cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניבן שינני
לניבן השינני צבע צהוב בהיר ולסתות ארוכות, ובהן שיניים מוארכות רבות שקופות כזכוכית. לסתו העליונה קעורה ואינה נצמדת ללסת התחתונה. אורכו עשוי להגיע עד ל-120 סנטימטרים.
סמסונוב
ראו גם
}}
הסכם קנאגאווה
הסכם קנאגאווה או חוזה קנאגאווה נחתם ב-31 במרץ 1854 בין יפן לארצות הברית, והיה להסכם המדיני הראשון בין ארצות הברית לבין יפן, שנשלטה על ידי שוגונות טוקוגאווה. ההסכם נחתם תחת איום צבאי מרומז מצד האמריקאים, והוא סיים למעשה את תקופת הסאקוקו ביפן, שנמשכה כ-220 שנים והתאפיינה בבדלנות יפנית מהעולם שסביב. ההסכם העניק לארצות הברית את הזכות לעגון בנמלים שימודה והקודאטה, קבע לוח זמנים להמשך פיתוח הקשרים בין שתי המדינות וייסד את מושבו של קונסול אמריקאי ביפן. ההסכם נחתם בין נציגי ממשלת השוגון היפנית לבין נציג ארצות הברית, קצין הצי הקומודור מת'יו פרי. ההסכם הוא הראשון מסוגו בין מדינה מערבית ליפן, ובעקבותיו פתחו מדינות נוספות ביחסים מסחריים עם יפן.
ההסתגרות היפנית
כבר במאה ה-17 סגרה יפן את שעריה לחלוטין בפני מדינות המערב, הסתגרות זו התבטאה בהקטנה עד הפסקה לחלוטין של הסחר עם המערב והמגעים הדיפלומטיים עמו. יחסים חוץ מסחריים התקיימו רק עם סין והולנד והתנהלו אך ורק בנגסאקי, תחת שליטה ממשלתית הדוקה. מדיניות זו כונתה "סאקוקו" ("ארץ נעולה") והיא נבעה משני חששות עיקריים. החשש הראשון היה שמסחר עם המערב עלול להוביל להתפשטות של הנצרות ביפן, מה שעלול לתת תרוץ לאימפריאליזם מערבי ביפן, כמו שקרה במדינות שונות באסיה. החשש השני היה, שסחר חוץ ורווחה כלכלית עלולים לחזק גורמים אנטי ממסדיים שיהוו איום על השלטון הקיים.
ההסתגרות היפנית לא הייתה יחידה במינה - מדינות רבות במזרח אסיה, ביניהן סין וקוריאה, ניתקו באותה העת את קשריהן עם המערב. הסיבה למדיניות בדלנית וסגורה זו של מדינות מזרח אסיה הייתה בחששן של מדינות אלו מפני האימפריאליזם האירופאי באסיה.
ההסתגרות הבדלנית של מדינות מזרח אסיה ויפן בתוכן, נמשכה לאורך המאה ה-18 ועד לאמצע המאה ה-19. ייתכן כי הסיבה לכך היא שעד המאה ה-19 לא היו למעצמות המערב את היכולת ואת הרצון לנסות ולפתוח את שערי מדינות מזרח אסיה. תחת זאת הן העדיפו להתמקד בהשתלטות על אזורים פחות מאוכלסים או על אזורים המיושבים בעמים חלשים.
ניסיונות אירופאיים לפתיחת שערי יפן
הניסיון הראשון לפתיחת שערי יפן היה מצד האימפריה הרוסית. ב-1792 שלחו הרוסים ליפן שייטת שעגנה ביפן, הרוסים ידעו כי אם יצהירו על מטרת בואה של השייטת, יאסר עליה לעגון בחופי יפן ולכן טענה השייטת כי עליה להחזיר שלושה מלחים יפנים שנאספו לאחר שספינתם טבעה. בהגיעם לחוף ביקש מפקד השייטת, להידבר עם היפנים אודות פיתוח קשרי מסחר בין רוסיה ליפן ואולם היפנים סירבו להיפגש עמו.
12 שנה מאוחר יותר שלחו הרוסים את ניקולאי רזאנוב לנגסאקי ליפן עם הדרישה כי יפן תאשר לספינות החברה הרוסית-אמריקאית העוברות בשטחה בדרכן לאמריקה, לעגון בשטחה על מנת להצטייד. משסרבה יפן לבקשתו, הורה על הפגזת כפרים יפנים לידם עבר בחזרתו לאמריקה. בשל התגרות זו החלה יפן להתכונן למלחמה מול הרוסים, אך המלחמה נמנעה בסופו של דבר בשל העובדה שרוסיה שהייתה באותו הזמן במלחמה עם נפוליאון, לא רצתה לפתוח חזית שנייה במזרח.
מעצמה אירופאית נוספת שניסתה לפתוח את שערי יפן הייתה בריטניה. ב-1808 במסגרת מלחמתה של אנגליה בנפוליאון נכנסה ספינה אנגלית לנמל נגסאקי בתואנה כי היא מחפשת ספינות הולנדיות העשויות להימצא באזור (הולנד הייתה בת בריתו של נפוליאון במלחמה), הבריטים הורשו להיכנס אך משלא מצאו את מבוקשם דרשו מהיפנים לספק להם מזון ומים ואיימו בהפגזה על חופי נגסאקי אם לא תענה דרישתם. מושל נגסאקי העניק לבריטים את מה שרצו בניגוד לאיסור היפני על מתן אספקה לכוחות זרים, ולאחר מכן הוא התאבד.
ב-1844 שלח מלך הולנד וילם השני, מכתב לשליט יפן, בו הוא מבקש מהיפנים לקיים יחסי חוץ עם הולנד, תוך איום מרומז כי אם לא יעתרו היפנים לבקשה יכפו זאת ההולנדים עליהם. השליט היפני התעלם מן המכתב.
הדבר שהמריץ את המערב במאה ה-19 ביתר שאת לפתיחת שערי יפן, היה המהפכה התעשייתית והצורך שנוצר במדינות המערביות לחומרי גלם, כמו גם שיפור כח האש של מדינות המערב לעומת מדינות מזרח אסיה שפיגרו מאחור. כעת יכולות היו מעצמות המערב להתמודד עם הצבאות החלשים יחסית של מדינות מזרח אסיה.
ניסיונותיה של ארצות הברית לפתיחת שערי יפן
גם ארצות הברית הייתה מעוניינת מאוד בקידום יחסיה עם יפן. ארצות הברית, ראתה פוטנציאל רב בפיתוח המסחר עם היפנים. כמו כן רצו האמריקאים ליצור תחנה ידידותית באזור אסיה, על מנת לעגון שם את ספינותיהם ללא חשש, על מנת להצטייד במקרה הצורך.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 הגיעו ליפן מספר אוניות אמריקניות אך הללו גורשו על ידי היפנים. העניין האמריקני ביפן גבר לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1846, בעקבותיה השתלטה ארצות הברית על קליפורניה והאוקיינוס השקט היה לגבולה המערבי.
ב-1846 הגיעה ליפן משלחת אמריקאית רשמית, בפיקודו של קומודור ג'יימס בידל, בבקשה לפתוח נמלים יפנים למסחר עם ארצות הברית. המשלחת סורבה ונשלחה כלעומת שבאה.
מסיבת דמואים
מסיבת דמואים (Demoparty) הוא אירוע המפגיש אמנים, מתכנתים וחובבי מחשבים, אשר במסגרתו נערכות תחרויות שונות בהן קבוצות של משתתפים מנסות להפיק את קטעי המולטימדיה (המכונים "דמואים") עם הגרפיקה הממוחשבת הטובה ביותר והפסקול הטוב ביותר.
הסכם קנאגאווה
הקומודור פרי נשלח ליפן
בשנת 1852, על סף סיום תפקידו של נשיא ארצות הברית מילרד פילמור, החליט פילמור, לשלוח שייטת בפיקודו של קומודור מת'יו פרי ליפן, בדרישה שיפן תפסיק את התבדלותה לפחות כלפי ארצות הברית. פרי (1794 – 1858) היה קצין ותיק בצי האמריקאי שחקר ביסודיות את המעט שהיה ידוע במערב על יפן.
מסיבת דמואים
מסיבת דמואים טיפוסית נערכת לרוב פעם בשנה באולמות גדולים (בדרך כלל באולם ספורט) והיא נמשכת בדרך כלל במשך כל סוף השבוע ללא הפסקה. מרבית הדמואים אשר נוצרים על ידי הקבוצות השונות, לפחות במקרה של תחרויות מסיבות הדמואים הגדולות ביותר, מוצגות לכל המבקרים באירוע במהלך שעות הלילה, באמצעות מקרן וידאו ורמקולים גדולים.
הסכם קנאגאווה
הקומודור פרי נשלח ליפן
פרי הגיע ליפן ביולי 1853, עם שתי פריגטות קיטור ושני סלופים מלחמתיים, כשעל סיפונן 750 חיילים. הנמל היחיד בו הותרה באותה העת עגינת ספינות זרות היה נמל נגסאקי, אף על פי כן, בצעד מתריס, לא פנתה השייטת לכיוון נגסאקי, אלא לכיוון הבירה אדו (טוקיו היום). פרי עגן ליד החוף ודרש להיפגש עם קיסר יפן או עם שליח מטעמו שימסור לו מכתב מנשיא ארצות הברית. היפנים התנגדו ליצירת קשר עם פרי, אך הם הבינו כי לאור הכוח הרב שאיתו, הם אינם יכולים לסרב. לבסוף הועבר המכתב לשליח יפני ב-14 ביולי.
מסיבת דמואים
המשתתפים במסיבות הדמואים בדרך כלל מביאים לאירוע את המחשבים שלהם, בעוד שמארגני האירוע דואגים לשכור את האולם שבו נערך האירוע ולספק למשתתפים באירוע שולחנות, חיבור לחשמל וחיבור לאינטרנט.
