cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרולד בארטון
ההליך הפלילי
בארטון רחש כבוד למדינות בכל הקשור להליכים פליליים ולסוגיות חוק וסדר. החל מפסק הדין "בטס נגד בריידי" מ-1942, פסק בית המשפט העליון במגוון רחב של פסקי דין שלמעט במקרים של אנאלפביתיות, ליקוי שכלי, או במקרים מורכבים במיוחד, לא הייתה לנאשמים הזכות המוחלטת לקבל הודעה על זכותם להתייעץ עם עורך דין או לקבל עורך דין על חשבון המדינה. לבית המשפט הייתה ההזדמנות לבחון מחדש את פסק הדין בטס כאשר בה לפסוק בפסק הדין "ביוט נגד אילינוי" (Bute v. Illinois) מ-1948, בו עתר עבריין נגד הרשעתו בטענה שבית המשפט לא יידע אותו על זכותו להיוועץ בעורך דין ובשל כך הופרו זכויותיו על פי החוקה להליך הוגן. בארטון כתב את חוות דעת הרוב שבעדה הצביעו חמישה שופטים מול ארבעה מתנגדים, שהחוקה לא מחייבת את המדינה לייעץ לנאשם בנוגע לזכותו לשכור עורך דין, או לספק לו עורך דין, אם לא מדובר על עבירה שעונשה מוות. החלת התיקון ה-14 לחוקה במדינות בתחום זה "תתעלם מהסמכות הבסיסית וההיסטורית של המדינות לקבוע את הליכי בתי המשפט שלהן בעצמן", כתב בארטון. ועדיין, פסק הדין ביוט היה תיק משמעותי בשל העובדה שהוא הוציא מן הכלל תיקי עונש מוות מהכלל שנקבע בפסק הדין בטס. ביקורת רבה נמתחה על פסק דין זה ובפסק הדין "גדעון נגד ויינרייט" מ-1963 הפך בית המשפט את שני פסקי הדין הללו על פיהם.
פסק דין נוסף שניתן באותה שנה בה ניתן פסק דין ביוט המחיש את הסתמכותו של בארטון על השקפותיו האישיות כקו מנחה לפעילותו בבית המשפט. גילברט ת'יל סבל מהתמוטטות נפשית, קפץ מתוך קרון נוסעים של חברת סאות'רן פסיפיק ונפצע באורח קשה. ת'יל טען שצוות הרכבת היה צריך לעצור בעדו. בית המשפט מנע מעובדי שכר שעתי מלהתמנות לחבר המושבעים במשפטו, ולטענתו של ת'יל היה בית המשפט משוחד כלפיו. בארטון הונע מתוך הצורך להגן על שמו הטוב של בית המשפט העליון, שהוא חש שייפגע אם תאושר התנהלות כה חסרת טעם. רוב השופטים בפסק הדין "ת'יל נגד חברת סאות'רן פסיפיק" (.Thiel v. Southern Pacific Co) מ-1946 צמצם את חוות דעתו רק לעובדות שנגעו לבחירת המושבעים, ולפיך לא קיבל שום החלטה בנוגע לשאלה אם המושבעים היו אכן משוחדים נגד ת'יל. גישה זו גרמה אף היא לבארטון להסכים עם דעת הרוב.
השקפתו של בארטון שההליך הפלילי צריך להיוותר בידיהן של המדינות השפיע על דעותיו בתיקים נוספים. בפסק הדין "גריפין נגד אילינוי" מ-1956, פסק רוב השופטים שלא ניתן למנוע מנאשם עני את הגישה לפרוטוקול המשפט. בחוות דעת המיעוט של בארטון, שאליה הצטרפו השופטים מינטון, הרלן וריד, הוא הגן בתוקף על האופי הפדרלי של ההליך הפלילי. בארטון גם כתב חוות דעת מיעוט עוקצנית בפסק הדין "לואיזיאנה בשם פרנסיס נגד רזוובר" מ-1947. ב-3 במאי 1946 ניסתה מדינת לואיזיאנה להוציא להורג את הרוצח המורשע וילי פרנסיס. אך התליין ועוזרו היו שתויים כאשר הפעילו את הכיסא החשמלי, ופרנסיס לא מת. המדינה ביקשה להוציאו להורג פעם נוספת, אך פרנסיס טען שמהלך זה יפר את סעיף הסיכון הכפול שבתיקון החמישי לחוקה. בארטון כתב שכישלונה של המדינה בהוצאתו להורג הראשונה של פרנסיס צריכה להפוך אותה לניסיון אחרון לבצע את גזר הדין. ניסיונות נוספים יהיו עונש אכזרי ויוצא דופן: "לא יעלה על הדעת שבית מחוקקים של מדינה בימינו אלה יחוקק חוק שבמפורש יאפשר מתן עונש מוות באמצעות ניסיונות חישמול חוזרים ונשנים שפער הזמן ביניהם יהיה ימים או שעות עד אשר יומת הנידון". הייתה זו חוות דעת שראתה את הנולד בנוגע להשקפה המשפטית העתידית של בית המשפט בנוגע לעונש המוות בארצות הברית.
הגבלים עסקיים
תרומותיו המרכזיות של בארטון לפסיקותיו של בית המשפט העליון היו בתחום ההגבלים העסקיים. בפסק הדין "חברת הטבק האמריקאית נגד ארצות הברית" ( American Tobacco Co. v. United States) מ-1946, כתב בארטון את פסק הדין, שהתקבל כמעט פה אחד (השופט ראטלדג' כתב חוות דעת משלימה), על פיו חוק ההגבלים העסקיים של שרמן מ-1890 מנע את עצם קיומם של שילובים עסקיים שיצרו כוחות שוק מונופוליסטים או אוליגופוליים, ללא קשר אם כוחות אלו הופעלו הלכה למעשה. חוקר המשפט יוג'ין רוסטוב טען שהחלטתו של בארטון הייתה תחילתו של עידן חדש של אכיפה מהירה ויעילה של חוקי ההגבלים העסקיים. אך בארטון ניתח את חוקי ההגבלים העסקיים בשני אופנים מנוגדים. בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת הפלדה קולומביה" (United States v. Columbia Steel Company) מ-1948, נעשה שימוש באותו טיעון כדי לאפשר לתאגיד הפלדה של ארצות הברית לרכוש את חברת הפלדה קולומביה הקטנה יותר. אף על פי שחברת הפלדה קולומביה הייתה יצרנית הפלדה הגדולה ביותר בחוף המערבי, הצטרף בארטון לדעת הרוב שקבעה שהרכישה לא הייתה הפרה של חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון בשל העובדה שחברת קולומביה ייצגה אחוז כה קטן מכלל ייצור הפלדה בארצות הברית. פסק דין זה הכה בתדהמה את תומכי חוקי ההגבלים העסקיים.
עם זאת, בפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית" מ-1951, כתב בארטון את פסק הדין שהתקבל פה אחד, שבו נקבע שמונופול לא יכול לעשות שימוש בכוחו כדי לשמור על מעמדו כמונופול. בפסק דין זה, העיתון Lorain Journal ניסה להשתמש בכוח השוק שלו כדי למנוע ממפרסמים להכניס לו מודעות פרסומת על תחנת רדיו מתחרה חדשה. פסק דין זה בלט בשל ההרחבה שהוא יצר לסמכות הממשלה הפדרלית בנוגע לחוקי ההגבלים העסקיים לשווקים המקומיים. בפסק הדין "חברת ההוצאה לאור טיימס-פיקיון נגד ארצות הברית" מ-1953, פסק רוב השופטים שהעיתון "טיימס-פיקיון" לא הפר את חוק ההגבלים העסקיים של שרמן כאשר כפה על המפרסמים לקנות שטחי פרסום הן במהדורת הבוקר שלו והן במהדורת הערב. בארטון (שאליו הצטרפו בלאק, דאגלס ומינטון), כתב חוות דעת מיעוט תקיפה. חוקה ההגבלים העסקיים של שרמן אסר על ריכוז כוח שוק מונופוליסטי, הוא טען, בין אם זה נעשה כדי ליצור או לקיים מונופול, ובין אם זה נעשה כדי לגרום לנזק לציבור (באמצעות תמחור מונופוליסטי) או ללקוחות המונופול (כפי שנעשה במקרה של טיימס-פיקיון).
בארטון כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "טולסון נגד ניו יורק יאנקיס ושות'" מ-1953. הרוב בפסק דין זה דחה את העתירה על סמך התקדים של פסק הדין "מועדון הבייסבול הפדרלי נגד הליגה הלאומית" מ-1922. בצטטו נתונים סטטיסיטים נרחבים בנוגע למגזר החקלאי, להכנסות משידורים, ולמסעות פרסום לאומיים, הגיע בארטון למסקנה שאין זה הגיוני לדרוש שליגת העל בבייסבול לא תהיה מעורבת בסחר בין-מדינתי.
מקרה יוצא מן הכלל של היישום הרחב של חוק ההגבלים העסקיים היה בחוות דעת המיעוט של בארטון בפסק הדין "ארצות הברית נגד דופונט" (United States v. E. I. du Pont de Nemours and Company) מ-1957. חברת הכימיקלים דופונט רכשה חלק ניכר ממניות יצרנית המכוניות ג'נרל מוטורס. כתוצאה מכך, ג'נרל מוטורס רכשה את רוב אספקת הצבעים והאריגים שלה מדופונט. הרוב בבית המשפט פסק שאינטגרציה אנכית זו הייתה הפרה של חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון. בארטון, שכתב חוות דעת מיעוט, הטיל ספק כבד בכך שחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון התייחס לאינטגרציה אנכית, ומתח ביקורת קשה על הלוגיקה של הרוב בנוגע לכוח השוק. בארטון טען שלדופונט פשוט לא היה את כוח השוק ששופטי הרוב טענו שהיה לה. חוות דעת זו של בארטון זכתה לשבחים מפי חוקרי משפט.
