cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיהום האוויר באזור מפרץ חיפה
נמל חיפה ותחבורה יבשתית כגורמים לזיהום אוויר
מדינת ישראל נכון לשנת 2022 (ינואר) לא אשררה את הנספח השישי לאמנת מרפול שעניינה מניעת זיהום מכלי שיט, בתואנה שטרם הוסדרו הליכי החקיקה המתאימים לצורך אכיפת הנספח.
מקור זיהום משמעותי נוסף של מפרץ חיפה הוא התחבורה היבשתית. במחקר משותף של מכללת תל חי, אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת חיפה שפורסם בשנת 2021, נקבע כי "התמותה שנגרמה כתוצאה מזיהום תחבורתי באזור מפרץ חיפה, שעמדה על פי הערכות החוקרים על כ-87 איש ב-2015, הייתה גבוהה משמעותית מזו שנגרמה בעקבות הזיהום התעשייתי, שעמד על כ-14 איש. בבחינת מיפוי השכונות הפגיעות ביותר לנזקיו של זיהום האוויר באזור מפרץ חיפה עלה, כי שכונות הדר, נווה שאנן, נשר וקריית ים היו שכונות פגיעות במיוחד".
זיהום קרקע מים ואוויר
אזור מפרץ חיפה נחשב לאחד ממוקדי זיהום הסביבה, קרקע, מים ואוויר במדינת ישראל על הסיכון הבריאותי הכרוך בזיהום לאדם, לחי ולצומח בשל ריכוז גדול של מפעלי תעשייה מזהמים, שגם מונעים באנרגיה מזהמת בהתעכב המעבר לשימוש בגז טבעי, לצד ריכוזי אוכלוסייה וזאת למרות ירידה שחלה בחלוף השנים בפליטת מזהמים עקב שינויים טכנולוגיים במפעלים ומעבר לשימוש בדלקים פחות מזהמים ובמנועים מתקדמים בתחבורה.
הגוף שאחראי על ניטור איכות האוויר במפרץ חיפה ובישראל בכלל הוא המשרד להגנת הסביבה. התאגדות של רשויות מקומיות מהאזור יצרה איגוד ערים, המקדם את איכות הסביבה באזור המפרץ.
באזור חיפה פועלות 25 תחנות לניטור איכות אוויר, מתוכן 23 תחנות כלליות/תחנות לניטור מקורות פליטה נייחים ו-3 תחנות תחבורתיות. תחנת אחוזה משמשת כתחנה כללית עבור ניטור המזהמים גופרית דו-חמצנית (SO2), תחמוצות חנקן (NOx), פחמן חד-חמצני CO וחלקיקים נשימים עדינים ותחנה תחבורתית עבור ניטור המזהמים: תחמוצות חנקן בנזן, טולואן, קסילן ואתיל בנזן. בחיפה יש את מספר תחנות לניטור אוויר הגדול ביותר בישראל. לשם השוואה, באזור גוש דן ישנן רק 15 תחנות ניטור אוויר ובירושלים 5 תחנות בלבד.
איכות האוויר בחיפה הייתה ירודה מאד במהלך שנים רבות. לדוגמה בשנת 1985 נמדדו בתחנת הניטור בנווה שאנן ריכוז שנתי ממוצע של 104 מיקרוגרם למ"ק של דו-תחמוצת הגופרית. כמעט פי שניים מהתקן. בעשר הראשון של המאה ה-21 ירד הריכוז השנתי ל-5 מיקרוגרם למ"ק. פחות מ-10% מהתקן.
החוק הרלוונטי לזיהום מתייחס לממוצע היומי, ומתעלם מחריגות.
קשר זיהום-תחלואה
בשנת 2015 שבו לדיון ציבורי ביתר שאת מצב התחלואה בחיפה, והקשר בין מחלות סרטן, מחלות לב, נזקים לעוברים ולילדים ואסתמה אצל ילדים ומבוגרים לנוכחות מזהמים במרחב העיר.
בספטמבר 2015 הכריזה ממשלת ישראל שבאזור חיפה יש זיהום אוויר חריג ונתוני תחלואה עודפת. לאור ממצאים אלו החליטה ממשלת ישראל לקדם תוכנית לאומית להפחתת הזיהום ממפעלים וכלי רכב בחיפה. התוכנית אימצה המלצות של המשרד להגנת הסביבה להשגת הפחתה משמעותית של מזהמי אוויר שונים, כולל תרכובות אורגניות נדיפות וחומר חלקיקי, עד שנת 2018. צעדי התוכנית כללו הקמת צוותים לקידום תוכניות לשינוי מתקני תעשייה, הסבת מתקנים שונים וכלי רכב לשימוש בגז טבעי, הגבלת תנועה, התקנת מסננים על רכבי דיזל מזהמים, קידום מוניות חשמליות, הקטנת הזיהום הנפלט מאוניות בנמל, הרחבת מערך הניטור, קידום תוכנית מחקר אפידמיולוגית, הפחתת הסכנה של אחסון חומרים מסוכנים, והגברת השקיפות.
בד בבד התחולל מאבק אזרחי למניעה של הרחבת בתי הזיקוק, הנמל ומפעלים מזהמים נוספים בחיפה.
ביולי 2017 בוטל המחקר האפידימיולוגי שהיה אמור לבדוק את הקשר בין הזיהום לתחלואה, וזאת על אף המאבק הציבור, ועל אף התנגדותם של ארגוני הסביבה ואנשי האקדמיה העוסקים בנושא. כשנתיים וחצי לאחר מכן, בינואר 2019, הכריז המשרד להגנת הסביבה על מספר מחקרים חדשים שיצאו לדרך באזור זה: בפברואר 2023 החל דיון בתובענה ייצוגית שהגישה עמותת "אזרחים למען הסביבה" נגד 30 חברות המחזיקות מפעלים מזהמים במפרץ חיפה, בהן בז"ן, מפעלי נשר, חברת החשמל וחברת תשתיות אנרגיה. התביעה הוגשה בשם אנשים שחלו בסוגים מסוימים של סרטן, ושישנו קשר סביר בין מחלתם לבין הזיהום שהופץ על ידי המפעלים, לפי קריטריונים שונים שנקבעו.
סכנת אירוע פתע רב-נפגעים
דו"ח מיוחד של מבקר המדינה פורסם ביוני 2019 והתמקד בזיהום האוויר והסביבה במפרץ ובהיבטים של פעולות הממשלה בנושא. הדו"ח אישש את טענות ארגוני החברה האזרחית הסביבתיים בשנים שחלפו אל מול חולשת המאסדר - המשרד להגנת הסביבה, והרחיב את קשת הסיכונים באזור גם לאירוע פתע רב נפגעים (להלן: אפר"ן) שמקורו בריבוי חומרים מסוכנים (להלן: חומ"ס) המרוכזים בתא שטח קטן. הדו"ח מתריע בפני המועדות של חיפה, נמלה ובנותיה לאפר"ן בהינתן מעורר התחלי כתקלה, תאונה, אסון טבע (חיפה, הקריות ומתקני התעשייה והתשתית במפרץ נבנו על העתק הכרמל, ומשום כך תתרחש שם רעידת אדמה במועד בלתי ידוע בעתיד), או פגיעה מכוונת מחימוש או בפיגוע שיתניעו שרשרת מחוללי נזק שתחילתם באירוע חומ"ס נקודתי שיתפתח לאירוע חומ"ס מצרפי הרה אסון משום ריכוז החומרים בתא שטח קטן הנושק לריכוזי אוכלוסייה. סקר סיכונים לאירוע חומ"ס מצרפי של המשרד להגנת הסביבה יושלם רק ב-2020, באיחור של ארבע שנים מהתוכנית המקורית. על פי דו"ח המבקר רשות הכבאות וההצלה לא ערוכה להתמודד עם אירוע רב נפגעים ועליה להביא עובדה זאת ללא דיחוי לידיעת כל הגורמים הרלוונטיים, לרבות ממשלת ישראל והמשרד להגנת הסביבה.
חיים ברלין (רופא)
חיים ברלין (1890–אפריל 1980) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, מנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב), מייסד החברה הדרמטולוגית בהסתדרות הרפואית.
קורות חיים
ברלין נולד ברוסיה. סיים את לימודי הרפואה בשווייץ. דודנו, המנהיג הציוני קורט בלומנפלד, סייע לו להתיישב בברלין ולעסוק ברפואה.
בשנת 1922 ברלין נשא לאשה את הציירת אסתר יואל והם עלו לארץ ישראל ב-1925. ברלין התקבל להדסה תל אביב, כרופא עור. ברלין החל ללמד עזרה ראשונה במשך שלוש שנים, עוד לפני ייסוד מגן דוד אדום בתל אביב.
בשנת 1927 במסגרת הסתדרות הרופאים ייסד את החברה הדרמטולוגית. בשנת 1946 התמנה ברלין למנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה בתל אביב. בשנת 1957 התמנה ברלין לפרופסור ברפואת עור בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ברלין היה מקורב לד"ר מגנוס הירשפלד שהיה רופא וסקסולוג יהודי-גרמני, ממקימי הוועדה המדעית-הומניטרית, ומייסד המכון לסקסולוגיה. ברלין נחשב "לאחד התלמידים הנאמנים ביותר של מכון הסקסולוגיה". כשהירשפלד הגיע לבקר בארץ ישראל, ברלין הכין את סיור ההרצאות שלו. וכתב את הנקרולוג שלו ב-1935.
חיים אישיים
בשנת 1930 התגרש מאסתר ונשא לאשה, באוקטובר 1931, את הד"ר חנה גוסקין, שהייתה רופאת עור. ברלין נפטר ב-1980. השאיר אחריו שני בנים.
