cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריבית
ריבית אפקטיבית
ריבית אפקטיבית (או ריבית מתואמת) היא הריבית המשולמת בפועל על ההלוואה תוך שקלול מועדי חיוב הריבית וההיטלים הנלווים (עמלות ותשלומים אחרים). אם קרן ההלוואה היא A וסך כל ההחזר בתום תקופת ההלוואה הוא A+K, אזי שיעור הריבית האפקטיבית (לתקופת ההלוואה, באחוזים) הוא:
לשנה.
לשנתיים.
בחיובי ריבית תקופתיים - תחושב הריבית האפקטיבית לתקופה כוללת של n תקופות ריבית על ידי הנוסחה:
R - הריבית האפקטיבית לתקופת ריבית אחת (שנה, חודש וכו'). n - מספר תקופות חיובי הריבית (התשלומים).
ריבית זו היא למעשה ריבית דריבית, כך ששיעור הריבית הנגבית בפועל גבוה משיעור הריבית הנומינלי (דהיינו משיעור הריבית לתקופה אחת המוכפל במספר התקופות).
לפיכך, אם נלקחה הלוואה בריבית נומינלית של 6 אחוז לשנה, וחיוב הרבית נעשה מדי חודש, אזי לאחר חלוקה ב-12 נקבל ריבית אפקטיבית חודשית של חצי אחוז (12\6%). לאחר חישוב ריבית דריבית מדי חודש, נקבל שהריבית השנתית הכוללת (הריבית האפקטיבית השנתית) היא כ-6.17% מקרן ההלוואה: [1 - 12(0.005 + 1)] ≈ 0.0617 = 6.17%.
ריבית ריאלית
הריבית הריאלית היא הריבית הנומינלית המותאמת לשינוי האינפלציה (או מדד אחר מוסכם), דהיינו היא הפער (ראו הערה בהמשך) בין שער הריבית הנומינלית לבין שיעור האינפלציה. ההבדל המרכזי בינה לבין הריבית האפקטיבית הוא שריבית זו משתנה בהתאם לגורם חיצוני (כגון האינפלציה) שאיננו בשליטת הצדדים להלוואה, בניגוד לריבית האפקטיבית שיש לצדדים שליטה עליה. מכיוון שריבית זו תלויה בגורם חיצוני שאיננו ידוע במועד מתן ההלוואה, נהוג להשתמש באומדן למדד זה (שיעור האינפלציה הצפויה) ולבצע התאמות בתשלומי ההחזרים מעת לעת. הגורם החיצוני הוא בדרך כלל שיעור האינפלציה במשק, אך יכול להיות גם מדד אחר, כגון: מדד תשומות הבנייה או שער מטבע חוץ מסוים. הנוסחה לחישוב הריבית הריאלית היא:
R - שיעור הריבית הנומינלית. M - שיעור האינפלציה (או שיעור עליית המדד).
הערה: בניגוד לטעות רווחת, ריבית זו איננה ההפרש החשבוני כי אם היחס בין הריבית הנומינלית לבין שיעור האינפלציה. יחד עם זאת, כקירוב בלבד (מסדר ראשון), אפשר להשתמש בהפרש החשבוני (R-M) לחישובה.
הצמדה
כאשר מתבצעת הצמדה של הריבית הנומינלית למדד כלשהו, ההצמדה היא על הקרן והריבית יחדיו, לכן יש להכפילן בשיעור ההצמדה כדי למצוא את שיעור הריבית הריאלית:
R - שיעור הריבית הנומינלית. M - שיעור ההצמדה (שיעור עליית המדד).
הערה: גם במקרה זה, כקירוב בלבד, אפשר להשתמש בסכום החשבוני (R+M) לחישוב.
הערכה=R+M לפיכך, לווה שנטל הלוואה בריבית נומינלית של 15% "צמודה למדד" (לשיעור האינפלציה במשק). אם המדד עלה ב-10% אחוזים באותה תקופה, ישלם ריבית ריאלית של על סכום ההלוואה. אם נשתמש בחישוב המקורב נקבל: 0.15 + 0.10 = 0.25 = 25% שמהווה קירוב לערך האמיתי.
ריבית פריים
בישראל, ריבית פריים, היא הריבית הבסיסית לתמחור עסקאות בנקאיות כדוגמת פיקדונות ועסקות אשראי.
ריבית שלילית
ריבית נומינלית שלילית על פיקדונות אינה נפוצה, משום שבמצב זה המפקידים יעדיפו להחזיק את כספם במזומן. ריבית ריאלית שלילית, שהיא הריבית הנומינלית בניכוי האינפלציה, נפוצה יותר. מדינה שבה המטבע יציב תמשוך אליה פיקדונות ממדינות שבהן המטבע פחות יציב, ותצליח בכך גם כאשר היא מבטיחה ריבית נומינלית שלילית, משום שמבחינת המפקידים ריבית שלילית זו עדיין עדיפה על הריבית הריאלית בארצם.
השפעת גובה הריבית על המשק
גובה הריבית בכל מדינה מושפע מהמדיניות המוניטרית של הבנק המרכזי (בישראל, בנק ישראל). הבנק המרכזי קובע את שער ריבית בנק ישראל בו הוא מלווה כסף לבנקים או לווה מהם (הריבית המוניטרית), וכך משפיע על כמות הכסף במשק. קביעת ריבית ברמה גבוהה מדי תרסן את הפעילות הכלכלית במשק, ועלולה להוביל בנסיבות מסוימות להאטה או אף למיתון. קביעת ריבית ברמה נמוכה מעודדת את הפעילות הכלכלית במשק, אך עלולה להוביל ללחצים אינפלציוניים ולעליית מחירים.
ביקורת על הריבית
במהלך ההיסטוריה הביעו מוסדות דת שונים, פילוסופים ואנשי ציבור, ביקורת כנגד השימוש בריבית על בסיס מוסרי, אתי, דתי ומשפטי. הרציונל של המתנגדים כלל טיעונים על אתיקה בעבודה, צדק חברתי, חוסר יציבות כלכלית, הרס אקולוגי והון בין דורי. בהינדואיזם, בודהיזם, יהדות, אסלאם והנצרות, קיים איסור ריבית.
רעיונות על הגבלת גובה הריבית הובעו על ידי חוקרים מודרניים. אדם סמית, שנחשב לאבי הקפיטליזם של השוק החופשי, תמך בהטלת תקרת ריבית אם כי התנגד לאיסור מוחלט על הריבית. קיינס סבר עמדה דומה וטען כי ממשלה נבונה צריכה להיות מעוניינת לרסן את הריבית על פי חוק ומנהג ואף על ידי הפעלת סנקציות של חוק המוסר.
בשנת 1987 פרסמה האדריכלית ופרופסור ל"טכנולוגיות בנייה אקולוגיות" הגרמנייה מרגריט קנדי מאמר על נזקי הריבית. לגישתה, מלוא ההשפעה של מנגנון הריבית על המערכת המוניטרית שלנו הוא נסתר וקשה להבין אותו אינטואיטיבית. אחת הטעויות הנפוצות היא שאנחנו משלמים ריבית רק כאשר אנו לווים כסף. ולכאורה אם הם רוצים להימנע מתשלום ריבית, כל מה שאנחנו צריכים לעשות הוא להימנע מללוות כסף. אלא שהריבית גלומה בכל מחיר של מוצר או שירות שאנו קונים. לדבריה, הריבית הגלומה כיום היא 50% בממוצע ממחיר כל מוצר או שירות שאנו קונים (בימי הביניים שיעור זה עמד על 10%). כמו כן לטענתה גם הרציונל שאומר כי מאחר שכל אחד צריך לשלם ריבית כאשר הוא לווה כסף הרי שכולנו שווים ונמצאים באותה הקלחת, אינו נכון. 80% מהאוכלוסייה משלמים יותר ממה שהם מקבלים, 10% מקבלים מעט יותר ממה שהם משלמים, והיתר מקבלים ריבית כפולה ממה שהם משלמים. כך שהשימוש בריבית מנציח למעשה את אי השוויון.
ריבית פיגורים
ריבית פיגורים היא ריבית אותה משלם החייב במקרה של איחור בתשלום בו היה חייב, והיא מתווסף לקרן החוב ולריבית המקורית. מקור החובה למועד התשלום, קבוע לרוב בהסכם הלוואה או בפסק דין או בחיקוק. השוני המהותי בין ריבית פיגורים לבין ריבית רגילה הוא שבעוד ריבית רגילה מהווה "דמי שכירות" על הכסף, ריבית פיגורים מהווה אמצעי להרתעה ו/או לענישה.
ריבית פיגורים לרוב גבוהה משמעותית מריבית רגילה, והיא עלולה לדרדר את החייבים להסתבכות כלכלית משמעותית, ואף לחדלות פרעון.
חקיקה ופסיקה בתחום בנושא ריבית פיגורים בישראל
בשנת 1987 התקין שר התקשורת, באישור וועדת הכספים, את "תקנות הבזק (ריבית פיגורים והוצאות גביה), תשמ"ז-1987", המסדירות באופן מפורש את ריבית הפיגורים שניתן לגבות בעבור 'שירות בזק'.
חוק חובת אזהרה בפרסום ושיווק של הלוואה, מחייב להוסיף הבהרה בנוסח: "אי עמידה בפירעון ההלוואה עלול לגרור חיוב בריבית פיגורים והליכי הוצאה לפועל", לכל הליך שיווקי המעודד נטילת הלוואה.
במאי 2022, אישרה ועדת הכלכלה של הכנסת, כי "שיעור ריבית הפיגורים המרבי לא יעלה על זה שגובה הבנק בו מנהל הקבלן את החשבון אליו היה אמור הקונה להפקיד את הכסף ולא הפקיד".