הפרדה גזעית
התרומה המרכזית הנוספת של בארטון לפסיקות בית המשפט העליון הייתה בסוגיית ההפרדה הגזעית. בארטון היה חבר ב-NAACP בשנים 1941–1945, וניתן היה לסמוך על הצבעתו עבור זכויות האזרח בבית המשפט העליון. אחד היוצאים מכלל זה היה פסק הדין הראשון שלו בנושא זכויות האזרח, "מורגן נגד וירג'ינה" מ-1946. בארטון היה השופט היחיד שכתב חוות דעת מיעוט בפסק דין זה, שנגע להפרדה הגזעית בקווי אוטובוסים בין-מדינתיים, שבהם הותקנו וילונות הפרדה. בארטון טען שבהיעדר חוק פדרלי, כל אחת מהמדינות חופשייה לחוקק בעצמה את חוקיה בנוגע להפרדה הגזעית.
לאחר הצבעתו בפסק דין מורגן, סברו פרשני המשפט שניתן יהיה לסמוך על הצבעתו של בארטון לטובת הרחבת והגנת זכויות האזרח. כאשר הוא הצטרף להחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "שלי נגד קרימר" מ-1948, הופתעו פרשני משפט רבים. פסק דין זה היה נקודת ציון חשובה ובו נקבע שבתי משפט לא יכולים לאכוף חוזי מקרקעין כאשר אלו כרוכים באפליה גזעית.
בסדרה של פסקי דין במשך שלוש השנים הבאות, הצביע בארטון בעד החלשת דוקטרינת נפרד אך שווה, שנקבע בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896. הוא הצטרף להחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "סוויט נגד פיינטר" מ-1950, שבו נקבע שיישום דוקטרינת נפרד אך שווה בלימודי משפטים נוגד את החוקה. הימן מריון סוויט, אפרו-אמריקאי, קיבל סירוב כאשר ביקש להתקבל ללימודים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין. כאחד המקרים הראשונים בהם הוכח ש"נפרד אך שווה" לא שווה כלל, השפיע תיק זה באופן משמעותי על פסיקת בית המשפט בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, ארבע שנים לאחר מכן. במהלך הדיונים בתיק, הגיע בארטון למסקנה שיש להפוך את פסק דין פלסי נגד פרגוסון על פניו. הוא הודיע לשאר השופטים על מסקנתו לאחר הדיונים בעל פה בתיק. באותה שנה הצטרף בארטון להצבעה פה אחד בפסק הדין "מקלורין נגד אוקלהומה", שבו בוטלה ההפרדה הגזעית בכל מוסדות החינוך האקדמאים בארצות הברית, פסק דין שהתקבל למעשה על בסיס ההחלטה בפסק דין סוויט. לאחר מכן כתב בארטון את פסק הדין שהתקבל פה אחד "הנדרסון נגד ארצות הברית" מ-1950. תיק זה היה קשור למערכת רכבות הנוסעים הבין-מדינתית. הנדרסון, אפרו-אמריקאי שעבד בממשל הפדרלי, רכש כרטיס נסיעה בעלות זהה לכרטיס שנמכר לנוסעים לבנים, ולכאורה היה אמור לקבל את אותה רמת שירות. אך הוא סירב לשבת בקרון המסעדה לאחר שהמלצרים הושיבו נוסעים לבנים בשולחנות שיועדו לשחורים. אף על פי שפסיקות בית המשפט העליון בפסקי הדין סוויט ומקלורין ניתנו על בסיס רקע חוקתי, היסס בארטון לעשות כן אם היה מתברר שיש רקע פרוצדורלי או טכני לפסוק באופן דומה. בפסק דין הנדרסון, עלה בידו של בארטון לקבץ את כל השופטים להצבעה פה אחד כאשר הוא ביסס את החלטתו על חוק הסחר הבין-מדינתי של 1887 ולא על התיקון ה-14.
ב-1953 כבר התפתחה חשיבתו של בארטון בנוגע להפרדה הגזעית עד להתקפה חוקתית על פסק דין פלסי נגד פרגוסון. באותה שנה דן בית המשפט העליון בפסק הדין "טרי נגד אדמס", תיק בו מועדון פוליטי פרטי ללבנים בלבד שלט על הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית במחוז בחירה בו לרפובליקנים לא היה סיכוי לנצח. מצב זה נועד לשלול את זכות הבחירה משחורים. בית המשפט הפדרלי לערעורים ובית המשפט הפדרלי המחוזי אישרו את תאימותו של מצב זה לחוקה, שכן הם היו משוכנעים שהמועדון היה פרטי לחלוטין ולפיכך שום פעולה של המדינה לא הייתה מעורבת בכך. אך בדיון הראשון בעל פה שהתקיים בבית המשפט העליון, היה בארטון נחוש בדעתו שבית המשפט יהפוך את פסקי הדין של הערכאות הקודמות על פיהן ויכריז על המצב הזה כנוגד את החוקה. השופטים נקטו בגישה שונה מאוד למקרה. דעת הרוב בתיק נכתבה על ידי הוגו בלאק, ואליו הצטרפו בארטון ודאגלס. פרנקפורטר, שהיה מסוכסך עם בלאק, הצטרף לדעת הרוב, אך כתב חוות דעת משל עצמו, שאותה הוא סירב לסווג כחוות דעת משלימה. קלארק כתב אף הוא חוות דעת משלימה, שאליה הצטרפו וינסון, ריד וג'קסון. למרבה ההפתעה, בארטון הצטרף לבלאק בהכרזה שקיומם של מועדונים ללבנים בלבד הם הפרה של התיקון ה-15 לחוקה. בארטון קיבץ בסופו של דבר את כל השופטים, למעט מינטון, סביב אותה החלטה להחזיר את התיק לבית המשפט הפדרלי המחוזי לקבלת החלטה, שתוכנה הוגדר במפורש בהחלטת בית המשפט העליון.
פסק דין בראון נגד מועצת החינוך
לבארטון היה חלק מכריע בהחלטת בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. כמה עתירות שטענו לאפליה גזעית הנוגדת את החוקה בבתי ספר יסודיים ותיכוניים הובאו בפני בית המשפט העליון ב-1952. בפסק הדין הראשון שבו היה מוכן בארטון להפוך את פסק דין פלסי על פיו, הוא הצביע ב-7 ביוני יחד עם קלארק ומינטון בעד הענקת צו עיון מחדש, הן בפסק דין בראון והן בפסק דין אחר, "בריגס נגד אליוט". בהמשך הסכים בית המשפט לשמוע את העתירה בפסק הדין "בולינג נגד שרפ" מ-1954, "דייוויס נגד מועצת בתי הספר של מחוז פרינס אדוארד"  מ-1952, ו"גבהארט נגד בלטון"  מ-1952. הטיעונים בעל פה בכל חמשת התיקים הושמעו בראשית דצמבר 1952. ב-13 בדצמבר קיימו השופטים את הדיון הראשון בתיקים שלאחר הטיעונים בעל פה. במהלך הדיון יצאו בארטון, בלאק, דאגלס ומינטון נגד ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים. קלארק לא היה ככל הנראה בטוח בעצמו, אך נראה היה שניתן היה לשכנעו להצטרף לרוב. בארטון עצמו ציין ביומנו שהוא חש שבית המשפט יצביע ככל הנראה ברוב של שישה מול שלושה לאסור את האפליה הגזעית בבתי הספר, אך לא על בסיס טיעונים חוקתיים. השופטים האחרים לא היו בטוחים בעצמם. דאגלס האמין שחמישה שופטים יצביעו בעד השארת פסק דין פלסי על כנו: וינסון, קלארק, פרנקפורטר, ג'קסון וריד. מתוך אלו, פרנקפורטר וג'קסון הטילו את הספק הרב ביותר בפסק דין פלסי. וינסון נחשב ליושב על הגדר מסוג אחר: הוא היה מוטרד קשות בשל ההשפעה שתהיה להוראה לביטול ההפרדה הגזעית על האומה. ככל הנראה, גם אם וינסון הצטרף לרוב שהחליט על איסור מדיניות "שווה אך נפרד" בבתי הספר הציבוריים, הוא עשה זאת רק על רקע טכני צר - מניעת החלטה ברוב קולות, של בית משפט מפולג, ופסיקה שתעדר משקל חוקי ומוסרי. פרנקפורטר, שבאופן אישי סבר שהפרדה גזעית היא דבר "נתעב", טען שהתיקים צריכים להישמע במושב הבא של בית המשפט. רוב השופטים הסכימו. היו שקיוו לשינויים בתמונה הפוליטית שיקלו על קבלת החלטה, בעוד שאחרים היו מודאגים בנוגע להשפעה שתהיה לדעה חלוקה. ב-8 ביוני הוציא בית המשפט צו, שבו נקבעו הטיעונים מחדש ל-12 באוקטובר 1953.
