמה מזרקות, ניתקו את המים למערה והשמידו את מבוך העצים. בשנת 1788 הם העבירו את המזרקה של פירנצה לווילה לה פטראיה השכנה, והעבירו את המזרקה המונומנטלית של הרקולס ואנטאיוס לאמצע הגן. הסמלים של בית מדיצ'י של שני הנהרות שהתאחדו, והסמלים המתארים את מעלותיהם הקלאסיות של שליטי מדיצ'י נמחקו.
מספר ציורי קיר נאו-קלאסיים צוירו בווילה בתקופת נפוליאון בונפרטה, אך לאחר מכן נכנסו הווילה והגן לתקופה ארוכה של הזנחה והתנוונות. היא נתרמה למדינה האיטלקית בשנת 1919, ושימשה לחלופין כמעונות לגננים, בית ספר ובית חולים. הבית הפך לרכוש של אקדמיה דלה קרוסקה (Accademia della Crusca, האקדמיה ללשון האיטלקית), שבבעלותה כיום. הגן הפך למוזיאון לאומי בשנת 1984.
מזרקת הרקולס ואנטאיוס
מזרקת הרקולס ואנטאיוס, שעוצבה על ידי ניקולו טריבולו, הייתה נקודת ציון הדרך הבולטת והמפורסמת ביותר של הגן. היא ממחישה את האגדה מהמיתולוגיה היוונית על אנטאיוס, ענק שאתגר מטיילים בדרך להילחם בו, והרג אותם. לבסוף אתגר אותו הרקולס, שהבין שכוחו של אנטאיוס נבע ממגעו עם האדמה. הרקולס הרים את אנטאיוס מהאדמה ומחץ אותו למוות. הפסל סימל את ניצחונו של קוזימו דה מדיצ'י על אויבי פירנצה, ובמיוחד על המורדים שניסו להדיח אותו בחודשים הראשונים לאחר שהפך לדוכס.
טריבולו קישט את המזרקה מלמעלה למטה בפסלי שיש וברונזה. לבריכת השיש שאליה נשפכו המים היו שמונה צדדים, וכך גם לבסיס המזרקה. מסביב לבסיס היו פסלי שיש של ילדים, בגודל טבעי ובתבליט מלא, מוגנים על ידי הטצה (tazza), האגן מלמעלה, כאילו הם מוצאים מחסה מפני הגשם. האגן, לדברי וזארי, "הוריד גשם יפה מאוד, כמו טפטוף של גג". סביב שפת הטצה היו דמויות ברונזה רבות יותר, המחזיקות מחרוזות של מוצרים מהים. הטצה הקטנה יותר שמעל נתמכה גם היא על ידי פסלי ילדים. ארבעה ראשים של יעל האלפים, אחד מסמלי משפחת מדיצ'י, הביטו למטה מהאגן העליון. מעל אגן זה עוטר כן עם דמויות נוספות של פסלי ילדים. בראש הכן הוצב פסל הרקולס ואנטאיוס,
בחלקו העליון נמצא הפסל של הרקולס ואנטאיוס, שעוצב על ידי טריבולו, אך בוצע על ידי ברתולומאו אמאנטי. וזארי כתב: "הוא התכוון שמפיו של אנטאיוס זה במקום נשמתו יפלטו מים בשפע רב דרך צינור, כפי שאכן קרה". מכיוון שהמאגר שמספק את המים למזרקה היה ממוקם גבוה מעל לגן העליון, נשפכו המים מפיו של אנטאיוס בסילון שגובהו שלושה מטרים, שנראה לעין סביב הגן.
למזרקה היה גם רכיב נוסף: צינור נסתר עם חרירים קטנים הקיף את המזרקה. על ידי סיבוב מפתח ניתן היה לשחרר את המים ולהרטיב את הצופים במזרקה בסילוני מים דקים.
מזרקת פירנצה
מזרקת פירנצה הייתה במקור בחלק העליון של הגן, קרוב יותר למערה המלאכותית, והיא הוקפה במבוך של ירק. היא נוצרה כדי להשלים את מזרקת הרקולס ואנטאיוס, נמוך יותר בגן. את המזרקה הכינו טריבולו ועוזרו, פיירינו דה וינצ'י, ובראשה הוצב פסל של דמות המייצגת את האלה ונוס או את העיר פירנצה, בעיצוב ג'אמבולוניה. דמות ונוס-פירנצה התייחסה לאלה ששלטה בגנים המיתולוגיים של ההספרידות, ולניצחון שהשיג קוזימו על שאר הערים בטוסקנה. בשנת 1788 הועברה המזרקה מווילה די קסטלו לווילה לה פטראיה השכנה, גם היא בבעלות משפחת מדיצ'י, שם ניתן לראות אותה היום.
