cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לומז'ה
בשואה
ב-12 באוגוסט 1941 רוכזו כל יהודי העיר הנותרים בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-10,000 עד 18,000 איש. מעת לעת רצחו הגרמנים מאות יהודים מהגטו וחלק מהם הועברו לוסילקוב הסמוכה. ב-17 בספטמבר 1941 נרצחו כ-2,000 יהודים נוספים מהגטו ביער גלצ'ין. ב-1 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה הועברו כ-8,000 עד 10,000 יהודים למחנה מעבר בזמברוב, ממנו הועברו באמצע ינואר 1943 לאושוויץ.
שבתאי צור
שבתאי צור (נולד ב-15 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי, איש ציבור ודיפלומט ישראלי המשמש כיו"ר הטוטו וכדירקטור בנמל אשדוד. בעבר שימש כמשנה לראש עיריית אשקלון, ראש עיריית אשקלון כממלא מקום ושגריר ישראל בגאורגיה. ממייסדי קונגרס יהודי גרוּזיה.
חייו
צור נולד כשותא צוציאשוילי (בגאורגית: შოთა ცოციაშვილი) בשנת 1951 בואני (נפת ואני) שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1967, בעיר הולדתו. משם עבר ללמוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג עד לשנת 1972, ועלה לארץ לאחר מכן יחד עם אשתו לאה.
בישראל התגורר באשקלון ועבד בבנק לאומי בעיר משך שנתיים מ-1979. בתקופה זו הוא הכיר בין היתר את חברי תנועת "אשקלון בתנופה" – אלי דיין ובני וקנין וכיהן כחבר תנועת הליכוד. עם ניצחונה של התנועה נבחר גם צור למועצת העיר ושלט על מספר תיקים בכירים.
בין השנים 1985–1989 הוא כיהן כחבר מועצת העיר אשקלון, ולאחר מכן, משנת 1989 ועד לשנת 2002 כיהן כסגן ראש עיריית אשקלון, בני וקנין ובהמשך לממלא מקומו. ב-2003 צור מונה לראש העיר בפועל כאשר הוא נתמך בראשי הליכוד ובהם ראש הממשלה דאז, אריאל שרון שהרבה לבקר בעיר. בשנת 2003 עזב וקנין את ראשות העיר לטובת תפקיד מנכ"ל חברת פלאפון וצור מונה לראש העיר בפועל לתקופה של שלושה חודשים. אולם, בבחירות באוקטובר 2003, הפסיד צור לטובת המועמד העצמאי רוני מהצרי, וכיהן כראש האופוזיציה במועצת העיר עד לשנת 2004, אז מונה לשגריר ישראל בגאורגיה וכיהן כשגריר במשך ארבע שנים. במקביל שימש צור כקונסול הכבוד של גאורגיה בישראל בין השנים 1998–2004 והיה יועץ ראש הממשלה בענייני גאורגיה והקווקז (1996–1998).
בשנת 2014, הגיש צור בקשה לוועדת השמות העירונית באשקלון לקרוא לרחוב חיל הים, הסמוך לביתו, על שמו. ועדת השמות אישרה את הבקשה שזכתה לביקורת ציבורית רבה ובעקבותיה בוטלה ההחלטה. מקרה דומה היה בעיירה "ואני" שבגאורגיה. גם שם נקרא רחוב על שמו.
בספטמבר 2016 החל בכהונה נוספת כשגריר ישראל בגאורגיה, במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים במשרד החוץ, שהסתיימה ב-2020. בדצמבר 2020 מונה ליו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
צור נשוי ואב לשני ילדים ושבעה נכדים.
תופי בונגו
תופי בונגוס הם כלי נגינה קובני שמקורו ככל הנראה במרכז אפריקה. הבונגוס הם זוג תופי ידיים קטנים, עגולים המחוברים בדופן על ידי מוט קשיח (לרוב הקטן בקוטר 20 סנטימטר, הגדול 25 סנטימטר). הבונגוס פתוחים מלמטה.
בימינו, בונגוס עשויים מעץ או מפיברגלס, עם עור עגל מעובד, עץ או חומר סינתטי בתור ממברנת התנודות. הנגינה בבונגוס מתבצעת לרוב על ידי אחיזתם בין ברכי הנגן (כך שהשוקיים מקבעות אותם משני הצדדים, והתחתית שלהם נשענת על השרפרף עליו יושבים), והטייתם קדימה כך שלנגן נוח לתת מכות קצה (slap) ומכות עם עקב היד (backhand).
המקצב הנפוץ לנגינה על תופי בונגוס הוא קצב פשוט הנקרא מרטילו. בלהקות סון וטימבה, הבונגוסרו (נגן בונגוס) מאלתר עליהם במהלך הקטעים השקטים בשיר (הבתים), ועובר לנגן על קאמפאנה במהלך הקטעים היותר אנרגטיים (ה"קורו"- הפזמון).
בשל הקומפקטיות הרבה שלהם, נוחות ההובלה וקלות הנגינה, הבונגוס הפכו לכלי פופולרי גם מחוץ לעולם הלטיני. בליווי גיטרה או מפוחית, הבנוגוס מאפשרים נגינה בחיק הטבע בלי לוותר על בסיס קצבי. כיום, להקות רבות משתמשות בבונגוס בקטעים מסוימים.
משה קסטל
משה אלעזר קסטל (1909–12 בדצמבר 1991), היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה
קסטל נולד בירושלים לרב יהודה קסטל ולרחל בת יוסף אנקונה. (משפחתו הספרדית הגיעה לארץ מקסטיליה בשנת 1492). הוא למד בבצלאל בין השנים 1922 ו-1925. באותה תקופה למד אצל יצחק פרנקל בתל אביב שם הושפע על ידי האמנות הצרפתית המודרנית. הוא למד באקדמיה ז'וליאן ובאקול דה לובר בפריז. קסטל חזר לישראל וגר בצפת ב-1940 והחל מתקופה זו ועד לאחרית ימיו הושפע רבות מן הרוח המיסטיקנית היהודית.
קסטל היה אחד ממייסדי אופקים חדשים ב-1947 ביחד עם מרסל ינקו, יחזקאל שטרייכמן ואחרים, ובמהלך השנים יצר ציורי קיר ותבליטים במקומות שונים בארץ ומחוצה לה. כמו כן זכה בפרסים רבים והציג תערוכות רבות.
בין השנים 1925–1940 ישב רוב הזמן בפריז. יצירותיו המוקדמות היו בעלות אופי אוריינטלי. בשנות הארבעים, כאשר התגורר בצפת, תרם רבות להקמת קריית האמנים צפת עם שוך קרבות תש"ח. תמונותיו מתקופה זו אפופות אווירה מיסטית וניכרת בהן השפעתה של אסכולת פריז. בהמשך דרכו האמנותית, נטה לעבר המופשט והאמנות הכנענית ועיצב סמלים צורניים כמו ציור הקיר במלון "דן אכדיה" בהרצליה ותבליטי הקיר במשכן נשיאי ישראל בירושלים. נפטר בתל אביב בשנת 1991.
משפחתו
אחיו היה יוסף חיים קסטל.
הנצחה
בתאריך 21 בפברואר 2010 נפתח במעלה אדומים מוזיאון משה קסטל המוקדש להצגת עבודותיו של קסטל. המוזיאון נבנה במקום בו שאף קסטל עצמו להקימו, על גבעה סמוכה לביתה של אלמנתו. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק. במוזיאון מוצגות עבודותיו של קסטל מכל התקופות, מאוספה הפרטי של אלמנתו, ממוסדות ומאספנים פרטיים וביניהם אוסף שיף וסר אייזיק וולפסון.
בשנת 2021 נערכה במוזיאון תערוכה בשם דיאלוגים חזותיים עם משה קסטל – תערוכת מחווה של אמני גלריה אגריפס 12 לצייר קסטל. התערוכה שאצרו אסנת שפירא ולנה זידל הוצגה לרגל 10 שנים להקמת המוזיאון, ולוותה בסרט וידאו בהשתתפות ד״ר גדעון עפרת.
The Listening Sessions
The Listening Sessions (בעברית: מושבי ההקשבה) הוא סיבוב ההופעות הראשון של זמרת הפופ-אר אן בי אריאנה גרנדה אשר נועד לקדם את אלבום הבכורה שלה Yours Truly. הסיבוב התקיים בצפון אמריקה מה-13 באוגוסט 2013 ונמשך כחודש עד ה-9 בספטמבר במהלכו גרנדה הופיעה עם כל שירי האלבום למעט "Popular Song". לאחר צאת האלבום הייתה ציפייה להגדיל את מספר ההופעות אמנם עקב לוח זמנים צפוף של הזמרת היא לא התממשה. הרווחים של סיבוב ההופעות הסתכמו ב-$679,360 מ-10 הופעות סך הכל.
רקע
ב-22 ביולי 2013 ביום שיצא הסינגל השני של גרנדה "Baby I" היא הכריזה על יציאתה לסיבוב ההופעות הראשון שלה באוגוסט של אותה שנה. את הבחירה בשם "The Listening Sessions" ("מושבי ההקשבה") נימקה בכך שיהיו הופעות ספורות בלבד אשר יתקיימו באולמות קטנים ואינטימיים ושמעריצים יזכו לשמוע את השירים לפני שהאלבום יוצא. המכירה המוקדמת החלה ב-18 ביולי ונגמרה מוקדם מהצפוי לאחר שכרטיסים נמכרו במהירות, כשלמחרת היו הכרטיסים הרגילים זמינים לקהל הרחב.
Emissary (מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9)
"Emissary" הוא פרק הבכורה של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". הפרק שודר כפרק בודד בן שעתיים בשידורו הראשוני, אך חולק לשני פרקים בני שעה כששודר בשידורים חוזרים.
