cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלישה האיטלקית למצרים
תוצאות
באמצע דצמבר תוכננה המתקפה להימשך עד מרסא מטרוח אולם ב-8 בדצמבר הבריטים הבקיעו בהצלחה את קווי ההגנה האיטלקיים דרומית לסידי בראני. ב-11 בדצמבר המתקפה הורחבה ונפתח מבצע מצפן במהלכו נהדפו האיטלקים חזרה לתוך לוב והארמייה ה-10 האיטלקית הושמדה כולה. למזלם של האיטלקים המתקפה נעצרה לאחר שוינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, החליט להפריש חלק מהכוחות הבריטים בצפון אפריקה לטובת אלו הלוחמים ביוון.
טומאת עבודה זרה
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת עבודה זרה היא טומאה מדברי חכמים החלה על עבודה זרה חפצים ששימשו אותה, ודברים המוקרבים לה.
המקור במשנה
במשנה אחרת, מופיעה מחלוקת בין חכמים לרבי עקיבא בעניין
לפי המפורש במסכת שבת, למחלוקת בין חכמים לרבי עקיבא יש שתי פרשנויות:
שיטת רבה
רבה מפרש שגם חכמים וגם רבי עקיבא מודים שעבודה זרה מטמאה בטומאת משא כמו נדה, אלא שנחלקו אודות טומאת אבן מסמא, שהיא כאשר העבודה זרה אינה נושאה את האדם למרות שהיא מתחתיו, למשל כאשר הניחו אבן על יתדות ומתחתיהן ישנם כלים, שלמרות שהאדם יושב על האבן הכלים אינם נושאים את משקל גופו, כך שמדין טומאת משא לא היו הכלים נטמאים, והמחלוקת היא האם גם לעניין זה שקולה עבודה זרה כנידה, וכמו שנידה מטמאה גם באופן כזה כך גם עבודה זרה, שחכמים סוברים בניגוד לרבי עקיבא, שעל כך יש את הפסוק המדמה את העבודה זרה לשרץ כדי לומר שכמו ששרץ אינו מטמא באופן כזה (הנקרא "אבן מסמא") כך גם העבודה זרה, ואילו רבי עקיבא סבור שכמו נידה - גם עבודה זרה מטמאת אבן מסמא.
בנוסף, סוברים חכמים, שעבודה זרה אינה מטמאה כאשר היא רצוצה (שבורה לחלקים), שחכמים סוברים שכשם שנדה אינה שייך טומאתה בנדה המחולקת לאיברים, שהרי במצב כזה היא אינה גוף חי ולא חל עליה טומאת נידה וכמובן שאין דמה נחשב לדם נדה וממילא אינה מטמאה ב"אבן מסמא" (אלא רק בטומאת מת), כך גם עבודה זרה אם נחתכה לחתיכות דקות או גדולות אין חלקיה מטמאים במגע או במשא. הראיה לכך היא בכך שהעבודה זרה לא השוותה לנבלה, שגם היא מטמאה בטומאת משא ולא באבן מטמא, כדי לומר שאינה מטמאה באבן מסמא.
שיטת רבי אלעזר
רבי אלעזר מפרש את המחלוקת בצורה אחרת, שהיא: נחלקו האם העבודה זרה מטמאת את נושאיה בטומאת משא כנדה או שאינה מטמאת את נושאיה כשרץ. לפי רבי עקיבא ההקשה לשרץ היא רק לעניין שרק היא עצמה מטמאת את נושאיה ולא משמשיה - הכלים המשמשים לעבודה זרה ולמרות המשמעות מהמילים "כי חרם הוא" שמכך משמע לכאורה, שכל דבר שדינו כחרם שאסור בהנאה כלול בדין העבודה זרה שמטמא במשא, אך העבודה זרה עצמה כן מטמאת במשא. לפי החכמים שהעבודה זרה אינה מטמאה במשא, ההקשה לנדה הוא רק לעניין זה שאינה מטמאה לאיברים (כמוסבר).
פרטי הדינים
טומאת עבודה זרה מתחלקת לארבע סוגי דברים המטמאים והם: עבודה זרה עצמה כגון פסל, משמשי עבודה זרה כגון בית שבונים לה או פרטי לבוש שעליה, דברים שמקריבים לעבודה זרה, ויין שנתנסך לה.
כאשר העבודה הזרה ומשמשיה מטמאים רק במגע ולא במשא, ורק כאשר גודלן הוא כזית ההבדל בין עבודה זרה עצמה למשמשיה הוא שהיא מטמאת רק כאשר היא שלמה ואילו משמשיה מטמאים גם כאשר הם מפורקים או שבורים. דין מיוחד בבית עבודה זרה הוא שמי שנכנס אליה לפחות רובו אדם או אפילו כלים נטמאים כמו הנוגע, בדומה לטומאת ביאה לבית.
הדברים שקרבים לעבודה זרה ויין שנתנסך לה מטמאים במגע ובמשא כמו נבלה, ואף מטמאים בחיבורין כלומר כל עוד האדם נוגע בטומאה הוא מטמא כל מה שנוגע בו והופך אותו לראשון לטומאה, בניגוד לאחרי שהוא נוגע שהיה הופך אותו לשני לטומאה. יין נסך הכוונה יין שנתנסך בפועל לעבודה זרה ולא כל יין גויים שנחשב כיין נסך.
פיברוך
הפיברוך (Piobaireachd) נחשב לאחת הצורות המיוחדות והקשות ביותר של המוזיקה הסקוטית לחמת חלילים.
אליהו קלצקין
רבי אליהו קלצקין (קלאצקין; ברוסית: Елья Кляцкин; כ"ב באב תרי"ב, 8 באוגוסט 1852, אושפול, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – י"ז באייר תרצ"ב, 22 במאי 1932, ירושלים) היה רב ופוסק הלכה, רבה של לובלין ושל קהילות נוספות. חיבר ספרים רבים, ספרי שו"ת ודרשות.
פיברוך
הפיברוך הוא ה”מוזיקה הקלאסית של חמת החלילים”, בניגוד לריקודים ומארשים. למעשה, במסורת המוזיקלית הסקוטית יש חלוקה ברורה בין מה שמכונה Ceol Beag (”מוזיקה קטנה”) ו - Ceol Meadhonach (”מוזיקה בינונית”) - מארשים, ריקודים וקטעי Air איטיים, לבין ה - Ceol Mor (”מוזיקה גדולה”), ז’אנר שהוא כולו פיברוך.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
אליהו קלצקין נולד באושפול שבפלך קובנה של רוסיה (ליטא) בכ"ב באב תרי"ב (1852), בנם של חיה שרה בת זאב וולף מאושפול ושל הרב נפתלי הרץ קלצקין (תקפ"ג–תרנ"ד), בן למשפחת רבנים מיוחסת, בעל "" (תרע"ב), חסיד ליובאוויטש, ששימש באותם ימים כרבה של העיירה, ולימים כרבה של שימבורג (שנברג) שבפלך קורלנד (מצאצאי רבי יעקב ריישר). ארבעה מאחיו שימשו אף הם כרבנים בקהילות שונות: רבי ישראל איסר יעקב קלצקין שימש רבה של ליבנהוף, במחוז דווינסק שבפלך ויטבסק; רבי אברהם קלצקין היה רבה של ליוזנא; רבי שניאור זלמן קלצקין היה רבה של רוגצ'וב; ורבי משה צבי קלצקין, רבה של רומנוב. שני אחים אחרים, דוד וראובן קלצקין, סירבו לשמש ברבנות ועסקו במסחר. מסופר שאמו, שהייתה אף היא ממשפחה מיוחסת, שרפה את מגילת היוחסין שלה, כדי שבניה לא ייסמכו על ייחוסם אלא יקפידו להקדיש את כל זמנם ללימוד תורה.
פיברוך
שורשי הפיברוך נעוצים בחברה הסקוטית השבטית של אזור ה- Highlands. החברה הייתה מחולקת לשבטים (Clans), שלכל אחד מהם היו סמלים ייחודיים משלו (דגם משבצות, סמל וכו’). עוד גורם שמאחוריו יכלו חברי השבט להתאחד היה הפיברוך. יצירות אלו שימשו בעיקר לציון אירועים שונים, כמו אספה של השבט, מותו של ראש השבט, או יציאה לקרב. פונקציות אלו השתמרו בשמות, ועד היום קיימים קטעי פיברוך עם שמות כמו MacFarlane’s Gathering, Mackintosh’s Lament, Black Donals’d March to the Battle of Inverlochy, וכו’.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
בהיותו בן 13 כבר התפרסם כעילוי, בקי בכל הש"ס, וחיבר חיבור קצר שבו ביקש להסביר את מחלוקות התנאים והאמוראים בתלמוד, לפי שיטות סדורות, גם כשהנושא המעשי של המחלוקת אינו זהה. זמן קצר אחר כך נישא לבתו בת ה-12 של נחמן יעקבסון משקלוב, אדם עשיר, קבלן של הממשלה, שהיה נכדו של רבי אהרן מסטרשלה, מה שהעניק יוקרה לשידוך בסביבה החסידית שבה חי באותה עת. לפי המסופר, חותנו העמיד לו בביתו חדר לימוד מיוחד, והציב בפתחו שוער שימנע מאנשים להפריעו. בתקופה זו בשקלוב ניהל קשרים תורניים עם רבה של העיר באותה תקופה, רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין.
