cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי יעלי מונגולי
מבנה ומידות גוף
גופו של הצבי המונגולי דק וארוך, וצווארו וראשו קצרים ורחבים. הגולגולת שלו מעוגלת, והיא הגדולה מבין שלושת המינים. רגליו דקות וארוכות, ופרסותיו שחורות, קצרות וחדות. הזנב כאמור קצר ביותר, והוא בולט במקצת בשל הכתם הכהה שבסופו. עיניו של מין זה גדולות ושחורות, והן די בולטות מהפנים. אפו גדול ומחורץ, ואוזניו גדולות רחבות ומחודדות. גם לו עצמות אף גדולות ורחבות. מלבד הקרניים אין הבדלים רבים בין הזכרים לנקבות, כאשר לזכרים יש כתם כהה בחזה, והם עלולים להיות גדולים וכהים מהנקבות.הזכר מתייחד מהנקבה בכך שבעונת הרבייה הגרון שלו מתנפח בצורה בולטת מאוד, מה שנותן לו מראה מוזר כאילו יש לו צוואר גדול וראש קטנטן. בתקופה זאת יש לזכר גם שקי אוויר בלסת שלפעמים בולטים קצת החוצה.מידות הגוף של צבי יעלי מונגולי:גובה הכתפיים: 84-54 ס"מ.אורך הראש והגוף: 160-109 ס"מ.אורך הזנב: 12-8 ס"מ.אורך קרני הזכר: עד 20 ס"מ.משקל: 45-25 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
הצבי היעלי המונגולי אנדמי למרכז הערבה האירואסייתית. בעבר הוא היה נפוץ כמעט בכל מונגוליה, רוב האזורים הצפוניים של סין העממית (כולל חלקים גדולים ממנצ'וריה), מרבית חלקי הגבול המונגולי של רוסיה, וכן במזרח קזחסטן. כיום תפוצתו העיקרית היא במזרח ומרכז מונגוליה (האוכלוסייה העיקרית במחוזות דורנוד, חנטי, סוחבאטאר, גוביסומבר, דורנוגובי, דונדגובי, אומנוגובי, והאוכלוסייה הקטנה בזבחאן; בעבר היה מצוי גם בטוב, בולגאן, אובורחאנגאי, ארחאנגאי, באיינחונגור, גובי-אלטאי, חובסגול, חובד, אובס ובאיין-אולגי), צפון מזרח סין (מחוז מונגוליה הפנימית בלבד ובעבר גם בחיילונגג'יאנג, ג'ילין, חביי, שאנשי, נינגשיה, גאנסו ושינג'יאנג), וחלקים קטנים בגבול המזרחי של רוסיה עם מונגוליה (מחוז עבר הבאיקל; ובעבר גם ברפובליקות: בוריאטיה, טובה ואלטאי); בקזחסטן הוא נכחד לגמרי.התפוצה הגאוגרפית של מין זה משרעת לאורך המדבריות, ההרים והמישורים המונגולים - סינים, והיא נעצרת בהרי דרום סיביר מצפון, עמקי מנצ'וריה ממזרח, אגן דזונגאראי ממערב, וההרים המיוערים של מרכז סין והרמה הטיבטית מדרום.
בית גידולו של הצבי המונגולי הוא בעיקר הערבות והמישורים העצומים של הערבה האירואסייתית, "ערבת בודון טאלה" ו"ערבת אלן טאלה", וכן השטחים הגדולים של מדבר גובי. הוא מצוי גם על מורדות ועמקי רצועות הרים רבות כדוגמת הרי חינגד הגדול (צפון סין), הרי חנגי, אלטאי-מונגולי (צפון מערב מונגוליה), גובי-אלטאי (דרום מרכז מונגוליה), ובעבר גם בהרי אלטאי (רוסיה), טנואולה, סאיין ויבלונוי. לפני המאה ה-20 הוא היה מצוי בצורה מצומצמת גם על גבול יערות נשירים והטייגה של מנצ'וריה. בין הימות והנהרות שבהם הוא מצוי כיום או היה מצוי בעבר ניתן למנות את "אולאן נור", "דאלאי נור", "צ'אגאן נור", חובסגול, "אובסו נור", "חיארגס נור", "חר-אוז נור", "צ'ובד", "הולון נור", "בויר נור", אירטיש, "שי-הה", "סלנגה", "ארגון", הוואנג-הה, "טואול", "אורחון גול", "דזבחן", "אולונגור", יניסיי, ועוד. הטמפרטורות בתחומי תפוצתו נעות בין 20–30 מעלות חום בקיץ ל-10 עד 30 מעלות מתחת לאפס בחורף. כמות המשקעים הממוצעת בהם היא 25–500 מ"מ לשנה.
התנהגות ופעילות
הצבי המונגולי הוא בעל חיים פעיל יום, כאשר בסתיו ובחורף הוא פעיל בכל שעות היום בחיפוש אחר מזון, ובתקופות החמות של הקיץ בבוקר ושעות הדמדומים. בשעות המנוחה הצבאים המונגולים חופרים לעצמם גומות קטנות בשיחים שמגנות עליהם מפני הרוחות החזקות של מרכז אסיה. הם בעלי חיים חברותיים שנמצאים בקבוצות של 20–30 פרטים בקיץ, העלולות להגיע ל-100 פרטים בחורף. ברוב השנה העדרים מעורבים, אולם באמצע הקיץ לקראת ההמלטות הם מתבדלים לעדרי זכרים ועדרי נקבות. כאשר מגיעה עונת הרבייה הם שוב מתאספים, ומעבירים ביחד את החורף עד עונת ההמלטה הבאה. הצבאים המונגולים הם בעלי חיים שנמצאים תמיד בנדידות, בשל מחסור במזון ושינויים במזג האוויר. הנדידה הגדולה מתחילה באביב, שאז כל הקבוצות מתאספות לעדרים המוניים של 8,000-6,000 פרטים הנעים צפונה; לעיתים המספרים גדולים אף יותר, כשבשנת 2007 למשל, נצפה בערבות מונגוליה הדרומיות מגה-עדר של רבע מיליון פרטים. במהלך עונת הנדידה הם גומאים מדי יום בין 100 ל-300 קמ"ר. כאשר העדרים מגיעים למרעה הקיץ הם נפרדים לקבוצות קטנות שנמצאות רוב הזמן בשטחים קבועים של 100 קמ"ר. גם מחוץ לעונת הנדידה הצבאים המונגולים נוודים למדי, ומדי יום הם עלולים לגמוע 20 קילומטר בחיפוש אחר מזון.
תזונתם כוללת בעיקר עשבים ועשבי תיבול, וכן קטניות, דגניים, קליפות, זרעים וצמחי ערבה נוספים. במהלך החורף כאשר אין מזון זמין הם יכולים לשנות את התזונה שלהם, ומערכת העיכול שלהם משתנית בהתאם למזג האוויר; בתקופה זאת הם יכולים לעכל למשל מזונות סיביים ביעילות רבה יותר מהקיץ, והמזון נשמר לזמן רב יותר בקיבה.
טורפים
הטורפים העיקריים והקטלניים של הצבאים המונגולים הם זאבים מונגולים, שהם היחידים באזור שיכולים להתחרות עם מהירות ריצתם; הזאבים נוטים לתקוף את העדרים הגדולים בשתי תקופות עיקריות: 1) בסוף החורף - את הזכרים שמותשים מעונת הרבייה ולא מסוגלים לרוץ למרחקים גדולים. 2) ובאביב, את הנקבות שנמצאות בהריון מתקדם ואיטיות יותר משאר העדר. העופרים נטרפים גם לעיתים על ידי שועלים אדומים, חתולי פאלאס ועיטים זהובים. הצבאים המונגולים מגינים על עצמם מטריפה על ידי מהירות ריצתם שנעה בין 65 ל-70 ק"מ לשעה. הם יכולים להתמיד במהירות זו למרחק של 12–15 ק"מ, ומסוגלים לקפוץ לגבוה 2 מטר ולמרחק 4–6 מטר. הם גם שחיינים מצוינים, ומהלך נדידתם הם חוצים נהרות גדולים. אף על פי שיש להם חושי ראייה חדים, חושי השמיעה והריח שלהם נמוכים למדי. הם מתקשרים ביניהם על ידי תנועות חזותיות וריחות, ובדרך כלל שקטים למדי; הזכרים משמיעים לפעמים קול הדומה לשאגה בעונת הרבייה, שמגיע מהגרון הנפוח. מלבד הטורפים, הצבאים המונגולים נספים לעיתים בהמוניהם במקרים של טמפרטורות קיצוניות בחורף, סופות שלג כבדות או מחסור במזון.
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה מתרחשת באמצע נובמבר עד תחילת פברואר, במהלכה כל זכר מנסה להקים לעצמו "הרמון" המונה עד כ-13 נקבות. בעונה זו לזכרים מתנפח הגרון כאמור, והם מקיימים ביניהם קרבות רבים על דומיננטיות, אך הלחימה שלהם אינה רצינית בהשוואה לאנטילופה טיבטית למשל. הפריון של נקבות מגיל שנה וחצי גבוה מאוד, ובין 90% ל-100% מהם יכנסו להריון; ההריון של הצבייה נמשך 6–7 חודשים (185 ימים בדרך כלל), ועונת ההמלטות נמשכת מאמצע יוני עד אמצע יולי ותלויה פעמים רבות במזג האוויר. בתקופה זאת הצביות מתקבצות לאזורי המלטה משותפים, מה שגורם לצפיפות גבוהה של כ-40,000 צביות לכל 35 קמ"ר. בשבועות של ההמלטות 90% מהצביות ממליטות בבת אחת במהלך ארבעה ימים מהעונה עופר אחד או שניים ולעיתים רחוקות שלושה, השוכבים בימים הראשונים לחייהם מוסתרים בצמחייה. לאחר כשמונה ימים הם מצטרפים עם אימם לעדר. בעת הלידה שוקלים העופרים 2–3 ק"ג, ולהם אורך ראש וגוף של 51 ס"מ, ופרוותם בצבע חום צהבהב או אדמדם אחיד המסווה אותם על הקרקע הטרשית.
