cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלינצונה
פרהיסטוריה והעת העתיקה
המקום סופח לאימפריה הרומית בתקופת אוגוסטוס. הרומאים הקימו מחנה צבאי וטירה במקום בו שוכנת כיום טירת קסטלגראנדה, ושרידים ממנה התגלו בשנת 1967. בלינצונה שימשה כמעוז צבאי רומי עד שגבולות האימפריה נעו צפונה לעמקי הדנובה והריין במאה ה-1. כאשר החלה פלישת הברברים לאימפריה במאה ה-4, שוב ניצבה העיר בחזית. במקום, שביצרו אותו שוב והפכוהו לנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית, יכלו להתגורר כאלף חיילים, וסביר שבתקופה זו החל להיווצר סביב המחנה הצבאי יישוב אזרחי ראשון באתר. בשנת 475 הצליחו הביצורים במקום לעמוד בפני התקפה של כ-900 חיילים גרמאנים, אולם לבסוף הוא נפל בידי האוסטרוגותים בסביבות שנת 500.
ימי הביניים
השלטון האוסטרוגותי התחלף בשלטון ביזנטי באמצע המאה ה-6, ובין השנים 568–570 נכבש המקום בידי הלומברדים. ממצאים נראים כי בלינצונה עלתה באש בסביבות שנת 800, אך הסיבה לכך איננה ברורה, ונראה כי הרקע לכך לא היה צבאי.
במאה ה-10 הייתה העיר לחלק מנכסיו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והמבנים העתיקים ביותר שעדיין ניצבים בה, הם מתקופה זו. בסביבות שנת 1000 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את העיר לבישוף של קומו, ובתקופה זו קיבלה טירת קסטלגראנדה שבמרכז העיר את גבולותיה הנוכחיים. במאה ה-12 השתלט פרידריך הראשון על בלינצונה, ולקראת סוף המאה קמה הטירה השנייה מבין שלוש טירותיה של העיר, טירת מונטבלו, ושולבה בחומותיה של העיר. במשך 300 השנים הבאות התפתחה בלינצונה בהדרגה סביב הרובע ההיסטורי וביצוריה שופרו, ובאמצע המאה ה-13 כבר לבש השוק המקומי בעמק הצר מראה של עיירה קטנה.
לאחר מצור ממושך בשנת 1340 הצליחה שושלת ויסקונטי ממילאנו, לכבוש את העיר. מרגע זה ובמשך 160 השנים הבאות, למעט תקופה קצרה בתחילת המאה ה-15, שלטה מילאנו בבלינצונה, אם כי רק בשנת 1396 אושרה זכותה הפאודלית בעיר באופן רשמי. ראיה לתקופת שלטונם של בני ויסקונטי בעיר יש בסמל הנחש של בלינצונה שהיה סימלה של המשפחה. בני מילאנו ביצרו את העיר ואכפו את הסדר הציבורי ביעילות ובאופן שהגביר את התנועה המסחרית דרך העיר ואת חשיבותה. לאחר שנת 1422 החלה הקמתה של חומה לרוחב עמק הנהר אשר נודעה בשם ה"מוראטה" (Murata), ואשר הייתה אמורה לחסום את המעבר דרכו לחלוטין. לקראת סופה של המאה הוקמה גם הטירה השלישית, טירת סאסו קורבארו, במעלה ההר שממזרח לעיר, אך זו נותרה מחוץ לחומה ההיקפית של בלינצונה. עבודות הביצורים רחבות ההיקף התבצעו במטרה להגן על העיר מפני כוחות הקונפדרציה הישנה של שווייץ, אשר ניסו לכבשה אחת לכמה שנים החל בתחילת המאה ה-15.
הרנסאנס והעת החדשה
כאשר זכה קנטון טיצ'ינו בעצמאותו ב-1803, היו הטירות לרכושו. טירת קסטלגראנדה שימשה כבית מאסר וכארסנל נשק החל ב-1813 וזה הורחב ב-1882, אולם ככלל התדרדרו שלוש הטירות למצב של הזנחה. בלינצונה שימשה כבירת הקנטון בסבב עם לוגאנו ולוקרנו, וב-1878 זכתה במעמד הבירה היחידה והקבועה. העיר המודרנית החלה מתפתחת במאה ה-19 על חשבונם של הביצורים העתיקים, חלק מהחומות ושעריהן נהרסו, ורק במאה ה-20 הוכרה חשיבותם ההיסטורית של אלה, והחלו פעולות לשימורם ולהנצחתם.
אוכלוסייה, ממשל, תרבות וחינוך
בשנת 2011 התגוררו בבלינצונה 18,008 תושבים. אוכלוסיית העיר הייתה יציבה למדי במשך 40 השנים האחרונות, והתאפיינה באחוז גבוה של זרים, עובדה שאיננה חריגה בשווייץ. בתקופה זו עלה חלקם של הזרים בכלל האוכלוסייה ב-7%, אך טרם הגיע לשיא שנרשם בשנת 1910, עת שליש מתושבי העיר היו זרים. להלן נתוני האוכלוסייה והתפתחותה מאז שנת 1880: בהיותה בירת קנטון טיצ'ינו, מרוכזים בעיר מוסדות הממשל של הקנטון, ומאז שנת 2004 שוכן בה גם בית המשפט הפדרלי לערעורים פליליים (Bundesstrafgericht, Tribunal pénal fédéral, Tribunale penale federale), המשמש כערכאת הערעור הפלילית הראשונה בשווייץ.
העיר נחשבת גם למרכז תרבותי וידועה בקרנבל שלה המכונה "רבאדן" (Rabadan) ומתקיים מאז שנת 1862. במהלך הקרנבל המושך אלפי משתתפים מרחבי טיצ'ינו, מופקדת העיר בידיו של "מלך" ותזמורת מיוחדת המכונה "צ'יוד סטונאה" (Ciod Stonaa) אשר נוסדה בשנת 1958, מופיעה במהלכו כשנגניה עוטים מסיכות. מקורו של השם במילה הפיימונטזית לשאגות או צעקות, שבאה בתורה משיבוש המושג רמדאן (ההקשר בין שני המושגים הוא הרושם שהותירו חגיגות תום צום הרמדאן המוסלמיות על הצלבנים). בעיר פועל תיאטרון מאז שנת 1846 והתזמורת הפילהרמונית העירונית (Civica filarmonica di Bellinzona) נוסדה בשנת 1785.
מספר מוסדות השכלה גבוהה פועלים בעיר ובהם בית הספר הגבוה לטכניקה (Scuola Superiore Specializzata di Tecnica, SSST), בית הספר הגבוה למחשבים (Scuola Superiore di Informatica di Gestione, SSIG) ובית הספר הגבוה למלונאות ולתיירות (Scuola Superiore Alberghiera e Turismo).
קבוצת התאחדות הכדורגל המקומית, AC בלינצונה (AC Bellinzona או L'Associazione Calcio Bellinzona), הייתה אלופת שווייץ בשנים 1947–1948, אך כיום היא משחקת בליגה השנייה.
תחבורה וכלכלה
גם כיום שוכנת בלינצונה על עורק תעבורה חשוב. הכביש המהיר העובר ממערב לנהר, הוא הדרך היבשתית החשובה ביותר בין איטליה לשווייץ, והוא מוביל עד לבזל בצפון-מערבה של המדינה בצידו האחד, וללוגאנו והלאה אל מילאנו מדרום בצידו האחר. סמוך מצפון לעיר נפגש כביש עם הכביש המהיר  המוביל דרך מעבר סן ברנרדינו לכור ולמזרחה של שווייץ.
לאורכה של מסילת הרכבת החוצה את העיר עוברת תנועת הרכבות בקו ציריך-מילאנו, ובלינצונה שוכנת על ציר גוטהרד של פרויקט אלפטראנזיט להקמת קווי רכבת חדשים דרך הרי האלפים. במסגרת הפרויקט נבנית מנהרת בסיס הגוטהארד (Gotthard-Basistunnel; Galleria di base del San Gottardo) באורך של 57 ק"מ מצפון לעיר, וזו עתידה להיות, לכשתושלם, המנהרה הארוכה בעולם. מדרום לעיר מוקמת מנהרת הבסיס צ'נרי (Ceneri-Basistunnel; Galleria di base del Monte Ceneri) באורך של 15.4 ק"מ שתחבר אותה אל לוגאנו. עוד מתוכנן להפתח בשנת 2015 קטע מסילת רכבת נוסף בסמוך לעיר, גם הוא חלק מציר גוטהרד, המכונה בשם "גוטהרד דרום" (Gotthard-Süd); אולם הקמת "מסילה עוקפת בלינצונה" (Bahnumfahrung Bellinzona) הוקפאה לעת עתה.
תחנת הרכבת שוכנת צפונית-מזרחית למרכז העיר ההיסטורי ובה חמישה רציפי נוסעים. עוד יוצאים מהתחנה מספר קווי אוטובוס של הדואר השווייצרי ושל מנהלת התחבורה הציבורית של קנטון טיצ'ינו ליעדים ברחבי הקנטון. שדה התעופה הבינלאומי הקרוב לעיר שוכן בלוגאנו, ושדה תעופה קטן נוסף נמצא בלוקרנו.
אף על פי שעיקר כלכלתה העיר נסמך על שירותים וחינוך, פועלת בבלינצונה גם תעשייה לייצור מכונות.
טירת קסטלגראנדה
עד המאה ה-13 שימשה טירת קסטלגראנדה הניצבת במרכזה ההיסטורי של בלינצונה, כמתחם המבוצר היחיד של העיר, ולכן כל הכתובות אשר התייחסו לביצורי העיר עד מועד זה כיוונו אליה. לאחר מכן כונתה "הטירה הישנה" ומאוחר יותר "טירת מיכאל הקדוש" (castello di San Michele) או "טירת אורי" (castello d'Uri) על שמו של קנטון אורי.