Feel the Light
Feel the Light (בעברית: הרגש את האור) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, מתוך הפסקול Home, שנועד עבור הסרט בית. השיר יצא לאור ב-25 בפברואר 2015, כסינגל השני מתוך הפסקול, כשקודמו היה "Towards the Sun", שבוצע ונכתב על ידי הזמרת הברבדית ריהאנה. את השיר כתבו טור אריק, קיישה אלסטד, ואמיל הייני והוא הופק על ידי סטארגייט ואמיל הייני גם כן.
השיר הצליח להיכנס למצעד אחד בלבד, שם הגיע בשיאו למקום ה-16.
רקע
לאחר שסיימה להוציא את שלושת הסינגלים מן אלבומה השמיני .A.K.A, הודיעה לופז ברשתות החברתיות כי היא תבצע שיר מתוך הפסקול של הסרט האמריקאי המצליח, בית.
באותו זמן פרסמה לופז באינסטגרם שלה גם את עטיפת הסינגל, שבה נראות דמויות האנימציה שמככבות בסרט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הכיל בתוכו קטעים רבים שנלקחו מתוך הסרט ובנוסף, הכיל קטעים שצולמו בסט צילומים שארגנה לופז בעצמה. בקטעים שלא נלקחו מהסרט ניתן לראות את לופז יוצאת מתוך מסך מוזהב בבגדים נוצצים. לבסוף, ניתן לראותה כשהיא עומדת על במה רחבת ממדים, לבושה בשמלה כסופה אשר משתרעת כל כולה.
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של לופז כבר באותו תאריך שבו יצא, ומונה הצפיות שלו נכון לינואר 2022, עומד על למעלה מ-58 מיליון צפיות.
נווה זיו
נווה זיו (נְוֵה זִיו) הוא יישוב קהילתי בגליל בין הערים נהריה ומעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף. היישוב נקרא על שם הלורד ישראל משה זיו.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1998 בסיועם של בוריס בר-נס, פעיל ציוני מאנגליה ושל הסוכנות היהודית, בשם זיו הגליל, וכלל בתחילה כ-145 מגרשים. בהקמת היישוב עסקה חברת מ. בצר יזום וניהול פרויקטים, בניהולו של מוקי בצר.
בשנת 2009 פרסם ועד נווה זיו על כוונתו לבצע הרחבה קהילתית ראשונה על פני 41 מגרשים. הרחבה זו נתקלה בעיכובים רבים, והביצוע החל רק בשנת 2012.
בשנת 2019 החל היישוב בביצוע ההרחבה הקהילתית השנייה על פני 114 מגרשים נוספים.
תוכנית האוטונומיה
תוכנית האוטונומיה הייתה תוכנית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני שהוצעה על ידי ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שר החוץ משה דיין ונשיא מצרים אנואר סאדאת, לפיה תהיה לעם הפלסטיני זכות לנהל את ענייניו באופן אוטונומי, ללא התערבות ישראלית.
גישות לפתרון
לאחר מלחמת ששת הימים, שלטה ישראל בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. כיבוש השטחים יצר מצב בעייתי, בו אין אפשרות לספח את השטחים הכבושים מחשש לפגיעה ברוב היהודי של מדינת ישראל. בציבור הישראלי שלטו שתי גישות לפתרון הסכסוך.
הגישה הראשונה, שהוביל יגאל אלון, גרסה כי צריך להרשות לעם הפלסטיני להתחבר לממלכת ירדן או לכונן מדינה עצמאית בשטחים הכבושים. גישה זו זכתה לכינוי "פשרה טריטוריאלית" והצגתה העיקרית הייתה בתוכנית אלון.
הגישה השנייה, שאותה הובילו משה דיין ושמעון פרס, גרסה כי יש לשמור את השטחים בשליטת ישראל, ולחלק את הסמכויות השלטוניות בין ישראל לפלסטינים או לממלכת ירדן, ולא את השטח. גישה זו נקראה "פשרה פונקציונלית".
הסכמי קמפ דייוויד
בהסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו במסגרת הסכם השלום עם מצרים, השתנתה הגישה הישראלית. סאדאת סבר כי לא תיתכן יציבות ללא מילוי צרכיו של העם הפלסטיני ופתרון בעיותיו. בדיון על העם הפלסטיני, הציעו בגין ודיין את "הפשרה הפונקציונלית" כפתרון לסכסוך, ותוכנית זאת כונתה "תוכנית האוטונומיה".
גישת הפשרה הפונקציונלית הייתה הגישה הנפוצה יותר בישראל, ואף הסכמי אוסלו מבוססים עליה. מגמה זו השתנתה רק בשנת 2000, בהצעתו של ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק.
סעיפי התוכנית
לאחר הסכם השלום, ניסח בגין בזהירות טיוטת הסכם אוטונומיה. עיקרי התוכנית היו:
גורל התוכנית
טיוטת ההסכם של בגין אומנם לא יושמה, אך שיחות אוטונומיה התחילו. התנועה הלאומית הפלסטינית ואש"ף לא השתתפו בשיחות ולמעשה התנגדו לתוכנית. ביוני 1979, נערכו שיחות הכנה בין משלחת מצרית, ישראלית ואמריקאית במלון אכדיה בהרצליה.
התוכנית הוקפאה עם קבלת חוק ירושלים ביולי 1980. רצח סאדאת ערער את התוכנית, והשיחות הופסקו סופית בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
אל-פאראבי
אבו נצר מוחמד אבן מוחמד אל-פאראבי (872 – בין 14 בדצמבר 950 ל-12 בינואר 951; בערבית: أبو نصر محمد الفارابي; ידוע גם בתור אבו נצר מוחמד בן טורכאן בן אוזלג (أبو نصر محمد بن محمد بن أوزلغ الفارابي)) היה מתמטיקאי, מדען, רופא ופילוסוף מוסלמי. תרומתו רבה גם בתחומי הפסיכולוגיה, סוציולוגיה, קוסמולוגיה, לוגיקה ומוזיקה. נודע בכינוי "הפילוסוף השני", מכיוון שנתפס (בתיאו-פילוסופיה הערבית) כממשיכו של אריסטו.
הוגים יהודיים בימי הביניים הושפעו עמוקות מאל-פאראבי, בהם הרמב"ם, אשר מזכיר אותו רבות בחיבורו "מורה הנבוכים" ואף מכנה אותו "גדול הפילוסופים מאז אריסטו".
ביוגרפיה
בנוגע למוצאו של אל-פאראבי הוצעו השערות שונות, ביניהם מוצא פרסי, טורקי או מאזור קזחסטן של היום. כל המקורות לגבי מוצאו נכתבו לפחות 300 שנה לאחר תקופתו, ומקורות אלה הזכירו תיאור שונה לגבי מוצאו.
ידוע בוודאות כי לאחר שאל-פאראבי סיים את לימודיו הבסיסיים בפאראב ובבוכרה, בתקופת שלטונו של הח'ליף אלמותווכל (874 -861), הוא עבר לעיר חרן, לשם הועברה הספרייה המפורסמת של אלכסנדריה לאחר שהייתה בעיר אנטיוכיה כ-140 שנה. בחרן למד על האומות הקדומות ולוגיקה על ידי יוחנן בן הילאן.
בשנת 901 עבר לבגדאד, אשר נחשבה לבירת המדע והספרות, כדי ללמוד לימודים מתקדמים. בבגדד הצטרף לשיעורים של בישר בן מתי בן יונה (بشر متى بن يونس), אשר התמחה בכתביו של אריסטו ובלוגיקה. למרות הצטיינותו של אלפאראבי, הוא לא בלט בבגדד ונאלץ לעבור לחלב, שם קיבל תמיכה משליט העיר, סיף אלדולה אלחמדאני (سيف الدولة الحمداني) מבית חמדאן  שהיה תומך נלהב במדע ובמדענים.
אל-פאראבי חלק את שהותו בין חלב לדמשק, שכן העדיף את האווירה של דמשק, את השדות והגנים והמים שהתאימו למזגו ולרצונו להשקיע זמן רב בהתבוננות וחשיבה. על אל-פאראבי נאמר שהיה בעל לבוש צנוע, לובש קלנסווה (قلنسوة, סוג של כובע מוסלמי) לבנה ושחור, והיה מרוכז בהתבודדות ובלמידה. כמו כן נאמר שהיה אדיש לגבי הון ובתים מפוארים, והיה מסתפק במועט.
על פי אבן ח'לקאן (ابن خلكان) אל-פאראבי שהה תקופה מסוימת במצרים ושם השלים את שני ספריו "הפוליטיקה האזרחית" ו"העיר המעולה".
אל-פאראבי מצא את מותו בשנת 950 לספירה, בעת שכנופיית שודדי דרכים מהעיר אשקלון (عسقلان עסקלאן) תקפה את דמשק, והוא נהרג בקרב. נקבר בדמשק ליד החומה, כשהוא בן יותר משמונים שנה.
עבודה נרחבת על חייו ויצירותיו של אל פאראבי חיבר פרופ' דימטרי גוטס.
הישגים מרכזיים
הרמב"ם אמר על אל-פאראבי (במכתב לשמואל אבן תיבון, שאף תרגם לעברית את "החברה הפוליטית"): "לא תתעסק בספרי מלאכת ההגיון אלא במה שחיבר החכם אבונצר אלפראבי, כי כל מה שחיבר בכלל... הכל סולת נקיה... לפי שהוא מופלג בחכמה".
מוזיקה
אל-פאראבי כתב ספר נודע על מוזיקה בשם "כתאב אל-מוזיקה אל-כביר" ("ספר המוזיקה הגדול", كتاب الموسيقى الكبير), בו סיפק הגדרה והסבר למוזיקה, וקבע ביטויים וסולמות מוזיקליים שנמצאים בשימוש עד היום הזה.
