cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות אנקונה
כיום יש בעיר כ-200 יהודים ומתקיימות תפילות בבית הכנסת המרכזי מדי ערב שבת.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
בכמה מינים של עץ השיטה במרכז אמריקה ישנם קוצים חלולים המשמשים כבית למושבות של נמלים עוקצות ממין Pseudomyrmex ferruginea, המגינות על העץ מפני חרקים, יונקים אוכלי צמחים, וגפנים אפיפיטיות.
יהדות אנקונה
ימי הביניים
עדויות ראשונות להתיישבות יהודים באנקונה יש משנת 967. בשנה זו החכיר ארכיהגמון מרוונה חלקת אדמה בעיר ליהודי בשם צ'אוואריני (Ciavarini). לדעת חוקרת הקהילה היהודית באיטליה, Maria Luisa Moscati Benigni, האדמה יועדה לבית קברות או הרחבת נחלה יהודית שנרכשה בעבר, שכן מצוי מסמך המתוארך כמאתיים שנה קודם לכן, על רכישת קרקע על ידי שני יהודים מטוסקנה, שמו של אחד מהם הוא מנחם מאנקונה (Menachem di Ancona).
יעקב ד'אנקונה, סוחר יהודי משכיל מהעיר, יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו הוא גילה את "עיר האור" היא דאיטון - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, במערב סין. תיאור מסעותיו בשנים 1270 - 1273 מובא בספר המסעות הקרוי "עיר האור". מסעו נערך לאחר מסעות בנימין מטודלה אך לפני מסעות מרקו פולו ואבן בטוטה.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
מחקרים שנעשו בשיטת תיוג איזוטופי מלמדים, שהצמחים מקבלים מהנמלים גם תרכובות של חנקן הנחוצות להם כדשנים. בתמורה, הנמלים מקבלות מהצמחים חלבונים ושומנים המיוצרים בגופים מיוחדים הנמצאים על עלי השיטה.
יהדות אנקונה
ימי הביניים
חיי היהודים מצפון לאנקונה התנהלו על מי-מנוחות, יש על כך עדות משנת 1214. בשנת 1279 הייתה בעיר רעידת אדמה. כחלק מחיפוש האשמים בתופעה הרגו תושבי העיר את כל היהודים שהיו בה. לזכר הטבח חוברה קינה מיוחדת ונהוג היה לומר אותה באנקונה בתשעה באב.
במהרה התחדשה הקהילה היהודית בעיר: בסוף המאה ה-13 או תחילת המאה ה-14 ישב באנקונה עמנואל הרומי והיה ראש המדברים בענייני ספרות בקהילה. יהודי הקהילה עסקו בבנקאות, כמו שאר יהודי איטליה באותה עת.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
כמה סוגים של מקלונאים מטילים ביצים הכוללות "פיתיון" דומה. הנמלים לוקחות את הביצים לקן, שם הן אוכלות את הפיתיון, ומאפשרות לביצים לבקוע.
יהדות אנקונה
תקופת הרנסאנס
בשנת 1348 התיישבו בעיר פליטים יהודים מגרמניה, שנאלצו לעזוב את ארצם בשל הרדיפות בגין האשמת היהודים בפרוץ המגפה השחורה. יהודים מספרד ומהלבנט באו לגור באנקונה עקב היותה מרכז סחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
נמלים טורפות ומשיגות מזון מכמה סוגים של חרקים חברתיים אחרים, כולל נמלים אחרות. יש מינים שמתמחים בטריפת טרמיטים (למשל מגפונרה ו-Termitopone), ויש סוגים שטורפים נמלים אחרות.
יהדות אנקונה
תקופת הרנסאנס
בשנת 1427 התקבלה החלטה "כי על היהודים להתיישב כולם ביחד ברחובות רפש ואשפות ולשאת עליהם סימן מיוחד כדי להבדילם מיתר תושבי העיר". יישוב היהודים בעיר הוגבל לרחוב אחד והם נדרשו לשאת אות קלון.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
יש טרמיטים שמשתפים פעולה עם נמלים מסוג אחד כדי להרחיק נמלים טורפות מסוג אחר.
יהדות אנקונה
תקופת הרנסאנס
ב-1530 עודד האפיפיור קלמנס השביעי יהודים להתיישב באנקונה. הוא אישר להם תנאים מיוחדים, בין השאר, מתן פטור מענידת אות הקלון. הוא גם אפשר לאנוסים שחזרו ליהדות להתגורר בעיר. יוצאי ספרד אלו התארגנו בקהילה נפרדת והקימו בית כנסת משלהם. בשנת 1539 הצטרפו אליהם, בין השאר, יהודי נאפולי. הם תרמו לפיתוח המסחר עם המזרח התיכון, ונמל אנקונה הפך לשער למסחר הבינלאומי בין איטליה והעורף האירופאי לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק. עיקר התחרות הייתה עם נמל ונציה, שהייתה במשך מאות שנים "בעלת המפתח" לסחר הבינלאומי. בעקבות זאת, דונה גרציה (היהודיה), המוכרת כ"אחת הנשים העשירות בעולם", ורשת סוכניה ביססו את מעמדה של עיר הנמל.
האפיפיור הסתמך על העובדה שיהודי העיר הם נתינים עות'מאניים ולכן לא חלות עליהם ההגבלות שהוטלו על היהודים. טיעון "פיקטיבי" זה לא החזיק מעמד עם חילופי האפיפיורים.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
הצרעה הטרופית מסוג Mischocyttarus drewseni מצפה את הקן שלה בחומר כימי דוחה נמלים. לפי חלק מהדעות, ישנן צרעות נוספות שנוהגות לבנות את קיניהן על עצים ולכסות אותם כדי להגן על עצמן מפני נמלים. גם דבורים חסרות עוקץ (למשל מהסוגים Trigona ו-Melipona) משתמשות בהגנות כימיות מפני נמלים.
יהדות אנקונה
תקופת הרנסאנס
ב-29 בדצמבר 1690 אירעה בעיר רעידת אדמה הקהילה היהודית ניצלה, ובשל כך נקבע יום זה, כ"א בטבת, כיום פורים מקומי.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
זבובים מהסוג Bengalia (Calliphoridae) טורפים נמלים, ואף גונבים אוכל מתוך פיהן של נמלים.
יהדות אנקונה
הגטו
ב-1555 הועלו על המוקד בכיכר העיר 24 אנוסים, אירוע אשר הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת. כתגובה לטבח זה הכריזו היהודים חרם על העיר, הוא חרם אנקונה (ראו גם בהמשך).
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
לזבובות מהסוג Vestigipoda myrmolarvoidea, החיות במלזיה, אין רגליים וכנפיים. הן חיות בקינים של נמלים מהסוג Aenictus, והנמלים מטפלות בהן.
יהדות אנקונה
הגטו
ב-12 ביולי 1555 חודשה הפקודה לפיה מותרים מגורי יהודים ברחוב אחד בלבד. כך הוקם באנקונה גטו. בשנת 1569 גזר האפיפיור פיוס החמישי שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בשלושה גטאות: בגטו שבאנקונה, בגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת. שאר בתי היהודים מחוץ לגטו נהרסו. נאסר עליהם להיות הבעלים של נכסי דלא ניידי, ומסחרם הוגבל למסחר בבגדים משומשים. חודשה הפקודה לפיה הגברים יחבשו מגבעת צהובה והנשים יישאו צעיף צהוב. נאסר עליהם להעסיק משרתות נוצריות. על היהודים נאסרו לימודים באוניברסיטה, להוציא לימודי רפואה, אך נאסר על הרופאים היהודים לטפל בחולים נוצרים. עוד איסור מיוחד הוטל על היהודים: נאסר לקרוא להם בתואר אדון Signore.
היהודים שגרו בצפון האזור ולא עברו לגור בתחומי גטו אנקונה, עברו להתיישב בערים פזארו ופאנו (Fano) בתחומי שלטונה של נסיכות אורבינו (דוכסות מונטפלטרו (Ducato dei Montefeltro) ומשפחת דלה רוברה (Della Rovere)), שם נהנו מתנאים טובים יותר מאשר באנקונה.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
גם טפילים מהמשפחה Strepsiptera משפיעים על הנמלים שאצלן הם מתארחים וגורמים להן לטפס על גבעולים של דשא, כדי לעזור לטפילים למצוא בני זוג.
יהדות אנקונה
הגטו
בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות. אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו. כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
שחר סגל (במאי)
שחר סגל (נולד ב-21 באפריל 1964) הוא מסעדן, איש עסקים, ובמאי פרסומות וקולנוע ישראלי. סגל הוא בעלים ומנכ"ל של חברת "החבר'ה היותר טובים בע"מ", קבוצת מסעדות שהפכה גלובלית יחד עם שותפו השף אייל שני. בבעלות החברה כ-40 מסעדות, נכון לשנת 2023.
יהדות אנקונה
הגטו
בשנת 1797 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר וחומות הגטו נהרסו.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
תולעת עגולה מהמין Myrmeconema neotropicum מרעילה נמלה מהסוג Cephalotes atratus, וגורמת לבטן השחורה של הפועלת לשנות את צבעה לאדום. התולעת הטפילה משנה גם את התנהגותה של הנמלה, וגורמת לה להרים את הבטן. הבטן האדומה הבולטת של הנמלה דומה לפרי בשל כמו הפרי של Hyeronima alchorneoides, וציפורים שרואות אותה אוכלות אותה ומפרישות את השאריות שלה. ההפרשות נאכלות על ידי נמלים אחרות, וכך התולעת הטפילה מתפשטת.
