cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גביע האתגר הסקוטי
בתחרות משתתפים 56 מועדונים, נכון לעונת. בתחילה התחרות יועדה לקבוצות מהצ'מפיונשיפ הסקוטי, מהליגה הסקוטית הראשונה ומהליגה הסקוטית השנייה. בעונת 2016/17 הצטרפו אליהן הקבוצות על גיל 20 של מועדוני ליגת העל הסקוטית, אלופת ליגת היילנד, אלופת ליגת השפלה וכן לראשונה קבוצות מחוץ לסקוטלנד - אלופת ליגת העל של צפון אירלנד ואלופת ליגת העל הוולשית. החל מעונת 2017/18 הצטרפו לטורניר שתי קבוצות מליגת העל האירית בכדורגל.
התחרות התקיימה לראשונה בעונת, כדי לחגוג את יום השנה ה -100 של ההיווצרות של ליגת הכדורגל הסקוטית. זה היה אמור להיות תחרות חד פעמי אך היא המשיכה בשל הפופולריות שלה. הזוכה הראשונה של הטורניר הייתה דנדי שנצחה את אייר יונייטד. הזוכה הנוכחית היא דנדי יונייטד שניצחה 1-2 בגמר את סנט מירן. הניצחון בגמר עם ההפרש הכי גבוה בהיסטוריה של הטורניר היה בגמר 2016, שבו הביסה גלאזגו ריינג'רס את פטרהיד 0-4, ביחד עם הניצחון בגמר 2015 שגם הוא נגמר ב-0-4.
פורמט
התחרות היא טורניר נוק-אאוט שמשחקים בה 32 מועדונים. אין משחק גומלין, כך שכל המשחקים שהסתיימו בתיקו לאחר 90 דקות הם יוכרעו על ידי תוספת זמן או בעיטות עונשין. הסיבוב הראשון של המשחקים מתחיל בתחילת עונת הכדורגל הסקוטי, בשבוע שלפני תחילת עונת ה-SPFL. בעונת, הסיבוב הראשון והשני היו מחולקים לשלושה אזורים גאוגרפיים - צפון / מזרח ודרום / מערב - עם 16 מועדונים בכל אזור, משבצים את המועדונים באקראי והמועדון הראשון משחק בבית. המנצחת עולה לסיבוב הבא והמפסידה מודחת מהטורניר. לאחר הסיבוב השני שמונת המועדונים שנותרו, ארבעה מכל אזור, יכולים לשחק מועדון מאזור אחר נגד מועדון מאזור אחר.
היסטוריה
התחרות נוצרה בעונת כדי לחגוג את יום השנה ה-100 לליגת הכדורגל הסקוטית שנוסדה בשנת 1890. התחרות נועדה להיות לעונה אחת בלבד, אך המשיכו אותה בשל הפופולריות שלה. זו באה לידי ביטוי במספרי צופים גבוהים במשחקים בסיבובים המאוחרים של הטורניר כולל קיבולת קהל מלא של 11,506 בגמר הראשון שהיה באצטדיון פיר פארק. התחרות נערכה בחסות החברה המסחרית DIY B & Q ושם B & Q מאה שנה בגביע בשנה הראשונה והמשיך כB & Q הגביע לארבע עונות לאחר מכן. התחרות נוהלה במשך שלוש עונות ללא חסות עקב שהליגה כיסתה את עלויות הטורניר והפרס, אבל זה היה בלתי נסבל וגרם שביטלו אותה לעונה אחת ב-, לפני שהטורניר הוקם מחדש בשנת 1999 עם ספונסר חדש. למרות שזה לא פופולרי כמו תחרויות אחרות כמו הגביע הסקוטי, אבל הוא מספק למועדונים קטנים יותר עם הזדמנות גדולה יותר של זכייה בגביע בשל העדר מועדונים מהשורה הראשונה מהטורניר. כאשר סטנהאוזמיואיר זכה בגמר בשנת 1996 שנחשב להישג הגדול ביותר של המועדון בהיסטוריה מאז שהוא נוסד. כמות הצופים במשחקים בסיבובים המוקדמים של הטורניר הם לא שונים בהרבה מכמות הצופים במשחק בית ממוצע בתחרות ליגה, אבל שהתחרות מגיעה לשלבים האחרונים הם בדרך כלל יותר. שיא הצופים במשחקים (חוץ מהגמר) זה 1,575 במשחק חצי הגמר של אנאן אתלטיק נגד פלקירק בשנת 2011.
מספר המתחרים השתנה ביחס למספר המועדונים עם חברות בליגות הכדורגל הסקוטיות. הטורניר הראשון בהשתתפות 28 המועדונים בליגה הראשונה והשנייה אשר הוקטנו ל-26 עד שנת 1994, כאשר הליגה הורחבה ואורגנה מחדש לשלוש חטיבות הגדלת מספר המועדונים ל-30. בתחרות שני המועדונים שדורגו במקומות הגבוהים ביותר בליגת הכדורגל היילנד עם רישיון מועדון מההתאחדות הכדורגל הסקוטית הוזמנו להתחרות בתחרות, על מנת להביא את מספר המתחרים ל-32. לפני השינוי בשנת 2010, כמה מועדונים הודחו מהטורניר בהגרלה בסיבוב הראשון כדי לאזן את מספר המועדונים. גביע האתגר המשיך בחסות ה-SPFL אחרי שליגת הכדורגל הסקוטית התמזגה עם הפרמייר ליג הסקוטי בשנת 2013. אחד השינויים בשלב זה היה ששני המקומות המוזמנים פוצלו, מקום אחד למקום הראשון בליגת היילנד (עם רישיון מועדון מההתאחדות) ומקום אחד הולך לזוכה בסיבוב בין מועדונים מליגת מזרח סקוטלנד וליגת דרום סקוטלנד. זה היה פשוט יותר בעונה, עם שני מקומות נוספים: אלופת ליגת היילנד ואלופת ליגת השפלה.
אצטדיונים
בסיבובים שלפני הגמר, הקבוצה המוגרלת ראשונה בכל זוג היא הקבוצה "המארחת" (שבמגרשה הביתי יתקיים המשחק). את המקום ניתן להעביר לזה של קבוצת החוץ או לשנות למקום נייטרלי מטעמי ביטחון כזה שמסוגל לארח מועדון עם הרבה אוהדים או להיות זמין מהמקום.
אצטדיוני הגמר
משחק הגמר של הטורניר משוחק באצטדיון נייטרלי, בדרך כלל שהוא קרוב גאוגרפית או במרחק שווה למקום שבו המועדונים מבוססים. שמונה מקומות שונים אירחו את הגמר, אצטדיון פיר פארק היה הראשון שאירח את הגמר בשנת 1991, ומאז ארח שלושה משחקי גמר נוספים, האחרון בשנת 1998. מקומות אחרים שארחו את הגמר יותר מפעם אחת הם: אצטדיון מקדיארמיד פארק, אצטדיון ברודוו'ד, אצטדיון אקסלסיאור ואצטדיון אלמונדבל.
זוכים וסגנים
21 מועדונים הגיעו לגמר, מהם 14 שזכו בתחרות. הזוכים הראשונים היו דנדי בשנת 1991. המועדון מצליח ביותר הוא פלקירק עם ארבע זכיות מארבע הופעות בגמר. רוס קאונטי, המילטון אקדמיקל וקווין אוף דה סאות' שהגיעו גם הם ארבע פעמים לגמר אבל עם פחות הצלחה. שלושה מועדונים הגיעו לגמר בעונות רצופות, אייר יונייטד עשתה זאת בשנתיים הראשונות של הטורניר אך הפסידה בשניהם. המועדונים היחידים שהגנו על התואר שלהם הם: המילטון אקדמיקל ואיירדרי יונייטד, זה אפשרי עבור הזוכה בטורניר להיות מסוגל להגן על התואר שלו. אם מועדון עלה מהצ'מפיונשיפ הסקוטי (הליגה השנייה) באותה עונה לפרמיירשיפ הסקוטי (הליגה הראשונה), המועדון הופך זכאי להתחרות בטורניר. זה קרה לפלקירק פעמיים, אינברנס וסנט מירן.
רוב הזוכים והסגנים היו מהליגה השנייה, בעוד שרק ארבעה מועדונים זכו בתחרות מתחת לליגה השנייה. סטנהאוזמיואיר הפכה לקבוצה הראשונה שעשתה זאת בשנת 1996, ואחריה סטראנרייר שנה מאוחר יותר בשנת 1997 ואלואה אתלטיק בשנת 2000. המועדון האחרון שזכה בתחרות שהיה מתחת הליגה השנייה היה קווין אוף דה סאות', בשנת 2013. כל הזוכים והסגנים שהיו מתחת לליגה השנייה היו מהליגה השלישית.
קומסיין
קומסיין (Comsign) היא חברה העוסקת בפיתוח ויישום פתרונות אבטחת מידע ותקשורת מאובטחת לשוק הישראלי. נכון ל-2022, קומסיין היא אחת משני גורמים מאשרים (לצד חברת פרסונל אי די) מצד משרד המשפטים.
בנוסף להיותה גורם מאשר לחתימות דיגיטליות בישראל, חברת קומסיין היא החברה היחידה בישראל המוכרת כגורם מאשר לפי eIDAS, התקינה האירופית המחמירה והמתקדמת בעולם. משמעות הדבר היא שהתעודות דיגיטליות המאושרות של קומסיין קבילות בכל מדינות אירופה.