אל-פאראבי המציא מספר כלי נגינה, והיו שיחסו לו את פיתוח כלי הנגינה קאנון. אל-פאראבי היה הראשון שסיפק תיאור והסבר לכלי הרבאב (الرباب) זה עם המיתר הבודד, וזה שמורכב משני מיתרים.
פילוסופיה ופוליטיקה
אל פאראבי כתב רבות על פילוסופיה פוליטית. לשיטתו (מתוארת ב"אל-סיאסה", או "החברה הפוליטית") מטרת קיומו של האדם היא השגת האושר המקסימלי. מכאן, גוזר אל פאראבי תאוריה פוליטית שלמה, הנחשבת לרלוונטית גם כיום, בפרט בחברות מוסלמיות. להלן תיאור המבוסס על הקדמתו של שוכרי עבד ל"החברה הפוליטית" של אל פאראבי.
כמתואר, אל פאראבי בונה מערכת הדנה בנושא העקרוני של פוליטיקה בעולם הערבי, ניהול העוצמה, ומציב אותה כמעין שרשרת הוויה שבה מקומו של האדם נקבע על ידי יכולותיו והידע שלו. לכאורה, ניתן לראות בכך צידוק של מבנה פוליטי מסורתי ודכאני. אולם לפחות במצב הנוכחי, בו ידע פילוסופי זמין לכל סטודנט שנה א', אל פאראבי מייצג עמדה לפיה הפילוסוף, כלומר הסטודנט שלמד פילוסופיה, מסוגל להיות סוכן פוליטי עצמאי, מבלי שיהיה כפוף לסמכות המלך, הקאדי, או הנביא. מי שלומד את אל פאראבי, עשוי להגיע לתפיסה המשלבת אוטונומיה, הן במחשבה והן בפעילות, המיישמת בפועל את זכויות הפעולה והמחשבה הדמוקרטיות הרגילות, יחד עם מחויבות למסורת איסלמית\ערבית מכובדת. הסתירה בין תפיסה דמוקרטית ובין שלילה של "העיר הדמוקרטית", נפתרת על ידי א) הנגדה בין הדמוקרטיה דהיום והדמוקרטיה שאל פאראבי התייחס אליה, ב) על ידי קבלה של עמדה המנוגדת לזו של אל פאראבי, או ג) הנחה שלטקסט משמעות נסתרת. שלטון המורכב ממלכים-מנהיגים רבים מתואר על ידי אל פאראבי כלהלן:
ה"עיר הדמוקרטית" מתוארת אצל אל פאראבי באופן רב משמעי. היא אמנם נכללת בין הערים הבורות, אולם אל פאראבי מדגיש כי יש לה היבטים הרחוקים מאוד מבורות ושפלות.
הפילוסוף הפוליטי ליאו שטראוס התייחס רבות לאל-פאראבי בחיבורו רדיפה ואמנות הכתיבה, בעיקר בקשר לפירוש אזוטרי-אקזוטרי של מורה נבוכים לרמב"ם, שטראוס מסכם את אל פאראבי כלהלן:
ליאו שטראוס מפרש את סודו של מורה הנבוכים בהתאם למשנתו הפוליטית-דתית של אל פאראבי, כלומר: בניגוד לטקסט הגלוי של החיבור, בו נראה הרמב"ם מתאמץ להתאים בין הדת והאמת המדעית, הרי שדעתו האמיתית היא כדעתו של אל פאראבי, ולפיה הדת נעוצה במטרה הפוליטית של הנהגת החברה ותיקונה ואינה צריכה להתאים אל האמת המדעית.
חבורת ערד
חבורת ערד היא חבורה גאולוגית שנוצרה בתקופת היורה ומורבדת על התצורות של חבורת רמון. היא בנויה מסלעי אבן חול, אבני גיר ופצלים עם מעט שכבות ביניים חוואריות בעובי של 2,000 מטר. הסלעים מכילים שרידי רכיכות וקיפודי ים, המעידים על הרבדה בים רדוד.
התפוצה של התצורה היא בהר החרמון, בורג' אל-מלח בשומרון ובמכתשים: הקטן, הגדול ורמון.
תצורות החבורה
למעלה מעשר תצורות הוגדרו בקידוחים שנעשו ברחבי הארץ: מתצורות: חלוצה, ניר-עם ושדרות בנגב הצפוני ועד ל"תצורת מפרץ חיפה".
מעל פני הקרקע נחשפות התצורות הבאות:
לאור שוניות האלמוגים הרבות שנמצאו בתצורות זוהר ובאר-שבע, מניחים כי האקלים ששרר באזורנו ה אקלים טרופי חם ולח. אקלים זה משתקף הן בשוניות האלמוגים הרבות שנמצאו (תצורות זוהר ובאר-שבע). בחבורה זו נכללים גם גופים מאגמתיים רבים, ביניהם הסדן המכונה "שן רמון", דייקים רבים באזור "הר ארדון" וכן סילים.
טקסט
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, עם התגבשות תחום לימודי התרבות, המונח טקסט התרחב להכללת כל פעילות אנושית הניתנת לניתוח תרבותי, בין אם מדובר במוצר מוגמר (כמו ספר, ציור, או מבנה אדריכלי) ובין אם מדובר בפעילות מתפתחת ומשתנה (כמו טקס חברתי מכל סוג שהוא). חוקרי הטקסטים במשמעותם המורחבת יישמו עקרונות מתחום חקר הספרות על תופעות חברתיות, כגון מיקום התופעות בהקשרים היסטוריים שונים ומציאת קישורים בין אירועים המתרחשים בשדות חברתיים שונים ויכולות למידה.
אופן הצגת הטקסט
המונח 'טקסט' מתייחס לתוכן ולא לאופן הצגתו. על פי רוב הטקסט הכתוב מוצג לקריאה על גבי נייר מודפס, או על מסך אלקטרוני כמו במחשב ובטלפון סלולרי. עם זאת, עבור אנשים שאינם יכולים להשתמש בתפיסה החזותית לצורך פיענוח הכתוב, כמו עיוורים, הטקסט יכול להיות מוצג בצורה הניתנת למישוש כמו בכתב ברייל.
התפתחות הטקסט
הגדרת המונח טקסט אינה קבועה ומשתנה לאורך השנים עם שינויים טכנולוגיים ותרבותיים. בשנים האחרונות, עם התפתחות הטכנולוגית, ובעיקר כניסתן המסיבית של הרשתות החברתיות השונות, הטקסט נתפס ככולל לא רק מילים ומשפטים אלא גם סמלים גרפיים כגון אמוג'ים (סימלונים) ואימוטיקונים (רגשונים).
שינוי נוסף באופיו של הטקסט הוא חוסר יציבותו וקביעותו, בעיקר כאשר מוצג במרחב הדיגיטלי, שם במקרים רבים קיימת אפשרות של הקוראים לשנותו. מאפיין נוסף של טקסטים במרחב הווירטואלי הוא האינטרטקסטואליות - הקישורים השונים הנוצרים בין טקסטים באמצעות לינקים ובאמצעות אינטראקטיביות המאפשרת שילובים שונים של כמה טקסטים ממקורות שונים ושנכתבו על ידי כותבים שונים לתוך טקסט אחד.
ניתוח טקסטים
קיימות תורות שונות לניתוח טקסטים, ביניהן ניתוח בגישה סמיוטית, גישת חקר השיח, גישה מתחום חקר הרטוריקה, וכן תורות ניתוח שונות המבצעות את הניתוח במסגרת ההקשר סביב הטקסט - דהיינו, תוך התחשבות גם במוען, בנמען, באופן הפרסום וביחסים בין כל אלו. כיום נהוג ללמד בבתי הספר ניתוח טקסטים על פי סוגיו (טיעוני, מידעי, שימושי ועוד..), מטרותיו ומאפייניו. התלמידים נדרשים לבצע ניתוח של הטקסט ברמות השונות- איתור מידע, הסקת מסקנות וכן הערכה וביקורת של הכתוב.
חלוקה על פי מטרת הטקסט
==== חלוקה על פי תוכן הטקסט ====
==== חלוקה דו-ממדית ====
הטקסט הפוסט-סטרוקטורליסטי
ז'אק דרידה, אחד ההוגים המשתייכים לזרם הפוסט-סטרוקטורליסטי, מערער על קיומה של משמעות קבועה ויציבה של הלשון ופיתח את הטכניקה של קריאה "מפרקת" של טקסטים (דה-קונסטרוקציה). הוא רואה את הלשון כמורכבת מרשת של סימנים שכל אחד מהם מחזיק בתוכו אינסוף משמעויות, והטקסט מוגדר כרשת של סימנים כאלה. דרידה טוען שלא ניתן להכיל את כל המשמעויות של הטקסט על ידי הגישות הביקורתיות והניתוחיות השגרתיות המתבססות על קטגוריות קבועות ויציבות. הביקורת הפוסט-סטרוקטורליסטית של טקסטים והקריאה ה"מפרקת" שלהם מראה כיצד הטקסט עצמו חותר תחת החוקיות שלכאורה מוצגת בו. תפיסה זו מערערת גם על היותו של מחבר הטקסט זה שקובע את משמעותו - הטקסט פתוח לפרשנות של כל קורא.
בנוסף, הפוסט-סטרוקטורליזם מדגיש את העובדה שאין לטקסט גבולות יציבים. בכל טקסט ניתן למצוא עקבות, ציטוטים, חיקויים או פרשנויות של טקסטים קודמים לו, ולא ניתן לבודד אף טקסט ממערכת קשרים זו: "הטקסט הוא רקמה של ציטוטים המגיעים אליו מאינספור חדריה של התרבות".