בדומה לגנו כחול, התיאום של ההמלטה אצל הצבאים המונגולים היא אסטרטגיה נגד פגעי הטבע; הצביות חייבות להמליט באותו זמן, כדי שהעופרים יספיקו להגיע לגודל מינימלי עד תחילת החורף ולא ימותו מקור וחולשה. כמו כן ברגע שיש כל כך הרבה עופרים, האויבים הטבעיים שלהם לא יכולים לטרוף את כולם - כך שאלפי עופרים מצליחים להגיע לבגרות. שיעור ההישרדות של העופרים בקיץ הראשון גבוה מאוד ועומד על 80%; מסיבה זאת שיעור הגידול של האוכלוסייה מגיע לעיתים ל-20% עד 25% בשנה, ולכן המספרים שלהם גדולים מאוד. העופרים נגמלים לאחר 5 חודשים, ונשארים עם אימם עד שנה או עד שהם מגיעים לבגרות; הנקבות מגיעות לבגרות לאחר שנה וחצי, והזכרים לאחר שנתיים וחצי.
איומים ושימור
הצבי היעלי המונגולי מסווג על ידי IUCN, במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה בשטחים בלתי מאוכלסים ומספר פרטים גדול ביותר. עם זאת האוכלוסייה שלו נתונה לתנודות קיצוניות, כך שמצבו יכול להשתנות במהירות ל"קרוב לסיכון" (NT) או ל"פגיע" (VU) ולכן גם מגמת האוכלוסייה אינה ידועה. הגורמים העיקריים לכך הם חורפים קשים, סופות שלג, והציד ההמוני לבשרו, עורו וקרניו במונגוליה שגודל משנה לשנה בשל רמת אכיפה דלילה. על פי הערכות, מלבד הציד החוקי נהרגים מדי שנה כמה עשרות אלפים פרטים, כשבמהלך שנת 1940 למשל נהרגו בבירור במהלך השנה כ-100,000 פרטים. איומים נוספים כוללים תמותה המונית מהתפרצות של מחלות, ומסילת הברזל של אולן בטור-בייג'ינג הגורמת לפילוג של אוכלוסיות קטנות מהאוכלוסייה המרכזית.
מין זה מוגן לגמרי על ידי החוק הסיני והרוסי, ובמונגוליה החל מ-1995 ישנם חוקים מגבילים יותר בציד חוקי. בשל קצב הגידול הגבוה שלהם, צבאים אלו יכולים להתאושש במהירות מפגעי הטבע.
אומדני האוכלוסייה של הצבאים המונגולים נעים בין 400,000 לאומדן שמרני, עד שני מיליון ו-700,000 פרטים לאומדן מוגזם. רוב האומדנים בשנים האחרונות מדברים על כ-500,000 עד מיליון פרטים במונגוליה, ו-80,000 בסין.
אגון רונאי (מגיש)
אגון רונאי (בהונגרית: Rónai Egon; בודפשט, 14 בנובמבר 1962) הוא עיתונאי יהודי-הונגרי, מגיש טלוויזיה ורדיו, כתב, זוכה פרסים רבים לרבות פרס פרימה פרימיסימה.
ביוגרפיה
אביו, אגון רונאי, היה שחקן, מנחה תוכניות בתיאטרון ברדיו ובטלוויזיה ועיתונאי, ואמו עסקה בתמרוקים. הוא השלים את לימודיו בבית הספר היסודי למוזיקה ווקאלית ברחוב גזה קרס, את בית הספר התיכון קלצ'אי ואת המכללה לחינוך גופני (שמה כיום האוניברסיטה ההונגרית לחינוך גופני ומדעי הספורט).
עיתונאי
ב-1981, בגיל 18 בלבד, החל את הקריירה שלו כעיתונאי בעיתון "הספורט הלאומי"-Népsport (כיום Nemzeti Sport). קודם היה מגיה, אחר כך מתמחה ועיתונאי בגיל 20. מ-1986 היה עורך ההוצאה לאור של IPV במשך שנתיים, ולאחר מכן בין 1988 לבין 1994 היה בעל הטור של "התכנייה של בודפשט" (Pesti Műsor). דיווחיו פורסמו בקביעות ב-Taps Színészmagazine, וכן במגזינים Polip ו-Poplegendák. בין 1991 לבין 1993 הוא היה העורך הראשי של שבועון הנוער OK.
המשפחתו
נשוי, אשתו ז'נט רונאי היא רקדנית, עורכת טלוויזיה, מאמנת עמוד שדרה, מאמנת כושר. יש להם חמישה ילדים.
לקריאה נוספת
כיאה לאיש תקשורת רוב הנכתב עליו הוא בעשרות לינקים בשפה ההונגרית:
רניביזומאב
רניביזומאב הוא נוגדן חד שבטי אשר נקשר ומעכב את הפקטור Vascular Endothelial Growth Factor A (VEGF-A) ופועל כנגד כלי דם חדשים ומפחית דלף מכלי דם ברשתית. רניביזומאב פותח לטיפול במחלות רשתית הגורמות לאובדן ראייה בשל דליפה של נוזלים מכלי הדם במרכז הראיה.
רניביזומאב מוכר גם בשם המסחרי לוסנטיס (באנגלית: Lucentis) ומשווק על ידי Genentech בארצות הברית ועל ידי נוברטיס ביתר העולם.
התוויות ואופן שימוש
רניביזומאב ניתן בזריקה לחלל הזגוגית של העין במינון של 0.5 מ"ג אחת לחודש. בדרך כלל נדרשות הזרקות מרובות על מנת להשיג שיפור בראייה או ייצוב של המחלה. לרוב, ההזרקות אינן מרפאות את המחלה אך יכולות להשיג שיפור בראייה ולמנוע החמרה.
מנגנון פעולה
רניביזומאב נקשר לכל האיזופורמים של VEGF-A וחוסם את הקישור שלו לרצפטורים שלו. באופן הזה נמנעים שגשוג ונדידה של תאי האנדותל ברשתית ונעצרים תהליכי צמיחה של כלי דם חדשים (נאווזקולריזציה) ודלף מכלי הדם שעלול להוביל להרס תאים קולטי אור (פוטורצפטורים) ברשתית ובסופו של דבר לפגיעה בחדות הראייה.
אישורים
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר בארצות הברית את הטיפול ברניביזומאב בשנת 2006 לניוון מקולרי גילי רטוב, לטיפול בבצקת מקולרית על רקע חסימת וריד הרשתית המרכזי בשנת 2010 ובצקת מקולרית סוכרתית בשנת 2012. לאחרונה אישר ה-FDA גם את הטיפול ל CNV עקב קוצר ראייה (בשנת 2013).
תופעות לוואי
רוב תופעות הלוואי המדווחות אחרי טיפול ברניביזומאב קשורות לתהליך ההזרקה לתוך העין וכוללות: דימום זגוגיתי, כאב או אי נוחות, תחושת חלקיקים צפים בחלל הזגוגית, עלית לחץ תוך עיני וזיהום תוך עיני. תרופות נוגדות VEGF עלולות לגרום לעליה בלחץ הדם, אירועים מוחיים או התקפי לב. במחקרים גדולים שנערכו, לא נמצא קשר בין עיכוב ה-VEGF בהזרקה תוך עינית לבין תופעות אלו.
אייטנה
אייטנה (ידוע גם בשם Jupiter XXXI) הוא ירחו של כוכב הלכת צדק. אייטנה התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שהודרכה על ידי סקוט שפרד וקוטלג בשם S/2001 J 11.
קוטרו של אייטנה הוא 3 קילומטרים ומהירות הקפתו סביב צדק היא 2.31 קילומטר לשנייה. רדיוס מסלולו של אייטנה סביב צדק הוא 22,285,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 679.641 ימים.
אייטנה משתייך לקבוצת הירחים קארמה אשר קרויה על שם הירח קארמה. קבוצה זו היא קבוצה של ירחים שהמשותף להם הוא היותם ירחים לא-רגילים שמסלולם סביב צדק הוא בין 23 ל-24 מיליון קילומטר ובנטייה של כ-165°.
הפירמידה (סרט)
הפירמידה (ברוסית: ПираМММида) היא דרמת פשע רוסית משנת 2011 בבימויו של אלדר סלוואטוב. העלילה מבוססת על הסיפור הביוגרפי החלקי "פירמידה" שכתב סרגיי מברודי.
עלילה
רוסיה, תחילת שנות התשעים. סרגיי ממונטוב מחפש היכן ליישם את עצמו ולהטביע את חותמו. הוא מזמין מודל של נייר ערך עם כיתוב אימפריאלי, קישוט עשיר, סימני מים ודיוקן משלו במרכז. הוא מתחיל בקמפיין פרסום ובתוך מעט יותר משבועיים גורם לאנשים לעמוד בשורה לקבל את ניירות הערך הללו המכונים "ממונטובקי" ברוסית עם עריך גבוה מערכם האמיתי. בנקאים בעלי עוצמה וגופים ממשלתיים וממלכתיים נמצאים בבלבול - לאף אחד אין מושג איך לעצור את כדור השלג המתגלגל הזה ו-MMM, החברה שיצר ממונטוב, כבר צברה כבר יותר מעשרה מיליון משקיעים.
