cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קווסאקי (אופנועים)
היסטוריה
ב-1979 הציגה החברה אופנוע בעל מנוע חריג של שישה צילינדרים המסודרים בשורה. היה זה ה-Z1300 בנפח של 1300 סמ"ק והספק של 120 כ"ס. משקל האופנוע עם זאת היה גבוה יחסית והתקרב ל-300 ק"ג כך שהדגם התאים יותר לאופי רכיבה הידוע כרכיבת תיור, ואכן קווסאקי מציגים מספר שנים אחר כך את הווייג'ר שמבוסס על ה-Z1300 ומוסיף לו פיירינג גדול ואבזור נוסף לרכיבת תיור.
ב-1978 התחילה קווסאקי ברצף הצלחות במרוצי הגרנד פרי עם שמונה אליפויות בקטגוריות ה-250 וה-350 שהביאו לה קורק בלינגטון הדרום אפריקאי ומנג אנטון הגרמני. אליפות ה-350 של אנטון ב-1982 הייתה האחרונה בקטגוריה לפני ביטולה.
ב-1985 חזרה קווסאקי להתמקד באופנוע בנפח 900 סמ"ק שכינויו GPZ900R. מספר הצילינדרים הורד לארבע אך ההספק היה עדיין 120 כ"ס תוך שימוש בקירור מים. עם משקל של 228 ק"ג שוב שברה קווסאקי את שיא האופנוע המהיר ביותר עם 240 קמ"ש ותאוצה מ-0 ל-400 מטר ב-11 שניות. מספר שנים לאחר מכן שודרג נפח המנוע ל-1000 סמ"ק וב-1991 ל-1100 סמ"ק. דגם זה כונה ZZR1100 (בארצות הברית ZX-11) והיה בעל הספק של 147 כ"ס שהביאו אותו ביחד עם אווירודינמיות משופרת לשאת בכתר האופנוע הסדרתי המהיר ביותר, תואר בו החזיק במשך רוב שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-1993 זכתה קווסאקי בפעם היחידה באליפות הסופרבייק העולמית עם הרוכב האמריקני סקוט ראסל על אופנוע ZXR750. כנהוג בסדרת מרוצים זו, גרסה דומה של האופנוע נמכרה לציבור הרחב והיוותה את חוד החנית של אופנועי הספורט של קווסאקי באותה עת.
בשנת 2000 הציגה קווסאקי ממשיך ל-ZZR1100 בדמות ה-ZX-12R שהתאפיין שוב במבנה אווירודינמי בולט ובהספק מנוע של 185 כ"ס שהביאו אותו למהירות סופית של כ-300 קמ"ש. בשנת 2006 הוצג ה-ZZR1400 עם 187 כ"ס ועוד כ-10 כ"ס עם מערכת ראם-אייר שמביאים אותו למהירות סופית הגבוהה מ-300 קמ"ש.
ב-2002, עם מעבר הקטגוריה הבכירה של מרוצי הגרנד פרי ל-MotoGP חזרה קווסאקי להשתתף בקטגוריה הבכירה לאחר 30 שנות היעדרות, אך טרם זכתה להחזיק בכתר אליפות זו מעולם.
ב-2015 הציגה קווסאקי אופנוע מרוצים בשם "Ninja H2R", עם הספק של יותר מ-300 כוח סוס ומהירות מרבית של 400 קילומטר לשעה. זהו האופנוע המהיר ביותר בעולם. מקבילו, Ninja H2 המותאם לשימוש בכביש הציבורי, הוא בעל הספק של 200 כוח סוס ו-210 כוח סוס באמצעות מנגנון יניקת אוויר מסוג "Ram Air".
הסכם קלוג-בריאן
הסכם קלוג-בריאן (הידוע גם בשם "ההסכם לשלום עולמי") נחתם ב-27 באוגוסט 1928 על ידי 15 מדינות. ההסכם היה הצהרה למניעת שימוש במלחמה תוקפנית ואסר על שימוש במלחמה כמדיניות לאומית למעט במקרה של הגנה עצמית.
חתימה ואשרור
טיוטה ראשונה של ההסכם הופצה בין המדינות באפריל 1928. ההסכם נקרא על שם מחבריו מזכיר המדינה האמריקאי פרנק קלוג ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן. בעקבות הערות של בריטניה, הוכנס לתוך ההסכם סעיף הקובע שאם אחת המדינות פותחת במלחמה פוקעת המחויבות של שאר המדינות החתומות. ביולי 1928 הופץ ההסכם בין 15 מדינות ולאחר שאלו הסכימו לחתום עליו אורגן טקס החתימה בפריז. לטקס החתימה הוזמנה קבוצה מצומצמת של מדינות נבחרות, ואחרות לא הוזמנו על אף בקשתן. שאר המדינות הוזמנו לאשרר את ההסכם עד כניסתו לתוקף. במהלך הטקס הוקרא נוסח האמנה וחמישה עשר הנציגים חתמו על שני הנוסחים הרשמיים, באנגלית ובצרפתית.
חמש עשרה המדינות החתומות היו: ארצות הברית, צרפת, איטליה, יפן, גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה, בלגיה ושבע מדינות חבר הלאומים הבריטי: הממלכה המאוחדת, אירלנד, דרום אפריקה, הודו, אוסטרליה, קנדה וניו זילנד.
תאריך כניסת ההסכם לתוקף נקבע ל-24 ביולי 1929 והוא נרשם בסדרת האמנות של חבר הלאומים ב-4 בספטמבר 1929.
ההסכם אושר על ידי הממלכה המאוחדת ב-2 במרץ 1929. בארצות הברית, ההסכם אושר על ידי הסנאט ברוב של 85 נגד 1.
לאחר החתימה הודיעו מדינות רבות על הצטרפות לאמנה. ברית המועצות הודיעה באוגוסט 1928 באיגרת מפורטת על הסכמתה להסכם, והייתה המדינה הראשונה לאשרר את ההסכם באופן רשמי, בספטמבר 1928. באותו זמן הודיעו על הצטרפות גם יוגוסלביה, רומניה, פורטוגל ושווייץ. בתחילת ספטמבר הודיעו על הצטרפות גם: סין, דנמרק, ליטא וטורקיה. עד כניסתו לתוקף הצהירו על קבלת ההסכם גם אפגניסטן, אלבניה, אוסטריה, בולגריה, הרפובליקה הדומיניקנית, מצרים, אסטוניה, אתיופיה, פינלנד, גואטמלה, הונגריה, איסלנד, לטביה, ליבריה, הולנד, ניקראגואה, נורווגיה, פנמה, פרו, פורטוגל, סיאם ושוודיה.
מאוחר יותר הצטרפו גם איראן, יוון, הונדורס, צ'ילה, לוקסמבורג, העיר החופשית דנציג, קוסטה ריקה, וונצואלה.
בשנת 1971 הצטרפה גם ברבדוס להסכם.
אוטו לוי
אוטו לוי (בגרמנית: Otto Loewi; 3 ביוני 1873, פרנקפורט – 25 בדצמבר 1961, ניו יורק) היה פרמקולוג, רופא יהודי-גרמני-אמריקאי. תגליתו, האצטילכולין סייעה לקדם את מקצוע הרפואה ובאופן אישי הקנתה לו את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936, אותו חלק עם סר הנרי דייל.
תולדות חייו
לוי נולד בפרנקפורט שבגרמניה. בשנת 1896 קיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג (שהייתה אז חלק מגרמניה). לוי מעולם לא התעניין בפן המעשי של עבודת הרופא, ולאחר שצפה במספר מקרי מוות כתוצאה משחפת ומדלקת ריאות החליט למקד את מאמציו במחקר פרמקולוגי.
החל משנת 1898 הוא בילה מספר שנים באוניברסיטת מרבורג, שם החל במחקריו בשטח המטבוליזם. לוי חקר כיצד איברים חיוניים מגיבים לחומרים כימיים ולגירוי חשמלי. הוא אף ביסס את תלותם באפינפרין לתפקוד יעיל. במחקריו, למד כיצד אותות עצביים מועברים על ידי מוליכים כימיים. הוא זיהה את המוליך העצבי הכימי, האצטילכולין. בשנת 1902 בילה מספר חודשים במחקר בלונדון, שם פגש לראשונה את סר הנרי דייל, שותפו לפרס וידידו לאורך עשרות שנים. בשנת 1905 הועלה לוי לדרגת פרופסור.
בשנת 1903 קיבל לוי משרה באוניברסיטת קארל פראנץ בגראץ שבאוסטריה ובשנת 1909 הוא התמנה לראש המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטה זו. הוא התחתן עם גוידה גולדשמידט בשנת 1908, ולזוג נולדו שלושה בנים ובת. לוי היה היהודי האחרון אשר קיבל משרה באוניברסיטת קארל פראנץ, בין השנים 1905 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
בליל הפלישה הגרמנית לאוסטריה, ב-11 במרץ 1938, נעצר על ידי הנאצים יחד עם שניים מבניו. הוא שוחרר בתנאי שיוותר באופן "חופשי" על כספי הזכייה בפרס נובל ויעבירם לנאצים. לוי העביר את הכספים מבנק בשוודיה לבנק גרמני ועזב את אוסטריה. לוי קיבל משרה באוניברסיטה החופשית של בריסל בפברואר 1939 ולקראת סוף שנת 1940 היגר לארצות הברית, שם היה לפרופסור מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1946 התאזרח בארצות הברית. בשנת 1953 היה לוי שותף לעצומה בקריאה לאו"ם לבחון את ההאשמות במשפט הרופאים ובשנת 1954 היה שותף לדרישה מאוסטריה לשלם פיצויים ליהודים שעזבו את אוסטריה בגלל הנאצים.