הפוסט-סטרוקטורליזם מתייחס למושג 'טקסט' ככולל כל מה שהוא תוצר של מערכות סימון אנושיות (לא רק לשוניות), ואשר נושא משמעות או חותר תחתיה.
גבר
גֶּבֶר או איש הוא זכר אנושי בוגר. האפיון הכללי שניתן בחברה לתכונות המזוהות עם גברים נקרא "גבריות". לאיש יש סימנים ביולוגיים המבדילים אותו מהאישה שהיא הנקבה במין האנושי. זכר שרק נולד נקרא תינוק עד גיל 3, לאחר מכן נקרא ילד עד גיל 10, נער בגיל ההתבגרות, עלם או בחור בסוף תהליך ההתבגרות וגבר בחייו הבוגרים.
ביולוגיה ומגדר
המין האנושי מתאפיין בדו-צורתיות זוויגית, קרי, קריימים הבדלים במראה החיצוני בין זכר לנקבה. אף על פי שרבים מהבדלים חיצוניים אלו אינם בעלי קשר ישיר ליכולת ההתרבות של בני האדם, יש להם תפקיד במשיכה המינית. לרוב הוא מתבטא בגובה, משקל ומבנה גוף. למשל, גברים נוטים להיות גבוהים יותר מנשים. דוגמאות נוספות למאפיינים זכריים משניים בבני אדם, שנרכשים במהלך ההתבגרות המינית ואף לאחר מכן:
מאפיינים מיניים
מינו של פרט מהמין האנושי נקבע באופן כללי בזמן ההפריה, באמצעות החומר הגנטי שנושא תא הזרע. אם תא זרע הנושא עמו כרומוזום X מפרה את הביצית, הוולד בדרך כלל יהיה נקבה (XX); אם תא זרע הנושא עמו כרומוזום Y מפרה את הביצית, הוולד בדרך כלל יהיה זכר (XY). אנשים בעלי מבנה אנטומי או כרומוזומלי שונה מהמבנה לעיל, הם אינטרסקסואלים.
מבנה זה של כרומוזומי מין נפוץ ברוב היונקים, אך ישנן שיטות ביולוגיות נוספות לקביעת המין של יצור חי, ביניהן שיטות לא גנטיות.
המונח "מאפיינים מיניים ראשוניים" מתייחס לתאי הרבייה שאיברי המין מייצרים: השחלות מייצרות תאי ביצית אצל הנקבה, והאשכים מייצרים תאי זרע אצל הזכר. המונח "מאפיינים מיניים משניים" מתייחס לכל ההבדלים האחרים הקשורים בעקיפין לתהליך ההתלכדות של הזרע והביצית. כאן נכללות התכונות המיוחדות של אזור איברי המין אצל גברים ואצל נשים, הפלומה המבריקה של ציפורים ממין זכר או שיער פנים אצל גברים, תכונות התנהגותיות כמו חיזור, ועוד.
גורמים ביולוגיים אינם גורם מכריע בנוגע לשאלה האם אדם מגדיר עצמו גבר או נחשב כגבר. בני אדם אינטרסקסואליים, שהם בעלי תכונות גופניות או גנטיות מעורבות כביכול, או לא משויכות למין מסוים, עשויים לבסס את קביעת מינם על קריטריונים אחרים. בנוסף, ישנם גברים טרנסג'נדרים וטרנסקסואלים, אשר נולדו כנקבות, אך מחשיבים עצמם גברים; ישנן הגדרות חברתיות, חוקתיות ואישיות שונות בנוגע לנושאים אלו.
מערכת רבייה
איברי המין הזכריים הם חלק ממערכת הרבייה. איברים אלה הם הפין, האשכים, צינור הזרע ובלוטת הערמונית. תפקידה של מערכת הרבייה הזכרית הוא לייצר נוזל זרע, הנושא תאי זרע, ולפיכך מידע גנטי, שיכולים להתלכד עם ביצית בתוך האישה. תאי הזרע נכנסים לרחם האישה ולאחר מכן אל החצוצרות, וממשיכים אל הפריית הביצית שמתפתחת לעובר או ילד. לכן, מערכת הרבייה הזכרית אינה נחוצה במהלך ההיריון. רעיון האבהות והמשפחה קיים בחברות אנושיות.
מחלות
באופן כללי, גברים סובלים מאותן מחלות שמהן סובלות נשים. בהשוואה לנשים, תוחלת החיים של גברים נמוכה במקצת מתוחלת החיים של נשים, אך הבדל זה הצטמצם במהלך השנים האחרונות.
הבדלים אנטומיים עיקריים
ההבדלים האנטומיים מופיעים כבר במהלך התפתחות העובר ברחם:
גבריות
במדינות מפותחות תוחלת החיים של הגבר נמוכה במספר שנים מזו של האישה. בישראל, לדוגמה על פי מדד הפיתוח של האו"ם, הגבר חי בממוצע 3.5 שנים פחות מהאישה. הפרש השנים הממוצע הגבוה ביותר בין גברים לנשים נמדד ב-2012 ברוסיה. הגברים הרוסים חיו 15 שנים פחות מהנשים הרוסיות.
במגדר, הקטגוריות הדומיננטיות הן גבריות ונשיות, הנתפסות כהפוכות ומשלימות זו את זו, ומקושרות עם שני סוגי מאפיינים, בהתאמה. מאפיינים גבריים (כלומר, מאפיינים המיוחסים יותר לגברים מלנשים) כוללים החלטיות, דומיננטיות, תוקפנות, שאפתנות, כוחניות, ביטחון עצמי ותחרותיות. מאפיינים נשיים כוללים בעיקר עניין ברווחת הזולת, ותרנות ונכונות לסייע, רגישות בין-אישית ואמפתיה, נעימות, חמימות, רב גוניות ועדינות. פרט לתכונות אישיות, מאפיינים מגדריים מתבטאים גם במראה החיצוני, בסגנון הלבוש, ועוד. קבוצות מאפיינים אלו הן היבטים של תפקידי מגדר. מאפייני מגדר אינם נובעים בהכרח ישירות ובלעדית מהבדלים ביולוגיים בין שני המינים, אלא מבטאים גם את התפיסה התרבותית המתרגמת שוני ביולוגי לערכים הקובעים את המעמד החברתי של המינים בחברה. כך, התפיסה או הציפיות המגדריות מעצבות את תהליכי החיברות של נשים וגברים.
מרווין האריס טוען בספרו "בני מיננו" שההפרש בתוחלת החיים הוא המחיר שהגברים משלמים על הגשמת הדימוי התרבותי המאצ'ואיסטי הגברי: גברים נוהגים מהר יותר מנשים ובפראות רבה יותר, מעשנים יותר, שותים יותר אלכוהול, משתמשים יותר בסמים קשים, אוכלים יותר בשר בכלל ויותר בשר אדום שמן בפרט, חושפים עצמם במידה יתרה לרעלים תעשייתיים, מפתחים אישיות תחרותית יותר הרגישה יותר למתחים מצטברים וחשופים יותר לסיכוני עבודה. כך שלכאורה ביולוגית, ככלל, הנשים עמידות יותר מגברים בכל גיל. אולם, לפי האריס, הסיבה לכך היא יותר תרבותית מאשר ביולוגית.
אלכסנדר דמיאננקו
אלכסנדר סרגייביץ' דמיאננקו (ברוסית: Алекса́ндр Серге́евич Демья́ненко; 30 במאי 1937, סברדלובסק, ברית המועצות – 22 באוגוסט 1999, סנקט פטרבורג, רוסיה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא החל להופיע בסרטי קולנוע בשנת 1959 ושיתף פעולה עם הבמאי לאוניד גאידאי בכמה מהפקותיו המצליחות ביותר.
דמיאננקו ידוע יותר מכל הודות לדמותו של שוריק, אותה גילם לראשונה בסרט הקומי "מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק" (1965) ולאחר מכן במספר סרטים נוספים.
ילדות ונעורים
אלכסנדר דמיאננקו נולד בסברדלובסק, ברית המועצות בשנת 1937. הוריו היו גלינה ביילקובה, רואת חשבון, וסרגיי פטרוביץ', שחקן ובמאי בקונסרבטוריון של העיר. בילדותו לקח דמיאננקו חלק קטן במספר הצגות בתיאטרון בו עבד אביו והשתתף בסדנאות משחק. הוא למד נגינה בפסנתר ובתקופת התיכון החל לשיר בקול בריטון במקהלה.
בשנת 1954 התחיל דמיאננקו ללמוד משפטנות באוניברסיטה אך הגיע להחלטה שאינו מתאים למקצוע וסולק כבר בסוף הסמסטר הראשון בגין נוכחותו הדלילה בהרצאות. באותה שנה נכשל במבחני הקבלה לתיאטרון האמנותי של מוסקבה, אולם שנה אחר כך התקבל לאקדמיית התיאטרון בוריס שיוקין ואף לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה, בה בחר בסופו של דבר ללמוד יחד עם חבריו. גם במוסד זה החסיר דמיאננקו שיעורים רבים אך חיבתם של מוריו כלפיו ואמונתם בפוטנציאל שלו חיפתה על עובדה זו.
