cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד חזוני
קורות חיים
חזוני הוא כיום העורך של המגזין The Tower ובנוסף לכך גם כותב דרך קבע על דת ופוליטיקה בכתבי עת ובאתרי אינטרנט שונים. מאמריו מופיעים בין השאר גם באתר האינטרנט של CNN, ובכתבי העת והעיתונים קומנטרי, Moment, Jerusalem Post, New York Sun, Jewish Ideas Daily, ניו ריפבליק, ופורוורד. בכתב העת האחרון הוא מכהן כיום גם כאחד העורכים.
בשנת 2007 תרגם חזוני לאנגלית את ספרה של אמונה אלון, שמחה גדולה בשמים.
ספרו
בספטמבר 2010 יצא לאור בהוצאת סיימון אנד שוסטר ספרו, "עשרת הדיברות: מה יש לטקסט בן יותר משלושת אלפים שנה להציע לכל אחד מאיתנו". הספר תורגם לעברית ויצא בתחילת יוני 2011 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר . הספר מציע מבט חדש על עשרת הדיברות תוך שהוא משלב פרשנות מקראית בסיפורי חז"ל, והגות מקורית בסיפורים אישיים. בספר סוקר חזוני כל דיבר ודיבר בנפרד ומנסה להעניק הסבר חדש לטקסט הקדום תוך שהוא חושף את החזון האנושי העומד מאחוריהם. "עשרת הדיברות" היה ברשימת המועמדים הסופיים לפרס הספר היהודי הלאומי, בקטגוריה "הגות יהודית מודרנית" לשנת 2010.
ערכים (ארגון)
ארגון ערכים הוא ארגון החזרה בתשובה.
בראשית פעילותו קיים הארגון סמינרים לחילונים במתכונת של שבוע בבית הארחה שבו התקיימו הרצאות מגוונות. הסמינרים התקיימו בבית ההארחה שערי אברהם, ולאחר מכן בפנימיית "אור חדש" שברכסים. כיום נערכים הסמינרים בבתי מלון, בעיקר במתכונת של סופי שבוע, מיום רביעי עד מוצאי שבת. מתקיימים סמינרים לאקדמאים וללא אקדמאים, והמרצים והתוכן מותאמים למשתתפים.
הארגון מנוהל כיום על ידי הרב יוסף וליס, איש עסקים שחזר בתשובה באחד מהסמינרים הראשונים של הארגון, וכן הרב ישעיה הורוויץ והרב אהרן לוי. הארגון מתאר את פעילותו במגזין החודשי "השיבנו".
הארגון מפעיל את עמותת מנוף - המרכז למידע יהודי, המשמשת כמחלקת הסברה ותיעוד. כמו כן עורך הארגון סמינרים במדינות שונות, בהן ארצות הברית, מקסיקו וארגנטינה, כאמצעים למניעת התבוללות וחיזוק הזהות היהודית.
בין המרצים בארגון בעבר ובהווה נמנים הרבנים צבי ענבל, משה גרילק, מרדכי נויגרשל, ניסים יגן, מיכאל לסרי ואהרן לוי.
הסכם רומא (1924)
הסכם רומא היה הסכם שנחתם ברומא ביום 27 בינואר 1924 בין איטליה לבין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. ההסכם ביטל את החלטת הסכם רפאלו מ-1920 שמכוחו הוקמה בעיר פיומה (כיום רייקה בקרואטיה), ישות לאומית עצמאית בשם "מדינת פיומה החופשית". ההסכם קבע כי העיר תחולק כך שרובה יימסר לשליטת איטליה, בעוד שרובע סושאק (Sušak) שבמזרחה ימסר לשליטת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. עם זאת ההסכם קבע כי רשויות הנמל של שתי הערים יישארו מאוחדות.
מצעד צה"ל
מצעד צה"ל הוא מצעד צבאי כללי של צבא ההגנה לישראל שהיה נהוג לעורכו במהלך עשרים וחמש שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ביום העצמאות.
מסורת המצעד
במהלך עשרים שנות המדינה הראשונות נערך מצעד כללי של צה"ל אחת לשנה. המצעד נערך לראשונה בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות. בין השנים 1949 ל-1968 נערך המצעד אחת לשנה ביום העצמאות. לאחר המצעד ה-20 חלה הפסקה למשך חמש שנים, ואז נערך מצעד צה"ל נוסף במלאת עשרים וחמש שנים למדינה. לאחר מצעד זה לא נערכו מצעדים נוספים.
בשנות המדינה הראשונות היה המצעד האירוע המרכזי של חגיגות יום העצמאות, ומשך קהל של מאות אלפי צופים. הצופים תפסו מקום בצידי מסלול המצעד שעות לפני תחילתו ולעיתים מבעוד לילה, וקיבלו את פני הצועדים בהתלהבות. ההתלהבות מהמצעד בשנותיו הראשונות נבעה מעצם קיומו, לאחר כל שנות הגלות שבהן לא היה לעם היהודי צבא, ולאחר תקופת היישוב שבה לא התקיים צבא סדיר אלא רק כוחות מחתרתיים, או חוקיים-למחצה (כמשטרת היישובים העבריים או הפלמ"ח בתקופתו הראשונה). במצעדים הוצגו כלי נשק כבדים, כלי שריון ומטס אווירי, ואלה גרמו חוויה עזה לקהל הצופים, אשר היה מורכב מוותיקי היישוב, שבעיניהם היה מצעד זה מימוש של חזון, ומעולים חדשים שהמצעד המחיש להם את ריבונותה ועוצמתה של המדינה.
קיום המצעד היה כרוך באמצעים ארגוניים גדולים. אנשי מפקדת המצעד, חלקם הגדול אנשי מילואים, נקראו לשירות שבועות לפניו, הכוחות הצועדים והממונעים נאלצו לבטל אימונים לשם עריכת חזרות לקראתו, ולשם קיום הסדר והאבטחה של המצעד נדרשו חיילים, שוטרים ואנשי הג"א. כמו כן היה קיום המצעד כרוך בהוצאה כספית כבדה, שכללה תשלום תגמולי מילואים, שעות מנוע והוצאות הדלק של הכלים הממונעים והמטוסים, הקמת במת הכבוד ובמות המוזמנים, קישוטים ודגלים. הכבישים שבהם עבר המצעד נחרצו בשרשראות הטנקים, והצריכו סכומי כסף גדולים לשיפוצם.
לאחר מצעד צה"ל בשנת תשכ"ח (1968) הוחלט מסיבות אלו לא לקיימו יותר באופן סדיר מדי שנה, אלא במועדים מיוחדים. כך נערך המצעד בשנת תשל"ג (1973) לרגל יובל העשרים וחמש של המדינה. לאחריו לא נערכו מצעדים נוספים.
המצעד הראשון
המצעד הראשון של צה"ל נערך שלושה חודשים בלבד לאחר הקמת המדינה, ב-27 ביולי 1948. הוא נערך שישה ימים בלבד מעת כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות ולאחר הניצחונות הגדולים של צה"ל בתקופה שבין שתי ההפוגות.
בתקופת היישוב נהגו לציין את יום כ' בתמוז כ"יום הרצל וביאליק" לזכרו של חוזה המדינה שנפטר ביום כ' בתמוז תרס"ד (1904) והמשורר הלאומי שנפטר ביום כ"א בתמוז תרצ"ד (1934). מאחר שאז טרם מלאה שנה להקמת המדינה וטרם הגיע מועדו של יום העצמאות הראשון (שעל קיומו נחקק, לקראת מלאות שנה להקמת המדינה, חוק יום העצמאות, התש"ט-1949, ואשר נחגג לראשונה ביום ה' באייר תש"ט 4 במאי 1949), הוחלט כי יום כ' בתמוז, שכבר היה לו מעמד של מועד לאומי, יוכרז כ"יום המדינה" ובו יערך מצעד צה"ל.
המצעד הראשון נערך בתל אביב לאורך הרחובות אלנבי ובן-יהודה. המצעד עבר החל בשעה חמש אחר הצהרים ברחובות תל אביב, מכיכר המושבות ועד לאצטדיון המכביה שליד שפך הירקון ויריד המזרח, בו הסתדרו הכוחות הצועדים למסדר מול בימת הכבוד שעליה עמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ולצידו עמדו הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ושרי הממשלה ומאחוריהם אלופי המטכ"ל לבושים במדיהם וענודים, לראשונה, בסימני הדרגות שלהם. ראש הממשלה נשא בפני המסדר (כמנהג אותם זמנים) נאום חגיגי ארוך. מעל המסדר נערך מטס מפציצים של חיל האוויר.
המצעד שעבר ברחובות תל אביב כלל צועדים מכל חילות וחטיבות צה"ל, לרבות חיילות ח"ן. במצעד הופיעו לראשונה חיילי צה"ל כשהם ענודי דרגות. בראש המצעד צעדו דגלנים ותזמורת צבאית (מלבדה צעדו במצעד גם תזמורת המשטרה ותזמורת מכבי האש). המצעד כלל טנקים, שריוניות וארטילריה. כן צעדו במצעד יחידת מובילי פרדות ויחידת כלבנים עם בעלי החיים שלהן. בנוסף הובלו במצעד שריוניות של צבאות מדינות ערב אשר נלקחו שלל במלחמה, ועליהן הכתובת "שלל". את מסלול המצעד משני צדיו ואת גגות הבתים גדש המון רב, שקיבל את המצעד בהתלהבות.