פיברוך
שימוש במוזיקה זו היה נפוץ בין המאות ה-15 וה-18. בסוף המאה ה-18 האנגלים כבשו את כל סקוטלנד ודיכאו בחוזקה את כל סממני התרבות של ההיילנדס, מה שהוביל להרס החברה השבטית. באמצע התקופה הוויקטוריאנית החלה מחדש התעניינות בתרבות הזו, מה שהוביל בין השאר לפיברוכים הראשונים הכתובים בתווים.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
בשנת תרל"ה (1875), כשהיה בן 23, עקר בעקבות חמיו לבירה פטרבורג, שם נפגש עם המלבי"ם ועשה עליו רושם רב. הוא ביקש להמשיך ללמוד, ולאחר ששמע שישנם ספרים עבריים רבים בספרייה הקיסרית, הלך לבקר בה. בהשפעת העיתונאי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין), קרוב משפחתו (אף הוא נכדו של ר' אהרן מסטרשלה), ששהה בעיר באותה עת, למד קלצקין בספרייה בכחות עצמו לימודים כלליים ורכש ידע נרחב בשפות (רוסית, גרמנית ולטינית) ובמדעים. בפטרבורג עזבה משפחת חמיו ועמה אשתו את הדת, ובעקבות כך התגרש ועזב את פטרבורג, כשהוא מותיר בידי אשתו את בנו ושתי בנותיו.
פיברוך
במקור היה הפיברוך עובר ממורה לתלמיד בעל-פה ולא בכתב. לסקוטים הייתה שיטת סולפג’ מתוחכמת מאוד שנקראה Canntaireachd. לפי שיטה זאת לכל תו יש שם (מה שקיים גם בסולפג’ הקלאסי הרגיל), אבל השם משתנה בהתאם לקישוט שבא לפני או אחרי הצליל.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
בין השנים תרל"ה-תרל"ו למד ב"קיבוץ הפרושים" באיישישוק, שבו למדו גברים שפרשו מביתם לצורך לימוד רצוף. בראש חודש אלול תרל"ו נישא בנישואים שניים לליבֶּה יֶנטה (ליבא יענטע), בתו של הרב ברוך מרדכי ליבשיץ (תקס"ט–תרמ"ה), מחבר "ברית יעקב" ורבן של סמיאטיץ, וולקוביסק, נובהרודוק ושדליץ. בנם הוא הפילוסוף והפובליציסט יעקב קלצקין.
פיברוך
מכל האלמנטים האלה אפשר להרכיב מילים כאשר כל מילה יכולה להיות קישוט או פראזה של כמה צלילים.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
בתרמ"א התמנה למשרה רבנית ראשונה, בעיירה בּרֶזי (קרטוז-ברזה ) שבפלך גרודנה. חיפושיו אחרי רבנות עיר גדולה יותר באזור מגוריו נתקלו בקשיים, מאחר שבקהילה החב"דית ששלטה בתחום הרבנות באזור זה, ראו כבגידה את העובדה שלא הזכיר בספרו "אבן הראשה" את מנהיגי חסידות ליובאוויטש.
פיברוך
המבנה הכללי של הפיברוך הוא שמרני יחסית כאשר הרעיון הכללי הוא נושא ווריאציות. בהתחלה מנוגן הנושא, שהוא קטע איטי שמורכב מכמה משפטים, בדרך כלל שלושה או ארבעה. אחרי אותו נושא שמכונה "קרקע" Urlar מגיעות הווריאציות. הן יכולות להיות בנויות בכמה דרכים, ולרוב יש להן מקצב מנוקד. הצלילים הראשיים מהנושא מנוגנים לפני ואחרי תו קבוע או פשוט מנוגנים פעמיים.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
בתר"נ בחרה בו קהילת טיקטין לרב, אך הוא סירב לכתב הרבנות שנשלח אליו. בתרנ"ב (1892) נבחר כרבה של לובלין, אך מסיבה כלשהי זכה במינוי בפועל הרב הלל ליבשיץ רבה של סובלק.
פיברוך
לאחר מכן מגיעות וריאציות שמבוססות על קישוטים מסובכים והן בעלות מבנה נוקשה ושמרני מאוד. הקישוט הראשון נקרא Taorluath, הוא מנוגן אחרי צליל של הנושא ומוביל תמיד לצליל הטוניקה שהוא לה. הווריאציה האחרונה והמסובכת ביותר נקראת Crunluath ומבוססת על קישוט בשם זה. זהו קישוט מסובך מאוד שמבוצע, כמו בווריאציה הקודמת, אחרי צליל נושא ומוביל תמיד לצליל מי. בחלק מהפיברוכים קיימת עוד וריאציה, Crunluath A-Mach, שבה יש עוד קישוט מסובך ומיוחד מאוד. בדרך כלל בווריאציות האלה עוברים לטמפי מהירים מאוד, והקישוטים נשמעים כמו "מפל" של צלילים. אחרי הווריאציות המהירות האלה חוזרים שוב על המשפט הראשון של ה”קרקע”, הנושא האיטי, כמעין סיכום גדול של כל היצירה.
אליהו קלצקין
ביוגרפיה
משנת תרנ"ד (1894) עד תר"ע (1910) שימש רבה של מריאמפולה. ובשנה זו התמנה לבסוף כרבה של לובלין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה פעיל מאוד במתן היתרי עגונות, לאלמנות המלחמה הרבות.
היה תומך נלהב של העלייה לארץ ישראל ושל ההתיישבות בה, ואף יצא כנגד המתנגדים למפעל הציוני. לפיכך כאשר בטבת תרפ"ה נפטרה אשתו, בגיל 74, ולקראת סוף אותה שנה עזב בחשאי את לובלין, מחשש שמא ימנעו אותו בני הקהילה מלעזוב, ועלה לארץ ישראל דרך וינה. הוא הגיע ליפו ביום כ' אלול, ומשם נסע לצפת ולירושלים, שבה בחר להשתקע. זמן קצר לאחר בואו לירושלים, מינה אותו הרב יוסף חיים זוננפלד לעמוד בראש ישיבת "אהל משה". בשנת תרפ"ז נישא בשלישית, לאלמנה מושא חן בת חיים יוסף.
בירושלים היה מעורב בנושאים ציבוריים שעמדו על הפרק: בטבת תרפ"ח חתם על הכרוז הקורא לבטל את החברות בוועד הלאומי. בקיץ תרפ"ט חתם יחד עם רבנים מהשורה הראשונה ביהדות החרדית על קול קורא, לקראת הכנסייה הגדולה השנייה שנועדה להתקיים בווינה בסוף אותה שנה. הוא עצמו לא השתתף בה.
רבי אליהו קלצקין נפטר ב-י"ז באייר תרצ"ב (1932), בשנת ה-80 לחייו, ונקבר בהר הזיתים סמוך לקברו של המהרי"ל דיסקין. רבני ירושלים הכריזו על ביטול מלאכה וקהל גדול ליווהו.
בי"ט באייר נערך מספד גדול בישיבת מאה שערים, בנוכחות רבני ירושלים וקהל גדול. ההספדים נמשכו עד לשעה מאוחרת בלילה ונשאו בהם דברים, הרב הראשי לארץ ישראל הרב הראי"ה קוק, הרב איסר זלמן מלצר, הרב שמואל רפפורט, הרב יעקב משה חרל"פ והרב יחיאל מיכל טוקצינסקי.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אירוויזיון 1990
אירוויזיון 1990 נערך בזאגרב ב-5 במאי 1990 לאחר זכייתה של יוגוסלביה באירוויזיון שנערך שנה קודם לכן.
את ישראל ייצגה הזמרת ריטה עם השיר "שרה ברחובות", שכתבה צרויה להב והלחין רמי קלינשטיין. השיר הגיע למקום ה-18 עם 16 נקודות בלבד.
אירוע מביך קרה בפתיחת התחרות: צמד הבנות אסוקר מורנו מספרד שהוגרלו לפתוח את התחרות עלו לבמה כדי להתחיל בשירן, אך הפלייבק של השיר נוגן בטעות מאמצע השיר ולא בתחילתו, הן התחילו מחדש וסיימו במקום החמישי.
ניאוף
ניאוף הוא קיום יחסי מין בהסכמה בין בני אדם שאינם נשואים זה לזה ולפחות אחד מהם נשוי לאחר. מעשה זה נתפס כלא-מוסרי בתרבויות רבות עוד משחר ההיסטוריה, ובהן הוא מהווה עילה חוקית לדרוש את פירוק קשר הנישואים. בתרבויות מסוימות נתפס הניאוף כפשע המחייב ענישה, לעיתים חמורה עד כדי עונש מוות. בעברית מודרנית, הניאוף נקרא בגידה, בעיקר בהקשר החברתי-סוציולוגי ובשיח היומיומי.
בתרבויות קדומות
בחברות הקדומות נחשב הניאוף לעברה חמורה. מכיוון שהאישה נחשבה בדרך כלל לרכושו של הבעל, נחשב רק קיום יחסי מין עם אישה נשואה כניאוף, בעוד גבר נשוי שקיים יחסי מין עם אישה לא נשואה לא נענש. העונשים על ניאוף היו קשים, כגון כריתת איברים ואף מוות. עם זאת, הייתה לבעל זכות לחוס על אשתו ולוותר לה על העברה שעשתה כנגדו. במקרה שהאישה לא נדונה למוות, גם הנואף שהיה איתה היה משוחרר, מפני שדין אחד היה לשניהם.
חוקי חמורבי
על פי חוקי חמורבי דינם של אנשים שנאפו היה הטבעה בנהר.
יהדות
הניאוף נאסר במקרא בכמה מקומות. המקום המרכזי הוא בעשרת הדיברות שם האיסור ממוקם בין האיסור על רציחה לאיסור על גנבה (שמות כ' י"ג; דברים ה' י"ז).