קריירת משחק
ב-1959, בעודו בספסל הלימודים, דמיאננקו לוהק לסרט בשחור-לבן "הרוח" בביומם של ולדימיר נאומוב ואלכסנדר אלוב. תפקידו בסרט זה, בו גילם גיבור צעיר העומד למול כוחות הצבא הלבן בסערת מלחמת האזרחים ברוסיה, משך אליו את תשומת לב הצופים והמפיקים כאחד. בשנה זו סיים את לימודיו באקדמיה למשחק והחל להופיע בתיאטרון מאיאקובסקי המוסקבאי, אותו עזב 3 שנים אחר כך לטובת הקולנוע. במהלך השנים הבאות חי דמיאננקו בדירה מטעם אולפני לנפילם בלנינגרד ושיחק במספר סרטים, בין השאר: "ברוך הבא" (1961) שזכה בפרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה, "מסע ללא משא" (1962) בו גילם עיתונאי החושף שחיתות, "איש צ'קה", "קין XVIII" ו"החשמלית הראשונה" (1963), וכחוקר פשעי מלחמה ב"פושע מדינה" (1964). כל אלו זיכו אותו בפופולריות גוברת בקרב קהל הצופים דובר הרוסית.
בשנת 1973 עבד שוב יחד עם גאידאי וכיכב בדמות שוריק בסרט "איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו", לצד יורי יאקובלב ולאוניד קוראבליוב. הסרט זכה להצלחה גדולה ומכר מעל 60 מיליון כרטיסים בשנה זו בברית המועצות. בסרט זה, שוריק הוא מדען מפוזר שממציא מכונת זמן. הצלחתם של סרטים אלו בקרב הקהל הרוסי הביאה לזיהויו של דמיאננקו עם הדמות הפופולרית באופן שהגביל את הצלחתו בכל תפקיד אחר. לעיתים קרובות העדיף לעסוק בדיבוב סרטים מונפשים וסרטים זרים. השחקן הסובייטי-ליטאי דונאטס בניוניס אמר בשבחו של דמיאננקו כי הדיבוב שסיפק לסרטיו מהווה שיפור על פני ביצועי המשחק של בניוניס עצמו בשפת המקור. עוד נתן דמיאננקו את קולו לעומר שריף, רוברט דה נירו, ארנולד שוורצנגר ורבים אחרים.
בשנת 1991 קיבל את תואר ההוקרה 'אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית'.
אחרית חייו
באמצע שנות ה-90 שיחק דמיאננקו בקומדיית המצבים הרוסית הראשונה, "תות". תפקידו האחרון בתור שוריק היה באחרון מסרטי הטלוויזיה "שירים ישנים על העיקר" משנת 1997, מעין סרט המשך ל"איוואן וסילייביץ'", בו מופיעות הדמויות 24 שנים לאחר ההתרחשויות הקודמות.
אלכסנדר דמיאננקו אובחן עם אי-ספיקת לב ונפטר מהתקף לב באוגוסט 1999 בגיל 62, בטרם התבצע ניתוח המעקפים שתוכנן לו בסתיו. יש פרשנים הסבורים שאירוע זה שיחק תפקיד בהצלחתה של המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בבחירות בדצמבר של אותה שנה, כאשר נטען כי פטירתו בטרם עת אירעה בשל היעדר מערכת בריאות סוציאלית במדינה.
בעיר קורגן קרוי רחוב על שמו של דמיאננקו, ובקרסנודאר הוצבו אנדרטאות בדמותו של שוריק.
ריקרדו סרנה
ריקרדו חסוס סרנה אורוסקו (בספרדית: Ricardo Jesús Serna Orozco, נולד ב-21 בינואר 1964 בסביליה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. סרנה גדל והחל את הקריירה בסביליה, והוא ידוע בשל תרומתו לברצלונה, שתחת הדרכתו של יוהאן קרויף זכתה בגביע אירופה ב-1992.
אלכסנדר דמיאננקו
חיים אישיים
דמיאננקו נישא לראשונה למרינה סקליארובה (1938–2017), איתה למד בחוגי המשחק. הוא התגרש מסקליארובה כשהחל במערכת יחסים עם במאית הדיבוב מאולפני לנפילם ליודמילה דמיאננקו (1940–2005). הם נישאו ודמיאננקו נעשה לאביה החורג של בתה, אנז׳ליקה נייבולינה, אשר הפכה לשחקנית בהמשך חייה.
ריקרדו סרנה
קריירת מועדונים
סרנה נולד וגדל בעיר סביליה, בירת אנדלוסיה, והוא הצטרף למחלקת הנוער של אחת משתי הקבוצות הבכירות בעיר, סביליה. ב-9 בספטמבר 1982, כשהיה בן 18, ערך את הופעת הבכורה הרשמית בקבוצה הבוגרת של המועדון, במשחק הלה ליגה נגד ברצלונה שהסתיים בתיקו מאופס. במהרה השתלב סרנה, ששיחק בעמדת הבלם, בהרכב הקבוצה. ב-30 בינואר 1983 הבקיע שער בכורה בליגה הספרדית, בתיקו 1-1 עם לאס פאלמס. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך 27 הופעות בליגה והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום החמישי בסיום העונה. בעונות הבאות המשיך סרנה לפתוח דרך קבע בהרכב הקבוצה, אותה אימן מנואל קרדו, כשהקבוצה לרוב מבלה במרכז טבלת הליגה. השיא עבור סרנה היה בעונת 1986/1987, אז שותף ב-40 משחקי ליגה מתוך 44 מחזורים. בסך הכול ערך במדי סביליה 179 הופעות בליגה, בהן הבקיע 4 שערים.
בקיץ 1988 מונה יוהאן קרויף להיות מאמנה של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בספרד, ואחד משחקני הרכש הראשונים שלו היו סרנה. ב-2 באוקטובר, כשערך את ההופעה הראשונה במדי הקבוצה במסגרת הליגה במשחק נגד ספורטינג חיחון, תוך 3 דקות מפתיחת המשחק הבקיע צמד, היחיד בקריירה שלו, ועזר לקבוצתו לנצח 4 - 0. אלה היו שעריו היחידים במדי ברצלונה ב-4 שנותיו שם. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע המחזיקות, ועל אף ששיחק במשחקי שמינית, רבע וחצי הגמר, מהגמר נגד סמפדוריה נעדר בשל צבירת כרטיסים צהובים. בעונה הבאה זכה עם ברצלונה בגביע המלך. במשחק הגמר נגד ריאל מדריד אמנם לא פתח בהרכב, אך בדקה ה-23 נכנס כמחליף במקומו של אלויסיו והוא סייע לקבוצתו לנצח 2 - 0.
בעונת 1990/1991 זכה ליותר דקות משחק בשל פציעתו הקשה של רונאלד קומאן, והוא לרוב פתח במרכז הגנת הקבוצה לצדם של פרננדו מוניוס או חוסה רמון אלשנקו. הקבוצה זכתה בסוף העונה באליפות ראשונה מזה 6 שנים. בעונה הבאה דעך מעמדו של סרנה בקבוצה והוא שותף בפחות משחקים מבעבר. למרות זאת, הוא הצליח לתרום לברצלונה לזכייתה באליפות שנייה ברציפות וכן בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה. הוא אמנם לא שותף במשחק הגמר נגד סמפדוריה, אך הוא כן הופיע ב-4 מששת משחקי שלב הבתים המכריע, ממנו יצאו שתי המשתתפות בגמר. בסוף העונה החליט לעזוב את ברצלונה ולהצטרף לדפורטיבו לה קורוניה, שהייתה באחת התקופות המוצלחות בהיסטוריה שלה. בשנתיים בקבוצה שיחק רק במשך שתי דקות, כשנכנס כמחליף לקראת סיומו של משחק נגד אלבסטה ב-11 באפריל 1993.
בקיץ 1994, כשהוא בן 30, החליט לרדת לליגה השנייה והוא הצטרף למיורקה. בעונה בודדת שם הופיע ב-16 משחקי ליגה, והוא סייע לקבוצה לסיים במקום ה-12 שבמרכז הטבלה. בתום העונה החליט לרדת ליגה פעם נוספת, והוא עבר לגרנדה שמהליגה השלישית. גם שם שיחק במשך שנה, ואז הוא עבר לסאוטה, קבוצה חדשה שהוקמה ושיחקה בליגה הרביעית באותה שנה. ב-1997, בגיל 33, פרש ממשחק פעיל.
קריירת נבחרות
במקביל לדרכו בסביליה, שיחק סרנה בנבחרות הצעירות של ספרד. במדי הנבחרת עד גיל 21 ערך 8 הופעות, כולל אחת ברבע גמר אליפות אירופה לנוער נגד צרפת. ספרד המשיכה וזכתה באליפות תוך שהיא גוברת על איטליה, מבלי שסרנה ישותף בחצי הגמר או הגמר.
ב-21 בדצמבר 1988, כשחקן ברצלונה, ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מוקדמות מונדיאל 1990 נגד, שנערך בעיר הולדתו סביליה ובו ספרד ניצחה 4 - 0. במהלך המוקדמות ערך עוד שתי הופעות בהרכב הפותח, אך הוא לא זומן לסגל הסופי למונדיאל שנערך באיטליה. במוקדמות יורו 1992 ערך שתי הופעות נוספות במדי הנבחרת הספרדית, אך ספרד כשלה בהעפלתה לטורניר הגמר. דרכו של סרנה בנבחרת תמה ב-14 בנובמבר 1990, במשחק המוקדמות נגד, כשלזכותו 6 הופעות.
רנאן לודי
רנאן אוגוסטו לודי דוס סאנטוס (בפורטוגזית: Renan Augusto Lodi dos Santos; נולד ב-8 באפריל 1998) הידוע בשם רנאן לודי, הוא כדורגלן ברזילאי שמשחק כמגן שמאלי בנבחרת ברזיל.