המערה המלאכותית
אחד החלקים הידועים ביותר בגן היה המערה המלאכותית של בעלי החיים (הידועה גם בשם מערת המבול), מערה שהכניסה אליה דרך דלת בקיר העליון של הגן. קירות המערה חופו באבני גיר המעוצבות בדומה למערה טבעית, משובצים באבנים, פסיפס וצדפים. בשלוש גומחות בחלל המערה היו קבוצות של פסלי ציפורים ובעלי חיים, עשויים ברונזה ושיש ססגוניים. בכל גומחה היה גם אגן שיש מפוסל גדול. כאשר המערה פעלה זרמו מים מהתקרה והקירות אל אגני השיש. במרכז המערה היה במקור פסל של אורפיאוס עם לירה. החיות האזינו למוזיקה שלו. המערה הכילה גם רכיב נסתר המבוסס על משחקי מים. ניתן היה לסגור את השער, ובסיבוב מפתח, היו המבקרים במערה נרטבים בסילוני מים דקים מצינורות וחרירים נסתרים.
האורטצ'ו או גן צמחי התבלינים
האורטצ'ו (ortaccio) הוא גן נפרד מוקף חומה מזרחית לגן הראשי, בו גודלו צמחי מרפא וצמחי תבלין ארומטיים, יחד עם מיני פרחים אקזוטיים. בגן עומד פסל מהמאה ה-16, המייצג אלוהות כפרית או את הסתיו. ייתכן שזו הייתה אחת הדמויות המקוריות בגן הגדול יותר כאשר נוצרה לראשונה על ידי טריבולו. בסמוך לאורטצ'ו נמצאת חממה קטנה בסגנון קלאסי, שנבנתה בסוף המאה ה-18 כדי לאכלס פרחים אקזוטיים, ובמיוחד מין היסמין (Jasminum sambac) הכפול הנדיר מגואה בהודו, אותו הביא קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שהתעניין מאוד בבוטניקה, בשנת 1688. פרח זה היה ידוע בשם המוגרינו של הדוכס הגדול של טוסקנה, והחממה נקראה Stufa di mugherini, או הכיריים של המוגריני.
הווילה
הווילה די קסטלו היא מבנה ארכיטקטוני המורכב מבניין קדמי ובניין אחורי, שניהם בתכנון מלבני, המחוברים זה לזה על ידי שני מבנים מרובעים. יחד, ארבעת הבניינים הנסמכים זה על זה תוחמים את החצר הפנימית של הווילה שצורתה מלבנית. המתחם האדריכלי כולו מחולק לשני מפלסים.
לווילה חזית נאה עם אלמנטים של פשטות רגועה, ועם זאת של אלגנטיות רבה: שער גדול באבן חול וחלונות רוכנים (finestre inginocchiati, כלומר עם אדן הנתמך על ידי שני עמודים מפוסלים הדומים לרגליים כורעות) בקומת הקרקע, וחלונות פשוטים עם אדנים ומשקופים מאבן בקומה הראשונה, וחלונות מחולקים בעליית הגג. חלק מהחלונות צבועים בטרומפ-לויל, במיוחד בקומת הביניים. סדרת החלונות בקומת הקרקע מספקת אור למרתפים.
ראובן מגנאג'י
ראובן מגנאג'י (נולד ב־26 בפברואר 1972) הוא חותר פאראלימפי ישראלי.
מגנאג'י נולד וגדל בבני ברק. הוא בוגר ישיבת הסדר ימית בגוש קטיף, ובוגר הישיבה לאמנויות ולמדעים בר אילן בתל אביב. בשירותו הצבאי היה לוחם בחטיבת גולני.
בשנת 2002 נקרא לשירות מילואים במבצע חומת מגן והוצב במחנה הפליטים ג'נין. במארב נהרגו 13 חבריו ליחידה, והוא נותר יחיד מהכוח, עם פציעה קשה ברגלו. הפלוגה אליה השתייך הכוח זכתה לציון לשבח של אלוף פיקוד המרכז "על גילוי ערכי הדבקות במשימה, אומץ הלב, הרעות ואחוות הלוחמים".