אודות
קומסיין קיבלה את אישור משרד המשפטים לשמש כגורם להנפקת חתימות אלקטרוניות מאושרות (CA) על פי חוק חתימה אלקטרונית. בנוסף, קומסיין היא היחידה בישראל שקיבלה אישור כ-International Trusted Root CA (גורם מאשר בינלאומי מהימן) מחברות האחראיות על מערכות ההפעלה והאפליקציות הנפוצות בעולם וביניהן: Microsoft, Apple, Adobe ועוד, ובהתאם כל מסמך החתום בחתימה אלקטרונית שהונפק על ידי קומסיין יוכר בכל מחשב בעולם.
קומדע, חברת האם של קומסיין, הוקמה בשנת 1985 ועוסקת בפיתוח ויישום פתרונות אבטחת מידע ותקשורת מאובטחת לשוק הישראלי.
בשנת 2021 היא זכתה לצד חברת NESS במכרז להקמת הפרויקט הלאומי "תעודה דיגיטלית לכל אזרח".
היסטוריה
חברת קומסיין נוסדה בשנת 2000 על ידי זאב שטח, בתור חברה-בת של קומדע. מטה החברה הראשי ממוקם בתל אביב, והיא מחזיקה סניפים גם בחיפה ובירושלים וכן סניף נוסף בלונדון. החברה מעסיקה כ-120 עובדים.
קישורים חיצוניים
חוק חתימה אלקטרונית, התשס"א-2001, אתר הכנסת, 31/07/2000
חוק חתימה אלקטרונית (תיקון מס' 3), התשע"ח-2018, אתר הכנסת, 22/01/2018
חברי רשימת אמון מאושרים על ידי Adobe, אתר אדובי, 26/4/2022 (אנגלית)
הכרה בפורום ה-CSC, אתר Cloud Signature Consortium (אנגלית)
הכרה בפורום הCABF (אנגלית)
חברות בפורום ה-FIDO, אתר Fast IDentity Online (אנגלית)
חברות בפורום ACAB, אתר Accredited Conformity Assessment Bodies' Council (אנגלית)
חברות ב-FHIR, אתר Fast Healthcare Interoperability Resources
חברות ב-PKIC, אתר Public Key Infrastructure Consortium (אנגלית)
פרויקט חתימה אלקטרונית לכל עובדי הכללית, אתר PC אנשים ומחשבים, 22/05/2022
יונאס קנודסן
יונאס היורט קנודסן (בדנית: Jonas Hjort Knudsen; נולד ב-16 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת המגן השמאלי במאלמה.
קריירת מועדונים
קנודסן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של היירטינג, ממנה הצטרף לזו של אסביירג. בנובמבר חתם בקבוצה הבוגרת. ב-28 במרץ 2010, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 4-0 לראנס והפך לכדורגלן השני הצעיר בתולדות הקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונת, הפך לשחקן הרכב לאחר עזיבתו של קווין קונבוי לניימכן.
ב-31 ביולי 2015, קנודסן חתם לשלוש שנים באיפסוויץ' טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-8 באוגוסט 2015, קנודסן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2–2 נגד ברנטפורד. ב-19 באפריל 2016, קנודסן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פולהאם. בינואר, קיבל הצעה להאריך את חוזהו שנגמר בקיץ שלאחר מכן, אך קנודסן סירב ושוחרר מהמועדון בסיום העונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, קנודסן שיחק בנבחרות הצעירות של דנמרק.
ב-28 ביוני 2014, קנודסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד. קנודסן, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
אנתוני ג'וליוס
אנתוני רוברט ג'וליוס (באנגלית: Anthony Julius; נולד ב־16 ביולי 1956) הוא עורך דין ואקדמאי בריטי, הידוע בין היתר כעורך הדין של דיאנה, הנסיכה מוויילס, ודברה ליפשטדט. הוא סגן יו"ר משרד עורכי הדין בלונדון מישקון דה רייה.
ג'וליוס הוא יו"ר אוקסרה.
ביוגרפיה
ג'וליוס הוא בנו של קמעונאי בגדי גברים בלונדון, שמת בגיל צעיר מגידול במוח. ג'וליוס התחנך בבית הספר City of London. הוא למד ספרות אנגלית במכללת ג'יזס קולג' בקיימברידג', וסיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1977.
באמצע שנות התשעים סיים דוקטורט בספרות אנגלית ביוניברסיטי קולג' בלונדון בהדרכת הסופר והאקדמאי דן ג'ייקובסון.
הוא נבחר על ידי דיאנה, הנסיכה מוויילס, כנציגה המשפטי כאשר התגרשה מצ'ארלס, נסיך ויילס, בשנת 1996. הוא היה סגן נשיא קרן הזיכרון לדיאנה, הנסיכה מוויילס, עד שהקרן נסגרה ב-2012. הוא היה ממייסדי קרן הצדקה והיו"ר הראשון שלה.
הוא ייצג את דברה ליפשטדט, והגן עליה בהצלחה במשפט דיבה, שתבע אותה מכחיש השואה דייוויד אירווינג. ליפשטדט והמו"לים שלה זוכו באפריל 2000. סרט עלילתי על האירוע, הכחשה, עם אנדרו סקוט המגלם את ג'וליוס, יצא לאקרנים בשנת 2016.
הוא כתב מספר ספרים בנושאים שונים. הוא כתב את ספרו החמישי בנושא צנזורה על האמנויות בדמוקרטיות ליברליות.
ג'וליוס הוא עורך יועץ בכתב העת לאקטואליה "פאתום". בין השנים 2011 ל-2014 הוא היה יו"ר הוועד המנהל של ג'ואיש כרוניקל.
בין השנים 1996–1998 היה מרצה במשרה חלקית בפקולטה למשפטים ביוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא משמש כנאמן ב-PEN האנגלית, אגודת הסופרים העולמית. ג'וליוס הוא גם יו"ר הנאמנים של קרן נאמנות הפנומן. בין השנים 2007–2013 מילא תפקיד פעיל בקמפיין נגד החרם האקדמי על האוניברסיטאות בישראל. במאמר שפרסם גרדיאן יחד עם ההיסטוריון סיימון שאמה, כתב ג'וליוס "זו לא קריאת החרם הראשונה המופנית כלפי יהודים. ב־1 באפריל 1933, שבוע לאחר עלייתו לשלטון, הורה היטלר להחרים חנויות יהודיות, בנקים, משרדים ובתי כלבו." פעילויות אחרות של ג'וליוס בהקשר זה כללו את ייצוגו של רוני פרייזר בתביעה נגד איחוד האוניברסיטאות והמכללות (UCU). פרייזר, שהיה חבר באיגוד, התלונן שהארגון יצר סביבה "מאיימת", "עוינת" הפוגעת בזהותו היהודית. לאחר דיון בן 20 יום דחה בית הדין את תביעתו, תוך שהוא נוזף בחומרה בג'וליוס על "שימוש לרעה בהליך המשפטי".
חיים פרטיים
הוא התחתן עם ג'ודית ברני בשנת 1979; לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים, אך מאוחר יותר התגרשו. בשנת 1999 התחתן עם דינה רבינוביץ' ונולד להם ילד אחד. אשתו נפטרה בשנת 2007 מסרטן השד. בשנת 2009 הוא התחתן עם קטרינה לסטר, והוא אב חורג לשני ילדיה. נולד להם בן יחד בשנת 2011.
פרס הווידאו קליפים של MTV לשיתוף הפעולה הטוב ביותר
פרס הווידאו קליפים של MTV לשיתוף הפעולה הטוב ביותר הוא אחד הפרסים הכלליים המוענקים מדי שנה במהלך טקסי פרסי הווידאו קליפים של MTV השנתיים. הפרס ניתן לראשונה בשנת 2007 תחת השם "שיתוף הפעולה המטלטל ביותר" (באנגלית: Most Earthshattering Collaboration) כאחד מן הפרסים הנוספים שחולקו באותו טקס, לשיר "Beautiful Liar" של הזמרות האמריקאיות ביונסה ושאקירה. כאשר הטקס שב לפעילות בשנת 2008, שונה שם הפרס לפרס לשיתוף הפעולה הטוב ביותר.
ביונסה היא הזמרת עם מספר הרב ביותר של זכיות בפרס זה עם שלושה פסלוני אסטרונאוט, טיילור סוויפט וליידי גאגא הבאות בתור עם שני פסלונים כל אחת. ריאהנה ואריאנה גרנדה הן האמנים עם מספר הרב ביותר של מועמדויות בפרס זה עם שישה כל אחת, וביונסה הבאה בתור עם חמש מועמדויות.
היסטוריה
ביונסה היא הזמרת עם מספר הרב ביותר של זכיות בפרס זה עם שלושה פסלוני אסטרונאוט.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012)
המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) היו הפעם ה-14 שבה השתתפה משלחת ישראלית במשחקים הפאראלימפיים, מאז החלה את השתתפותה במשחקים בשנת 1960. ישראל דורגה במקום 45 עם 8 מדליות בסך הכל מהן 1 זהב, 2 כסף ו-5 ארד.
חברי המשלחת
במשלחת הישראלית 25 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפים.
שיט
(בסוגריים - השיוט הגרוע שאינו נחשב בדירוג הכולל)
עלי ומכתש
העלי הוא מוט כבד שצורתו מעין אלה, והמכתש הוא כלי קיבול שצורתו מזכירה קערה.
באופן מסורתי, כלים אלו עשויים עץ קשיח, שיש, חרס, או נחושת. אופן השימוש בכלים הוא הנחת החומר המיועד לכתישה במכתש והכאתו באמצעות העלי.
השימושים של המכתש והעלי מגוונים, החל מהכנת פסטו מסורתי במטבח הביתי, הכנת תרופות ברפואה ועד טחינה וערבוב אבקות במינונים מדויקים בכימיה.