המצעד שלא צעד
במלאת שנה למדינה ולאחר שיום העצמאות נקבע כיום חג על פי חוק, הוחלט לקיים את מצעד צה"ל ביום העצמאות הראשון, ה' באייר תש"ט, 4 במאי 1949, בתל אביב. לקראת המצעד נקבצו ברחובות העיר כשלוש מאות אלף איש. כאשר החל המצעד בצעידתו ולאחר שחלף על פני בימת הכבוד והחל לנוע ברחובות העיר, פרצו ההמונים אל מסלול המצעד בקרבת כיכר מוגרבי ולא איפשרו את המשך מהלכו. משנתברר כי אין אפשרות לחסום את המתפרצים, בוטל המשך המצעד, וההודעה נמסרה למאות אלפי הצופים באמצעות כריזה. מכל מקום, כשהחלו הצופים להתפזר המשיכו חלק מיחידות הצועדים לצעוד במסלול המצעד.
המצעד קיבל את הכינוי "המצעד שלא צעד". הוא נכשל בעקבות התלהבות יתר של הקהל בצירוף כשל ארגוני. מפקד המצעד בדרגת סגן-אלוף דרש להציב גדרות תיל לאורך מסלול המצעד, אולם ראש אכ"א לא נענה לדרישה, בנימוק שיושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק חושש שהתיל יעורר זכרונות מהשואה, שהסתיימה רק ארבע שנים קודם לכן. במקום גדרות נמתחו חבלים והללו לא עמדו בפני התלהבות הצופים שפרצו למסלול. בעקבות הכישלון הוקמה ועדת חקירה, שעל פי המלצותיה פוטרו מן השירות שלושה קצינים שנמצאו אחראים למחדל, ביניהם מפקד המצעד.
חודשיים וחצי מאוחר יותר, בכ' בתמוז תש"ט (17 ביולי 1949) התקיים מצעד משלים עליו היה אחראי האלוף צבי איילון. בעיתונות הדגישו את חשיבות הצלחת המצעד לאחר הכישלון הקודם ולאחריו ציינו שהמצעד היה מוצלח.
המצעד האחרון
ביום העצמאות ה-25 בשנת תשל"ג (1973), נערך מצעד צה"ל בירושלים. מסלול המצעד החל מצפון לעיר ונמשך על פני 25 ק"מ. היה זה מצעד בהיקף מלא, בליווי מטס של כארבע מאות מטוסים. במצעד הוצגו כלי ארטילריה חדשים ובטור השריון נכללו טנקים סובייטיים מסוג T-55 אשר נלקחו שלל במלחמת ששת הימים, שופצו, והוכנסו לשימוש במערך השריון של צה"ל לאחר שתותחיהם הוחלפו בתותחי 105 מ"מ.
מצעד זה נערך בתקופה בה היה צה"ל בכוננות מפני תקיפת צבאות מצרים וסוריה שנקראה "כוננות כחול לבן", שנקבעה בהסתמך על מידע מודיעיני על תקיפה קרובה. בדיעבד ידוע כי המצרים והסורים אכן התכוונו לתקוף, אולם דחו את מועד התקיפה לאוקטובר 1973, כפי שאכן אירע בפועל. לאחר מלחמת יום הכיפורים לא נערכו יותר מצעדי צה"ל בימי העצמאות. בשנת 1978 התחולל בצמרת הביטחונית והצבאית ויכוח האם לערוך מצעד ביום העצמאות תשל"ח, בו ימלאו 30 שנה להקמת המדינה. בסופו של דבר הוחלט כי במקום מצעד ייערך מסדר צבאי ומצעד של ותיקי המחתרות באצטדיון של האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
ראש הממשלה מנחם בגין רצה לערוך את מצעד צה"ל בירושלים ביום העצמאות תשמ"ג (1983), שחל בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה, מתוך כוונה להעלות את מורל האומה. צה"ל החל להיערך למצעד, אולם הרעיון דלף ופורסם בעיתונות, וקמה ביקורת ציבורית נגד קיום המצעד. בעקבות הביקורת, בגין ויתר על משאלתו.
כיום מתקיימים ביום העצמאות מטס של חיל האוויר ומשט של חיל הים. פובליציסטים שונים כמו גם חלקים מהציבור העלו לא אחת את הרעיון לחדש את המסורת בטענה כי המצעד חיזק את רגשי הסולידריות והפטריוטיות של אזרחי ישראל. כמו כן נטען כי מצעד צבאי מהווה הפגנת כוח ועוצמה מול המדינות השכנות.
מישוש
מישוש הוא אחד מחמשת החושים. חוש זה כולל בתוכו את מכלול התחושות הנוצרות כתוצאה ממגע של עצם עם קולטני החישה במעטפת החיצונית של הגוף, כגון העור, הלשון, העיניים ועוד.
תפיסה באמצעות מישוש
בדומה לחוש הראייה והשמיעה, גם חוש המישוש מסוגל לספק מידע מרחבי אודות מיקומם היחסי של עצמים במרחב. מידע זה מאפשר את התגבשותה של התפיסה המרחבית.
מבחינים בין תפיסה מישושית סבילה לתפיסה מישושית פעילה. בתפיסה הסבילה המידע עובר דרך העור אך מעובד ומאוחסן במוח ללא הדי הכרה משמעותיים. לעומת זאת, התפיסה הפעילה כוללת תפעול פעיל של איברי הגוף במגע עם חפצים והיא תורמת ללמידה במידה רבה יותר מהתפיסה הסבילה.
יחסי בנגלדש–יוון
יחסי בנגלדש–יוון הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין הרפובליקה ההלנית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו במרץ 1972, כאשר יוון הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בבנגלדש.
יחסים כלכליים
בנגלדש ויוון הביעו עניין הדדי בהרחבת הסחר וההשקעה הדו-צדדית בין שתי המדינות. בנגלדש מייצאת ליוון בעיקר בגדים, תרופות, קרמיקה, מזון קפוא ומוצרי עור. יוון גם הביעה עניין ברכישת אוניות מבנגלדש. בנגלדש מאידך מעוניינת בשיתוף פעולה כלכלי עם יוון בתחומי חקלאות, ספנות, תיירות ואנרגיה מתחדשת.
גולים בנגלים ביוון
נכון לשנת 2009, כ-20,000 גולים בנגלים מתגוררים ביוון. רוב קהילת הגולים הבנגלים ביוון מתגוררת באתונה.
ביקורים בדרג גבוה
בשנת 2013 השר היווני ניקוס דנדיאס ערך ביקור רשמי בדאקה, בירת בנגלדש.
יחסים דיפלומטים
בנגלדש מחזיקה בשגרירות באתונה. מאידך, יוון מחזיקה בקונסוליה בבנגלדש.
אלונה קמחי
אלונה קמחי (נולדה ב-20 ביוני 1966) היא שחקנית, פזמונאית, תסריטאית וסופרת ישראלית. זוכת "פרס אקו"ם" ו"פרס ברנשטיין" לספרות.
ביוגרפיה
קמחי נולדה בלבוב שבאוקראינה הסובייטית בשם אילונה גייקלה. הוריה, מרק ודולורס, היו כימאים במקצועם. אביה נפטר כשהייתה בת חמש, וב-1972 עלתה לישראל עם אמה. היא בת דודתו של מיכאל דורפמן.
אלונה קמחי גדלה והתחנכה בקריית ביאליק. את שירותה בצה"ל עשתה בנח"ל.
למדה משחק בבית הספר "בית צבי" ושיחקה בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, בין היתר הופיעה בסרטים "אבא גנוב" ו"אבא גנוב 2" בתפקיד עורכת הדין גליה רשף וב"רחובות האתמול" של ג'אד נאמן.
החלה לפרסם מפרי עטה בשנת 1996. ספרה הראשון, "אני אנסטסיה", אותו הוציאה בעילום שם, זיכה אותה ב"פרס אקו"ם" ליצירה בעילום שם לשנת 1996. לאחר ספר ביכורים זה פרסמה עוד ארבעה ספרים, שתורגמו לשפות רבות. בשנת 2001 הוענק לה פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
כתבה את המילים לשירים רבים שהלחין ושר יזהר אשדות וגם לזמרים רבים אחרים. שיריהם המשותפים הראשונים התפרסמו בסוף שנות השמונים בביצועו של הזמר אדם, ובהם "סוד", "הכרזת מלחמה", "נוסע רחוק" ו"שקיעה אחת". לאלבום הבכורה של אשדות מ-1992 כתבה קמחי חלק מהשירים, ובהם "הלילות שלנו", "איש השוקולד" ו"נועה של הים". מהשירים שכתבה לאלבומו השני שיצא ב-1994 התפרסמו "צילו של יום קיץ", "הבלדה על" ו"הירושימה שלי". גם באלבומיו הבאים של אשדות נכללו מספר שירים פרי עטה של קמחי, ובהם "בכל פעם שאני מתאהב", "כל האור שרק אפשר לשאת", "סתיו אנגלי", "מטעי הדובדבן של אוקראינה", "רגע" ו"ערב בלי טלפון". כמו כן השתתפה קמחי בכתיבת השירים "מבול" של רונה קינן ו"בוכה אל הקירות" של דויד ברוזה.
השיר "עניין של הרגל", שאת מילותיו כתבה קמחי וביצע יזהר אשדות בשנת 2012, מתאר את ההשפעה השלילית שיש לדעת המחברת לשגרת השליטה באוכלוסייה אזרחית בשטחי יהודה והשומרון על חיילי צה"ל. השיר נפסל להשמעה ב"גלי צה"ל" בתוכניות שאינן תוכניות אקטואליה. תחנות רדיו נוספות בחרו שלא לשדרו.
קמחי הייתה חברת מרצ ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצבה ברשימתה במקום ה-89.
חיים פרטיים
קמחי הייתה נשואה לצלם עודד קמחי. כיום היא בת זוגו של המוזיקאי יזהר אשדות. בנם, עילי אשדות, הוא יוצר ומפיק מוזיקלי.