ב-8 בספטמבר 1953 נפטר נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון באופן פתאומי מהתקף לב. ב-30 בספטמבר הציג הנשיא דווייט אייזנהאואר את מועמדותו של ארל וורן, מושל קליפורניה הרפובליקני היוצא, כמחליפו של וינסון. החדשות על מינויו של וורן לא היו בלתי צפויות. וורן סירב להתמודד על תקופת כהונה רביעית כמושל ב-2 בספטמבר, ומזה זמן רב הוא נחשב למועמד מועדף לכהן בבית המשפט העליון. מינויו של וורן היה מינוי פגרה. משמעות הדבר שמינויו יבוטל, אלא אם כן הסנאט יאשר את מינויו עד לתום המושב הבא של בית המשפט. ב-5 באוקטובר הושבע וורן לכהונתו. מינויו הוגש לאישור הסנאט ב-11 בינואר 1954. הסנאטור ויליאם לנגר, יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט השהה את הדיון במינוי במשך שבעה שבועות כדי לעכב שימוע על האשמות בלתי מבוססות שוורן היה קומוניסט ושהוא נשלט על ידי שדולת יצרני המשקאות החריפים בקליפורניה. ב-24 בפברואר הוגש המינוי למליאת הסנאט לאחר שבוועדת המשפט הוא זכה לרוב של 12 תומכים מול 3 מתנגדים. ב-1 במרץ אושר המינוי במליאת הסנאט לאחר דיון שארך שמונה דקות.
גם לפני שלב הטיעונים בעל פה בפסק דין בראון, היה וורן משוכנע שיש להפוך על פיו את פסק דין פלסי ולשים קץ לאפליה הקיצונית במערכת החינוך הציבורית. וורן ראה בבארטון בעל ברית מרכזי במערכה לביטול פסק דין פלסי. מיד לאחר השבעתו, פעל וורן נמרצות לקשור קשרי ידידות הדוקים ככל האפשר עם בארטון.
הטיעונים החוזרים בעל פה בפסק דין בראון ובשאר התיקים נקבעו לראשית דצמבר 1953. ישיבת השופטים הראשונה לאחר הדיונים בעל פה התקיימה ב-12 בדצמבר, ואז כבר הבהיר וורן שהוא יצטרף לבלאק, בארטון, דאגלס ומינטון בהצבעה על ביטול פסק דין פלסי. וורן סבר שהחלטה שתתקבל פה אחד בפסק דין בראון תהיה נחוצה כדי לזכות בהסכמה ציבורית להחלטה. הוא ראה בריד כשופט שהעדיף את ההפרדה הגזעית ולא ראה צורך לבטל את פסק דין פלסי. אך אפילו ריד הודה ב-12 בדצמבר שמה שתאם את החוקה ב-1896 לא יהיה מתאים לנסיבות שהשתנו ב-1953. וורן ביקש לשכנע את ריד באופן מיידי. במהלך הפסקת הצהריים ב-12 בדצמבר, הזמין וורן את ריד לארוחת צהריים יחד עם בארטון, בלאק, מינטון ודאגלס. הלחץ הקבוצתי על ריד נמשך בחמשת הימים הבאים, כאשר וורן סעד מדי יום עם ריד, בארטון, בלאק ומינטון. בארטון תמך בחפץ לב במאמציו של וורן לגבש דעה פה אחד של כל השופטים. וורן צדק בכך שראה בבארטון את בעל הברית רב הערך ביותר שלו בגיבוש הרוב בפסק דין בראון. בארטון לא רק שדחף להשגת פתרונות מעשיים, שסייעו לזכות בהסכמתו של ריד, אלא גם הוכיח את עצמו כרהוט, נלהב ומשכנע, בניגוד לציפיותיהם של רבים בבית המשפט. כאשר המשיכו השופטים לדון על עמדתם כלפי פסק דין בראון ושאר התיקים, בשליחת תזכירים, ובשיחות אישיות ביניהם, פעל בארטון להקל את החששות בנוגע ליישום ההחלטה על ביטול ההפרדה הגזעית כאשר הוא דיבר בחופשיות על ניסיונו כראש עיריית קליבלנד. באותה תקופה הוא שם קץ לאפליה הגזעית במערכת הבריאות כאשר שכר אחיות אפרו-אמריקאיות לעבודה בבתי חולים שהיו מיועדים ללבנים בלבד. מהלך זה עבר באופן חלק, והאחיות הללו זכו להערכה בקרב האזרחים הלבנים על מקצועיותן.
מאמציהם של וורן ושל בארטון השתלמו בסופו של דבר. ב-17 במאי 1954 נתן בית המשפט העליון החלטה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. מתוך גישה פרגמטית, דחה וורן את האפשרות להפוך על פיו את פסק דין פלסי נגד פרגוסון, אך הסכים שהוא לא נגע לתחום החינוך הציבורי. יישום ההחלטה הושארה לבתי המשפט הפדרליים המחוזיים במועד מאוחר יותר.
במשך חלק מתקופת כהונתו בבית המשפט העליון, ניהל בארטון רישומים על כל ישיבות השופטים וניהל יומן שבו הוא תיעד את כל הדיונים שהיו לו עם השופטים האחרים. יומנו של בארטון הוכח כמקור רב ערך בהבנת הדרך שבה השיג וורן החלטה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
התפטרותו
ביוני 1957 החל בארטון לסבול מרעד משמעותי בידיו. כאשר החל מושב בית המשפט של 1957–1958, היה כבר כתב ידו קשה לקריאה, והוא החל לקחת לעצמו מנוחות ארוכות בשעות אחר הצהריים. האבחנה הרפואית למצבו הייתה מחלת פרקינסון, ובראשית 1958 התגבר עוד יותר הרעד בידו השמאלית. הוא החליט לפרוש מכהונתו, ובמרץ הודיע על כך לנשיא אייזנהאואר. מתוך דאגתו בנוגע לענייני החוץ והפנים, ביקש הנשיא מבארטון לשקול להישאר על כס השיפוט שנה אחת נוספת, מבלי להודיע דבר בפומבי. בארטון הסכים, ובינתיים נעשו סידורים למנות את עוזריו המשפטיים של בארטון לתפקידים במחלקת המשפטים של ארצות הברית למקרה שבארטון יפרוש לפני תום מושב 1958–1959 של בית המשפט.
מצבו הבריאותי של בארטון המשיך להחמיר, וביוני 1958 יעצו לו רופאיו לפרוש. הוא הודיע לוורן על החלטתו, ווורן הפציר בו להישאר בתפקידו לפחות עד ה-30 בספטמבר. שבוע לאחר מכן נפגש התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם פירס רוג'רס עם בארטון כדי לדון עמו על השמועות על פרישתו. גם הפעם חזר בארטון על רצונו לסיים את כהונתו, וגם רוג'רס ביקש ממנו להישאר עד 30 בספטמבר. כמה משברים ואירועים מנעו מבארטון מלהיפגש עם אייזנהאואר עד ה-17 ביולי, ובמועד זה הודיע בארטון באופן אישי לנשיא על כוונתו לפרוש. ב-22 ביוני מלאו לבארטון 70, כך שהוא יכול היה לפרוש עם פנסיה מלאה.
אייזנהאואר ביקש מבארטון שלעת עתה ישמור את דבר התפטרותו בסוד. הסיבה לכך הייתה בין השאר שאייזנהאואר רצה שיעמוד לרשותו מספיק זמן כדי לשקול את זהות המחליף ללא לחץ ציבורי. בנוסף, אייזנהאואר היה מודאג שהתפטרותו של בארטון באותה עת עלולה הייתה ליצור סיבוכים בלתי נחוצים בבית המשפט העליון, שהסכים לשמוע את העתירה בפסק הדין "קופר נגד ארון". תיק זה הוגש על רקע משבר ליטל רוק, שבו נמנע מתשעה תלמידים אפרו-אמריקאים להתקבל לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק על ידי מושל ארקנסו אורוול פובוס. ויליאם ג. קופר ושאר חברי מועצת החינוך של ליטל רוק טענו שלא יוכלו ליישם את החלטת בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך בשל העוינות הציבורית ובשל התנגדותם של המושל פובוס ושל בית המחוקקים של המדינה. היה ברור שהמקרה יגיע לפתחו של בית המשפט העליון. בית משפט מקומי פסק לטובת מועצת החינוך, וה-NAACP עתר הן לבית המשפט של ארקנסו והן לבית המשפט העליון, שב-30 ביוני סירב לשמוע את העתירה עד שבית המשפט של ארקנסו יפסוק, אך הוא גם ייעץ לבית המשפט של ארקנסו לפסוק במהירות, עוד לפני פתיחת שנת הלימודים.
במושב קיץ מיוחד קיים בית המשפט העליון דיון ב-11 בספטמבר, וב-29 בספטמבר פרסם את החלטתו. בשלב זה כבר הודיע בארטון לצוות לשכתו ולשאר השופטים על החלטתו לפרוש.
שנותיו האחרונות ומותו
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, ישב בארטון במשך כמה שנים בהרכבי שופטים בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הרולד בארטון נפטר ב-28 באוקטובר 1964 בוושינגטון די. סי. כתוצאה מסיבוכים של מחלת הפרקינסון ממנה סבל, מאי-ספיקת כליות ומחולי בריאות. הוא נטמן בבית הקברות היילנד פארק שבקליבלנד.
ב-1986 שונה שמו של גשר השדרה הראשית של קליבלנד ונקרא על שמו.
אברהא
אברהא (נפטר לאחר שנת 553, שלט בשנים 525-553) ידוע גם בכינוי הערבי אברהת אל-אשרם (أبرهة الأشرم) דהיינו "אברהא המצולק" ואברהא אל-חבשה (החבשי), היה גנרל חבשי-שמי נוצרי, כובשה ושליטה של דרום ערב מטעם ממלכת אקסום. יותר מאוחר הכריז על עצמו כמלך סבא (תימן). אברהא מפורסם בעיקר בשל ניסיון הכיבוש הכושל של מכה בשנה שבה נולד נביא האסלאם מוחמד.
