cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדניאלס
קורות חיים
הצמד הודיע ב-2017 שהם יכתבו, יביימו ויפיקו סרט מדע בדיוני, עם שותפם להפקה ג'ונתן וואנג והאחים רוסו. "הכול בכל מקום בבת אחת", בכיכובם של מישל יאו, סטפני הסו, קי הוי קואן וג'יימי לי קרטיס, שוחרר במרץ 2022 ומיד נחל הצלחה קופתית ושבחי ביקורת נרחבים. בטקס פרסי אוסקר ה-95 הסרט קיבל אחת עשרה מועמדויות, מתוכן זכה בשבע כולל בסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
בדצמבר 2022 נכללו השניים ברשימת טיים 100 נקסט בקטגוריית האמנים, לצד שמות כמו סיידי סינק ולילי קולינס.
מילטון אובוטה
אפולו מילטון אובוטה (באנגלית: Apollo Milton Obote; 28 בדצמבר 1925 – 10 באוקטובר 2005) היה נשיא אוגנדה בין 1966–1971 ושוב בין 1980–1985. מכונה על ידי בני עמו "אבי האומה".
ביוגרפיה
אובוטה, בן שבט לאנג'י, התחיל את הקריירה הפוליטית בקניה עם ג'ומו קניאטה, לאחר שהבריטים סירבו להתיר לו ללמוד משפטים בארצות הברית.
ב-1955, עם חזרתו לאוגנדה, הקים את הקונגרס הלאומי האוגנדי (UNC). ב-1958 נבחר לרשות המחוקקת הקולוניאלית. ב-1959 ה-UNC התפצל ואובוטה נבחר לראשות הקונגרס העממי של אוגנדה שהוקם. לאחר כמה שנים בראשות האופוזיציה הקים אובוטה קואליציה עם המפלגה המלוכנית של בוגנדה ונבחר לראשות הממשלה ב-1961. הוא נכנס לתפקיד ב-25 באפריל 1962. הנשיא הראשון היה סר אדוארד מוטסה, הקבקה (מלך) של בוגנדה, אחת הממלכות המסורתיות המרכזיות באוגנדה. בספטמבר 1962 ערך ביקור בישראל, חודש לפני קבלת העצמאות של המדינה. אחר כך נסע שר העבודה יגאל אלון לאוגנדה, לייצג את ישראל בחגיגות העצמאות שנערכו ב-9 באוקטובר 1962.
במהלך כהונתו נחשד אובוטה בהברחת זהב, יחד עם סגן הרמטכ"ל, אידי אמין. הנשיא דרש את חקירתו של אובוטה והדחתו של אמין. בתגובה השעה אובוטה את החוקה ועצר כמה מחברי ממשלתו. לבסוף הוא טוהר מהחשדות נגדו, אולם נוצר מתח אישי בינו לבין הנשיא, שנוסף על המתח שבין הממלכות המסורתיות למדינה, והמתח שבין אנשי בוגנדה, ממלכתו של הנשיא, לשאר האוגנדים. ב-2 במרץ 1966 חולל אובוטה הפיכה והכריז על עצמו כנשיא. ב-24 במאי אותה שנה תקף צבא אוגנדה, בהוראת אובוטה, את ארמונו של המלך מוטסה, שנמלט מן המדינה. כעבור שנה העביר אובוטה חוקה שמבטלת לחלוטין את מעמדן של הממלכות המסורתיות באוגנדה.
הצבא האוגנדי ערער את שלטונו של אובוטה. ב-1971 הוא הודח על ידי אידי אמין, שכבר היה אז הרמטכ"ל.
לאחר נפילת אמין ב-1979 חזר אובוטה לכהן כנשיא, לאחר שנבחר בבחירות כלליות בשנת 1980. מעריכים כי בין 100,000 ל-300,000 איש מתו כתוצאה מהלחימה בין צבא החופש הלאומי של אוגנדה (UNLA) של אובוטה וקבוצות צבאיות אחרות, בעיקר צבא ההתנגדות העממי (NRA) של יוורי מוסווני.
ב-1985 הודח אובוטה על ידי בזיליו אולרה אוקלו. מועצה צבאית הוקמה ובראשה עמד טיטו אוקלו. בתוך שנה השתלט יוורי מוסווני על אוגנדה.
ליטא במשחקים הפאראלימפיים
ליטא השתתפה בכל משחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז הכריזה על עצמאותה ב-1991. עד אולימפיאדת הנכים סיאול (1988) התחרו ספורטאים ליטאים במסגרת משלחת ברית המועצות. במשחקי החורף לקחה ליטא חלק פעם אחת בלבד, באולימפיאדת הנכים לילהאמר (1994).
לאורך השנים זכו ספורטאיה הנכים של ליטא ב-30 מדליות פאראלימפיות, בהן שלוש מדליות זהב, 11 מדליות כסף ו-15 מדליות ארד פאראלימפיות.
היסטוריה
ב-1991 הכריזה ליטא על עצמאותה. מרבית המדינות שהרכיבו את ברית המועצות יוצגו באולימפיאדת ברצלונה במשלחת אחת, ואולם ליטא, בדומה לשכנותיה לטביה ואסטוניה, שלחה משלחת עצמאית. ליטא שלחה למשחקים משלחת של ארבעה ספורטאים, שלוש נשים וגבר אחד, שזכו בשבע מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות כסף ושלוש מארד.
באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) נשלחו תשעה ספורטאים לייצג את המדינה (שישה גברים ושלוש נשים) ששבו למולדתם עם שיא לאומי של 11 מדליות פאראלימפיות, בהן שלוש מדליות זהב. האתלטית מלדה באומגרטה הייתה לאחת הספורטאיות הבולטות במשלחת כשזכתה בשתי מדליות זהב וקבעה שני שיאי עולם בקטגוריה בה התחרתה (קטגוריה F41) עם מרחק של 9.07 מטרים בהדיפת כדור ברזל, ותוצאה של 30.80 מטרים בזריקת דיסקוס. ספורטאית נוספת שבלטה במשלחת הייתה אלדונה גריגלינינה (Aldona Grigaliūnienė) שזכתה בתחרות הקפיצה לרוחק, עם שיא עולם של 4.49 מטרים.
גריגלינינה זכתה במדליית הזהב הרביעית בהיסטוריה של ליטא בתחרות הדיפת כדור הברזל באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) כשקבעה שיא עולם של 11.07 מטרים.
דובי יונג
ביוגרפיה
יונג נולד וגדל בשכונת תל גנים ברמת גן והוא נכדו של הרב יששכר דב יונג, שהיה ממקימי כפר חסידים. למד בתיכון עירוני דתי רמת גן.
בנעוריו, היה חותר סקיף, זוגי ורביעייה בנבחרת ישראל לנוער.
טרם גיוסו לצה"ל זכה באליפות צה"ל ובאליפות ישראל לנוער בירי בשלשה מצבים, מאמנו היה קהת שור, מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968, שובץ כמדריך קליעה וצלפים במועדון הגדנ"ע ברמת גן.
בשנת 1969 התנדב לבי"ס לצליפה שם שימש כמדריך ראשי,וצלף מבצעי בכל גזרות הפעילות, עד שחרורו.
שנת 1971 שימש כמדריך קליעה לנכים ב"בית הלוחם", תל אביב, ושימש כמפקד גדוד נוער קליעה ,11 מועדוני קליעה במרכז.
בשנת 1973, יצא לקורס קצינים בבה"ד 1, בסיום הקורס שירת כקצין קליעה וצליפה.
בשנת 1978, נכח בפיגוע באוטובוס הדמים בכביש החוף.
1978-1982 יחידת הימ"מ, מפקד מח' הצלפים, קצין קליעה ותו"ל עד שנת 1982.
בשנת 1983, מונה למפקד גזרת שרון במג"ב.
בשנת 1988, מונה למפקד על מחנות הפליטים ברצועת עזה.
בשנת 1989, מונה למפקד כוח לתגובה מידית ברצועת עזה ופיקד על אירועי הפרות סדר.
בשנת 1993, קודם לדרגת ניצב משנה, מונה למפקד בסיס האימונים של מג"ב ב מכמש והקים את בית הספר בסא"ר על שם יצחק רבין.
בשנת 1996, פיקד על משלחת לוחמי וקציני יס"מ בקורס לניהול משברים שנערך במדינת לואיזיאנה, ארצות הברית.
בשנת 1997, מונה למפקד מג"ב בגזרת חברון, בתפקיד זה השתתף בעשרות מבצעים.
בשנת 1999, סיים בהצלחה קורס לניהול ופיקוד קצינים בכירים במשטרת ישראל ומונה לקצין אגף המבצעים של משטרת ישראל במחוז תל אביב.
בשנת 2000, קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש מה"ד של משטרת ישראל במטה הארצי בירושלים.
בשנת 2001, מונה על ידי השר לביטחון פנים, עוזי לנדאו, ומפכ"ל משטרת ישראל, שלמה אהרונישקי, למפקד המטה לכוחות המיוחדים של משטרת ישראל, תפקיד אותו ביצע עד שיצא לפנסיה בשנת 2006.
החל משנת 2007, יועץ בינלאומי ללוחמה בטרור והגנת המולדת H.L.S.
החל משנת 2008, חבר בצוותי חשיבה של נאט"ו.
בין השנים 2018-2010, גויס יונג למערך החירום של משרד הבט"פ והמנ"ל (מרכז ניהול משברים לאומי/ מל"ל/תא פנים).
