cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזריטש
הקהילה היהודית
העיר נודעה בקרב היהודים בעיקר בזכות רבי דב בער, המכונה המגיד ממזריטש, שחי בה באמצע המאה ה-18, והיה מנהיגה של תנועת החסידות בדור השני. בעקבותיו הפכה העיירה למקום עלייה לרגל לחסידים.
גרשון אבנר
בסוכנות ובמשרד החוץ
במצוותו של דוד בן-גוריון עברת את שם משפחתו, מתוך הוקרה והערכה לאביו בחר בשם אבנר - "אבי הוא נרי ולאורו אלך".
מזריטש
הקהילה היהודית
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-3,000 יהודים. בשנת 1939 כבש הצבא האדום את העיירה. מאות פליטים יהודים הגיעו לעיירה מאזורי פולין שנכבשו בידי הנאצים, ואלו שוכנו בבית הספר היהודי ובבתי הכנסת. ב-1941 נכבשה על ידי הוורמאכט. באוקטובר 1941 הושמדו כ-1,500 מיהודי העיירה, ובאוגוסט 1942 הושמדו מרבית היהודים הנותרים. כ-100 מיהודי העיירה הצליחו להימלט לרוסיה, וכ-50 נמלטו ליערות והצטרפו לפרטיזנים.
גרשון אבנר
בסוכנות ובמשרד החוץ
בתחילת 1952 היה אבנר חבר המשלחת הישראלית לוועידת השילומים מגרמניה. במאי 1952 נתמנה לשגריר בפועל בהונגריה ובבולגריה, כדי להקים את הצירויות בסופיה ובבודפשט, בה היה מושבו הקבוע. בתפקידו בבולגריה ניהל את המגעים על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות ב-1953.
בספטמבר-אוקטובר 1953 היה ליועץ בשגרירות ישראל באנגליה וממלא מקום השגריר. בתפקידו זה ניהל את הקשרים עם הבריטים סביב ההכנות למלחמת סיני.
בסוף 1957 מונה למנהל מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ. בסוף 1959 הוא הוקפץ ללונדון לכמה שבועות למלא את מקום השגריר. בשנת 1961 מונה אבנר לשגריר ישראל בנורווגיה, תפקיד שגריר ראשון לאחר שנים רבות בהם היה במשרד החוץ. בהמשך מונה לשגריר ישראל בקנדה, וסמנכ"ל המשרד לענייני אירופה. במשך השנים היה מספר פעמים חבר משלחת ישראל לאומות המאוחדות.
שנים מאוחרות
בשנת 1972 נבחר לתפקיד נציב תלונות הציבור, ה"אומבודסמן" הראשון של מדינת ישראל.
בשנת 1974 מונה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר לתפקיד מזכיר הממשלה. תקופה קצרה לאחר מכן התפטרה מאיר מתפקידה ואבנר נותר בתפקיד תחת ראש הממשלה יצחק רבין. אחד האירועים המרכזיים בתקופת כהונתו הייתה ההחלטה על "מבצע אנטבה".
לאחר חילופי השלטון נבחר, בתמיכת ראש הממשלה מנחם בגין, לנשיא אוניברסיטת חיפה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1981. הוא עסק בעיקר בגיוס תרומות לאוניברסיטה והקים רשת אגודות שוחרים של האוניברסיטה בקהילות היהודיות בחו"ל.
חיים אישיים
אבנר נישא במרץ 1950 ליעל לבית פוגל, פליטה מגרמניה אותה פגש באחת מהרצאותיו בלונדון בפני צעירים יהודים מטעם הסוכנות היהודית בנושא עלייה לארץ ישראל. לשניים נולדו שלושה ילדים.
גרשון אבנר נפטר בשנת 1991, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, ממחלת לב. על מצבת קברו בהר המנוחות בירושלים נכתב: "עשה למען העם והמדינה, בתבונה וביושר".
עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו בשכונת תלפיות מזרח.
פאוור מטאל
פאוור מטאל (מטאל עוצמתי - Power Metal) הוא תת-ז'אנר של הבי מטאל, המשלב מאפיינים של הבי מטאל מסורתי עם ספיד מטאל, לרוב בהקשר סימפוני. סגנון זה מתאפיין בשירים מלודיים, מנגינות רגועות יחסית, שירה בקול נקי גבוה ונגינה מהירה בגיטרה חשמלית המשלבת הן טכניקה והן מלודיה. פאוור מטאל נחשב לסגנון אופטימי ביחס לסגנונות אחרים של מטאל, ומרבה לעסוק בנושאים כמו פנטזיה, תקווה ומיתולוגיה.
מאפיינים אומנותיים
פאוור מטאל בצורתו הבסיסית מורכב מביצועים מהירים עם דגש על מלודיות, לעיתים בשילוב קלידים. השירה היא בדרך כלל מלודית ומבוצעת בטונים גבוהים, והשימוש באמצעי הבס הכפול הכרחי. כסגנון, בפאוור מטאל נהוג להעדיף שימוש בגיטרה כאמצעי יותר מלודי מאשר כלי קצב, אף שיש יוצאים מהכלל. תוכן השירים הוא מגוון, אך קיימת העדפה לנושאים המבוססים על פנטזיה, מיתולוגיה, מדע בדיוני, אחווה, אופטימיות והיסטוריה. הנושאים לרוב יותר חיוביים מנושאים המקובלים לתת-סגנונות מטאל אחרים.
מספר רב של להקות פאוור מטאל משלבות בנגינתן אלמנטים של מוזיקה קלאסית ומטאל סימפוני כגון שירת מקהלות ולעיתים אף ליווי תזמורתי מלא. להקת הפאוור מטאל הסימפוני המפורסמת ביותר היא Nightwish מפינלנד. גם בהולנד יש סצנת פאוור מטאל סימפוני שנציגתה הבולטת היא אפיקה שמנגנת שילוב של פאוור מטאל סימפוני למטאל גותי.
מקורות
הבסיס לסגנון הלירי של פאוור מטאל הונח על ידי רוני ג'יימס דיו. המילים שכתב עבור Rainbow, אשר התמקדו בעיקר בפנטזיה, וכללו נושאים כגון ימי הביניים ומדע בדיוני, השפיעו ישירות על להקות פאוור מטאל מודרניות. רוב הלפורד, סולן להקת ההבי מטאל Judas Priest, השפיע רבות על סגנון הביצוע הווקלי של פאוור מטאל, כאשר השירה הגבוהה הכמעט קבועה שלו הפכה לאחד המאפיינים העיקריים של הפאוור מטאל. להקה בריטית אחרת, איירון מיידן (Iron Maiden), הציגה היבט אפי ומלודי למוזיקת המטאל, ותרמה רבות גם היא להתפתחות הפאוור מטאל.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, במיוחד בשנים 1982 ו-1983, סגנון הפאוור מטאל האמריקאי הגיח לראשונה מהבי מטאל מסורתי, הגל החדש של הבי מטאל הבריטי (NWOBHM), והשפעות ת'ראש/ספיד מטאל. לעיתים קרובות חובבי הסגנון מתווכחים על המקור הראשון המדויק, אך נראה כי להקות כמו Manilla Road, Cirith Ungol, Manowar, Jag Panzer, Omen, Riot V, Savatage ו-Warlord השפיעו רבות על ההתפתחות המוקדמת ביותר של הסגנון.
באופן קונקרטי יותר, בשנת 1987 הוציאה הלהקה הגרמנית Helloween את אלבומה השני, Keeper of the Seven Keys: Part I, שצוטט על ידי AllMusic כ"אלבום הפאוור מטאל היחיד המשפיע ביותר עד כה". מהדורה זו השפיעה על סגנון פאוור מטאל אירופאי להתפתח, שהלך והתרבה ברחבי העולם ומאז תחילת שנות ה-90 הוא עדיין הסגנון הנפוץ ביותר של פאוור מטאל.
הסצנה האמריקאית
הענף האמריקאי של פאוור מטאל צמח בתחילת שנות ה-80 בארצות הברית, שאב השפעה בעיקר מהמטאל המסורתי ומה-NWOBHM. אף על פי שהוא קרוב מאוד לשורשיו, הפאוור מטאל האמריקאי (לעיתים קרובות מקוצר ל-USPM) הוא לרוב מהיר ואנרגטי יותר מהבי מטאל מסורתי, עם גישה מונעת ריף יותר וחוסר יחסי בשימוש בקלידים בהשוואה לסצנה האירופית המאוחרת. עם זאת, הוא לרוב מלודי יותר מת'ראש מטאל, עם דגש גדול יותר על מובילי גיטרה. USPM בולטת גם בשימוש הנרחב (אך לא אוניברסלי) שלו בשירה אופראית גבוהה, מגמה שתמשיך עם עליית הפאוור מטאל האירופי בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
הסצנה האירופית
הפאוור מטאל האירופאי מקורו בספיד מטאל וה-NWOBHM, שהופיעו בסוף שנות ה-80, במיוחד בגרמניה. שני האלבומים של להקת המטאל הגרמנית Helloween, בשם "Keepers of the Seven Keys", חלק ראשון וחלק שני (1986–1988) נחשבים בדרך כלל לאלבומי הפאוור מטאל האירופי הראשונים.
ג'ון קווייל (שחקן)
ג'ון קווייל (באנגלית: John Quayle; נולד ב-21 בדצמבר 1938) הוא שחקן אנגלי המוכר בעיקר מהופעותיו בקומדיות מצבים רבות בהן "All Gas and Gaiters", "טרי וג'ון", "סטפטו ובנו" ו-"The Liver Birds".
