cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבית האדום
הבית האדום עמד מעל חוף גורדון בתל אביב, ברחוב הירקון 115במקום בו עומד כיום מלון שרתון. הבית שימש את מועצת פועלי תל אביב ויפו, את מרכז הנוער העובד ואת מרכז גורדוניה, מאוחר יותר שימש את ארגון "ההגנה" בפעילות ההעפלה. מראשית 1948 ועד תום מלחמת השחרור שימש הבית כמשכנו של מטכ"ל ההגנה.
היסטוריה
הבית תוכנן בידי דב הרשקוביץ בסגנון האקלקטי, שאפיין את התקופה ונבנה בשנים 1923–1926 על ידי פלוגת תל אביב של גדוד העבודה. קירותיו נצבעו אדמדם, צבעה המייצג של האידאולוגיה הסוציאליסטית ומכאן שמו. הבית שימש מועדון אליו נהגו הפועלים להגיע בשעות הערב ובחוף הים שתחתיו היו שרים ורוקדים. בשנת 1936 הוקם בבית חדר העיון על שם נחמן סירקין והועבר אליו ארכיון העבודה שביחד תפסו קומה שלמה. לידם שכן בבניין מטה הנוער העובד.
החל משנות ה-30 השתמשה "ההגנה" בבניין לפיקוד על פעולות ההעפלה, מתחת לאפם של שלטונות המנדט הבריטי. תחת מסווה של מועדון פועלים, הצליחו חברי "ההגנה" לאפשר למעפילים לעלות אל החוף בנקודה זו ולהסתירם בתוך המוני הפועלים החוגגים ובליווי הרעש, אשר הקשה על הבריטים באיתורם. הבית שימש את ההגנה גם לאיתות לספינות המעפילים המתקרבות אל החוף. ב-1939 הגיעו לחוף גורדון למרגלות הבית האדום אניות המעפילים פאריטה וטייגר היל.
בסוף 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה התמקם במבנה מטה של הצבא הבריטי ואף בית סוהר של המשטרה הבריטית, וארכיון העבודה וחדרי העיון על שם נחמן סירקין גלו למקומות אחרים.
לאחר המלחמה ועד הקמת המדינה שב הבית האדום לפעול בשירות מפעל העפלה. במקביל לפעילות מועצת הפועלים, גם מטה הפלמ"ח עבר אל הבית מקיבוץ מזרע בעקבות השבת השחורה. בעקבות החרמת מבנה ארכיון העבודה ברחוב מקוה ישראל על ידי השלטונות הבריטים בפברואר 1947, הושבו הארכיון וחדרי העיון על שם נחמן סירקין לבית האדום. ב-1947 גם עברה אליו מפקדת ההגנה, ובסוף אותה שנה הורה דוד בן-גוריון גם על העברת המטה הכללי אל הבית האדום. שלושה חודשים לאחר מכן גם עברה אליו לשכת הגיוס של ההגנה. הבית הופקע לצורכי ביטחון וחדרי העיון על שם נחמן סירקין גלו פעם נוספת לבית הספר של פעילי ההסתדרות.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות נהג בן-גוריון, שהתגורר לא הרחק מן המקום (בבית בן-גוריון) להפגש בבית זה עם מנהיגים צבאיים כגון יעקב דורי, צבי איילון, ישראל גלילי, יגאל ידין לצורך עריכת תוכניות מלחמה (כמו תוכנית ד'). ארבעה ימים לאחר הכרזת המדינה עבר המטכ"ל לגבעת החלמה ברמת גן. בתקופת המדינה ולאחר הקמת צה"ל עברו מן הבניין הגופים שישבו בו. בבניין מוקמה מפקדת יחידת האזנה של צה"ל ובמשך תקופה קצרה שימש גם את משרד החוץ. בשנות ה-50 הוא שימש את איחוד הקיבוצים.
בשנות ה-70 נהרס המבנה ובמקומו נבנה מלון שרתון תל אביב אשר משכנו הישן היה בקצה המערבי של שדרות נורדאו.
עיריית תל אביב הציבה במקום שני לוחות זיכרון - לבית האדום ולגדוד העבודה שאנשיו בנו אותו.
זבולן (פולין)
זבולן  (בפולנית: Zwoleń; ביידיש: זוואלין) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
זבולן נוסדה בשנת 1425, ובשנת 1443 הוענקו לה זכויות עיר. בשל מיקומה על הדרך שבין לובלין וראדום, הפכה העיירה למרכז סחר אזורי. במהלך פשיטת האימפריה השוודית באמצע המאה ה-17 נחרבה העיירה.
בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בעקבות מרד ינואר איבדה העיירה את מעמדה העירוני בשנת 1869, וזה הושב לה בשנת 1925.
יהודי זבולן
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מאמצע המאה ה-16. מאמצע המאה ה-18 גדל היישוב היהודי בעיירה, והתקיימה במקום קהילה מאורגנת. במאה ה-19 הקים רבי שמואל אליהו טאוב שושלת חסידית בעיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גירשו הרוסים מהעיירה את תושביה היהודים, ואלו שבו אליה לאחר שהגרמנים והאוסטרים תפסו אותה. בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל, ונמנו בה כ-3,800 יהודים, כמחצית מתושביה.
ב-8 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה הגרמנים, והטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן תשלום סכום כופר גבוה וגיוס לעבודות כפייה. בד בבד, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר בפברואר 1942 הפך לסגור. בשתי אקציות שנערכו בגטו באוגוסט 1942 נלקחו כ-500 יהודים למחנה בסקרז'יסקו-קמיינה, תוך רצח של יהודים בעת ההעברה. בתקופה זו הובאו לגטו שבעיירה אלפי יהודים מיישובי הסביבה, בהם יאנובייץ, ידלניה, פיונקי, גרבטקה-לטניסקו, גנייבושוב וקזנוב, ומספר יושביו הגיע למספר בין 6,000 ל-8,000 איש.
ב-29 בספטמבר 1942 נערכה בגטו אקציית חיסול, בה שולחו יהודיו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך רצח חולים, קשישים ומסתתרים במקום. כ-200 יהודים שהושארו בגטו לסידור רכוש המגורשים נרצחו כעבור זמן מה.
פיוט
הפִּיוּט הוא שירת קודש יהודית, שבמקורה נועדה להוות נוסח חלופי שירי לתפילות, במקום נוסח הקבע, בדרך כלל בימים מיוחדים (שבתות וחגים) אך גם בימי חול ובשמחות.
הגדרה
מקור המילה פיוט בשורש היווני ποιητής (יוצר, משורר). הפיוט התפתח החל מסוף תקופת התלמוד ועד ימינו. בתקופות מאוחרות יותר נכתבו גם פיוטים שלא נועדו להחליף את נוסח הקבע של התפילה אלא להתוסף לו, ואף פיוטים שלא נועדו למסגרת ליטורגית מחייבת כלשהי. הפיוט מאופיין בלשון גבוהה, מליצית, ציורית ופיוטית היוצרת אמצעים ספרותיים אמנותיים מורכבים ועמוקים. הפיוט מהווה שיא אמנותי של כתיבת יצירה ספרותית מבחינת הספרות בפרט והאמנות בכלל.