Axiom Mission 1
Axiom Mission 1 (בקיצור: Ax-1; בעברית: אקסיום משימה 1) היא טיסת חלל פרטית של החללית דרגון 2 אל תחנת החלל הבינלאומית. המשימה שוגרה ב-8 באפריל 2022 על גבי משגר הפאלקון 9 מכן השיגור 39A שבמרכז החלל קנדי ונחתה ב-25 באפריל אל מול חופי פלורידה. הטיסה שוגרה על ידי SpaceX עבור חברת תיירות החלל אקסיום ספייס, והייתה לטיסת החלל הפרטית המלאה הראשונה אל תחנת החלל הבינלאומית.
בצוות הטיסה אסטרונאוט אחד מייקל לופז-אלגריה, אסטרונאוט אמריקאי בעל הכשרה מקצועית מטעם אקסיום ספייס שיפקח על הטיסה, ושלושה נוסעים פרטיים שאינם אסטרונאוטים לארי קונור מארצות הברית, מארק פאת'י מקנדה ואיתן סטיבה מישראל, שהיה לישראלי השני בחלל והראשון בתחנת החלל הבינלאומית. החלק של סטיבה במשימה כונה "משימת רקיע", ובמסגרתו ערך מספר ניסויים מדעיים בשיתוף קרן רמון וסוכנות החלל הישראלית במשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
רקע
חברת אקסיום ספייס (Axiom Space) נוסדה בשנת 2016 במטרה לבנות את תחנת החלל המסחרית הראשונה. בינואר 2020, נאס"א הודיעה שלחברת אקסיום תינתן הגישה אל מודול הרמוני של תחנת החלל הבינלאומית, אליה אקסיום מתכננת בעתיד לחבר מודולים (יחידות) משלה. עוד לפני שתחובר היחידה הראשונה של אקסיום אל תחנת החלל הבינלאומית, החברה תכננה לארגן טיסות חלל אל התחנה עבור אנשים פרטיים או סוכנויות ציבוריות. במרץ 2020, הודיעה אקסיום כי ישכרו טיסה אל תחנת החלל הבינלאומית בחללית הדרגון 2 של SpaceX ושמה Axiom Mission 1.
צוות
ב-16 בנובמבר 2020, במהלך טקס מיוחד בבית הנשיא, הודיע מנכ"ל קרן רמון, כי סטיבה יהיה הישראלי השני שיטוס לחלל. במקור, לצד האסטרונאוט מייקל לופז-אלגריה בשירות חברת אקסיום ספייס (Axiom Space) שישמש כמפקד הטיסה, והישראלי איתן סטיבה, תוכננו לטוס גם השחקן טום קרוז והבמאי דאג לימן למטרת צילומי סרט בתחנת החלל הבינלאומית. ב-26 בינואר 2021, חברת אקסיום ספייס הודיעה שחברי הצוות בטיסה זו יהיו האסטרונאוט מייקל לופז-אלגריה, לצד שלושה נוסעים פרטיים; לארי קונור, מארק פאת'י ואיתן סטיבה. עבור לופז-אלגריה זו הייתה הטיסה החמישית לחלל לאחר מספר שנים ששירת כאסטרונאוט בנאס"א.
משימה
החלק הישראלי במשימה נקרא "רקיע", שם נרדף לשמיים, המתקשר לאטמוספירה שמגוננת על החיים בכדור הארץ. למרות שטיסת חלל זו היא פרטית וחברי הצוות רכשו כרטיס טיסה מכספם, סטיבה החליט להפוך את המסע לפרויקט לאומי ושיתף פעולה עם סוכנות החלל הישראלית, במשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה וקרן רמון וערך כ-35 ניסויים מדעיים אשר עוסקים בתחומי אסטרופיזיקה, אופטיקה, הנדסה, רפואה, חקלאות ואנרגיה שנבחרו על-ידי ועדה מדעית טכנולוגית. במהלך משימתו בחלל, ומלבד מחקרים וניסויים מדעיים, העביר סטיבה שיעורים ופעילויות חינוכיות לבתי ספר, וקיים ראיונות מתחנת החלל עם נשיא המדינה יצחק הרצוג ומספר גופי תקשורת ישראלים.
חיים גולדשטיין
חיים גולדשטיין (13 במרץ 1923 – 31 באוגוסט 1948) היה כדורגלן ארץ-ישראלי בתקופת טרום המדינה, אשר נהרג בעת שירותו בצה"ל.
ביוגרפיה
גולדשטיין נולד בשנת 1923 לשושנה ואליהו גולדשטיין. למד בבית הספר תחכמוני, בתיכון "מוריה" ובביית הספר המקצועי "מונטיפיורי". לאחר מכן עבד בתעשיית היהלומים. גולדשטיין שיחק בצעירותו בקבוצת מכבי התחייה, קבוצת הבת של מכבי תל אביב, עד שעבר לקבוצת הנוער של קבוצת האם. ב-1944 עבר למכבי נתניה וערך את הופעתו הראשונה בליגה הראשונה לבוגרים. ב-1946 חזר למכבי תל אביב לקבוצת המילואים.
ב-1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וחלק ממערך התיעוד. ב-31 באוגוסט 1948 נהרג לאחר שמכונית בה נסע נפגעה ממוקש סמוך לכפר ג'יסייר. נקבר בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
ב-1949 ו-1951 התקיים טורניר כדורגל לזכרו של גולדשטיין ועוד תשעה כדורגלנים של מכבי תל אביב שנפלו במלחמת העצמאות. הטורניר נקרא בשם גביע "יד לעשרה" והשתתפו בו קבוצות מרכז מכבי ובפעם השנייה אף קבוצות אגודת בית"ר.
בשנות החמישים הוקמה קבוצת נוער נוספת במחלקת הנוער של מכבי תל אביב על שמו, אשר בהמשך התפרקה.
אחיו היה כדורגלן מכבי תל אביב ונבחרת ישראל יוסף גולדשטיין.
רייצ'ל מדאו
רייצ'ל אן מדאו (באנגלית: Rachel Anne Maddow; נולדה ב-1 באפריל 1973) היא מנחת טלוויזיה, פרשנית פוליטית וסופרת אמריקאית, המנחה תוכנית יומית ברשת MSNBC. היא גם בעלת תוכנית רדיו בתחנת "Air America Radio". מדאו היא הלסבית המוצהרת הראשונה להנחות תוכנית מרכזית בשעת פריים-טיים בטלוויזיה בארצות הברית. מדאו ידועה בדעותיה הליברליות.
ביוגרפיה
מדאו נולדה בקסטרו ואלי שבקליפורניה, הנמצאת באזור מפרץ סן פרנסיסקו, סמוך לעיר אוקלנד, למשפחה קתולית. היא בעלת צד יהודי - סבה מצד אביה היה מהגר יהודי ממזרח אירופה, בעוד שסבתה הייתה ממוצא הולנדי. אימה היא ממוצא אנגלי ואירי. היא למדה לתואר ראשון במדיניות ציבורית באוניברסיטת סטנפורד וסיימה אותו ב-1994. לאחר מכן זכתה למלגת רודז היוקרתית והחלה ללמוד ב"לינקולן קולג'" שבאוניברסיטת אוקספורד כעבור שנה. דבר זה הפך אותה ללסבית המוצהרת הראשונה לזכות במלגה בינלאומית כזאת. שם סיימה עם דוקטורט בפילוסופיה פוליטית בשנת 2001. לאחר מכן המשיכה לקריירת רדיו במסצ'וסטס.
קריירה טלוויזיונית
ביוני 2005, הפכה לחברת פאנל בתוכנית "Tucker" שהוגשה על ידי טאקר קרלסון בערוץ MSNBC, ושימשה כפרשנית בערוץ CNN וככתבת למגזין להט"בי. לאחר מכן שימשה כמנחה מחליפה למספר תוכניות ברשת.
The Rachel Maddow Show
באוגוסט 2008 הודיע הערוץ MSNBC כי מדאו תקבל תוכנית משלה, "The Rachel Maddow Show", אשר תחליף את התוכנית "Verdict with Dan Abrams", בשעה 21:00 בערב. התוכנית זכתה לשבחים ממבקרים והייתה מספר פעמים לתוכנית הנצפית ביותר בערוץ. חודש לאחר תחילת שידורה הכפילה התוכנית את מספר צופי הערוץ בשעת שידורה. הנחייתה את התוכנית הפכה אותה ללסבית הראשונה המנחה תוכנית בשעת פריים טיים בארצות הברית.
במחצית חודש מאי 2017, בעיצומן של המחלוקות הסובבות את תקופת נשיאותו של הנשיא טראמפ, MSNBC הפכה לערוץ החדשות הנצפה ביותר בארצות הברית, יותר מאשר CNN ו-Fox News. לשבוע המתחיל ב-15 במאי 2017 תוכניתה של רייצ'ל מדאו הייתה, לראשונה בתולדותיה, תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בשידורי הכבלים בארצות הברית, שאיננה תוכנית ספורט.
היא מתגוררת במנהטן וכן מחזיקה בית במערב מסצ'וסטס יחד עם בת זוגה, אותה הכירה בשנת 1999.
מומו (מאכל)
מומו (בהינדי: मोमो; בנפאלית: मम; באנגלית: Momo) הוא כיסון נפאלי עשוי מבצק חיטה ממולא בבשר או ירקות ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית. מקורו בג'יאוזי הסיני.
הבצק של כיסוני המומו מורכבים מקמח, מים ושמן שומשום שאותם מערבבים יחד, ומכיל מליות שונות. את המומו מבשלים באידוי או טיגון.
המומו דומים בטעמם לכיסוני המנטו והג'יאוזי ונהוג לצרוך אותם עם תבלינים ועשבי תיבול מדרום אסיה.