שימושים עבור מלאכות עתיקות
שימש בעבר גם עבור טחינה של מוצרי עץ עבור צביעת שטיחים.
שימושים רפואיים
עלי ומכתש משמשים באופן מסורתי בתהליך הכנת התרופות. תפקידם הוא לסייע בכתישת רכיבי התרופה כדי להקל על הערבוב והמינון. המכתש והעלי, יחד עם נחש הנחושת הם מסמלי הרפואה העתיקים.
בימי קדם
בתקופת "המזרח התיכון" הקדום שימש בתור כלי עבור טחינה של מוצרי מזון להכנת דבש מסוגים שונים או מוצרי חלב יבשים כגון: ג'מיד.
במקרא ובדברי חז"ל
המכתש והעלי הוזכרו ב: "אִם תִּכְתּוֹשׁ אֶת הָאֱוִיל בַּמַּכְתֵּשׁ בְּתוֹךְ הָרִיפוֹת (=חטה) בַּעֱלִי - לֹא תָסוּר מֵעָלָיו אִוַּלְתּוֹ". גם בין כלי בית המקדש נמנו: "כֵלִים לְבֵית ה' כְּלֵי שָׁרֵת וְהַעֲלוֹת וְכַפּוֹת וּכְלֵי זָהָב וָכָסֶף", ועל פי הפירוש המיוחס לרש"י הכוונה לעלי המשמש לכתישת צמחי הבושם לקטורת.
על המכתשת שהייתה בבית המקדש מספרים חז"ל : "מכתשת הייתה במקדש, של נחושת הייתה, ומימות משה הייתה, והייתה מפטמת את הבשמים. נתפגמה, והביאו אומנין מאלכסנדריא של מצרים ותיקנוה, ולא הייתה מפטמת כמו שהייתה. נטלו את תיקונה - והייתה מפטמת כמו שהייתה".
המשחקים האירופיים (2019)
בחירת העיר המארחת
מספר מדינות וערים הביע את רצונם באירוח המשחקים האירופיים השניים בשנת 2019. אבל רק הולנד הגישה הצעה רשמית. בפגישת האספה הכללית שלא מן המניין שנערכה ב-16 במאי 2015, נבחרה הולנד בפה אחד לארח את המשחקים האירופיים בשנת 2019. המשחקים תוכננו להתקיים ברחבי המדינה ולהתארח בשבע ערים, ביניהן אמסטרדם, האג, איינדהובן, רוטרדם ואוטרכט.
בנובמבר 2015, הוכרזה רוסיה כמדינה המארחת. אולם במקביל, הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט החלה לחקור את שערוריית השימוש הנרחב בסמים ברוסיה. החקירה הובילה לסירוב מצד הוועד האולימפי הבינלאומי לתמוך בקיום של אירועי ספורט מרכזיים ברוסיה, כולל המשחקים האירופיים. לבסוף, במפגש של האספה הכללית שנערך במינסק ב-21 באוקטובר 2016, נבחרה מינסק כעיר המארחת למשחקים האירופיים בשנת 2019. ב-1 בספטמבר 2017 נחתם חוזה האירוח.
ענפים
15 הענפים בהם התקיימו תחרויות הם:
מדינות משתתפות
50 מדינות השתתפו במשחקים:
מדליות
ספורטאים מ-43 מדינות זכו במדליות במשחקים.
המשלחת הישראלית
המשלחת הישראלית למשחקים מנתה 32 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפים. שחקן הבדמינטון, מישה זילברמן נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה. והמתעמל, אנדריי מדבדב, נשא את דגל ישראל בטקס הנעילה.
המשלחת הישראלית זכתה בשבע מדליות, שלוש מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ומדליית ארד יחידה. המתעמלת האומנתית, לינוי אשרם, זכתה בארבעה מדליות: מדליות זהב בתרגיל הכדור ובתרגיל האלות, ובמדליות כסף בתחרות הקרב רב ובתרגיל הסרט. הקלע, סרגיי ריכטר, זכה במדליית זהב בירי ל-10 מטרים ברובה אוויר כשצבר 250.80 נקודות בגמר. בנוסף השיג ריכטר קווטה לנציג ישראלי באולימפיאדת טוקיו (2020) בתחרות זו. והג'ודוקא, לי קוכמן, זכה במדליית הכסף והוכתר לסגן אלוף אירופה במשקל של עד 90 ק"ג. בגמר התחרות הפסיד קוכמן ליריב טורקי, לאחר שספג שלושה עונשים. כמו כן, מישה זילברמן, זכה במדליית ארד בטורניר היחידים.
המשלחת רשמה הישגים נוספים על דירוגן במקום הרביעי בשלושת התרגילים (באלאנס, דינאמי ומשולב) של נבחרת ישראל בהתעמלות אקרובטית, אור ערמוני, צליל הורביץ וירין עובדיה. בנוסף, טוהר בוטבול עלה בקטגוריית משקל עד 73 ק"ג לקרב על מדליית הארד מבית הניחומים. אולם בוטבול הפסיד בקרב ודורג במקום החמישי. בהתעמלות מכשירים העפילו אנדריי מדבדב ואופיר נצר לגמר במכשיר שולחן קפיצות אך סיימו במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה.
אלי בלס
קריירה
בלס הופיע לראשונה בסצנת הפוקר באפריל 1992 כחובבן, כאשר סיים במקום העשירי בטורניר שבעה קלפים-סטאד וזכה בסך של 3,975 דולר. מאוחר יותר באותה שנה, רשם בלס את ההישג המשמעותי הראשון כאשר זכה בטורניר מס' 17 של אליפות העולם בפוקר לשנת 1992, וקיבל סך של 122,400 דולר ואת צמיד אליפות העולם הראשון שלו. בלס היה לישראלי הראשון שזכה בצמיד של אליפות העולם בפוקר.
בדצמבר 1994 סיים רביעי בטורניר בשם "היכל התהילה" מסוג פוקר שבעה קלפים-סטאד וזכה ב-10,500 דולר.
בשנת 1995 רשם בלס שורה של הישגים באליפות העולם בפוקר - סיים שני בטורניר מס' 1, סיים שמיני בטורניר מס' 3 ותשיעי בטורניר מס' 7 - בגין הישגים אלה זכה 169,425 דולר.
בשנת 1999 הרוויח בלס את צמיד אליפות העולם השני שלו, כאשר זכה בטורניר אליפות העולם מס' 30 (הולדם) וגרף לגיסו 220,000 דולר. באותה שנה סיים במקום שני בטורניר מסוג סטאד וזכה בסך של 99,500 דולר.
מספר שנים מאוחר יותר, בחודש מאי 2004 זכה בלס בצמיד אליפות העולם השלישי שלו, ובפרס של 174,440 דולר. בכך היה לישראלי הראשון שזכה בשלושה צמידי אליפות העולם בפוקר.
בשנת 2005 סיים במקום השני בטורניר טקסס הולדם בסס אליפות העולם בפוקר וזכה בסך של 120,835 דולר.
אליפות העולם בפוקר - WSOP
זכה ב-3 צמידים וסיים 5 פעמים במקום השני.
סבב הפוקר העולמי - WPT
זכה בסך של 50,279 דולר בסבב הפוקר העולמי.
חיים אישיים
מתגורר כיום בלאס וגאס, נבדה.
ישעיהו קרניאל
ישעיהו קרניאל (עַזְמָוֶת) (18 במאי 1881 ברלאד, רומניה – 15 בדצמבר 1942 חיפה) היה איש העלייה הראשונה, פעיל ציבור, מורה, בנקאי ועיתונאי עברי.
נעוריו
קרניאל נולד ב-1881 ברומניה למרדכי ולאה קרניאל. אביו, שהיה פעיל באגודת חובבי ציון, חבר לשותפיו באגודה, דוד שוב ואליעזר רוקח ועלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1882. תחילה התיישבה המשפחה בראש פינה ולאחר מכן עברה לזכרון יעקב. קרניאל למד בבתי ספר של המושבה. בנוסף הרחיב את השכלתו בתנ"ך, תלמוד ובדברי ימי ישראל ולמד ערבית, צרפתית, אנגלית וגרמנית. לאחר שסיים את לימודי התיכון נסע ללימודים גבוהים בביירות ופריז. כשחזר ארצה מונה למורה בבית הספר בזכרון יעקב בו למד.
עבודתו בבנק
ב-1903 היה קרניאל בין מייסדי הסתדרות המורים אולם ב-1906 עזב את ההוראה, עבר עם משפחתו לירושלים והחל לעבוד בסניף המקומי של בנק אפ"ק. ב-1910, לאחר 4 שנות עבודה, קודם קרניאל בתפקידו ומונה לסגן מנהל סניף חיפה. ב-1913 מונה למנהל סניף צפת וחבר ההנהלה המרכזית עד שנת 1919.
עבודתו בהסתדרות המדיצינית הדסה
ב-1919 חזר קרניאל לירושלים וקיבל הצעה מהנרייטה סאלד להיות חבר הנהלה בהסתדרות המדיצינית הדסה תפקיד אותו מילא עד שנת 1932.
עבודתו העיתונאית
ב-1919 החל קרניאל לעבוד בעיתון דאר היום מיסודו של איתמר בן-אב"י. תחת השם הספרותי עַזְמָוֶת נהג לפרסם טורים שנקראו מבעד למסווה ואמר עזמות. בטורים פופולרים אלו הגיב קרניאל לאירועים שקרו במדינה בהסתכלות הומוריסטית. עבודתו בעיתון זה נמשכה עד 1933.