במסגרת השיקום החל להתאמן בבית הלוחם ובמרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות, ובשנת 2006 החל להשתתף בתחרויות.
ב התחרה ברביעיית חתירה (עם אנסטסיה דוברבולסקי, אנדריי זוכביה ושיר קלמנוביץ) והם דורגו במקום ה-12 בדירוג הכללי.
ב התחרה בחתירת זוגות (עם אולגה סוקולוב), והם דורגו במקום ה-9 בדירוג הכללי. את מקומם במשחקים הפאראלימפיים הבטיחו לאחר שזכו בהישגים באליפות העולם בניו זילנד (2010) ובאליפות העולם בסלובניה (2012). בשנת 2013 זכה מגנאג'י במדלית כסף באליפות העולם.
ב התחרה בחתירת זוגות (עם יוליה צ'רנוי), והם דורגו במקום ה-9 בדירוג הכללי.
מגנאג'י נשוי ואב לחמישה ילדים, בוגר מכללת אריאל בהנדסת תעשייה וניהול, ומאמן ספורט וחתירה.
וילה די קסטלו
הווילה
בקומת הקרקע יש גם אולם גדול עם ציורי פרסקו של נוף מהמאה התשע-עשרה, המשמש היום לוועידות ולישיבות פומביות של האקדמיה דלה קרוסקה. ציורי הקיר מתארים את הגבעות סביב פירנצה וכמה נופים דמיוניים עם חורבות הממוסגרות על ידי עמודים מצוירים, כאילו ליצור מחדש את הרושם של אכסדרה המשמשת כשער לגן הווילה הסמוך.
צמודה אליו קפלה קטנה הקרויה אולם המלתחה (Sala degli armadi), שמה נגזר מהמדפים על קירותיה. על התקרה יש פרסקו של העונות.
הווילה כיום מאכסנת שני מוסדות הקשורים לשפה האיטלקית "אקדמיה דלה קרוסקה" ו"אופרה דל ווקבלריו איטליאנו".
בקומת הקרקע נמצא גם "אולם האתים" (Sala delle Pale), שמקור שמה הוא 153 ציורים עתיקים על "אתים" התלויים בקפידה על הקירות. כל אחד מהם מייצג חבר אקדמיה ומעוטר על ידי שם העט המשמש באקדמיה (לעיתים קרובות שם תואר הקשור לעיבוד לחם), מוטו ותיאור הצבוע כשלט אצולה, והכל על את חפירה מעץ כמו אלה שהיו נהוגים באותה עת בטיפול בדגנים. שני הציורים שנשמרו כאן חשובים במיוחד להיסטוריה של האקדמיה: אלגוריה מאת פיליפו בלדינוצ'י, אקדמאי, ודיוקן זנביוס הקדוש שנבחר כקדוש מגן של המוסד. אפילו הגב של שמונה-עשר הדרגשים היחידים המוצבים בצידי החדר הוא בצורת את. סמל האקדמיה הוא כלי הדומה למסננת ששימש בימי קדם כדי להפריד בין הקמח לסובין.
ההשפעה של וילה די קסטלו
גני וילה די קסטלו השפיעו רבות על גן הרנסאנס האיטלקי, ובהמשך על גן הרנסאנס הצרפתי ועל הגן הפורמלי הצרפתי. באיטליה העתיק ניקולו טריבולו כמה מהמרכיבים של וילה די קסטלו, כולל המערה המלאכותית, מזרקות וסדרת מדרגות מונומנטליות בתוכניותיו לגני בובולי בפירנצה. טריבולו עיצב גם את הגן הבוטני בפירנצה, השלישי בעולם, על פי דפוס גאומטרי דומה, מסודר סביב מזרקה מרכזית.
לווילה די קסטלו הייתה השפעה גם על וילות מדיצ'י המאוחרות יותר, כמו וילה די פראטולינו, שנבנתה על ידי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה בין 1569 ל-1581. הגנים בווילה זו, כמו וילה די קסטלו, נבנו על צלע הר, וכללו פסל של אפנינו, מאת ג'אמבולוניה, מערות מלאכותיות רבות, מזרקות וסילוני מים נסתרים כדי להרטיב את המבקרים. לרוע המזל הם נהרסו ברובם בשנת 1820.