במרכז הטירה ניצב המבנה הגבוה במתחם - "טורה ביאנקה" (Torre Bianca - "המגדל הלבן" - במפה - 5) - שהוקם ככל הנראה במאה ה-13, ומגדל העוז הרבוע ששימש בעבר כארמון הבישוף של קומו מקיף אותו. מספר מבנים מלבניים ניצבים לאורך החזית הדרומית והמערבית של הטירה (במפה - 9). האגף המערבי חדש בהרבה והוקם במאה ה-19, עת שימש כארסנל הנשק של הטירה. בטרסות הגפנים בחצר הדרומית נחשפו שרידים של יישוב פרהיסטורי ורומי וכן שרידים מימי הביניים. עוד נמצאו שרידי מצבות מבית הקברות ששכן במקום, ואשר היה שייך לכנסיית פטרוס הקדוש (במפה - 7) ששימשה ככנסיית הרובע. נוסף על כנסייה זו נמצאו שרידיהן של שתי כנסיות נוספות - האחת בין המגדל הלבן ל"טורה נרה" (Terre Nera - "המגדל השחור". במפה - 4) הוקדשה למיכאל, והאחרת ששרידיה בחצר המערבית, הוקדשה ככל הנראה למדונה. הטירה עברה שיפוץ מקיף בין השנים 1982–1992, הותקנה מעלית המובילה אליה מפיאצה דל סולה שמצפון לה (במפה - 2), והיא הותאמה לעריכת אירועי תרבות. באגפה הדרומי של הטירה שוכן כיום מוזיאון ובו מוצגת, בין היתר, סדרה של 300 ציורים מהמאה ה-15 שהתגלו באקראי ב-1970 בבית משפחת גירינגלי (Ghiringhelli) והמתארים את החיים בבלינצונה באותה עת.
טירת מונטבלו
טירת מונטבלו ניצבת במרחק של 250 מטר בלבד דרום-מזרחית לטירת קסטלגרנדה. בין שתי הטירות חוצץ גיא וטירת מונטבלו גבוהה מאחותה בכ-90 מטר. הטירה נודעה גם בכינויים "הטירה הקטנה", ""הטירה האמצעית" (על שום מיקומה בין שתי הטירות שבשכנות לה), "טירת מרטין הקדוש" או "טירת שוויץ" על שמו של קנטון שוויץ. הטירה הוקמה בסביבות שנת 1300 ונזכרה לראשונה בכתובים ב-1313. היא הורחבה במאה ה-14, אך לאחר מכן הוזנחה. בין 1462 ל-1490 הורחבה הטירה שוב וקיבלה את צורתה הנוכחית, ובמאה ה-15 נחשבה למתאימה ביותר להגנת העיר במקרה של מלחמה כוללת מבין שלוש הטירות. עבודות שיקום נוספות נערכו במקום החל ב-1903.
בניגוד לטירת קסטלגראנדה, הגישה אל טירת מונטבלו קלה יחסית מכל עבריה אך במיוחד מצידה המזרחי, דבר שהביא לחפירת תעלה בצד זה ומעליה גשר הרמה. צורתה של הטירה כשל דלתון כשבמרכזה שוכן המתחם ההיסטורי וסביבו שתי חומות היקפיות. בפינותיה הדרום-מערבית והצפון-מערבית מחוברת הטירה אל חומות העיר. המתחם ההיסטורי מחולק למספר אגפים על ידי חומות ונראה כי שחזורו אינו מייצג נאמנה את צורתו המקורית. נראה שגם המגדל בצידו המזרחי של המתחם ההיסטורי (נראה בתמונה מימין) שוחזר באופן מוטעה ב-1903 לפי הדפסים מהמאה ה-17. המבנים בתוך המתחם ההיסטורי נבנו כשהם צמודים לחומותיו, ושימשו למגורים ולצרכים אחרים. הכניסה אל המתחם נמצאת בצידו המערבי ובצידו המזרחי שוכנת הבאר. קפלה קטנה המוקדשת למיכאל נבנתה בצמוד לחומה הדרומית של המתחם בשנת 1600 לערך. שתי החומות ההיקפיות הוקמו במאה ה-15, והחצרות שנוצרו בינן לבין המתחם ההיסטורי התאימו לחניית כוחות מזוינים ולהצבת תותחים. כיום שוכן בטירה מוזיאון עירוני וארכאולוגי המציג, בין היתר, ממצאים מאתרי קבורה פרהיסטוריים ברחבי טיצ'ינו. בטירה מתקיימים פסטיבלים שנתיים כמו פסטיבל "החרב במצודה" (La Spada nella Rocca) המשחזר את אורחות החיים בימי הביניים, ופסטיבל מונטבלו למוזיקה קאמרית.
טירת סאסו קורבארו
טירת סאסו קורבארו הידועה גם כטירת אונטרוולדן, על שם הקנטון ההיסטורי, או טירת ברברה הקדושה, ניצבת במרחק של 600 מטר דרומית-מזרחית למרכז העיר ומשקיפה עליה מגובה של 230 מטר. בניגוד לשתי הטירות האחרות ששולבו במערך הביצורים ההיקפי של העיר בין המאה ה-13 למאה ה-15, נותרה טירה זו בבדידותה. בשנת 1400 לערך כבר ניצב מגדל מבוצר במקום, ובהמלצת יועצים צבאיים ממילאנו, נהרס זה החל ב-1478 והטירה הוקמה תחתיו. עבודות ההקמה נמשכו עד 1482 והמבנה שימש גם כבית מאסר. הטירה ספגה מכות ברק במאות ה-16 וה-17 ובשנת 1900 עמדה בחורבנה. שיפוצים מקיפים שנערכו באופן לא אחראי במהלך המאה ה-20, הביאו את האתר לצורתו הנוכחית, אך גרמו במקביל לאובדן ממצאים ארכאולוגיים חשובים.
הטירה היא מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 25 מטר. בפינה הדרום-מערבית ובפינה הצפון-מזרחית שלה ניצבים מגדלי תצפית רבועים בגבהים שונים, ועובי חומותיה נע בין מטר בודד ל-1.8 מטר בחזית המזרחית הרגישה. במרכזו של המבנה חצר מרכזית והכניסה אליו היא מצידו המערבי הפונה אל העיר שבעמק. המבנים הצמודים לחומה הדרומית והמערבית מצידן הפנימי שימשו למגורים והם נישאים לגובה של שתי קומות. בצידה המזרחי של החצר המרכזית ניצבים קפלה ובאר.
חומות העיר
האזור המשתרע על תא שטח קטן בגיא שבין טירות קסטלגראנדה ומונטבלו שימש במקורו ככיכר שוק, והפך לעיר מבוצרת לפני אמצע המאה ה-13 כאשר הוקמה החומה המקורית. הממצאים מראים כי גם החומה הנוכחית שהוקמה בין השנים 1475–1480 קמה על אותו תוואי. חיבורן של החומות אל שתי המצודות מקשה לקבוע היכן מסתיימות חומות העיר והיכן מתחילות החומות ההיקפיות של המצודות עצמן, ובניגוד לערים אחרות בהן החומה נבנתה בצורה היקפית סביב העיר, בבלינצונה הוקמו שתי חומות נפרדות אשר חיברו את שתי הטירות וסגרו על העיר מצפון ומדרום. כ-60% מהחומות שרדו אגב שינויים רבים במהלך המאה ה-20 והריסת קטעים במטרה לפתוח רחובות למעבר כלי רכב ופתחים למעבר הולכי רגל. עוד נהרסו שלושה משעריה של העיר במהלך המאה ה-19, ורק השער המערבי ניצב גם כיום. מאידך, חמשת מגדלי השמירה נותרו על כנם.
המוראטה
המוראטה הנמתחת מטירת קסטלגראנדה מערבה, הגיעה במקור עד לנהר, חצתה אותו והסתיימה במורדות ההרים התוחמים את העמק ממערב, תוך שהיא חוסמת את המעבר דרכו. הועלו סברות שחומה מסוג זה הוקמה כבר בתקופה הרומית, אך לא נמצאו לכך ראיות, ונראה כי הקמתה החלה לאחר שנת 1422. לאורך המוראטה שנועדה לתת מענה להתקפות השווייצריות מצפון הוקמו עמדות הגנה רק בצידה הצפוני. לאחר שהחומה כשלה ב-1478 והשווייצרים פרצו דרכה והתקיפו את העיר מדרום, נהרסה המוראטה המקורית, וחומה חדשה הוקמה תחתיה בשנים 1487–1489, הפעם עם עמדות הגנה גם בצידה הדרומי. אולם גם חומה זו לא מנעה את כיבושה של העיר בידי הקונפדרציה השווייצרית בתחילת המאה ה-16, ובכך הפכה תוך זמן קצר לחסרת חשיבות אסטרטגית. ב-1515 עלה הטיצ'ינו על גדותיו וסחף עמו קטע של כ-150 מטר מהמוראטה. ב-1820 נהרסה ה"טורטה" (Torretta), מגדל שניצב בקצה המערבי של המוראטה, וב-1869 הלך גם ה"פורטונה" (Portone), אחד משלושה מגדלי שער השער, בעקבותיה.