ספרים
בנוסף, כתבה את התסריט לסרטה של לנה צ'פלין, "היה או לא היה".
איתי אלטשולר
איתי אַלְטְשוּלֶר (נולד ב-1963) הוא צייר ומשורר ישראלי, ומייסד שיטת אלטשולר.
ביוגרפיה
איתי אלטשולר נולד וגדל בירושלים. לאיתי אחות הקטנה.
אלטשולר למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. בצה"ל שירת בחיל שריון, נפצע במלחמת לבנון הראשונה, עבר לשרת ביחידת מחסני חירום וסיים את שירותו כמש"ק חינוך בחיל החינוך.
אלטשולר בעל תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים; למד לתואר שני במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן. למד ניתוח מערכות מידע בטכניון, חיפה ועסק בפיתוח תוכנה, ניתוח מערכות ובהדרכת מחשבים.
הציג ציורים בעשר תערוכות יחיד ועשרות תערוכות קבוצתיות. הוציא שלושה ספרי אמן.
התגורר במשך שנה בעיר קוארנבקה, במורלוס שבמקסיקו, בה ניהל בית ספר לציור ולימד ציור. באותה עת העלה את ההצגה "ההר", המבוססת על שיר פרי עטו בשם זה שתורגם לספרדית בידי שוש נבון.
אלטשולר נשוי ואב לשני ילדים.
בהמשך לפציעתו אלטשולר לקה בהלם קרב, לדבריו האמנות סייעה לו לרפא את עצמו ובעקבותיה פיתח את שיטת אלטשולר: "שיטת היסוד החי", עליה כתב את ספרו "לחיות את היסוד החי", לפיה הוא מלמד כיצד לשקם את חיוניותו, לבססה ולטפחה. שיקום החיוניות לדבריו תומך בתהליכים נפשיים ופיזיים שונים ועוזר לאדם להיות מודע לכישורי החיים הנחבאים בתוכו. השיטה מנסה לחזק את התהליכים החזקים באדם מתוך גישה מקבלת, חיובית ולא שיפוטית ולסייע להם לתמוך בחלקים החלשים שלו.
כיום (2019) מקים איתי אלטשולר במצפה אבירים בגליל המערבי ב'בית יונה', את 'פרויקט היסוד החי' הכולל אקדמיה לחיוניות ומכון לחקר החיוניות, בה הוא עתיד להורות את שיטתו.
שיריו שהתפרסמו בכתבי עת
בצרפתית:
פרנצ'סקו סוריאנו
פרנצ'סקו סוריאנו (באיטלקית: Francesco Soriano; נולד ב-1548 או 1549, נפטר ב-1621) היה מלחין איטלקי מתקופת הרנסאנס. הוא היה אחד החברים המוכשרים והמיומנים באסכולה הרומאית בדור הראשון שאחרי ג'ובאני פלסטרינה.
סוריאנו נולד בסוריאנו, סמוך לוויטרבו. הוא למד ב"בזיליקה די סן ג'ובאני אין לטראנו" ברומא אצל כמה מורים, ביניהם פלסטרינה, הוסמך לכמורה בשנות ה-70' של המאה ה-16 ובשנת 1580 היה למאסטרו די קאפלה ב"סן לואיג'י דאי פרנצ'זי", גם היא ברומא. ב-1581 עבר למנטובה, שם קיבל משרה בחצר גונזגה, אבל ב-1586 חזר לרומא שם נשאר עד סוף חייו ועבד כמנצח מקהלה בשלוש כנסיות נפרדות, ביניהן הקאפלה היוליאנית בכנסיית פטרוס הקדוש. סוריאנו פרש בשנת 1620.
סוריאנו עבד עם פליצ'ה אנריו בתיקון ספר התפילות הקתולי להתאימו לדרישות הקונטרה-רפורמציה, עבודה שפלסטרינה לא הספיק להשלים.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוריאנו דומה מאוד לזו של פלסטרינה, אך במידת מה ניכרת בה השפעתן של המגמות המתקדמות שרווחו סמוך למפנה המאה. הוא אימץ את הסגנון הפוליכוראלי של האסכולה הוונציאנית ובה בשעה המשיך במסורת הכתיבה הפוליפונית החלקה של פלסטרינה; כן נטה למרקמים הומופוניים, שהקלו בדרך כלל על הבנת הטקסט המושר.
סוריאנו כתב מיסות, מוטטים (חלקם לשמונה קולות), מזמורי תהילים (קובץ אחד, שיצא בוונציה בשנת 1616, כתוב ל-12 קולות ובסו קונטינואו), פסיונים לכל אחת מבשורות השליחים (מתאוס, מרקוס, לוקאס ויוהנס),אנטיפונים מריאניים וכמה ספרי מדריגלים. הפסיונים שלו הם מבשרים משמעותיים למוזיקה המפורסמת יותר, שנכתבה לאותם טקסטים בתקופת הבארוק, כגון אלה של יוהאן סבסטיאן באך; הם כתובים בסגנון מאופק אך דרמטי, תוך ניסיון מסוים לאפיין דמויות. במידה ידועה, הם מבשרים את האורטוריה, בשילוב של קולות סולו, מקהלה ותפקידי דמויות ללא משחק, אבל בסגנון המקורב יותר לזה של פלסטרינה מאשר לכל כתיבה בארוקית.
משה חפץ
רבי משה חפץ היה רב, מחבר ומשורר יהודי שחי במאה ה-17 באיטליה.
ביוגרפיה
נולד לרב גרשום חפץ בשנת ה'תכ"ד (1663) בעיר טריאסטה שבאיטליה. למד אצל הרב שלמה בן ישעיה ניצה בוונציה. בשנת ה'תל"ח (1678) נדפס אחד משיריו בעמודו הראשון של תנ"ך שהודפס בוונציה, ובשנת ה'תמ"ח (1688) הוציא ספר שירים בעברית ובאיטלקית בשם "מזמור שיר". בשנת ה'תנ"ו (1669) הוציא לאור ספר בשם "חנוכת הבית", על צורת בית המקדש, ובשנת ה'ת"ע (1710) הוציא לאור את ספרו "מלאכת מחשבת" על התורה.
בשנת ה'ת"ס (1699) נפטר בנו גרשום במגפה, ובאותה שנה הרב חפץ הוציא לאור את ספרו של בנו "יד חרוזים".
רבי משה חפץ נפטר בל' בחשוון בשנת ה'תע"ב (1711).
צפון בראבנט
צפון בראבנט (בהולנדית: ) הוא מחוז הנמצא בחלקה הדרומי של הולנד. המחוז גובל עם בלגיה בדרום, עם זיילנד במערב, עם נהר המז בצפון ובדרום מזרח עם לימבורג ובירתו היא העיר דן בוס. מועצת המחוז מונה 79 מושבים והיא כפופה לנציב המלך. הנציב הנוכחי הוא וים ון דר דונק (Wim van de Donk). שטח המחוז עומד על כ־4,919 קמ"ר (השני בגודלו) ואוכלסייתו היא כ־2,415,946 איש (השלישי בגודלו). צפיפות האוכלוסייה במחוז עומדת על 491 איש לקמ"ר.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הולנד משנת 2002/2003, 24% מאוכלוסיית המחוז הם חסרי דת, 6% מהתושבים פרוטסטנטים, 64% קתולים, 4% מוסלמים ו־1% מגדירים את עצמם אחרת.
הגנה (צורת קרב)
הגנה היא צורת קרב שמטרתה החזקת שטח ומניעת התקדמות האויב. ההגנה היא צורת הקרב החזקה לפי מספר הוגי דעות, ביניהם קרל פון קלאוזביץ, למרות שלרוב ההגנה כשלעצמה אינה מובילה להכרעה.
מטרות קרב ההגנה
לקרב ההגנה 4 מטרות עיקריות:
הנחות יסוד בהגנה
הנחת היסוד בהגנה היא כי למגן יש (בדרך כלל) זמן להיערך להגנה. לכן, הנחת מוצא חשובה היא כי המגן מכיר את השטח טוב יותר. זהו יתרון חשוב, והמגן ישאף לנצלו על ידי סיורי שטח, פריסה מוקדמת של יחידות משנה, הכנת השטח על ידי פריסת שדות מוקשים וחפירת תעלות נ"ט כיפת ברזל וכדומה. הנחה מקובלת היא כי ניצול הקרקע ואש מדויקת הם מאושיות היסוד בהגנה והן המפתח להתגברות על תוקף עדיף.
הנחה חשובה היא כי קו המגע, כלומר קו הגבול בין כוחות התוקף והמגן, ייפרץ. בנקודה מסוימת, בזמן מסוים, יצליח התוקף לחצות את הקו. חצייה זו היא נסבלת, כל עוד היא אינה פוגעת בשטחים חיוניים והיא הפיכה. בעבר הייתה נהוגה בצה"ל ההנחה ההפוכה, כי אסור לאפשר לקו המגע להיפרץ לעולם. הנחה זו הוכחה כטעות והיא הוסרה מתורת הלחימה של צה"ל. הערכות המגן צריכה למנוע את הכרעתו ולאו דווקא כיבוש של תא שטח מסוים או פגיעה בכוח מסוים.