צ'ארלס ברונפמן
צ'ארלס רוזנר ברונפמן (באנגלית: Charles Rosner Bronfman; ) הוא איל הון ונדבן יהודי-קנדי, בן לשושלת אילי ההון ברונפמן, שהתעשרה מעסקי משקאות חריפים באמצעות חברת סיגראם שבבעלותה. ברונפמן ממשיך בעסקי המשפחה, ולפי Forbes הוא בעל הון של 2.2 מיליארד דולר, והאדם ה-18 בעושרו בקנדה.
קורות חיים
צ'ארלס ברונפמן נולד במונטריאול, קנדה לשמואל (סם) ברונפמן שהיגר מבסרביה במאה ה-19 לקנדה, ולסיידי. היה נשוי לאנדראה (אנדי) ברונפמן שנדרסה למוות ב-24 בינואר 2006. מאז 2008 נשוי לאשתו השלישית, בוני.
ברונפמן ידוע כנדבן גדול וכתורם לפרויקטים להמשכיות יהודית. בין השאר ייסד את קרן ברונפמן ותורם מרכזי לפרויקט תגלית המטיס סטודנטים ובני נוער יהודים ל"טיול שורשים" בישראל על מנת לעודד את הזהות היהודית שלהם בתפוצות ואת הזיקה שלהם לישראל. קרן ברונפמן ידועה בישראל כקרן קר"ב, על שם ראשי התיבות של שמו באנגלית - Charles R. Bronfman. בזמנו תרמה קרן קרב להפעלת תוכנית קרב למעורבות בחינוך.
שמו של ברונפמן נקשר בפרשת העמותות של אהוד ברק לאחר שנמצא כי עמותת "רובד" שברונפמן היה התורם העיקרי שלה שימשה לתמיכה במסע הבחירות של ברק. בתום חקירה שניהל רשם העמותות התקבלו דבריו של ברונפמן לפיהם לא ידע על הפעילות האסורה.
ברונפמן היה בעליה של קבוצת הבייסבול מונטריאול אקספוז עד שנת 1990.
בשנת 2005 השיא משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
הוגו (משחק)
הוגו הוא דמות בדיונית, אשר נוצרה בדנמרק ב-1990, לצורך סדרת משחקים אינטראקטיביים בטלוויזיה. משחקי הוגו למיניהם שודרו ב-53 מדינות שונות.
בישראל, שודרה התוכנית "הוגו" בשידור חי בערוץ הילדים. המשתתפים נבחרו לשחק מביתם במשחק וידאו שדרש קואורדינציה וזריזות ידיים, על ידי הקשות על הספרות בטלפון לחצנים. את התוכנית הנחו לסירוגין נתן ברנד, גיל ססובר, נועה ירון-דיין, טל ברמן, אפרת רייטן, שרון קנטור, עמוס שוב, ארז בן הרוש, נמרוד רשף ודידי דוקסין.
המשחק עצמו הוא משחק פלטפורמה בגוף שלישי המבוסס על תגובה מהירה והתחמקות ממכשולים. גיבור המשחק הוא טרול בשם הוגו, שעליו להציל את משפחתו מהמכשפה הרעה גריזלדה שחטפה אותם. כאשר הוגו היה נפסל, הוא נהג לומר משפטים משעשעים כמו "הלו, להתעורר שם! ניסיון אחרון". כל מספר תוכניות הוחלף הרקע במשחק (כך שאלה כללו סצינות ברכבות, מטוס או בכדור פורח). הניקוד במשחק היה מתקבל על ידי איסופם של "שקי כסף", "שקי זהב" (שערכם גבוה יותר) ובונוסים, שהיו מתקבלים עם סיום המסלול. פסילות בדרך היו מפחיתות מן הניקוד הנצבר, כמו גם שק אחד ויחיד במשחק המכונה "שק עם קקי", שמובחן בצבעו משאר השקים, ואיסופו בטעות היה מפחית 1,000 נקודות.
תוכנית הטלוויזיה
זכויות השידור נרכשו לשידור בישראל על ידי חברת "ICP". שידור התוכנית החל ב-3 ביולי 1994 והסתיים באוגוסט 1997. היא שודרה בימי ראשון עד חמישי בשידור חי בשעות הצהריים המוקדמות. אורכה היה 25 דקות ובמרכזה עמדו המשחק ודמותו של הוגו. מוזיקת הרקע שהושמעה לאורך התכנית הולחנה על ידי אורי כבירי. לעיתים כללה התוכנית גם קטעים קומיים. פינה מצולמת מפורסמת וזכורה ששודרה בתוכנית הייתה הפינה בה גילם גיל ססובר את הוגו ונועה ירון-דיין את הוגולינה (שנקראה הוגית), אשתו של הוגו, והתיימרה להציג את חיי היומיום של הזוג וילדיו. הפינה צולמה בפארק הירקון.
בעקבות ההצלחה של התוכנית נוצרה סדרת בת בשם "עולמו של הוגו" ב-1996 בהגשה משותפת של גיל ססובר, אפרת רייטן וטל ברמן. התוכנית כללה 14 פרקים ושודרה בימי שבת ואורכה היה כשלוש שעות. גם מוזיקת הרקע שהושמעה לאורך תוכנית זו הולחנה על ידי אורי כבירי. את התוכנית ערך עודד נפחי.
באוגוסט 2021 עלה לאתר "הארץ" תחקיר המאשים את הפקת התוכנית בכך שאיש צוות שיחק במקום הילדים כך שזויפו תוצאות המשחק. אולם טל ברמן, אחד ממנחי התוכנית ההיסטורית, טען שזה לא נכון, שהעניין יצא מפרופורציה בגלל בדיחה שלא הובנה נכון, ושייתכן שנוצר בלבול בעקבות מקרים חריגים בהם ילדים שיחקו מהאולפן ולא מהבית.
שימוש בדמותו של הוגו על ידי חברת החשמל
בין השנים 1998–2001 כיכב הוגו בפרסומות של חברת החשמל לישראל בתור גיבור לקמפיינים המעודדים ילדים לשימוש בטוח בחשמל.
במסגרת שיתוף פעולה עם ערוץ הילדים לצורך הקמפיין, בשנת 1997 שודרה מדי יום התוכנית "חידה חשמלית". החידות שנשאלו עסקו בחשמל ובמושגים הקשורים לו ובשימוש בטוח בו.
שימוש בדמותו של הוגו במשחקי מחשב ביתיים
בנוסף, חברת קומפדיה ייבאה לישראל מספר משחקים של הוגו שאותם אף תרגמה לעברית, כמו למשל "הוגו: מסתורי מראת הרשע".
"ערכות לתלמיד" של הוגו
חברה נוספת אשר עשתה שימוש בדמותו של הוגו הייתה חברת "לאפאייט", אשר הוציאה "ערכות לתלמיד" של הוגו בשנת 1997, הכוללות בין היתר מדבקות שם לתלמיד, מחברות, קלסרים ומערכת שעות.
הוגו על הבמה
ב-1996 הועלה בישראל מחזמר לילדים, שמרכזו סיפור היריבות בין הוגו לבין גריזלדה המכשפה. את המחזמר כתב אוהד אשכנזי וניהל מוזיקלית חגי אלקיים. את השירים הלחינו גיא מרוז, אלון אולארצ'יק, קובי רכט ודני רייכנטל. המשתתפים במחזמר היו: ויקי בהיר ("גריזלדה"), עמיר שלום ("הוגו"), אפרת רייטן (לסירוגין עם טל מן), אורי בנאי, זבולון מושיאשווילי, עמוס שוב, יניב פולישוק ודבי קלפר.
המחזמר, אשר שמו היה "הממלכה הקסומה של הוגו" הועלה בהפקה של חברת טבת סרטים, שהפיקה גם את מופעי "עיר ערוץ הילדים".
ספרי הקומיקס של הוגו
לקראת שבוע הספר העברי ב-1998 הוציא ערוץ הילדים יחד עם הוצאת הספרים "מודן" שני ספרי קומיקס של הוגו מאת הקומיקסאי קורן שדמי.
מיכאל נעמן
מיכאל נעמן (נולד ב-3 באפריל 1930) הוא מהנדס ותעשיין ישראלי, שירת במערך הטכני של חיל האוויר הישראלי והקים את חטיבת האלקטרוניקה בתעשייה האווירית לישראל.
קורות חייו
מיכאל נעמן נולד בפולין, בן לאברהם מרדכי ולמלכה ויינפלד. בזמן מלחמת העולם השנייה הוגלתה משפחתו לסיביר. בתום המלחמה למד כנער טכנאות רדיו במחנה עקורים בגרמניה. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בעיצומה של מלחמת העצמאות. התגורר עם הוריו בחיפה, עבד כטכנאי רדיו והשלים את לימודיו בבית ספר ערב. אחרי שירותו הצבאי בחיל הקשר סיים לימודי הנדסת חשמל בטכניון והתגייס לחיל האוויר.
מיכאל הוא השביעי מבין שמונה ילדים. אחאיו הם ליבר ויינפלד, יחזקאל ויינפלד, דבורה ויינמן לבית ויינפלד, משה ויינפלד, שרה מלצר לבית ויינפלד, נפתלי הרצל ויינפלד ושמעון ויינפלד. מיכאל נשא לאישה את עליה לבית שחורי, מורה, מחנכת ויועצת חינוכית, ולהם ארבעה ילדים ותשעה נכדים.