קטע המוראטה ששרד ישר כמעט לחלוטין והוא עשוי מחומה כפולה הסוגרת על עורק תנועה ברוחב של 2 מטר העובר בין שני חלקיה. חלקה המזרחי ניצב על מורדות הגבעה המסולעת עליה ניצבת טירת קסטלגראנדה, בעוד שיסודותיה המערביים הושקעו אל תוך אדמת הסחף בסמוך לנהר. סמוך לחלק זה במוראטה נחפר גם חפיר, אך זה נסתם במשך מאות השנים מאז הריסתה. שניים משלושת מגדלי השמירה העגולים לאורך המוראטה שרדו והם בולטים משני צדדיה במרחק של 150 מטר זה מזה.
כיכר הקתדרלה וקתדרלת פטרוס וסטפנוס הקדושים
כיכר הקתדרלה (Piazza della Collegiata) או פיאצה גראנדה (Piazza Grande - "הכיכר הגדולה") שוכנת במרכזה של העיר העתיקה, והיא הראשונה בשורה של ארבע כיכרות קטנות הערוכות לאורך רחוב בצורת חצי עיגול והמקיף את טירת קסטלגראנדה ממזרח ומדרום. בעבר שימש המקום כבית הקברות של קתדרלת פטרוס וסטפנוס הקדושים (Collegiata dei SS. Pietro e Stefano) הניצבת בצידה המזרחי של הכיכר. במאה ה-16 בעת הקמת הקתדרלה נהרסו מספר בתים בכיכר כדי לאפשר את הקמת הנרתקס שלה. במאה ה-18 התגוררו עשירי העיר בבתים הלומברדיים בכיכר. חזיתותיהם של בתים אלה מעוטרות, ובחלק מהבניינים קבועות מרפסות עם מעקה פלדה מסוגנן.
הקתדרלה הוקמה בשנת 1511 באתר בו שכנה כנסייה קודמת שהוקדשה לפטרוס הקדוש, אך נהרסה. מועצת העיר הפקידה את עבודות ההקמה בידיו של האדריכל שתכנן את הקמתה של קתדרלת קומו. העבודות החלו ב-1517 או ב-1518 והושלמו ב-1785. חזית הקתדרלה בסגנון הרנסאנס בנויה מאבן לבנה. על הגמלון ניצב פסל של הבתולה ומשני צדדיה שני פסלי מלאכים. שני הפסלים הקיצוניים ביותר משני צדדיו של הגמלון הם של המלך דוד ושל המלך שלמה. מעל לדלת הכניסה המרכזית קבוע תבליט של סמל העיר, ומעליו בתוך נישה ניצב פסלו של פטרוס הקדוש. משני צדדיה של הדלת המרכזית שתי דלתות בסגנון אופייני למאה ה-15. חלון הרוזטה במרכזה של החזית מחולק ל-12 חלקים וקוטרו 5 מטר. הוא נקבע בחזית המבנה בסוף המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17, ומשני צדדיו שתי נישות נוספות ובהם ניצבים פסליהם של סטפנוס הקדוש ושל לורנצו הקדוש. הקמתו של מגדל הפעמונים החלה בשנת 1567 והסתיימה ב-1583, ובראשו שישה פעמונים שהותקנו בו בשנת 1823. פנים הקתדרלה מקושט בעיטורי סטוקו עשירים מהמאה ה-17, ויש בו ספינה בודדת שמשני צדדיה שתי שורות שבכל אחת מהן חמש קפלות. בימת הדרשה מ-1784 מצופה בשכבת סטוקו דמוית שיש (scagliola), ובאפסיס שמאחורי המזבח המרכזי, קבוע ציור המתאר את הצליבה. גובהה של היצירה המתוארכת לשנים 1568–1569, הוא 5.80 מטר ורוחבה 2.55 מטר. הכנסייה שופצה בין השנים 1980–1999. בצידו הצפוני של המבנה נבנה במאה ה-17 אורתוריום המוקדש למרתה הקדושה (oratorio di S. Marta). האורתוריום שופץ בשנים 1967–1968 וקירותיו ותקרתו מקושטים בפרסקאות מעשה ידיהם של אמנים מווארזה. פסל עץ של הקדושה מ-1763 ניצב על מזבח השיש באורתוריום.
פיאצה נוזטו ובניין העירייה
פיאצה נוזטו (Piazza Nosetto) שוכנת מרחק קצר מדרום לכיכר הקתדרלה, ושמה בא לה מעץ אגוז שניצב במרכזה לפני מאות שנים, ואשר ניטע בה שוב לפני מספר שנים. הכיכר אשר שימשה מאז ומתמיד כמוקד השלטון המקומי בבלינצונה וגם כיום ניצב בה בניין העירייה, היא העתיקה בעיר. עם תחילת שלטון דוכסי מילאנו בעיר, הוקם במרכזה של הכיכר מבנה אשר זכה לשם "קופרטו" (coperto - (ה)"מקורה"), ובו נערכו שימועים פומביים והוקראו פסקי דין. הבניין יצא משימוש אט אט וב-1471 נהרס. הכיכר שימשה גם כמרכז לחיי המסחר והחברה בעיר ובה שכנה הבאר העירונית.
בית העירייה הנמצא בצידה הדרומי של הכיכר שימש כבניין מועצת העיר, וכארכיון הלידות, המיתות והנישואין. מתחת לבניין התגלו עדויות למבנה מוקדם יותר מהמאה ה-13. ב-1347 הוקם במקום מבנה חדש ששימש כמשכנם של מועצת העיר ובית המשפט. מבנה זה חודש לחלוטין במאה ה-15 וזכה לשם "פלאצו דל פודסטה" (Palazzo del Podestà), בקירוב "ארמון הנציב", שניהל את ענייני העיר עבור דוכסי מילאנו. בשנות התשעים של המאה ה-15 המבנה הורחב ונוסף לו מגדל פעמונים שבו נקבע מאוחר יותר גם שעון. בתחילת המאה ה-20 היה הבניין שרוי במצב של הזנחה, והוא נהרס ושוחזר ב-1928.
פיאצה תאטרו ופיאצה גוברנו
מרחק קצר מערבית מפיאצה נוזטו, מעבר למקום בו היה קבוע בעבר שער לוקרנו (porta Locarno) בחומת העיר, שוכנת פיאצה תאטרו (Piazza Teatro - "כיכר התיאטרון"). בכיכר עדיין נמצאים שרידיה של החומה הדרומית אשר פורקה במחצית הראשונה של המאה ה-19. אבניה של החומה שימשו להקמת בניין התיאטרון העירוני (Teatro Sociale) ב-1847, וזה העניק את שמו לכיכר. בהמשכה של פיאצה תאטרו שוכנת פיאצה גוברנו (Piazza Governo - "כיכר הממשל") שבצידה המערבי שוכן ארמון הממשלה והפרלמנט של קנטון טיצ'ינו (ראו תמונה לעיל). הבניין הוקם ב-1738 ושימש כמנזר עד שנת 1848, עת היה לנכס של ממשלת הקנטון, ועבר מספר שינויים מקיפים.
פיאצה דל סולה
פיאצה דל סולה (Piazza del Sole - "כיכר השמש") שוכנת מצפון לעיר העתיקה, בצמוד לטירת קסטלגאנדה ומצוקיה הצפון-מזרחיים של הטירה יורדים היישר אל הכיכר. שטח הכיכר שהשתרעה מצפון לשער העיר הצפוני, ואשר כונתה שער קודבורגו (Porta Codeborgo) השער הגרמני (Porta Tedesca) או שער טיצ'ינו (Porta Ticinese), היה מוצף לעיתים קרובות על ידי נגר עילי מההרים שממזרח לה. הכיכר עצמה נבנתה במאה ה-18, ככל הנראה כדי לפתור את בעיית ההצפות. החל בשנות החמישים של המאה ה-20 נהרסו הבנינים שסביב הכיכר באופן הדרגתי. תחילה נהרס המבנה שניצב במרכזה של הכיכר ואשר נודע בכינוי "האי" (L'Isola). לאחריו נהרסו הבנינים שמצידה המזרחי והדרומי של הכיכר, ותוך כדי כך נחשף קטע מחומת העיר הצפונית. הכיכר עוצבה ונבנתה מחדש בסגנון מודרני לאחר ששימשה כמגרש חניה.
פיאצה אינדיפנדנצה וכנסיית סן רוקו
פיאצה אינדיפנדנצה (Piazza Indipendenza - "כיכר העצמאות") שנודעה בכבר כפיאצה סן רוקו (Piazza San Rocco - "כיכר רוקו הקדוש"), שוכנת מדרום לעיר העתיקה ובה ניצב בעבר "שער לוגאנו" (Porta Lugano), שערה הדרומי של העיר. הכיכר קיבלה את שמה מהאובליסק (Obelisco) שהוצב במרכזה לציון מאה שנים ל"חוק הבוררות" של נפולאון אשר ביטל את "הרפובליקה ההלווטית" ואיפשר את הצטרפותה של טיצ'ינו לשווייץ כקנטון עצמאי.
כנסיית סן רוקו (chiesa San Rocco) שמדרום לכיכר ולחומות העיר נבנתה בשנת 1478 במקום בו ניצבה כנסיית קודמת מהמאה ה-14 שהוקדשה ל"מריה הקדושה של הגשר" (Santa Maria del Ponte). הכנסייה עברה שיפוץ מקיף בשנת 1926, מגדל הפעמונים שלה נהרס והפרסקאות שעל חזיתה נמחקו ופינו את מקומם לפרסקו חדש של הקדוש. הכנסייה שוחזרה שוב בשנים 1996–1998.