יתרון ההפתעה עומד לרוב לזכות התוקף, והוא מתבטא במיקום ותיזמון ההתקפה, אך לא מעצם קיומה, אליה מודע המגן. התמודדות עם מיקום ההתקפה מתאפשרת לאויב על ידי ניתוח השטח והכנתו. להגנה מספר יתרונות משמעותיים: לרוב, קווי האספקה של המגן קצרים יותר, ההתקפה מתישה את הכוח ולכן לרוב, פועל הזמן לזכות המגן. לרוב עשוי כוח קטן יותר לגבור על כוח גדול יותר ולכן סביר כי בהינתן בחירה, יבחר כוח קטן בהגנה. עם זאת פעמים רבות יאלץ המגן לפרוס את כוחותיו לאורך קו המגע מכיוון שהוא אינו מודע למיקום וזמן ההתקפה והיכולת לרכז המאמץ עומדת ליתרון התוקף.
ההגנה סובלת פעמים רבות מרוח לחימה נמוכה. עם זאת, רוח הלחימה היא מרכיב המושפע ממספר רב של גורמים. הגנה הנתפסת כהגנה על הבית מעלה את רוח הלחימה, ולטענת באזיל לידל הארט, אופיו של העם משפיע גם הוא.
מאמץ אבטחה
תפקידו של מאמץ זה הוא לאתר את מאמצי האויב, לחשוף את תוכניתו ולהתריע בפני הרמה הממונה על כוונותיו. בנוסף, משימותיו הם שחיקה והשהייה של האויב, אך לא עצירתו. מאמץ זה אינו אמור לעצור את התוקף, אלא לעזור בתיעולו אל תאי שטח שהוכנו ונותחו מראש.
מאמץ החזקה
זהו המאמץ המרכזי בהגנה ותפקידו הוא לעצור את התוקף, למנוע ממנו לכבוש תאי שטח, להשמידו ולהכריעו.
עתודה (מאמץ ההלם)
למאמץ זה שני תפקידים עיקריים: להנחית את התקפת הנגד במקרה שבו מאמץ ההחזקה מצליח, או להוות עתודה למרחב כושל. בהגנה, העתודה תופעל לתגבור המאמץ הכושל, לעומת המצב ההפוך בהתקפה, בו תוטל העתודה למאמץ המצליח.
סער 62
היסטוריה
6 ספינות מדגם סער 62 הוזמנו על ידי משמר חופים של אזרבייג'ן בשנת 2014. חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות סיפקה לספינות טילי ספייק. הספינות נבנו באזרבייג'ן במספנות חדשות בטורקאן, באקו בשיתוף עם מספנות ישראל.
במהלך כנס "יורוניבל" 2016 שהתרחש בפריז, חתמה מספנות ישראל על ההזמנה לדגם זה עם קפריסין. ב-15 בדצמבר 2017 נמסרה הספינה לקפריסין. הספינה שנבנתה עבור קפריסין אינה כוללת האנגר לאחסון מסוק ומנחת על סיפון הספינה, והיא בנויה ל-30 אנשי צוות. הספינה היא ראשונה מתוך הזמנה של שלוש ספינות בעלות של 55 מיליון יורו לכל אחת.
במהלך שנת 2019 נמסרה ספינה מדגם זה להונדורס. הספינה, עתידה לשמש כספינת הדגל בצי המקומי.
הספינה
הסער 62 היא ספינת סיור המבוססת על ספינות הטילים מדגם סער 4.5, מותאמת לפעילות של משמר חופים, על סיפון הספינה יש מרחב גדול למערכות שליטה ובקרה, אמצעים לתגובה מהירה ופעולות הצלה, האנגר לאחסון מסוק סיור. על סיפון הספינה מנחת באורך 15 מטרים, מנוף לטעינה עצמאית, אמצעים לפריסת סירות גומי וכלי שיט בלתי מאוישים.
אורך הספינה הוא 62 מטר, מכאן שם הדגם "סער 62".
וינטרטור (עיר)
וינטרטור (בגרמנית: Winterthur) היא עיר בקנטון ציריך שבצפון שווייץ. וינטרטור היא העיר השישית בגודלה בשווייץ, עם למעלה מ-110,000 תושבים. העיר ממוקמת כ- צפונית-מזרחית לציריך, ומהווה עיר לוויין שלה.
השפה הרשמית בעיר היא גרמנית, אך שפת הדיבור העיקרית היא הניב הגרמני-שווייצרי האלמאנית.
וינטרטור היא מרכז תחבורתי אזורי, עם דרכים ורכבות לגרמניה, נמל התעופה של ציריך, ז'נבה, שפהאוזן וקרויצלינגן.
היסטוריה
במקום הייתה התיישבות עוד מהתקופה הרומית (המאה הראשונה עד למאה השלישית). במקום נבנה קסטרום בסוף המאה השלישית, ככל הנראה כתגובה לפלישה האלמאנית. במקום היה יישוב אלמאני במאה השביעית.
דוכסות שוואביה כבשה את האזור בשנת 919. העיירה הנוכחית במקום נוסדה על ידי הרטמן השלישי מדילינגן בשנת 1180, זמן קצר לפני מותו באותה שנה. בשנת 1263 עבר השלטון באזור לידי בית הבסבורג. בשנת 1264 ניתן לווינטרטור מעמד רשמי של עיר. בשנת 1467, מכרו הבסבורגים את וינטרתור לעיר ציריך. תחת שלטון ציריך, הוגבל חירותה הכלכלית של וינטרתור. הגבלות אלו הסתיימו ב-1798, עם כיבוש נפוליאון. מיקומה האסטרטגי של וינטרטור בין דרום גרמניה והריין לבין שווייץ וציריך הוביל לקרב משמעותי במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית. בקרב זה, שהתקיים במאי 1799 הביסו הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה את הכוחות הצרפתיים. במאה ה-19 וינטרטור הפכה לעיירה תעשייתית ביותר. בסוף המאה נקלעה העיר למשברים כלכליים קשים, ונאלצה לקחת הלוואות רבות. השפל הגדול פגע אף הוא בכלכלה העירונית. התעשייה השתקמה רק עם פריצתה של מלחמת העולם השנייה.
ב-2008 הגיעה אוכלוסיית וינטרתור ל-100,000 תושבים.
פוליטיקה
מועצת העיר היא הרשות המבצעת של העיר וינטרתור ומורכבת משבעה חברים המנהלים 7 מחלקות בעירייה. הבחירות לעירייה מתקיימות אחת לארבע שנים.
דמוגרפיה
נכון ל-2018, ילדים ובני נוער (בני 0–19) מהווים 19.9% מהאוכלוסייה, בעוד שמבוגרים (בני 20–64) מהווים 63.9% וקשישים (מעל גיל 64) מהווים 16.2% מהתושבים. ישנם 42,028 משקי בית בווינטרתור.
קרב כירונאה (338 לפנה"ס)
קרב כירונאה נערך ב-338 לפנה"ס בכירונאה אשר בבויאוטיה במהלך מלחמת הקודש הרביעית. הקרב היה ניצחונו הגדול ביותר של פיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול. בקרב הביסו המקדונים ובני בריתם את הכוחות המשולבים של אתונה ותבאי, ובכך הבטיחו את ההגמוניה המקדונית ביוון.
קו הלחימה של הקונפדרציה הורכב מהאתונאים באגף השמאלי, וחיילי תבאי באגף הימני, כאשר החבורה המקודשת של תבאי ניצבים בקצה הימני ביותר. במרכז עמדו חיילים משתי הערים. בצד המקדוני פיליפוס פיקד על האגף הימני, ואלכסנדר פיקד על האגף השמאלי תחת עינם הפקוחה של מיטב המצביאים המקדונים. ההטיירוי מוקמו בעורף המערך המקדוני.
מהלך הקרב
לפי המקורות, שני הצדדים לחמו בעוז במשך זמן רב, עד שפיליפוס הורה לאגפו הימני לסגת אחורנית, האגף האתונאי תקף בהתלהבות, ולמעשה חשף את עצמו לאגף שמאל של המקדונים. תחת פיקודו של אלכסנדר, הצליחו המקדונים לאגף את היוונים. פיליפוס ניצל את ההזדמנות והורה לאגף הנסוג שלו לשנות כיוון ולעבור למתקפה חזקה. האתונאים המבוהלים, לא החזיקו מעמד מול המקדונים המנוסים, וברחו משדה הקרב, בהותירם את בני תבאי לבדם מול צבא מוקדון.
כוח תבאי המשיך להילחם בעוז, אך בסופו של דבר כותר והובס בידי המקדונים. הגדוד הקדוש של תבאי, גדוד עילית בן 300 לוחמים, הושמד כמעט לחלוטין - 254 מלוחמיו נהרגו והשאר נפצעו ונלקחו בשבי.
תוצאות הקרב
בעקבות הקרב הושמד רוב צבא תבאי, וגם צבא אתונה ספג אבדות כבדות. פיליפוס, נפעם מאומץ לבם והקרבתם העצמית של התבאים, איפשר את הקמתו של גלעד לזכרם. המצביא האתונאי ליסיקלס הועמד למשפט באתונה, נמצא אשם בתבוסה המבזה, והוצא להורג.
לאחר הקרב לא נותר, למעשה, כוח שיכול היה להתנגד למקדונים, ופיליפוס שלח את בנו, אלכסנדר בן ה-18, לנהל משא ומתן לכניעת אתונה. פיליפוס הבטיח לחוס על הפולייס שנלחמו מולו, בתנאי שיצטרפו אליו, ויספקו חיילים ומשאבים לצורך מלחמתו בפרסים. האתונאים ובני בריתם, הופתעו מרוחב ליבו, והסכימו מיד.
פיליפוס הקים את הליגה הקורינתית, לפי דוגמת הליגה הדלית בהנהגת אתונה והליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה. בניגוד לבריתות יווניות קודמות, זכתה הליגה הקורינתית להצלחה, האריכה ימים והצליחה לגבש זהות לאומית יוונית ארוכת שנים.
