cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיר אובות
היסטוריה
ביישוב קיים אתר החפירות הארכאולוגי מצד חצבה, שבו התגלו שרידים מימי שלמה המלך, הנבטים, האדומים והרומאים. ליד עיר אובות נמצאת חוות התנינאים קרוקולוקו.
סלות'אי
טיירון קיימון פרמפטון (באנגלית: Tyron Kaymone Frampton; נולד ב-18 בדצמבר 1994), הידוע בשם הבמה סלות'אי, הוא ראפר בריטי.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2016, סלות'אי הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Jiggle", ובהמשך הוציא מספר סינגלים נוספים ב-SoundCloud, שנמחקו זמן מה לאחר מכן.
ב-2017 חבר סלות'אי לחברת תקליטי האינדי "בון סודה", כדי להוציא מספר מיני-אלבומים. בהמשך, חתם על חוזה הקלטות במת'וד רקורדס, וב-2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Nothing Great About Britain, שהגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד האלבומים הבריטי. בנוסף, האלבום הועמד לפרס מרקיורי. באותה השנה, נכלל ברשימות "Sound of 2019" של BBC, וב-"NME 100" של NME.
ביולי 2020 הוציא יחד עם דיסקלושור ואמינה את הסינגל "My High", שהועמד בשנת 2021 לפרס גראמי להקלטת הדאנס הטובה ביותר בטקס פרסי גראמי ה-63. באותה השנה, הוציא סלות'אי את אלבום האולפן השני שלו, Tyron, שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי וזכה לשבחים מהמבקרים. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Mazza" בהשתתפות אייסאפ רוקי ו-"Cancelled" ביחד עם סקפטה, שהגיעו למקומות ה-72 וה-39 בהתאמה במצעד הסינגלים הבריטי.
שכנא אפשטיין
שַכנא (אלכסנדר בוריסוביץ') אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; ברוסית: Шахно Эпштейн; 1881, פלך וילנה – 27 ביולי 1945, מוסקבה) היה פובליציסט, עיתונאי ועורך בכיר יהודי סובייטי, שכתב ביידיש וברוסית. בין השנים 1942–1945 היה מזכירו של הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי, היה עורכו הראשי של עיתון הוועד, אייניקייט.
קורות חיים
אפשטיין נולד בכפר איוויֶיה שבמחוז אשמיאני, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית. עד גיל 16 למד אצל מורים פרטיים ובישיבה. ב-1903 הוא הצטרף לבונד. ב-1905 נעצר ונכלא בגין פעילות מהפכנית. לאחר השחרור עבד בתור כתב באחד העיתונים הרוסיים, משם עבר לעסוק בפובליציסטיקה ופרסם בעיתון "פֿאָלקסציַיטונג" של הבונד. הוא השתתף בכנס השני של הבונד בעיר לבוב כנציגה של העיירה סמורגון. ניהל תעמולה למען הבונד בפלך גרודנו בזמן הבחירות לדומה השנייה. נעצר שוב והוגלה לשנתיים, אך הצליח להימלט כעבור שלושה חודשים. הוא הגיע לווינה והחל לכתוב בעיתונות אמריקאית בשפת היידיש.
בשנת 1909 היגר לניו יורק. היה פעיל מאוד בתנועות סוציאליסטיות מקומיות, וכתב בשביל כמה עיתונים יידיים.
לאחר מהפכת פברואר הגיע לאוקראינה והחל לכתוב בעיתונות, הן ביידיש והן ברוסית. ב-1921 הוא היגר שוב לארצות הברית, שם היה ממייסדי היומון היידי "מאָרגען פרייהייט", ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. ב-1929 שב לברית המועצות. ב-1929 מונה לעורך ראשי של הירחון הספרותי די רויטע וועלט.
ב-1942 מונה לתפקיד מזכיר הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי ועורך ביטאונו "אייניקייט" ('אחדות'). נפטר ב-27 ביולי 1945.
הר הולינגסוורת'
הר הולינגסוורת' (באנגלית: Mount Hollingsworth) הוא הר בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים מדרום לפסגת פריסטלי.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של ר. ג'יי. ט. הולינגסוורת' (R.J.T. Hollingsworth), שהיה גיאופיזיקאי בתחנת מוסון בשנת 1961.
מערכת הובלה בצמח
מערכות הובלה בצמח הן שתי מערכות של צינורות המוליכות מים וחומרים שמומסים בין חלקי הצמח השונים. בחלק גדול מהצמחים, כמו אצל בעלי החיים, קיימות מערכות הובלה המשמשות להובלת מים וחומרים אחרים שמאפשרים לתאי הצמח לבצע נשימה תאית ולבנות תאים. מספר מצומצם של צמחים - אצות, חיים בסביבות מימיות ולכן אין להם צורך במערכות הובלה והם משתמשים באוסמוזה לשם העברת החומרים הדרושים לתאים.
בצמח ישנן שתי מערכות להובלת חומרים שנבדלות זו מזו הן בתפקידן והן באופן בו הן בנויות; מערכת העצה, המעבירה מים ומינרלים משורשי הצמח לכל חלקיו, ומערכת השיפה, המעבירה מוטמעים מהעלים אל שאר חלקי הצמח.
מערכת העצה
העצה מובילה בעיקר מים ומינרלים המומסים בהם. הצמח אינו משקיע אנרגיה בהעלאת המים מהשורש ועד לחלקיו העליונים דרך העצה, אפילו בעצים תמירים שגובהם עולה על מאה מטרים, שכן צינורות העצה בנויים מתאים מתים.
תאים הבונים את מערכת העצה:
מערכת השיפה
מערכת השיפה מעבירה סוכרים שנוצרו בתהליך הפוטוסינתזה מן העלים אל כל חלקי הצמח. השיפה מורכב מתאי הובלה חיים.
התאים הבונים את השיפה:
אל תעזבי ידיים
אל תעזבי ידיים הוא סינגל של הזמר-יוצר עקיבא תורג'מן, אשר יצא לאור ב-26 במרץ 2019.
רקע וכתיבה
השיר הוא שיר בסגנון פופ רוק שנכתב והולחן על ידי תורג'מן עצמו, ביחד עם אשתו צורית, בהשראת סיפורו של רבי נחמן מברסלב, "מעשה מאבדת בת מלך", והופק על ידי תורג'מן ביחד עם מאור שושן.
הצלחה
בצאתו, לא זכה השיר להצלחה ממשית, אולם בשנת 2020 הצליח השיר להיכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ, ואף להגיע למקום הראשון במצעד השבועי הרשמי של התחנה. גם במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה בשיתוף עם אתר ynet לשנת תש"ף זכה השיר להצלחה רבה, והגיע למקום השביעי, כשלצידו השירים "פשוטים" בביצוע תורג'מן במקום ה-24, ו"שלמים" בביצוע עידן רפאל חביב שכתב והלחין תורג'מן ביחד עם אבי אוחיון ומתן דרור במקום הראשון.
אברהם צוויק
אברהם צוויק (1919–2001) היה מנכ"ל רכבת ישראל בין השנים 1964 ל-1972.
ביוגרפיה
צוויק נולד בווינה, אוסטריה ולמד שם בבית הספר היהודי על שם צבי פרץ חיות. ב-1938 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה. זמן קצר לאחר מכן החל ללמוד בטכניון וסיים תואר בלימודי הנדסת בניין.
עם סיום לימודיו החל לעבוד בעיריית חיפה במשך שלוש שנים. בשנת 1947 החל לעבוד במפעל נשר כמהנדס תכנון ובטיחות ועבד שם עד 1956, אז החל את עבודתו ברכבת ישראל כסגן המנכ"ל. ב-1964, התפטר מנכ"ל הרכבת, מנחם סבידור, בעקבות מסקנות וועדת חקירה לאירוע תאונת הרכבת בבית יהושע. צוויק שהיה באותה עת סגן המנכ"ל וראש המחלקות הטכניות (מכונות, הנדסה ואיתות) של הרכבת, הגיש גם הוא את התפטרותו בפני שר התחבורה ביחד עם חברי ההנהלה הנוספים של הרכבת. אך השר ציין כי מסקנות וועדת החקירה אין מהוות אי אמון בהנהלת הרכבת. בעקבות דברי השר חזר בו צוויק (יחד עם חברי ההנלה הנוספים למעט המנכ"ל סבידור) ומשך את התפטרותו. ב-1 ביולי 1964, מיד עם התפטרות סבידור מונה צוויק למנכ"ל בפועל. בתחילה רצה שר התחבורה בר יהודה למנות מנכ"ל מבחוץ על רקע חברותו של צוויק במפלגתו של השר אחדות העבודה, אך לבסוף לאחר שלא נמצא מינוי ראוי מבחוץ אושר מינויו לתפקיד המנכ"ל במרץ 1956. בתקופתו המשיכה הרכבת ברכש ציוד רכבות מחוץ לישראל, פיתוח מסילות ובין היתר נחנך קו הרכבת לדימונה, תחנת הרכבת תל אביב דרום.
ב-1949 התחתן צוויק עם יהודית, לימים פרופסור לספרות והם התגוררו בטבעון. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: רמי, פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד, אורי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וחנן, כלכלן.
ולייבו
דמוגרפיה
כמות האוכלוסייה לפי שנים:
ספורט
בעיר קיימת קבוצת כדורסל, מטאלץ ולייבו, המתמודדת בליגה הבכירה.