אתלטיקו פרנאאנסה
רנאן הוא יליד סראנה, שבסאו פאולו. הוא צורף לקבוצת הנוער של אתלטיקו פרנאאנסה בשנת 2012 ועשה את ההופעת הבכורה בסריה א' הברזילאית ובמדי הקבוצה הבוגרת ב-14 באוקטובר 2016, בהפסד 0–1 לגרמיו. לודי שיחק באליפות פרנאננסה עד גיל 23 וכבש את שער הבכורה ב-25 במרץ 2018 כשהבקיע את השער הראשון בניצחון 0–5 בבית על מרינגה. שלושה ימים לאחר מכן הוא האריך את חוזהו בקבוצה עד מרץ 2021. לודי הפך לשחקן הרכב קבוע תחת המאמן החדש טיאגו נונס וסייע לקבוצתו לזכות בגביע סודאמריקנה ב-2018 כשהבקיע דאבל במשחק חצי הגמר נגד קראקס הוונצואלנית. ב-10 באוגוסט 2018 חידש את חוזהו עד לשנת 2022.
אתלטיקו מדריד
ביוני 2019 חתם באתלטיקו מדריד. במהרה הפך לודי לשחקן הרכב קבוע בקבוצה ושיחק ברוב המשחקים של הקבוצה בעונת 2019/2020. את שער הבכורה שלו באתלטיקו הוא כבש במשחק הליגה מול גרנדה ב-23 בנובמבר 2019, משחק שהסתיים בתיקו 1-1.
נוטינגהאם פורסט
ב-29 באוגוסט 2022 הושאל לודי לנוטינגהאם פורסט, עם אופציית רכישה ב-30 מיליון אירו. יומיים לאחר מכן, ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתבוסה 0–6 למנצ'סטר סיטי.
אולימפיק מרסיי
ב-14 ביולי 2023 חתם לודי באולימפיק מרסיי.
קבוצתיים
אתלטיקו פרנאאנסה
קדרות ביתא ישראל
רקע היסטורי
מהמאה ה-15 ואילך, התקיים תהליך הדרגתי בו נושלו בני קהילת ביתא ישראל מאדמותיהם. תהליך זה עורר את הצורך במציאת אסטרטגיות ופתרונות שונים כדי להבטיח את קיומם הכלכלי של בני הקהילה. בשל כך, חלקם היגרו לאזורים בהם האדמות שניתנו להם בירושה נותרו בתוקף. אולם אחרים קיבלו את הנסיבות והחליטו להמיר את נכסיהם הגשמיים בנכסים שיאפשרו להם יכולת השתכרות בביצוע עבודות קדרות, נפחות, ואריגה.
במאה ה-16 הפורטוגזים הגיעו לאתיופיה, בזמן שחברי קהילת ביתא ישראל כבר רכשו לעצמם שם כנפחים וכמרכיבי כלים. הם זוהו בלעדית עם מלאכה – הנשים זוהו עם מלאכת הקדרות, והגברים עם מלאכת הנפחות.
בתחילת שנות ה-60, עבודות היצירה של ביתא ישראל היו בעיקר אמנות שימושית. הקדרות שימשה ליצירת כלי קיבול, כלים לקפה ולשימוש יומיומי, והחפצים שיוצרו היו נפוצים בבתיהם של אנשי ביתא ישראל עצמם. יוצאים מן הכלל היו הכלים המזוהים עם דת, שכללו מחזיקי קטורת, לוחות הברית וארון הברית, צלבים שהוכנו עבור פטרוניהם הנוצרים וכתר לבתי התפילה (שלימים הוחלף בסמל מגן דוד).
בראשית שנות ה-70 כ-75% מבתי האב של ביתא ישראל באזור גונדר ייצרו הכנסה בנוסף לחקלאות, בעזרת קדרות ונפחות. חשיבותם הייתה כיצרנים של כלים שונים, כלי נשק ממתכת וכלי קיבול מחימר.
תיירות כמקור מחייה
הקשר של הנשים לקדרות, הוא שהוביל להתפתחות בתחילת 1960 של נשות הכפר ולקה, הנמצא מספר קילומטרים מגונדר בירת האזור, להכין יצירות אומנות חדשה. באמצעות עידוד שהגיע מאנשי העולם המערבי, כדוגמת, אשתו של רופא אמריקאי ומתנדבי חיל השלום. יהודים אתיופים בעלי כישורי קדרות מתקדמים, החלו לייצר כמות קטנה של בובות חימר כדי למכור לתיירים. בתחילה הם יוצרו על בסיס תמונות פרהיסטוריות שהראו להם או בהתבוננות על פעולות שגרתיות שביומיום. כגון, אישה אוחזת בתינוק או מכינה אוכל. לאחר מכן, ככלי המושך תיירות יהודית, אך בעיקר המצביע על התפתחות האוריינטציה הדתית של נשות ביתא ישראל, הם החלו ליצור דמויות רבנים עם ספר תורה, המלך שלמה ומלכת שבא, אריות מעוטרים במגן דוד ומאפיינים יהודיים אחרים.
נשות ביתא ישראל נעזרו בפיתוחים טכנולוגיים אליהם נחשפו על ידי אנשי העולם. כדוגמת, תנור אפייה ואובניים שהוכנסו לביתא ישראל בצירוף הפעלתו של קואופרטיב קדרות שהוקם בעזרתם של ארגוני תיירות אתיופית. כך, עם הזמן, ביקור בוולקה כדי לראות את "היהודים השחורים של אתיופיה" ולרכוש את הדמויות שהם מייצרים הפך לחלק בלתי נפרד מהתיירות האתיופית.
הדמויות הפכו במהרה לאלמנט המוכר ביותר של היהודים האתיופים ונמכרו על ידי מספר ארגונים פרו פלאשמורים כחלק ממסע ההתרמות שלהם. כמעט מתחילה היו הדמויות בסיס למחלוקת. מאוחר יותר הקואופרטיב נסגר תחת השלטון הקומוניסטי והנשים חזרו למכור את יצירותיהן באופן עצמאי.
מחלוקת פסלוני הדמויות
פסלוני הדמויות עוררו מחלוקת, שכן הם הושפעו על ידי מקורות חיצוניים, ולכן אותנטיותם הועמדה בספק. חלק מהשיח סביב הנושא התייחס לכך שיצירת הפסלונים אינה חלק מהעבר האותנטי והמסורתי של יהודי אתיופיה, אולם בו בזמן מצאו בפיסלונים רמז חשוב לגבי יהדותם של ביתא ישראל. אל מולם היו מי שפָּסְלוּ את נושא הדמויות לגמרי והתעלמו ממצאי פסלים דומים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בישראל. עובדה אחת, שהייתה מוסכמת על כולם, היא כי גורמים חיצוניים עודדו את תחילת יצירת הפסלים ושיווקם, בעוד האומנים נותרו אלמוניים, כך היצירות נמכרו כחלק מקולקטיב אתני ולא כאומנים יוצרים אינדיבידואליים.
ניתן לייחס השפעת שוק צרכנים מובהקת ביצירת הקדרות של ביתא ישראל, אולם השפעה שכזו נחשבת לטבעית ומתקיימת בכל חברה הנחשפת לפטרונים חדשים. במקרה הנדון מדובר בתיירים שמוצאם באמריקה או אירופה, המובילים את הקהילה היהודית באתיופיה לטכניקות ושיטות עבודה חדשות, ועם החדשנות נוסף הביקוש הצרכני למוצר מקומי "ייחודי" כפי שקיים בעולם העירוני- המערבי.
תהליך היצירה
יצירת עבודות הקדרות ופיסלוני הדמויות (בובות), כפי שהיא מתוארת על ידי קדרית ביתא ישראל, נעשית על ידי עיבוד שני סוגי אדמה, גוש אדום חום ורך וגוש שחור וקשה. משרים את הגוש השחור במים עד לריכוך, אליהם מוסיפים מעט גללי בקר יבשים, מכיוון שצואת הבקר בשילוב העשן שעולה מהמדורה הם שילוב 'מצוין' להשחרת הבובות. יוצרים את הצורה וכשהיא מוכנה מניחים אותה לייבוש למשך מספר ימים. לאחר שהתייבשה, מחליקים ומלטשים אותה במחרוזת חרוזי זכוכית כחולים. לאחר מכן שורפים במדורה עד להשחרתה. מוכנותה של היצירה נבדקת לפי הצליל שהיא משמיעה כשנוקשים עליה בעדינות. כמו כן, ניתן להוסיף צבע לפסלונים בעזרת צבע המופק מאבקות של צמחים.
מכינים בשיטה זו בובות אשה, דמות כוהן, גור אריה יהודה, מיטת אוהבים, אשה הנושאת תינוק על גבה, עז, שור, נחש, צפרדע ועוד. מספר הצורות שהשתמשו בהן הוא מוגבל וחוזר על עצמו. הראש דו־ממדי עגול ושטוח. העיניים הם חורים עמוקים והשפתיים והאף מודבקים על צלחת פנים, והגוף הגלילי קטן ביחס לראש. גודלה של הבובה מגיע עד לכ-10 ס"מ.
הזהות היהודית
במהלך שנות ה-50 וולקה, וכמה כפרים בסביבתו, הושפעו רבות בעקבות ביקורים של משלחות ישראליות ויהודיות שהובילו רבים מביתא ישראל להזדהות עם יהדות העולם. ובפועל אימוץ האמונה והסמלים. כך מעשיה של טקאי אליאס שטוענת כי היא זו שלראשונה עברה מיצירת דמויות לדמויות עם מוטיבים יהודיים (רבניים) יכולים להתפרש כלא רק כאלה המושפעים מידע, אלא כמייצגי שינוי פנימי בדימוי העצמי שלה.