רש"י מפרש כי הביטוי "לא תנאף" מיוחד לקיום יחסי מין עם אשת איש, אך אבן עזרא וחזקוני חולקים עליו וסוברים כי זהו איסור כללי על יחסי מין בין מי שאינם נשואים זה לזה, שאחד מביטוייו הוא קיום יחסים עם אשת איש. גם ספורנו סובר כמותם, אם כי הוא סובר שעיקרו של הביטוי הוא באשת איש בשל שכיחותו אצל עוברי העברה.
ביהדות ניאוף הוא סוג של גילוי עריות, שנחשב ביהדות לאחת מהעברות החמורות ביותר, אחת משלוש שעליהן נאמר "ייהרג ואל יעבור". בספר משלי, למשל, מתואר הניאוף כך:
על פי החוק המקראי אנשים שנתפסו בניאוף דינם מיתה. חז"ל דרשו עדויות מאוד ודאיות לחטא, כך שמימוש העונש היה כמעט בלתי אפשרי.
פרשת דוד ובת שבע, המתוארת בספר שמואל ב, עוסקת לכאורה בניאופו של דוד עם בת שבע, אשת אוריה החתי, שבעקבותיו דוד אף שלח את אוריה אל מותו.
בנוסף מספר התנ"ך על כוונות ניאוף שלא התמששו:
נצרות
הניאוף בנצרות מוגדר כקיום יחסי מין של אדם נשוי עם אדם אחר שאינו בן זוגו החוקי. בנצרות הוסרה ההבחנה בין גבר לאישה הקיימת ביהדות, וקיים דגש בסקרמנט הנוצרי של הנישואים, על נאמנות הדדית. האיסור על ניאוף בא לידי ביטוי בחקיקה של המדינות שמסורתן נוצרית, אולם במקרים רבים היה האיסור על נשים חמור יותר מאשר על גברים. כך לדוגמה בקוד הנפוליאוני נחשב ניאוף של אישה כעילה לגירושים, בעוד ניאוף של הבעל היה עילה לגירושים רק אם שיכן את פילגשו בדירת האישה.
אסלאם
באסלאם נחשב הניאוף לחטא חמור, והוא כולל יחסי מין מחוץ לנישואים, כמו גם קיום יחסי מין לפני הנישואים. העונש על ניאוף באסלאם הוא 100 (מאת) מלקות, ומדינות אסלאמיות רבות, כגון פקיסטן וערב הסעודית, מגדירות ניאוף כעבירה פלילית. ב-1979 לאחר המהפכה האיראנית חוקק באיראן חוק הקובע עונש של הצלפות או סקילה למוות במקרה של ניאוף.
בחברה המודרנית
באחדות ממדינות מזרח אסיה, ובהן הפיליפינים והודו, ניאוף הוא עבירה פלילית. גם במדינות מוסלמיות, כערב הסעודית ופקיסטן ניאוף הוא עבירה פלילית, שעונשה מגיע עד עונש מוות. באחדות ממדינות ארצות הברית ניאוף הוא עבירה המופיעה בספר החוקים אך אינה נאכפת.
במדינות רבות, ניאוף הוא מעשה המצדיק דרישה לגירושים.
בישראל ניאוף של האישה מובא בפני בית דין רבני, ומחייב את גירושיה של האישה ללא קבלת תשלום כתובה ומזונות.
היחס החברתי כיום לנואפים שנחשפו משתנה ממדינה למדינה ומחברה לחברה, ונע מחוסר עניין ציבורי ועד להתייחסות כאל מעשה בלתי מוסרי בעליל הראוי לגינוי ובחלק מהמקרים אף ענישה.
פרסומם של מעשי ניאוף
מעשי ניאוף נעשים ברשות היחיד, ובדרך כלל אינם זוכים לפרסום, גם כאשר הם נעשים על ידי דמות ציבורית. לעיתים זוכים מעשי ניאוף לפרסום רב.
בישראל נודעה בשנת 1993 פרשת הקלטת הלוהטת, שבה טען בנימין נתניהו, במהלך מסע בחירות לראשות הליכוד, שקיבל איומים לפיהם תיחשף פרשת ניאוף שבה היה מעורב.
בארצות הברית זכתה לפרסום רב פרשת מוניקה לווינסקי, שבה נודע שנשיא ארצות הברית, ביל קלינטון קיים קשר מיני עם מתמחה בבית הלבן בשם מוניקה לווינסקי. פרשה זו זיעזעה את הגורמים השמרנים בארצות הברית ונעשה ניסיון להדיח את קלינטון מתפקידו כנשיא, בטענה שהכחשתו את הפרשה היא עדות שקר.
פסיכותרפיה התנהגותית
טיפול התנהגותי ( מאנגלית: Behavior Therapy) הוא טיפול פסיכותרפי המתבסס על עקרונות ההתנהגות הביהייביוריסטים. הטיפול מניח שחלק מהפרעות הנפשיות הן דפוסי התנהגות לא יעילים שנלמדו במהלך החיים. מטרת הטיפול היא שינוי דפוסי ההתנהגות של המטופל תוך שימוש בשיטות התנהגותיות.
היסטוריה
בתחילת הטיפול ההתנהגותי נוצרו שלוש אסכולות שונות. הנס אייזנק מאנגליה ראה בעיות התנהגות כנובעות מאינטראקציה בין תכונות אישיות, סביבה והתנהגות. הקבוצה של פרדריק סקינר בארצות הברית התמקדה בהתניה אופרנטית, וגישתם הייתה גישה פונקציונלית שיצרה כלי הערכה וטיפול דוגמת כלכלת אסימונים והפעלה התנהגותית. תלמידים ועמיתים של סקינר יצרו שיטות טיפול שונות, כמו למידת דיוק של אוגדן לינדסי, שאפשרה לעקוב אחר ההתקדמות של מטופלים, או תוכנית שסקינר בנה עם פרד קלר, שאפשרה להשיג שיפור באפאזיות. ג'וזף וולף מדרום אפריקה יצר את שיטת ההקהיה השיטתית לטיפול בפוביות דרך הרפיה וחשיפה הדרגתית.
בעוד שחלק מהמטפלים ההתנהגותיים נשארו נאמנים לגמרי לרעיון ההתניות, מטפלים רבים החלו לשלב עקרונות של טיפול קוגניטיבי בטיפול, וכך נוצר הזרם של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי בפסיכולוגיה. כיום במרבית הטיפולים יש שילוב של כלים קוגניטיביים, וטיפול התנהגותי בלבד מיושם בעיקר בהפרעות ממוקדות כמו פוביות, טיפולים שמטרתם הקניית כישורים או כשהמטופל אינו יכול לתקשר, למשל שיטת ABA לטיפול בתסמונות הקשת האוטיסטית.
ניתוח התנהגות יישומי
ניתוח התנהגות יישומי או ABA (ראשי תיבות: Applied Behavior Analysis) הוא בעיקר התחום המדעי של חקר ההתנהגות, אך גם נחשב לגישה טיפולית לשינוי בהפרעות התנהגותיות.
כלכלת אסימונים
בשיטת כלכלת האסימונים (באנגלית: Tokens Economy), המטופל יכול להרוויח אסימונים על התנהגות חברתית רצויה, ולאחר מכן להחליף את האסימונים בדברים שהם בבחינת חיזוקים חיוביים עבורו. השיטה קשורה לרעיונות ההתניה האופרנטית. שיטה זו כוונה בעיקרה לשימוש עבור מתבגרים, וגם כיום היא נהוגה בעיקר בהקשרים חינוכיים. מבקרי השיטה טוענים, שהשימוש בה מועיל לשינוי זמני ומקומי בלבד בהתנהגות, שאינו תקף מחוץ להקשר שבו היא הופעלה או לאחר שהופסקה.
הקהייה שיטתית
שיטת טיפול שפותחה על ידי ג'וזף וולפ ונועדה לטיפול בפוביות, אולם כיום נעשה בה שימוש לטיפול בהפרעות חרדה שונות. בטיפול זה המטופל לומד טכניקות הרפיה והרגעה, ולאחר שרכש אותן הוא נחשף באופן הדרגתי לגירויים המאיימים עליו. מטרת הטיפול היא לשבור התניות קודמות, כך שגירוי שהיה מאיים לפני כן ייקשר לתחושת רוגע, ותחושת הפחד תפחת. שינוי זה מאפשר למטופל להתמודד עם מצבים שעוררו אצלו בעבר חרדה רבה עד כי לרוב נמנע מהם או חווה מצוקה עזה כשנאלץ להתמודד עמם.
חשיפה ומניעת תגובה
בדומה להקהייה שיטתית, מטרת שיטת טיפול זו היא להכחיד את הפחד או המצוקה של המטופל מגירויים שונים. בניגוד להקהייה, בחשיפה ומניעת תגובה אין שימוש בטכניקות הרגעה והרפיה. העיקרון המנחה הוא התרגלות – כלומר, אם המטופל יישאר לאורך זמן עם המצוקה מבלי לנסות לסיים אותה, עוצמתה תפחת אם יתרגל זאת לאורך זמן ובעקביות, והוא יוכל לפתח תגובה שונה. שיטה זו מתמקדת לא רק בחשיפה לגירוי, אלא גם בתגובות המטופל, ומטרתה לאתר ולמנוע תגובות שהוא מבצע על מנת להפחית את המצוקה. כך למשל, בטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית באמצעות חשיפה, המטרה היא שהמטופל ייחשף בהדרגה לגירוי הגורם לו מצוקה (למשל לכלוך או מחשבה טורדנית) מבלי לבצע את התגובה הטקסית (למשל שטיפת ידיים או נטרול מחשבתי). שיטה זו היא חלק מתרפיית חשיפה, המשמשת לטיפול במגוון הפרעות כגון הפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, התקפי חרדה ופוביות.