לאחר הפסקה של מספר שנים עבר ב-1934 לחיפה שם חידש את כתיבתו העיתונאית בעיתונות מקומית.
עם הקמת קול ישראל הגיש פינה היתולית שבועית.
פעילותו הציבורית
קרניאל היה פעיל במספר רב של ארגונים ציבוריים. היה חבר בארגון בני ברית ושימש מזכיר הארגון במשך שנתיים. מונה לנשיא לשכת הר ציון של הבונים החופשיים בארץ ישראל ופרסם מאמרים בעיתון הארגון. היה פעיל בארגונים חינוכיים הקשורים להקמת הגימנסיה העברית בירושלים ולרשת אליאנס ועוד פעילות ענפה.
משפחתו
אחיו של ישעיהו הוא יהודה קרניאל ( מהחקלאים המובילים בזכרון יעקב). אחותו חסיה נישאה לאיש ניל"י מנשה ברונשטיין. ישעיהו נישא ב-1903 ליהודית אידה לובמן (בתו של מרדכי לובמן) ונולדו להם 3 בנים ו-2 בנות. קרניאל נפטר ב-1942 בחיפה, תוך כדי הרצאה על אליעזר בן-יהודה והובא לקבורה בבית הקברות בזכרון יעקב
אלכסנדר חלופונין
אלכסנדר חלופונין (ברוסית: Алекса́ндр Генна́дьевич Хлопо́нин; נולד ב-6 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי רוסי. היה מושל מחוז קרסנויארסק, מחוז הממוקם בסיביר. מאוקטובר 2002 עד ינואר 2010 ומ-2010 עד 2018 כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה. חבר מפלגת רוסיה המאוחדת.
רקע והשכלה
חלופונין נולד ב-6 במרץ 1965 בקולומבו שבציילון (כיום סרי לנקה), שם עבד אביו עבד בשגרירות. הוא קיבל תואר כלכלה מהמכון הפיננסי במוסקבה. מאוחר יותר כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת נורילסק-ניקל
קריירה פוליטית
בשנת 2001, הוא הפך למושל של אוקרוג האוטונומי של טיימיר בצפון סיביר, והיה בתפקיד זה עד 2002. חלופונין ניצח בבחירות למושל קרסנויארסק מול אלכסנדר אוס, איש נוסף בעל קשרים עסקיים גדולים. המירוץ היה צמוד יחסית, אך חלופונין זכה רק ב-48% מהקולות.
חיים אישיים
בשנת 2002 נבחר לאיש השנה על ידי המגזין "Expert", שבועון עסקים רוסי. בתו, ליובוב חולופונינה, למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
לא ניתנת לשליטה
לא ניתנת לשליטה (בספרדית: Ingobernable) היא סדרת טלוויזיה מקסיקנית, מז'אנר הדרמה הפוליטית, בכיכובה של קייט דל קסטיו. הסדרה עלתה לנטפליקס ב-24 במרץ 2017. דל קסטיו מגלמת את הגברת הראשונה של מקסיקו, אמיליה אורקיזה, ואריק הייסר מגלם את הנשיא, דייגו נאווה. הזוג הנשיאותי דוחף לשלום פנימי בארצם, אך הדבר הופך להיות קשה יותר ויותר ככל שמתעוררים אתגרים בלתי צפויים ושערורייה גדולה מתחילה להתפתח. אלישיה ג'זיז, אלסיו ולנטיני פדילה, ארנדירה איברה, ואלווארו גררו מגלמים דמויות משניות כבתם ובן הזוג, ראש המטה של הנשיא ומזכיר הפנים, בהתאמה. נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה שהפכה זמינה בשירות הסטרימינג שלה ב-14 בספטמבר 2018.
עלילה
אמיליה אורקיזה היא הגברת הראשונה של מקסיקו ויש לה תוכניות לשיפור תנאי המדינה בזכות מחויבותה להילחם למען השלום. כאשר אמיליה מתחילה לאבד את האמון בבעלה, הנשיא דייגו נאווה, היא נמצאת בצומת דרכים והיא תצטרך למצוא דרך להתמודד עם אתגר גדול ולגלות את האמת.
שחקנים ודמויות
{{טורים
דמויות משניות
}}
הארמייה הרביעית (האימפריה הרוסית)
הארמייה הרביעית (רוסית: ) של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה הרביעית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה אנטון פון זלצה. הארמייה לחמה בקרב גליציה ובכלל זה בקרב קרשניק, שלאחריו הוחלף מפקד הארמייה באלכסיי אברט, בשל תוצאות הקרב. בהמשך השתתפה הארמייה בקרב על הוויסלה, ולאחר מכן בקרבות הנסיגה הגדולה. לאחר כניסת רומניה למלחמה, הועברה הארמייה לזירה הרומנית, שם המשיכה להילחם עד סוף המלחמה.
מחוז קקאטה
קקאטה (בגרינלנדית: Qeqqata) הוא אחד מחמשת מחוזות גרינלנד, שטח המחוז כ-115,500 קמ"ר והוא המחוז השלישי בשטחו בגרינלנד; כמו כן כמות האוכלוסייה במחוז מדורגת במקום השלישי במחוזות גרינלנד ומונה כ-9,378 תושבים, רובם מרוכזים בערים מאניצוק וסיסימיוט שהיא העיר הגדולה במחוז ובירתו והעיר השנייה בגודלה בגרינלנד;
המחוז הוקם ב־1 בינואר 2009 באיחוד של שני מחוזות הנושאים את שמות הערים סיסימיוט ומאנטסוק כחלק מרפורמה שחילקה מחדש את מחוזות גרינלנד ממספר מחוזות הנושאים את שם היישוב הגדול ביותר בהם לחמישה מחוזות (לא כולל הפארק הלאומי צפון-מזרח גרינלנד שבעצם גדול בשטחו מכל מחוז אחר בגרינלנד אך אינו משתייך לאף מחוז ואין בו תושבים כלל.)
גאוגרפיה
גבולות המחוז: בצפון מחוז קקרטליכ, במזרח ובדרום מחוז סרמרסוק, ובמערב מצר דייוויס המפריד בין החוף המערבי של גרינלנד לאי באפין בטריטוריית נונאווט בקנדה, כמו בשאר גרינלנד חוף המחוז למצר-דייוויס מלא בפיורדים ובאיים רבים שעל אחד מהם שוכנת העיר מאניטסוק. במחוז עובר קו-הרוחב N66.5° המסמל את החוג הארקטי, משכך ובשל מיקומה הצפוני של גרינלנד, האקלים במחוז הוא אקלים ארקטי.
שפה
התושבים שבמחוז קקאטה שבדרום-מערב גרינלנד דוברים את התת-ניב המרכזי של הניב-המערבי של השפה הגרינלנדית - כלשיסוט (Kalaallisut), כמו כן מובנת אף השפה הדנית אף על פי שכבר אינה השפה הרשמית בגרינלנד.
תחבורה
כמו בשאר גרינלנד, במחוז לא קיימים כבישים מלבד רחובות הערים, והתחבורה בין שני הערים המרכזיות ולשאר ערי גרינלנד תתבצע על ידי טיסות פנים אותן מפעילה אייר גרינלנד והן יכולות לכלול אף שלוש עצירות ביניים.
במחוז קקאטה שלושה שדות תעופה: בסיסימיוט, במאניטסוק, ונמל התעופה קאנגרלוסואק הנמצא בקצה פיורד ארוך בעל שם זהה, ריחוקו של נמל התעופה מן הים ביחס לשאר שדות התעופה בגרינלנד גורם שיהיו בו פחות רוח וערפל ולכך הוא מהווה שער הכניסה העיקרי לגרינלנד ובסיסה המרכזי של חברת התעופה הלאומית – אייר גרינלנד, למרות זאת רוב הנוסעים המגיעים אליו פונים לטיסות המשך ליעדים אחרים בגרינלנד.
ההגעה מהעיר לנמל התעופה תתבצע על ידי טיסה עם חניית ביניים בנואוק. אמנם בין נמל התעופה לעיר סיסימיוט קיימת דרך אך היא דרך עפר ברובה והמעבר בה במהלך החורף אפשרי במזחלות בלבד. בחודש יולי 2020 אמורה הייתה להתחיל בניית הקטע הראשון של הכביש הראשון בגרינלנד העובר מחוץ ליישוב עירוני, העתיד לחבר את נמל התעופה לעיר סיסימיוט. כמו כן ההגעה מהיישובים הקטנים לערים הגדולות הסמוכות יכולה להתבצע באמצעות מסוקים וסירות – כשתנאיי הים מאפשרים זאת.
עיתונות חרדית
עיתונות חרדית היא עיתונים, כתבי עת ואתרי חדשות המיועדים לציבורים חרדיים. העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים וכפופה לכללי צנזורה והוראות מרבנים.
היסטוריה
עיתונות חרדית קיימת כבר מן המאה ה-19. ב-1868 נתנה הממשלה האוסטרו-הונגרית אישור לארגון "מחזיקי הדת" להוציא עיתון דו-שבועי לאור (מכיוון שהמוציאים לאור היו מעוניינים להוציא עיתון פעם בשבוע ולא פעם בשבועיים, הם שינו לסירוגין את שם העיתון מ"קול מחזיקי הדת" ל"מחזיקי הדת").
בישראל
בתקופת המנדט הבריטי הופיעה בארץ ישראל עיתונות חרדית מגוונת. כמו רוב העיתונות היומית בישראל, גם העיתונות החרדית לאחר קום המדינה הייתה בדרך כלל עיתונות מפלגתית, אולם בניגוד לרוב העיתונות כיום, ששינתה פניה, ממשיכים היומונים החרדיים להיות מפלגתיים גם כיום.