גרסאות
לכיסוני המומו גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית קיימות גם גרסאות נוספות :
כבש דאל
כבש דאל (שם מדעי: Ovis dalli) הידוע גם ככבש דק-קרניים או כבש אלסקה, הוא מין של כבש בר בינוני בתת-משפחת היעלים המצוי בצפון-מערב אמריקה הצפונית. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1884 על ידי חוקר הטבע האמריקני אדוארד ויליאם נלסון וקרוב מבחינה פילוגנטית למינים כבש גדול-קרניים האמריקני וכבש השלג מסיביר. כבש דאל הוא כבש הבר בעל התפוצה הצפונית ביותר.
האטימולוגיה של השם המדעי היא כדלהלן: "Ovis" = כבש; "dalli" הוא על שם החוקר האמריקאי ויליאם הילי דאל שחקר את האקולוגיה של כבש זה. לעיתים הכינוי "כבש דק-קרניים" נחשב כשמו הרשמי של המין, בעוד שהכינויים "כבש דאל" ו"כבש סטון" משמשים כשמות של תת-המינים. כבש זה מופיע בסמלה של המדינה הקנדית קולומביה הבריטית; בשנת 2012 יצא מטבע אמריקני שעליו מוטבע כבש דאל זכר בפארק הלאומי דנאלי.
קרניים
לזכרים של כבש הדאל יש קרניים גדולות, ארוכות וספיראליות עם שפיץ חד בסופם, העלול להיות עגלגל לאחר קרבות מרובים. בדומה לכבש גדול-קרניים גם לכבש הדאל הזכר המסה של הקרניים גדולה יחסית למשקל הגוף, ומשקל הקרניים ביחד עלול להוות כ-8 עד 10 אחוז ממשקל הגוף הכולל (בסביבות 8 ק"ג); עם זאת קרניים במשקל כזה אינן נראות בתדירות גבוהה, ובדרך כלל הן רזות יותר בבסיסם ופחות מסיביות מאשר אצל קרובו. הקרן עבה מאוד בבסיס ונמשכת לאחורה, יורדת בעיקול חד למטה וחוזרת ומתעקלת למעלה באזור הלחיים. מלבד החריצים לאורך הקרן יש גם טבעות צמיחה שנתיות המקיפות את כל הקרן, שעל פיהם ניתן לקבוע את גילו של הכבש.
גם לנקבות יש קרניים המתעקלות מעט אחורה, אולם הן קצרות ודקות בהרבה ובצורת חרב. צבע הקרניים אצל הזכרים הוא חום בהיר עד בז', ואצל הנקבות בדרך כלל אפרפר-בהיר עד כהה. כיתר הכבשים מבנה הקרן הוא חלול מבפנים, ומונע פציעות חמורות בגוף ובמוח במהלך הקרבות העוצמתיים ביניהם.
כסות ומידות גוף
הפרווה הצמרית של כבש הדאל מורכבת משערות עבות ארוכות ומחממות, המגינות עליו מטמפרטורות גבוהות באזורים הרריים שבהם הוא מצוי. בקיץ הפרווה הופכת להיות קצרה ודקה, כאשר השערות הארוכות נושרות. צבע הפרווה שונה לגמרי בין תת-המינים, ומאפשר זיהוי קל מאוד ביניהם: לתת-המין המצוי הפרווה בהירה מאוד ונעה בין לבן לגמרי לצהבהב בהיר, ואילו לתת-המין סטון הצבע הכללי הוא אפרפר-כחלחל בהיר או כהה (לעיתים רחוקות חום אדמדם בהיר), כאשר הפנים העכוז, הבטן והחלק התחתון של הרגליים לבנים או אפרפרים בהירים. זנבו שחור ובולט, בניגוד לתת-המין המצוי שזנבו כמעט ואינו נראה בשל התמזגותו עם הפרווה הלבנה. כיוון שהכבשים רובצים על ברכיהם, הפרווה באזורים אלה נשחקת והופכת לצהבהבה כהה מעט.
כמרבית כבשי הבר גופו של כבש הדאל שרירי ומוצק, עם רגליים דקות וקצרות וזנב קצרצר. לעיתים בחורף הרגליים נראות קצרות מאוד בשל הפרווה העבה. אוזניו קטנות, וגופו, ראשו, וצווארו קצרים. אפו שחור ומוארך, עיניו בינוניות ומתחתם בלוטות ריח שחורות הנמצאות בשימוש בעונת הרבייה; אצל תת-המין המצוי הבלוטות נראות כפס שחור בשל הפרווה הלבנה, ואצל תת-המין סטון כמעט שאינן נראות. הפרסות דקות ומחודדות בצבע שחור או אפרפר, וכיתר הכבשים הן מיועדות לטיפוס מהיר על סלעים בזכות כרית הגומי הנתפסת בקלות בזיזים קטנים. הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות כדלהלן.
תת-מינים
כאמור כבש הדאל מחולק לשני תת-מינים:
תפוצה ובית גידול
כבש הדאל מצוי בצפון אמריקה הצפונית במדינות ארצות הברית וקנדה. תפוצתו מתחילה החל מהמורדות הצפוניים של הרי הרוקי בקולומביה הבריטית עוברת לאורך מערב יוקון והטריטוריות הצפון מערביות בנהרות "יוקון" ו"מקנזי" וברכסי ההרים הבאים: "הרי החוף", "דוסן", "סנט אליאס", "ביג סמן", "פלי", "סלווין", "מקנזי", "ריצ'רדסן", "אוגלוי", "בריטניה"; התפוצה מסתיימת ברכסי ההרים האלסקאים: "ברוקס", "אנדיקוט", "רי", "ויט", "מקינלי", "רנגל", "צ'וגק", "דה לונג", ו"בירד".
כפי שאופייני לכבשי הבר, גם בית גידולו של כבש הדאל הוא בעיקר אזורים הררים טרשיים, מדרונות עם מרעה, סלעים, וצוקים עד גבהים של 2,000 מטר מעל פני הים, אם כי תפוצתו היא הצפונית ביותר מכל כבשי הבר בגבול של אקלים ארקטי ותת-ארקטי; לעיתים הם נמצאים גם באזורים נמוכים כגון: טייגות, יערות נשירים, שטחי מרעה, לאורך נהרות, וכן עמקים המקיפים את ההרים. כבש הדאל אינו מתרחק יתר על המידה מאזורים הררים כדי שיהא לו קל לברוח אליהם בשעת סכנה. בחלק מהאזורים כגון אלסקה כבש הדאל מצוי אף בטונדרות, שבהן יש אקלים קפוא של הקוטב הצפוני. באביב, הכבשים מצויים בעיקר בפסיפס של מדרונות עם דשא, ועוברים למרעה תת-אלפיני גבוה בקיץ. בחורף הכבשים נודדים לאזורים נמוכים יותר שבהם פחות שלג המקשה על מציאת מזון. אזורים שבהם יש רוחות חזקות עדיפים לאורך כל החורף, כיוון שהרוחות מעיפות שלג רב החושף מתחתיו כתמים של צמחייה וחזזיות בסיוע קל של הפרסות.
התנהגות ופעילות
כבש הדאל הוא בעל חיים חברותי, החי בעדרים המתחלקים לזכרים ונקבות. הזכרים חיים בקבוצות קטנות בסביבות 15 פרטים ואינם באים במגע עם נקבות מחוץ לעונת הרבייה, כאשר שוררת ביניהם היררכיה הנקבעת בעיקר על ידי גודל הקרניים; לעיתים קרובות הדומיננטיות נקבעת מבלי להילחם, אלא אם כן יש שני זכרים בעלי גודל וקרניים דומים. הנקבות לעומת זאת, מתקבצות לעדרים גדולים יותר המלווים בדרך כלל בטלאים צעירים, כשהם אינם תוקפניות אחת כלפי השנייה מלבד מריבות קטנות על מקומות האכלה ומנוחה. גם הזכרים המבוגרים חיים בקבוצות, ודבר זה הוא יוצא דופן משאר כבשי הבר, שאצלם הזכרים המבוגרים אגרסיביים וחיים בבדידות. בכל עדר יש כאמור מעמד דומיננטי, ועם מת לדוגמה זכר מבוגר בעדר, את מקומו יורש הזכר הדומיננטי ביותר אחריו וכן הלאה. לזכרים בוגרים יש שישה טווחים עונתיים לאורך כל השנה: עונת הרבייה, אביב, קיץ, אמצע החורף, סוף חורף, ואתרי ליקוק מלח. לנקבות יש ארבעה טווחים: חורף, אביב, המלטה, וקיץ. מלבד הנדידה המרכזית בחורף הם עלולים לנדוד תקופה זו למרחקים קצרים יותר המושפעים מזמינות מזון, טמפרטורות נמוכות, ועומק השלג. במהלך הנדידות בעונות כבשי הדאל תמיד חוזרים לשטחים הקבועים שלהם; עם זאת נצפו גם אוכלוסיות שנשארו במקומם לאורך השנה. מרבית הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר המוקדמות, שעות הצהריים המאוחרות והערב, כאשר בשאר היום הם נחים ומעלים גרה. לכבשים אלו יש מקומות מנוחה קבועים, כשבדרך כלל הם חופרים עם פרסותיהם גומא בקרקע ונחים בה.