יתרה מזאת, ממונטוב חושש כי אין אנשים עשירים במדינה וכל התעשייה הסובייטית חשופה להפרטה. הוא צובר "חמדנות פרטיות" ומחליט לבצע הפרטה משלו. דרכו נחסמת על ידי סוכנו של האימפריאליזם המערבי - בליאבסקי (רמיזה לבוריס ברזובסקי) עם בנק ה-MegaVAZ שלו (רמז ל-LogoVAZ האמיתי). בליאבסקי מגיע מלמעלה - הוא בעל קשרים ב והאחראי על הטלוויזיה הממלכתית. בליאבסקי מציע לשתף יחד את רוסיה. ממונטוב מסרב: "אני לא סוחר ברוסיה!", מה שמושך אליו את רשויות המס, שמבלי לבדוק מסמכים, מציבות דרישות בלתי נתפסות לתשלום מיסים עליו, שממונטוב מבצע. עדיין יש מספיק כסף להרוס את בנק בליאבסקי. במדינה באותה תקופה כבר נמצאים 20 מיליון משקיעים ובכל שבוע מספרם עולה במיליון, ערך ניירות ה"ממונטוב" משתווה לרובל.
במגדל אוסטנקינו, ממונטוב המוכה שוב מסרב לשתף פעולה עם בליאבסקי, למרות ההזדמנות המוצעת להפוך ל"ראש המדינה". ממונטוב מקווה לשחרר את בתו ולהגן על עצמו על ידי הקלטת שיחה עם נציג שירות הביון המסכל (שהציע "הרשאות" דומות), מעוזרו ורה, אך היא בורחת מאנשי בליאבסקי ומפילה את ההקלטה בפארק. כך באשמת אי תשלום מיסים, ממונטוב מוכנס לכלא ויוצא רק אחרי 7 שנים.
גראס (צרפת)
מקור השם
יש סבורים כי מקור השם של העיר הוא במילים הלטיניות Podium Grassum, כלומר "הגבעה הגדולה" (בצרפתית Grand Puy), והוא קשור לגבעה עליה הוקמו היסודות הראשונים של היישוב. עם הזמן הכינוי הלטיני התפשט והפך לשם הנוכחי - גראס, בשפה האוקסיטנית פרובנסלית Grassa. שם זה מוזכר לראשונה בטקסטים מהמאה ה-11.
קשירה סינית
קשירה סינית (במנדרינית תקנית: 中國結, בפין-יין: Zhōngguó jié) היא עבודת יד דקורטיבית שנוצרה בסין בתקופות שושלת טאנג ושושלת סונג. אמנות זו מכונה גם בשם "קשרים סיניים דקורטיביים מסורתיים".
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מראים שאומנות הקשירה החלה עוד בזמנים פרהיסטוריים. נמצאו מספר כלים ששימשו לפרימת הקשרים, אך עקב האופי העדין של החומר רק דוגמאות מעטות ממנו שרדו.
השימוש המקורי היה מוגבל למלוכה והאצולה הוא התפשט בהדרגה.
נאדיר שאה
נַאֲדִיר שָׁאָה אַפְשָׁאר (בפרסית: نادر شاه افشار; ידוע גם בתור נַאֲדִיר קוֹלִי בָּאַיְּג, בפרסית: نادر قلی بیگ, וגם בתור תֵהָמַאָסְפ קוֹלִי חָ'אן, בפרסית: تهماسپ قلی خان; 22 בנובמבר 1688 – 20 ביוני 1747) היה משליטיה החזקים והמשפיעים ביותר בכל תולדותיה של ממלכת פרס (איראן של היום), ושלט בתור השאה (מלך) כמקימה של השושלת האפשארית מאז לקיחת השלטון בשנת 1736 ועד להרצחו בעת פעל נגד מרד כורדי בשנת 1747.
הוא מוכר בייחוד במערכות המלחמה שלו נגד כמעט כל שכניה של פרס ובהם פלישה מרכזית לעבר הודו ואפגניסטן כמו גם כיבוש מלא של מצר הורמוז. מקורו של נאדיר שאה בשבט טורקמני מאזור דרום הקווקז שנשלט בידי איראן מאז ימיו של שאה אסמאעיל הראשון.
רקע ונפילת הספווים
האפשארים היו שבט טורקי נוודי כפרי בצורה חלקית, קיזילבאשים פסטורלים שוחרי שלום שחיו מצפון למדבר לוט. משפחתו של נאדיר, אשר השתוקקה זמן רב לבן חיה אורך נוודי מלא. נאדיר נולד במבצר דסטגרד. תאריך הולדתו אינו ברור לגמרי אך מוערך לכדי ה-22 בנובמבר 1688.
בגיל 13 אביו של נאדיר נפטר והאחרון היה צריך לתחזק את עצמו ומשפחתו לבד. לנאדיר לא הייתה שום הכנסה מלבד קרשים אותם אסף למדורה ושלח אל השוק בתמורה לסחר מינימלי. נאדיר היה די עני ומצעירותו למד לשמור ולדאוג רק לעצמו ולקרוביו.
לפי האגדה, בשנת 1704, כאשר היה בן 17, קבוצה של בוזזים טטרים-אוזבקים פלשו לעבר ח'וראסאן רזאווי (איפה שנאדיר ואמו חיו) וטבחו ברבים. נאדיר ואמו נלקחו לעבדות ובעוד אמו נפטרה בשבי, נאדיר שרד ובשנת 1708 הבוזזים שחררו אותו כאשר הבטיח להם כי יחזיר להם טובה בעתיד. לאחר שחרורו נאדיר חזר לעבר אזור ח'וראסאן רזאווי.
נאדיר גדל בתקופת שקיעתה של האימפריה הספווית ששלטה בפרס מאז 1502. בשיאה תחת שליטים מחוננים כגון עבאס שאה הראשון (הגדול) האימפריה הייתה ממלכה בעלת השפעה בפוליטיקה העולמית אך במאה ה-18 האימפריה הייתה בתקופת היחלשות זמן רב.
מרד אפגני רחב היקף החל במזרח האימפריה, מנהיגי המרד הכריזו על הקמת השושלת ההותכּית אשר בשנת 1722 כבשה את כלל ח'וראסאן והטילה מצור על הבירה איספאן. יריביה של פרס לקחו את ההזדמנות בזמן חולשתה של יריבתם ותקפו אותה בעת המרד הפנימי. פיוטר הגדול, קיסר רוסיה הכריז מלחמה על פרס בשנת 1722 בה כבש שטחים מן הקווקז שהיו בהשפעת הפרסים.
נפילת השושלת ההותכּית
השבט הקאג'ארי הפרסי רב העוצמה שהבטיח את נאמנותו לספווים, ובראשו פתח' עלי הציעו לנאדיר לשתף איתם פעולה נגד ההוטכים עקב ייחוסו המשפחתי לפיו אבותיו היו מתומכי עליית הספווים לכוח. נאדיר הסכים ובכך הפך לדמות בעלת משמעות לאומית ולמפקד צבאי.
במקום להחזיר את אספהאן הבירה ישירות אל פרס, נאדיר צעד לתוך לב ליבה של השושלת ההותכּית ועם כיבוש העיר הראת רבים מחיילי האויב הצטרפו אל צבאו. בסוף 1729 לאחר מספר ניצחונות סוחפים, נאדיר גירש את הכוחות האפגנים משטח ממלכת פרס לתמיד. בשנת 1736, לאחר עלייתו לכס, נאדיר כבש את ריכוז הכוח האחרון של ההותכּים בקנדהאר.
המערכה בטורקים ובקווקז
כמו האימפריה הרוסית, גם האימפריה העות'מאנית כבשה שטחים מידי פרס בזמן המשבר הפנימי שלה ולבסוף נאדיר כבש גם שטחים אלו בצפון-מערב המדינה מידי העות'מאנים והשיב אותם לכתר הספווי.
בו בזמן החל חשש של השאה תהמאספ השני מניצחונותיו של הגנרל נאדיר כי האחרון ינסה לבצע הפיכה נגדו. השאה ניסה להזכיר לאנשיו מי בשלטון עם מערכה צבאית אותה הנהיג לכיבוש ירוואן. לבסוף השאה הפסיד את כל השטחים שנאדיר כבש מחדש מהטורקים והמערכה פגעה רק יותר בסמכותו. נאדיר תפס את תהמאספ בעוד היה שתוי ושאל את אנשי חצר המלך האם אדם שכזה ראוי לשלוט. בשנת 1732 הדיח את השאה והפך לעוצר השלטון של בנו, עבאס השלישי.
נאדיר המשיך את המלחמה וניסה לכבוש את בגדאד ובכך להכריח את הטורקים להיכנס למשא ומתן בו ישיג מחדש את שטחי הקווקז. המערכה מול בגדאד בשנת 1733 הייתה הפעם הראשונה שנאדיר הפסיד בקרב אי פעם. לאחר ניצחון אדיר על רוב הכוחות הטורקים בארמניה של היום השטחים הוחזרו לידיה של פרס ובשנת 1732 הרוסים הסכימו להחזיר את כוחותיהם מכל השטחים אשר כבשו בזמן הכאוס בפרס. כל השטחים שאבדו בכאוס כעת היו שוב בידיה של פרס.
נאדיר הופך לשאה של פרס
במסיבת צייד נאדיר הציע בקרב חבריו וקרובי משפחתו כי הוא צריך להיות השאה הפרסי ולא הילד עבאס השלישי. חבריו וקרוביו הפעילו חוטים בחצר המלוכה בעוד נאדיר התריע את הצבא ובינואר 1736 נאדיר היה במעמד לקחת את כס השלטון ברגע. באותו חודש, נאדיר כינס מועצת קורילטאי בנושא עלייתו לשלטון. רוב חברי המועצה היו בעד נאדיר, השאר הצביעו בעדו מפחד כוחו. נאדיר הוכרז כשאה של פרס ב-8 במרץ אותה השנה, באירוע רב משתתפים שכלל מפקדי צבא, ראשי דת ואצולת המדינה כמו גם השגריר הטורקי, עלי פאשא.