כנסיית סנטה מרייה דלה גרצייה
כנסיית סנטה מרייה דלה גרצייה (Chiesa di S. Maria delle Grazie - "כנסיית מרייה הקדושה של ההודיה", או "של החן") בדרומה של העיר הוקמה בסוף המאה ה-15 ונזכרה לראשונה בשנת 1480. המנזר ששכן בסמוך לה חדל מלשמש לייעודו זה באמצע המאה ה-20, והקלויסטר שלו משמש בהווה כבית אבות. פנים הכנסייה מחולק לשני חלקים על ידי קיר גדול בסגנון פרנציסקני ועליו פרסקאות בסגנון הרנסאנס. הפרסקו המרכזי מתאר את הצליבה, והוא מוקף ב-15 פרסקאות נוספים העוסקים בחייו של הצלוב. זהות האמן שצייר את הפרסקאות עלומה, אך נראה כי היה לומברדי והיצירה נוצרה בין 1495 ל-1505. פרסקו ידוע נוסף בכנסייה מכונה "דורמיציו מרייה" (Dormitio Mariae - "שנתה של מריה"), והוא מתאר את הסגידה לפסל עץ של הבתולה הנמה. הכנסייה נפגעה בשריפה ב-31 בדצמבר 1996 אך עברה שיפוץ מקיף.
שאול בורובוי
שאול בורובוי (ברוסית: Саул Яковлевич Боровой; 1903 אודסה - 1989 מוסקבה) היה כלכלן סובייטי והיסטוריון יהדות רוסיה ואוקראינה. חקר את חלקם של יהודים בין קוזאקי זפורוז'יה.
ביוגרפיה
נולד במשפחת עורך דין אלכסנדר בורובוי ואשתו יליזבטה (לאה) ביליג. אחיהם הצעיר של דוד בר-רב-האי, פוליטיקאי ארץ-ישראלי ולב בורובוי, בלשן ומתורגמן.
זינזאנה
זינזאנה היא סדרת דרמת פשע טלוויזיונית בבימויו של חיים בוזגלו, ששודרה במשך שלוש עונות בין השנים 2000–2005 בערוץ 2, במסגרת שידורי זכיינית השידור טלעד.
שאול בורובוי
ביוגרפיה
ב-1930 לאחר לימודיו במסגרת הספרייה המדעית המרכזית כתב תזה בשם "ספריה מדעית בזמנים מודרניים", וקיבל עליה תואר מועמד למדעיי חינוך (המקביל לתואר דוקטור לחינוך במדינת ישראל). כתב התזה פורסם באותה השנה כספר. בהמשך רכש גם תואר המועמד למדעי ההיסטוריה ומדעי הכלכלה.
זינזאנה
הפקה
העונה הראשונה שודרה בימי שלישי, בין 22:30 ו-23:30, וכללה אחד-עשר פרקים. הראשון הוקרן ב-1 בפברואר 2000 והאחרון ב-18 באפריל. הסדרה זכתה למדרוג גבוה ביותר, 21.1% בממוצע, והעלתה בכ-20% את המדרוג ברצועה בה שודרה, שהייתה מאוחרת יחסית ומחוץ לשעות השיא. הקהל הקבוע מבין יהודים בני 4 ומעלה הוערך ב-463,000 איש. מספר הצופים בפרק הבכורה של העונה הוערך ב-531,000 איש.
שאול בורובוי
ביוגרפיה
התחיל לעבוד בשנות ה-20 בספרייה האקדמית העברית. בהמשך עבד בספרייה המדעית המרכזית ועסק בהוראה במספר מוסדות.
זינזאנה
הפקה
העונה השנייה כללה ארבעה-עשר פרקים והחלה ב-1 בינואר 2001, וירדה באפריל, עם רייטינג מעט נמוך יותר מבעונה הקודמת.
שאול בורובוי
ביוגרפיה
בשנות ה-30 בעקבות גילוייו בארכיון אפוליון סקאלקובסקי של הסיץ' הזפורוז'י מסמכים בשפת יידיש, עסק בעיקר בהיסטוריה של עם ישראל. על בסיס המסמכים הללו כתב עבודת דוקטורט "מחקרים בהיסטוריית יהודים באוקראינה במאות 16 - 18", שהגיש למכון להיסטוריה באקדמיה למדעים של ברית המועצות בשנת 1940. העבודה הורכבה משלושה חלקים: "יהודים בסיץ' הזפורוז'י", "המאבק הלאומי האוקראיני לשחרור מן השלטון הפולני וגורל האוכלוסייה היהודית של אוקראינה" ו"יהודים באוקראינה של הגדה השמאלית [של דנייפר] במאות 17 - 18". מאוחר יותר שני החלקים הראשונים פורסמו במגזינים "אסופה היסטורית" ו"רשימות היסטוריית" והחלק השלישי לא פורסם.
לאחר פינויו בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לאסיה התיכונה וחזר לאודסה עם שחרורה לעמוד בראש הפקולטה להיסטוריה ב. ב-1978 עבר למוסקבה לעבוד במכון המשק הלאומי על שמו של פלחנוב ועבד שם עד מותו.
זינזאנה
הפקה
הסדרה מבוססת על סיפור חייו של גונדר בדימוס שלמה טוויזר (אותו מגלם בסדרה אלברט אילוז), אשר ניהל את כלא באר שבע ואיבד שני אחים, האחד נרצח בחיסול חשבונות והשני מת ממנת יתר של סמים. טוויזר עצמו מופיע בסדרה כמבקר בבית הקברות שם נערכה תפילת אשכבה ליד קברי אחיו. מלבד סיפור חייו של טוויזר, מובאת הסתכלות לחיים בשכונות המצוקה בישראל, על רקע עליות מארצות שונות. דרך ראייתו של שלמה טוויזר הובאו גם סיפורים לא שגרתיים מתוך אגפי בתי הכלא.
שאול בורובוי
ביוגרפיה
פרסם ב-1957 עבודה ראשונה על היסטוריית אודסה בברית המועצות. כתב ספר לימוד ראשון בברית המועצות על היסטוריה כלכלית שפורסם ב-1978. מחקריו האחרונים עסקו בשואת יהודי אודסה, כולל הטבח באודסה. כתב יותר מ 200 פרסומים מדעיים. ספר זיכרונותיו פורסם ב-1993.
זינזאנה
הפקה
הסדרה הציגה את תחלואי האוכלוסייה הקשה בישראל, וייצגה את הבעיה במדיה הישראלית.
שאול בורובוי
ביוגרפיה
הובא לקבורה באודסה.
זינזאנה
הפקה
הסדרה ידועה באופן הבימוי המיוחד שלה. חלק מהקטטות שצולמו בסדרה היו אמיתיות ולשחקנים ניתן חופש רב מאוד לאלתר במסגרת הסצינות.
שאול בורובוי
ציון פועלו
במהלך חייו קיבל מדליית "וטראן העמל".
זינזאנה
הפקה
מקור שמה של הסדרה הוא ברכב להובלת עצורים הקרוי "זינזאנה".
Billie Jean
Billie Jean הוא הסינגל השני מתוך האלבום "Thriller" של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון, אשר יצא ב-2 בינואר 1983. השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם והוא נחשב לאחד השירים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הפופ. השיר זכה בשני פרסי גראמי בשנת 1984.
הפקה
באוטוביוגרפיה שלו כתב ג'קסון כי השיר מבוסס על מפגשיו עם מעריצים שלו ושל אחיו בתקופת חמישיית הג'קסונים. לפי ביוגרפיה שכתב ג'. רנדי טרבורלי על ג'קסון, השיר מבוסס על סיפור אמיתי מ-1981 על מעריצה של ג'קסון שהטרידה אותו במכתבים בהם טענה כי הוא אבי תאומיה. היא שלחה לו מכתבי אהבה רבים ובהמשך גם חבילה עם תמונתה ואקדח. מאוחר יותר גילתה משפחתו של ג'קסון כי האישה אושפזה במוסד פסיכיאטרי.
כשג'קסון הופיע לראשונה עם תנועת "הליכת הירח" המפורסמת שלו הוא שר את Billie Jean, בטקס לציון 25 שנים לחברת מוטאון.
הווידאו קליפ לשיר נחשב לפורץ דרך בכך שהוא אחד הווידאו קליפים הראשונים של אמנים אפרו-אמריקאים ששודרו בערוץ המוזיקה MTV. כמו כן הוא נחשב לאחד הקליפים שהביאו את MTV למרכז תשומת הלב הציבורית בתחילת דרכו.
השיר דורג על ידי מגזין הרולינג סטון במקום ה-58 מתוך "500 השירים הטובים בכל הזמנים".
מצעדים ודרוגים
"Billie Jean" שהה במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 במשך 7 שבועות, ובמקום הראשון במצעד הבילבורד רית'ם אנד בלוז במשך 9 שבועות. השיר כבש את המצעדים במדינות רבות. בצרפת הגיע השיר למקום ה-45. לאחר מותו של ג'קסון ב-2009, חזר השיר למצעדי העולם, ובצרפת הגיע למקום הראשון. השיר זכה ל-1.4 מיליארד צפיות באתר יוטיוב.
אייל ברקן
היסטוריה
בשנת 1998 הוציא את אלבומו הראשון "Good Morning Israel". אלבום זה יצא תחת לייבל אישי שלו בשם “Eyal Barkan Records”. אלבום זה הפך לאלבום זהב הראשון בתחום הטראנס בישראל ומכר יותר מ-20,000 עותקים רשמיים. אלבום זה מכר בעולם יותר מ-100,000 עותקים והטראק המפורסם שבו היה "Good Morning Israel”.
בשנת 1999 הוציא את אלבומו השני "Crazy Summer”. אלבום זה יצא תחת הלייבל של אייל ברקן ושל אחיו בשם “G.M.I Records” (Good Morning Israel). אלבום זה הופק על ידי אייל ברקן ואחיו אורן ברקן בשם “Reverse Psychology”.