פועלו
מיכאל נעמן התגייס לשירות כמהנדס אלקטרוניקה בחיל האוויר בשנת 1956. עמד בראש צוות האלקטרוניקה במשלחת הישראלית לפיתוח המיראז' 5 (1965). הקים את מחלקת מערכות שבמחלקת ציוד (בהמשך להק ציוד) וניהל אותה. כמפקד הראשון של מצ"ד 8, היה אחראי על קליטת המערכות האלקטרוניות הראשונות בחיל האוויר, בכללן פיתוח מערך טילי ההוק ומערכות מוטסות רבות. בהמשך הוביל ופיקד על צוות אִפיוּן מטוס העתיד "חדיש", פרויקט שהגדיר את דרישות חיל האוויר למטוס המותאם לצרכים הספציפיים של מדינת ישראל לסוף האלף השני. עבודת הצוות נקטעה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, אך שימשה בהמשך כבסיס להגדרות העבודה המקורית על מטוס ה"לביא". במהלך מלחמת יום הכיפורים, במסגרת "הרכבת האווירית" שדרכה סיפקה ארצות הברית מערכות נשק לצה"ל ("מבצע ניקל גראס"), היה נעמן אחראי על הגדרת הצרכים ועל הטמעת הציוד החדש תוך כדי לחימה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים התמנה מיכאל נעמן, כקצין בדרגת אלוף-משנה, לתפקיד סגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית (בשנים 1974–1978), והיה אחראי על תהליך ההצטיידות של צה"ל לאחר המלחמה.
בשנת 1978, לאחר פרישתו מצה"ל, התמנה לסמנכ"ל בתעשייה האווירית לישראל והקים את חטיבת האלקטרוניקה שאיחדה חמישה מפעלים (אלתא, מבת, מלמ, תממ ומגל), איחוד שהביא להגברת היעילות ושיתוף הפעולה בין המפעלים השונים. בשנת 1982 הוקמה מִנהלת מטוס הלביא, ומיכאל נעמן מונה לעמוד בראשהּ.
בשנת 1983 פרש מיכאל נעמן מתפקידו בפרויקט הלביא, וזאת במחאה על השינויים בייעוד ובעלויות הייצור של המטוס לפי דרישת שר הביטחון החדש, משה ארנס. נעמן עבר לעסקים פרטיים, הקים את חברת "מטטרון" (Metatron Ltd) ועסק בפיתוח מערכות אלקטרוניות שונות עבור חיל האוויר הישראלי, במימון כספי הסיוע של ארצות הברית לישראל. בשנת 1990 רכש את חברת "עתיר" שפיתחה מערכות מטאורולוגיות לשוק הצבאי והאזרחי. המערכות זכו בתחרות מול חברת וייסלה הפינית, חברה שהשתתפה שנים רבות בחרם על ישראל והייתה המובילה בעולם בתחום מערכות המטאורולוגיה. המערכת של "עתיר" נרכשה על ידי השירותים המטאורולוגיים של ישראל ושל הודו וכן עבור צבאות בלגיה, יוון ודנמרק.
בין השנים 2000 ל-2015 כיהן במועצת המנהלים של מח"א (מפעלי חמצן ואַרגוֹן) ובמקביל ניהל פרויקט בנייה. בשנים האחרונות הוא עוסק בכתיבת זכרונותיו.
הסכם לוזאן
הסכם לוזאן היה הסכם שלום שנחתם ב-24 ביולי 1923 בלוזאן שבשווייץ, בידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, יוון, בריטניה, איטליה וצרפת, יפן ורומניה והסדיר באופן סופי את גורלה של אסיה הקטנה לאחר התפרקותה של האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה והדיפת הכוחות הצרפתים והיוונים משטחיה במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה. ההסכם ביטל את הסכם סוור מ-1920 לו התנגדו הטורקים ואימץ את עיקריה של שביתת הנשק של מודניה מ-1922.
הסכם לוזאן נחתם לאחר דיונים ממושכים שנמשכו בהפסקות מ-20 בנובמבר 1922. את הטורקים ייצג איסמט פשה וראש צוות המשא ומתן היווני היה אלפתריוס וניזלוס.
עיקריו של ההסכם בן 143 הסעיפים קבעו כדלקמן:
חילופי האוכלוסייה המוסכמים בין שתי המדינות נחשבים לאחד המאפיינים יוצאי הדופן של הסכם לוזאן, ובעוד שהזיכרון הלאומי הטורקי זוכר "חילופי אוכלוסייה" (Türkiye-Yunanistan Nüfus Mübadelesi), התקבע האירוע בזכרונם של היוונים כ"אסון אסיה הקטנה" (Μικρασιατική καταστροφή) או "הקטסטרופה".
עניין הסכם לוזאן נידון בפס"ד לוטוס (1926) בבית הדין הבינלאומי בהאג מטעם חבר הלאומים. הדיון עסק במקרה התנגשות בין אוניית דואר צרפתית וספינת פחם טורקית באזור ללא שליטה ימית טריטוריאלית. השאלה המשפטית שעלתה: האם קיימת לטורקיה סמכות שיפוט להעמיד לדין את המלחים שעל הספינה הצרפתית. בית הדין הקבוע לצדק בינלאומי מצא כי בעוד אמנת לוזאן מפנה לעקרונות כלליים של המשפט הבינלאומי - יש לפנות למנהג הרווח על מנת להכריע בסוגיה זו. כך נקבע, כי מאחר שאין מנהג אחר האוסר זאת, טורקיה יכולה להפעיל סמכויות שיפוט ולהעמיד לדין את המלחים הצרפתיים, אשר כבר נמצאו בטורקיה.
הארמייה ה-19 (ורמאכט)
הארמייה ה-19 (בגרמנית: 19. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה נוסדה ב-26 באוגוסט 1943 בפיקוד גאורג פון זודנשטרן. הקמת הארמייה באה בעקבות "מבצע לפיד" שהנהיגו בעלות הברית בחופי אלג'יר ומרוקו. התנגדות הצרפתים ששלטו באזורים אלו באותה תקופה הייתה מזערית, מה שגרם לגרמנים לפקפק בבעלי בריתם. לפיכך יזמו גרמניה ואיטליה הפשיסטית מבצע מהיר במהלכו נכבשה צרפת של וישי. הכוח התוקף במבצע זה נקרא "קבוצת ארמיות פלבר", לאחר שצרפת של וישי כבר הייתה כבושה, פורקה הקבוצה ועל בסיסה הוקמה הארמייה ה-19. הארמייה הייתה אמורה להגן על דרום צרפת, הרי הווז', אלזס, באדן ווירטמברג. אולם היא זכתה אך לתשומת לב מועטה מצד המטכ"ל הגרמני, ציודה היה מיושן וחייליה היו עייפים וחסרי מורל.
ב-15 באוגוסט 1944, פלשו בעלות הברית לדרום צרפת במה שכונה "מבצע דרגון". הארמייה ה-19 ספגה אבדות כבדות, 7,000 הרוגים ו-20,000 פצועים, אולם המטה הכללי שלה נסוג בשלמותו צפונה. הארמייה לקחה חלק פעיל בקרב ההגנה על נהר הריין, אולם בהדרגה נסוגה מפני כוחות צרפת החופשית שדחקו אותה דרך וירטמברג ובאדן. מפקד הארמייה אריך ברנדנברגר נכנע לכוחות צבא ארצות הברית ב-21 באפריל 1945. אם כי חלקים מהארמייה המשיכו ללחום עד ה-8 במאי.
קומו (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
רשות ניירות ערך
רשות ניירות ערך היא רשות סטטוטורית בישראל העוסקת בשמירת עניינו של ציבור המשקיעים בניירות ערך. הרשות הוקמה ופועלת על פי חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968.
יו"ר הרשות וחבריה מתמנים בידי שר האוצר. מקצת מן החברים ממונים מקרב הציבור ומקצתם מקרב עובדי המדינה (סעיף 3(א) לחוק ניירות ערך). לאחרונה נחשף כי האיזון במינויים של חברי הרשות הופר בצורה גסה, שכן נכון לשנת 2023 מכהנים 5 עובדי מדינה מול חבר אחד בלבד מקרב הציבור. הרשות מעסיקה רואי חשבון, משפטנים, כלכלנים ועובדי מנהל. הרשות ייסדה, יחד עם לשכת רואי חשבון בישראל, את המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, ומשמשת שותפה שווה בו.
תפקידי הרשות
במסגרת תפקידה מטפלת הרשות בתחומים הבאים:
מתן היתר לפרסום תשקיפים
תשקיף הוא מסמך הנותן גילוי מלא של כל מידע החשוב למשקיע השוקל לרכוש את ניירות הערך שהתאגיד מציע לציבור. התשקיף כולל, בין היתר, תיאור של ניירות הערך המוצעים, תיאור של עסקי החברה ואת דוחותיה הכספיים.
לאחר מספר פרשות חמורות בהן כספים שגויסו ללא תשקיף, באמצעות פרסום נרחב באינטרנט ובאמצעי תקשורת, נותבו למיזמי הונאת פונזי בשנים 2014–2016 ובכללן קרן אור, יוטרייד, ופרשת אמיר ברמלי-"קרן קלע", הרשות הגבירה את מאמצי האכיפה שלה כנגד מיזמי השקעות לא מפוקחים והחמירה משמעותית את הרף על-פיו פרסום מידע נחשב לכזה המחייב תשקיף. בפרט, על-פי עמדת הרשות, כל פרסום של פרט כספי או צפי תשואה ליותר מ-35 איש מחייב כיום תשקיף.
מעקב אחר דוחות שוטפים שכל תאגיד חייב להגיש
כדי לעדכן את המשקיעים בהתפתחויות לאחר שניירות הערך כבר נסחרים על התאגיד לפרסם, פעם בשנה, דוח תקופתי הכולל דוחות כספיים, דוח הדירקטוריון על מצב ענייני התאגיד ומידע נוסף. על התאגיד לפרסם פעם ברבעון דוחות רבעוניים, הכוללים דוחות כספיים ודוח דירקטוריון וכן עליו לפרסם דוח מידי סמוך לאחר התרחשותם של אירועים מסוימים ובהם כאלו שלהם יכולה להיות השפעה מהותית על התאגיד או על מחירי ניירות הערך שלו. במקביל, עוסקת הרשות במעקב אחר דיווחים שוטפים של קרנות נאמנות.