במקורו נאדיר היה שיעי כמו רוב אנשי פרס אך כאשר הבין כי המתיחות השיעית/סונית היא שמביאה למלחמות של פרס עם הטורקים הוא הפך סוני. יותר מזה, נאדיר קיבל לחצר האצולה אישים מתוך מגוון דתות ומכל רחבי העולם. להמשך החלשת כוח הדת השיעית, נאדיר כלא את המולא השיעי עקב זה שהאחרון הביע סימפתיות אל האימפריה הספווית והחזרתה לשלטון.
הפלישה להודו
האימפריה המוסלמית החזקה בהודו אשר נודעה כמוגולית החלה להיחלש עם המאה ה-17 המאוחרת והמאה ה-18 בעוד עלו ממלכות כגון האימפריה הסיקית והאימפריה המראטהית. הקיסר המוגולי מוחמד שאה היה כמעט חסר כוח נגד החלשות ממלכתו. כאשר נאדיר הורה למוחמד להעביר לו את המורדים האפגנים שברחו והסתתרו בהודו מוחמד סירב והחל מערכה של פרס נגד המוגולים. נאדיר העביר מערך של כוחות ניידים דרך ההרים של הינדו-כוש והפתיע את כוחות המוגולים במעבר ח'ייבר, שם הביא לניצחון מוחלט אף על פי שהיה במיעוט של 2:1. מההפסד המוגולי נאדיר וכוחותיו כבשו את הערים קאבול, פשאוור, סינד ולאהור. יחד עם הכוחות הפרסים פעלו הכוחות של הגיאורגים תחת ארקלה השני, המלך לעתיד של גיאורגיה.
נאדיר המשיך במסעו לתוך הודו, הוא פעל תחילה על גבי נהר הגנגס אך מאוחר יותר שלח כוחות דרומה בידיעה כי זאת ההזדמנות הטובה ביותר להשגת שטחים משום שבצפון נפוצו רכס הרי ההימלאיה אשר היוו גורם מפריד בין הודו לסין, ונכון לאותה העת, בין השושלת האפשארית לשושלת צ'ינג של צ'יינלונג, קיסר סין. נאדיר המשיך בראש כוחותיו עד אשר הגיע למפרץ בנגל.
נאדיר הסכים לעצור את התקיפה אבל המשא ומתן היה קשה מאוד בשביל מוחמד שאה; הוא העניק מפתחות לאוצר המדיני שלו, והעברת כס הטווס המלכותי לשאה הפרסי. לפי הערכות נאדיר לקח איתו אוצר בשווי 700,000,000 רופים הודים בנוסף גם את יהלומי הקוהינור והדריאהינור. בתמורה להחזרת כל השטחים שנכבשו לידי הפרסים, נאדיר זוכה גם ב-700 פילים, 4,000 גמלים ו-12,000 סוסים. האוצר היה כה גדול שנאדיר עצר את מערכת המיסים ברחבי פרס למשך 3 שנים. יש היסטוריונים רבים המעריכים כי נאדיר פלש לאימפריה המוגולית בשביל לתת לממלכתו קצת מרחב נשימה לאחר סדרת האסונות שעברה.
הפלישה למרכז אסיה
המערכה ההודית הייתה שיא הוד שלטונו של נאדיר, מאוחר יותר הפך נאדיר די סבוך עם התדרדרות מצבו הבריאותי. בזמן שהיה במערכה בהודו, בנו, רזא קולי, שימש כעוצר הכס. בעת הגיעו השמועות על מות אביו, רזא הכין עצמו לירושת הכס, מה שכלל את רצח משפחת השאה לשעבר תהמאספ השני ובנו עבאס השלישי בן התשע. בשומעה על רצח משפחת המלוכה לשעבר, אשתו של רזא, שהייתה גם אחותו של תהמאספ השני התאבדה.
לאחר כיבוש בוכרה, בשנת 1740 פנה השאה אל עבר ח'ווארזם במסע של 3,000 קילומטרים צפונה, שם כבר באותה שנה, נפלה ח'אנות חיווה לידי הכיבוש הפרסי לאחר הקרב על פטנאק.
נאדיר הציע כי בנו רזא יתחתן עם בת החאן של בוכרה הכבושה עקב העובדה שהיא צאצא של ג'ינג'יס חאן הגדול, דבר שיעלה את יוקרתו שלו. למרות הכל רזא התנגד ובסופו של דבר נאדיר עצמו התחתן עם בת החאן.
הפלישות לדרום ולמערב
נאדיר רצה להעניש את דאגסטן עקב רצח אחיו במלחמות בזמן המשבר הפנימי מספר שנים מוקדם יותר. בשנת 1740, בעוד ישב ביער במחוז מאזנדראן וחשב איך לכבוש את דאגסטן, מתנקש ירה חץ לעבר נאדיר אך השאה יצא מניסיון ההתנקשות בשריטה קלה. מזג רוחו של השאה הריע כל עוד מצב בריאותו התדרדר. אותה בריאות מתדרדרת הביאה את נאדיר גם לעצירת מלחמתו בלזגינים מדאגסטן.
מספר שנים מתחילת המלחמה בדאגסטן ועם התערבות רב שבטית בעייתית, נאדיר הורה לכוחותיו לסגת מאזור הקווקז המרכזי. מחלתו של נאדיר הפכה אותו לרודני. הוא האשים את בנו רזא בניסיון ההתנקשות בו ושנייה לאחר שהורה לענות את בנו הוא נעצר וצוטט באומרו לחצר ממלכתו: "מיהו האב? מיהו הבן?". נאדיר עצר את הוראת העינויים באותו הרגע. המשבר הוכיח כי נאדיר במצב נפשי קשה וכי אין לו עוד שנים רבות בשלטון.
נאדיר החל בבניית הצי הפרסי עם כל הזהב שהרוויח מהמלחמה במוגולים. את רוב הצי ייצב באזור בושהר ואף באזור הודו. מאוחר יותר כבש עם אותו הצי את חלקת חצי האי ערב של מצר הורמוז וירד עם כוחותיו אל עומאן של היום, שם נעצר עקב קשיי מעבר ברצועת הרים אל עבר חופו של הים הערבי.
בשנת 1743 החל נאדיר מלחמה חדשה באימפריה העות'מאנית, בתוכה תקף ראשית דרך כורדיסטן הטורקית ומאוחר יותר יצא בניסיון נוסף לפלישה דרך הקווקז. נאדיר לא צלח בכיבושיו מעבר לחוף דל בים השחור ומאוחר יותר התבצעה נסיגה לגבול המדינות. המלחמה לא ראתה כלל וכלל את הטקטיקות הצבאיות הגאוניות אשר נאדיר הפגין במערכות הקודמות ולמעשה לא הובילה לשום שינויי בגבולות כאשר לבסוף נחתם הסכם שלום בשנת 1746 לאחר שנתיים של התנגשויות משניות בגבול. השאה האט ואיבד חיילים רבים, עם הזמן מערכות המלחמה של נאדיר החלו לגרור רגליים, והאחרונה נגד הטורקים הייתה כבר לקראת סוף הקריירה שלו.
מותו
בעודו מזדקן ובריאותו מחמירה, מצב יחסו של נאדיר לנתיניו התדרדר. בסופו של דבר הוא העלה מיסים למען המערכות הצבאיות שלו מה שהביא ליותר ויותר מרידות אותם נאדיר ריסק ועל מרכזי הכוח של המורדים בנה מבנים באדריכלות שמקורה בהשראת גיבור ילדותו, טימור לנג. כאשר התרומם בשנת 1747 מרד כורדי במערב המדינה אנשי החצר של נאדיר אשר היו במוצאם כורדים חששו לשלומם ועל כן אורגן קשר בדרג העליון שב-20 ביוני 1747 דאג לרצוח את השאה נאדיר בעודו לוחם ומפיל את המרד בח'וראסאן רזאווי, מחוז הולדתו.
נאדיר דאג שסופרו העיקרי, מירזא מהדי חאן אסטרבדי, יאגד את כל מערכות המלחמה (כולל המרידות) של שלטונו לתוך ספר אחד, ג'האנגושא-י נאדרי, ממנו המידע הרשום על מלחמותיו של נאדיר ותולדותיו. העותק המקורי של הספר שמור לצד קברו של השאה עד היום.
אישיות
דמותו החזקה של נאדיר שאה מסומנת על ידי העובדה כי לאחר שהשיג תהילה רבה, הוא לא אפשר לתומכיו למצוא אבות גדולים במוצאו. הוא מעולם לא התפאר בשושלתו, נהפוך הוא, לעיתים קרובות הוא דיבר על מקורו הפשוט, בן למשפחת נוודים ענייה. כאשר עצרו הכוחות בדרך חזרה לפרס באזור הולדתו של נאדיר לאחר המערכה בהודו הוא צוטט בעודו אומר לאנשיו:""שליטים רבים למדו על תולדותיו של נאדיר וביניהם יוסיף סטלין אשר קרא רבות על תולדותיו של נאדיר וכינה אותו, כמו גם את איוואן האיום "מורה דרך". באירופה, השוו את נאדיר רבות לאלכסנדר הגדול. גם נפוליאון בונפרטה קרא ושיבח את תולדותיו ואת גדולתו של השאה בצעירותו, מאוחר יותר כינה עצמו "נאדיר החדש" ו"נאדיר של יבשת אירופה". חבר האקדמיה הצרפתית למדעים, פארי באיין תיאר את השאה כך: נאדיר היה מרוחק לרוב מאנשיו והראה את תדמיתו של השאה כמנהיג העליון שהוא מעל העם. הוא לא הפריד בין פרסים, טורקמנים, בלוצ'ים ועוד קבוצות אתניות וראה בהם שווים כמו שעשה בין הדתות של פרס בשביל למנוע מאבק דתי והתפתחות ממושכת של קיצוניות ורדיקליזם אשר עלולים לפגוע באימפריה מאוחר יותר.