מרבית מסיבות הדמואים הן קטנות יחסית; מספר המבקרים בהן בדרך כלל נע בין מספר עשרות לכמה מאות. לאירועי מסיבות הדמואים הגדולות ביותר בעולם מגיעים לרוב אלפי מבקרים.
הסכם קנאגאווה
ההתלבטות היפנית
על מנת ליצור תדמית של החלטה משותפת, ראש מועצת השרים, אבה מסאהירו רצה לקבל את הסכמת נציגי העם למהלך. הוא ביקש מראשי האצולה והפקידים הבכירים בממשל, להביע דעתם ביחס לבקשת האמריקאים. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הממשל היפני שיתף ציבור כה גדול בתהליך של קבלת החלטה מדינית. אבה ציפה כי הנשאלים יסכימו שאין ברירה אלא לפתוח את שערי יפן למערב - אולם להפתעתו המליצו רוב הנשאלים לדחות את הדרישה האמריקאית. למרות התנגדות הנשאלים לבקשה האמריקאית, החליט מסאירו להיענות לבקשה תוך שהוא מתעלם מדעת הרוב.
חתימת החוזה
ב-31 במרץ 1854 נחתם ההסכם בעיירה קנאגאווה שבסמוך לבירה אדו, ולא בעיר הבירה עצמה על מנת להימנע מחיכוכים עם מתנגדי המשטר. ההסכם קובע כי ארצות הברית תורשה להיכנס לנמלים שימודה (ליד אדו) והקודאטה (באי הצפוני הוקאידו), יפן תדאג למלחים אמריקאים שיקלעו לשטחה, ואם ייחתמו הסכמים בין יפן לבין מדינות אחרות, תקבל ארצות הברית לפחות את אותן זכויות שתקבלנה מדינות אחרות.
השלכות
השלכות הסכם קנאגאווה היו מרחיקות לכת מבחינת יפן. על אף שהזכויות שהוענקו לארצות הברית לא היו משמעותיות, היה זה הסכם ראשון בין יפן למדינה מערבית. הוא שם קץ להסתגרות היפנית וסימן את פתיחתם של שערי יפן בפני מדינות מערביות נוספות. בעקבות הסכם זה, חתמו גם בריטניה, צרפת, הולנד ורוסיה על הסכמים שהיוו למעשה את הסדק בין יפן לעולם החיצון. כמו כן פתח ההסכם פתח בפני הסכמים נוספים בין יפן לארצות הברית. כך חתמה יפן ביולי 1858, על חוזה סחר, עם הנציג האמריקאי שהגיע ליפן טאונסנד הריס.
לטווח הרחוק סימן הסכם קנאגאווה את סיום המדיניות הבדלנית של יפן שנמשכה 220 שנה, ותחילת עידן של פיתוח קשרים מסחריים ודיפלומטיים עם המערב. ב-1860 אפילו ביקרה משלחת יפנית בארצות הברית.
.ac
.ac היא סיומת האינטרנט בסנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה, ובעיקר באסנשן. היא מנוהלת על ידי NIC. AC, חברת בת של לשכת המחשבים האינטרנטית שבסיסה בבריטניה. סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1997.
ההרשמה לדומיין פתוחה לכל אחד. המרשם מקבל הרשמות של שמות דומיין בינלאומיים.
הדומיין משווק על ידי כמה מתווכי דומיינים כדומיין לעיר אאכן בגרמניה, לאחר ייעוד לוחית הרישוי לרכב ("AC") לעיר.
שימוש בקיצור "אקדמי"
בשל הדמיון שלו לדומיין .ac ("אקדמי") ברמה השנייה הקיים תחת כמה דומיינים של קוד מדינה, כמה מוסדות חינוך נרשמים גם בתחום הדומיין .ac:
עזיז משעאן
עבד אל-עזיז אחמד אל-משעאן אל-ענזי (בערבית:  عبدالعزيز أحمد المشعان العنزي; נולד ב-19 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן כוויתי המשחק בעמדת הקשר באל-סלמייה.
קריירת מועדונים
משעאן התחיל לשחק כדורגל באל-קדסייה כבר כשהיה בן 6. כשהיה בן 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת. בשנת חתם במוסקרון מהליגה הבלגית השנייה בה שיחק שנה אחת. בעקבות בעיות כלכליות אליו נקלע המועדון, שוחרר וחזר לאל-קדסייה.
בקיץ חזר לקדנציה שלישית באל-קדסייה, במדיה שיחק עוד 5 עונות. בהמשך הקריירה שיחק באל-נאצר, אל-ג'אהרה ואל-סלמייה.
רעש (פיזיקה)
בפיזיקה, רעש הוא תהליך אקראי הבא לידי ביטוי בפונקציה אקראית של הזמן שיכולה להיות, למשל, קצב מעבר אלקטרונים בשפופרת קתודית, קצב מעבר פוטונים דרך סיב אופטי, או המתח הנמדד על גבי נגד בטמפרטורה סופית.
רעש רקע הוא תנודות אקראיות בסביבה. רעש חסר קורלציות נקרא רעש לבן וכאשר קיימות קורלציות נהוג לכנותו רעש צבעוני.
המקורות שיוצרים רעש רבים. הנפוצים שבהם, פלקטואציות תרמיות ("רעש ג'ונסון" הידוע גם בשם "רעש נייקוויסט"), בדידות נושאי מטען (רעש שוט), ופלקטואציות של מערכות בעלות שני מצבים (רעש טלגרפי או רעש \frac{1}{f}).
השפעה של רעש על קליטת אותות
בדרך כלל הרעש נחשב למטרד במערכות דינמיות. נהוג לחשוב על רעש רקע כגורם הפוגע ביכולת איתור האותות, בכך שהוא יוצר אפקט ממסך המפריע ליכולת העיבוד של מידע רלוונטי אודות האות. כתוצאה מכך הוא עלול ליצור הפרעות בתקשורת.
עור (סרט)
עור הוא סרט טלוויזיה ישראלי, בבימויו של רם לוי, ששודר במרץ 2005 בשידורי קשת, המבוסס על הספר "עור".
עלילה
ענת (אסי לוי) היא אם חד הורית, אמה של נטלי (מור פולנוהר), שעובדת במועדון לילה בתור חשפנית כדי להתפרנס. בשנה אחת רבת תהפוכות היא מעורבת בפרשת רצח בלתי מפוענח שהסעירה את בורסת היהלומים. סוחר היהלומים, יעקב (יורם חטב), עורך מסיבת רווקות, ומציע לענת לעבוד בתור פקידה אצלו במשרד.
לאחר זמן מה יעקב מכניס למשרדו שותף ושמו מוטי (אלון אבוטבול). ענת נופלת בקסמיו ומתאהבת בו. לאחר מכן היא מוצאת את עצמה בשלל אירועים קשים עד למעורבותה במקרה רצח.
גן שוג'י
גן שוג'י (ביפנית: 昌子 源; נולד ב-11 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן יפני, המשחק בעמדת הבלם בגמבה אוסקה.
קריירת מועדונים
שוג'י, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של תיכון יונאגו קיטה. ב-30 בספטמבר 2010, שוג'י חתם בקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית והצטרף אליה בינואר. ב-12 באוקטובר 2011, שוג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד אוניברסיטת צוקובה במסגרת הסיבוב השני בגביע הליגה היפני. ב-8 בספטמבר 2012, שוג'י כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 1–7 נגד אוניברסיטת צוקובה במסגרת הסיבוב השני של גביע הקיסר. בעונת, זכה עם קאשימה בליגת האלופות האסיאתית.
ב-3 בפברואר 2020, שוג'י חזר ליפן וחתם בגמבה אוסקה.
קריירה בינלאומית
ב-31 במרץ 2015, שוג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד, בו ניצחה יפן 1–5. במשחק המשך מול סין, הוא הבקיע את שער יפן הראשון שלו, שמתברר כשער מנצח, בניצחון 1–2.
הפרס לזכר אירווינג תלברג
הפרס לזכר אירווינג תלברג (באנגלית: Irving G. Thalberg Memorial Award) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע ל"מפיקים יצירתיים, אשר עבודותיהם משקפות איכות גבוהה של הפקת סרטים". הפרס נקרא על שמו של מפיק הסרטים האמריקאי אירווינג תלברג אשר עמד בראש מחלקת ההפקות של חברת מטרו גולדווין מאייר מאז הקמתה בשנת 1924 ועד מותו בשנת 1936.
היסטוריה
הפרס הוענק לראשונה בטקס האוסקר העשירי, בשנת 1938, בו הוענקו פרסים לסרטי שנת 1937. עד שנת 2008 הוצג הפרס במהלך טקס חלוקת פרסי האוסקר, והחל מ-2009 הוא מוענק בטקס פרסי הנאמנים ("Governors Awards") בו מחולקים גם פרס אוסקר לשם כבוד ופרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית. בשנים הראשונות לחלוקת הפרס לא הייתה הגבלה למספר הזכיות בו, אך בשנת 1962 קבעה מועצת האקדמיה כי החל מאותה שנה לא יוכל אדם לזכות בפרס הזיכרון יותר מפעם אחת.
בשונה מפסלון האוסקר המוכר, צורת פסלון פרס הזיכרון היא בדמות ראשו של תלברג.
התקן תוך-רחמי
התקן תוך-רחמי (באנגלית: Intraunterine device) הוא אמצעי למניעת היריון, שיעיל במניעת היריון ב-99% מהמקרים. ההתקן ממוקם בחלל הרחם, ובתגובה לנוכחות זו מפריש הרחם חומרים, שמפריעים לתנועת הזרע ומעברו דרך הרחם, וכך מונעים הפריה. זהו אמצעי מניעה הפיך; כלומר, ניתן להוציאו ולהפסיק את פעולתו בכל עת, ללא פגיעה בפוריות. ההתקן פועל מעת החדרתו לחלל הרחם, לתקופה של שלוש או חמש שנים, תלוי בסוג ההתקן. ההתקן אף מתאים בתור "אמצעי מניעה ליום שאחרי" במשך חמישה ימים לפחות ולפי חלק מהמחקרים גם עד 10 ימים. התקן תוך-רחמי אינו מגן מפני מחלות המועברות במגע מיני.