בשנת 2000 הוציא את אלבומו השלישי "Mr. Club Trance”. גם אלבום זה יצא תחת הלייבל "G.M.I Records” וגם תחת הלייבל "הד ארצי". מאלבום זה יצאו שני סינגלים שזכו להצלחה רבה בישראל וברחבי העולם - "Mr. Club Trance ו- Voyage (המוכר בישראל בשם "Viagra") אשר הופקו במשותף עם המפיק הישראלי Yahel.
בשנת 2002 הוציא את אלבומו הרביעי “On-Line”. גם אלבום זה יצא תחת הלייבל "G.M.I Records” וגם תחת הלייבל "הד ארצי".
בשנת 2003 הוציא את אלבומו החמישי "V.I.P”. אלבום זה יצא תחת הלייבל של טיאסטו "Black Hole”. זו הייתה הפעם הראשונה שאומן ישראלי מוציא אלבום תחת הלייבל של טיאסטו.
אגם אמדאוס
אגם אמדאוס (באנגלית: Lake Amadeus) הוא אגם מלח גדול באוסטרליה, בחלק הצפוני של הפארק הלאומי אולורו, קאטא טג'וטה, מאונט קורנר, בדרום-מערבה של הטריטוריה הצפונית. האגם נמצא בתוך "האגן אמדאוס" (Amadeus Basin), אגן סלעי משקע המשתרע על כ-170,000 קילומטר מרובע. הוא שוכן 275 קילומטר דרומית-מערבית מן העיירה אליס ספרינגס. אורך האגם הוא 145 ק"מ ורוחבו 20 ק"מ, אך לפעמים הוא מתייבש כליל. האתרים הקרובים העיקריים הם, פרט לאולורו, "קאטא טיוטה" (Olga Rocks) ומאונט קונר (Mount Conner).
היסטוריה
האגם נתגלה בתודעת האירופאים בשנת 1872 הודות למגלה הארצות האנגלי-אוסטרלי ארנסט ג'יילס (Ernest Giles) בעת מסעו אל פנימה של אוסטרליה. תחילה הוא כינה אותו "אגם פרדיננד" לכבוד מיטיבו, הברון פרדיננד פון מילר, אולם זה יעץ לקרוא לו "אגם אמדאוס" לכבוד המלך אמדאו הראשון של ספרד.
גאוגרפיה ואקולוגיה
אגם אמדאוס הוא חלק משורה של אגמי מלח המשתרעים מן אגם הופקינס ועד הנהר פינקי. האזור הסמוך לאגם הוא מקור אוסטרלי חשוב למי שתייה עם מעיינות רבים. מסביבו נמצאים עוד אגמי מלח קטנים.
האגם והאגמונים מסביבו נמצאים בשליטת שלוש חברות חקלאיות של אבוריג'ינים:"פיטרמן", "קאטיטי" ו"האסטס בלאף". אזור קטן בקצהו המערבי משמש לחוות קרטין-ספרינגס.
בשנים 1997–2005 האזור כולל 93% משטח האגם הובער על ידי דליקת ענק של שיחים.
בסביבת האגם חיים גמלים רבים המוצאים כאן מים ומזון מתאימים. הם מהווים איום על הישרדות צמחי המדבר "קואנדונג", תת-מין של Santalum acuminatum המניבים פרות מתוקים בחודשים אוקטובר-פברואר.
מייקל לואיס (דוגמן)
ראשית חייו
לואיס נולד בתל אביב, לרוי שעלה לישראל מהולנד, ולאולגה שעלתה מארגנטינה. אביו היה טייס קרב בצה"ל ועבד כמורה לאנגלית, ואמו עובדת בשגרירות איטליה בישראל.
לואיס שיחק כדורסל בקבוצת בית הספר התיכון "אחד העם", במסגרת ליגת העל לבתי ספר תיכוניים. בעונת 2006–2007 הצטרף לקבוצת הבוגרים של מכבי פתח תקווה, עת שיחקה הקבוצה בליגה הארצית. בעונת 2008–2009 שיחק לואיס בקבוצת ע.ל.ה אור יהודה מליגה ב'.
שירותו הצבאי
לאחר שזכה בשנת 2009 במקום הראשון בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" עם הרקדנית אנה ארונוב, פורסמה בתקשורת העובדה שהוא לא שירת שירות סדיר בצה"ל כבני גילו. העובדה שהצעיר השרירי, והשופע בריאות לכאורה, לא התגייס לצה"ל, הביאה לשיח ציבורי ער. במהרה הגיעו גינויים קולניים בתקשורת, מועצת החלב ביטלה את השתתפותו בקמפיין, בחברת האופנה בה פרסם החליטו למצוא לו מחליף, גולשים באינטרנט קיללו אותו, ואפילו כתובות נאצה נכתבו על קירות ביתה של אמו. כל אותו זמן, לואיס טען כי הוא סובל מהתסמונת הלבבית הנדירה תסמונת וולף-פרקינסון-וויט. הדבר התקבל באותה תקופה בחוסר אמון ובלעג כלפיו בתקשורת, והביאו לפרסם בציבור סיכום מידע רפואי שלו, על מנת להוכיח את מצבו. לואיס הצהיר מספר פעמים שמצב תקשורתי זה הוא שהביאו לרדת לארצות הברית. הוא חזר לישראל בשנת 2016.
דוגמנות
לואיס החל לעבוד כדוגמן הלבשה תחתונה בתצוגת אופנה של חברת "אל ניניו" שנערכה במועדון הומוסקסואלים, בקיץ 2005. לואיס החל להתפרסם מאוחר יותר באמצעות טור שבועי בפורטל וואלה!, אותו המשיך לכתוב עד פברואר 2007, ומספר חודשים לאחר מכן גם באמצעות בלוג, בו הוא משתף את קוראיו בחיי מתבגר של שנות ה-2000, בצירוף אלבום תמונות המציג את עולמו ככדורסלן ואת צעדיו הראשונים כדוגמן. בין השאר, השתתף בתצוגות אופנה של חברת "קסטרו".
בתחילת נובמבר 2006 החליף את יהודה לוי כדוגמן הראשי בחברת האופנה הישראלית FOX, החל מקמפיין קיץ 2007. ב-23 בנובמבר הצטלם לצד אסתי גינזבורג לקטלוג של אופנת הקיץ.
הוא הופיע על שערים של מספר עיתוני נוער ובידור. תמונות שלו בעירום חלקי פורסמו בגיליון ינואר 2008 של מגזין ההומוסקסואלים הצרפתי "Têtu".
בשנת 2008 החליפה חברת פוקס את לואיס בנועם טור, שהתפרסם בתוכנית המציאות "הישרדות 10".
תחילה יוצג לואיס בסוכנות הדוגמנות יולי גרופ, אך בשנת 2009, אחרי כחמש שנים בהן היה חתום בסוכנות יולי גרופ, בחר לעזוב את הסוכנות ולחתום על חוזה מול סוכנות לוק.
הצגות ילדים
לואיס השתתף בפסטיגל 2006 ושר בו את השיר "הטוב שצריך לנצח".
בחורף 2007 עלתה על בימות ישראל הצגת הילדים "מסביב לעולם בשמונים יום", שאותה כתב, הלחין וביים ירון כפכפי. לואיס גילם בהצגה זו צ'יף אינדיאני. בחנוכה 2009 שיחק בתפקיד הראשי במחזמר "הרקולס".
בטלוויזיה ובקולנוע
משנת 2007 ועד 2009, לואיס שיחק בסדרת הטלוויזיה לילדים "ראש גדול", של yes. לואיס שיחק בעונה השלישית עד החמישית של הסדרה בתפקיד המרכזי - לירון בביוף.
באוקטובר 2006 הצטלם לסדרה בנושא כושר ופיתוח גופני בהפקה של "סלקום" בת 12 פרקים, בני 3 דקות כל אחד. הסדרה הייתה זמינה לצפייה באתר "הופ".
בשנת 2008 שיחק בסדרה "דני הוליווד" בתפקיד בעלה הטרי של מיה כץ (שירה קצנלנבוגן), ובדצמבר החל לשחק בסדרה "דאוס", בה הוא מגלם את עידן.
ב-2009 השתתף בסדרת הטלוויזיה "נשות הטייסים".
בשנת 2009 הופיע לואיס בעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" לצדה של הרקדנית אנה ארונוב, וזכה יחד עמה במקום הראשון בתחרות.
ב-2012 השתתף בעונה השישית של תוכנית הריאליטי "הישרדות" בעונת ה-VIP, אך פרש בראשית העונה עקב בעיות בריאות, ובשל כך הפך למודח השני.
ב-2014 הנחה יחד עם ליאון רוזנברג את התוכנית "ישנן בנות" בערוץ 24, וכן שיחק בעונה הרביעית של סדרת הנעורים "גאליס", בתפקיד אריק טישלר, אח של רותם.
בשנת 2017 שיחק את דמותו של רונן בסדרה הקומית "נופלות על הרגליים" בקשת. באותה שנה שיחק גם בסדרת הטלוויזיה שנות ה-80 את איתן אטיאס, מאמן כושר.
בשנת 2018 גילם את דמותו של מוקי בצר, סגנו של יוני נתניהו במבצע אנטבה ומפקד כוח הפריצה לטרמינל הישן, בסרט הקולנוע "שבעה ימים באנטבה".
בנובמבר 2019, שיחק בסדרה "אקדמיית החממה".
בפברואר 2020 השתתף בעונה השנייה של נינג'ה ישראל VIP במקצה מספר 1 והגיע מקום שלישי.