חוקרים שונים הציעו הגדרות שונות לפיוט:
עזרא פליישר סקר את תולדות הפיוט החל מהפייטנות הקדם-קלאסית, פייטנות קלאסית, הפייטנות מזרחית מאוחרת, האסכולה הפייטנית בספרד והאסכולה האיטלקית-אשכנזית ואפיין את הפיוט כשירת קודש שמטרתה לשרת טקסים דתיים ותפילות בבתי הכנסת על ידי שליחי הציבור או מפי הציבור עצמו.
אפרים חזן ציין את מקורה היווני של המילה, וטען שמשמעות המילה התפתחה לציין יצירה שירית בכלל. בתקופה הקדומה (עד למאה ה-16) היצירה השירית הייתה שירת הקודש בבית הכנסת, והחל מהמאה ה-16 נוצרו גם מסגרות נוספות מחוץ לבתי הכנסת לשירת הקודש, ומכאן ואילך כוללת המילה 'פיוט' בתוכה את כלל שירת הקודש.
אהרן מירסקי הגדיר את הפיוט כשירה עברית שלאחר המקרא, אשר ניצניה במקרא. המאפיין הבולט של הפיוט הוא הבאת דברים שיש בהם פירוש והסברים למקרא במטרה ללמוד באמצעותם מוסר. מירסקי סקר את התקופות שקדמו לפיוט הארץ ישראלי הקדום במאה החמישית והשישית והצביע על ניצני הפיוט במקרא, השירה לאחר תקופת המקרא והשירה בתקופת התלמוד.
היסטוריה
החל מן המאה ה-10 הופיעו מרכזים חדשים של יצירה פייטנית. המרכז החשוב ביותר שקם היה בספרד ובפרובאנס (דרום צרפת). משוררי תור הזהב של יהודי ספרד סללו להם דרכים חדשות ביצירתם ודחו כמעט לחלוטין את שיטת הפיוט הארץ ישראלית. ביתר ארצות אירופה (כגון: צפון צרפת, אשכנז, איטליה, יוון) ההשפעה הארץ-ישראלית הייתה חזקה יותר והמשיכו ליצור פיוטים בצורות הפיוט הארץ-ישראליות, אם כי נכתבו גם יצירות בהשפעת המרכז הספרדי. חלק מן הפיוטים, בעיקר פיוטי סליחות וקינות, משקפים את תנאי החיים הקשים של יהדות אשכנז, ועוסקים בתיאור הצרות והרדיפות שעברו עליהם. בתקופה זו הפיוטים כבר אינם מחליפים את נוסח הקבע של התפילה, אלא משולבים בתוכו. פיוטים שנכתבו במאות מאוחרות יותר כבר לא שולבו בכלל בתפילה אלא נאמרו בהזדמנויות אחרות, למשל כזמירות בסעודות השבת.
לא ידועים בבירור הגורמים שהובילו להתפתחות הפיוט. מתנגדי הפיוט, בהם פירקוי בן באבוי וספר העתים סברו כי הפיוט נוצר בעקבות גזרות שמד על לימוד תורה או על תפילה בציבור ונועדו לעקוף את מגבלות הגזירה.
היתר אמירת הפיוטים בתפילה
גם לאחר שהפיוטים שולבו בנוסף לנוסח הקבע של הברכה, נמשכה המחלוקת בין הראשונים לגבי הפיוטים, האם הם מהווים הפסק בתפילה, והאם יש בהם שינוי ממטבע שטבעו חכמים בברכות. שלבסוף, נחלקו בכך רבי יוסף קארו והרמ"א בשולחן ערוך.
בעקבות הדעה האוסרת, קהילות ביטלו קהילות רבות את אמירת הפיוטים, או העבירו אותם ממקומם המקורי בתפילה, אל מקום שבו הם אינם מהווים הפסק.
שמות הפיוטים
הפיוטים נחלקים לסוגים ושמות שונים, בהתאם למקום שבו נועדו להשתלב בתפילה. בארצות אשכנז נהגו לקרוא לכמה סוגי פיוטים בשם "קְרוֹבֶ"ץ", ובדורות האחרונים יש שקוראים ל"קרובות" (עיין לקמן) בשם "יוצרות", ולכן נוצר בלבול גדול בין סוגי הפיוטים.
יוצרות
המושג "יוצרות" במשמעותו המקורית מציין את מערכות הפיוטים שנאמרו בברכות קריאת שמע שהראשונה שבהן היא "יוצר אור", ומכאן נובע שמם. באופן מסורתי המילה "יוצר" משמשת הן עבור כלל מערכת הפיוטים לברכות קריאת שמע, והן עבור החלק הראשון במערכת זו. כדי לבדל ביניהם, מקובל במחקר להשתמש בכינוי "מערכת היוצר" עבור המערכת כולה, ובביטוי "גוף היוצר" עבור הפיוט הראשון במערכת.
בעבר, בתקופת הפיוט הארצישראלית ואחריה בפיוט הבבלי שלפני תקופת שירת ספרד, היוצר היה בנוי משבעה חלקים ששולבו בברכות קריאת שמע, או, לפי הוכחת החוקרים וביניהם אלבוגן, החליפו לחלוטין את הנוסח הקבוע של ברכות קריאת שמע (חוץ מהפסוקים שבהן).
חלק זה בתפילה, בהמשך למזמורי התהלים ושירת המקרא הנקראים פסוקי דזמרא, בנוי לפי הבקשה המקראית להלל את "שם קדשו" כלומר להזכיר את שם האל בריגוש, ולהללו על חסדיו לעם ישראל בעבר ובעתיד. הוא פותח בהודיה על "הוד" השמש כלומר קרני אורו, תוך הדגשה שהשמש אינו אל, אלא "מעשה ידיו" של הקב"ה, וכך גם "צבא השמים", ובהקשר לזה מובאים מראות המרכבה של הנביאים המביעים את גדולת האל במונחים של תופעות גרמי השמים.
חלקי מערכת היוצר הם:
אחרי התקופה הקלאסית, הפיוטים נוספו לנוסח התפילה הקבוע (במקום להחליף אותו) ובקהילות אירופה נהגו באמירתם חופשה מסוימת: על פי רוב, בקהילות אשכנז שמרו רק על פיוטי יוצר, אופן וזולת, והשמיטו את שאר הפיוטים.
קרובות
הפיוטים הנאמרים על ידי שליח הציבור בחזרתו על תפילת העמידה מכונים "קרובות".
הקרובות מתחלקות אף הן לשני סוגים עיקריים, שנובעים מהמנהג הארץ-ישראלי הקדום שלא כלל קדושה בכל חזרת הש"ץ, אלא רק בימים שיש בהם חגיגיות מיוחדת, כגון שבתות וימים טובים, ורק בתפילת שחרית:
מערבית
פיוטים הנאמרים בברכות קריאת שמע של תפילת ערבית.
סליחות וקינות
סליחות הן פיוטים שנאמרים לפני הימים הנוראים ובמהלכם ובתעניות ציבור, והקינות הן הפיוטים הנאמרים בתשעה באב. הסליחות והקינות היו בתחילה הרחבה של הקרובות (הסליחות נאמרו בתוך הקרובה בברכת סלח לנו והקינות בתוך ברכת בונה ירושלים), ורק בתקופה מאוחרת הוצאו מחזרת הש"ץ ברוב המנהגים.