הסדרה מתרחשת במאה ה-24, ועוקבת אחר תחנת החלל חלל עמוק 9 הממוקמת ליד כוכב הלכת באג'ור, בזמן שהעם הבאג'ורי מתאושש מכיבוש אכזרי של עשרות שנים על ידי הקרדאסים. בפרק זה מפקד התחנה החדש, קומנדר בנג'מין סיסקו (אייברי ברוקס) ובנו ג'ייק (סירוק לופטון) מגיעים עם אנשי צי הכוכבים לתחנה זמן קצר לאחר שכוחות הכיבוש הקרדסי עזבו והכיבוש הסתיים. תוך כדי עבודה על תיקון התחנה וסיוע לבאג'ורנים, סיסקו וקצינת המדע שלו, ג'דזיה דקס (טרי פארל) מגלים חור תולעת יציב ראשון מסוגו, המחבר את רביע אלפא לרביע גמא המרוחק של הגלקסיה, שטרם נחקר.
חלק א'
במהלך הקרב בוולף 359, צי הכוכבים מותקף על ידי הבורג, שהטמיעו את קפטן ז'אן לוק פיקארד, השתלטו על מוחו ולקחו ממנו את המידע הרב על הצי, והפכו אותו למפקד הסמלי של הפלישה לכדור הארץ. הקרב הקשה מביא להרס רב ולמוות, וסגן המפקד, קומנדר בנג'מין סיסקו, מקבל עליו את הפיקוד לאחר מות מפקדו ופוקד על הצוות שלו בספינת החלל "סרטוגה" לנטוש אותה. סיסקו ממהר לנטוש את הספינה לפני שתתפוצץ, ועובר בה במטרה למצוא את בנו ג'ייק ואת אשתו ג'ניפר ולהציל אותם. הוא מציל את ג'ייק אבל מגלה שג'ניפר כבר מתה, ונאלץ להשאיר אותה מאחור כשהספינה מושמדת.
לאחר שלוש שנים סיסקו ממונה לפקד על תחנת החלל "חלל עמוק 9" הנמצאת במסלול של כוכב הלכת באג'ור. סיסקו מגיע לתחנה ומוצא אותה הרוסה, ועזובה מאלו שגרו ועבדו שם בעבר. הבאג'ורנים זכו לעצמאות מהכיבוש הקרדסי והזמינו את צי הכוכבים לסייע להם בשיקום עמם, הצעה המתקבלת על ידי צי הכוכבים המעוניין בצירוף הבאג'ורנים לפדרציה. שילוב צי הכוכבים בצוות התחנה בא למורת רוחה של מייג'ור קירה נריס, הקצינה הראשונה, והנספחת הבאג'ורנית בתחנה. במטרה להביא את התחנה להיות מרכז מסחרי ותרבותי שוקק וחי, סיסקו מעודד את בעל הבר הפרנגי קווארק להישאר בתחנה ולהמשיך ולהפעיל עליה את הבר והקזינו שלו, אותו התכוון לנטוש ולהשאיר מאחור. בינתיים סיסקו שוקל להתפטר מצי הכוכבים. במהלך הימים הראשונים שלו על התחנה הוא עדיין מקבל פקודות מקפטן ז'אן-לוק פיקארד, ומתקשה לקבל את מרותו של האיש שבעקיפין ובלי רצונו אחראי למותה של ג'ניפר אשתו.
בניסיון נואש לאחד את הבאג'ורנים שממשלתם נמצאת על סף קריסה, סיסקו מבקר את המנהיגה הרוחנית של הבאג'ורנים - קאי אופקה, שמראה לו חפץ שהבאג'ורנים מאמינים שנשלח על ידי האלים שלהם, "הנביאים". אופקה מכנה את סיסקו "שליח הנביאים" ואומרת לו שהוא מיועד לגלות את ביתם של הנביאים, "המקדש השמימי". קצינת המדע של סיסקו, סגן ג'דזיה דקס, קובעת שהכדור קשור לתופעות מסתוריות המתרחשות בחגורת דנוריוס הסמוכה.
סיסקו זוכה לביקור לא רצוי מגול דוקאט, מפקד התחנה לשעבר הקרדאסי; דוקאט מבהיר בצורה לא עדינה שהוא מחפש את החפץ שאופקה הראתה לסיסקו. סיסקו מבקש לחקור את חגורת דנוריוס מבלי שהקרדאסים יעקבו אחריו, וממציא תחבולה המאפשרת למפקד האבטחה של התחנה, אודו, להשבית זמנית את ספינת המלחמה של דוקאט.
חלק ב'
דקס וסיסקו חוקרים את חגורת דנוריוס, ומגלים חור תולעת המוביל לרביע גמא הנמצא בצד הנגדי של הגלקסיה. כשהם מנסים לחזור, דקס נשלחת בחזרה לחלל עמוק 9, בעוד שסיסקו נשאר בחור התולעת.
קירה, שמזהה את ערכו האסטרטגי והכלכלי של חור התולעת, מורה להעביר את התחנה אל פיו. דוקאט נכנס לחור התולעת, אך צוות התחנה אינו מסוגל לעקוב אחריו, שכן חור התולעת נסגר לכאורה לאחר כניסת דוקאט אליו. ספינות קרדאסיות מגיעות לחקור את היעלמותו של דוקאט, ומניחות שהוא נהרג. הקרדאסים מפקפקים בהימצאות חור התולעת, והם מורים לקירה למסור את תחנת החלל או שהיא תיהרס. קירה מבלפת ומספרת שהתחנה חמושה בכבדות.
סיסקו פוגש ישויות בחור התולעת שאינן מכירות ומבינות קיום חומרי וזמן ליניארי. כאשר הספינה של דוקאט מנסה להיכנס אליו, הישויות סוגרות את חור התולעת, וכועסות על נוכחותם של צורות חיים חומריות במקומם. כאשר סיסקו מנסה להסביר להם את הרעיון של זמן ליניארי, הישויות מציינות שהוא חוזר בכל העת אל סיפור מותה של ג'ניפר. סיסקו מבין שהוא שוגה בכך שהוא אינו מתגבר על מותה וממשיך הלאה.
הקרדאסים תוקפים את חלל עמוק 9, אבל כשקירה מתכוננת להיכנע, חור התולעת נפתח, וספינתו של סיסקו גוררת איתה את הספינה של דוקאט. הקרדאסים עוצרים את התקפתם. סיסקו מגלה שהוא ניהל משא ומתן עם חייזרי חור התולעת כדי לאפשר לספינות לעבור בו. מאוחר יותר, סיסקו מודיע לפיקארד שהוא מתכנן להישאר בצי הכוכבים, ובכך מוחל לו על מותה של ג'ניפר.
קבלה
הפרק שודר לראשונה ב-4 בינואר 1993. הוא קיבל דירוג מדד נילסן של 18.8 אחוזים, במקום הראשון במשבצת הזמן שלו. בכך הפך הפרק לפרק בעל הדירוג הגבוה ביותר של העונה. לפי מגזין "וראייטי", הפרק היה פרק הבכורה בעל הדירוג הגבוה ביותר בהיסטוריה, לסדרה המשודרת בסינדיקציה, בזמן שידורו.
טום בירבאום ממגזין "וראייטי" תיאר את הפרק כך: "מורכב ושאפתני מדי לפעמים אבל לרוב ראוי להערצה בתמהיל של אפיון דמויות טוב, אופרת חלל מיושנת ומושגי מדע בדיוני מתוחכמים".
בשנת 2013 קית' דקנדידו סקר את "Emissary" עבור האתר Tor.com, וכתב שאמנם הפרק קיים את מטרתו ביצירת אלמנטים חשובים לסדרה, אך "כסיפור, אין לו הרבה חיים". הוא כתב כי הדמויות הן ההיבט המשכנע ביותר של הפרק, ואמר כי "זה שינוי מרענן שיש דמויות עם קצת יותר חומר בהן". הוא נתן לפרק ציון של שש מתוך עשר.
בשנת 2015, אתר Geek.com המליץ על פרק זה ותיאר אותו כ"חיוני לצפייה" עבור מדריך צפיית הבינג' שלהם לסדרה, יחד עם הפרקים "Past Prologue", "Vortex", "Battle Lines", "Duet" ו-"In the Hands of the Prophets" מהעונה הראשונה.
בשנת 2016 ערוץ SyFy דירג את הפרק כטוב ביותר מבין 6 פרקי הפיילוט של תוכניות הטלוויזיה הראשונות של מסע בין כוכבים.
בשנת 2016 מגזין Vox דירג את הפרק הזה כאחד מ-25 הפרקים החיוניים המובילים בכל זיכיון מסע בין כוכבים.
בשנת 2018 ערוץ SyFy כלל את הפרק הזה במדריך צפיית הבינג' שלהם לפרקים בהשתתפות ג'דזיה דקס.
מגזין Space.com דירג את הפרק כשביעי הטוב ביותר בכל זיכיון מסע בין כוכבים.
בשנת 2019 מגזין Comicbook.com דירג את הפרק כפרק העשירי הטוב ביותר של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9.
פלגת הארמייה קמפף
פלגת הארמייה קמפף (בגרמנית: Armee-Abteilung Kempf) הייתה פלגת ארמייה של הוורמאכט, שפעלה במהלך קרב קורסק.
היסטוריה
הפלגה הוקמה במקור ב-1 בפברואר 1943 ונקראה בתחילה פלגת הארמייה לאנץ, כמפקדה מונה הוברט לאנץ. ב-21 בפברואר של אותה שנה, הוחלף לאנץ בידי ורנר קמפף והפלגה שינתה את שמה לפלגת הארמייה קמפף. בחודשים פברואר ומרץ של אותה שנה לקחה פלגת הארמייה חלק שולי למדי בקרב חרקוב השלישי. היא נכללה בקבוצת ארמיות דרום בפיקודו של אריך פון מאנשטיין.