בחודשים מרץ עד מאי 2021 השתתף בצילומי תוכנית הריאליטי הישרדות VIP עונה 4 והודח שמיני ביום ה-21 למשחק.
ב-2022 הצטרף לעונה השנייה של מלכת היופי של ירושלים.
פוליטיקה
בספטמבר 2018, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, הודיע לואיס, תושב העיר רמת גן, על הצטרפותו לרשימת הצעירים "רמת גני", שתתמודד בבחירות למועצת העיר רמת גן.
חיים אישיים
לואיס היה בזוגיות עם עורכת הדין יהל בן-עובד חג ועם הדוגמנית ניבר מדר. גם היה במערכת יחסים עם השחקנית הברזילאית-ישראלית סוראיה טורנס, שהתגיירה, ולצדה גם הצטלם לשער המגזין "בלייזר". השניים נפרדו באפריל 2018.
מאז דצמבר 2021, הוא במערכת יחסים עם הדוגמנית מרי פרגלין.
במהלך השתתפותו בהישרדות VIP עונה 4 חשף לואיס כי הוא מזדהה כאל-הורי ואינו מעוניין להביא ילדים לעולם כל עוד מצבו הכלכלי אינו מאפשר לו זאת.
23 בספטמבר
23 בספטמבר הוא היום ה-266 בשנה (267 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 99 ימים.
נקודת השוויון (שאורך היום והלילה בה הוא בדיוק 12 שעות) מתרחשת בחודש ספטמבר בדרך כלל בין היום ה-22 ליום ה-23 בחודש.
ג'וני הרדי
ביוגרפיה
יונתן הרדי נולד בחיפה ב-1934. משפחתו עברה לעיר קנטרה שבמצרים, שהייתה אז בשלטון בריטי, במסגרת עבודתו של אביו כעובד ברכבת המנדטורית. בפנימייה שבקנטרה, בה גדל הרדי עד גיל 13, הצטיין במספר רב של ענפי ספורט ובעיקר בכדורגל. ב-1948, כשאביו היה צריך במסגרת עבודתו לשוב לחיפה, הגיע עמו הרדי לביקור קצר, אך לאחר מגפת כולרה שהתפשטה בקנטרה נאלץ להישאר בחיפה. מלחמת העצמאות קיבעה אותו בעיר והוא נשאר בחיפה. ג'וני נרשם לבית הספר הריאלי והצטיין בתחרויות ספורט במגוון תחומים. באותה שנה, במשחק בין נבחרת בית הספר למכבי חיפה גילתה אותו האגודה והוא הצטרף לשורותיה.
לאחר מכן סיפר:
הרדי שיחק בשורות קבוצת הנוער מכבי "שלמה" חיפה עד גיל 16 ואז עלה לקבוצת הבוגרים. בין בני דורו שעלו איתו לבוגרים היו אשר עלמני, אברהם מנצ'ל, דניאל אסנין, יצחק צבי ושאול הרשקוביץ'. הרדי שירת בחיל הים החל מגיוסו ב-1952.
קריירה כשחקן
הרדי היה חלוץ ימני כשלגבו הספרה 7. במדי מכבי חיפה רשם הרדי 193 הופעות בליגה ו-28 בגביע המדינה בהן הבקיע 70 ו-21 שערים בהתאמה.
ב-1961 במשחק דרבי בו שיחק כחלוץ מרכזי התנגש עם מגן הפועל חיפה, מרדכי מרטין, ושבר את רגלו. הרדי שכב ארבעה חודשים עם גבס ורק אחרי 8 חודשים חזר למגרש. הרדי הכריז על פרישה אך לאחר שהחלים החליט לשחק במשחק גמר הגביע ב-1962 מול מכבי תל אביב. המשחק הסתיים בתוצאה 0:0, לאחר החמצות רבות של הרדי. במשחק הגמר השני (באותה עת לא הייתה נהוגה שיטת הפנדלים), הבקיע הרדי שער ומכבי חיפה ניצחה 2:5 וזכתה בגביע. לאחר מכן חזר למשחק פעיל.
לאחר משחק מול מכבי רמת-גן שנערך לעיני כ-50 אלף צופים הדביקו להרדי את הכינוי "שייע גלזר הקטן", מחמאה שבאותם ימים נחשבה לכבוד רב. מקרה אחר שעורר את תגובת התקשורת וגרם לה לשבח את הרדי עקב הגינותו הייתה "פרשת היד". באחד המשחקים של מכבי חיפה נגד מכבי יפו הבקיע הרדי שער עם היד. אף על פי שהשופט קבע תחילה שהשער חוקי, אמר הרדי כי אכן השער הובקע עם היד וכך, השער נפסל לבסוף.
ב-1963 שוחרר הרדי לבקשתו לבית"ר חיפה בה שימש מאמן-שחקן במשך 3 שנים, לאחר מכן עבר למכבי זכרון יעקב בה גם שימש כמאמן-שחקן במשך 3 שנים ובגיל 34 פרש מכדורגל.
הרדי לא זכה להופיע בנבחרת ישראל בכדורגל, אך הופיע בנבחרת המשנה לנבחרת, שכונתה ישראל ב`, שבין השאר השתתפה במשחקי המכביה החמישית ב-1957 וקיבלה בה מדליה.
קריירה כמאמן
לאחר שפרש החל לאמן את קבוצת הנוער במכבי חיפה יחד עם עבודתו ברכבת ישראל כמנהל רכש. לעיתים שימש כמנהל הקבוצה הבוגרת. עם פיטוריו של אדמונד שמילוביץ', ב-1970 הפך למאמן במכבי חיפה. בעונת 1971/1972 אימן הרדי את מכבי חיפה והגיע למקום ה-7 בליגה הלאומית (הליגה הראשונה אז). לאחר שהוחלף שימש כמנהל הקבוצה ובאותה שנה עבר לאמן את הפועל חיפה.
ב-1977 נקרא לאמן את מכבי חיפה במקום מרדכי שפיגלר שהתפטר עקב פתיחת ליגה גרועה עם שלושה הפסדים רצופים בליגה הארצית. באותה עונה סיים במקום ה-7 בליגה הארצית (המיקום הכי נמוך של מכבי חיפה בכל הזמנים).
ב-1980 החל כמאמן הבוגרים יחד עם הדור שגידל בנוער ואיתו עלה לליגה הלאומית (הליגה הראשונה אז) בעונת 1980–1981. הרדי המשיך עונה נוספת עם הבוגרים בטרם שב לאימון הנוער. באותה עונה הגיע עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה ונוצח בבעיטות עונשין מול בני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
לאחר עונה נוספת של הרדי בליגה הלאומית, פינה את מקומו למאמן נבחרת ישראל בדימוס, ג'ק מנסל. לאחר שכשל במשימתו באמצע העונה פוטר מנסל ושוב נקרא הרדי לתפקיד מאמן הקבוצה והצליח להשאיר את הקבוצה בליגה. לאחר מכן החל לאמן את הנוער וזכה באליפות. בעונת 1988/89, בה שימש כעוזר מאמן תחת המאמן אמציה לבקוביץ', זכתה מכבי חיפה באליפות השלישית בתולדותיה ולראשונה הרדי היה שותף באליפות. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה מנהלה המקצועי של מחלקת הנוער של הקבוצה ובין השנים 1994–1996 היה מגלה הכישרונות של הקבוצה הבוגרת.
בשנת 2020 החליטה עיריית חיפה להנציח את זכרו של הרדי באמצעות קריאת רחוב חדש על שמו בשכונה שעתידה להבנות בסמוך לאצטדיון סמי עופר.
Coconuts
Coconuts (בעברית: קוֹקוֹסִים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס. הוא יצא לאור ב-3 בדצמבר 2021, על ידי חברת התקליטים שלה, BunHead. בהמשך, בעקבות חוזה הקלטות עליו חתמה, הופץ מחדש בהוצאת חברות התקליטים אמיגוס רקורדס וריפבליק רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-23 במצעד הסינגלים של ניו זילנד.
רקע והוצאה
פטרס ביצעה את השיר בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2021. לאחר מכן, פטרס העלתה לטיקטוק קליפ קצר של הופעתה מטקס פרסי המוזיקה שצוין, לצד קטע מאולפן ההקלטות שלה, במסגרתו ביצעה חלק מהשיר; קטע הווידאו צבר מאז יותר מ-55 אלף שימושים. השיר היה אמור להיכלל באלבום האולפן השלישי של פטרס, Problématique.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-20 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Coconuts" הועלה לערוץ היוטיוב של קים פטרס ב-10 בינואר 2022 בשידור חי וצבר למעלה מ-2.6 מיליון צפיות.
מזל טלה
מזל טלה הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית, "בן מזל טלה" הוא מי שנולד בין 21 במרץ לבין 20 באפריל (לערך). במסורת היהודית מזל טלה מתייחס לחודש ניסן. בלוח השנה במגילות קומראן משויך מזל טלה לחודש אדר. מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה השמש ממוקמת באזור השמיים, המוקצה למזל טלה האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית הטלה לבין אזור השמיים של מזל טלה בגלל נקיפת ציר כדור הארץ.
מזל טלה במיתולוגיה היוונית
כריסומאלוס, האיל המכונף בעל הצמר הזהוב, נשלח על ידי נפאלה כדי להציל את ילדיה הביולוגיים, ילדיו של אתמס, פריקסוס והלה, מפני הקרבתם על המזבח בעקבות מזימה של אמם החורגת אינו. האייל נשא אותם על כנפיו אל מחוז קולכיס, אך לרוע המזל נפלה הילדה הלה אל מצר ים, אשר בהמשך נקרא על שמה, "הלספונטוס", כיום הדרדנלים.