מאפייני הפיוט לתקופותיו
אפרים חזן מתאר את המאפיינים הסגנוניים העיקריים של הפיוט לתקופותיו:
ביקורת על לשון הפיוט
משוררי תור הזהב הסתייגו מלשון הפייטנים הארצישראליים וממגמת קיצוצן וקיצורן של המילים בכלל. אברהם אבן עזרא הביע את דעותיו בנושא זה בספרו "שפה ברורה" ובפירושו לקהלת (ה, א). ראב"ע ראה בכך ניסיון מלאכותי לכפות על המילים את סד האקרוסטיכון והחרוז. סגנון זה פגם לדעתו בשלמותה וביופייה של שפת הקודש, ולכן היה פסול בעיניו. כדי להדגים את רתיעתו מסגנון זה הציע באירוניה תֶפֶל כתחליף לתפילה.
גם אנשי תנועת ההשכלה ואנשי תחיית הלשון העברית הקלו ראש בסגנונו של הקליר, הבכיר שבפייטני ארץ ישראל. מנדלי מוכר ספרים טבע את הפועל "מתאצקוצצים", על רקע הפיוט שנאמר בשבת זכור שלפני פורים, אץ קוצץ, כדי ללגלג על סגנונם הסתום - בעיניו - של הפייטנים. ביאליק כינה את הסגנון "אבני חצץ של אץ קוצץ".
בעקבות המחקר שהחל במאה ה-19 והתגבר במאה ה-20, בעיקר לאחר גילוי אוצר גדול של פיוטים בגניזת קהיר, התבררו עושרו ומורכבותו של סגנון הפיוט בכלל ושל סגנונו של הקליר בפרט. מילים רבות שנתחדשו בפיוטיהם של הקליר ושל בני דורו נכנסו אל העברית החדשה.
סוגי פיוטים
מקובל לחלק את הפיוטים לסוגים שונים, לפי מיקומם בתפילה, תוכנם או סגנונם. להלן רשימה חלקית של כינויים, לפי סדר א"ב:
יואל שרון
ביוגרפיה
יואל שרון נולד בווינה שבאוסטריה להורים ניצולי שואה שנפגשו לאחר מלחמת העולם השנייה בבודפשט. המשפחה התגוררה במושב רמת רזיאל ולאחר מכן במושב ניר ישראל. בשנת 1953 החל אביו לעבוד ב"מפעלי ים המלח" והמשפחה עברה להתגורר בבאר שבע.
שרות צבאי
שרון התגייס לצה"ל ב-1968, והתנדב לסיירת חרוב. בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. בשנת 1971 השתחרר בדרגת סגן.
בספטמבר 1973 החל ללמוד בלונדון צילום וקולנוע ב-.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב לישראל והצטרף לחייליו בסיירת חרוב. שרון השתתף בצליחת תעלת סואץ למצרים. ב-24 באוקטובר, יומה האחרון של המלחמה, נשלח בנגמ"ש עם 18 מחייליו לחלץ כח צה"ל שנפגע במהלך הקרב בעיר סואץ. במהלך הנסיעה ספג הנגמ"ש פגיעה ישירה של פגז מטנק מצרי. מהפגיעה נהרגו 16 מתוך 19 חיילי המחלקה. שרון נפגע בעמוד השדרה, שותק בפלג גופו התחתון, ורותק לכיסא גלגלים. השניים האחרים לקו בהלם קרב. שנת שיקומו בתל השומר תועדה על ידי הבמאי אלי כהן בסרט התיעודי "לעמוד על הרגלים".
קריירה
שרון השלים את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ועבד כעורך סרטים בטלוויזיה הישראלית בירושלים. מבין הסרטים אותם כתב, ביים והפיק:
עמותת אתגרים
בינואר 1995 ייסד שרון את עמותת אתגרים יחד עם קבוצת נכי צה"ל ואנשי שיקום. "אתגרים" פיתחה, לראשונה בישראל, כ-20 ענפי ספורט אתגרי חדשים עבור ציבור הנכים. במשך 13 שנה ניהל שרון את העמותה. התורה האתגרית מהווה היום מודל הנלמד בקרב אנשי שיקום בעולם כולו.
יואל ניהל את עמותת אתגרים במשך 13 שנה. עם פרישתו מהניהול הפעיל באוגוסט 2007, הוענק ליואל התואר - "מייסד ונשיא כבוד של אתגרים". לאחר הפרישה, יואל ממשיך ללוות ולסייע לאתגרים בקשרי החוץ של העמותה.
חתירה לשלום
במהלך השנים פעל שרון לקידום השלום בין ישראל לשכנותיה הערביות: בספטמבר 1993 יזם הפגנת הזדהות של נכי צה"ל עם הסכמי אוסלו. באוקטובר 1996 יזם והפיק בשיתוף עם גידי קטנוב את "מסע השלום" הבינלאומי מירושלים לירדן בהשתתפות משלחת ירדנית ומשלחות נכים מהעולם. בין השנים 1996 – ספטמבר 2000 (עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה), יזם וקידם פרויקטים משותפים עם ארגוני נכים מהרשות הפלסטינית ברצועת עזה ויהודה ושומרון בראשות ד"ר פתחי ערפאת, וכן עם ארגון הנכים בירדן, בראשו עמד הנסיך הירדני ריעד אבו זיעד.
יזמות חברתית
הרצאות - יואל מרצה ברחבי הארץ בפני ארגונים, חברות, בתי ספר וצבא על מישוש חלומות ומימוש פוטנציאל אישי וקבוצתי.
מכללה בינתחומית בהרצליה - יואל מנחה סטודנטים הלומדים בבית הספר למנהיגות ע"ש רבין, במכללה הבינתחומית.
חיים אישיים
שרון מתגורר ברמת השרון. נשוי לדינה, אב לשני בנים ובת.
גאווה (סרט, 2014)
גאווה (באנגלית: Pride) הוא סרט דרמה קומית-היסטורית להט"בי-בריטי משנת 2014, שנכתב על ידי סטיבן ברספורד ובוים על ידי מתיו וורצ'וס. הסרט, אשר עלילתו מבוססת על סיפור אמיתי, מציג קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות שגייסו כספים כדי לסייע למשפחות שנפגעו משביתת הכורים בבריטניה ב-1984, מה שבסופו של דבר הביא להקמת לסביות והומואים למען הכורים. שיתוף הפעולה בין הלהט"בים לבין הכורים היה שונה מכל דבר אחר שהיה קודם לכן, ובסופו של דבר אף נחל הצלחה רבה.
הסרט הוקרן במסגרת Directors' Fortnight של פסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2014, וזכה בפרס Queer Palm. התסריטאי סטיבן ברספורד אמר כי יחד עם הבמאי מתיו וורצ'וס בכוונתו ליצור עיבוד תיאטרוני של הסרט למחזמר.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, ולפרס באפט"א עבור הסרט הבריטי הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר (אימלדה סטונטון) וסרט הביכורים הטוב ביותר של תסריטאי, במאי או מפיק בריטי.
תקציר העלילה
לאחר צפייה בדיווח חדשות בטלוויזיה על שביתת הכורים, האקטיביסט הלהט"בי  (בן שנצר) מבין שהמשטרה הפסיקה להטריד את הקהילה הגאה מכיוון שתשומת ליבה נמצא במקום אחר. באופן ספונטני הוא מארגן דליים לאיסוף תרומות עבור הכורים במהלך מצעד הגאווה בלונדון. מעודד מההצלחה, הוא מקים את "לסביות והומואים למען הכורים" (בראשי תיבות: LGSM). בין חבריו הראשונים של הארגון ניתן למנות את ג'ו "ברומלי" קופר (ג'ורג' מקיי), סטודנט צעיר בן 20 ובארון, ואת גתין וג'ונתן (אנדרו סקוט ודומיניק וסט בהתאמה), זוג הומואים בוגרים, בעלי חנות ספרים המשמשת כמפקדה של הארגון.
LGSM מתמודדת עם התנגדות מצד איגודים שונים של כורים, שאינם מעוניינים שיחברו אליהם. גם בתוך הקהילה הגאה ישנה התנגדות, שכן יש החשים הסתייגות מלסייע לכורים, אשר בעבר התעללו בהם. מתוסכלים מחוסר ההיענות של האיגודים, הפעילים הגאים מחליטים במקום זאת לקחת את התרומות שלהם ישירות לכפר כורים קטן, אונולווין שבויילס. דאי דונובן (פאדי קונסידיין), דובר הכורים באונולווין, מגיע ללונדון לפגוש את בעלי בריתם החדשים. דונובן, שלא ידע שמדובר בארגון להט"בי, נרתע בהתחלה, אך לבסוף מביע את הכרת התודה שלו בנאום קצר ורהוט שהוא נושא בגיי בר מקומי.
באונולווין, קבוצת התמיכה של הנשים, בהובלת  (אימלדה סטונטון) ומורין בארי (ליסה פלפרי), מתלבטת האם להזמין את חברי LGSM לכפר כהוקרת תודה. המחנה של הפינה תומך בהבעת תודה מצד כולן, אולם המחנה של מורין סבור שהומוסקסואליות היא תועבה. המתנדבת החדשה  (ג'סיקה גאנינג) פועלת בלהט בעד ההזמנה, ומבקשת להצטרף לוועד. כאשר חברי LGSM מגיעים לאונולווין, הם זוכים לקבלת פנים צוננת. למחרת, ג'ונתן מייעץ לשאן אודות חוקים נגד הטרדה והתעללות משטרתית, ובהתאם לעצתו - היא צועדת לתחנת המשטרה ודורשת לשחרר כורים שנעצרו שלא כדין. רבים מביניהם מכירים תודה ל-LGSM שסייעו בשחרורם, ושתי הקבוצות מתחילות אט אט להיפתח אחת אל השנייה ולהתקרב זו לזו. מורין, המוצאת את עצמה מחוץ לעניינים, יוצרת קשר עם צהובון מקומי, ומדווחת על המצב האונולווין. לאחר שהסיפור מתפרסם, וכולל שמות גנאי כלפי הקהילה הלהט"בית, הכורים חשים מושפלים, וקוראים להצבעה באם לקבל את תמיכת LGSM.
בלונדון, מארק מעודד את חבריו לאמץ את שמות הגנאי שהופיעו בצהובון, והוא מארגן מסיבת התרמה במועדון מקומי, בהשתתפות ברונסקי ביט. אל המסיבה מגיעים דאי, הפינה ומספר מנשות אונולווין. מארק נתקל בטים (ראסל טובי), מאהבו לשעבר, ומגלה שהוא חולה סופני באיידס. באירוע ההתרמה "Pits and Perverts" ("כורים וסוטים") מותרמים אלפי לירות שטרלינג עבור אונולווין. עם זאת, מורין מצליחה להקדים את הצבעת האיגוד נגד קבלת תרומות מ-LGSM בשלוש שעות, וללא נוכחותם של דאי או הפינה, שעדיין נמצאים בלונדון, המחנה של מורין זוכה בהצבעה. מארק המאוכזב פורש מ-LGSM. גתין מותקף באלימות ומאושפז בבית חולים. בעל כורחו, ג'ו יוצא מהארון בפניו הוריו, לאחר שאלו מוצאים בחדרו תמונות שלו מאונלווין, והם מאלצים אותו לעזוב את LGSM.
במרץ 1985 מסתיימת שביתת הכורים. הכורים של אונלווין מתאספים יחד כדי לחזור לעבודתם. ג'ו רואה את החדשות ומתגנב לאונלווין כדי להביע את תמיכתו, שם הוא נתקל במארק. מארק מתעמת עם ג'ו הסודות ששמר מהוריו. משפחתו השמרנית של ג'ו חשה מושפלת כאשר שאן מסיעה את ג'ו הביתה, והוא מחליט לעזוב את הבית.
בבוקר מצעד הגאווה ב-1985, מארק חוזר לקבוצה ומתנצל על נטישתו. הוא מוביל את LGSM למצעד, שם מצטרפים אליהם מאות כורים במפגן של הזדהות. סצנת הסיום חושפת כי לאחר האירועים המתוארים בסרט, מפלגת הלייבור שילבה במצעה מאבק למען זכויות להומואים ולסביות, בעקבות לחץ האיחוד הלאומי של עובדי הכרייה, שאן נבחרת לאחר מכן לפרלמנט ו נפטר מאיידס שנתיים אחר כך.
הפצה
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2014, שם זכה בפרס ה-"קוויר פאלם" ("Queer Palm"). הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2014, כאשר הוושינגטון פוסט מדווח כי הסרט "פופולרי מאוד בקרב צופי הקרנות הטרום-בכורה ופסטיבלי הקולנוע". הוא שוחרר לבתי קולנוע ברחבי בריטניה ב-12 בספטמבר 2014. בצרפת הסרט יצא ב-17 בספטמבר. הפצת הסרט בבריטניה ובצרפת נעשתה על ידי Pathé. חברת CBS Films רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
מחלוקות ציבוריות בנוגע להפצת הסרט בארצות הברית
בינואר 2015 דווח כי על גבי העטיפה החיצונית של ה-DVD של הסרט שהופץ למכירה בארצות הברית לא מוזכר התוכן הלהט"בי של הסרט. במקום לכתוב "קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות מלונדון" נכתב רק "קבוצה של אקטיביסטים מלונדון", ודגל הגאווה הוסר מצילום שהופיע על הכריכה האחורית.
הכנסות
בסוף השבוע הראשון שלו, הסרט הכניס 718,778 ליש"ט בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת. הסרט היה השלישי המכניס ביותר באותו סוף השבוע, אחרי הסרטים "לוסי" (שבמקום השני) ו"הקופסונים" (שהגיע למקום הראשון בהכנסות). במהלך סוף השבוע השני שלו, הסרט שמר על מקומו במקום השלישי בטבלת ההכנסות בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת, עם הכנסות של 578,794 ליש"ט. בגרדיאן דווח כי לסרט נרשמה ירידה של 12% בלבד בהכנסות בסוף השבוע השני שלו בקופות, וכי הסרט זוכה להצלחה [בהיבט מכירת כרטיסים בקופות] גם במהלך ימי אמצע השבוע, והוסיף כי "לאחר התחלה מטלטלת משהו, סרטו של מתיו וורצ'וס מציג יציבות במשיכת קהלים". בסוף השבוע השלישי בקופות בממלכה המאוחדת, הסרט ירדה למקום השישי במצעד ההכנסות, עם הכנסות של 400,247 ליש"ט במהלך סוף השבוע. בסוף השבוע הרביעי, הסרט צנח למקום העשירי בקופות, עם הכנסות של 248,654 ליש"ט וסך כולל של 3,265,317 ליש"ט בקופות הכרטיסים בממלכה המאוחדת.
ביקורות
פיטר ברדשאו, שכתב עבור "הגרדיאן" ביקורת על הסרט, תיאר אותו כ-"אמפתי וחביב". ברדשאו שיבח את הופעותיהם של השחקנים, לרבות את "ביישנותו השקטה" של ביל ניי שגילם את קליף ואת "ההופעה המכובדת והאינטליגנטית" של פאדי קונסידיין בתפקיד דאי. הופעתה של אימלדה סטונטון בתפקיד, שנפטרה באוקטובר 2013, נתקבלה בצורה חיובית מצד המבקרים. ג'ופרי מקנאב כתב כי הופעתה של סטונטון בתפקיד הפינה המטריארכלית הייתה "קצת אמא קוראז' וקצת הילדה אוגדן". הופעתו של בן שנצר בתפקיד גם כן זכתה לביקורות חיוביות. שרלוט או'סאליבן, מבקרת עבור הלונדון איבנינג סטנדרט, כתבה: "שנצר הוא ניו יורקר עם רזומה בלתי מתפשר (הוא היה אחד הדברים הטובים הבודדים שהיו בגנבת הספרים) והוא פנטסטי כאן".
פול בירנס (The Sydney Morning Herald) תיאר את הסרט כ-"יבש, מפתיע, רחום, מפוקח פוליטית, מתגמל רגשית וגדוש בשחקנים גדולים שעושים עבודה טובה".
נייג'ל אנדרוס, שכתב לפייננשל טיימס, העניק לסרט כוכב אחד מתוך חמישה, ותיאר אותו כ"מצעד של טריקים וקלישאות, שנועד לשמור במשך שעתיים על שיווי משקלו על גבי חד-אופן של תקינות פוליטית". בסקירתו של אנדרוס נכתב כי "שום דבר בהיסטוריה המודרנית אינו מדהים יותר מהמיתוג מחדש של שביתת הכורים בבריטניה כמסע צלב הירואי, במקום מאבק אחרון בעד דמגוגיה של איגודי עובדים, גזי חממה ומחלות ריאות". במכתב תגובה שנשלח לפייננשל טיימס נטען כי הסרט מדגיש את "העקשנות" של ארתור סקארגיל במהלך השביתה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
רישומון
"רישומון" היא רצועת קומיקס שבועית מאת אילנה זפרן, שהופיעה בעיתון "עכבר העיר" בין השנים 2006-2013.
רצועת הקומיקס "רישומון" החלה להתפרסם ביולי 2006. באותה עת שימשה זפרן כעורכת הגרפית של המגזין. בתחילה התפרסמה הרצועה על גבי כחצי עמוד, אולם לאחר זמן גדל שטחה לעמוד שלם. הרצועה מבוססת על
אירועים מחיי היום יום ונושאים אקטואליים, המוצגים דרך נקודת המבט של "רפי" ו"ספגטי", שני החתולים של דמות מחברת הקומיקס ובת זוגה, המכונות "אמא 1" ו-"אמא 2".
בשנת 2014 יצא לאור אלבום המאגד טורים מתוך הקומיקס בהוצאת "פרדס".
איזידור שליט
ד"ר איזידור (יצחק) שליט (בגרמנית: Isidor Schalit; ט"ז בסיוון ה'תרל"א, 5 ביוני 1871, וינה – י"ב בשבט ה'תשי"ד, 16 בינואר 1954, תל אביב) היה רופא שיניים, איש עיתונות ומראשי התנועה הציונית באוסטריה. שימש כמזכירו האישי של תיאודור הרצל.
קורות חייו
איזידור שליט נולד בקיץ 1871 בכפר נובוסולקי שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), וכעבור שישה שבועות הגיע עם משפחתו לעיר וינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובה גדל. בשנת 1889, בעת שלמד רפואה באוניברסיטת וינה, הצטרף לאגודת הסטודנטים היהודית הלאומית "קדימה", וב-1893 נתמנה לנשיאהּ. עם תום לימודיו עבד כרופא שיניים בווינה.
היה מעוזריו הקרובים של תאודור הרצל ושימש כמזכירו האישי. לאחר שפרסם הרצל את ספרו "מדינת היהודים" הציע לו שליט להקים חטיבה בת 2,000 מתנדבים יהודים שתכבוש את יפו מידי העות'מאנים ותקבע עובדה בשטח אשר "תעמיד את הציונות במרכז ההתעניינות של העולם"; אך הרצל התנגד להצעה.
במלחמת יוון-טורקיה (1897) גייס שליט חיילים יהודים לעזרת האימפריה העות'מאנית, במטרה לרכוש בקרב הטורקים אהדה לעניין הציוני.
שליט, שהיה ממארגני וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון (בזל 1897), היה מזכירו הראשון של הוועד הפועל המצומצם (1897–1905), וכן שימש מו"ל ועורך ביטאון התנועה הציונית "די ולט" (מ-1897). בקונגרס הציוני העולמי החמישי (1901) היה איזידור ראש הוועדה לפעולה שהקימה את קרן קיימת לישראל בעקבות המלצתו של צבי הרמן שפירא בקונגרס הציוני הראשון. למן שנת 1905 כיהן כראש ההסתדרות הציונית באוסטריה. בהמשך היה ממארגני הקונגרס העשירי, השלושה עשר והארבעה עשר.
בין השנים 1905–1906 הוביל שליט את הניסיון להכרה באוטונומיה יהודית, במהלך הרפורמה האלקטורלית בחלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1906 היה, יחד עם ד"ר מרדכי זאב ברוידא ואדולף ביהם ממארגני "יום הציונים בקרקוב", ועד מהרה הגיע לעמדה בכירה במפלגה הלאומית היהודית שזה עתה נוסדה.
בקונגרס הציוני השמיני, בשנת 1907, נבחר שליט לוועד הפועל הגדול, והיה מועמד לרייכסראט (הפרלמנט האוסטרי בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית) מטעם רובע לאופולדשטאדט בווינה.
בשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה שליט לארץ ישראל.
בקיץ 1949 נשלח שליט כנציג מיוחד מטעם מדינת ישראל לפקח על העלאת עצמותיהם של הרצל, הוריו ואחותו מבית העלמין בווינה לקבורה בירושלים.
איזידור שליט נפטר בישראל בחורף 1954, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לצד אשתו.
משפחתו
שליט היה נשוי למרים אנטוניה לבית שלזינגר (נפטרה ב-1948), והיה אב לשלושה: ד"ר אברהם (אלברט), רופא שיניים בירושלים, גדעון (גוסטב) ויוזפינה אשת ד"ר אוסקאר קרייזלר בשיקגו.
שני אחיו של איזידור היו אישים ידועים: ליאון שליט היה סופר גרמני, שתרגם לגרמנית את ספריו של ג'ון גולסוורתי (Galsworthy); והיינריך שליט היה פסנתרן וקומפוזיטור נודע.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
גל כהן
קריירה
כהן נולד במושב דור והחל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה. בגיל 17 עבר כהן למ.כ. נווה יוסף, ובשנת חתם בהפועל פתח תקווה לחמש שנים, כאשר במקביל קיבל זימון לנבחרת הנוער ורשם בה הופעה אחת. בקיץ הושאל להפועל נצרת עילית, ולאחר עונה אחת חזר לפתח תקווה.
ב-5 ביוני 2014 חתם כהן לשנתיים בקבוצת הפועל חיפה. לאחר עונה אחת בקבוצה, הודיע ב-29 באוקטובר 2015 על פרישה ממשחק פעיל בעקבות פציעה.
ב-7 ביוני 2019, לאחר שנתיים כמאמן קבוצת הנוער של הפועל רעננה, מונה לעוזר המאמן של מנחם קורצקי בקבוצה הבוגרת. ב-19 בפברואר 2020, בעקבות פיטוריו של ניסים אביטן, מונה למאמן הקבוצה, אך ב-24 במאי הוחלף על ידי אייל לחמן לאחר שני משחקים בלבד. עם סיום עונת 2019/2020 וירידתה של הפועל רעננה לליגה הלאומית מונה שוב למאמן הקבוצה ב-6 ביולי, עד שפוטר ב-10 בדצמבר 2020.
ב-17 ביוני 2021 מונה כהן לעוזר המאמן של ארווין קומאן בבית"ר ירושלים. לאחר התפטרותו של קומאן בדצמבר 2021, אימן כהן את הקבוצה באופן זמני עד למינויו של יוסי מזרחי למאמן הקבוצה הבוגרת.
אינקסקייפ
אינקסקייפ (באנגלית: Inkscape) היא תוכנה חופשית, המיועדת לעיבוד גרפיקה וקטורית, בעיקר בקובצי SVG. ניתן לייבא ולייצא גם סוגי קבצים אחרים.
אינקסקייפ מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של GNU. מטרת המיזם היא להוות כלי רב־עוצמה עם תאימות מלאה בתקנים SVG, XML ו־CSS.
אינקסקייפ היא תוכנה חוצה־פלטפורמות שרצה על Mac OS X, מערכות דמויות יוניקס (Unix-like) ו־Microsoft Windows.
תוכנה זו התפצלה בשנת 2003 מתוכנת סודיפודי (Sodipodi) שבה היה הדגש על יצירת עורך גרפיקה וקטורית למטרות כלליות, כאשר הרצון באינקסקייפ הוא התמקדות בפיתוח יישום תקן SVG מלא. מאז הפיצול התוכנה שוכתבה מחדש והועברה משפת C לשפת C++, אימוץ של GTK+. אף שיש שיפור בתקני SVG, עדיין אין תמיכה מלאה בתקנים SVG ו-CSS.
התוכנה תורגמה לעברית במלואה בתחילת שנת 2008 לקראת יציאת הגרסה היציבה 0.46.
נכון ל־2021, אינקסקייפ נמצאת בפיתוח פעיל.
היסטוריה
אינקסקייפ התחילה בשנת 2003 בתור פיצול ממיזם סודיפודי (Sodipodi). פיתוחו של מיזם סודיפודי התחיל בשנת 1999, וגם הוא, בתור פיצול – מ־Gill (ר״ת של יישום האיור של GNOME; GNOME Illustration Application) שיצר ראף לוִוין. אחת מהמטרות העיקריות של המיזם הייתה אחידות ממשק המשתמש ושמישות, לפי הנחיות עיצוב ממשקי המשתמש של GNOME.
לפי עמוד השאלות הנפוצות של אינקסקייפ, שם המיזם הוא הלחם של המילים ink (אינק, דיו) ו־scape (סקייפ, נוף).
ארבעה מפתחים לשעבר של סודיפודי (טד גוּלד, ברייס הרינגטון, נתן הרסט ו־MenTaLguY) הובילו את הפיצול, וציינו הבדלים ביעדי המיזם, פתיחות לתרומות צד שלישי, ומחלוקות טכניות.
מוספילם
היסטוריה
ראשיתם של אולפני מוספילם בשתי חברות הפקת סרטים שהוקמו במוסקבה בתחילת המאה ה-20 - האולפנים של אלכסנדר חנז'ונקוב (Александр Ханжонков) והאולפנים של יוסיף ירמולייב (Иосиф Ермольев). במסגרת הלאמת כל העסקים הפרטיים לאחר מהפכת אוקטובר עברו שני האולפנים האלה לאחריות הרשות הממלכתית לקולנוע של רוסיה הסובייטית (גוסקינו, Госкино) וקיבלו את השמות "מפעל הסרטים הממלכתי מס' 1" ו"מס' 3". בשנת 1926 אוחדו מפעלים אלה ובשנת 1927 החלה הקמת הבניינים החדשים באזור הרי הדרורים במוסקבה. במשך השנים שלאחר מכן החליפו האולפנים את שמם עוד מספר פעמים עד שבשנת 1936 נקבע סופית השם "מוספילם" - "מוס'" מלשון "מוסקבה" ו"פילם" - "סרט".
בסמל אולפני מוספילם מופיעים שני סימני היכר ידועים של העיר מוסקבה - פסל הפועל ואשת הקולחוז של ורה מוחינה ומגדל השעון של הקרמלין - מגדל ספאסקאיה. הסמל הזה הופיע לראשונה בסרט "אביב" (Весна, 1947) ומלווה את כל סרטי מוספילם, לעיתים בשינויים קלים.
במסגרת אולפני מוספילם בגלגוליהם השונים פעלו כמה מהיוצרים הידועים ביותר בקולנוע הרוסי - סרגיי אייזנשטיין, גריגורי אלכסנדרוב, מיכאל קאלאטוזוב, אנדריי טרקובסקי, אלדר ריאזנוב, סרגיי בונדרצ'וק, לאוניד גאידאי, גיאורגי דאנליה, ניקיטה מיכלקוב ואחיו אנדריי קונצ'לובסקי.
כיום פועלת החברה כחברה ממשלתית שמשכירה את שטחי האולפנים והמשרדים שברשותה.
הפקות בולטות לאורך השנים
{{טורים
המאה ה-21
}}
אליסון טולמן
אליסון קארה טולמן (באנגלית: Allison Cara Tolman; נולדה ב-18 בנובמבר 1981 ) היא שחקנית אמריקאית שהייתה מועמדת לזכייה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על משחקה כסגנית השריף מולי סולברסון בסדרת הטלוויזיה "פארגו".
ביוגרפיה
טולמן נולדה במחוז האריס, טקסס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. כשהייתה תינוקת בת כמה חודשים עברה משפחתה לאנגליה וחזרה כשהייתה בת ארבע לאוקלהומה שבארצות הברית. לאחר מכן שבה לטקסס. בגיל 10 החלה לקחת שיעורי משחק בתיאטרון הקהילתי. בשנת 2000 סיימה את לימודיה בתיכון קלמנטס. יש לה שני אחים גדולים ואחות הצעירה ממנה.
היא למדה באוניברסיטת ביילור בוייקו, טקסס, שם עשתה תואר ראשון באומנויות הבמה. לאחר מכן עברה לדאלאס והייתה שותפה בייסוד תיאטרון "Second Thought".
בשנת 2009 עברה לשיקגו כדי להתמקד בלימודי תיאטרון.
קריירה
בשנת 2014 כיכבה בתפקיד סגנית השריף מולי סולברסון בסדרת הטלוויזיה "פארגו". על משחקה בסדרה היא זכתה בפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשנת 2013/2014 והייתה מועמדת לזכייה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן השתתפה טולמן כאורחת במספר סדרות טלוויזיה, כמו "נמלטים", "החברים של ברני", "מינדי", "ארצ'ר", "ברוקלין תשע-תשע", "קאסל רוק" ועוד.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "Downward Dog", שבוטלה לאחר עונה אחת. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "ברקודה". בנוסף ב-2017 שיחק בסרט הקומדיה "גונתר חייב למות", ובקומדיה "הבית תמיד זוכה" לצד ויל פרל ואיימי פולר. משנת 2018 משחקת בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה הקומית של רשת NBC, "ילדות טובות" בדמותה של מרי פאט אשר מסבכת את חיי הבנות. בשנה זו שיחקה גם בסרט הדרמה "משפחה" בכיכובה של טיילור שילינג.
בשנת 2019 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "התגלות". הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת ב-21 במאי 2020 למרות שקיבלה רייטינג "די מוצק" על פי הפרסום של טולמן בחשבון הטוויטר שלה.
בשנת 2020 שיחקה בסרט הדרמה-קומי "המשמרת האחרונה" בכיכובו של ריצ'רד ג'נקינס.
Rarities Volume 1
Rarities Volume 1 הוא אלבום האוסף השמיני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. אלבום האוסף יצא לאור ב-18 בדצמבר 2015, על ידי חברת התקליטים נמו רקורדס. אלבום האוסף הוא חלק משלושה אלבומי אוסף, אותם הוציאה ברייטמן באותו התאריך. עטיפתו היא קולאז' של תמונות שנלקחו מאלבומים שונים שהופצו במהלך הקריירה שלה.
שני אלבומי האוסף שיצאו אחריו הם: Rarities Volume 2 ו-Rarities Volume 3.
צ'ארלס גיינס
צ'ארלס גיינס (באנגלית: Charles Gaines; נולד ב-15 באוקטובר 1981) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
קריירה
גיינס החל את קריירת המכללות שלו בעונת באוניברסיטת סאות'רן מיסיסיפי. הגיע לאירופה לראשונה בעונת לרג'ו קלאבריה, וקלע בממוצע 14.4 נקודות.
בעונת שיתף פעולה ביחד עם די בראון בגלאטסראיי, איתה הגיע לחצי גמר גביע יול"ב, בו רשם 12.4 נקודות ו-7.3 ריבאונדים. חתם באוקטובר בסן אנטוניו וקיווה למצות את חלום ה-NBA. הוא ויתר על הצעות מכובדות מאירופה כדי לשחק באוסטין ספרס, קבוצת ה-NBDL של הסן אנטוניו ספרס. ב-23 משחקים העונה רשם 15.0 נקודות, 10.3 ריבאונדים ו-0.6 חסימות.
בינואר 2009 חתם גיינס במכבי תל אביב, אולם שוחרר מהקבוצה כבר בחודש אפריל בעקבות הפרות משמעת.
בעונת 2009/10 הצטרף לקבוצת שינג'יאנג פליינג טייגרס מהליגה הסינית. באפריל 2010, במהלך משחק פלייאוף מול גואנדונג סאוטרן טייגרס, חבט גיינס בשחקן יריב וגרם לאשפוזו.
Over
Over הוא אלבום משנת 1977 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
הפקה
Over הוא אחד מאלבומיו הפופולריים ביותר של האמיל. האלבום עוסק כמעט כולו בלב שבור בשל נטישת אהובה אחרי קשר ארוך טווח שנרקב לאיטו. גם צליל האלבום - בלדות מלודיות לרוב, להבדיל מהניסיונות המוזיקליים של האמיל באלבומים אחרים - מסייע להיותו אלבום קליט.
בשיר Time Heals (הזמן מרפא), הראשון באלבום שעוסק בסיפור, מוצגת המסגרת: כבר בפעם הראשונה שפגש אותה, חשב שהיא האחת והיחידה - אך אמר זאת לעצמו בלבד. בהמשך מסופר שאהובתו נטשה אותו לטובת חברו הטוב.
Alice (leting go) הוא מונולוג מאת הגבר הנטוש למי שהייתה בת זוגו לשבע שנים, בו הוא מכריז שאינו יכול להסתגל לכך שהיא נעדרת מחייו.
This Side of the Looking-Glass הוא שיר בסגנון אופראי קמעה, בו הגבר הנטוש מתאר כיצד הוא שבור, נטול תקווה ובית.
Betrayed הוא שיר מלא מרירות ושנאה. בסיום השיר האמיל צורח בייסורים שלא נותר דבר פרט לשנאה ותשוקה בעולם.
רק בשיר הבא Yoga (On Tuesdays she used to do) מוזכר, לראשונה, שיש צד נוסף למטבע, ומתואר כיצד היחסים התדרדרו לשעמום ושגרה, שבה כמעט והתעלם מבת זוגו וראה אותה כמובן מאליו.
בשיר הסיום Lost and found מעיד השר שמצא שלווה מסוימת, ומצא את עצמו שוב. למרות זאת, השיר - והאלבום כולו - מסתיים בשאלה הכל... יהיה בסדר?.
רשימת שירים
שירי בונוס שנוספו בהוצאה מחודשת ב-2005:
אלכסנדר איפסילנטי (הנכד)
אלכסנדר איפסילנטי (ביוונית: Αλέξανδρος Υψηλάντης - אלכסנדרוס איפסילנטיס, וברומנית: Alexandru Ipsilanti, 12 בדצמבר 1792 – 31 בינואר 1828) היה איש צבא, בנו של קונסטנטין איפסילנטי שהיה שליט נסיכות מולדובה ולסירוגין שליט נסיכות ולאכיה. נכדו של אלכסנדר איפסילנטי שליט ולאכיה. הנהיג את אגודת האחווה פיליקי אטריה ואת הפעולות הראשונות של מלחמת העצמאות היוונית, היוונים רואים בו גיבור לאומי.
חייו
אלכסנדר היה בנו של קונסטנטין איפסילנטי ששלט בנסיכות מולדובה, שהייתה כפופה לסולטאן העות'מאני. בעקבות פעילות פרו-רוסית ושאיפה לחידוש עצמאות יוון, חשדו העות'מאנים בנאמנותו של קונסטנטין והוא ברח ב-1805 לרוסיה עם בנו, אלכסנדר, בן ה-13.
אלכסנדר גדל ברוסיה, הצטרף למשמר הקיסרי והיה לקצין משמר. הוא בלט באומץ ליבו ובקרב דרזדן איבד זרוע. ב-1814 קודם לדרגת קולונל ומונה להיות המזכיר הצבאי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ובתפקידו זה השתתף בקונגרס וינה. ב-1820 אגודת האחווה פיליקי אטריה פנתה ליואניס קפודיסטריאס והציעה לו להנהיג את הפעולות הצבאיות לשחרור יוון מהשעבוד העות'מאני וכשזה סירב התפקיד הוצע אלכסנדר איפסילנטי שקיבל אותו. איפסילנטי, שהיה ברוסיה, עבר ב-6 במרץ 1821 את הגבול לנסיכות מולדובה, כשהוא מלווה במספר קצינים יוונים ששירתו לפני כן בצבא הרוסי (כולל אחיו דימיטריוס איפסילנטי), במטרה להביא לפרישת מולדובה וולאכיה מהאימפריה העות'מאנית. הוא הודיע על כוונותיו והתחיל לגייס צבא. מיכאי סוצו, שהחליף ב-24 ביוני 1819 את השליט הקודם של נסיכות מולדובה, היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואוהד של רעיונות פיליקי אטריה. הוא אירח את אפסילנטי ביאשי והמריץ את הבויארים להצטרף לצבאו של איפסילנטי, אך הם לא התלהבו וחלקם נמלטו מפני חילות פיליקי אטריה, כמו משפחותיהם של וסילה אלכסנדרי, קוסטקה נגרוצי ורבים אחרים.