ביוגרפיה
קווייל נולד בעיר לינקולן שבלינקולנשייר. תפקידו הראשון בטלוויזיה היה ב-1951 בדמות ג'ים הוקינס בעיבוד של ה-BBC לרומן "אי המטמון" לצדו של ברנרד מיילד בדמות לונג ג'ון סילבר. ב-1952 הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה "Billy Bunter of Greyfriars School", וב-1953 הופיע בסרט "סיפורם של גילברט וסאליבן". תפקידיו בשנות השישים של המאה העשרים כוללים הופעות בסדרות "The Power Game" ו-"No Hiding Place".
ב-1970 הופיע קווייל בסיטקום "All Gas and Gaiters". בהמשך שיחק בסדרות "סטפטו ובנו", "The Liver Birds", "Doomwatch", "המופע של דיק אמרי", "החיים הטובים", "הדוכסית מרחוב דיוק", "Happy Ever After", "Rising Damp", "האזרת סמית', "Mind Your Language", "The Fall and Rise of Reginald Perrin" ובתפקיד באני ניוברי בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים".
בשנות השמונים של המאה העשרים שיחק קווייל בשני תפקידים שבזכותם הוא מוכר ביותר. האחד בתפקיד דוכס ברוטון בדרמה התקופתית "נני" של ה-BBC. השני בתפקיד מלקום החבר הטוב ביותר של מדפורד בסיטקום "טרי ג'ון". הוא היה השחקן השלישי שגילם את הדמות אחרי טרנס אלכסנדר וטים בארט. עוד שיחק קווייל בתפקיד ראשי בסיטקום " Farrington of the F.O." של טלוויזיית יורקשייר לצדן של ג'ואן סימס ואנג'לה ת'ורן. תפקידים נוספים שלו בשנות השמונים היו ב-"The Nineteenth Hole" של ג'וני ספייט ובסיטקום "רק כשאני צוחק". ב-2006 הופיע קווייל במיני-סדרה "קו היופי" בתפקיד ג'פרי טיצ'פילד.
בהמשך הופיע קווייל בתפקיד מר וילקוקס בסדרה הקומית "היפיז", אנתוני סטיבנס באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", וכן בתפקידי אורח בסדרות "The Bill", "רציחות במידסומר", "בחזרה לאחוזת העמק", ו-"Lab Rats".
ג'ון כריספינסון
ג'ון כריספינסון (בשוודית: John Chrispinsson; 13 בדצמבר 1956 – 3 באפריל 2017) היה עיתונאי ומגיש טלוויזיה שוודי.
ג'ון קווייל (שחקן)
ביוגרפיה
בתיאטרון הופיע קווייל במחזה "Afternoon at the Seaside" מאת אגאתה כריסטי וב-"Light Up The Sky".
ג'ון כריספינסון
ביוגרפיה
בתחילת עבודתו הוא הועסק במערכת העיתון "Expressen" וב-Sveriges Radio, הרדיו הציבורי של שוודיה.
ג'ון קווייל (שחקן)
ביוגרפיה
קווייל השתתף בסרטים "Night Train to Paris", "Privates on Parade", "Longitude", "Seeing Red", ו-"Fish Tales".
ג'ון כריספינסון
ביוגרפיה
ב-1988 החל לעבוד ב-SVT, רשות השידורים השוודית שם הגיש את תוכנית הבידור "Svepet" עד 1990.
ג'ון קווייל (שחקן)
מקלט לבעלי חיים
בתקופת הסרטת העונה השנייה של "פרינגטון", בית החווה של ג'ון קווייל ואשתו שימש למעון מקלט לבעלי חיים. הם החלו בכך ב-1976 כשאימצו שני חמורים מארגון "The Donkey Sanctuary" בסידמות' שבדבון. ב-1984 אימצו חמור נוסף. בעלי חיים נוספים בחווה הם פוני, סוס, שלושה כלבים מסוג פאג וחתול רוסי כחול.
ג'ון כריספינסון
ביוגרפיה
הוא הנחה את מלודיפסטיבלן 1989 ביחד עם מלכת היופי איבון רידינג.
ב-1991 הגיש את תוכנית האירוח Caramba!.
ב-1993 הנחה את האירוויזיון לרוקדים צעירים ביחד עם אנלי אלהנקו.
ב-1995 הופיע בסרט "En på miljonen"
הוא הגיש את התוכנית "Röda rummet" שעסקה בתחום הספרות ובמסגרתה נערכה הצבעה של הרומנים הטובים ביותר של שוודיה שנכתבו במאה ה-20.
מ-2001 ועד 2011 הוא הגיש שידורים מתוך אירועי הענקת פרסי נובל בסטוקהולם.
ב-2011 קיבל מדליה מטעם האקדמיה השוודית המלכותית לאותיות, עתיקות ועתיקות.
הוא פרסם מספר ספרים שכתב, ספריו עסקו בין היתר בהיסטוריה של שוודיה.
ב-3 באפריל 2017 נפטר כריספינסון.
משקולות
משקולות, כשמן הן משקל שמטרתו היא לעזור לאנשים להתחזק.
במשקולות יש תרגילים רבים כגון סקוואט (squat), דדליפט(deadlift), לחיצת כתף(over head press) בנצ׳ פרס(banch press). כל תרגיל מתרכז בשריר שונה בגוף.
חואן קרלוס ואלרון
חואן קרלוס ואלרון סנטנה (בספרדית: Juan Carlos Valerón Santana, נולד ב-17 ביוני 1975) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר. ואלרון נודע בשל תקופותיו בלאס פאלמס ובדפורטיבו לה קורוניה, והוא שיחק גם בנבחרת ספרד. במהלך הקריירה שלו הוא סבל מפציעות רבות.
קריירת מועדונים
ואלרון התחיל את הקריירה שלו בארגינגין, מועדון המייצג את עיר הולדתו ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של לאס פאלמס. ב-31 באוגוסט 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 1-2 נגד ולנסיה. שנה לאחר מכן חתם במאיורקה מליגת העל עימה הגיע לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
כעבור עונה אחת, חתם באתלטיקו מדריד במדיה שיחק שנתיים והפך עד מהרה לשחקן מוביל. בתום עונת ירד המועדון לליגה השנייה וואלרון החליט לעזוב את המועדון וחתם בדפורטיבו לה קורוניה. גם בלה קורוניה, הפך ואלרון עד מהרה לשחקן מוביל. בינואר התחילה מכת הפציעות ממנה סבל ואלרון. כעבור שנה סבל מפציעה בברך והוא חזר למגרשים רק ב-27 בינואר 2008 בניצחון 1-3 נגד ריאל ואיאדוליד. לאחר הפציעה התקשה ואלרון לייצב את מעמדו כשחקן הרכב. אולם לאחר שלה קורוניה ירדה לליגה השנייה בתום עונת, חזר ואלרון להרכב הקבוצה בשנה שלאחר מכן והיה שחקן משמעותי בעונת החזרה של המועדון לליגת העל.
ב-14 ביולי 2013 חזר ואלרון ללאס פאלמס כאשר חתם על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעוד עונה. ואלרון היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל בתום עונת אחרי 13 עונות בליגות הנמוכות.
בתום עונת פרש מכדורגל.
אוליבר
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יעקב בן-סירה
יעקב בן-סירה (שִיפְמן) (15 בפברואר 1899 - 21 בספטמבר 1994) היה מהנדס, מתכנן ערים ומהנדס העיר תל אביב במשך 21 שנה, משנת 1929 ועד לשנת 1950. בתקופת כהונתו פעל בן-סירה להפסקת הבנייה בסגנון האקלקטי שאפיינה את תל אביב בימיה הראשונים, ולאימוץ הסגנון הבינלאומי, הידוע גם כסגנון הבאוהאוס, בהשראתם של האדריכלים לה קורבוזיה, ולטר גרופיוס, אריך מנדלסון ואחרים והחליף את פרופ' פטריק גדס בתכנון העיר תל אביב לאחר מותו של גדס. הבתים שנבנו בסגנון זה הונחו על ידי תפיסה עיצובית והומניסטית המייחסת חשיבות מיוחדת לטובת התושב ולרווחתו. תפיסה תכנונית זו זכתה מאוחר יותר לכינוי "העיר הלבנה של תל אביב", ובשנת 2003 הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. "ממציאה האמיתי של העיר הלבנה", תיאר צור שיזף את יעקב בן-סירה. בשנת 2011 הנציחה עיריית תל אביב את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
ראשית חייו
בן-סירה נולד כיעקב שיפמן ב-1899 בעיר קנייב במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה (אז תחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), בנם בכורם של גיני (בת פנחס צ'ודנובסקי) ופנחס שיפמן (שם המשפחה עוברת משיפמן ל"בן-סירה" – תרגום מילולי – ב-1945, זמן קצר לפני מות אביו בתל אביב). עד לעלייתו לארץ ישראל למד יעקב שיפמן בישיבת לידא, שבראשה עמד הרב יצחק יעקב ריינס, ובה לימד אביו עברית ושימש יד ימינו של הרב ריינס. ב-3 בנובמבר 1913 עלה יעקב לארץ ישראל בגפו, מתוך כוונה שהוריו וחמשת אחיו ואחיותיו יעלו בעקבותיו כעבור זמן קצר. כרוב החלוצים והעולים לארץ ישראל הגיע יעקב באונייה לנמל יפו. בהגיעו ארצה, כשהוא בן 14, החל יעקב ללמוד בגימנסיה הרצליה והתגורר בשכונת נווה צדק. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר עם בני משפחתו, ורק כעבור שלוש-עשרה שנים, והוא כבר נשוי ובעל תואר אינג'ינר, התאחד עם משפחתו שהגיעה בעזרתו ובתמיכתו לארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זומנו חבריו, הבוגרים יותר, של יעקב לגיוס לצבא העות'מאני ונשלחו להכשרות בקושטא. לאחר ששמע מהם את קשיי הצבא מיהר לשנות את נתינותו לספרדית כדי להיות מוגן מגיוס על ידי הקונסול. במהלך התקופה התקיים יעקב שיפמן מעבודות מזדמנות, ובמקביל סיים את לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה במחזור החמישי. ב-1918, עם תום לימודיו בגימנסיה, הצטרף לקבוצה "עבודה" שבראשה עמד לוי שקולניק, ובמשך תקופה מסוימת עבד בפרדסי פתח תקווה, בבן שמן, ראשון לציון (שם עבד ביקב), בפוריה ובכנרת. כמו כן השתתף בפעולות "ההגנה" במאורעות תר"פ בירושלים (1920), ובקיץ אותה שנה נמנה עם השומרים הרוכבים בגליל התחתון. כעבור זמן הצטרף לסוללי כביש טבריה-צמח והשתתף בארגון פלוגת העבודה בהר הכרמל. הודות למלגת לימודים, יצא בשלהי 1921 ללמוד הנדסה באוניברסיטת לונדון, בה השלים בהצטיינות את הכשרתו כמהנדס. במהלך לימודיו בלונדון התפרנס יעקב שיפמן מהוראת עברית. זמן קצר לאחר הגיעו ללונדון הצטרפה אליו חברתו (ולימים רעייתו) חיה הורביץ. משפחתה של הורביץ, מצאצאי אנוסי ספרד, עלתה לארץ ישראל ב-1910, והיא עצמה הייתה בוגרת בית המדרש לגננות ביפו בשנת 1921 ונמנתה עם הגננות הראשונות של תל אביב.