כדי להביא מידע זה מהר ככל האפשר לידיעת המשקיעים, פתחה הרשות את מערכת מגנא - מערכת גילוי נאות אלקטרונית, שבמסגרתה מוצגות הודעות של התאגידים באתר האינטרנט של הרשות, מיד עם קבלתם מהמדווחים.
מעקב אחר מפרטים של הצעות רכש
הצעת רכש היא כלי העומד בפני אדם הרוצה לרכוש מהציבור ניירות ערך של תאגיד, אם לצורך יצירת או הגדלת החזקות (אפילו עד כדי מאה אחוזים) ואם לצורך השתלטות על התאגיד.
פיקוח על ניהולה התקין וההוגן של הבורסה לניירות ערך וזירות מסחר
במסגרת זו מתבקשת הרשות על ידי הבורסה לניירות ערך לבחון הצעות לתיקון תקנון הבורסה המוצעות על ידה ולהמליץ בפני שר האוצר וועדת הכספים של הכנסת לאמץ את אותם תיקונים הנראים לרשות כראויים וכן לאשר הנחיות ותיקונים בהן.
המחלקה לפיקוח על הבורסה וזירות הסוחר מרכזת את נושאי הפיקוח והבקרה של רשות ניירות ערך על ניהולה התקין וההוגן של הבורסה לניירות ערך בתל אביב. סמכויות המחלקה נובעות מהוראות חוק ניירות ערך, התשכ"ח – 1968 תוך התמקדות בהוראות פרק ח' של החוק הדן בסמכות הפיקוח של הרשות לעניין קביעת הוראות תקנון הבורסה והנחיותיה וחובת הפיקוח המוטלת עליה כאמור לעניין ניהולה התקין וההוגן של הבורסה.
כמו כן, המחלקה תוודא כי הפיקוח של הבורסה על פעילות חבריה, יתבצע תוך התמקדות בנושאים המהותיים, באמצעות שיטות וכלי ביקורת מתאימים, במטרה לצמצם כשלים וסיכונים הגלומים בפעילות החבר.
המחלקה פועלת גם להסדרה ולפיקוח של זירות סוחר לחשבונן העצמי, מכוח תקנות ניירות ערך (זירת סוחר לחשבונו העצמי), התשע"ד – 2014.
רישוי מנהלי תיקים, יועצי השקעות ומשווקי השקעות
הרשות מחויבת לנהל פיקוח על מילוי חובותיהם וטיפול בעבירות משמעת. במסגרת הרישוי, עורכת הרשות בחינות מקצועיות, מטפלת בבקשות לקבלת פטור מבחינות, מרכזת את רישום המתמחים ומפקחת על ההתמחות. במסגרת הפיקוח על בעלי רישיון, מרכזת המחלקה את הדיווחים של בעלי רישיון לרשות, מפקחת על מילוי חובותיהם בהתאם לחוק ומטפלת בחשדות לעבירות משמעת שהוגדרו בחוק.
עריכת חקירות
הרשות מוסמכת לערוך חקירות בעבירות על חוק ניירות ערך, חוק השקעות משותפות בנאמנות, חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות ובעבירות על חוקים נוספים מקום שהן כרוכות בעבירות על חוקים אלה. לרשות לניירות ערך ישנה סמכות חקירתית בדומה למשטרה ומתפקידה לעצור ולחקור עבריינים העוסקים בפעילות לא חוקית בבורסה לניירות ערך כגון הרצת ני"ע, מניפולציה בני"ע והנעת אחרים לבצע פעילות לא חוקית בני"ע הנסחרים בורסה. הגוף האחראי ברשות לבצע פעולות אלה הוא ועדת האכיפה המנהלית של הרשות לני"ע.
בשל מורכבותו והתמשכותו של ההליך הפלילי, הוחלט בתחילת שנת 2011 על יצירת מנגנון אכיפה מנהלית אשר נועד לטפל בהפרות של חוקי ניירות ערך אשר היסוד הנפשי הנדרש בהן הוא של רשלנות לכל היותר. קבלת סמכות זו גררה ביקרות הן בטענה של הפרת עיקרון הפרדת הרשויות והן על גובה הקנסות היכולים להיות מוטלים הן על החברה והן על מנהל הכספים או מנהל החברה באופן אישי. מנגנון זה מופעל תדיר על ידי הרשות, ונוטה להסתיים לרעת הגורם עליו מופעלת האכיפה.
סדנת יזע
סדנת יזע (באנגלית: Sweatshop) היא סביבת עבודה בעלת תנאי עבודה קשים ביותר, כאשר בדרך כלל לעובדים במקומות אלו מעט מאוד זכויות או אמצעים להתמודד עם מצבם, ולפעול לשיפורו. תנאים אלו יכולים לכלול חשיפה לחומרים מסוכנים, חשיפה לסיכון פיזי, טמפרטורות גבוהות במיוחד, או יחס נוקשה מאוד מצד המעסיקים (שעות עבודה ארוכות מאוד, עונשים, עבודה ללא הפסקה, ועוד). עובדי סדנאות היזע נאלצים בדרך כלל לעבוד זמן רב עבור שכר נמוך. פעמים רבות ישנה תופעה של העסקת ילדים בסדנאות יזע.
אף על פי שמרבית סדנאות היזע נמצאות במדינות העולם השלישי ובפרט במזרח ובמרכז אסיה, הן עלולות להתקיים בכל מדינה. סדנאות יזע התקיימו במספר תרבויות, כולל בתרבות האמריקאית של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. סדנאות יזע מייצרות מגוון של מוצרים, החל במוצרי טקסטיל וכלה בריהוט.
בעוד דעת הקהל בעולם המערבי נוטה להתנגד לקיומן של סדנאות יזע, ישנם כאלו התומכים בהן (כגון פול קרוגמן ויוהאן נורברג), בטענה שאנשים בוחרים לעבוד בסדנאות יזע מאחר שאלו מציעות להן שכר גבוה באופן משמעותי ותנאים טובים יותר בהשוואה לעבודתם הקודמת בחקלאות ידנית או חיפוש מזונם במטמנות, ושסדנאות יזע הן שלב מוקדם בתהליך של התפתחות טכנולוגית וכלכלית, במהלכו מדינה ענייה נהפכת למדינה עשירה.
חברות ענק כמו נייקי, ויקטוריה סיקרט, אייץ' אנד אם, וולמארט, הואשמו בניצול ילדים בעבודה בסדנאות יזע.
מארק לומברדי
מארק לומברדי (באנגלית: Mark Lombardi; 23 במרץ 1951 – 22 במרץ 2000) היה אמן נאו-קונספטואלי אמריקאי שהתמחה בציורים המתעדים שחיתויות פוליטיות וכלכליות.
יצירותיו
לומברדי הושפע מהפילוסוף הרברט מרקוזה וממומחה ההדמיה הוויזואלית אדוארד טאפטי. בדיאגרמות ההיסטוריות של לומברדי, הקישורים בין הדמויות והמוסדות השונים לקוחים מדיווחים חדשותיים של ארגוני תקשורת מוסמכים. הדיאגרמות, אותן כינה "מבנים נרטיביים", תיעדו פרשות שחיתות פוליטיות וכלכליות. לדוגמה, הדיאגרמה שלו מ-1999, "ג'ורג' ו. בוש, הארקן אנרגיה וג'קסון סטיבנס ~1979-90" מציגה לטענתו את הדרך בה ג'יימס באת', ג'ורג' בוש הבן ומשפחות בן לאדן היו קשורים דרך עסקאות בטקסס וסביב העולם. בין הפרשות אותן שירטט נכללו תיאורים של פרשת איראן-קונטראס, מאיר לנסקי, קשריו של הוותיקן עם המאפיה ושערוריית ההלוואות והחיסכון (S&L crisis).
20 מיצירותיו נמצאות בתצוגת קבע במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. עשר יצירות נוספות שלו מוצגות במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית והיו נושא לחקירה של ה-FBI לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
ג'ון קולטריין
ג'וֹן ויליאם קוֹלְטְרֵיין (באנגלית: John William Coltrane; 23 בספטמבר 1926 – 17 ביולי 1967) היה מוזיקאי ג'אז אמריקאי, שנמנה עם הגדולים והמשפיעים בקרב הסקסופוניסטים ועולם הג'אז בכלל. השפעתו רבה במיוחד בתחומי נגינה בסקסופון טנור וסופרן, הרחבת אפשרויות האלתור, שילוב זרמי מוזיקת עולם בג'אז ויצירת נתיבי התפתחות חדשים כהארד בופ, ג'אז מודאלי וג'אז חופשי. אף על פי שפעל כמוזיקאי יוצר רק מעט למעלה מעשור, נחשב בעיני רבים למוזיקאי בעל ההשפעה הרבה ביותר על התפתחות הג'אז לאחר מהפכת הבי בופ.