מסופר כי לאחר הקרב, אמר אלכסנדר הגדול: "אבוי לי, אבי כבש את כל העולם, ולי לא נשאר דבר...".
רשת מלונות רימונים
רשת מלונות רימונים היא רשת מלונות בבעלות פורת ניהול מלונות בע"מ. לרשת כיום 3 בתי מלון הממוקמים בירושלים, נהריה ורגבה.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-60 פנו גורמים ממשלתיים לחברת "הכשרת הישוב" וביקשו ממנה להשתלב בענף המלונאות המתפתח בארץ. בעקבות זאת הוקמה חברת "מלונות הכשרת היישוב" ובשנת 1964 רכשה החברה את השליטה במלון השרון הרצליה, שהיו בו אז 146 חדרים. לאחר מכן הקימה מגדל ובו 132 יחידות שחלקן נמכרו לתושבי חוץ כיחידות של מלון דירות. בראשיתה נקראה רשת המלונות "מ.נ.י. - מלונות נופש ישראל".
ב-1997 התקשרה החברה בהסכם זכיינות עם רשת המלונות האמריקאית הווארד ג'ונסון, במטרה למתג את המלונות כחלק מרשת בינלאומית וליהנות מתמיכה וגיבוי של מערכת הזמנות בינלאומית. בעקבות התקשרות זו צורף לשמות כל מלונות החברה שם המותג "הווארד ג'ונסון". ההתקשרות לא הוכיחה עצמה, ומשהתברר כי עלות התגמולים המשולמים לרשת הבינלאומית עולה על הערך המוסף שבהתקשרות זו החליטה ב-2001 הכשרת היישוב להפסיק את השימוש בשם הווארד ג'ונסון ולהסירו משמות המלונות.
בשנים האחרונות ערכה חברת מלונות הכשרת היישוב, המנהלת את רשת מלונות רימונים, שיפוצים בבתי המלון שברשותה ורכשה נוספים. עד שנת 2018 היו לרשת 9 בתי מלון, מהם ארבעה שנרכשו ב-2010, ובהם בסך הכל כ-1,000 חדרים.
לקראת סוף 2019, במקביל למכירת המלונות השונים ברשת, רובם למלונות דן, רכשה פורת ניהול מלונות בע"מ בבעלותו של איש העסקים עמית פורת המחזיק גם ברשת מלונות אוליב את המותג והקניין הרוחני של רשת מלונות רימונים וכיום מחזיקה פורת ניהול מלונות בשתי הרשתות במקביל.
חלל תקשורת
חלל תקשורת (באנגלית: Spacecom) היא חברה ישראלית המספקת שירותי תקשורת לוויינית, משווקת את שירותי הלוויינים מסדרת "עמוס", שחלקם היו מיוצרים בישראל, וחלקם מייצרים זרים. חלל-תקשורת נשלטת על ידי יורוקום אחזקות וכן נותרו בה אחזקות מייסדים של קבוצת ח.מר תעשיות, וחברת GSSC. התעשייה האווירית הייתה בעלת הלוויין הראשון, עמוס 1, וחלל תקשורת הייתה זרוע השיווק שלו. לוויין זה אינו עוד בשימוש והתעשייה האווירית אינה שותפה בחברה הנוכחית.
לווייני עמוס משמשים, בין היתר, לצורכי תקשורת טלפונית וקליטה של שידורי טלוויזיה, והם הלוויינים באמצעותם מעבירה חברת Yes את השידורים ללקוחותיה. הלוויינים מספקים שרותי תקשורת ואינטרנט במזרח התיכון, באירופה, באפריקה ובאסיה.
היסטוריה
חלל תקשורת נוסדה בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים כדי לספק שירות ללקוחות ולשווק את אפשרויות התקשורת שהלוויין נותן. החברה הצליחה לממן ולתכנן את הלוויינים העתידיים בעצמה תוך פרק זמן קצר.
היזמים הראשונים של לוויין תקשורת ישראלי היו מאיר עמית (שר התקשורת לשעבר) וחזי כרמל (מומחה ישראלי בעל שם בתחום הלוויינים) שהגו את הרעיון בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20. מטרתם הייתה לספק שירותי לוויין ישראלי לכל מדינות המזרח התיכון ואפריקה.
לעמוס 1, הלוויין הראשון של החברה, לא היו ביום השיגור לקוחות כלל וזאת משום ששום גורם לא היה מוכן להתחייב לפני שתופגן יכולת שיגור, ורק לאחר השיגור החלו מגעים. לאחר השיגור לקוחות כמו HBO הסכימו להיפגש עם החברה ולהפוך ללקוחותיה והם לקוחות של חלל תקשורת עד היום.
חלל תקשורת הצליחה במהירות למלא את כל יכולת השידור של עמוס 1 ואף צברה בקשות נוספות, אי לכך החליטה החברה להרחיב את פעילותה ולשם כך יזמה את עמוס 2, אשר באמצע העשור השני של המאה ה-21 נמצא בבעלותה המלאה. בהמשך שיגרה את עמוס 3 שהחליף את עמוס 1.
ב-21 בנובמבר 2015 אבד הקשר עם הלוויין עמוס 5 שתוכנן לפעול עד 2027. עמוס 5 סיפק כשליש מהכנסות חלל תקשורת. ב-15 בדצמבר 2015 הודיעה החברה כי הכשל הוא מוחלט וסופי ואין אפשרות להחזיר את הלוויין לפעולה.
שיגור "עמוס 6" לחלל תוכנן לשבוע הראשון של ספטמבר 2016, אך ב-1 בספטמבר 2016 נהרס הלוויין כליל בעת פיצוץ שאירע במשגר הלוויין.
ב-24 באוגוסט 2016 פורסם שחברת "חלל תקשורת" תימכר לקבוצת התקשורת "Beijing Xinwei" הסינית, תמורת 285 מיליון דולר הצלחת השיגור של "עמוס 6" היוותה אחד מהאלמנטים שהגדירו את מחיר העסקה. לאחר הכשל, הוצאתה לפועל של העסקה עלולה להתבטל. באוגוסט 2017 פורסם באופן רשמי כי עסקת המכירה של "חלל תקשורת" לחברה הסינית בוטלה.
באפריל 2018 הודיעה על דוח הצעת מדף לקראת גיוסי כספים בדרך של הנפקות הון וחוב.
ב-7 באוגוסט 2019, שוגר הלוויין עמוס 17, אשר נבנה לחברה על ידי חברת בואינג, ויספק שירותי תיקשורת ואינטרנט מעל אפריקה.
שיתוף הפעולה עם התעשייה האווירית
חלל התחילה כספקית שרותי תקשורת לוויינית של עמוס 1 שיוצר על ידי התעשייה האווירית ולכן לא הייתה תחרות על הייצור שלו. עמוס 2, 3 ו-4 הוזמנו מהתעשייה האווירית אבל דבר זה איננו מחייב את החברה (אף על פי שהיא מצהירה על עדיפות לחברות ישראליות). עמוס 5 היה הלוויין הראשון של החברה שלא פותח על ידי התעשייה האווירית, אלא על ידי חברת JSC Information Satellite Systems הרוסית. עמוס 6 נבנה על ידי התעשייה האווירית, תמורת 195 מיליון דולר.
הלוויין החלופי, עמוס 17 (השם לפי הנורמה של מתן שם לפי מיקום הלוויין) נרכש מאת בואינג האמריקאית. ב-2018, הודיעה החברה כי עמוס 8 ייוצר על ידי חברת SSL האמריקאית.
בשנת 2021 הגיעה החברה להסכם עם חברת 4iG ההונגרית, לפי זו תשקיע בחברה 221 מיליון ש"ח, ובתמורה תקבל 51% ממניותיה. מערכת הביטחון הישראלית מתנגדת לעסקה זו.
אזורי כיסוי
המדינות המקבלות שירות במזרח התיכון הן בעיקר קפריסין וישראל ואילו המדינות האחרות מקבלות שירות בעיקר מהלוויינים הערביים. ניסיונות לשתף פעולה עם מדינות עוינות נכשלו, ניסיון כזה עם הרשות הפלסטינית סוכל על ידי יאסר ערפאת. מעבר לכך משרתים הלוויינים הישראלים לקוחות במזרח אירופה. עם שיגורם של עמוס 4 ועמוס 5 הורחב אזור הכיסוי לאסיה ולאפריקה בהתאמה. עמוס 7 הוא לוויין שנשכר באופן זמני מאסיהסאט, מפעילת לוויינים שבסיסה בהונג קונג, כדי לשמש תחליף זמני לעמוס 6, עד להתנעת פרויקט עמוס 8. עמוס 17 הוא הלוויין שנועד להחליף את עמוס 5.
קישורים חיצוניים
אודות החברה:
סיקור עיתונאי:
פרש (סרט, 1994)
עלילת הסרט
פרש חי עם דודתו פרנסיס, המשכנת תחת קורת גג ביתה רבים מבני משפחתה. אחותו של פרש, ניקול, עזבה את ביתם, והיא נרקומנית המכורה להרואין, המעניקה לברון הסמים המקומי אסטבן שירותי מין תמורת הסמים שהיא צורכת. לאסטבן צוות של ארבעה: "צ'ילי", ״סאל״, "ספייק" והרבי. אסטבן מהופנט מיופייה של ניקול והיא, שחשה שערכה נמוך בהרבה, נרתעת מכך, ועל כן היא נפגשת עם ג'יימס, סוחר הרואין נוסף שמתייחס אליה כאל עלובה. פרש אוהב את אחותו ומצוקתה מכאיבה לו. כמו אביו, פרש מפגין כישרון במשחק שחמט ולעיתים משחק בפארק משחקי בזק באמצעות שעון שחמט. פרש עובד כבלדר הרואין אצל אסטבן וכבלדר קראק קוקאין אצל "קורקי" - ברון סמים נוסף. גם ל"קורקי" צוות של ארבעה סוחרים: ג'ייק, דריל, "רד" ו"סמוקי". שני ברוני הסמים נותנים לפרש לעבוד בשביל שניהם במקביל מכיוון שעסקיהם אינם מתנגשים אחד בשני והם נמנעים מחיכוכים מיותרים.