ניתוח התנהגות קליני
ניתוח התנהגות קליני (CBA ;Clinical Behavior Analysis) – זהו היישום הקליני של ניתוח ההתנהגות. ה-CBA מייצגת תנועה בטיפול ההתנהגותי, אשר מרוחקת מן הביהביוריזם המתודולוגי ומתקרבת יותר לגישת הביהביוריזם הרדיקלי (אנ') וליישום הניתוח הפונקציונלי של המודלים של ההתנהגות המילולית (אנ') - בעיקר של תאוריית המסגרות היחסיות (Relational Frame Theory).
פוטיוס קציקאריס
פוטיוס קציקאריס (ביוונית: Φώτιος Κατσικάρης; נולד ב-16 במאי 1967) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל יווני.
קריירת המשחק
קציקאריס שיחק כל הקריירה ביוון. הוא התחיל אותה בשנת 1982 בלוניקוס ניקאיאס, שם שיחק שש שנים. לאחר מכן עבר לספורטינג אתונה, שם שיחק שנתיים. ב-1990 הצטרף לא.א.ק. אתונה, שם שיחק שש שנים. קציקאריס סיים את הקריירה בהירקליון כרתים, בה שיחק שנתיים.
קריירת האימון
קציקאריס החל קריירה זו כעוזר מאמן בשנת 1998 בא.א.ק. אתונה, שם שיחק ככדורסלן. לאחר חמש שנים כעוזר, מונה למאמן ראשי, מינוי שהחזיק מעמד שנתיים. במקביל שימש כסקאוט באירופה של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס החל משנת 2003. בשנת 2005 מונה למשרת המאמן בדינמו סנקט פטרבורג הרוסית, שם החליף את דייוויד בלאט. קציקאריס עזב את הקבוצה בתום העונה בעקבות קשיים כלכליים. ב-2006 מונה לאימון ולנסיה הספרדית, שם אימן שנתיים. לאחר כשנה בה לא אימן, קציקאריס חזר ליוון ומונה למאמן אריס סלוניקי. כעבור 100 ימים בדיוק, עזב קציקאריס את אריס וחזר לספרד, שם אימן את בילבאו באסקט. בעונתו הראשונה במועדון הוביל אותו לעונה השנייה הגרועה ביותר בתולדותיה אך גם לפיינל פור היורוקאפ. העונה השנייה הייתה טובה הרבה יותר, הקבוצה סיימה במקום השני בעונה הסדירה, ההישג הטוב בתולדותיה, אך הודחה בשלבי הפלייאוף המוקדמים. בעקבות ההישג, בילבאו קיבלה כרטיס אוטומטי ליורוקאפ לעונה הבאה. קציקאריס קיבל את פרס מאמן השנה ביורוקאפ בשנת 2013 לאחר שהוביל אותה למקום השני במפעל.
בשנת 2015 מונה לאימון מורסיה. ביוני 2017 מונה לאימון הפועל ירושלים. ב-9 בנובמבר 2017 פוטר קציקאריס מהפועל ירושלים, לאחר שהקבוצה הפסידה בארבעה מחמשת משחקיה הראשונים ביורוקאפ. בהמשך העונה מונה לאימון טנריפה.
ב-16 ביוני 2018, לאחר כישלון בהפועל ירושלים מהליגה הישראלית וחצי עונה נוספת בטנריפה מהליגה הספרדית, חתם קציקאריס על חוזה לשלוש שנים כעוזר מאמן ביוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
ב-26 ביוני 2019 חתם כמאמן ראשי לשתי עונות בקבוצת גראן קנריה מליגת העל הספרדית.
J-80
J-80 היא רקטה ארוכת טווח מייצור עצמי של ארגון החמאס. הרקטה היא שדרוג של רקטת M-75 בעלת טווח מוגדל של 80–100 קילומטר וראש נפץ כפול של 20 קילוגרם. טווח המאפשר לה להגיע מרצועת עזה לגוש דן, עד דרום השרון ואזור ירושלים.
הרקטה נכנסה לשימוש לראשונה ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן, עת שוגרה לעבר תל אביב, בת ים, פתח תקווה וערים נוספות. שם הרקטה מייצג את טווח ההגעה שלה בצירוף שם משפחתו של אחמד ג'עברי, ראש הזרוע הצבאית של החמאס שחוסל על ידי צה"ל במהלך מבצע עמוד ענן בשנת 2012.
הדי ואן
אירבינג אמפופו אדג'י (באנגלית: Irving Ampofo Adjei; נולד ב-6 באוקטובר 1994), הידוע בשם הבמה הדי ואן (Headie One), הוא ראפר וזמר בריטי.
J-80
ארגון חמאס טוען באופן בלתי מבוסס כי חלק מן הרקטות מצוידות בטכנולוגיה שמונעת ממערכת כיפת ברזל לזהות אותם ולכן חלק מהשיגורים אינם מיורטים.
הדי ואן
ביוגרפיה
אדג'י גדל בטוטנהאם, לונדון להורים מממוצא גאנאי. אימו נפטרה כשהיה בן שלוש, ולכן הוא גודל על ידי אביו ואחותו. הוא החל להוציא מוזיקה בתחילת שנות ה-2010 תחת השם "הדז", והיה חלק מהרכב בשם "סטאר גאנג". ב-2014 יצא המיקסטייפ היחיד שלו תחת כינוי זה, Headz or Tails. יחד עם שותפו ל"סטאר גאנג", הראפר RV, הוציא שני מיקסטייפים נוספים, Sticks & Stones ב-2016 ו-Drillers x Trappers ב-2017.
בפברואר 2018 הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו בתור הדי ואן, שנקרא The One. הוא כלל את השיר "Know Better" שהיה ל"להיט מחתרתי". במאי, השתתף בשיר "Missing" של בלי סקוואד, שהגיע למקום ה-84 במצעד הסינגלים הבריטי. לאחר מכן הוציא מיקסטייפ נוסף, The One Two, המהווה המשך למיקסטייפ הקודם ויצא ביוני 2018. המיקסטייפ נכנס למצעד האלבומים הבריטי במקום ה-32.
בינואר 2019 נכנס הסינגל שלו "18Hunna", בהשתתפות דייב, למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי, והיה לשיר הדריל הראשון שהגיע להישג זה. במרץ, אדג'י הוציא את המיקסטייפ Drillers x Trappers II יחד עם הראפר RV, שהגיע למקום ה-21 במצעד האלבומים הבריטי. "Match Day", הסינגל הראשון מתוך המיקסטייפ, הגיע למקום ה-86 במצעד הסינגלים. ביולי הופיע בסינגל "I Spy" של קרפט וקונאן, שהגיע בשיאו למקום ה-18 במצעד.
באוגוסט 2019, אדג'י הוציא את המיקסטייפ השביעי שלו בחמש שנים, Music x Road, שזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה והגיע למצעד האלבומים הבריטי במקום החמישי, והיה לאלבום הראשון שלו בחמישייה הפותחת.
טבק (חומר גלם)
טבק הוא מוצר המיוצר מעלי צמח הטבק (ממינים שונים), לאחר שעברו תהליך עיבוד, הכולל ייבוש ושימור. הצמח הוא חלק מהסוג "ניקוטיאנה" וממשפחת הסולניים. בעוד שיותר מ-70 מינים שונים של ניקוטיאנה ידועים, המין הנפוץ והמוכר ביותר הוא ניקוטיאנה טבקום. המין העוצמתי יותר ניקוטיאנה רוסטיקה נמצא גם הוא בשימוש ברחבי העולם.
הטבק מכיל ניקוטין, שהוא אלקלואיד ממכר אשר ממריץ את מערכת העצבים, והרמלה אלקלואידים.
עלי הטבק המיובשים משמשים בעיקר לעישון סיגריות, סיגרים, וכטבק למקטרת ולנרגילה. הטבק נצרך גם בדרכים נוספות ובהן טבק הרחה, טבק לעיסה, טבילת טבק , וסנוס.
ההשפעות הבריאותיות של עישון טבק הן רבות. השימוש בטבק הוא גורם סיכון למחלות רבות, במיוחד אלה המשפיעות על הלב, הכבד והריאות, ועלול לגרום לסוגים שונים של מחלת הסרטן, ובעיקר לסרטן הריאה.
ב-2008 הכריז ארגון הבריאות העולמי על טבק כגורם תמותה מספר אחד שניתן למניעה בעולם.
במדינות שונות נחקקו חוקים שנועדו להקשות על צריכת מוצרי טבק. כך, בישראל, בדצמבר 2018 אישרה הכנסת חוק להגבלת פרסום מוצרי טבק ושיווקם.
נינקאסי
במיתולוגיה השומרית
על פי המיתולוגיה השומרית, אביה של נינקאסי היה מלך ארך, ואמה הייתה הכוהנת הגדולה של המקדש איננה, אלת ההולדה השומרית.
נינקאסי היא אלת אלכוהול, ובהתאם היא האלה המאפשרת  "לספק את התשוקה" ו "למלא את הלב".
נינקאסי מכינה את המשקה עבור אנכי מדי יום.
מזמור נינקאסי
שיר ההלל מסביר כי הדגן הותסס, וענבים ודבש נוספו לתערובת, וכתוצאה מכך נוצרה דייסה אלכוהולית לא מסוננת, אותה ניתן היה לשתות באמצעות קש. תרגום של אוניברסיטת אוקספורד לשיר מתאר שילוב של לחם, שמרים, עם לתת דגנים שהותסס ולאחר מכן סונן.
האסטרואיד 4947 נינקאסי נקרא על שמה.