סגנון הגנים האיטלקי היה ידוע כבר בצרפת לפני וילה די קסטלו. פרנסואה הראשון, מלך צרפת הזמין את טריבולו להכין פסל למזרקת גינה שבנה לטירתו בפונטנבלו, אך הפופולריות של הגנים האיטלקיים גדלה מאוד לאחר שקוזימו בנה את וילה די קסטלו. המערה המלאכותית הראשונה בצרפת נבנתה בפונטנבלו בשנת 1541.
סגנון הגן האיטלקי קודם מאוד על ידי שתי קרובות משפחה של קוזימו: קטרינה דה מדיצ'י (1519–1589), אשתו של אנרי השני, מלך צרפת, ומארי דה מדיצ'י (1575–1642), אשתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת. לאחר שקטרינה הפכה לעוצרת בשנת 1560, היא החלה לבנות ארמון חדש ואת גני טווילרי בסגנון האיטלקי. בגן החדש, שהושלם בשנת 1564, הייתה מערה מלאכותית עם חיות ודמויות עשויות מחרס, מבוך, וערוגות פרחים שהוצבו לאורך ציר מרכזי בדפוסים גאומטריים.
מארי דה מדיצ'י, שנולדה בפאלאצו פיטי הסמוך לגני בובולי, בנתה העתק של פאלאצו פיטי, שנקרא ארמון לוקסמבורג, ואת גני לוקסמבורג המקיפים אותו בסגנון איטלקי. היא הביאה מפירנצה משפחה של יצרני מזרקות מיומנים, בראשות טומאסו פרנצ'יני, לבנות את מזרקת מדיצ'י, עם מערה מלאכותית. כמה דורות של משפחת פרנצ'יני יצרו מזרקות לגנים ולארמונות צרפתיים עד סוף המאה ה-18.
את ההשפעה של וילה די קסטלו ניתן היה לראות בגנים הבארוקיים של המאות ה-17 וה-18. המזרקות של גני ארמון ורסאי, עם פסליהם הממחישים את כוחו והדרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומשחקי המים בגנים של מתחם הארמונות והגנים בפטרהוף סמוך לסנקט פטרבורג, שנבנו על ידי פיוטר הגדול, חיקו את אלו שבגנו של קוזימו דה מדיצ'י.
לימן (גוף מים)
לימן (ברוסית: Лиман) היא לגונה שנוצרה מהצפת עמק או שטח נמוך אחר בקרבת חוף, מקווה מים גדול יותר, או על גדת נהר.
בדרך כלל הלימן מופרד מגוף המים האחר על ידי סף שנוצר מחול או סחף. עודפי המים של הלימן נשפכים לגוף המים האחר מעל הסף או דרך פתח צר בסף. הלימנים נחלקים לשני סוגים לפי מקור המים: לימנים מריטימים, שמקורם בים או באגם, ולימנים פלוביאלים, שמקורם בנהר או נחל. בדרך כלל מי הלימן הם מים מלוחים.
מקור השם הוא בצורה הרוסית שניתנה למילה היוונית λιμένας, שמשמעותה נמל או מפרץ.
כתב הוצאה לאור
ההוצאה נוסדה בשנת 2008 על ידי משה מנשהוף. ההוצאה מתמחה בהוצאה לאור של ספרי עיון, ילדים, שירה ופרוזה.
מהכותרים הראשונים שיצאו לאור בהוצאת כתב: "דברים ראשונים" של יונה וולך, שיצא לאור בשיתוף עם "עכשיו", "גל עין" מאת יוסי הדס, ספר השירה "ויקרא במדבר דברים" מאת אסף לב והספר "ריח של כחול כביסה ושום" מאת יפה וגנר.
במסגרת הסדרה "תרבות איראן" יצאו עד כה שישה ספרים בעריכתו של סולי שאהוור ובהם: מפעל התרגום של הוצאת כתב שם לעצמו למטרה גם לערוך לקורא העברי היכרות עם התרבות הרוסית, ובה זו הנכתבת היום בישראל. במסגרת זו ראו אור:
בין השאר הוציאה כתב לאור את ספריהם של פרופ' חיים מרנץ, פרופ' חיים היימס, פרופ' גבריאל מוקד והאמן ריצ'רד שילה.
ההוצאה חרתה על דגלה את המוטו לפיו "זכותו של כל אחד לכתוב" ופועלת במטרה לתת לכותבים במה חופשית להוציא את יצירתם לאור. במסגרת זו מפעילה ההוצאה אתר אינטרנט ובו, בנוסף למהדורה מקצועית המפרסמת יצירות שעברו הליך של לקטורה ועריכה, מהדורה חופשית בה רשאי כל יוצר לפרסם את יצירתו באופן חופשי וללא תשלום.
תחרות סיפורים קצרים
החל משנת 2009 מקיימת ההוצאה תחרות שנתית במסגרתה שולחים יוצרים סיפורים קצרים בנושא מסוים. 20 הסיפורים הנבחרים מתפרסמים באנתולוגיה מודפסת, והזוכה מקבל פרס כספי (נכון לשנת 2018 עמד גובה הפרס על 500 ש"ח).
אירועי ח'אן יונס
תקרית ח’אן יונס (מכונה גם "טבח ח'אן יונס") הוא כינוי לסדרת עימותים שהתרחשו מ-3 בנובמבר עד 7 בנובמבר 1956 בעיר ח'אן יונס ברצועת עזה ובמחנה הפליטים הצמוד לה, במהלך מלחמת סיני. בעימותים אלה נהרגו חיילים מצרים, אנשי פדאיון, וכן אזרחים תושבי העיר ומחנה הפליטים.
הגרסה של ישראל, כפי שנמסרה בידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון במענה לשאילתא בכנסת, היא שחיילי צה"ל נתקלו בחמושים במהלך חיפוש חשודים בבתי העיר, וחלקם נהרגו בעימותים. מאיר פעיל, היסטוריון, ומי שהיה מפקד גדוד 51 של חטיבת גולני ולחם בקרב רפיח במלחמה זו, אמר באשר לטענות על "טבח", לסוכנות הידיעות AP: "זו הגזמה גדולה. אף פעם לא היה הרג ברמה כזו. אף אחד לא נרצח. אני הייתי שם, ואני לא יודע על שום טבח."
רקע
ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני בין ישראל ומצרים, וכעבור יומיים החלה ביוזמת מצרים מתקפת פדאיון נגד ישראל שהתחוללה בארבע חזיתות. סדרת תקיפות הפדאיון לאורך גבול רצועת עזה החלה בלילה אור ל-1 בנובמבר 1956.
הכיבוש הישראלי של רצועת עזה החל ב-1 בנובמבר 1956. פלישת צה"ל לעיר רפיח ולעיר המצרית הסמוכה אל-עריש החלה בשעות המוקדמות של 1 בנובמבר. בזיכרונותיו אודות מלחמת סיני כתב משה דיין על החשיבות האסטרטגית של כיבוש רפיח: "אם אל-עריש ורפיח יהיו בידינו, רצועת עזה תהיה מבודדת ולא תוכל לעולם להחזיק מעמד". ההגנה הצבאית על רפיח קרסה בתוך זמן קצר, ובשעות הבוקר המאוחרות כבר הסתובבו ברחובות העיר חיילי צה"ל. קציני צבא מצרים פשטו את מדיהם וניסו להשתלב באוכלוסייה המקומית. הלחימה בין כוחות צה"ל לצבא מצרים פסקה ב-7 בנובמבר. לאחר כיבוש הרצועה ניסו כוחות צה"ל לאתר חברי פדאיון ופלסטינים שסייעו לצבא מצרים. פעילות זו נעשתה במספר ערים ברצועה. בכל עיר, חיילי צה"ל ריכזו את כל הגברים בגילאי 15 ומעלה וניסו לאתר חשודים.
בח'אן יונס ובדיר אל-בלח נערכו חיפושים מסוג זה ב-3 בנובמבר, במועזי ב-4 בנובמבר, בנוסייראת ב-6–7 בנובמבר, בעיר עזה ב-10 בנובמבר וברפיח ב-12 בנובמבר. החשודים שאותרו נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
הטענות לקיומו של טבח בח'אן יונס
ב-1 בנובמבר נכנסו כוחות ישראליים לרצועת עזה, ורוב החיילים המצרים נכנעו. ב-3 בנובמבר הגיעו כוחות צה"ל לח'אן יונס, ושם נתקלו בהתנגדות עזה של חיל המצב בפיקודו של הגנרל יוסף אל-עקרודי. ישראל הגיבה בהפצצה ארטילרית על ח'אן יונס, שגבתה חיי אדם רבים. מאות אנשים נפצעו, וגל של אימה ובהלה התעורר בקרב התושבים.
לאחר ההפצצה השתלטו כוחות צה"ל על העיר וריכזו את כל הגברים בגילאי 15 עד 60 במטרה לאתר חברי פדאיון או פלסטינים שסייעו לצבא מצרים.
לפי דיווחו של מארק גפן, "בשעות הבוקר עבר כרוז בעיירה והודיע בערבית לכל התושבים בזו הלשון: 'עד שעה 10 בבוקר, על כל הגברים מגיל 18 להתאסף בכיכר המרכזית של העיירה. מי שיש לו נשק, עליו להביא אותו ולמסור אותו לחיילי צה"ל. כל השאר - נשים וילדים - יישארו בבתיהם עד שייערך חיפוש. כל המפר את הפקודות - ייענש. כל מי שמסתובב בחוצות העיר אחרי השעה 10, דמו בראשו. הוא יירה על ידי החיילים".
בתקריות שהתרחשו במעצרים אלה נהרגו רבים. לפי מקורות פלסטינים, באחת התקריות אולצו החשודים לעמוד בשורה ליד חומה בכיכר המרכזית של העיר, והם נורו על ידי חיילי צה"ל במקלעי ברן, באירוע זה נהרגו כ-100 בני אדם.
תקריות ירי נוספות המשיכו להתרחש עד 7 בנובמבר 1956. בתקריות שהתרחשו במעצרים אלה נהרגו, על פי הערכות שונות, בין 930 ל-1,200 בני אדם ברחבי רצועת עזה, מתוך אוכלוסייה של כ-300,000.
סיפורים אלו הוכחשו בידי צה"ל ומדינת ישראל. לטענתם במהלך סריקות הנשק נפתחה אש לעבר חיילים מספר פעמים, והללו הגיבו באש, ולא היה מעולם טבח ורצח יזום. בן-גוריון אמר בכנסת שמפגינים שהותססו על ידי המצרים תקפו את בנין אונר"א והובילו להתפתחות של קרבות אלימים, 48 נהרגו בלחימה שם ועשרות נוספים נפצעו. מנגד, בפעולות אלו נלכדו 250 חיילים מצריים, שהסתתרו בין הפליטים, וכלי נשק ותחמושת רבים.
גם קולונל באיירד, יו"ר ועדת שביתת הנשק הישראלית־מצרית, קיבל גרסה זו במידת מה, וכתב בדו"ח שהעביר למרכז האו"ם: "כמובן, יש שמועות רבות על מעשי זוועה. הרבה מהן אפשר לבטל, אבל נראה שאחוז קטן נכון עובדתית".
דו"ח האו"ם
בין ההרוגים בח'אן יונס נמנו 8 מעובדי אונר"א, והארגון הביע מחאה על כך. ב-15 בדצמבר 1956 הוצג באו"ם דו"ח של אונר"א על תקריות ח’אן יונס וטבח רפיח. אנשי האו"ם מציינים בפתיח כי כוחות צה"ל מנעו מהם את הכניסה לח’אן יונס ב-3 בנובמבר. עם זאת, הם מציינים כי קיבלו ממקורות אמינים רשימה של 275 פלסטינים שנהרגו בח’אן יונס על ידי חיילי צה"ל, מהם 130 תושבי עזה ו-140 פליטים פלסטינים.
סיקור והנצחה
המקורות הפלסטיניים תולים את חוסר הסיקור של האירועים בכך שצה"ל מנע כניסת עיתונאים לח'אן יונס לאחר הכיבוש.
איסאן ח'ליל אל-אגה, שהיה תושב ח’אן יונס ומרצה באוניברסיטה בעיר, הוציא לאור ספר בשם "חללי ח’אן יונס" המכיל רשימה של אנשים שלטענתו היו קורבנות הטבח, ובה 520 שמות של הרוגים. שניים מההרוגים היו קרובי משפחה של סלמאן אבו סיתה.
לטענת מקורות פלסטיניים אחרים נהרגו 415 בני אדם, ובנוסף להם היו 57 נעדרים. מנהיג חמאס, עבד אל-עזיז א-רנתיסי, יליד ח’אן יונס, סיפר שהיה ילד בן 8 בזמן האירועים, וראה כיצד דודו נרצח. לדבריו, 525 תושבי עזה נהרגו על ידי חיילי צה"ל "בדם קר."