בנוסף לעיתונות המפלגתית, בשנות ה-80 החלו להופיע גם שבועונים על מפלגתיים. הראשון בהם היה "יום השישי", שבועון ומסחרי שהוקם ב-1983. לאחר פשיטת הרגל של המו"ל הוצא לאור תחת השם "ערב שבת". לאחר מכן חזרו עורכיו, יצחק נחשוני וישראל קצובר, לערוך את העיתון תחת השם "יום השישי" עד לסגירתו. שבועונים בולטים אחרים הם משפחה, בקהילה, שעה טובה, קו עיתונות דתית ומרכז העניינים.
רבנים וגורמים בממסד החרדי נאבקים בשבועונים החרדיים בנימוק שיש בהם לשון הרע ופתיחות מסוכנת.
קיים גם שבועון בשם מרווה לצמא, שבו מדורי חינוך, השקפה סיפורי צדיקים וסיפורת לכל הגילאים ואין בו ידיעות חדשותיות ופרסומות, וכן עיתון ילדים בשם זרקור היוצא לאור מדי שבוע, ומכיל סיפורים, דברי הגות ודברי תורה, שירים, מדורי יצירה, חידונים ועוד. עיתונות בשפת היידיש שייכת ברובה לפלגי העדה החרדית, כגון "מעלות" "דאס אידישע ליכט", "דער אידישער שטראל".
בארצות הברית
עיתונות חרדית בארצות הברית נפוצה ביידיש ובאנגלית.
ביידיש יוצא השבועון "דער איד" המזוהה עם חסידות סאטמאר. השבועון הוקם בשנת 1955 וכיום נשלט בידי חצר האדמו"ר רבי זלמן לייב טייטלבוים. עם התפצלותה של החסידות נוסף גם השבועון "דער בלאט" המזוהה עם הרב אהרן טייטלבוים. שניהם מאופיינים בקו אנטי ציוני. משנות ה-80 יוצא יתד-נאמן במהדורה שבועית באנגלית בעריכת פנחס (פיני) ליפשיץ. גם השבועון "משפחה" מוציא מהדורה באנגלית. משנת 2004 מוציא המודיע עיתון יומי באנגלית בעריכת רות ליכטנשטיין-לוין.
מאפייני העיתונות החרדית
העיתונות החרדית שונה במאפייניה משאר העיתונות בארץ. ראשית, מרבית העיתונים החרדיים מזוהים עם זרם מסוים בציבור החרדי, ואינם טוענים לנייטרליות או להיעדר משוא פנים. ידיעות עיתונאיות ומאמרים "פובלציסטיים" (במשמעות הישנה של המושג) מוצגים בצורה התואמת את המסרים שמנהיגי הזרם רוצים להעביר לציבור הקוראים ותוקפים בדרך כלל את החילונים ואת תרבות המערב.
העיתונות החרדית מעסיקה גם "משגיחים", שתפקידם לנטר את המידע ולצנזר מתוכו מינוחים או נושאים אשר חורגים מה"קו" שנקבע על ידי הרבנים. כך למשל:
יוהאן השלישי, מלך שוודיה
יוהאן השלישי (בשוודית: Johan III; 20 בדצמבר 1537 – 17 בנובמבר 1592) היה מלך שוודיה מ-1568 ועד מותו. הוא היה בנם של גוסטב ואסה ושל אשתו השנייה, מרגרט ליונהבורד, אשת אצולה שוודית. הוא גם היה שליט פינלנד כדוכס יוהאן בין השנים 1556 – 1563. ב-1581 הוא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של פינלנד".
ביוגרפיה
יוהאן היה בנם השני של גוסטב ואסה (הראשון) ושל מרגרט ליונהבורד. כדוכס פינלנד הוא התעמת עם אחיו, אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה וב-1563 הוא נכלא על ידו. לאחר שיחרורו מהכלא, ככל הנראה בשל אי השפיות של אחיו, הצטרף יוהאן למתנגדים לאחיו, הדיח אותו וירש אותו על כס המלכות. בעל בריתו החשוב ביותר היה דודו מצד אמו, סטן ליונהבורד. זמן קצר לאחר מכן הוציא יוהאן להורג את יועצו הנאמן ביותר של אחיו, יורן פרסון, שהוחזק כאחראי העיקרי ליחס הנוקשה שיוהאן זכה לו כאשר נכלא. עד יומו האחרון של אחיו אריק, קיננו בליבו של יוהאן חששות. הפחד שלו מפני האפשרות שהמלך המודח ישוחרר מכלאו, הובילה אותו להורות ב-1571 לשומריו של אחיו, להרוג אותו בכל מצב בו יעלה בפניהם החשד שמישהו עלול לשחרר אותו. באופן זה סיים אריק הארבעה עשר ככל הנראה את חייו ב-1577.
בהמשך יזם יוהאן שיחות שלום עם דנמרק ועם העיר ליבק, כדי להביא את מלחמת שבע השנים הצפונית לקיצה, אך דחה את הסכמי רוסקילדה (1568) שבו קיבלו נציגיו דרישות מרחיקות לכת של הדנים. לאחר שנתיים נוספות של לחימה, הסתיימה המלחמה בלי יותר מדי ויתורים של השוודים בהסכם שצ'צ'ין שנחתם ב-1570. בשנים הבאות הוא נלחם בהצלחה נגד רוסיה במלחמת ליבוניה שהסתיימה ב-1583 בחתימתו של הסכם פלוסה ושוודיה קיבלה בחזרה את העיר נרבה. באופן כללי הושפעה מדיניות החוץ של יוהאן מקשריו עם פולין, שבשנת 1587 היה בנו זיגימונד למלך פולין.
בתחום מדיניות הפנים הראה יוהאן רגשות אהדה כלפי הכנסייה הקתולית, בהשפעת אשתו קתרינה, שהייתה בתו של זיגמונט הראשון, מלך פולין וכתוצאה מכך נגרמו חיכוחים עם הכמורה והאצולה השוודיות. הוא חידש מספר מנהגים דתיים קתולים וב-1575 הוא התיר למנזרים הקתולים שנותרו בשוודיה, לקבל לשורותיהם מועמדים חדשים לנזירות. מעת לעת הוא גם התעמת עם אחיו הצעיר, קרל. יוהאן השלישי היה פטרון נלהב של האומנויות והארכיטקטורה.
ניסיונות ההתנקשות בג'רלד פורד
שני ניסיונות התנקשות בנשיא ארצות הברית ג'רלד פורד נערכו בתקופת כהונתו כנשיא. הם התרחשו בסמיכות זה לזה, ב-5 וב-22 בספטמבר 1975. בשני אירועים במדינת קליפורניה ניסו מתנקשות לירות בנשיא פורד באקדחים. בניסיון הראשון לא נורתה כל ירייה. הנשיא לא נפגע. המתנקשות נדונו לעונשי מאסר ממושכים ולימים שוחררו מן הכלא. אלו היו הנשים היחידות בהיסטוריה של ארצות הברית שניסו להתנקש בנשיא.
ניסיון ההתנקשות הראשון
המתנקשת בניסיון הראשון הייתה לינט פרום (Lynette Fromme), שכינויה היה "סקוויקי", בת 27 בעת האירוע. היא הייתה מאוהדיו הוותיקים והמסורים ביותר של צ'ארלס מנסון, שחברי הכת שלו רצחו ב-1969 את השחקנית שרון טייט וששה אנשים נוספים. ב-1971 ריצתה עונש מאסר לאחר שהורשעה בניסיון להרעיל את אחת העדות בפרשת רצח טייט. ב-1972 עברה לגור בסקרמנטו שבקליפורניה, כדי להיות קרובה לכלא פולסום שבו הוחזק מנסון במאסר. ב-1975 החליטה להתנקש בחיי הנשיא פורד בשל סירובו להפסיק את הזיהום הסביבתי שנגרם בארצות הברית בעקבות פעילות של מפעלי תעשייה. כבר ב-1974 השיגה ממכר שלה ואוהד נוסף של קבוצת מנסון בשם הרולד בורו (Harold Boro) אקדח צבאי ישן מדגם קולט M1911, בקוטר של 0.45 אינץ' ו-25 קליעים.
ב-4 בספטמבר 1975 הגיע הנשיא פורד לסקרמנטו כדי לנאום למחרת היום באירוע שאליו הוזמן ולפגוש את מושל קליפורניה ג'רי בראון. פרום למדה מהתקשורת על ביקורו, על המלון בו שהה ועל תוכניותיו ליום המחרת.
בבוקר ה-5 בספטמבר נאם הנשיא פורד באירוע שאליו הוזמן ולאחריו שב למלונו. המלון נמצא בשולי הפארק שבמרכזו שכן הקפיטול של מדינת קליפורניה. בשעה 10:06 יצא פורד מהמלון כדי לצעוד ברגל בשביל שהוביל אל בניין הקפיטול לפגישתו עם המושל בראון. אנשים רבים נקהלו בפארק והוא נעצר כדי ללחוץ את ידיהם. בקהל נמצאה גם פרום, לבושה שמלה אדומה ונושאת את האקדח בנרתיק רגל. פורד העיד אחר כך שראה את פרום הלבושה אדום כאשר התקרבה ועמדה מאחורי שורת האנשים הסמוכה אליו והוא סבר שגם היא מבקשת ללחוץ את ידו. היא שלפה את האקדח מנרתיקו וממרחק של כ-60 סנטימטרים מפורד כיוונה אותו דרך שורת האנשים שלפניה אל מתחת למותניו. פורד ראה את ידה מושטת ובה אקדח. פרום לחצה על ההדק, נשמעה נקישה מתכתית אך האקדח לא ירה, משום שפרום לא ידעה כי עליה לדרוך אותו על מנת להכניס כדור מהמחסנית לבית הבליעה. פרום צעקה "זה לא יורה". אחד מסוכני השירות החשאי שליוו את פורד תפס באקדח, הוציא אותו מידה של פרום והפיל אותה על הארץ. בעודה שוכבת אמרה פרום "זה לא ירה, אתם מאמינים? זה לא ירה". סוכני השירות החשאי החלו לגרור את הנשיא פורד מהמקום לעבר בניין הקפיטול עד שהוא צעק עליהם להניח לו והמשיך את דרכו אל הבניין ברגל. הוא נכנס אליו ופגש את המושל בראון לשיחה של 30 דקות, שרק בסופה סיפר לו על ניסיון ההתנקשות.