תרבות ביתא ישראל הייתה, ברובה, תרבות שבעל פה. בתרבות כזו הדרך לשמר ידע נעשה על ידי מספר מדיות. ביניהם שימוש בגוף האדם עצמו בעזרת קיעקוע, יצירת מוזיקה על זמנית וחפצי אומנות המהווים מזכרת חיה למנהגי עבר. כך גם הדמויות הופכות להיות חלק מתרבות שימור זו.
קדרות ביתא ישראל בישראל
בשנת 1993, הציג מוזיאון הנגב לאמנות תערוכה של אומני קרמיקה וקדרות אתיופיים מסורתיים, לצד פסלונים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות. התערוכה הייתה חלק ממספר פרויקטים שמטרתם החיפוש אחר אומנים אתיופיים לאחר מבצע משה ומבצע שלמה. נעשו ניסיונות לעודד את המהגרים מאתיופיה לישראל ליצור כפר אתיופי כמוקד תיירותי בו חפצים מסורתיים ימכרו, ובכללם הפסלונים שייוצרו על ידי נשים בעיקר וכן גם גברים.
כלי הקדרות והקרמיקה של ביתא ישראל שימשו בידי ממשלת ישראל וממשלת אתיופיה, גם יחד, ככלי דימוי לאומי בעל ערך תיירותי. באתיופיה הם שימשו חלק מגרעין תיירותי ומהפסיפס האנושי המורכב של המדינה. ובישראל ככלי ציוני אשר מצביע על שיבת ציון לישראל, שיבה המכלילה בתוכה כל גזע. דרך שיבה זו ניתן יהיה לטעון שהציונות אינה גזענית.
קלרנס גאגנון
קלרנס גאגנון (באנגלית:Clarence Gagnon; 8 בנובמבר 1881 – 5 בינואר 1942) היה צייר, שרטט, חרט ומאייר צרפתי-קנדי, ממחוז קוויבק. הוא ידוע בזכות ציורי הנוף שלו של אזור מזרח קוויבק.
ראשית חייו
קלרנס אלפונס גאגנון נולד במונטריאול, קוויבק ב-8 בנובמבר 1881. הוא היה בנו של אלפונס א. גאגנון ואם אנגליה שהתעניינה בספרות. חלק מילדותו בילה בסנט רוז, כפר מצפון למונטריאול. בתחילת חייו, אמו עודדה אותו ללמוד ציור, אך אביו רצה שהוא יהפוך לאיש עסקים.
הוא למד אצל ויליאם ברימנר באגודת האמנות במונטריאול בשנת 1897. מתוך רצון לשפר את הידע שלו באמנות, נסע לאקדמיה ז'וליאן בפריז ולמד אצל ז'אן פול לורנס בשנים 1904–1905. לפני שחזר לקנדה בשנת 1909, בילה גאנון זמן בציור בצרפת ובאיטליה.
קריירה
כשחזר לקנדה התגורר בביי-סן פול, שם הפיק ציורים רבים המתארים את הטבע ואת העם הקנדי. הוא פיתח סגנון חדש של נוף חורפי שהורכב מהרים, עמקים, צבעים עזים וקווים מפותלים. הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1922.
בשנת 1919 התחתן גאגנון עם לוסיל רודייר, גם היא תלמידתו של ויליאם ברימנר.
גאגנון נפטר ב-5 בינואר 1942 ונקבר בבית העלמין נוטרדאם-דה-נייגס במונטריאול.
מורשת
ציוריו ותחריטים שלו מתקיימים באוספים רבים ברחבי קנדה, כולל הגלריה הלאומית של קנדה באוטווה, הגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו, אוסף האמנות הקנדית מקמייקל בקלינבורג, אונטריו, מוזיאון מונטריאול לאמנות יפה, המוזיאון הלאומי דה ביו-ארטס דו קוויבק בעיר קוויבק, הגלריה לאמנות של אלברטה באדמונטון, מוזיאון ניו ברונסוויק בסנט ג'ון, הגלריה לאמנות של ווינדזור, הגלריה לאמנות של גאלף, והגלריה לאמנות בוונקובר.
עבודתו של גאנון נמצאת גם בבעלות אוספים מחוץ לקנדה, כולל באנגליה מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, הגלריה לאמנות ווקר בליברפול וגלריה לאמנות מנצ'סטר, וכן בארגנטינה ובצרפת.
נטועה
נְטוּעָה הוא מושב באזור הצפון בגובה כ-690 מטר מעל פני הים ליד הגבול בין ישראל ללבנון השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היישוב מונה קרוב ל-70 משפחות כיום. היישוב הוקם בשנת 1966 על מורדות הר בירנית, על ידי בנים למשפחות מהמושבים בגליל כחלק מהתוכנית ליישוב הגליל על ידי יהודים שנקראה מבצע ”סוף סוף" . רוב המתיישבים היו יוצאי כורדיסטן.
שמו של היישוב סמלי, כך גם שם היישוב שתולה הסמוך.
פרס הרצל (הסתדרות ציוני אמריקה)
פרס הרצל של הסתדרות ציוני אמריקה הוא מדליית זהב שהוענקה לראשונה ב-1959 לאישיות שהצטיינה במעשים למען הציונות. רבים רואים בפרס זה את "פרס נובל של הציונות".
הזוכה הראשון בפרס, ביוני 1959, היה נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי.
בין הזוכים נמנו:
החברה המוסקבאית
החברת המוסקבאית (אנגלית: Muscovy Company ) (נקראה גם החברה הרוסית או חברת המסחר המוסקבאית) הייתה חברת סחר באנגליה שהוקמה בשנת 1555. הייתה זו חברת המניות המשותפת הראשונה. היא בישרה סוג עסקים שפרח באנגליה באותם ימים. החברה הייתה קשורה קשר הדוק לשמות מפורסמים כמו הנרי הדסון ויליאם באפין. לחברת המוסקבאית היה מונופול על הסחר בין אנגליה למוסקבה עד שנת 1698 והיא שרדה כחברת סחר עד המהפכה הרוסית בשנת 1917. מאז 1917 החברה פעלה כחברת צדקה בתוך רוסיה.
חברה ליזמות מסחריות בארצות חדשות
החברת המוסקבאית המשיכה את דרכה של "חברת היזמים המסחריים בארצות חדשות" שנוסדה בשנת 1551 על ידי ריצ'רד קנצלר, סבסטיאן קבוט וסר יו וילובי, שהחליטו לחפש את המעבר הצפוני-מזרחי לסין. את המסע הראשון של "חברת הייזמות המסחרית" הוביל וילובי, שנבחר על פי כישורי ההנהגה הצבאית שלו לאחר שירות מוערך נגד הסקוטים שהגן על טירות אנגליות בצפון אנגליה. לא היה לו שום ניסיון ימי או ניווט קודם, וקיווה שהוא יעבור לחיי הימאות באותה הצלחה שהראה ביבשה. הוא צריך היה לתפקד כמפקד של צי קטן שהורכב משלוש אוניות. הצי הקטן יצא מלונדון ב־10 במאי 1553, אך בסמוך לאיי לופוטן, בנורווגיה, סערה פגעה בספינות והפרידה בין ספינת הדגל לשתיים האחרות.
וילובי חצה בסופו של דבר את ים ברנץ והגיע לנוביה זמליה. הוא הפליג לאורך החוף ואז פנה דרומה לעבר סקנדינביה. אולם בשפך נהר ורזינה בחוף שממזרח למורמנסק של ימינו נלכדה הספינה בקרח. וילובי וצוותו נמצאו כמה שנים אחר כך על ידי דייגים רוסים כשהספינה קפואה בקרח. שנכנסו לספינה הם מצאו את גופותיהם של וילובי ואנשיו קפואים. ההנחה היא שהצוות קפא לאחר חורף רוסי קר על סיפון הספינה, עם זאת, וילובי ואנשיו היו מצוידים היטב לחורף על סיפון ספינה - הייתה להם אספקת מזון מספיק למסע שנועד להגיע לאסיה והיו להם הרבה בגדי צמר המיועדים למסחר בכל יעד שאולי הם עשויים להגיע אליו. על פי היסטוריונים, וילובי והצוות שלו לא מתו מחשיפה לקור, אלא מהרעלת פחמן חד-חמצני. במפרץ שמסביב היה מספיק מרבצים של פחם ים וסביר להניח שהאנשים היו נשלחים לאסוף חומר זה כדי להתחמם, כל בעירה של פחם ים באזור סגור יכול בקלות להוביל למותם. בכל אופן וילובי שלח שליחים לכיוונים שונים עם ההנחיה לחזור לאחר שלושה ימי נסיעה אם הם לא ימצאו קשר אנושי. כל המסעות הללו נכשלו.
לקנצלר היה יותר מזל. הוא חדר לים הלבן, שם הדהים את המקומיים מגודל ספינתו שנבנתה במערב. הוא הגיע לנמל מנזר ניקולו-קורלסקי שבנהר דווינה הצפוני (בסמוך לארכנגלסק של ימינו, שהוקמה בשנת 1584 כדי לשרת את המסחר ההולך וגדל). באותה תקופה האזור צורף לנסיכות מוסקבה, וכששמע הצאר איוואן הרביעי על בואו של קנצלר, הוא הזמין מיד את האורח האקזוטי לבקר במוסקבה לחצר המלוכה.
מעמד החברה המוסקבאית
כשחזר קנצלר לאנגליה שנה לאחר מכן בשנת 1556, הצטרף אליו שגריר רוסיה הראשון באנגליה, אוסיפ נפייה. עם זאת, בנקודה זו אזל המזל של הקנצלר. מול החוף הסקוטי, ספינתו נקלעה לסערה פתאומית וטבעה. קנצלר טבע, אך השגריר נפייה הצליח להגיע לחוף, שם נלקח כבן ערובה על ידי הסקוטים והיה עצור במשך כמה חודשים לפני שהרשו לו לנסוע ללונדון.