ערים תאומות
תמונות מהעיר
רכס טנטאקל
רכס טנטאקל (באנגלית: Tentacle Ridge; מילולית: רכס המשוש) הוא רכס ארוך שאינו מכוסה קרח, המשתרע החל ממוצאו של קרחון מקקלירי, וכיוון דרום מזרח, לצידו הצפוני של קרחון דרווין באנטארקטיקה.
הרכס נמצא דרומית להר לונגהרסט.
גובהו של הרכס 1,378 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי משלחת החקר של קרחון דרווין (the Darwin Glacier Party), שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956.
הרכס נקרא בשם זה, בשל מראה פסגותיו דמויי המשושים.
טמפו קולה
טמפו קולה היה משקה קולה שיוצר על ידי חברת טמפו משקאות. המשקה יוצר החל משנת 1960 על פי זיכיון מחברת Florasynth Laboratories האמריקאית.
המשקה נמכר בבקבוקים בעלי צורה ייחודית, שבמשך השנים הפכו למזוהים איתו - בתחילה בבקבוק זכוכית "משפחתי" בנפח ליטר אחד, לאחר מכן צופו בקבוקים אלה בציפוי פלסטיק "נגד התפוצצות", ולבסוף בבקבוקי פלסטיק בנפח 2 ליטר שכונו קנקל.
עם כניסת חברת קוקה-קולה לישראל ניסתה חברת טמפו לשמור על נתח שוק עם הקולה מתוצרתה, אולם בשנת 1991, כתנאי לקבלת הזיכיון של פפסי, נדרשה להפסיק לייצר את המותג.
ולנטין בק
ולנטין בק (1905 – 22 ביוני 1939) היה מתורגמן שעבד בשירות משטרת המנדט ונרצח על ידי האצ"ל, לאחר שנחשד שהיה סוכן כפול, שהסגיר לידי הבריטים עסקת נשק של האצ"ל.
מהלך חייו
ולנטין בק נולד בברלין בשנת 1905 להורים יהודים שמוצאם מחצי האי קרים אשר עברו להתגורר בגרמניה מספר שנים קודם לכן. בגיל צעיר חזר עם הוריו לקרים. בשנת 1921 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בשנת 1925 יצא ולנטין בק הצעיר לשוטט בעולם וביקר בארצות הברית, גרמניה ונורווגיה. תוך כדי כך רכש בקיאות בשפות שונות. בשנת 1932 נשא לאשה צעירה גרמנייה נוצרייה, חזר עימה לארץ ישראל והם התגוררו בחיפה והביאו לעולם את בנם מיכאל. בשנת 1934 נפרדו בני הזוג והאשה עזבה את הארץ עם בנם. כשנתיים לאחר מכן התחתן ולנטין בק עם אשה יהודיה ובני הזוג עברו להתגורר בירושלים. בירושלים התקרב בק, שהיה רוויזיוניסט בהשקפתו, לאנשי פלוגת הכותל, קבוצת אנשי בית"ר שהתארגנה בשנת 1937 להגן על יהודי הרובע היהודי.
בשנת 1938 נולד בנו אלכסנדר והוא עבר עם משפחתו לחיפה. בזכות בקיאותו בשפות הצליח להשיג משרה של מתורגמן במשטרת המנדט, שתפקידו היה לקשר בין הנוסעים שהגיעו לנמל חיפה לבין רשויות ההגירה. בהמשך סופח כמתורגמן לבולשת הבריטית, ה-CID.
בתוקף תפקידו נקרא ב-20 באוגוסט 1938 מחיפה לתל אביב, כדי להשתתף בפשיטה שיעדה היה עסקת נשק שאמורה הייתה להתבצע בתל אביב בין מיכאל איליאגין, רוסי נוצרי שחי בארץ והציג עצמו כגר, לבין יוסף טנדובסקי, פעיל רוויזיוניסטי שרצה לרכוש נשק לחימוש אנשי תנועתו. תפקידו של בק היה לשמש מתורגמן בין איליאגין, ששפתו רוסית, לבין אנשי הבולשת, ששפתם אנגלית.
קוטיק הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי בירושלים על החזקת נשק, עבירה שדינה היה עונש מוות. בק שימש עד הסניגוריה העיקרי במשפטו של קוטיק. בעדותו סיפר שהמזוודה לא הייתה שייכת לקוטיק, וכי קוטיק רק הרים אותה מתחת למדרגות, שם הייתה מונחת.
למרות עדותו של בק ולמרות מאמצי ההגנה של עורך הדין מקס זליגמן הרשיע בית הדין את קוטיק ודן אותו למוות, וכעבור חמישה ימים הומר עונשו למאסר עולם (כעבור חמש שנים זכה לחנינה ושוחרר ממאסרו). בעקבות מתן עדותו לטובת הנאשם פוטר ולנטין בק ממשרתו במשטרה והפך למחוסר עבודה.
דן יהב, חוקר ארץ ישראל, ניתח בספרו "דמו בראשו - רציחות פוליטיות על ידי יהודים בתקופת היישוב" את העדויות שנשמעו במשפטו של יעקב קוטיק וכך כתב:
מותו
מאחר שוולנטין בק היה רוויזיוניסט אך מצא את פרנסתו כמתורגמן בשירות המשטרה הבריטית, נתעורר חשדם של אנשי האצ"ל כי הוא שימש סוכן כפול ומסר לבריטים על דבר עסקת הנשק. בכך הם התעלמו מהחשד הסביר כי המלשין היה מיכאל איליאגין. הבריטים מצאו לנכון להגן דווקא על איליאגין, הבריחו אותו לסוריה ונשאו בהוצאות שהותו בה. אנשי האצ"ל ערכו לבק משפט שדה ללא נוכחותו, ודינו יצא מלפניהם כי הוא חייב מיתה. כעבור תשעה חודשים, ביוני 1939, הם איתרו אותו מתגורר בביתו של הצייר יעקב רטנר בקריית מוצקין. מפקד האצ"ל בחיפה, בנימין זרעוני, לא ביקש אישור מחדש של גזר הדין אלא החליט להרוג את בק, משום שבארכיון המודיעין של ה״הגנה״ בחיפה שהוחרם ע״י האצ״ל נכתב שבק שימש מודיע של המשטרה הבריטית.
ב-22 ביוני 1939, בחצר ביתו של הצייר רטנר, נורה בק למוות. בן 34 היה במותו. הוא הותיר אחריו אשה ובן, ובן נוסף מנשואיו הראשונים היה בחו"ל. הוא הובא לקבורה בבית העלמין בחוף הכרמל. על קברו תחילה לא הוצבה מצבה, שהוקמה מאוחר יותר על ידי חברה קדישא חיפה.
משפט רצח בני הזוג לואיס
בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר 1937 אירע בתל אביב מעשה רצח, כאשר שני בני זוג קשישים, חנה ושמואל לואיס, הוא בן 76 והיא בת 70, נרצחו בדירתם ברחוב אחד העם הנרצחים היו אנשים אמידים שעלו לארץ מניו זילנד. האשה נמצאה מתה והבעל היה פצוע אנושות ונפטר מפצעיו בבוקר. הנתיחה שלאחר המוות העלתה שמותם נגרם כתוצאה ממכות פטיש בגולגולתיהם. חקירת המשטרה העלתה כי הרצח הכפול בוצע למטרת שוד.
כשנתיים לאחר רצח בני הזוג, בנובמבר 1939, עצרה המשטרה אדם בשם טוביה יארלובסקי כחשוד ברציחתם של שני בני הזוג. עמו נעצר מיכאל איליאגין, שנחשד כשותפו במעשה הרצח. בחקירתו טען איליאגין כי הרצח בוצע על ידי יארלובסקי וכי הוא עצמו רק נלווה ליארלובסקי כדי לבצע שוד.
ב-28 בנובמבר 1939 הועמדו איליאגין ויארלובסקי לדין באשמת רצח בפני בית המשפט לפשעים חמורים. כעד התביעה במשפט הופיע אדם בשם דוד אדלר שהעיד כי לפני הרצח הציע לו יארלובסקי להשתתף בשוד בביתם של בני הזוג האמידים אך הוא סירב, ולמחרת הרצח התוודה יארלובסקי בפניו וסיפר לו כי רצח את בני הזוג. עדותו של אליאגין במשפט העלתה גרסה מסובכת ומפותלת, ובה חזר בו מדבריו במשטרה כי הרצח בוצע על ידי יארלובסקי וסיפר כי יצר עם אדלר גרסה משותפת המפלילה את יארלובסקי. לפי דבריו הוא ואדלר פעלו כמודיעים בשירות המשטרה, ואדלר שרצה לקבל קביעות במשטרה ונשא עיניו לפרס שהוצע למגלי רוצחי בני הזוג, הציע לאליאגין להעליל על יארלובסקי את עלילת הרצח.