File Transfer Protocol
FTP (ראשי תיבות: File Transfer Protocol) הוא פרוטוקול תקשורת מבוסס TCP להעברת קבצים בין מחשבים. באמצעות פרוטוקול זה, תוכנת לקוח FTP מתקשרת עם תוכנת שרת FTP, לשם לקיחת קובץ מהשרת או הוספת קובץ אליו. שימושים אופייניים לפרוטוקול:
לרוב, פרוטוקול זה משתמש בפורט 21 של פרוטוקול TCP. בשלב הראשון, FTP פותח session לפורט 21, ובו עוברות פקודות הבקרה – login, העברת סיסמה, פקודות, וכו'. בשלב השני, נפתח Session עם בקשה להעברת קובץ. לבסוף מועבר הקובץ עצמו.
FTP מתפקד בשכבת היישום של מודל ה-OSI ובשכבת היישום של מודל ה-TCP/IP.
הפרוטוקול תומך בחידושה של פעולת העברה של קובץ מהשרת ללקוח, לאחר שזו הופרעה עקב תקלת תקשורת. לחידוש ההעברה תוכנת הלקוח מעבירה לשרת את מספר הבתים שהגיעו אליה, וההעברה מתחדשת ממקום זה. חידוש של פעולת העברה של קובץ מהלקוח אל השרת הוא צעד מורכב יותר.
המפרט המקורי של פרוטוקול FTP אינו מתייחס לשאלות של אבטחת מידע, ואין בו כל הצפנה של המידע המועבר. בעיה זו אופיינית לרבים מפרוטוקולי האינטרנט שנוצרו לפני יצירת SSL. הפתרון המקובל לבעיה זו הוא שימוש ב-SFTP או ב-FTPS, המוסיפים הצפנה ל-FTP.
תוכנה למימוש FTP
שרת FTP הוא תוכנה המאפשרת מתן שירותי העברת קבצים לתוכנות לקוח FTP המתקשרות אליה. שרת FTP עוסק בזיהוי הלקוח הפונה אליו, קביעת זכויותיו (הקבצים שהוא רשאי להוריד, הקבצים שהוא רשאי למחוק וכדומה), ומימוש בקשותיו של הלקוח.
למרבית הדפדפנים יש יכולת להתקשר עם שרתי FTP, לשם העברת קבצים בפרוטוקול FTP. חלק מהדפדפנים מאפשרים רק הורדה של קבצים, אך לא העלאה של קבצים.
בנוסף עומדות לרשות משתמש הקצה מגוון רחב של תוכנות לקוח FTP, המאפשרות לו להעביר קבצים ממחשבו לשרת FTP ומשרת FTP אל מחשבו. תוכנה מסוג זה מטפלת בהזדהות מול שרת ה-FTP, בחירת רשימת קבצים להעברה וביצוע ההעברה (כולל התאוששות מתקלות). כמו כן מאפשרת התוכנה מתן הוראה למחיקת קבצים מהשרת.
אפשריות מימוש FTP
קיימות שתי שיטות מרכזיות למימוש FTP כאשר רוב השרתים הרשת תומכים בשתי השיטות. בשתי השיטות תוכנת הקצה יוצרת קשר עם השרת על גבי פורט 20, פורט זה ישמש לאורך כל חיי ה Session לצורך העברת פקודות ומידע בין התחנה לשרת ולהפך. כאשר מופעלת על פורט 20 פקודת הדורשת העברת מידע, המידע יכול לעבור באחת מהשיטות הבאות:
Active FTP
בתצורה זו כאשר נדרש השרת להעביר מידע לתחנה הדבר יתבצע על פורט 20 כאשר השרת דוחף את המידע לתחנה.
Passive FTP
בתצורה זו כאשר נדרש השרת להעביר מידע אל התחנה הדבר יתבצע על פורט רנדומלי כאשרת התחנה מושכת את המידע מהשרת.
מסמכי האפיון של פרוטוקול FTP
<DIV dir=ltr> </DIV>
חורוסטקוב
חורוסטקוב (באוקראינית: Хоростків, נהגה גם חרסקוב וחורוסטקיב; בפולנית: Chorostków) היא עיירה במחוז טרנופול שבאוקראינה, במזרח חבל גליציה ההיסטורי. בשנת 2021 היו בה כ־6,700 תושבים.
תולדות העיר
עד אמצע המאה ה־18 הייתה חורוסטקוב ידועה ככפר. בשנות ה־50 לאותה מאה העניק בעלי הכפר, הגרף סיאמיאנסקי, זכויות של עיר לחורוסטקוב וקבע בה ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים. הוא הזמין מתיישבים ואף עזר בבניין בתיהם. העיר שוכנת במרכז אזור חקלאי פורה וימי השוק והירידים משכו אליהם המונים מאיכרי הסביבה ובזכותם שגשגה העיר. היישוב העירוני הלך והתפתח והגיע לממדים ניכרים יחסית באמצע המאה ה־19 אם כי בשנות ה־60 של המאה ה־19 פגעו בו שתי שריפות גדולות. תושבי העיר היו אוקראינים (רותנים), פולנים ויהודים. עד מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בתחומי האימפריה האוסטרו הונגרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה חורוסטקוב בלב אזור קרבות. כבר בימים הראשונים של המלחמה נכבשה העיר בידי הרוסים. ב־1916 התחוללו קרבות עזים בסביבת העיר, וזו עברה פעמים מספר מיד ליד. הרוסים נסוגו ממנה סופית בתחילת 1917 ובמשך כמה חודשים נכבשה העיר על ידי צבא גרמני. מנובמבר 1918 ועד מארס 1919 הייתה חורוסטקוב תחת שלטון הרפובליקה האוקראינית המערבית. לאחר שהוחזר בה השלטון הפולני, נכבשה ב־1920 על ידי הבולשביקים למספר חודשים. עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו־הונגרית, לאחר ועידת השלום בפריז (1919) עברה גליציה המזרחית וחורוסטקוב בתוכה לשליטת פולין.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשה חורוסטקוב על ידי ברית המועצות וב-1941, במבצע ברברוסה, נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית. לאחר סיום המלחמה העיר סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהפכה לאוקראינה עם פירוקה של ברית המועצות.
עד מלחמת העולם הראשונה
הגרף סיאמיאנסקי, שהקים את העיירה חורוסטקוב על אדמותיו כדי שתשמש מרכז מסחרי לכפרים שלו, הזמין יהודים סוחרים ובעלי מלאכה להתיישב בה. לראשונים שבהם בנה בתים והעניק את הזיכיון לייצור יי"ש. ליהודים הנוספים שהגיעו הוענקו זכויות למגורים, לעיסוק במסחר ובמלאכה ולניהול חייהם הפנימיים לפי דתם ומנהגיהם.
בית הכנסת ובית המדרש נבנו לפני 1785, ככל הנראה בעזרתו של הגרף סיאמיאנסקי כפי שמעיד השלט על שער הכניסה לבית הכנסת. באותו זמן קודש בית העלמין ונוסדה החברה קדישא. בשריפות שפקדו את העיר בשנים 1862 ו־1869 נפגעו הרבה בתים וחנויות של יהודי המקום. שיקום העיירה התאפשר הודות לעזרתן של הקהילות השכנות ובסיוע הגרף, בעלי העיר, שתרם כסף וחומרי בניין.
בשנים 1765–1880 גדל מספר היהודים בעיר מ־42 ל־2130. בשנת 1900 מנו היהודים 2075 נפש, שהיו 33% מכלל 6,261 התושבים בעיר, וב־1910 נמנו 1871 יהודים, שהיו 28% מכלל התושבים.
בין שתי מלחמות העולם
בעת הכיבוש הרוסי, במלחמת העולם הראשונה, נפגעה קהילת חורוסטקוב יחסית פחות משאר קהילות האזור. לחורוסטקוב הוגלו אף כ־1,000 יהודים מהושיאטין ומערים אחרות, ואנשי המקום קיימו את הפליטים בכבוד. בזמן הרפובליקה האוקראינית המערבית קרו מעשי שוד של רכוש יהודי שנעשו על ידי כנופיות מהסביבה, ובתקופת שלטון הבולשביקים היו החרמות רכוש שבוצעו בין השאר בידי יהודים "מהפכנים" מקומיים שהצטרפו אל הרשויות.
בשנת 1921 מנו תושבי העיר 6,787 תושבים, מהם 2,591 אוקראינים, 2,209 פולנים ו־1,979 יהודים. הירידה במספר היהודים בחורוסטקוב, שנסתמנה בסוף המאה ה־19 ונמשכה עד תקופת השואה, הייתה כרוכה בהגירה אל ערים גדולות יותר ולארצות שמעבר לים. במועצת העירייה ב־1934 קיבלו היהודים ארבעה מנדטים (מתוך 16) ומהם 2 חרדים, ציוני אחד ובלתי מפלגתי אחד. בין מלחמות העולם הייתה גליציה תחת שלטון הרפובליקה הפולנית. המעבר לשלטון הפולני הזיק מאוד ליהודי גליציה, כי בעוד שהשלטון האוסטרי העניק להם שוויון זכויות כאחד מהמיעוטים הרבים שבאימפריה, השלטון הפולני לא דאג למיעוטים. שנאת יהודים שהייתה קיימת גם קודם לכן גברה. המגמות האנטישמיות בממשל הפולני התחזקו והפכו למדיניות גלויה של הממשלה, במטרה לדחוק את היהודים מפולין על ידי פגיעה בפרנסתם. כתוצאה ממדיניות זו הורע מצבם הכלכלי של יהודי חורוסטקוב. מסוחרים יהודים רבים נשללו הזכויות לסחור בסחורות מונופולין כגון מלח, טבק ויי"ש, מסחר שכולו היה בידי היהודים בתקופה האוסטרית. כך אפוא מ־16 בתי מזיגה נותרו בידי היהודים אפוא בלבד. המונופולין של המלח נמסר לידי הקואופרטיב הפולני. במרוצת השנים עבר גם הסחר בתבואה לידי הקואופרטיבים הפולניים והאוקראיניים. השוק המקומי לסחר בבקר ובסוסים הצטמצם; לפנים שווקו בשנה אלפי ראשי בקר ובמיוחד עגלי מרבק לווינה ועתה נעלם יעד זה של יצוא. שמיטת החובות של האיכרים, עליה הכריזה ממשלת פולין ב־1937, פגעה קשה בסוחר ובחנווני היהודי. גם גזירת השחיטה מנעה את הפרנסה מקצבים וסוחרי הבקר; ב־1938 ניתן בחורוסטקוב רישיון לשלושה איטליזים בלבד. רבים מהסוחרים והחנוונים וכן מבעלי מלאכה איבדו את מקור פרנסתם, והאמידים שבהם הפכו לנצרכים להלוואות, ואפילו בסכומים קטנים, על מנת להתקיים. קופת גמ"ח שהוקמה בתמיכת הג'וינט ב־1927 הילוותה לנזקקים, אלא שהלוואות אלו לא עלו על פי רוב על מאה זלוטי ובשנים האחרונות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה רבים מן הלווים לא היו מסוגלים לפרוע את חובותיהם, ובכך צמצמו את המחזור התקין של מתן ההלוואות.