מהנדס העיר תל אביב
כעבור שנת עבודה בחברת "של" בלונדון חזר לארץ ישראל, ובשנת 1926 עבד כמהנדס ב"סולל בונה", ובין היתר עסק בשיקום מגדל דוד. משם פנה לתכנון ערים והיה עוזרו של קליפורד הולידיי, המהנדס ומתכנן הערים האנגלי הנודע בממשל המנדט הבריטי בירושלים. אחת המשימות הראשונות שהוטלו על בן-סירה במשרדו של הולידיי הייתה ארגון פעולות השיקום בירושלים לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל (1927). במחיצתו של הולידיי התמקד בתוכניות הקשורות בעיר העתיקה בירושלים ובעיצוב תוכניות בניין העיר לבאר שבע ולתל אביב.
בשנת 1929 מינה אותו מאיר דיזנגוף למהנדס העיר תל אביב על-פי המלצתו של הולידיי, וכעבור פרק זמן קצר החל לטפל בהכנסת שינויים בתוכנית גדס, היא תוכנית האב שהכין לתל אביב מתכנן הערים הבריטי פטריק גדס. השינויים הוכנסו בעיקר בחלק הצפוני של תל אביב, והעיר התרחבה לכיוון הירקון. פעילותו בתפקיד מהנדס העיר ניכרה מתחילתה בכמה תחומים. הוא פעל נמרצות להפיכת תל אביב לעיר בעלת חזות מודרנית, וכתוצאה ממדיניותו העקבית הוכתרה העיר כעבור שנים בתואר "העיר הלבנה - עיר הבאוהאוס". בנוסף, ניכר חותמו בתכנון ובבניית בתי הספר בעיר. בין אלה ניתן למנות את בתי הספר ביאליק, הכרמל, ביל"ו, בלפור, בית-ספר לדוגמא, סמינר לוינסקי בצפון העיר, ומבנה שוק העלייה בדרום העיר בסוף שנות ה-30. מפעליו כללו גם תכנון שטחים גדולים בשולי העיר שסופחו לתל אביב מתוך ראיית התפתחותה המהירה. בדרום-מזרח תכנן את שיכון יד אליהו, ובצפון העיר הרחיק בתכנון שטחים שנמצאו בצדו הצפוני של הירקון. בן-סירה גילה גם דאגה ל"ריאות ירוקות" בכל מקום שבו ניתן לפתחן.
אחד הפרויקטים הגדולים שהוביל היה הקמת נמל תל אביב. ממשלת המנדט אישרה את בניית הנמל לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו (1939-1936), ולצורך הקמתו השתמש בן-סירה בחלק משטחי התערוכה של יריד המזרח שגם בהקמתו היה מעורב. עקב רצח יהודים ביפו בפרוץ מאורעות תרצ"ו, הוטל עומס תכנוני מיוחד על מחלקת ההנדסה של תל אביב: בן-סירה, שעמד בראשה, נדרש למצוא מקומות חלופיים למוסדות ציבור ששכנו ביפו. נוסף על הקמת נמל, בית מטבחיים, בתי ספר ומוסדות נוספים, לא הזניח בן-סירה את פיתוח העיר והכניס שינויים שנדרשו מכורח המציאות המשתנה בתוכנית האב של גדס. על אחד השינויים האלה כתב בן-סירה: "העיר התחילה להתפתח צפונה לאורך תוכנית גדס, אולם תיקנתי אותה בהתאם לידיעות שנתקבלו בינתיים, ולפי המגמות של המגורים בצפון העיר, ובמקום המיפגש המתומן קבענו עגול, שנקרא כיכר צינה דיזנגוף וגם נערכה תחרות שזכתה בה האדריכלית ג'ניה אוורבוך" (1934).
סורבאיה
סורבאיה היא העיר השנייה בגודלה באינדונזיה ובירת מחוז מזרח ג'אווה. העיר שוכנת בחופו הצפון-מזרחי של האי ג'אווה בקצה מצרי מאדורה, בשפך הנהר כ-660 ק"מ מדרום-מזרח לבירה ג'קרטה. האינדונזים מכירים את העיר כ"עיר הגיבורים", בשל חשיבות קרב סורבאיה בגיבוש התמיכה האינדונזית והבינלאומית בתנועת העצמאות האינדונזית במהלך המהפכה האינדונזית הלאומית.
יעקב בן-סירה
"האריה שבנה את תל אביב"
פעילותו הציבורית של בן-סירה כבר נודעה בשנים 1919–1920 כאשר בהיותו אתלט מצטיין כיהן כמזכיר מרכז "מכבי" וארגן את הכינוס הראשון של תנועת הספורט בסוכות תר"פ (1920). פעילות זו התרחבה עם שובו לארץ ונמשכה כמעט עד לשנותיו האחרונות. הוא נטל חלק פעיל בעיצוב החקיקה התכנונית עוד בתקופת המנדט הבריטי והמשיך בכך גם לאחר הקמת המדינה . כשמלאו לו תשעים שנה קיימה אגודת המהנדסים מסיבה מיוחדת לכבודו ב"בית המהנדס" ברחוב דיזנגוף בתל אביב. בין מברכיו היה האדריכל הנודע אברהם יסקי, חתן פרס ישראל לאדריכלות, שהגדירו כמי ש"היה שייך לדור של חלוצי היישוב ובוניו, אולי האחרון מדור הנפילים של מניחי היסוד למדינת ישראל המתחדשת". באותו מעמד הוסיף וקבע יסקי כי יעקב בן-סירה הוא "האריה שבנה את תל אביב".
סורבאיה
אטימולוגיה
השם סורבאיה בא מהמילים "סורה" או "סורו" (כריש) ו"באיה" או "בויו" (תנין), בשפת ג'אווה, שני יצורים שבמיתולוגיה המקומית יילחמו זה בזה על מנת לזכות בתואר "החיה החזקה ביותר". הקרב מופיע בנבואותיו של המלך והנביא בן המאה ה-12 ג'איבאיה. הנבואה מתארת קרב בין כריש לבן ענקי ובין תנין לבן ענקי. שתי החיות משמשות כסמלה של העיר, כאשר הן פונות זו אל זו בעודן חגות מסביב לסמלה של העיר "אנדרטת הגיבורים". יש המטילים ספק באטימולוגיה זו, וטוענים כי פירושו האמיתי של שם העיר הוא במילים בשפת ג'אווה "סורה אינג באיה" שפירושן "לעמוד באומץ אל מול הסכנה".
יעקב בן-סירה
"האריה שבנה את תל אביב"
הצעיר הארצישראלי, שהגיע ללונדון בלי פרוטה בכיסו ובלי ידיעת השפה האנגלית, חזר ממנה כמהנדס והוא בעל שליטה מוחלטת בשפה האנגלית ואף עיצב לעצמו סגנון וניסוח מרתקים. דרכו הארוכה זרועה בהישגים מרשימים. הוא נמנה עם מקימי אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ-ישראל, אשר בהמשך נודעה כלשכת המהנדסים. לימים גם נעשה נשיא הלשכה. בן-סירה גם קנה לעצמו שם כאחד ממקימי מרכז השלטון המקומי ומכון התקנים הישראלי. נוסף על הקמת נמל תל אביב הקים את הטיילת בתל אביב ומבנים ואתרים ציבוריים רבים. בין אלה בית מד"א ברחוב מזא"ה, שוק לוינסקי, השוק הסיטונאי ברחוב החשמונאים, אצטדיון המכביה, ומקומות אחרים ובהם שורת בתי הספר שעד היום מפתיעים בחדשנותם. מחמת מגבלות תפקידו כמהנדס העיר תכנן רק בית מגורים אחד בתל אביב, ביתו בשדרות רוטשילד 133.