לשאלה מדוע הסכים להעיד נגד יארלובסקי ענה בסיפור ארוך בו תיאר כיצד התוודע לוולנטין בק, שהיה פעיל רוויזיוניסטי, ובק הציע לו להוביל כלי נשק לחלוקה בין פעילי התנועה הרוויזיוניסטית, לפי רשימה ובה שמותיהם וכתובותיהם של מקבלי הנשק. לדבריו באוגוסט 1938 הוא פגש את אדלר, שהיה ידידו זה מכבר, ונכנס עמו לשיחה. בשיחתם גילה איליאגין לאדלר שהוא עובד בשירות הבולשת. השניים בילו לדבריו כל אותו היום עד שעה מאוחרת. למחרת נוכח איליאגין לראות כי הרשימה שקיבל מבק נעלמה מכיס מעילו. איליאגין המשיך וסיפר כי במאי 1939 נפגש באקראי עם אדלר ברחוב ואדלר גילה לו כי הרשימה שנעלמה מכיסו של איליאגין נמצאת בידיו ואיים עליו כי יגלה את הרשימה לרוויזיוניסטים אם אליאגין יסרב להעיד נגד יארלובסקי.
ב-3 באפריל 1940 נתן בית המשפט את פסק דינו ובו זיכה את שני הנאשמים. נימוקי הזיכוי היו:
סיפורו של הבן
לאחר מותו של ולנטין בק עברה אשתו עם בנם אלכסנדר, שהיה אז בן שנה ושלושה חודשים, להתגורר בתל אביב. האם נישאה בשנית והילד אלכסנדר גדל בידיעה כי בעלה הוא אביו. גם שני הילדים שנולדו לאמו מבעלה השני לא ידעו על דבר על עברו. הבעל התייחס אליו כאב לכל דבר, מבלי שהילד חש שאיננו אביו.
אלכסנדר, ששמו העדכני אלכסנדר ירון, יצא בשנת 1960 להולנד להשתלם בבנקאות ולעבוד בבנק הולנדי באמסטרדם וגר שם עד שנת 1983. בשנת 1970 נדרש להציג בפני השלטונות שם תעודת לידה. הוא ביקש מהוריו לשלוח לו את תעודת הלידה ואז נתגלה לו, בהיותו בן 32, ששמו הוא למעשה אלכסנדר בק ואביו מולידו הוא ולנטין בק, שהוצא להורג בשנת 1939 על ידי אנשי האצ"ל בחשד של שיתוף פעולה עם הבריטים. הוסבר לו שלא סיפרו לו עד אז מי אביו מפני שרצו למנוע ממני את הבושה כבנו של חשוד בשיתוף פעולה. התגלית הזו הכתה אותו ואת משפחתו בהלם, אך לאור בקשות של אמו ובעלה שמר על איפוק ולא הפיץ את המידע שנתגלה לו.
אלכסנדר נתבקש על ידי אמו ובעלה לשמור את העניין בסוד, לפחות עד מות שניהם. בעלה של אמו נפטר בשנת 1981 ולפני מותו השביע אותו לא לגלות את הדבר לשני אחיו, לפחות כל עוד אמו בחיים. לאחר כמה שנים הדבר נתגלה לאחים ממקור כלשהו. הובהר להם מקריאת החומר כי המלשין היה מיכאל איליאגין והוא זה שמסר לבריטים את המזוודה ונשק.
בשנת 1983, עם שובו של אלכסנדר לישראל, הוא החליט לחקור את שורשיו ולגלות מי הם קרובי משפחתו מצד אביו ואת כל הידוע על אביו. להפתעתו מצא שהוא מכיר את רוב קרובי המשפחה שלו מצד אביו שאיתם היה בקשר כל שנות ילדותו מבלי שידע מה הקרבה שלו אליהם וסבר כי הם היו חברים של ההורים. לאחר שסיפר לקרוביו כי הוא יודע את האמת, הם הפגישו אותו עם אחיו למחצה מיכאל, בנו של ולנטין בק מנישואיו הראשונים, שחי כל השנים בנורווגיה.
קרוביו מצד אביו לא היו מוכנים לספר לו דבר אודות אביו ולנטין בק. גם אמו שהלכה לעולמה בשנת 2000 לא הייתה מוכנה לספר לו על קורותיו של האב ועל נסיבות מותו.
בשנת 2006, בהיותו כבר גמלאי, התחיל בעזרת בן דודו לחקור את הנושא, שלגביו ידע עד אז רק על כך שאביו מצא את מותו ב-22 ביוני 1939 מידי אנשי האצ"ל בחצר הבית של משפחת רטנר בקריית מוצקין. עם המידע הזה התחילו אלכסנדר ובן דודו לחפש מידע על הנושא בעיתונות ובארכיון "בית ז'בוטינסקי" ובהדרגה נפרשה בפניהם תמונת חייו ומותו של ולנטין בק.
מתוך קריאת החומר בארכיון "בית ז'בוטינסקי", שבו מצויים מסמכי תיק ההגנה של הסניגור מקס זליגמן במשפטו של יעקב קוטיק וכן מהידיעות בעיתונות על משפט קוטיק, על מותו של ולנטין בק ועל משפט רצח בני הזוג לואיס, הם הסיקו שחלה טעות אצל אנשי האצ"ל שסימנו את האיש הלא נכון כמשתף פעולה עם הבריטים, ומסקנתם הברורה הייתה שוולנטין בק לא היה המלשין, אלא להפך שימש עד הגנה במשפט קוטיק וניסה להגן על עליו.
בשנת 2009 פנה ירון באמצעות האינטרנט, בבקשה אל הציבור, לעזור לו למצוא אנשים שהכירו את ולנטין בק או זוכרים את המאורעות שהובילו למותו ובמיוחד לעזור לו לאתר מספר מעורבים בפרשה ובהם טוביה יארלובסקי, מיכאל איליגין, דוד אדלר ויוסף טונדובסקי.
ירון החל לחפש את קבר אביו ובעזרת הרבנות גילה את קברו בבית העלמין בחוף הכרמל שמעליו לא הוצבה כל מצבה.
באוגוסט 2011 הופיע סיפורו של אלכסנדר ירון במלואו במגזין "זמן חיפה". אלכסנדר ירון נפטר בשנת 2014.
הטיהור וההנצחה
כבר ב-12 במאי 1940, אחד עשר חודש לאחר הריגתו של ולנטין בק, מצא "דבר", ביטאונה של ההסתדרות הכללית, שביטא את עמדת הנהגת היישוב וארגון ההגנה לכלול את שמו של ולנטין בק ברשימת חללי המאורעות שנפלו בשנת תרצ"ט, 1939. על כך שאל דן יהב בספרו: "אם אמנם באק היה שכיר של הבולשת הבריטית, כלומר אויב היישוב היהודי, כמצוין במקורות האצ"ל מדוע שההגנה תכיר בו כחלל המאורעות וכגיבור יהודי ותכניס אותו לרשימת הנופלים היהודים על הגנת המולדת ? !"
רק כעבור 72 שנים ממותו, בעקבות חקירתו ומאמציו של בנו אלכסנדר ירון, הוכר ולנטין בק בשנת 2011 על ידי משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי כחלל פעולות איבה והונצח ב"אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה".
ראן די אם סי
Run DMC היה הרכב היפ הופ פורץ דרך במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. הלהקה הוקמה על ידי ג'וזף "די.ג'יי Run" סימונס ודריל "DMC" מקדניאלס ומאוחר יותר הצטרף אליהם ג'ייסון "ג'אם מאסטר ג'יי" מייזל. הלהקה השפיעה על התפתחות ההיפהופ במהלך שנות השמונים, עד כדי כך שהוא הצליח לפרוץ לזרם המוזיקה המרכזי. שלושת חברי הלהקה גדלו בשכונת הוליס שברובע קווינס בניו יורק, ארצות הברית.
הלהקה הופיעה בישראל ב-1998, במסגרת פסטיבל הנבואה שהתקיים ביד לשריון בלטרון.
חבר הלהקה ג'אם מאסטר ג'יי נרצח ב-30 באוקטובר 2002 מחוץ לאולפן ההקלטות בקווינס. בעקבות הרצח, הלהקה הודיעה רשמית על הפסקת פעילותה.
הסכם שיתוף פעולה מובנה וקבוע (PESCO)
הסכם שיתוף פעולה מובנה וקבוע (באנגלית:Permanent Structured Cooperation) הידוע גם בראשי התיבות - PESCO (פֵסְקוֹ) אמון על האינטגרציה הצבאית של 26 מתוך 27 מדינות החברות באיחוד האירופי (כולן למעט מלטה) במסגרת של האיחוד.
ההסכם נכנס לתוקף בתאריך 11 בדצמבר 2017 במטרה להעמיק את שיתוף הפעולה הצבאי בין מדינות האיחוד אשר חפצות בכך ולקדם פיתוח משותף של העוצמה הצבאית של האיחוד. טיבו של ההסכם שונה מהסכמים קודמים של האיחוד האירופי בכך שהליך קבלת ההחלטות הראשוני לא נסמך על הצבעת פה אחד אלא על אימוץ חלקי של תוכניות שונות במסגרת ההסכם. בניגוד להסכמים אחרים באיחוד, ההחלטות שנקבעו באמצעות מנגנון פסקו מוגדרות כמחייבות ולא כהמלצות.
תכנון
התרחבות האיחוד האירופי עם חתימת אמנת מאסטריכט יצרה מתחים חדשים בין חברות האיחוד וחוסר קוהרנטיות מנהלית של הארגון. הצורך בהמשך אינטגרציה בתחומים שונים ומשברים דוגמת וגל התרחבות חדש ב-2003/4 זירזו קריאות בתוך האיחוד לאימוץ של  יותר אשר עד עכשיו הסתמכה על הצבעות פה אחד לרוב תפקודה. ב-1997 אומצה לאיחוד אמנת אמסטרדם (1997) אשר הכניסה לאמנת מאסטריכט סעיף (סעיף מספר 31) אשר התיר למספר מדינות מצומצם (עד שליש מחברות האיחוד אשר מייצגות עד שליש ) לקבל פטור מחוק.