שנים ראשונות וראשית הקריירה
ג'ון קולטריין נולד לג'ון ר. קולטריין, חייט ומוזיקאי חובב, ואליס בלייר קולטריין. אבי אמו, ויליאם בלייר, היה כומר וקולטריין הצעיר קיבל ממנו חינוך דתי. הוא גדל בצפון קרוליינה, ולאחר שסיים את בית הספר היסודי ב-1939 מת אביו והותירו עם אמו ודודתו. אמו הרבתה לעבוד מחוץ לבית על מנת לפרנס את המשפחה, ולכן לא שהתה במחיצתו זמן רב. בשנה שבה החל ללמוד בחטיבת הביניים, הצטרף קולטריין ללהקה קהילתית וניגן שם בקלרינט ובקרן יער. כשסיים את החטיבה והגיע לתיכון הצטרף לתזמורת הביג בנד של בית הספר, שם ניגן בסקסופון אלט. במהלך מלחמת העולם השנייה התדרדר מצבה הכלכלי של המשפחה ואמו ודודתו עברו לניו ג'רזי כדי למצוא עבודה שם תוך שהן משאירות אותו לגדול עם יתר בני המשפחה בצפון קרוליינה. כשסיים את בית הספר התיכון, ב-1943, עבר גם הוא צפונה, לפילדלפיה, שם התאחד עם אמו.
באותו הזמן לא עבד קולטריין באופן רציף כמוזיקאי, העבודות הקבועות שלו לא היו קשורות לתחום. הוא נרשם לבית הספר למוזיקה "אורנשטיין" וניגן מעט במועדונים, מקור ההשפעה עליו בתקופה זו היה ג'וני הודג'ס. ב-1945 הצטרף לחיל הים של ארצות הברית והוצב בבסיס בהוואי. תפקידו לא היה קרבי. הוא המשיך לנגן והוציא את התקליט הראשון שלו עם ארבעה חיילים אחרים ב-13 ביולי 1946. ב-1946 שוחרר מן הצבא וחזר לפילדלפיה.
הוא הצטרף ללהקתו של ג'ו ווב ואחר כך ללהקתו של קינג קולאקס. במהלך 1946 עבר מסקסופון אלט לסקסופון טנור. בראיון חשוב עמו coltrane on coltrane שהתפרסם ב-דאון ביט בספטמבר 1960) סיפר שבתקופה זו שמע לראשונה את צ'ארלי פארקר ("בירד") מנגן והדבר היווה עבורו "מכה בין העיניים". הוא סבר שפארקר מיצה את רוב האפשרויות בסקסופון אלט. באותה תקופה הצטרף קולטריין ללהקתו של אדי וינסון, שהיה נגן סקסופון אלט, ולכן הייתה זו סיבה נוספת להחלפת כלי הנגינה שלו לטנור. באמצע 1948 עבר ללהקתו של ג'ימי הית', שהתפתחה מאוחר יותר ונקראה על שמו של האוורד מקג'י עד ל-1949, אז חזר לפילדלפיה. בסוף 1949 הצטרף לביג בנד של דיזי גילספי ונשאר עמה עד ל-1951. ב-1951 הוקלט קולטריין לראשונה מנגן סולו עם דיזי גילספי בשיר We love boogie.
עם מיילס דייוויס
קולטריין עבד בפילדלפיה כנגן חופשי (free lancer, שאינו קשור בקשר חוזי עם אף תזמורת). הוא התמכר להרואין, מה שהקשה עליו למצוא עבודה קבועה בתחום המוזיקה. בשנות החמישים המוקדמות נשכר ופוטר מספר פעמים, ממספר להקות. ב-1955 פגש את מיילס דייוויס, שהשתקם באותה תקופה מהתמכרותו לסמי שינה, והצטרף לחמישייה שלו, המכונה "החמישייה הראשונה", שכללה, בנוסף לדייוויס ולקולטריין את פול צ'יימברס בקונטרבס, פילי ג'ו ג'ונס בתופים ורד גרלנד בפסנתר. זו הייתה הפריצה הגדולה של קולטריין, ואפשר להגיד שהתגלה בזכות דייוויס. מאז שניגן איתו הוא נחשב למוזיקאי ג'אז גדול וזכה לדקות ארוכות של נגינת סולו אנרגטית. קולטריין הקליט תקליטים רבים עם ההרכב (Cookin' with the Miles Davis Quintet, Relaxin' with the Miles Davis Quintet, Workin' with the Miles Davis Quintet, ו- Steamin' with the Miles Davis Quintet) אולם חסר היה את היציבות ובמקרים רבים לא הגיע לחזרות ולהופעות. הרפרטואר של החמישייה היה בי בופ שכלל בעיקר עיבודים לסטנדרטים מוכרים. באפריל 1956 נאלץ דייוויס לפטר את קולטריין עקב מצב ההתמכרות הקשה שלו להרואין.
בתחילת 1959 חתם קולטריין חוזה הקלטות עם "פרסטיז'" וחזר ללהקתו של דייוויס, אך באפריל של אותה שנה שב פרש ממנה. ב-31 במאי 1957, הקליט קולטריין סוף-סוף את תקליטו הראשון כאמן מוביל, שנקרא בפשטות "קולטריין".
מונק ומיילס
ביוני של אותה שנה, קולטריין הצטרף לרביעיית ת'לוניוס מונק שהופיעה במועדון ה- Five Spot בניו-יורק והסולואים שלו התארכו. מהופעות אלה כמעט ולא נותרו הקלטות סבירות אלא מספר בוטלגים שחברת בלו נוט הצליחה להפיק מהם תקליטים באיכות סאונד סבירה סביב 2006. בספטמבר של אותה השנה הקליט קולטריין את אלבומו היחיד בחברת "בלו נוט" - Blue Train, שיצא לאור בדצמבר. באלבום משתתפים לי מורגן בחצוצרה, קרטיס פולר בטרומבון, פול צ'יימברס בבס, קני דרו בפסנתר ופילי ג'ו ג'ונס בתופים; קולטריין עצמו מנגן בתקליט זה בסקסופון טנור. כל הקטעים בתקליט, למעט אחד, הם פרי עטו של קולטריין. התקליט מסווג כאחת מ"אבני הפינה" של סגנון ההארד בופ. הקטע Lazy Bird מדגים לראשונה את הפיתוח הייחודי של קולטריין באלתור שנודע כקולטריין צ'יינג'ס.
באותו החודש (ספטמבר 1957), הצטרף שוב קולטריין למיילס דייוויס, שצירף אליו גם את קנונבול אדרלי בסקסופון אלט, בעמדת המתופף הציב את ג'ימי קוב ובפסנתר את ביל אוונס. הוא הקליט עם השישייה את האלבום החשוב Kind of Blue, שכל הקטעים בו עובדו על ידי ביל אוונס ושנחשב לאחד ממגדירי סגנון הג'אז המודאלי. המלודיות הפשוטות יחסית שרובן הולחנו על ידי מיילס דייוויס קיבלו גוון ייחודי בזכות האלתורים של קולטריין, הנחשבים בעיני רבים לגאוניים. במאמר בדאון ביט טבע המבקר איירה גיטלר את הביטוי "גיליונות צליל" (sheets of sound) כדי לתאר את המרקם הצלילי שיצר קולטריין בתקליט זה - "מפלים" של מאות תווים בדקה. עוד הקליט עד אפריל 1960 יחד עם דייוויס את Milestones ואת Miles & Monk at Newport שהוא חגיגה של בי בופ שוצף ללחנים של ת'לוניוס מונק, צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי ומיילס דייוויס. לאחר הקלטות אלה לא ישוב עוד קולטריין לבי בופ.
Giant Steps
מיד לאחר הוצאת Giant Steps גיבש קולטריין את ההרכב בהנהגתו יחד עם הפסנתרן מקוי טיינר, נגן הבס סטיב דייוויס והמתופף אלווין ג'ונס. חטיבת קצב זו שימשה לקולטריין בסיס יציב שעליו היה יכול לצאת להרפתקאות מלודיות והרמוניות, תוך שהוא מוביל את נגניו, ובמיוחד את טיינר וג'ונס לסולואים מורכבים לקראת ג'אז חופשי, שניכרות בו גם השפעות מוזיקה הודית. תקליטה הראשון של הרביעייה, עם קולטריין לראשונה בסקסופון סופרן, My Favorite Things, זכה להצלחה מסחרית גדולה (אלבום זהב בארצות הברית) למרות התובענות שבהאזנה לקטעים מורכבים בני למעלה מעשר דקות. הלחנים היו מתוך "ספר השירים האמריקאי הגדול", כלומר סטנדרטים מאת ג'ורג' גרשווין (summertime), קול פורטר וריצ'רד רוג'רס (שיר הנושא), דבר שבא להדגיש את ההמשכיות ו"עטף" את החדשנות הסגנונית במעטה מלודי מוכר. בתקליט זה החל קולטריין לשלב סממן מוכר שלו - "זעקות" בטונים גבוהים במיוחד, המושפעות מזעקות האקסטזה הדתית המקובלות בכנסיות האפרו-אמריקאיות אותן הכיר מקרוב. באותה שנה (1961) הקליט קולטריין שישה תקליטים, בהם Bags & Trane עם מילט ג'קסון, Olé Coltrane המצליח עם פרדי האבארד ואריק דולפי שהיה כולו ג'אז מודאלי וAfrica/Brass עם להקה בת 20 נגנים (בהם פרדי האבארד, אריק דולפי (שגם עיבד) ואחרים), בו חקר קולטריין מוזיקה אפריקאית וצעד עוד צעד לקראת ג'אז חופשי. תקליט זה היה גם הראשון שהוקלט בחברת התקליטים Impulse (ראו להלן). גם תקליט ההופעה שלו בווילג' ונגארד הוקלט בשנה זו.
בין אוונגרד לפופולריות
ב-1960 הקים המפיק קרייד טיילור את חברת התקליטים Impulse, אחד האמנים הראשונים שהוחתמו בחברה היה קולטריין, שהפך את החברה לבסיס חבורתו היצירתית והחברה נקראה גם "הבית של 'טריין". רוב האמנים עמם עבר ושיתף פעולה הוחתמו, הקליטו והובילו הרכבים שהוקלטו באולפן ההקלטות של החברה, בניהולו של רודי ון גלדר.