כשהחל בן-סירה לעבוד בעיריית תל אביב הייתה העיר בנויה בחלקה בלבד, רק עד רחוב בוגרשוב, והתפתחותה חייבה את התאמת תוכנית גדס למציאות החדשה ולאילוצים שנוצרו בגלל גלי עלייה פתאומיים. בן-סירה הוציא לפועל את התוכניות שעדכן בתקופת ראשי העיר מאיר דיזנגוף וישראל רוקח. גדס לא עסק בנושאי פני העיר מבחינת האדריכלות, ותל אביב גלשה כבר מימיה הראשונים לסגנונות שהתאימו לאקלימים ונופים זרים. תפישתו של בן סירה את העיר העברית הראשונה הייתה מודרנית בתכלית, תוך התאמת הנדרש גם לנתונים הפיזיים של העיר המתפתחת. הוא נקט מדיניות ברורה וחדה בנושא זה, עצר את הבנייה האקלקטית, וסייע לכל מי שיכול היה לתרום לשיפור חזות העיר. ידוע גם כי סירב לעיתים להוסיף קומות לבניינים שלא נבנו בהתאם לתפישה המודרנית, והקל על הוספת קומות בבניינים שחזותם הותאמה לפנים החדשות האלה. גישתו עודדה את התפתחות מגמת הבאוהאוס, סגנון שהצטיין בחסכנות בקווים ובנטייה לצורות גאומטריות פשוטות ויסודיות, ובו נמצא סוד הקסם המיוחד של "העיר הלבנה". כיום "העיר הלבנה" נחשבת למרכז עולמי, ובו האוסף הגדול בעולם של מבנים בסגנון מיוחד זה.
סורבאיה
היסטוריה
במאות ה-15 וה-16 הייתה סורבאיה סולטנות, וכוח פוליטי וצבאי עיקרי במזרח ג'אווה. היא נכנסה לעימות עם סולטנות מאטאראם החזקה ביותר, ונכבשה על ידה ב-1625. לאחר כיבוש סורבאיה ובעלות בריתה באזור סוקאדאנה ומאדורה, שלטה מאטאראם בכל האי ג'אווה חוץ מהאזור בו שלטה סולטנות בנטן והאזור ההולנדי שכונה "בטאוויה" הידוע כיום כג'קרטה.
הסחר המתרחב של חברת הודו המזרחית ההולנדית הביא לרכישת העיר מהסולטנות הנחלשת של מאטאראם ב-1743. סורבאיה הפכה תחת השלטון ההולנדי הקולוניאלי למרכז סחר עיקרי, ושימשה לבסיס הימי החשוב ביותר במזרח בו השתמש הצי ההולנדי.
יעקב בן-סירה
"האריה שבנה את תל אביב"
הכוונה הקולעת של מתכנן העיר המקורי, פטריק גדס, הייתה להעניק לכל בית נפח עצמאי משלו ולתת לו את "האוויר" הנדרש לו כיצירה המתקיימת מכוח עצמה. גישה זאת הייתה נבדלת מהמקובל בערים רבות באירופה, שם עיקר הבנייה היא בנייה טורית בה הבתים צמודים זה לזה. יסוד חשוב זה שקבע גדס איפשר לבן-סירה לנקוט בשינוי החזותי המשמעותי הזה, ואין ספק כי בכך קידם את תרומתם המיוחדת של האדריכלים הצעירים, מקימי "חוג האדריכלים", לשינוי פני העיר. עם אדריכלים אלה נמנו זאב רכטר, אריה אלחנני, ג'ניה אוורבוך, יוסף נויפלד, אריה שרון, דב כרמי, שמואל ברקאי ואחרים שחשיבותם אינה נופלת. בין אדריכלים אלה לבין מהנדס העיר בן-סירה התקיים דיאלוג פורה שתוצאותיו ניכרות בחזית ובחזות תל אביב עד עצם הימים האלה.
גם בקטלוג של תערוכת "התחדשות הבאוהאוס בתל אביב" שהוצגה לפני שנים אחדות ב"מרכז באוהאוס" בתל אביב צוינה במיוחד תרומתו של מהנדס העיר יעקב בן-סירה להקניית חזות אחידה ומודרנית כבר בשנות השלושים של המאה שעברה. וכך נכתב:
סורבאיה
היסטוריה
ב-1917 מרדו מלחים וחיילים בסורבאיה כנגד השלטון ההולנדי, אך כשלו.
יעקב בן-סירה
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר
עם פרישתו של בן-סירה מהעירייה הסתיימה תקופה מרתקת בתכנון פני העיר, שחזותה הושפעה רבות מאישיותו התקיפה, תקופה בה נולדה "העיר הלבנה". לאחר שפרש מעבודתו כמהנדס העיר הקים משרד פרטי לתכנון שביצע פרויקטים אחדים, ובהם "בית מעריב" ברחוב קרליבך. במרוצת השנים מאז מילא בן-סירה תפקידים נוספים הקשורים בעיסוקיו, והיה חבר בארגונים בינלאומיים וגם מודד ושמאי. הוא כיהן בתפקיד נשיא אגודת המהנדסים ושימש יו"ר המכון לחקר הבנייה והטכניקה של האגודה במשך כעשרים שנה. במהלך תקופה זו נמנה עם אלה שפעלו להקמת המועצה הארצית לתכנון ובנייה שהחלה לפעול ב-1965, ובן-סירה נתבקש לייצג בה את אגודת המהנדסים. במקביל לפעילות זו שימש יועץ לתכנון ערים בעיריות אחדות, וייצג את ישראל בכנסים בינלאומיים. במרוצת שנים אלה הרבה להרצות בישראל ומחוצה לה בנושאי תכנון ערים ופרסם בעברית ובאנגלית מחקרים ומאמרים רבים בתחומי עיסוקיו המקצועיים. מאמריו התפרסמו גם בעיתון אגודת האינג'ינרים, בידיעות עיריית תל אביב, בעיתון "פלסטיין אוף מידל איסט", בירחונים, רבעונים ובבמות נוספות. ב-1954 ערך ופרסם את המחקר והספר על בתי ספר בישראל. בשנת 1977 העניק ראש העיר שלמה להט לבן-סירה התואר "יקיר העיר תל אביב", על תרומתו לשגשוגה של תל אביב לצורכי הכלל ולרווחת תושביה. ב-1981 הוענק לו "פרס אלחנן פלס" לציון פעילותו החשובה לקידום המעמד הציבורי והמקצועי של המהנדסים והאדריכלים. בגיל מופלג עדיין המשיך בפעילותו בחבר יקירי העיר, בייעוץ מקצועי ובהגשת סיוע לוועדי ארגונים ציבוריים שונים. בהיותו בן תשעים ושתיים ביקר אותו בביתו העיתונאי שמעון סאמט מ"הארץ" ומצא אותו שוקד על לימוד חומר תכנוני חדש שהגיע אליו מרחבי עולם. "בריאותי נסבלת", אמר בן-סירה לסאמט, "ועדיין אני שקוע בעיון בחומר מקצועי הנדסי-תכנוני ארצי ובינלאומי כדי ללמוד ולדעת יותר ויותר". באותו פרק זמן אמר עליו יו"ר אגודת מהנדסי ערים, פנחס וימר כי "מאז פרש יעקב בן-סירה מתפקידו כמהנדס העיר ת"א, נעשתה קפיצת דרך לרעה בנושא ההנדסה העירונית". לדבריו בתקופתו של בן-סירה היה מהנדס העיר הדמות הדומיננטית ששלטה בכל תחומי ההנדסה בעיר. '''
סורבאיה
העיר
סורבאיה, המצויה במזרח האי ג'אווה, הפכה לאחת הערים הגדולות בדרום מזרח אסיה. אוכלוסייתה מונה כיום כ-2.87 מיליון נפש, ובאזור הכפרי שמסביבה מתגוררים כ-9.9 מיליון תושבים נוספים. האזורים מסביב לסורבאיה כוללים את למונגן בצפון-מערב, גרסיק במערב, בנגקאלן בצפון-מזרח, סידוארג'ו בדרום, ומוג'וקרטו וג'ומבנג בדרום-מערב.
יעקב בן-סירה
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר
קיימות עדויות רבות על חזונו של יעקב בן-סירה בנוגע לפני העיר בעתיד. באחת מהן, שהתפרסמה בביטאון לשכת המהנדסים והאדריכלים שנים אחדות לפני פטירתו, מופיעה אזהרתו: "תוך בניית מפעלים כלכליים והיכלי תרבות רבי-תפארת, הולכת ונשמטת הקרקע מתחת לרגליהם של תושבי הערים. המגורים הנוחים - לאו דווקא דירות הלוקסוס - הם העיקר, ולא הבניינים המונומנטליים".
סורבאיה
העיר
גשר סורמאדו בין סורבאיה לבין האי מאדורה נחנך ב-2009. זהו הגשר הארוך באינדונזיה. עד בנייתו הייתה מאדורה נגישה באמצעות מעבורת מנמל סורבאיה, המכונה טנג'ונג פראק, במלאית: "כף (בליטת חוף) הכסף".
יעקב בן-סירה
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר
מכה קשה נחתה עליו ועל רעייתו כאשר ביום הראשון של מלחמת ששת הימים ב-1967 נהרג בנם בכורם ד"ר משה בן-סירה במילוי תפקידו. הבן, שנמנה עם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, היה מרצה בכיר בפקולטה לפיזיקה בטכניון בחיפה. רעייתו חיה הלכה לעולמה ב-1981, ובשנותיו האחרונות היה בן-סירה מוקף בבני משפחתו ובעיקר נשען על בנו הצעיר, יצחק. בשנת 1994 נפטר בדירתו בבית שבנה בשדרות רוטשילד והוא בן תשעים וחמש.
סורבאיה
העיר
בעיר סורבאיה גורדי שחקים שהידועים בהם הם "מגדל BRI" שגובהו 220 מ', "מגדל BII" שגובהו 200 מ' ומגדל גראהא פנה, שגובהו 175 מ'. כן מצויים בעיר מרכזי קניות וקניונים רבים, ביניהם "פלאזה טונג'ונגאן", "קניון גלאקסי", "סורבאיה פלאזה", "סופרמול פקואון אינדה" ו"רויאל פלאזה סורבאיה".