במישור הצבאי, אמנת מאסטריכט התחייבה על הקמה עתידית של מדיניות חוץ וביטחון, בדגש על הישענות על נאט״ו והאיחוד המערב-אירופי כגורמים העיקריים אשר יבטיחו את הביטחון באירופה. כתוצאה מכך, האמנה לא טרחה להגדיר תקציב משותף או גוף מאוחד במסגרת . המבנה הגמיש של אשר נכלל באמנה כלל סעיפים לפיהם השתתפות בארגון לא חויבה בעמידה במדדים של השקעה כלכלית ופוליטית אלה בחקיקה ועמידה בחוקי הארגון. מבנה אינקלוסיבי מסוג זה הוסב במסגרת אמנת ליסבון לתחום הצבאי עם הסכם פסקו.
אמנת אמסטרדם (1997) יחד עם אמנת ניס (2001), הרחיבה את הפרמטרים של אמנת מאסטריכט לגבי שיתוף פעולה צבאי מוגבר. האמנות אפשרו שיתוף פעולה לאחר הצבעה עם רוב מיוחד של 51% והגדירו כי שיתוף פעולה זה יופעל רק כאפשרות אחרונה ומבלי לחייב את המדינות אשר לא הצביעו בעד מלהשתתף. אמנה נוספת אשר לא אומצה לבסוף המשיכה לחייב החלטת פה אחד בנוסף להמלצה כללית לשימוש מוגבר בעתיד בהענקת פטורים, קידום תיאום ושיתוף פעולה הדדי בתחום הצבאי, הקמת סוכנות שלימים תהפוך לסוכנות ההגנה האירופית, קידום פיתוח משותף של אמצעי לחימה והתאמה של מנגנון שיתוף הפעולה לקונספט קבוצות הלחימה האירופיות.
אמנת ליסבון והפעלת מנגנון פסקו
אמנת ליסבון איגדה את רוב המנגנונים מהאמנות השונות ומהחוקה האירופית תחת סעיפים 42.6 ו-46. לאחר אימוץ האמנה החלה תקופת המתנה עקב משבר החוב האירופי וחוסר קשב כללי באיחוד בה לא נעשתה פעולה רצינית להפעלת המנגנון. משברים שונים דוגמת פלישת רוסיה לחצי האי קרים ב-2014, גלי הגירה לאיחוד עקב מלחמת האזרחים בסוריה, חוסר יציבות כללי של המזרח התיכון במסגרת האביב הערבי, שורה של אירועי טרור על אדמת אירופה, פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי ובחירת דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית הדגישו את הצורך האירופי החמור במערכת סדורה של תיאום ושיתוף פעולה צבאי אשר תהיה עצמאית ממנגנוני הביטחון של נאט״ו.
לאחר החלטה של המועצה האירופית, המנגנון הופעל רשמית ב-11 בדצמבר 2017. ההחלטה כללה את בקשת ההצטרפות של כלל החברות באיחוד מלבד הממלכה המאוחדת, דנמרק (שתצטרף ב-2023 ) ומלטה בנוסף לקביעה של סמכויות על פרויקטים, ערכי הארגון, סמכות הביקורת על תוכניות הפיתוח השונות, מערכת היחסים עם גופים שונים במסגרת, מימון הפרויקטים ושיתוף פעולה עם צד שלישי.
מבנה
העיגון החוקתי של מנגנון פסקו מעוגן בסעיפים 42.6, 44 ו-46 של, פרוטוקול מספר 10 של ובתיקונים שנעשו לאמנות על ידי אמנת ליסבון (סעיף 28).
פסקו עובד על פי עקרון לפיו מדינה אשר בוחרת שלא להשתתף בארגון אינה מחויבת בהשלכות הכלכליות או החוקיות של ארגון זה אך אין לה זכות הצבעה על מדיניותו. במידה ומדינה מעוניינת להשתתף, עליה להודיע של מועצת האיחוד האירופי, לנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון ושבקשתה תעבור שם הצבעה של רוב מיוחד. אותו הליך קיים גם כאשר ישנן קריאות לסלק מדינה מהארגון. אימוץ או ביטול של חוק כזה או אחר במסגרת הארגון תידרש להצבעה בפה אחד. קבוצות קטנות של מדינות מתוך פסקו רשאיות להתאגד למען מטרה מסוימת אשר הוגדרה על ידי המועצה האירופית. המועצה אחראית על הליך קבלת ההחלטות של פסקו, קבלה או גירוש של מדינה מפסקו, תיעדוף פרויקטים, מימון ואישור של פרויקטים חדשים ובקרה על פרויקטים קיימים.
המזכירות הכללית של פסקו מורכבת מגורמים אשר הושאלו משירות החוץ האירופי, ושל סוכנות ההגנה האירופית. המזכירות אמונה על תקשורת בין האיחוד האירופי וכלל גורמי פסקו.
=== מדינות משתתפות ===
שם קוד מ.ל.א.ך
שם קוד מ.ל.א.ך (באנגלית: The Man from U.N.C.L.E) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2015 בבימויו של גאי ריצ'י, אשר מבוסס על סדרת טלוויזיה משנות ה-60 של המאה ה-20 בשם זה שנוצרה על ידי איאן פלמינג, נורמן פלטון וסאם רולף. הצגת הבכורה באנגליה הייתה ב-7 באוגוסט 2015 ובארצות הברית ב-14 באוגוסט.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והכניס יותר מפעם וחצי ההשקעה בו.
עלילה
בברלין של 1963, נפוליאון סולו (הנרי קאביל) היה חייל בצבא הכיבוש האמריקאי בגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה, נתפס כשניהל סחר שוק שחור וגנבות ובמקום לשבת בכלא, גויס ל-CIA. הוא נשלח למזרח ברלין לפגוש את גאבי טלר (אלישיה ויקנדר), מכונאית רכב ובתו של אודו טלר (כריסטיאן ברקל) מדען טילים נאצי שגויס לעבוד לטובת ארצות הברית על פיתוח נשק גרעיני לאחר המלחמה. האבא נעלם ובתו, שלא ראתה אותו מאז סיום המלחמה משתכנעת לבוא עם סולו, הם נמלטים מאיליה קוריאקין (ארמי האמר), סוכן ק.ג.ב. ועוברים את החומה.
למחרת פוגש סולו את המפעיל שלו, סנדרס (ג'ארד האריס), שמספר לו שהדוד של גבי, רודי טלר (סילבסטר גרוט ), עובד בחברת ספנות שבבעלות אלכסנדר (לוקה קלבאני ) וויקטוריה (אליזבת דביקי) וינצ'יגוורה, זוג עשיר של אוהדי נאצים שמתכוונים להשתמש באביה של טלר לבנות נשק גרעיני פרטי משלהם ולמכור אותו.
במהלך הפגישה הסתבר לסולו כי בגלל הסכנה לעתידו של העולם אם ייעשה שימוש בפצצה זו, החליטו ה-CIA וה-KGB לשלב כוחות ולפעול ביחד לניטרול הסכנה. לכן יהיה על סולו לשתף פעולה עם קוריאקין לניטרול הסכנה.
קוריאקין מקבל הנחיות לא להגיב להצקות והטרדות ולא להפגין את כוחו ולכן מאפשר לזוג פושעים לגנוב את שעון היד שלו, מזכרת מאביו שמת בגלות בסיביר. באירוע ספורט מוטורי המאורגן ומקודם על ידי הזוג וינצ'יגוורה, סולו מפלרטט עם ויקטוריה בשאיפה לשאוב מידע על אביה של גבי. קוריאקין במקביל מגלה עקבות רדיואקטיביים המעידים על כך שפרויקט הפצצה עומד בפני סיומו.
סולו וקוריאקין פורצים למספנה של וינצ'יגוורה, שם הם מתגלים ומתפתח מרדף אחרי קוריאקין. סולו וקוריאקין מצליחים לחזור לבית המלון ולהיכנס לחדריהם דקות ספורות לפני שוויקטוריה החושדת באה לבדוק האם היו הם אלו שפרצו למספנה.
וויקטוריה וסולו מבלים את הלילה ביחד. למחרת, ויקטוריה מסממת את סולו, והוא נלקח למחסן סמוך לעינויים על ידי רודי. קואיאקין מציל את סולו, סוחט מרודי את המידע שהנשק מוחבא באי מבוצר, שם טלר כבר התאחדה עם אביה.
אודו מנסה לחבל בפצצה, אך ויקטוריה שמה לב, מונעת זאת והורגת את אודו. בינתיים פונה אלכסנדר וברלי (יו גרנט), סוכן MI6 בכיר אל סולו וקוריאקין ומגלה להם שטלר היא סוכנת ה-MI6 שפועלת תחתיו. וברלי וחייליו עוזרים לסולו וקוריאקין לחדור לאי המבוצר של וינצ'יגוורה, אלכסנדר מנסה להימלט עם ראש נפץ אך הם הורגים אותו ומגלים שזה היה ראש נפץ דמה ושראש הנפץ האמיתי נמצא בספינה, עם ויקטוריה שמתעתדת למסור אותו לרוכשים. סולו יוצר קשר עם הספינה ומחזיק את ויקטוריה מספיק זמן בשידור על מנת שאפשר יהיה לאכן את הספינה. הם משתמשים בתכונת ביות שיש לראש הנפץ, משמידים את הספינה עם הפצצה וגם ויקטוריה נהרגת.