יתרונותיו של ההתקן הם יעילותו הגבוהה במניעת היריון, לצד התאמתו לנשים בין לידות, לנשים מעשנות שאסורות עליהן הגלולות ולנשים עם נטייה לקרישיות יתר.
איירוספסיאל אלואט II
איירוספסיאל אלואט II (בצרפתית: Aérospatiale Alouette II, עפרוני) הוא מסוק קל מתוצרת צרפת. המסוק יוצר לראשונה על ידי חברת סוד אוויאסיון, שהייתה חברה ממשלתית, ולאחר מכן על ידי חברת איירוספסיאל. אלואט II היה המסוק הראשון בעולם שהונע באמצעות טורבינת גז ולא באמצעות מנוע הבוכנה המקובל.
התקן תוך-רחמי
התקן הורמונלי
התקנים מסוג מירנה ו-ג'נס. ההתקן משחרר הורמון שמונע ביוץ. להתקן זה יתרונות ייחודיים: הפחתת סרטן הרחם ושיפור תסמיני אנדומטריוזיס. בכ-15% מהמקרים נגרמת הידלדלות של רירית הרחם בתגובה לפרוגסטרון, דבר שעשוי להוביל למצב בו הדמם הווסתי פוסק או נחלש מאוד. ולכן, התקן הורמונלי יכול גם לסייע בטיפול בדימום וסת כבד ולהגנה על רירית הרחם בזמן טיפול הורמונלי לגיל המעבר אצל נשים.
איירוספסיאל אלואט II
אלואט II נועד בעיקר לשימוש צבאי, למטרות תצפית, צילום, חילוץ, קישור ואימון. בנוסף, היו גרסאות של המסוק שנשאו טילים נגד טנקים וטורפדות. למסוק היו גם שימושים אזרחיים: המסוק יכול היה לחלץ פצועים בשתי אלונקות שנישאו במתלים חיצוניים, ושימש גם להדברת מזיקים באמצעות ריסוס אווירי, וכן כמנוף מעופף שיכול היה לשאת עד 500 ק"ג במתלה המטען.
התקן תוך-רחמי
למי ההתקן אינו מתאים
התקנים תוך-רחמיים אינם מומלצים לנשים המצויות בקבוצת סיכון ללקות במחלות המועברות במגע מיני, לנשים שמערכת החיסון שלהן ירודה או למי שבדיקת משטח הפָּאפ שביצעה לאחרונה, הוגדרה חריגה. לנשים הסובלות מליקויים בשסתום הלבבי או כאלה שנתקלו בבעיות במהלך שימוש קודם בהתקנים תוך-רחמיים, מומלץ לפנות לייעוץ רפואי קודם שתשקולנה את השימוש באמצעי מניעה זה. אם חלית בעבר בסרטן השד, אינך יכולה להשתמש בהתקן מסוג מירנה. עקב הסיכון לסיבוכים בריאותיים קשים, אין להשתמש בהתקן במקרים הבאים:
איירוספסיאל אלואט II
אלואט II היה אחד המסוקים הראשונים של חיל האוויר הישראלי. המסוק הראשון נכנס לשירות בשנת 1957, והאחרון הוצא מן השירות ב־1983.
התקן תוך-רחמי
בהלכה
ישנה מחלוקת הלכתית האם דימומים נרתיקיים שנובעים מחמת הימצאותו של ההתקן ברחם, נחשבים לדם נידה המחיל על האישה דין נידה, או שנחשבים לדם פצע, שאינו מחיל עליה דין זה.
איירוספסיאל אלואט II
תכנון ופיתוח
טיסת הבכורה של המסוק התקיימה ב־12 במרץ 1955, ושלושה חודשים לאחר מכן, ב־6 ביוני, שבר אחד ממסוקי סדרת קדם הייצור את שיא גובה הטיסה למסוקים. המסוק החדש הגיע לגובה 8,209 מטרים, כ־27,000 רגל. ב־13 ביוני 1958 שבר האלואט II שוב את שיא הגובה כאשר נסק לגובה 10,984 מטרים, יותר מ-36,000 רגל.
היסטוריה מבצעית
ב־3 ביולי 1956 חילץ מסוק אלואט II מטפס הרים שלקה בליבו בעת שהיה בטיפוס בגובה מעל 4,000 מ'. חילוץ זה היה הראשון מסוגו, וזיכה את המסוק בפרסום רב. חילוץ דומה אירע כמה חודשים לאחר מכן, ב־3 בינואר 1957, כאשר מסוק אלואט II חילץ את צוותו של מסוק מדגם סיקורסקי S-58 שהתרסק בעת חיפוש אחר מטפסי הרים שנעלמו בהר מון בלאן. חילוצים אלה בוצעו עוד בטרם אושר המסוק לטיסה בצרפת, אישור שניתן ב-2 במאי 1957.
ההזמנות הראשונות היו עבור צבא צרפת, ולאחר מכן עבור חברות אזרחיות. במשך שנות ייצורו, סופק המסוק ל-80 מדינות ו- 47 גופים צבאיים, וכן נבנה ברישיון בברזיל, שוודיה, הודו וארצות הברית. בסך הכל נבנו כ־1,500 מסוקים.
מאפיינים
הסידור המקובל בתא הצוות היו שני מושבים מלפנים, אחד מהם של הטייס, ושלושה מאחור. היו אפשרויות רבות למתקון ציוד על המסוק, ובכללן נשיאת מטען במתלה מטען, התקנת אלונקות בצידי המסוק, נשיאת צינורות לריסוס חקלאי, מנוף חילוץ, ועוד.
המסוק בשירות חיל האוויר הישראלי
מסוק האלואט II הראשון נתרם לחיל האוויר הישראלי על ידי נדבנית יהודייה-צרפתית ממשפחת דויטש-לאמארט. התרומה הותנתה בכך שהמסוק ישמש למטרות הומניטריות בלבד. על מסוק זה נצבעו המילים "י"י יראה", לבקשת התורמת. המסוק הגיע לארץ בסוף יולי 1957, ושולב בגף "החרב המתהפכת" שהיה חלק מטייסת 100 (טייסת "הגמל המעופף"). ב־1 בינואר 1958 הפך הגף לטייסת 124 העצמאית (טייסת "החרב המתהפכת"). בנוסף למסוק האלואט, כללה הטייסת שני מסוקי סיקורסקי S-55. הטייסת הייתה בפיקוד רס"ן אורי ירום, מחלוצי נושא המסוקים בחיל האוויר.
בקיץ 1959 הוקמה חברת תעופה אזרחית בשם "ארקיע עליזה". חברה זו הייתה חברה-בת של ארקיע, ונוסדה בשותפות עם יוסף שידלובסקי, מנכ"ל חברת "טורבומקה", יצרנית מנוע האלואט. הכוונה הייתה לעשות שימוש בשלושה מסוקי אלואט II למטרות אזרחיות, אך הניסיון לא עלה יפה. בסוף שנת 1960 נסגרה החברה עקב הפסדים כבדים, ושלושת המסוקים הועברו בינואר 1961 לטייסת "החרב המתהפכת".
ב־1965 הועברו שני מסוקי האלואט II שנותרו לטייסת חדשה, שבה היו גם מסוקי בל 47. במלחמת ששת הימים שימשו מסוקי הטייסת לקישור ותובלת מפקדים. לכל אלוף פיקוד ומפקד אוגדה הוקצה מסוק קל אחד. לאחר המלחמה הועברו מסוקי הבל 47 לטייסת 123 (טייסת "ציפורי המדבר") ואילו מסוקי האלואט הועברו לטייסת חדשה, טייסת 125 (טייסת "המסוקים הקלים"). מסוקי אלואט נוספים נרכשו, חלקם מדגם SE.3130, מונעים במנוע ארטוסטה, וחלקם מדגם SE.3150, עם מנוע אסטזו. בשיאה כללה הטייסת 13 מסוקי אלואט II.
תקופת מלחמת ההתשה הייתה תקופת שיא פעילותו של מסוק האלואט בחיל האוויר. המסוקים שימשו לסריקת קו הגבול עם ירדן ומצרים, כדי לאתר חדירות של מחבלים (בעיקר מגבול ירדן) וחוליות מודיעין וקומנדו (בעיקר מגבול מצרים). הראות המצוינת מתא הטייס וכן יכולתו של המסוק לטוס נמוך ולאט הפכו אותו ליעיל ביותר במשימה זו. עם גילויה של חדירה, השתתף המסוק במרדף אחרי חוליית החודרים. המסוק סייע לגלות את נתיב החדירה ולעיתים את המקום בו הסתתרה החוליה, הנחית כוחות בנקודות שיחסמו את דרך התקדמותה, וסיפק לכוחות הרודפים מים וציוד.
ב־1970 החלה הטייסת לקלוט מסוקי בל 206 ("סייפן"). במלחמת יום הכיפורים עדיין שירתו מסוקי האלואט יחד עם המסוקים החדישים יותר בתפקידי קישור, סיור, תובלת מפקדים, ועוד. בשנת 1975 הוצאו אחרוני מסוקי האלואט מן השירות. למרות זאת, הוחזרו שני מסוקים לכשירות ב-1977, ושימשו כמסוקיהם של שר הביטחון עזר ויצמן ומפקד חיל האוויר, דוד עברי. הם נהגו להטיס את המסוקים בעצמם וכך לחסוך שעות טיסה יקרות של טייסות המסוקים הסדירות. המסוקים הוצאו סופית מן השירות ב-1983.