ניסיון ההתנקשות השני
המתנקשת בניסיון השני הייתה שרה ג'יין מור, בת 45 בעת האירוע. היא הייתה אם לארבעה וגרושה חמש פעמים. ב-1975 הושפעה מסיפורה של פטי הרסט, החלה לעבוד כמנהלת חשבונות בארגון צדקה שהקים אביה של הרסט בעקבות חטיפתה והייתה אשת שמאל קיצוני. בעת ניסיון ההתנקשות שימשה גם כמודיעה של ה-FBI.
ב-21 בספטמבר 1975 נעצרה מור על ידי המשטרה, שמצאה בכליה אקדח בקוטר של 0.44 אינץ' ותחמושת שהחזיקה ללא רישיון. למרות זאת היא שוחררה. למחרת ניסתה להתנקש בחיי הנשיא פורד, 17 יום לאחר ניסיון ההתנקשות הראשון בו וארבעה ימים לאחר שפטי הרסט וחוטפיה נעצרו. פורד יצא ממלון סנט פרנסיס בכיכר יוניון שבעיר סן פרנסיסקו שבו התאכסן כדי להיכנס למכונית הנשיאותית כאשר מור ירתה לכיוונו באקדח מעבר לכביש, ממרחק של 12 מטרים. היה זה אקדח בקוטר של 0.38 אינץ', שאותו קנתה בחפזה באותו בוקר. כוונות האקדח לא היו מאופסות ולכן החטיאה הירייה את הנשיא במעט. היא עמדה לירות שוב כאשר אוליבר סיפל, נחת-לשעבר שעמד לידה בקהל, תפס את זרועה והפיל אותה, ועל ידי כך אפשר שהציל את חיי הנשיא. מור הצליחה לירות את הירייה השנייה, אך הקליע ניתז מקיר בית ופצע קל עובר אורח. מאבטחיו של פורד מיהרו להכניס אותו למכוניתו ולהסיע אותו מהמקום.
לאחר האירועים
יומיים לאחר ניסיון ההתנקשות השני חתם מושל קליפורניה בראון על חוק מדינה, שקבע עונש חובה על שימוש בנשק בעבירות מסוימות וקבע לרוכשי נשק תקופת המתנה בת 15 יום לקבלתו.
שתי המתנקשות הועמדו למשפט והורשעו. בדצמבר 1975 נדונה פרום למאסר עולם וחודש אחר כך הוטל על מור עונש זהה. שתיהן נמלטו במהלך מאסרן מבתי הכלא שבהן הוחזקו, אך נתפסו שוב במהרה. מור שוחררה מן הכלא בשחרור על תנאי בדצמבר 2007, שנה לאחר מותו של ג'רלד פורד בגיל 93. באוגוסט 2009 שוחררה גם פרום מהכלא.
בשנת 1989 תרם משרד התובע הפדרלי בסקרמנטו את אקדחה של לינט פרום לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פורד שבמישיגן, והוא מוצג שם מאז.
כלולות (בלט)
כלולות (בצרפתית: Les Noces, ברוסית: Свадебка) הוא בלט ויצירה תזמורתית קונצרטנטית, שהלחין איגור סטרווינסקי לכלי הקשה, פסנתרנים, מקהלה וזמרים סולנים. המלחין תיאר את היצירה בכותרת: "תמונות כוריאוגרפיות עם מוזיקה וקולות" והקדיש אותה לאמרגן סרגיי דיאגילב. אף כי ייעודה המקורי היה יצירה לבלט, היא מבוצעת במקרים רבים ללא מחול.
ביצוע הבכורה של הבלט בניצוח ארנסט אנסרמה בבלט רוס, עם כוריאוגרפיה מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה, התקיים ב-13 ביוני 1923 בפריז. ליצירה כמה גרסאות, לעיתים בהחלפת התזמורת בכלי הקשה ופסנתרים או בשימוש בפיאנולה לפי גרסת היצירה, שסטרווינסקי נטש בלי לסיים.
הלחנה
סטרווינסקי הגה לראשונה את כתיבת הבלט ב-1913, והשלים אותה בפרטיטורה מקוצרת באוקטובר 1917. הוא כתב את הלברית בעצמו, תוך שימוש בטקסטים של שירי כלולות רוסיים, שנלקחו ברובם מקבצי שירים שאסף פיוטר קירייבסקי ואשר יצאו לאור ב-1911. במהלך תקופת דגירה ממושכת, חלו שינויים דרמטיים בתזמור היצירה. סטרווינסקי תכנן תחילה להשתמש בתזמורת סימפונית מורחבת, בדומה לזו של פולחן האביב. תמורות רבות חלו בחשיבתו, ובין היתר שקל בנקודה מסוימת שימוש בכלי נגינה מתואמים הפועלים באמצעות גליל, בהם פיאנולה, אבל ויתר על הרעיון ונטש גרסה זו באמצע.
סטרווינסקי בחר לבסוף בהרכב הבא: סולנים: סופרן, מצו-סופרן, טנור ובס; מקהלה מעורבת; ושתי קבוצות של כלי הקשה (כלי הקשה מכווננים, כולל ארבעה פסנתרים, וכלי הקשה שאינם מכווננים). התזמור הזה מדגים את נטייתו הגוברת של סטרווינסקי לקבוצות צלילים מפושטים, צלולים ומכניים בעשור שלאחר "פולחן האביב", אם כי הוא לא חזר לייצר אפקט צלילי קיצוני כל כך בכלי הקשה בלבד.
ב-1962, מהרהר באותה תקופת יצירה, נזכר סטרווינסקי, "כשניגנתי לראשונה את ,כלולות' לדיאגילב ... הוא בכה ואמר, שזו הבריאה היפה ביותר והטהורה ביותר ברוסיותה של הבלט שלנו. אני חושב, שהוא אהב את ,כלולות' יותר מכל יצירה אחרת שלי. משום כך הבלט מוקדש לו."
מבנה
הבלט מחולק לארבע תמונות:
ביצועים
הצגת הבכורה של היצירה התקיימה ב-13 ביוני 1923 בתאטר דה לה גאיטה בפריז, בביצוע בלט רוס, בכוריאוגרפיה מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה. על ההרכב הכלי של ארבעה פסנתרים וכלי הקשה ניצח ארנסט אנסרמה. היצירה מבוצעת בדרך כלל ברוסית או בצרפתית; לעיתים משתמשים בתרגום לאנגלית, וסטרווינסקי בחר בגרסה האנגלית להקלטות בניצוחו בשביל קולומביה רקורדס ב-1934 וב-1959.
בביצוע הבכורה בלונדון ב-14 ביוני 1926 בתיאטרון הוד מלכותה, ניגנו את תפקידי הפסנתר המלחינים פרנסיס פולנק, ז'ורז' אוריק ויטוריו ריאטי וורנון דיוק. כשסטרווינסקי ניצח על ההקלטה שבה נעשה שימוש בלברית האנגלית בשנת 1959, ארבעת הפסנתרנים היו המלחינים סמיואל בארבר, ארון קופלנד, לוקאס פוס ורוג'ר סשנס. בהפקה מחודשת של הבלט בקובנט גארדן בלונדון ב-23 במרץ 1962, ניגנו ארבעה מלחינים - ג'ון גרדנר, מלקולם ויליאמסון, ריצ'רד רודני בנט ואדמונד רוברה - את תפקידי הפסנתר.
הגרסה הכוללת פיאנולה, שסטרווינסקי לא סיים, הושלמה ברשות יורשיו של סטרווינסקי על ידי המלחין ההולנדי תיאו ורביי ובוצעה בהולנד ב-2009.
ביקורת ומורשת
"כלולות" התקבל ברגשות מעורבים בביצועיו הראשונים. בעוד שביצוע הבכורה של הבלט בפריז ב-1923 התקבל בהתלהבות, הביצוע בלונדון שלוש שנים אחר כך קיבל תגובה שלילית כל כך מן המבקרים, שלדברי אריק וולטר וייט, "הארס שבהתקפה הזאת הרגיז כל כך את הסופר ה. ג'. ולס, שב-18 ביוני 1926 הוא יצא במכתב פומבי. מכתבו של ולס, כפי שציטט אותו וייט, אומר: :"אינני מכיר שום בלט אחר שהנו מעניין כל כך, מבדר כל כך, מרענן כל כך או מרגש כל כך כמו ,כלולות' ... הבלט הזה משקף בצליל ובמראה את נפש האיכר, ברצינותו, במורכבות השקולה והתמימה שלו, בגיוון הדק של מקצביו ובזרמי המעמקים של ריגוש המחלחלים בו, שידהימו ויענגו כל איש או אישה אינטליגנטיים, בבואם לצפות בו."