יעקב בן-סירה
לאחר פרישתו מתפקיד מהנדס העיר
חמש-עשרה שנים לאחר פטירתו, בשנת 2009, התפרסם ספרו של האדריכל נתי מרום "עיר עם קונספציה" המתמקד בתכנונה של תל אביב. בספר זה מוקדש פרק רחב יריעה לפועלו העשיר של יעקב בן-סירה כשהכותב מעלה על נס את גישתו המודרנית וחשיבות תרומתו להתפתחותה של תל אביב ומדגיש את שיתוף הפעולה ההדוק שהתקיים בינו לבין ראש העיר ישראל רוקח, יורשו של מאיר דיזנגוף.
סורבאיה
העיר
סורבאיה היא משכנה של "הארמדה המערבית", אחת משתי ה"ארמדות" המרכיבות את הצי האינדונזי. הארמדה המזרחית עוגנת במקאסאר שבאי סולאווסי. מורשתה הימית החזקה משתקפת במוזיאון הצוללות, שנוצר משלד של צוללת רוסית ישנה שהוסב למוזיאון והוצב במרכז העיר.
בעיר עמד בית הכנסת, אחד משניים שהיו באינדונזיה, אך הוא נהרס בשנת 2013. בית הכנסת היה ממוקם בבניין קולוניאלי ישן שהשתייך לרופא הולנדי והיה בית כנסת אורתודוקסי-ספרדי. פעילים של תנועת חב"ד מאוסטרליה שמו להם לאחרונה למטרה לשמר את החיים היהודיים בסורבאיה, ולייבא לאינדונזיה את משנת חב"ד.
גן החיות בסורבאיה נפתח ב-1916 והיה הראשון בעולם שהצליח להביא להתרבות בשבי של אורנגאוטן. הסמליל של גן החיות כולל תמונת דרקון קומודו.
בעיית ההצפות פוגעת במקומות רבים בעיר במהלך עונת הגשמים, ונובעת מתשתית ביוב רעועה.
אתרים מעניינים אחרים בעיר כוללים את:
בסורבאיה 31 רבעים, המחולקים ל-163 יחידות מוניציפליות זעירות הקרויות "כפרים".
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ואנדה. בעיר מספר תחנות רכבת. מסוף האוטובוסים המרכזי הוא פורביה.
הנמל העיקרי בעיר הוא טנג'ונג פראק, והוא אחד הנמלים החשובים במדינה. כיום, הוא אחד מעשרת נמלי המשא העמוסים בדרום מזרח אסיה. הנמל האחר המשרת את העיר נקרא גרסיק, והוא נמצא בעיר בשם זה לא הרחק מסורבאיה. תוכניות עתידיות מדברות על הפסקת השימוש בנמל טנג'ונג פראק, והפיכתו לאזור תיירות, והרחבת נמל גרסיק לצורכי מסחר.
נמל התעופה הבינלאומי ג'ואנדה הוא השני בגדלו באינדונזיה במונחים של נפח תעבורתי. הוא משמש בעיקר לנוסעים בין מזרח ומערב אינדונזיה. בעתיד יועברו הקווים הבינלאומיים לנמל התעופה הנבנה בלמונגן, והנמל יהפוך לנמל תעופה פנימי בלבד.
כלכלה
העיר משמשת את אחד הנמלים החשובים והעמוסים במדינה. תוצרת האזור כוללת סוכר, טבק וקפה. בעיר פועלים מספנה גדולה ומספר בתי ספר ימיים.
כבירת המחוז סורבאיה היא גם מרכז מינהלי ומסחרי חשוב. היא נחשבת לנקודת המסחר החשובה במזרח ג'אווה.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.87 מיליון תושבים וכ-9.9 מיליון במטרופולין סורבאיה, המכונה גרבאנגקרטוסוסילה. האסלאם והנצרות הן הדתות העיקריות בסורבאיה, דתות אחרות כהינדואיזם, קונגהוצ'ו, בודהיזם וקג'וון, פועלות אף הן בעיר. העיר היא עיר תעשייתית, ומכאן משתמע כי היא כוללת רבעי עוני רבים, אך גם כי ישנה כמות רבה של זרים הפוקדים אותה וגרים בה לתקופות ארוכות. העיר היא משמשת גם כמרכז חינוכי חשוב, ופוקדים אותה סטודנטים מרחבי אינדונזיה.
העיר היא רב תרבותית. ישנם בה נציגים לתרבות המלאית, הסינית, ההודית, הערבית והאירופית. בנוסף לילידי האי ג'אווה, והאי מאדורה, העיר כוללת נציגות לתושבי כל האיים האחרים של אינדונזיה. רוב התושבים מדברים בדיאלקט של שפת ג'אווה הנקרא "סורובויאן".
העיר העתיקה בסורבאיה התרחבה עם הזמן, והאוכלוסייה גדלה בשיעור של 1.2% מדי שנה. בשנים האחרונות אנשים עברו ממרכז העיר הצפופה לפרברים הנחשבים כמרווחים, עשירים ובטוחים יותר.
ספורט וחינוך
קבוצת הכדורגל המקומית, פרסבאיה סורבאיה פועלת מאצטדיון "גלורה 10" בעיר. בשנים האחרונות שיחקה הקבוצה לסירוגין בליגה האינדונזית הראשונה והשנייה.
בסורבאיה מספר אוניברסיטאות ומוסדות לימוד גבוהים טכניים ודתיים. אחד מהם הוא אוניברסיטת איירלנגגה שהיא האוניברסיטה הוותיקה והגדולה ביותר במזרח ג'אווה, ונוסדה ב-1948. האוניברסיטה מפעילה בית ספר נחשב לרפואה ומחלקה מעולה לפסיכולוגיה. המוסד הטכנולוגי "העשירי בנובמבר" (Institut Teknologi Sepuluh Nopember) הוא מוסד חשוב לחינוך טכנולוגי בעיר, וידוע בזכות הפקולטאות לרובוטיקה, הנדסת מכונות והנדסה ימית. בסורבאיה פועלת גם האקדמיה הימית של צבא אינדונזיה.
ערים תאומות
סורבאיה מקיימת קשרי "ערים תאומות" עם הערים הבאות:
וילי סאטון
ויליאם "וילי" סאטון (באנגלית: William "Willie" Sutton; 30 ביוני 1901 - 2 בנובמבר 1980) היה פושע אמריקאי מפורסם ורב מעללים אשר התפרסם בזכות מעשי שוד הבנקים הרבים שביצע. סאטון, אשר היה משתמש בכישוריו במשחק ובתחפושות למטרות פשעיו, זכה לכינוי "וילי החלקלק" (Slick Willie).
תולדות חייו
סאטון נולד למשפחה אמריקאית ממוצא אירי בברוקלין, הרביעי מבין חמשת ילדי המשפחה. בנערותו נשר מבית הספר והחל לעבוד בעבודות שונות ומזדמנות. כבר בילדותו החל בפשע, ועל פי הספדו החל לפרוץ לבתים בגיל 9.
סאטון החל לשדוד בנקים בתעוזה הולכת וגוברת החל בסוף שנות ה-20. באותן שנים נשא לאישה את לואיז לודמן, אך השניים התגרשו זמן קצר לאחר מכן, כאשר המשטרה תפסה את סאטון ב-1931, ובית המשפט גזר עליו עונש של 30 שנות מאסר בגין תקיפה ושוד.
סאטון לא נשאר זמן רב בכלא וב-11 בדצמבר 1932 הצליח לקחת סוהר כבן ערובה בעזרת אקדח שהבריח לתאו. סאטון הצליח לברוח מהכלא ובמהרה חזר לשדוד בנקים. במהלך העשורים הבאים מעשי השוד של סאטון רק הלכו וגברו. כך שדד חנות תכשיטים לאור יום, וניסה לשדוד פעמיים את אותו הבנק. מצידן של רשויות החוק, אלו חידשו במשנה תוקף את מאמציהן ללכוד את הפושע, ואף הצליחו בכך מספר פעמים - אך פעם אחר פעם סאטון הצליח לברוח מכלאו.
ב-1950 סאטון היה לאחד מעשרת הפושעים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. אף על פי כן, הוא נעצר שוב רק ב-1952, ודווקא בזכות ארנולד שוסטר, אזרח מהשורה אשר זיהה את סאטון ברכבת התחתית של ניו יורק. שוסטר עקב אחרי סאטון והודיע על מקום המצאו למשטרה. שוסטר זכה לפרסום רב בעקבות חלקו בלכידת הפושע, אך זה הוביל ככל הנראה לרציחתו הברוטלית, אשר לימים נטען כי "הוזמנה" על ידי משפחות הפשע המאורגן כנקמה.
על סאטון נגזר מאסר עולם ו-135 שנות מאסר נוספות. עם זאת, סאטון שוחרר מבית הכלא ב-1969, 17 שנים בלבד לאחר מכן, בעקבות מצבו הבריאותי המדרדר עקב מחלת הנפחת. לאחר שחרורו סאטון פרש מקריירת הפשע הענפה אשר אימץ וניצל את כישוריו בכיוון ההפוך - ייעוץ לבנקים כיצד להתגונן ממקרי שוד. סאטון נפטר ב-1980 ונקבר בברוקלין.
מורשת
"הישגיו" של סאטון, אשר על פי הערכות מנו כ-2 מיליון דולר אשר נשדדו מכ-100 בנקים שונים, זיכו אותו למעמד של גיבור תרבות. הוא כתב ספרי אוטוביוגרפיה, השתתף בפרסומות בטלוויזיה ודמותו הוללה בעיתונים. סאטון התפרסם בכך שעל אף שנהג להביא עמו נשק למעשי השוד, אך מעולם לא ירה בו. מאוחר יותר טען כי הנשק מעולם לא היה טעון, "מחשש שמישהו יפגע".