על אף הקשיים הכלכליים המחמירים האוטונומיה הפנימית התחזקה. בוועד הקהילה, היה רוב ליהודים החרדים אך לציונות נוכחות בולטת בחיי היהודים בעיר בעידודו של רב העיר בשנים 1900 עד 1930, משולם ראטה, שהיה פעיל בתנועת המזרחי. יהודי חורוסטקוב קיימו חיי חברה ותרבות תוססים, בעיקר בקרב הצעירים ובני הנוער. לאחר ששותקה הפעולה הציונית בימי מלחמת העולם הראשונה, היא נתחדשה ביתר שאת בראשית שנות ה־20. במקום הוקמו הסניפים של "ההתאחדות", הציונים הכלליים, המזרחי והרוויזיוניסטים. קן השומר הצעיר (שנחשב לאחד המצטיינים במזרח גאליציה) פתח בפעילותו כבר ב־1920, והוא הוסיף להתקיים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב־1924 הוקמו סניף עזרא וכן החלוץ הצעיר; ב־1929 נפתח קן הנוער הציוני וכעבור שנה – קן בית"ר. סניף אחוה התארגן ב־1934; ב־1938 התקיים סניף השחר של הציונים הרדיקליים וב־1939 – קן גורדוניה.
בבחירות לקונגרס הציוני ב־1933 קיבלו הציונים הכלליים בחורוסטקוב 120 קולות, המזרחי – 6, ההתאחדות – 143 והרוויזיוניסטים – 49 קולות. ביחס דומה נתחלקו הקולות בשאר הבחירות לקונגרסים הציוניים. סניפי המפלגות וקני הנוער הציוניים קיימו מועדונים משלהם, ובהם ספריות וחוגים תרבותיים. החוג הדרמטי הכללי הציג בחורוסטקוב ואף בערי הסביבה. אחרי המלחמה חידש את פעולתו בית הספר העברי "תרבות", שבשנות ה־30 העסיק שני מורים. באותן שנים פעל גם גן ילדים. הקהילה רכשה ב־1930 מאת בעל האחוזה אגף של בית העם ובו תשעה חדרים, ששימשו לפעילות תנועות הנוער, לכיתות של בית הספר של "תרבות" ולספריה. בחורוסטקוב הוקמו ופעלו לסירוגין שתי אגודות ספורט יהודיות: "הגבור" ו"הרצליה".
בשואה
בעקבות הסכם ריבטרופ–מולוטוב נכנסו יחידות הצבא האדום לחורוסטקוב ב־17.9.1939 תחת השלטון הסובייטי הופסקה תוך זמן קצר כל פעילות יהודית ציבורית, אך לא היו בעיר מאסרים של יהודים. מספר יהודים מאוהדי המשטר החדש מילאו תפקידים בכירים במִנהל העירוני. המסחר היהודי הפרטי חוסל באופן הדרגתי ורוב בעלי המלאכה אורגנו בקואופרטיבים. בחורוסטקוב מצאו מקלט מאות פליטים יהודים ממערב פולין; רבים מהם הוגלו בסוף יוני 1940 לפנים ברית המועצות. עם פרוץ המלחמה בין גרמניה לברית המועצות גויסו קבוצות יהודים לצבא האדום, וביניהם רוב הרופאים היהודים בעיר. כמאה צעירים יהודים נמלטו לברית המועצות עם הסובייטים הנסוגים.
באותם הימים הוקם היודנראט שנדרש באוגוסט לספק 160 צעירים למחנה סטופקי. תחילה אמרו הגרמנים שהצעירים הללו יילקחו ל־14 ימים, אך למעשה לא חזרו עוד לחורוסטקוב. בתחנת הרכבת, קודם שהוסעו למחנה הצליחו המשפחות לפדות 13 איש מן הקבוצה הנ"ל וכך יצאו למחנה 147 איש בלבד. בחורף 1941–1942 יצאו כ־300 איש לעבודת כפייה לניקוי שלגים בדרכים המובילות לעיר. משם לא חזרו יותר לביתם, אלא נלקחו אף הם למחנה העבודה בסטופקי. באביב 1942 נחטפו קבוצות נוספות של יהודים למחנות העבודה בבורקי ויילקיה, קאמיונקה והלובוצק ויילקי. גם באותו זמן נמשכו הניסיונות לפדות את כלואי המחנות תמורת כסף או להחליפם, אך לקראת קיץ 1942 נותק כל קשר עם המחנות. כדי להקל על מצוקת הרעב של יהודי חורוסטקוב פתח היודנראט מטבח ציבורי. בחודשי הקיץ 1942 גורשו לחורוסטקוב יהודים מיישובי הסביבה: סוחוסטאב, אורשקוב ועוד.
ב־19 באוקטובר 1942 הייתה אקציה המונית. כאשר נודע למשטרה היהודית על האקציה המתקרבת. עברו אנשיה מבית לבית והודיעו לבני הקהילה שכל מי שיש לו מחבוא יסתתר בו. הגרמנים והמשטרה האוקראינית אספו כמה מאות קרבנות (המספר המדויק אינו ידוע), והם הובלו להשמדה בבלז'ץ. בנובמבר 1942 נרצחו כ־300 איש באחוזת סיימיאנסקי שליד חורוסטקוב. הם נקברו בקבר אחים שחפרו בעצמם לפני הירצחם. לאחר מכן גורשו חלק משרידי הקהילה לגיטו בקופיצ'ינצה. בחורוסטקוב נשארו עדיין כ־250 יהודים שהועסקו בסידור הרכוש היהודי ועבדו במקומות עבודה חיוניים לגרמנים. שרידי הקהילה ניסו להסתתר במחבואים בעיר ובעיקר ביערות בסביבה, ואולם רובם נתגלו ונרצחו. במצוד אחר היהודים המסתתרים השתתפה האוכלוסייה המקומית. עם זאת היו מקרים שבהן משפחות אוקראיניות ופולניות נתנו מסתור ליהודים. אחרי שחרור העיר ב־22 במרץ 1944 התקבצו בחורוסטקוב כעשרים ניצולים, אך הם היו נתונים בפחד מתמיד בגלל פעילותן של כנופיות הלאומנים האוקראינים "באנדרה" שפעלו באזור. ב־1945 עזבו כמעט כל הניצולים את המקום ועברו לפולין, ומשם לארץ ישראל ולמדינות אחרות. באמצע שנות ה־50 נחרש בית הקברות היהודי במקום ולא נותר זכר לקיומה של הקהילה היהודית.
חביבה רייק (אוניית מעפילים)
חביבה רייק הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". נקראה על שם צנחנית היישוב במלחמת העולם השנייה שנהרגה בעת מילוי משימתה חביבה רייק.
"אגיוס אנדריאס" ורכישתה
"אגיוס אנדריאס" (Aghios Andreas) הייתה אוניית משא, בנויה עץ, בעלת תורן אחד (טעון אימות) עם מפרש גף.
האונייה נרכשה בפיראוס שביוון. אורגנה על ידי צוות שליחי המוסד לעלייה ב' ביוון, בראשות אהוד אבריאל, יאני אבידוב ולוי שבט. הספינה נחכרה מסוכן מקומי שכינויו ה'אווז'. מועד ההפלגה מנמל פיראוס היה ידוע לבריטים. הצי המלכותי קיבל על כך דיווח מהמודיעין הבריטי בפיראוס.
הוכנו דרגשים ל-350 איש, ושתי סירות ל-15 איש כל אחת. הספינה צוידה ב-6 טון דלק, 10 טון מים, ומזון ל-10 ימים.
המעפילים
המעפילים היו ניצולי השואה. חלקם נבחרו על פי מפתח ארגונים וקבוצות של תנועות נוער ומפלגות ציוניות, בהם: "המזרחי" – 18; "תיאודור הרצל" – 11; "מכבי" – 9; "התאחדות צעירים יהודיים" – 8; "בני עקיבא" – 8; "איחוד" – 4; "שיבת ציון" – 4; "דרור" – 2; "תחית ציון" – 2; "בית"ר" – 2; "דגל ציון" – 2; "מכס נורדאו" – 2; "תפארת ישראל" – 2; "פרטיזנים" – 2; "נוער ציוני" – 1; "בני ציון" – 1; "התחיה" – 1; השאר היו ללא שיוך מובהק. רובם צעירים בגילאי 15, וכן 20–25 נערים בגילאי 15–17.