שיוך אסטרולוגי
מזל טלה הוא אחד משלושת מזלות יסוד האש, יחד עם מזל אריה ומזל קשת. הוא משתייך לקבוצת המזלות הקרדינליים, יחד עם מזל סרטן, מזל מאזניים ומזל גדי. הכוכב השליט של מזל טלה הוא מאדים (מארס). הבית האסטרולוגי של מזל טלה הוא הבית הראשון בגלגל המזלות המסמן החצנת אישיות הופעה אישית למיקוד אישי והתחלות חדשות, היות שמדובר בבית שפותח את המפה האסטרולוגית. הבית מתחיל מנקודת האופק, ויחד עם האופק הוא מראה את הרושם הראשוני שהאדם יוצר ביחסי הגומלין שלו עם אחרים. הבית הראשון כנגזרת ממזל טלה מייצג את הזהות של האדם ואת המראה החיצוני שלו. הוא משקף את החיוניות שלו, הגישה והדרך שלו להתמודדות עם דברים בחיים. הוא גם משקף גם את היצרים שלו והצרכים הראשוניים שלו. המזלות המתאימים למזל טלה הם מזל אריה, מזל קשת, מזל דלי, מזל תאומים ומזל מאזניים שזהו המזל המשלים למזל זה.
One (אלבום)
One הוא מיני-אלבום בגרסת אולפן של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-2 ביולי 2006 ונמכר באולם המופע בלבד.
רקע
בחודש יולי 2006 העלתה ריטה מופע ראשון מסוגו בארץ, חסר תקדים בהפקתו ובקנה מידה בינלאומי, בהשראת מופעי הענק בלאס וגאס, בשם "One" ("אחד") בגני התערוכה בתל אביב במתחם שהוקם במיוחד כדי להכיל את כל מורכבות המופע שרץ במשך חודש.
המופע הסתיים ב-9 באוגוסט 2006 ובסך הכל צפו בו כ-100,000 אנשים. המופע בוים על ידי חנוך רוזן, הושקעו בו כעשרים מיליון שקלים והוא כלל במות מתרוממות, במה משוכללת הכוללת מסכי ערפל, מסכי מים, מנופי נשיאה, אימאג'ים תלת־ממדיים, קרני לייזר, להביורי אש, במות משופעות, 40 רקדנים, אקרובטים ושחקנים. על המופע זכתה ריטה בתואר "אשת השנה בבמה" ב"טקס אנשי השנה" במסגרת שידורי קשת.
אלבום הופעה
One הוא אלבום הופעה של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-15 בדצמבר 2006 ונמכר בחנויות.
האלבום נמכר ב-20,000 עותקים והגיע למעמד של אלבום זהב.
רשימת השמעה
תוספות
קישורים חיצוניים
One (אלבום EP)
One (אלבום הופעה)
One (אלבום וידאו)
The Immaculate Collection
The Immaculate Collection (בעברית: האוסף ללא רבב) הוא אלבום אוסף הלהיטים הראשון של זמרת מדונה. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 1990 על ידי חברות התקליטים סייר רקורדס והאחים וורנר. האלבום מכיל אוסף של להיטים של הזמרת מאז תחילת הקריירה שלה ועד שנה זו בגרסאות רמיקס או בגרסאות ערוכות, וגם נכללים בו שני שירים חדשים: "Justify My Love" ו-"Rescue Me". שם האלבום הוא למעשה משחק המילים המתקשר למריה הבתולה ולחטא הקדמון.
מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-138 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שתי מהדורות שנוצרו בעבר.
רקע והוצאה
באירופה הוציאה מדונה מהדורה מיוחדת של האלבום בשם The Holiday Collection ובממלכה המאוחדת הוציאה מחדש את השיר "Holiday". בנוסף לכך, האלבום הפך לראשון אי פעם אשר בו השתמשו בטכנולוגיית אודיו QSound.
סינגלים
"Justify My Love" היה לסינגל הראשון מהאלבום אשר זכה להצלחה רבה, ואף הגיע למקום הראשון בארצות הברית מה שהפך אותו לשיר התשיעי של הזמרת שעשה זאת. הוא גם הפך לאחד מהשירים הכי שנויים במחלוקת שלה בעקבות הווידאו קליפ הפרובוקטיבי שלו.
הסינגל השני שיצא מהאלבום היה "Rescue Me" אשר נכנס למקום ה-9 בארצות הברית, אף על פי שלא יצא לו קליפ. בכך גם מדונה הפכה לאמנית הנשית המצליחה ביותר במצעד האמריקאי באותה התקופה.
הצלחה
האלבום זכה להצלחה עולמית בעולם בכך שנמכר בכ-32 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד מהאלבומים הנמכרים בהיסטוריה ולאלבום האוסף הנמכר ביותר בהיסטוריה על ידי אמן סולו. הוא הגיע למעמד יהלום בארצות הברית, ובכך הפך לאלבום השני שלה שעשה זאת.
בנוסף, היה האלבום לשני של אמנית אישה, אשר שהה הכי הרבה שבועות במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
חדר 40
חדר 40 היה כינויה של מחלקה באדמירליות הבריטית בזמן מלחמת העולם הראשונה. מחלקה זו עסקה בקריפטוגרפיה, והתפרסמה – לאחר שנים – בעקבות הצלחתה בפיצוח הקוד הצבאי הגרמני במהלך המלחמה.
המחלקה הוקמה באוקטובר 1914, זמן קצר לאחר תחילת המלחמה. אדמירל משנה הנרי אוליבר, שהיה האחראי על המודיעין הימי, העביר לאלפרד יואינג (Ewing), שהיה האחראי על ההדרכה בצי, תשדורות שנקלטו מתחנת אלחוט גרמנית ליד ברלין. יואינג עסק בבניית צפנים להנאתו, ובשל כך החל לעסוק גם בצפנים אלה. יואינג גייס לעזרתו אזרחים שעסקו בתרגום מגרמנית.
פעילותו הממשית של חדר 40 החלה לאחר שאחד מספרי הצופן הגרמניים הועבר לידי הבריטים. ספר צופן זה נקרא "ספר האיתות של הצי הקיסרי הגרמני" (Signalbuch der Kaiserlichen Marine, SKM), שאליו היו מצורפות מפות צופן. הספר נתפס על ידי אוניות של הצי הרוסי הקיסרי, והועבר לבריטים.
באוקטובר 1914 הצליחו הבריטים לשים את ידם גם על ספר הצופן שהיה בשימוש אוניות המלחמה של הצי הגרמני, וכן שימש את אוניות הסוחר, הצפלינים והצוללות. ספר זה נתפס על ידי הצי האוסטרלי ב-11 באוקטובר. כחודש וחצי לאחר מכן משתה מכמורתנית את הכספת ובה ספר הצופן הגרמני השלישי, שהיה בשימוש דיפלומטים גרמניים בשגרירויות, נספחים הימיים וכן אוניות מלחמה שהיו באזורים מרוחקים. במרץ 1915 נמצא ספר הצופן של השירות הדיפלומטי הגרמני, שאבד לוילהלם ואסמוס, סוכן גרמני שפעל באיראן.
תפקודו של חדר 40 הופרע פעמים רבות בשל התעקשותה של האדמירליות על מתן פרשנות משלה לידיעות שהובאו על ידי המחלקה. המפענחים של חדר 40 הורשו לתרגם, אך לא לתת פרשנות למידע שאספו.
מחלקת הפענוח נקראה "חדר 40" גם כאשר התרחבה למשרדים נוספים בבניין האדמירליות. אל המחלקה הועברו כל התשדורות הגרמניות שיורטו, כולל תשדורות שהועברו בטלגרף ובקשר רדיו. לפי ההערכה פוענחו במחלקה זו בסביבות 15,000 תשדורות גרמניות. מנהל המחלקה עד מאי 1917 היה אלפרד יואינג, ואחריו נוהלה המחלקה על ידי רג'ינלד הול (Hall), בסיועו של ויליאם מלבורן ג'יימס.
התחלות
בלילה שבין 3 ל-4 באוגוסט 1914, יומיים לאחר תחילתה של מלחמת העולם הראשונה איתרה אוניית הכבל הבריטית Alert את חמשת כבלי התקשורת התת-מימיים שקישרו בין גרמניה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי ואת ששת הכבלים שקישרו בינה ובין בריטניה. ניתוקם של הכבלים הביא לעלייה חדה בשימוש שעשו הגרמנים בקשר רדיו, סוג של תשדורות שקל היה בהרבה ליירט.
ואולם, תשדורות רדיו הן תשדורות מוצפנות ברובן, ולבריטים (וגם לגרמנים) לא היה ארגון שמטרתו לפענח צפנים. בתחילת המלחמה הפעיל הצי המלכותי הבריטי רק תחנת רדיו אחת שמטרתה הייתה יירוט תשדורות, אך תוך כמה שבועות הצטרפו למאמץ גם תחנות רדיו של שירות הדואר ושל חברת מרקוני. גם אזרחים שהיה ברשותם ציוד פרטי הצטרפו למאמץ ההאזנה. התשדורות שנקלטו הועברו לאדמירליות, אך איש לא ידע מה לעשות בהן.