בין השאר נזקף לזכותו הציטוט "because that's where the money is" (בתרגום חופשי: "כי שם הכסף נמצא") בתשובה לשאלה מדוע שדד בנקים. סאטון הכחיש כי אמר את הציטוט, אך האגדה האורבנית כבר נוצרה. בין השאר ניתן למצוא הדים לציטוט ב"חוק סאטון" (Sutton's law) במדעי הרפואה, אשר קובע כי יש להעדיף את הדיאגנוזה הסבירה ביותר.
הספרות ההונגרית-יהודית במאה ה-19
הספרות ההונגרית-יהודית החלה בשנות ה-40 של המאה ה-19 ונמשכת עד ימינו אלה. ספרות זו הצמיחה כמה מהיוצרים החשובים בתולדות הספרות ההונגרית, תרמה להטמעת רוח הספרות האירופית בספרות הונגריה, וסייעה לקבלת הספרות ההונגרית בתוך הספרות האירופית הכללית. ספרות זו ביטאה את קולם הייחודי של יהודי הונגריה במאות ה-19 וה-20, ושיקפה את הלכי רוחם ואת הנושאים שהעסיקו אותם, ובראשם שאלת ההשתייכות הלאומית. הערך עוסק בתחילת דרכה של הספרות הונגרית-יהודית, ובמיוחד במאה ה-19.
רקע
תחילתה של הספרות ההונגרית יהודית היא בשנות ה-40 של המאה ה-19. מסוף המאה ה-18 ממלכת הונגריה הפכה לארץ קולטת יהודים רבים מכל סביבתה. ערך זה מתאר את התחלת כתיבת השירה, הפרוזה והדרמה על ידי יהודים בהונגריה במאה ה-19. יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את "כתב הסובלנות" ליהודים בשנת 1781, מיד לאחר מות אמו, מריה תרזה. בכתב הסובלנות ביטל הקיסר את הגבלות המגורים שנאכפו על היהודים עד פרסום כתב הסובלנות והעניק להם חופש תנועה ברחבי האימפריה שלו שכללה גם את הונגריה, שהייתה מלוכה תחתיו. השתלבות היהודים בחיי המסחר והכלכלה בכל האימפריה בכלל ובהונגריה בפרט יצרה את התבססותם הכלכלית של היהודים ואת הדרישה ההולכת וגוברת מצדם ללימודים כלליים ולעיסוק במקצועות חופשיים. בתקופה זו היגרו יהודים רבים לתוך שטחי הונגריה, בעיקר מצפון מזרח, אזור גליציה (בפולין) ומצפון מערב, מורביה (בצ'כיה). במהלך ההתבוללות של חלקים מהיהודים במרכז ומערב המדינה בקרב יהדות הונגריה מאמצע המאה ה-19, התחילו היהודים להשתתף יותר ויותר בספרות הלאומית ההונגרית והאירופית, תוך שילוב ערכים ספרותיים בתוך הספרות ההונגרית שהעניקו לה גוון ייחודי.
שירה
היהדות ההונגרית החלה להשמיע את קולה בשירה בשנות הארבעים של המאה ה-19, ממש עם תחילת תנועת ההתבוללות. בעבודות הליריות המוקדמות הללו המשוררים ניסו להוכיח בעיקר את לאומיותם ההונגרית הן ליהודים והן לנוצרים ההונגרים כאחד, לעיתים קרובות באמצעות ביקורת עצמית. השירים שנכתבו על ידי משוררים יהודיים אלה במהלך המהפכה ההונגרית של 1848 ובמלחמת העצמאות ההונגרית לאחריה מגלים פטריוטיזם נלהב. היהודים השתתפו בקרבות מלחמה זו מתוך מחויבות רבה. מנקודת מבט ספרותית השירים לא הצטיינו במיוחד. המשורר הראשון מבין היהודים ההונגריים, מיהאי הלפרין (Helprin Mihály) (1888-1828), כתב באווירה זו תחת השפעה פטריוטית. שיריו והמוטיבים בהם דומים לאלה של המשורר הלאומי ההונגרי הגדול שאנדור פטפי שנפל במלחמת עצמאות זו וכן מור סגפי שכתב גם שירה וגם פרוזה.
שירתו של איגנץ רייך (1887–1821), אחד המשוררים היהודיים הראשונים, התפרסמה בכתבי העת 'בן-חנניה' שעורכו היה הרב ליפוט לעף, בית-לחם ויהודים הונגריים (A Magyar Izraelitak). הוא אפילו תרגם לעברית את ההמנון הלאומי ההונגרי שנכתב על ידי פרנץ קלצ'יי.
התבוסה ההונגרית במלחמת השחרור של 1848 נוגעת ליהודים בהונגריה ורגישה מאוד עבורם בשל אובדן שחרור שלהם גם כן והעדר קבלת זכויות. היא משתקפת גם בספרות ההונגרית-יהודית. חיי הספרות ההונגרית-יהודית מוגבלים באותן שנים בעיקר לתרגומים של יצירות סופרים ומשוררים הונגרים לשפה הגרמנית. תרגומים אלה על ידי הסופרים ההונגרים-יהודים תרמו רבות להכרה הבינלאומית של הספרות ההונגרית. בשנת ה'פשרה' בין אוסטריה לבין הונגריה (1867), האמנציפציה עבור היהודים גורם לשינוי בספרות. השימוש בשפה ההונגרית הופכת לעדיפות ראשונה ונעשית שכיחה יותר. הז'אנרים של הספרות היהודית-הונגרית מתרחבים, הנושאים, הטונים מתחדשים - אם כי חלק מהשירים עדיין מתיישרים עם הסגנון העממי של שאנדור פטופי ויאנוש אראן. אחד המשוררים היהודים-הונגרים הידועים ביותר של אותה עת, הליריקן הגדול ביותר בספרות היהודית בהונגריה הוא יוז'ף קיש (1843-1921). בשנת 1868 הופיע כרך שיריו הראשון בשם "לחנים יהודיים". משנת 1890 מתחילים להשמיע את קולותיהם המשוררים לאיוש פלאדי (זילברשטיין), אמיל מקאי (פישר) ינה הלטאי (הרצל) בן דודו של בנימין זאב הרצל, הוגו איגנוטוש (פייגלסברג) ואחרים. בשירתם, הרגשות הלאומיים ההונגריים או היהודיים כבר לא אופייניים, וגם זכויות היהודים המתבוללים לא נושא עבורם. הם מסתגלים להונגריה העירונית והדמוקרטית ומאמצים למעשה לתוך ספרות ההונגרית את הזרמים הרוחניים באירופה באותה עת.
במאה ה-20 יש כבר שפע משוררים יהודיים שהבולט שביניהם והמשורר הגדול ביותר של הונגריה אולי במאה זו הוא מיקלוש רדנוטי (גלאטר) שנרצח בשואה בשנת 1944 בגיל 35.
סיפורת (פרוזה)
כותב הפרוזה ההונגרי-יהודי הראשון היה אגאי אדולף (1836-1916). כתיבתו מאופיינת ב"קלילות צרפתית" שמעניקה לה סגנון מיוחד, עליז ותוסס בכל ספריו שבהם גם הומור יהודי מקבל מקום. הוא מציג את דמות היהודי המתבולל בצורה אירונית וסאטירית. משנת 1857 ואילך כתביו התפרסמו בכל כתבי העת העיקריים בהונגריה, היומיים, הסאטיריים והמקצועיים. הוא המייסד והעורך גם של בורשסם ינקו כתב העת הסאטירי. בורשסם ינקו הציג בעיות פוליטיות וחברתיות בצורה מגוחכת עד גרוטסקית.
אחד הסופרים הנוספים שנולדו בהונגריה וכתבו בהונגרית הוא מוריץ בלוך (מאוחר יותר שינה את שמו למור בלאגי 1815-1892). הוא היה הראשון כבר בשנת 1840 שתיאר את תשוקת ההתבוללות, כאידיאל של היהודי ההונגרי, בעל לאומיות הונגרית ודת יהודית. בשנת 1841 פרסם את חמשת חומשי תורה בהונגרית ובעברית. בהוקרה על תרגום התורה, הוא התקבל כחבר האקדמיה ההונגרית למדעים והיה החבר היהודי הראשון באקדמיה. במאי 1843 התנצר. סופרים אלה של המאה ה-19 הטמינו את זרעי הספרות ההונגרית-יהודית של המאה ה-20 והצמיחו את הסופרים ההונגרים היהודים הגדולים כמו מפרידיש קרינתי דרך אלדאר קומלוש כדוגמה אחת ועד אימרה קרטס בעל פרס נובל ההונגרי-יהודי לספרות. בתקופת העוצרות התבלט לאיוש הטווני (דויטש), שספרו המפורסם ביותר, "אדונים ופשוטי עם" מ-1927, עסק בקורותיה של משפחה יהודית מתבוללת בסגנון שחיקה את "בית בודנברוק".