תגובתם הצדקנית של המבקרים הסובייטים כגון טיחון חרניקוב לא הפתיעה איש: "בפטרושקה ו,כלולות' עושה סטרווינסקי, בברכת דיאגילב, שימוש במנהגים עממיים רוסים במטרה לשים אותם ללעג לטובת קהל צופים אירופאי, ולצורך זה הוא שם דגש על מאפיינים אסייתים - פרימיטיביות, גסות וחושים חייתיים - ומשלב בכוונת זדון מוטיבים סקסואליים. נעימות-עם עתיקות מסולפות בכוונה כמשתקפות בראי עקום." לעומת זאת, בשנת 1929 יצא בוריס אספייב, מוזיקולוג שלא נטה כל כך לדבוק ב"קו המפלגה", בנבואה מרחיקת-ראות: "הדור הצעיר ימצא בפרטיטורה של ,כלולות' מקור בלתי נדלה של מוזיקה ושל שיטות חדשות להתנסחות מוזיקלית - ממש ספר לימוד למיומנות טכנית."
ואכן, עם חלוף הזמן מתגלה "כלולות" כאחד מהישגיו המעולים והמקוריים ביותר של סטרווינסקי. במאמר משנת 1988 כתב סטיבן וולש, "אף כי היו בין יצירותיו האחרות של סטרוינסקי לתיאטרון כאלה שנהנו מיוקרה רבה יותר, ,כלולות' היא מבחינות רבות הרדיקלית ביותר, המקורית ביותר ואולי הגדולה בכולן."
הווארד גודול עומד על השפעת המצלולים הייחודיים של "כלולות": "מכל מקום, על מלחינים אחרים, שהתוודעו בהדרגה ל,כלולות', נסכו הפרימיטיביות המדומה שלו וצלילו הנוקב קסם שאין לעמוד כנגדו ... עולם הצליל של ,כלולות' הוא, פשוט מאוד, מושא החיקוי הגדול שבכל צירופי המאה העשרים מחוץ לתחומי הג'אז והמוזיקה הפופולרית". גודול מזכיר מלחינים, שנשבו בהשפעתו, כגון אורף, בארטוק, מסייאן ורבים אחרים, לרבות מלחינים לסרטי קולנוע.
בזכרונותיה מן העבודה כסוכנת של סטרווינסקי בעשור האחרון לחייו, מציינת ליליאן ליבמן את חיבתו המיוחדת של המלחין ליצירה: "ועם זאת, האם הייתה לו יצירה שהעדיף, כפי שאב מעדיף אחד מבניו? ... אני חושבת שזו הייתה, כלולות' ... היא משכה אותו, כך נראה, יותר מכל יצירה אחרת שחיבר. במשך הזמן שהכרתי אותו, אזכור ,כלולות' העלה על פניו תמיד אותו חיוך, שבו קיבל את פני אלה, שלהם רחש חיבה מיוחדת."
כוריאוגרפיה
האינטרפרטציה הכוריאוגרפית של כלולות" מאת ברוניסלבה ניז'ינסקה נקראת "פרוטופמיניסט". "כלולות" מוותר על האופטימיות האופיינית לחתונה טיפוסית, ותחת זאת מציג את טבעה הכובל והמגביל של חובת האישה להינשא. התפאורה הכהה והקודרת מספקת את הרקע לתלבושות הפשוטות והתנועות הנוקשות. האינדיבידואליות של הרקדן מסולקת מעליו בכוריאוגרפיה של ניז'ינסקה, ומציבה בכך את השחקנים על נתיב מוכתב מראש, כיוון שנישואים הצטיירו כדרך לקיים ולהגדיל את הקהילה. הכוריאוגרפיה מקרינה סמליות, כשהנשים, המכונסות יחדיו, הולמות שוב ושוב ברצפה בנעלי הבוהן שלהן בלהט קשוח, כמבקשות לספר את סיפור מאבקן והכניעה אומרת הכבוד שבסופו. תרבות האיכרים הרוסית והכרת החובה שהחדירה באנשיה מיוצגת ביצירה של ניז'ינסקה.
אניס השחורה
על פי האגדה אניס השחורה מסתובבת בלילות וחוטפת ילדים מבתיהם, היא לוקחת אותם למקום מבודד שם היא תולה אותם מעץ צולה אותם באור השמש ולאחר מכן תולה את עורם בתור חגורה. בסביבות המאה ה-19 אניס השחורה היוותה אמצעי יעיל של הורים להפחיד את בניהם הסוררים וכך לחנך אותם.
המסע הראשון של ג'יימס קוק
מטרת המסע הייתה ביצוע תצפית אסטרונומית של מעבר נוגה על פני השמש וניסיון לגלות יבשת דרומית.
המשלחת יצאה לדרך מנמל פלימות' שבאנגליה באוגוסט 1768, חצתה את האוקיינוס האטלנטי, הקיפה את כף הורן שבארץ האש ומשם המשיכה עד לטהיטי, על מנת לבצע את התצפית. מנקודה זו הפליגה דרומה, אל אזורים שבעיקרם היו לא ממופים, שם גילו אנשיה מספר איים חדשים. המשלחת המשיכה אל חופי ניו זילנד ובכך היו לאירופאים השניים שהגיע למקום זה, לאחר משלחתו של ההולנדי אבל טסמן שעשו זאת למעלה ממאה שנים קודם לכן. במשך מחצית השנה קוק וצוותו מיפו את חופי שני האיים הגדולים של ניו זילנד ולאחר מכן המשיכו מערבה. באפריל 1770 היו לאירופאים הראשונים שהגיעו לחוף המזרחי של אוסטרליה, אותו מיפו לכיוון צפון. משם המשלחת המשיכה אל עבר איי הודו המזרחיים ההולנדיים, חצתה את האוקיינוס ההודי, הקיפה את כף התקווה הטובה ועגנה בחזרה באנגליה ב-12 ביולי 1771. בסיכומו של דבר ארך המסע כ-3 שנים.
אנשי צוות האונייה קיימו אינטראקציה, לרבות קשרי מסחר, עם השבטים הילידיים שפגשו בדרכם, ביניהם הפולינזים שבטהיטי והאבוריג'ינים שבאוסטרליה, ותיעדו ואספו אלפי פריטים של בעלי חיים וצמחים שלא היו מוכרים עד אז לאירופאים.
כשנה לאחר שובו יצא ג'יימס קוק למסע נוסף וב-1776 יצא למסעו השלישי והאחרון, במהלכו נדקר למוות על ידי ילידים בני הוואי באירוע שנסיבותיו אינן ברורות די הצורך.
רקע
ב-16 בפברואר 1768 פנתה החברה המלכותית של לונדון אל ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, בבקשה לממן משלחת מדעית אל עבר האי טהיטי שבאוקיינוס השקט, זאת לשם תצפית במעבר של כוכב הלכת נוגה על פני השמש שצפוי היה לקרות בראשית יוני 1769. התצפית תוכננה להתבצע ממקומות שונים על פני הגלובוס על ידי מדענים בני לאומים שונים וכך על ידי שימוש בתופעת ההיסט ניתן יהיה לחשב בדיוק רב את המרחק בין כדור הארץ לשמש (אורכה של יחידה אסטרונומית אחת).
המשלחת קיבלה את האישור המלכותי. האדמירליות בחרה לשלב במסע המחקר גם שליחות חשאית לאיתור עדויות לקיומה של היבשת המשוערת והעשירה טרה אוסטרליס אינקוגניטה ("הארץ הדרומית הלא-נודעת") בדרום האוקיינוס השקט. אישים בחברה המלכותית, ובייחוד הגאוגרף אלכסנדר דאלרימפל, האמינו שיבשת היפותטית זו אכן קיימת וכי יש לנצל את השליחות האסטרונומית בחיפושה. אם תתגלה, בריטניה תוכל לתבוע חזקה עליה ועל השפע האגדתי שבה, לפני שכל מעצמה אירופאית אחרת הניצבת מולה תצליח בכך.
העיתונות הבריטית והצרפתית דיווחו על המסע הצפוי. בחלק מן הכתבות נכתב כי ייתכן והמשלחת תנסה לבחון את קיומה של טרה אוסטרליס.
הספינה
הספינה הושקה ביוני 1764. הייתה זו אוניית מפרשים חסונה, בעלת קער רחב ושטוח, ירכתיים רבועות וגוף דמוי-תיבה בעל ספנה עמוקה, באורך 35 מטרים. עיצובה השטוח עשה אותה מתאימה לשיוט במים רדודים ולמשיכה אל החוף לצורך טעינה, פריקה ותיקונים בסיסיים, מבלי להידרש למבדוק. הספינה הותאמה לצורכי המסע, ונוספו לה סירות קלות ומערכת משוטים, למקרה של היעדר רוח או שבר של אחד מן התרנים. כמו כן, כמקובל באותה התקופה, צוידה ספינת הצי המלכותי בעשרה תותחים קלים בקוטר 4 ליבראות ובתריסר תותחים קלים יותר על גבי כוננות.
רב החובל
לפיקוד על האנדוור במסעה נבחר ג'יימס קוק, שהועלה לדרגת לוטננט לצורך המשימה. קוק היה איש הצי המלכותי, שהשתתף במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, מערכה בין צרפת ובריטניה באמריקה הצפונית שהתנהלה במקביל למלחמת שבע השנים. בין השנים 1763 ל-1767 פיקד קוק על סקר למיפוי חופי האי ניופאונדלנד, אי רחב ידיים במערבו של האוקיינוס האטלנטי. במהלך הסקר ביצע תצפיות על ליקוי החמה של שנת 1767. עבודתו המוצלחת הפנתה אליו תשומת לב ויוקרה. הוא הוכיח את מומחיותו בענייני ניווט, שרטוט מפות ואסטרונומיה.