בשנת 1954 התקבל כחבר מן החוץ (שאינו בריטי) של החברה המלכותית. הוא נפטר בעיר ניו יורק ב-25 בדצמבר 1961.
בשנת 1972 הוציאה אוסטריה בול דואר עם דיוקנו. בשנת 1987 הוקם באוניברסיטה העברית בירושלים מכון לחקר המוח על שמו, במימון של גרמניה.
מחקריו
טרם תגליותיו של לוי, נחלק המדע ביחס לשאלה כיצד עובר האות דרך הסינפסה, האם היה זה אות ביואלקטרי או אות כימי. הניסוי המפורסם של לוי, אשר התפרסם בשנת 1921, ענה במידה רבה לשאלה זו. הוא עקר את לבבותיהם של שני צפרדעים: בלב האחד הקפיד כי עצב הוואגוס, השולט (בין השאר) על קצב הלב, ייוותר מחובר ללב, בעוד שבלב השני ניתק את החיבור לעצב. שני הלבבות הושמו בתמיסה פיזיולוגית. באמצעות גירוי חשמלי של עצב הוואגוס, לוי גרם ללב המחובר לעצב, להאט את פעימותיו. אחר כך לקח לוי חלק מן התמיסה שבה היה הלב הראשון והעביר אותה ללב השני. העברת הנוזל גרמה אף ללב השני להאט את פעימותיו, דבר שהוביל למסקנה כי חומר כימי מסיס כלשהו שוחרר על ידי גירוי העצב. הוא קרא לחומר, שאותו לא זיהה, בשם ואגוסטוף. בהמשך התברר שחומר כימי זה הוא האצטילכולין, שעל תגליתו חלק סר הנרי דייל את פרס נובל עם לוי.
מחקריו של לוי "על הטענה כי אדרנלין משתחרר (בגוף) על ידי קוקאין" ו"על הקשר בין דיגיטליס ופעולת הסידן" היוו פריצות דרך בתחומן ונלמדו משך עשרות שנים אחר כך. לוי הבהיר במחקריו שני מנגנונים מרכזיים בחשיבותם בתחום הרפואה: מנגנון החסם והטענה כי ניתן לגרום לפעולת עצב על ידי חומרים כימיים.
הדרך שבה עלה בו הרעיון לניסוי פורץ הדרך באשר למנגנון החוצה את הסינפסה, פרסם את לוי כמעט באותה מידה כמו הידע החדש שהעניק לרפואה. על פי גרסתו של לוי, הרעיון לניסוי בא לו בחלום שחלם בשנתו. הוא סיפר כי ביום שבת של חג הפסחא, בשנת 1921 הוא חלם על ניסוי שיוכיח אחת ולתמיד כי הדרך שבה עובר האיתות העצבי לשריר הוא כימי ולא חשמלי. הוא התעורר באמצע הלילה ושרבט במהירות את מהלך הניסוי על פיסת נייר שהייתה על שידת המיטה ואז שב לישון. למחרת בבוקר התעורר בהתרגשות כיוון שידע כי החלום שחלם בלילה היה חשוב מאוד. אך כאשר ניסה לקרוא את שכתב על פיסת הנייר, גילה לזוועתו כי איננו מסוגל לפענח את כתב ידו. אותו יום, הוא מספר, היה היום הארוך ביותר בחייו, כל אותו היום הוא ניסה ללא הצלחה לשחזר את החלום. באותו הלילה הוא חלם פעם נוספת את אותו החלום. הפעם, הוא התעורר, הלך למעבדה וביצע מיד את הניסוי. ארבע שנים מאוחר יותר זכה על הניסוי הזה בנובל.
תימוס
התִּימוּס הוא איבר לימפטי מרכזי של מערכת החיסון. ביונקים הוא שוכן בחלל בית החזה מתחת לעצם החזה ומעל הלב וכלי הדם הגדולים. התימוס משתתף בהבשלת לימפוציטים צעירים (תימוציטים) שעיקרם לימפוציטים מסוג T, שהכרחיים ליצירת התגובה החיסונית הנרכשת שתפקידה להרחיק גורמי מחלה שונים. בנוסף לתאי T, מבשילים בתימוס תאים נוספים הקשורים לתגובה החיסונית המולדת (למשל, תאי הרג טבעיים).
הספקת דם עורקית
הספקת דם עורקית מגיעה מסעיפים של עורקי בלוטת המגן ועורקי בית החזה. העורקים נכנסים לכל אונה דרך המרווח הבין-אונתי, ומתפצלים לעורקים קטנים ולעורקיקים החודרים בצומת הקורטיקו-מדולרי לכל אונית.
ניקוז לימפטי
מיוחד לתימוס הוא שאין כלי לימפה אָפרנטיים (afferent – נכנסים). כלי לימפה אֶפרנטיים (efferent – יוצאים) מן הצומת הקורטיקו-מדולרי ומן המדולה ומתנקזים לקשרי לימפה בבית החזה.
עצבוב
עצבוב התימוס מורכב מסעיפים של מערכת העצבים האוטונומית, הן הסימפתטית והן הפאראסימפתטית. העצבים חודרים לתימוס בכל היקפו בצמוד לכלי הדם.
היסטולוגיה
ההיסטולוגיה התפקודית של התימוס מסוכמות בטבלה הבאה:
המבנה ההיסטולוגי
התימוס הוא איבר לימפטי עיקרי העטוף בקפסולה. זהו מבנה דו אונתי, כשבכל אונה, ללא הבדל ביניהן, ישנה חלוקת משנה לאוניות המהוות את היחידות התפקודיות של התימוס. האוניות מופרדות זו מזו על ידי מחיצות העשויות רקמת חיבור, ובתוכן כלי דם, כלי לימפה ועצבים. אלה מפיצים לאוניות ומנקזים את האוניות. לכל אונית שלושה אזורים: התת-קורטיקלי, הקורטקס והליבה. בחתך היסטולוגי בהגדלה נמוכה, נראה האזור הקורטיקלי כהה במידה משמעותית מן האזור המדולרי. השונות בעוצמת הצבע קשורה לצפיפות הלימפוציטים בכל אזור. לפיכך הקורטקס הכהה עשיר בלימפוציטים בהשוואה למדולה. ישנן שתי קבוצות תאים עיקריות בתימוס. אלה הם אפיתל התימוס ותימוציטים. אפיתל התימוס נגזר מתאים אנדודרמליים והתימוצים ממקור מח העצמות.
סוגי התאים בקליפה
מתחת לשכבה הקליפתית החיצונית, בתוך הקורטקס, ממוקם אפיתל ציטו-רטיקולרי המכיל טונופילמנטים (מרכיב בשלד התא) שעברו קרטיניזציה והמעוגנים לדסמוזומים. המבנה הסיבי הזה, ציטו-רטיקולום, אנלוגי למערכת הקולגנית-רטיקולרית האופיינית לקשרי לימפה, ושניהם מסייעים לעיגון מקרופאגים ולימפוציטים בעת נדידתם דרך קשרי הלימפה. בתימוס, העיגון מקרב בין תימוציטים נודדים לבין האפיתל הציטו-רטיקולרי הסטטי. התאים הציטו-רטיקולרים מתפקדים כתאים מגישי אנטיגן (antigen presenting cells - APC) המבטאים חלבוני תואם רקמות מסוג I ו-II בעת ובעונה אחת, והמשתתפים בתוכנית ההכשרה של התימוס, לאמור הבשלה של תאי T תפקודיים. כדי לסייע בתוכני ההכשרה הם מפרישים ציטוקינים שונים הדרושים ליצירת המיקרו-סביבה שבה מחונכים התימוציטים.
שכבה פנימית של אפיתל תימוס חד-שכבתי שטוח והמבטא תואם רקמות מסוג I, יוצר את הגבול הקורטיקומדולרי. מחיצה זו מפרידה בין הקורטקס החיצוני לליבה הפנימית.
סוגי התאים בליבה
בקצוות החיצוניים של הליבה יש שכבה נוספת של אפיתל תימוס חד שכבתי שטוח המחזקת את מקבילתה, הממוקמת בשכבה הפנימית של הקורטקס. הליבה גם מכילה מארג של ציטו-רטיקולום המייצר מיקרו סביבה לאינטראקציה בין תאים דנדריטים מקומיים, מקרופאגים ותימוציטים בשלים יותר.
בליבת התימוס מבנים מעגליים מערבולתיים הבנויים מצברים של אפיתל תימוס. מבנים ייחודיים אלה מוכרים כגופיפי הסל. התפקיד של גופיפי הסל אינו ברור דיו, אך הם מפרישים ציטוקינים המווסתים את פעילותם של התאים הדנדריטיים במדולה. דעות רווחות אחרות מציעות שגופים אלה מסלקים תימוצים בשלבי מוות. השערה זו נתמכת על ידי נוכחות שברים תאיים במרכזי המערבולות, ובכך שהם אדומים ועברו קרטיניזציה חלקית. לבסוף השערה נוספת היא שגופיפי הסל תומכים בהבשלתם של תאי T רגולטוריים המסייעים להנחלתה של סבילות פריפרית.
סוגי תאים נוספים
מקבוצת התאים המיאלואידיים (קבוצת תאים מתאי הדם) ניתן למצוא מקרופאגים הקרויים גם tingible bodied macophages (הבולעים ומסלקים תימוציטים מתים), תאים דנדריטיים (במסייעים בתהליך ההבשלה של התימוציטים) ומונוציטים (אלה יתמיינו למקרופאגים ומקורם מחזור הדם'''). פיברובלסטים''' מצויים בכל המחיצות. הקולגן שהם מייצרים ומפרישים תורם רבות לשמירת מבנה התימוס.