הם נאספו במחנות הכשרה במסווה של מחנה קיץ, במרחק הליכה מאתר ההפלגה: האחד, בפרנקוקליסיה ליד אתונה, והשני, בחוף סוניון. התגוררו באוהלים שנמסרו מהצבא היווני שקיבלו באמצעות אנשי קשר מקומיים. הם התאמנו בשחייה ובחתירה, ועברו הדרכה לקראת ההפלגה.
התוכנית הייתה להעלות את המעפילים על שתי ספינות- אחת קטנה בשם 'רפי' והשנייה 'חביבה רייק'. בלב ים יועברו המעפילים, והספינה 'רפי' תחזור ליוון. ביום ההפלגה בשעה 17:30, הודיעו למעפילים להתכונן. עד 21:00 היו כולם מוכנים, וב-21:30 עלו לשתי הספינות. 'רפי' עגנה במרחק שלושה מטר מסלע גדול. הותקן כבש (גשר עץ) מהסלע ל- 'רפי'.
המעפילים עברו על גבי הכבש, ומ'רפי' עברו ל'חביבה רייק' שעגנה לידה. ההעמסה נמשכה שעה.
300 מעפילים שוכנו במחסן בגודל 150 מטר מעוקב. השאר שוכנו על הסיפון ששטחו 80 מ"ר.
המעפילים חולקו לקבוצות בנות 20 בני אדם, והוקמו ועדות לנושאים שונים. ראשי הקבוצות ומדריכי התנועות שימשו בתפקידים בספינה. בקרב המעפילים הייתה קבוצת ימאים סלוניקאים שעסקה בכל הצד התפעולי.
שמואל ינאי (ערמוני) התמנה אחראי על עבודת האונייה והניווט. אריה קפלן (גל) היה אחראי על חיי היומיום באונייה.
ההפלגה
תוכנית ההפלגה הייתה לצאת יחד עם האונייה הקטנה "רפי", ולהעביר את האנשים מ"רפי'" ל"חביבה רייך", כאשר יהיו במרחק 150–200 מיל מחופי ארץ ישראל. ואז צוות הימאים היה אמור לעבור ל"רפי". שתי הספינות קיימו ביניהן קשר במהלך ההפלגה בעזרת אלחוט דיבור, איתות ודגלים. רבי החובלים התנגדו לנתיב השיוט המתוכנן, משום שרצו לשוט לאורך החוף הטורקי. הם חששו יותר מהמצרים מאשר מהאנגלים, אך לבסוף הסכימו.
בתחילת ההפלגה הים היה שקט. שתי האוניות "חביבה רייק" ו"רפי" יצאו יחד מן הנמל והקימו קשר ביניהן. הנתיב המתוכנן היה: מפיראוס דרך האי סירוס (Siros). אחר כך שונה הנתיב והספינה עברה בין רודוס לסקרפנטו ומשם לכיוון פורט סעיד.
כשהייתה האונייה מול נמל אנאויסוס ( Anauisos ), התנגשה בסירת מנוע קטנה, אך לא נגרם כל נזק. בגלל מחסור במים, הפליגו לכיוון רודוס והצטיידו במים באי סקרפנטו.
ב-3 ביוני הם עגנו שם במשך הלילה מחשש מוקשים, או עלייה על שרטון. ב-5 ביוני בשעה 18:00 הועברו המעפילים מ-'רפי' ל'חביבה רייק'. ההעברה נמשכה חצי שעה. מלחי 'חביבה רייק' עברו אל ה'רפי', וכן עבר אליה אחד הגדעונים. ובסך הכל הצטופפו אז ב"חביבה רייק" 462 מעפילים. מעתה השיטו את האונייה המלווים אנשי הפלי"ם. כן הועברו ל"רפי" שני טון מזון מיותרים מ"חביבה רייק". הצוות היווני חזר ליוון עם "רפי".
ב-6 ביוני זיהו את 'דומייטה' במרחק 30 מייל. משם פנו בנתיב לפורט סעיד ובערב זיהו את אורותיה.
עימות עם הבריטים
התארגנות האונייה והפלגתה היו ידועים לבריטים. וכן ידעו על העברת הנוסעים בלב ים. באונייה התכוננו לעימות עם הבריטים וקבלו הנחיות אחדות. במקרה שיתפסו וייאלצו להפליג לכיוון אחר, יש לחבל במכונות ולארגן התנגדות. וכן, כאשר יתגלו, על האנשים כולם לרדת אל מתחת לסיפון. אתר הורדת המעפילים נקבע לחוף ניצנים. על פי התוכנית על החוף ידליקו פנס נפט, ויש להגיע מכיוון דרום. ב-7 ביוני בשעות הבוקר כשהספינה הייתה במרחק 40 מייל מהחוף, הופיע מטוס בגובה נמוך. המטוס חג מעליה 3 פעמים. לקראת הצהרים נראתה משחתת מתקרבת. בשעה 13:00 הגיעה המשחתת והחלה מלווה את הספינה. בשעה 16:00 נעלמה המשחתת ונראה כי הפליגה כדי למסור דיווח. היא חזרה ב-19:30 בקירוב.
המשחתת הבריטית התקרבה לאונייה, ירדו מלחים אחדים לסירה וירו כמה צרורות. כעבור מחצית השעה החליטו באוניה לביים קלקול במנועים ולעצור. והמשחתת עצרה אף היא. בשעה 16:00 הוחלט להמשיך בהפלגה לכיוון צפון – מערב, להתרחק מהחוף כדי להתחמק מהבריטים ולחזור למחרת עם שחר ולנסות להגיע לחוף תל אביב. ב-19:30, כשחזרה המשחתת, כיבתה הספינה את אורותיה והפליגה בכיוון ההפוך. תרגילי ההתחמקות נמשכו עד חצות, אז התקרבה המשחתת "סומארץ" ( "Saumarez" ) וכן סירות משטרה. המנועים כובו והאנשים סולקו. המשחתת נגחה בדפנות האונייה, והבריטים עלו וניסו להתניעה אך בחוסר הצלחה. וכן ניסו לתחקר את העולים. באותה עת האונייה הייתה במרחק כ־25 מיל מהחוף.
יאן מיל
יאן מיל (בהולנדית: Jan Miel; 1599–1663) היה צייר וחרט פלמי, שהיה פעיל באיטליה. תחילה הוא היווה חלק ממעגל ציירי הז'אנר ההולנדי והפלמי ברומא המכונים "הבמבוצ'אנטי" והיו ידועים בזכות סצינותיהם המתארות את המעמדות הנמוכים ברומא. בהמשך התרחק מהסגנון הבמבוצ'אנטי וצייר נושאי היסטוריה בסגנון קלאסי.
חביבה רייק (אוניית מעפילים)
עימות עם הבריטים
ב־02:00 אור ליום 8 ביוני, קשרו הבריטים את האונייה וגררו אותה לנמל חיפה. הבריטים תחקרו את המעפילים, ומהתחקיר הצטייר להם שזו הייתה התארגנות פרטית של יהודים מיוון. עם תחילת המגע עם הבריטים, השליכו המלווים את מכשיר הקשר לים. כאשר נכנסה האונייה לנמל חיפה, שלחו אנשי חוליית הנמל של הפלי"ם שהיו על החוף הודעה למלווים, שעליהם לרדת לחוף ולגשת למשאית מסוימת, שם יקבלו את תעודות הזיהוי שלהם. ינאי ירד והתחזה למעפיל ועסק בפריקת חפצים תחת עינם של הבריטים. האחרים התחמקו באותה דרך בכלי רכב אחרים. ינאי העמיס את החפצים על המשאית והתחמק לתוך תא הנהג, שם קיבל את תעודתו. אחר כך יצא מהנמל כעוזר נהג והזדהה כך בשער הנמל.
יאן מיל
הוא שיתף פעולה עם אמנים רבים ברומא ועבד בחלק האחרון של חייו בטורינו כצייר החצר של צ'ארלס עמנואל השני, דוכס סאבוי.
חביבה רייק (אוניית מעפילים)
עימות עם הבריטים
המעפילים הועברו למחנה המעצר בעתלית.
יאן מיל
ביוגרפיה
יאן מיל נולד, ככל הנראה, בבורוורן-וואאס, או אולי באנטוורפן. אין מידע על הכשרתו, אך ההנחה היא שהתרחשה באנטוורפן. הביוגרף האיטלקי מהמאה השבע-עשרה ג'ובאני בטיסטה פסרי טוען כי ההכשרה של יאן מיל הייתה אצל אנתוני ואן דייק בפלנדריה, אך אין שום ראיות להצהרה זו.
השהות של מיל ברומא בתקופה 1636 - 1658 מתועדת, אך ייתכן שהוא כבר היה שם משנת 1633. ברומא הוא הפך לחבר בבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שבעיקר עבדו ברומא. היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי נוסף לחבר באגודתם. עבור מיאל מתועדים שני כינויים שונים: Bieco (שפירושו פזילה באיטלקית) והונינג-בי (שפירושו דבורת דבש) שלפיהם הוא היה ידוע באיטליה.
ברומא הוא גם נקשר למעגל ציירי הז'אנרים שיצירתם הושפעה מצייר הז'אנר ההולנדי פיטר ואן לאר וכונו במבוצ'אנטי. הבמבוצ'אנטי היו בעיקר אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא, שהפיקו בעיקר ציורים קטנים או הדפסים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובסביבה הכפרית. יאן מיל היה דמות מרכזית בהתפתחותה של מסורת חדשה זו ברומא.
מיל הפך בשנת 1648 לאמן הצפוני הראשון שהתקבל לאקדמיה של סנט לוקה, אגודה יוקרתית של אמנים מובילים ברומא. תועדה שהותו של מיל בצפון איטליה בסביבות שנת 1654. משנת 1658 ועד מותו התגורר בטורינו, שם מונה לצייר החצר של צ'ארלס עמנואל השני, דוכס סבוי.