RAID
RAID (באנגלית: Redundant Array of Independent Disks, מערך יתיר של דיסקים עצמאיים, לשעבר Redundant Array of Inexpensive Disks, מערך יתיר של דיסקים זולים) היא שיטה שבה מאחדים מספר דיסקים קשיחים ליחידה לוגית אחת. איחוד זה מאפשר גישה במקביל למספר דיסקים, המשפרת את מהירות העבודה, ושמירת מידע יתיר, המאפשר לשחזר מידע שאבד בתקלה. ישנן שיטות שונות לניהול מערך הדיסקים. שיטות אלו מכונות רמות RAID (באנגלית RAID levels) וכל אחת מהן מספקת יתרונות שונים (כפי שמפורט בהמשך).
מערכת ההפעלה ויישומים הפועלים על המחשב מתייחסים למערך ה-RAID כדיסק קשיח אחד, ואינם צריכים לעסוק בניהולו. לרוב, על ניהול ה-RAID אחראי רכיב חומרה או רכיב תוכנה ייעודי.
בדרך-כלל, כל הדיסקים המחוברים למערך הם מאותו סוג ובפרט בעלי אותו נפח אחסון.
מהירות
בעוד השיפור במהירויות המעבדים והזיכרון הנדיף הוא מהיר מאוד לאורך הזמן מדגם אחד לדגם הבא, השיפור במהירויות הדיסקים הקשיחים הוא אטי, יחסית. השימוש במספר דיסקים קשיחים כיחידה אחת מאפשר לבצע קריאה וכתיבה בו-זמנית על ידי מספר תוכנות הרצות על אותו מחשב בריבוי משימות, או אף לבצע פעולה אחת כמספר פעולות בו-זמניות. לדוגמה, אם ב-RAID מחוברים שני דיסקים קשיחים, ניתן לבצע פעולת כתיבה ארוכה אחת כשתי פעולות כתיבה נפרדות ובו-זמניות, כל אחת על דיסק קשיח אחר. כך, הזמן שתיקח הפעולה יהיה, בקירוב, חצי מזמן פעולת כתיבה ארוכה אחת לדיסק קשיח אחד.
אמינות
דיסקים קשיחים מרכזים בתוכם מידע רב. לכן, תקלה בדיסק קשיח עשויה לגרום לאיבוד כמות גדולה של מידע. ישנן שלוש שיטות המסייעות להקטין את הסיכוי לאובדן מידע ב-RAID:
RAID 0
מערך של שני דיסקים קשיחים לפחות, שבהם כל המידע מחולק שווה בשווה בין הדיסקים. כאשר יישום שומר פיסת מידע, היא מחולקת לחלקים בגודל קבוע מראש, כך שהחלק הראשון נשמר בדיסק אחד, השני נשמר בדיסק הבא וכו' עד הדיסק האחרון. החלק הבא יישמר שוב בדיסק הראשון, וחוזר חלילה:
כפי שניתן לראות בשרטוט, המדגים מערך RAID 0 בן שני דיסקים, הבלוקים (יחידות המידע הקטנות ביותר שהדיסק מסוגל לקרוא או לכתוב) מאוחסנים לסירוגין על שני הדיסקים.
RAID 1
מערך של שני דיסקים לפחות, שבהם כל חלק מהמידע נכתב לכל הדיסקים בו זמנית; כלומר, נוצר גיבוי על דיסקים נוספים. נקרא גם בלשון העם "מירור" (mirror) משמעותו "דיסק ראי" מכיוון שהנתונים נכתבים בו זמנית ל־2 הדיסקים בצורה שווה.
מערך מסוג זה מגביר את שרידות המידע משום שכל פיסת מידע כתובה מספר פעמים - המערך מיושם בעיקר כאשר שרידות המידע חשובה יותר מנפח האחסון הכולל. מערך כזה מנצל רק 1 חלקי מספר הדיסקים מנפח האחסון הנתון.
RAID 2
מערך של שבעה דיסקים לפחות, בו המידע מחולק בין הדיסקים סיבית אחר סיבית, כלומר הסיבית הראשונה של המערך מאוחסנת בדיסק הראשון, השנייה בשני וכו'. כך, כל קריאה או כתיבה של סיבית אחת, גוררת קריאה וכתיבה מכל הדיסקים. השיטה כוללת שימוש בקוד המינג כקוד לתיקון שגיאות. קוד זה דורש 3 סיביות על כל 4 סיביות מידע ולכן מנצל רק \frac{4}{7} (כ-57%) מנפח האחסון הנתון (השאר משמש לקוד לתיקון השגיאות).
שיטה זו היא היחידה המאפשרת זיהוי ותיקון מידע משובש (מידע שחלה שגיאה בקריאתו אך לא זוהתה על ידי הדיסק הקורא) תוך-כדי עבודה.
ב-RAID 2 נדרש שכל הדיסקים יסתובבו בסנכרון מלא, זה מול זה, כדי שפעולות הקריאה והכתיבה יתבצעו ביעילות.
הדרישה לשבעה דיסקים לפחות נובעת מכך, שקוד המינג הקטן ביותר בשימוש מקודד 4 סיביות מידע באמצעות 7 סיביות. מכאן, שיחידת המידע הקטנה ביותר היא 7 סיביות. ברמה 2, מערך ה-RAID צריך להכיל דיסק לכל סיבית ביחידת המידע הקטנה ביותר - שגודלה, כאמור, 7 סיביות. בצורה דומה, ניתן להרכיב מערך RAID 2 מ-14 דיסקים, 49 דיסקים וכו', על-פי קוד המינג המתאים.
RAID 3
מערך של שלושה דיסקים לפחות, שבו דיסק אחד של זוגיות ושאר הדיסקים מאחסנים מידע. הבדיקה נכתבת ברמת הבית; כלומר, מול כל בית בדיסקי המידע יישמר בית זוגיות בדיסק הזוגיות.
בדוגמה שבשרטוט, הדיסקים Disk 0, Disk 1, Disk 2 מאחסנים מידע, ולכל שלישיית בתים הנמצאים במיקומים מקבילים, Disk 3 מאחסן את בית הזוגיות. ניתן לראות שלבלוק A, המכיל שני בתים בדיסקים המאחסנים מידע, שני בתי זוגיות ב-Disk 3, שהוא דיסק הזוגיות.
מכיוון שהיחידה הקטנה ביותר אותה ניתן לקרוא או לכתוב בדיסק קשיח היא גזרה שנפחה גדול בהרבה ממספר קטן של בתים, כל קריאה וכתיבה ב-RAID 3 חייבת להתבצע בו-זמנית בכל הדיסקים, כך שיישומים שונים אינם יכולים להשתמש במערך בו-זמנית. עם זאת, פעולות הקריאה והכתיבה עצמן מואצות.
עבור n דיסקים, רמה זו מאפשרת לשמור מנפח האחסון הנתון.
RAID 4
כמו RAID 3, מערך של שלושה דיסקים לפחות, שבו דיסק אחד של זוגיות ושאר הדיסקים מאחסנים מידע. בניגוד ל-RAID 3, כאן המידע מחולק ברמה של בלוק בגודל מסילה (מעגל על הדיסק ברדיוס מסוים) או גזרה (חלק ממסילה). בשיטה זו, קריאה של בלוק אחד תיגש לדיסק אחד בלבד. כתיבה של בלוק דורשת קריאה של הבלוק שיוחלף ושל בלוק הזוגיות המתאים וכתיבה של הבלוק החדש ושל בלוק הזוגיות החדש.
גם בדוגמה זו, כמו בדוגמה שהובאה עבור RAID 3, שלושת הדיסקים הראשונים מאחסנים מידע, והרביעי את הזוגיות, אלא שכאן ניתן לראות כי הזוגיות נשמרת לכל בלוק ולא לכל בית - הבלוקים המקבילים בצבע אחד, ולכל קבוצת בלוקים מקבילים בלוק זוגיות משלה ב-Disk 3.
חיסרון עיקרי של שיטה זו היא שכל כתיבה גורמת גם לכתיבה לדיסק הזוגיות, דבר היוצר עומס גדול יותר עליו ומגדיל את הסיכוי לתקלה בו וגם יוצר בו תלות בכל פעולת כתיבה, כך שלא ניתן לבצע מספר כתיבות בו-זמנית.
RAID 5
מערך של שלושה דיסקים לפחות, שבהם המידע והזוגיות מפוזרים בין כל הדיסקים, והזוגיות נכתבת ברמת הבלוק כמו ב-RAID 4. מכיוון שהזוגיות מפוזרת בין כל הדיסקים, הכתיבה אינה תלויה בדיסק אחד וניתן לבצע מספר פעולות כתיבה בו-זמנית. גם כאן, ניצול המקום הוא כמו במערך RAID 3.
כפי שהשרטוט מדגים, לכל קבוצת בלוקים מקבילים, בלוק הזוגיות נשמר בדיסק אחר: בלוק הזוגיות של השורה הראשונה יישמר ב-Disk 3, של השורה השנייה ב-Disk 2 וכו', בצורה מחזורית, כלומר בלוק הזוגיות של בלוק E יישמר ב-Disk 3.
RAID 6
מערך של ארבעה דיסקים לפחות, בו על כל מספר בלוקים כמספר הדיסקים נשמרים שני בלוקים של תיקון שגיאות בקוד ריד-סולומון. פיזור המידע נעשה כמו ב-RAID 5.
כפי שניתן לראות בשרטוט, לכל קבוצת בלוקים יש שני בלוקים של זוגיות, המפוזרים בדיסקים השונים בצורה מחזורית.
שיטה זו מאפשרת התאוששות מתקלה בו-זמנית בשני דיסקים, ולא רק מתקלה בדיסק אחד כמו בשיטות האחרות.
עבור n דיסקים, רמה זו מאפשרת לשמור מנפח האחסון הנתון.