תוכנית הבשלת התימוציטים בתימוס
לימפוציט צעיר הנודד ממח עצמות ומגיע לתימוס, לא מבטא קולטנים המאפשרים לו לזהות אנטיגן או לפתח תגובה חיסונית מבוקרת. תכונות אלה נרכשות תוך כדי המעבר בתימוס. תהליך ההבשלה של התימוציט דורשת נדידה באונית, מן הקורטקס אל המדולה. במהלך נדידה זו נבחן התימוציט מספר פעמים, וכ־95% מהתימוציטים שאינם עוברים את המבחנים מומתים. סך הכול ישנן שתי שאלות מרכזיות עליהן צריך הלימפוציט לענות (ראו גם בתרשים):
תהליך זה מוודא שיישמרו רק קולטנים פעילים, אך לא כאלה שמאפשרים תגובה נגד אנטיגן עצמי.
התימוס לאורך ההיסטוריה
המקורות ההיסטוריים לשם ״תימוס״ אבדו עם הזמן. הסברה היא שהשם הוא נגזרת משם הצמח טימין (Thymus), שהיה ידוע עוד במצרים העתיקה. ביוונית, קיימת מלה זהה אך במשמעות שונה (הומונימיה) שמשמעותה נשמה או עשן, ומסיבה זו התימוס נחשב כמושב הנשמה ביוון העתיקה.
ההתייחסות הראשונה לתימוס כאיבר היא מן המאה הראשונה לספירה. תפקיד התימוס נותר עלום עד לשנות ה-60 מוקדמות של המאה ה-20. לפני כן, קישרו את התימוס עם מספר לא קטן של פתולוגיות בבית החזה, אך כולן נדחו עם הזמן. בשנות ה-60 הצליח האימונלוג הצרפתי-אוסטרלי ז'אק מילר להדגים שהתימוס הוא איבר לימפואידי, הדרוש לתגובה החיסונית הנרכשת, ובאופן ספציפי להבשלתם של לימפוציטים T.
אורי קלאוזנר
אורי קלאוזנר (נולד ב-21 בינואר 1963) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
את שירותו הצבאי מילא בתיאטרון צה"ל שם כתב וביים מופעים ללהקות צבאיות ולתיאטרון. קלאוזנר הוא בוגר מגמת משחק בחוג לתיאטרון, ומגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 הקים את "סטודיו קיי" שאותו ניהל עד שנת 2004 ועמו ערך סדנאות בתחום הקולנוע והטלוויזיה ברחבי הארץ.
החל משנת 2018, קלאוזנר לוקח חלק פעיל בקהילת Horizon לחינוך לחלל מטעם קרן רמון.
קריירה
קלאוזנר כתב וביים את הסרטים "שעשועי פרויד" (1991) ו"רגעים של חסד" (48 דק', 2001). הוא התפרסם לראשונה בעקבות תפקידו בסרט "החיים על פי אגפא" של אסי דיין, שם שיחק בתפקיד ערס בהמי בשם משה, חבר בחבורה של לוי ומלכה (בגילומם של שמיל בן ארי ורבקה נוימן). דמויות משנה אלו כיכבו גם בסרט השני בטרילוגיה של דיין - "שמיכה חשמלית ושמה משה", הפעם כדמויות הראשיות סביבם סובבת העלילה.
בשנת 2001, שיחק בסרטו השני של הבמאי בני תורתי "כיכר החלומות" (זוכה 5 פרסי אופיר) ובסרטו השלישי של תורתי "בלדה לאביב הבוכה" (זוכה 4 פרסי אופיר).
בנוסף, שיחק קלאוזנר בסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן: "תמונות יפואיות", "רמת אביב גימל", "כחול עמוק", "הסודות של כנרת", "שבתות וחגים", " "תיק סגור", "השיר שלנו", "מילואים", "גאליס", "מבצע קיפוד", סדרת הנוער של ערוץ הילדים, "דאוס", העונה השלישית של הטלנובלה "האלופה" אשר שודרה ב-HOT3, וכן בדרמת הפשע של רשף לוי "הבורר" ועוד. קלאוזנר הופיע בסרטי קולנוע רבים של מגוון במאים מובילים בתעשייה המקומית, ביניהם: "גמר גביע" של ערן ריקליס, "החיים על פי אגפא" ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" של אסי דיין, "ההסדר" ואזור חופשי" של עמוס גיתאי, "כיכר החלומות" ובלדה לאביב הבוכה" של בני תורתי, "שנת אפס" של יוסף פיצ'חדזה, "פנסיון פראכט" של תמר ירום, "בקרוב יקרה לך משהו טוב" של אייל שיראי ועוד רבים אחרים.
בשנת 2015 הופיע קלאוזנר בסרט הקולנוע "היורד למעלה", בבימויו של אלעד קידן. בגין עבודתו על סרט זה, קלאוזנר זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל לשנת 2015. באותה שנה שיחק בסרט "פנסיון פראכט", דרמה תקופתית בבימויה של תמר ירום, ובסרט "10% ילדה שלי", דרמה קומית של הבמאי אורי בר-און.
לצד יתר עיסוקיו כיום, קלאוזנר הוא גם מנחה סדנאות משחק מול מצלמה.
לואיס ואן פליט
לואיס ואן פליט (בהולנדית: Louis van Vliet; 1870 – 15 ביוני 1932, לונדון) היה שחמטאי הולנדי.
ואן פליט הגיע למקום הרביעי בתחרות אמסטרדם בשנת 1889 (ניצח: עמוס ברן), חלק מקום 6-8 בתחרות לונדון 1889 (ניצח: הנרי בירד), הגיע למקום ה-19 בתחרות מנצ'סטר 1890 (ניצח: זיגברט טאראש), הגיע שני, אחרי רודולף לומן בתחרות לונדון 1891, הגיע עשירי בתחרות נוספת שהתקיימה בלונדון בשנת 1891 (ניצח: הנרי בירד), הגיע תשיעי בתחרות לונדון 1892 (ניצח: עמנואל לסקר), הגיע חמישי בתחרות לונדון 1893 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן), חלק מקום 2-3 בתחרות לונדון 1896 (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
ואן פליט חלק מקום 3-4 בתחרות לונדון 1900 (ניצח: ריצ'רד טייכמן), הגיע למקום השישי בתחרות לונדון 1904 (ניצח: ויליאם אוורט נפייר), בתחרות נוספת בלונדון סיים במקום החמישי (ניצח: ריצ'רד טייכמן), חלק מקום 27-28 בתחרות אוסטנדה 1907 (ניצחו: עקיבא רובינשטיין ואוסיפ ברנשטיין).
ארמון בלוו
ארמון בלוו (בגרמנית: Schloss Bellevue, "שלוס בלוי") הוא ארמון המצוי במרכז ברלין, בצידו הצפוני של פארק הטירגארטן בקרבת נהר השפרה, ובסמוך לעמוד הניצחון של ברלין. מאז שנת 1994 מהווה הארמון מקום מגוריו הרשמי של נשיא גרמניה.
הארמון נקרא "בלוו" (בצרפתית: "נוף יפה") בשל הנוף הנשקף אליו מכיוון נהר השפרה.
היסטוריה
הארמון נבנה בשנת 1786 עבור הנסיך פרדיננד מפרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך השני. הארמון תוכנן על ידי האדריכל פיליפ דניאל באומן כארמון קיץ, ונבנה במקום בו עמד קודם לכם בית אחוזה שנבנה בשנת 1743 על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף. ארמון בלוו היה המבנה הראשון בגרמניה שנבנה בסגנון נאו קלאסי.
ב-3 בספטמבר 1870 נחתם בארמון החוזה אשר סיים את מלחמת צרפת–פרוסיה.
הארמון שימש כמקום המגורים הרשמי של יורש העצר הגרמני עד שנת 1918. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש הארמון כמוזיאון לאתנוגרפיה. בתקופת השלטון הנאצי שימש המבנה כבית אירוח רשמי עבור השלטון הנאצי.
מאז שנת 1957 שימש הארמון כמקום מגורים עבור נשיא גרמניה בעת שהותו בברלין (כאשר מקום המגורים הרשמי של הנשיא היה בוילה האמרשמידט בבון). בשנת 1987 שופץ המבנה ולאחר איחוד גרמניה המערבית עם גרמניה המזרחית הפך, בשנת 1994, למקום המגורים הנשיאותי הרשמי. בשנים 2004–2005 נערכו במבנה שיפוצים נוספים ובאותה עת התגורר הנשיא בארמון שרלוטנבורג.
לארמון מבנה מרכזי המעוטר בעמודים קורינתיים, ושני אגפים צידיים ("אגף הנשים" ו"אגף השפרה").
לגיון גיבורי-העל
לגיון גיבורי-העל (באנגלית: Legion of Super-Heroes, או LSH) היא קבוצת גיבורי-על בדיונית מהמאות ה-30 וה-31 שמופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס. הקבוצה המקורית הופיעה לראשונה בחוברת Adventure Comics #247 מאפריל 1958 ונוצרה על ידי הכותב אוטו ביינדר והמאייר אל פלסטינו. הקבוצה עברה מספר גלגולים במהלך תקופת פרסומה. גלגולה המקורי של הקבוצה הוחלף בעקבות שעת אפס: משבר בזמן של שנת 1994, וכן גלגול נוסף הוצג בהמשכיות שלאחר המשבר האינסופי. גלגולה הנוכחי של הקבוצה הוצג לראשונה באפריל 2007, והוא זהה בהרכב חבריו לקודמו. במהלך ההיסטוריה הענפה של הקבוצה, גם סופרמן וגם סופרגירל נמנו בין חבריה.