פרש מחבב את רוזי, בת כיתתו, אך נמנע מקשר איתה מחשש ללעג של חבריו: צ'אקי, טארליק וניקולס.
באחת הסצנות צ׳אקי חברו של פרש מכניס את רוסקו, כלב רחוב שהוא ופרש מצאו והם מגדלים, לקרב כלבים אלים במיוחד, למרות התנגדותו של פרש. רוסקו מנצח בקרב להפתעתו של פרש, והורג את יריבו.
אביו של פרש - סאם - יצא מגמילה, ולפרש אסור להתראות איתו, אך הוא נפגש עמו בפארק כדי לשחק שחמט. אביו של פרש קשוח ומלמד אותו טקטיקות שחמט. הוא אינו נותן לו הנחות במשחק ומסביר לו כי הכלים הם אמצעים להפלת המלך. סאם אומר כי הכלים הם חבריו, אך עליו להתייחס אליהם כאל שווים ולא לתת דגש במשחק למי מהם. אם במהלך הדרך אחד החברים נופל, הרי שזה מפאת טיב המשחק. הוא מבאר ואומר כי אם יריבו מגן על המלכה, עליו לתקוף ולאיים עליה כדי לערער אותו, אם יריבו משחק התקפי, עליו ללחוץ עליו למגננה, אם יריבו משחק הגנתי, עליו למשוך אותו למים עמוקים. כדי לנצח, עליו לשחק במשחק של יריבו.
במהלך משחק כדורסל, מושפל ג'ייק על ידי קרטיס, בן כיתתו של פרש שהפגין רמה גבוהה ממנו בהרבה. ג'ייק הזועם שלף אקדח וירה בו, אך גם פגע ברוזי. פרש ראה כי היא גוססת מפגיעת כדור בגרונה וניסה לעצור את הדימום, אך היא נפטרה מפצעיה. בחקירת המשטרה משקר פרש וטוען כי הוא רק שמע את היריות והגיע לעזור לפצועים וכי לא ראה מי ירה.
פרש מחליט לנקום בעצמו בכל המעורבים בפגיעה ברוזי, באחותו ובו. פרש יודע כי המבוגרים לא יאמינו כי הוא אחראי למהלכים אותם יבצע. הוא מנצל את חששותיהם וחולשותיהם של אלו שפגעו בו כנגדם, כמו בטקטיקת השחמט שלמד מאביו. פרש מנצל את הביטחון שאסטבן נותן בו, כדי לדרבנו לשתף אותו בעסקת סמים גדולה שאסטבן מתעתד לבצע. הוא מגייס את חברו צ'אקי לשורותיו של אסטבן. פרש קונה מהקטור - סוחר סמים שפרש עבד בשבילו בעבר, וכעת מספק ל"קורקי", קראק קוקאין בשווי 5,000 דולר אותם חסך ומתרה בו לא לדבר עם "קורקי", כי הלה נתון תחת מעקב משטרתי, בעקבות רציחתו של קרטיס. פרש מספר לצ'אקי כי הם מעבירים קראק קוקאין ולא הרואין, עבור אסטבן. פרש מנצל את אישיותו המוחצנת של צ'אקי ואת הצורך שלו בהכרה בעולם הפשע, דבר שגורם לו לספר לכל מי שמוכן לשמוע כי הוא מריץ קראק קוקאין עבור אסטבן. כל מי שקצת מעורה בעסקי הסמים יודע שאסטבן מתעב קראק קוקאין וסוחר רק בהרואין, אך צ'אקי אינו מודע לכך. צ'אקי ופרש לוקחים את ההרואין מן הספק של אסטבן. בדרך עוצר פרש בבניין נטוש ומחליף את ההרואין בקראק קוקאין אותו רכש מהקטור. מתברר כי צ'אקי הביא שני אקדחים אותם רכש בכספי הזכייה בקרב הכלבים. פרש לוקח ממנו אקדח אחד, זורק אותו לתוך הבניין הנטוש ומתרה בצ'אקי לזרוק את השני, אך הלה מסרב. פרש וצ'אקי מותקפים ונשדדים ונראה כי פרש מודע ואף ציפה לכך. צ'אקי שולף את אקדחו השני ונורה למוות. לפרש יש מפגש שני עם המשטרה, והוא אינו מוסר להם כל מידע. הבלש פרז נותן לו את כרטיס הביקור שלו ואומר לו להתקשר אליו אם יצטרך. לאחר חקירת הרצח של צ'אקי דודתו פרנסיס מחליטה שעל פרש לעזוב את ביתה ועבור לאומנה מחשש ל-11 הנפשות תחת קורת גג ביתה. לאחר מכן לוקח פרש את רוסקו, תולה אותו ויורה בגרונו. מתברר כי "קורקי" שלח את השודדים מפני ששמע שמועות כי צ'אקי מוכר את המוצר של"קורקי" יש בלעדיות עליו עבור אסטבן. פרש אומר כי זה היה רעיונו של ג'ייק שהכריח אותו וכי ג'ייק ו"רד" רוצים להשתלט על עסקיו של "קורקי". ג'ייק מכחיש, ומעלה את האפשרות שפרש אחראי לכך, אך פרש אומר ל"קורקי" שאין בידיו 5,000 דולר. "קורקי" מאמין לפרש והורג את ג'ייק ואת חברו "רד" במלקות שרשרת ברזל גדולה. "קורקי" שואל את פרש לאן הוא הריץ את הסמים ופרש אומר שג'יימס הוא הספק של ג'ייק. פרש אומר ל"קורקי" שג'יימס יהיה בחנותו אחרי השעה שש, ו"קורקי" מתכנן ללכת לשם כדי לחסל אותו.
פרש מגיע אל אסטבן לאחר שלא מסר את הסמים ליעדם. אסטבן יודע כי פרש נשדד, אך הוא אינו יודע כי פרש מסתיר את ההרואין בבית הנטוש וכי הסם שנשדד היה קראק קוקאין. פרש אומר כי האשם הוא "קורקי" שרוצה להתרחב לעסקי ההרואין, ביחד עם שותפו החדש ג'יימס. פרש מוסיף כי ניקול גרה כעת עם ג'יימס כי הוא מתייחס אליה יפה וסיפרה לו כי "קורקי" אמר לג'יימס כי הוא יהרוג את אסטבן כדי שלא יפריע להם להתעשר. פרש אומר כי השניים משתפים פעולה מביתו של ג'יימס. פרש משכנע את אסטבן ללכת לביתו ו"לשאול" אותו לפשר העניין. אסטבן זועם בחושבו שג'יימס לקח לו את ניקול ומנסה להשתלט על עסקיו, נופל בפח והולך עם צוותו לשם. הם רואים את "קורקי" וצוותו בקומה התחתונה ואת וג'יימס בעליונה. קרב מתחולל ו"קורקי", ג'יימס וכל אנשיהם נהרגים.
אסטבן מרוצה מתוצאות הערב, למרות שיד ימינו - "צ'ילי" נהרג. הוא מסליק את האקדחים ששימשו להתנקשות בדופן הדלת, מורה להרבי, לקחת את פרש לביתו ולהיפטר מהרכב. אסטבן אומר לפרש לבוא לבקר אותו ביום חמישי הבא, אז יערב אותו בעסקיו, ועולה לדירתו כדי לפגוש את ניקול. הרבי נסער מאוד ולא שם לב שפרש לקח את אחד האקדחים. פרש יורד מהרכב באמצע הדרך וחוזר לבניין כדי לפגוש את אסטבן וניקול. פרש אומר לאסטבן כי הוא אינו יכול לחזור לביתו ואסטבן מניח לו להיכנס לדירה.
דפיקות נשמעות בכניסה וכשאסטבן הולך לפתוח את הדלת שותל פרש את האקדח ששימש להתנקשות מתחת למיטתו ביחד עם ההרואין שהוחלף. מתברר כי פרש התקשר קודם לכן בעילום שם לבלש פרז באמתלה של ריב בתוך המשפחה וזה מגיע ושואל את ניקול אם אסטבן פגע בה. אסטבן מבין כי לבלש פרז אין עילה להימצאותו בדירה ולועג לו. הבלש פרז שואל את ניקול בפעם האחרונה אם פגעו בה והיא מכחישה. פרש אומר כי אסטבן איים לרצוח אותה וכי היא משקרת מפני שהיא מפחדת ממנו, אך הוא עצמו אינו מפחד יותר. הוא אומר כי סיפר לאסטבן שניקול נפגשת עם ג'יימס וכי אסטבן הקנאי הלך לחנותו עם בחוריו והם רצחו את כולם. הוא אמר כי לאסטבן יש אקדח באמצעותו הוא איים עליו ועל ניקי אחותו. אסטבן אומר כי הוא נקי, אך פרש מכוון את השוטרים אל מתחת למיטתו. אז מגלה אחד השוטרים את האקדח וההרואין שהחביא שם פרש.
פרש חוזר לפארק לשחק עם אביו. הוא מגיע באיחור של שעה ואביו אומר לו שאין לו זמן למשחקיו הילדותיים. הוא אומר לפרש שהיום במשחק הוא לבדו וסם לא יעצור לתת לו עצות מפני שלא תמיד הוא יהיה שם להחזיק לו את ידו. פרש שהתבונן בהמון אנשים נרצחים ונשאר בפנים חתומות, נשבר ובוכה.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות אוהדות רבות, ובמספר פרסים. באתר Rotten Tomatoes, לסרט ציון משוקלל של כ-90% אהדה מאלפי צופים ומבקרים.