יהדות אנקונה
עידן האורות
בשנת 1871 ניתנו ליהודי העיר זכויות אזרחיות מלאות ומספר היהודים בה הגיע לשיא של 2,336. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה. רבה של העיר בתקופה זו היה הרב יצחק רפאל אשכנזי.
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
סגל, בנו של המעצב והאמן זליג סגל, הוא בוגר בית צבי במגמת קולנוע.
בשנת 1987 שיחק בסרט "בלוז לחופש הגדול". בשנת 1988 יצר את סרט הגמר שלו בבית צבי, "גנימד", בו גם שיחק לצד עמליה ליזרוביץ' ודור צויגנבום (ששיחקו לצידו ב"בלוז לחופש הגדול"). הסרט שודר בערוץ הראשון ביולי 1989.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
צפרדעים רעילות ממשפחת הדנדרובטיים בדרום אמריקה ניזונות בעיקר מנמלים, ומקבלות מהן חומרים שהופכים את העור שלהן לרעיל עבור טורפים.
יהדות אנקונה
המאה ה-20 ואחריה
בשנת 1932 נהרס בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה. ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני (Scuola Levantina), בו הוא נמצא עד היום.
בזמן השואה נשלחו לגרמניה 157 מיהודי מחוז מארקה בו שוכנת העיר, מהם 53 מאנקונה. 15 מהם חזרו.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
ישנן ציפורים שלהן מנהג הנקרא נימול – הן עומדות ליד קינים של נמלים ומחכות שנמלים יעלו על כנפיהן, או לוקחות נמלים ומפזרות אותן על עצמן. הסיבה למנהג זה עדיין לא ברורה לגמרי: יש אומרים שהנמלים עוזרות לציפורים להתנקות מטפילים אחרים מזיקים יותר; יש אומרים שהנמלים מפרישות חומר כימי מסוים שמגן על גופן של הציפורים מפני פטריות; ויש אומרים שהציפורים מעוניינות בעצם לאכול את הנמלים, והן שמות אותן על כנפיהן כדי ש"יבזבזו" את החומרים הכימיים הרעילים שבגופן על הנוצות של הציפורים, וכך יהיו ראויות לאכילה.
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
בתחילת דרכו החליט סגל להתמקד בבימוי פרסומות ותשדירי שירות, ואף זכה במספר פרסים, במסגרת טקס פרסי ענף הפרסום שנערך בפסטיבל חיפה בקיץ 1991. בין לקוחותיו בעולם הפרסום: אל על, שטראוס (יטבתה, מילקי, דנונה), Lumenis, Nice, Vodaphone, בנק מזרחי, סודהסטרים, פרטנר, Yes ועוד.
יהדות אנקונה
המאה ה-20 ואחריה
מספרם המשוער של יהודי העיר כיום הוא 300. יש בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, אך לא מתקיימות בהם תפילות סדירות. הרב האחרון ששירת בעיר היה ד"ר צ'זרה טליאקוצו (Dr. Cesare Tagliacozzo). בשנים 1941 - 1943 היה רבה של אנקונה הרב אליהו טואף אשר נחשב לסמכות הרבנית העליונה של יהדות איטליה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
דובי נמלים, פנגולינאים וכמה מינים של חיות כיס באוסטרליה מתבססים על דיאטה של נמלים: הם פיתחו לשון ארוכה ודביקה המאפשרת ללכוד נמלים, וכן טפרים חזקים המאפשרים לפרוץ לתוך קינים של נמלים.
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
משנת 1991 סגל הוא הבעלים של חברת ההפקות "POV שחר סגל הפקות". בשנה זאת ביים סגל את המחזה "תמונות מחיי נישואין", שזכה בפרס ראשון בפסטיבל במוסקבה.
יהדות אנקונה
המאה ה-20 ואחריה
בשנת 2005 נפתח לציבור האתר מכונה המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto), הכולל את בית הקברות העתיק "חיים" (Chayim) הנמצא בשיפולי הר קארדטו ובו מאות מצבות מהמאה ה-15, בחלקן עם כיתוב הניתן לקריאה.
נמליים
יחסים עם יצורים אחרים
דובים חומים ניזונים מנמלים, ואחוז ניכר מנפח הצואה שלהם מורכב מנמלים (האחוז משתנה לפי עונות השנה – 12% באביב, 16% בקיץ, 4% בסתיו).
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
ב-1992 ביים את הסדרה "י. שוורץ ומלחמתו בחיים" בכיכובו של שלמה בראבא. באותה שנה גם השתתף בסרט "סיפורי תל אביב".
יהדות אנקונה
חרם אנקונה
אחד האירועים הקשורים בתולדות יהדות אנקונה קשור בחרם אנקונה אשר הוכרז נגדה לאחר העלאתם למוקד של עשרים וארבעה מומרים (23 גברים ואישה אחת) בשנת 1555. האירוע הטביע חותמו בעולם היהודי באותה עת. אנוסים פנו אל דונה גרציה וביקשו ממנה שתפעיל את השפעתה על כל הסוחרים היהודיים כדי שלא יסחרו עם סוחרי אנקונה. ביוזמתה התכנסו חכמים רבים בעיר הבירה קושטא והטילו חרם על כל מי שימשיך לנהל מסחר עם אנקונה.
נמליים
חקר הנמלים
הענף בזואולוגיה העוסק בחקר הנמלים מכונה מירמקולוגיה. התחום נוצר בתחילת המאה ה-19, והמונח נטבע על ידי המירמקולוג והאנטומולוג האמריקאי ויליאם מורטון וילר.
יהדות אנקונה
חרם אנקונה
הטלת החרם עוררה את התנגדות היהודים שעדיין חיו באנקונה וגם של סוחרים יהודיים מערים אחרות באימפריה העות'מאנית. החרם נכשל ובכך הוכשלה דונה גרציה על ידי בני עמה.
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
ב-2003 כיכב סגל בסדרת הטלוויזיה "אוכל למחשבה" לצידו של אייל שני, אשר שודרה בערוץ 8. בסדרה סגל ושני בישלו, אירחו אורחים והגו הגיגים. הסדרה חזרה לעונה שנייה ב-2011.
יהדות אנקונה
דמוגרפיה
המספר המשוער של היהודים לאורך השנים היה כדלקמן:
נמליים
חקר הנמלים
שיטות הפעולה של מושבות נמלים נלמדות גם בתחום מדעי המחשב וברובוטיקה. מחקרים אלו הובילו לפיתוח אלגוריתמים שונים, מנועי חיפוש ועוד.
יהדות אנקונה
חכמי אנקונה
בין חכמי אנקונה:
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
ב-2008 הקים בתל אביב את מסעדת "הסלון" עם אייל שני, אשר פתוחה שלושה ימים בשבוע ונחשבת למסעדת העלית של שני. למסעדת "הסלון" יש סניפים נוספים, בניו יורק, במיאמי ובפריז, וסניף נוסף בבנייה בלונדון.
יהדות אנקונה
מוסדות הקהילה
בעיר שני בתי כנסת במבנה אחד, באזור הגטו הישן, ליד הנמל: בית הכנסת האיטלקי ובית הכנסת המזרחי (ליבאנטינה). המבנה המקורי של בית הכנסת האיטלקי נהרס בשנת 1932 בשל סלילת כביש. שני בתי הכנסת ערוכים לרוחב. משני הצדדים שתי שורות ספסלים כפולים - גב אל גב, המקבילים לספסלי הקיר ונשענים אל ריקות האורך. לדעת יעקב פינקרפלד עיצוב זה נגרם בשל המבנה הרוחבי של האולם.
מאז 1999 אין מתקיימות בבתי הכנסת תפילות סדירות. קהילת אנקונה אחראית גם על בתי הכנסת בעיירות הסמוכות אורבינו וסניגאליה.
פארק בית הקברות
בעיר יש שני בתי עלמין יהודיים, החדש בהם הוא טאוורנל.
בית העלמין העתיק "מונטה קארדטו" הוא משנת 1462, נמצא על ההר ממנו מראה מרהיב על הים. הוא נחשב לאחד מבתי הקברות היהודיים הגדולים והטיפוסיים באירופה. הוא הוקם בשנת 1428 והורחב בשנים 1462 ו-1711. יש בו 1,058 מצבות, מהן 700 במקומן המקורי. רק 300 מהן זוהו. המצבה העתיקה ביותר שזוהתה היא של "ישי פינטו" משנת 1552. בשנת 2005 הושלמו פעולות השחזור והשימור של בית הקברות "חיים" (Chayim) במונטה קארדטו בתיאום עם הקהילה היהודית בעיר. בית הקברות היהודי הוא חלק מהאתר המכונה פארקו דל קארדטו (Parco del Cardeto). במבנה סמוך לבית הקברות רוכז מידע על היהודים הקבורים בו.
משפחת אנקונה
כאשר הוטלה החובה לבחור שם משפחה, משפחות איטלקיות שבאו מאנקונה וממחוז מארקה, הן משפחות יהודיות והן לא-יהודיות, נטלו לעצמן את שם המשפחה אנקונה Ancona או D'ancona, או אנקונינה. מתוכן יצאו אישים מפורסמים בהם אלסנדרו ד'אנקונה.
בשנת 1444 עבר חלק מהמשפחה לעיר קרמונה במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. בני אנקונה נשארו בעיר עד המאה ה-16, אז גורשו ממנה יחד עם שאר יהודי לומברדיה. בשנת 1750 עברו אחדים מבני משפחת אנקונה לערים: קרארה שבמחוז ליגוריה, "בוזולו" שליד העיר מנטובה וליבורנו במחוז טוסקנה. בשנים 1894-1911 שבו לערי הצפון והתיישבו בפדובה וברוביגו. בין השנים 1920 - 1926 התיישבה המשפחה גם במילאנו.