מאזיני ג'אז ומבקרים נחלקו בדעתם על המוזיקה של קולטריין. המוזיקה שלו ושל דולפי הוגדרה על ידי מבקר "דאון ביט" ג'ון טינן ב-23 בנובמבר 1961 כ"נוראה" וכ"אנטי-ג'אז". במאמר התגובה נאמר שעד שהמבקרים והקהל הפנימו שינוי שעשה קולטריין, הוא כבר התקדם צעד אחד נוסף במסעו ושוב נותר בלתי מובן. לאונרד פד'ר השתמש במונח "אנטי-ג'אז" (למעשה אנטי-סווינג) על מנת לתאר את הזרם המוזיקלי אליו השתייך גם אורנט קולמן ושנודע כיום כ"ג'אז חופשי" או "אוונגארד".
ב-1962 החליף קולטריין את נגן הבס רג'י וורקמן בג'ימי גאריסון ויצר את "רביעיית קולטריין הקלאסית" (עם מקוי טיינר, ג'ימי גאריסון ואלווין ג'ונס). על הבמה ניגן קולטריין בעיקר את הקטעים מ-My Favorite Things הפופולרי ויצר מספר אלבומי אולפן בעלי גוון "רגוע" יותר, הפונה לטעם הרחב של הקהל, תוך שהוא הופך את סקסופון הסופרן לכלי מקובל ואהוד, בהם אחד מאלבומיו האהובים והמצליחים ביותר, Duke Ellington and John Coltrane שבו למעשה מכיר גדול מובילי ההרכבים של דור הסווינג ב"כישרון החדש", לדברי סקוט יאנאו. שיא הניסיון של חברת Impulse לחבב את קולטריין על הציבור היה אלבום הבלדות Coltrane for Lovers, בו מציג קולטריין יכולת טכנית גבוהה ביותר גם בנגינת מלודיות בלוז מסורתיות ואיטיות.
A Love Supreme
בשנים 1962–1964, שהיו, מתוך התבוננות בקטלוג ההקלטות וההופעות של קולטריין, רגועות ונינוחות לכאורה, חל בו שינוי נפשי עמוק. קולטריין התחיל להתייחס למוזיקה באופן רוחני, דתי ומיסטי וראה בעצמו שליח שתפקידו להנהיר לעולם את תפקידה של המוזיקה כשפה מיסטית מאחדת. תוצאה ראשונה של השלב ה"מיסטי" החדש של קולטריין היא אלבומו המפורסם ביותר A Love Supreme שהוקלט עם הרביעייה הקלאסית ב-9 בדצמבר 1964. האלבום מורכב מסוויטה בעלת ארבעה חלקים: הודיה (Acknowledgement), הכרעה (Resolution), התמדה (Pursuance) ומזמור (Psalm). האלבום מוגדר לרוב בין אלבומי הג'אז המשובחים בכל הזמנים. ובין היתר דורג במקום ה-47 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון והיה אלבום זהב בארצות הברית וביפן. האלוהים אליו פונה קולטריין, כפי שהוא מסביר בהערות האלבום, הוא האל היחיד, אלוהי כל הדתות כולן. לאחר האלבום יצאו באותה רוח גם Om, Ascension ו-Meditations. קולטריין כתב מילים להמנונים ומזמורים שנגינתם מתאפיינת בנאמנות למילים על ידי פיסוק (פרייזינג) מודגש.
ב-1965 החל קולטריין להתעניין בג'אז החופשי האוונגרדי מבית מדרשו של אורנט קולמן. הוא נגמל מסמים, אלכוהול ואפילו מסיגריות והספיק להקליט 12 אלבומי סשנים באותה שנה. עדויות אחרות טוענות שקולטריין אמנם נגמל מכל אלה אך החל להשתמש ב-LSD כ"מפתח לדלתות התודעה". הוא שיתף פעולה עם מוזיקאים כארצ'י שפ, ססיל טיילור, גארי פיקוק ואחרים, אותם צירף ל"Impulse". בפרט הושפע קולטריין בתקופה זו מסגנונו של אלברט איילר. בעקבות זאת החל קולטריין לנגן תוך שימוש באובר טונים, נגינה בצלילים גבוהים ביותר (אלטיסימו) והפקת אקורדים מורכבים באופן יוצא דופן בסקסופון. סגנונו מתקופה זו נשמע בתקליטים The John Coltrane Quartet Plays, Living Space,  Transition,  New Thing at Newport,  Sun Ship ו-First Meditations. ביוני 1965 הקליט קולטריין יחד עם עשרה נגני אוונגרד צעירים בהם ארצ'י שפ, מקוי טיינר, פרעה סנדרס ופרדי האבארד את Ascension, יצירה באורך 40 דקות, שכמעט כולה אלתור משותף, עם יציאה לקטעי סולו ארוכים. לאחר הקלטת אלבום זה עזבו אלווין ג'ונס ומקוי טיינר את ה"רביעייה הקלאסית". הוא צירף את אשתו, אליס, כפסנתרנית ואת רשיד עלי כמתופף, בנוסף הוסיף להרכבו באופן קבוע את סקסופוניסט הטנור פרעה סנדרס. הדבר שינה לחלוטין את חטיבת הקצב, מחטיבה אנרגטית ועזת-עוצמה לחטיבת קצב מתונה שהקנתה מקצב מדיטטיבי ורגוע. קטעי הסולו בהקלטות המאוחרות (כגון Live at the Village Vanguard Again! ו-Live in Japan התארכו לכדי 15 דקות לנגן.
מותו
קולטריין נפטר ב-17 ביולי 1967 מסרטן הכבד שנבע ככל הנראה מהסתבכות של צהבת יחד עם השלכות ההתמכרות להרואין.
חייו האישיים
לאחר שאליס וג'ון קולטריין נישאו הם עברו להתגורר בלונג איילנד ונולדו להם שלושה בנים - ג'ון הבן והתאומים, שזכו לשמות הודיים, ראווי ואורניה (ילידי 1965).
הערכה והשפעה לאחר מותו
לאחר מותו של קולטריין המשיכו חברות התקליטים, ובייחוד חברת Impulse, להוציא אסופות קטעים שקולטריין הקליט אך לא הספיק להוציא לאור. השפעתו ניכרת בקרב סקסופוניסטים ומוזיקאים אחרים הן בג'אז והן בסגנונות אחרים, ורבים מהם מציינים את שמו כהשפעה. למרות ההכרה בהשפעתו כסמל ודוגמה, קשה למצוא מוזיקאי המהווה לו ממשיך-דרך וממשיך את סגנונו.
כבר ב-1965 נבחר להיכנס להיכל התהילה של הג'אז אולם את פרס גראמי הראשון שלו קיבל רק לאחר מותו ב-1982 על "הסולו הטוב ביותר" מתוך האלבום "Bye Bye Blackbird". ב-1997 זכה לפרס גראמי על מפעל חיים. ב-2007 זכה לפרס פוליצר מיוחד על היותו "דמות איקונית" (icon) בעולם הג'אז.
ב-1971 הכריזה עליו הכנסייה האפריקאית האורתודוקסית בסן פרנסיסקו כעל קדוש ובתפילותיהם הם משלבים מוזיקה שלו ומילים שכתב.
לקריאה נוספת
.
מוריס ולאמנק
מוריס (דה) ולאמנק (בצרפתית: Maurice de Vlaminck; 4 באפריל 1876 – 11 באוקטובר 1958) היה צייר צרפתי, מהבולטים בזרם הפוביזם.
ביוגרפיה
נולד בפריז למשפחה ממוצא פלמי שעסקה במוזיקה. בגיל 16 עזב את הבית ועבר להתגורר בשאטו. התפרנס תחילה כמכונאי ואחר-כך כרוכב מקצועני במרוצי אופניים והשלים הכנסה בהוראת נגינה. ב-1899 הוא החל לצייר בעקבות מחלת טיפוס שמנעה ממנו פעילות ספורטיבית. במקביל, הוא פגש באופן מקרי את אנדרה דרן ברכבת והשניים התיידדו והחלו לצייר ביחד.
כבר בתחילת דרכו כצייר הפגין ולאמנק את אופיו הסוער ובציורו מ-1900 – "הבר" אפשר לראות כבר קומפוזיציה נועזת ושימוש בצבע אשר לא היה מקובל לפני כן, כמו גם סימנים של האקספרסיוניזם שהופיע רק חמש שנים מאוחר יותר בגרמניה. ולאמנק הושפע עמוקות מואן גוך ודבר זה ניכר בכל ציוריו באותן שנים. לעומת חבריו הפוביסטים, ובמיוחד דרן ומאטיס שהתלבטו לגבי בעיות מושגיות ותאורטיות, לולאמנק לא היו ספקות לגבי דרכו האמנותית ובציוריו משתקף אופיו הנלהב והמרדני. בשנים 1904–1901, בזמן שמאטיס הפסיק לצייר בגלל בעיות כלכליות ודרן שירת בצבא, ולאמנק היה האמן היוצר הבולט בקבוצת הפוביסטים.
ב-1905, לאחר התערוכה ב"סלון הסתיו" שחשפה לראשונה את ציוריהם של הפוביסטים בפני מבקרי האמנות הפריזאים, ושבה הציג ולאמנק שמונה ציורים, הוא קבל חוזה מאספן האמנות אמברואז וולארד, דבר שאפשר לו לפרוש מעיסוקים אחרים ולהקדיש את עצמו לציור. בתקופה מסוימת הוא הצטרף לקוביזם, כשזה היה בשנותיו הראשונות, אך נטש את הזרם החדש וחזר לסגנונו הישן, הפעם עם השפעה חזקה של סזאן.