רמות RAID מקוננות
ברמות RAID מקוננות, הדיסקים מחולקים לקבוצות שוות המנוהלות בשיטה אחת וכל קבוצה מהווה דיסק ב-RAID המנוהל בשיטה אחרת. גם RAID זה עשוי להיות חלק מקבוצה יותר גדולה.
שיטות מקוננות בשימוש:
RAID 0+1
הדיסקים מקובצים למערכי RAID 0 המנוהלים כדיסקים במערך RAID 1. כלומר, המידע מחולק לקטעים כדי לאפשר גישה מקבילית ומשוכפל בין קבוצות הדיסקים.
שיטה זו מכונה גם RAID 01.
RAID 10
הדיסקים מקובצים למערכי RAID 1 המנוהלים כדיסקים במערך RAID 0. כלומר, המידע משוכפל בכל קבוצה בין הדיסקים ומחולק לקטעים בין הקבוצות. כלומר, הקטע הראשון במערך יישמר בקבוצה אחת, הבא יישמר בקבוצה הבאה וכו'. כאמור, כל קבוצה משכפלת את המידע כמספר הדיסקים בקבוצה.
שיטה זו מכונה גם RAID 1+0 ו-1E
RAID 100
בשיטה זו נעשה קינון כפול - הדיסקים מקובצים למערכי RAID 1, הקבוצות מקובצות למערכי RAID 0 שמקובצים בתורם למערך RAID 0. בשיטה זו יש שיפור בזמן הקריאה האקראית יחסית ל-RAID 10.
רמות מקוננות נוספות
בצורה דומה לרמות שתוארו, קיימות גם רמות RAID 0+3, RAID 30, RAID 50 ו-RAID 60.
יישום בתוכנה
בתוכנה, המערך מיושם על ידי מערכת ההפעלה - מערכת הקבצים היא האחראית הבלעדית על מערך ה-RAID והכל יתבצע דרכה. מימוש כזה קיים כיום (2007) ברוב מערכות ההפעלה.
מערך מסוג זה גוזל משאבי מעבד הנדרשים לצורכי הקלט/פלט, מכיוון שנדרשת הפעלה של שכבת תוכנה נוספת בכל גישה לדיסקים: בכל פעולת קריאה או כתיבה למערך ה-RAID, מערכת ההפעלה צריכה לחשב את מיקום המידע שיש לקרוא או את המיקום אליו יש לכתוב ואולי גם לחשב זוגיות מתאימה. זאת, בניגוד לגישה לדיסק קשיח רגיל, בה ההוראה מועברת ישירות לדיסק.
יישום בחומרה
בחומרה, המערך מיושם על ידי בקר, שדרכו מתקשרת מערכת ההפעלה עם הדיסקים הקשיחים. בקר כזה יכול להיות חלק מלוח האם של המחשב, או כרטיס הרחבה נפרד.
כאשר מערך ה-RAID מיושם בחומרה, מערכת ההפעלה אינה עוסקת בניהולו (ומכך, גם המעבד המרכזי). בזמן פעולת קריאה או כתיבה, הבקר מחשב בעצמו את מיקום המידע וכן את הזוגיות - אם יש צורך - ובכך חוסך עבודה למעבד הראשי של המחשב.
זיכרון מטמון
למערך RAID המיושם בחומרה ניתן להוסיף גם זיכרון מטמון כדי להאיץ את הגישה אליו: בכל גישת כתיבה, המידע נכתב ראשית לזיכרון המטמון, שהגישה אליו מהירה יותר מן הגישה לדיסקים הקשיחים, ולאחר מכן נכתב לדיסקים עצמם. במקרה ומתקבלת בקשה לקריאה מאותו המיקום אליו נכתב מידע שקיים בזיכרון המטמון, מערך ה-RAID יכול להחזיר את המידע למערכת ההפעלה ללא גישה איטית לדיסקים הקשיחים עצמם. אף על פי שזיכרון המטמון קטן בהרבה מגודל הדיסקים הקשיחים במערך - ולכן רק חלק קטן מהמידע נשמר בו - שיטה זו משפרת את ביצועי מערך ה־RAID במידה ניכרת, מכיוון שבמקרים רבים יישומים ניגשים למידע שנכתב לדיסקים בזמן האחרון.
כדי למנוע מקרה בו כיבוי פתאומי של המתח למערך ה-RAID (למשל, בעת הפסקת חשמל) גורם לאיבוד מידע, המידע שהיה נמצא בזיכרון המטמון היה נשמר באמצעות בטריה עד 72 שעות בדומה לבטריה של ה־BIOS, כיום מקובל להשתמש בזיכרון לא נדיף, כדוגמת זיכרון הבזק (Flash) בתור גיבוי ברגע שהמתח נופל כל המידע שנמצא בזיכרון המטמון נשמר שם, בדרך הזאת אתה לא מוגבל בזמן וכו'.
היסטוריה
נורמן קן אוצ'י מ-IBM, רשם בשנת 1978 פטנט
על RAID תחת הכותרת "מערכת לשחזור מידע שאוחסן ביחידת זיכרון שכשלה". תוכן הפטנט מתאר מערכת RAID בה המידע מחולק לרצועות, בדומה ל-RAID רמה 5. בנוסף, מתוארת מערכת עם שכפול ומערכת עם הגנת זוגיות, כפי שתוארה לעיל.
המונח "RAID" נטבע בשנת 1987 על ידי דוד פטרסון, גארת' גיבסון ורנדי כץ באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה, ארצות הברית. במאמר של השלושה משנת 1988 הוגדרו לראשונה רמות ה-RAID התאורטיות בין 1 ל-5. למעשה, מימושי ה-RAID שבאו מאוחר יותר שונים מהותית מההגדרות המקוריות, אף שהם עדיין מסומנים במספרים הרמות המקוריים.
צ'יינה יוניקום
צ'יינה יוניקום (בסינית מופשטת: 中国联合网络通信集团有限公司) היא חברת תקשורת סינית בבעלות ממשלתית סינית. צ'יינה יוניקום היא ספקית שירותי הסלולר השישית בגודלה בעולם לפי כמות מנויים.
בראשית דרכה הייתה ספקית כמפעילת זימונית ומפעילת סלולר על גבי GSM. כיום היא מספקת מגוון שירותים כולל רשת סלולרית, שיחות טלפון, תקשורת נתונים, שירותי אינטרנט וטלפוניית IP.
וילהלם אהם
וילהלם אהם (בגרמנית: Wilhelm Ehm; 30 באוגוסט 1918 – 9 באוגוסט 2009) היה איש צבא מזרח גרמני. כיהן כמפקד הצי של גרמניה המזרחית בשנים 1959 - 1961 וב-1963 - 1987
ביוגרפיה
נולד בעיר פולה שלחופי הים האדריאטי במשפחתו של נגד בצי אוסטרו-הונגרי. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה חזרה משפחת אהם לעיר הולדתו של אב המשפחה - קומוטאו בחבל הסודטים (כיום חומוטוב במחוז אוסטי נד לבם בצ'כיה). העיר הפכה לחלק מצ'כוסלובקיה בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית. בקומוטאו וילהלם אהם למד בבית ספר מקצועי, בו הוכשר להיות חשמלאי וטכנאי רדיו.
ב-1938, בעקבות הסכם מינכן סופחה העיר קומוטאו יחד עם כל חבל הסודטים אל גרמניה הנאצית. וילהלם אהם הפך לאזרח גרמני ובתחילת 1939 גויס לשירות חובה בצי הגרמני. אהם שירת כטכנאי מכשירי קשר ביחידות העורפיות של הצי, תחילה בצרפת הכבושה ולאחר מכן בשטחי ברית המועצות. בסוף המלחמה נפל בשבי בכיס קורלנד. היה אסיר במשך שנתיים במחנה שבויים באזור קרליה. במהלך השהות במחנה שבויים היה פעיל בוועד אנטי-פשיסטי של המחנה.
לאחר שחרור מן השבי עבר למזרח גרמניה. עם שובו לגרמניה התקבל כחבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. הוא התקדם מהר בתוך המפלגה - כבר אחרי שנה היה ראש סניף המפלגה בריגן. ב-1950 עבר לשרת במשטרה הימית שזה עתה קמה. הוא שירת כקצין קשר במפקדת המשטרה הימית. בשנת 1954 מונה לסגן ראש המטה ששל המשטרה הימית. ב-1956, עם כינון צבא העם הלאומי, הפכה המשטרה הימית לזרוע הים של הצבא ווילהלם אהם הפך לראש המטה של הצי החדש. ב-1958 הוא מונה לסגן מפקד הצי וב-1 באוגוסט 1959 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל ומונה למפקד הצי. הוא מילא את התפקיד במשך שנתיים. בתחילת 1961 יצא ללימודים באקדמיה צבאית של הצי הסובייטי בלנינגרד. ב-1963, לאחר שובו מהלימודים בברית המוצעות מונה חזרה לתפקיד מפקד הצי. ב-1964 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. ב-1972, במקביל לתפקידו כ מפקד הצי, מונה גם לסגן שר ההגנה של גרמניה המזרחית. ב-1977 הועלה לדרגת אדמירל. אהם פיקד על הצי של מזרח גרמניה עד לנובמבר 1987, אז פרש לגמלאות.
וילהלם אהם מת בביתו ברוסטוק ב-9 באוגוסט 2009.
איחוד וחלוקה מחדש
במסגרת דיני התכנון ובנייה בישראל, איחוד וחלוקה מחדש הוא הליך של שינוי חלקות הרישום וקביעת חלוקה חדשה לחלקות שתתאים לצורכי התכנון המשתנים כפי שנקבעו בתוכנית מפורטת,  תוכנית מתאר מקומית או כל תכנית אחרת לפי חוק התכנון והבניה.  הליך של איחוד וחלוקה נקבע בתכנית כאמור, שבמסגרתה מותווים מגרשים חדשים לייעודי הקרקע השונים שבשלב רישום התכנית (רישום פרצלציה) יהפכו לחלקות רישום. מלבד יצירת חלקות הרישום, תכנית איחוד וחלוקה מביאה עימה שינוי במערך הזכויות בקרקע שבתחום התכנית והבעלויות מוקצות מחדש במגרשים החדשים שנוצרו.