תזונה
בקיץ כאשר יש מזון בשפע, התזונה העיקרית שלכבשי הדאל כוללת: עשבים, עשבי תיבול, שיחים וססקיה, ובסתיו והחורף כאשר יש מחסור במזון היא מורכבת מדשא קפוא, חזזיות, וטחבים שאותם הוא משיג על ידי חפירה עם הפרסות בשלג, וענפים ועלים של עצים שונים שעליהם הוא מגיע על ידי עמידה על הרגליים. כמו כן בעונות מסוימות הכבש נוהג לחפש אתרי ליקוק מלח, ומרבצי מינרלים שונים העשירים בחומרים חיוניים כמו סידן, כשלעיתים הם עוברים קילומטרים רבים כדי להגיע לאזור כזה. כאמור, המין מעדיף בחורף מדרונות עם רוחות חזקות המעיפות את השלג ומגלות את הצמחייה. באזורים שבהם הכבשים נפגשים עם אוכלי עשב אחרים כגון איילים, הם אינם מתחרים איתם על המזון.
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה של כבשי הדאל מתחילה בדרך כלל בין חודשי נובמבר ודצמבר, כאשר בתקופה זאת נוצר מעמד דומיננטי על ידי הזכרים הבוגרים, הנקבע ביניהם על ידי עימותים אלימים הכוללים גם בעיטות, דחיפות, ונגיחות בבטן. הזכרים הדומיננטיים נוהגים להכריז על מעמדם בעדר על ידי שאגות. הקרב המרהיב והעיקרי הוא ראש בראש, שמתחיל כאשר שני זכרים יריבים נעמדים במרחק 7–10 מטר וסוקרים אחד את השני; שלב זה מאפשר לזכרים קטנים, כאלו עם קרניים קטנות או חלשים יותר, לברוח ללא פגע. כאשר לשני הזכרים יש גודל וקרניים דומים, מתחיל ביניהם הקרב; הם מתקרבים למרחק 3–5 מטר אחד מהשני, לוקחים תנופה, ומזנקים קדימה עם ראש כפוף בעוצמה גדולה מאוד. לעיתים הם נעמדים זה מול זה במרחק גדול יותר של עד 12 מטר, ורצים ומזנקים קדימה בעוצמה כפולה. אם לשני הזכרים יש כוח דומה הם עלולים להילחם ביניהם במשך שעות עם כ-5 התנגשויות בשעה, עד שאחד מהם יכנע לבסוף. אף על פי שזהו צורת הלחימה העיקרית ביניהם, קרבות אלו מזוהים יותר עם הכבש גדול הקרניים.
כשאר כבשי הבר קרניו של כבש זה חלולות, ולו חללי אוויר בגולגולת העבה, אשר סופגים את הזעזוע החזק בשעת ההתנגשות ומונעים פציעה חמורה בעצמות. מסיבה זאת שיעור תמותת כבש הדאל הזכר נדיר יחסית לשאר הפרסתנים, ואחוזי הפציעה בכלל נמוכים אף לעומת מינים אחרים של כבשי בר. לאחר תקופת הריון של כשישה חודשים, נולד טלה אחד בדר כלל או לעיתים שנים בין אמצע מאי ותחילת יוני. הטלה מסוגל ללכת עם אימו 24 שעות לאחר הלידה, ולאחר מספר ימים מצטרף לעדר. כאשר הוא גודל מעט, הוא מבלה את זמנו בחברת טלאים בגילו וחוזר לאימו מדי פעם לינוק או לנוח. לאחר שבועיים הטלאים מתחילים לנסות לאכול מזון מוצק, ולאחר שלושה עד חמישה חודשים נגמלים לגמרי, כאשר הנקבות נשארות עם אימם לכל משך חייהם, ואילו הזכרים יצטרפו אחר שנה לעדרים משלהם. נקבות מגיעות לבגרות לאחר שנתיים וחצי וממליטות לראשונה בגיל שלש או ארבע, בעוד שהזכרים מצליחים להתרבות רק בגיל 5–7 שאז הם מסוגלים להתמודד בקרבות.
תוחלת החיים הממוצעת של כבשי דאל היא בסביבות 10 שנים.
טורפים ותמותה טבעית
טורפיו העיקריים בטבע של כבש דאל בוגר הם זאבים וזאבי ערבות, ובמידה פחותה גם דובי גריזלי ודובים שחורים כאשר יש להם הזדמנות; גרגרנים ושונרים קנדים יצודו בעיקר פרטים צעירים או חולניים, בעוד שעיטים זהובים עלולים לתפוס טלאים קטנים בשבועות הראשונים לחייהם. היכולת להשתמש באחו הררי ובצוקים בקנה מידה כמעט אנכי, נותנת לכבשי הדאל יתרון כאשר הם מחפשים אזורים בטוחים ללדת או כשהם נמלטים מפני טורפים. מקרי מוות נפוצים נגרמים גם על ידי נפילות מקריות ומפולות שלגים וסלעים בבית גידולם ההררי. שלג עמוק, טמפרטורות נמוכות, צפיפות אוכלוסין גבוהה, מחלות, ומחסור במזון מזין, הם מקורות עיקריים לתמותה בעיקר בקרב כבשים צעירים.
איומים ושימור
מין זה מסווג על ידי ארגון השימור IUCN במצב השימור - "ללא חשש" (LC) ובמגמת אוכלוסייה "יציבה" בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, וכי הוא לא יורד בשום דבר הנדרש כדי להעפיל לרישום בקטגוריה מאוימת. האיום העיקרי עליו הוא מוות טבעי הנגרם על ידי מחלות, מחסור במזון, טריפה, ובמידה מועטת ציד לא חוקי בפארקים לאומים לפוחלץ או לבשר, והפרעה על ידי כריית מינרלים וסלילת כבישים בבית גידולו. להלן פעולות השימור העיקריות בארצות הברית וקנדה:
מספרים
האוכלוסייה של כבשי הדאל בקנדה היא 41,500 פרטים; מתוכם 27,000 מתת-המין המצוי (19,000 ביוקון, 7,500 בטריטוריות הצפון מערביות ו-500 בקולומביה הבריטית), ו-14,500 מתת-המין סטון (3,000 ביוקון, ו-11,500 בקולומביה הבריטית). באלסקה האוכלוסייה (מתת-המין המצוי) נאמדת בין 70,000 ל-75,000 פרטים, וכמה עשרות פרטים מתת-המין סטון.
יחסי מולדובה–סין
יחסי מולדובה–סין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה של מולדובה.
סקירה כללית
סין הכירה בעצמאותה של מולדובה ב-27 בדצמבר 1991. היחסים הדו-צדדיים בין סין למולדובה כוננו ב-30 בינואר 1992. ביוני 1992 סין פתחה את שגרירותה בקישינב, ואילו מולדובה פתחה את שגרירותה בבייג'ינג במרץ 1996.
כעת סין מסייעת בהדרכת טכנאים ממולדובה.
בניין ג'יי אדגר הובר
בניין ג'יי אדגר הובר בעיר וושינגטון די. סי. הוא מקום משכנה של מפקדת לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית (FBI). הבניין, השוכן בשדרת פנסילבניה מס' 935, נקרא על שם ג'יי אדגר הובר, מנהלה של הלשכה בשנים 1924–1972.
היסטוריה
מאז 1935 שכנה מפקדת הלשכה בבניין משרד המשפטים של ארצות הברית, שלו היא כפופה. הצעה להקים בניין מפקדה נפרד עבורה הועלתה כבר בשנת 1939, אך מלחמת העולם השנייה הביאה לדחיית מימוש הרעיון, והבנייה אושרה על ידי הקונגרס רק ב-1962. בניית הבניין החלה ב-1967 והוא נחנך על ידי הנשיא פורד ב-30 בספטמבר 1975. הוא אוכלס בהדרגה בשנים 1974–1977. ב-4 במאי 1972, יומיים לאחר פטירתו של ג'יי אדגר הובר ובעוד הבניין עומד בבניינו, החליט הקונגרס בחוק לקרוא לבניין על שמו.
תכנונו של הבניין, שנעשה בסגנון האדריכלי הברוטליסטי, ספג ביקורת. קירותיו החיצוניים עשויים כולם בטון יצוק (נטען שהדבר נעשה מטעמי חיסכון). גובה הבניין בחלקיו השונים מגיע לשבע עד 11 קומות. על פי תוכניותיו משתרע שטח רצפותיו על פני 260,200 מטרים מרובעים והוא מיועד לאכלס 7,090 עובדים. אדריכלי הבניין היו משרד צ'ארלס פ. מרפי (Charles F. Murphy) בשיתוף עם סטניסלב ז. גלדיץ (Stanislaw Z. Gladych). עלות בנייתו הגיעה ל-126.1 מיליון דולר.
בחצר הבניין ניצבת אנדרטה לג'יי אדגר הובר, שהוקמה ביזמת אגודת סוכני הלשכה לשעבר. האנדרטה, שנחנכה בשנת 1979, נושאת את השם נאמנות, גבורה, יושרה (שהוא המוטו של הלשכה). היא עשויה ארד וכוללת שלוש דמויות אדם המייצגות את שלושת הערכים שעל שמם היא קרויה על רקע דגל ארצות הברית הנראה כמתנופף ברוח. האנדרטה עוצבה על ידי פרדריק צ'ארלס שראדי (Frederick Charles Shrady).
מלחמת העבדים הראשונה
מלחמת העבדים הראשונה הייתה מרד העבדים הראשון שפרץ ברפובליקה הרומית בין השנים 132-135 לפנה"ס. הייתה זו המלחמה הראשונה מתוך שלוש מלחמות העבדים שכוונו כנגד האימפריה הרומית. המרידה החלה בעיר אֵנָּה שבסיציליה והתפשטה על פני כל האי. את הכוחות המורדים הובילו נביא בשם אֵאוּנוֹס ומצביא בשם קלֵאוֹן. ההסבר לפרוץ המרד נעוץ ביחס המזלזל של האדונים לעבדיהם באי סיציליה ששגשג באותה עת מבחינה כלכלית וגרם לכך שרבים מהאדונים חיו חיי מותרות והחלו להתנשא ולהתעלל בעבדים. המרד נגמר לאחר שהקונסול פּוּבּליוס רוּפּיליוס צר על העיר אנה וחיסל את ההתקוממות.