המשכיות מקורית (1958-1994)
דמותו של סופרבוי כיכבה בכותרי Adventure Comics בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. בחוברת מספר 247 (אפריל 1958), הוא פגש בשלושה בני נוער מהמאה ה-30: לייטנינג בוי (ילד הברק), סאטורן גירל (ילדת הסטורן) וקוסמיק בוי (הילד הקוסמי), שהיו חברים במועדון גיבורי-על שנקרא "לגיון גיבורי-העל". סופרבוי שימש כמקור השראה להקמת מועדונם, והם נסעו בזמן כדי לגייס את סופרבוי אליהם. לאחר סדרת מבחנים, סופרבוי קיבל חברות וחזר לזמנו.
למרות שסיפור זה היה חד-פעמי, חברי הלגיון התגלו כפופולריים וחזרו בחוברת מספר 267 (דצמבר 1959). לייטנינג בוי שינה את שמו ללייטנינג לאד (נער הברק), ותלבושותיהם נותרו קבועות למשך כל תור הכסף של הקומיקס. הם המשיכו לככב בסדרת הכותרים של Adventure Comics ו-Action Comics בשנים הבאות. הרכב הקבוצה התמלא - לאחר אזכור בלבד בשני הסיפורים הראשונים - והיא הכילה את קמליון בוי (ילד הזיקית), אינביזיבל קיד (הילד הבלתי נראה), קולוסל בוי (הילד העצום), סטאר בוי (ילד הכוכבים), ברייניאק-5, טריפליקייט גירל (ילדת השלשה), שרינקינג ויולט (אטום גירל בהמשך, ילדת האטום), סאן בוי (ילד השמש), באונסינג בוי (הילד המקפץ), פנטום גירל (ילדת הרוח) ואולטרה בוי (הילד הקיצוני). אפילו סופרגירל גויסה כחברה.
בחוברת Adventure Comics #300 (ספטמבר 1962), הלגיון קיבל כותר משלו, שהוצג כ-Superboy in Tales of the Legion of Super-Heroes. בשעה שהם חלקו סיפורים יחד עם סופרבוי בשנים הראשונות, אט אט הורידו את השתתפותו לגמרי ככל שגברה פופולריותם. בהרצה זו התבסס הרקע לפעילותו של הלגיון. חברי הלגיון פעלו מתוך מועדון שנבנה בצורת חללית מהופכת צהובה. מעמד המנהיגות השתנה בין חברי הקבוצה, בדרך כלל באמצעות בחירות. כל לגיונר חייב שיהיה לו כוח-על טבעי אחד לפחות (כוחות מבוססי טכנולוגיה אינם מתקבלים), ששונה משאר חברי הקבוצה. למרות זאת, למספר חברים היו כוחות חופפים כמו סופרבוי, סופרגירל, מון-אל ואולטרה בוי. כמה גליונות הכילו אלמנטים קומיים, כאשר מספר מועמדים לתפקיד הציגו כוחות משונים, בלתי מועילים או ממש מסוכנים, והם נדחו על הסף. חמישה מהגיבורים האלה הקימו מאוחר יותר את "לגיון הגיבורים המחליפים". לגיון גיבורי-העל התמקם בכדור הארץ, והגן על ארגון בני אדם וחייזרים שנקרא "הכוכבים המאוחדים", כאשר הכוח המשטרתי שפעל בתחומיו נקרא "משטרת המדע" (Science Police). תקופת הזמן לכל סיפור הייתה כאלף שנים מתאריך פרסומו.
בחוברת Adventure Comics #346 (יולי 1966), הכותב ג'ים שוטר כתב את סיפור הלגיון הראשון שלו, בגיל 14 בלבד. מעט לאחר מכן שימש ככותב קבוע, עם קורט סוואן ווין מורטימר כמאיירים. בין היתר, הוא כתב על מותו של פֵרו לאד (נער הברזל) - המוות ה"אמיתי" הראשון של לגיונר בקבוצה, והציג את חבורת נבלי-העל פאטאל פייב ("חמשת הקטלניים"), את ארגון "המעגל האפל", את נבל-העל מורדרו האכזר, את הלגיונרית שאדו לאס (נערת הצל), ואת "לגיון הבוגרים" - קונספט מקביל המראה את חברי הלגיון בבגרותם.
הופעתם האחרונה של הלגיון הייתה בחוברת מספר 380, כאשר הוחלפו בידי סופרגירל כדמות מככבת ראשית. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, חברי הקבוצה שימשו ככוח גיבוי החל מחוברת #172 של סופרבוי (מרץ 1971).
כותר משלהם
החוברת הראשונה שפורסמה תחת שם הקבוצה הייתה תחילתה של מיני סדרה בת ארבע חוברות משנת 1973 שגוללה סיפורים שהופיעו ב-Adventure Comics מאותם שנים. בנוסף, הם שבו באוגוסט של אותה שנה לככב בסדרת הכותרים של סופרבוי, ששינתה את שמה בחוברת מספר 197 ל-Superboy Starring the Legion of Super-Heroes. בין הסיפורים נכתב על חתונתם של באונסינג בוי ודואו דמזל (העלמה הכפולה, טריפליקייט גירל לשעבר), ומותו של הילד הבלתי נראה. החל מחוברת מספר 231 (ספטמבר 1977), הכותר שינה את שמו בשנית ל-Superboy and the Legion of Super-Heroes, ושנה לאחר מכן פורסמה קשת הסיפור "מלחמת הארץ" בכתיבתו של פול לויץ ובאיורו של ג'יימס שרמן (חוברות #241-245, יולי-דצמבר 1978). "מלחמת הארץ" גוללה את המלחמה הגלקטית בין הכוכבים המאוחדים לבין גזע הקוּנדז החייזרי. את מלאכת הכתיבה נטל ג'רי קונוויי.
סופרבוי עזב את הקבוצה הודות למזימתו של נבל-על, אם כי שב אליה מאוחר יותר, וכותר הקבוצה שינה שוב את שמו בחוברת מספר 259 (ינואר 1980). בין היתר סופר גם סיפור היעלמותו של אולטרה בוי ומסעו חזרה, וכן סופר בהרחבה על הלגיונר רפלקטו, עליו נרמז בסיפור "לגיון הבוגרים", עם הנבלים "לוכד הזמן" וגרימבור איש השלשלאות.
כרך שלישי: תקופת פול לויץ
פול לויץ חזר לכתוב החל מחוברת מספר 284, עם איורים מאת פאט ברודריק וברוס פטרסון לפני שקית' גיפן לקח על עצמו את מלאכת האיור. הצוות הקריאייטיבי זכה לפופולריות עקב קשת הסיפור "סאגת האפלה הגדולה", שרצה בחוברות #287, #290-294 והחוברת השנתית מספר 3, בה סופר על התקפתו של דארקסייד על ארגון הכוכבים המאוחדים.
כותרי הלגיון חגגו את חוברת מספר 300 שלהם (יוני 1983) על ידי כך שסיפור "לגיון הבוגרים" שוכתב מחדש בסדרת סיפורים קצרים בעולמות מקבילים. הדבר עזר לשחרר את המשכיותו המרכזית של יקום הלגיון מקונספט לגיון הבוגרים. סגנון ציורו של גיפן השתנה לאפל יותר בהשראה מהאמן הארגנטינאי חוזה אנטוניו מונוז. כרך שלישי של הכותר החל בהרצה באוגוסט 1984, ושינה את שמו ל-Tales of the Legion of Super-Heroes מחוברת #314. סיפורים חדשים נכתבו למשך שנת הרצתו הראשונה, ושכתובם של סיפורים ישנים נעשה החל מחוברת #326 ועד לחוברת האחרונה מספר 354 (דצמבר 1987). הכרך השלישי החל עם קשת סיפור בת חמש חוברות שעוסקת בלגיון נבלי-העל. באמצעו של הסיפור, לויץ הוחלף בסטיב לייטל, שנשאר עם הכותר למשך שנה. האמן גרג לארוק הצטרף לצוות החל מחוברת #16 (נובמבר 1985), כולל קרוסאובר עם כותר סופרמן The Man of Steel (חוברות #37-38). אירועי הקרוסאובר היה ניסיון ראשון של עורכי החברה להסביר את סיפור מקורו וגורלו של סופרבוי וכן את ההיסטוריה שלו עם הלגיון, לאור השכתובים הרבים שנעשו בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים, שביטלו את הקריירה של סופרמן כסופרבוי מהביוגרפיה הבדיונית שלו. בסיפור הקרוסאובר, סופרבוי הגיע מיקום כיס שנוצר בידי לוכד הזמן, ובסופו הוא נהרג. הרצתו של לויץ הסתיימה בסיפור בן ארבע חוברות, בחוברת מספר 63 (אוגוסט 1989).
כרך רביעי: חמש שנים לאחר מכן
קית' גיפן נטל גם את מלאכת הכתיבה בנוסף לעבודת האיור בתחילת הכרך הרביעי בנובמבר 1989, עם תסריטים מאת טום ומרי בירבאום. חמש שנים לאחר מלחמות הקסם, בהן נהרג מון-אל, ארגון הכוכבים המאוחדים הוא מקום אפל, ולגיון גיבורי-העל הוא זיכרון מעומעם. לגיונרים לשעבר מחליטים להקים מחדש את הקבוצה ביקום החדש, שבו כדור הארץ נשלט בידי גזע "השליטים" (Dominators) החייזרי. מעט לאחר תחילתו של הסיפור, הוחלט להסיר את השתתפותו של סופרבוי מהחוברות, והועלתה השאלה מהיכן תגיע ההשראה לקיומה של הקבוצה. התשובה באה באמצעות שכתוב מאסיבי שבו מון-אל הוחזר לחיים בידי לוכד הזמן והפך בסיפור "אגדת ואלור" (Legion of the Super-Heroes Vol.4 Annual #2, 1991) למקור ישועתם של חברי הלגיון החדשים ועזר במניעת פלישה נוספת של "השליטים". חוברת מספר 5 הציגה סיפור של יקום מקביל, ולוכד הזמן הוחלף בידי נבלת-העל גלורית', משרתת שלו לשעבר. המיוחד בסיפור זה הייתה העובדה שהיקום הושמד ונוצר מחדש פעמיים בגיליון אחד בלבד.