אדמירל משנה הנרי אוליבר מונה כמפקד אגף המודיעין ב-1913. באוגוסט 1914 הייתה מחלקתו כולה מועסקת באיסוף מודיעין למלחמה שזה עתה החלה, ולא היו בה מומחים לפיצוח צפנים. אוליבר החליט לפנות לידידו, סר אלפרד יואינג, האחראי על ההדרכה בצי. יואינג היה פרופסור להנדסה, והיה בעל ידע בנושאים הקשורים לקשר רדיו; הוא גם התעניין בצפנים. כולם העריכו באותה עת שהמלחמה לא תארך יותר מכמה חודשים, ולפיכך לא נראה היה שיש צורך דחוף בתפקידו של יואינג כאחראי על ההדרכה; הוא התבקש, לפיכך, להקים קבוצה של מפענחי צפנים. יואינג פנה בתחילה לאנשי סגל של קולג'ים ימיים. המרצים בקולג'ים אלה היו פנויים, בשל חופשת הקיץ במוסדותיהם (המדובר, כאמור, על חודש אוגוסט) וכן כיוון שהצוערים בקולג'ים גויסו לשירות פעיל. המרצים ששוכנעו היו מרצים לגרמנית, למתמטיקה, לבלשנות ואנשי סגל שעסקו בנושאים ימיים. סגולה נוספת שראה בהם יואינג הייתה יכולתם לשמור על סודיות. פעילותם נעשתה במקביל ובנוסף לפעילותם הרגילה, והייתה חשאית; הם נאלצו לעיתים להסתתר כאשר יואינג קיבל מבקרים שעסקו בנושאים אחרים.
במקביל להקמת חדר 40, הוקם ארגון דומה במודיעין הצבאי שבמשרד המלחמה הבריטי. הצעה שהועלתה לאיחוד שני הארגונים לא צלחה, אך שני הארגונים חלקו ביניהם מערכת משותפת לאיסוף ומיון הודעות גרמניות, ופעלו במקביל בפענוח מסרים הקשורים לחזית המערבית.
ידיד של יואינג, פרקליט בשם ראסל קלארק, יחד עם ידידו קולונל היפיסלי (Hippisley), החלו לקלוט, כאזרחים, הודעות גרמניות. יואינג שילב אותם בבסיס של משמר החופים הבריטי; זו הייתה תחילתו של שירות ההאזנה, שנודע כ"שירות Y" (באנגלית: Y service). שירות זה התבסס, כאמור, על שירות הדואר הבריטי ועל חברת "מרקוני", כמו גם על היכולות שפיתח השירות עצמו.
לכידת הסיירת "מגדבורג" וספר הצופן הראשון
פריצת הדרך הראשונה של חדר 40 הגיעה עם לכידת אחד משלושת ספרי הצופן הגרמניים, שהיה ידוע כ-"Signalbuch der Kaiserlich Marine" (בקיצור: SKM).
בסוף אוגוסט 1914 יצאה פלגה של הצי הקיסרי הגרמני מקלייפדה (מֶמֶל) מזרחה, לסיוע לכוחות ימיים גרמניים אחרים, שעסקו בפעילות נגד יחידות צי של הצי הרוסי הקיסרי. הפלגה כללה את שתי הסיירות הקלות מגדבורג (Magdeburg) ואמאזון, וכן משחתות לליווי. ב-26 באוגוסט לפנות בוקר, בשל ערפל כבד, עלתה "מגדבורג" על שרטון. הספינות שהיו עמה התקרבו כדי לסייע לה להיחלץ מן השרטון, ובמקביל החל צוות האונייה להשמיד את ספרי הצופן ומפתחות הצופן, כאמצעי זהירות. לא כל החומר הסודי הושמד, וחלק נשמר כדי להמשיך בקשר עם האוניות המחלצות.
במהלך ניסיונות החילוץ התקרבו לאזור שתי סיירות קלות רוסיות. מפקד ה"מגדבורג", קורבטנקפיטן (Korvettenkapitän, דרגה המקבילה לרב-סרן) ריכרד האבניכט (Habenicht), החליט לנטוש את האונייה ולהשמיד אותה. רוב הצוות כבר הועבר לאוניות המחלצות, והנותרים היו אמורים להכין מטעני חומר נפץ להשמדת "מגדבורג", לנטוש את האונייה ולהשמיד אותה. ואולם, בטרם יושלמו צעדים אלה פתחו הרוסים באש, והביאו לבלבול אצל הגרמנים; האוניות הגרמניות האחרות נסוגו, מטעני חומר הנפץ הופעלו מוקדם מן המתוכנן, והצוות הנותר נטש את האונייה בבהילות וללא סדר. 15 אנשי צוות נהרגו בעת פינוי האונייה, ו-56 נפלו בשבי, בכללם האבניכט.
אהרן מרדכי רוקח
הרב אהרן מרדכי רוקח (נולד בז' בחשוון ה'תשל"ו, 12 באוקטובר 1975) הוא בנו היחיד של האדמו"ר מבעלזא הרב ישכר דב רוקח והמיועד לרשת את מקומו בבוא היום. בקרב חסידי בעלז הוא מכונה "הרב הצדיק" (גם ללא הזכרת שמו).
חדר 40
לכידת הסיירת "מגדבורג" וספר הצופן הראשון
הרוסים השתלטו על הסיירת הנטושה וההרוסה, ובחיפוש על סיפונה התגלה ספר צופן שנשכח באחד התאים בחלקה האחורי של האונייה. צוללים מצאו מאוחר יותר ספר צופן נוסף, ועמו מפתח הצופן. פריטים אלה הוצמדו למשקולת והושלכו על ידי הגרמנים לים. הרוסים מצאו גם את ספר האיתות המלחמתי, את יומן האונייה, וכן מפות של הים הבלטי. לאחר הסריקה השמידו הרוסים את האונייה.
לא ברור מה אירע למסמכים הסודיים. על האונייה הגרמנית היו כמה עותקים של ספר הצופן; עותק שמספרו 151 הועבר לבריטים. הדיווח הגרמני היה שכל המסמכים הושלכו לים; על פי הסיפור שעבר בצי נמצא העותק בידיו של מלח גרמני, שנהרג ונפל לים כשהוא חובק את העותק בידיו (סיפור זה נמצא גם בזכרונותיו של וינסטון צ'רצ'יל). ואולם העותק הבריטי נמצא שלם וללא פגע.
אהרן מרדכי רוקח
בשנים האחרונות, העניק לו אביו האדמור מבעלזא סמכויות רבות בניהול החסידות, וכיום משמש הרב רוקח כעין מנהיג בפועל של החסידות. ביולי 2022 השתתף בכנס בלונדון, בהשתתפות ראשי קהילות בעלז ברחבי העולם, ובמהלכו הוכתר כנשיא קהילות בעלז בארצות הברית ובאירופה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לאדמו"ר מבעלזא הרב ישכר דב רוקח ולשרה, בתו של הרב משה יהושע הגר, האדמו"ר מויז'ניץ. הולדתו הייתה מהולה בציפייה רבה, מאחר שאביו היה הממשיך של שושלת בעלזא שהושמדה בשואה, והבן אהרן מרדכי נולד לאחר למעלה מעשר שנות נישואין של האדמו"ר. בתקופה שקדמה ללידתו הורחקה אמו מעין רואים מחשש לעין הרע, ובמשך רוב הזמן שהתה בדירת מסתור ביישוב סביון. דבר ההריון נשמר בסוד כמוס. הוא נקרא על שם סבו, הרב מרדכי רוקח מבילגוריי, ואחיו של הסב - האדמו"ר מבעלז רבי אהרן רוקח.
חדר 40
לכידת הסיירת "מגדבורג" וספר הצופן הראשון
למרות השגת הספר, לא היה ההישג שלם, שכן ה-SKM לא סיפק את כל הנדרש לפענוח התשדורות הגרמניות. תשדורות אלו לא היו רק מקודדות אלא גם מוצפנות. ההודעות היחידות שניתן היה להבין היו הודעות לגבי מזג האוויר. פענוח של הודעות אחרות העלה ג'יבריש, עד שהובן שההודעות גם מוצפנות. פיצוח הצופן התאפשר לאחר שאלחוטנים גרמניים שלחו רצף הודעות ממוספר, ולאחר מכן שלחו אותו רצף שוב בצופן. הצופן הסתבר כפשוט למדי; במהלך נובמבר כבר הצליחו הבריטים לפצח אותו.
אהרן מרדכי רוקח
ביוגרפיה
בילדותו התחנך בתלמוד תורה "מחזיקי הדת" של בעלזא בשכונת זיכרון משה בירושלים. בר המצווה של אהרן מרדכי נערכה בבית הכנסת הגדול של חסידות בעלזא בקריית בעלז בירושלים. המבנה היה עדיין בשלבי בנייה ומאמצים הושקעו כדי להכשיר את המקום לקליטת רבבות חוגגים, לאור רצון האדמו"ר לקיים אירוע היסטורי זה בבית מדרשו החדש. בחגיגת בר המצוה השתתף המנהיג החרדי ליטאי הרב שך.
בהוראת אביו החל ללמוד מעט לפני בר המצווה שלו, באלול ה'תשמ"ח, ועד לאירוסיו בבית אביו, מפי מורים פרטיים, בהם הרב פנחס פרידמן, שהיה גם החברותא של אביו.
בו' בתמוז תשנ"ב, בגיל 16 וחצי, השתדך אהרן מרדכי עם שרה לאה, בתו של הרב שמעון למברגר, גאב"ד מאקאווא. במסיבת השידוכין השתתפו מאות חסידים, בהם כמה מאות מאירופה ומארצות הברית. הזוג התחתן בט"ז באב תשנ"ג, (3 באוגוסט 1993). החתונה נערכה באוהל ענק ("שאטער" בעגה החסידית), שהוקם ברחבת בית הכנסת הגדול בקריית בעלז שבירושלים. על פי הערכות המשטרה נכחו בטקס החופה כשישים אלף משתתפים. בסעודת החתונה, שהוכנה למוזמנים בלבד, נטלו חלק כשלושים אלף בני אדם.