שכיות החמדה
התמונות צולמו בבית הכנסת הנטוש בשנת 1999
קישורים חיצוניים
Breve Storia degli Ebrei Marchigiani - - Morasha' Studiosa della Cumunita' Ebraiche dell Marche
שחר סגל (במאי)
ביוגרפיה
משנת 2012 הקימו השניים, ביחד עם "קבוצת התדר", תחת חברת "חדר בר סיני בע"מ" (השייכת לחברת האם "החבר'ה היותר טובים"), את המסעדות "פורט סעיד", "תדר", "נואיבה" ו"מיראז'", וב-2015 את "רומנו", מסעדה השוכנת בבית רומנו בתל אביב, לצד פיצרייה, תחנת רדיו, חנות תקליטים, מועדון הופעות ובית קפה. סניף ראשון מחוץ לישראל של "פורט סעיד" מתוכנן להיפתח בשנת 2023 בניו יורק.
ב-2018 פתחה הקבוצה את המסעדה הכשרה "מלכה" בתל אביב, המפעילה תוכנית לעבודת הכשרה במטבחים לבני נוער בסיכון.
בשנת 2020 הקימו מסעדה בסינגפור.
במאי 2022 נפתחה מסעדה נוספת של הקבוצה בגריניץ' וילג' בניו יורק, בשם "שמונה". לאחר כחצי שנה נכנסה "שמונה" לרשימה המורחבת של מדריך מישלן. 12 מסעדות בניו יורק הצטרפו לרשימת מומלצי מישלן בשנה זאת. בשנה זאת נפתחה עוד מסעדה כשרה בתל אביב בשם "דבורה". כמו כן, בשנה זו חברה הקבוצה לקבוצת האנוי והם פתחו את מסעדת "למפור" ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב.
בשנת 2016 הקים סגל מחדש את מותג הבגדים של מפעל הטקסטיל הישראלי "אתא", שנסגר ב-1985, ביחד עם המעצבת יעל שנברגר. נכון לשנת 2023 ל"אתא" שלוש חנויות בתל אביב וחנות אונליין.
חיים אישיים
לסגל שלושה ילדים, בת מנישואיו הראשונים ושני בנים מבת זוגו לשעבר, השחקנית טל ליפשיץ. בשנים האחרונות הוא נמצא בזוגיות עם הבמאית והתסריטאית, הגר בן-אשר. ובאוגוסט 2018 נישאו השניים במדינת ניו יורק בארצות הברית. אחיו הוא יזם ההייטק עידו סגל.
נמליים
כמזיקים
נמלים ממינים רבים מקימות קינים במשכנות האדם. לעיתים קרובות נמלים מוצאות את דרכן למזון הנמצא בארונות וכדומה, ומשחיתות אותו. לרוב, הנמלים הגרות בבתים הן נמלים קטנות, כמו המורית והאצנית.
נמלים אחרות, כגון נמלת הקציר, מזיקות לחקלאות בכך שהן אוספות תבואה המגודלת בשדות בכמויות גדולות.
נמלים מסוימות מהסוג קמפונית חיות בתוך עץ, ולעיתים הן הורסות רהיטים בדומה לטרמיטים.
ישנן נמלים הפוגעות בבני אדם באופן ישיר, כגון נמלים ארסיות ונמלי גדוד כגון הנמלים מהסוג dorylus.
ריסוס רעל נגד נמלים הוא אמצעי נפוץ להדברתן.
הנמלה במקרא
הנמלה במקרא נחשבת חיה חכמה, שבני אדם יכולים ללמוד ממנה:
התבוננות בחייהן של הנמלים נחשבת לאמצעי חינוכי שיכול להשפיע לטובה, במיוחד על אנשים עצלים. העצל אמור ללמוד משמעת עצמית, אחריות ותכנון מראש מכך שהנמלה מכינה מראש מזון מעונת השפע לעונת המחסור, מתוך משמעת עצמית ומבלי שישנו בעל סמכות המצווה אותה לעשות כך:
הנמלה בדברי חז"ל
חכמי התלמוד התבוננו בנמלים כדי ללמוד את תכונותיהם. בתלמוד מתואר ניסוי שעשה רבי שמעון בן חלפתא, כדי לבדוק אם אכן לנמלה "אין לה קצין שוטר ומושל":
אבל שאר החכמים לא הסכימו למסקנה זו: : ייתכן שהמלך היה בקבוצת הנמלים שהרגו את ה'רמאית', ייתכן שהמלך כבר הוציא גזר-דין, וייתכן שבדרך-כלל יש מלך אלא שבדיוק באותו זמן הייתה ממשלת מעבר... רב אחא לימד כאן, עיקרון ידוע בחשיבה המדעית – אי אפשר להסיק מסקנות מתצפית אחת, כי לתצפית אחת יכולות להיות פרשנויות רבות.
בנוסף, מתוארת תצפית שממנה למדו חז"ל שלנמלה יש דרך ארץ, ואינה גוזלת מחברותיה:
במשנת רבי אליעזר, הנמלה היא משל לזהירות ובדיקה מוקדמת של תנאי השטח לפני ביצוע פעולה:
במסכת חולין מתקיים דיון מעניין על איסוף התבואה מהשדה שהנמלים מבצעות ומה הדין במקרה שבעל שדה מצא מצבור של תבואתו בקמה. רבי מאיר פסק שמדובר בספק לקט ולכן המצבור שייך לעניים.
במסכת יבמות מובא שימוש בנמלים לתפירת פצעים.
הנמלה בתרבויות נוספות
בתרבויות שונות הנמלה היא סמל לחריצות.
במשלי איזופוס ישנו משל בשם הצרצר והנמלה שמעלה על נס את חריצותה של הנמלה לעומת בטלנותו של הצרצר.
היפה והחנון
היפה והחנון היא תוכנית מציאות ישראלית שהופקה על ידי חברת ההפקה "אבוט-המאירי" עבור ערוץ 10 ומבוססת על התוכנית האמריקאית "Beauty and the Geek", שהופקה על ידי אשטון קוצ'ר.
העונה הראשונה צולמה במלון אורכידאה באילת ועלתה לשידור ביולי 2008. העונה השנייה צולמה ב בכרמי יוסף ועלתה לשידור בנובמבר 2010. העונה השלישית צולמה בווילה בקיסריה ועלתה לשידור במאי 2012. העונה הרביעית צולמה בבניין "מצודת ירושלים" שבירושלים ועלתה לשידור בדצמבר 2013.
את שיר הנושא של התוכנית "שני עולמות" שרו רמי קליינשטיין ולינור אברג'יל.
הפורמט
התוכנית מבוססת על הפורמט האמריקאי של התוכנית "Beauty and the Geek" (שרצה בארצות הברית בשנים 2005–2008), בו מפגישים בין חבורת גברים חנונים בעלי אינטליגנציה גבוהה וכישורים חברתיים נמוכים, לבין חבורת נשים יפות בעלות כישורים חברתיים גבוהים וחסרות ידע כללי בתחומים בסיסיים. בפרק הראשון המשתתפים מחולקים לזוגות (גבר ואישה). בכל פרק, הזוגות מתחרים זה בזה בשלל משימות: במרבית המקרים משימות הנשים דורשות שינון של חומר ולמידה, משימות הגברים דורשות שימוש בכישורים חברתיים, ומקצת המשימות דורשות שימוש בעבודת צוות של בני הזוג. במהלך התוכנית מנסים בני הזוג לשפר זה את יכולותיו של זה בתחומים בהם הם חלשים.
תהליך ההדחה
מדי פרק, שני זוגות שניצחו במשימות (ולעיתים זוג אחד שניצח בשתיהן) נדרשים לבחור בשני זוגות אשר יועמדו להדחה (פעם אחת במהלך התוכנית הועמדו שלושה זוגות להדחה). זוגות אלו יישלחו ל"חדר הניפוי", שם בני הזוג (גברים לחוד ונשים לחוד) עונים על חידון טריוויה. השאלות מבוססות על חומר לימוד שהמתמודדים קיבלו קודם לכן. הזוג שקיבל את מספר הנקודות הגבוה ביותר ניצל מההדחה וחוזר למשחק, בעוד הזוג הנוסף שעלה ל"חדר הניפוי" מודח.
התפתחויות עלילתיות
התוכנית נבנית על הבלטת הניגוד, כביכול, בין נשים לא רהוטות (חלקן כאלו שהשפה העברית אינה שפת אם שלהן) וחסרות ידע כללי בסיסי ובין גברים חסרי כישורים חברתיים, העונים לסטריאוטיפים המיוחסים בדרך כלל לאינטלקטואלים, כגון עיסוק במחשבים, מדע בדיוני, לימודים באוניברסיטה והרכבת משקפיים. ניגוד זה מודגש, לעיתים תוך לעג למתמודדים, מתחילת התוכנית. מחד, מוצגים המתמודדים הגברים בצורה סטריאוטיפית, באמצעות כתוביות שמוצמדים לשמם "מעולם לא נישק בחורה", או "פריק של משחקי מחשב", ומאידך, מודגשת עילגותן ובורותן של הבנות, אם באמצעות תרגום דבריהן בכתוביות, שמדגישות את השגיאות הלשוניות שנפלו בדבריהן, ואם באמצעות שידור חוזר ונשנה של רגעים מביכים, כגון חוסר יכולת של אחת הבנות להציב שמות מקומות גאוגרפיים על מפה אילמת של מדינת ישראל,או מתמודדת אחרת שאינה מכירה את חבר הכנסת צחי הנגבי ולא יודעת לבטא את שמו. גם הבנות מוצגות באמצעות כתוביות שהוצמדו לשמן בנוסח "שואפת להיות דוגמנית" או "מדגמנת מדי פעם".
במהלך התוכנית עוברים המתמודדים "שינוי". ה"שינוי" שעוברת הנשים כולל לימוד של חומרים בתחומים שבדרך-כלל עד אז לא היו מעניינן, וכן שינוי בגישה וביחס שלהן אל ה"חנונים", כשמודגש כי קודם להשתתפות בתוכנית לא היו אלו שמות לב אליהם. ה"חנונים" עוברים "מייקאובר" שמתבטא בתסרוקת, לעיתים בגילוח זקן או שפם שנראו מוזרים או שלא במקומם, ובמעבר ללבוש אופנתי. המשימות שעוברים המתמודדים הן חלק מתהליך ה"שינוי". כך, למשל, נדרשים הגברים לבקש מנשים זרות ברחוב את מספר הטלפון שלהן או לפתח שיחות עם בנות על שפת הים. במשימות על הבנים להוכיח, בין היתר, כי רכשו ביטחון עצמי, כי צורתם החיצונית מאפשרת להם עתה קיום יחסים בינאישיים, וכי הפכו מושכים למין השני. הנשים נבחנות על נושאים שונים הקשורים בידע כללי ובאקטואליה, באופנים שונים. בעונה הראשונה למשל, הן נדרשו, בין היתר, לקריין מהדורת חדשות, לראיין אורחים באולפן טלוויזיה או להציג יכולות עזרה ראשונה לטובעים בים.
עונה ראשונה (2008)
בין המתמודדים נוצרו קשרי רעות ואחווה, וכן נרקמו ביניהם תככים ומזימות כמקובל בסוגת הריאליטי. בין המתמודדים נמרוד רייס ורוקסן פלדמן נרקם רומן של ממש, שהובא בפני הצופים על כל פרטיו ודקדוקיו, לרבות נשיקות במקומות פומביים, והתגפפות בחדר המשותף להם, בו, כנהוג בתוכניות מציאות, פעלה המצלמה ללא הרף. רומן זה זכה לסיקור נרחב באמצעי התקשורת, לקראת תוכנית הגמר. תוכנית הסיום שודרה ביום שבת, 1 בנובמבר 2008, ממתחם "רידינג 3". זהות הזוג הזוכה הוכרעה על ידי קהל הצופים, בהצבעה באתר האינטרנט של הערוץ ובאמצעות שליחת מסרונים, בדומה לאופן בחירת הזוכה בעונה הרביעית של הגרסה האמריקאית (בשאר העונות האמריקאיות היו שיטות שונות לבחירת הזוכה). לשלב הגמר עלו שלושה זוגות, אך השופטים במשימות הגמר (רבקה מיכאלי, יוסי סיאס, דידי הררי, אבי ביטר, פנינה רוזנבלום, ניצן הורוביץ ואורנה דץ) הדיחו את המתמודדים גאל אלקסלסי ושחר גולדפינגר. בין שני הזוגות שנותרו, רעות מלכין ואיציק קסאפו ומולם רוקסן פלדמן ונמרוד רייס, הכריעו הצופים באמצעות מסרונים, כאשר משקל מסוים ניתן לעמדתם של יתר המשתתפים בתוכנית, שיכלו להעניק "אלף קולות" לזוג. רוב המתמודדים בחרו להעניק את קולם לנמרוד ורוקסן, וכך גם שולחי המסרונים. כתוצאה מכך הוכרזו נמרוד רייס ורוקסן פלדמן כזוכים, וזכו בפרס בסך 200,000 ש"ח.
עונה שנייה (2010)
העונה השנייה של התוכנית החלה ב-9 בנובמבר 2010, לאחר שההרשמה לה החלה עוד בינואר אותה שנה. מסע הפרסום לעונה זו החל כחודשיים טרם עלייתה לשידור. גמר העונה התקיים ב-15 במרץ 2011. לשלב הגמר עלו שלושה זוגות: ענבל משולמי וירון קפלן, אור שוחט ונלה גולדברג, אלכסיי (אלכס) מורוזוב וליטל סמדג'ה. משימת הגמר הראשונה הייתה משימת הדחה בה נשאלו הזוגות שאלות מתוך חומרי הלימוד של כל העונה כשהם תלויים על מנוף בגובה רב. הזוג שהפסיד במשימה והודח אוטומטית היו ענבל משולמי וירון קפלן. בין שני הזוגות שנותרו הכריעו הצופים באמצעות מסרונים.
עונה שלישית (2012)
העונה השלישית של התוכנית עלתה לשידור ב-24 במאי 2012, לאחר שההרשמה לה החלה עוד בסוף שנת 2010. שלב חצי הגמר של התוכנית נערך באנטליה, טורקיה וממנו עלו לשלב הגמר שלושה זוגות: מייקל עצור ושירלי ארנוביץ, דלית זריהן ושחר באומל, סיגל זיידמן ויבגני בולוטין. גמר העונה התקיים ב-13 בספטמבר 2012. בשונה מבעונות הקודמות, כל הבנים שלא הגיעו לשלב ה"מייקאובר" במהלך התוכנית, עברו שינוי מעין זה כחלק מתוכנית הגמר. לראשונה לא התקיימה הדחה בשלב הגמר ושלושת הזוגות עמדו להצבעת הקהל. מייקל ושירלי, שזכו במשימת הגמר, קיבלו 1,000 קולות באופן אוטומטי בנוסף להצבעת הקהל.
עונה רביעית (2014)
שידור העונה הרביעית של התוכנית החל ב-23 בדצמבר 2013, לאחר שההרשמה לה נפתחה בינואר אותה השנה וצילומי התוכנית התקיימו בחודשי הקיץ. מנחה התוכנית בעונה זאת היה מיכאל הנגבי, אשר החליף את פיני טבגר.
שלב חצי-הגמר של העונה התקיים בבולגריה. לצורך ההגעה אליו, עברו חמשת הזוגות האחרונים תחרות ובה משימות בסגנון "המירוץ למיליון", כאשר הזוג האחרון שהגיע לנקודת הסיום, נותר בארץ והודח מהתוכנית.
תוכנית הגמר של עונה זו לא הועברה בשידור חי, אלא צולמה מראש והוכנו לה שלושה קטעי סיום אפשריים. בהתאם לתוצאות ספירת הצבעות הצופים, הוקרן לבסוף קטע הסיום הרלוונטי של התוכנית, בו הוכרזו קארין ואלעד כמנצחים. אף על פי שלאורך העונה צוין כי הזוג שיגיע למקום השני יזכה בטיסה לברצלונה, לא נגלתה במהלך תוכנית הגמר זהותו של זוג זה.
סיום הפקת התוכנית
זמן קצר לאחר סיום העונה הרביעית הודיעה הנהלת ערוץ 10 כי לא תשדר עונה נוספת. הצעד נעשה כחלק מרפורמה של הערוץ שמטרתה הייתה להפחית בהפקות תוכניות בידור ופנאי ולעסוק יותר בתוכניות אקטואליה וחדשות.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
בול מסירה אישית
בול מסירה אישית הוא בול דואר אשר הונפק לראשונה על ידי דואר צ'כוסלובקיה בשנת 1937, כאמצעי לתשלום העלות הנוספת של שירות מסירה אישית.
גברים לבנים אינם יכולים
גברים לבנים אינם יכולים (באנגלית: White Men Can't Jump) הוא סרט מז'אנר קומדיית דרמת ספורט משנת 1992 שבויים על ידי רון שלטון והופק על ידי דייוויד ו' לסטר. בסרט מככבים וודי הרלסון ווסלי סנייפס בתפקיד כדורסלני רחוב. הסרט יצא ב-27 במרץ 1992 לקולנועים בהפצת פוקס המאה ה-20.
בול מסירה אישית
הרקע ליצירת השירות החדש
בצ'כוסלובקיה, כמו במרבית מדינות העולם, הציעו שירותי הדואר לשולח המכתב שתי אפשרויות עקרוניות להעברת המכתב לידי הנמען:
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
בילי הויל (וודי הרלסון) הוא שחקן כדורסל מכללות לשעבר שמתפרנס מרמאות והתערבויות בכדורסל רחוב. הוא מסתובב במגרשי כדורסל בהם משחקים אפרו אמריקאים, המניחים שהוא לא משחק טוב בגלל צבע עורו הלבן. הוא מתערב איתם ובדרך כלל מנצח. יום אחד מגיע בילי למגרש ושם הוא פוגש את סידני דין (וסלי סנייפס), שלא פחות מוכשר ממנו אך יהיר וגאוותן. סידני מפסיד בהתערבות מול בילי.
בול מסירה אישית
מסירה לכתובת הנמען
הדרך המקובלת ביותר הייתה לציין על גבי המעטפה את שמו ומענו של המכותב, והדואר היה מעביר את המכתב אל הכתובת הרשומה על המעטפה. הדואר לא הבטיח ולא ניסה כלל לאתר את המכותב אישית, אלא השאיר את המכתב בתיבת המכתבים של המכותב, או מסר את המכתב לאדם הראשון שפתח את הדלת בכתובת שעל המעטפה.
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
בילי וחברתו גלוריה קלמנטה (רוזי פרז) מסתתרים מחבורת גנגסטרים אשר להם הם חבים כסף. מטרתה של גלוריה היא להתעשר, באמצעות השתתפות בשעשועון הטריוויה הטלוויזיוני. חלומו של סידני הוא לעבור עם משפחתו לשכונת פאר בלוס אנג'לס. סידני משכנע את בילי שהם יוכלו לשחק ביחד, ולרמות כדורסלנים אחרים. לאחר מספר שיתופי פעולה מוצלחים, סידני עוקץ את בילי בסכום של 1,700 $.
בול מסירה אישית
מסירה אישית בבית הדואר
אפשרות אחרת, שהוצעה על ידי חלק משירותי הדואר בעולם, נקראה בשם "דואר ממתין". בשיטה זו רשם השולח את שמו של המכותב ואת שם בית הדואר אליו יש להעביר את המכתב. המכתב נשמר בבית הדואר עד אשר הגיע לשם המכותב, הזדהה בעזרת מסמך מתאים (דרכון, תעודת זהות או רישיון נהיגה), וקיבל את המכתב. פתרון זה נועד במקור עבור תיירים שלא ידעו מראש באיזה מלון הם עתידים להתאכסן, והדואר הממתין אפשר להם לגשת לבית הדואר המרכזי של העיר אליה הגיעו ולבדוק אם יש מכתבים הממתינים להם. לכאורה, ניתן היה לשער כי "דואר ממתין" הוא הפתרון המתאים לכל מי שרוצה להבטיח כי המכתב ששלח יימסר רק לידי הנמען, ולא יגיע לאף גורם אחר. למעשה, שירות זה התגלה כבעייתי מאוד. בבתי הדואר בהם הופעל השירות הצטברו מכתבים רבים שאיש לא בא לדרוש אותם. על פי הנוהל מכתב שכזה נפתח על ידי אנשי הדואר בתום המועד שנקבע מראש, וזאת בניסיון לאתר את כתובת הנמען ולהעביר לרשותו את המכתב. כך נפגעה פרטיותו של השולח, אשר כלל במכתבו דברי אהבה או סודות מסחריים רגישים.
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
גלוריה כועסת על בילי שאיבד את כספם, ומגלה חשדנות לגבי המקרה. בדרכם לביתו של סידני היא אומרת לבילי: "לפעמים כשאתה מנצח, אתה בעצם מפסיד. ולפעמים כשאתה מפסיד, אתה בעצם מנצח. ולפעמים כשאתה מפסיד או מנצח אתה מסיים בתיקו, ולפעמים כשאתה מסיים בתיקו את מפסיד או מנצח. לנצח או להפסיד זה בעצם כדור אורגני, שממנו לוקחים מה שצריכים".
בול מסירה אישית
שירות מסירה אישית
בשנת 1937 החליטו מנהלי הדואר של צ'כוסלובקיה להציע ללקוחותיהם שירות חדש. תמורת תשלום נוסף בסך 50 הלרו (מאית הקורונה הצ'כוסלובקית), הציע הדואר כי המכתב יועבר אל כתובתו של המכותב, תוך הבטחה שהוא יימסר אישית אך ורק לידיו של המכותב. שלא כמו בשירות של "דואר ממתין", שם קבעו הכללים כי ניתן למסור את המכתב לא רק למכותב אישית, אלא גם לנציג מטעמו שיגיע לבית הדואר עם כתב הרשאה מתאים, שירות "מסירה אישית" קבע כי אך ורק הנמען אישית יוכל לקבל לידיו את המכתב. היה זה פתרון מושלם עבור מי שביקש להבטיח את פרטיות הדברים שהעלה על הכתב.
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
בילי וגלוריה מגיעים לבית משפחת דין, ושם פוגשים גם את אשתו, רונדה (טיירה פרל). כדי לפתור את הקונפליקט, הנשים מצוות על סידני ובילי לשתף פעולה בטורניר 2 על 2. בטורניר הם זוכים בפרס הגדול בסך 5000 $. הניצחון מושג במידה רבה בזכות יכולתו של בילי לעצבן את יריביו ולהוציא אותם מריכוז. לאחר הטורניר סידני מתערב עם בילי שהוא לא יכול להטביע ומוסיף "גברים לבנים לא יכולים". בילי אכן לא מצליח להטביע, וסידני לוקח את כל הכסף.
בול מסירה אישית
שירות מסירה אישית
השירות הוצע לא רק לשולחי המכתבים, אלא גם לנמענים. אדם שביקש לוודא כי כל המכתבים הנשלחים אליו ימסרו אך ורק לידיו אישית (גם במקרה שהמכתב נשלח בדואר רגיל), יכול היה להירשם בבית הדואר הקרוב לביתו ולהתחייב מראש על התשלום הנוסף. בית הדואר איתר את המכתבים שנועדו למנוי על השירות, דאג לסמן את המכתב כמיועד למסירה אישית, ולגבות מן הנמען סכום של 50 הלרו עבור כל מכתב.
בולי מסירה אישית
הפעלה יעילה של שירות מסירה אישית חייבה לסמן באופן בולט וברור את המכתבים המיועדים להימסר לידו של הנמען, ולוודא כי לא יתערבבו בטעות עם המכתבים הרגילים אותם מניח הדוור בתיבת המכתבים. כדי להבטיח זאת הדפיס הדואר בצ'כוסלובקיה בול משולש בצבע כחול, שהיה שונה מאוד בצורתו מכל הבולים המרובעים שהיו בשימוש באותה עת. אדם שביקש לשלוח מכתב שיימסר במסירה אישית רכש את הבול המשולש והדביק אותו על המכתב, בנוסף לבולי הדואר הרגילים. במרכז הבול הכחול הודפס המספר 50 המציין את הערך הנקוב ובפינות הבול הודפסה האות V המציינת כי הסכום שולם.
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
בילי הנואש מבקש את עזרתו של סידני. סידני פונה לאחד מחבריו המועסק כמאבטח באולפנים בהם מצולמת התוכנית. החבר דואג ש גלוריה תשתתף בתוכנית. תחילה גלוריה מתקשה עם שאלות הספורט, אך לאחר מכן היא מנצחת בתוכנית וזוכה ב-14,100 $. לאחר הזכייה בילי וגלוריה חוזרים להיות יחד.
בול מסירה אישית
בולי מסירה אישית
בול משולש נוסף, בצבע אדום, הודפס לצורך מסירת דואר לנמענים שנרשמו לשירות מסירה אישית. כאשר הגיע לבית הדואר מכתב שהיה מיועד לנמען שהופיע ברשימת המבקשים לקבל מכתבים במסירה אישית, הדביקו פקידי הדואר על המעטפה את הבול המשולש האדום. כך ידע הדוור לחפש את הנמען אישית, למסור לו את המכתב ולגבות ממנו באותו מעמד את הסכום הדרוש. הבול האדום היווה למעשה בול דמי דואר המציין את ההתחייבות של מקבל המכתב לשלם עבור השירות. גם במרכז הבול האדום הודפס המספר 50 המציין את הערך הנקוב, אך בפינות הבול הודפסה האות D המציינת כי יש לגבות את הסכום.
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
אחרי שהמזל משחק לבילי, מגיע תורו של סידני לסבול. ביתו נשדד, וכך גם כל כספו. הוא מבקש את עזרת בילי, ומציע ששניהם יתחרו בטורניר. על מנת להשתתף בטורניר צריך 2,000 $. בילי קיבל סכום דומה מגלוריה כדי לרכוש בגדים ולמצוא עבודה. גלוריה מאיימת שאם בילי ישתמש בכסף כדי להמר במשחק הם יפרדו. בילי וסידני מנצחים בטורניר, כאשר סל הניצחון הוא הטבעה של בילי.
בול מסירה אישית
הדפסת הבולים
עיצוב שני הבולים המשולשים בוצע על ידי ווצלאב קובן (Václav Čuban), אחד מעובדי מחלקת הדואר והטלגרף של צ'כוסלובקיה. הם הודפסו על ידי איגוד הגרפיקה הצ'כי (Czech Graphics Union) בפראג בגיליונות של 100 בולים. ההדפסה בוצעה בשני מועדים נפרדים, תוך שינוי מבנה הגלופה.
גברים לבנים אינם יכולים
עלילה
בילי חוזר שמח לביתו, אך מגלה שגלוריה עזבה. הוא נכנס לדיכאון, ואז מגיעים הגנגסטרים שבאים לפרוע את החוב. בילי נותן להם את כל כספו. אחר כך הוא מבקש מסידני שיסדר לו עבודה. בסיום הסרט נראים בילי וסידני מתווכחים, על מגרש הכדורסל, אך הפעם כחברים.
ביקורת
הסרט הכניס 14,711,124 $ בשבוע הראשון להקרנתו ב-1,923 בתי קולנוע. הסכום הכולל של ההכנסות בארצות הברית הוא 76,253,806 $. הסכום הכולל של ההכנסות בעולם הוא 90,753,806 $. הסרט דורג במקום ה-16 בין הסרטים המכניסים ביותר בשנת 1992.
בול מסירה אישית
הדפסת הבולים
ניתן להבחין בין שתי ההדפסות על ידי בדיקת הפינות של הבול המשולש. בהדפסה הראשונה נוקבבו הבולים בצורת מלבן שנחצה לשניים בקו אלכסוני, וכתוצאה מכך לא התקבלו בולים בצורת משולש מדויק. בהדפסה השנייה, לעומת זאת, נוקבבו הבולים בצורת ריבוע שנחצה לשניים בקו אלכסוני, וצורת המשולשים שהתקבלה כתוצאה מכך היא מושלמת.
גברים לבנים אינם יכולים
ביקורת
הסרט קיבל בסך הכול ביקורות טובות. הסרט קיבל 76% ממבקרים באתר Rotten Tomatoes, כשמתוך 38 ביקורות בסך הכול 29 מהן לטובה. מבקר הסרטים רוג'ר איברט של ה"שיקגו סאן-טיימס" כתב שהסרט הוא "לא רק סרט כדורסל", ונתן לו שלושה כוכבים וחצי. בנוסף הוא כתב שהבמאי רון שלטון "הכיר את שחקניו".
סרט זה הוא אחד מהסרטים החביבים ביותר על יוצר הסרטים סטנלי קובריק.
בול מסירה אישית
הפעלת שירות המסירה האישית בצ'כוסלובקיה
ביום 1 במרץ 1937 הונפקו שני הבולים ושירות המסירה האישית החל לפעול. הוא הופסק ביום 15 בדצמבר 1939.
גברים לבנים אינם יכולים
הפקה
בוב לניר, שחקן דטרויט פיסטונס ומילווקי באקס לשעבר ונכנס להיכל התהילה של הכדורסל, מונה למאמן הכדורסל של הסרט. פרימן וויליאמס, השחקן ששיחק את "דאק" בסרט היה שחקן מקצועי בעצמו כששיחק בקבוצות סן דייגו קליפרס, אטלנטה הוקס, יוטה ג'אז ווושינגטון בולטס בין 1978–1986. בנוסף שחקן ה-NBA לעתיד, גארי פייטון, שיחק בסרט כאחד משחקני כדורסל הרחוב ללא קבלת קרדיט מיוחד.
בול מסירה אישית
הפעלת שירות המסירה האישית בצ'כוסלובקיה
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, נעשה ניסיון לחדש את השירות ולהנפיק בול חדש מסוג מסירה אישית. הבול הונפק, אולם השירות בוטל זמן קצר לאחר מכן.
גברים לבנים אינם יכולים
פרסים
פרסים שהסרט קיבל במסגרת הטקס פרסי הקולנוע של MTV:
בול מסירה אישית
הדפסת בולי מסירה אישית במדינות אחרות
למעט צ'כוסלובקיה, והמדינות שנוצרו בשטחה בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהייתה תחת כיבוש של גרמניה הנאצית, לא הציע אף דואר אחר בעולם שירות של מסירה אישית.
בוהמיה ומוראביה
בשנת 1939 הופעל בבוהמיה ומוראביה שירות מסירה אישית שפעל עד שילובה של בוהמיה ומוראביה במדינת צ'כוסלובקיה בשנת 1945.
הפעלת שירות מסירה אישית במדינות אחרות
בשנים האחרונות הציעו מספר מדינות שירות המבטיח מסירה אישית של חבילות ודברי דואר לידי הנמען.
התיישבות האלף
התיישבות האלף הוא שמה של תוכנית התיישבות שהתקבלה במושב הסוכנות היהודית בלונדון במרץ 1930. התוכנית הייתה חלק מתכנון כולל של התיישבות באזור המטעים בארץ ישראל, אשר החל לקרום עור וגידים משלהי 1927.
רקע
בישיבות הוועד הפועל ומועצת הסוכנות, אשר התכנסו בלונדון בחודש מרץ 1930, הוגשה הצעתה של ועדת וילקנסקי (בראשות יצחק אביגדור אלעזרי-וולקני-וילקנסקי, (א' ציוני), אשר דיברה על התיישבות של 1,500 משפחות באזור גידול ההדרים, בקרקעות קרן קיימת לישראל, במשך שלוש השנים הבאות, בתקציב של כ-260 לא"י ליחידה. במסגרת מושב הסוכנות בלונדון הוחלט על הקמת דירקטוריון לחברת ההתיישבות וועדה מצומצמת לשם יישומה. חברי הוועדה היו: פאול זינגר (כנציג "החברה הכלכלית לא"י"), ד"ר ארתור רופין, ד"ר ב' כמן, הארי סאקר (נציג הסוכנות), אברהם הרצפלד ולוי שקולניק (אשכול) (נציגי המרכז החקלאי). הדירקטוריון הוציא פרוספקט "לייסוד חברת אשראי להתיישבות פועלים 1930". בהקדמה נכתב כי החברה הוקמה בהון של 200,000 לא"י וכי מטרתה להוציא לפועל בזמן הקצר ביותר, ועד כמה שאפשר במשך שנת 1930, התיישבות אלף משפחות פועלים על קרקע של הקק"ל. התוכנית כללה סכום של 580 אלף לא"י הנחוץ להתיישבות אלף משפחות. מתוך סכום זה תשקיע החברה סכום של 350 אלף לא"י. דווקא החלק הציוני בסוכנות דרש לצמצם את התוכנית, להעמידה על אלף משפחות בלבד ולהגדיל בתמורה את התקציב לכל המשפחה ל 350 לא"י, לאחר שהתברר במרכז החקלאי כי זהו פחות או יותר המספר הריאלי של ציבור הפועלים המעוניין בהתיישבות מסוג זה. בישיבה זו התקבלה ההחלטה על יישום מפעל התיישבות האלף.
ניסיונות התיישבות דומים שקדמו ל"התיישבות האלף"
בתקופת העלייה הראשונה נעשה ניסיון דומה ל"התיישבות האלף", כאשר חברי אגודת האש של מינסק הקימו יישוב מטעים בעין זיתים, ליד צפת. התיישבות האלף הוצעה לראשונה על ידי לוי אשכול (שקולניק) בוועידת הפועל הצעיר שהתכנסה ב-1926. שקולניק, שחזר באותה עת מסיור ביוון, היה תחת השפעת המבצע שהתנהל שם ליישוב המוני וזול של עקורים יוונים מטורקיה. את הצעתו העלה בהקשר להתיישבות זולה של פועלי המושבות בעמק זבולון. לימים אומץ שם זה לתוכנית התיישבות של פועלי המושבות באזור גידול ההדרים, שאותה יזם המרכז החקלאי והגיש למחלקת ההתיישבות. בקיץ 1927 יזם המרכז החקלאי תוכנית להתיישבות אלף משפחות של פועלים, אשר המתינו, חלקן שנים אחדות, לתורן להתיישבות. ל"התיישבות האלף" קדם משבר כלכלי, ובשל כך בעיה של מימון, כתוצאה ממשבר כלכלי ומיתון ששררו בארץ ישראל בשנת 1926. משבר זה של העלייה הרביעית הביא לאבטלה של כשליש מכוח העבודה היהודי, ואף לעצירת העלייה ולירידה משמעותית מהארץ. בביצוע התיישבות האלף הראשונה יושמו הלקחים שהופקו מראשית שנות ה-20: היישובים הוקמו על שטח מישורי שנעשתה בו עבודת הכנה לניקוז מי נחל קישון, והמתיישבים עברו הכשרה מתאימה. כמו כן, השתמשו במסקנות המחקר המדעי ובתוכניות מדויקות שהכינה מחלקת ההתיישבות, כאשר המשבר הכלכלי הביא לירידה במחירי חומרי הגלם.
ביצוע התוכנית
בשנת 1932 חודשה התוכנית, ובמסגרתה הוחלט ליישב בסמוך למושבות ותיקות אלף משפחות נוספות של פועלים. בשל המשבר הכלכלי העולמי לא הושגו הכספים הנדרשים לביצוע התוכנית, ובסופו של דבר התיישבו במסגרת זו 437 משפחות בלבד. 202 מהמשפחות קיבלו מימון מלא, שכלל בית צנוע ו-15 דונם אדמה, מחציתם נטועים בעצי הדר, והשאר מיועד להקמת חצר משק ולגידול מספוא וירקות. שאר המשפחות קיבלו בתחילה רק מחצית מהחלקה, והוכנו עבורם שטחי קרקע נוספים להשלמת המשק מאוחר יותר. המתיישבים אמורים היו להמשיך בעבודתם כפועלים שכירים במושבות ובמקביל לפתח את משקם הפרטי, במה שנודע "התיישבות בהדרגה". כך הוקמו המושבים כפר ביל"ו (1932) וגבתון (1933) בסמוך לרחובות, נטעים (1932) ובית עובד (1933) ליד נס ציונה, צופית (1933) ליד כפר סבא ובהדרגה ליד פתח תקווה, כפר הס (1931) ליד תל מונד, רמת טיומקין (1933) ליד נתניה, רשפון (1936) ליד הרצליה, גבעת ח"ן (1933) ליד רעננה וגני עם (1932) ליד מגדיאל. במסגרת התוכנית צורפו 12 משפחות לקבוצת שילר (גן שלמה) שליד רחובות ו-20 משפחות לגבעת השלושה שליד פתח תקווה. שני הקיבוצים קיבלו במסגרת התוכנית תקציבים ששימשו להקמת בניינים ונטיעת מטעים. תוכנית ההתיישבות לא הגיעה לכלל מיצוי מלא. היישובים שהוקמו לא התפתחו כפי שתוכננו והם נזקקו להלוואות נוספות מצד המוסדות המיישבים כדי להתבסס. תקוות המוסדות המיישבים, שנמצאה הדרך להתיישבות זולה, לא התגשמו. עם זאת סימנה התיישבות האלף את ראשית המפעל ההתיישבותי רחב ההיקף של תקופת העלייה החמישית.
ישראל שלי חוגגת
ישראל שלי חוגגת הוא אלבום האולפן השביעי והאחרון של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. אחרי צאתו התפרק הצמד ואילנית פתחה בקריירת סולו. את האלבום "ישראל שלי חוגגת" הוציאה לאור ביום העצמאות של שנת 1973 חברת התקליטים התקליט חיפה, והתקליט כלל מספר שירים שהפכו ללהיטים בעולם הזמר הישראלי. "למה למה", "דברים שאמרנו" והשיר המוביל, "ישראל שלי חוגגת", דורגו במקום הרביעי, החמישי והראשון בהתאמה במצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל.
סריניוואסה רמנוג'אן
סרִינִיוַאסה אִִיאנגאַר רַמנוּג'אַן (ஸ்ரீனிவாஸ ஐயங்கார் ராமானுஜன்; 22 בדצמבר 1887 - 26 באפריל 1920) היה מתמטיקאי הודי, מגדולי המתמטיקאים בכל הזמנים, שחי בזמן השלטון הבריטי בהודו. למרות שלא עבר הכשרה פורמלית במתמטיקה עיונית, הוא תרם לאנליזה מתמטית, תורת המספרים, טורים, שברים משולבים, כולל פתרונות לבעיות שעד אז נחשבו לבלתי פתירות. בשנת 1913, לאחר חיפוש מתמטיקאים שיכירו בערך תגליותיו, התיידד עם המתמטיקאי הבריטי גודפרי הרולד הארדי. לאחר שהארדי זיהה את תגליותיו של רמנוג'אן, הוא ארגן את הגעתו לבריטניה.
במהלך חייו הקצרים, רמנוג'אן גילה באופן בלתי תלוי כ-3,900 תגליות מתמטיות, רובן זהויות ומשוואות.
ביוגרפיה
רמנוג'אן נולד במשפחה ברהמנית־טמילית אדוקה, בעיר אירודו, במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו. הוא התבלט במתמטיקה עוד מנעוריו. בגיל עשר זכה בציון הגבוה ביותר במחוז בבחינת המתמטיקה ונודע בזכרונו יוצא הדופן. בגיל 16 התגלגל לידיו הספר ״תוצאות יסודיות במתמטיקה עיונית״ מאת ג'ס קר, שהשפיע מאוד על עבודתו. בתיכון החל ללמוד לבדו ולחקור בעצמו (בעיקר על שערוך נומרי של קבוע אוילר ועל תכונות של מספרי ברנולי). על סמך הישגיו זכה במלגת לימודים במכללה, אך רמנוג'אן התעניין במתמטיקה בלבד, מה שהביא אותו להיכשל בשאר המקצועות. הוא עבר למדרס (צ'נאי), ניסה ללמוד במכללות שונות, סבל מבעיות בריאותיות והמשיך במחקרו העצמאי.
כמנהג המקום באותה עת, רמנוג'אן נישא בגיל 21 לג'אנאקי אמאל בת ה־10, שעברה לגור עמו כעבור שנתיים. רמנוג'אן התקיים מהוראת מתמטיקה והחל לפרסם ב-Journal of the Indian Mathematical Society. בעקבות מאמר מחקר מבריק משנת 1910 על מספרי ברנולי, הוא זכה בהכרה, ונודע כאשף מתמטי באזור מדרס. במרץ 1912, לאחר שבקשותיו למלגות נדחו, החל לעבוד כחשבונאי ("מחשב אנושי") בנמל מדרס. מעסיקו, החשבונאי הראשי, שהתעניין במתמטיקה אקדמית, הפך תומך שלו לאורך חייו. בעקבות מכתב שכלל מספר תוצאות מפתיעות (לרבות חקר של בעיית ברוקר) שנשלח למתמטיקאי הבריטי גודפרי הרולד הארדי על ידי מהנדס בריטי שעבד בהודו, הארדי, זיהה מיד את גאונותו יוצאת הדופן של רמנוג'אן והפך למנחה שלו. כשנשאל הארדי על ידי פאול ארדש מה הייתה תרומתו החשובה ביותר למתמטיקה, ענה ללא היסוס "גילויו של רמנוג'אן". על אהבתו של רמנוג'אן למספרים הטבעיים ניתן ללמוד מהדברים שאמר עליו הארדי:
בגיל 26 רמנוג'אן הגיע לבריטניה בהזמנתו של הארדי וקיבל בה משרה אקדמית. הוא לא הסתגל לחיים בבריטניה וחווה משברים נפשיים רבים בעודו באנגליה ואף ניסה להתאבד על ידי עמידה במסלולה של רכבת נוסעת. הוא ניצל הודות לערנותו של אחד מעובדי הרכבת. הוא גם לא הסתגל להרגלים הנראים כמובנים מאליהם לאזרח מערבי, כגון נעילת נעליים, וכן למאכלים ולקוד ההתנהגות האירופאי. רמנוג'אן יצא לחופשה בהודו בעידודו של הארדי. אך כששב ממנה נפטר, ככל הנראה ממחלת מעיים, והוא בן 32.
עבודתו
רמנוג'אן עבד בעיקר בניתוח תורת המספרים והתפרסם בשל נוסחאות רבות המשתמשות בקבועים מתמטיים כגון פאי, מספרים ראשוניים ופונקציית החלוקה. לעיתים קרובות הוא קבע את נוסחאותיו ללא הוכחה, ורק מאוחר יותר הן הוכחו כנכונות על ידי מתמטיקאים אחרים. הוא היה גאון מתמטי, בעל חשיבה ויזואלית, אשר הגדיר בעיות מתמטיות ופתר אותן ללא כל שלבי ביניים, וללא שימוש בשיטות חשיבה סדרתיות וחלוקת בעיותיו לשלבים לוגיים נפרדים ופשוטים יותר.
אזכורים בתרבות
על סיפור חייו הופק בשנת 2015 הסרט הבריטי "האיש שידע אינסוף".
הוא מוזכר בסרט סיפורו של וויל הנטינג.
יאיר ניצני
יָאִיר נִיצָּנִי (נולד ב-22 באוגוסט 1958) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, שחקן, תסריטאי, עיתונאי, קומיקאי, מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי. חבר בלהקת "תיסלם".
נעוריו ותחילת דרכו
ניצני נולד בבאר שבע למרים, ילידת פולין, ולאנצו יליד איטליה, ולו שני אחים. אביו, אנצו ניצני, נמנה עם מפתחי התעשייה הכימית הממשלתית בישראל.
יאיר ניצני גדל והתחנך בבאר שבע, חיפה וסביון ובתחילת דרכו המוזיקלית השתתף בהרכב "אחוז בננה" שהופיע עם גרסאות כיסוי לשירים. בשנת 1976 התגייס לחיל התותחנים שם שירת כנהג נגמ״ש. לאחר מכן המשיך את שירותו הצבאי בגלי צה"ל בתפקיד של טכנאי שידור. בתקופת שירותו בגלי צה״ל הכיר את יזהר אשדות, ששירת כעורך מוזיקלי בתחנה. השניים התחברו, הפכו לשותפים מוזיקליים ועבדו בשעות הפנאי כתקליטנים במסיבות דיסקו. על החוויות שצברו כתקליטנים, השניים כתבו את השיר הפארודי "תנו לי רוק'נ'רול". מאוחר יותר נפגשו השניים עם דני בסן, אשר שירת באותה תקופה בלהקת חיל האוויר. כך נוצר הגרעין של להקת תיסלם.
תקופת תיסלם
להקת תיסלם פרצה לתודעה הישראלית בסוף שנת 1980, עם השיר "רדיו חזק". כמה חודשים מאוחר יותר יצא גם האלבום באותו השם. לאורך כל שנות הלהקה שימש ניצני כקלידן הלהקה וכמנהל האמנותי שלה. סימן ההיכר שלו בלהקה היה ברז שהודבק למצחו. הוא כתב ללהקה מספר שירים, שהמפורסמים ביניהם הם "רדיו חזק", "פרצופה של המדינה", "תנו לי רוקנ'רול", "עוד פגישה" ו"לראות אותה היום" ו״חצבים פורחים״.
השיר "חצבים פורחים" יצא על תקליטון יחד עם השיר "אור של כוכבים" וחולק בחינם כחלק מקמפיין "מועדון חצב" (חיסכון צעיר בבנק לאומי לישראל). בחלקו השני של התקליטון היה תשדיר פרסומת של בנק לאומי עם הסלוגן "מה המצב? חצב!". השיר "חצבים פורחים" נכתב בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, לאחר שיאיר ניצני ויזהר אשדות הוטסו להופיע בפני חיילים בדרום לבנון. המראות שראו, השיחות עם החיילים ואווירת המלחמה בצפון שעמדה בניגוד גמור לאווירת החופש והניתוק בתל אביב הובילו אותם לכתיבת השיר. חוש ההומור הציני של יאיר ניצני ויכולות הכתיבה החדות שלו הביאו אותו לכתוב את "ההמנון" שביקש הבנק, תוך שהוא משחיל לתוכו את המחאה שלו ושל יזהר אשדות על מלחמת שלום הגליל.
ב-23 באוקטובר 1983, לאחר הופעה בבאר שבע, הודיעו חברי הלהקה שזו ההופעה האחרונה שלהם. הודעת הפירוק התקבלה בצער רב ובבכי מצד הקהל במועדון והמעריצים ברחבי הארץ.
רדיו, טלוויזיה וקריירת סולו
בשנות השמונים התמנה ניצני למנכ"ל "הד ארצי", והיה אחראי לתגליות כמו החברים של נטאשה, נוער שוליים, אדם ועוד מספר הרכבים מצליחים שהחלו לפעול לקראת סוף שנות ה-80 וכן היה מהמעורבים בתחילת הקריירה הבינלאומית של עפרה חזה. ב-1990 עזב את "הד ארצי" והקים את "יאיר ניצני מוזיקה", שהיא חברה לטיפול בזכויות יוצרים לפרסומות.
בקריירת הסולו שלו התפרסם, בין היתר, שירו "האשם תמיד", שהתבסס על דמות פרודית על שדרן רדיו קהיר מהתוכנית "מה יש", וכן "שיר המנגל" עם השחקנית גני תמיר, שהיא גרסת כיסוי היתולית לשיר "Brother Louie" של מודרן טוקינג.
ניצני העלה תוכניות יחיד ועד שנת 2005 כתב והגיש את שלוש העונות של תוכנית הסאטירה בערוץ 10 "אחורי החדשות". משנת 2006 התחיל להנחות את תוכנית הראיונות "עושים צחוק", שהנחה בעונתה הקודמת עידן אלתרמן. ב-2007 הנחה את תוכנית הסאטירה "גלגל החדשות". ב-2008 הגיש ברדיו 99 תוכנית יומית בשם "רדיו חזק", בה אירח אומנים ישראלים. בשנת 2010 הגיש מדי יום ראשון בגלי צה"ל את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה ולהקתן" עם יזהר אשדות. יחד עם המאמן האישי אלון גל השיק ביוני 2010 את מדיה באז, מכללה לניהול עסקי מוזיקה, בידור ומדיה.
בדצמבר 2012 החל להגיש את מגזין התרבות "קצת גבוה" בערוץ 10. ב-2014 יצא לאור ספרו "מרים גבה" - קובץ מאמרים שכתב ושהתפרסמו ב"ישראל היום", וכן החל להגיש את התוכנית "פותחים את הבוקר" בגלי צה"ל.
בשנת 2018 הנחה את העונה השנייה של התוכנית "העולם עצוב אז צוחקים" בטלוויזיה החינוכית. התוכנית הייתה מועמדת לפרס האקדמיה כתוכנית התרבות הטובה לשנת 2018.
ניצני הנחה את טקס פרס אקו"ם בשנת 2021 ובשנת 2022.
בשנת 2023 העלה את מופע הבידור ״הולך פזור״ והופיע במסגרת תיסלם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
חיים אישיים
ניצני נשוי לדרורית, אחותו של גולן ציפל ולהם שלוש בנות. מתגורר בסביון.
בשנת 2014, לאחר מבצע מבצע צוק איתן, אימצה המשפחה את אלי סופר, חייל בודד ללא עורף משפחתי.
א-נזלה א-שרקיה
א-נזלה א-שרקיה (בערבית: النزلة الشرقية) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם שבצפון מערב השומרון, הממוקם כ-18 ק"מ צפונית-מזרחית לטולכרם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית א-נזלה א-שרקיה מנתה בשנת 2006 כ-1,647 תושבים. 5.4% מתושבי א-נזלה א-שרקיה היו פליטים בשנת 1997.
היסטוריה
בשטח הכפר נמצאו שרידי חרסים מימי הביניים ומהאימפריה העות'מאנית.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 הכפר תואר כ"קטן, מלט, עם בארות מים בדרומו וכמה עצי זיתים. הוא ניצב על אדמה גבוהה ויש עצי דקל בסביבתו." במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1931, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אכלסה א-נזלה א-שרקיה 256 מוסלמים ב-52 בתים. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית א-נזלה א-שרקיה מנתה 300 תושבים, על שטח של כ-4,840 דונם. מתוכם 723 דונם היו מטעים ואדמה להשקיה, 268 שימשו לגידול דגנים, ואילו 5 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961, אוכלוסיית א-נזלה א-שרקיה הייתה 507 תושבים.
אוראנגאבאד
אוראנגאבאד (במראטהית:  औरंगाबाद, באורדו: اورنگ‌آباد) היא בירת מחוז אוראנגאבאד, במרכז-מערב מדינת מהאראשטרה שבהודו. העיר נוסדה בשנת 1610 על ידי אורנגזב, אחרון המוגולים הגדולים, ופותחה כמרכז סחר אזורי לפני כארבע מאות שנה. העיר היא מוקד תיירותי בזכות מונומנטים היסטוריים ותיירותיים רבים הנמצאים בה ובסביבתה, בהם מערות אג'אנטה ואלורה שהן אתרי מורשת עולמיים, וכן ביבי קה מקברה שהוא מאוזוליאום (מקברה, מהשורש קבר, משמעה אחוזת קבר) שבנה עזאם שהה, בנו של אורנגזב, לאמו, והוא מבנה המזכיר בצורתו את הטאג' מהאל.
תערוכת הרכב הבין-לאומית של בייג'ינג
תערוכת הרכב הבין-לאומית של בייג'ינג (ידועה גם בשם: אוטו צ'יינה) היא תערוכת רכב, המתקיימת אחת לשנתיים בעיר בייג'ינג. התערוכה מתקיימת בשנים זוגיות, כאשר בשנים האי־זוגיות, התערוכה מתקיימת בתערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי. התערוכה התקיימה לראשונה בשנת 1990.
התערוכה מתקיימת במרכז הכנסים הבין-לאומי של סין (CIEC) בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי בייג'ינג קפיטל, והיא מאורגנת על ידי הארגון הבין-לאומי של יצרני הרכב  (OICA).
פאולינה לבל-אלבלה
פאולינה לבל-אלבלה (בסרבו-קרואטית: Paulina Lebl-Albala, בסרבית קירילית: Паулина Лебл-Албала; 9 באוגוסט 1891, בלגרד, ממלכת סרביה – 8 באוקטובר 1967, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית) הייתה סופרת, מתרגמת, חוקרת ומבקרת ספרות, ועיתונאית יהודיה בת קהילת בלגרד, שפעלה בממלכת יוגוסלביה ובארצות הברית.
קורות חיים
לבל-אלבלה פרסמה עשרות ספרים, מאמרים ותרגומים שונים לאורך הקריירה שלה בממלכת יוגוסלביה וכן ערכה מספר ביטאונים בתחומי הספרות. ב-1940 נלוותה לשליחותו של בעלה בארצות הברית ופרסמה מספר מאמרים בעיתונות בתחום הספרות. ב-1945 שבה לבלגרד ועסקה בתרגום יצירות לסרבית. ב-1947 עלתה לארץ ישראל המנדטורית ובראשית שנות ה-50 עזבה לקנדה ובהמשך ללוס אנג'לס בארצות הברית, שם הלכה לעולמה ב-1967.
שביתת הרופאים בישראל (2011)
השביתה החלה ב-5 באפריל 2011, והסתיימה בחתימתו של הסכם קיבוצי כעבור ארבעה וחצי חודשים, ב-25 באוגוסט. עיסוקם של הרופאים בהצלת חיי אדם אינו מאפשר שביתה מלאה, ולכן הייתה זו שביתה חלקית שבמהלכה ננקטו דרכים שונות לשיבוש העבודה, כגון עבודה במתכונת שבת או השבתת שירותים באזור מסוים. נלוו לשביתה צעדי מחאה נוספים, ובהם הפגנות, צעדת מחאה, שביתת רעב והתפטרות המונית.
סכסוך העבודה שבמסגרתו התקיימה השביתה הובא לדיון גם בבית הדין הארצי לעבודה ובבג"ץ, מתוך כוונה לזרז את סיום הסכסוך.
ראשית הסכסוך
ב-13 ביולי 2000 נחתמו שני הסכמים קיבוציים בין שלושה מעסיקים גדולים של רופאים - מדינת ישראל, שירותי בריאות כללית, והסתדרות מדיצינית הדסה לבין ההסתדרות הרפואית בישראל (להלן: הר"י): הסכם שכר לתקופה שמ-1 ביולי 1998 ועד 31 בדצמבר 2001 והסכם בוררות לתקופה של 10 שנים עד ל-13 ביולי 2010. במסגרת הסכם הבוררות נקבע מנגנון יישוב חילוקי דעות שעיקרו הימנעות משביתה למשך 10 שנים והכרעה במחלוקות בין הצדדים באמצעות בוררות.
באוגוסט 2010, לאחר שפג הסכם הבוררות, החל, ביוזמת הר"י משא-ומתן בין הר"י למעסיקים לקראת גיבושו של הסכם קיבוצי חדש. ב-20 במרץ 2011 הכריזה הר"י על סכסוך עבודה, לאחר שלטענתה מהלכי המשא-ומתן הגיעו למבוי סתום. המשא-ומתן נמשך, אך ללא הצלחה, ובתום זמן ההמתנה הנדרש על פי חוק יישוב סכסוכי עבודה, ב-5 באפריל החלה הר"י בשיבושי עבודה ובעיצומים בבתי החולים הממשלתיים, בשירותי בריאות כללית ובהדסה. גם הרופאים השכירים במכבי שירותי בריאות ובקופת חולים מאוחדת נכללו בשובתים, אף שמעסיקיהם לא היו צד למשא-ומתן.
בדרישות הרופאים נכללו דרישות העוסקות בשכרם ובתנאי עבודתם של הרופאים, וכן דרישות העוסקות בתפעולה ובעתידה של מערכת הבריאות בישראל, ובהן:
מהלך השביתה
מתחילת השביתה קיימו השובתים לסירוגין שיבושים שונים בפעולת בתי החולים והמרפאות, ובהם ביטול ניתוחים מתוכננים (פרט לניתוחים מצילי חיים, שהתקיימו כמתוכנן) ועבודה במתכונת שבת. במקביל התקיים משא ומתן בין הצדדים לסכסוך, שבראשו עמדו יו"ר הר"י, ד"ר ליאוניד אידלמן, כנציג הרופאים, ואילן לוין, הממונה על השכר באוצר, כנציג המעסיקים.
ב-23 ביוני 2011 דחה בית הדין האזורי לעבודה את בקשותיהם של המעסיקים למתן צו מניעה שיאסור על הר"י לנקוט עיצומים, וקבע כי "העיצומים כפי שהרופאים קיבלו על עצמם בהצהרה לפרוטוקול עומדים באמות מידה של סבירות ומידתיות ואין ליתן לגביהם צו מניעה". נדחתה גם עתירתם של המעסיקים להעביר את הסכסוך להכרעה בבוררות בהתאם לחוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז-1957.