אגן המכרות בנור-פה דה קאלה
אגן המכרות בנור-פה דה קאלה (בצרפתית: Bassin minier du Nord-Pas de Calais) הוא שטח בצפון צרפת, במחוזות נור ופה-דה-קאלה, אשר מאז סוף המאה השבע עשרה ועד סוף המאה העשרים, מתאפיין מבחינה כלכלית, חברתית, נופית, אקולוגית ותרבותית על ידי ניצול אינטנסיבי של כריית פחם, שנוצר בגיל ה. זהו החלק המערבי של מרבץ, המשתרע מעבר ל. ב-2012 צורף האזור לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כאתר המעיד על הדרך שבה יצרו ערי פועלים לדוגמה מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20 וממחיש עוד יותר תקופה משמעותית בתולדות אירופה התעשייתית.
מיקום
אגן הכרייה משתרע על פני 1,200 קילומטרים במחוזות נור ופה-דה-קאלה, או 9.5% משטח הפנים של האזור הצרפתי לשעבר נור-פה דה קאלה (כיום, חלק מאו-דה-פראנס). התגוררו בו 1.2 מיליון תושבים בסוף שנות השמונים של המאה ה-20, או 31% מאוכלוסיית האזור. מאה אלף קילומטר של מנהרות, כלומר יותר מפעמיים היקף כדור הארץ ושמונה מאות שמונים וחמישה פירים נחפרו בשלוש מאות שנות היסטוריה.
מרבצי הפחם הקרובים ביותר הם אגן הפחם של בולונה (Bassin minier du Boulonnais) ממערב, אגן הפחם הבלגי (Mines de charbon de Belgique) מצפון-מזרח (המשך ישיר של אגן הכרייה), אגן הפחם לורן (Bassin houiller lorrain) והמשכו, חבל הסאר בגרמניה מדרום-מזרח וכן אגני הפחם ליטרי (Houillères de Littry) ולה פלסי-לסטל (Le Plessis-Lastelle) מדרום-מערב.
גאולוגיה
זהו החלק המערבי של מרבץ המשתרע מעבר ל. לאורך הנהר והמחשופים באזור  בבלגיה.
בתור הקרבון היה אזור זה מכוסה בים, שבו נוצרו משקעים תוך כדי פעילות געשית. בסוף תקופה זו, בגיל ה, המתוארך בין השנים 299–307 למ"ש, מתחילה היווצרותו של אגן הפחם עם משקעים בנהרות ובאגמים.
היסטוריה
מחשופי פחם התגלו לראשונה בחבל בולונה (Boulonnais, חבל הארץ על החוף הצפון-מזרחי של צרפת), שמצפון לאגן הכרייה, בסביבות 1660. בעקבות חיפושים נרחבים התגלה ב-3 בפברואר 1720 עורק הפחם הראשון באגן הכרייה נור-פה-דה-קאלה במכרה ז'אן קולאר (Fosse Jeanne Colard). ב-24 ביוני 1734 התגלתה פחם ספוג בנפט במכרה פאבה (Fosse du Pavé) בשטח הקומונה. לאחר כמה ניסיונות הוקמה חברת מכרות אנזן (Compagnie des mines d'Anzin) ב-19 בנובמבר 1757 וגדלה במהירות. במקביל, קמו חברות חיפושי פחם לאורך המאה השמונה עשרה. תחילת המאה התשע עשרה התאפיינה בהתפתחות טכנולוגית (מנוע קיטור וניקוז מים מהמכרות). המאפיין הבולט של שנות ה-30 של המאה ה-19 ותחילת שנות הארבעים היה המהפכה התעשייתית, לתעשיות החדשות היה צורך עצום בפחם, בעטיו החלה תקופה של מחירי פחם גבוהים בצפון והקמת מספר רב של חברות פחם. כתוצאה מכך, התפתח אגן הכרייה באופן אקספוננציאלי. נפתחו בורות כרייה רבים, ערמות הסיגים הלכו וגבהו והופיעו בתי המגורים האופייניים המכונים. גידול זה התרחש לאורך המחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובעשור הראשון של המאה ה-20. שנת 1906 עמדה בסימן שהתרחש ב-10 במרץ שגרם למותם של 1,099 בני אדם. בעטיו התחוללו שביתות ארוכות ובטיחות המכרות שופרה.
אזור הכרייה נפגע קשות במלחמת העולם הראשונה והשיקום נמשך עד אמצע שנות ה-20 של המאה העשרים. תקופה זו התאפיינה בהגעתם של פולנים ואיטלקים, אף שהגיעו גם בני לאומים אחרים. תחילת שנות השלושים התאפיינה בהשפעות המשבר הכלכלי של 1929. במהלך מלחמת העולם השנייה היה אזור הכרייה אחד האזורים הראשונים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית. הכורים התנגדו לכובש על ידי האטת ייצור וחבלה. יותר משני שלישים מהכורים באגן פתחו בשביתה ביוני 1941.
חברות הפחם הולאמו ב-17 במאי 1946 עם הקמתה של חברת "מכרות הפחם של צרפת" (Charbonnages de France) שיישמה תוכנית מודרניזציה נרחבת עם ריכוז הכרייה כדי לשפר את מצבה הכלכלי של צרפת. המיתון החל בראשית שנות השישים והמכרות נסגרו בהדרגה. שביתות רבות פרצו באזור הכרייה. "מרכז הכרייה ההיסטורי של לוורד" (Centre historique minier de Lewarde) נפתח לקהל בשנת 1984. גוש הפחם האחרון הועלה במשמרת השנייה מפיר הכרייה מספר 9 של דרוז'ה (Fosse n° 9 - 9 bis des mines de Dourges) ב-21 בדצמבר 1990.
אם שנות ה-90 התאפיינו ברצון למחוק את כל עקבות העבר, התאפיינו השנים הראשונות של המאה ה-21 במודעות לערך המורשת הבנויה והטבעית. שרידים רבים סווגו או נרשמו כמונומנטים היסטוריים בשנים 2009 ו-2010. ביום שבת 30 ביוני 2012 נרשמו 353 אלמנטים הפרוסים על פני 109 אתרים כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
אתר המורשת העולמית
כאמור מכיל אתר המורשת העולמית 353 אלמנטים הפרוסים על פני 109 אתרים בשטח של 1,200 קילומטרים רבועים. השטח הכולל של האתרים הפרטניים עצמם הוא 39,430 דונם המוקפים באזור חיץ בשטח כולל של 188,040 דונם. האלמנטים כוללים: פירי כרייה (העתיקים שבהם מתוארכים לשנת 1850) ותשתיות מעליות, ערמות סיגים (חלקן משתרעות על 900 דונם וגובהן 140 מטרים), תשתיות שינוע פחם, תחנות רכבת, אחוזות עובדים וכפרי כרייה כולל בתי ספר, מבני דת, מבני בריאות וקהילה, שטחי חברות, בתי בעלים ומנהלים, בתי עירייה ועוד.
אבן חן
אבן חן (מכונה גם אבן טובה), בהגדרתה הרחבה, היא סלע, מינרל או מאובן נדיר, יפה במיוחד ובעל ערך כספי רב לאחר עיבודו. היא משמשת לרוב כתכשיט, עיטור או קישוט. מאז ומתמיד נמשך האדם לאבני חן עקב יופיין ונדירותן ויצר מהן תכשיטים, פסלים וקישוטים. בדרך כלל נמצאות אבני החן בסלעים במעמקי האדמה או בנהרות ובנחלים.
אבני חן מקבלות את צבען מריכוז התחמוצת המתכתית שבהן. יש אבני חן כגון יהלום, ברקת, אודם וספיר שיש להם מבנה גבישי, בעל סידור מחזורי ארוך טווח של אטומי החומר, המקנה להן את צורותיהן הייחודיות ואת אופן השתקפות האור בהן. אבני חן מוגדרות לפי הקשיות שלהן. קשיות מוגדרת על פי סולם מוס המגדיר קשיות על רצף מ־1 עד 10 כאשר הקשה ביותר הוא 10 והרך ביותר הוא 1. לדוגמה: היהלום מוגדר כ-10 וטלק מוגדר כ־1. אבנים בדרגת קשיות 7 בערך נחשבות ל"אבני חן חצי יקרות", כמו הקוורץ, הטורקיז, האכטיס, האחלמה, הירקן, הטופז ועוד. ככלל, אבנים קשות יותר ושקופות יותר הן יקרות יותר.
אבני חן מלאכותיות
ניתן לייצר אבני חן כדוגמת יהלום, אודם, ספיר וברקת באופן מלאכותי בתנאי מעבדה מבוקרים תוך שימוש בטכנולוגיות גידול גבישים. ניתן לשלוט על צבען וברקן של אבני חן טבעיות או מלאכותיות על ידי זיהום באמצעות הוספת תחמוצות שונות, ביצוע טיפולים תרמיים, והקרנת הגביש.
אבני חן אחרות כדוגמת אקווה אורה אינן קיימות כלל בטבע כמחצב טבעי אלא מיוצרות בתהליכים תעשייתיים במעבדות לשימושים שונים.
בתרבות
עם השנים, ייחס האדם לאבני חן סגולות ותכונות שונות, והן תפסו ועדיין תופסות מקום רב בדתות ובאמונות טפלות שונות.