הרקע למרד
הרפובליקה הרומית כבשה את סיציליה מקרתגו במהלך המלחמה הפונית השנייה בשנת 210 לפנה"ס. במשך מספר עשרות שנים הרומאים החלו ליישב את סיציליה והביאו לשינויים חברתיים ותרבותיים. כחלק מתוצאות המלחמה, רבים מתושבי רומא התעשרו מהניצחונות הצבאיים של רומא, ובמקביל עבדים חדשים רבים הגיעו לשטחי הרפובליקה הרומית כתוצאה מן המלחמה. עבדים רבים שכאלו הגיעו גם לבעלי אחוזות בסיציליה. חלק מהם, ובעיקר הצעירים יותר, עסקו ברעיית צאן, אך רבים אחרים הועסקו בעבודות חקלאיות קשות". היחס אל העבדים מצד האדונים נחשב לקשה מאוד, ורבים מן האדונים הואשמו בממשל לא תקין. האדונים העניקו לעבדים מעט מאוד מזון וביגוד, ולעיתים קעקעו את עורם כדי לסמן בעלות עליהם. כפי שמתאר ההיסטוריון היווני דיודורוס:
בעקבות חוסר סיפוק צורכיהם הבסיסיים, עבדים רבים יצרו כנופיות והחלו לעסוק בשוד ובביזה, ועל ידי כך רכשו ניסיון קרבי. המושלים הרומאים בסיציליה חששו להתעמת עם הכנופיות הללו. וזאת עקב עצמתן ועקב ההשפעה המרובה שהייתה לאדוניהם, שרובם היו ממעמד הפרשים וחלקם שימשו כשופטים במשפטי תביעה כנגד מושלי המחוזות. כל הסיבות הללו הובילו לתסיסה פנימית בסיציליה ואיימו על יציבות השלטון באי.
פרוץ המרד
המרד פרץ בעיר אנה שבמרכז האי סיציליה, בקרב עבדיו של דאמופילוס ושל אשתו מגאליס. שניהם נודעו כעשירים מאוד, אך בעלי יחס נוקשה כלפי עבדיהם ונהגו להתנשא עליהם ולהשפילם. כתוצאה מכך, תכננו העבדים לקשור נגדם קשר ולהפילם, ויש הטוענים כי היו חלק ממזימה כללית של עבדי אנה להשתלט על העיר. העבדים הללו החליטו לפנות לעבד נוסף בשם אאונוס ולשאול האם יש לפתוח במרד. אאונוס היה עבד ממוצא סורי שנחשב לקוסם ולעושה נפלאות. אאונוס טען כי הוא מתנבא בעזרת האלים ואחדות מנבואותיו התגשמו ומשכו תשומת לב. כתוצאה מכך, אדונו החל להזמינו לשעשע אותו כששהה עם אציליו, והוא הבטיח להם שיום אחד יהיה מלך ויגמול לאלו מביניהם שיתייחסו אליו כראוי. כשפנו אליו העבדים המורדים, דחק בהם אאונוס לפתוח במרד מיד. העבדים קיבצו כ-400 מחבריהם פתחו במרד כשאאונוס בראשם וכשהם מנצלים את היעדרו של הפראיטור הרומי החדש שנקבע לסיציליה פלאוּטיוס היפסאיוס (L. Plautius Hypsaeus) ואת המהומות בספרד שלכדו את תשומת לבה של רומא. לאחר שהעבדים הצליחו להשתלט על העיר הם ערכו ביזה וטבח בקרב תושבי העיר, ושחררו רבים מחבריהם לעבדות. בעיני המורדים, הנקמה הייתה מניע חזק שהוביל אותם לניצול מיני, עינויים ורציחות של האדונים שהתאכזרו לעבדיהם. גם תאוות בצע הייתה מניע שגרם לביזה רחבה והרס רכוש. לבסוף, הצליחו המורדים ללכוד את דאמופילוס ומגאליס ולאחר משפט קצר הוציאו אותם להורג. בעקבות זאת העבדים המורדים המשיכו והוציאו להורג רבים מאדוניהם, אולם אאונוס חס על האדונים שגילו כלפיו יחס טוב לפני המרידה.
התפשטות המרד
התקוממות העבדים גרמה להמון האזרחים בסיציליה לחוש שמחה לאידם של האדונים בשל קינאתם באלה האחרונים ומחאתם על אי הצדק של העושר הראוותני והשוני באורח החיים באי. במקום לעזור לדכא את ההתקוממות באי, ההמון החופשי היה מגיע לכפרים ובתואנה של תקיפת המורדים הנמלטים, היה בוזז את הרכוש במקום ואף שורף את החוות. המהומות היו בכל סיציליה ולא רק עבדים אלא גם אנשים עניים וחופשיים היו אשמים באונס ופריקת עול. כמו כן, פרצו מרידות עבדים נוספות בכל רחבי האימפריה. פרצה מרידה של כ-150 עבדים אף ברומא עצמה, ומרידה של כ-1000 עבדים באטיקה, בדלוס ובמקומות נוספים. עם זאת, מושלי המחוזות הצליחו לדכא את המרידות הללו בהצלחה יחסית - על ידי מהירות התגובה וחומרת העונשים. אף על פי כן, כוח העבדים בסיציליה המשיך להתחזק, ערים נוספות נפלו לידי כוחות המורדים וחיילים רומאים רבים נהרגו על ידי העבדים.
האסטרטגיה של המורדים
האסטרטגיה של המורדים הייתה מבוססת על כיבוש ערים שיכלו להגן בפני פעולות תגמול וסיפקו בסיסים מאובטחים שמהם ניתן היה לבצע פשיטות. עקב היותן ערי נמל, טאורמיניום וקאטינה איפשרו למורדים גישה לים במידה והיו צריכים בכך. הטקטיקה הטובה והמרכזית ביותר למורדים הייתה פשיטה, לוחמת גרילה וטקטיקות לא קונבנציונליות. השלטון גילה שלא קל להתחרות בהתמצאות המורדים בשטח המקומי המשופע טופוגרפית בהרים ומישורים. אך האספקט המשמעותי בכיבוש אנה, מורגאנטינה, טאורמיניום וקאטינה היה בכך שאפשרו לעבדים להגיע ישירות לשדות העיר לנטיני, שם ניתן היה להשיג אספקה של תבואה ויין שגברה ככל שהצטרפו עבדים חדשים למרד. המזון שסיפקו לעצמם המורדים, ייצג בעיניהם את ההתנגדות העצמאית שלהם. אך ככל שמספר האנשים שהיו מעורבים במרד גדל, כך גם גברו הקשיים של אספקת מזון, חימוש ושמירה על המשך לחימה יעילה.
סוף המרד
המרד הגיע אל סופו לאחר שהרומאים בראשותו של הקונסול פּוּבּליוס רוּפּיליוס צרו על הערים ששחררו המורדים וכבשון בזו אחר זו. הגורם המרכזי שסייע לניצחונם של הרומאים על המורדים היה המתחים הפנימיים בתוך קבוצת המורדים: לאחר שהבינו כי סופם קרב פנו איש כנגד רעהו ואחדותם התפוררה. לאחר הניצחונות המשיך רופיליוס והטיל מצור על אנה עצמה, בירתו של אאונוס. קלאון נשלח להילחם בכוח הרומי מחוץ לעיר בראש צבא קטן אך הוא הוכנע ומת בקרב. לאחר מצור ממושך, הצליח רופיליוס לכבוש גם את אנה הודות לבגידה מידי אחד העבדים. אולם אאונוס נמלט מאנה ביחד עם אלף משומרי ראשו, אך מאחר שידעו כי רופיליוס נמצא בעקבותיהם הם החליטו להתאבד בעריפת ראש האחד של השני. אאונוס שפחד מן המוות התחבא עם ארבעה עבדים במערה, אולם נתפס והוצא משם על ידי רופיליוס לאחר שקיבל נמק בעודו במחסה ומת במהרה. רופיליוס המשיך במלאכתו ועד מהרה הצליח לטהר את סיציליה מיתר העבדים המורדים ומן השודדים שפשו בה ובעזרת חיילים מועטים בלבד, ובכך המרד בא אל קיצו.
השפעת המרד
מלחמת העבדים הראשונה בסיציליה הנה ביטוי ראשוני לחוסר היציבות שבמבנה החברתי של העבדים-אדונים ברפובליקה הרומית. לדעת ההיסטוריון קיית ברדלי, התקוממות העבדים לא הייתה מטעמים אינדיבידואלים טהורים אלא נבעו מרצון לנקמה ומכמיהה להחליף את השעבוד בחרות אישית.בעקבות המרידה, קהילות עבדים נוספות ברחבי יוון ואיטליה זכו ליחס קשה ומחמיר יותר מצד אדוניהם ולכן החלו למחות כנגד היחס שקיבלו. בסופו של דבר, בשנת 104 לפנה"ס פרצה מלחמת העבדים השנייה, ולאחריה פרץ מרד ספרטקוס בשנת 73 לפנה"ס.
ביום אויב
בִּיּוּם אויב (או דימוי אויב) הוא כוח שתפקידו לדמות אויב במסגרת אימון או תרגיל צבאי. כוחות ביום האויב ידמו כוחות צבאיים או פרה־מילטריים הפועלים בעולם המציאותי תוך שימוש בתורת לחימה, טקטיקות, ארגון וציוד המאפיינים את הכוח אותו מדמים.
יחידות ביום אויב
צבאות שונים ברחבי העולם מפעילים יחידות ייעודייות לביום אויב, חלקם תוך ניסיון לשכפול מדויק של אויבים אמיתיים, כדי לספק חוויה מציאותית יותר להכשרת כוחות הצבא ולאמן את הכוחות באופן שידמה קרב בצורה המדויקת ביותר.
ריי נטישין
נטישין נולד והתחנך בססקצ'ואן ושירת בחיל האוויר המלכותי הקנדי לצוערים לפני שנבחר לבית הנבחרים של קנדה בשנת 1974. לאחר מכן כיהן כשר הכתר של שתי ממשלות לא מוצלחות עד 1988. בשנת 1989 מונה למושל הכללי של קנדה על ידי אליזבת השנייה, מלכת קנדה בהמלצת ראש הממשלה בריאן מלרוני. הוא נבחר במטרה להחליף את המושלת המכהנת ז'אן סווה כמשנה למלכה, והוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו של רומאו לבלן לתפקיד ב-1995. כנציג של המלוכה הקנדית, נשיטין הוכיח שהוא פופוליסטי, כאשר ביטל כמה ממדיניותה של קודמתו בתפקיד, כגון פתיחתה של אחוזת רידו לאזרחי קנדה ולתיירים כאחד, וזכה לשבחים על עליית מעמדם של הקנדים-האוקראינים.
ביום אויב
אמצעי לחימה
יחידות ביום אויב עושות שימוש בכלי נשק מבוססי כדורי סרק, פיינטבול, מערכות מבוססות לייזר (כגון מיילס ), אמצעים פירוטכניים כגון רימוני עשן. לעיתים יעשה שימוש באמצעי לחימה אמיתיים בהם משתמש האויב, על בסיס נשק שנלקח שלל או הושג מבעלות ברית. במקרים אחרים נעשה שימוש במערכות הזרות לכוח המתאמן על מנת לדמות אויב, למשל שימוש אמריקאי במטוס הכפיר כדי לדמות מטוסים סובייטים, שימוש של צה"ל במדים מנומרים אמריקאיים על מנת לדמות כוחות גרילה.
ריי נטישין
ב-4 ביוני 1979 הושבע נטישין למועצת המלוכה של קנדה, מה שנתן לו את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו; עם זאת, כמושל הכללי לשעבר של קנדה, נטישין היה זכאי לתואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים). לאחר מכן הוא התמחה במשפטים והיה נשיא אוניברסיטת קרלטון לפני מותו מדלקת לבלב ב-18 בדצמבר 2002.
ביום אויב
אמצעי לחימה
כוחות ביום האויב עושים שימוש במדים, הסוואה ומאפיינים חיצוניים אחרים המזכירים או זהים לאלו של האויב האמיתי. לעיתים יאמצו היחידות כינויים והווי הלקוח מעולם המושגים של הכוח אותו מדמים.
ריי נטישין
ראשית חייו וקריירה פוליטית
נטישין, קנדי אוקראיני, נולד בססקטון שבססקצ'ואן להלן נטישין ובעלה ג'ון, שקשריו הפוליטיים וידידותו עם ג'ון דיפנבייקר, מי שעתיד לכהן כראש ממשלת קנדה, יספקו לבנו לעיתים תכופות חשיפה לדיונים פוליטיים ברמה גבוהה. נטישין למד בבית הספר הציבורי ויקטוריה ובנונטנה קולג', וכן נרשם כצוער בחיל האוויר המלכותי הקנדי, שם הוא היה חבר של בטייסת ספיטפייר 107 בססקטון. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נטישין המשיך ללמוד באוניברסיטת ססקצ'ואן, שם היה בשנת 1954 לבוגר אוניברסיטה באמנות. שנתיים לאחר מכן, היה בוגר במשפטים. ב-9 בינואר 1960, נישא נטישין לגרדה אנדריסן, שאיתה גידל שני בנים.
שנתיים לאחר שהוסמך כעורך דין בססקצ'ואן בשנת 1957, משפחתו של נטישין עברה לאוטווה כאשר אביו זומן לסנאט הקנדי. באוטווה נטישין עבד במשרד עורכי הדין של אביו, תוך שהוא מרצה גם במכללה למשפטים של אוניברסיטת ססקצ'ואן. עם זאת, בסופו של דבר הוא הנח את עבודות אלו בצד כדי להתמודד לבית הנבחרים הקנדי מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית של קנדה בבחירות הפדרליות ב-1974, וזכה במושב המייצג את ססקטון-ביגר בבית הנבחרים. כאשר אזור בחירה זה בוטל לקראת הבחירות ב-1979, התמודד נטישין לבית הנבחרים מטעם אזור הבחירה ססקטון-ווסט, מטעמו כיהן עד תבוסתו בבחירות 1988. בתקופה זו הוא מונה לראשונה ב-2 באפריל 1979 לקבינט של קנדה בראשותו של ג'ו קלרק כשר האנרגיה, הכרייה והמשאבים, ולאחר מכן הושבע לקבינט בראשותו של בריאן מלרוני כשר המשפטים ב-30 ביוני 1986. באותה שנה הוא הוסמך כעורך דין באונטריו.
המושל הכללי של קנדה
ב-14 בדצמבר 1989 מינתה אליזבת השנייה, מלכת קנדה את נטישין, שהיה בחירתו של ראש הממשלה בריאן מלרוני להחליף את המושלת ז'אן סווה כנציג של המלוכה הקנדית. הוא הושבע לאחר מכן בטקס שנערך במליאת הסנאט הקנדי ב-29 בינואר 1990.
נטישין פעל לאחר השבעתו לפתיחת אחוזת רידו (מעון המלוכה הקנדית והמושל הכללי של קנדה) לציבור הרחב (הן לאזרחי קנדה והן לתיירים) להקמת מרכז מבקרים וליזום סיורים מודרכים בארמון ובפארק המלכותי שבו הוא יושב. מהלכים אלה היוו היפוך מוחלט ממדיניותה של קודמתו של נטישין בנידון, שסגרה את אחוזת רידו לציבור הרחב. בשנת 1991, נטישין העלה לבמה את קונצרט הקיץ החד שנתי של המושל הכללי ושנה לאחר מכן, העלה שוב קונצרט באחוזתו. אירועים אלו השתלבו עם כמה מנדטי חובה של נטישין במהלך כהונתו שכללה רצון לעבוד עם הנוער הקנדי למקד את תשומת הלב על חינוך ולעודד אמנויות בקרב הנוער. בנימה זו, הוא ייסד בשנת 1992 את פרס המושל לאומנויות הבמה, את פרס רמון ג'ון הטישין לוולונטריזם באמנויות ועוד מספר פרסים נוספים.
במסגרת תפקידיו הרשמיים והטקסיים, נטישין ניהל כמושל הכללי את החגיגות לציון 125 שנה להקמת הקונפדרציה הקנדית וקיבל את פניו צ'ארלס הנסיך מוויילס ורעייתו, הנסיכה דיאנה, יחד עם שורה של נכבדים זרים ביניהם נשיא רוסיה בוריס ילצין, מלך ירדן חוסיין ורעייתו המלכה נור. יתר על כן, נטישין התחייב למספר ביקורים ממלכתיים, כולל אחד לאוקראינה, לפני שכהונתו הסתיימה בחסד הוד מעלתה ב-6 בפברואר 1995.
לאחר כהונתו ומותו
לאחר שעזב את החיים הפוליטיים, חזר נטישין לעבוד בעריכת דין במשרד עורכי הדין גאוולינג, סטראטי והנדרסון, שם עבד בעבר בין 1989 ל-1990. בשנת 2002 הוא נתמנה לנשיא אוניברסיטת קרלטון באוטווה, אך חודשים ספורים לאחר מכן, זמן קצר לפני חג המולד, נטישין מת מדלקת לבלב. לפי המסורת, בהסכמת משפחתו, ארון קבורתו של נטישין הוצג לעיני הציבור במליאת הסנאט, ואף על פי שהיה אורתודוקסי אוקראיני, הוא זכה לטקס הלוויה ממלכתית ב-23 בדצמבר 2002 באוטווה. טקס אשכבתו כלל טקס הלוויה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית.
מתתיהו קלהורה
מתתיהו קלהורה (כונה גם: מתתיהו אפטייקר) היה רופא ורוקח יהודי בקרקוב, מבני משפחת קלהורה. הוצא להורג באשמת ביזוי הנצרות בי"ד בכסלו ה'תכ"ד (1663), בפיוטרקוב טריבונלסקי.
קורות חייו
נולד לדוד בן משה קלהורה, בנו של רבי ישראל שמואל קליהרי, כאבותיו היה גם הוא רוקח ורופא מבוקש בקרקוב.
במסגרת תפקידו שימש כרופא גם בכמה מנזרים בסביבת קרקוב. בחורף תכ"ד הואשם מתתיהו בביזוי ישו ואמו מרים הקדושה, לאחר שהתווכח עם נזיר דומיניקני ממכריו בשם "סירוציוס הבללי" ששימש כמטיף בכנסייה על שם אדלברט מפראג (וויטייך הקדוש) . הנזיר האשים את מתתיהו שהשאיר באחת הכנסיות פתק שהכיל גידופים כלפי ישו הנוצרי ואמונתו.
בין עדי הקטגוריה היה יהודי מומר בשם הירונים רובינקובסקי מקרקוב, שהתגורר בעבר עם מתתיהו בבית אחד, שהעיד שהוא כותב הפתק. במשפט זה שנערך בטירת ואוול בקרקוב, נידון מתתיהו למיתה בעינויים קשים.