לרוב נדמה היה כי נאדיר שיחק במוסד הדתי למען תמיכת העם והגדלת יוקרתו וייציבות אומתו כדוגמת העובדה שאף על פי דיבר רבות בשמו של ה' הוא החליף דתו משיעה לסונה ברוב קלות וללא כל העברת תשומת לב מרובה לתוך הנושא.
בתור מצביא נאדיר תרם להובלת נשק חם אירופאי ומפותח מידי בנות ברית חזקות והוסיף לכוחו של הצבא ארטילריה מודרנית. כל זאת בעוד הוא דאג לעולם לא לשכוח את החרב המסורתית ופעל שלכל חייל תהיה סכין בחגורתו. הוא היה אסטרטג חזק אך גם טקטיקן אשר העריך משמעות של צבא לפי יכולת ולא לפי מספרים, דבר שאפשר להבחין בו בבירור במערכה בהודו. מעבר לכך היה זה נאדיר אשר הקים צי פרסי אפשארי מאפס, לאחר נפילת הספווים.
ארנה מילר
ארנה מילר (בהונגרית: Müller Ernő; ברוסית: Мюллер Осипович Эрнст; זאלהסנטגרוט, 21 באוקטובר 1886 – ברית המועצות, 25 בדצמבר 1937) היה יהודי-הונגרי, בעל מקצוע, פעיל המפלגה הקומוניסטית. הוא נפל קורבן לטיהורים הגדולים והוצא להורג בהפרת החוק במשפטי הראווה של סטלין.
ביוגרפיה
מילר נולד ליוז'ף מילר ופאני שטרן. הוא למד רק שש שנים בבית ספר יסודי, ולאחר מכן עזב את לימודיו ועבד כחייט. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). במהלך מלחמת העולם הראשונה נתפס על ידי חיל רגלים רוסי כחייל של גדוד הרגלים ה-19 ההונגרי המלכותי שהתארגן בעיר פץ' ונפל בשבי. לאחר שהצטרף למהפכה הרוסית באוקטובר 1917 הצטרף לצבא האדום, ב-1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
פעילותו כקומוניסט
הוא חזר להונגריה ב-1921 והקים את מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית. ב-16 בפברואר 1922 נעצר, אך עבר לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי בשנים 1928–1929, כחבר בוועדת החוץ של מפלגת הקומוניסטים ההונגרית, ארגן את פועלי צרפת ואת פועלי אוסטריה. הוא נעצר באוסטריה בשנת 1929 מסיבה זו, ולאחר ריצוי עונשו חזר לברית המועצות, שם כיהן בתפקיד ארגוני אחראי במפלגה ופרסם בקביעות בעיתון המפלגה בשפה ההונגרית "Sarló és Kalapács" (מגל ופטיש).
מותו
מילר נעצר ב-14 בנובמבר 1937 בהאשמות מפוברקות במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, נידון למוות ב-25 בדצמבר והוצא להורג באותו היום. הוא נקבר בבית הקברות דונסקויה. שמו שוקם וטוהר ב-19 בנובמבר 1955.
שטורמבאנפיהרר
שטורמבאנפיהרר (בגרמנית: Sturmbannführer, מילולית: "מנהיג יחידת תקיפה") הייתה דרגה של המפלגה הנאצית המקבילה לדרגת מייג'ור. הדרגה הייתה בשימוש בארגוני האס אה, האס אס, וה-NSFK, וניתנה בתחילה לקצינים שפיקדו על יחידות "שטורמבאן" (Sturmbann - שהייתה שוות ערך לגדוד), ומקורו ביחידות חיילי הסער ממלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
דרגת האס אה שטורמבאנפיהרר נוצרה לראשונה בשנת 1921. בשנת 1928, התואר הפך לדרגה בפועל, והוא היה אחת הדרגות הראשונות של דרגות האס אס. הדרגה הייתה זוטרה מדרגת שטנדרטנפיהרר עד 1932, ולאחר מכן הפכה זוטרה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר, והייתה שוות ערך למיור בכוחות היבשה של הוורמאכט.
הדרגה הוחזקה על ידי ורנר פון בראון, שפיתח את טילי ה-V-2, ולאחר מכן עיצב את טילי הסטורן 5 עבור תוכנית החלל האמריקאית. כמו כן, אברהרד טאדור, אוטו גליטשה, ופושעי מלחמה, כגון אוטו פרשנר, שהיה מפקד מחנה דורה-מיטלבאו, החזיקו בדרגה זו.
סימני הדרגה
טלאי הצווארון של שטורמבאנפיהרר כלל ארבעה כוכבים, מרוכזים בצווארון השמאלי של מדי האס אס. בנוסף, כללו המדים דרגות כתף של מיור.
שלום זינגר
שלום זינגר (נולד ב-19 באוגוסט 1946) הוא מנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר וכמנכ"ל הבנק הבינלאומי.
ביוגרפיה
את דרכו הבנקאית החל כעובד זוטר בבנק לסחר חוץ בחיפה, ובאמצע שנות העשרים לחייו היה סגן מנהל הבנק הבינלאומי בסניף מרכז הכרמל. לאחר מכן כיהן כמנהל הסניף בקרית ביאליק, שם החליף ביום אחד שבעה עובדים, והפך את הסניף הכושל לסניף המוצלח של הבנק. כמו כן כיהן כמנהל מחלקת ניירות ערך וקופות גמל, מנהל אזור המרכז ומשנה למנכ"ל הבנק. ב-1986 מונה למנכ"ל הבנק, ובשנת 1990 נרכש הבנק על ידי משפחת ספרא שלא היו שבעי רצון מזינגר והחליטו להדיחו. ב-1991 מונה למנכ"ל משרד האוצר ומילא תפקיד זה עד 1993.
הוא הקים יחד עם אמיר ברנע את בית ההשקעות זינגר-ברנע. ב-2003 מונה על ידי משרד האוצר למנהל המיוחד של קרן הגמלאות המרכזית (קג"מ) ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2005. מ-2005 מכהן כדירקטור בחברת מפעלים פטרוכימיים בישראל. כיהן כיו"ר ועדת השקעות בחברת כלל ביטוח וכדירקטור בחברות כימיקלים לישראל וסקיילקס ושימש סגן יושב ראש חברת אלביט הדמיה. כמו כן כיהן כיו"ר אגודת ידידי אקי"ם ישראל, חבר קרן תל אביב לפיתוח וחבר קרן הרצליה לפיתוח. ב-1995 היה חבר בקבוצת אנשי עסקים שרכשה את השליטה במועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
זינגר בוגר תואר ראשון בחשבונאות מאוניברסיטת חיפה.
לזינגר בן ובת. ב-7 ביולי 2009 נישא בשנית, לנאווה ברק.
אלימלך לאווי
הרב אלימלך סג"ל לאווי (נולד בניסן תשכ"ב, 1962) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות טאהש והחמישי בשושלת.
ביוגרפיה
נולד לאדמו"ר רבי משולם פייש לאווי (השני) ולרבנית חוה בת הרב יהודה ויינגרטן. בבחרותו למד אצל אביו בישיבת טאהש וכן בישיבת תולדות אהרן בירושלים. נישא לאסתר מלכה, בת האדמו"ר רבי נפתלי צבי לאבין מזידיטשוב.
בצעירותו לא היה נראה שהוא מתעניין באדמו"רות והיה איש עסקים אך לאחר פטירת אחיו הבכור הרב מרדכי שנפטר בפתאומיות מדום לב בשנת תשנ"ח שהיה מיועד להיות אדמו״ר, מונה על ידי אביו לכהן כאב"ד קריית טאהש שבקנדה ורב קהילות טאהש בעולם.
בתקופה זו היה גם נוסע פעמים רבות לוויליאמסבורג כדי לשהות במחיצת חסידי אביו. לאחר פטירת אביו בכ"ז באב ה'תשע"ה הוכתר לכהן במקומו כאדמו"ר.
איירין אדלר
הופעות בסיפורי שרלוק הולמס
דמותה של איירין אדלר מופיעה במספר סיפורים קצרים שגיבורם הוא הולמס: "עניין של זהות", "שערורייה בבוהמיה" ו"חמשת חרצני התפוז" שפורסמו ב-1891 ונכללו בקובץ הסיפורים "הרפתקאות שרלוק הולמס", וכן הסיפור "הקידה האחרונה" שנכלל בקובץ הסיפורים בשם זה. עם זאת, המידע הרב ביותר בנוגע לאדלר מופיע בסיפור "שערורייה בבוהמיה".
ב"חמשת חרצני התפוז" התייחסותו של הולמס לאדלר מוטלת בספק. "כבר הובסתי ארבע פעמים - שלוש פעמים בידי גברים ופעם בידי אישה." ייתכן כי מדובר באדלר, אך מבחינה כרונולוגית הסיפור "חמשת חרצני התפוז" מתרחש לפני "שערורייה בבוהמיה", אף על פי שהתפרסם מאוחר יותר. אולם, אותרו מספר טעויות כרונולוגיות שביצע קונאן דויל בסיפוריו, וכן ד"ר ווטסון, עוזרו הנאמן של הולמס, מציין בסיפור "עניין של זהות" כי אדלר היא האדם היחיד שידוע לו כי הביס אי פעם את הולמס.
ביוגרפיה
לפי הסיפור "שערורייה בבוהמיה", איירין אדלר נולדה בניו ג'רזי שבארצות הברית בשנת 1858. היא ניהלה קריירה כזמרת במספר בתי אופרה מפורסמים ברחבי אירופה. בשנות העשרים המאוחרות לחייה פרשה ועברה להתגורר בלונדון.