בתחילה הוצע לתת את הפיקוד על הספינה למדען אלכסנדר דאלרימפל, תומך נלהב בתאוריית היבשת המיתית טרה אוסטרליס. דאלרימפל התנה את הסכמתו בכך שתינתן לו דרגת ייצוג של קפטן בצי המלכותי. הלורד הראשון של האדמירליות, אדוארד הוק, סירב נחרצות לכך שדאלרימפל יפקד על הספינה בטענה שהוא איננו איש ים. להוק הייתה סיבה טובה להחזיק בעמדתו זו - ב-1698 סירבו קציני ים על סיפונה של הסלופ אה"מ פאראמור לקבל פקודות ממפקדם האזרח, ד"ר אדמונד האלי.
במבט לאחור, נראה כי הבחירה בקוק כרב החובל במסע הייתה הבחירה ההגיונית והמתבקשת, אך באותו הזמן, על אף הישגיו, מעטים ראו בקצין הים האלמוני יחסית כאדם המתאים לפיקוד על אוניית מחקר. עם זאת, באדמירליות היו כמה מנהלים שהיו מודעים לסקרי המיפוי המעולים שערך. מזכיר האדמירליות, פיליפ סטיבנס, המליץ על קוק מבין עשרות המועמדים לתפקיד רב החובל, ובבחירתו תמך גם מושל ניופאונדלנד, אף הוא איש הצי המלכותי, יו פאליסר.
הסגל
ב-30 ביולי 1768 הסמיכה האדמירליות את סגל הספינה למסע, שכלל 73 מלחים ו-12 נחתים. המשנה של קוק היה קצין בן 29 בשם זאכארי היקס, שניסיונו כלל פיקוד בפועל על אה"מ הורנט (HMS Hornet), ספינה חד-תורנית המצוידת בשישה עשר תותחים קלים. הקצין השלישי היה ג'ון גור, קצין צי בעל ותק של 16 שנים, ששירת כמשנה לרב-חובל על סיפון אוניית הצי המלכותי אה"מ דולפין במסעה להקפת כדור הארץ בשנת 1766.
עוד היו בצוות האסטרונום הרשמי של המשלחת, צ'ארלס גרין, שהיה בזמנו העוזר של האסטרונום המלכותי נוויל מסקלין. חוקר הטבע והבוטניקאי ג'וזף בנקס, שלימים יהיה נשיא החברה המלכותית, צורף אף הוא למסע. בנקס השיג מימון לעוד מספר אנשים שהצטרפו אליו - ביניהם חוקר הטבע השוודי דניאל זולאנדר, שהיה מתלמידיו של קארולוס ליניאוס, חוקר הטבע הפיני הרמן שפרינג ושני ציירים - סידני פרקינסון  ואלכסנדר באקן.
המשימה
המשימה הרשמית של המסע הייתה הפלגה לטהיטי, הקמת מצפה אסטרונומי ועריכת המדידות הנחוצות של מעבר נוגה על פני השמש. עם זאת, ההוראות המדויקות של המסע נמסרו לקוק בשתי מעטפות חתומות שהוגדרו כסודיות. הראשונה עוסקת במסע עד טהיטי והשנייה בחלק שלאחר מכן. בהוראות נקבע כי לאחר השלמת משימה זו יש למצות את חקר האפשרות לקיומה של יבשת דרומית, שאותה דימו אנשי אה"מ דולפין לצפות מרחוק דרומית לטהיטי. ההוראות היו אופייניות - תמציתיות, מדויקות, אך בו בזמן לא מגבילות יתר על המידה. ניסוחן נעשה במחשבה תחילה:
תיעוד המסע
קוק הקפיד בהפלגותיו לתעד את מיקומו, את מזג האוויר ואת ההתרחשויות שקרו, כך גם במסע זה. יומן הספינה עובד באמצעות התאריך הימי, שציין, במאה ה-18, את אותו התאריך לכל אירועי הספינה מ-12 בצהריים עד 12 בצהריים ביום שלמחרת. התאריך הימי מתחיל 12 שעות לפני חצות הלילה של התאריך האזרחי המקביל. יתרה מזאת, קוק לא התאים את התאריך היומי שלו עד שהשלים מסע מלא של 360° יחסית לקו האורך של נמל הבית הבריטי שלו, אם מזרחה ואם מערבה (במסעו זה - הפליג מערבה). לשם המחשה לעניין זה, במסעו קוק מציין ברשומת יומן מה-19 באפריל 1770 כי יבשה (החוף המזרחי של אוסטרליה) נצפתה בשעה 6:00 בבוקר. האנדוור נמצאה אז בקו אורך שנמצא בהפרש 14 שעות מנמל הבית שלו, משמע בבריטניה השעה הייתה 20:00. משום שכיום קו התאריך הבינלאומי נמצא באוקיינוס השקט מזרחית לאוסטרליה, אזי אוסטרליה מקדימה את בריטניה ב-10 שעות, ולא נמצאת אחריה ב-14 שעות. לכן, הזמן בו נצפתה היבשת בשיטת ימינו הוא ה-20 באפריל 1770 בשעה 6:00 בבוקר (זמן מקומי).
כחלק מהיותו מסע מחקר, לא קוק לבדו אלא גם אחרים על סיפון האנדוור תיעדו את חוויותיהם ותגליותיהם ביומנים ובאיורים. כיום מידע רב זמין באופן חופשי באינטרנט, כך לדוגמה יומן הספינה זמין בפרויקט גוטנברג.
מאנגליה לטהיטי
האנדוור הפליגה מנמל פלימות' ב-26 באוגוסט 1768 כשעל סיפונה 94 איש, צידה ל-18 חודשים ומעלה, ציוד נדרש ומיטב המכשירים לעריכת תצפיות אסטרונומיות במהלך ההפלגה. האנדוור הפליגה אל פנים האוקיינוס האטלנטי, ב-12 בספטמבר הגיעה למדיירה וכחודשיים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר עגנה בריו דה ז'ניירו, אז תחת שלטון פורטוגל, שם נשארה עד ה-7 בדצמבר. במהלך העגינה חודש המלאי בספינה ובוצעו תיקונים דרושים.
הספינה לאחר מכן פנתה דרומה, הקיפה את כף הורן והמשיכה לכיוון מערב לרוחב האוקיינוס השקט, עד שהגיעה למפרץ מאטאוי שבטהיטי ב-13 באפריל 1769, מה שהותיר די והותר זמן להתכונן לעריכת התצפית שהייתה עתידה להיערך ב-3 ביוני.
טהיטי
במהלך הזמן בטהיטי הקימו קוק ואנשיו מבצר קטן ומצפה כוכבים לצורך התצפית, במקום שכיום נקרא "פוינט ונוס". כמו-כן, ניצלו את הזמן ליצירת קשרי ידידות ומסחר אל מול הילידים הפולינזים המקומיים, דבר שהיה חשוב לקוק, כפי שעולה מיומן הספינה: מעבר נוגה על פני השמש התרחש כאמור ב-3 ביוני. מעברי נגה מתרחשים בזוגות, כאשר בין כל מעבר בזוג חולפים כ-8 שנים. בין זוגות מעברים מפרידה תקופת זמן ארוכה של למעלה מ-100 שנים. המעבר הקודם התרחש ב-1761, לכן המעבר הבא היה צפוי לקרות רק בעתיד הרחוק, בשנת 1874. חשיבותו המדעית הייתה נעוצה בכך שהוא מאפשר מדידת המרחק בין נוגה לשמש (באמצעות תופעת ההיסט). בעזרת שימוש ביחסים המכתיבים חוקי קפלר, ניתן בעזרת מרחק זה לחשב את המרחקים גם בין כוכבי לכת אחרים לשמש (ובין היתר את חישוב אורכו של המרחק בין כדור הארץ והשמש). מדידות דומות נערכו גם במעבר של שנת 1761.המעבר של שנת 1769 נמדד ממקומות שונים ברחבי כדור הארץ. כך קוק וצוותו מדדו מטהיטי, אך מדענים אחרים מדדו ממגוון מקומות אחרים ברחבי הגלובוס, לרבות נורווגיה ואתרים שונים באמריקה הצפונית ובאימפריה הרוסית. זכור גם מסעו הכושל של גיום לה ז'נטיל למדוד את שני המעברים (של 1761 ושל 1769) מהודו. כששב לאחר 11 שנים למולדתו צרפת, גילה לה ז'נטיל כי בזמן שחלף הוכרז כמת והוא איבד את עבודתו, רכושו ואף את רעייתו.
בטהיטי, ערכו החוקרים שלוש מדידות נפרדות - האחת של גרין, השנייה של קוק והשלישית של זולנדר. למרבה האכזבה השוני בין המדידות היה גדול משולי השגיאה הצפויים. מכשיריהם היו מספקים לפי אמות המידה של התקופה, אך הרזולוציה לא הייתה מספקת לביטול הטעויות. כשהשוו מדענים לאחר זמן את התוצאות של אנשי האנדוור עם אלו של תצפיות של אותו אירוע שנעשו ממקומות אחרים, התוצאה הסופית לא הייתה מכרעת או מדויקת במידה לה קיוו. הם ראו בכך הוכחה כי לכוכב הלכת נוגה אטמוספירה עבה, אך חוקרים בני ימינו סבורים כי הקשיים נבעו דווקא מאפקט הטיפה השחורה, תופעה אופטית המונעת מדידה מדויקת, בייחוד במכשירים ששימשו את השלושה בתצפיותיהם.
לאחר תצפית המעבר, כתב קוק ברישומיו: