cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלגוריתם מיקסום התוחלת
יישומים
מסנן קלמן משמש בדרך כלל עבור מדיניות הערכה online, ומינימום שונות חלקות עשויים להיות במדיניות הערכה off-line או הערכת מצב באצווה. פתרונות שונים דורשים הערכות של הפרמטרים מודל מרחב מצבים. סינון ושיפור אלגוריתמי תוחלת-מקסום עשויה להתרחש על ידי חזרה על ההליך בן שני השלבים הבאים:
שלב התוחלת להפעיל מסנן קלמן או על החלקת מינימום-סטיה מעוצבת עם הערכת הפרמטר הנוכחי כדי לקבל הערכת מצב מעודכנת.
שלב המקסום השתמש בהערכות המצב המסוננות או המוחלקות בחישוב הנראות המקסימלית, כדי לקבל אומדני פרמטר מעודכנים. נניח שמסנן קלמן או מינימום שונות חלקה יותר פועל על מדידות רועשות של מערכת יחיד קלט יחיד פלט. ניתן לקבל אומדן שונות רעש מדידה מעודכן מחישוב הנראות המקסימלית.
כאשר \hat{x}_k הם אומדני תפוקת סקלר מחושבים על ידי מסנן או חלק ממדידות סקלר N {z_k}. לתהליך אוטומטי רגרסיבית מסדר ראשון, אומדן שונות רעש תהליך מעודכן יכול להיות מחושב על ידי.
כאשר \hat{x}_k ו- אומדני מדינת סקלר מחושבים על ידי מסנן או חלק יותר. ההערכה מקדם מודל המעודכן מתקבלת באמצעות:.
גרסאות
מספר שיטות הוצעו על מנת להאיץ את ההתכנסות האטית של אלגוריתם EM, כדוגמת אלה המשתמשים בשיפוע צמוד והותאם לטכניקות ניוטון-רפסון. בנוסף ניתן להשתמש ב-EM לטכניקות הערכה מאולצות. מקסום מותנה תוחלת מחליף כל צעד של מקסום עם רצף של שלבי מקסום מותנים שבכל פרמטר θi מוגדל באופן אישי, בין התנאים על הפרמטרים האחרים שנותרו קבועים. רעיון זה, להאריך את האלגוריתם עוד יותר במקסום תוחלת כללי, שבו רק אחד מבקש עלייה בפונקציית המטרה F עבור שני הצעדים תוחלת ומקסום תחת התיאור החלופי. ניתן גם לשקול את אלגוריתם EM כסדרה של אלגוריתם מקסום-מקסום, ולכן ניתן שימוש בכל המכונות שפותחו במקרה הכללי יותר.
הקשר לשיטות בייס השונות
תוחלת-מקסום הוא באופן חלקי שיטת נראות השונה מהשיטה הבייסיאנית. התוצאה הסופית שלה נותנת התפלגות הסתברות על המשתנים החבויים (בסגנון בייס) יחד עם אומד נקודתי ל-θ. אנחנו אולי רוצים גרסה בייסיאנית מלאה, בהינתן התפלגות הסתברות על θ, כמו גם את המשתנים החבויים. למעשה ניתן להסיק מהגישה של בייס ש-θ היא עוד משתנה סמוי. ההבחנה בין צעדי התוחלת והמקסום נעלמת. אם אנו משתמשים בגרסה המלאה לקירוב Q כפי שתואר לעיל (הווריאציה של בייס), אנו עשויים לחזור על כל המשתנים הסמויים ולייעל אותם אחד בכל פעם. כעת יש k צעדים לכל איטרציה, כאשר k הוא מספר המשתנים הסמויים. למודלים גרפיים קל לעשות תלויי Q לכל משתנים, רק בשמיכת מרקוב שלה, כך שהעברת מידע מקומית יכולה לשמש למסקנה יעילה.
שלב התוחלת
בהתחשב בהערכה הנוכחית שלנו של θ הפרמטרים (t), ההתפלגות המותנה של Zi נקבעה על ידי משפט בייס להיות הגובה היחסי של הצפיפות הנורמלית משוקללת לפי τ .
אלה נקראים הסתברויות החברות ואלו בדרך כלל נחשבים לפלט, צעד E זה תואם את הפונקציה עבור Q הבא:
אין צורך לחשב את ערכו של הביטוי, כי בשלב M אנו דורשים רק את המונחים בהתאם τ כאשר אנו נמקסם את τ, או רק את המונחים בהתאם μ אם אנחנו נמקסם עבור μ.
M step
הוא ביטוי ריבועי ב- Q(θ|θ(t) משמעות הדבר היא כי קביעת הערכים עבור מקסום של θ היא פשוטה יחסית. שימו לב כי ניתן להגדיל כל אחד מבין (τ, (μ1, Σ1) ו-(μ2, Σ2), באופן בלתי תלוי, שכן כל שהם מופיעים בתנאים ליניארי נפרדים. כדי להתחיל, לשקול τ, שבה יש מגבלת τ1, τ2 = 1
שיש לה הצורה של אומד נראות מקסימלית להתפלגות הבינומית, ולכן
עבור האומדנים הבאים של (μ1, σ1)
וגם
ומסימטריה:
וגם.
מת אב ומת אלול
מֵת אָב וּמֵת אֵלוּל הוא שיר של המשורר שמואל הנגיד, מחשובי המשוררים העבריים בתקופת תור הזהב בספרד בימי הביניים. נושא השיר הוא חילופי העונות, והצורך בחברה אנושית בימי החורף הקרים.
רעיון השיר
רגשות ותחושות העולים אצל בני האדם בחלוף העתים, כגון עצב, דכדוך ואף דיכאון הנובע מחלוף החודשים ואיתם גם מהשנה שחולפת מובא במרכזו של השיר. האנשים מדוכאים מכך שהשנים והזמן חולפים על פניהם שוב ושוב פעם אחר פעם; לצד רגשות אלו עולה הרצון לשמחה והתשוקה להנאות החיים, כגון במאכל ובמשקה, ואף להדוניזם. המשורר קורא לבני האדם להחליף את הדיכאון בשמחה, והוא מטיף לערוך משתי יין ושמחה בחורף כאשר תנאי מזג האוויר בעונה זו עלולים להביא לדיכאון ולעצב. משמעות ההטפה היא בחירה בגשמיות ובשימחה וצמצום מחשבות של דאגה התוקפות את האדם לגבי מה יהיה גורלו בחלוף הזמן.
בבתי השיר השונים ישנם אזכורי עצב ושמחה יחד. כך לדוגמה בבית הראשון ישנו רגש קודר ומחשבות על המוות. הדובר משוחח על סיום חודש אב שהוא גם סיום עונת הקיץ ולפניו החורף הבא המביא עמו קור ותחושות עצב (דיכאון חורף).
בבית השני מתוארים חילופי העונות כעילה לשתיית האדם - האדם שבמחשבתו עצב רוצה לשמח את נפשו ועל כן משתכר בכוונת תחילה. לאחר מכן, בבית השלישי, ישנה קריאה לאדם לבוא ולהצטרף למשתה יין שאינו מרוסן - שבו כל אחד מהמשתתפים עושה ככל העולה על רוחו.
אריך פון דניקן
אריך פון דניקן (בגרמנית: Erich von Däniken נולד ב-14 באפריל 1935) הוא זייפן, סופר ותאורטיקן שווייצרי, הידוע במיוחד בתאוריות שלו אודות השפעת חייזרים קדומים על כדור הארץ, וביניהן הספר מרכבות האלים. רבות מהעדויות כביכול שפרסם בכתביו ובסרטים שהפיק הוכחו כחצאי אמיתות, ושקרים. דניקן הורשע מספר פעמים בעבירות של זיוף והונאה, שעל חלקן נידון לעונשי מאסר.
ביוגרפיה
אריך פון דניקן נולד בשנת 1935 בצופינגן אשר בשווייץ. עוד מילדות התעניין במדע בדיוני ובעב"מים. הוא למד את מקצוע המלונאות, תחום שבו גם עסק.
כתיבתו
ספרו מרכבות האלים, שיצא לאור ב-1968, מנסה להביא הוכחות בדבר ביקור ישויות זרות בכדור-הארץ, הספר תורגם לעשרות שפות ואף הוסרט. בספר הוא מסתמך כביכול על ממצאים ארכאולוגיים וטקסטים עתיקים כדי להוכיח שהאלים במיתוסים של דתות שונות הם בעצם יצורים חיצוניים, שהגיעו בחלליות לכדור הארץ לפני אלפי שנים.
הוא מביא למשל את סיפור ה"ווימנות" המעופפות שבספרי הוודות, הכתבים העתיקים של הודו, כתיאור של ספינות חלל שהגיעו מפלנטות אחרות.
הצלחת הספר הראשון הביאה לשני ספרים נוספים, שהפכו לטרילוגיה: הראשון "מרכבות האלים" השני "אלים מן החלל החיצון", ספר שכתב בשבתו במעצר, בעת משפט על עבירות מעילת בכספים שביצע במלון בו עבד, והשלישי "עקבות בחלל". שלושת ספרי הטרילוגיה תורגמו לעברית, ויצאו לאור בהוצאת "צ'ריקובר".
פון דניקן מנסה למצוא סימוכין לתאוריות שלו בכתבי הקודש או בממצאים בשטח, כמו מוצגים במקדשים בעולם או אתרים מוזרים שאי אפשר להסביר את מהותם.
את תיאור המרכבה בספר יחזקאל הוא מסביר כחללית שהגיעה לכדור הארץ. לגבי הפסלים הענקיים באי הפסחא הוא טוען שלא ייתכן שנוצרו על ידי בני אנוש, וכך עמדתו לגבי הפירמידות במצרים.
פון דניקן כתב את ספריו בעקביות בלתי נלאית, לצורך חיזוק התיזות שלו הוא נסע לקצוות העולם וצילם במקומות נידחים.
פון דניקן כזייפן
הופעתו הראשונה של פון דניקן בפני השופט הייתה עוד בילדותו, כאשר הואשם בגנבת כסף מ"הצופים". בתחילת שנות ה-60, כאשר היה באמצע שנות ה-20 לחייו, הורשע בהונאת המלון בו עבד ובגנבה קטנה, ונקנס. ב-1967, בגיל 32, פון דניקן הורשע במעילה בקנה מידה גדול, זיוף והעלמת מס, ובילה שלוש שנים וחצי בבית הסוהר. בזמן מאסרו כתב את ספרו השני, "אלים מן החלל החיצון" (שפורסם במקור בשנת 1970). פון דניקן מכחיש את אשמתו. הוא טוען, לדוגמה, כי ההרשעה שהובילה למאסרו הייתה תוצאת קונספירציה נגדו על ידי חברי ההיררכיה הקתולית בשווייץ, שמטרתה הכתמת התאוריות שלו.
לקריאה נוספת
Philip J. Klass, UFOs Explained, Random House, 1974
ניקומדס הראשון
ניקומדס הראשון (ביוונית: Nικoμηδης) היה מלכה השני של ביתיניה לאחר שירש את אביו זיפיטיס (Zιπoιτης) (או זיוויטיס) (Zιβoιτης) בשנת 278 לפנה"ס.
חייו
עם תחילת מלכותו הוא הוציא להורג שניים משלושת אחיו, והשלישי שנקרא גם הוא זיפיטיס, הצליח לשמר חלק ניכר מהממלכה תחת שליטתו לזמן מה. בעזרתם של 10,000 לוחמים גאלים אותם הזמין מתראקיה בשנת 278 לפנה"ס ניצח ניקומדס את אחיו זיפיטיס, הוציא גם אותו להורג ואיחד את ביתיניה כולה תחת שליטתו. לנגד איומיו של אנטיוכוס הראשון, מלכה של הממלכה הסלאוקית, כרת ניקומדס ברית עם העיר השכנה הראקליאה ועם אנטיגונוס השני גונטס בשנת 275 לפנה"ס, אך הכוחות הסלאוקים לא הסבו נזק של ממש לממלכה ונסוגו זמן קצר לאחר מכן. משלב זה נראה כי שלט בממלכה ללא הפרעה והביא לשגשוגה עד מותו בשנת 255 לפנה"ס.
ראש מטה ההגנה (איטליה)
ראש מטה ההגנה (באיטלקית: Capo di stato maggiore della difesa) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של איטליה. הוא כפוף לשר ההגנה, ומשמש כיועץ הצבאי הישיר של ממשלת איטליה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
ראש מטה ההגנה נבחר בהצבעה במועצת השרים ולאחר מכן ממונה בפועל בידי הנשיא. ראש מטה ההגנה המכהן הוא ג'וזפה קאבו דראגונה שנכנס לתפקידו ב-19 באוקטובר 2021.
היסטוריה
בשנת 2000 הפכו הקרביניירי לזרוע עצמאית בכוחות המזוינים. עם זאת, החוק הקובע כי ראש מטה ההגנה יכול לבוא רק משורות הצבא, הצי, וחיל האוויר ולא משורות הקרביניירי, נותר בעינו.
AGM-65 מאבריק
AGM-65 מאבריק (באנגלית: Maverick) היא משפחת טילי אוויר־קרקע הכוללת דגמים בעלי ראש ביות אלקטרו־אופטי (A/B/D/F/G) ודגמים בעלי הנחית לייזר (C/E). הוא אפקטיבי כנגד מגוון רחב של מטרות טקטיות, לרבות נגד רכב קרבי משוריין, מטוסים, ספינות, ומאגרי דלק. כיום מיוצר הטיל על ידי חברת ריית'און.
כלי טיס שיכולים לשגר את ה־AGM-65 הם: A-4 סקייהוק, A-6 אינטרודר, A-7 קורסייר 2, A-10 ת'נדרבולט II, AH-1W סופר קוברה, AV-8 הרייר 2, F-4 פנטום, F-5 פרידום פייטר, F-15E סטרייק איגל, F-16 פייטינג פלקון, F/A-18 הורנט, F-111 ארדווארק, P-3 אוריון, SH-2G סיספרייט, AH-64 אפאצ'י.
למעלה מ־75,000 טילי מאבריק על גרסאותיו השונות יוצרו. שימוש נרחב נעשה בטילי AGM-65B/D/G מאבריק על ידי חיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת המפרץ. הטילים שוגרו בעיקר על ידי מטוסי A-10A ואחוז הפגיעות שלהם היה בין 80% ל־90%. חיל הנחתים האמריקני שיגר במלחמה מספר טילי AGM-65E ואחוז הפגיעות שלהם היה כ־60%.
AGM-65A
פיתוח הטיל החל ב־1965 על ידי החברות רוקוול ויוז איירקראפט כמענה לדרישות ZAGM-65 מאבריק לטיל אוויר־קרקע, שהונחו בעקבות ביצועיו הגרועים של ה־AGM-12 בולפאפ (Bullpup) במלחמת וייטנאם. ב־1968 נבחרה יוז להיות הקבלנית הראשית של המיזם. בספטמבר 1969 בוצע ניסוי הטיסה הראשון של אב הטיפוס הבלתי מונחה שכונה XAGM-65A, ובדצמבר אותה שנה נערך ניסוי בגרסה מונחית של הטיל אשר פגעה פגיעה ישירה במטרה. באוגוסט 1972 נמסר לחיל האוויר האמריקני טיל הייצור הראשון שכינויו AGM-65A.
ה־AGM-65A הוא בעל ראש ביות אלקטרו־אופטי ומרעום הקשה ומונע על ידי מנוע רקטי מדגם TX-481 (SR109-TC-1) מתוצרת ת'יוקול. משקל ראש הקרב שלו הוא 57 ק"ג (125 ליברות). הוא היה טיל האוויר־קרקע הרב תכליתי בעל יכולת "שגר ושכח" הראשון שנכנס לשירות בחיל האוויר האמריקני. התמונה המתקבלת מהחיישן האלקטרו־אופטי שמורכב בחרטום הטיל מוצגת בתא הטייס, וכך יכול הטייס לחפש אחר המטרה לפני שיגור הטיל ו"להינעל" עליה. לאחר השיגור, טס ה־AGM-65A לעבר המטרה כאשר הוא משווה כל הזמן בין התמונה הנקלטת בחיישנו לבין התמונה של המטרה עליה "נעל" הטייס לפני השיגור. ה־CEP של ה־AGM-65A הוא כ־1.5 מטר (5 רגל).
AGM-65B
ה־AGM-65B היא גרסה בעלת אופטיקה משופרת המגדילה את רזולוציית התמונה פי 2, מה שמאפשר את תקיפתן של מטרות ממרחק רב יותר או מטרות קטנות יותר. פיתוח הגרסה החדשה החל ב־1975 בעקבות חיסרון בולט של ה־AGM-65A שהציג תמונה קטנה לטייס, דבר שאילץ אותו להתקרב למטרה ובכך להגדיל את דרגת הסיכון אליו הוא נחשף. טילי ה־AGM-65B נמסרו לחיל האוויר האמריקני בשלהי שנות השבעים. יצור ה־AGM-65A וה־AGM-65B הופסק ב־1978 לאחר שיותר מ־35,000 נבנו.
AGM-65C
ה־AGM-65C היא גרסה בעלת הנחיית לייזר חצי אקטיבית שיועדה לשמש את חיל הנחתים האמריקני במשימות סיוע אווירי קרוב, אך מעולם לא נכנסה לשירות מבצעי. לגרסה זאת היה ראש קרב סימן 19 במשקל 113 ק"ג (250 ליברות). פיתוח בהיקף מלא של גרסה זאת החל ב־1978, ולאחר שיוצרו מספר קטן של טילים בוטל המיזם עקב עלויותיו הגבוהות.
AGM-65D
ה־AGM-65D היא נגזרת של ה-AGM-65A עליה הורכב ראש ביות תת־אדום הדמייתי מסוג WGU-10/B, במקום ראש ביות אלקטרו־אופטי. ראש ביות זה איפשר שימוש בטיל בשעות הלילה ובתנאי מזג אוויר קשים, וכן איפשר נעילת הטיל על מטרות במרחק כמעט כפול מהמרחק ממנו אפשר היה לנעול את ה־AGM-65A. הטיל הונע על ידי מנוע רקטי היוצר כמות עשן מופחתת מדגם TX-633 (SR114-TC-1) מתוצרת ת'יוקול, או לחלופין על ידי מנוע מדגם SR115-AJ-1 מתוצרת איירוג'ט. פיתוח גרסה זאת החל ב־1977, והטילים הראשונים נמסרו לחיל האוויר האמריקני באוקטובר 1983. ה־AGM-65D-2 היא גרסה משודרגת של הטיל בעלת ראש ביות מהיר יותר לדיוק גבוה יותר ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות נעות.
AGM-65E
ה־AGM-65E, בדומה ל־AGM-65C, היא גרסה מונחית לייזר שיועדה לשימוש חיל הנחתים האמריקני. ראש הביות שלה זול יותר מזה של ה־AGM-65C, והיא נכנסה לשירות ב־1985. גרסת האימון של הטיל מכונה CATM-65E.
AGM-65F
ה־AGM-65F היא גרסה בעלת ראש ביות תת־אדום הדמייתי הזהה לזה של ה־AGM-65D וראש קרב ומנוע רקטי הזהים לאלו של ה־AGM-65E, שנכנס לשירות ב־1989. לגרסה זאת נוסף מנגנון בטיחות לשימוש בספינות, ותוכנת ההנחיה של הטיל הותאמה במיוחד לצורכי עקיבה אחר ספינות. גרסת האימון של הטיל מכונה CATM-65F.
AGM-65G
ה־AGM-65G היא גרסה המבוססת על ה־AGM-64D, אך בעלת ראש ביות תת־אדום הדמייתי משופר, וראש הקרב הכבד יותר של ה־AGM-65E, שנכנסה לשירות חיל האוויר האמריקני ב־1989. לגרסה זאת טייס אוטומטי דיגיטלי חדש ויכולת עקיבה משופרת. ה־AGM-65G-2 היא גרסה משודרגת של הטיל שתוכנת ההנחיה שלה החולפה בתוכנה של ה־AGM-65F שהותאמה לה, ובדומה ל־AGM-65D-2 היא בעלת ראש ביות מהיר יותר לדיוק גבוה יותר ויכולת משופרת לעקיבה אחר מטרות נעות.
צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית
מקור הצבעים הוא צבעי סמל נסיכות מוסקבה. התנועה הפאן-סלאבית אימצה במהלך המאה ה-19 צבעים אלו. אולם מדינות סלאביות שונות כמו פולין שכבר אימצו לעצמן צבעי דגל, המשיכו להשתמש בצבעים הקיימים.
ויסנטה דל בוסקה
ויסנטה דל בוסקה גונסאלס (בספרדית: Vicente del Bosque González; נולד ב-23 בדצמבר 1950 בסלמנקה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ומאמן כדורגל בהווה. דל בוסקה אימן במשך 8 שנים את נבחרת ספרד, והוביל אותה לזכייה במונדיאל 2010 וביורו 2012. הוא המאמן היחיד שזכה בשלושת התארים החשובים בכדורגל העולמי: ליגת האלופות - ריאל מדריד (2001-2002), יורו (2012), מונדיאל (2010) (שניהם עם נבחרת ספרד).
קריירה כשחקן
במרבית הקריירה שיחק דל בוסקה בריאל מדריד, איתה זכה חמש פעמים באליפות הליגה הספרדית וארבע פעמים בגביע המלך. דל בוסקה שיחק 18 פעמים במדי נבחרת ספרד, כולל ביורו 1980, וכבש שער אחד במדים הלאומיים.
קריירה כמאמן
מיד לאחר הפרישה מונה דל בוסקה למאמן ריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד. ב-1994 אימן לראשונה את הקבוצה הבוגרת של המועדון למשך מספר חודשים, וב-1996, בעודו מאמן קבוצת הנוער של המועדון, אימן את הקבוצה זמנית למשחק אחד, לאחר שמאמנה הקודם פוטר.
בעונת 1999/00 מונה דל בוסקה לתפקיד המאמן ראשי בריאל באופן קבוע, לאחר שמאמנה הקודם, ג'ון טושאק, פוטר. בארבע עונותיו בקבוצה הוביל דל בוסקה את ריאל לתקופה המוצלחת ביותר שלה מאז שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, אז שיחקו בקבוצה אלפרדו די סטפנו ופרנץ פושקש. עם דל בוסקה כמאמן זכה המועדון פעמיים בליגת האלופות (ובפעמים שלא זכה הגיע לפחות לחצי הגמר), שתי אליפויות הליגה הספרדית, בסופרקאפ הספרדי, בסופרקאפ האירופי ובגביע הביניבשתי. בשנים אלו צורפו לקבוצה השחקנים הטובים ביותר בעולם במחירים חסרי תקדים, ובהם זינדין זידאן, לואיש פיגו ורונאלדו. בגלל שחקנים אלו כונתה הקבוצה בשם "הגלאקטיקוס". הצלחת המועדון הבליטה את יכולתו של דל בוסקה, שהצליח לאחד שחקנים בעלי שם עולמי ומלאי אגו לקבוצה ולזכות בתארים.
יום לאחר שזכתה הקבוצה באליפות ה-29 בתולדותיה ושבוע לאחר שפורסם כי הקבוצה החתימה את דייוויד בקהאם, הוחלט שלא להאריך את חוזהו של דל בוסקה בריאל. לדל בוסקה הוצע תפקיד המנהל הטכני של הקבוצה, אך הוא סירב, מה שגרר דיווחים וספקולציות בתקשורת על מאבק פנימי בקבוצה, בין דל בוסקה ומספר שחקנים, ובעיקר הקפטן פרננדו היירו (שנתבקש גם הוא לעזוב), לבין המנהל הספורטיבי חורחה ולדאנו והנשיא פלורנטינו פרז.
לאחר ההופעה הכושלת של נבחרת ספרד ביורו 2004 והתפטרותו של מאמן הנבחרת, איניאקי סאז, הוזכר דל בוסקה כמועמד לאימון הנבחרת, אך לאחר שהודיע כי הוא אינו מעוניין במשרה מונה לואיס אראגונס לתפקיד. דל בוסקה חתם בקבוצת הטורקית בשיקטש. צירופו הגביר את ציפיות אוהדי הקבוצה. למרות הציפיות הקבוצה לא הצליחה ודל בוסקה פוטר לקראת סיום העונה.
במהלך מונדיאל 2006, שעות בודדות בלבד לאחר שנבחרת מקסיקו הודחה מהטורניר, הוצע לדל בוסקה תפקיד מאמן הנבחרת תמורת שכר של 2 מיליון דולר לשנה. דל בוסקה דחה את ההצעה בטענה כי הוא מעדיף לאמן באירופה.
לאחר יורו 2008, בו זכתה נבחרת ספרד תחת המאמן לואיס אראגונס, עזב אראגונס את תפקידו ודל בוסקה מונה במקומו. תחת הדרכתו של דל בוסקה זכתה ספרד במונדיאל 2010 וביורו 2012.
ב-7 בינואר 2013 הוענק לו פרס מאמן השנה בעולם לשנת 2012 מטעם פיפ"א.
בתום יורו 2016 בו הודחה ספרד בשלב שמינית הגמר, הודיע דל בוסקה על התפטרותו מאימון הנבחרת.
כשחקן כדורגל
ריאל מדריד
כמאמן כדורגל
ריאל מדריד
נבחרת ספרד
זוויות אוילר
זוויות אוילר הן שלוש זוויות במרחב האוקלידי המשמשות לתאר סיבוב בשלושה ממדים. הזוויות נקראות על שם המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר. פעולות סיבוב בשלושה ממדים יוצרות את חבורת הסיבוב (3)SO. סיבוב ניתן ליצוג על ידי מטריצות סיבוב וכן על ידי קווטרניוני יחידה.
סיבוב כללי במרחב תלת־ממדי ניתן לייצוג על ידי הרכבה של שלושה סיבובים (סיבובי אוילר). כל סיבוב מתואר על ידי ציר הסיבוב וזווית הסיבוב סביב הציר. זוויות אלו נקראות זוויות אוילר. ישנן מספר קונבנציות לייצוג של סיבוב כללי בעזרת סיבובי אוילר, לדוגמה (ראו ציור):
לזוויות אוילר שימושים בפיזיקה, בתחום המכניקה של גוף קשיח וניתן באמצעותן לתאר זווית גוף של גוף קשיח, כמו מטוס או ספינה:
לואי פישר
לוּאִי פִישֶר (באנגלית: Louis Fischer; 29 בפברואר 1896 – 15 בינואר 1970) היה עיתונאי יהודי אמריקאי. אוהד הקומוניזם וברית המועצות שהתאכזב מהפעולות של ברית המועצות.
ביוגרפיה
פישר נולד בפילדלפיה, בנו של סוחר דגים. לאחר שסיים את לימודיו במכללה למורים בפילדלפיה ב-1916 היה למורה. פישר היה פעיל ציוני בפילדלפיה וב-1917 התנדב לגדוד העברי. עם שובו לארצות הברית עבד פישר כעיתונאי עבור סט"א, סוכנות ידיעות יהודית בניו יורק. ב-1921 נסע פישר לגרמניה והחל לכתוב ידיעות מן הנעשה שם עבור העיתון "ניו יורק איבנינג פוסט". הוא היה לכתב האירופי של העיתון, ובשנת 1922 עבר למוסקבה, ממנה כתב כתבות אוהדות על ברית המועצות והקומוניזם, מתוך הזדהות עמוקה. בשנת 1923 התחיל לכתוב עבור השבועון הליברלי "The Nation" ("האומה"), עבורו כתב במשך שנים רבות. פישר פרסם ספרים רבים וכתבות עיתונאיות התואמות את הקו של המפלגה הקומוניסטית, הידוע שבהם היה "מדיניות החוץ של הסובייטים". פישר ביקר בארץ ישראל בשנת 1932, ובספרד ב-1934. בזמן מלחמת האזרחים בספרד הצטרף פישר לבריגדות הבינלאומיות ושירת בתחילת 1937 כאפסנאי באלבסטה, במקביל לכתיבתו עבור העיתונים בארצות הברית.
בשנת 1938 שב פישר לארצות הברית, כפי הנראה בשל חששו מן המשטר הסטליניסטי, והתיישב בניו יורק. הוא המשיך לעבוד עבור השבועון "The Nation", ובשנת 1941 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "אנשים ופוליטיקה" (Men and Politics) שכללה ביקורת קטלנית על השלטון הסטליניסטי, מדיניות הטיהורים והברית עם גרמניה הנאצית בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא צוטט כאומר ש"המלחמה של ארצות ההסכמה מתנהלת בכשרון גאוני. צרפת לא תקפה את חזית המערב בבת אחת, אלא נוקטת מתינות, איטיות ושיטתיות.
ברוסיה נישא לאישה בשם מרושקה פישר, בתו של יעקב מארק, מומחה להנהלת חשבונות, סופרת בזכות עצמה, שכיהנה במשך שנים כמזכירתו של גאורגי צ'יצ'רין, שר החוץ של רוסיה. בצאתו מברית המועצות לא הירשו השלטונות לאשתו ולילדיו, שהיו אזרחים סובייטיים לצאת, ולא עזרו פניותיו לניקולאי יז'וב ולסטלין. לבסוף, לאחר שהגיע לארצות הברית קיבל מאלינור רוזוולט הזמנה להגיע עם משפחתו לבית הלבן, והם הורשו לצאת מברית המועצות.
פישר עזב את "The Nation" בשנת 1945 לאחר סכסוך עם העורכת פרדה קירצ'ווי בדבר הקו האוהד שנקט העיתון בדיווחים על משטרו של סטלין. על אף שפישר לא היה מעולם חבר במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, התפכחותו מן הקומוניזם הכתה גלים. בשנת 1949 התבקש לתרום לאנתולוגיה "האל שהכזיב", שתיעדה את התפכחותם של אינטלקטואלים וסופרים בולטים בני הזמן מן הקומוניזם. לאחר פרסום הספר המשיך פישר לכתוב עבור ירחונים ושבועונים ליברליים בעלי קו אנטי-קומוניסטי כ-"The Progressive". בשנת 1952 פרסם ספר בשם "סטלין", ובשנת 1964 פרסם ספר בשם "לנין". פישר ביקר בישראל בשנת 1952, בה הביע אהדה למשטר הסוציליסטי ביוגוסלביה.
פישר היה ממעריציו של מהטמה גאנדי, ואף נפגש עמו, ובשנת 1950 פרסם ביוגרפיה בשם "חיי מהאטמה גנדי", שיצאה לאור במהדורות רבות, והייתה הבסיס לסרטו זוכה פרס האוסקר של ריצ'רד אטנבורו "גנדי" (1982).
במשך שנים רבות היה פישר לפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת פרינסטון, ולימד על ברית המועצות עד למותו בשנת 1970.
בנם של לואי ומרושקה פישר, ויק פישר, היה פוליטיקאי, חבר בית המחוקקים של אלסקה; בנם ג'ורג' פישר היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קורנל.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
סיבוני
סיבוני הוא שם משפחה שנפוץ בקרב יהודי צפון אפריקה, בעיקר מרוקו
יחסי ישראל–מצרים
היחסים של מדינת ישראל והרפובליקה הערבית של מצרים הם היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למצרים. היחסים בין שתי המדינות ידעו ברבות השנים תהפוכות רבות – החל מיחסי עוינות ומלחמה דרך הסכם שלום היסטורי וראשון בסכסוך הישראלי-ערבי וכלה בקיומם של יחסים דיפלומטיים מלאים, אך קרירים, בין המדינות.
ממלחמת העצמאות הישראלית ועד ביקור סאדאת (1948–1977)
ב־14 במאי 1948, עם הקמת מדינת ישראל, פלש הצבא המצרי לדרומה של ישראל, כחלק ממתקפה מתואמת של צבאות מדינות ערב השכנות. יחידות מצריות התקדמו דרך אזור רצועת עזה וניצנה, הצליחו לכבוש את באר שבע, הגיעו עד גשר עד הלום בפאתי אשדוד וניתקו את הקשר בין אזור הנגב משאר הארץ. כמו כן, הכוחות המצרים הצליחו להגיע עד אזור הר חברון ולאזור הדרומי של ירושלים. בהמשך המלחמה הצליחו כוחות צה"ל להדוף את המתקפה המצרית וכבשו את שטחי הנגב עד סיני ואל עריש. המלחמה הסתיימה בהסכם שביתת נשק שנחתם באי רודוס ב-24 בפברואר 1949. ההסכם קבע את הגבול בין מצרים לישראל, על בסיס הגבולות שהתקיימו בין מדינת ישראל המנדטורית למצרים בעבר, למעט רצועת עזה שעברה לידי מצרים.
בשנת 1956 פלשה ישראל לסיני בהתקפה מתואמת עם בריטניה וצרפת במה שנודע כמבצע קדש או מלחמת סיני. בריטניה וצרפת שאפו להחזיר לידיהן את תעלת סואץ שהולאמה על ידי מצרים זמן קצר קודם לכן. ישראל הייתה מעוניינת בחיסול בסיסי הפדאיון שתקפו מטרות בישראל לעיתים קרובות. פיגועי הפדאיון התעצמו החל מעלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר כחלק ממהפכת הקצינים החופשיים אשר אירעה במצרים. ישראל כבשה את רצועת עזה וחצי האי סיני, אולם בלחץ ארצות הברית וברית המועצות נסוגה והסכימה להפרדת כוחות על בסיס קו שביתת הנשק.
לאחר מבצע קדש, היו ניסיונות גישוש בין הצדדים לכינון הסכם אי לוחמה, אולם אלו נכשלו בעיקר בשל הדרישה המצרית לנסיגה ישראלית חזרה לגבולות תוכנית החלוקה של האו"ם מכ"ט בנובמבר 1947.
ב-1960 נערך קרב אוויר בין 4 מטוסים מצריים שחדרו לישראל לבין שני מטוסים ישראלים. במהלך הקרב הפילו טייסי צה"ל מיג 17 מצרי.
בפברואר 1962 חטפו חיילים מצריים אזרח ישראלי, תושב אופקים, שקטף פטריות סמוך לגבול עם רצועת עזה. מצריים החזירה אותו לישראל לאחר מספר שבועות.
ב־1966 עלה לכותרות אייבי נתן, אז בעל מסעדת קליפורניה בתל אביב, כשביקר במצרים כחלק מיוזמה פרטית שהוגדרה כתמהונית על ידי שלטונות מצרים.
במאי 1967 גברה שוב המתיחות בין ישראל למצרים, לאחר שמצרים הפרה את הסכם הפרדת הכוחות, סילקה את משקיפי האו"ם מסיני ומרצועת עזה וסגרה את מצרי טיראן. במקביל החלה מצרים בתיאומים צבאיים עם מדינות ערב אחרות לקראת מתקפה על ישראל. ישראל פתחה במכה מקדימה נגד מצרים, ירדן וסוריה במה שנודע מאוחר יותר כמלחמת ששת הימים. במלחמה זו כבשה ישראל שוב את רצועת עזה וחצי האי סיני.
עם תום המלחמה, ראתה מצרים בנוכחות הישראלית בסיני כמסוכנת, שיקמה וחיזקה את צבאה ויזמה באזור תעלת סואץ תקריות גבול. תקריות אלו החמירו לאורך הזמן והתפתחו לכדי מלחמת ההתשה. נאצר, הודיע על ביטולה של הפסקת האש בין הצדדים והכריז כי ההתשה היא שתכריע בסופו של דבר את ישראל. מלחמת ההתשה נמשכה עד שנת 1970, אז הושגה הפסקת אש בעקבות קבלת תוכנית רוג'רס על ידי הצדדים. מותו של נאצר באותה שנה והחלפתו באנואר סאדאת, תרמו אף הם לתחושת הרגיעה בישראל שראתה בו מנהיג אפרורי.
לאחר תרגילים נרחבים והכנות ממושכות, באוקטובר 1973 תקפה מצרים את ישראל במפתיע במה שנודע בישראל כמלחמת יום הכיפורים ובמצרים כמלחמת אוקטובר או מלחמת הרמדאן. בתחילת המלחמה הצליח הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ ולכבוש שטחים לאורך הגדה המזרחית שלה, אולם בהמשך המלחמה הצליחו כוחות ישראלים לכבוש שטחים ממערב לתעלת סואץ ולכתר את הכוחות המצריים בסיני. על אף המצוקה המצרית והלחץ שהפעילה על המעצמות להשגת הפסקת אש לנוכח מצבה הצבאי בסוף המלחמה, במצרים הוצגה המלחמה כניצחון הירואי ש"מחה את חרפת 1967". רבים סבורים כי תפיסת המלחמה כניצחון מצרי אפשרה לסאדאת להתחיל במגעים עם ישראל וזאת לאחר שהחזיר את הכבוד האבוד למצרים. בשנת 1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות שבו הוחזר אזור התעלה למצרים, ואשר סיים למעשה את מצב המלחמה בין מצרים לישראל. בספטמבר 1975 נחתם הסכם ביניים בין שתי המדינות, במסגרתו הורחבה הרצועה המצרית בסיני.
ביקור סאדאת בכנסת והסכמי השלום (1979)
בספטמבר 1978 חתמו שני הצדדים על הסכם מסגרת לשלום - הסכמי קמפ דייוויד על פיו תיסוג ישראל מסיני באופן מוחלט תמורת שלום מלא עם מצרים. ישראל התחייבה, ששינוי במעמדם של "הגדה המערבית ועזה" יהיה רק במסגרת המשא ומתן על מעמדם הסופי, בהשתתפות מצרים וירדן. מספר חודשים לאחר מכן, ולאחר המשך משא ומתן עיקש, חתמו שני הצדדים על הסכם השלום ביניהם במרץ 1979 על מדשאות הבית הלבן בוושינגטון. במסגרת הסכם זה התחייבה ישראל לסגת מכל שטח סיני (המצרים לא דרשו את רצועת עזה ונפתח משא מתן על מתן אוטונומיה לפלסטינים) ולהרוס את היישובים הישראליים שהיו קיימים שם ובראשם העיר ימית, תוך 3 שנים. לאחר הנסיגה הישראלית הראשונית מסיני והעברת אל עריש לידי המצרים הוחל בתהליך הנורמליזציה בין המדינות: נפתחו שגרירויות הדדיות והחלה הפעלת טיסות בין המדינות.
במקביל ליצירת הקשרים הפורמליים בין המדינות, ניכרה התנגדות עזה מאוד בקרב האינטליגנציה המצרית להסכם השלום ומרבית הארגונים המקצועיים הוציאו מתוכם את החברים שקיימו קשרים עם ישראל. כמו כן בלטה התנגדותם החריפה של האחים המוסלמים במצרים להסכם.
שלטון מובארק - מלחמת לבנון, הפיגועים במצרים והחזרת טאבה
באוקטובר 1981, ספג השלום מכה אנושה כאשר הנשיא סאדאת נרצח על ידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי שהתנגד להסכם השלום. למרות הרצח, מילאה ישראל במלואם את התחייבויותיה בהסכם וב־25 באפריל 1982 נהרסה העיר ימית לחלוטין ואחרון הישראלים עזב את סיני. נשיא מצרים החדש חוסני מובארכ, התקשר לבגין והביע את הערכתו על הביצוע המדוקדק של הסכם השלום. למרות הנסיגה המלאה, תוך זמן קצר החלו היחסים בין המדינות להדרדר עם פרוץ מבצע שלום הגליל ביוני 1982. מצרים מיהרה להחזיר את השגריר שלה מתל אביב לקהיר ופעלה נמרצות לבידודה של ישראל בעולם.
בנוסף, החלה מצרים לטעון כי הנסיגה הישראלית לא הושלמה וכי רצועת החוף של טאבה, בה הקימה ישראל מלון, היא שטח מצרי ועל ישראל להחזירה למצרים באופן מיידי. למרות משברים אלו, תיירים ישראלים רבים החלו לפקוד את מצרים.
ההתקררות בין המדינות המשיכה לאחר רציחתו בקהיר ב-1985 של אלברט אטרקצ'י, דיפלומט ששירת בשגרירות ישראל במצרים, רציחתה של אתי טלאור ופציעתם של שלושה עובדי שגרירות נוספים בפיגוע בקהיר ב-1986 והפיגוע בראס בורקה באוקטובר 1985 בו חייל מצרי רצח שבעה ישראלים שנפשו בסיני. עדים שהיו במקום סיפרו על התעלמות מצרית מבקשות העזרה של הישראלים ומזלזול בוטה ועוין. במקביל באותה שנה הסכימו שני הצדדים לגשת לבוררות בינלאומית בנוגע למעמדה של טאבה. בעקבות כך החזירה מצרים את שגרירה לתל אביב.
מספר שנים מאוחר יותר בינואר 1989, בעקבות הסכם הבוררות בין המדינות, הועברה רצועת החוף של טאבה על בית המלון הישראלי וכפר הנופש שנבנו בה (מלון הילטון טאבה), לידי מצרים במה שתואר על ידי המשטר המצרי כ"השבת גרגר החול האחרון של המולדת". עם זאת, גם החזרתה של טאבה לידיים מצריות לא הביאה למפנה חיובי ביחסי שתי המדינות. זמן קצר לאחר החזרת טאבה למצרים הותקף אוטובוס ישראלי סמוך לקהיר ואחד עשר ישראלים נרצחו. פיגוע זה היווה מכה אנושה לתיירות הישראלית ההולכת ומתמעטת למצרים והיווה נקודת מפנה ברצונם של ישראלים לבקר במדינה השכנה.
מהחזרת טאבה ועד ההפיכה
מאז הסכם הבוררות בטאבה לא חל שינוי חיובי ביחסי שתי המדינות והם נמצאו באופן עקבי במגמת התקררות איטית. למרות הפצרות חוזרות ונשנות, נמנע הנשיא חוסני מובארכ מביקור בישראל למעט באופן חד פעמי להלווייתו של יצחק רבין בנובמבר 1995, תוך שהוא מדגיש כי מדובר בביקור פרטי ולא רשמי.
בתקופת השיחות המדיניות בין ישראל לפלסטינים ולסורים והחתימה על הסכם אוסלו, הדרדרו מאוד היחסים בין ישראל למצרים. מצרים ראתה במדיניות המזרח התיכון החדש של ישראל מסווה להשתלטות ישראלית. כך שבאופן פרדוקסאלי ובניגוד לעמדה המוצהרת של מצרים בדבר רצונה בשלום כולל במזרח התיכון, היו שנות ה־90 שנים קשות ביחסי ישראל-מצרים. עם פרוץ האינתיפאדה השנייה התדרדרו היחסים כאשר מצרים האשימה את ישראל בדיכוי של הפלסטינים והחזירה את שגרירה מתל אביב.
כאמור, בשנות ה־80 נהגו ישראלים רבים לטייל במצרים כתיירים אך מספרם פחת מאוד במהלך השנים בשל תחושת העוינות כלפי ישראל, לצד החשש מטרור של חוגים קיצוניים. עד ראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נהגו ישראלים רבים לפקוד את חצי האי סיני, אולם למן פרוץ האינתיפאדה השנייה ובעיקר בשל פיגועי טרור פלסטיני בהילטון טאבה, דהב ושארם א-שייח' בשנים 2004–2006, התמעט באופן דרמטי מספר התיירים הישראלים בחצי האי, וכיום התיירות הישראלית למצרים בכלל ולסיני בפרט, דלה ביותר. התיירות המצרית לישראל מותרת באופן רשמי אך בפועל לא מיושמת בשל הדרישה של ממשלת מצרים מאזרחיה הרוצים לבקר בישראל להוציא אישור מיוחד - 'הפתק הצהוב' מטעם שרותי הביטחון המצריים. דרישה זו מגבילה את התיירות המצרית לישראל לכמה עשרות תיירים מדי שנה - כאשר רובם מגיעים לשטחים בלבד.
השלום עם מצרים נשמר בקפדנות לאורך השנים אך נחשב ל"שלום קר", לאור העובדה שבמצרים קיימת עוינות רבה כלפי ישראל, הבאה לידי ביטוי בעיקר בתקשורת ארסית כנגד ישראל, ובהגבלות פורמליות ובלתי פורמליות על כל קשר שמקיים מצרי עם ישראל או ישראלים. מדיניות השלום הקר המצרית באה לידי ביטוי בהחרמה מוחלטת שמטילים שלל האיגודים המקצועיים במצרים על כל קשר עם ישראל וישראלים. כך לדוגמה, ביקורו הבודד של הסופר המצרי עלי סאלם בישראל, גרר את נידויו המוחלט על ידי איגוד הסופרים במצרים. מצרים מערימה קשיים רבים על יצירת קשרי מסחר בין המדינות, קשרי תרבות ואקדמיה, ועוד.
עם עלייתו של אריאל שרון לשלטון בישראל בפברואר 2001, והסרת ה"חשש" המצרי מפני יצירת שלום כולל במזרח התיכון ללא הנהגה מצרית, החלו היחסים בין המדינות דווקא להתחמם שוב. שיאם של היחסים בא לידי ביטוי בשחרורו של האסיר הישראלי שהואשם בריגול, עזאם עזאם, כמחווה לשרון, ומחמאות ישראליות למובראכ על טיפולו באירועי הטרור בטאבה ובסיני. שיאם של הקשרים בתקופת שרון היו בימי תוכנית ההתנתקות, אז הגיע התיאום בין המדינות לשיא. הנשיא מובארכ החליט למנות שוב שגריר בישראל ושלח לתפקיד זה את מקורבו, דיפלומט ותיק ומנוסה, מוחמד עאסם איברהים (2005–2008). צוות השגרירות גדל והסגל הדיפלומטי המצרי הפך לאחד הגדולים בישראל.
בפרוץ מלחמת לבנון השנייה השמיעה מצרים ביקורת נגד התנהלות חזבאללה ונקטה מדיניות של תמיכה שקטה בישראל. היקף הפגיעה במטרות ובאוכלוסייה האזרחית גרם למתיחות מסוימת ביחסי שתי המדינות, אף כי מובארכ הבהיר, שלא יתערב במלחמה. כמה אירועים העיבו על מערכת היחסים: בדצמבר 2006 חדר דרך סיני מחבל פלסטיני אשר ביצע פיגוע בעיר אילת במהלכו רצח שלושה ישראלים. בחורף 2007, צצו במצרים האשמות חריפות נגד ישראל וישראלים בדמות טענות על חשיפת רשת ריגול ישראלית; ריאיון שהעניק בישראל השר בנימין בן אליעזר על פעולות סיירת "שקד" במלחמת ששת הימים הביא לגל האשמות קשות במצרים, שכללו עדויות לגבי הרג שבויים מצריים על ידי צה"ל ב-1967; דעת הקהל במצרים סערה בעקבות שמועה על החדרת משאית נושאת חומר רדיואקטיבי לקהיר על ידי השגרירות הישראלית. בעקבות 'פרשיות' אלו דרשו חברי פרלמנט מצריים, רובם ככולם מהאופוזיציה, לנתק את היחסים עם ישראל ולגרש את השגריר הישראלי מהמדינה.
בקיץ 2007, עם חיזוק מקומה של מצרים כמתווכת בסכסוך הישראלי-פלסטיני ובעיקר סביב סוגיית החייל החטוף גלעד שליט, התחממו שוב היחסים בין המדינות ומובראכ אירח את אולמרט בשארם א-שייח'. לעומת זאת לקראת סוף אותה שנה ותחילת 2008 נרשמה שוב מתיחות בין המדינות, שנבעה ממה שישראל ראתה כמתן יד חופשית מצרית להברחות אמצעי הלחימה מסיני לרצועת עזה. לאחר ששרת החוץ ציפי לבני הישראלית התריעה על הנושא והביעה את מורת רוחה הפומבית מהמדיניות המצרית במסגרת דיוני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, תבעו גורמים מצריים מלבני 'לא להתערב בעניינים בהם אינה מבינה', וחלקם אף ביקשו לאסור על שרת החוץ הישראלית לשוב ולבקר במצרים.
במאי 2008 החל לזרום גז מצרי בצינור אל-עריש-אשקלון, שהוקם בעקבות הסכם שנחתם בין שתי המדינות ל-20 שנה.
בזמן מבצע עופרת יצוקה נתנה מצרים גיבוי שקט לפעולות צה"ל כנגד ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה, והטילה עליו את האחריות לפרוץ האירועים. למרות דרישת הפלסטינים, היא סירבה לפתוח את מעברי הגבול, כל עוד הרשות הפלסטינית לא תקבל את האחריות עליהם. עם זאת, היא גינתה את ישראל לאחר תחילת המהלך הקרקעי. יחסה העוין של מצרים לתנועת החמאס, נובע בין היתר מחששה מהתערבות והתפשטות איראנית-איסלמיסטית כמו גם התחזקות האחים המוסלמים באזור. מצרים המשיכה עם אותו קו, המתנגד לחמאס גם במהלך שנת 2009. מצרים החלה בבניית קיר פלדה בעומק של כמה עשרות מטרים לאורך ציר פילדלפי, במטרה לעצור את המשך חפירת המנהרות לאורך הציר דרכו מוברחים אמצעי לחימה לעזה וממנה. חמאס, שהבין כי קיר זה עלול לפגוע קשות ביכולותיו הצבאיות ובניהול קשריו עם איראן וחזבאללה, פתח במערכה תקשורתית נגד מצרים.
עד המהומות וההפיכה במצרים, היה הגבול שבין המדינות שקט רוב הזמן, אם כי התרבו בו ההברחות רבות של אמצעי לחימה לכיוון רצועת עזה, כמו גם פעילות פלילית ענפה לאורך הגבול עם סיני הכוללת סחר בסמים, סחר בנשים והגירה בלתי חוקית, בעיקר מדרום סודאן ואריתריאה.
הפיכת תחריר: עליית מוחמד מורסי והאחים המוסלמים
ב-25 בינואר שנת 2011 החלו הפגנות המוניות נגד הנשיא חוסני מובארכ שהביאו לחילופי שלטון במצרים. ההפגנות גרמו לאי-סדר במצרים וכן הושמעו ביתר שאת קולות נגד ישראל ונגד הסכם השלום שבין המדינות. קבוצות קיצוניות שהיו נגד הסכם השלום בין ישראל למצרים או שסברו שמחיר הגז המצרי נמוך מדי, פוצצו מספר פעמים את צינור הגז טבעי ממצרים לישראל. החבלות החוזרות בצינור הביאו להפסקת הזרמת הגז לישראל לסירוגין. ב-28 במאי פתחה מצרים את מעבר רפיח למורת רוחה של ישראל, ולראשונה מאז שהוטל הסגר על רצועת עזה.
ב-13 ביוני 2011 נעצר אילן גרפל במצרים בחשד כי ריגל במצרים עבור ישראל. גורמים רשמיים בישראל דחו בתוקף את האשמות של הגורמים המצרים.
ב-20 באוגוסט 2011, העביר ד"ר עבד אל-מונעם אבו אל-פותוח ביקורת חריפה על הסכמי השלום שבין ישראל למצרים. אבו אל-פותוח, איש האחים המוסלמים אשר התכוון להתמודד על נשיאות מצרים, אמר כי הסכמי קמפ דייוויד "למעשה אינם קיימים עוד בשטח" וכי הקשרים היחידים התנהלו בין המשטר המצרי לשעבר "שהיה סוכן של הציונים" לבין ממשלת ישראל. לדבריו, בניגוד לממשלות, "העם המצרי לא ראה בהסכמים אלו מההתחלה דבר מלבד פיסת נייר".
בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), אי מניעת המתקפה על ידי מצרים ומותם של חיילים מצריים בחילופי האש שבעקבות המתקפה, החלו הפגנות המונים מול שגרירות ישראל בקהיר. במהלך ההפגנות ב-20 באוגוסט הסיר מפגין את דגל ישראל מעל בניין השגרירות והמועצה הצבאית העליונה של מצרים שקלה להשיב את השגריר המצרי מתל אביב. לבסוף התנצלה ישראל על מותם של החיילים המצריים, אך מצרים הודיעה כי לא תסתפק בהתנצלות זו. יחסו של המשטר החדש לישראל, הפיכתו של הגבול הישראלי-מצרי לגבול עימות, פעילות ארגוני טרור בחצי האי סיני והעוינות ברחוב המצרי לישראל, הביאו את יחסי שתי המדינות לשפל.
באוקטובר 2011 סייעה מצרים לישראל ולחמאס להגיע להסכם בדבר שחרור גלעד שליט, וליישום ההסכם, והגיעה להסכם נפרד עם ישראל, שבמסגרתו שוחרר אילן גרפל והוחזר לישראל. בתמורה שחררה ישראל 25 אסירים פליליים מצריים.
באפריל 2012 ביטלה מצרים את הסכם הגז עם ישראל. חברת החשמל הישראלית פנתה לבוררות בינלאומית שפסק תשלום לישראל בגובה כ-1.76 מיליארד דולר. באפריל 2017 דחה בית משפט בשווייץ ערעור מצרי על פסק דין דולר. לאחר שמצרים סירבה לשלם את הפיצוי, הגיעו הצדדים לפשרה ביוני 2019 לפיה תקבל חברת החשמל 500 מיליון דולר על פני שמונה וחצי שנים.
ההפיכה הצבאית ושלטון א-סיסי
בשנת 2013 ערך צבא מצרים הפיכה צבאית. מוחמד מורסי הודח ונכלא, האחים המוסלמים הוצאו מחוץ לחוק ונערכו בחירות לנשיאות בהן זכה עבד אל-פתאח א-סיסי.
מדיני-ביטחוני
ב-2015 הנשיא הישראלי ראובן ריבלין הביע באוזני קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל דאגה מכוונתה למכור צוללות מתקדמות למצרים. מרקל הבהירה שלעסקה ניתן אישור מגורם ישראלי רשמי, שהתגלה בהמשך כראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במה שהיווה חלק מפרשת הצוללות.
ב-2 במרץ 2016 הורחק המחוקק תאופיק עוכאשה מהפרלמנט המצרי ל-5 שנים, משום שהוא אירח בביתו את שגריר ישראל. בדצמבר 2016 פונתה שגרירות ישראל בקהיר מטעמי ביטחון, ובסוף אוגוסט 2017 חזר שגריר ישראל למצרים.
באפריל 2016 אישרה ישראל את החזרת האיים טיראן וסנפיר ממצרים לערב הסעודית. הסכם דרש את אישורה כי חסימת מצרי טיראן הייתה הגורם לפריצת מלחמת ששת הימים.
שנת 2018 עמדה בסימן התגברות פעילות דאעש בחצי האי סיני, דבר שהוביל להתגברות הלחץ הצבאי המצרי נגד פעילי הטרור בחצי האי, תוך תגבור כוחות משמעותי. תגבור הכוחות אף נעשה בניגוד להסכם השלום עם מצרים, תוך הסכמה ישראלית יוצאת דופן. במסגרת שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, תקפו מל"טים ישראלים פעילי טרור בחצי האי, תוך הסכמה מצרית ושיתוף פעולה מודיעיני קרוב.
ביוני 2020 אישרה הממשלה את מינוייה של אמירה אורון לשגרירת ישראל במצרים, לאחר שראש הממשלה בנימין נתניהו, כשר החוץ ב-2018, סירב לקבל אז את הצעת ועדת המינויים של משרד החוץ למנותה, וניסה למנות דמות פוליטית כשגריר במצרים, אבל ניסיון זה לא צלח. ב-2020 הביא שר החוץ גבי אשכנזי, בתיאום עם נתניהו, לאישור מינוייה בממשלה.
ב-13 בספטמבר 2021, נפגשו ראש הממשלה נפתלי בנט והנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי בביקור פומבי ראשון זה עשור של ראש ממשלה ישראלי במצרים.