לאחר שמשפחתו הגישה ערעור, נקבע מועד למשפט חוזר ב-26 בדצמבר 1663 (כ"ו בחשוון ה'תכ"ד) בפיוטרקוב. למשפט השני נקראו עדים נוספים: אברהם שתדלן ורבי השיל מקראקא. בינתיים נפטר רבי השיל בכ' בתשרי ה'תכ"ד עקב הפרשה, ולמשפט החוזר הופיעו על דוכן העדים רובינקובסקי ואברהם שתדלן בלבד. שמו של השופט היה סולינסקי.
מתתיהו נידון למיתת שריפה בעינויים קשים לפני מותו, והעונש הוצא לפועל בפיוטרקוב בי"ד בכסלו ה'תכ"ד (13 בדצמבר 1663); פיו ולשונו נחתכו, עורו הופשט מעליו בחייו, ולבסוף הוא הועלה על המוקד. את אפרו ירו מקנה תותח. ומה שנשאר מגופתו נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב שעל יד בית הכנסת הרמ"א.
בזמן המשפט אירעו בקרקוב התנפלויות אנטישמיות על היהודים, בהן נהרגו יהודים רבים ורכוש רב נבזז. תופעות אלו נמשכו גם אחר ביצוע פסק הדין.
מותו הטראגי נחקק בזיכרון הקולקטיבי של קהילת קראקא, ולזכרו חיבר רבי ברכיה בירך הדרשן מקרקוב תפילת אל מלא רחמים;
המאורע מוזכר גם בספר "שם יעקב" שהודפס כחמישים שנה לאחר מכן, בו נכתב:.
גארד (עמדה בקרב קרקע)
גארד (אנגלית: Guard) היא עמדה באמנויות לחימה על הקרקע בה מתמודד אחד שוכב על גבו ומנסה לשלוט בשני באמצעות רגליו. באמנויות לחימה ספורטיביות שבהן אגרופים הם אסורים (כגון ג'ו ג'יטסו ברזילאי וג'ודו) עמדה זו נחשבת עמדת שליטה ללוחם התחתון, מכיוון שהיא מונעת מיריבו להגיע לעמדת מאונט, ומאפשרת ללוחם התחתון לצאת למגוון בריחים. בתחרויות ספורטיביות בהן אגרופים ובעיטות מותרים (כגון MMA) עמדה זו היא בעייתית מכיוון שהיא עלולה להשאיר את המתמודד התחתון חשוף למכות, בעוד שהוא אינו מסוגל להכות מעלה מהגארד. למרות זאת עמדת הגארד עדיפה בהרבה על עמדות אחרות בהן היריב מעליך, כגון שליטת צד או מאונט.
מטרתה של עמדה זו היא למנוע מהיריב להגיע לעמדת מאונט. מכאן, שפעולותיו של היריב מכוונות למעבר גארד, יציאה של היריב מבין רגליו של המתמודד התחתון וכינון של עמדת מאונט.
ואריאציות
לעמדה זו מספר וריאציות, כולן מאפשרות שליטה מסוגים שונים ומאפשרות למתמודד התחתון אפשרויות תקיפה שונות.
טכניקות מהגארד
עמדת הגארד, בה שולט הלוחם המיומן על יציבתו ותנועתו של היריב, מאפשרת מספר רב של הכנעות, ומהווה מצב נוח לנסות להפוך (Sweep) את היריב, ולהגיע לעמדת שליטה. את ההתקפות מעמדת הגארד (כמו את רובם המוחלט של ההתקפות בקרבות קרקע) ניתן לחלק לשלושה סוגים:
חניקות: התקפות בהן הלוחם מפעיל לחץ על מערכת הדם או הנשימה של היריב, ובכך מגביל את אספקת הדם למוחו או החמצן לריאותיו. חניקה אפקטיבית תגרום לאבדן הכרתו של היריב אם לא ייכנע בזמן.
בריחים: בהתקפות מסוג זה התוקף מפעיל מנוף על אחד ממפרקיו של יריבו, ובכך מאלץ אותו להיכנע. בתחרויות ספורטיביות (כגון ג'ו ג'יטסו ברזילאי, UFC, סמבו ספורטיבי ועוד) הבריח מסתיים בכניעה של המוברח, בעוד שבתורות הגנה עצמית ואמנויות לחימה צבאיות (כגון קרב מגע, סמבו צבאי, ג'ו ג'וטסו, אייקידו ועוד) הבריח מסתיים בפריקת המפרק (ראה פריקת כתף) או בשבירתו.
הפיכות: התקפות אלו הן למעשה תרגילים ותנועות שמטרתן מעבר מעמדה נחותה לעמדה עליונה. מעבר כזה יכול להיות מהצד התחתון במאונט לצד העליון בגארד, משליטת צד של היריב לשליטת צד ביריב ועוד.
יחידות גולגולת המת
יחידת גולגולת המת (אס אס טוטנקופף-פרבנדה, גרמנית: SS-Totenkopfverbände) הייתה יחידה של האס אס שהייתה אחראית לניהול מחנות הריכוז בגרמניה הנאצית.
יחידת גולגולת המת הייתה יחידה עצמאית בתוך האס אס, עם מערכת דרגות ופיקוד משלה. היחידה ניהלה את המחנות בתוך גרמניה, כגון דכאו, וגם בכל רחבי אירופה הכבושה, כגון אושוויץ בפולין ומאוטהאוזן באוסטריה. יחידה זו הייתה מן היחידות המרכזיות שהיו אחראיות לביצוע השואה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקמה הדיוויזיה ה-3 של האס אס מתוך שורות יחידת גולגולת המת. דיוויזיה זו, שנקראה גם היא "טוטנקופף", נודעה בקנאותה ובאכזריותה. הדיוויזיה הייתה אחראית לפשעי מלחמה רבים, ובהם טבח אזרחים בעת המערכה על צרפת ב-1940, וטבח אזרחים רוסים רבים בעת מבצע ברברוסה ב-1941.
הקמה
ב-26 ביוני 1933 מינה היינריך הימלר, מפקד האס אס, את אוברפיהרר תיאודור אייקה למפקד דכאו, מחנה הריכוז הנאצי הראשון שהוקם. אייקה ביקש שתוקם יחידה מיוחדת שתהיה כפופה לו בלבד, והימלר אישר את בקשתו. היחידה שהוקמה נקראה "אס אס ואכפרבנד" (SS-Wachverband, יחידת משמר). ב-30 בינואר 1934 קודם אייקה לדרגת בריגדפיהרר, והחל לעצב את מחנה דכאו על פי תפיסותיו. הוא ארגן את המחנה מחדש, ויצר נורמות מחודשות: ציות עיוור להוראות ומשמעת נוקשה לעצירים שכללה נוהלי ענישה מחמירים. נורמות אלו אומצו אחר כך בכל מחנות הריכוז של הרייך השלישי (ראו בהמשך). לאחר ליל הסכינים הארוכות, ב-30 ביוני 1934, שבו נרצחו מתנגדיו של אדולף היטלר מן האס אה, התחזק מעמדו של אייקה; הוא נטל חלק מרכזי בטבח, ואחרי הטבח קודם לדרגת גרופנפיהרר, ומונה לתפקיד מפקד כל מחנות הריכוז וכל יחידות גולגולת המת.
דכאו הפכה למעין מרכז הכשרה לסגל המחנות; קצינים וחיילים משם הועברו למחנות אחרים, כמו זקסנהאוזן ואורניינבורג. ב-1935 הוקם בדכאו מרכז אימונים לסגלי מחנות הריכוז. רבים מהמגויסים בשלבים המוקדמים באו מקרב אנשי האס אה והאס אס הכללי (Allgemeine SS, אנשי אס אס שלא היו שייכים לגרעין הוואפן אס אס). התפקידים הבכירים ביחידות גולגולת המת אוישו בכוח אדם מהמשטרה הגרמנית. ב-29 במרץ 1936 הוגדרו שומרי מחנות הריכוז ויחידות המנהלה שלהם כאנשי יחידות גולגולת המת. יחידות המת הוסיפו להתפתח: עד אפריל 1938 כבר כלל הארגון ארבעה רגימנטים, שבכל אחד מהם שלושה גדודים. כל גדוד היה מורכב משלוש פלוגות חיל רגלים, פלוגה מסייעת ופלוגת רפואה, קשר ותחבורה.
התפתחות
בעת ההקמה הרשמית של יחידות גולגולת המת ב-1936, אורגנו היחידות כפלוגות (Wachtruppen); היחידות כללו שש פלוגות, כל אחת מהן באחד ממחנות הריכוז העיקריים. כל יחידה נקראה על שם אזור בגרמניה: תיאודור אייקה היה מבחינה טכנית מפקד הפלוגה במחנה דכאו, אך היה ברור שבפועל הוא המפקד של כל היחידות.
ב-1935, עם גידול המחנות, אורגנו הפלוגות מחדש לגדודים (Wachsturmbanne). בספטמבר 1935 נתן אדולף היטלר את ההכרה הרשמית ביחידות גולגולת המת כיחידות של המפלגה, והבטיח את מימון היחידות מתקציב המדינה. בכך ביסס היטלר את מעמדן ואיפשר את התרחבותן: במרץ 1936 הגדיל הימלר את היחידות מ-1,800 איש ל-3,500 איש; ב-26 במרץ 1936 הוגדרו יחידות גולגולת המת כיחידות נפרדות מן האס אס הכללי, וניתנו לאנשיהן מדים מיוחדים משלהם. היחידות היו כפופות למשרד המפקח הכללי על מחנות הריכוז, שהיה כפוף ישירות להימלר.
כמפקד יחידות גולגולת המת, המשיך תיאודור אייקה בארגון מערכת המחנות. מחנות קטנים, כמו ליכטנבורג וזקסנבורג אוחדו עם מחנות גדולים יותר, ונסגרו. באוגוסט 1937 היו בגרמניה רק ארבעה מחנות ריכוז גדולים: דכאו, זקסנהאוזן, בוכנוואלד וראוונסבריק. ב-1938, לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לרייך השלישי) פיקח אייקה על הקמת מחנה ריכוז באוסטריה, מאוטהאוזן.
בספטמבר 1937, לאחר הארגון מחדש של מחנות הריכוז, אורגנו יחידות גולגולת המת מחדש בשלושה רגימנטים (SS-Totenkopfstandarten): לאחר סיפוח אוסטריה ב-13 במרץ 1938, הוקם רגימנט רביעי שנקרא אוסטמרק (Ostmark), ובסיסו היה במאוטהאוזן.
דיוויזיית גולגולת המת
במהלך 1936 החל אייקה בהקמת יחידות צבאיות מתוך יחידות גולגולת המת. יחידות אלה הפכו מאוחר יותר לדיוויזיית טוטנקופף שהייתה שייכת לוואפן אס אס. הפיקוד על יחידות צבאיות אלה היה נתון במחלוקת; אייקה, כמפקד יחידות גולגולת המת (Führer der Totenkopfverbände), פיקד אישית על יחידות אלה, אך מכיוון שיחידות אלה היו יחידות צבאיות של האס אס, תבע "כוח הכוננות" (Verfügungstruppe), כוח האס אס שהפך מאוחר יותר לוואפן אס אס. הוויכוח הוכרע ב-1940 לטובת ואפן אס אס, אך בשלב זה המטרה לא הייתה הקמת יחידות צבאיות אלא יצירת יחידות צבאיות מיוחדות למה שהוגדר "פעולות משטרתיות וביטחוניות" באזורים הכבושים. אנשי יחידות גולגולת המת אומנו בידי המסגרות פנימיות, ללא התערבות חיצונית. באימון הראשון, ב-1935, פונה מחנה דכאו כולו לכמה שבועות לצורך אימון אנשי היחידות.
ב-17 באוגוסט 1938 הגדיר צו של היטלר את יחידות גולגולת המת ככוח מילואים של כוח הכוננות. הגדרה זו יצרה מצב של תנועת כוח אדם בלתי פוסקת בין יחידות הוואפן אס אס לסגל מחנות הריכוז, לאורך כל המלחמה. עם זאת, מטרתו של הימלר הייתה הרחבת צבאו הפרטי, שכלל את יחידות גולגולת המת ואת כוחות המשטרה, שהיו תחת שליטתו של הימלר. צו נוסף של היטלר, שניתן ב-18 במאי 1939 לבקשתו של הימלר, אישר את הרחבת יחידות גולגולת המת להיקף של 50,000 איש. אותו צו הורה לצבא, למרות התנגדותו, לספק ליחידות ציוד צבאי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנו יחידותיו של אייקה ארבעה רגימנטים, כמוזכר לעיל, וכן רגימנט פרשים. בנוסף, היו תחת פיקודו של אייקה שני גדודים שהוצבו בחשאי בעיר החופשית דנציג. יחידות אלה לא נטלו חלק צבאי במערכה בפולין: יחידות גולגולת המת האחרות ויחידת ואפן אס אס שהשתתפה במלחמה, דיוויזיית הלייבשטנדרטה, היו כפופות ל-OKH, הפיקוד העליון. לעומתן, שני הגדודים בדנציג היו כפופים ישירות להימלר, והם הופעלו כדי להטיל אימה על האזרחים הפולנים, על ידי רדיפת חיילים פולנים נמלטים, החרמת תוצרים חקלאיים ובהמות, עינוי ורצח מספר רב של מנהיגים פולנים - מנהיגים פוליטיים, בני אצולה, אנשי עסקים, אנשי דת, אינטלקטואלים - ויהודים. התנהגותם של אנשי גדודים אלה עוררה שאט נפש ומחאה אצל קציני הצבא הגרמני, מחאה שלא הובילה לדבר (מפקד הארמייה השמינית, גנרל אוברסט יוהנס בלאסקוביץ, הועבר מתפקידו בעקבות מכתבים ששלח בנושא).
לאחר כיבוש פולין אוחדו שלושת הרגימנטים של יחידות גולגולת המת עם יחידת האס אס "המשמר הלאומי דנציג" (SS Heimwehr Danzig), ובצירוף כמה יחידות סיוע שהועברו מהצבא הוקמה הדיוויזיה ה-3 של האס אס, דיוויזיית טוטנקופף, בפיקודו של אייקה. מסתיו 1939 עד לאביב 1940 נעשה מאמץ רב לגיוס מתנדבים חדשים לדיוויזיה, מאמץ שהביא ליצירת 12 רגימנטים חדשים. מאמץ זה נעשה כהכנה לפלישה הצפויה לצרפת. אייקה הגדיר את המגויסים החדשים כעתודה לדיוויזיית טוטנקופף בלבד, והשתלט על ציוד צבאי של הוואפן אס אס שהיה מאופסן במחנות הריכוז לטובת יחידותיו; שאפתנותו של אייקה העלתה את חשדו של הימלר, ואת זעמם של ראשי הוואפן אס אס, פאול האוסר (Hausser) ויוזף דיטריך. ביצועיה הירודים של דיוויזיית טוטנקופף בעת המערכה על צרפת, ותפקודו הירוד של אייקה במערכה זו באופן אישי, הביאו להחלטתו של הימלר לרסן את פקודו. הוא ניצל בציניות דיווחים על מעשי זוועה שעשו חיילי יחידות גולגולת המת בצרפת כעילה להדחתו של אייקה מהפיקוד על הרגימנטים של יחידות גולגולת המת. ב-15 באוגוסט 1940 הועבר אייקה מתפקידו; דיוויזיית טוטנקופף, הרגימנטים העצמאיים ויחידות העתודה שלהן הועברו לשליטת פיקוד הוואפן אס אס החדש, שזה עתה הוקם. בפברואר 1941 הוחלפו כל סימוני היחידות כיחידות גולגולת המוות לסימון של הוואפן אס אס, למעט יחידות המשמר במחנות, שהמשיכו לשאת את סימול הטוטנקופף.
למרות זאת, דיוויזיית טוטנקופף עדיין הייתה קשורה ליחידות ששמרו על המחנות, וחייליה נשאו עדיין את סמל גולגולת המת כסימול היחידתי. האימון הנוקשה שחיילים אלו זכו לו, על פי תפיסתו של אייקה שאין לגלות כל רחמים כלפי האויב, יצר יחידה שנודעה בשיטותיה האכזריות. את חוסר יעילותם בצרפת ואת מעשי האכזריות שביצעו שם ניתן לייחס להיותם בריונים יותר מאשר חיילים. ואולם, במהלך המלחמה הקשה בחזית המזרח, במהלכה הושמדה הדיוויזיה והוקמה מחדש פעמיים, הפכה הדיוויזיה לאחת מיחידות העילית של הצבא הגרמני. מעט מאוד מן החיילים שהיו חלק מן הרגימנטים ב-1939 היו עדיין בדיוויזיה ב-1945.
שמירה במחנות הריכוז
עוד מימיהן הראשונים של יחידות גולגולת המת טיפח אייקה באנשיהן גישה של "קשיחות בלתי מתפשרת". זה היה עקרון הליבה של יחידות גולגולת המת, שהשפעתו ניכרה בסגל המחנות זמן רב לאחר שאייקה עבר לפקד על דיוויזיית גולגולת המת. מגויסים חדשים ליחידות עברו אימונים נוקשים וקשוחים ואינדוקטרינציה נאצית, שבנתה אצלם רגשות שנאה עזים כלפי אויבי המשטר. אנשי היחידות איבדו כל רגש של חמלה כלפי אסירי המחנות. במחנות עצמם קיימו אנשי יחידות גולגולת המת משטר אכזרי, נשלט וממושמע, כדי לשעבד את האסירים. האווירה שנוצרה ביחידות אלו יצרה כמה מן הפושעים הנאציים הידועים ביותר, ובהם רודולף הס (מפקד אושוויץ), פרנץ ציראייס (מפקד מאוטהאוזן), קארל קוך (מפקד בוכנוואלד, זקסנהאוזן ומיידנק), ומקס קגל (מפקד ליכטנבורג, מיידנק, רוונסבריק ופלוסנבירג).
לייב ניידוס
לייב נַיידוּס (6 באוקטובר 1890 – 23 בדצמבר 1918) היה משורר יידיש, עברית ורוסית.
יחידות גולגולת המת
שמירה במחנות הריכוז
אייקה יצר סדר ומשמעת במערכת המחנות החל מראשיתה. השיטה שקבע נקראה "שיטת דכאו", ועל פיה פעלו כל המחנות. מפקד המחנה היה האחראי העליון על כל הנעשה במחנה, והיה אחראי ישירות לביטחון בו. כל הנעשה במחנה נשלט ובוקר היטב, בשיטתיות אכזרית. המחנות נותקו לגמרי מן החוץ, ונאסר על הוצאת מידע לגורמי חוץ כבר בשלבים הראשונים. על כל "עבירה" של אסיר היו השומרים מחויבים לדווח למנהלת המחנה. המנהלה לא אימתה את דברי השומרים מול דברי האסירים; ענישה ספונטנית נאסרה וכל עונש ניתן בידיעת המנהלה. אופן ומידת הענישה הוגבלו ובוצעו על פי תכנון מראש, ועל פי מעין "קטלוג" מתוכנן. בין העונשים: שלילת מזון, שלילת דואר, כליאה בצינוק חשוך, הלקאות, תליית האסיר מן הידיים (סטראפאדו) והוצאה להורג. שומרים שירו למוות באסירים נמלטים נהנו מחסינות משפטית.