בקיץ של אותה שנה, תכננו הגרמנים לכתר את כוחות הצבא האדום במבלט קורסק. על קבוצת ארמיות דרום הוטל לתקוף את חזית וורונז' בפיקודו של ניקולאי ואטוטין. ההתקפה נפתחה ב-5 ביולי בשעה 05:00 במהלומה ארטילרית קצרה אך מסיבית, שלוותה בתקיפות של מאות מפציצי צלילה על העמדות הסובייטיות. למרות העדיפות המקומית הגדולה ממנה נהנו הכוחות התוקפים, ההתקדמות שהושגה ברוב הגזרות ביום הראשון למתקפה הייתה מאכזבת. כוחות ההנדסה התקשו לטהר נתיבים בשדות המוקשים הצפופים, וכתוצאה מכך נגרמו עיכובים ניכרים לכוחות התוקפים, וטנקים רבים הוצאו מכלל פעולה, לפחות זמנית, לאחר שנפגעו ממוקשי נ"ט. בנוסף לכך, הכוחות התוקפים ספגו אבדות ניכרות מאש הארטילריה ותותחי הנ"ט הסובייטיים. על פלגת הארמייה קמפף, הוטל במקור להגן על האגף המזרחי הגרמני ולמנוע מתגבורות סובייטיות להגיע. אולם ב-8 ביולי, הורה מאנשטיין לקמפף לנוע צפונה ולחבור אל כוחות ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של הרמן הות.
מצבת כוחות
ביולי 1943 כללה פלגת הארמייה את היחידות הבאות:
רוטב מרינרה
רוטב מרינרה (באיטלקית: Alla marinara) הוא רוטב עגבניות העשוי, בנוסף לבסיס שהוא עגבניות, בדרך כלל משום, עשבי תיבול ובצל. גרסאות שונות מכילות צלפים, זיתים, תבלינים ושפריץ יין. הרוטב נמצא בשימוש רחב במטבח האיטלקי-אמריקאי, הוא ידוע בשם אלה מרינרה באיטליה, פירוש המילה מרינרה באיטלקית הוא 'מַלָּח'. באיטליה הוא מוכן בדרך כלל מעגבניות, בזיליקום ואורגנו, אך לפעמים גם זיתים, צלפים ואנשובי מומלח. הוא משמש כרוטב לספגטי וורמיצ'לי, אבל גם לבשר או דגים.
מנה זו מבולבלת לעיתים עם המנה 'ספגטי מרינרה', מנה פופולרית באוסטרליה, ניו זילנד, ספרד ודרום אפריקה, שבה מערבבים רוטב על בסיס עגבניות עם פירות ים טריים. באיטליה, רוטב פסטה הכולל פירות ים נקרא בדרך כלל אלה פסקטורה (alla pescatora).
מקור
קיימות מספר תיאוריות עממיות לגבי מקורו של רוטב זה. על פי גרסה אחת, טבחים בספינות נפוליטניות שחזרו מאמריקה המציאו את רוטב המרינרה באמצע המאה ה-16 לאחר שהספרדים ייבאו את העגבנייה לאירופה. לפי תיאוריה אחרת זהו רוטב שהכינו נשותיהם של מלאחים נפוליטניים עם שובם מהים.
אולם מבחינה היסטורית, ספר הבישול האיטלקי הראשון שכלל רוטב עגבניות, Lo Scalco alla Moderna ('הדייל המודרני'), נכתב על ידי השף האיטלקי אנטוניו לטיני ופורסם בשני כרכים ב-1692 וב-1694. לטיני שירת בתפקיד דייל השר הראשון של המשנה למלך הספרדי של נאפולי. רוטב עגבניות מוקדם זה דומה יותר לסלסת עגבניות מודרנית.
רוטב דומה לרוטב המרינרה האיטלקי-אמריקאי ידוע באזורים מסוימים במרכז איטליה בשם "סוגו פינטו", שפירושו המילולי "רוטב מזויף" (מכיוון שאינו מכיל בשר).
הבשורה (דה וינצ'י)
הבשורה (באיטלקית: L'Annunciazione) הוא ציור של לאונרדו דה וינצ'י המציג את סצנת הבשורה, שבה מודיע המלאך גבריאל למריה שהיא תתעבר ותלד את ישו. הציור נמצא כיום בגלריית אופיצי, בפירנצה שבאיטליה.
בציור המלאך אוחז בפרח שושן צחור, הנחשב לסמל לבתוליותה של מריה ולסמל העיר פירנצה. ברקע הציור ניתן לראות נמל אם כי פרטיו אינם ברורים.
זוהי עבודה מוקדמת של דה וינצ'י וחוקרים מצביעים על כך שיש בה השפעה רבה של ורוקיו. כנראה שעבודה זאת נעשתה בסטודיו של ורוקיו, או בשלבים הראשונים לאחר צאתו של לאונרדו את הסטודיו. האישיות של לאונרדו פורצת מתוך הציור בהמון פרטים שהם בהחלט שלו- הטיפול בקפלי הבד, תיאור האריג ונפילתו על הגוף. המקוריות של לאונרדו ניכרת בתיאור המלאך, ביופי ובאופי המיוחד של הפנים שלו, וגם בנוף ברקע הציור. דה וינצ'י צייר את הציור בין השנים 1472 ל-1475.
ברקע יצירתו של לאונרדו דה וינצ'י מופיע במרכז מונטה סן מרטינו מאגם קומו, מאמינים שהציור נעשה בכפר הקטן ליירנה, ליד Fiumelatte.
בנוסף לשיתופי הפעולה עם ורוקיו בשנות השבעים באותה תקופה, לאונרדו הצעיר צייר במהלך עבודתו בסדנה לפחות ארבעה ציורים, כמעט כולם בעצמו: ציור בשורה, שני ציורים דתיים קטנים של המדונה והילד, ודיוקן חלוצי של גבירה מפירנצה, ג'ינברה דה בנצ'י.
נרטיב
סוגת ציורי הבשורה, המתארים את הרגע שבו המלאך גבריאל מפתיע את מריה הבתולה ומבשר לה שתביא לעולם את המשיח, הייתה מקובלת מאוד בימי הרנסאנס. בגרסתו של לאונרדו מתוארות הבשורה ותגובתה של מריה כנרטיב המתרחש בתוך גן מוקף חומה של וילה כפרית מהודרת, כשמריה מרימה את עיניה מן הספר שהיא קוראת.
סגנון
זהו ציור שאפתני, אך הוא לוקה בפגמים כה רבים, עד שרבים סבורים כי אין לייחסו ללאונרדו. יש מומחים הסבורים שזהו תוצר של שיתוף פעולה לא מוצלח עם ורוקיו ועם אמנים אחרים בסדנתו. עם זאת קיימים רמזים שונים לכך שלאונרדו הוא הצייר המרכזי של התמונה, גם אם לא היחיד. הוא הכין רישום מקדים של שרוולו של גבריאל, ובציור ניכר סגנונו האופייני, של הנחת צבע השמן על הבד באצבעותיו. בבדיקה מדוקדקת אפשר לראות את מריחות אצבעו על ידה הימנית של מריה ועל העלים שלמרגלות עמוד הקריאה.
ניתוח
בין הגורמים הבעייתיים העולים מן הציור אפשר לציין את חומת הגן המגושמת, שדומה כי נקודת המבט שממנה צוירה גבוהה מעט לעומת יתר הציור, והיא גורעת משהו מהקשר החזותי בין אצבעותיו המצביעות של המלאך לבין ראשה המורם של מריה. הפתח הנראה בחומה ניצב בזווית מוזרה, הגורמת לו להיראות כאילו הוא נצפה מימין, והוא צורם בהשוואה לקיר הבית. הבגד המכסה את ברכי הבתולה נראה נוקשה, כנדמה שלאונרדו שקד בחריצות מוגזמת על רישומי האריגים שלו, והתצורה של הכורסה, גורמת לה להיראות בעלת שלוש ברכיים. תנוחת גופה של מריה מציגה אותה כבובת תצוגה, והרושם זה מתעצם עוד יותר בשל ההבעה האטומה של פניה. הברושים, הנראים שטוחים, מוצגים כולם באותה גודל, אף כי הברוש שמימין, הקרוב לבית, נראה קרוב אלינו יותר, ולכן היה אמור להיות גדול יותר. גזעו הדקיק של אחד הברושים כמו צומח היישר מתוך אצבעותיו של המלאך, והדיוק הבוטני המאפיין את ציור השושן הצחור שבידי המלאך מנוגד לטיפול הגנרי שלו זכו הצמחים והעשבים האחרים, דבר שאיננו אופייני ללאונרדו.
אבל המעידה המטרידה ביותר בציור היא הצבתה המוזרה של מריה ביחס לעמוד הקריאה המעוטר, המבוסס על אבן מצבה שעוצבה בידי ורוקיו עבור משפחת מדיצ'י. בסיס עמוד הקריאה קרוב אל הצופה הרבה יותר מאשר מריה, ולפיכך דומה שהיא רחוקה מכדי שזרועה הימנית תוכל להגיע לספר, ואף על פי כן זרועה מונחת עליו מה שנותן את תחושה שהיא מוארכת יתר על המידה, באופן שמעורר אי נוחות אצל הצופה. אין ספק שזוהי עבודתו של צייר צעיר. 'הבשורה' מאפשר לנו לראות איזה צייר היה לאונרדו נעשה, אלמלא התעמק בפרספקטיבה וחקר את סודות האופטיקה.