ב-8 בנובמבר 2021 נחתם הסכם "המסדיר את נוכחותם של כוחות משמר באזור רפיח, לטובת הגברת האחיזה הביטחונית של צבא מצרים באזור זה".
ב-12 ביולי 2023, ראש המל״ל, צחי הנגבי, ביקר בקהיר ונועד עם בכירי השלטון במדינה. "ישראל היום" פרסם כי הנגבי דן בין היתר בהסכמה הישראלית לפתח את מאגר הגז ״גזה מארין״ הממוקם מול חופי עזה ואשר הכנסותיו אמורות להגיע לרשות הפלסטינית. על פי ההחלטה הישראלית, מצרים היא שתהיה אחראית על פיתוח המאגר עבור הרשות הפלסטינית.
אנרגיה וגז
בינואר 2019 ביקר שר האנרגיה, יובל שטייניץ, במצרים, היה זה ביקור ממלכתי ראשון של שר ישראלי מאז המהפכה ב-2011. ב-15 בינואר 2020 הודיעו שטייניץ ומקבילו המצרי, טרק אל-מולה, על תחילת ייצוא גז טבעי ממאגר לווייתן הישראלי למצרים.
בפברואר 2022 נרשמה מחוות כבוד של נשיא מצרים א-סיסי לשרת האנרגיה הישראלית אלהרר. בכינוס אנרגיה בינלאומי שנערך במצרים, א-סיסי חצה את האולם מקצה לקצה, כדי לברך לשלום את אלהרר. מחווה זו יוצאת דופן לאור היחס הקריר, ולעיתים עוין, שמביעה מצרים כלפי ישראל.
ביולי 2023, כי עקב המשבר הכלכלי-אנרגטי שחווה מצרים, פנו גורמים מצרים לגורמים במל"ל בבקשה לאשר את הגדלת ייצוא הגז למצרים. מצרים, שנמצאת במצב כלכלי בעייתי, מעוניינת בגז הישראלי הן עבור הובלתו באמצעות מתקני ההנזלה המצריים לאירופה (קהיר רוכשת מישראל גז טבעי לפי מחיר של 7.5 דולר ליחידת חום, ובשוק ה-LNG מרוויחה ממנו) והן עבור המשק המקומי.
תיירות
במרץ 2022 סיכם ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, עם נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, על הרחבת הטיסות הישירות בין המדינות והשקת קו תעופה מתנב"ג לשארם א-שייח . באותו חודש נפגש בנט עם נשיא מצרים א-סיסי ויורש העצר של אבו דאבי מוחמד בן זאיד, כמו כן נפתחה אפשרות לנדידת רשתות הסלולר הישראליות בחצי האי סיני.
ב-3 ביוני 2023 התרחש פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים (2023), שבו שני לוחמים ולוחמת צה"ל נהרגו בפיגוע ירי בגבול ישראל–מצרים שבוצע על ידי שוטר מצרי.
שגרירי מצרים בישראל
בשנים 1982 עד 1986, 2000 עד 2005 ומ-2012 עד 2015 לא כיהן בישראל שגריר מצרי.
גן שורק
גַּן שׂוֹרֵק הוא מושב במישור החוף הדרומי התיכון, כ-4 ק"מ דרומית לראשון לציון. המושב נמצא בתחומי המועצה האזורית גן רווה, והוא משתייך לתנועת המושבים.
מקור שם המושב הוא בנחל שורק הזורם מדרום לו. המושב נוסד ב-1950 בידי עולים מרומניה ומפולין. שטחו 700 דונם.
אזכורים בתרבות המודרנית
ב-16 בפברואר 2016 אוזכר המושב בשירם של להקת ערוץ הכיבוד "עור ברווז" בשורה: "ואם את מאשדוד- אז אני מגן שורק".
ג'ורג' קיי
ג'ורג' קיי (אנגלית: George Kay; 1891–1954) היה כדורגלן אנגלי ומאמנן של לוטון טאון, סאות'המפטון וליברפול.
קריירה
קיי נולד במנצ'סטר והצטרף לקבוצת בולטון וונדררס ב-1911. מאוחר יותר באותה השנה הצטרף לבלפסט סלטיק והפך לקפטן האנגלי הראשון של קבוצת כדורגל אירית. לאחר ההפסקה בכדורגל האנגלי בעקבות מלחמת העולם הראשונה, חזר קיי לאנגליה לקבוצת וסטהאם יונייטד, וב-1923 הוליך אותה לזכייה בגביע ה-FA במשחק הגמר הראשון ששוחק באצטדיון ומבלי.
משרת האימון הראשונה של קיי הגיעה ב-1929 כאשר הפך למאמנה של לוטון טאון. ב-1931 עבר קיי לאמן את סאות'המפטון, שם נשאר בתפקיד במשך 5 עונות.
ב-1936 התמנה קיי למאמן ליברפול והוביל אותם לאליפות החמישית שלהם בעונת 1946/47 וכן קטף מספר תארים מקומיים במחוז לנקשייר. בעונת 1949/50 הגיעה ליברפול תחת קיי לגמר גביע ההתאחדות, שם הפסידה לארסנל. קיי פרש מאימון בפברואר 1951 ונפטר בליברפול ב-1954.
פרופילאה
פרופילאה (יוונית Προπυλαια; לטינית Propylaeum) הוא מבנה שער מונומנטלי שנהג באדריכלות היוונית והרומית לאחריה.
מקור המילה בצירוף "Προ" (פרו - "לפני") ו-"Πυλαια" (פילאה - "עמודים") שהוענק לפרופילאה, שער הכניסה של האקרופוליס באתונה. בהמשך החל נוהג השימוש במושג גם במקומות אחרים ומשמעותו הייתה בפשטות "שער". מבני פרופילאה הוקמו במקומות רבים בעת העתיקה, ובהם מיקנה ובעלבכ. הפרופילאה של האקרופוליס באתונה הועתקה גם בתקופות אדריכליות מודרניות, ושער ברנדנבורג בברלין לדוגמה, מבוסס על המבנה ההיסטורי.
האצטדיון העירוני בת ים
האצטדיון העירוני בבת ים הוא אצטדיון הכדורגל בבת ים אשר מכיל כ-3,100 מקומות ישיבה ביציע אחד.
היסטוריה
האצטדיון נבנה בשנת 1991, בדרום מזרח העיר, בקריית הספורט העירונית, והחליף את האצטדיון הישן בעיר, שהיה ממוקם בדרום מערב העיר. המבנה, בסגנון הברוטליסטי, תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן. בעבר שימש האצטדיון העירוני גם קבוצות כדורגל אחרות בעיר בטרם אלו התפרקו. לעיתים נערכים באצטדיון משחקים במסגרת טורנירי נוער בינלאומיים שונים, טורנירי בתי ספר בעיר, וכן משחקי מבחן לעליית ליגה/הישרדות בליגות נמוכות.
קריית הספורט כוללת, מלבד האצטדיון ומגרשי האימונים הסמוכים לו, גם את הקאנטרי קלאב העירוני בו קיימת גם בריכה אולימפית וכן את מרכז הטניס של העיר המכיל 10 מגרשים ובעבר אף תוכנן לצידם היכל הוקי קרח. בינואר 2016 הגישה עיריית בת ים לוועדה המחוזית תוכנית להריסת הקאנטרי קלאב לטובת הקמת פרויקט מגורים של 500 דירות על שטחו לצד מגדלי משרדים ושטחי מסחר כחלק מתוכנית הפיתוח לדרום העיר ורובע "פארק הים" שמתוכנן בו לצד תכנון קאנטרי קלאב חלופי ברובע החדש. אך תוכניות מכירת שטח הקאנטרי קלאב והריסתו בוטלו על ידי העירייה ב-2019. תוכניות פיתוח עתידיות כוללת הקמת ספורטק עירוני חדש בקרבת האצטדיון ברובע "פארק הים" וכן היכל ספורט עירוני.
על פי הסכם שהתגבש במאי 2019, קבוצת בית"ר תל אביב התאחדה עם "מועדון ספורט בת ים" (הקבוצה המאוחדת של הפועל בת ים ומכבי עירוני בת ים) ותשחק באצטדיון בעתיד לאחר שישודרג קלות לדרישות הליגה הלאומית. כמו כן אחד ממגרשי האימונים שלצידו ישודרג ויכלול יציע לצורך אירוח משחקי מחלקת הנוער של המועדון המשותף. אף שהאיחוד של בית"ר תל אביב-בת ים נכשל ופורק, האצטדיון בבת ים שודרג לדרישות אירוח בליגה הלאומית במהלך קיץ 2023.
קלינט איסטווד
קלינטון "קלינט" איסטווד, הבן (באנגלית: Clinton "Clint" Eastwood, Jr; נולד ב-31 במאי 1930) הוא שחקן, במאי, מפיק קולנוע ומלחין קולנוע אמריקאי. זוכה חמישה פרסי אוסקר - שני פרסים כבמאי, שני פרסים כמפיק ופרס הוקרה אחד.
איסטווד ידוע בעיקר בזכות תפקידיו כאיש קשוח וחסר פשרות, למשל בסרט "הארי המזוהם", בטרילוגיית "האיש ללא שם", סדרת מערבוני הספגטי של סרג'ו לאונה, ובפרט בסרט "הטוב, הרע והמכוער" שבו גילם את "בלונדי" ("הטוב"). כבמאי הוא מוכר בזכות סרטי דרמה שטבועה בהם פסימיות כגון "הבלתי נסלח", "מיסטיק ריבר" ו"מיליון דולר בייבי".