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת להחלת החוק הישראלי על כל שטחי C ביהודה ושומרון.
יונג נשוי ואב לחמישה, בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, בהצטיינות, מאוניברסיטת בר-אילן.
Antes Que Salga El Sol
Antes Que Salga El Sol (בעברית: לפני שהשמש זורחת) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה, ביחד עם הזמר הלטיני פרינס רויס מתוך אלבום האולפן השני שלה, Nattividad. השיר יצא לאור ב-14 בינואר 2021, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הפך ללהיט כאשר הגיע למקום הראשון במצעד האירפליי הלטיני.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סנטו ניניו, ג'וני בום בום, רפאל פינה, מיקי ד'אן, חאווייר סמפר, רוני דיי, ננטו, בי אף, די ג'יי לואיאן, ויזי קינגז, ד'לסלי "דייס" לורה, נאטי נטשה ופרינס רויס והופק על ידי ננטו, די ג'יי לואיאן, ויזי קינגז וחאווייר סמפר. "Antes Que Salga El Sol" הוא שיר המאופיין בסוגת הפופ הלטיני וסוגת הבצ'אטה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-25 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-15 בינואר 2021, בשידור חי. הקליפ צבר למעלה מ-40 מיליון צפיות.
טראוויס בנקס
טראוויס בליג (באנגלית: Travis Bligh; נולד ב-15 בפברואר 1987) הידוע יותר בשם הבמה שלו, טראוויס בנקס הוא מתאבק ניו זילנדי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE כחלק ממחלקת בריטניה של התוכנית NXT, ה-NXT UK. כמו כן, הוא הופיע במספר ארגוני היאבקות עצמאיים כמו Fight Club Pro, What Culture Pro Wrestling, Attack! Pro Wrestling, Revolution Pro Wrestling, ובעיקר ב-Progress Wrestling, שבו הוא היה אלוף עולם.
חיים אישיים
כשבליג שימש כמאמן בארגון ההיאבקות Fight Club: Pro, הוא היה מעורב במערכת יחסים עם המתאמנת מילי מקנזי, שהייתה בת 17 באותה התקופה, בעוד שבליג היה בן 30. בשנת 2020, מקנזי האשימה את בנקס בכך שהוא ניצל את מעמדו כדי לתמרן אותה, לפגוע בה נפשית ורגשית ולהטריד אותה. כתוצאה מכך, בנקס שהיה באותו הזמן חלק מארגון ההיאבקות WWE, שוחרר מהחוזה שלו.
אפיית מצות
לאפיית המצות לחג הפסח הלכות רבות המפורטות בתלמוד ובספרי הפוסקים. הלכות אלו מתייחסות החל מקצירת החיטה, טחינתה, סוג המים בהם לשים את העיסה, ותהליך האפייה.
ככלל מקפידים בכל שלבי האפייה על כך שהבצק לא ינוח ללא עיסוק בו, וכך מרגע מגע המים עם הקמח ועד הכנסתו לתנור אפייה, תעבור העיסה משלב לשלב במהירות וללא שיהוי, כמו כן מקפידים לסיים את התהליך תוך 18 דקות (נקרא גם "י"ח רגעים") מתחילת הלישה.
צורת האפייה, הלישה, פתיחת המצה, וסגנון התנור, שונים ממקום למקום, וכך גם המוצר הסופי - המצה, בעוד שבעבר (ועד היום אצל יהודי תימן) המצה הייתה רכה יחסית כעין לאפה, כיום המצה היא יבישה וקשה כעין קרקר.
ישנם קהילות שמקפידות לאכול בפסח רק מצות עבודת יד, ללא שימוש במכונות ייעודיות המקלות במידה ניכרת את העבודה, וזאת מטעמים הלכתיים ואידאולוגיים. כמו כן בעיקר בקרב קהילות האשכנזים התפתחה שיטה ולפיה מכינים את המצות בקבוצה שיתופית הנקראת "חֲבוּרָה".
שמירת הקמח
לפי הגמרא מותר ללתות (כלומר להשרות במים) את החיטים בהן משתמשים לאפיית המצות, משום שהחיטים קשות ואין המים חודרים לתוכן, ואין הן מחמיצות, אולם אסור ללתות שעורים, שהן רכות יותר, ויש בהן חשש חימוץ. אולם כבר בגמרא הובאה דעתו של רבה, ש"בעל נפש" (לפי רש"י – חסיד) לא ילתות אפילו חיטים, ובתקופה מאוחרת יותר קבעו גאוני בבל, שאסור ללתות, משום ש"אין אנו בקיאים ללתות" בצורה שתמנע את החמצת החיטים.
מים שלנו
התלמוד הבבלי לא מנמק הלכה זו, אולם היא מובאת במקבץ הלכות הנוגעות להקפדה על אי חימום המים המשמשים ללישת המצה, משום שמים חמים נחשבים בהלכה כממהרים להחמיץ את העיסה.
רש"י, בן המאה ה-11, בפירושו לתלמוד, מציע הסבר להלכה זו הקשורה אכן לחמימות המים. בהתאם לידע המדעי שבתקופתו, מנמק רש"י כי בלילות החורף והאביב המעיינות חמים, על פי הנאמר בתלמוד בבלי, משום כך יש לשאוב את המים מהמעיין ולהלינם במשך הלילה כדי שיצטננו.
במקור הנזכר לעיל מופיעה אנקדוטה קצרה: באחד הימים, בהיותו בפפוניא, דרש רב מתנה (בעברית, כמשתמע מהמשך הדברים) מול בני העיר את ההלכה: "אשה לא תלוש אלא במים שלנו". למחרת באו בני העיר לביתו וכדים בידיהם, וביקשו ממנו מים לקיום המצווה. מסתבר כי פירשו בטעות את המילה "שלנו" מלשון "של", ורב מתנה העמידם על טעותם.
מצת יד ומצת מכונה
קיימים שני סוגי מצות: מצה הנעשית ביד (לרוב עגולה), ומצה המיוצרת על ידי מכונה (לרוב מרובעת).
סביב השאלה של היתר מצות מכונה התחולל פולמוס עז במאות השנים האחרונות, מאז הכניסה המהפכה התעשייתית, בשנות ה-20 של המאה ה-19, את המכונות גם לתחום אפיית המצות. בתחילה היו המכונות חצי-ידניות, רק לצורך הלישה ועריכת המצות לאפייה, ולאחר מכן הוכנסו יותר ויותר שכלולים בהליך האפייה הממוכן. טענת המתנגדים למצות המכונה הייתה שיש צורך שיהיה מי שיכוון בעת עשיית המצה "לשם מצווה", דבר שלשיטתם אינו אפשרי במכונה. זאת, לאור הפירוש ש"מצה שמורה" צריכה להיות שמורה לשם המצווה דווקא. מתנגדיהם טענו כי ניתן לסמוך על הכוונה שיש בהפעלת המכונה לצורך המצווה, או גם שאין צורך בכוונה כלל. כן נטען כנגד מצת עבודת יד שבגלל חוסר הקפדה על הזמנים יש חשש שהמצות יחמיצו. לשיטתם, עדיף לאכול מצות מכונה, מצד הידור המצווה, כיוון שבהן מתאפשרת הקפדה טובה יותר מבחינת הזמנים כדי שלא יחמיצו. המצדדים במצת יד דוחים את הטיעון בדבר ההקפדה הטובה יותר על הזמנים במצת מכונה, שהרי בזמנים קדומים השתמשו רק במצות יד, ולא היה חשש בכך. יש אף המשתמשים בהקשר זה בטיעון הלכתי קלאסי המכונה בשפת ההלכה מוציא לעז על הראשונים. על פיהם, מי שיאסור מצות יד, יוציא לעז על הדורות הקודמים שלא היה באפשרותם לאכול מצת מכונה כאילו אכלו חמץ או אפילו ספק-חמץ.
בדורות האחרונים פשט היתר מצות המכונה בעם ישראל, ורק מעטים מקפידים לאכול רק מצות-יד כל הפסח. לעומת זאת, רבים יותר מקפידים לאכול מצות אלה בליל הסדר, לצורך קיום מצוות אכילת המצה, לאור הפירוש שיש צורך בכוונה "לשמה" במצה זו. עם זאת, מדי פעם נדפסים מאמרים ובהם ערעורים שונים על תהליך אפיית המצות המודרני, ש"לא אותו התירו הרבנים המתירים", עד כדי טענה שבמצות הללו יש חשש לחמץ גמור. עם זאת, רוב הפוסקים אינם מסכימים עם טענות אלו, ורק מעטים מחמירים בנושא זה.
מצות רכות לעומת מצות קשות
נראה שבעבר מצותיהן של כל העדות נראו כמו המצות של התימנים הדומות לצ'פאטי או לפיתות עיראקיות רכות – יותר מאשר המצות המודרניות, שהן קשות ביותר. המצות הקשות נוצרו לא מתוך חומרה שלא לאכול מצות רכות או עבות אלא בשל ההקפדה לא להכין מצה בתוך פסח עצמו, מחשש שמא הבצק יחמיץ במהלך החג, וכן עקב ההתפתחות התעשייתית והמעבר מאפייה ביתית למסחרית, דבר שהצריך את שימורן של המצות לזמן רב עקב האפיה המוקדמת, מה שלא התאפשר במצות הרכות שהתעפשו במהירות. בשל חומרה זו הכינו את כל המצות לפני פסח (אף על פי שגם כאן ישנה בעיה של חימוץ הבצק, הבעיה חמורה פחות מבצק שהחמיץ בפסח עצמו). באותם ימים לא היה ניתן לשמר מצות רכות, ולכן אפו את המצות דקות ויבשות וכך הן נשמרו לאורך כל החג.
יהודי תימן לא החמירו להכין את כל המצות עבור פסח לפני החג אלא אפו כל יום מצות טריות עבור אותו היום. לפיכך המצות אצלם נשארו רכות.
בכמה קהילות (בעיראק למשל) הכינו מצות רכות כמה שעות לפני ליל הסדר ואילו לשאר החג הכינו מצות קשות. בניגוד ליהודי תימן, הם אמנם הקפידו להכין את כל המצות לפני הפסח, אך את המצות עבור ליל הסדר ניתן היה לעשות לפני פסח אך עדיין לשמור על טריותן כיוון שנעשו כמה שעות לפני כניסת החג.
באתיופיה הכינו "קיטא" הדומה ללחם המקומי, האנג'רה שמרכיביו אינם חמץ. מצה זו רכה.
כיום, עם התפתחות הטכנולוגיה, ניתן להכין מצות רכות ולשמר אותן במקפיא, כמו שמקפיאים פיתות. מצות אלו נאכלות בדרך כלל על ידי עדות המזרח. עם זאת, רבנים, בעיקר מקהילות האשכנזים, אוסרים מצות אלו ואכן, המצות הנפוצות כיום הן המצות הקשות.
תהליך אפיית מצות יד
תהליך אפיית "מצות יד" נעשה כולו בעבודת יד, ללא התערבות אוטומציה מכנית או טכנולוגית. תהליך הכנת מצות יד ואפייתן במאפיות הוא בדרך כלל זהה, ושלביו כדלהלן: הערה: תיאור שלבי ההכנה והמינוח שלהם להלן הוא לפי מסורת יהודי אשכנז.
בנוסף על התפקידים המשמשים ישירות לאפיית המצות, ישנם תפקידים נוספים שחיוניים לעבודת ההכנה והאפייה, כגון:
מאפיית מצות
בדרך כלל אפיית המצות מתבצעת במבנה המכונה "מאפיית מצות" ובו כלים ומכשורים לאפייה איכותית ומהודרת. לרוב המבנה עומד נעול ושומם במהלך השנה, כדי לשמור על כשרות המקום, אך במהלך חודשי החורף המקום נכנס לפעולה עבור אפיית המצות לחג הפסח שחל באביב. המאפיות בדרך כלל מאבזרות את המקום בכלים מיוחדים על מנת להדר בכשרותן של המצות. נהוג לשמור על טמפרטורה קרירה בחדרי ההכנה והעריכה, כדי למנוע את החמצת המצות. מאפיות שיש להן חלונות שאור השמש יכולה להיכנס בהם, מכסות את החלונות כדי שקרני השמש לא יפגעו במצות.
קיימות שני סוגי מאפיות מצות: מאפיות של "מצות יד" (הנעשות באופן ידני), ומאפיות של "מצות מכונה" (מצות הנעשות באמצעות מכשור ומכונות אוטומטיות או חצי אוטומטיות).
ליגת העל הפלסטינית
ליגת העל הפלסטינית (בערבית: الاتحاد الفلسطيني لكرة القدم) היא ליגת הכדורגל הבכירה ברשות הפלסטינית. בשל ההפרדה בין רצועת עזה לגדה המערבית הליגה משוחקת בשתי מסגרות נפרדות: ליגת העל הפלסטינית בגדה המערבית, והמקבילה שלה ברצועת עזה. בליגה משחקות גם שתי קבוצות ממזרח ירושלים, ג'בל מוכאבר והילאל אל-קודס. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הפלסטינית.
היסטוריה מוקדמת
לפני הקמת מדינת ישראל קיימו המועדונים הפלסטינים טורניר אליפות בין הקבוצות הערביות המקומיות, בניהול פדרציית הספורט הערבית פלסטינית (APSF).
ב-1976-1977 התקיימה ליגה בת 6 מועדונים באזור הגדה: סילוואן שזכתה בליגה בהפרש 28 נקודות מהשאר, אל-עראבי בית צפאפא, ימק"א, קבוצת אל-בירא ושבאב אל-ח'ליל. ב-1982 זכתה קבוצת שבאב אל-ח'ליל באליפות מחוז הגדה בליגה בת 24 קבוצות, והקדימה את קבוצת ימק"א שסיימה במקום השני ב5 נקודות בלבד. ב-1984 זכתה קבוצת מרכז טול-כרם באליפות המחוז בליגה בת 12 קבוצות, והקדימה את קבוצת חאטין שסיימה במקום השני בנקודה אחת בלבד. ב-1985 זכתה בפעם השנייה שבאב אל-ח'ליל בליגה של 12 קבוצות, והקדימה את ת'קאפי טול-כרם שסיימה במקום השני ב-6 נקודות. בעונה זו זכתה קבוצת אל-אהלי עזה באליפות מחוז עזה. בשנים הבאות זכתה גם קבוצת קדאמת אל שע'טיה ב2 אליפויות עוקבות. קאדמת רפיח זכתה בעונת 1995/1996 במחוז עזה. ב-1997 זכתה קבוצת מרכז שבאב אל-אמערי באליפות הראשונה בליגה של 16 קבוצות, והקדימה את ת'ראפי טול-כרם שסיימה במקום השני ב-7 נקודות, כאשר במחוז עזה זכתה מ.ס. רפיח באליפות המקומית לעונה זו.
ליגה חצי מקצוענית
הליגה הוקמה בשנת 1998, כליגה חצי-מקצוענית והורכבה משני אזורים: הגדה המערבית ורצועת עזה. לפי חוקת הליגה, בסוף העונה משחקת אלופת הגדה המערבית מול אלופת רצועת עזה על מנת לקבוע מיהי אלופת פלסטין. אך בפועל משחק זה התקיים רק פעמיים בשנת 1999 ובשנת 2000. בפעם האחרונה, ביוני 2000, זכתה באליפות הקבוצה העזתית, צעירי רפיח. כמה חודשים לאחר סוף אותה עונה, החלה האינתיפאדה השנייה. מאז לא שיחקו יותר קבוצות כדורגל מרצועת עזה נגד קבוצות כדורגל מהגדה המערבית, מאחר שמדינת ישראל מונעת ברוב המקרים מעבר של שחקנים בין הגדה לרצועה, ולמעשה הן מתפקדות כשתי ליגות נפרדות.
בשנות האינתיפאדה ליגת הכדורגל הפלסטינית, ברצועת עזה ובגדה המערבית, הופסקה פעמים רבות. הדבר נבע ממספר רב של סיבות, לרבות חוסר יכולת תנועה, סגר וכתר, פגיעה במתקני ספורט. בשנים 2005–2006 חזרה הליגה לפעילות כאשר קבוצת טול-כרם מרכז זכתה באליפות הגדה (2006), וקאדמת רפיח זכתה באליפות עזה (2005/2006). ב-2007 בוטלה הליגה ברצועת עזה, ובגדה זכתה קבוצת ואדי א-ניס באליפות השנייה שלה. רק בעונת 2008/2009 חזרה הליגה לתפקד במתכונת מלאה עונתית. שנה לאחר מכן בוטלה הליגה פעם נוספת ברצועת עזה בעקבות המצב הביטחוני, ובגדה המערבית זכתה קבוצת ג'בל מוכאבר ממזרח ירושלים.
בשנת 2007, נחנך אצטדיון אל-ח'דר הסמוך למחסום המנהרות בכביש 60. האצטדיון מכיל 6,000 מושבים ונבנה במימון ממשלת פורטוגל, ומשחקות בו הקבוצות ואדי א-ניס ושבאב אל-ח'דר. בשנת 2008, נחנך אצטדיון פייסל חוסייני בעיירה א-ראם, שמשמש את נבחרת פלסטין וקבוצת הילאל אל-קודס. בשנת 2009, נחנך אצטדיון אל-בירה שנבנה במימון ממשלת גרמניה, צרפת ופיפ"א.
ליגה מקצוענית
החל מעונת 2010/2011 מתקיימת הליגה במתכונת מקצוענית, תחת החסות של חברת הסלולר הפלסטינית – "ג'וואל". מעונת 2011/2012 הוחלט לשנות את התקנון ולאפשר לערבים-ישראלים ושחקנים זרים להשתתף, ולמעלה מ-30 שחקנים ישראלים שיחקו בליגה בעונה זו, ביניהם: עלי חטיב (לשעבר שחקן הפועל חיפה ומכבי נתניה), אחמד אבו נאהיה, חאמד גנאים ועלאא אבו סאלח (לשעבר שחקני בני סכנין). באליפות המקצוענית הראשונה זכתה קבוצת מרכז שבאב אל-אמערי באליפות הגדה המערבית ושבאב ח'אן יונס זכתה באליפות רצועת עזה.
עונה לאחר מכן הליגה בוטלה ברצועת עזה עקב מבצע עמוד ענן, ובגדה המערבית זכתה קבוצת הילאל אל-קודס. בעונת 2012/2013 זכתה קבוצת שבאב א-דאהרייה באליפות הגדה, וג'אמעית אל-סאלח באליפות עזה שחזרה לפעילות.