יצירתו
הציורים המתוארכים הראשונים של מיל משנות ה-1630 כבר מראים את השפעתם של פיטר פאן לר והבמבוצ'אנטי בכך שהם מתארים חיים של המעמד הנמוך העוסקים בחיי היומיום שלהם או משחקים. הנושאים הפופולריים כללו מהמרים, רקדנים בכפר, בעלי מלאכה, סנדלרים, נגנים, מטיילים, וכו'. דוגמאות לעבודותיו המוקדמות בז'אנר זה כוללות את ״הנגנים״ ואת ״הסנדלר״ שניהם הופקו בשנת 1633. בתקופה זו עיבד מחדש והעתיק ציורים של פאן לר.
דוגמה ליצירה בסגנון "במבוצ'יאנטי" היא "השרלטן" (בארמיטאז'). הפרשנות המסורתית ליצירה - מתארת רוכל המטייל עם עוזריו, ומדגים בפני קהל צופים חסרי השכלה את ההשפעות החיוביות של מרכולתו. הציור מהמאה ה-16, "המנתח" של יאן סנדרומדיה דה לארטה עס ואן המסן, תיאר את ״המנתח״ שהתחזה שמוציא עם סכין מהגולגולת הפתוחה של המטופל את מה שמכונה 'אבן השיגעון'. ציור הז'אנר של המאה השבע-עשרה חזר לנושא באופן קבוע כפי שניתן לראות ביצירותיהם של אדריאן ברואר, יאן סטיין ודוד טנירס הבן. הדמויות העיקריות בציור בהרמיטאז' מוצגות כשהן לבושות כדמויות של קומדיה דלארטה: השרלטן לובש את המסכה והתלבושת של איל דוטורה ואילו לנגן הגיטרה יש תחפושת של משרת מטורף. יאן מיאל צייר יצירות אחרות באמצעות דמויות מהקומדיה דלארטה כמו "קרנבל ברומא" (1653) ו"חזרות השחקנים".
בשנות ה-40 של המאה ה-16 ו-1650 החל מיל, לצייר כמו מיכלאנג'לו צ'רקואוצי, להרחיב את היקף ציורי היומיום ולהקדיש פחות תשומת לב לנוף שמסביב. במקום זאת הדגיש את ההיבטים האנקדוטליים של חיי העיר. יצירות אלה שימשו שוב ושוב כמודל על ידי ציירי הבמבוצ'אנטי במחצית השנייה של המאה ועל ידי ציירי הז'אנרים שעבדו ברומא בראשית המאה ה -18.
מיל תרם את תרומתו המקורית ביותר לציור ז'אנר באמצעות ציורי סצינות קרנבל. דוגמה לכך היא ה"קרנבל בכיכר קולונה" (1645). הציור נותן ייצוג רב עוצמה של הקרנבל.
כמקובל בקומפוזיציות "הבמבוצ׳אנטיות" של מיל, אנשים אצילים ואנשים פשוטים מופיעים באותה סצנה: האצולה הרומית הרוכבת על סוס, מוצגת בתלבושות אלגנטיות. לעומתם האנשים הפשוטים מצטופפים בכיכר ועוסקים בשעשועים, במשחקים פשוטים ופעילויות דלות אחרות. להקת קומדיה דלארטה העומדת על עגלה משתתפת גם היא בהילולה. העשייה מתקיימת ביום האחרון של הקרנבל כשההתרגשות הגיעה לשיאה. כפי שהקרנבל מכריז על תחילת האביב, הדמות המציינת את החורף - משתלשלת מהגרדום מצד שמאל שבציור.
שיתופי פעולה
מיל שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים אחרים כפי שהיה המינהג באותה תקופה. הוא צייר את "מראה העיר" של ויוויאנו קודאצי ואלסנדרו סלוצ'י והנופים של גאספארד ד'גט ואנג'לוצ'יו.
יאן מיל עבד באופן הדוק במיוחד עם אלסנדרו סלוצ'י, חדשן חשוב בציור מראות העיר. סלוצ'י ייצר מראות פנטסטיים רבים, אשר שילבו לעיתים קרובות אנדרטאות רומיות עתיקות בסביבות דמיוניות. שיתוף הפעולה בין שני האמנים החל בשנת 1635 והסתיים כשמיאל עזב את רומא לטורינו בשנת 1658. עם זאת, הדוגמה המתוארכת היחידה למאמצי שיתוף הפעולה של שני האמנים היא נמל דמיוני המתוארך לשנת 1656. מיאל הצטיין בתיאור סיפורים, שמילאו את השטחים הפתוחים בנופים של סלוצ'י. מיל כלל לרוב סצינות אנקדוטליות מרובות ביצירה יחידה. הדבר ניכר בציור "מראה ארכיטקטוני עם מזרקה, ארמון גותי ודמויות על הרציף" (1708). קומפוזיציה זו מציגה קבוצות שונות של אנשים הפועלים באופן עצמאי זה מזה. דמויותיו של מיל היו בדרך כלל אכרים, קבצנים, עקרות בית וסבלים לעיתים קרובות מעורבבים עם גברים ונשים לבושים באלגנטיות, שהעניקו מגוון עשיר של חיי יום-יום רומיים תוספת לתפאורה האדריכלית שיצר סלוצ'י. יש עדויות לכך שבשנת 1641 תועד יאן מיל בסטודיו של אנדראה סלוצ'י. שיתוף פעולה כזה הוא די יוצא דופן מכיוון שסלוצ'י היה מבקר חשוב של סגנון הבמבוצ'יאנטי שמיל היה נציג חשוב שלו. שהות זו בסטודיו של סלוצ'י אולי סייעה להתפתחותו כאמן. מיל עבד עם אנדראה סאצ'י על הציור "אורבן השמיני מבקר בכנסייה" (1641). ההערכה היא שסאצ'י ביצע בעצמו רק חלק קטן מהציור וכי יאן מיל מחק את דמויות בחזית לאחר שנרשמו על ידי שאצ'י.
אחרית ימיו
בסביבות שנת 1650 החל יאן מיל לצייר פחות בסגנון הקודם והתרכז בציורים דתיים לכנסיות רומיות בפורמט גדול. ישנן מספר יצירות משנות 1650 בסגנון מכובד יותר, כמו "מזבח של המדונה והילד עם הקדושים בדואומו די סנטה מריה דלה סקאלה המתוארך לשנת 1651. במקביל יצר מיל גם ציורים קטנים עם נושאים דתיים. עבודות אלה הוזמנו על ידי פטרונים בולטים מרומא כמו משפחת ברבריני. עבודתו הראתה גם נטייה לקלאסיקה כפי שמעידים "דידו ואנייס".
חוק לא תעמוד על דם רעך
חוק לא תעמוד על דם רעך, התשנ"ח–1998, נכנס לתוקף ב-28 בספטמבר 1998. עיקר החוק הוא סעיף 1 בו, הקובע:
חוק זה הופך את החובה המוסרית של עזרה לזולת לחובה הנובעת מחוק. העובר על הוראת החוק עונשו קנס.
החוק נחקק בעקבות הצעת חוק פרטית של ח"כ חנן פורת, אשר גיבש את החוק מתוך טיוטה שהכין הרב פרופ' נחום רקובר, לפי בקשתו של רבם הרב צבי יהודה קוק. בעת שהובא החוק לקריאה שנייה ושלישית נימק ח"כ פורת את יוזמתו:
חוקים דומים קיימים ביפן, בגרמניה ובצרפת, אך שיטת המשפט האנגלו-אמריקנית אינה כוללת חובה פוזיטיבית להושיט עזרה לאדם המצוי במצוקה (חוק כזה נוסף לספר החוקים של אחדות ממדינות ארצות הברית, אך אין זה המצב הרווח). "חוק השומרוני הטוב" הקיים בארצות דוברות אנגלית אינו יוצר חובה פוזיטיבית לעזור לאדם במצוקה, אלא מגן על המסייע מפני תביעתו של האדם לו סייע, אם נגרם לו נזק.
לעומת זאת במשפט הישראלי החוק מחייב להושיט עזרה במקרה של מצוקה מיידית אך אינו מגן על המציל מפני תביעת רשלנות. ראו סעיף 2א' לחוק (סעיף 5 לחוק עשיית עושר ולא במשפט, התשל"ט 1979).
בעבר, התקיימה במידה מסוימת חובה כזו עוד קודם לחקיקת החוק, כדבריו של אהרן ברק:
החוק בא לידי ביטוי במשפט בישראל, ולעיתים נדירות מוגשות תביעות פליליות על הפרתו. חובה זו, טרם חקיקת החוק, באה לידי ביטוי בדברי השופט טל, שחובה על האדם להציל אדם אחר בסכנה, אך חובה זו מוגבלת למצב שבו איננו מכניס את עצמו למצב סכנה.
התחלת החוק
סעיף 1(א) לחוק קובע שלושה תנאים, שרק כאשר מתקיימים שלושתם יחדיו חובה להגיש עזרה:
בניגוד לחוק בגרמניה לדוגמה, החוק הישראלי מחשיב קריאה לעזרה לגורם שלישי כגון משטרה כהושטת עזרה אקטיבית על פי הגדרה, גם אם למעשה עצם הקריאה לעזרה לגורם שלישי ואי-הושטת יד באופן עצמאי כאשר ניתן לעזור, חורצת את גורלו של האדם בסכנה.
למעשה קריאה דווקנית של החוק, מראה כי סעיף קטן ב' שבסעיף 1, מצמצם מאוד את תחולת החוק ומסתפק בקריאה לעזרה, ואינו דורש עזרה פיזית לאדם בסכנה, גם אם ישנה אפשרות כזו.