קשת סיפור חשובה באותה תקופה עסקה בגילוי תעתיקי פרדוקס הזמן של לגיון גיבורי-העל מימי תור הכסף. היו כעת שתי קבוצות לגיון, וכותר שני החל בהרצה (Legionnaires) בו הופיע לגיון SW6. סיפור מקורם לא נכתב עד לאירועי שעת אפס: משבר בזמן של שנת 1994. סדרת הכותרים החדשה הייתה קלה יותר לקריאה מאשר הסדרה הראשית, נכתבה בידי הזוג בירבאום ואוירה בידי כריס ספראוס. גיפן עזב את הכותר לאחר הסיפור בו תוארה השמדת הארץ, והזוג בירבאום החליפו והחזירו מספר דמויות קלאסיות. כאשר הזוג עזב, הכותב טום מק'קרו ערך מספר שינויים, כמו למשל אילוצם של חברי הקבוצה לרדת למחתרת ונטילת זהויות ותלבושות חדשות, וכן החזרתו של הלגיונר האבוד ויילדפייר (אש פרא).
בשנת 1994, חברת DC החליטה לאתחל מחדש את סדרת הכותרים הוותיקה לאחר 36 שנים, כחלק מאירועי שעת אפס: משבר בזמן, והכרך הרביעי הנוכחי הסתיים בחוברת מספר 61 (ספטמבר 1994).
אתחול מחדש (1994-2004)
בעקבות המשבר של שנת 1994, צמד הכותבים מארק וייד וטום מק'קרו והמאייר סטוארט אימונן יצרו המשכיות חדשה של הלגיון, כאשר סיפור המקור של הקבוצה נכתב מחדש בחוברת המבוא לכרך החמישי, Legion of Super-Heroes Vol.5 #0, ונמשך בחוברת סדרת הבת Legionnaires #0. לייטנינג לאד נקרא מחדש לייב וייר, ולאחר הקמת הקבוצה הצטרפו אליה חברים חדשים רבים, ביניהם XS (נכדתו של הפלאש בארי אלן). למספר חברים ניתנו זהויות סודיות חדשות. כמחווה להמשכיות הקודמת, מספר דמויות ישנות הוצגו מחדש. בנו של הנבל יוניברסו, רונד וידאר - שהיה לגיונר של כבוד וגרין לנטרן בהמשכיות הקודמת - הופיע בהופעות אורח כמכרו של ברייניאק-5.
האתחול המחודש עקב במידה מסוימת אחרי ההמשכיות הקודמת, עם מספר שינויים קלים: מספר דמויות מתו באותה דרך כמו בהמשכיות קודמת, וכמה מהחברים העבירו את זמנם במאה ה-21 וגייסו את פֵרו לאד לקבוצתם. כמו כן, הלגיון הרוויח את אמונו של ארגון הכוכבים המאוחדים הודות לשני ניצחונות - הגנתו של כדור הארץ מפני קבוצת "המשולש הלבן", סיעה קיצונית של גזע הדאקסאמים וחשיפתו של נשיא הכוכבים המאוחדים כמי שעומד מאחורי מלחמת בראל-טיטאן, מזימת אוכל השמשות, הקמתם של "חמשת הקטלניים" ושטיפת מוחו של הלגיונר ג'אן ארה.
צמד הכותבים דן אבנט ואנדי לנינג הצטרף לכתיבת הסדרה, ויחד עם המאייר אוליביה קויפה כתבו סיפור אפל שכמעט מביא לנפילתו של ארגון הכוכבים המאוחדים ושל הלגיון עצמו. בשיאו של האסון, קבוצת לגיונרים נעלמת דרך קרע בזמן ושני כותרי הקבוצות הסתיימו. המיני סדרה Legion Lost משנים 2000–2001 תיארה בפרוטרוט את מסעם הקשה של הלגיונרים חזרה הביתה, כאשר הסדרה העוקבת Legion Worlds מתארת את קורות ארגון הכוכבים המאוחדים בזמן היעדרם.
סדרה חדשה בשם The Legion החלה בהרצה, ובה הלגיון התאחד מחדש וקיבל בסיס מבצעים חדש. צמד הכותבים אבנט-לנינג כתב את 33 החוברות הראשונות, והסדרה בוטלה בחוברת מספר 38. התוספת הבולטת ביותר לקבוצה זו הייתה סופרבוי שלאחר המשבר, כפיל של סופרמן ושל לקס לות'ר מהמאה ה-21 אשר קיבל מעמד של כבוד בקרב הקבוצה.
האתחול השלישי (2004-2009)
בעקבות קרוסאובר עם קבוצת הטיטאנים הצעירים בחוברות Teen Titans #16 ו-Teen Titans\Legions Special, סדרת כותרים חדשה נכתבה בידי מארק וייד ואוירה בידי בארי קיטסון. הרצה זו שכתבה את מקורות הקבוצה מהיסוד, והשתמשה בסופיות השמות בוי (נער), לאד (בחור), גירל (נערה), לאס (בחורה) וקיד (ילד/ה). בדומה לאתחול הקודם, אתחול זה הציג מחדש את הדמויות ושינה את סיפור המקור שלהן. רוב הדמויות דומות לקודמיהן בכוחות ובתלבושות, למעט קמליון בוי (שנקרא כעת בפשטות קמליון ומתואר כיצור אנדרוגני), סטאר בוי (כעת בתלבושת שחורה), קולוסל בוי (כעת ענק המתכווץ לאדם רגיל) ופנטום גירל (שכעת מתקיימת בשני יקומים במקביל ומנהלת שיחות בשניהם בו זמנית). היקום העתידי שבאתחול זה מורכב מחברה שדוכאה מבחינה רגשית ומנטלית, ונשמרה תחת פיקוח אורווליאני. מטרתו של הלגיון בעתיד זה היא רפורמה חברתית, הגנת האזרחים ולספק השראה למעשי הגבורה הנושנים.
הלגיון נערץ בידי אלפי לגיונרים - אנשים צעירים בעולמות שונים המעריצים אותם כמו כת. החל מחוברת מספר 16, שם הכותר השתנה ל-Supergirl and the Legion of Super-Heroes, כאשר סופרגירל ערכה מסע בזמן והצטרפה ללגיון. החל מחוברת #31, הכותב טוני בדארד החליף את וייד. בחוברת מספר 37, שם הכותר חזר לשמו הרגיל, וג'ים שוטר חזר למלאכת הכתיבה. סדרת הכותרים הסתיימה בחוברת מספר 50.
ג'וליאן ברים
ג'וליאן ברים (באנגלית: Julian Bream; 15 ביולי 1933 – 14 באוגוסט 2020) היה גיטריסט ונגן לאוטה בריטי.
לגיון גיבורי-העל
לאחר המשבר האינסופי (2007 ואילך)
אירוע הקרוסאובר "סאגת הברק" שבחוברות Justice League of America Vol.2 #8-10 ו-Justice Society of America Vol.3 #5-6 ראה את החזרה לגרסאות המקוריות של סטאר בוי (ילד הכוכבים, כעת נקרא סטארמן), דרים גירל (ילדת החלומות), ויילדפייר, קראטה קיד, טימבר וולף, סנסור גירל (ילדת החישה), כוכב השחר וברייניאק-5. למרות שקיימים הבדלים בין קבוצת הלגיון המקורית לזו החדשה, הם חולקים בהיסטוריה משותפת עד לתקופת המשבר בעולמות האינסופיים, כאשר קלארק קנט מצטרף לקבוצה כסופרבוי לפני שהפך לסופרמן.
גרסה זו של הלגיון הופיעה בסיפור "סופרמן ולגיון גיבורי-העל" של חוברות Action Comics #858-863. בשנת 3008, השמש של כדור הארץ הפכה לאדומה, וכמה מהמועמדים אשר לא התקבלו ללגיון מתקבצים יחדיו כדי להקים את ליגת הצדק של הארץ תחת מנהיגותו של הנבל "איש הארץ", לאחר שזה טוען שסופרמן קיבל את כוחותיו מאמא אדמה. בנוסף, הוא משתמש בטענה זו כדי שכדור הארץ יתנתק מארגון הכוכבים המאוחדים ומכל הגזעים החייזריים. כתוצאה מכך, חברי הלגיון יורדים למחתרת. בעזרתו של סופרמן, הלגיון מחזיר את השמש למצבה הרגיל ומביס את איש הארץ וליגת הצדק שלו בדיוק כשארגון הכוכבים המאוחדים מתכנן להתקיף את כדור הארץ.
ג'וליאן ברים
ביוגרפיה
ברים נולד בלונדון וגדל בסביבה מוזיקלית מאוד. אביו ניגן גיטרה ג'אז וברים הצעיר התרשם כששמע את נגינתו של ג'אנגו ריינהארדט. עודדו אותו לנגן בפסנתר אבל גם בגיטרה (אם כי בעזרת מפרט). ליום הולדתו ה-11 קיבל ברים גיטרה קלאסית מאביו. הוא נחשב לילד פלא, שזכה בגיל 12 בפרס על נגינתו בפסנתר בתצוגת צעירים וכך התאפשר לו ללמוד פסנתר וצ'לו בקולג' המלכותי למוזיקה. את הרסיטל הראשון שלו בגיטרה נתן בצ'לטנהם בשנת 1947, בגיל 13.