אדלר ניהלה רומן עם וילהלם גוטסרייך פון אורמשטיין, הדוכס הגדול של קסל-פלשטיין ומלך בוהמיה. במהלך "שערורייה בבוהמיה" היא מתחתנת עם אדם בשם מר גודפרי נורטון, כשהולמס משמש להם כעד. בסיפור זה מצליחה אדלר להערים על הולמס, ובכך מובילה ליחס מיוחד כלפיה מצדו.
כיוון שד"ר ווטסון מתאר אותה כ"איירין אדלר המנוחה", ניתן להסיק כי נפטרה על אף שנסיבות מותה אינן מצוינות.
מערכת יחסים עם שרלוק הולמס
את הזיכרון מחיה תצלום של אדלר, שהותירה אחריה כשנמלטה מהולמס ומהמלך עם בעלה הטרי, במהלך הסיפור "שערורייה בבוהמיה". הולמס מבקש ומקבל תצלום זה כשכרו על החקירה שביצע. מדבריו של ווטסון, ניתן להסיק כי הולמס ייחס לתצלום זה ערך רב: "[...] ותמיד בדברו על איירין אדלר, או כשהוא מזכיר את תצלומה, הוא מעניק לה את תואר הכבוד האישה." במדיות אחרות פעמים רבות יוצרים קשר רומנטי בין איירין לשרלוק בגלל יחסו המיוחד אליה, למרות שכאמור, קונאן דויל שולל זאת בפירוש.
במדיות אחרות
דמותה של איירין הופיעה כמעט בכל העיבודים של סיפורי הולמס, כמו בסרט מ-2009, שרלוק הולמס, ובהמשכו, שרלוק הולמס: משחק הצללים, וכן בסדרה של ה-BBC "שרלוק".
בסדרת הטלוויזיה "אלמנטרי" איירין אדלר מוזכרת כבת זוגו של שרלוק אשר מוריארטי רצח, דבר שהוביל את שרלוק לשימוש בסמים. אך בסוף העונה הראשונה גילו שרלוק הולמס וג'ואן ווטסון את זהותה האמיתית של איירין אדלר, הלוא היא מוריארטי.
כמו כן הוזכרה דמותה בסדרת הטלוויזיה "האוס", הידועה במקבילות הרבות לסדרת הספרים שרלוק הולמס.
הערות שוליים
Персонажи рассказов о Шерлоке Холмсе
ורדה (זמרת)
ורדה אלג'זאא'ריה (בערבית: وردة الجزائرية, נולדה בשם ורדה פטוקי; 22 ביולי 1939 – 17 במאי 2012) המוכרת בשמה הפרטי ורדה, הייתה זמרת מצריה ילידת צרפת ממוצא אלג'יראי-לבנוני. שמה בתרגום חופשי לעברית הוא "הורד של אלג'יריה".
ביוגרפיה
ורדה נולדה בשנת 1939 בפיטו שבצרפת, לאב ממוצא אלג'יראי ולאם ממוצא לבנוני. היא התפרסמה בנערותה בשל כישורי השירה שלה, ואף הוזמנה על ידי נשיא אלג'יריה לשיר בחגיגות העצמאות של המדינה בשנת 1972. היא עברה למצרים בשנת 1960, שם זכתה בתהילה לאחר נישואיה למלחין בליע' חמדי, ואף שיחקה במספר סרטים מצריים. לאחר מספר שנים במצרים היא קיבלה אזרחות מצרית, והיא נודעה כאחת הזמרות המובילות במדינה ובעולם הערבי.
מותה
ורדה נפטרה בשנת 2012 בקהיר שבמצרים כתוצאה מדום לב. במותה הייתה בת 72. גופתה הוטסה לאלג'יריה, שם זכתה ללוויה רשמית מטעם הממשלה, ונקברה בבית העלמין "אלעאליה" שבאלג'יר.
גמביה במשחקים האולימפיים
גמביה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
Souvenir
Souvenir (בעברית: מזכרת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך מהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השלישי שלה, Rare. השיר יצא לאור ב-9 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, ביחד עם שאר שירי מהדורת הדלוקס של האלבום.
השיר הגיע למקום ה-26 במצעד השירים שבניו זילנד.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-22 מיליון השמעות.
ביקורת
באתר המוזיקה Spectrum Culture נכתב כי "השיר מדמה רומן אהבה קייצי לו סלינה גומז כמהה עד מאוד". כמו כן, הוסיפו כי "ניתן לראות את הכמיהה הזו מבוטאת בשורות "שוחה בתוך העיניים שלך, בעיניים שלך, בעיניים / כחול מצרי / משהו שמעולם לא היה לי בלעדיך"."
הבום הלטינו-אמריקאי
הבום הלטינו-אמריקאי (בספרדית: Boom Latinoamericano) הייתה תנועה ספרותית של שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר יצירתם של קבוצה של סופרים צעירים יחסית לטינו-אמריקאים התפשטה באופן נרחב באירופה ובעולם כולו. הבום קשור באופן הדוק ביותר לחוליו קורטאסר מארגנטינה, קרלוס פואנטס ממקסיקו, מריו ורגס יוסה מפרו וגבריאל גארסיה מארקס מקולומביה. תחת השפעת המודרניזם האירופי והצפון אמריקאי, אך גם בשל תנועת הוונגוארדיה (vanguardia) הלטינו-אמריקאית, קראו סופרים אלו תיגר על המוסכמות הממוסדות של הספרות הלטינו-אמריקאית. יצירותיהן הן ניסיוניות, ובשל האקלים הפוליטי של אמריקה הלטינית של שנות השישים, הן גם פוליטיות מאוד. "זו לא הגזמה לקבוע", כותב המבקר ג'רלד מרטין, "שאם יבשת דרום אמריקה הייתה ידועה בשני דברים מעל לכל האחרים בשנות השישים, אלה היו בראש ובראשונה המהפכה הקובנית (אם כי קובה אינה בדרום אמריקה) והשפעתה הן על אמריקה הלטינית והן על העולם השלישי באופן כללי, ושנית, ה-"בום" בסיפורת הלטינו-אמריקאית, שעלייתה ונפילתה השתלבה עם עלייתן ונפילתן של התפיסות הליברליות של קובה בין 1959 ל -1971. "
ההצלחה הפתאומית של חברי ה"בום" נבעה בחלקה הגדול מהעובדה שיצירותיהם היו בין הרומנים הלטינו-אמריקאים הראשונים שיצאו לאור באירופה, על ידי הוצאות ספרים כמו סייס ברל (Seix Barral) האוונגרדית מברצלונה. ואכן, פרדריק מ. נון כותב כי "סופרים לטינו-אמריקאים הפכו מפורסמים בעולם הן בזכות כתיבתם והסינגור הפוליטי והחברתי שהם הובילו, והן מכיוון שלרבים מהם היה את המזל להגיע לשווקים ולקהלים שמעבר לאמריקה הלטינית באמצעות תרגום, נסיעות - ולעיתים גם בשל הגליה. "
רקע כללי
שנות השישים והשבעים היו עשורים של סערה פוליטית בכל אמריקה הלטינית, עם אקלים פוליטי ודיפלומטי שהושפע מאוד מהדינמיקה של המלחמה הקרה. אקלים זה היווה את הרקע ליצירתם של סופרי הבום הלטינו-אמריקאי, והגדיר את ההקשר בו החלו רעיונותיהם הרדיקליים להתפתח. ניתן לראות במהפכה הקובנית בשנת 1959 והניסיון האמריקני שלאחר מכן לסכל אותה דרך הפלישה למפרץ החזירים כתחילתה של תקופה זו. פגיעותה של קובה הובילה אותה להידוק הקשרים עם ברית המועצות, שהביא כתוצאה מכך למשבר הטילים בקובה בשנת 1962, כאשר ארצות הברית וברית המועצות התקרבו בצורה מסוכנת למלחמה גרעינית. לאורך שנות השישים והשבעים שלטו משטרים סמכותנים צבאיים בארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, פרגוואי, פרו ורבים נוספים. לדוגמה, ב -11 בספטמבר 1973, נשיא צ'ילה, סלבדור איינדה שנבחר בבחירות דמוקרטיות הודח והוחלף על ידי הגנרל הרודן אוגוסטו פינושה, אשר המשיך לשלוט במדינה עד לסוף שנת 1980. צ'ילה בחסות פינושה הפכה "ידועה לשמצה בעבירות של [...] זכויות אדם וטכניקות עינויים", ובארגנטינה הביאו שנות השבעים את המלחמה המלוכלכת, הידועה לשמצה בשל הפרת זכויות האדם והיעלמותם של אזרחים ארגנטינאים. רבות מממשלות אלה (שנתמכו על ידי ארצות הברית) שיתפו פעולה זו עם זו בפעילות עינויים או חיסול מתנגדים פוליטיים ו"הסדרת הטיפול בגופותיהם" כמו ב"מבצע קונדור ".
בתקופה שבין 1950 ל -1975 חלו שינויים משמעותיים בדרך בה טופלו ההיסטוריה והספרות מבחינת פרשנות וכתיבה. זה גם הביא שינוי בתפיסה העצמית של סופרים ספרדים אמריקאים. התפתחות הערים, התחזקות המעמד הבינוני, המהפכה הקובנית, הברית לקידום כלכלי (Alliance for Progress) בין ארצות הברית ואמריקה הלטינית, פרי יוזמתו של הנשיא ג'ון קנדי, התחזקות התקשורת בין מדינות אמריקה הלטינית עצמן, העלייה בחשיבותה של תקשורת ההמונים, ותשומת הלב הרבה יותר שהופנתה כלפי אמריקה הלטינית הן מצד ארצות הברית והן מצד אירופה, תרמו כולם לשינוי זה. האירועים הפוליטיים החשובים ביותר של התקופה היו המהפכה הקובנית בשנת 1959 וההפיכה בצ'ילה בשנת 1973. נפילתו של חואן פרון בארגנטינה, מאבקה האלים והממושך של הגרילה העירונית, שדוכא באכזריות בארגנטינה ובאורוגוואי, והאלימות הבלתי פוסקת בקולומביה השפיעו גם על הסופרים, שכן הם הניבו הסברים, או עדויות, או סיפקו רקע מטריד ליצירתם.