קוריאקין וסולו מתעמתים על השליטה בדיסק עם מידע על המחקר של אודו, אולם משמידים אותו על מנת למנוע מאחת המעצמות שליטה במידע ועליונות במירוץ החימוש.
וברלי מודיע להם ולטלר כי הם עוברים להיות צוות מיוחד בשם מ.ל.א.ך ושמשימתם הבאה היא באיסטנבול.
ניסים חיים משה מזרחי
הרב ניסים חיים משה מזרחי, (סביבות שנת ה'ת"ן (1690) - ד' בתמוז ה'תק"ט - 9 ביוני 1749), מרבני ירושלים במאה ה-18, כיהן בתפקיד הראשון לציון בשנים ה'תק"ה (1745) - ה'תק"ט (1749).
ביוגרפיה
נולד בירושלים ליוסף מזרחי, ראש השוחטים בעיר. הוא צאצא למשפחת ברוך מזרחי. התייתם בגיל צעיר, וגידל את אחיו הרב ישראל מאיר מזרחי (מחבר הספר פרי הארץ), יחד הם למדו בישיבת בית יעקב. לימים אחיו התחתן עם בתו והפך לחתנו. אשתו הראשונה נפטרה בתצ"ח, והשנייה בתק"ה..
נאסר פעמיים פעמים בידי השלטונות העות'מאניים, ככופר נפש על חובות היישוב היהודי בירושלים. ואז הוסיפו לו עוד שני שמות על שמו המקורי משה, תחילה חיים, ואחר כך ניסים.
בשנת ה'תק"ה מונה לכהן כראשון לציון. הוא מילא תפקיד זה כארבע שנים, עד לפטירתו.
הוא ובית דינו תיקנו מספר תקנות, ובכללן תקנה האוסרת על גברים לא נשואים בגילאים 20–60 לגור בירושלים.
נפטר ביום שישי, ערב שבת פרשת חקת, ד' בתמוז ה'תק"ט, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, סמוך לאחיו רבי ישראל מאיר ולקבר רבי חיים בן עטר. בתקופת השלטון הירדני במקום אירעו מספר תאונות בסמוך למקום קבורתם, בעת ניסיונות ליישור השטח לצורך הכשרת מגרש חניה במקום, דבר שגרר את הפסקת העבודות, בשל אמונת העובדים שם בקדושת המקום.
אחד מתלמידיו הוא הרב יונה נבון.
הרב יצחק הכהן רפפורט כיהן אחריו כראשון לציון.
חיבוריו
שאלות ותשובות "אדמת קודש" - שני חלקים של שו"ת וחידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך, בחיבור משא ומתן הלכתי עם רבני ירושלים ורבנים מקהילות אחרות. (חלק א' נדפס בחייו בקושטא (1742), חלק ב' נדפס אחרי מותו בשלוניקי, על ידי בנו הרב יוסף פנחס, (1756)).
ניצה בלזר
ניצה בלזר בן מנחם, היא שחיינית עבר ישראלית, אלופה (1966) ושיאנית ישראל במשחה ל-200 מטר פרפר (1966–1969).
ביוגרפיה
בלזר נולדה וגדלה בתל אביב. היא התאמנה בקבוצת הפועל תל אביב, בהדרכתו של נלו בילדרמן ואחר כך עם רובי לדנר.
אלופה ושיאנית ישראל
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בתחילת אוקטובר 1966 זכתה בלזר במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:19.6 דקות, אחרי דורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:18.4 דקות) ולפני שלומית ניר מהפועל אילת השחר (1:19.8 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה למרחקים ארוכים שנערכה בבריכת גלית בתל אביב היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 3:03.0 דקות, לפני דורית זלץ (3:14.0 דקות) ודפנה תמרי מברית מכבים עתיד (3:25.2 דקות), שיפור לשיא בן ה-3 שנים של נורית שלו מהפועל נווה איתן (3:07.3 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:26.6 דקות, אחרי שלומית ניר (6:21.2 דקות) ולפני דורית זלץ (6:39.0 דקות).
1967
באליפות ישראל בשחייה למרחקים ארוכים שנערכה בסוף ספטמבר 1967 זכתה בלזר במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי איבונה טוביס מהפועל חיפה (5:58.9 דקות) ושלומית ניר (6:05.6 דקות). חודש לאחר מכן, באליפות ישראל הכללית היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.8 דקות, אחרי איבונה טוביס (1:12.5 דקות) ודורית זלץ (1:14.9 דקות).
בצליחת הכנרת התשיעית שנערכה בסוף אוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:33:32.0 שעות, אחרי איבונה טוביס (2:20:12.0 שעות) ולפני גבי קולמן ממכבי חיפה (2:35:56.0 שעות).
1969
בתחרות שנערכה בז'נבה שווייץ ביולי 1969 קבעה בלזר במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:57.0 דקות. שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן בסוף יולי אותה שנה היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:55.1 דקות.
מאמנת שחייה
לאחר שפרשה משחייה תחרותית החלה בלזר לאמן שחייה בקבוצתה הפועל תל אביב ובקבוצת אס"א תל אביב.
חיים אישיים
בלזר מתנדבת בעמותת עלם.
אליפות אירופה באתלטיקה 2018
אליפות אירופה באתלטיקה ה-24 נערכה באצטדיון האולימפי בברלין שבגרמניה, בין ה-6 באוגוסט ל-12 באוגוסט 2018.
בריטניה זכתה במירב המדליות בפעם הרביעית בתולדותיה (1950, 1998 ו-2014), עם 7 מדליות זהב ו-18 מדליות בסך הכל. שנייה בדרוג סיימה פולין עם 7 מדליות זהב ו-12 מדליות בסך הכל. שלישית בדירוג סיימה גרמניה המארחת עם 6 מדליות זהב ו-19 מדליות בסך הכל.
תהילים פ'
תהילים פ' הוא המזמור השמונים בספר תהילים. (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-79 במספר)
סוגת המזמור וזמנו
מזמור פ' הוא מזמור מלך. במזמור משולבים זיכרונם של אירועים היסטוריים בתולדות עם ישראל, כיבוש הארץ וזאת לפי תיאורה של הגפן המתפשטת לכל עבר וכובשת כל חלקה טובה, בפסוקים ט'- י':, ונכתב בזמנו של דוד המלך. יש הטוענים כי מזמור זה נכתב אודות מלחמת אבן העזר ונפילת ארון הברית בידי הפלשתים, בה נחרבה שילה. זאת עולה מהמזמור המזכיר את בניה של רחל, אפרים, בנימין ומנשה וממשיך בתיאור תבוסת בני ישראל ותחינת המשורר שיציל את עמו.
המלבי"ם טוען כי מזמור זה נכתב בימי עזרא ונחמיה: בתרגום השבעים נכתב בכותרת המזמור : "על האשורי". ייתכן ותהילים פ"ט מתאר את ימיה האחרונים של ממלכת יהודה עושה שימוש במשל המופיע במזמור זה. אך לא ברור בכמה קדמה כתיבתו של מזמור זה למזמור פ"ט אך מהכתוב עולה שהוא קדם לימי חורבן ממלכת ישראל וזאת כי אין במזמור תיאור של גלות ומעבר לכך המשורר מתפלל לה' שילחם בעד עמו.
כותרת המזמור
בנוסף למזמור זה התבנית "אֶל-שֹׁשַׁנִּים". מופיעה בשינוי קל: "עַל-שֹׁשַׁנִּים" במזמור מ"ה ומזמור ס"ט. ייתכן והכוונה לכלי נגינה. המונח "עֵדוּת" מעיד על סיווגו של המזמור מבחינת תוכן או סוגה ספרותית או מוזיקלית.
תוכן המזמור
מזמור זה מביע את תפילתו של עם ישראל כאשר אויבי ישראל כובשים את הארץ ומחריבים אותה. בעל המזמור מזכיר את חסדו של האל שהוביל את עמו במדבר בזמן יציאת מצרים ווהנחיל להם את הארץ. המשורר מתלונן כי ה' עזב את עמו ומתחנן שישוב ויושיע את העם. המשל במזמור מדמה את העם לגפן אשר ה' נטע אותה. ייתכן כי המשורר רומז לברכת יעקב ליוסף וזאת כי המשורר מתפלל בעד בית יוסף, וזאת על פי הפתיחה: "נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף".
יציאת מצרים וכיבושה של הארץ שזורים במזמור בתיאור מצוקתו של העם בהווה עם היכנסו לארץ והתמודדותו עם אויביו: המשורר משתמש בדימויים אלה גם כשהוא מבקש את הצלתו מה':. הניסים שחולל ה' מתוארים באמצעות דימויים המסבירים את שליטת האל בטבע.
המזמור בתרבות
היצירה Du Hirte Israel, höre, רי"ב 104, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. הקנטטה נפתחת בפסוק ממזמור זה: "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה! נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף, יֹשֵׁב הַכְּרוּבִים" וממשיכה בתיאור התלות של המאמין ברועה. החלק האחרון הוא פרפרזה על תהילים כ"ג.