הסיבות לאיחוד וחלוקה מחדש
כאשר יש מספר מגרשים ובעלי הזכויות בקרקע או הרשות המקומית רוצים לנצל את הקרקע בצורה יעילה יותר, במסגרת של התחדשות עירונית או התארגנות עצמאית של בעלי הזכויות בקרקע במטרה לשפר ולהשביח את נכסיהם (בדומה לפינוי בינוי).
סדרת ספרי עוץ
סדרת ספרי עוץ היא סדרת ספרי פנטזיה מצליחה אשר נכתבה במקור על ידי הסופר ל. פרנק באום.
הספר "הקוסם מארץ עוץ", שיצא לאור בשנת 1900, הוא הראשון מבין ספרי הסדרה. באום עצמו הספיק לכתוב ארבעה עשר ספרים בסדרה. לאחר מותו, יצאו לאור 26 ספרים "רשמיים" נוספים אשר נכתבו על ידי מחברים שונים.
רק שבעת הספרים הראשונים בסדרת ספרי עוץ תורגמו ויצאו לאור בארץ.
מוטיבים מהספר השני ומהספר השלישי בסדרת ספרי עוץ הופיעו בסדרה של נטפליקס "עיר הברקת".
ספרי ההמשך של רות פ. תומפסון
רות פ. תומפסון כתבה סך הכול 19 ספרים בסדרה, כולם מוכרים כספרים רשמיים. סגנון הכתיבה שלה הוא יותר מסורתי ופחות ביקורתי מאשר של פרנק.
שאר הספרים הרשמיים
'''מאת ג'ון ר. ניל'''
מאת ג'ק סנו
מאת רייצ'ל קוסגרוב
מאת אלואיס ג'ארוויס מק'גרו ולורן לין מק'גרו
סדרת הספרים מאת גרגורי מגוויר
בשנת 1995 הוציא הסופר גרגורי מקגוייר את ספרו "מרשעת: תולדות חייה וזמנה של המכשפה הרעה מהמערב" (תרגמה לעברית מאירה לבנת, הד ארצי 1999) המבוסס על דמות המכשפה הרעה של הקוסם מארץ עוץ. הספר זכה להצלחה מיידית ובשנת 2003 עובד למחזמר בברודוויי בשם "מרשעת" ("Wicked"). המחזמר נהיה לשובר קופות והועלה בגרסאות מקומיות גם בלונדון, שיקגו ולוס אנג'לס. בשנת 2005 יצא ספר ההמשך "בן של מכשפה" המספר את המשך עלילותיה של המכשפה הרעה ובשנת 2008 יצא ספר ההמשך "A Lion Among Men" אשר מתמקד בדמותו של האריה.
שלושת הספרים מגוללים היסטוריה אלטרנטיבית, רוויזיוניסטית, של ארץ עוץ, רווית דם וסבל. הספרים אינם מתאימים לילדים, והמסופר בהם אינו עולה בקנה אחד עם האמור בספרי ההמשך שכתב פרנק באום.
"סדרת עוץ הרוסית"
ב-1939 תרגם הסופר הרוסי אלכסנדר מלנטייביץ' וולקוב את "הקוסם מארץ עוץ" לרוסית בשם "הקוסם מעיר האיזמרגד" (Волшебник Изумрудного города), תוך עיבוד חופשי ושינויים רבים, בכללם הוספת פרקים והשמטת אחרים, שינוי שם הגיבורה מ"דורותי" ל"אלי", מתן קול דובר לכלב טוטו ועוד. בהמשך פרסם וולקוב סדרת המשך לעוץ בת חמישה ספרים, שונה לגמרי מסדרת הספרים שפרסם באום. ספריו של וולקוב תורגמו לשלל שפות היו מוכרים ופופולריים יותר ברוסיה ובמזרח אירופה מסדרת ספריו של באום. באחרית דבר וולקוב פונה לקוראים ובין היתר מציין במפורש שמדובר בעיבוד חופשי של ספרי פרנק באום.
הדמויות בסדרה
ראו:
ג'ון גרייג
ג'ון גרייג (באנגלית: John Greig; נולד ב-11 בספטמבר 1942 באדינבורו) הוא כדורגלן ומאמן עבר סקוטי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
גרייג שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת גלאזגו ריינג'רס, ובשנת 1999 נבחר על ידי אוהדי הקבוצה לגדול שחקני ריינג'רס בכל הזמנים. בנוסף, הוא מחזיק בשיא ההופעות במדי הקבוצה. לזכותו גם 44 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד.
מיד לאחר פרישתו החל לאמן את ריינג'רס, למשך חמש שנים. מאז סיים את דרכו במועדון לא שב לאמן עוד, אך שימש במרוצת השנים במספר תפקידים שונים במועדון, עד למינויו לנשיא הכבוד של המועדון בשנת 2015.
קריירת משחק
גרייג החל את הקריירה בקבוצת גלאזגו ריינג'רס בעונת. הוא החל את דרכו כחלוץ, ואף כבש שבעה שערי ליגה ב-11 הופעות בעונת הבכורה שלו. בהמשך הקריירה הוסט לעמדת הקשר, שם כיכב לצידו של ג'ים בקסטר, ולבסוף היה למגן השמאלי של הקבוצה. בעונתו השנייה בקבוצה כבר הפך לשחקן מפתח, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות סקוטלנד ובגביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון בדרבי של גלאזגו מול סלטיק.
ב-17 עונות במדי הקבוצה, זכה גרייג שלוש פעמים בטרבל המקומי, ובסך הכול בחמש אליפויות, שישה גביעים וחמישה גביעי ליגה. בעונת הוביל גרייג את ריינג'רס כקפטן לזכייה בתואר האירופי הראשון (והיחיד נכון ל-2015) בתולדות המועדון - גביע אירופה למחזיקות גביע. ריינג'רס הדיחה במהלך הטורניר את סטאד רן, ספורטינג ליסבון, טורינו ובאיירן מינכן, לפני שגברה במשחק הגמר בקאמפ נואו על דינמו מוסקבה בתוצאה 3-2.
גרייג פרש מכדורגל בסיום עונת, בה זכה עם קבוצתו בטרבל, בגיל 36. הוא רשם 755 הופעות במדי ריינג'רס, מתוכן 498 הופעות בליגה, וכבש 120 שערים, מתוכם 86 בליגה. הוא מחזיק בשיא ההופעות במדי ריינג'רס בכל הזמנים, ונחשב בעיני האוהדים לגדול שחקני הקבוצה בכל הזמנים. הוא נבחר פעמיים לכדורגלן העונה בסקוטלנד, ונכלל הן בהיכל התהילה של הספורט הסקוטי שהוקם ב-2002 והן בהיכל התהילה של הכדורגל הסקוטי, שהוקם בשנת 2004. לשני היכלי התהילה נכנס גרייג עם הקמתם.
נבחרת סקוטלנד
גרייג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד ב-12 במאי 1964, תחת המאמן איאן מקול, כשעלה בהרכב הפותח במסגרת משחק ידידות בין סקוטלנד ל שהסתיים בשוויון 2-2.
גרייג היה שותף לטורניר מוקדמות מונדיאל 1966 עם נבחרתו, ואף כבש פעמיים במהלך הטורניר. שער הבכורה שלו בנבחרת נכבש בניצחונה של סקוטלנד 2-1 בחוץ על ב-27 במאי 1965. שערו השני היה שער ניצחון דרמטי בדקה ה-88, שקבע 1-0 ביתי לסקוטלנד על ב-9 בנובמבר של אותה השנה. הניצחון העלה את סקוטלנד למקום הראשון בבית המוקדמות מחזור אחד לסיומו, אך במחזור הסיום המכריע חודש אחר כך, בו הוביל גרייג את סקוטלנד כקפטן, הפסידה סקוטלנד 3-0 לאיטליה ונותרה מחוץ לטורניר הגמר.
ב-15 באפריל 1967 שוב הוביל גרייג את נבחרתו כקפטן, כשסקוטלנד גברה 3-2 על באצטדיון ומבלי במסגרת מוקדמות יורו 1968, והנחילה לה את הפסדה הראשון כאלופת העולם המכהנת ממונדיאל 1966.
גרייג נטל חלק פעיל במשחקי הנבחרת עד לשנת 1971. הוא שותף בהפסדה של סקוטלנד 3-1 לאנגליה במסגרת אליפות הבית הבריטית ב-22 במאי של אותה שנה, ומאז לא שיחק שוב במדי סקוטלנד. כארבע שנים אחר כך, ב-29 באוקטובר 1975, חזר גרייג להופעה אחת אחרונה במדי סקוטלנד, בה הוביל אותה כקפטן לניצחון ביתי 3-1 על במסגרת מוקדמות יורו 1976.
בסך הכול ייצג גרייג את סקוטלנד 44 פעמים, מתוכן 15 כקפטן, וכבש במדיה שלושה שערים.
קריירת אימון
עם פרישתו ממשחק פעיל במאי 1978 במדי גלאזגו ריינג'רס, התמנה גרייג לתפקיד מאמן הקבוצה. בעונת, עונתו הראשונה בתפקיד, הוביל גרייג את קבוצתו למקום השני בליגת העל הסקוטית, מיקום השיא של הקבוצה בליגה תחת הובלתו. באותה עונה הייתה קרובה הקבוצה לזכייה בטרבל המקומי, לאחר שהפסידה את האליפות בשלוש נקודות הפרש מסלטיק, אך זכתה בגביע הסקוטי לאחר ניצחון על היברניאן, ובגביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון על אברדין. במקביל, רשמה הקבוצה עונה אירופית מוצלחת בגביע אירופה לאלופות, בה הדיחה את יובנטוס בסיבוב הראשון, הייתה הקבוצה הראשונה שמנצחת את פ.ס.וו. איינדהובן באצטדיון פיליפס במסגרת אירופית, ונעצרה רק בשלב רבע הגמר מול פ.צ. קלן.
גרייג הוביל את ריינג'רס במשך חמש עונות מלאות, בהן זכה עמה פעמיים בגביע הסקוטי ופעמיים בגביע הליגה, והיה זה שהחתים בקבוצה את מי שהיה למלך שערי הקבוצה בכל הזמנים, אלי מקויסט, מסנדרלנד, אך היו אלו הישגים בודדים ודלים יחסית לתקופת האימון של גרייג, במהלכה לא הצליחה ריינג'רס לזכות באליפות, וסיימה רק פעם אחת כסגנית. בעקבות לחץ מצד הנהלת הקבוצה, האוהדים והתקשורת הסקוטית, התפטר גרייג מתפקידו באוקטובר 1983, לאחר חמש שנים וחצי בתפקיד. מאז התפטרותו, לא שב עוד גרייג לתפקיד המאמן.
לאחר הפרישה
עם עזיבתו את תפקיד המאמן בריינג'רס, החל גרייג לעבוד כפרשן ספורט בשידורי הטלוויזיה והרדיו של רשת BBC.
גרייג שב בשנית לקבוצת ריינג'רס ב-1990, כחלק ממערך יחסי הציבור של הקבוצה. דיק אדבוקאט, מאמנה של ריינג'רס בין 1998 ל-2001, החזיר את גרייג לתפקידי אימון בקבוצה במסגרת קבוצת הנוער של המועדון. בשנת 2003 הוא חזר לתפקיד ניהולי כשהצטרף לדירקטוריון המועדון, אך התפטר באוקטובר 2011, זמן קצר לאחר רכישת הזכויות על המועדון על ידי קרייג וייט.
ב-23 במאי 2015 זכה גרייג לתואר נשיא של כבוד לכל החיים מטעם המועדון.
מועדונים
{|
אנטון קורושץ
אנטון קוֹרוֹשֶץ (בסרבו-קרואטית: Anton Korošec, בסרבית קירילית: Антон Корошец; 18 במאי 1872, ביסריאנה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 בדצמבר 1940, בלגרד, ממלכת יוגוסלביה) היה כומר קתולי ופוליטיקאי יוגוסלבי ממוצא סלובני, אשר כיהן כראש ממשלת ממלכת יוגוסלביה ובהמשך כשר הפנים ושר החינוך של הממלכה. קורושץ נודע כאנטישמי והיה ממובילי החקיקה האנטי-יהודית בממלכה.
ביוגרפיה
קורושץ נולד בעיירה ביסריאנה אשר בסלובניה. הוא רכש השכלה תיכונית במריבור. ב-1895 הוסמך לכמורה וב-1905 הוסמך לדוקטור בתאולוגיה מאוניברסיטת גראץ. הוא הצטרף למפלגת העם של סלובניה וב-1918 כיהן כסגן נשיא בממשלה הראשונה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. לאחר רציחתו של הפוליטיקאי הקרואטי סטייפן ראדיץ' במהלך ישיבת פרלמנט, מינה אותו אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה לראש הממשלה כדי להרגיע את הרוחות, אך לאחר מספר חודשים פוטר בשל עמדותיו הלאומניות-סלובניות. ב-1933 הוגלה מהבירה בלגרד לאי חוואר בדלמטיה לחוף הים האדריאטי. לאחר רציחתו של אלכסנדר הראשון בפריז ומינויו של הנסיך פאבלה לעוצר המלוכה שב קורושץ לבלגרד. בין 1935 ל-1938 כיהן כשר הפנים של הממלכה. בפברואר 1939 מונה לשר החינוך בממשלתו של דראגישה צבטקוביץ'. קורושץ תמך בהתקרבות לגרמניה הנאצית והצטרפותה של יוגוסלביה להסכם הצלת-צדדי, כאשר כחלק מתהליך זה הוחלה בממלכה חקיקה אנטי-יהודית.
קורושץ היה ידוע בדעותיו האנטישמיות, יזם והוביל את תהליך החקיקה להגבלת כניסת היהודים למוסדות החינוך, והגבלת עיסוקם בענפי מסחר שונים. ראשי יהדות יוגוסלביה נפגשו עם שרי ממשלת יוגוסלביה ואף עם הנסיך פאבלה ונמסר להם כי זהו תהליך שנועד לרצות את גרמניה הנאצית והוא זמני. ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו תקנות רשמיות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה. האליטה האינטלקטואלית היוגוסלבית וכן מספר שרים וחברי פרלמנט מתחו ביקורת נוקבת על החלת החוקים, אך קורושץ בסדרת נאומים בפרלמנט הגן על התחיקה בטענה שהיא נדרשת כדי ליצור יחסים תקינים עם גרמניה הנאצית. בעיתונות היוגוסלבית התפרסמו מספר פעמים התבטאויות אנטישמיות מצידו. קורושץ פעל לגירושם מיוגוסלביה של פליטים יהודים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים. הרב הראשי של יהדות יוגוסלביה ד"ר יצחק אלקלעי אולץ להתפטר מתפקידו.
אנטון קורושץ הלך לעולמו ב-14 בדצמבר 1940 בבלגרד והוא בן 68 שנים ונקבר בליובליאנה.
חטיבת גבעתי (תש"ח)
חטיבת גבעתי (חטיבה 5) הייתה חטיבת חי"ש מובחרת שהוקמה בתל אביב, על בסיס חי"ש פרברים (נוער עובד), פלוגות ה"נחשונים" (משוחררי הצבא הבריטי) ועולים חדשים. היא הוקמה בסתיו 1947 על ידי ארגון ההגנה כחטיבת חי"ש, ועם הקמת צה"ל במאי 1948 צורפו אליה לוחמי אצ"ל ומגויסים ואחרי אלטלנה הצטרפו עוד רבים מאנשי האצ"ל והיא הפכה לחטיבה צה"לית. החטיבה נקראה על שם הכינוי המחתרתי של מפקדה הראשון שמעון קוך אבידן. בפברואר 1948 הוצאה החטיבה מתל אביב, על מנת לתפוס את חזית הדרום, כאשר את מקומה תפסו גדודי חטיבת קרייתי. רוב החטיבה הועברה לדרום, 200 מחייליה הועברו לחטיבת הנגב שהורכבה ברובה מחברי פלמ"ח ו-200 חיילים הועברו לירושלים על מנת לחזק את חטיבת עציוני. ערב קום המדינה מנתה החטיבה 3,229 חיילים ומפקדים. היא נחשבת כחטיבת החי"ש המצטיינת במלחמה.
במהלך מלחמת העצמאות לחמה גבעתי בכ-180 קרבות, בהם נהרגו 675 חיילים ונפצעו כ-2,000 לוחמים.
רקע
בסתיו 1947 מיד לאחר עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר, כאשר הותקף היישוב היהודי וכוח המגן העברי, הקימה 'ההגנה' ארבע חטיבות חי"ש מרחביות, אשר הפכו בהמשך לשש. בתל אביב הוקמה חטיבה שהייתה מורכבת מאנשי חי"ש המובחרים, המאומנים והמגובשים ביותר, חברי חי"ש פרברים ופלוגות ה"נחשונים", משוחררי הבריגדה היהודית. המטה הארצי של ההגנה הטיל את משימת הקמתה של החטיבה על שמעון אבידן - שהיה מפקד ותיק בהגנה ובפלמ"ח. השם "גבעתי" היה שמו המחתרתי של שמעון אבידן בתקופה שקדמה לקום המדינה.
פעילות החטיבה במלחמת העצמאות
מפקד החטיבה, שמעון אבידן, מונה במקביל גם למפקד מבצע נחשון. לקראת המבצע פשט כח של גדוד 52 מהחטיבה על מפקדת חסן סלאמה, מראשי הכנופיות הערביות באזור רמלה. הכוח השמיד את המפקדה, ששכנה ליד באר יעקב, גרם לאויב אבדות קשות ושיבש, לפחות זמנית, את פעילות חסימת הדרך באזור לוד ורמלה. בראשית מאי השתתפה החטיבה במבצע מכבי לפריצת הדרך לירושלים, יחד עם פלמ"ח-הראל. בהמשך, כחלק מתוכנית ד', פעלו כוחות גבעתי במבצע ברק לכיבוש הכפרים הערביים במרחב גדרה - תל נוף - צריפין - באר טוביה ובכך נוצר רצף טריטוריאלי בין דרום יהודה למבואות הנגב. המבצע הופסק באמצעו וחלק ניכר מן החטיבה הועבר לאזור חולדה - לטרון לצורך אבטחת שיירות לירושלים. לאחר פלישת צבאות ערב הוטל על חטיבת גבעתי להילחם בחזית הדרומית מול הצבא המצרי. תחילה, מאמצע מאי ועד כמעט לסוף החודש, ביצעה החטיבה מעין "השלמה" למבצע ברק שהופסק, כאמור. ב־29 במאי 1948, שבועיים לאחר פלישת צבאות ערב, החל חיל המשלוח המצרי לנוע ממג'דל צפונה. בטור היו יותר מ-500 כלי רכב - מכוניות משא, זחלים, טנקים בינוניים ותותחים מכל הסוגים. אלה עברו ב"מצעד" על הכביש הראשי ממערב לניצנים ופניהם לעבר העיירה איסדוד הטור הגיע לאיסדוד וחלקו נכנס לעיירה, בעוד חלק אחר המשיך צפונה כ־3 ק"מ ונעצר ליד הגשר המפוצץ על נחל לכיש (גשר עד הלום). גשר זה פוצץ על ידי חבלני גבעתי ב-12 במאי 1948 במסגרת מבצע ברק. המרחק לתל אביב היה 32 ק"מ בלבד, וגשר זה מהווה את הנקודה הצפונית ביותר אליה חדרו המצרים בגזרה זו. אם כי ההתקפה על איסדוד נכשלה תוך אבדות כבדות, היו שרשמו לזכות החטיבה תרומה בבלימת הצבא המצרי והיו שלא. במקביל נחסמה דרכו של הצבא המצרי עם השתלטות החטיבה על יבנה. במבצע פלשת לחמה חטיבת גבעתי ביחד עם חטיבת הנגב, בימים 1 ביוני - 3 ביוני 1948, לתקיפת הצבא המצרי שנעצר בציר החוף.