ביהדות, שובצו אבני חן בגדי הכהונה שלבש הכהן הגדול בזמן עבודת הקודש במשכן ובבית המקדש. בחושן היו משובצות תריסר אבני חן, כמספר שבטי ישראל: אודם, פטדה, ברקת, נופך, ספיר, יהלום, לשם, שבו, אחלמה, תרשיש, שוהם, ישפה. האבנים היו ערוכות בארבעה טורים אנכיים, ועל כל אבן היה חקוק שם של אחד משבטי ישראל. גם על כתפות האפוד שובצו שתי אבני שוהם. (ספר שמות פרק לט, פסוקים ו-ז, י-יד, בהתאמה)
בקברים קדומים נקברו עם המת לעיתים גם אבנים יקרות. את האבנים האלו מצאו הצלבנים בימי הביניים ולקחו אותם לאירופה, שם ייחסו לאבנים האלו כוחות על טבעיים. לדוגמה, אבן הספיר נחשבה כמגנה מפני עוני. רק היהלום, האודם, הספיר, הברקת, האופאל והאחלמה נחשבו לאבנים טובות ממש, וכל השאר נחשבו רק לאבנים טובות למחצה, או אבנים נחותות יותר.
רות מושכל
רות (רותי) מושכל (1935 – 11 ביוני 2015) הייתה קצינת ח"ן ראשית של צה"ל בין השנים 1973–1975, בדרגת אלוף-משנה, כולל במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
רות מושכל (לבית חדש) נולדה והתחנכה בחיפה ליעקב ולרחל, נצר למשפחת סלונים ודור שמיני בישראל. מושכל למדה בבית הספר בית חינוך א' בחיפה, ובמהלך לימודיה התיכוניים שימשה גם מדריכה בתנועת הנוער המחנות העולים. עם סיום לימודיה בבית המדרש למורות וגננות בחיפה, התגייסה לצה"ל בשנת 1955. לאחר השירות הצבאי, שכלל שנה בקבע בפיקוד צפון, למדה חינוך וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 התגייסה שוב לצה”ל בדרגת סרן, וכיהנה בתפקידי קצינת ח”ן שונים בפיקוד המרכז, לרבות קצינת ח"ן ביחידה, קצינת ח"ן מרחבית, עוזרת לקצינת ח"ן ראשית. בשנת 1969 מונתה לקצינת ח”ן פיקודית בפיקוד המרכז, בדרגת סגן אלוף.
ביוני 1973 מונתה על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו) לתפקיד קצינת ח"ן ראשית בדרגת אלוף-משנה. והחליפה בתפקיד זה את אל"ם דבורה תומר. רות מושכל פיקדה על חיל הנשים בימי מלחמת יום הכיפורים, במסגרתה התמודדו חיילות צה"ל עם אתגרים שטרם היו כמותם. במהלך המלחמה פשטו שמועות על נפילת חיילות ישראליות בשבי המצרי והסורי. הדבר עורר דאגה רבתי. רות הופיעה בפני התקשורת המקומית והעולמית והודיעה חד-משמעית: אין חיילות נעדרות או שבויות.
לאור חלקן המשמעותי של החיילות בהגנה על הארץ היא פעלה כדי להסיר חסמים שמנעו מנשים למצות את הפוטנציאל שלהן במהלך השירות הצבאי. לצד ניסיונותיה לקדם חיילות לתפקידים הראויים להן פעלה גם לגיוסן של בנות משכבות חלשות ושילובן בצבא.
בשנת 1975 סיימה את תפקידה ופרשה מצה"ל. לאחר פרישתה, השלימה תואר שני בחינוך באוניברסיטת בר-אילן. בהמשך כיהנה כחברת מועצת העיר חולון. בנוסף, שימשה בתפקידים שונים בארגונים של ידידי ישראל בארצות הברית.
מושכל נפטרה בשנת 2015 לאחר התמודדות עם מחלה ממושכת. בצה"ל נקראה בשם ה"פורמלי" רות, אף ששמה הרשמי בתעודת הלידה, אותו העניקו הוריה, היה רותי. מושכל הותירה אחריה בעל, צבי מושכל, ששימש בתפקידים רבים בתחום הפיננסי, ביניהם הגזבר הארצי במשביר המרכזי ושליח בנק הפועלים בארצות הברית, ומקים הסניף בעיר פילדלפיה; בת ושני בנים. נכדה עמוס עצמון, אשר נפצע קשה במהלך מבצע צוק איתן, נישא לבתה של אילנה דיין.
בשנת 2020 נחנכה בשכונת רמת-חן בעיר חיפה כיכר על שמה.
אהרן פיינשטיין
אהרן דב פיינשטיין (1832–1905) מחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל לפני העלייה הראשונה, ממייסדי ראש פינה.
מלחמת קרים
בשנת 1853 פרצה מלחמת קרים ופיינשטיין נשלח לחזית סבסטופול. במהלך הקרבות הוא נפגע מרסיס פגז, נלקח בשבי הצרפתי וטופל בבית חולים צרפתי. לאחר החלמתו הועבר למחנה שבויים צרפתי, שם שהה עת תום המלחמה. במחנה השבויים הועסק במקצוע החייטות בתפירת מדים ובגדי אסירים.
העלייה לארץ ישראל
עם תום המלחמה העדיף פיינשטיין להישאר בצרפת, ולא לחזור לרוסיה (שם היה מחויב להמשך שירות צבאי עד שנת 1863). במקום זה החליט לעלות לארץ ישראל ולממש את מצוות חב"ד ליישוב ארץ ישראל כהכנה לבוא המשיח. ב-1860 עלה על ספינה במרסיי, שיעדה היה נמל יפו. סערה בים מול חופי לבנון הטביעה את הספינה ופיינשטיין היה הניצול היחיד. הוא השתלב בקהילה היהודית בטריפולי (לבנון), הקים משפחה ועסק בעבודת חייטות. הידע שלו בתפירת חליפות אירופאיות הוכח כיתרון גדול, העסקים שגשגו ובשנת 1868 עבר לביירות, והרחיב את עסקיו לכדי מפעל תפירה שהעסיק עשרות עובדים. בין השאר חתם על חוזה עם ממשלת טורקיה לאספקת מדים לצבא הטורקי.
בשנת 1880, בגיל 48, החליט להשאיר את העסקים המשגשגים מאחור ולהמשיך לארץ ישראל. באפריל 1880 הגיע עם רעייתו, שמונת ילדיו וכל רכושו בשיירת גמלים ופרדות לעכו.
הקמת ראש פינה
ב-1882 הוקמה המושבה ראש פינה על אדמות גיא אוני ופיינשטיין הצטרף לקבוצת העולים מרומניה שיישבו את המקום. הוא רכש שני פדאנים אדמה (כ-100 דונם) מהשייח' של כפר ג'אעוני, בנה את ביתו ביישוב ולאחר מכן העביר את כל משפחתו למקום.
מגפת הקורונה בפרו
מגפת הקורונה הגיעה לפרו ב-6 במרץ 2020.
ציר זמן
ב-10 באותו החודש, אושרו אחד עשר מקרי הידבקות נוספים, מתוכם שבעה היו קשורים למקרה הראשון אשר דווח עליו כמה ימים קודם לכן. ההערכה של משרד הבריאות הפרואני הייתה שאם הנגיף יחל להתפשט במדינה, בתוך ימים מספר הנדבקים עלול להגיע לבין 10 ל-20 אלף איש.
למחרת, נרשמו שני מקרי הידבקות חדשים. בשל המגפה שהלכה, התפשטה והחמירה, החליטה ממשלת פרו לבטל את הלימודים בבתי הספר הציבוריים והפרטיים כאמצעי זהירות, עד 30 במרץ. ב-16 במרץ 2020 הכריז הנשיא הפרואני מרטין ויסקרה על סגר מלא במדינה שייימשך שבועיים שנכנסו לתוקפו ב-17 במרץ 2020 בחצות. במסגרתו נסגרו עסקים, חנויות אתרי תיירות וגם גבולות המדינה.
ב-17 במרץ, ביום השני לסגר המלא, נדרשו האזרחים למלא טופס מקוון על מנת לקבל אישור לעזוב את הבית. הצבא צעד ברחובות לימה כדי לאכוף זאת, ואנשים לא הורשו ללכת יחד. באותו ערב בשעה 20:00 אחר מאמץ מאורגן יצאו פרואנים ותושבים בפרו למרפסותיהם ולחלונותיהם כדי למחוא כפיים לעובדי קו החזית כמו רופאים, הצבא, בעלי חנויות השוק והמשטרה, כדי להריע למאמציהם במהלך המגפה.
ב-18 במרץ, הידקה הממשלה את אמצעי ההסגר, תוך הטלת עוצר משעה 20:00 בערב, אז אסור לאזרחים לעזוב את בתיהם. אישה שנראתה מוציאה את האשפה באותו הלילה, הזעיקה תריסר ניידות משטרה ואופנועים ונעצרה. באותו הלילה נעצרו 153 אנשים נוספים נעצרו בלימה וקייאו בגין הפרת העוצר.
ב-19 במרץ 2020 דווח על מקרה מוות ראשון כתוצאה מהנגיף. באותו היום עודכן מניין המתים ל-3.
ב-20 במרץ, הודיעה הנשיא מרטין ויסקרה כי אליזבת הינוסטרוזה תפוטר מתפקידה כשרת הבריאות לטובת ויקטור זמורה מסיה, שלדברי הנשיא בעל ניסיון רב יותר בתחום הבריאות הציבורית ומנוסה בהתמודדות מגפתה זו. הנשיא צוטט באומרו כי אם כל האזרחים יכבדו את ההסגר ויעמוד בהגבלות, ניתן יהיה להעלים את מצב החירום בן 15 הימים.