דרמה
ענף הדרמה ההונגרית-יהודית היא הרחוקה ביותר מהשורשים היהודיים מבין כל ענפי הספרות היהודית, אך על ז'אנר ספרותי זה השפיע הכי הרבה האינטלקט היהודי. קארוי הוגו (ברנשטיין) (1877-1808) הוא אחד היוצרים הראשונים שהשמיע את דברו בשפה הפורמטיבית של הדרמה. מחזותיו - כמו גם שיריו - מתפרסמים בעיקר בגרמנית. בהשפעת הרומנטיקה הצרפתית יוצר את הדרמה "בנקאי וברון". הוא מדבר בקושי הונגרית, ואת יצירתו זו המוצלחת ביותר מבין כולן מתרגמים להונגרית מִיקְשָה פַלק וגאַבּוֹר אֶגְרֶשִי. שאנדור ברודי (1863-1924) עומד על קרקע סוגת הנטורליזם בתיאורו את האדם ואת החיים. יצירתו בשם "האומנת" מציגה את עולם האיכרים במלוא עליבותו, תוך הבעת ביקורת נוקבת על החברה הבורגנית. גם הדרמה שלו "הסטודנט לרפואה" ביקורתית מאוד עם סימנים ריאליסטיים, בעוד שיצירתו "המורה", שהנושא לכתיבתה נלקח מתוך מאמר בעיתון, מסתיימת בשתי סיומות שונות (שתי גרסאות). האחת נכתבה על ידי המחזאי לקהל הבורגני עם סוף טוב, "הפי אנד" בעוד השנייה, הספרותית, עצובה וקודרת. ברודי הניח את יסודות הדרמה בספרות ההונגרית לכל הדורות הרבים אחריו.
בתום כחצי מאה מן ההתחלה בשנות הארבעים של המאה ה-19, המשוררים, הסופרים והמחזאים ההונגרים-יהודים כבר המייצגים ביצירותיהם את הספרות ההונגרית גם מחוץ להונגריה ובכך תורמים למעשה להכללת הספרות ההונגרית בספרות האירופית.
ג'ון דגליש
ג'ון דגליש (באנגלית: John Dagleish; נולד בפברואר 1981) הוא שחקן בריטי הידוע מעבודתו בתיאטרון.
קריירה
בין השנים 2008 ל-2011 גילם דגליש את אלף ארלס בסדרת הדרמה "הדרך לקנדלפורד" של ה-BBC. ב-2011 שיחק בתפקיד ריי דייוויס בהפקה המקורית של המחזמר "Sunny Afternoon" בתיאטרון המפסטד. באוקטובר 2014 הועברה ההפקה לווסט אנד, על הופעתו זו זכה דגליש בפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר. הוא היה גם מועמד לפרס הכישרון העולה של לונדון איבנינג סטנדרד. כחלק מהקאסט המקורי השתתף דגליש באלבום של המקורי של המחזמר.
מיכל בת-אדם
מיכל בת-אדם (נולדה ב-2 במרץ 1945) היא במאית קולנוע, תסריטאית, שחקנית ומשוררת ישראלית. כלת פרס ישראל לקולנוע (2021) ופרס אופיר על מפעל חיים (2019).
ביוגרפיה
נולדה בעפולה לימימה ואדם רובין שעלו מפולין. בגיל שש הצטרפה לאחותה נטע בקיבוץ מרחביה. השתיים שינו את שם משפחתן לבת-אדם. ניגנה בתזמורת בני הקיבוצים, למדה באקדמיה למוזיקה, ובבית-הספר למשחק "בית צבי".
קריירת משחק
בתחילת שנות השבעים השתתפה בסרטי הקולנוע של בן-זוגה, הבמאי משה מזרחי, "אני אוהב אותך רוזה" (1972), "הבית ברחוב שלוש" (1973), "אבו אל בנאת" (1973), "איש רחל" (1974) וזוכה פרס האוסקר האמריקאי, ההפקה הצרפתית, "כל החיים לפניו" (1977). בין-השאר שיחקה בת-אדם גם בסרט "הפריצה הגדולה" (1970), בסרט "הדיבר ה-11" (1975) ובסרט הצרפתי "La Fille de Prague avec un sac très lourd" (1977). במקביל בלטה גם בכמה תפקידים בתיאטרון, במיוחד ב"ציד המכשפות" לארתור מילר.
לאורך שנות השמונים, במקביל לקריירה כבמאית, השתתפה בת-אדם בסרטים "המשחק האמיתי" (1980), "מגש הכסף" (1983), "עתליה" (1984), "השגריר" (1984), "המאהב" (1986), אותו אף ביימה, בסרט האמריקאי "המרגל הישראלי בדמשק" (1987), ובסרט הצרפתי "חנה ק." (1983). במקביל שיחקה בהצגות בתיאטראות הבימה, הקאמרי ותיאטרון בית ליסין. לאורך שנות התשעים חדלה מלשחק, מלבד סרטו של משה מזרחי, "נשים" (1996). ב-2008 הצטרפה לצוות שחקני העונה השנייה של "בטיפול". בקיץ 2013 הועלתה גרסה בימתית לסרטה "רגעים".
קריירת בימוי
ביימה את הסרט "רגעים" (1979), הפקה צרפתית-ישראלית, אותה גם כתבה ושיחקה בו לצד אסי דיין. בשנות השמונים כתבה וביימה את "על חבל דק" (1980), בכיכובה של גילה אלמגור, את "בן לוקח בת" (1982), את "המאהב" (1986), המבוסס של ספרו של א.ב. יהושע, בו כיכבו יהורם גאון ואביגיל אריאלי, "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" (1989), בכיכובם של יוסי פולק, ריטה ולבנה פינקלשטיין, ואת סרט הטלוויזיה "הדוד פרץ ממריא" (1993) בו גם שיחקה, על פי סיפור מאת יעקב שבתאי.
הסרט "רגעים" צונזר בשנת 1979 והוסרו ממנו שלושה קטעי "אירוטיקה". העתירה שהגישו היוצרים לבג"ץ נדחתה. בשנת 2013, במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן הסרט לראשונה בישראל בגרסתו הלא מצונזרת.
ב-2017 יצרה הבמאית נטעלי בראון סרט תיעודי על בת-אדם, "מקווה שאני בפריים", על מאבקה למצוא את מקומה בעולם הקולנוע ועל הזוגיות שלה בבית שמכיל שני במאים. הסרט זכה במקום השני (פרס השופטים) בפסטיבל דוקאביב (2017) ובפרס על הסרט התיעודי הטוב ביותר עד שישים דקות בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
חיים אישיים
הייתה נשואה לבמאי משה מזרחי, עד לפטירתו ב-2018, ואם לדניאל.
חורשים (פירושונים)
{{פירושונים|* חורשים – קיבוץ בשרון הדרומי
ראו גם
}}
פנמה סיטי
פנמה סיטי (בספרדית: Ciudad de Panamá, "סיודאד דה פנמה") היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר בפנמה. ממוקמת בסמוך לתעלת פנמה, בצד האוקיינוס השקט. אוכלוסייתה מונה כ-813,000 תושבים, המהווים רבע מאוכלוסיית המדינה כולה, והיא המרכז הפוליטי, הכלכלי והתרבותי של פנמה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-15 באוגוסט 1519, בידי הקונקיסטאדור הספרדי פדרו אריאס דָוִילה (פֵּדרָאריָאס), והייתה היישוב הקולוניאלי הראשון לחופי האוקיינוס השקט. בזכות מיקומה הפכה בתוך זמן קצר לבסיס למסעות מחקר וכיבוש בפרו, וכן תחנת-מעבר למטעני זהב וכסף בנתיב מאמריקה לספרד. במשך השנים חלו עליות ומורדות במעמדה של פנמה בהתאם לשינוי בהיקפי הסחר והתנועה לאורך מצר פנמה.
ב-1539 ושוב ב-1563 פרצו בעיר שרפות גדולות שהרסו חלקים ניכרים ממנה. למרות זאת לא נבלמה התפתחותה של העיר, וב-1610 התגוררו בה לפחות 5000 תושבים, והיו בה בית-חולים, מנזרים, כנסיות וקתדרלה. באותה עת הייתה בין החשובות שבערים הספרדיות באמריקה.
הגידול באוכלוסייה נמשך למרות האסונות, וב-1670 התגוררו בעיר כ-10,000 תושבים. בשנת 1671 נכבשה העיר על ידי כוח שמנה כ-1,400 פיראטים, בהנהגת הנרי מורגן. הפיראטים בזזו את העיר, שנשרפה לחלוטין. היא נבנתה מחדש בשנת 1673, במרחק של כ-8 ק"מ מהמיקום המקורי, אך לא חזרה במהרה לממדיה לפני החורבן.
באמצע המאה ה-19, בעקבות בנייתן של מסילות הרכבת בארצות הברית, עברו דרכה מאות אלפי בני אדם, והיא התרחבה במידה משמעותית.
בעקבות פתיחתה של תעלת פנמה בשנת 1914, הנוכחות האמריקנית באזור תרמה לצמצום פגיעתן של מחלות נפוצות, כמו למשל המלריה, ולהעלאת איכותם של מי השתייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגבירה ארצות הברית את נוכחותה בעיר במידה רבה, ותרמה לפיתוחה. מתקנים צבאיים שהוקמו באזור מנעו חופש תנועה מתושבים מקומיים עד לשנות השישים.
כלכלה
פנמה סיטי היא המרכז הכלכלי והפיננסי של פנמה. הכלכלה המקומית מסתמכת על בנקאות, מסחר ותיירות.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת פנמה, האוניברסיטה הטכנולוגית של פנמה והאוניברסיטה הקתולית סנטה מריה לה אנטיגואה, וכמו כן שלוחות של אוניברסיטאות שונות מארצות הברית, כמו אוניברסיטת אוקלהומה, אוניברסיטת לואיוויל ואוניברסיטת המדינה של פלורידה.
תחבורה
בפאתיה המזרחיים של העיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי טוֹקוּמן (Tocumen), שדה התעופה הראשי במדינה. שדה תעופה קטן יותר, מרקוס חלברט (Marcos A. Gelabert), שהיה בעברו שדה תעופה צבאי אמריקני, משרת טיסות-פנים וטיסות בינלאומיות לטווחים קצרים.
הנמל הימי של העיר ממוקם בבלבואה.