ב"קרבות עשרת הימים" (אמצע יולי) אם כי החטיבה השתלטה על מספר כפרים ועמדה בפני התקפות נגד עזות (כרתיה, עיבדיס), נשמר בדרך כלל הסטטוס-קוו של החטיבה מול המצרים, והנגב נותר מנותק. לאחר מכן פעלה החטיבה לחיבור הנגב למדינת ישראל במבצע יואב, כולל כיבוש משלטי "הצומת" (כיום צומת גבעתי), ומבצע גי"ס בהם לכדו את הצבא המצרי בכיס פלוג'ה.
ב-13 בספטמבר 1948 נערך ברחובות מסדר חגיגי של חטיבת גבעתי, ובו השתתפו אלפי חיילים על נשקם וכלי רכבם. על כתף שמאל של כל חייל התנוסס, לראשונה, תג היחידה של גבעתי, חרב ומשני צדיה עלי צבר.
בנובמבר 1948 צורפו לחטיבה כוחות אצ"ל בפיקודו של איתן לבני והיא הועברה לרמת הכובש להתמודדות מול הכוחות העיראקיים.
לאחר מלחמת העצמאות
בתום המלחמה הועברו מרבית חטיבות צה״ל לצבא המילואים שזה עתה הוקם, ואילו גבעתי הפכה לחטיבה הסדירה של פיקוד המרכז.
בשנת 1955 התבצע בפיקוד החטיבה ומפקדה חיים בר-לב, מבצע ירקון, לשם חיפוש דרכים עבירות מאילת ועד שארם א שייח.
בקיץ 1956 הוחלט על פירוק החטיבה הסדירה כשגדוד 51 הועבר לחטיבת גולני, וגדוד 52 הועבר לחטיבה 7. לאחר שלושה חודשים הוקמה שנית כחטיבת מילואים מרחבית בחזית המרכז תחת השם "חטיבה 17", אך המשיכה לשאת במקביל את השם "גבעתי". מאוחר יותר שונה שם החטיבה מחדש לחטיבה 5, שמה הרשמי הראשון של החטיבה במלחמת השחרור, והיא הפכה לחטיבת חי״ר מתמרנת במילואים.
אבא קובנר ופרשת ניצנים
בדומה לפלמ"ח, ובניגוד לשאר חטיבות החי"ש היה לגבעתי קצין תרבות (פוליטרוק, בלשון הפלמ"ח) בדמותו של אבא קובנר, קובנר הוציא במהלך הקרבות "דפים קרביים", מנשרים שחולקו לחיילים ונועדו לרומם את רוחם ולנטוע בהם מוטיבציה. אחד הדפים האלה שחוללו סערה שגליה מכים עד היום היה הדף שכתב בעקבות כניעת ונפילת ניצנים. נפילת ניצנים הייתה מכה קשה לחטיבת גבעתי והשפעה קשה על היישובים בדרום. החטיבה החליטה להילחם נגד הלך רוחות זה באמצעות הדף הקרבי הראשון שנכתב בידי קובנר ואושר על ידי מפקד החטיבה שמעון אבידן. בחטיבה נוצר הרושם המוטעה שניצנים נכנעה בטרם כלו כל הקיצין. רושם זה הוליד חשש פן יחדור הלך רוח מסוכן ותבוסתני של הליכה בשבי אל לבות הלוחמים ותושבי היישובים שבמרחב החטיבה. הדף נכתב בצורה תוקפנית ולא סלחנית, ברוח דפי הקרב של הצבא האדום. אחת השורות המייצגות בדף הקרבי נוסחה כך: ..."טוב ליפול בחפירת הבית מלהיכנע לפולש הרצחני. להיכנע - כל עוד חי הגוף והכדור האחרון נושם במחסנית - חרפה היא! לצאת לשבי הפולש - חרפה ומוות!". חברי קיבוץ ניצנים נפגעו מאוד מן הדפים שכתב בעקבות הקרב על ניצנים, ולא סלחו לקובנר על כתיבתו עד יומו האחרון. ניסיונות לפיוס בין הקיבוץ לקובנר שנעשו ברבות השנים לא צלחו. רק בשנות השמונים התנצל יצחק פונדק בפני חברי ניצנים.
החי"שטרון
בגבעתי הוקמה להקת החישטרון, להקה צבאית במתכונת הדומה לזו שהייתה נהוגה בצבא הבריטי. חיילים בעלי הכשרה במוזיקה ובדרמה מהחטיבה העלו תוכניות בידור ותרבות להנאת החיילים, על סמך זמנם הפנוי. הפיקוד סייע במידה מועטה באמצעים טכניים ובמימון זעום. מקים הלהקה והרוח החיה בה היה טולי רביב (מחבר השיר "אל נא תאמר לי שלום"), הזמרת המפורסמת ביותר בלהקה הייתה יפה ירקוני ושירתו בה גם בובי פנחסי ואהובה צדוק.
שועלי שמשון
בחטיבת גבעתי פעלה יחידת ג'יפים למשימות מיוחדות, שנהוג לכנותה "הסיירת הראשונה של צה"ל". "שועלי שמשון" היה כינויה של פלוגה ב' של גדוד 54, בפיקודו של אריה שפק. הפלוגה הפכה ליחידה ממוכנת בדומה ליחידת ג'יפים בשם "חיות הנגב" שפעלה בחטיבת הנגב של הפלמ"ח, על בסיס ג'יפים שגויסו מאזרחים תל אביביים. השם "שועלי שמשון" נבחר על ידי אבא קובנר.
גרגורי בסקין
גרגורי (גרשון) בסקין (נולד ב-21 ביוני 1987) הוא סייף ישראלי, אלוף ישראל בסיף בשנים 2005, 2008, 2012, 2013 ו-2021 בענף הדקר.
קריירה
בסקין נולד בסנט פטרסבורג שברוסיה עלה לישראל בשנת 1990 והתגורר באשקלון. בשנת 1996, כשהוא בן 9, החל להתאמן בסיוף. בתחרות סבב עולמי לנוער שנערכה באשקלון בשנת 2003 דורג במקום החמישי (נועם גיל היה שלישי). בסקין היה אלוף ישראל לנוער בשנים 2004–2007 (עד גיל 21). בשנת 2007 היה סגן אלוף אירופה לנוער. בשנת 2010 זכה באליפות ישראל בפעם השנייה.
ב-2009 העפיל לגמר גביע עולם באיטליה והגיע לדירוג השיא שלו לבוגרים בעולם - מקום 64.
בשנת 2012 כשל בניסיונו להעפיל לאולימפיאדת לונדון.
נכון לשנת 2022, מאמן ומתגורר בסטוקהולם, שוודיה, שם זכה באליפות המדינה לשנה זו. במאי 2017 השתתף באליפות ישראל לסיוף וזכה במדליית הכסף.
באליפות אירופה שנערכה ביוני 2022 באנטליה סיים בסקין במקום 30 בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית זכה במדליית הכסף יחד עם חבריו לנבחרת ישראל: יובל פרייליך, עידו הרפר ויונתן כהן.
הסדר מרכז
הסדר מרכז (שתי המילים מבוטאות במלעיל) הוא מסגרת השירות הצבאי המקוצר של תלמידי ישיבות גבוהות ציוניות שאינן ישיבות הסדר.
מקור השם מישיבת מרכז הרב, שם הופעל לראשונה ההסדר וגם כיום הוא מאושר דרכה. השירות יכול להיות מיושם בכל ישיבה שהוגדרה כישיבה גבוהה וחפצה להצטרף להסדר בתיאום עם ישיבת מרכז הרב. בראש התוכנית עומד הרב יהושע מגנס.
היסטוריה
על התחלת הסדר מרכז סיפר הרב יעקב אריאל שבעקבות מבצע קדש בין בחורי הישיבה במרכז הרב הובעה חוסר נוחות מכך שהם לא שותפים ללחימה. בעקבות זאת, הרב צבי יהודה קוק ניהל משא ומתן עם הצבא והמחזור הראשון של הסדר מרכז התגייס כשנתיים אחרי מצבע קדש. המגוייסים עברו אימון בסיסי בלבד ולא עברו אימונים של יחידות שדה קרביות.
לאחר מלחמת יום כיפור 3 בחורים בישיבת מרכז הרב, בהם הרב אליקים לבנון, החליטו שהם רוצים לשרת בצה"ל בשירות קצר יותר על מנת שיוכלו ללמוד בישיבה וגם לעזור למדינה, הם פנו לזבולון המר, שקבע להם פגישה עם ראש מרכז גיוס בצה"ל. הבחורים ביקשו מראש מרכז גיוס צה"ל להתגייס לחצי שנה ואחר כך לחזור לישיבה והתנו זאת בכך שיהיה רק גיוס לקרב, ובקשתם התקבלה.
מאוחר יותר פנה הרב לבנון אל הרב צבי יהודה קוק וסיפר לו על ההסכם שקיבלו. הרב צבי יהודה אמר לו ש"לא מצווה לפרסם" את דבר קיום ההסדר, כיוון שאז מצב התורה היה ירוד והוא רצה שיישארו יותר ללמוד.