עם זאת, בבדיקה קפדנית נראה שהציור אינו גרוע כפי שהוא נראה ממבט ראשון. לאונרדו ניסה כאן את כוחו באנאמורפוזיס, טריק שבו עלולים גורמים מסוימים בציור להיראות מעוותים במבט ישיר, אל מזווית אחרת הם נראים מדויקים להפליא. לאונרדו ערך מפעם לפעם במחברותיו ניסויים בטכניקה זו. המדריכים ב'גלריית אופיצ'י' מציעים לאנשים הצופים בציור 'הבשורה' ללכת כמה צעדים ימינה ולראות את הציור מזווית זו. זרועו של המלאך נראית כעת מעט פחות משונה, וכמוה גם זווית הפתח בחומת הגן. המצב משתפר במקצת כאשר כורעים ומסתכלים בציור מזווית מעט נמוכה יותר. לאונרדו ניסה ליצור משהו שייראה טוב בעיני הצופה הנכנס לכנסייה מצד ימין. הוא ניסה גם להזיז אותנו ימינה, כדי שנראה את רגע הבשורה מנקודת מבטה של מריה, וזה כמעט מצליח. תכסיסי הפרספקטיבה שנקט מגלים ברק של אדם עול ימים, אך הברק הזה טרם הגיע למלוא ליטושו.
המלאך
עוצמתו הגדולה של הציור טמונה באופן שבו צייר לאונרדו את המלאך גבריאל. המלאך ניחן ביופי האנדרוגיני שלאונרדו שכלל בציוריו, וכנפיו, הדומות לכנפי ציפור (התוספת החומה הבהירה צוירה בידי אמן אחר), צומחות מכתפיו באותה מזיגה מופלאה של נטורליזם ודמיון שלאונרדו כל כך היטיב לתאר. גבריאל מצויר כשהוא בתנועה; הוא רוכן קדימה כנדמה שנחת ארצה זה עתה, והסרט הכרוך סביב שרוולו עדיין מתבדר מאחור, דבר השונה מרישומי ההכנה של לאונרדו. משב הרוח שחוללה נחיתה מסעיר עדיין את הדשא ואת הפרחים שלרגליו.
פלטת צבעים
מאפיין נפלא נוסף של ציור 'הבשורה' הוא הדרך שבה לאונרדו מגוון את הצללים. השמש השוקעת מאירה משמאל ומטילה נוגה צהובה חיוור על ראש הגן ועל עמוד הקריאה. אך כאשר משהו ניצב בדרכו של האור, מתלווה אל הצללים הגוון הכחלחל של השמיים. בקדמת עמוד הקריאה הלבן ניכר שמץ של כחול, שכן הוא מואר בעיקר מהאור המוחזר מן השמיים ולא מהאור הצהבהב הישיר של השמש השוקעת. "הצללים משתנים" הסביר לאונרדו במחברותיו. "צידו של עצם המקבל אור המחוזר מתכלת האוויר ייצבע בשמץ מצבע זה, והדבר ניכר בעצמים לבנים. הצד המקבל את אורו מהשמש ייצבע בצבעה. תופעה זו ניכרת במיוחד הערב, כשהשמש שוקעת בין העננים ומאדימה אותם".
יכולתו המתפתחת של לאונרדו לצייר בצבעי שמן סייעה לו במלאכת הצביעה המעודנת. הדילול הרב של הצבענים אפשר לו להניח את הצבע בשכבות דקות ושקופות, וכך יכלו הצללים להתפתח עם כל משיכת מכחול או הנחת הצבע באמצעות האצבע. בציור זה ניכר הדבר במיוחד בפניה של הבתולה מריה, השטופות בנוגה השמש השוקעת ודומה שהן קורנות אור וזוהר אינו נמצא בגופו של המלאך גבריאל. הקרינה הזאת מבליטה אותה יחסית לציור כולו, למרות הבעת הפנים הריקה.
ציור 'הבשורה' מראה לנו את לאונרדו הצעיר, בשנות העשרים המוקדמות לחייו, העורך ניסויים באור, בפרספקטיבה ובנרטיבים הקשורים לתגובות אנושיות. בתוך כך הוא עשה כמה טעויות. אך אפילו טעויותיו, שנבעו מניסיונות החידוש והניסוי, כבר מבשרות את כישרונו הגדול.
Never Worn White
Never Worn White (בעברית: מעולם לא לבשתי לבן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי. השיר יצא לאור ב-5 במרץ 2020, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס כסינגל מתוך האלבום Smile.
רקע וכתיבה
השיר בדומה לשאר שיריה, נכתב על ידי פרי עצמה, ביחד עם ג'ואן קרלסון, ג'ון ריאן, ג’ייקוב כשר. השיר הוא שיר בסגנון הפופ. ב-4 במרץ 2020, צייצה פרי בחשבון הטוויטר שלה, כי ב-5 במרץ יממה לאחר ההכרזה תוציא את השיר. בסמוך לכך, פורסמה עטיפת הסינגל.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשתות הזרמות המדיה ספוטיפיי, דיזר, ואפל מיוזיק. השיר צבר למעלה מ-11 מיליון השמעות בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של קייטי פרי ב-5 במרץ 2020, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את פרי, כשהיא עומדת בחדר ורוד ומבצעת את השיר, בסוף הקליפ ניתן לראות את פרי מלטפת את הבטן שלה בו היא חושפת היריון מבן זוגה.
נכון ליוני 2021, צבר הקליפ מעל ל-35 מיליון צפיות.
צ'אנדריאן 1
צ'נדריאן 1 (בסנסקריט चंद्रयान-१; מילולית - רכב הירח 1) היא גשושית הודית לחקר הירח ששוגרה על ידי הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) באוקטובר 2008 ופעלה עד לאוגוסט 2009. המשימה כללה מקפת ירחית וגשושית התרסקות (MIP). צ'אנדריאן 1 היוותה דחיפה משמעותית לתעשייה ההודית ולתוכנית החלל ההודית.
צ'אנדריאן 1 שוגרה על גבי משגר PSLV C11 ממרכז החלל סאטיש דאוון שבאנדרה פרדש, כ-80 ק"מ צפונית לצ'נאי, ב-22 באוקטובר 2008, בשעה 00:52 UTC, ונכנסה בהצלחה למסלול סביב הירח ב-8 בנובמבר 2008. ב-14 בנובמבר שוחררה גשושית ההתרסקות על הירח - ה-MIP, אשר פגעה בקוטב הדרומי של הירח בצורה מבוקרת, והפכה את הודו לאומה הרביעית שהגיעה אל קרקע הירח. MIP רוסקה סמוך למכתש שאקלטון בשעה 20:31 UTC וגרמה להתרוממות ענן אבק וסלעים ירחיים שנותחו על מנת לאתר קיומם של מים במצב קרח על הירח.
עלות הפרויקט כולו מוערך בכ-3.86 מיליארד רופי שהם כ-90 מיליון דולר.
במשך תקופה של שנתיים, הייתה החללית אומרה לבצע סקר מקיף של פני הירח ולהשלים מפת מאפיינים כימיים שלו, וליצור מפה טופוגרפית תלת־ממדית של פניו. אזורי הקטבים היו אזורים בעלי עניין מיוחד משום שהם עשויים להכיל קרח מים.
לאחר שעברה מספר תקלות טכניות כולל כישלון גלאי הכוכבים ובעיות טרמיות, חדלה צ'אנדריאן 1 לשדר לכדור הארץ ב-29 באוגוסט 2009. זמן קצר לאחר מכן הודיעה ISRO רשמית כי המשימה הסתיימה. צ'אנדריאן פעלה למשך 312 יום, כאשר הייתה אמורה לעבוד במשך שנתיים. למרות זאת, כ-95% ממטרות המשימה הושלמו. בין הישגי המשימה ניתן למנות את גילויים של מולקולות מים באדמת הירח.
מטרות המשימה
מטרות המשימה, כפי שפורסמו, היו:
מבנה החללית
החללית נבנתה בצורת קובייה באורך, גובה ורוחב של כ-1.5 מטרים. בשיגור היא שקלה 1,380 ק"ג כאשר מתוכם 523 ק"ג הם החללית עצמה ו-152 ק"ג ה-MIP. הכוח החשמלי הופק על לוח סולארי בגודל 2.15 על 1.8 מטרים שסיפק עד 750 ואט. כמו כן נשאה עליה החללית בטריה נטענת ששימשה את החללית בזמן שהייתה מוסתרת מהשמש על ידי הירח. מערכת ההנעה כללה מנוע אחד בעל דחף של 440 ניוטון ו-8 מנועים בעלי דחף של 22 ניוטון. הדלק אוחסן בשני מיכלי 390 ליטר. החללית ניווטה ויוצבה בעזרת שני גלאי כוכבים, גירוסקופ, ו-4 גלגלי תגובה. התקשורת בוצעה באמצעות אנטנה פרבולית בקוטר 70 ס"מ.
הציוד המדעי שנשאה החללית כלל מכשירי חישה מרחוק בתחום האור הנראה, האינפרה-אדום הקרוב, וקרני X רכות וקשות. המשימה נשאה עימה 11 כלים מדעיים: חמישה מתוכם פותחו על ידי הודו וששת האחרים הם מתנת סוכנויות חלל אחרות: נאס"א, סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל והתעופה הבולגרית, שהועלו על החללית ללא תשלום.
יוסף משה כהנא
יוסף משה כהנא הוא גראמער, מפיק ראשי של עשרות אלבומי חסידות בעלזא, ומפיק עצמאי.
ביוגרפיה
כהנא הוא חסיד בעלזא, ומתגורר בקריית בעלזא בירושלים.
קריירה
עומד בראש "לחיים הפקות" המפיקה את מקהלת המבוגרים "לחיים" ומקהלת הילדים "פרחי לחיים".
כהנא הפיק סדרת אלבומים בשם לחיים טיש, בהם מבצעים מיטב הזמרים החרדיים שירים חסידיים יהודיים עתיקים, ביניהם אלבומים של ניגוני חב"ד, הסדרה זכתה להצלחה רבה עקב מומחיותו להציג שירים עתיקים בביצוע מוצלח כשל שירים חדשים, ונמכרה בעשרות אלפי עותקים. הסדרה היא בביצוע זמרים חסידיים מובילים ובעלי מנגנים חסידיים, בהם: יעקב יהודה דסקל, אייזיק האניג, אהרלה סמט, זאנוויל ויינברגר, מוטי ויזל (אהרון הלוי), דודי קאליש, יואלי פולקוביץ, משה דמן, שלמה דסקל לוי פולקוביץ ונוספים ובהשתתפות מקהלות חסידיות בהם מקהלת מלכות, מקהלת "לחיים", מקהלת הילדים שבח, מקהלת הילדים של מוישי קרויס והאחים ויינברגר. בסדרת האלבומים לחיים טיש מופיעים ניגוני ליל שבת ויום שבת, פורים, פסח, חנוכה, סוכות, שבועות ועוד.
ב-2017 הפיק כהנא דיסק בשם "לחיים מזרח טיש" שבו מבוצעים שירים מזרחיים שורשיים בביצוע ובהברה חסידית, כאשר לדבריו “הגיע הזמן לעצור את האפליה, הציבור הספרדי חשוף כיום לכל הלהיטים החסידיים ובקי בהם, אבל הציבור החסידי והליטאי אינם מכירים את נכסי צאן הברזל של המוזיקה המזרחית”.
כהנא מומחה ביצירת חרוזים לשירים, והפיק את סדרת "לחיים אידן", בביצוע הזמר והמלחין הרב ירמיה דמן. כהנא הוא מפיק ראשי של עשרות אלבומי חסידות בעלזא ואף הפיק אלבומים של חסידויות נוספות, כמו סקולען, אבל למרות זאת איננו מצטייר כזמר ואינו אוהב להיכנס לקטגוריה של "זמרים חסידיים". הוא סבור שנגינה "חסידית" היא רק שירים ששרים החסידים עם רבם בטיש ומשום כך הקים את "לחיים הפקות".
אליהו בן-אלישר
אליהו בן-אלישר (2 באוגוסט 1932 – 12 באוגוסט 2000) היה היסטוריון בהשכלתו, פוליטיקאי, דיפלומט ישראלי, ושגריר ישראל בארצות הברית, בצרפת והשגריר הישראלי הראשון במצרים (1980–1981).
ביוגרפיה
בן אלישר נולד בשם אליהו גוטליב בראדום שבפולין כבן זקונים לאליעזר והלה. אביו ואחיו היו בעלי בית יציקה מצליח.
במהלך השואה, ב-28 באוקטובר 1942, בגיל 10, צורף למשפחה יהודית שנכללה בקבוצת יהודים תושבי ונתיני ארץ ישראל, שנקלעו לפולין לפני המלחמה, נאלצו להישאר בה לאחר כיבושהּ על ידי הנאצים, והוחזרו לארץ ישראל במסגרת חילופי אנשי היישוב כנגד טמפלרים גרמנים שהושבו לגרמניה. בן אלישר צורף למשפחה זו במקום ילדם נתן חיים, שגורש על ידי הנאצים להשמדה. ב-14 בנובמבר 1942 הגיע עם אנשי הקבוצה לארץ ישראל.
בארץ גדל בן אלישר בבית בן דודו (שהיה מבוגר ממנו), חבר באצ"ל. הוא למד בבית הספר הדתי ביל"ו בתל אביב והיה חבר בתנועת בית"ר. עם תום מלחמת העולם השנייה התברר לבן אלישר שאביו נספה במחנה הריכוז פלוסנבירג, חודשיים לפני תום המלחמה ואמו נהרגה בתאונת דרכים לאחר המלחמה. ברשותה של האם היה סרטיפיקט שהועבר לאחר מותה לנתן אחיו של אליהו ששרד את המחנות, לאחר שירות במלחמת העצמאות חזר נתן לאירופה להמשיך את לימודיו ומשם היגר לארצות הברית. אחותו היגרה עם בעלה בשנת 1947 לארצות הברית. לאחר שחרורו מצה"ל, בתחילת שנות ה-50, נסע ללמוד בסורבון שבפריז, שם סיים בהצלחה תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במשפט בינלאומי. במהלך לימודיו עבד כשומר לילה בשגרירות הישראלית, שם גויס ל"מוסד", שבו עבד בהמשך במשך 13 שנים התקדם בשירות ופיקד בין השאר על מחלקה מרכזית באגף "צומת" של הארגון. בשלוש שנות פעילותו האחרונות שהה במזרח אפריקה, בעיקר באתיופיה. בשנת 1965 פרש מ"המוסד". בשנת 1969 סיים את הדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת ז'נבה.
משנת 1971 ועד 1977 שימש ראש מטה ההסברה וכדובר תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
בשנת 1977, לאחר ניצחון הליכוד בבחירות לכנסת מינה ראש הממשלה, מנחם בגין את בן-אלישר לשמש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד 1980. בסוף שנת 1977, בעקבות ביקורו של נשיא מצרים בישראל, אנואר סאדאת, שימש בן אלישר ראש המשלחת הישראלית שיצאה לקהיר לניהול המשא ומתן לשלום. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם מצרים, כיהן בשנים 1980–1981 כשגריר הישראלי הראשון בקהיר.
כיהן כחבר הכנסת בכנסות ה-10 עד ה-14 מטעם סיעת הליכוד. בכל 5 הקדנציות היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ובכנסת ה-10 וה-12 אף כיהן כיושב ראש הוועדה. שימש ציר בקונגרסים הציוניים בשנים 1972, 1987 ו-1992.
בשנת 1996, ארבעה חודשים לאחר שנבחר לכנסת, התפטר ממנה עקב מינויו כשגריר ישראל בוושינגטון. שנתיים אחר-כך החל לשמש שגריר בפריז. בתחילת אוגוסט 2000 התפטר דוד לוי מן הממשלה, בעקבות התנגדותו למהלכים מדיניים בועידת קמפ דייוויד. בעקבות כך, הודיע ראש הממשלה, אהוד ברק, למספר שגרירים שהחזיקו בעמדות ניציות על סיום תפקידם. בהם היה גם בן אלישר, שהיה מקורב ללוי.
ימים ספורים לאחר הודעת הפיטורין שקיבל מברק, נפטר בן אלישר מהתקף לב במלון בפריז. נסיבות מותו היו בלתי שגרתיות. בן-אלישר שהה מחוץ לדירתו, ללא ליווי של מאבטח או שוטר ממשטרת פריז, בניגוד לנוהלי האבטחה של נציגים רשמיים של ישראל. הוא הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים.
חיים אישיים
היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה דיאנה לבית דודל, ואשתו השנייה ניצה לבית עפרוני.
אש צולבת
אש צולבת הוא סרט דרמה היסטורית ישראלי משנת 1989 בבימויו של גדעון גנני עם דן תורג'מן ושרון הכהן בתפקידים הראשיים.
הפקה
התסריט נכתב על ידי בני ברבש בהשראת פרשת חיה זיידנברג שהוצאה להורג על ידי לח"י בתקופת מלחמת העצמאות.
זה סיפור אהבה בין יהודיה מתל אביב וערבי נוצרי מיפו, המנסים לשמר את אהבתם כנגד כל הסיכויים כשם נתונים לאיומים משני הצדדים עד לסוף הטרגי. במציאות היו אלה דאוד יסמיני וחנה זיידנברג ובסרט שונו שמותיהם לג'ורג' חורי ומרים זיידמן.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן ופסטיבל הסרטים בטוקיו.
צילומי הסרט נערכו בקיץ 1988 בעיקר ביפו, כולל בתוך בית הספר קולג' דה פרר בו למד דאוד יסמיני. הקרנת טרום הבכורה נערכה במרץ 1989, והקרנת הבכורה הרשמית בפסיבל הסרטים בטבריה.
תקציר העלילה
מרים זיידמן (שרון הכהן) היא בחורה צעירה ונאה העוזרת לאימה פולה (מרים גבריאלי) בניהול מסעדה עממית ברחוב שינקין בתל אביב.
למרים אח גדול בשם שרגא (סיני פתר) המשמש מפקד קורס מ"כים בהגנה ואח קטן בשם דודו (נדב שלומאי) חובב צילום ומודרך בידי הצלם מר שלוש (אריה אליאס), סועד קבוע במסעדה.
מרים הולכת לקניות בשוק הכרמל ונתקלת בשני חיילים בריטים שמתייחסים אליה לא יפה. לעזרתה נחלץ בחור מטופח הנוהג ברכב נוצץ ומציג עצמו בתור ג'ורג' חורי (דן תורג'מן). היא מספרת לו על המסעדה בשינקין והם נפרדים. בלילה הוא מגיע למסעדה "במקרה" לבקש מים בגלל הרכב התקוע שלו. הוא מתייחס למרים ברכות והיא מתחילה להתאהב בו.
שרגא מביא למסעדה את ישראל (דני פרידמן) שהוא פקוד שלו בקורס מ"כים בהגנה. ישראל מאוהב במרים אבל היא מתייחסת אליו כחבר ולא כאהוב.
בינתיים מתקבלת החלטת החלוקה, היהודים חוגגים והערבים מתכוננים למלחמה. אנשי לח"י תוקפים ביפו ובין ההרוגים גם פייר, חברו הטוב של ג'ורג'. חברו אנטואן (מכרם ח'ורי) ומפקד הנג'אדה (גבי שושן) פוקדים עליו להעביר מטען ממולכד לתל אביב דרך מרים. הוא מקבל את המטען אך נמלך בדעתו וזורק אותו לים.
בינתיים מצליחה מרים לעבור את הגבול ליפו תחת אש של ערבים ויהודים. הוא מבקש ממנה לנתק את יחסיהם בגלל המצב אבל היא לא מסכימה. ג'ורג' מתכנן לברוח איתה בסירת מנוע ולשם כך הוא פורץ את כספת החנות של משפחתו.
בסיום הסרט נכתב: "מרים זיידמן הואשמה בבגידה על ידי הלח"י והוצאה להורג ביריה. למרות שאשמתה לא הוכחה, שמה לא טוהר מעולם והאחראים למותה לא נתנו את הדין על מעשם עד עצם היום הזה".
בת שבע
בת שבע היא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל ב' שהייתה אשתו של אוריה החתי, ולאחר מכן נישאה לדוד המלך, והייתה לאמו של שלמה המלך, יורשו של דוד. שמה היה בת שבע בת אליעם, אך בדברי הימים א' היא נקראת בת שוע בת עמיאל. חז"ל אומרים כי היא נכדתו של אחיתפל הגילוני, יועצו של דוד. אליעם בן אחיתופל הגילוני היה אחד משלושים הגיבורים של דוד.
המפגש עם דוד
הסיפור על בת שבע במקרא מתחיל עם תיאור התגלותה לפני דוד המלך, כשהייתה אשת אוריה החתי, אחד מאנשי צבאו הבכירים, בעודו בקרב. דוד עמד על גג ביתו וראה אותה מתרחצת, הביא אותה לארמונו ושכב עמה. כשהרתה לדוד, נקרא אוריה משדה הקרב כדי שיהיה עם אשתו וכך ייחשב הילד לשלו, אולם אוריה התעקש לשבת בפתח בית המלך ולא לסור לביתו:
לפיכך שלח אותו דוד בחזרה לשדה הקרב, ובידו איגרת ליואב שר צבאו, להציב אותו בחזית ולנטוש אותו בשדה הקרב:. יואב בן צרויה ממלא בשינוי אחר ההוראות וגורם למותו של אוריה יחד עם חיילים נוספים. לאחר שאוריה נהרג בקרב, נשא דוד את בת שבע לאישה.
חז"ל ופרשני המקרא נאלצו להתמודד עם ההיבט הבעייתי באישיותו של דוד כפי שהוא משתקף בסיפור יחסיו עם בת שבע.
יש מביניהם שסינגרו על התנהגותו וניסו להצדיק אותה או לפחות לספק לה הסבר נסיבתי, ויש שהסתייגו ממנה ובחרו בעמדה הביקורתית בה נקט נתן הנביא בפני דוד. אחת הפרשנויות בתלמוד טוענת כי "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה". כי בזמנם המנהג היה כי "כל היוצא למלחמת בית דוד כותב גט כריתות לאשתו" כדי שאם לא יחזור מהמלחמה ויוכרז נעדר, לא תשב אשתו בעגינותה, ותוכל להינשא בשנית מתוקף כוחו של הגט. פרשני התלמוד מדגישים כי לא ניתן לומר שאינו חטא כלל, שכן מעשה בלתי ראוי נעשה כאן בוודאי, אלא שלא חטא דוד את החטא הפורמלי של בעילת אשת איש אשר העונש עליו הוא מיתה.
תוכחת נתן הנביא
לאחר מותו של אוריה, שלח ה' את נתן הנביא אל דוד ובמפגש בין השניים הוכיח נתן את המלך על מעשיו הבלתי ראויים. תוכחת הנביא הוצגה באמצעות משל כבשת הרש. במשל זה תוארו שני אנשים: האחד עשיר ולו כמות רבה של צאן ובקר, והשני עני ולו כבשה אחת בלבד.
הכבשה האחת הייתה כל עולמו של העני, ובעלת תפקיד מכריע בחייו ובחיי משפחתו. יום אחד רצה העשיר לכבד אורח ולתת לו כבשה, אך לא רצה לוותר על רכושו. במקום זאת גזל את כבשת העני והעניקה לאורח. דוד, שלא הבין בתחילה את כוונתו של נתן, הכריז עם סיומו של הסיפור כי יש להמית את העשיר בגין העוול שעשה. אז פנה נתן אל דוד ואמר לו כי הוא עצמו החוטא אליו מכוון המשל:
דוד מתוודה ושב מחטאו ותשובתו מתקבלת. עם זאת, הוא מקבל עונש על מעשיו:
העונשים שחזה נתן הנביא התגשמו כאשר בנו בכורו אמנון אונס את תמר אחותו, וכאשר בנו הנוסף אבשלום אחי תמר מאותה אם, נוקם את נקמתה ורוצח את אמנון. שנים לאחר מכן אבשלום מורד באביו אף מנסה להורגו, שוכב עם פילגשיו ולבסוף נהרג בידי יואב שר צבאו של דוד. גם אדניה בנו מנסה להמליך את עצמו תחת דוד עוד בחייו.
השפעתה הפוליטית של בת שבע
לימים ילדה בת שבע לדוד בן נוסף, שלמה, שהיה יורשו של דוד במלוכה. בימי זקנתו של דוד, כאשר עלתה שאלת ירושתו, הפך נתן הנביא לבעל בריתה של בת שבע. הם חברו יחד כדי להזכיר למלך שהבטיח לשלמה את כיסאו, ושכנעו אותו להמליך את בנו טרם מותו. בכך הפרו את עצת אלה שביקשו להמליך את אדניה, אחיו למחצה של שלמה. אחרי מות דוד ביקש אדניה, באמצעות בת שבע, לשאת את אבישג השונמית (פילגשו של דוד בזקנתו), ובכך לקבע את מעמדו כיורש. בת שבע אמנם התערבה אצל בנה שלמה המלך למען אדניה אך ללא הועיל: אף כי שלמה כיבד את אמו והאזין לבקשתה, הוא שלח להרוג את אדניה (ואת יואב בן צרויה ושמעי בן גרא).
לפי ספר דברי הימים, ילדה בת שבע לדוד ארבעה בנים: שמעא, שובב, נתן ושלמה.
לוראן גרה
לוראן גרה (בצרפתית: Laurent Gras; נולד ב-3 במאי 1965) הוא שף יליד צרפת המתגורר ועובד כיום בארצות הברית.
ביוגרפיה
גרה החל לעבוד בארצות הברית ב-1997 במלון וולדורף-אסטוריה, כשף הראשי. שם זכה לדירוג של שלושה כוכבים מרות ריישל בהניו יורק טיימס. הוא נשאר שם במשך ארבע שנים מוצלחות לפני שעבר לסן פרנסיסקו, שם עבד כשף הראשי של מסעדת Fifth Floor. עבודתו זכתה לשבחים, בין השאר ב-San Francisco Magazine, שבחר בו לשף השנה וב-Fifth Floor למסעדה החדשה הטובה ביותר לשנת 2002; כן בחר בו כתב העת Food & Wine לשף החדש הטוב ביותר לשנת 2002 והוא הופיע על עטיפת כתב העת Gourmet ב-2003.
גרה פתח את מסעדתו הראשונה, L2O בשיקגו, במאי 2008. המסעדה הייתה מועמדת לפרס ג'יימס בירד כ"מסעדה החדשה הטובה ביותר" ומדריך GAYOT.com בחר בה כאחת מ-40 המסעדות הטובות ביותר בארצות הברית לשנת 2010. במדריך מישלן הראשון לשיקגו ל-2010 זכתה במסעדה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים. בנובמבר 2010 עזב גרה את המסעדה עקב חילוקי דעות לגבי ניהול המקום עם הבעלים ריצ'רד מלמן.
אוסקיל
אוסקיל (באוקראינית: Оскiл) או אוסקול (ברוסית: Оскол) הוא נהר בדרום ברוסיה ובאוקראינה. הוא נובע בערך בין קורסק לוורונז' וזורם דרומה כדי להתחבר לנהר סוורסקי דונץ שזורם דרום מזרחה כדי להתחבר לנהר הדון. אורכו 472 ק"מ, עם אגן ניקוז של 14,800 קמ"ר.
אגם מלאכותי, מאגר אוסקיל (Oskil Reservoir, Оскільське водосховище), נוצר בשנת 1958 כדי לסייע בהגנה מפני הצפות וכמקור חשמל.
גאוגרפיה
מקורותיו של הנהר בגבעות במרכז החלק האירופאי של רוסיה, והוא זורם דרך מחוזות קורסק ובלגרוד ברוסיה, ודרך החלק המזרחי של מחוז חרקוב באוקראינה, שם הוא מתחבר לנהר סוורסקי דונץ. רוחבו 30–40 מ' ועומקו 2.5-3 מ' (עומק מרבי כ-10 מ'). מי הנהר ניזונים בעיקר מגשם ושלג. הנהר קופא בסוף נובמבר ומפשיר באמצע מרץ. העיר הקרובה ביותר למקורות הנהר היא סטארי אוסקול, והעיר הגדולה ביותר השוכנת בגדות הנהר קופיאנסק.
הידרומטריה
זרימת האוסקול נצפתה במשך 49 שנים (במהלך השנים 1924–1985) בקופיאנסק, הממוקמת פחות או יותר 70 קילומטרים במעלה הזרם ממפגשו עם נהר סוורסקי דונץ. באזור היה סכר המשפיע על הזרימה.
בקופיאנסק, הזרימה השנתית הממוצעת שנצפה במהלך תקופה זו הייתה 38.4 מטר מעוקב לשנייה עבור שטח פנים של 12,700 קמ"ר, או פחות או יותר 85% משטח ההיקוות כולו.
האוסקול הוא נהר כמעט תמיד שופע אין עומקו משתנה. יש לו שתי עונות נפרדות. הזרימה בנהר גבוהה יותר בחודשים מרץ ואפריל (ממוצע חודשי של 86 ו-151 מטר מעוקב לשנייה) והם תואמים את ההפשרה. ממאי, זרימת הנהר יורדת בחדות, מה שמוביל במהירות לעונת המים הנמוכים שמתקיימת מיוני עד ינואר כולל.
קליפסו (לוויין)
הלוויין מנטר באמצעות לייזר את העננים במשך 24 שעות ביום. קליפסו טס בתצורה המכונה "A Train" ביחד עם הלוויינים קלאודסאט ששוגר ביחד עמו וכן עם הלוויינים אקווה, אאורה, והלוויין הצרפתי פאראסול.
מכשירים
מכשיר ה-CALIOP מתואם לאמצע תמונת ה-IRR כדי לבצע אופטימיזציה של התצפית.
חקר האירוסולים
האירוסולים הם חלקיקים המרחפים באוויר בעלי צורות מורכבות ומכילים מגוון של מרכיבים כימיים שיכולים להיות מוצקים או נוזליים ואפילו חלקיקי חומרים מוצקים בתוך טיפות נוזלים. אורך החיים שלם משתנה - כאשר כמה תרכובות אירוסולים חיים רק כמה ימים לפני שהם מתפרקים בעוד שאחרים שוהים באוויר במשך חודשים. מדידת אירוסולים קשה מאוד ולכן יש צורך במגוון רחב של מכשירים.
העננים תלויים למעשה באירוסולים כדי להיווצר. האירוסולים מספקים לעננים את הגרעינים שסביבם מתגבשות טיפות המים. עננים הנוצרים באזור שבו האוויר נקי מורכבים מטיפות הנותות להיות גדולות יותר משום שהן נוצרות ממספר קטן יותר של גלעינים, ועננים אלה צפויים ליצור יותר גשם. עננים שנוצרים באזורים מלוכלכים יוצרים הרבה יותר טיפות גשם אך הטיפות קטנות יותר. עננים אלה גם נראים בהירים יותר. באמצעות איסוף בנפרד של הנתונים הללו יסייע קליפסו למדענים להבין את ההשפעות הישירות והעקיפות של האירוסולים על האקלים.
נחל יסף
נחל יסף הוא נחל במערבו של הגליל העליון. אורכו כ-16–20 ק"מ.
מקור השם
הנחל נקרא בערבית "ואדי אל-ח'וישין" ו-"ואדי אל עמיק" (وادي الخوشين ووادي الأميك) ופירוש שמו הוא "הנחל העמוק". השם העברי יסף מושפע ככל הנראה מצליל שמו של הכפר העתיק יסיף שנמצא בסמיכות.
מסלול הנחל
ראשיתו של הנחל היא ביישוב כישור ומשם הוא יורד מערבה תוך כדי שהוא עובר דרומית לבית ירכא ובין ג'וליס וכפר יאסיף. ליד ג'וליס יוצא הנחל מתחום הגליל העליון אל מישור חוף הגליל, ונשפך אל הים התיכון בסמוך לאתר חצרות יסף. לנחל שני יובלים עיקריים: נחל זך ונחל יצהר, שמתחברים אליו באזור מישור החוף.
זיהום הנחל
בשנת 2009 החלו דיווחים רבים על זיהום של מי הנחל, מי התהום וכן את חוף הים וגדודיות הסלעים (שברי הסלעים שעברו תהליכי גידוד) שבקו החוף. המשרד הישראלי להגנת הסביבה החל בקביעת תקנות והליכים לשיפור איכות המים בנחל. בסיור לאורך הנחל שנערך בינואר 2009 נצפה זרימת שפכים אל הנחל. המים, המלווים בקצף ובריח רע זרמו לכיוון ערוץ הנחל הזורם מערבה אל הים התיכון.
אמת המים של עכו
בסמוך לנחל ניתן למצוא את אמת המים לעכו שנבנתה בשנת 1815 בידי שליט עכו סולימאן פחה על מנת להעביר מים מאזור כברי לשלל תושבי עכו. אמת המים הייתה פעילה עד לקום המדינה. קטע הקשתות הגבוה ביותר של אמת המים ניצב לגובה של 13 מטרים וניצב מעל לאפיק הנחל.
מתלול נחל יסף
יחידה קטנה יחסית בגבול הסקר הדרומי. היחידה הזו כוללת את ערוצו המרכזי והעליון של נחל יסף. יחידה זו מתנקזת לנחל יסף.
חצרות יסף
על גדתו הצפונית של הנחל נמצאות חצרות יסף - שם שניתן ליחידת דיור זמני ששימשה את גלי העלייה הגדולים מאתיופיה ומברית המועצות. חצרות יסף נבנו בשנת 1991.
בני וקנין
בני וקנין (נולד ב-5 בדצמבר 1950) הוא איש ציבור שכיהן כחבר מועצת עיריית אשקלון, כראש עיריית אשקלון, וכיו"ר חברת פלאפון. חתן פרס קפלן. כלכלן ועורך דין במקצועו ובהכשרתו.
ביוגרפיה
וקנין נולד במרקש שבמרוקו ועלה לישראל בשנת 1954 עם משפחתו, נשוי ואב ל-4 ילדים. בעל תואר ראשון ותואר שני בכלכלה ובמשפטים והוא כלכלן ועורך דין במקצועו ובהכשרתו. בשנות ה-70 חבר לאלי דיין והקים את תנועת "אשקלון בתנופה" אשר שלטה עד 2003 במועצת העיר. כיהן כיושב ראש החברה הכלכלית לאשקלון. דיין כיהן ראשון כראש העיר, כאשר וקנין שימש כסגן וכממלא מקום במשך 12 שנים.
חוק חינוך ממלכתי
חוק חינוך ממלכתי, תשי"ג-1953 הוא חוק שאושר בכנסת ב-12 באוגוסט 1953, ואשר נועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך ולעבור לחינוך ממלכתי. החוק נחקק בעקבות דיון סוער שנערך ב-13 בפברואר במליאת הכנסת, ובסופו הורתה הכנסת לממשלה להכין הצעת חוק לביטול הזרמים המפלגתיים ולהנהגת חינוך ממלכתי בעל שתי מגמות – "אחת דתית ואחת אחרת".
בני וקנין
ביוגרפיה
לאחר התפטרות דיין ב-1991 וקנין מונה לראשות העירייה.
בשנת 2003, לאחר 12 שנים בראשות העיר פרש מתפקידו לטובת כהונה כיו"ר חברת פלאפון. לאחר התפטרותו מונה שבתאי צור לתפקיד ראש העיר, אותו מילא עד לשנת 2005.
חוק חינוך ממלכתי
מערכת החינוך לפני חקיקת החוק
עם הקמת מדינת ישראל נחקק חוק לימוד חובה, תש"ט-1949 המחייב כל ילד מגיל חמש ועד גיל שלוש-עשרה ללמוד במוסד חינוכי מוכר. עד לחקיקת חוק חינוך ממלכתי, היה חייב כל אזרח ישראלי (פרט לעולים במחנות העולים) לבחור עבור ילדיו את הזרם האידאולוגי בו יתחנכו: זרם העובדים, הזרם הכללי, זרם המזרחי או באחד מן הזרמים הקטנים שהשתייכו לאגודת ישראל, או לאחד מן הזרמים שלא היו משויכים פוליטית. חוק זה עיצב למעשה את דמות בתי הספר בישראל כבתי ספר ממלכתיים-לאומיים ולא כבתי ספר פוליטיים. בתחילה הוחל החוק רק על בתי הספר היסודיים ובהמשך הוא הורחב גם לבתי הספר התיכוניים.
רקע היסטורי
החוק שנחקק רק ב-1953 היה בגדר משאלת לב שהועלתה עוד זמן רב קודם לכן. כבר ב-1948 במסגרת דיוניה של הוועדה לתכנון החינוך שהקימה מפא"י בסוף 1947, הועלתה ההצעה לבטל את זרמי החינוך החילונים, ולמעשה לאחד את זרם העובדים עם הזרם הכללי. לבסוף החליטה הוועדה להתעלם מן השאלה ולהשאיר את ההחלטה "לבירור חופשי בין גורמים ציבוריים שונים, בעיקר מורים ומחנכים". עם זאת חלק מחברי הוועדה ראו "צורך דחוף בבירור שאלת הזרמים", וביקשו לקבל החלטה בעניין זה.
בני וקנין
ביוגרפיה
ב-2005 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת "נתיבי תחבורה עירוניים" שיוזמת פתרונות לקויי הרכבת בגוש דן.
בשנת 2008 נבחר שוב לראשות עיריית אשקלון בסיבוב שני כשהוא זוכה ל-52% אחוזים מקולות הבוחרים.
חוק חינוך ממלכתי
רקע היסטורי
עם ייסודה של מדינת ישראל נמנע בתחילה הממסד מלהתעסק בשאלה זו, בשל כך גם לא מונה שר חינוך עד למרץ 1949. הנושא עלה שוב כחלק ממדיניות הממלכתיות של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה. בן-גוריון טען שהמצב שהיה קיים ביישוב היהודי בטרם הוקמה המדינה לא יכול להמשיך ולהתקיים גם אחריה. בטרם הוקמה המדינה עסקו המפלגות בכל תחומי החיים - הן הקימו ארגוני ספורט, כדוגמת הפועל של הסתדרות העובדים, בית"ר של הרוויזיוניסטים וכן הלאה, יישובים, כדוגמת הקיבוצים והמושבים שהיו ועודם משויכים אידאולוגית לתנועות שונות, בנקים, כדוגמת בנק הפועלים ומערכות חינוך שהנחילו לתלמידיהן את האידאולוגיה של המפלגה לה הם השתייכו. המפלגתיות נבעה מכך שלישוב היהודי לא היה קשר ישיר לשלטונות המנדט הבריטי ומדינה יהודית ריבונית לא הייתה, על כן נטלו על עצמן המפלגות תפקידים שבדרך כלל, ברחבי העולם, שמורים לממסד.
עם הקמת מדינת ישראל החל מעבר איטי ממפלגתיות לממלכתיות, מעבר אותו הנהיג ביד רמה בן-גוריון. בן-גוריון פחד מכך שהאינטרס המפלגתי יעלה על האינטרס הלאומי ולכן התחיל בתהליך הלאמה של מוסדות שנטלו על עצמם את תפקידי המדינה. אחד השיאים של התהליך היה חקיקת חוק חינוך ממלכתי.
בני וקנין
ביוגרפיה
זוכה פרס מצוינות של קרן שלם לשנת 2010.
חוק חינוך ממלכתי
רקע היסטורי
בפברואר 1951 נערך בכנסת דיון בנוגע לחינוך האחיד של ילדי העולים. הדיון גלש לשאלת הזרמים ובסופו הטילה הכנסת על הממשלה "להכין תוך חודש ימים הצעת חוק, המבטל את הזרמים המפלגתיים בחינוך ומבטיח הנהגת חינוך ממלכתי אחיד במדינה, בעל שתי מגמות - מהן אחת דתית". כבר בבחירות לכנסת השנייה (יולי 1951) הדגישו המפלגות את נושא הזרמים במצעיהן. במהלך הכנסת השנייה המשיכו הוויכוחים בנושא עד להכרעה במליאת הכנסת באוגוסט 1953.
מספר חודשים לפני ההכרעה צץ מכשול חדש: חברי הקיבוצים ביקשו לשמור על המאפיינים הסוציאליסטים בתוך קיבוציהם, להמשיך ולהניף את הדגל האדום, לשיר את תחזקנה ואת האינטרנציונל ולקיים את חגיגות אחד במאי. בן-גוריון התנגד בתוקף לבקשה הזו. בתחילה התנגדה לו מפא"י, מפלגתו, אבל לאחר שבן-גוריון הכריז שהוא לא מתכוון לוותר בעניין זה ואיים בהתפטרות - התקבלה עמדתו.
בני וקנין
ביוגרפיה
בבחירות לראשות העיר ב-2013 הפסיד למועמד איתמר שמעוני.
חוק חינוך ממלכתי
רקע היסטורי
החוק נחקק ב-12 באוגוסט 1953 בתמיכת שלושים ותשעה חברי כנסת אל מול שלושים ושישה מתנגדים.
סיבות ישירות לחקיקת החוק
מעבר לרצון להחליש את כוחן של המפלגות ולהקטין את הפוליטיזציה של החיים הציבוריים היו כמה סיבות ישירות שהניעו את הממשלה לחקיקת החוק:
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי
החינוך היה אחד הכלים המרכזיים שעמדו לרשות המפלגות בבניית מאגר אלקטורלי עתידי. החינוך היה מרכז כח אדיר וויתור עליו לא היה משוש המפלגות. הוויכוח על ביטול הזרמים היה אחד הוויכוחים העמוקים והמרכזיים שהתקיימו במדינת ישראל וזאת בעיקר בשל חשיבותו - עיצוב דור העתיד. כל צדדי הוויכוח השתמשו במשפט העברי על מנת להצדיק את עמדותיהם, מחד, המשפט העברי דוגל בחינוך לטובת הילד עם שמירת ה"אני" שלו בתו המערכת שתהיה מאוחדת ומאוגדת, מאידך, ההיגיון הבריא טוען כי המצווה לחנך את הילד מן הסתם שתבקש חינוך על פי מצוות התורה.
עמדת מפא"י
עמדתה של מפא"י, מפלגת השלטון, הייתה מאוד מתלבטת ולא אחידה בעניין. במצעה לבחירות הראשונות (ינואר 1949) הבטיחה מפא"י לשמר את זרם העובדים בחינוך איתו הייתה מזוהה. היא עמדה בהבטחה במהלך הכנסת הראשונה. עמדה זו הייתה מנוגדת לדעתו של מנהיג המפלגה, דוד בן-גוריון שדגל בממלכתיות ובכלל זה בהלאמת החינוך וביצירת מערכת חינוך אחת ויחידה. במצעה לקראת הבחירות השניות (יולי 1951) שינתה מפא"י את עמדתה והחליטה לתמוך בהנהגת חינוך ממלכתי. השינוי בעמדה נבע משתי סיבות:
גם לאחר השינוי במצעה של מפא"י נמצאו בה כאלה שעדיין התנגדו להנהגת החינוך הממלכתי. הם טענו שהנהגתו תמוטט את תנועת הפועלים ותביא לקץ הסוציאליזם במדינת ישראל. התנגדותם התגברה כשבן-גוריון סירב לאשר את המשכם של המאפיינים הסוציאליסטים (הדגל האדום, שירת האינטרנציונל, חגיגות אחד במאי וכדומה) בבתי הספר של הקיבוצים. בן-גוריון החזיק בעמדתו וסירב להתחשב בדרישותיהם של אלו. הוא אף איים בהתפטרות אם לא תתקבל עמדתו. לאחר דיונים רבים החליטה המפלגה לתמוך בעמדתו.
עמדת המפלגות הדתיות
בבחירות לכנסת הראשונה התמודדה מפלגה דתית אחת - החזית הדתית המאוחדת שהיוותה איחוד של המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
החזית הדתית המאוחדת התנגדה לביטול הזרמים בשל הרצון לשמור על מערכת חינוך דתית. מבחינה אוטופית התנגדה המפלגה לקיומם של הזרמים וקיוותה ליצור מערכת חינוך אחת שמושתת על היהדות לכל ילדי ישראל, אולם מאחר שהיא ידעה שלא כך יהיה ומערכת החינוך תושתת גם על עקרונות חילוניים, התנגדה החזית לביטולו של החינוך הדתי ומכאן לביטול הזרמים. עם הזמן החלה להיסדק העמדה הנחרצת נגד ביטול הזרמים והאחדות של החזית הדתית. חלק מהציבור הדתי חש שההפסד בשיטת הזרמים עולה על הרווח ממנה. הציונים הדתיים הרגישו שהם לא חלק מהמדינה ושידם תהיה כמעט תמיד על התחתונה בוויכוחים על הזרמים לאור העליונות של זרם העובדים שנתמך על ידי מפלגת השלטון. להרגשה זו תרם הוויכוח על זרם העובדים הדתי. במהלך הדיון על החינוך האחיד ב-פברואר 1951 העלה חבר הכנסת דוד צבי פנקס, מבכירי החזית הדתית, את ההצעה להטיל על הממשלה לנסח הצעת חוק שתיצור מערכת חינוך דתי לצד מערכת חינוך ממלכתי. בהצעה זו תמכו כל חברי החזית הדתית. בסוגיה זו הצביעה החזית הדתית בניגוד לעמדת הממשלה לה השתייכה. בן-גוריון ראה בהצבעה הצבעת אי אמון, התפטר וביקש להקדים את הבחירות ליולי 1951 (כפי שאכן קרה).
בבחירות לכנסת השנייה התפצלה החזית הדתית חזרה למפלגות שהרכיבו אותה. במהלך המשא ומתן הקואליציוני עם הפועל המזרחי סוכם על הקמת שתי מערכות חינוך ממלכתיות, כאשר המערכת הדתית זוכה לאוטונומיה מרובה המתבטאת בחינוך ממלכתי דתי.
עמדת מפ"ם
מפ"ם שהייתה משויכת לשמאל הציוני התנגדה למעבר לחינוך הממלכתי. מפ"ם שהייתה מזוהה עם זרם העובדים לא ששה לוותר על מאגר הקולות האדיר שהיה טמון בהמשך קיומו. פרט לכך מפ"ם רצתה לשמור על ייחודיות של זרם העובדים - על הנפתו של הדגל האדום לצד דגל ישראל ועל שירתו של האינטרנציונל לצד התקווה.
עמדת הציונים הכלליים
הציונים הכלליים, שהיו משויכים למרכז הליברלי תמכו ועודדו את המעבר לחינוך ממלכתי. זאת על אף העובדה שהם היו מזוהים עם הזרם הכללי. במצעה של המפלגה בבחירות לכנסת השנייה (יולי 1951) הוכנסה הדרישה לאחד את זרמי החינוך כחלק מדרישה כוללת למתן את הפוליטיזציה של החברה הישראלית. התנגדותם להכנסת סממנים של זרם העובדים לחינוך הממלכתי הובילה למשבר הדגל ולפרישתם מהממשלה במאי 1953, עקב החלטת מפא"י לדרוש שבחוק המוצע יתאפשר להניף את הדגל האדום ולשיר את האינטרנציונל בבתי ספר שבהם רוב ההורים ירצו בכך. הם שבו לממשלה לאחר שסוכם על שינוי החלטה זו.
עמדת המפלגה הפרוגרסיבית
המפלגה הפרוגרסיבית שהייתה משויכת לימין המתון תמכה במעבר לחינוך ממלכתי. המפלגה טענה שיש להקים "בית ספר אחיד שימזג את כל החיובי והמשותף בשלושת הזרמים". המפלגה הפרוגרסיבית דרשה ליצור רשת חינוכית אחת לדתיים ולחילוניים. זאת בניגוד לניסוח הסופי שקבע את היווצרן של שתי מערכות חינוך "פורמליות" - חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי ועוד שתי מערכות חינוך "מוכרות" - המערכת החינוכית של אגודת ישראל ומערכת "החינוך העצמאי" של הזרמים החרדיים.