בשנת 1951 הופיע לראשונה בוויגמור הול בלונדון. אחרי שירות לאומי, חזר לקריירה העמוסה שלו וניגן ברחבי העולם, לרבות סיורי הופעות שנתיים בארצות הברית ובאירופה במשך שנים אחדות. הוא ניגן חלק מן הרסיטל בוויגמור הול בלאוטה בשנת 1952 ומאז עשה רבות להחזיר לתודעת הציבור מוזיקה שנכתבה לכלי זה. בשנת 1960 נוצר "ג'וליאן ברים קונסורט", הרכב של כלים תקופתיים, עם ברים כנגן לאוטה. הקונסורט עורר מחדש את העניין במוזיקה של התקופה האליזבתנית.
לגיון גיבורי-העל
לאחר המשבר האינסופי (2007 ואילך)
גרסה זו של הלגיון מופיעה גם במיני סדרה "לגיון שלושת העולמות" של המשבר האחרון משנת 2008, בכתיבתו של ג'ף ג'ונס ובאיורו של ג'ורג' פרז. המיני סדרה מביאה את התאגדותם של סופרמן והלגיון שלאחר המשבר האינסופי יחד עם גלגוליהם הקודמים של הלגיון (94' ו-04') במטרה להילחם נגד סופרבוי-פריים, לגיון נבלי-העל ולוכד הזמן. מתגלה כי גלגולה השני של הקבוצה הגיע מארץ-247, שהושמד במשבר האינסופי, וגלגולה השלישי של הקבוצה הגיע מארץ-פריים, שנבנה מחדש. ג'ונס ציין, כי המיני סדרה נועדה לאשרר את קיומן של שלוש גרסאות הקבוצה יחד עם השבת ההמשכיות שלפני המשבר. הצגת שלוש הקבוצות נראה גם בחוברת Action Comics #864 (יוני 2008). בסיפור זה, באטמן נזכר בקרב של ליגת הצדק וחברת הצדק יחד עם הלגיון המקורי נגד הנבל מורדרו, נוסף לעזרת גלגולה השני של הקבוצה בהשמדת אוכל שמשות במאה ה-20, וכן מפגשו של באטמן עם גלגולה השלישי של הקבוצה.
החל מספטמבר 2009, גרסת הלגיון שלאחר המשבר מככבת בסדרת כותרי Action Comics, הנמצאת כעת בכרך השני. הקבוצה משחקת תפקיד חשוב במיני סדרה "סופרמן: העמדה האחרונה של ניו-קריפטון" משנת 2010, המהווה גם סיכום לאירועי סאגת הברק. כרך שישי של סדרת כותרי הלגיון הוותיקה החל ב-2010 בכתיבתו של פול לויץ ובאיורו של אילדיריי סינר, והוא מציג את גלגולה של הקבוצה שלאחר המשבר.
ג'וליאן ברים
ביוגרפיה
בשנת 1984 נפגע קשה בתאונת דרכים. היה עליו להשקיע מאמצים רבים כדי לחזור לכושר הטכני הקודם שלו.
הרסיטלים של ברים הקיפו קשת של סגנונות, החל בעיבודים מן המאה ה-17, יצירות רבות משל באך בעיבוד לגיטרה, יצירות ספרדיות פופולריות ומוזיקה בת זמננו, שחלק גדול ממנה נכתב בהשראתו. מלחינים רבים עבדו עם ברים ובין אלה שהקדישו לו מיצירותיהם נמנים מלקולם ארנולד, ריצ'רד רודני בנט, בנג'מין בריטן, לאו בראואר, פיטר רסין פריקר, הנס ורנר הנזה, האמפרי סרל, טורו טקמיצו, מייקל טיפט וויליאם וולטון. "נוקטורנל" של בריטן הוא בין היצירות המפורסמות ביותר ברפרטואר לגיטרה קלאסית ונכתב במיוחד למען ברים. זהו קובץ יוצא דופן של וריאציות על "בואי שינה עמוקה" של ג'ון דאולנד (המנוגן בצורתו המקורית בסוף היצירה).
לגיון גיבורי-העל
גרסאות מעובדות
חברי לגיון גיבורי-העל הופיעו בסדרה מונפשת בת שתי עונות אשר שודרה בין 23 בספטמבר 2006 ל-5 באפריל 2008 ברשת Kids' WB.
מון-אל, סאטורן גירל וברייניאק-5 מלגיון גיבורי-העל הופיעו בעונה השלישית של הסדרה "סופרגירל". ברייניאק-5 נשאר החל מעונתה הרביעית של הסדרה עד לסיומה.
ג'וליאן ברים
ביוגרפיה
ברים גם נטל חלק בהרבה מיזמים משותפים, שנחלו הצלחה רבה, ביניהם עבודה עם פיטר פירס על מוזיקה אליזבתנית ללאוטה וקול, ושני תקליטים של דואטים לגיטרה עם ג'ון ויליאמס.
נגינתו של ברים אופיינה כווירטואוזית ועתירת רגש, תוך שימת לב לפרטים ושימוש רב בגוני קול מנוגדים.
האמור לעיל, יחד עם הופעותיו הרבות ברדיו ובטלוויזיה, עשו את ג'וליאן ברים לשגריר חשוב של הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 ומעבר לה.
דיוקן הווידאו ב-DVD, "ג'וליאן ברים: חיי במוזיקה", שיצא בשנת 2003, מכיל שלוש שעות של שיחה ונגינה. גראהם וייד הגדיר אותו "התרומה היפה ביותר שניתנה מאז ומעולם לגיטרה הקלאסית." גם את הסדרה האפית שלו "גיטרה!", שנעשתה למען הטלוויזיה הבריטית ומלווה מסע על פני ספרד, אפשר להשיג כיום ב-DVD.
ברים נפטר ב-14 באוגוסט 2020..
קרב בית חאנון
קרב בית חאנון הוא קרב שהתנהל ב-13 בנובמבר 1239 על גבעת אום אל נאצר הנמצאת מערבית לבית חאנון, בין אבירים צלבנים לבין כוחותיו של הסולטאן האיובי של מצרים. קרב זה היה שיאו של מסע צלב של אבירים צרפתיים הידוע בשם מסע הצלב של הברונים והסתיים בתבוסה של הצבא הצלבני.
רקע
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 נאבקה הממלכה הצלבנית על קיומה נגד אויבים מבחוץ - יורשיו של צלאח א-דין ואויבים מפנים - סכסוך פוליטי בין הברונים לבית איבלין לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על השליטה בממלכת ירושלים, וזאת בעוד האפיפיור גרגוריוס התשיעי לא טמן אף הוא את ידו בצלחת. מצב זה דחף את ממלכת ירושלים השנייה (ידועה גם כממלכת עכו) אל עברי פי פחת, צלבנים נלחמו בצלבנים בעכו בצידון ובקפריסין, ולמרות שהמדינה הצלבנית זכתה, כתוצאה מסכסוכים פנים אסלאמיים, לתקופה שלום (יחסי) קצרה שנמשכה עד לשנת 1243, מבחינה פנימית היא נחלשה מאוד ונפרמו הקשרים שהחזיקו את אושיות השלטון של המדינה. בתקופה זו המנגנון המנהלי שלה שותק הלכה למעשה, ולמדינה הצלבנית אבדה יכולת התמרון הצבאי והפוליטי, ולקדמת הבמה עלו המסדרים הצבאיים.
המדינה הצלבנית
עם צאת הקיסר פרידריך השני מארץ ישראל, ולאחר חתימת הסכם אל עג'ול בין הקיסר לסולטאן המצרי לבית איוב אלמלך אל כאמל, נקבעו גבולות המדינה הצלבנית לאורך מישור החוף מלבנון עד ליפו ומשם במסדרון צר ולא מבוצר שחיבר אל ירושלים ובית לחם שהבעלות עליהן חולקה בין המוסלמים והנוצרים. הסכם זה, שעורר בעת חתימתו מחלוקת ועד היום חלוקות הדעות על מהותו וערכו, יחד עם שרשרת תככים ועימותים בנסיכיות האיוביות הגובלות במדינה הצלבנית, הבטיחו באופן זמני את המשך קיומה של ממלכת ירושלים, אשר האיום הגדול על קיומה מצד כוח מוסלמי מאוחד הוסר באורח זמני.
מסע הצלב של הבארונים
למרות ההכרה בחוזה חלוקת ירושלים, אל עג'ול, המשיך האפיפיור לקרוא למסע צלב לגאולת ארץ ישראל מידי האסלאם. ואכן בשנת 1237 החלה היוזמה לקרום עור וגידים, ונקבע כי בקיץ 1239 יצא מסע הצלב אל ארץ הקודש. במהלך שנות ההתארגנות והתעמולה נערכו פרעות במהלכן נרצחו יהודים שהתגוררו באזורים אנז'ו, ובריטני. לאחר מחזור מחודש של תככים ועימותים בין הקיסר לאפיפיור יצא מסע הצלב מנמל מרסיי.
תיבו משאמפן
מסע הצלב של הברונים כלל כ 1500 אצילים צרפתיים ובראשם תיבו הראשון משאמפן וברי שהיה גם מלך נאוורה על פי נישואין וידוע גם כתיבו מנאוורה. תיבו משאמפאן ( צרפתית: Thibaut de Champagne) היה דמות מפורסמת בצרפת והיה ידוע בכינוי "המשורר" (צרפתית: Thibaut le Chansonnier) אך גם בחוסר אמינות והפכפכות פוליטית שהכתימו את שמו וגרמו לבני מעמדו להטיל ספק בטוהר מוצאו, ללעוג למראהו ולהשמיץ את אישיותו, בתקופת שפל פוליטית זאת ועל מנת להציל את שמו ולהתרחק לתקופה מהפוליטיקה הצרפתית יצא תיבו למסע הצלב בראשות אצילים צרפתיים רמי מעלה ובהם דוכס בורגונדי.
הכנה לקרב
ביום 1 בספטמבר 1239 נחת הצבא הצלבני של מסע הצלב של הברונים בעכו וחנה מחוץ לחומות העיר. במחנה התנהלו דיונים לגבי המהלכים הצבאיים העתידיים ודרכי פעולה אפשריות.
לאחר התייעצות עם הבכירים שבאצילי הצלבנים בארץ ישראל - ראשי הכנסייה הלטינית המקומית וראשי המסדרים הצבאיים הוחלט לנוע דרומה ולבצר את אשקלון ולאחר מכן לעלות צפונה ולהתקיף את דמשק.
מחקר חדש "מסעי הצלב של 41–1239 ותוצאותיהם" מאת פטר ג'קסון שפורסם על ידי אוניברסיטת מינסוטה מציין כי המצב המדיני - פוליטי בין הנסיכים האיוביים של מצרים וסוריה היה כה נזיל ולא יציב ובמהלכו התחלפו נאמנויות ובריתות עד שמנהיגי מסע הצלב, הצלבנים המקומיים וראשי המסדרים לא יכלו לכוון מאמץ כנגד מטרה אחת.
מעתלית המשיך הצבא הצלבני ליפו ובה חנה למשך שבועיים. שהות זאת נתנה בידי הצבא המצרי את הזמן הנדרש להתארגנות ותגבור כוחותיו בסמוך לעזה.
קרב ראשון
בעת החנייה ביפו הגיע לידי הצלבנים מידע על שיירה מוסלמית העושה דרכה לכוון צפון ועליה סחורות רבות המיועדות לנסיך האיובי של דמשק אלמלך א-צאלח אסמעיל. צמד אבירים צרפתיים ארגנו את כוחותיהם והתקיפו את השיירה בשחר של יום 4 בנובמבר. לאחר קרב מר התגברו הצלבנים על כוח הליווי של השיירה וחזרו עמוסי שלל רב ומזון לבסיס הצלבני ביפו שלמראה הלוחמים החוזרים עם ביזה ומזון חגגו את הניצחון.
המסע לבית חאנון
אצילים צרפתיים אחרים ובראשם הדוכס מבורגונדי ורוזן באר שקינאו ב"תהילה" של שודדי השיירה יצאו דרומה ביום 12 בנובמבר מהמחנה ביפו לכוון דרום. תיבו משאמפאן עם אצילים אחרים ניסה לשכנע אותם להישאר עם המחנה העיקרי ולהמשיך את המסע דרומה לכוון אשקלון בצורה מסודרת אך ללא הצלחה.
המסע הוביל את הגדודים הצלבניים על פני החולות של מישור החוף על פני אשקלון שביצוריה נהרסו על ידי צלאח א דין והייתה לכאורה המטרה הראשונה של הכוח הצלבני. מסיבה לא ברורה המשיך הגדודים הצלבניים דרומה, ייתכן כי הרצון בתהילה או השאיפה לביזה דחפו את הצלבנים. במחקרו מצביע פיטר ג'קסון המסתמך על היסטוריוגרפיה של התקופה המשך להיסטוריה של וויליאם מצור הידוע גם בשם "רוטולין" או "הטקסט של עכו" ולפיו חיפשו הצלבנים הצרפתיים עדרים של סוסים וחיות בית אחרות שעל פי מידע שנמסר להם מצלבנים מקומיים רעו באזור ולא התכוונו לכנס לעימות עם הצבא המצרי. הצלבנים חנו בסמוך לנחל שקמה (בערבית ואדי אל-חַסִי) למשך כשעה בעוד האצילים דנים באפשרויות הפתוחות בפניהם - האם לסגת לכוון אשקלון ולהמתין לגוף העיקרי של הצבא שאמור היה להיות בתנועה דרומה או לממשיך דרומה - לכוון מטרה לא ברורה, לבסוף הוחלט על המשך המסע דרומה והצלבנים חצו את הנחל בסמוך למקום בו נמצאת דיר סניד, והמשיכו דרומה במשך כל הלילה עד שהגיעו עם בוקר לבית חאנון.
קרב בית חאנון
הקרב עצמו, מעבר לחשיבותו ההיסטורית המוגבלת מהווה דוגמה לטקטיקות הלחימה הצלבנית - נוצרית השונות מול טקטיקות הלחימה המוסלמיות. הצבא הצלבני חנה בבקעה המוקפת בדיונות של חול ככל הנראה מתוך תקווה שהגבעות יסתירו את הכוח הצלבני מסיורים ותצפיות של אויבים פוטנציאליים. למרות אמצעי זהירות אלו, נתגלתה תנועת הצבא הצלבני לתצפיות מוסלמיות ובאמצעות מערכת של סימני עשן הוכוונו גדודים של הצבא המצרי אל בקעת בית חאנון.
שלב ראשון
בעוד הצלבנים נחים או סועדים את לבם הופיעו לוחמים מוסלמיים על הגבעות ותקפו את המחנה בחצים ובאבנים, בעוד חיל הפרשים המוסלמי הוצב בחסימה על הגישה מתוך העמק דרומה. ההתקפה מוסלמית גבתה קורבנות הן מקרב הלוחמים הצלבניים והן מקרב הסוסים עליהם רכבו האבירים. מחמת תנאי השטח והחול העמוק - האבירים לא יכלו לנוע ולהתקיף את הלוחמים המוסלמיים שעל ראש הדיונות ואלו נהדפו על ידי הקשתים ושימוש בקשת מוצלבת (רובה קשת) אך אספקתם המוגבלת של החצים כמעט ואזלה.
שלב שני
בהפוגה שחלה בקרב עם הדיפת ההתקפה המוסלמית החלו האצילים הצלבניים לדון באשר לצעדיהם הבאים.
האצילים המקומיים שנלוו לכוח הצרפתי והיו בקיאים בתורת הלחימה המוסלמית ועל פי השערת פיטר ג'קסון - הבינו כי הם עומדים מול הצבא המצרי ולא לוחמים מקומיים הציעו לבצע נסיגה בדרך ממנה הגיע הצבא - שעדיין הייתה פתוחה. האבירים הצרפתיים גרסו כי יש להישאר ולהילחם בנימוק שנסיגה תותיר את החיילים הרגלים ללא הגנה ונתונים לרחמי הצבא המצרי.
האבירים הצלבניים המקומיים בראשות גוטייה מיפו ועימם הדוכס מבורגונדי רכבו צפונה לכוון אשקלון כשהם מבטיחים להזעיק תגבורת.
שלב שלישי
משאזלו החצים של הקשתים הצלבניים חזרו הקשתים המוסלמיים להטריד את הצבא הצלבני מטווחים הולכים וקטנים. האבירים הצלבניים תקפו את הפרשים המוסלמיים שחסמו את היציאה מהעמק. במקום הצר ומול מטרה נייחת וברורה הצליחה ההתקפה הצלבנית לשבור את שורות הפרשים המצרים ולצאת מטווח הקשתים. בשלב זה נקט המפקד המצרי שמס א-דין סונקור בתרגיל במהלכו ניהל הצבא המצרי נסיגה מבוימת במטרה למשוך את הצלבנים אל מלכודת שסופה כיתור. האבירים הצלבניים בלעו את הפיתיון ויצאו במרדף מתוך העמק כשהם מאבדים את ההגנה היחסית של מבנה תקיפה צפוף שורות ומצאו עצמם על גבעה הקרויה מאז "אום אל נאצר" (אם הניצחונות - לסימול הניצחון על הצלבנים) מול הפרשים המצרים שחזרו אל הקרב וגדודים שהופיעו בעורפם. הקרב איבד את ערכו הצבאי והפך לטבח. הצבא הצלבני הושמד מלבד מספר קטן של אצילים שנלקחו בשבי והובלו לקהיר.
סוף דבר
בבית חנון נבנה מסגד הקרוי מסגד אום אל נאצר (אם הניצחונות) או מסגד בית חאנון. הסולטאן המצרי חגג את ניצחונו על ידי עיטור חומות קהיר בראשי האצילים הצלבניים ומאוחר יותר הוקם מסגד לזכר הניצחון מסגד אנצאר ובקרבתו נקברו החיילים המוסלמים שנהרגו בקרב. על גבי המסגד נקבעה כתובת המשמשת המקור המוסלמי היחיד לתיאור הקרב. כתובת זו נחקרה ופורסמה על ידי יגאל ידין
למחרת יום הקרב הגיע תיבו משאמפאן לאשקלון שם הגיעו אליו הידיעות על הקרב וגורל חבריו לנשק. הצעתו לצאת למרדף אחרי הצבא המצרי נדחתה על ידי ראשי המסדרים הצבאיים בטענה כי המרדף עלול לסכן את חיי השבויים.
ביקורת מבית ומבחוץ
הקרב סיים - הלכה למעשה- את הפרק הצבאי של מסע הצלב של הברונים. האצילים ששרדו את הקטסטרופה ביקרו בערים בארץ הקודש ללא תוכנית ומבלי למצות את הפוטנציאל הנותר של כוחם הצבאי.
התמוססות המומנטום של מסע הצלב ושהייתם חסרת המעשה של מנהיגיו הולידו אווירה עוינת כלפיהם בקרב התושבים הלטיניים של ארץ ישראל שהפיצו את השמועה הזדונית כי מנהיגי מסע הצלב כרתו ברית סודית עם המוסלמים שמונעת מהם ליטול יוזמה התקפית, האבירים הפשוטים שבאו לארץ ישראל תוך נטילת הלוואות ומשכנתאות מתוך תקווה כי הביזה והשלל יכסו את השקעתם לא הסתירו את ביקורתם כנגד מנהיגי המסע.
ביקורת אחרת הופנתה כנגד האבירים הצלבניים המקומיים שלכאורה נטשו את האבירים הצרפתיים למר גורלם. ביקורת זו מוצאת הד בהיסטוריוגרפיה קופטית של אותה תקופה:
ביקורת ברוח דומה הופנתה על ידי השבויים הצלבניים - כנגד המסדרים הצבאיים על פי טענה זו המסדרים הצבאיים היו צריכים לקחת את מסע הצלב ולוחמיו תחת חסותם והדרכתם אך הם בגדו באחיהם הנוצרים והביאו לניצחון המוסלמים ולמפלת הצלבנים.
קרב אחרון
במהלך שארית שהותו בארץ ניהל תיבו משאמפאן משא ומתן עם הנסיך האיובי של דמשק ועל פי ההסכם שנחתם יצאו האבירים הצלבניים עם חיילים מדמשק לעימות צבאי נוסף מול הצבא המצרי וזאת תמורת העברת שטחים הגובלים מצפון עם המדינה הצלבנית. הצבאות הנוצרי - דמשקאי והצבא המצרי נפגשו בסמוך לתל אל עג'ול בעימות שתחילתו הייתה כעין הקדמה לקרב הירביה. אך ברגע מכריע זה ערקו הלוחמים הסוריים אל המחנה המצרי מאחר שסירבו להילחם כנגד מוסלמים. הצלבנים מצאו עצמם מול כוח מוסלמי מאוחד ניתקו מגע ונסוגו במהירות לכוון אשקלון.
בשלב זה, חתם תיבו משאמפאן הסכם עם השולטאן המצרי ותמורת הבטחות לא ברורות מצד הצלבנים התחייב הסולטאן המצרי לשחרר את השבויים שנתפסו בקרב בית חאנון. משהגיעו חלק מהשבויים למחנה הצלבני עלה תיבו מאמפאן לרגל לירושלים ולאחר מכן בספטמבר 1240 מיהר לעזוב את ארץ ישראל. שחרור שאר השבויים וקבורת עצמות החללים הצלבניים שמתו בקרב בית חאנון נעשה במהלך מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול שנחת בחופי הארץ מאוחר יותר באותו חודש.
שאנדור לוי
שאנדור לוי (בהונגרית: Lőwy Sándor; מאד, 12 בפברואר 1906 – ואץ, 27 באוקטובר 1929) היה אופה יהודי-הונגרי, חבר ועובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה. נפטר במאסר בבית הסוהר.
ביוגרפיה
שאנדור לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור לוי והרמינה פרידמן. בגיל 11, הוא עבר לקושיצה עם משפחתו. שם הפך לחבר באיגוד הנוער הצ'כוסלובקי בשנת 1922. בגיל 18 הפך למנהיג תנועת הנוער הסלובקית. מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) שלחה אותו לבית הספר המפלגתי בברלין ולאחר שסיים שם חזר להונגריה בשנת 1926 ועמד בראש מחלקת הפועלים הצעירים של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית, והנהיג את תת-האגף של הפועלים הצעירים והפך לחבר בוועד המרכזי של האגף (KIMSZ) הבלתי חוקי. בהמשך עבד כחבר בוועד המרכזי של המפלגה עצמה. הוא נעצר בפברואר 1927, נידון לשלוש וחצי שנות מאסר, אותו נאלץ לרצות בבית סוהר בעיר ואץ. משם הצליח להבריח כמה מכתביו לעיתון בקושיצה. ב-21 באוקטובר 1929 כמה מהאסירים, כולל לוי, החלו בשביתת רעב בהנחיית ה-KMP. כדי לשבור את השביתה, השובתים הוזנו באופן מלאכותי. כך רצו שלטונות בית הסוהר לתת להם תובנה טובה יותר להפסקת השביתה. לוי קיבל דלקת ריאות עקב הטיפול הזה יחד עם שאנדור סטארון, ממנה לא התאושש. בהלוויה לוי ארגנה קטו האמאן (פוליטיקאית קומוניסטית) הפגנה.
זולטאן ואש (מקודם: ויינברגר), מנהיג קומוניסטי, כתב את הדברים הבאים בזכרונותיו על לוי וסטארון: "למפלגת הקומוניסטים בהונגריה יש שני קורבנות קדושים חדשים. לעולם לא נשכח את חברינו לנשק, שאנדור לוי ושאנדור סטארון."
משפחתו
גיסו היה מיהאי פרקש ואחיינו היה ולדימיר פרקש.
הנצחה
רחוב בסגד נקרא על שמו.
סלבה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ין סמארט
ג'ין סמארט (באנגלית: Jean Smart; נולדה ב-13 בספטמבר 1951) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית, זוכת פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
ביוגרפיה
סמארט נולדה בסיאטל, וושינגטון. ב-1969 סיימה את לימודיה בתיכון באלארד.
קריירה
בטלוויזיה שיחקה סמארט בסדרה הקומית של CBS "נשים מעצבות" בין השנים 1986–1991 בין התפקידים הראשיים לצידן של דיקסי קרטר ודלתה בורק, וגם בסדרות "המרובעים" ו"פרייז'ר", בסדרה "סמנתה מי?", ובסדרה "High Society" שבוטלה לאחר כמה פרקים. בסדרה 24 גילמה את מרתה לוגאן, הגברת הראשונה. ב-1998 כיכבה בסיטקום "אופנה ותוכן" של רשת CBS, אמנם בוטלה לאחר עונה אחת.
סמארט זכתה בשלושה פרסי אמי, לשחקנית האורחת הטובה ביותר עבור תפקידה בסדרה פרייז'ר בשנים 2000 ו-2001, ושחקנית המשנה הטובה ביותר ב-2008 עבור תפקידה בסדרה "סמנתה מי?".
בקולנוע הופיעה סמארט בסרטים: "הילד", "אהבה מצילום ראשון" (1999), "אין כמו אלבמה", "בארי מאנדיי", "מפרקים את הבית","אני אוהב האקביז", "הזוג המוזר 2", "מדינת הגנים", "דרוש גיבור", "לשחק עם המזל", "יום מושלג", "תקווה בהופ ספרינגס", "רואה החשבון", "בקשה מסתורית", "בעלים של ברמפטון", ו"החיים האלה", ושיחקה בסרט הטלוויזיה "קרא לי משוגעת" (2013) לצידה של בריטני סנואו.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד משני של ארליין הארט בסדרת הפשע "ג'ון הנבל" של רשת בראבו, ושיחקה בסרט "החיים האלה". בשנת 2019 התארחה בסדרת הטלוויזיה "השומרים", ובשנת 2020 שיחקה בסרט "סופר אינטליגנציה".
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הדרמה הבלשית של HBO, "הסודות של איסטאון" בכיכובה של קייט וינסלט. באותה שנה החלה לגלם את הדמות הראשית הקומיקאית האגדית דברה ואנס, בסדרה הדרמה-קומית "Hacks" של רשת HBO Max. על תפקידה בסדרה זכתה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
אנוכי הסמור
אנוכי הסמור (באנגלית: I Am Weasel) היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית בהנפשה קלאסית. הסדרה נוצרה על ידי דוד פיסס, הופקה על ידי חברת האנה-ברברה באולפני ההנפשה של קרטון נטוורק. לסדרה היו 5 עונות אשר כללו 79 פרקים. "אנוכי הסמור" עלתה לשידור ב-1997 בערוץ הטלוויזיה Cartoon Network. בתחילה הייתה הסדרה פינה בסדרת טלוויזיה אחרת, "פרה ותרנגול", אך לאחר שהפינה צברה פופולריות רבה היא הפכה לסדרת עצמאית. ב-1999. לאור הצלחתה, יצא קומיקס אשר מבוסס על הסדרה.
את הסמור דיבב מייקל דורן, ואת הבבון דיבב צ'רלי אדלר.
תקציר העלילה
הסדרה מתארת את עלילותיהם של הסמור החכם, המוכשר, המפורסם והנערץ I.M. Weasel והבבון המכוער והמטופש I.R. Baboon, אשר מקנא בהצלחתו של הסמור ומנסה להיות טוב יותר ממנו בכל.
ירון לוי
ירון לוי הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שימש כראש מספן המטה בחיל הים הישראלי.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל השלים קורס חובלים. בשנים 1995–1997 שירת כמפקד ספינת טילים, שימש מדריך ראשי בקורס חובלים, בשנים 1999-2001 שימש מפל"ג ספינות "דבורה" (פלגה 914), שימש מפל"ג סטי"לים בשייטת 3 בשנים 2001–2002 ומפקד קורס חובלים בשנים 2002–2004. לאחר מכן שימש מפקד מחלקת מבצעים במספן המודיעין, מפקד בסיס אשדוד בשנים 2008–2010 וכראש מספן המודיעין בשנים 2010–2011. ב-2012 מונה לראש מספן המטה, תפקיד בו לקח חלק בין היתר במבצע חשיפה מלאה.
לאחר שחרורו שימש בראש מחלקת הסייבר במטה לביטחון לאומי ולאחר מכן עבר לעבוד בחברת אלביט מערכות.
לוי בעל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה מאוניברסיטת חיפה, תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
אמנון כהן (מזרחן)
חייו ופועלו
אמנון כהן הוא בן להורים שעלו לארץ ישראל מפולין בתחילת שנות השלושים כחניכי "השומר הצעיר", הכירו בארץ והתחתנו. כהן הוא בן למשפחה המונה שלושה בנים. נולד וגדל בראשון לציון ולמד בבית הספר חביב, שהוא בית הספר העברי הראשון בארץ ישראל. למד בתיכון עירוני א' בתל אביב.