העפלה לתחרויות קונפדרציית הכדורגל של אסיה
ליגת העל הפלסטינית מסונפת להתאחדות לכדורגל של אסיה (באנגלית: Asian Football Confederation, ראשי תיבות AFC), ולכן קבוצות אשר מסיימות במקומות הראשונים זוכות להשתתף במפעלים הקבוצתיים של ההתאחדות לכדורגל של אסיה. במרץ 2016, שמונה שחקני כדורגל ערבים-ישראלים מקבוצת שבאב אל-דהריה, שהיו בדרכם למשחק בגביע אסיה מול קבוצת אל ווהדה הסורית, עוכבו בשדה התעופה בביירות ולא הורשו להיכנס ללבנון. בינואר 2017, שישה שחקנים מקבוצת שבאב אל-ח'ליל, המחזיקים בדרכון ישראלי, הגיעו ללבנון דרך ירדן, כדי לשחק מול אלופת לבנון אל עהד.
יעקב מסנבלום
ביוגרפיה
יעקב בן חיים מסנבלום נולד בשנת 1894 בעיר וילנה, בירת פלך וילנה באימפריה הרוסית (כיום בירתה של הרפובליקה הליטאית השנייה). לאחר סיום לימודיו בבית הספר לציור בווילנה ובבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה שימש כמורה לאמנות חזותית בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. עם תלמידיו בגימנסיה הריאלית נמנה הצייר היהודי-ליטאי-אמריקני הנודע נחמיה ארביט בלאטאס (ליט').
ב-1924 השתקע בפריז שם אימץ את שם העט ז'אק מיסן (Jacques Missene).
ב-1932 חלה קשות, חזר לקובנה ונפטר בקיץ 1933.
ציוריו הוצגו בתערוכות שנתיות ובתערוכות אישיות בליטא לפני צאתו לצרפת. בשנים 1924–1933 הוצגו עבודותיו אך ורק בחוץ לארץ. הוא זכה לפופולריות רבה בליטא לאחר מותו – בתערוכה לזכרו הוצגו כ-160 מעבודותיו: 120 ציורים (רובם דיוקנאות וטבע דומם) ו-40 רישומים דקורטיביים מבתי עלמין יהודיים. מרבית הציורים וחיתוכי הלינול (linocuts) מפרי עמלו נשארו בחוץ לארץ.
הנצחתו
ב-1998 נכלל קברו של מסנבלום בבית הקברות היהודי בהר הירוק (Žaliakalnio žydų kapinės) ב"רשימת אתרי מורשת בעלי ערך תרבותי" (Kultūros vertybių registras) בליטא.
ויליאם ג'יימס סידיס
ויליאם ג'יימס סידיס (באנגלית: William James Sidis; 1 באפריל 1898 – 17 ביולי 1944) היה ילד פלא יהודי-אמריקאי שזכה לפרסום רב בתחילת המאה ה-20. הוא נודע בתחילה בשל התפתחותו השכלית המוקדמת והמהירה, ולאחר מכן בשל מוזרותו והתרחקותו מאור הזרקורים. קיימת השערה כי סידיס היווה השראה לדמותו של מאט דיימון בסרט "סיפורו של ויל האנטינג". סידיס הוא בעל מנת המשכל הגבוה ביותר שנמדדה אי פעם.
הוריו וילדותו
סידיס נולד לבוריס סידיס ולשרה (לבית מנדלבאום), מהגרים יהודים-אוקראינים. הוריו נפגשו לראשונה בארצות הברית לאחר שב-1887 היגר אביו לארצות הברית עקב רדיפה פוליטית, בשעה שמשפחת אמו ברחה מהפוגרומים ב-1889. בוריס לימד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד, שימש כפסיכיאטר וכפסיכולוג וכתב ספרים רבים. הוא לימד את שרה שלא זכתה לחינוך רשמי, וכך היא התקבלה לבית ספר לרפואה וסיימה אותו בהצלחה. לאחר שנולד ויליאם, ויתרה אמו על קריירה ברפואה למען גידולו. ויליאם נקרא על שם סנדקו, עמיתו וחברו של אביו, הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס.
בניגוד למשמעת ולעונשים שהיו נהוגים בחינוך של תחילת המאה ה-20, הוריו של סידיס האמינו בהנחלת חינוך מוקדם המבוסס על אהבת הידע והלמידה. סידיס למד לקרוא בטרם מלאו לו שנתיים, ובגיל 4 הספיק לכתוב שתי עבודות מחקר, אחת באנגלית ואחת בצרפתית. בעודו בן 5 כתב עבודת מחקר מקיפה על אנטומיה. האב בוריס הגיש את העבודה לחבריו באוניברסיטת הרווארד והם קבעו כי אין בה רבב. באותה שנה התקין מיוזמתו לוח מיוחד שלפיו אפשר לחשב מתי חל כל יום מימי השבוע בעשרת אלפים השנים האחרונות. בגיל 8 לימד עצמו שמונה שפות (לטינית, יוונית, צרפתית, רוסית, גרמנית, עברית, טורקית וארמנית). בנוסף, המציא שפה וקרא לה שפת הוונדרגוד. כשהיה בן 10, כתב ספר ללימוד גאומטריה בשפה היוונית.
לימודים
אברהם סטרלינג העריך את מנת המשכל (ציון IQ) של סידיס ביותר מ-250. סידיס היה הצעיר והמבטיח בקבוצה של ילדי פלא שלמדו בהרווארד בשנת 1909, קבוצה אשר כללה, בין השאר, את נורברט ויינר, אבי הקיברנטיקה, את ריצ'רד באקמינסטר פולר ואת המלחין רוג'ר סשנס.
לאחר שקיבל איומים מסטודנטים באוניברסיטת הרווארד, העבירו אותו הוריו בשנת 1915, לאוניברסיטת רייס ביוסטון. לאחר השלמת הדוקטורט שם הוא קיבל משרה של עוזר הוראה במחלקה למתמטיקה. לאחר שנה עזב את המשרה, משום שלא הצליח בהוראה וזכה ליחס מזלזל מצד תלמידיו שהיו בוגרים ממנו. הוא חזר לבוסטון ונרשם לבית הספר למשפטים של הרווארד בספטמבר 1916, אך פרש ב-1919, אף על פי שהיו לו ציונים טובים.
החינוך שקיבל
עוד לפני לידתו של ויליאם, החליט פרופ' סידיס ליישם כמה מהתאוריות שלו על בנו. הוא תכנן "תוכנית עבודה" מפורטת שמטרתה הייתה להפוך הבן לגאון. כך הפך ויליאם לשפן הניסיונות של אביו, דבר שהיה עתיד להתנקם באביו ובו.
התאוריה של אביו הייתה כי אפשר לפתח את המוח כמו את כל השרירים על ידי אימון בלתי פוסק והגדלת הכמות מיום ליום. כאשר נולד ויליאם הוכנס מיד למשטר אימונים מיוחד. האב תלה מול עיניו אותיות, ואין-ספור פעמים ישב ושינן בפניו במשך רוב שעות היממה. כשהיה בן שישה חודשים ידע לזהות את כל האותיות ואת צליליהן. בהמשך קרא אביו באוזניו ספרי גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, יוונית ולטינית. האב אסר עליו לשחק עם בני גילו וכתוצאה מכך גדל סידיס ללא כישורים חברתיים וללא יכולת להסתדר עם בני אדם.
בעיותיו הנפשיות
כשהיה בן 8, החלו אצלו תופעות של היסטריה וצחוק עצבני וחזק, במיוחד כאשר פתר בעיות קשות. זאת מכיוון שגדל כילד רציני וכבד, שרק לעיתים רחוקות ניתנה לו ההזדמנות לפרוק מתח ולשמוח, ועל כן לא ידע כיצד לבטא שמחה, עצב או תסכול, וביטא זאת באמצעות צחוק מטורף.
ב-1912, כשמלאו לו 14, העביר ויליאם הרצאה על המימד הרביעי. כשסיים את הרצאתו, הקהל מחא כפיים בהתלהבות רבה. במקום להודות למעריציו, החל לצחוק צחוק פרוע מכיוון שלא ידע כיצד להגיב על מחיאות הכפיים.
כישלונו ומותו
כשקיבל את תעודת ההצטיינות מאוניברסיטת הרווארד, האשים בפני העיתונאים את אביו שהרס את חייו. הוא החליט לקיים מעתה "חיים של אדם פשוט". ויליאם נעלם מביתו למשך זמן רב. הוריו ניסו למצוא אותו אבל לא הצליחו לבסוף נודע להם שהוא מלמד במכון רייס ביוסטון. הקריירה הזו הסתיימה תוך זמן קצר כי הוא לא הצליח לתקשר ולפתח יחסים נורמליים עם המורים או עם התלמידים.
ב-1919 כנראה מתוך כוונה לבייש את אביו נעצר סידיס בעת שהשתתף בצעדה נגד גיוס החובה שנערכה באחד במאי. הוא הואשם על היותו סרבן מצפוני תחת חוק ההמרדה שנחקק ב-1918, ונידון ל-18 חודשי מאסר. הוריו השתמשו בהשפעתם ומעמדם ומנעו את כניסתו לכלא, אך החזיקו אותו בבית הקיץ שלהם בקליפורניה למשך שנה. סידיס שינה מאוחר יותר את דעותיו הפוליטיות ונטש את הסוציאליזם.
ב-1922 ברח שוב מהבית ובעזרת חבר של אביו נמצא בחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא היה נחוש בדעתו לשמור על פרטיותו ולנהל חיים אנונימיים. הוא עבד כפקיד זוטר בכל-בו תמורת משכורת מעטה של 25$ לשבוע. הוא השקיע זמן רב באיסוף של כרטיסי רכבת חשמלית, פרסם ירחונים ולימד קבוצות קטנות של חברים את גרסתו להיסטוריה האמריקנית. הוא נהג לשתות אלכוהול. חברו של אביו הכניס מעט סדר לחייו והוא הוזמן להרצות בנושא "האם יש חיים על מאדים". עיתונאים רבים נהרו להרצאה, משום שזכרו אותו כגאון. כאשר החלה ההרצאה, הופתע הקהל כאשר סידיס דיבר על בעיות התעבורה בדרכים במקום על הנושא המדובר. הוא אמר דברים לא הגיוניים בליווי קולות מוזרים וצחוקים רמים. בסוף הערב אמר לעיתונאים: "אבי רצה שאהיה גאון והפך אותי לכישלון" וברח מהמקום. לאחר מות אביו, שהשאיר לבנו ירושה גדולה, התקשו עורכי דינו למצוא את סידיס שנעלם, וגם לאחר שמצאו אותו לא נגע בפרוטה מירושת אביו.
בשנת 1944, בגיל 46, סידיס נפטר מדימום תוך-גולגולתי בבוסטון. באותה שנה פורסמה מודעה בעיתון על מותו מדלקת ריאות במוסד צדקה בברוקלין, אך אין אימות לטענה זו.
משה פרל
משה פרל (נולד ב-10 במאי 1960) הוא סופר, פובליציסט ומרצה באוניברסיטת תל אביב ובקריה האקדמית אונו.
ביוגרפיה
בשנת 1984 החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "חדשות" מקבוצת הארץ. הוא שימש כתב לענייני משפט ובהמשך כתב פרלמנטרי לענייני כלכלה. בשנת 1992 עבר לעיתון "מעריב", שימש ראש דסק במערכת הכלכלית ובהמשך מונה לעורך הכלכלי הראשי של העיתון ופרשנו לענייני כלכלה וחברה.
במסגרת עבודתו העיתונאית ייסד, ערך והגיש את מגזין הרדיו "התוכנית הכלכלית" בגלי צה"ל, ושימש פרשן כלכלי בחברת החדשות של ערוץ 10 ובתוכניות טלוויזיה שונות.
בשנת 2003 פרסם בהוצאת "כתר" את ספרו הראשון "בעיניים פקוחות", שעסק ביחסי הגומלין בין הפוליטיקה לבין הכלכלה. הספר מתאר את מנגנוני ההרס העצמי של המשק הישראלי בדגש על מדיניות פופוליסטית שפוגעת בשכבות החלשות במסווה של סיוע להן, ועל האופן שבו קבוצות אינטרס כלכליות פועלות בישראל.
בתחילת שנת 2007 מונה למנכ"ל איגוד הבנקים, וכיהן בתפקיד 12 שנים. במהלך כהונתו ספג ביקורת על עלות השכר הגבוהה שלו, וכן היה אחד מהאנשים נגדם פעל גוף המחאה החברתי "באים לבנקאים".
מאז פרישתו מאיגוד הבנקים הוא מרצה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ומרכז את התוכנית ללימודי "עסקים, רגולציה ותקשורת" במסגרת התמחות אסטרטגיה בתואר MBA. בנוסף הוא מרצה בפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
במקביל לפעילותו האקדמית הוא פרסם טורי פובליציסטיקה בידיעות אחרונות.
בחודש אוקטובר 2021 פרסם את ספרו השני, "מסע בשביל הכסף", בו הוא עוסק בהשפעת הכסף על עיצוב העולם.
רוברט פטנאם
פרופ' רוברט דייוויד פטנאם (באנגלית: Robert David Putnam; נולד ב-9 בינואר 1941) הוא חוקר בתחום מדע המדינה ופרופסור באוניברסיטת הרווארד.
עבודתו האקדמית
פטנאם נולד ברוצ'סטר, ניו יורק, וגדל בפורט קלינטון, אוהיו. הוא עוסק במדיניות ציבורית בבית-הספר לממשל על-שם קנדי באוניברסיטת הרווארד ומלמד פוליטיקה אמריקנית, יחסים בינלאומיים, פוליטיקה השוואתית ומדיניות ציבורית. שימש ראש החוג לממשל בהרווארד, מנהל המרכז לעניינים בינלאומיים ודיקן בית הספר לממשל ע"ש קנדי.
פטנאם חיבר מאמרים וספרים רבים, בהם "משחקים באולינג לבד: הנפילה וההתחדשות של הקהילה האמריקנית" ו"עדיף ביחד: שיקום הקהילה האמריקנית". בחיבורים אלו ובמאות פרסומים וראיונות בכלי התקשורת, הביא למרכז הדיון הציבורי את מושג ההון החברתי והצביע על ההידרדרות של הלכידות חברתית וההשתתפות האזרחית בחברה האמריקאית, וכן את חשיבותם של אמון, תחושת שותפות ומנגנונים התנדבותיים של שיתוף פעולה לרווחתן של קהילות.
פטנאם הצליח להחדיר את מושגי ההון החברתי גם לשיח של קובעי מדיניות, כך למשל הביא לשילוב מונחים אלו בדוחות הבנק העולמי. הוא שימש כיועץ מיוחד לנשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ומאוחר יותר גם כיועץ לראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר.
פטנאם הוא מייסד סמינר "סאגוארו", המפגיש אנשי תאוריה עם אנשי שטח מובילים, כדי ללבן רעיונות לחיזוק הסולידריות החברתית בארצות הברית.
ספרו "לשחק באולינג לבד"
בשנת 2000 פרסם רוברט פטנאם את הספר "לשחק באולינג לבד" ("Bowling Alone"), שעורר עניין רב בארצות הברית וברחבי העולם. פטנאם בחן בספרו מגוון של קבוצות ומוסדות חברתיים אמריקאים: מפלגות, כנסיות, מועדוני ספורט, קבוצות לריקמה בצוותא, ארגוני צדקה של מתנדבים, חוגים, ליגות חובבים, קמפיינים לקידום מטרות ציבוריות, מפגשי תרבות, וכמעט כל מוסד או מקום שבו בני אדם נפגשים ועושים משהו בצוותא (שאינו רק קניה ומכירה) נכלל בסקירה רחבה זו. המסקנה, על פי הספר, היא כי כל המוסדות הללו, בלי יוצא מן הכלל, נמצאים בנסיגה והידלדלות. מספר המשתתפים בהם הולך ופוחת, ובכל שנה נסגרים רבים מהם, בכל רחבי ארצות-הברית. מאז שנות השבעים עוזבים האמריקאים את מרחבי הפעילות המשותפת בקצב גדל והולך.
בון ג'ובי
בון ג'ובי (באנגלית: Bon Jovi) היא להקת רוק אמריקאית מניו ג'רזי. הלהקה נוסדה בשנת 1983 ונקראת על שמו של סולנה, ג'ון בון ג'ובי.
להקת בון ג'ובי הוציאה שלושה עשר אלבומי אולפן, ארבעה אלבומי אוסף ואלבום אחד של הופעה חיה. אלבומיה נמכרו במעל ל-40 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, וכ-130 מיליון בעולם כולו. הלהקה הייתה מועמדת שש פעמים לפרס גראמי בקטגוריות שונות ובשנת 2007 זכתה לראשונה בפרס, בקטגוריית "הרכב הקאנטרי הטוב ביותר" בזכות הסינגל "Who Says You Can't Go Home".
בין להיטיה המוכרים של הלהקה ניתן למנות את השירים: "Wanted Dead or Alive", "It's My Life", "You Give Love a Bad Name", "Always","Have A Nice Day", "Livin' On A Prayer".
הקמת הלהקה
ג'ון בון ג'ובי החל להתעניין במוזיקה בגיל 13, כאשר החל לנגן על גיטרה ופסנתר. בגיל זה הקים את להקתו הראשונה בשם "Raze". כאשר היה בן 16 הכיר את דייוויד בריאן והקים להקה בשם "Atlantic City Expressway'" שביצעה גרסאות כיסוי לאמנים שונים. הלהקה הופיעה במועדוני לילה בניו ג'רזי, אף על פי שחבריה היו קטינים באותה תקופה.
בקיץ 1982 סיים בון ג'ובי את לימודיו והחל לעבוד ב-Power Station Studios - אולפן הקלטות במנהטן שהיה בבעלות בן דודו, טוני בונג'יובי. בון ג'ובי הקליט בסטודיו מספר שירי דמו ושלח אותם לחברות תקליטים רבות, אך לא קיבל מענה. ב-1983 הגיע בון ג'ובי לתחנת רדיו מקומית בניו יורק והשדרן ג'יפ הוברט הציע לו הצעה: תחנת הרדיו תכלול את שירו "Runaway" באלבום אוסף של אמנים מקומיים. בון ג'ובי הסכים והשיר "Runaway" החל להתנגן בתחנות רדיו אזוריות באזור ניו יורק. בזכות הפרסום שצבר השיר, פנו מספר חברות תקליטים אל בון ג'ובי והוא החליט להקים להקה מקצועית יותר. בון ג'ובי פנה לדייוויד בריאן שלמד בבית הספר ג'וליארד ואילו זה פנה בתורו לבסיסט אלק ג'ון סאץ' ומאוחר יותר למתופף טיקו טורס. טורס היה מתופף מנוסה שכבר שהקליט בין היתר מספר שירים עם מיילס דייוויס ועם צ'אק ברי. לאחר מכן, צירפה הלהקה את ריצ'י סמבורה לאחר שהאחרון פנה לבון ג'ובי בסיומה של אחת ההופעות וביקש ממנו להבחן כגיטריסט ללהקה. סמבורה היה אף הוא נגן מנוסה שהשתתף בסיבוב הופעות עם ג'ו קוקר ונבחן באותה תקופה גם ללהקת קיס.
מיד לאחר הקמת הלהקה, השתתפה הלהקה במספר הופעות במועדונים מקומיים, בעיקר כלהקת חימום. באחת מההופעות משכו את תשומת לבו של מנהל ההקלטות דרק שולמן, שמיהר להחתים את הלהקה בחברת "מרקורי רקורדס". לפני הוצאת האלבום הראשון, חיפשה הלהקה הצעירה שם; באותו הזמן, שינה סולן הלהקה את שמו מג'ון בונג'יובי (John Francis Bongiovi), לג'ון בון ג'ובי (Jon Bon Jovi) והלהקה החליטה להשתמש בשם משפחתו החדש כשם ללהקה באופן קבוע.
שנות השמונים
ב-21 בינואר 1984 יצא האלבום הראשון של הלהקה שנקרא גם הוא "Bon Jovi", בעזרתו של דוק מקגי, אמרגנם החדש. האלבום הפך לאלבום זהב בארצות הברית והלהקה פתחה הופעות אמנים מוכרים, בהם זי זי טופ, הסקורפיונז וקיס (כחלק מסיבוב הופעות באירופה) וכן הופיעו בתוכנית הטלוויזיה "American Bandstand".
בשנת 1985 יצא האלבום השני של הלהקה, שנקרא "Fahrenheit 7800°", אך הביקורות לאלבום היו פושרות. מגזין המטאל הבריטי המוביל "Kerrang", שפרסם ביקורות חיוביות על האלבום הראשון, כינה את האלבום השני "חיקוי חלש של בון ג'ובי שהכרנו ולמדנו לאהוב". חברי הלהקה אמרו בראיונות שהם לא יבצעו הופעות חיות לשירים מאלבום זה.
לאחר צאת אלבומם השני החליטו חברי הלהקה להשתמש בעזרתו של כותב השירים דזמונד צ'יילד (שעזר בין היתר לאירוסמית', קיס, אליס קופר ועוד). בעזרתו נכתבו שלושה מהשירים באלבום השלישי (ביחד עם ג'ון בון ג'ובי וריצ'י סמבורה) שנקרא "Slippery When Wet". האלבום יצא ב-1986 וזכה להצלחה אדירה ונמכר בלמעלה מ-12 מיליון עותקים בארצות הברית ובכ־28 מיליון בעולם כולו. האלבום היה לאלבום הנמכר ביותר בשנת 1987 ע"פ מגזין הבילבורד ושהה 8 שבועות במקום הראשון בארצות הברית. בין להיטיו ניתן למנות את "You Give Love A Bad Name", "Livin' On A Prayer" ו-"Wanted Dead Or Alive". אולם, בסיבוב ההופעות של האלבום, נתקל הסולן ג'ון בון ג'ובי בקשיים ווקאליים: לוח הזמנים העמוס והצלילים הגבוהים גרמו נזק לקולו; בעזרת מאמן קולי הצליח לסיים את סיבוב ההופעות. מאז אירוע זה, נמנעים חברי הלהקה מיצירת שירים חדשים העושים שימוש בצלילים גבוהים.
בשנת 1988 יצא אלבומה הרביעי של להקת בון ג'ובי, "New Jersey". האלבום הוקלט זמן קצר לאחר סיבוב ההופעות של האלבום הקודם וזאת מכיוון שהלהקה רצתה להוכיח שהם לא 'להקה של להיט אחד'. התוצאה הייתה אלבום מוצלח מאוד ואחד המועדפים ביותר על המעריצים. האלבום מתאפיין בשימוש נרחב בסגנונות הפופ והרוק וזכה להצלחה מסחרית עצומה - האלבום מכר כ-18 מיליון עותקים לאורך השנים, ומתוכו יצאו להיטים כגון "Lay Your Hands on Me", "Bad Medicine" ו-"I'll Be There for You". אלבום זה היה לאלבום הרוק הכבד הראשון שחמישה סינגלים מתוכו הגיעו למקומות הראשונים במצעד ה-"Top Ten" של הבילבורד. אף תקליט רוק לא שבר או אפילו השווה שיא זה.
באותה השנה (1989) זכו בון ג'ובי בפרס מפעל חיים בטקס פרסי ה-MTV, פרס עליו גיחכו חברי הלהקה (ומסרו את הפרס לאחד המעריצים כמחאה), מאחר שהתקיימו כלהקה רק שש שנים.
באותו הטקס עלו ג'ון בון ג'ובי וריצ'י סמבורה עם שתי גיטרות אקוסטיות בלבד (דבר שלא היה מקובל באותם ימים) וביצעו שני שירים ("Livin' on a prayer" ו-"wanted dead or alive"). ההתלהבות הייתה כה גדולה ועקב כך נוצרה סדרת האנפלאגד (MTV Unplugged) בערוץ ה-MTV.
שנות התשעים
לאחר התפרקות הלהקה בפעם הראשונה (בין השנים 1990–1992), פנו חברי הלהקה לדרכים נפרדות בעולם המוזיקה: ב-1990 הקליט ג'ון בון ג'ובי אלבום סולו בשם "Blaze of Glory" שהיה פסקול לסרט "אקדוחנים צעירים 2" (בון ג'ובי אף השתתף בסרט בתפקיד אורח בן פחות מדקה). באלבום התארחו מספר אמנים חשובים כגון אלטון ג'ון, ליטל ריצ'רד וג'ף בק. האלבום זכה למעמד של אלבום פלטינה ומכר כ-5 מיליון עותקים. השיר "Blaze of Glory" שמתוכו זכה בפרס גלובוס הזהב. ב-1991 הוציא ריצ'י סמבורה, בעזרתם של טיקו טורס ודייוויד בריאן, אלבום סולו משלו בשם "Stranger In This Town". דייוויד בריאן אושפז בבית חולים לאחר שנדבק בחיידק דרום אמריקאי ולאחר מכן, באותה שנה הוא הקליט פסקול לסרט האימה "The Netherworld".
בשנת 1992 התאחדה הלהקה מחדש והוציאה את האלבום "Keep the Faith". האלבום הופק על ידי בוב רוק והיו בו טקסטים ולחנים בוגרים יותר מהאלבומים שקדמו לו. האלבום כלל להיטים רבים, בהם "Bed of Roses", "Keep the Faith" ו-"In These Arms". מספר שירים יצאו גם כסינגלים ברחבי העולם, בהם "Dry county", "I Believe" והשיר "I'll Sleep When I'm Dead". אלבום זה היה האלבום הראשון של הלהקה שנחל הצלחה רבה יותר מחוץ לארצות הברית מאשר במדינה, אף על פי שגם בה זכה למעמד של אלבום פלטינה כפול. האלבום מכר למעלה מ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-1994 הוציאה הלהקה אלבום אוסף בשם "Cross Road" שהכיל גם שני שירים חדשים: הלהיטים "Always" ו-"Someday I'll Be Saturday Night". האלבום היה לתקליט הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1994 ומכר מעל 18.5 מיליון עותקים בעולם. בחמשת השבועות הראשונים ליציאתו מכר התקליט 5 מיליון עותקים. השיר "Always" נכתב במקור לפסקול הסרט "רומיאו בן זונה" (באנגלית: "Romeo Is Bleeding"), אך לאחר שחברי הלהקה צפו בו הוחלט לא להשאיל את השיר לסרט ובמקום זה להוסיף את השיר לאלבומם. "Always" שהה 32 שבועות במצעד 100 הלהיטים של מגזין בילבורד ונחשב לאחד מהשירים המפורסמים ביותר של הלהקה. האלבום כלל גם גרסה מחודשת לשיר "Livin' on a Prayer" בשם "Prayer '94", שהופצה בארצות הברית בלבד.
מאוחר יותר באותה שנה, עזב הבסיסט אלק ג'ון את הלהקה והוחלף על ידי יו מקדונלד, ששימש כבסיסט בהקלטות "Runaway". מראיונות שנערכו באותה תקופה לא היה ברור אם אלק ג'ון פוטר או עזב; ג'ון בון ג'ובי צוטט בטענות כי ג'ון עשה טעויות רבות מדי בהופעות כתוצאה משתיית אלכוהול בזמן ההופעות, אך שאר חברי הלהקה הכחישו זאת. מאוחר יותר הודו שאר חברי הלהקה שכנראה הייתה זו הסיבה העיקרית לעזיבתו.
בזמן ההפסקה פנו חלק מחברי הלהקה לתחומים חדשים: טורס השקיע בציור בעוד דייוויד בריאן התחיל לכתוב ולהלחין מחזות זמר. ב-1998 הוציא סמבורה את אלבום הסולו השני שלו, שנקרא "Undiscovered Soul". ג'ון בון ג'ובי התחיל להשקיע בקריירת המשחק שלו ושיחק בסרטים "עיר קטנה", "תעביר את זה הלאה" ו-"צוללתU-571". כמ כן הוציא אף הוא אלבום סולו שני, "Destination Anywhere". האלבום קיבל תגובות נלהבות והצליח בעיקר באירופה. סרט קצר שצולם בזמן הקלטות האלבום בשם "Destination Anywhere" התבסס על השירים מהאלבום. בסרט שיחקו ג'ון בון ג'ובי, דמי מור, קווין בייקון ווופי גולדברג.
הלהקה התאחדה מחדש בפעם השנייה ב-1999 והקליטה את השיר "Real Life" עבור הסרט "אד טיוי".
המאה ה-21
בשנת 2000 הוציאה הלהקה את האלבום "Crush". האלבום זכה להצלחה בארצות הברית וברחבי העולם, בעיקר הודות ללהיט "It's My Life" שנכתב בעזרת המפיק השוודי מקס מרטין. "Crush" הכיל גם את הלהיטים "Say It Isn't So" ו"Thank You for Loving Me" והפך לאלבום המצליח ביותר של הלהקה מאז "Keep the Faith" ומכר כ-8 מיליון עותקים ברחבי העולם. לאחר צאת האלבום, יצאה הלהקה בקיץ למסע הופעות שאמור היה לכלול כ-60 הופעות, אך עקב הביקוש הרב התווסף מספר רב של הופעות והלהקה המשיכה להופיע עד אמצע 2001. בזמן מסע ההופעות הוציאה הלהקה אלבום אוסף של שירים מהופעות חיות מכל הזמנים. האלבום נקרא "One Wild Night: Live 1985-2001".
בסוף שנת 2002 הוציאה הלהקה את האלבום "Bounce". האלבום לא זכה לאותה מידת הצלחה כקודמו אך כלל את הלהיטים "Everyday" ו"Misunderstood". הלהקה יצאה לסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית. במהלך המסע ביצעו הופעה באצטדיון הווטרנס בפילדלפיה שהייתה להופעת הפרידה מהאצטדיון בטרם הריסתו.
בנובמבר 2004 זכתה הלהקה בפרס ב"פרסי המוזיקה של אמריקה" (American Music Awards) ובספטמבר 2005 הוציאה את אלבומה התשיעי, "Have a Nice Day". האלבום זכה להצלחה בכל רחבי העולם, מכר 202,000 עותקים בשבוע הראשון ומעל ל-3.5 מיליון בחצי השנה הראשונה ליציאתו והגיע לראש המצעדים. השיר "Have a nice day" היה הסינגל הראשון מהאלבום ואילו הסינגל השני "Who Says You Can't Go Home" יצא בארצות הברית באביב 2006, אף על פי שברחבי העולם הוא יצא רק אחרי השיר "Welcome to Wherever You Are". השיר "Who Says You Can't Go Home" יצא גם כגרסת דואט של ג'ון בון ג'ובי עם זמרת הקאנטרי ג'ניפר ניטלס מהלהקה "שוגרלנד".
מיד לאחר צאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות חדש. סיבוב ההופעות היה אמור להיות קצר מקודמיו, עם שבעים וחמש הופעות מתוכננות ברחבי העולם, אך כמו בעבר, האריכו חברי הלהקה את סיבוב ההופעות עקב הביקוש הרב. שיאו של סיבוב הופעות היה בהוצאת האלבום "Live from Have a Nice Day Tour" שכלל שישה שירים מהופעות חיות שהוקלטו בדצמבר 2005 בבוסטון. סיבוב הופעות זה היה השלישי בגודלו ורווחיו (191 מיליון דולר) ונערך אל מול 2,002,000 אנשים.
במאי 2006 היו בון ג'ובי להקת הרוק'נרול הראשונה שנכנסה למקום הראשון במצעדי הקאנטרי בארצות הברית וב-11 בפברואר 2007 זכתה הלהקה בפרס גראמי בקטגוריית "שיר שיתוף הפעולה הטוב ביותר" על השיר "Who Says You Can't Go Home".
בנובמבר 2006 הצטרפה הלהקה להיכל התהילה של המוזיקה של בריטניה לצד אגדות מוזיקה כמו הביטלס, הרולינג סטונז, U2, מדונה ואלביס פרסלי. ג'וי אליוט מדף לפארד כינה את ג'ון בון ג'ובי וריצ'י סמבורה "דייוויד בואי ומייק רונסון הבאים". בון ג'ובי לא יוכלו להתקבל להיכל התהילה של הרוק אנד רול האמריקאי עד שנת 2009.
ביוני 2007 הוציאו בון ג'ובי אלבום חדש בשם "Lost Highway". האלבום הוקלט בנשוויל והוקלט בשיתוף פעולה עם מספר כוכבי מוזיקת קאנטרי. שמו של הסינגל הראשון מהאלבום הוא "Make a Memory" והוא הגיע למקום ה-27 במצעד של בילבורד. האלבום עצמו היה מועמד לפרס גראמי ונכנס היישר למקום הראשון בבילבורד האמריקאי וכמעט בכל העולם, ומכר כ-5 מיליון עותקים. כדי לקדם את האלבום החדש, הופיעה להקת בון ג'ובי הופיעו בטקס פרסי ה-CMT בנשוויל ובאמריקן איידול. ביולי 2007 השתתפה הלהקה במופעה לייב ארת'.
על פי מגזין הבילבורד בשנת 2008 בון ג'ובי מכרו כרטיסים יותר מכל אומן אחר (2,157,675 כרטיסים) והרוויחו 210.6 מיליון דולר.
בשנת 2009 הוציאו אלבום חדש בשם The Circle, שכולל את הסינגלים We Weren't Born To Follow ו-Bullet. האלבום נכנס היישר למקום הראשון של ה"בילבורד מגזין". באותה שנה יצא סרט דוקומנטרי על 25 שנות פעילות הלהקה בשם "When We Were Beautiful".
ביולי 2010 הכריז "היכל התהילה של הרוקנרול" על בון ג'ובי כמועמדים להיכנס ל"היכל", אך לבסוף פורסם שהם לא ייכנסו אליו. בנובמבר 2010 קיבלה הלהקה פרס "Global Icon" שניתן בפעם הראשונה על ידי ערוץ MTV.
מגזין הבילבורד דיווח כי סיבוב ההופעות של בון ג'ובי, The Circle Tour, הוא הרווחי ביותר (פעמיים תוך שלוש שנים) לשנת 2010 עם הכנסות של $146,507,388.
מאז שנת 1986 רק שתי להקות היו למופע הרווחי ביותר פעמיים תוך שלוש שנים - האבנים המתגלגלות ב-1998 - 1999 וה-Grateful Dead ב-1991 ו-1993.
במרץ 2013 הוציאה לאור הלהקה את האלבום "What About Now". במהלך סיבוב ההופעות לקידום האלבום פרש ריצ'י סמבורה מהלהקה מסיבות אישיות, והוחלף לשארית הסיבוב על ידי פיל אקס.
ביולי 2015 הוציאה הלהקה שני סינגלים חדשים: "Saturday Night Gave Me Sunday Morning" ו-"We Don't Run". באוגוסט של אותה שנה הוציאו אלבום חדש בשם "Burning Bridges".
ב-3 באוקטובר 2015 הופיעה הלהקה בפעם הראשונה בישראל, לעיני כ-55,000 צופים בפארק הירקון, במסגרת סיבוב ההופעות "!Bon Jovi Live".
ב-12 באוגוסט 2016 הוציאה הלהקה את הסינגל ושיר הנושא מתוך האלבום This House Is Not For Sale. ב-4 בנובמבר יצא לאור האלבום.
באוקטובר 2017 קיבלה בון ג'ובי מועמדות שנייה להיכל התהילה של הרוק אנד רול (הראשונה הייתה בשנת 2010).
ב-25 ביולי 2019 הופיע בון ג'ובי בפעם השנייה בישראל, לעיני כ-45,000 בפארק הירקון, במסגרת סיום סיבוב ההופעות This House Is Not For Sale.
באותה שנה בון ג'ובי הוציאו סינגל בשם "Unbroken שייכלל באלבומם החדק "2020" . בשנת 2020 יצא הסינגל "Limitless" והכרזה על האלבום החדש ב-15 במאי 2020 והכרזה על סיבוב הופעות חדש.
ב-20 באפריל 2020 הלהקה ביטלה את סבב ההופעות שלה ודחתה את האלבום עקב מגפת הקורונה.
בעקבות המגפה הסולן, ג'ון בון ג'ובי, הצליח לכתוב עוד שני שירים. אחד בעקבות מותו של ג'ורג' פלוייד. השיר נקרא "American Reckoning" ויצא ב-10 ביולי 2020. והשני בעקבות הקורונה שנקרא "Do What You Can". השיר יצא כסינגל ב-23 ביולי 2020.
ב-2 באוקטובר 2020 יצא האלבום "2020".
ג'רינה לי
ג'רינה לי (11 בפברואר 1783-1864) הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לכמורה על ידי ריצ'רד אלן, שהיה המייסד של הכנסייה הנוצרית האנגליקנית האפריקאית ב-1819. היא הייתה חלק מההתעוררות הגדולה השנייה. היא הייתה גם האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהוציאה לאור אוטוביוגרפיה בארצות הברית.
ראשית חייה
ג'רינה לי נולדה ב-11 בפברואר 1783 בקייפ מאיי, ניו ג'רזי והלכה לעבוד כעוזרת בית משרתת בגיל צעיר. למרות הצהרתה שהוריה לא סיפקו לה חינוך דתי, היא נחשפה בשנים מאוחרות יותר ללימודי נצרות, והרגישה שהיא "חוטאת שפלה" (ביטוי בנצרות). היא מספרת שהיא נאבקה במחשבות אובדניות, וחלמה על להטביע את עצמה מספר פעמים לא מבוטל. באמצעות תפילות היא חשה שיש הצדקה בקיומה ואף עברה הטבלה בכנסייה. אחרי שלושה חודשים של תפילה מתמדת, היא הרגישה כי עברה היטהרות מלאה על ידי רוח הקודש.
הקריאה לכמורה
במהרה היא החלה לשמוע קולות שאומרים לה "לכי להטיף בכנסייה! תטיפי לכנסייה! אני אשים את המילים בפה שלך". לי, סיפרה לאלן שאלוהים דיבר איתה וציווה עליה להטיף. אולם, אלן אמר שאין הוראה למנות נשים לכמורה בכנסייה הנוצרית. זה לא עצר את לי מלהגשים את ייעודה. "אם האדם יכול להטיף, מפני שהמושיע (ישו) מת למענו, מדוע האישה לא יכולה להטיף, בראייה שהוא מת גם בשבילה? האם הוא לא מושיע שלם במקום חצי מושיע?". אלן עדיין התנגד, אולם 8 שנים מאוחר יותר, במהלך תפילת יום ראשון בכנסיית A.M.E, נדמה היה כי הכומר מאבד את רוחו. לי התייצבה והחלה להטיף. הקהל הסתקרן ממה שהיה לה לומר. האמונה הדתית, ובמיוחד בחסות האלוהית של האל, הפכה למקור העצמה עצמית בעבור לי. בתגובה לשאלות על כמורה נשית היא ענתה "הלא מריה האם תחילה הטיפה למושיע?". הרעיון שאפרו-אמריקאים ונשים יכולים להטיף בכנסייה היה בסיס להתעוררות הגדולה השנייה שהגיעה לשיאה כאשר לי התחילה בעבודתה המיסיונרית.
בכתביה, לי השאירה עבר רהוט של ההתנסות הדתית שלה. פרסום האוטוביוגרפיה שלה, הפכה את לי לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שאוטוביוגרפיה עליה יצאה לאור בארצות הברית. למרות ברכתו של ריצ'רד אלן, לי המשיכה להתמודד עם עוינות כלפי מינויה עקב היותה אישה שחורה. היא הפכה לכומר נודד וצעדה אלפי קילומטרים ברגל. בשנה אחת בלבד, היא "צעדה 2325 מיילים והטיפה ב-178 דרשות בכנסיות שונות".
לחשיבותה של לי יש כמה היבטים. היא מדגימה את ההתמקדות בקדושה אישית ובהפיכת אדם למקודש וטהור כפי שהיה מקובל בתנועה האמריקאית הדתית של המאה ה-19. שנית, היא השאירה מאחוריה תיאור מפורט של חיי האמונה שלה שמשרת כמקור ראשוני משמעותי. שלישית, היא הפכה לעדה רהוטה לגורלה וחלוצה בעבור נשים שרוצות להטיף במסורת הנוצרית.
נישואים
לי הגיעה לפילדלפיה כנערה וחייה השתנו כששמעה דרשה עוצמתית שהטיף ריצ'רד אלן. היא התחתנה עם ג'וזף לי ב-1811, 7 שנים אחרי הצטרפותה לכנסיית A.M.E בפילדלפיה. ג'וזף לי היה כומר של קהילת 'סנו היל' (snow hill). סנו היל הייתה 6 מיילים מפילדלפיה. לי עברה לסנו היל עם בעלה, אבל חשה לא בטוחה מכיוון שלא הכירה שם אדם מלבדו. היא גילתה שבסנו היל היא לא חשה את אותה הקרבה כמו בפילדלפיה. במהלך נישואיהם, בעלה של לי לא רצה שתטיף, לכן היא הרגישה שהיא צריכה לשים את הצרכים הרוחניים שלה בצד לטובת הנישואים. נאמר כי משום שלא מילאה את צרכיה הרוחניים היא נהייתה חולה ולא מרוצה מחייה. ג'וזף לי נפטר לאחר 6 שנות נישואים. במהרה לאחר מכן, לי התמסרה לרצונותיה הדתיים אבל מעולם לא החלימה ממחלתה.
מורשת
מה שידוע על ג'רינה לי, מעורפל ומפוזר. היא הושוותה לנשים אפרו-אמריקאיות משפיעות בזמנה כמו מריה סטיוארט וסוג'ורנר טרוט'. היא כתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים- 'חייה וחוויותיה הדתיות של ג'רינה לי' ומהדורתו המורחבת, ו'חוויות דתיות ויומן של גברת ג'רינה לי'. מחקר ארכיוני מקיף שנערך על ידי ד"ר פרידריק נייט חשף שג'רינה לי נפטרה חסרת כל בפילדלפיה בתחילת 1864. למרות סוף חייה המצער, המלחמה שלה בעבור נשים ודת, נתנה השראה לנשים וגברים אפרו-אמריקאים אז והיום. לי פרצה מחסום שנשים לא הצליחו לפרוץ בזמנה בעבודה בכנסייה.
סוכנות האנרגיה הפדרלית
סוכנות האנרגיה הפדרלית של רוסיה (ברוסית: Федеральное агентство по энергетике) היא גוף פדרלי בסמכות משרד האנרגיה של רוסיה, המבצע את תפקידי מתן שירותים ציבוריים, ניהול רכוש המדינה בייצור ושימוש במשאבי דלק ואנרגיה.
ביטול הסוכנות
הסוכנות בוטלה על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 12.05.2008 מספר 724 ולאחר מכן הפכה לחלק ממשרד התעשייה והאנרגיה. בתחילת 2012, משימות דומות לאלה של סוכנות האנרגיה הפדרלית מבוצעות על ידי סוכנות האנרגיה הרוסית, הממוקמת באותם מבנים ומפעילה אתר אינטרנט באותה כתובת וכפופה למשרד האנרגיה של הפדרציה הרוסית.
יחסי אוזבקיסטן–בלגיה
יחסי אוזבקיסטן–בלגיה הם יחסי החוץ שבין רפובליקת אוזבקיסטן לבין ממלכת בלגיה.
היסטוריה
מאז שאוזבקיסטן הכריזה על עצמאותה, שתי המדינות מחזקות את יחסיהן בעזרת מגעים פוליטיים שכוללים פגישות קבועות בין שרי החוץ הבלגיים והאוזבקים לענייני חוץ ומספר התייעצויות פוליטיות בבריסל ובטשקנט בשנים 2009,2010,2012 ו-2016. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-10 במרץ 1992. בלגיה ואוזבקיסטן משתפות פעולה במגזרי הכלכלה והמסחר, וכן המדינות מנהלות דיאלוגים פוליטיים בארגונים בינלאומיים רבים. בין היתר, אוזבקיסטן הודיעה על תמיכתה במועמדותה של בלגיה לחברים הלא קבועים במועצת הביטחון של האו"ם לשנים 2019-2020.
ב-10 במרץ 2017, שתי המדינות ציינו 25 שנים של יחסים דיפלומטיים. סגן ראש הממשלה ושר החוץ הבלגי דידייה ריינדרס הצהירו כי בין המדינות קיימת מערכת יחסים דו-צדדית לבבית שמתגברת עם השנים, וכן ריינדרס ציין כי הוא מאחל לעם האוזבקי הרמוניה ושגשוג רב.
כירכוכ
כירכוכ (בכורדית: کەرکووک/Kerkûk; בערבית: كركوك, תעתיק מדויק: כרכוכ; בארמית חדשה:  ܟܪܟ ܣܠܘܟ - כרכ סלוכ) היא עיר בכורדיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה בצפון עיראק. העיר שוכנת על גדת כ-240 ק"מ מצפון לבירה בגדאד במקום שבו ניצבה בימי קדם העיר חוריה וכן עיר הבירה החורית  שהייתה עיר מרכזית באשור במאות ה-10 וה-11 לפני הספירה. הודות למיקומה האסטרטגי של העיר, כירכוכ הייתה לזירת קרבות בימי שלוש אימפריות: אשור, בבל ומדי, אשר שלטו בעיר בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה. מצפון-מזרח לעיר שוכנים הרי זגרוס, ממערבה נהרות הזב הגדול והחידקל, מדרומה הרי חמרין ומדרום-מזרח נהר דיאלא.
הכורדים והטורקמנים העיראקים רואים בה עיר בירתם מבחינה תרבותית. היא כונתה "בירת התרבות של עיראק" על ידי שר התרבות של עיראק בשנת 2010.
משאל עם בנושא האם כירכוכ צריכה להצטרף לכורדיסטן העיראקית היה אמור להיערך בנובמבר 2007 אך נדחה שוב ושוב.
לאור החמרה באלימות אסלאמית באזור ומתקפה של דאעש על מוסול ואתרים נוספים שבשליטת ממשלת עיראק כבשו כוחות כורדיים ביוני 2014 את העיר מידי המדינה האסלאמית. מאז כירכוכ תחת שליטת הממשלה האזורית של כורדיסטן. בעקבות משאל העם של הכורדים לעצמאות החבל הכורדי האוטונמי בספטמבר 2017, פתח צבא עיראק בהוראת ראש ממשלת עיראק חיידר אל עבאדי במתקפה על כירכוכ לכיבוש האזור. הכורדים נסוגו ללא קרבות וכירכוכ חזרה לשליטת ממשלת עיראק בתוך פחות מיומיים.
אוכלוסייה
אוכלוסייתה של כירכוכ מגוונת ויושבים בה אשורים, כורדים, ערבים, טורקמנים עיראקים וארמנים. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 972,272 בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הרביעית בגודלה בעיראק, אחרי בגדאד, מוסול ובצרה.