סחר ברוסיה
אנתוני ג'נקינסון ירש את קנצלר כסוחר הראשי של החברה המוסקבאית. ג'נקינסון עשה בעצמו שני מסעות חשובים - באחד ניסה להגיע אל סין היבשתית דרך מוסקבה, ובסופו של דבר נעצר בבוכרה. המסע השני, בין 1562 ל -1579 מטרתו הייתה להקים נתיבי סחר יבשתיים דרך רוסיה לפרס. אף שמסעותיו של ג'נקינסון אישרו שהתוואי היבשתי לפרס הוא בר קיימא, הוא ננטש בשנת 1573 בגלל קשיים באזור. המסלול לא נפתח מחדש עד שהפרלמנט הבריטי החזיר את זכות החברה לנתיב בשנת 1741. בשנת 1567, כשסחר החברה התנהל כשורה בזמן מלחמת ליבוניה - בין רוסיה לקואליציית לטבית-פולנית (1558–1583), ביקש הצאר איוואן הרביעי מג'נקינסון לשכנע את המלכה אליזבת הראשונה, מאנגליה, להנשא ולספק לו מקלט אפשרי אם ייאלץ לברוח מהארץ. המשא ומתן לא הניב תוצאות, ואיבן הרביעי נאלץ עד מהרה לחתום על הפסקת אש (1570) עם הקואליציה הפולנית-ליטאית. בשנת 1571 בוטלה זכות החברה לסחר חופשי ושייט במעלה הוולגה על ידי איוון הרביעי, שנעלב מדרישות האנגלים לסגור את הסחר הרוסי בפני מדינות אחרות באירופה. ג'נקינסון חזר למוסקבה בשנת 1572 בניסיון להחזיר את רישיונות החברה, משימה בה הצליח במידה רבה. עם זאת, ניכרה התקררות היחסים האנגלו-רוסיים. משבר היחסים בין חברת הסחר האנגלית לרוסיה נמשך עד סוף המאה השש-עשרה, בהשפעת בתי המשפט הרוסיים, בראשות פיודור איבנוביץ ובוריס גודונוב, שפעלו נגד האנגלים.
התרחבות
המלכה אליזבת הראשונה העניקה לחברה המוסקבאית רישיון לצייד לווייתנים בשנת 1577. שטחי הלווייתנים העיקריים והמשתלמים ביותר של חברת מניות משותפת זו התרכזו סביב שפיצברגן בראשית המאה ה -17, והרישיון המלכותי משנת 1613 העניקה לה מונופול. המונופול על צייד הלווייתנים בשפיצברגן, ניתן על בסיס הטענה (השגויה) כי יו וילובי גילה את האיים בשנת 1553. בתחילה ניסו האנגלים לגרש משם את המתחרים, אולם לאחר מספר שנים הם טענו לזכויות רק למים דרומית לאיים הארקטיים הללו.
זמן קצר לאחר מותו של קנצלר בשנת 1556, שלחה החברה המוסקבאית אוניות להפלגה נוספת כדי לגלות את המעבר הצפוני-מזרחי, שהפעם הוביל אותה סטיבן בורו. הוא הצליח להפליג דרך שערי קארה, המיצר בין איי וויגאך לנוביה זמליה באוקיינוס הארקטי. בשנת 1607 ו- 1608, החברה שלחה את הנרי הדסון לשני מסעות נפרדים בניסיון למצוא את המעבר הצפוני-מזרחי. שתי ההפלגות האלה לא צלחו.
דעיכה
בשנת 1646 ביטל הצאר אלכסיי הראשון את הפטור של החברה המוסקבאית ממכס ברוסיה, בתגובה לתמיכתה לכאורה של החברה בפרלמנטים במלחמת האזרחים האנגלית. לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון מאנגליה בשנת 1648, גירש אלכסיי הראשון סוחרים אנגלים מרוסיה לגמרי, למעט מהעיר ארכנגלסק. בעוד ששיקום המלוכה האנגלית על ידי צ'ארלס השני בשנת 1660 הביא להפשרת זמנית של היחסים בין אנגליה לרוסיה. בינתיים, סוחרים הולנדים החליפו את האנגלים כסוחרים דומיננטיים ברוסיה. עם זאת, החברה החזיקה במונופול על הסחר האנגלי-רוסי עד שנת 1698, אז איבדה את זכויות היתר בגלל התנגדות פוליטית.
החברה סייעה לספק כנסיות ואנשי דת אנגליקנים בתקופות שונות בערים ארכנגלסק, מוסקבה, סנקט פטרבורג. החברה המשיכה להתקיים עד המהפכה הרוסית בשנת 1917 ומאז פעלה בעיקר כחברת צדקה.
אנדרוס הקדוש ומטה החברה (נקרא החצר האנגלית העתיקה), נבנו בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי, ואינם רחוקים מקרמלין במוסקבה. בשנת 1994 ביקרו אותה המלכה אליזבת השנייה.
תופעת 2012
תופעת 2012 הוא שם כולל לקבוצת אמונות אסכטולוגיות לפיהן אסון או אירוע אחר כלשהו שישנה את העולם אמור היה להתרחש ב-21 בדצמבר 2012. תאריך זה היווה את סיומו של מחזור בן כ-5,125 שנה בלוח הספירה הארוכה של המאיה.
חלק ממאמיני תנועת העידן החדש סברו כי בתאריך זה כדור הארץ ותושביו יעברו שינוי פיזי או רוחני חיובי, וכי שנת 2012 תסמן את תחילתה של תקופה חדשה. אחרים סברו כי בשנה זו יגיע העולם לקיצו או שיקרה אסון בסדר גודל דומה. אותם אנשים פיתחו תאוריות שונות המנסות לשער כיצד זה יקרה כגון התנגשות כדור הארץ עם כוכב לכת תועה או חור שחור, והגעתו של המקסימום הסולארי הבא. עובדות אלו שהתפרסמו במדיה, זרעו פאניקה אצל מאמיניהן לקראת התקרבות התאריך, אך התאריך חלף ולא קרה כלום, ותאוריות אלו התבדו לחלוטין עם הגעתו וחולפו של תאריך זה, ולא נצפו אי-אילו תופעות שמיימיות יוצאות דופן בתאריך זה.
חוקרי תרבות המאיה לא מצאו נבואות על אחרית הימים באף אחד מהכתבים הידועים של המאיה מהתקופה הקלאסית, ולמעשה הטענה שלוח הספירה הארוכה "נגמר" ב-2012, מסלף את ההיסטוריה של המאיה. צאצאי המאיה החיים היום לא ייחסו חשיבות מיוחדת לתאריך זה. המקורות הקיימים מהתקופה הקדומה בנושא מעטים וסותרים אחד את השני, מה שמצביע על כך שכנראה גם בין בני המאיה עצמם היו חילוקי דעות לגבי מה, אם בכלל, יכול היה לסמל התאריך הזה.
לוח הספירה הארוכה של המאיה
לפי הספירה הארוכה, שבו נעשה שימוש במרכז אמריקה בתקופה הפרה-קולומביאנית, הומצא כנראה על ידי האולמקים, אולם הוא נקשר יותר מכל עם בני המאיה מהתקופה הקלאסית (900-250 לספירה). חלק נכבד מהמידע הכתוב שהשאירו בני המאיה אחריהם, שרד את הכיבוש הספרדי והכתב שלהם פוענח במידה ניכרת.
לפי ממצאי מחקר שנעשה בנושא, המאיה האמינו כי "תאריך האפס" בלוח הספירה הארוכה הוא נקודת זמן בעבר המסמלת את סוף העולם הקודם ותחילת העולם הנוכחי. נקודת זמן זו תוארכה ל-11 או ל-13 באוגוסט שנת 3114 לפני הספירה לפי הלוח הגרגוריאני, זאת בהתאם לנוסחה שבה בוחרים להשתמש. בניגוד ללוח השנה המחזורי של 52 שנים שבני המאיה משתמשים בו עד היום, לוח הספירה הארוכה היה ליניארי ולא מחזורי, וחישב את הזמן ביחידות של עשרים, כך שעשרים ימים נקראו יואינל (uinal), שמונה-עשרה יואינלים (360 ימים) נקראו טון (tun), עשרים טון נקראו קטון (k'atun) ועשרים קטון (144,000 ימים) נקראו בקטון (b'ak'tun). כך לדוגמה התאריך המאייני 8.3.2.10.15 מייצג 8 בקטונים, 3 קטונים, 2 טונים, 10 יואינלים ו-15 יום מאז בריאת העולם.
חודש דצמבר 2012 מסמל את סופה של תקופת הבקטון ה-13 (5,125 שנה בקירוב) בלוח הספירה הארוכה. לפי המיתולוגיה של המאיה, סופו של הבקטון ה-13 סימל את סופו של מחזור הבריאה הקודם ותחילתו של מחזור בריאה חדש. כיום, ההנחה המקובלת לגבי המתאם לסיומו של הבקטון ה-13 הוא התאריך 13.0.0.0.0, לפי הלוח הגרגוריאני, הוא ה-21 בדצמבר 2012.
בני המאיה קיימו מסורת ארוכה של אמונה ב"תקופות בעולם", אולם העדויות לגבי מה הייתה משמעותה של אמונה זו חלקיות, עובדה שמשאירה מקום למספר פרשנויות. בשנת 1957, כתבה מוד ווסטר מייקמסון, אסטרונומית וחוקרת תרבות המאיה, ש. בשנת 1988, הוסיף לכך הבלשן והאנתרופולוג מונרו אדמונסון ואמר. בשנת 1966, טען האפיגרף מייקל קו בספרו "המאיה" כי