תשומת הלב הגוברת שהוענקה לסופרים ספרדים אמריקאים והצלחתם הבינלאומית בשנות השישים, תופעה שנקראה הבום, השפיעה על כל הכותבים והקוראים באותה תקופה. מה שקירב בעיקר בין סופרים ומיקד את תשומת לב העולם לאמריקה ההיספנית היה ניצחון המהפכה הקובנית בשנת 1959, שהבטיח עידן חדש. תקופת האופוריה יכולה הייתה להסתיים בכך, אלא שבשנת 1971 הממשלה הקובנית הקשיחה את עמדותיה והמשורר הברטו פאדילה אולץ להתנער במסמך פומבי ממה שהמפלגה השלטת גרסה כהשקפותיו הדקדנטיות והמושחתות. הזעם על המקרה של פאדילה הביא לסיומה את הזיקה בין אינטלקטואלים ספרדים אמריקאים לבין מיתוס ההשראה הקובני. יש הרואים באירוע פאדילה את נקודת תחילת הסוף של עידן הבום. עם זאת, במובן משמעותי, הבום לא הסתיים; הסופרים הקשורים לבום המשיכו לפרסם ספרים שקראו קהלים גדולים בהרבה מאלו מהם נהנו מהסופרים הספרדים אמריקנים לפני הבום. ספריהם של סופרים כמו קרלוס פואנטס ומריו ורגאס יוסה הופצו ותורגמו לשפות אירופיות ואסייתיות רבות אחרות במידה רבה בהרבה מאלו של סופרים משמעותיים של טרום-הבום כמו חוסה מריה ארגואדאס, אדוארדו מאלאה או מנואל רוחאס.
השפעות ספרותיות
עליית הספרות הלטינו-אמריקאית החלה עם כתביהם של חוסה מארטי, רובן דריו וחוסה אסונסיון סילבה שיצאו מהקאנון הספרותי האירופי. סופרים מודרניסטים אירופיים כמו ג'יימס ג'ויס השפיעו גם הם על סופרי הבום, כמו גם הכותבים הלטינו אמריקנים של תנועת הוונגוארדיה (vanguardia). חוקרת הספרות והתרבות הלטינית, אליזבת קונרוד מרטינז, טוענת כי סופרי הוונגוארדיה היו "מבשריהם האמיתיים" של הבום, וכתבו רומנים חדשניים ומאתגרים לפני שבורחס ואחרים נחשבו להשראות העיקריות של אמריקה הלטינית של אמצע המאה העשרים. בשנת 1950 סופרים ספרדים אמריקאים נחשבו לנסבלים אך שוליים בנוף הספרותי, בעוד פריז וניו יורק ייצגו את מרכז העולם הספרותי; אך בשנת 1975 הם כבר נחשבו לדמויות מרכזיות. מעבר להיותו תופעה של הוצאה לאור, הבום הציג לספרות עולמית סדרה של מאפיינים אסתטיים וסגנוניים חדשים. באופן כללי - ובהתחשב בכך שהיו מדינות רבות ומאות סופרים חשובים - בתחילת התקופה המדוברת שרר ריאליזם, עם רומנים בעלי גוון של פסימיזם אקזיסטנציאליסטי, עם דמויות מעוגלות שמקוננות על גורלן, וקו עלילתי ישר. בשנות השישים השפה מתרופפת, פונה אל הפופ, לסוג של שפת רחוב, הדמויות מורכבות הרבה יותר, והכרונולוגיה הופכת להיות מסובכת, מה שהופך את הקורא למשתתף פעיל בפענוח הטקסט. בשלהי התקופה הופכת ההרפתקה הפוליטית להיות מרירה יותר, בעוד שהתחכום הלשוני מגיע לשיא חדש, וסופרים פונים יותר להרהר על כתיבתם שלהם, סיפורת על סיפורת או מטא-סיפורת, ואילו דמויות וקווי מתאר סיפוריים מגלים את הכוח ההרסני של החברה הפוסטמודרניסטית בה הכל זמין ובאותה מידה גם חסר חשיבות.
עם הצלחתו של הבום, יצירתם של דור הסופרים הקודם זכתה לקבל גישה לציבור חדש ונרחב. מבשריו אלה כוללים את חורחה לואיס בורחס, מיגל אנחל אסטוריאס, ארטורו אוסלר פייטרי ואלחו קרפנטייה, חואן קרלוס אונטי וחואן רולפו.
מקורות
בעוד שרוב המבקרים מסכימים שהבום התחיל אי שם בשנות ה -60, יש חילוקי דעות לגבי איזו יצירה צריכה להיחשב לרומן החניכה הראשון של עידן זה. חלקם (כמו המתרגם אלפרד מק'אדם) רואים בחוליו קורטאסר עם ספרו קלאס (Rayuela בספרדית) מ - 1963 את הראשון, בעוד שאחרים מעדיפים את מריו ורגס יוסה וספרו העיר והכלבים (La Ciudad Perros y los perros בספרדית) שזכה בפרס Biblioteca Breve ב 1962. הסופר והמשורר הצ'ילני פרננדו אלגריה מחשיב את בנו של גבר (Hijo de hombre בספרדית) של הסופר הפרואני אוגוסטו רואה באסטוס כרומן החניכה של הבום אף על פי שכפי שמציין שו, הוא פורסם בשנת 1959. עם זאת, אפשר אפילו לחזור לרומן של מיגל אנגל אסטוריאס משנת 1949, "גברים של תירס" ולראות בו את הרומן הראשון של העידן הנדון.
וריאציה אחרת מנוסחת על ידי חוקר הספרות ההשוואתית, רנדולף ד. פופ: "סיפור הבום יכול היה להתחיל באופן כרונולוגי עם כבוד הנשיא של מיגל אנחל אסטוריאס (פורסם בשנת 1946, אך כתיבתו החלה בשנת 1922). נקודות מוצא אחרות יכולות להיות ארנסטו סאבטו וספרו המנהרה (1948) או הבור ספרו של חואן קרלוס אונטי (1939), או אפילו תנועת הוונגוארדיה של 1920. עם זאת, כותבי הבום הכריזו על עצמם כעל דור ספרותי "יתום" - ללא השפעת הורים לטינו אמריקאים, מודל מקומי - שנלכדו בין (א) הערצתם לפרוסט, ג'ויס, מאן, סארטר וסופרים אירופאים אחרים. וחובם הגדול לחדשנות הסגנונית של תנועת הוונגוארדיה ו- (ב) הצורך שלהם להשמיע קול ספרדי אמריקאי, על אף שהם דחו מעליהם סופרים ספרדים אמריקנים מוערכים ביותר, ילידים ומקומיים" ז'אן פרנקו כותב כי הבום מסמן "סירוב להזדהות עם הנרטיבים הכפריים או האנכרוניסטיים כמו הנובלה דה לה טיירה שסימלה את הסיפורת המסורתית הישנה"
סימני היכר
רומני הבום הם למעשה רומנים מודרניסטיים. הם מתייחסים לזמן באופן לא ליניארי, משתמשים לעיתים קרובות ביותר מנקודת מבט או קול סיפורי אחד ומכילים מספר רב של ניאולוגיזם (מטבעות לשון חדשות או משמעויות חדשות למילה או לצירופים שלה), ואפילו גסויות. כפי שכתב פופ, בהתייחסו לסגנון הבום: "זה הסתמך על סופרפוזיציה קוביסטית של נקודות מבט שונות, זה הטיל ספק בזמן ובהתקדמות הליניארית שלו, וזה היה מורכב מבחינה טכנית. מבחינה לשונית, השתמש סגנון זה בשפה מקומית ללא התנצלות." מאפיינים בולטים אחרים של הבום כוללים טיפול הן ב"סביבה כפרית ועירונית", בינלאומיות, דגש הן על ההיסטורי והן על הפוליטי, כמו גם "חקירת זהויות אזוריות לאומיות; מודעות לסוגיות כלכליות ואידאולוגיות של חצי הכדור הדרומי ושל העולם הרחב בכללותו; פולמוסנות ודיוק." ספרות הבום מפרקת את המחסומים בין הדמיוני לגשמי, והופכת את התערובת הזו למציאות חדשה. מבין כותבי הבום, גבריאל גרסיה מארקס קשור באופן הדוק ביותר לשימוש בריאליזם קסום; ולזכותו נזקפת הבאתו "לאופנה" לאחר פרסום "מאה שנים של בדידות" בשנת 1967.