קריסטל (קומיקס)
קריסטל (באנגלית: Crystal, גביש) היא דמות בדיונית של גיבורת-על חייזרית, המופיעה בחוברות הקומיקס "ארבעת המופלאים" ביקום מארוול של מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #45 מדצמבר 1965, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
את דמותה של קריסטל בסדרת הלייב אקשן "הבלתי אנושיים" מגלמת השחקנית איזבלה קורניש.
ביוגרפיה בדיונית
קריסטל הוא קיצור שמה של קריסטליה אמקוולין, בתם השנייה של התזונאים הבלתי אנושיים קוולין ואמבור. אביה קוולין היה אחיה של רינדה, אשתו של אגון מלך הבלתי אנושיים - מה שגרם לקריסטל ולמשפחתה להיחשב כחלק ממשפחת המלוכה. היא נחשפה למוטגן ערפילי טריגן, אך בניגוד לבלתי אנושיים דוגמת טריטון וגורגון הטריגנסיס לא השפיע על המראה הפיזי שלה. שנים לאחר מכן, גורגון החזיר את אחותה של קריסטל, מדוזה, לאטילאן. קריסטל נפגשה עם הלפיד האנושי וטעתה לחשוב שהוא בלתי אנושי, והשניים החלו מערכת יחסים רומנטית שהופסקה. בעת שסוזן סטורם הייתה בהריון עם פרנקלין ריצ'רדס, קריסטל הצטרפה כמחליפה לקבוצת ארבעת המופלאים. היא הביסה לבדה את מכשף, אך נאלצה לחזור לאטילאן כאשר נפגעה מזיהומי כדור הארץ. בדרך לאטילאן היא נקלעה למארב של דיאבלו והפכה לכלי משחק בידו, אך השתחררה. היא נפגשה עם המוטאנט קוויקסילבר, הפצוע קשה לאחר קרב נגד זקיפי הסנטינל.
היא הביאה את קוויקסיבר לאטילאן, טיפלה בו והשניים חלקו מערכת יחסים רומנטית. כאשר הלפיד האנושי גילה על זה, הוא נאבק בקוויקסילבר ולאחר הקרב העדיף לסיים את יחסיו עם קריסטל. קריסטל וקוויקסילבר התחתנו, וזאת הייתה הפעם הראשונה בה בלתי אנושי התחתן עם לא בלתי אנושי. היא הרתה לקוויקסילבר בת בשם לונה, מוטאנטית לכאורה שקריסטל בחרה לה לחשוף לערפילי טריגן. בשל מזגו החם של קוויקסילבר שהוחמר על ידי מקסימוס, יחסיהם של קוויסילבר וקריסטל הידרדרו. קריסטל עזבה את קוויקסילבר ואטילאן וחזרה לארבעת המופלאים יחד עם בתה. היא קיוותה לחדש את יחסיה עם הלפיד, אך הוא היה נשוי לליג'ה - סקרול המתחזה לאלישיה מאסטרס. היא החלה רומן עם גבר אחר, שבסופו חזרה לאטילאן בגלל סיבוכיהם של מדוזה וחזיז שחור. באטילאן, היא השלימה עם קוויקסילבר. לאחר שקראה לעזרת האוונג'רס, היא הצטרפה לשורותיהם ועברה לאחוזת האוונג'רס עם לונה והמטפלת מרילה. היא התאהבה באביר השחור, אך מאוחר יותר התאחדה עם קוויקסילבר. בשורות האוונג'רס, היא הקריבה את עצמה ולכאורה נהרגה כדי להשמיד את אונסלוט, אך התגלתה חייה יחד עם שאר הגיבורים ביקום כיס שנוצר על ידי פרנקלין ריצ'רדס.
כאשר קוויקסילבר הרכיב את אבירי ונדגור שנוצרו על ידי הוד התפתחותו, הוא נתקל בגיבורים להשכרה של האביר השחור ונלחם בו על חיבתה של קריסטל. ממורמרת, קריסטל נפרדה מקוויקסילבר. לאחר שאיבד את כוחותיו באירועי "בית אם", קוויקסילבר נפל מגג ונפצע קשה. הוא הובא לאטילאן על ידי קריסטל לקבלת סיוע רפואי, גנב את גבישי טריגן כדי לשחזר את כוחותיו וחשף את לונה לגבישים. במלחמה בין הבלתי אנושיים לארצות הברית, קריסטל איפשרה לחזיז שחור להכות את קוויקסילבר, נראה כי הם התגרשו. במהלך פלישת גזע הסקרול, הבלתי אנושיים ניסו לכרות ברית עם הקרי כדי לחלץ את חזיז שחור. רונאן המאשים הסכים, אך רק בתנאי שקריסטל תהיה כלתו. למרות התנגדותה של קריסטל, מדוזה הסכימה. בכוונה להפיל את תקשורת הסקרול, קריסטל ומדוזה הסתננו לשבט הנשים הלוחמות של ת'נדרה.
נישואיהם של קריסטל ורונאן נמשכו גם לאחר השתלטות הבלתי אנושיים על הקרי. במהלך "מלחמת המלכים", קריסטל נפגשה עם גיסתה לשעבר פולאריס וטקס החתונה של קריסטל ורונאן נקטע כאשר המשמר הקיסרי של השי'אר תקף בפקודת וולקן. רונאן כמעט ונהרג, ובעת שביקרה אותו, קריסטל עזרה בטעות בליכוד הקרי כאשר הפגינה חמלה לקרי פשוטים שנפצעו. בעקבות כך, מספר קרי התייחסו אליה כ"נסיכת העם". כאשר חזיז שחור התכוון לפוצץ פצצת טריגן שתגרום לכל הגלקסיה להפוך לבלתי אנושיים, קריסטל עצרה בעדו, ביטלה את הטריגנסיס של הערפילים וטענה שזה יגרום יותר נזק מתועלת. לאחר שחזיז שחור הודה בחכמתה, הוא נקלע לעימות עם וולקן. הפצצה, כעת מטען חבלה פשוט, הרגה את חזיז שחור ווולקן ופתחה קרע בזמן-חלל ליקום הסרטן. במשך תקופה מדוזה החליפה את מקומו של חזיז שחור בשלטון, עד שהתגלה כי הוא שרד את הפיצוץ וחזר. הוא פסק כי הבלתי אנושיים יחזרו לכדור הארץ, ועל קריסטל היה לבחור האם תעזוב או תישאר עם רונאן. למרות שנשארה אתו, היא נראתה בהמשך עם משפחת המלוכה.
חסוס טרינדאדה
חסוס אמיליאנו טרינדאדה פלורס (בספרדית: Jesús Emiliano Trindade Flores; נולד ב-10 ביולי 1993) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר האחורי והמגן בפניארול.
ויקטוריה'ס סיקרט
ויקטוריה'ס סיקרט (באנגלית: Victoria's Secret) היא חברה אמריקאית לייצור והפצת מוצרי הלבשה תחתונה, הגדולה ביותר בארצות הברית.
החברה ידועה בקטלוגים המעוצבים שלה ובתצוגות האופנה השנתיות שלה בה מוצגות המלאכיות של ויקטוריה'ס סיקרט, הלא הן דוגמניות שבמהרה הופכות לדוגמניות-על בקנה מידה עולמי, בזכות המעמד והפרסום מהחברה. היא גם ידועה בהשפעתה התרבותית על היחס של החברה למוצרי הלבשה תחתונה, למשל בכך שהדגישה הלבשה תחתונה "סקסית" כמוצר אופנה מיינסטרימי, והגברת הקבלה החברתית של צרכנות יומיומית במוצרים אלו.
היסטוריה
החברה נוסדה על ידי איש העסקים האמריקאי רוי ריימונד ב-12 ביוני 1977, לאחר שלא הרגיש בנוח בחנויות ההלבשה התחתונה כשרצה לקנות מוצרים עבור אשתו. ב-1982 הוא מכר את החברה במיליון דולר לאיש העסקים האמריקאי-יהודי, לסלי וקסנר, מבעלי חברת הטקסטיל דה לימיטד. ריימונד התאבד ב-1993 לאחר ביצוע השקעות כושלות.
ויקטוריה'ס סיקרט המשיכה לשגשג, ומכירותיה בשנת 2012 הסתכמו ביותר מ-6 מיליארד דולר. החברה מוכרת הלבשה תחתונה לנשים, בשמים וקרמים, ומוצרי יופי בכ-1,000 חנויותיה ברחבי ארצות הברית והעולם, וכן באמצעות קטלוגים ואתר האינטרנט שלה.
הפועל ירושלים (כדורגל)
הפועל ירושלים היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר ירושלים, המשחקת בליגת העל. המועדון הוקם בשנת 1926 והוא נמנה עם המועדונים הוותיקים ביותר בליגה הבכירה בארץ ישראל כשהשתתף בעונת הבכורה (1931/1932). הישג השיא של הקבוצה הוא זכייה בגביע המדינה ומקום שלישי בליגה הראשונה ב-1973.
כמחאה על האופי הניהולי של קברניטי המועדון בקבוצת הפועל ירושלים מאז שנות ה-90, הוקם בשנת 2007 מועדון הכדורגל הפועל קטמון ירושלים על ידי מועדון האוהדים של הפועל ירושלים, שהיה למועדון הכדורגל הראשון בישראל הנמצא בבעלות אוהדיו. המועדון היה קרוי על-שם מגרש קטמון ששימש בעבר את הפועל ירושלים. הפועל קטמון ירושלים התקיימה במקביל להפועל ירושלים במשך 12 עונות (2007–2019), עד שבשנת 2019 פורקה קבוצת הפועל ירושלים המקורית עקב בעיות תקציביות, ובאוגוסט 2020 רכשה הפועל קטמון ירושלים את הזכויות על השם "הפועל ירושלים" והיא הפכה להפועל ירושלים, וכך בסופו של התהליך הגיעה לידי מועדון האוהדים.
כיום המועדון נמצא בבעלות אוהדיו ומנוהל על ידי ועד מנהל המונה שבעה חברים, מתוכם ארבעה הם נציגי האוהדים, אשר נבחרים מדי שנה בבחירות דמוקרטיות בין כלל חברי עמותת קטמון מועדון אוהדים, מתוכם בוחר הוועד את היו"ר. אל שלושת המקומות הנותרים העמותה יכולה להזמין גורמים התורמים לקבוצה למשך אותה עונת משחקים.
צבעי הקבוצה הם אדום ושחור. עד שנות ה-80 שיחקה הקבוצה במגרש קטמון ובאצטדיון ימק"א, והחל משנות ה-90 היא משחקת באצטדיון טדי.
השנים הראשונות
אגודת הפועל ירושלים נוסדה ב-1926. בשנת 1929 היו לאגודה שתי קבוצות כדורגל בירושלים, שמנו בסך הכל 30 חברים. בשנותיה הראשונות קיימה הקבוצה מספר משחקים מול הפועל חיפה והפועל תל אביב. בשנת 1929 זכתה הקבוצה בגביע עיריית ירושלים, לאחר שניצחה את המשטרה הבריטית וסנט ג'ורג' בפתיחת עונת 1931/1932 הובסה 0–8 על ידי יריבתה העירונית מכבי חשמונאי ירושלים, במשחק שהיה הראשון בתולדות ליגת ארץ ישראל בכדורגל, בעונה זו גם סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה (אך לא ירדה עקב חוסר בקבוצות בתקופה זו). בהמשך העשור המשיכה הקבוצה לסיים במקומות האחרונים בליגה ואף ירדה לליגה ב' כשזו הוקמה. בשנות ה-40 דשדשה בין הליגה הבכירה לליגת המשנה והישג השיא של המועדון היה המקום השלישי במחוז ירושלים של עונת 1941/1942. בשנת 1943 העפילה הקבוצה לגמר גביע המלחמה, לאחר ניצחון טכני על בית"ר תל אביב.
לאחר הקמת מדינת ישראל שיחקה הקבוצה בתחילה בבית ירושלים והדרום ב"ליגה המיוחדת" שהוקמה (ליגת המשנה) לעונת 1949/1950, סיימה במקום הראשון ונשארה בליגה השנייה לעונה הבאה, בבית הדרום, שם סיימה במקום הרביעי בעונת 1951/1952. בשנים הבאות סיימה הקבוצה במקומות השלישי והרביעי וכשלה בניסיונותיה להעפיל לליגה הבכירה. בשנים אלה, כונתה הפועל ירושלים "הקבוצה האפורה", בשל יכולתה הנמוכה. במאי 1955 עבר מגרשה הביתי של הקבוצה מאצטדיון ימק"א למגרש קטמון.
העפלה לליגה הבכירה
בעונת 1956/1957 סיימה במקום השלישי בליגה הסדירה, ולאחר מכן במקום השני בפלייאוף העלייה ללאומית – מה שגרם להעפלה היסטורית של הקבוצה לליגה הבכירה לראשונה בתולדות המועדון מאז שירד בשנות ה-30. בשנת 1958 העפילה הפועל ירושלים לגמר גביע העשור לאחר שהביסה את מכבי חיפה ובני יהודה תל אביב; בסיקור הגמר, ציין עיתון "דבר" לשבח את מרדכי בנבנישתי, ואת בלם הקבוצה מרדכי חניני. בשנתיים הראשונות בליגה הבכירה סיימה הקבוצה במקום העשירי. בעונת סיימה במקום הרביעי – הגבוה ביותר בו סיימה עד אז. במהלך תקופה זו הייתה הפועל לקבוצה המובילה של העיר ירושלים, ביחס לבית"ר שדשדשה בין הליגה הראשונה לשנייה. בתחילת שנות ה-60 סיימה הקבוצה במקום השביעי והשישי בליגה. בעונת 1963/1964 הייתה הקבוצה מרחק פסע מירידה, אך ניצלה וסיימה במקום ה-14 שהשאיר אותה בליגה. בעונות הבאות נאבקה נגד הירידה וסיימה במקום ה-13, וה-12. בעונה הכפולה של 1966/1968 סיימה הקבוצה במקום השישי. בסיום אותה העונה, היריבה העירונית, בית"ר העפילה לליגה הבכירה, והדרבי הירושלמי חזר לליגה הבכירה. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום השישי פעם נוספת, וגם בעונה שלאחר מכן שמרה על מיקומה. באותה תקופה, הפעילה הפועל מספר קבוצות בת בליגה ג'.
שנות ה-70: עונת שיא וירידת ליגה
שנות ה-70 נפתחו עבור הפועל ירושלים במקום השביעי והשמיני בליגה. עונת 1972/1973 סומנה כעונה המוצלחת ביותר עבור הקבוצה מאז ומעולם כאשר הישגה הגדול ביותר היה הזכייה בגביע המדינה בעונה זו, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על הכח רמת גן (זאת לאחר שהפסידה בגמר שנה קודם לכן 1:0, להפועל תל אביב). משחק הגמר מול הכח התקיים באצטדיון בלומפילד, בנוכחות רוב מוחלט של אוהדי הפועל ירושלים. את השערים במשחק כבשו הקשר נחום תא-שמע והחלוץ ציון תורג'מן. הגביע הונף על ידי הקפטן צבי סינגל, שהיה לאחד מסמלי הקבוצה, יחד עם אלי בן רימוז', מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 106 שערים. גם בליגה הגיעה הקבוצה להצלחת שיא כאשר סיימה הקבוצה באותה עונה במקום השלישי בליגה, הגבוה בתולדותיה אי פעם, כאשר רק הפועל תל אביב והאלופה הכח רמת-גן הקדימו אותה בטבלה.
עונה לאחר מכן חוותה הקבוצה נפילה כאשר נאבקה על מקומה בליגה העליונה פעם נוספת, אך שרדה במחזורים האחרונים וסיימה במקום ה-11. עונה לאחר מכן סיימה במקום החמישי בליגה, אך ב1975/1976 שוב נאבקה על הירידה וסיימה במקום ה-13, נקודה אחת בלבד מעל הקו האדום שהיה מוריד אותה לליגת המשנה. בהמשך המשיכה הקבוצה לדשדש במקומות נמוכים בטבלת הליגה הבכירה, כאשר אט אט יריבתה העירונית צוברת הצלחות בדמות 2 גביעי מדינה וסיום במקומות גבוהים בטבלה, מה שהצביע על שינוי ההגמוניה בעיר – לטובת בית"ר. בעונת 1978/1979 הפועל ירושלים סיימה במקום ה-15, וירדה לליגת המשנה, לראשונה מאז 1957. באותה עונה התמודדה הקבוצה עם גירעון של כ-1.8 מיליון לירות וקיבלה סיוע כספי מן ההסתדרות. בסופה, פרש אלי בן רימוז' ממשחק כדורגל פעיל.
שנות ה-80 וה-90: הפיכה בהגמוניה העירונית וירידת מעמד
ב-1995 נרכשה הקבוצה על ידי הקבלן יוסי סאסי, שמינה את עמיתו, ויקטור יונה, ליו"ר. המועדון אמנם עלה ליגה בעונת 1995/1996, ואף הגיע לגמר גביע המדינה בשנת 1998, לאחר ניצחונות על מחזיקת הגביע היוצאת הפועל באר שבע והפועל תל אביב. בגמר הפסידה הפועל למכבי חיפה בתוצאה 0–2, לאחר הארכה. למשחק באצטדיון רמת גן הגיעו כ-8,000 אוהדי ירושלים. ברם, שלהי שנות התשעים עמדו בסימן מאבקי ירידה בליגה.
שנות ה-2000: ליגות נמוכות וחוסר שקט ניהולי
בעונת 1999/2000 ירדה הקבוצה מליגת העל לליגה הלאומית, ולאחר שנה אף התדרדרה לליגה הארצית (הליגה השלישית). החל מעונה זו, המשיכה הקבוצה לדשדש בין הליגה השנייה והשלישית. בעונת 2002/2003 החמיצה ירושלים, תחת אימונו של מישל דיין, את העלייה לליגת העל במחזור האחרון, לאחר שהקבוצה נזקקה לניצחון במשחק חוץ מול הפועל רעננה, אך סיימה בתיקו 0-0. המשחק היה שיאה המאכזב של עונת שיא בעיני האוהדים, ואף זכה בפי תומכיה לכינוי "טראומת רעננה".
ב-11 בדצמבר 2006, פסק השופט בדימוס ורדי זיילר כי על הצדדים לחלק את הבעלות על הקבוצה באופן שווה, כאשר נשיא הקבוצה יהיה יוסי סאסי ושם הקבוצה יחזור להיות "הפועל סא.ד.ר. ירושלים" (על שם חברת הבניה של סאסי). כמו כן יחויב יונה להחזיר את הכספים שהעביר מהקבוצה לבני משפחתו ולכסות את כל החובות של הקבוצה (המוערכים בכ-7–8 מיליוני שקלים), כאשר אם לא ימלא אחר חובות אלו יילקחו ממנו אחוזיו בקבוצה וימכרו לגורם שלישי. עד לפירוקה ב-2019 יונה עדיין החזיק באחוזיו בקבוצה.
בעונת 2006/2007 ירדה הפועל ירושלים לליגה הארצית, ושוב, שהתה בה רק עונה אחת מוצלחת וחזרה לליגה הלאומית.
לאחר מספר שנים בהן ניסו האוהדים, ללא הצלחה, למצוא משקיע חדש שירכוש את הקבוצה מידי יונה וסאסי, לקראת סוף עונת נוהלה הקבוצה על ידי קבוצת ניהול שבין אנשיה נמנו בני סיוון, סימו טובול ורמי לוי. כוונותיהם של המשקיעים לטווח הארוך לא היו ברורות ובסוף העונה הופסקה השקעתם במועדון.
בחודש מאי 2007 ניסתה חברה שהוקמה על ידי אוהדים לרכוש את הקבוצה בעצמה, בדומה לקבוצות אחרות בבעלות אוהדים. עם זאת הדבר לא יצא לפועל. יוסי סאסי סירב למכור את חלקו ונציגי האוהדים סירבו לקבל לרשותם את הקבוצה כל עוד לוויקטור יונה או ליוסי סאסי יש יד בנעשה בקבוצה, וחובותיה אינם מכוסים, שכן חובות כאלו לא איפשרו תכנון ארוך טווח. כך לטענתם, לא ניתן לקדם את הקבוצה. לבסוף הוחלט על הקמת קבוצה בבעלות האוהדים ששיחקה בשם "הפועל קטמון ירושלים".
בעונת עזב ויקטור יונה את הפועל ירושלים, וניהולה עבר לקבוצת ניהול חיצונית, בראשות רביב צחי. מלבד ההצלחה בפן המקצועי (עליית הקבוצה לליגה הלאומית), בעונה זו דיווחה קבוצת הניהול על צמצום חובות מהעבר בכ-2.5 מיליון שקלים. עם זאת בתום העונה הודיע רביב צחי על התפטרותו מהקבוצה והוחלף בידי קבוצת ניהול בראשות צחי בזיז ואופיר קורץ.
בעונת 2009/2010 סיימה ירושלים במקום הלפני האחרון וירדה פעם נוספת לליגה השלישית (שבעקבות שינוי מבנה הליגות הפכה לליגה א').
שנות ה-2010: מאבק בין הקבוצות, ופירוק הפועל ירושלים
במהלך נתקלה הפועל ירושלים בסכנת הפסקת פעילות בגלל חוב של 70 אלף שקל שלא שולם על ידי סאסי בתחילת העונה. בסיום העונה רשמה הפועל ירושלים את הרגע השפל הגדול בתולדותיה, כאשר ירדה לליגה ב' (הליגה הרביעית) לאחר הפסד ביתי להפועל מגדל העמק במחזור הלפני האחרון. הקבוצה לא נרשמה לעונת המשחקים 2019/2020 בליגה ב' ובשל אי עמידה בתנאי ההתאחדות לכדורגל פעילותה הושהתה, והמועדון למעשה חדל מלהתקיים בתור מועדון כדורגל בוגרים. ב-26 בפברואר 2020 החליט בית המשפט המחוזי בירושלים על פירוק העמותה אשר ניהלה את הפועל ירושלים.
2007–2020: הפועל קטמון ירושלים
בהפועל ירושלים עצמה מתחו ביקורת על המהלך, וחלק מאוהדיה טענו שאוהדים אמיתיים לא נוטשים קבוצה, גם כשמצבה בכי רע. עד לתחילת עונת הבכורה של הקבוצה, עונת, נמכרו כ-1,000 מנויים. למאמן הקבוצה מונה מירו בן שמעון. למשחק הבכורה של הקבוצה, שנערך ב-19 באוקטובר 2007 באצטדיון בגבעת רם, הגיעו כ-3,000 אוהדים, והוא הסתיים בניצחון 2–1 על הפועל נחלת יהודה. בתחילת העונה נתקלה הקבוצה בבעיות מנהליות אחדות שמנעו ממנה לערוך את משחקי הבית שלה בירושלים והיא נאלצה לשחק במגרשים אחרים, אך לאחר מכן התאפשר לה לקיים את משחקיה באצטדיון טדי העירוני. הקבוצה העפילה לסיבוב ז' של גביע המדינה, הודחה בו על ידי מכבי עירוני קריית אתא מהליגה הארצית, וסיימה את העונה במקום השני, במרחק נקודה מהמקום הראשון המוביל לליגה הארצית.
במהלך עונת הוחלף בן שמעון על ידי מאיר כהן, לאחר שגם במהלך עונה זו לא יצרו שותפות בבעלות על הפועל ירושלים עם יוסי סאסי ובשל מחלוקות עם אנשי מבשרת בהנהלת המועדון המאוחד, החליטו האוהדים להקים קבוצה חדשה בליגה ג' בשם "הפועל קטמון ירושלים" ובכך לפרק את השותפות עם הפועל מבשרת ציון ואת חברת "קטמון ייזום מפעלים בע"מ" ולהקים קבוצה חדשה בבעלות עמותה שהקימו בשם "קטמון מועדון אוהדים". ליאור זדה מונה למאמן, שהוביל את הקבוצה להעפלה לליגה ב' בסיום עונת.
קארוי אטווש
קארוֹי אֶטוֶוש "ראצקֶווי" (בהונגרית: "Ráczkevi" Eötvös Károly,  11 במרץ 1842 מזהסנטגיירג' – 13 באפריל 1916 בודפשט) היה עורך דין, פוליטיקאי וסופר הונגרי, אחד מעמודי התווך של חיי התרבות בבודפשט בסוף המאה ה-19. אטווש כיהן כחבר בפרלמנט של הונגריה בימי השלטון האוסטרו-הונגרי. הצטיין כסנגור היהודים שעמדו במרכז עלילת הדם בטיסאסלאר והשיג את זיכוים. הוא כתב בהמשך את סיפור המשפט.
ביוגרפיה
קארוי אטווש נולד ב-1842 במזה-סנטגיירג', שבנפת אניינג שבמחוז פייר (בתקופתו במחוז (רוזנות) וספרם). במשפחת אצילים הונגרים. אביו היה לאיוש אטווש ראצקווי (בגלל היות משפחתו בעלת אחוזה ביישוב ראצקווה) ואמו נקראה לידיה לבית אויהיי. אטווש עשה לימודי תיכון במכללה הרפורמית בפאפה ואחר כך למד משפטים באקדמיה הרפורמית למשפטים בפאפה, אחר כך בקצ'קמט ובפשט. סיים את התואר בשנת 1865 ולימד זמן מה פילוסופיה באקדמיה למשפטים בפאפה, שבה למד. בהמשך עבד כעורך דין בעיר וספרם, בה הקים גם שבועון שעורר את תשומת ליבו של פרנץ דיאק, אחד מראשי הפוליטיקאים בממלכה. בעזרת דיאק התמנה אטווש לעורך ראשי של היומון "פשטי נאפלו" (Pesti Napló) שייצג את עמדות מפלגתו של דיאק. אטווש עצמו פרסם בו מאמרים פוליטיים. בשנת 1872 נבחר אטווש לאספה הלאומית ההונגרית ואחר כך נבחר פעמים חורזות עד לשנת 1906. אטווש ישב לרוב בשורות נציגי האופוזיציה, כשהוא תמך באידיאלים של המהפכה ההונגרית ב-1848 ובמאבק לעצמאות של הונגריה. כשחסידיו של דיאק התמזגו עם מפלגתו של קלמן טיסה, דבר שלא היה לרוח, עזב אטווש זמנית את הזירה הפוליטית. ב-1878 הוא הצטרף למפלגת "שנת 1848 והעצמאות" והקים משרד עריכת דין משלו בבודפשט.
הפועל ירושלים (כדורגל)
2007–2020: הפועל קטמון ירושלים
הקבוצה זכתה להצלחה גם בעונת, והבטיחה את העפלתה לליגה א' מחזורים אחדים לפני סיום העונה. בעונת סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה א'. לקראת עונת נבחרה, כבכל שנה, הנהלה חדשה בהליך בחירות דמוקרטי, וזו החליטה למנות את עופר טסלפפה למאמן במקום ליאור זדה. בסוף העונה העפילה הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שניצחה את קבוצת אורתודוקסים לוד בתוצאה 1–9, לעיני 5,500 צופים באצטדיון טדי, והפכה לקבוצת האוהדים הראשונה שמשחקת בליגת כדורגל מקצוענית בישראל.
קארוי אטווש
ביוגרפיה
הוא התפרסם במיוחד כסניגור של אותם היהודים שהואשמו בעלילת הדם בכפר טיסה אסלאר כי רצחו נערה הונגריה נוצריה כדי להשתמש בדמה בהכנת מצות לחג הפסח. המשפט עורר הדים רבים בכל אירופה. אטווש זכה במשפט ונאום ההגנה הסופי שלו נמשך שבע שעות תמימות. הצלחתו במשפט זה הביאה לו יוקרה מחוץ לגבולות ארצו, אולם בהונגריה התנהלו סביבו מחלוקות סוערות.