קורות חיים
איסטווד נולד בסן פרנסיסקו, בקליפורניה שבארצות הברית. הוריו הם רות' ווד וקלינטון איסטווד האב. התגייס לצבא בשנת 1951 והשתחרר בשנת 1953. נרשם למכללת לוס אנג'לס ללמודי מנהל עסקים אך נשר לאחר זמן קצר. לאחר מכן, חתם על הסכם לשישה חודשים עם אולפני יוניברסל וכיכב בתפקידים משניים בסרטים סוג ב' כמו "נקמת היצור" ו"ליידי גודייבה".
בין השנים 1959 ו-1965 כיכב בסדרה "עור לא מעובד". הפריצה הגדולה של איסטווד התרחשה בעקבות המערבון "בעבור חופן דולרים" (1964), שביים סרג'ו לאונה, תפקיד שהפך אותו לכוכב בינלאומי. סרטים נוספים בטרילוגיה הם "הצלפים" (1965) ו"הטוב, הרע והמכוער" (1966).
ב-1971 החל את קריירת הבימוי שלו בבימוי הסרט "מיסטי" (על שדרן רדיו מנומנם ומעריצה אובססיבית). ב-1992 ביים ושיחק בסרט "בלתי נסלח" וזכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר. סרט זה שבר את התבנית הקלאסית של המערבון האמריקאי (הטוב, הרע והנערה), ונחשב כיום למסמל את סיום תקופת המערבונים. בשנת 1995 הפיק וביים את הסרט הגשרים של מחוז מדיסון בשנת 2005 זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בשנית, על סרטו "מיליון דולר בייבי". ב-2008 ב"גראן טורינו" נפרד איסטווד מדמות הפטריוט שגילם בסרטים קודמים.
לאיסטווד שמונה ילדים משש נשים שונות, אך היה נשוי רק פעמיים, בסוף אוגוסט 2013 התגרש מאשתו זה 17 שנה דינה מריה רואיז. בנו, סקוט איסטווד, הוא שחקן ודוגמן. בתו פרנצ'סקה איסטווד, מהשחקנית פרנסיס פישר, אף היא שחקנית, דוגמנית, מנחת טלוויזיה ואשת חברה. בשנת 2012 אשתו דאז דינה ופרנצ'סקה היו משתתפי תוכנית ריאליטי "בבית של איסטווד".
עמדותיו הפוליטיות
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 היה בין השחקנים הבודדים שתמכו במועמד דונלד טראמפ שלבסוף זכה, אך ארבע שנים לאחר מכן העביר את תמיכתו למייקל בלומברג.
פרסים
5 פרסי אוסקר: שני פרסים כבמאי, שניים כמפיק ופרס הוקרה אחד. איסטווד הוא הבמאי המבוגר ביותר אי פעם שזכה באוסקר-בשנת 2004, כשהיה בן 74. 3 פרסי גלובוס הזהב. זכה גם בפרס אריה הזהב ופרס דקל הזהב על מפעל החיים.
בראש השנה
בראש השנה הוא שיר לראש השנה שכתבה והלחינה נעמי שמר ב-1971 לכבוד ראש השנה תשל"ב. זהו אחד משירי החג המוכרים ביותר.
חיבור השיר
בחודש ספטמבר 1971, לקראת ראש השנה תשל"ב, מערכת תוכנית הרדיו "דו רה מי ועוד" של קול ישראל הזמינה יוצרים לחבר שירים לכבוד החג. שמר נענתה להזמנה וחיברה את השיר, ואף ביצעה אותו בעצמה.
תוכן
התמונות בשיר כוללות הופעת עננים ופריחת החצב, המסמלים שניהם את הסתיו, המתחיל בסביבות ראש השנה העברי. הוא מספר כי "ליבנו ענה בתפילה נושנה", מה שעשוי לרמז לתפילות ראש השנה. ובסוף כל זוג בתים מבין ששת בתי השיר מופיע האיחול החוזר (עם וריאציות) "שיפה ושונה תהא השנה" שמתחילה כעת.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
רצח המלך עבדאללה
עבדאללה הראשון, מלך ירדן נרצח ב-20 ביולי 1951, ט"ז בתמוז תשי"א, בעת ביקור במסגד אל-אקצא בירושלים. המתנקש בחייו היה מוסטפא שוכרי עשו, שוליית חייטים פלסטיני בן 21 מירושלים, שהיה בן למשפחת חוסייני.
רקע
באפריל 1949 נעצרו 6 חשודים בניסיון התנקשות במלך.
מאז סיפוח הגדה המערבית לירדן באפריל 1950, הפעיל המופתי אמין אל-חוסייני תעמולה אגרסיבית נגד עבדאללה, שהוצג על ידו כאיש שגזל את העצמאות הפלסטינית והעביר ליהודים שטחים ערבים בהסכם רודוס וכאחראי לגורל מאות אלפי פליטים פלסטינים.
ב-16 ביולי 1951, ארבעה ימים קודם לרצח עבדאללה, נרצח בעמאן ריאד א-סולח, ראש ממשלת לבנון לשעבר. אבי שליים טען (בספרו "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין"), כי ברקע לשתי ההתנקשויות היה ניסיון של ירדן ולבנון להגיע להסכם שלום עם ישראל.
תיאור הרצח
עבדאללה ביקר בירושלים על מנת להיפגש עם ראובן שילוח (ראש המוסד) ואליהו ששון, איש משרד החוץ שעמד בקשר עם המלך. במסגד אל-אקצא נשא הספד בהלווייה, והשתתף בתפילת יום שישי. שכרי הצליח לחדור את "חגורת האבטחה" שהקיפה את המלך וירה בו בראש ובחזה. עבדאללה הובהל לבית החולים האוסטרי בעיר העתיקה ושם מת מפצעיו.
נכדו, הנסיך חוסיין, היה יחד איתו במסגד. חוסיין שהה לצידו בעת הרצח ונורה גם הוא, אך נטען כי מדליה שהייתה מוצמדת לחזהו (ואשר על נשיאתה התעקש המלך עבדאללה) חסמה את הקליע.
שכרי היה מתלמד בתחום הטקסטיל, ולטענת הדיפלומט הבריטי אלק קירקברייד, "ידוע כטרוריסט". כוחות הביטחון הירדניים הרגו את שכרי מיד לאחר האירוע.
עבדאללה נקבר בבית הקברות המלכותי בעמאן.
לאחר הרצח
לאחר הרצח נערכו סריקות בקרב הפלסטינים ורבים נעצרו ונחקרו. כמה מהחשודים היו מבני משפחתו של אמין אל-חוסייני. אל-חוסייני הכחיש כל קשר למעשה וקרא למדינות ערב להפסיק את "מסע הטרור האכזרי" של ירדן נגד העם הפלסטיני. באוגוסט נפתח משפט המעורבים ברצח ואל-חוסייני דרש ממדינות ערב לאלץ את ירדן להפסיק את המשפט ולמנות ועדת חקירה, שתחקור את "מסע הטרור, השחיטות והרדיפות" של הלגיון. בכפרים הערביים שסופחו לישראל היו הפגנות של שמחה על הרצח.
עשרה אנשים הועמדו לדין באשמת השתתפות במזימה להתנקש בחיי המלך. בין הנאשמים היו עבדאללה א-תל שהיה מושל צבאי לשעבר של ירושלים ובעת הרצח היה גולה פוליטי במצרים, ומוסא עבדאללה חסיני. השניים היו מקורבים למופתי אמין אל-חוסייני. נטען, כי א-תל הורה להרוג את שכרי על מנת להסתיר את מעורבותו באירוע. ארבעה מהנאשמים הורשעו ונידונו למוות. תל וחסיני היו במצרים וארבעה אחרים הוצאו להורג בירדן. ב-1965 הורשה א-תל לשוב לירדן, ומאוחר יותר אף היה לחבר הבית העליון של הפרלמנט הירדני.
לאחר הרצח חלה תקופת מה של רגיעה בהסתננויות לישראל, בשל כוננות מוגברת של כוחות הביטחון הירדניים. עם זאת, בטווח הארוך יותר, ההתנקשות במלך, שנחשב למתון ולפתוח לדיאלוג עם ישראל, פגעה בלגיטימציה של מהלכים מסוג זה וחיזקה את הכוחות הקיצוניים במדינה. עיראק ניסתה לנצל את הרצח ואת מצבו הנפשי של היורש, טלאל, על מנת לקדם איחוד בין המדינות.
משימה בשטח האויב
משימה בשטח האויב (אנגלית: Submerged) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2005 שצולם ברובו בבולגריה.
הסרט נכתב ובוים על ידי, בכיכובם של סטיבן סיגל, , ויני ג'ונס ו. הסרט הופץ ישירות לספריות הווידאו ול-DVD בארצות הברית ב-31 במאי 2005.
עלילה
כריס קודי (סטיבן סיגל) הוא שכיר חרב בכיר שלקח חלק במבצע סמוי כדי לעצור פעולת טרור גדולה על אדמת ארצות הברית. פעולת טרור שהאו"ם סירב להאמין שהיא עומדת לקרות. קודי ואנשיו שחלקם יוצאי יחידות מיוחדות בריטיות וחלקם יוצאי יחידות מיוחדות אמריקאיות נאלצו לשבור מספר חוקים כדי לבצע את תפקידם, הטביעו ספינה שנשאה חומרי נפץ, ולכן נכלאו.