cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אספות העם ברומא העתיקה
אספת הקוריות
לאספת הקוריות הייתה במקור הסמכות רק לאשר או לדחות הצעות המועלות בפניה על־ידי המלך או הסנט. הצעות אלו, בתקופת המלכים, כללו בחירת המגיסטראטים, כולל המלך עצמו, העברת חוקים, מלחמה ושלום, הטלת עונש מוות על אזרחים רומים, ועל עניינים מסוימים הנוגעים לגנטס ולקוריות. בעל הכוח האמיתי היה המלך, שאף קבע את המינויים לכל המשרות, לבד ממשרת הקוואיסטור. בתקופה הראשונה, עסקה האספה גם בבחירת הכוהנים השונים, אך משימה זו הועברה בלקס דומיטיאנוס (לקס הוא חוק או חקיקה) משנת 104 לפנה"ס לאספת השבטים. בשתי התקופות, המלוכה והרפובליקה, אישרה האספה פעולות אימוץ וצוואות.
אחרי הרפורמות של המלך סרוויוס טוליוס, הועברו סמכויות הבחירה הממשיות לאספת הקנטוריות, שבה היו הפלבאים שותפים. אספת הקוריות שימרה בידיה רק את הזכות לאשר או לדחות את הצעדים של אספת הקנטוריות, יכולת הטלת וטו ששימרה כוח מסוים בידי האספה. לקס פובליליה  של הטריבון פובליליוס וולרו משנת 471 לפנה"ס ביטל את זכות הווטו של אספת הקוריות, מה שהותיר בידה רק את הסמכות לעסוק בענייני הפולחן והדת של הקוריות עצמן. מכאן ועד סוף תקופת הרפובליקה עסקה אספת הקוריות רק באישור והענקת האימפריום למגיסטראטים שמונו בהחלטת אספת הקנטוריות, השבעתם של כהנים מסוגים מסוימים והכרעה בעניינים הנוגעים לפולחן של הקוריות.
אספת הקנטוריות
אספת הקנטוריות (comitia centoriata) הייתה בתחילתה אספרה צבאית בה נכחו והצביעו רק אנשי צבא. האספה התחלקה ל־193 קנטוריות, יחידות של מאה חיילים, שנבדלו אחד מהשני ברמת הציוד ובתחמושת בו השתמשו החיילים. על פי חלוקה זו הגיעו אנשי הצבא להצביע באספה. בעקבות רפורמה שמיוחסת למלך סרוויוס טוליוס עברה והפכה האספה להיות מבוססת שומת רכוּש. עדיין נשמרה החלוקה ל־193 יחידות אולם מספר חבריה לא היה קבוע ונקבע על פי הונו האישי של האזרח. הסיבה שהאספה הועברה מהיות מבוססת ציוד צבאי להיות מבוססת הון אישי היא בגלל שבצבא הרומי היה על החייל לקנות בעצמו את ציודו, משמע כל ציוד שונה דרש הון תואם.
מטרת הרפורמות של סרוויוס טוליוס הייתה לייצר גוף פוליטי מאוחד בעיר רומא. הוא חילק את כלל האזרחים לשישה מעמדות רכוש ו־193 קנטוריות. הרפורמה ביקשה לצרף את הפלבאים, האזרחים הלא מיוחסים, לגוף המצביעים אך בלי לתת להם השפעה ישירה. על כן, חילק המלך את העם לחמש מחלקות עיקריות, מבוססות על שוּמת רכוּש וייצוגם לא התחלק בשווה – שוּמת הרכוש התקיימה במפקד האוכלוסין, הקֶנְסוּס. כך זכו שני המעמדות הבכירים בעושרם, הפרשים והסנאטורים, ברוב בין הקנטוריות (98 מתוך 193) ובזכות להצביע ראשונים. ולכן אם הייתה הסכמה ביניהם לא ניתן היה לדחות הצעה הרצויה למעמדות המובילים או לקבל החלטה שאינה לרוחם. מאוחר יותר, כאשר אוחדה אספת הקנטוריות עם אספת השבטים, נקבע סדר ההצבעה על פי גורל. חשוב לציין שמספר החברים במעמדות הגבוהים היו נמוך בהרבה ממספר החברים במעמדות הנמוכים, דבר שהגביר את חוסר הייצוג של העם הפשוט.
החלוקה באספת הקנטוריות הייתה דמוית חלוקה צבאית, כשבצד אחד הפרשים (equites) ובצד שני חיל הרגלים (pedites), כשחיל הרגלים מחולק לחמישה מעמדות בהתאם למס המלחמה, הטריבוטום, ששילמו כמו גם השירות שלהם בצבא והשריון שלהם. כל קבוצה חולקה למאות (קנטוריות) שחציין מבוגרים (seniores) מעל גיל 46 וחציין צעירים (juniores) בין גיל 17 ל־46.
אספת הקנטוריות כללה גם פטריקים וגם פלבאים, שתי הקבוצות שהרכיבו את אזרחי רומא. האספה לא כללה את העבדים, הנשים, הפרגריני, והאיררי. אספות הקנטוריות נערכו לביצוע מספר משימות עיקריות:
עם הזמן, חלו מספר התפתחויות במעמד אספת הקנטוריות. החל בשנת 482 לפנה"ס כל אזרח מעוניין היה רשאי להעמיד את עצמו לבחירה לתפקידי מגיסטראט, גם בלי ייעוץ הסנאט. חוקים הוצגו משך 17 יום, כדי שהנאספים יוכלו לעיין בהם ולעמוד על טיבם, ואילו סמכות אספת הקוריות כערכאת וטו נשחקה בהדרגה והפכה סמלית בלבד.
מהלך האספה
מפגשי אספת הקנטוריות נערכו ב"שדה מארס" (campus martius), כשבראש האספה יושב הקונסול, או בהרשאתו. במקרים של אספה לצורך שיפוט או בחירת מגיסטרטים מדרג נמוך לרוב ישב בראש האספה מחליף כמו דיקטטור, מלך זמני, פראיטור או המגיסטר אקוויטום.
לפני כינוס האספה, היה הקונסול נועץ באוגור (augur), כוהן מעונן שברר האם היום מתאים לאספה. אם נמצא שיום האספה מתאים, הוצאה הזמנה כללית לאספה והושמעה תקיעת חצוצרה. כאשר החלו האנשים להיאסף, הושמעה קריאה שנייה, קריאת התכנסות, והקהל נפרד לקבוצות בהתאם למעמד ולגיל.
האספה עצמה החלה בהעלאת קרבן שאחריה הציג נשיא האספה את הנושא שעומד על סדר היום להחלטה. כאשר עמדה בחירת מגיסטראט על הפרק, קרא המגיסטראט המכהן את שמות המועמדים והיה עשוי לנצל את השפעתו ולהמליץ על אחד מהם לתפקיד. הוא לא היה חייב להכריז על שמות כל המועמדים אם מועמד כלשהו לא היה כשיר מבחינת גילו או מסלול המשרות שעבר, או בגלל כל מכשול חוקי אחר. במקרה של הצעת חוק, היה הנשיא קורא אותה וממליץ על החלטה. בשלב זה היו יכולים אחרים, ראשית אזרחים ואחריהם מגיסטראטים, לדבר בעדה או נגדה. במקרה של דיון בפשע, היה הנשיא מכריז על הפשע, מציע את העונש שיוטל על העבריין ומאפשר לאחרים לדבר בעדו או נגדו.
אחרי שהנושא נדון דיו הוא הועמד להצבעה, שנערכה לפי חישוב הצבעת כל קנטוריה ובשלב מאוחר יותר (החל משנת 139 לפנה"ס) באמצעות סימון נקודה ליד שמו של המועמד, הנאשם או הצעת חוק. לכל אדם באספה ניתן לוח, שעליו היה יכול לסמן את דעתו בנוגע במקרי משפט או חוק, או לרשום את שמו של המועמד המועדף במינוי מגיסטראטים. לוחות ההצבעה הונחו אחרי ההצבעה בתוך תיבה, נמנו ואחר־כך נספרו פעם נוספת ובסיום השלבים התוצאה הוכרזה, גם כאן פעמיים.
אספת השבטים
אספת השבטים הוקמה אף היא בעקבות הרפורמות של סרוויוס טוליוס, שכוננה חלוקה של העיר גאוגרפית לשלושים שבטים (אחר–כך 35 לפני שנת 241 לפנה"ס). במקור כללה אספת השבטים ככל הנראה רק את הפלבאים כשהפטריקים מצטרפים למניין רק אחרי רפורמת הדקמוירי. היעדים המרכזיים של אספת השבטים היו בתחילה איסוף המיסים המגיעים מכל אדם על־פי שבטו ודיון בעניינים הנוגעים לכל שבט (כמו תחזוקת דרכים, בארות, חומות, וכדומה. בהדרגה, הפכה האספה בזכות גודל האוכלוסייה שהייתה שותפה בה, בהשוואה לאספת הקנטוריות, לבעלת חשיבות הולכת וגדלה. אספת השבטים הכריעה במספר נושאים:
אספת השבטים התכנסה תחת ראשותו של אחד הטריבונים, כאשר עם הזמן, כאשר האספה הפכה יותר ויותר לאספה כללית של אזרחי רומא, החלו גם אחרים כמו הקונסולים או הפראיטורים לכהן בראשה. אספת השבטים התכנסה בדרך כלל ב"שדה מארס", אף כי היו כינוסים גם במקומות אחרים, ונוהל הזימון לאספה וכן הליכי הדיון וההצבעה היו פשוטים והרבה פחות פורמליים וטקסיים מבאספת הקנטוריות.
אחרי הדיון בהצעה שהועלתה להצבעה, היו המתכנסים מתפצלים לשבטים ומצביעים בתוך השבט עצמו, ומוסרים הכרעה מקובצת עבור השבט כולו. סדר ההצבעה נקבע על פי גורל, ואת הכרעת ההצבעה היה מוסר אחד ממכובדי השבט, ששמו גם הועלה בהצעת החוק, הפלביסקיטום.
מיזוג האספות
עם חלוף הזמן והתחזקות השפעתם של הפלבאים במערכת הפוליטית ברומא עלה הצורך למזג את האספות, כדי לצמצם את השפעתם היתרה של הפטריקים ומעמד הפרשים. המיזוג בין שתי האספות אירע לכל המוקדם בשנת 304 לפנה"ס ולכל המאוחר בשנת 241 לפנה"ס.
האיחוד בוצע באמצעות הוספת אספת השבטים כ־157 קנטוריות נוספות לקנטוריות של אספת הקנטוריות, ויצירת גוף שבו 350 קנטוריות. אלו, עם זאת, חולקו מחדש ל־35 השבטים, כשבתוך כל שבט ישנה חלוקה לפי קנטוריות לפי מעמדות, שתי קנטוריות של מבוגרים וצעירים לכל מעמד. בהצבעה, הצביעו הקנטוריות של המעמד הראשון בשבט שנבחר להצביע ראשון תחילה, אחריהן החליטו שאר הקנטוריות של המעמדות האחרים אם להסכים או להתנגד להצבעת הקנטוריות הראשונות, וכן הלאה.
מועצת הפלבס
אספה שבטית נוספת הייתה מועצת הפלבס, ה־concilium plebis. ההשתתפות בה הייתה אסורה על הפטריקים והיא נוהלה על ידי טריבוני הפלבס (tribuni plebis). האספה נפגשה בדרך כלל מחוץ לחומות הקומיטיה. האספה בחרה את האידילים הפלבאים, את טריבוני הפלבס, חוקקה חוקים שנחשבו כמחייבים את המדינה וניהלה משפטים. בתחום השיפוטי היא שפטה פקידי מדינה לשעבר במקרים שהעונש היה קנס.
הרפורמות של סולה
בתקופת הקונסולט שלו בשנת 88 לפנה"ס העביר סולה שלושה חוקים שמנעו העלאת חוקים עצמאית על־ידי אספת השבטים ומועצת העם וקבעו כי ניתן יהיה להעלות באספות רק הצעות בהמלצת הסנט (senatus consultum), כשמצורפת להמלצות המלצה נוספת להעבירן. החוק הרביעי של סולה קבע שהמעמד הראשון באספת הקנטוריות, שכלל את הסנטורים ואת הפרשים, יחזיק בכמעט מחצית מכלל כוח ההצבעה. החוק החמישי שלו הסיר כל אפשרות לחקיקה באספת השבטים ומועצת העם, והותיר את כל סמכויות החקיקה בידי אספת הקנטוריות המחודשת. גם זכותן של אספת השבטים ומועצת העם לדון במשפטים הוגבלה למקרים שבהם הסנט המליץ.
רפורמות אלו של סולה, שכוונו בעליל לסרס את כוחם של ה"פופולרים" (ה־populares) ולהשיב את רומא לשלטון ברור יותר של המעמדות העליונים, בוטלו על ידי הפופולרים בהנהגת מריוס וקינה, אך סולה שב וכונן אותן בתקופת הדיקטטורה שלו, ואלו בוטלו שוב רק אחרי מותו.
אספות העם בימיה האחרונים של הרפובליקה ובתקופת הקיסרות
במהלך מלחמות האזרחים הרומיות הלכו וקטנו השפעות אספות העם כאשר הכוח האמיתי היה נתון בידיהם של תקיפים כגון יוליוס קיסר, גנאיוס פומפיוס מגנוס ומרקוס אנטוניוס. אלה מינו אנשים למשרות והעבירו חוקים לפי רצונם ללא התחשבות באספות העם. מצבן של האספות, כמו כל שאר מוסדות הרפובליקה בתקופה של אי יציבות זו היה לוט בערפל. עם התייצבות השלטון והשתלטותו של אוגוסטוס על המדינה הרומית החלו חוזרות האספות לפעול במתכונתן הרגילה, אם כי רק למראית עין.
לאחר ההסדר הראשון של אוגוסטוס בשנת 27 לפנה"ס חזרו האספות לבחור מגיסטראטים באופן סדיר. יחד עם זו לבחירות אלו לא הייתה משמעות רבה כיוון שהכוח המדיני לא היה יותר בידיהם של המגיסטרים כי אם בידיו של אוגוסטוס. יתרה מכך, כאשר רצה אוגוסטוס שאדם מסוים יבחר למשרה מסוימת, יוקרתו בלבד הספיקה לכך שאספות העם יבחרו בו ולא במעומד אחר.
האספות עדיין אישרו באופן רשמי הצעות חוק וצווים מסוימים, אולם כל סמכויות החקיקה והשיפוט הקודמים שלהם נעלמו. לתוך ריק שלטוני זה נכנס הסנאט הרומי, שתחת פיקוחו של אוגוסטוס החל לבצע את פעולות החקיקה והשיפוט שהיו בעבר נחלתם של האספות.
עם כניסתו של טיבריוס לתפקיד הקיסר החדש, בין פעולותיו המדינית הראשונות הייתה להעביר את סמכות בחירת המגיסטרים מאספות העם לסנאט. האספות הפכו לגוף חסר תוכן, טקסי וחסר משמעות לחלוטין במדינה הרומית. מימיו של הקיסר קלאודיוס והלאה נראה שלא היו קיימות יותר אספות עם, גם במובנן המצומצם ביותר. דבר זה יצר סיבוכים מסוימים במשפט ובמינהל הרומי, כיוון שעדיין היו, לפי חוק, תקנות וחוקים מסוימים שהיו צרכים באופן רשמי אישור של אספות העם. השלטונות הרומיים השתמשו במספר דרכים כדי לעקוף את בעיה זו, בעיקר הקמת אספות עם מדומות אד הוק, מקבוצות חיילים, או המון מזדמן. לפעמים אישר הסנאט את צווים אלו תוך כדי שהוא מכריז על עצמו כאספת עם בתור בא כוחו של העם הרומי.
U-505
U-505 הייתה צוללת גרמנית מדגם IX.
צוללת קריגסמרינה
היא נכנסה לשירות בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה. הצוללת נשבתה בידי צי ארצות הברית ב-4 ביוני 1944, במהלך אותה מלחמה.
במהלך שירותה, יצאה הצוללת ל-12 פשיטות והטביעה שמונה אוניות של בעלות הברית. כל ההטבעות היו בשנת 1942.
מבצע שביית הצוללת היה סודי, ודבר הנפילה בשבי נשמר בסוד במשך כל המלחמה. על סיפונה נתפסו מסמכים מסווגים רבים, וגם מכונת האניגמה לפיענוח צפנים.
צוללת צי ארצות הברית
ארצות הברית השאירה את האונייה בברמודה במטרה לאפשר לבעלות הברית ללמוד בעזרתה את מבנה הצוללות הגרמניות, ולפתח טקטיקות נגדן. על מנת לשמור על סודיות תפיסת הצוללת, היא נצבעה בצבעי אונייות אמריקאיות- וניתן לה השם אוניית צי ארצות הברית נמו (USS Nemo).
לאחר תום המלחמה נעשה בה שימוש לגייס כספים לממשלת ארצות הברית. כל מי שרכש איגרות חוב מדינתיות (E War Bond) יכול היה לבקר על הצוללת.
ביוני 1945 הצוללת ביקרה בעיר ניו יורק, בפילדלפיה ובבולטימור, וכן בוושינגטון הבירה.
מוצג מוזיאוני
לאחר תום השימוש בה, החליט צי ארצות הברית בשנת 1945 להשתמש בה כספינת מטרה לאימוני ירי עבור הצי.
האב ג'ון גאלרי, אחיו של האדמירל דניאל גאלרי שמע על כך, והחליט לנסות ולהציל את הספינה. גאלרי פנה למוזיאון המדע והתעשייה, בשיקגו, והציע להם להציל את הצוללת.
הצוללת נתרמה למוזיאון בספטמבר 1954 על ידי ממשלת ארצות הברית, ותושבי העיר שיקגו תרמו 250,000 דולרים - עלויות הבאתה לעיר (הצוללת נגררה על ידי משמר החופים של ארצות הברית דרך הימות הגדולות אל העיר שיקגו.
ב-25 בספטמבר 1954 הוצגה הצוללת כמוצג קבוע במוזיאון.
בשנת 1989, לאחר שהתברר כי הצוללת היא הצוללת היחידה מסוג זה ששרדה, היא הוכרזה כאתר מורשת היסטורי לאומי של ארצות הברית.
מרים גולדפיין
מרים גולדפיין, היא אתלטית ישראלית בעבר. אלופת ישראל בזריקת דיסקוס (1949), בעלת שתי מדליות ארד מהמכביות (1950 ו-1953).
ביוגרפיה
גולדפיין התאמנה בקבוצת הפועל ירושלים.
1949
באליפות ישראל שנערכעה ביולי 1949 זכתה גולדפיין במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 26.82 מטר.
1953
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכתה גולדפיין שוב במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 29.92 מטר, אחרי עטרה פולונסקי (35.28 מטר) ואולגה וינטנברג (34.35 מטר).
M58
M58 (מ-Messier 58) או NGC 4579 היא גלקסיית מוט ספירלית במרחק של כ-63 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים בתולה השייכת לצביר הבתולה, שכולל למעלה מ-1,000 גלקסיות. בדומה לגלקסיות האחרות בצביר, שנכללות גם בקטלוג מסיה, היא בין הגלקסיות הבהירות מבין חברות הצביר. בקטלוג מסיה כלולות, פרט ל-M58, רק עוד 4 גלקסיות מוט ספירליות: M91, M95, M108 ו-M109.
היסטוריה
שארל מסיה זיהה את M58 בתאריך 15 באפריל 1779 בעת שעקב אחרי שביט שעבר בסמוך. באותו לילה הוא צפה גם ב-M59 וב-M60 (שהתגלו מספר ימים לפני כן על ידי יוהאן גוטפריד קלר) וכלל את שלושתן בקטלוג מסיה. מסיה תיאר את M58 כערפילית חלשה מאוד שנעלמת מהעין עם הדלקת אור קלוש. ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1784 ותיאר אותה כערפילית בהירה וגדולה למדי. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1825 וציין גם כן שמדובר בערפילית בהירה ושבהירותה גדולה יותר במרכזה והוסיף עם הכנסתה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים, שאור הערפילית לא אחיד והיא נראית כמורכבת מנקודות רבות. בשנת 1850 זיהה הלורד ויליאם פרסונס כי לערפילית צורה ספיראלית.
בשנים 1988 ו-1989 זוהו בגלקסיה שתי סופרנובות, הראשונה מסוג II והשנייה מסוג I.
תצפית
M58 נמצאת מעט פחות מ-2 מעלות צפון-מערבית לכוכב ρ (רו) בבתולה וכ-6 מעלות מערבית לכוכב וינדמיאטריקס (ε בבתולה). נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין בהבדלי הבהירות בין מרכזה של הערפילית ובין שוליה ובתנאי צפייה מיטביים ניתן אפילו להבחין בהבדלי בהירות בין הזרועות הספירליות הבהירות יותר והמרחב הפחות בהיר שביניהן, אבל נחוץ טלסקופ בקוטר של לפחות 20 ס"מ על מנת להבחין בצורת המוט שמחבר את ליבת הגלקסיה לזרועותיה. בצילום ארוך חשיפה ניתן להבחין במבנה המלא של הגלקסיה. גודלה הזוויתי של M58 הוא מעט פחות מ-6 דקות קשת שבמרחק של 63 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-110,000 שנות אור.
כחצי מעלה מדרום-מערב ל-M58 נמצאת NGC 4564, כמעלה ממזרח לה נמצאת M59 ועוד חצי מעלה מזרחה נמצאת M60. כ-1.7 מעלות ממערב-צפון-מערב ל-M58 נמצאת M87 וכ-1.4 מעלות מצפון לה נמצאת M90, כולן גלקסיות נוספות בצביר הבתולה.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M58 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-1,500 קילומטר בשנייה.
אמונה אלון
אמונה אֵלון (נולדה ב-28 באפריל 1955) היא סופרת, עורכת, פובליציסטית ומרצה ישראלית. כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2015). כתבה ספרי ילדים ורומנים למבוגרים.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים לרב פרופ' פינחס פלאי ולפעילה הפמיניסטית פנינה פלאי, את ילדותה העבירה בציר ירושלים-ניו יורק מתוקף עבודתו של אביה.
אלון כתבה תחילה בעיתונים "נקודה" ו"מעריב", ומשנת 1991 פרסמה טור פובליציסטי קבוע ב"ידיעות אחרונות", אך הפסיקה אותו בשנת 2005 כמחאה על יחס העיתון לתוכנית ההתנתקות ולמתנחלים. כתבה טור שבועי בעיתון "ישראל היום". שימשה כיועצת למעמד האישה לבנימין נתניהו בכהונתו הראשונה כראש ממשלת ישראל. במסגרת זו הביאה ב-1997 להקמת הרשות לקידום מעמד האישה.
כתיבה ספרותית
בתחילת דרכה פרסמה אלון סיפורים קצרים בכתבי-עת ואנתולגיות ספרותיות, וכן ספרי ילדים. בשנת 1987 ייסדה עם בעלה את הוצאת הספרים ספריית בית אל ושימשה בה עורכת ראשית בשנותיה הראשונות.
בשנת 2016 פרסמה אלון את הרומן "בית על מים רבים" (בעריכת יגאל שוורץ), המתרחש באמסטרדם. הספר תורגם לשפות רבות בהן אנגלית, הולנדית, איטלקית, צרפתית וגרמנית. ספר זה היה מועמד ברשימה הקצרה של פרס הספר היהודי הלאומי בארצות הברית בשנת 2020 וזכה בתרגמו האיטלקי בפרס ויצו איטליה לשנת 2022.
אלון הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת 2015. ב-2018 זכתה יחד עם המשורר יורם טהרלב בפרס שר החינוך לתרבות יהודית ובשנת 2022 זכתה בפרס ירושלים (ערוץ 7) לתרבות מטעם ערוץ 7.
בשנת 2021 מונתה אלון לחברה יועצת באקדמיה ללשון העברית.
משפחתה
אמונה אלון נישאה לרב בנימין אלון, ששימש כשר וכחבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי וכראש ישיבת בית אורות. הם התגוררו שנים רבות בבית אל ולאחר מכן בירושלים ולהם שישה ילדים, בהם הסופר אורי אלון (יוצר הסדרה "שטיסל"). המשורר והעורך אלחנן ניר והמשורר והקולנוען עמיחי חסון הם שניים מחתניה. הרב אלון נפטר במאי 2017.
ספריה
{{טורים
בעריכתה
}}
נאוויטס פטרוליום
נאוויטס פטרוליום (באנגלית: Navitas Petroleum) היא שותפות מוגבלת ישראלית העוסקת בחיפוש ובפיתוח נכסי נפט וגז טבעי בקנדה, ובצפון אמריקה באזור מפרץ מקסיקו של ארצות הברית. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
אנשי מפתח
מייסד ויו"ר השותפות הוא גדעון תדמור, יו"ר דלק קידוחים לשעבר, מייסד ויו"ר אבנר נפט וגז לשעבר ודמות מפתח בשוק האנרגיה המקומי, בין היתר בזכות הובלת גילוי מאגרי הגז הטבעי לחופי ישראל וקפריסין ובהן תגליות הענק תמר ולוויתן. מייסדים שותפים נוספים בנאוויטס הם מנכ"ל נאוויטס חנן רייכמן, לשעבר מנהל פיתוח עסקי בדלק קידוחים, מר קובי כץ, לשעבר מנכ"ל משרד התשתיות הלאומיות ומנכ"ל משותף בדלק אנרגיה, ומר חנן וולף, בכיר לשעבר בצוות אנרגיה, מיזוגים ורכישות ב-EY. נאוויטס נסחרת בבורסת תל אביב ולה משרדים ביוסטון, טקסס ובהרצליה.
יחיא יצחק הלוי
הרב יחיא יצחק הלוי (תמוז ה'תרכ"ז או ה'תרכ"ח - י"א בסיוון ה'תרצ"ב; יולי-אוגוסט 1867 או 1868 - 15 ביוני 1932) היה הרב הראשי וראב"ד ליהודי תימן במשך שלושים שנה עד פטירתו.
נאוויטס פטרוליום
רקע עסקי
נאוויטס פטרוליום החלה להיסחר בבורסה באוקטובר 2017. זאת לאחר שגייסה כ-60 מיליון ש"ח במסגרת ההנפקה הראשונית לציבור. מאז הנפקתה התמקדה השותפות ברכישת תגליות נפט מוכחות בשלבי פיתוח.
יחיא יצחק הלוי
חייו
יחיא יצחק הלוי נולד בצנעא בירת תימן. אביו משה היה מראשי הקהילה וסבו מצד רומיה אמו הוא הרב שלום מנצורה.
תחילת לימודו היה אצל סבו עד שנפטר בשנת ה'תרמ"ד (1885). הוא הוסמך לשחיטה בגיל 11 כשסבו "עומד על גביו". לאחר מכן למד בישיבתו של הרב חיים קורח שם נודע בלמדנותו הרבה.
נאוויטס פטרוליום
רקע עסקי
מאז היווסדה גייסה נאוויטס אגרות הון וחוב בהיקף של כ-950 מיליון שקלים שיועדו בעיקרם להשקעה בפיתוח תגליות נפט במפרץ מקסיקו, ארצות הברית.
נכון לחודש דצמבר 2018, פורטפוליו הנכסים של נאוויטס כולל 14 נכסי נפט וגז טבעי, בהם נכסי אקספלורציה ופיתוח במפרץ מקסיקו, ארצות הברית ובמזרח קנדה. חלקה הכולל של השותפות בתגליות המוכחות שבבעלותה עומד על כ-127 מיליון  חביות.
יחיא יצחק הלוי
פעילותו
בשנת 1902 נבחר לרב הראשי של צנעא, אך סירב ורק בשנת 1905 החל לשמש בתפקידו כשהוא למעשה הרב הראשי לכל קהילות יהודי תימן ומוכר כגדול בתורה ובעל חכמה דיפלומטית.
נאוויטס פטרוליום
תגלית בקסקין
נאוויטס מחזיקה ב-7.5% מתגלית הנפט התת-ימית בקסקין. התגלית ממוקמת במפרץ מקסיקו, ארצות הברית, כ-306 ק"מ דרום-מזרחית לעיר יוסטון. תגלית בקסקין מכילה כ-515 מיליון חביות ונמצאת בשלבי פיתוח מתקדמים. תחילת הפקה צפויה לחודש יולי, 2019. מפעילת הפרויקט היא חברת LLOG Exploration, בעלת מוניטין וניסיון עשיר ומוכח בפיתוח מאגרי נפט וגז טבעי במים עמוקים. בנוסף לנאוויטס ולמפעילת הפרויקט, LLOG, שותפות נוספות בפרויקט כוללות את חברת הנפט הספרדית Repsol, וקרנות ההון Blackstone ו-Riverstone.
יחיא יצחק הלוי
פעילותו
הרב שאף להקנות לבני דורו גם השכלה כללית והיה מתומכי הקמת בית ספר בשנת 1910 שנלמדו בו לימודים כלליים בנוסף ללימודי הקודש, בהנהלתו של הרב יחיא קאפח, אך לאחר כארבע שנים נסגר בית הספר בגלל חזרת האימאם יחיא לשלטון.
נאוויטס פטרוליום
תגלית שננדואה
באפריל 2018 רכשו נאוויטס, קרן ההון Blackstone ו-LLOG את הזכויות של חברת Cobalt בפרויקט שננדואה, תגלית נפט תת-ימית מוכחת ומאומתת, אשר התגלתה בשנת 2009. שותפה נוספת בפרויקט היא חברת Venari אשר בבעלות קרן ההון Warburg Pincus. שננדואה נחשבת לאחת מתגליות הנפט הגדולות במפרץ מקסיקו, ארצות הברית. התגלית ממוקמת כ-169 ק"מ צפון-מזרחית לפרויקט בקסקין, ומכילה כ-281 מיליון חביות נפט. חלקה של נאוויטס במאגר הוא 23.1% פרויקט שננדואה כולל גם את תגלית שננדואה דרום, לשעבר יוקטן צפון, אשר נרכשה על ידי נאוויטס ושותפותיה ובה כ-49 מיליון חביות. התגלית שוכנת מספר קילומטרים בודדים דרומית לתגלית שננדואה. פיתוח פרויקט שננדואה צפוי להיעשות באופן משותף לשתי התגליות. שותפות נוספות בשננדואה דרום הן Houston Energy וענקית האנרגיה הנורדית – Equinor (Statoil לשעבר).
יחיא יצחק הלוי
פעילותו הציבורית
פעילותו הציבורית הייתה ענפה ביותר. הוא מינה את הרב יחיא נחום כשליח בית דין צנעא לבדיקת הרבנים והשוחטים בכל מרחבי תימן. פעילות זו ביססה את מעמדו של הרב הראשי כסמכות הלכתית שאין לה עוררין. וכן פעל להצלת יתומים יהודים מהתאסלמות כפוייה (דבר הנקרא "גזירת היתומים"), דאג להשיג רישיונות עלייה לארץ ישראל אליה ייחל לעלות כל ימיו. עמד בקשר תמידי עם מנהיגי היישוב בארץ ישראל ועודד את העלייה לארץ ישראל מתוך מטרה להיאחז בה. תמך בתנועה הציונית ובמכתביו ניכרת חיבתו אליה. גאל את אדמות היהודים מהווקף המוסלמי. מלך תימן האימאם יחיא חמיד אלדין העריכו מאוד, והיה מתייעץ איתו בעניינים מדיניים ופוליטיים. בשנת 1908 בערך, נשלח לבית הסוהר על ש"הסיג את גבול סמכותו של הקאצ'י", אולם שוחרר, הודות למחאת הציבור ומחאתו הוא. עמד בקשר עם קהילות יהודיות בגולה ובארץ ישראל. הקים ישיבה ועמד בראשה. כל פעילותו הענפה של הרב יצחק הלוי נעשתה תמורת שכר מועט, כדרכם של חכמי תימן לדורותיהם.
נאוויטס פטרוליום
רישיון אקספלורציה בקנדה
בנובמבר 2016 זכו שותפות נאוויטס וקבוצת דלק ברישיון אקספלורציה במים עמוקים בבלוק 7 הנמצא באזור Newfoundland and Labrador אשר במזרח קנדה, באגן ה-West Orphan. גודל הבלוק הוא כ-2000 קמ"ר.
יחיא יצחק הלוי
בפולמוס הקבלה
בשנת ה'תרע"ד (1914) יצא הדיין הרב יחיא קאפח במלחמה נגד ספר הזוהר והמקובלים והקים את תנועת "דור דעה", ובכך פרצה מחלוקת גדולה בקרב יהודי תימן.
בראש המתנגדים לרב קאפח עמדו הרב יצחק הלוי (על אף שהיה מסויג מהקבלה) והרב סעיד עוזרי. הם כינו את תנועתו וחסידיו של הרב קאפח בלעג "דרדעים". עם זאת, הרב יצחק הלוי כיבד את הרב קאפח והם המשיכו לשתף פעולה בהנהגת הקהילה. מתנגדיו של הרב יצחק הלוי במחלוקת זו טענו שאינו מקובל על רוב העם, ובשנת 1920 (ביום שבת, בעת קריאת התורה), בוצע משאל עם בינו לבין הרב קאפח. במשאל עם זה ידו של הרב יצחק הלוי הייתה על העליונה והסתבר שהוא היה מקובל על רוב הציבור. הרב הצליח לאחד סביבו את רובה המוחלט של יהדות תימן ורבניה, למרות הפוליטיקה ששררה אז סביב מחלוקת זו.
לימודו
בית המדרש בו לימד הרב תורה והתפלל כל תפילותיו נקרא "אלמדרש". בבית מדרש זה למדו תלמוד בבלי וירושלמי משנה תורה לרמב"ם. בין כתליו התקבצו טובי תלמידי החכמים אשר ביקשו ללמוד תורה מפיו. בשעה שתים אחר חצות לילה הקדים הרב את כולם בפתיחת שערי בית המדרש. תוך שעה קלה התמלא המקום בתלמידים שהצטופפו ארבעה סביב גמרא אחת לאור עששית נפט, זאת לאור קביעת הרמב"ם כי "אין אדם למד רוב חכמתו אלא בלילה".
נאוויטס פטרוליום
רישיון אקספלורציה בקנדה
על פי דוח שפרסמה ממשלת קנדה, פוטנציאל הגילויים באגן ה-West Orphan מגיע לכ-20 TCF גז טבעי16 וכ-25.5 מיליארד חביות נפט.
יחיא יצחק הלוי
לימודו
רבי יחיא שם לב לבעיות כל התלמידים, כשהוא עונה לשואלים ושואל אחרים כדי לבדוק מה מידת הבנתם. לימודו היה בעומק העיון מתוך מגמה לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא. לסיום השיעור חזרו כולם יחד על מה שלמדו.
תלמידיו
מתלמידיו המובהקים נמנים בנו, הרב שלום יצחק הלוי (לימים, דיין והרב הראשי ליהודי תימן בישראל), הרב יוסף שמן (לימים, רב העיר הרצליה) והרב חיים חובארה (לימים, דיין בביה"ד בבאר שבע). מבין באי ישיבתו המפורסמים היו גם הרב ישראל עוזרי (ראב"ד העיירה בית עד'אקה) שהיה כבן בית אצלו, והרב יחיא נחום שליח בית דין צנעא.
נאוויטס פטרוליום
רישיון אקספלורציה בקנדה
נאוויטס רכשה סייסמיקה 2D על שטח הפרוספקט העיקרי. לאחר עיבוד ופיענוח המידע מיפתה נאוויטס פרוספקט בגודל של כ־400 קמ"ר בעל פוטנציאל של כ־1.2 מיליארד חביות נפט . נובל אנרג'י, Hess ו-BP, זכו בשלושת הבלוקים הצמודים לבלוק של נאוויטס והתחייבו לביצוע פעילות, ובכללה ביצוע קידוחי אקספלורציה, בהיקף כולל של כ-413 מיליון דולרים קנדיים.
יחיא יצחק הלוי
תלמידיו
הרב הראשי יחיא יצחק הלוי נפטר בצנעא בירת תימן בי"א בסיוון ה'תרצ"ב 1932. בנו חיים כיהן כרב הראשי להרצליה.
הרב יחיא יצחק הלוי הותיר אחריו מכתבים רבים בהם מאות תשובות בהלכה ובהשקפה. כל הכתבים עדיין ספונים בכתב יד ומצפים לגואלם אצל נכדו יהודה יצחק הלוי מירושלים. פרסום הכתבים ישפוך אור על פרשיות רבות בדורו ועל אישיותו.
שישי הפוך
עלילה
הסרט מספר על משפחת קולמן, משפחה חד הורית, שכוללת את האם - טס קולמן (ג'יימי לי קרטיס), פסיכולוגית במקצועה, נערה פריקית מתבגרת בת 15, אנה (לינדזי לוהן), וילד בשם הארי. טס, שהיא אלמנה, עומדת להנשא לחברה ריאן ועסוקה בתכנון החתונה. אנה, שהיא חברה בלהקה, מתכתשת רבות עם אמה, בגלל הלהקה ודברים אחרים. כמה ימים לפני חזרה לחתונה, הלהקה מקבלת הזמנה למבחן במה, שיאפשר להן להפוך את הלהקה למקצועית, אך אנה מגלה שמבחן הבמה ייערך באותו יום ושעה בה נערכת החזרה לחתונה. אנה מבקשת מאמה לאפשר לה לוותר על החזרה, אך היא לא מסכימה, מכיוון שלדעתה החתונה חשובה יותר, וסירוב זה מחריף עוד יותר את הריב בין השתיים.
יום לפני החזרה המשפחה סועדת במסעדה סינית, שבה מתלקח ויכוח בין האם לבת, שעל מנת להרגיעו מלצרית במקום מציעה לכל אחת עוגיית מזל. עוגיית המזל מכילה אמרה לא מובנת, וביום למחרת השתיים מחליפות גוף, ומבינות שעוגיית המזל היא שגרמה לכך. השתיים בהתחלה נבהלות, אך מבינות שכל אחת תצטרך לחיות את חיי השנייה, עד שהכל יחזור לקדמותו - האמא כמתבגרת בבית הספר, והנערה כאמא שצריכה לדאוג לאחיה הקטן, ולתכנון החתונה. אחיה הקטן של אנה לבסוף מגלה את מה שקרה, והשתיים, שתמיד רבו, לומדות אחת על השנייה דברים חדשים ונהיות חברות. בנוסף, עקב כך שהאמא והבת נאלצות לחיות אחת את חיי השנייה, הן מבינות כמה קשים חייהן, ומתחילות לראות את העולם אחת מנקודת מבטה של השנייה. שתיהן עוברות שינויים במהלך הסרט ובעקבות זאת האם והבת מתקרבות אחת לשנייה, ומפסיקות לריב.
בסוף הסרט אנה הולכת למבחן הבמה של להקתה, אך אמה מנגנת במקומה.
בחזרה של החתונה האם והבת חוזרות למצבן הרגיל.
אוהבת, לא אוהבת
אוהבת, לא אוהבת (באנגלית: I Love You, I Love You Not) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית שיצא ב-1996. הסרט, בבימויו של בילי הופקינס, מבוסס על מחזה בעל אותו שם מאת וונדי קסלמן.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר ננה, ניצולת שואה המתגוררת בניו יורק ונכדתה דייזי, דייזי מספרת לננה על מערכת היחסים שהיא מנהלת עם אית'ן, אליל הבנות וקפטן נבחרת הלקרוס הבית ספרית ועל ההצקות והרדיפות שהיא סובלת בבית ספר על היותה יהודייה וננה מספרת לדייזי על תקופת ילדותה ועל חייה בגטו ולאחר מכן במחנה ריכוז ובכך היא מבינה מדוע לסבתה יש מספר על היד ומתחילה לשאת עמה את כאב סבתה ביחד עם כאבה הפרטי.
דער אפיקוירעס
לפני המהדורה במוסקבה התפרסם המהדורה הראשונה של המגזין באוגוסט 1923 בקייב ביידיש. זה היה הגיליון היחיד שפורסם בעיר זו. המגזין פורסם על ידי הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית (בולשביקים) באוקראינה.
קישורים חיצוניים
- על "אפיקוירעס" ועיתונות ביידיש
בן-ציון דינור
בן-ציון דִינוּר (דינבּוּרג) (2 בינואר 1884, ג' בטבת תרמ"ד – 8 ביולי 1973, ח' בתמוז תשל"ג) היה היסטוריון של עם ישראל, מחנך, פרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י, שר החינוך, יוזם מפעל חלוקת פרס ישראל; חתן פרס ישראל: למדעי היהדות (1958) ולחינוך (1973), ממייסדי "יד ושם" ויו"ר ההנהלה הראשון שלו (1953- 1959), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. על שמו מרכז דינור לחקר תולדות עם ישראל.
חייו בגולה
בשנת 1910 נישא לבלהה פיינגולד, מורה שעבדה איתו בבית ספר מקצועי לבנות בפולטבה. בשנת 1911 עזב למשך שנתיים את אשתו הצעירה ובנם הקט לשם לימודים באוניברסיטת ברלין, שם למד היסטוריה עתיקה אצל החוקרים בעלי השם מיכאיל רוסטובצף (Rostovtzeff) ואויגן טויבלר, שהיה מורהו הגדול. שנתיים נוספות למד באוניברסיטת ברן. ולאחר מכן החל בעבודת הדיסרטציה שלו, שעסקה בארגון הציבורי של היהודים בארץ ישראל בזמן הקיסרות הרומית, תחת הנחייתו של רוסטובצב. מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו והוא עבר ללמוד ברוסיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובמקביל עסק בפעילות ציונית וחינוכית. על אף שהגיש את העבודה שלו, לא קיבל את תעודת הדוקטור שהגיעה לו, עקב מהפכת אוקטובר.
עלייה לארץ ישראל וקריירה אקדמית
ב־1921 עלה לארץ ישראל והיה למורה בסמינר בית הכרם למורים בירושלים, וכעבור שנים אחדות מונה למנהל הסמינר. ב־1936 נתמנה לפרופסור להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. יזם את הקמתו של כתב העת "ציון", שיצא לראשונה באוקטובר 1935 ואותו ערך יחד עם חברו הטוב יצחק בער.
חבר הכנסת ושר חינוך
בכנסת הראשונה שימש דינור כחבר הכנסת מטעם מפא"י, במשבצת שיועדה לאנשי הרוח שמזדהים עם המפלגה. בראשית ימי הכנסת השנייה (1951) מונה לשר החינוך השלישי של מדינת ישראל, וכיהן בתפקיד עד 3 בנובמבר 1955, בלי שהיה חבר הכנסת.
יזם את חקיקתם של מספר חוקים: ב-12 במאי 1953 (כ"ו באייר תשי"ג) יזם דינור את "חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם". בתמוז אותה שנה הביא לפני הכנסת חוק שני: חוק חינוך ממלכתי, שלפיו החינוך הממלכתי בישראל יועבר לידי המדינה ויבוטלו הזרמים בחינוך - החלוקה של החינוך הישראלי לזרמים מפלגתיים. כמו כן יזם את מפעל חלוקת פרס ישראל.
ארכיונו מופקד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי אותו יסד בשנת 1939, כיום כחלק מספרייה הלאומית בירושלים.
תפקידים שונים
בשנת 1938 הקים דינור את "הארכיון הכללי לתולדות ישראל", שנהפך להיות ב-1968 למוסד ממלכתי בשם "הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי", ונבחר כיושב ראש מועצת המנהלים שלו.
היה מראשי החברה ההיסטורית הישראלית ומבכירי האוניברסיטה העברית.
החל מ-1953 ועד 1959 שימש כיושב ראש של "יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה", שהוא נמנה גם על מקימיו.
הוקרה ופרסים
זכה פעמיים בפרס ישראל: ב־1958 ללימודי יהדות וב־1973 לחינוך. ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1967 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
הגותו ויצירתו
בן-ציון דינור כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים המספרים על חייו על רקע התקופה בה חי: "בעולם ששקע" ו"בימי מלחמה ומהפכה".
דינור צידד בגישה של כתיבת היסטוריה גלובלית של עם ישראל, והוא כתב את "תולדות ישראל מראשית ימי ישראל ועד ימינו אלה". חיבר מפעל מונומנטלי "ישראל בגולה". הכולל את כל דברי הימים של עם ישראל, עד לימי המגפה השחורה. החידוש הגדול במחקרו הוא בתיאור חיי הקהילות: משפחה, נישואין, סדרי הבית, תורה וחכמה, אמונות העם, והשקפות החכמים, קבורה, החגים. פרט לכך דן דינור ביחס שבין יהודים לגויים, אנוסים ומשומדים, גויים ומתיהדים. הוא צירף לספרו שו"ת, ציורים, צילומים, כתבי יד, פרטים מספרי הלכה. כן כתב על הזרמים השונים ביהדות, המחלוקת ביניהם, הרדיפות, הוויכוחים הדתיים שבין יהודים לנוצרים והתנועות המשיחיות.
ספריו החשובים ביותר הם "ישראל בארצו" ו"ישראל בגולה".
דינור דגל בשיטת המקורות, והוא הביא בספריו את המקורות כלשונם, ארגנם, והוסיף מבואות, ואת הערותיו.
שאלת ארץ ישראל
וכך חשב דינור אודות שאלת המאבק על ארץ ישראל:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פול ג'ונסון
פול ביד ג'ונסון (באנגלית: Paul Bede Johnson; 2 בנובמבר 1928 – 12 בינואר 2023) היה עיתונאי, היסטוריון, כותב נאומים וסופר אנגלי. ג'ונסון התפרסם לראשונה בשנות ה-50 כעיתונאי ואחר כך כעורך כתב העת ניו סטייטסמן. הוא כתב למעלה מ-40 ספרים ומאמרים וכתבות רבות בכתבי עת ועיתונים. בתחילת דרכו החזיק בדעות שמאל פוליטי ולאחר מכן החזיק בדעות ימין פוליטי. הדבר בא לידי ביטוי בכתיבתו ההיסטורית-פופולרית. בניו הם העיתונאים דניאל ג'ונסון, מייסד הירחון הבריטי Standpoint, ואיש העסקים לוק ג'ונסון, שכיהן כמנהל ערוץ 4 הבריטי.
שנותיו הראשונות והקריירה שלו
ג'ונסון נולד בבמנצ'סטר שבאנגליה. למד בבית הספר הישועי העצמאי סטוניהרסט קולג', ובמגדלן קולג', אוניברסיטת אוקספורד. שאותו ביכר על פני מערכת לימודים חילונית יותר באוקספורד. אחד ממוריו באוקספורד היה ההיסטוריון אי. ג'י. פי. טיילור. אחרי שסיים את התואר בהצטיינות, שירת ג'ונסון בצבא, הצטרף לחיל הרובאים המלכותי של המלך ואחר כך לחיל החינוך המלכותי של המלך ואחר כך התמנה לקפטן והוצב בגיברלטר.
שירותו הצבאי של ג'ונסון סייע לו להתקבל לעבודה בעיתון הפריזאי Realités, שם שימש כעוזרו של העורך (1952–1955).
ג'ונסון אימץ השקפה פוליטית שמאלנית במהלך תקופה זו, כשהוא היה עד, במאי 1952, לתגובת המשטרה למהומות בפריז כתב "לא הייתי מאמין שנוקטים בכזו אכזריות, אילולא נוכחתי בכך במו עיניי." אחר כך הוא גם שימש ככתבו הפריזאי של כתב העת New Statesman. והואשם בקשרים עם תנועת "הבוואניסטים" ובקשרים עם אניירין בוואן בעצמו. הוא שב ללונדון ב-1955, הצטרף לסגל העיתון Statesman, היה כותב בולט, סגן העורך ואחר כך העורך בשנים 1965–1970.
מינויו של ג'ונסון כעורך ה-New Statesman נתקל בהתנגדות מסוימת, הסופר לאונרד וולף התנגד לכך שקתולי ימלא את המשרה, וג'ונסון היה בתקופת מבחן של שישה חודשים. כמה ממאמריו של ג'ונסון כבר ניפצו מוסכמות: ב-1964 התריע על "סכנת הביטליזם", הוא גם נחשד בכך שהגיע למסיבה של אנטוניה פרייזר שהייתה נשואה לחבר פרלמנט מהמפלגה השמרנית.
ספרו Statesmen And Nations (1971) הוא אנתולוגיה של מאמריו ב-Statesman, המכילים סקירות רבות של ביוגרפיות של פוליטיקאים שמרנים ושל פתיחות כלפי יבשת אירופה; במאמר אחד ג'ונסון אהד את אירועי מאי 1968 בפריז, אם כי הוא נותר מודע לבעיות האלימות בעידן של תמורה פוליטית. לפי הכתוב בספרו, ג'ונסון כתב 54 דיווחים על הנעשה מעבר לים בשנותיו ב-Statesman.
העשורים האחרונים לחייו
ג'ונסון כתב טור בשבועון השמרני הבריטי The Spectator בשנים 2009-1981; בתחילה התמקד בהתפתחויות בתקשורת, לאחר מכן זכה הטור לכינוי "ומשהו אחר". בעבודתו העיתונאית התעסק ג'ונסון בדרך-כלל בסוגיות ואירועים אותם הוא ראה כסממנים של ירידה חברתית כללית, בין אם באמנות, בחינוך, בחקיקה הדתית, או ביחסי אנוש.
ג'ונסון כתב טור בדיילי מייל עד 2001. בראיון שנתן לדיילי טלגרף בנובמבר 2003, הוא מתח ביקורת על המייל על השפעתו המשחיתה: "הגעתי לכלל מסקנה שסוג זה של עיתונות הוא רע למדינה, רע לחברה ורע לעיתון." ג'ונסון כתב דרך קבע בדיילי טלגרף, על-פי-רוב סקירות ספרים, ובארצות הברית הוא כתב לעיתון הניו יורק טיימס, וול סטריט ז'ורנל, קומנטרי ו-National Review. הוא גם כתב טור בנושאי אקטואליה ב-Forbes.com. בראשית שנות ה-80 כתב זמן מה ב-The Sun.
ג'ונסון היה מבקרה של המודרניות בגלל מה שהוא חשב כרלטיביזם מוסרי, כן הוא התנגד לאלה המשתמשים בתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין כדרך להצדיק את האתאיזם שלהם או להשתמש בה על-מנת לקדם ניסויים ביוטכנולוגיים. כתוצאה מהשקפותיו של ג'ונסון על האבולוציה, המדען הדרוויניסטי והאתאיסט הנודע ריצ'רד דוקינס היווה מטרה לחיצי קולמוסו של ג'ונסון. כקתולי שמרן, ג'ונסון גם החשיב את תאולוגית השחרור ככפירה ודיבר בזכות צליבט הכמורה, אולם תמך מסיבות רבות בהסמכתן לכמורה של נשים.
הוא זכה להערצה מצד שמרנים בארצות הברית ובמקומות אחרים, והיה בעל דעות אנטי-קומוניסטיות.
ג'ונסון לימד סנגוריה על ריצ'רד ניקסון בזמן פרשת ווטרגייט. במאמר שכתב ב-Spectator הגן ג'ונסון על חברו ג'ונתן איטקן (Aitken), במקומות אחרים הביע את הערצתו לגנרל פרנקו, ותיאר את אוגוסטו פינושה כאחד מגיבוריו.
ספרו "אינטלקטואלים" (תורגם לעברית וראה אור בהוצאת דביר ב-1996) עוסק ב-13 אנשים, מגדולי אנשי הרוח של האנושות, כל פרק מוקדש לדמות אחרת. הספר בוחן את הפער בין הפילוסופיה המוסרית לה הטיפו בכתביהם, לבין מעשיהם המושחתים בחייהם, שעמדו בניגוד לה. בין האישים עליהם הוא כתב: לב טולסטוי, ז'אן-פול סארטר, קרל מרקס, הנריק איבסן וז'אן-ז'אק רוסו.
הוא שירת בוועדה המלכותית לעיתונות (1974–1977) והיה חבר רשות הכבלים (רגולטור) בשנים 1984–1990.
ב-2006 קיבל ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
חייו האישיים
פול ג'ונסון היה נשוי למריגולד האנט, פסיכותרפיסטית ומועמדת לשעבר מטעם הלייבור, מאז 1958. הם הורים לשלושה בנים ובת: העיתונאי דניאל ג'ונסון, כתב פרילאנס, עורך כתב-העת Standpoint ובעבר עוזר העורך של הדיילי טלגרף; לוק ג'ונסון, איש עסקים ויושב ראש לשעבר של ערוץ 4 בטלוויזיה הבריטית; קוסמו ג'ונסון; וסופי ג'ונסון-קלארק, שעבדה כעורכת תסריטים לטלוויזיה ונשואה לכתב הספר והסופר ספייק רושו (הידוע גם כמייק קלארק).
ב-1998 התגלה שג'ונסון ניהל רומן ממושך בן אחת עשרה שנים עם הסופרת גלוריה סטיוארט. סטיוארט חשפה את הרומן בפני העיתונים אחרי שהתבררה לה צביעותו של ג'ונסון בהשקפותיו על המוסר, הדת וערכי המשפחה.
ג'ונסון היה חברו של המחזאי טום סטופארד שהקדיש ב-1978 את המחזה "לילה ויום" לג'ונסון.
ביבליוגרפיה חלקית
ספריו של ג'ונסון מופיעים לפי נושא או סוג. ארץ הפרסום היא בריטניה, אלא אם כן כתוב אחרת.
נימפה
נימפה (ביוונית: Νύμφη - אישה צעירה) היא יצור על-טבעי במיתולוגיה היוונית. הנימפות היו חציין אל וחציין בנות תמותה והיו קשורות לאתר מסוים בטבע.
לפי האגדה, הנימפות לא היו אלות ולא נצחיות, אבל משך חייהן היה רב מאוד וכוחן עלה על זה של בני האדם. הנימפות מתקשרות ליצירה ולהתפתחות שבטבע והן לרוב האנשה של אחד מהמוטיבים שלו. ביתן של הנימפות הוא בהרים, ביערות, במעיינות, בנהרות ובמערות והן קשורות אליו בקשר בל ינותק.
הנימפות מתוארות בדרך כלל כנערות צעירות ויפות, חובבות מחול, מוזיקה, מותחות קשת בפמליה של אפולו, דיוניסוס, ארטמיס, מפלרטטות עם סילנים, סאטירים ובני אדם (כגון המלך נומה ואגריה ), שאינן מסיבות נזק למין האנושי, אך עם זאת, מושכות בכוח את מי שהן אוהבות למקום שלהן. חייהן תלויים בסביבתן וכשהן נעקרות ממנה, חייהן נתונים בסכנה. כשכעסו, בדרך כלל בעקבות נזק שנגרם לביתן, הן נהפכו למסוכנות.
אלת הציד ארטמיס לוותה על ידי חבורה של נימפות, הפליאדות.
האסטרואיד  שהתגלה על ידי מקס וולף נקרא על שמן.
טובה סנהדראי
טובה סַנְהֶדְראי-גולדרייך (לעיתים: סנהדראית; 23 בספטמבר 1906, טרנופול – 31 באוגוסט 1993, ירושלים) הייתה פעילה מרכזית בזרם הציונות הדתית והסוציאליסטית בישראל, ממייסדות ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ומראשותיו, חברת הכנסת מטעם סיעת מפד"ל (האישה הדתייה הראשונה שנבחרה לכנסת), יו"ר תנועת אמונה ומייסדת הארגון הראשון לשירות לאומי לבנות.
שנים ראשונות בארץ ישראל
בשנת 1934 הפליגה לארץ ישראל על סיפון האונייה "פולוניה" ביחד עם חברתה מרים אליאש לבית ורובל. היא שכרה עמה חדר בתל אביב סמוך לחוף הים, והתקיימה מעבודות מזדמנות, לעיתים בניקוי כדי חלב. זמן קצר עבדה בבציר במושבה בת שלמה. לנוכח קשייהן של נשים יהודיות למצוא עבודה נחשפה לבעיות ולאתגרים שעמם התמודדו חלוצות דתיות בארץ ישראל. אלו, והיא ביניהן, נתקלו בקשיי קליטה כפולים: הפועלים הדתיים נקטו בגישה שמרנית כלפי נשים: הפועל המזרחי לא קיבל לשורותיו נשים בשנותיו הראשונות, ואילו ציבור הפועלות הכלליות, שרובן לא היו דתיות, לא קיבלו בהבנה את רצונן לשמור על אורח חיים דתי. על כן הן החליטו להקים מסגרת עבור הפועלות הדתיות, בעיקר עבור אלו שגרו בעיר. לשם כך, הקימה עם נשים נוספות את ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, שהתכנס לראשונה בינואר 1935. באותה שנה השיגה עבודה קבועה שכללה גם מגורים, כמטפלת בתינוקות בבית משפחה בתל אביב. היציבות בתעסוקה ובדיור אפשרה לה להרחיב את פעילותה בארגון הפועלות. עם הקמתו נבחרה על ידי ראשי הפועל המזרחי למזכ"לית ארגון הפועלות. היא חלקה משרד בבית הפועל המזרחי עם שלמה זלמן שרגאי ומשה חיים שפירא. באותה שנה נבחרה גם כחברת מועצת סניף הפועל המזרחי בתל אביב. במסגרת התנועה עסקה בהקמת מוסדות לילדים, בתי ספר מקצועיים, מוסדות להכשרה מקצועית ובתי חלוצות בכל הארץ. כן הטיפה לפיתוח עבודה מהבית כדרך להתמודד עם אבטלה ולהשתלבות הנשים בפעילות ציבורית.
ב-13 בספטמבר 1938 נישאה לרב ישראל צבי סנהדראי (סנדרוביץ), אותו הכירה בפולין כשנפגשו בוועידה של "צעירי החלוץ המזרחי" בשנת 1933. בספר לזכרה נכתב שהיה האיש שהשפיע עליה יותר מכל. תפיסות עולמם היו דומות והייתה ביניהם הסכמה לגבי היקף פעילותם בתנועה: היא בחזית, והוא מאחורי הקלעים. בשנת 1948 נולד בנם היחיד, אורי.
ישראל סנהדראי היה יושב ראש "החלוץ המזרחי" בפולין והגיע לארץ ישראל בשנת 1936. הוא היה חבר בוועד הארצי של קק"ל, ניהל את המועדון לחייל הדתי בזמן מלחמת העצמאות, חבר בנשיאות המפד"ל ועוד. עמד בראש המוסד "עזרה תורה" עד מותו בשנת 1966. בשנותיו האחרונות פנה ללימודי משפטים, במטרה להתמקד במשפט העברי. ביום בו עמד לסיים את לימודיו לקה בלבו וכעבור כמה חודשי התאוששות מת מהתקף לב נוסף.
זמן מה לאחר שהתאלמנה, נישאה לרב קלמן גולדרייך, שכיהן כנציג "הפועל המזרחי" בעיריית פתח תקווה ויו"ר המועצה הדתית בעיר. היא פיתחה קשרים הדוקים עם בנו ובתו מנישואיו הראשונים להדסה לבית בריל.
הקמת הארגון וביסוסו
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם על ידי סנהדראי ועולות נוספות בעלות רקע תנועתי, כדי לסייע לחלוצות הדתיות בארץ ישראל. עד הקמתו השתלבו נשים בתנועת הפועל המזרחי, אולם הדבר לא פתר את מצוקותיהן הכלכליות והחברתיות. העלייה במספר העולות הדתיות הובילה אותן בשלהי שנת 1934 להקמת ארגון פועלות. היה זה ארגון חלוצי-סוציאליסטי, דבר שעורר לעיתים חילוקי דעות עם ארגון הנשים הדתיות "ארגון נשות המזרחי באמריקה" (לימים נשי אמי"ת), שהיה ארגון נשים בורגני ופילנתרופי במהותו.
בכינוסן הראשון בשנת 1935 נקבע מנגנון הפעולה של הארגון, שכלל מועצה ארצית, מזכירות וסניפים מקומיים ברחבי הארץ שנציגותיהם נפגשו באספות כלליות. בנוסף נקבעה גם מטרת הארגון: "לשפר את מצב הפועלת הדתית מבחינה חומרית ורוחנית ולאפשר את שילובה בתנועת 'הפועל המזרחי'". החברות החלו דרכן ללא משאבים חומריים וללא ניסיון בעבודה ארגונית. הן הקפידו על שותפות מלאה של הפועלות בתנועה הכללית של הפועל המזרחי, וניתובן לתפקידים נשיים מסורתיים בה, כדוגמת מעשי חסד וחינוך, לצד שותפות נשית פעילה במשימות הלאומיות. בניגוד לארגון נשי מזרחי הארצי, שפנה לכלל הציבור הדתי, ארגון הפועלות של הפועל המזרחי היה ארגון סקטוריאלי שקלט אליו חברות שתמכו בתפיסותיו הסוציאליסטיות, במעמד הפועלים ובעבודה חלוצית. בתחילה מנה הארגון כ-800 חברות, ובשנת 1948 היו בו כ-6,000 חברות. מנהיגות הארגון היו מהפכניות, במובן זה שנקטו יוזמה ופעלו בתחומים שנחשבו עד אז לתחומים שהיו שייכים לגברים. הן עסקו בפעילות ציבורית תוך שמירה על אורח חיים דתי. התנהגות זו הייתה חדשנית במגזר הדתי בכלל, ובקרב נשים דתיות בפרט. סנהדראי, שעמדה בראש 'ארגון הפועלות', סיפרה: "לא קיבלו אותנו כתנועת נשים בלבד, אלא כתנועה לוחמת, בעלת עקרונות. עשינו הכול כדי שהתנועה החדשה תהיה פועלת, מגשימת הרעיון הציוני ועומדת על זכויות אשה ככלל וזכויות האשה הדתית בפרט. לחמנו לא רק לשחרור האשה הדתית אלא גם נגד הדעות הקדומות על מקומה של האשה הדתית במטבח או בפעולות צדקה..."
ארגון הפועלות נתמך מבחינה כלכלית לחלוטין על ידי תנועת הפועל המזרחי, ובמובן זה היה כפוף לה, אולם הוא הוביל קו רעיוני חדש ועצמאי. תחום הפעילות העיקרי של הארגון היה סיוע לחלוצות לבוא לחיות בארץ ודאגה לקליטתן בה, באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית. נשות הארגון פעלו בשיתוף עם נשות מזרחי בעשייה ציבורית בתחומי סעד, סיוע לנזקקים ועולים ועוד. על הצלחת הארגון בשיפור חיי החלוצות הדתיות ניתן ללמוד מנאום שנשאה סנהדראי בשנת 1940 באספת נשים של ארגון "תורה ועבודה" בכפר סבא, שבו סקרה את קורותיו של ארגון הפועלות, הישגיו ותרומתו לחיי הפועלת הדתית שבזכותו "חדרה לכל שטחי החיים, החל ממקצועות רגילים לאשה וכלה במקצועות, שעד עתה היו נחלת הגברים בלבד".
פעילות לאחר קום המדינה
עם קום המדינה החלו נשות הארגון לפעול למען כלל הציבור הדתי, תוך התמקדות בתנועת הפועל המזרחי. בתוך כך עסקו רבות בקליטת עולים ובעיקר עולות ובחינוך לגיל הרך. סנהדראי התמקדה בסיוע למשפחות שנפגעו במהלך מלחמת העצמאות ובקליטת עולי תימן. היא עשתה זאת בשיתוף עם שרה שטרן, לימים חברתה לסיעה בכנסת (סנהדראי הכירה אותה בקונגרס הציוני בשנת 1946, ושיכנה אותה בביתה למשך שלושה שבועות, כשעברה לגור בארץ בשנת 1947). מטרת הארגון הייתה לשלב בין שני התפקידים שהאמינו כי עליהן למלא: האחד: אם ואשת משפחה; האחר: עסקנית ציבור הפועלת לטובת הכלל, בדרך כלל על ידי מילוי תפקידים שנתפסו כנשיים מסורתיים.
בשנת 1951 נחנך בתל אביב בית החלוצות השמיני לעולות בסיוע כספי של נשי מזרחי מקנדה. בטקס הנחת אבן הפינה הודתה סנהדראי לנשות המזרחי וציינה כי "אפייני הדבר למפעלה של ארגון הפועלות שדווקא בימים שהקונגרס הציוני מתכנס לדיון על העלייה וקליטתה, מרחיב הארגון את אמצעי הקליטה בהקמת בית לחלוצות דתיות מהגולה. בבית זה נמצאת החניכה באווירה תרבותית חינוכית דתית, ושבע[ת] הבתים שהוקמו עד כה צרים מהכיל את הבנות הנמצאות בהם".
כשחלה האטה בעלייה הגדולה שלאחר קום המדינה, עבר הארגון מפעילות דחופה של קליטה לעשייה מתוכננת, המותאמת לצורכי המדינה המשתנים. הן פתחו רשת גנים לילדים מסורתיים ודתיים שבה התחנכו גם ילדים מתחת לגיל חינוך חובה במטרה לאפשר לאימותיהם לצאת לעבוד. בנוסף לכך פעלו להכשרת מטבחים של צה"ל, והרבו בפעילויות קהילתיות, כביקור חולים, הקמת גמ"חים ואחרות. באותה תקופה החלו גם להעסיק עובדות בשכר בנוסף למתנדבות.
צעדים ראשונים בפוליטיקה
בשנת 1949, במערכת הבחירות לכנסת הראשונה, הוחלט בקרב כלל המפלגות הדתיות לרוץ לכנסת ברשימה מאוחדת. החרדים התנו את השתתפותם בכך שלא יהיה ייצוג לנשים ברשימה. הדבר הוביל למחאה נשית בהנהגת סנהדראי: היא כינסה בביתה קבוצה של נשים, בהן חברות בתנועה ונשות חברים, ויחד החליטו לרוץ לבחירות ברשימה נפרדת בראשותה: "רשימת הפועלת והאשה הדתית", שתיוצג באותיות פ"ד (פועלת דתית). בסופו של דבר, חסרו לרשימה מספר מועט של קולות כדי לזכות במושב לכנסת.
בבחירות לכנסת השלישית התמודדה במסגרת הרשימה המשותפת להמזרחי לפועל המזרחי. היא הייתה האישה הבכירה ביותר ברשימה, ומוקמה במקום השנים עשר. חסרו עשרים ושבעה קולות כדי שתיכנס לכנסת.
כהונתה כחברת הכנסת
סנהדראי נבחרה לכנסת כששובצה במקום האחד-עשר ברשימת "חזית לאומית דתית" במערכת הבחירות לכנסת הרביעית, והייתה לאישה היחידה בין חברי הסיעה, לאורך כל שנות כהונתה. היא כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת מפלגה דתית לאומית (המפד"ל) החל מהכנסת הרביעית ועד לכנסת השביעית, בין השנים 1959 ל-1974.
בכל התקופה הייתה חברה בוועדת העבודה ובוועדת השירותים הציבוריים הייתה חברה גם בוועדות אחרות במשך השנים, לפרקי זמן קצרים יותר: ועדת המשנה בעניין קשישים שאינם כלולים בביטוח הלאומי, ועדת המשנה בעניין חיסול משכנות העוני והטיפול במפונים, ועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת המשנה לענייני נציב תלונות הציבור וכן מילאה תפקיד כיו"ר ועדת המשנה לפניות הציבור. החל מן הכנסת החמישית כיהנה גם בנשיאות הכנסת ובמשך שלוש קדנציות שימשה סגנית יושב ראש הכנסת.
בתחילה נבחרה לכנסת על תקן אישה מן הציונות הדתית, אולם החזיקה זמן רב בתפקיד בזכות אופייה וכישוריה. ד"ר זרח ורהפטיג סיפר עליה: "כשהיא נכנסה לכנסת זה היה כאילו ישבה שם מאז ומעולם. פשוט היה טבעי שאשה פעלתנית ודעתנית כמותה מקומה שם". הרב משה צבי נריה ואשתו רחל נריה התבטאו גם הם בעניינה: "כושרה, נאמנותה, טוב הטעם והדעת שלה, מסירותה והתמדתה, הם שהביאוה למשכן הכנסת".
חברות בוועדת העבודה בכנסת
במשך כל שנות כהונתה בכנסת הייתה חברה בוועדת העבודה. היא ראתה בתחום זה כאמצעי חברתי חשוב המעניק הזדמנות לאזרחים להשתלב במסגרות תעסוקתיות יצרניות. בין יוזמותיה בוועדה היו קריאה לחקיקה שתחייב לימוד מקצוע בבתי הספר, דרישה כי ייקבע פרק זמן למשא ומתן טרם תתחיל שביתה, שכר מינימום, חוק פיצויי פיטורים, הצעות חוק בנושאי בוררות ויישוב סכסוכי עבודה.
קידום נשים בעולם העבודה
במסגרת חברותה בוועדת העבודה פעלה רבות לקידום תעסוקת נשים. לדעתה, על נשים לרכוש מקצוע, אך זאת מבלי לפגוע בתפקודן כאימהות ונשות משפחה. היא הציעה להשיג זאת על ידי עבודה במשרה חלקית או הקמת מעונות יום בסמוך למקומות עבודתן.
כדי להכשיר את הקרקע לקראת קליטה עתידית של נשים בשוק העבודה, היא האמינה כי חשוב להקנות מקצוע לנערות וכי ראוי לעשות זאת בעזרת שכר לימוד מדורג. היא ראתה בכך תפקיד ממלכתי. בשנת 1961 אמרה בריאיון למעריב: "יש חוקים שהושגו לטובת האישה ומן ההכרח לשמור עליהם, כמו חוק איסור עבודת לילה לנשים. הוא שומר על בריאותה של האישה, ובריאות האישה – זה בריאות העם.". היא פעלה להוציא לפועל את היוזמה להגביל את שבוע העבודה לנשים לחמישה ימי עבודה. כדוגמה להיתכנות של רעיון כזה, הביאה את בית החרושת 'תלווה' ובית חולים חדש בנס ציונה
בשנת 1960 הגישה, ביחד עם חברות הכנסת בבה אידלסון, רות הקטין ואמה לוין-תלמי, הצעת חוק שמטרתה השוואת שכר הנשים והגברים.
עוד בקדנציה הראשונה שלה בכנסת העלתה במסגרת ועדת העבודה את נושא הביטוח הלאומי לעקרות הבית: "אנו רואות גם את עקרת הבית כאשה עובדת וזכותה לבטח את עצמה ככל פועלת". עניין זה הבשיל לכדי הצעת חוק שהונחה בפני מליאת הכנסת בראשית 1970, בעת כהונתה הרביעית בכנסת. בהצעה זו קראה לבטח את עקרות הבית מפני תאונות עבודה המתרחשות בביתן. כשלושה שבועות לפני שהצעת החוק הייתה עתידה להתדיין במליאת הכנסת, סיפרה עליה בקבלת פנים, שערכו נשות ארגון אימהות עובדות בירושלים לחברות הכנסת השביעית. היא הסבירה כי עבודתה של עקרת הבית צריכה להיחשב כמו עבודתה של אישה מחוץ לביתה. ולפיכך צריך לדאוג לביטוח עקרות הבית מפני תאונות עבודה.
פועלה במעמד המשפחה
היבטים רבים של פעילותה בכנסת נגעו למעמד המשפחה ולטהרת המשפחה, הן מן הפן הדתי והן מן הפן הלאומי. היא הובילה את המאבק במעמד ה"ידועה בציבור", ובעקבות פעולתה הורע מצבה של האחרונה בחוק הירושה שנידון בכנסת בשנת 1962.
ההתייחסות למעמד האישה התבטאה גם במאבקה נגד הפורנוגרפיה, בייחוד בפרסומות בעיתונות. היא הנהיגה שמונה חברות כנסת למאבק משותף בתופעה זו, וכינסה אותן בחשאי במרתף הכנסת, כדי לתכנן כיצד לפעול בנושא. בין חברות הכנסת שטענו כי תמונות אלו הופכות את האישה לאובייקט מיני, נמנו גם שולמית אלוני ודבורה נצר. סנהדראי התנגדה להצעות ללגליזציה או הקלה בעונש של ביצוע הפלות, סנהדראי אחראית על יוזמות נוספות רבות בנושא מעמד המשפחה: חיוב מתן מזונות לאלמנה, ביטול הגבלת הגיל לתמיכה בילדים במסגרת חוק הירושה, העלאת הגיל המינימלי לקיום יחסי מין ל-18, ועוד.
פועלה לקידום ציבור העיוורים
בשנת 1961, במסגרת פעילותה בוועדת השירותים הציבוריים, מונתה ליו"ר ועדת המשנה לנושא העיוורים בישראל. השבועון "העולם הזה" סיקר את תרומתה הרבה לרווחתם של העיוורים, ואף כינה זאת בפרפרזה "עבודה עיוורית": "היא מופיעה באותו להט ובקיאות בנושאים סוציאליים כפי שהיא מופיעה בעניינים דתיים". כיו"ר הוועדה התמקדה בעיקר בשיפור תנאיהם של עיוורים בגיל העבודה. השיפור נעשה באמצעות יצירת תעסוקה לאותם אנשים, על ידי הכשרה מתאימה, וסיוע בשילוב במקום העבודה. מלבד חקיקה לשיפור התעסוקה, ראתה חשיבות עליונה בשינוי הדעות הקדומות אודות כושרם של עיוורים להשתלב כשווים בשוק העבודה. כדי לשנות תדמית זו הזמינה לדיוני הוועדה מנהלי מפעלים ושאר מעסיקים, כראשי תנובה, אתא, ומפעל לודז'יה. במהלך הדיונים ציינה לשבח את המעסיקים ששילבו עיוורים במפעליהם, וקראה לאחרים להכיר בכך שעיוורים אינם נופלים ביכולתם מעובדים אחרים. לחיזוק דבריה גייסה מנהלים ומעסיקים שישתפו בניסיונם המוצלח בהעסקת עיוורים. בנוסף, דאגה להקדמת גיל הפרישה לעיוורים, קראה לחקיקת חוק להגנת העיוור והעלתה הצעה לפיתוח תעשיות ביתיות בקרב נשים עיוורות.
פעילויות נוספות כחברת כנסת
סנהדראי פעלה לקידום התעסוקה בקרב המגזר הדתי בכלל כשדרשה הבטחת זכות שווה לנוער דתי במסגרת חוק החניכות ובכיתות העל יסודיותותמיכה לרשת ההכשרה המקצועית 'תורה ומלאכה', וכשחזרה וקראה לבחון את מדיניות חלוקת היתרי העבודה בשבת. בשנת 1966 הקים משרד העבודה לבקשתה ועדה לצמצום היתרי עבודה ולפסילה של היתרים קיימים.
בנוסף, היא הקדישה חלק ניכר מעבודתה לקידום תחום הבריאות. בין היתר הציעה לערב את הרשויות המקומיות בניסיון לפתור את מצוקת מיטות האשפוז בבתי החולים, להעביר את האחריות על פריסת כוח האדם הרפואי למשרד הבריאות, להפעיל לחץ ציבורי בנוגע לחקיקת חוק ביטוח בריאות, לחייב רישום רכיבי המזון ותאריך ייצורו על גבי האריזות ועוד.