העיר מהווה את מוקד התחבורה היבשתית של פנמה, ונמצאת על הדרך המהירה המרכז אמריקנית מספר 1, שהיא חלק מן הכביש הפאן-אמריקאי. הדרך חוצה את תעלת פנמה בגשר האמריקות, המצוי קרוב לפתח התעלה. ב-2004 נבנה גשר נוסף, "גשר יובל המאה", מעט צפונה מהעיר, כדי לנקז חלק מצוואר הבקבוק שיצר גשר האמריקות.
התחבורה הציבורית הפנימית בעיר מבוססת על אוטובוסים, ומצויה בתהליך של שדרוג, שמתוכנן להסתיים ב-2009.
ב-8 באפריל 2014 נחנכה לראשונה בתום שנתיים של עבודות הרכבת התחתית הראשונה של פנמה סיטי.
פורד טרנזיט בס
לאחר מלחמת העולם השנייה דגמי "פורד טרנזיט בס" היו האוטובוס האוניברסלי ששווקו על ידי "פורד".
שלדת הרכב יוצרה על ידי חברת "Union City Body Company" שמקום משובה היה ב-"Union City, Indiana" באינדיאנה.
בין השנים 1941–1943, יוצאו דגמי "פורד טרנזיט בס" לקנדה, שלדת דגמי "פורד טרנזיט בס" יוצרו בקנדה על ידי "Brantford Coach & Body" בוינדזור (אונטריו).
ניהול לחצים
ניהול לחצים הוא מגוון רחב של טכניקות פסיכותרפיות שמטרתן לסייע בשליטה ברמות הדחק (סטרס או מתח פסיכולוגי) של האדם, במיוחד דחק כרוני, בדרך כלל לצורך השיפור בתפקוד היומיומי של האדם הנתון בדחק.
בהקשר זה, המונח 'דחק' מתייחס רק לדחק שיש לו השלכות שליליות משמעותיות, או למצוקה בטרמינולוגיה שמייצג המדען האוסטרי הנס סלייה, ולא במה שסלייה מכנה "יוסטרס", שמשמעותו לחץ שהשלכותיו מועילות או אחרות (אך בכל אופן לא מזיקות).
מתח מייצר סימפטומים פיזיים ונפשיים רבים, המשתנים בהתאם לגורמים השונים המשפיעים אצל כל אדם. סימפטומים אלו יכולים לכלול ירידה בריאותית פיזית, כמו גם דכדוך.
תהליך ניהול הלחצים ידוע כאחד מהמפתחות לחיים מאושרים ומוצלחים בחברה המודרנית. על אף שאורח החיים המודרני מייצר דרישות רבות אשר יכולות להתברר כקשות להתמודדות, תהליכי ניהול לחצים יכולים לספק מספר דרכים לניהול של חרדות ולהשפעה חיובית על רווחה כללית של האדם.
על אף שלחץ לעיתים קרובות נחשב כחוויה סובייקטיבית, רמות של דחק הן משהו הניתן למדידה בקלות יחסית, על ידי שימוש במבחנים פיזיולוגיים שונים הדומים לאלו המשמשים בבדיקות פוליגרף.
ישנן שיטות מעשיות רבות לניהול לחצים: חלקן מיועדות לשימוש על ידי אנשי מקצוע בתחומים רפואיים ובתחומים נוספים וחלקן שיטות לעזרה עצמית, שעשויות לסייע לאדם הנמצא בדחק להפחית את רמות הלחץ, לספק תחושת שליטה חיובית על חייו ולקדם רווחה כללית.
טכניקות אחרות להורדת מתח יכולות לכלול שגרת אימונים יומיומית, אימוץ של תחביב כלשהו, כתיבת יומן המפרט מגוון מחשבות / תחושות ומצבי רוח וגם שיחה עם אדם קרוב שניתן לסמוך עליו. יש להביא בחשבון שלא כל הטכניקות מתאימות ויימצאו כיעילות עבור כל אחד, ולכן יש לנסות אסטרטגיות שונות לניהול לחצים על מנת למצוא את המתאימה ביותר עבור אותו אדם. דוגמה לכך יכולה להיות תגובתם של שני אנשים שונים לנסיעה במתקן רכבת הרים: אחד יכול לצעוק ולהחזיק בכוח במעקה, בעוד השני צוחק ונהנה מכל רגע בעוד הוא מעיף את ידיו באוויר. זוהי דוגמה להשפעת הלחץ בצורה שונה על כל אדם, כי כל אחד מטיפוסים אלו יכול להזדקק לטכניקת טיפול שונה בלחצים. טכניקות אלו לניהול לחצים לרוב אינן דורשות אישורים רפואיים, אבל חשוב מאוד גם לבדוק האם שיטות רפואיות יכולות לסייע במצבים של לחץ ומתח.
הערכת האפקטיביות של טכניקות שונות לניהול מתחים יכולה להיות קשה, שכן המחקר בנושא הוא מוגבל. כתוצאה מכך, כמות ואיכות הראיות ליעילות של השיטות השונות משתנה. חלק מהשיטות נחשבות כיעילות כאשר משתמשים בהן בפסיכותרפיה, בעוד ששיטות אחרות עם פחות הוכחות ליעילותן נחשבות כשיטות מתחום הרפואה האלטרנטיבית. ישנם ארגונים מקצועיים רבים שמטרתם קידום שיטות טיפול קונבנציונליות או אלטרנטיביות במתח.
ישנם מספר מודלים מדעיים של ניהול לחצים, ולכל אחד מהמודלים יש הסברים אחרים למנגנונים השולטים בניהול לחצים. יש עדיין צורך במחקר מקיף יותר כדי לקבל הבנה טובה יותר למנגנונים הפועלים בפועל ויעילים בפועל בתחום של ניהול מתחים.
אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה
אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה (Europe of Freedom and Direct Democracy-EFDD) הייתה מפלגה פוליטית אירוסקפטית בפרלמנט האירופי. המפלגה מהווה באופן עקיף המשך לקואליציית החירות והדמוקרטיה (EFD) שהייתה בפרלמנט האירופי השביעי, עם שינויים משמעותיים בחברים שבמפלגה.
ניהול לחצים
רקע היסטורי
ריצ'רד לזרוס וסוזן פולקמן הציעו בשנת 1981 כי ניתן לחשוב על סטרס כתוצאה של "חוסר איזון בין דרישות ומשאבים", או מצב שקורה לאדם כאשר "הלחצים גוברים על יכולתו של האדם להתמודד". ניהול לחצים פותח על בסיס הרעיון כי מתח הוא לא תגובה ישירה ללחץ, אלא המשאבים והיכולות של אדם להתמודד הם מה שמתווך את תגובות האדם ללחצים. מאחר שמשאבים ויכולות אלו ניתנים לשינוי, ניתן להגיע למצבי ניהול לחצים.
אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה
קואליציית "אירופה של חופש ודמוקרטיה"
"אירופה של חופש ודמוקרטיה" (EFD) הייתה קואליציה פוליטית ימנית אירופאית בפרלמנט האירופי. הקבוצה הוקמה לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009, והורכבה בעיקר מאלמנטים של שתי קואליציות מפלגתיות בין לאומיות, האחת נקראת "עצמאות / דמוקרטיה" (Independence/Democracy-IND / DEM) והאחרת נקראת "האיחוד למען אירופה של האומות" (UEN-Union for Europe of the Nations) - שתיהן התקיימו במהלך הפרלמנט האירופי ה-6.
ה- EFD הייתה קואליציה של עשר מפלגות פוליטיות - הגדולות שבהן הן מפלגת העצמאות הבריטית (UKIP) עם 11 מושבים, והליגה הצפונית האיטלקית, עם תשעה מושבים - יחד עם מושב אחד עצמאי. ה-EFD התנגדה למגמת חיזוק האינטגרציה האירופית ותמכה בצמצום ההגירה לשטח האיחוד האירופי.
ניהול לחצים
רקע היסטורי
אלו הם גורמי המתח הנפוצים ביותר, שעלו מסקרים שנערכו בין אנשים עובדים:
על מנת לפתח תוכנית יעילה לניהול לחצים, יש צורך לאתר ולמפות תחילה את הגורמים המרכזיים בהם משתמש האדם לשליטה בדברים שגורמים לו ללחץ, כדי לזהות שיטות התערבות שיכולות להיות יעילות עבור אותו אדם.
אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה
קואליציית "אירופה של חופש ודמוקרטיה"
ב-24 ביוני 2014 קבוצת ה-EFD התארגנה למפלגת "אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה" (EFDD) עבור הפרלמנט האירופי השמיני, עם המשך החברות של רק אחת מתוך כל המפלגות הפוליטיות שיצרו את ה-EFD.
ניהול לחצים
רקע היסטורי
הפרשנות של לזרוס ופולקמן למתח מתמקדת באינטראקציות של אנשים עם סביבתם החיצונית (מה שידוע כמודל הטרנזאקציות). לפי מודל זה, לחץ לא ייגרם לאדם אם הוא לא יתפוס את מה שגורם לו ללחץ כאיום, אלא יראה את הגורם הזה כדבר שמאתגר אותו. כמו כן, אם אותו אדם יכול להשתמש או לאמץ מיומנוית התמודדות, אז התוצאה לגורמי לחץ כלשהם לא בהכרח תהיה סטרס. על פי מודל זה, אנשים יכולים ללמוד כיצד לנהל את ההתמודדות שלהם עם גורמי לחץ. הם עשויים ללמוד לשנות את נקודת המבט שלהם על הגורמים המלחיצים, ועל ידי כך לספק לעצמם יכולת וביטחון כדי לשפר את חייהם ולהתמודד עם סוגים שונים של גורמים מעוררי מתח.