ריאליזם קסום
בספרו תום הספרות, כותב החוקר ברט לוינסון כי ריאליזם קסום, "מצב אסתטי מרכזי בסיפורת העת האחרונה של אמריקה הלטינית ... מתממש כאשר ההיסטוריה של אמריקה הלטינית חושפת את עצמה ככזו שאינה מסוגלת להסביר את מקורה, חוסר יכולת אשר באופן מסורתי ... מייצג דרישה למיתוס: מיתוסים כאמצעי להסביר את ההתחלות שנמלטות מההקשר ההסטורי." כתביהם של סופרי הכרוניקה של הודו, לעומת זאת, תיארו את "העולם החדש" האקזוטי והדיווחים שלהם על כיבוש אדמות חדשות ומשונות התקבלו כהיסטוריה. הסיפורים הפנטסטיים של הבום, סייעו לעיתים קרובות לחולל אסתטיקה חדשה, שהפכה לריאליזם קסום. על פי האסתטיקה הזו, דברים לא מציאותיים מטופלים כמציאותיים ושגרתיים, ודברים יומיומיים ושגרתיים מטופלים כאילו היו בלתי מציאותיים. עלילות, אף על פי שלעיתים קרובות הן מבוססות על חוויות אמיתיות, משלבות אלמנטים מוזרים, פנטסטיים ואגדיים, עמים מיתיים, מיקומים ספקולטיבים ודמויות, שאף על פי שהן סבירות ומתקבלות על הדעת, יכולות להיות גם לא מציאותיות, והשילוב בין האמיתי, הדמיוני, והלא קיים נעשים בצורה שקשה להפריד ביניהם. "
סיפורת היסטורית
עניין בהיסטוריה הוא מאפיין נוסף של סיפורת תקופת הבום. המפתח לכך הוא הרומן הדיקטטורי - סוגה לטינו אמריקאית שבה הוצגו דמויות ואירועים היסטוריים באופן שלא ניתן היה לפקפק בקשרים בינם לבין אירועים עכשוויים באמריקה הלטינית. דוגמה לכך היא ספרו של רואה באסטוס , אני, העליון, המתאר את הדיקטטורה הפרגוואיית של המאה ה -19 של חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה אך פורסם בשיא משטרו של אלפרדו סטרסנר. נון כותב כי "סופרי הבום עצמם גילו אחיזה מתוחכמת ביכולתה של הסוגה שלהם לתאר היסטוריה מקבילה ואלטרנטיבית, והם השתתפו באופן פעיל בעימותים התרבותיים והפוליטיים של האזור שהטילו ספק בעצם המשמעות והערך של ההיסטוריה."
נציגים מרכזיים
הסוגיה של מי נכלל ומי לא בבום, הועלתה לוויכוח נרחב ומעולם לא הוכרעה. לעומת זאת, כמה סופרים השפיעו באופן נרחב שאינו נתן לערעור. אף ששמותיהם של סופרים רבים אחרים עשויים להתווסף לרשימה, קרוב לוודאי שלא יושמטו אלו הבאים:
חוליו קורטאסר
חוליו קורטאסר נולד בבלגיה בשנת 1914 להורים ארגנטינאים עימם התגורר בשווייץ עד שעבר לבואנוס איירס בגיל ארבע. בדומה לסופרי בום אחרים, קורטאסר פקפק מאוד בפוליטיקה של מדינתו: התנגדותו הציבורית לחואן פרון גרמה לו לעזוב את תפקידו כפרופסור באוניברסיטת מנדוסה ובסופו של דבר הובילה אותו לגלות. הוא עבר לצרפת, שם בילה את מרבית חייו המקצועיים, ובשנת 1981 הפך לאזרח צרפתי. כמו גרסיה מארקס, גם קורטאסר תמך בפומבי בממשלתו של פידל קסטרו, כמו גם בנשיא השמאל הצ'יליאני סלבדור איינדה ובתנועות שמאל אחרות כמו החזית הסנדיניסטוית בניקרגואה. עם זאת, בסיפוריו הראשונים, גורמים פוליטיים היו לרוב מושתקים או נעדרים עד לפרסום הרומן הפוליטי המפורש שלו ספרו של מנואל בשנת 1973.
קורטאסר הושפע מבורחס, כמו גם מאדגר אלן פו. הוא היה אולי היוצר הנסיוני הקיצוני ביותר מבין כל כותבי הבום. היצירה החשובה ביותר שלו, וזו שהביאה אותו לזכות בהכרה בינלאומית, היא הרומן האקספרימנטי קלאס (1963). הספר מורכב מ - 155 פרקים, ש- 99 מהם "ניתנים לקריאה", בסדר משתנה לפי נטיית הקורא.
עבודותיו האחרות כוללות את אוספי הסיפור הקצר חיות טרף (1951), סוף המשחק (1956) נשק סודי (1959), אותה האש לכל (1966). הוא כתב גם רומנים כמו Los premios (1960) ו - La vuelta al día en 80 mundos (1967), ואת Historias de cronopios y de famas (1962). קורטאסר נפטר בפריז בשנת 1984.
קרלוס פואנטס
קרלוס פואנטס נולד ב - 11 בנובמבר 1928 והחל לפרסם בשנות החמישים. הוא היה בנו של דיפלומט מקסיקני, ובמהלך ילדותו התגורר בערים כמו בואנוס איירס, קיטו, מונטווידאו וריו דה ז'ניירו וכן בוושינגטון הבירה. התנסויותיו באפליה אנטי מקסיקנית בארצות הברית הובילו אותו לבחון מקרוב את התרבות המקסיקנית. הרומן שלו "מותו של ארטמיו קרוס" (1962) ( La muerte de Artemio Cruz בספרדית), המשתמש בתפיסות חדשניות מנקודת המבט הסיפורית, מתאר את חייו של מהפכן מקסיקני לשעבר על ערש דווי. יצירות חשובות נוספות שלו כוללות את היכן שהאוויר צלול (1959), אאורה (1962), טרה נוסטרה (1975), ונובלת הפוסט-בום "הגרינגו הזקן" (1985).
גבריאל גרסיה מרקס
הוא ידוע בעיקר בזכות רומנים כמו מאה שנים של בדידות (1967) וסתיו של פטריאך (1975), אין לקולונל מי שיכתוב אליו (1962) ויצירות שלאחר הבום כמו אהבה בימי כולרה ( 1985). הוא זכה לשבחים ביקורתיים משמעותיים ולהצלחה מסחרית רחבה, בעיקר מאחר שהציג בפני עולם הספרות את מה שכונה ריאליזם קסום. הוא עשה ניסויים בגישות מסורתיות פחות או יותר להצגת המציאות, כך ש"הדברים המפחידים ביותר, הכי לא שגרתיים מסופרים בדלות הבעה". דוגמה שצוטטה לעיתים קרובות היא העלייה הפיזית והרוחנית לגן עדן של אחת הדמויות בזמן שהיא תולה את הכביסה לייבוש במאה שנים של בדידות . גרסיה מארקס נחשב כיום לאחד הסופרים המשמעותיים ביותר של המאה העשרים, כפי שמעידה זכייתו בפרס נובל לספרות משנת 1982. גרסיה מרקס נפטר ב־17 באפריל 2014.
מריו ורגס יוסה
מריו ורגס יוסה הוא סופר פרואני, מחזאי, עיתונאי ומבקר ספרות ומבקר פוליטי. הוא למד באוניברסיטת סן מרקוס בלימה, ולאחר מכן השלים דוקטורט בספרות לטינו אמריקאית בספרד. למעשה, התזה שלו עסקה בגבריאל גרסיה מארקס. הוא זכה לתהילה עם הרומן שלו "העיר והכלבים" (1963), כתב אישום מחריד של אכזריות ושחיתות באקדמיה צבאית פרואנית (ובמשתמע, בחברה הפרואנית).
ורגס יוסה כתב גם את הבית הירוק (1966), את הרומן האפי השיחה בקתדרלה (1969), קפטן פנטוחה והשירות המיוחד (1973), ורומנים שלאחר הבום כמו הדודה ג'וליה והתסריטאי (1977). ורגס יוסה חזר ללימה בשנת 2000, לאחר התפטרותו של הנשיא פוג'ימורי שניצח בבחירות ב -1990, והביס את ורגס יוסה. האקדמיה השוודית העניקה לו את פרס נובל לספרות לשנת 2010.
דמויות נוספות
מספר סופרים אחרים נקשרו לבום. חואן רולפו, מחברם של שני ספרים, שרק אחד מהם היה רומן, היה המאסטר שהוכר בדיעבד כמי שאיזן בין דאגה חברתית, ניסויים מילוליים וסגנון ייחודי.אוגוסטו רואה באסטוס מפרגוואי כתב את בנו של הגבר Hijo de hombre שנחשב על ידי אחדים לרומן הראשון של הבום. ספרו הניסיוני מאוד אני, העליון הושווה ליוליסס של ג'יימס ג'ויס והוא נחשב ל"אחת היצירות המוערכות של היסטורית הסיפורת עבור כל מי שאי פעם יגיע לדרום אמריקה." מנואל פואיג, הארגנטינאי, הוא דמות מרכזית, יחד עם ורגס יוסה, בעולם ההוצאה לאור Seix-Barral. הסופר הקובני חוסה לזמה לימה, אם כי אינו ידוע כל כך בעולם ההוצאה לאור בשפה האנגלית, יכול להיחשב גם כדמות מרכזית על בסיס הרומן המרכזי שלו, פרדיסו (1966). חוסה דונוסו - סופר צ'יליאני של הבום וגם של הפוסט-בום. בספרו, היסטוריה אישית של הבום - "Historia Personal del Boom", מזכיר דונוסו גם סופרים אחרים הקשורים לתנועה. דוגמאות לכך הן ז'ורז' אמאדו (אף על פי שהחל לכתוב רומנים כבר בשנות השלושים) של ברזיל, סלבדור גרמנדיה ואדריאנו גונזאלס לאון מוונצואלה, גאסטון סוארז ומרסלו קירוגה סנטה קרוז מבוליביה ודויד ויניאס מארגנטינה, בין רבים אחרים.
הוצאה לאור של סופרי הבום הלטינו אמריקאים
ההוצאה לאור מילאה תפקיד מכריע בחשיפתה של ספרות הבום. בתי הוצאה לאור גדולים שהוקמו בהוואנה, מקסיקו סיטי, בואנוס איירס, מונטווידאו, אסונסיון או סנטיאגו היו אחראים לפרסום מרבית רומני בום, וערים אלו הפכו למרכזים חזקים של חדשנות תרבותית.