במקביל למרד, שיזם איפסילנטי במולדובה נגד האימפריה העות'מאנית, בנסיכות ולאכיה התחיל טודור ולדימירסקו לגייס צבא כנגד השלטון, אך צבאו היה מכוון גם נגד השליטים הפנריוטים ועושי דברם. איפסילנטי עצמו היה ממוצא פנריוטי ולצבאו התגייסו פנריוטים רבים.
איפסילנטי, בראש צבא שכלל יוונים, בולגרים, סרבים, אלבנים ובני עמים נוספים יצא לכיוון בוקרשט. צבאו של איפסילנטי שחט את הטורקים ביאשי ובמקומות נוספים ועשה פוגרומים ביהודי פלטיצ'ן, הרצה, פיאטרה ניאמץ, טרגובישטה וטרגו פרומוס ופוגרומים אלו גרמו לבריחת יהודי גאלאץ אל מעבר לגבול הרוסי, כדי להינצל מידיהם.
דיכוי המרד
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוצג על ידי איפסילנטי כתומך תנועתו והיה אישור לכך מהעובדה שניתן לאיפסילנטי ולתומכיו לעבור את הגבול מרוסיה לנסיכות מולדובה. קריאה של הברית הקדושה לאי מתן תמיכה במורדים ובתנועות המנסים לפעול נגד משטרים לגיטימיים, הביאה את קיסר רוסיה להצהרות נגד פעילויות מהפכניות והסתייגות מוחלטת מתנועותיהם של איפסילנטי וטודור ולדימירסקו. הפטריארך של קונסטנטינופול, בלחץ הסולטאן העות'מאני, נידה את איפסילנטי. עמדת הקיסר הרוסי ופגיעת צבאו של איפסילנטי בתושבים המקומיים גרמו להתרחקות התומכים הפוטנציאליים.
טודור ולדימירסקו לא ראה בעין יפה את הכוחות של צבא איפסילנטי, שחדרו לנסיכות ולאכיה וציפה שימשיכו בדרכם ליוון, כדי להילחם שם לשחרורה, כפי שהצהירו, אך הם התבצרו באזור טרגובישטה. ב-27 במאי טודור ולדימירסקו הוזמן על ידי איפסילנטי לדיונים, נענה ואנשי איפסילנטי רצחו אותו וזרקו את גופתו לתוך באר נטושה באזור טרגובישטה. אובדן בן הברית הוולאכי הקל על העותמאנים ששלחו צבא להילחם נגד איפסילנטי.
ביום 7 ביוני הצבא העות'מאני פגש את צבאו של איפסילנטי, שהיה גדול ממנו פי 4, ליד דרגשאן (Drăgășani), בהיעדרו של איפסילנטי שהתעכב הרחק משם והנחיל לו מפלה מוחצת.
איפסילנטי זנח את חייליו ונמלט לטרנסילבניה ומשם לווינה, שם נכלא לבסוף ומת בבית הכלא.
לקריאה נוספת
* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III
ים השיבולים
ים השיבולים הוא שיר ישראלי, שנכתב על ידי יצחק קינן והולחן על ידי חיים אגמון.
כתיבה
השיר זכה לביצועים נוספים, בהם ביצועים של להקת "השיבולים", שגם היא כגבעטרון בת קיבוץ גבע.
בתרבות
כאחד מהשירים הבולטים של הגבעטרון, נתפס השיר כמזוהה עם האשכנזיות בכללותה ועם התנועה הקיבוצית בפרט, אך השיר נכתב על ידי יצחק קינן שעלה ממרוקו, הולחן על ידי חיים אגמון, שמוצאו טורקי, ובוצע לראשונה על ידי חבורת הזמר של בית שאן שרוב חבריה היו ממוצא מזרחי.
רבני קשת
רבני קשת (באנגלית: Keshet Rabbis) הוא ארגון חברתי של רבנים קונסרבטיבים המגדירים עצמם "גיי פרנדלי", ומחזיקים בדעה לפיה להט"ב יהודים דתיים צריכים להתקבל בפתיחות ובצורה מלאה בכל הקהילות הדתיות המסורתית והקונסרבטיביות, וכן במוסדות השונים של קהילות אלה. נכון לשנת 2010, בארגון חברים כ-200 רבנים מארצות הברית, 20 מישראל ואחדים נוספים ממדינות אחרות בעולם.
הקמה ומטרות
בשנת 1992 קיבל ועד הרבנים הקונסרבטיבי העולמי החלטה שקבעה כי להט"בים גלויים יתקבלו בברכה כחברי התנועה הקונסרבטיבית, אך לא יוכלו לשמש בתפקידים ציבוריים או להיות מוסמכים לרבנות במוסדות התנועה. הארגון "רבני קשת" הוקם בעקבות ההחלטה, והוא כולל רבנים קונסרבטיביים מכל העולם התומכים בשוויון זכויות מלא ללהט"בים קונסרבטיבים ועורכים טקסי נישואים חד-מיניים.
הצהרת הארגון היא: "אנו מצהירים שהומואים, לסביות ביסקסואלים וטרנסג'נדרים יהודים ישתלבו באופן מלא בחיי הקהילה ויגיעו לעמדות מקצועיות ומנהיגותיות". לפי הארגון, מטרתו היא להפגיש וליצור קשר בין רבנים גיי פרנדלי, להוות בסיס לקול משותף של רבים קונסרבטיבים התומכים בשוויון זכויות ללהט"ב, ולהיות כתובת לפניות שונות של יהודים קונסרבטיביים או מסורתיים הומואים או לסביות. הארגון מפנה להט"ב יהודים דתיים ובני משפחות שלהם לרבנים שהם גיי פרנדלי לצורך עזרה ומתן סיוע בנושאים שונים, ייעוץ אישי, שאלות בנושא הלכה וקיום טקסים יהודיים. בנוסף לרבנים, חברים בארגון גם חזנים המסייעים בטקסים אלו.
אליהו עופר
ביוגרפיה
אליהו (לילו) עופר נולד בלוב כאליהו דבאש, לבכור ואולימפיה דבאש, ועלה לארץ בגיל שבע. הוא גדל בבית דתי והתחנך בבית-ספר דתי. כשחקן בגיל צעיר, שלבש את חולצת ההרכב הראשון של הפועל באר שבע, זכה לפרסום בעיתונות הספורט, דבר שהכעיס מאוד את מוריו בבית הספר הדתי. מאחר שלא רצה להפסיק את לימודיו מצאו מנהלי הקבוצה פתרון יצירתי ושינו את שמו הספורטיבי מדבאש לעופר, כך שמנהל בית הספר הדתי בו למד היה בטוח שהתלמיד אליהו דבאש חזר למוטב.
עופר לא עבר מסלול רגיל של כדורגלן המגיע מקבוצת הנוער של האגודה. הוא התגלה בגיל חמש עשרה בשכונה בה גדל וצורף לקבוצה הבוגרת על ידי מאמנה באותה עת, יחיאל מור. לאחר תקופה קצרה החל לשחק בהרכב הראשון. כבר בגיל צעיר הפך עופר לאחד משחקניה המובילים של הקבוצה ולמנהיג על המגרש ומעמד זה נשמר במשך שנים רבות. שיחק לרוב כקשר והכתיב במקרים רבים את קצב המשחק של קבוצתו. היה הבועט הקבוע של בעיטות ה-11 מטר של הפועל באר שבע,, של בעיטות הקרן, וניחן בזריקות חוץ ארוכות טווח. עופר שימש כקפטן הקבוצה בשנות ה-70, וזכה עם הפועל באר שבע בשתי האליפויות הראשונות שלה. ופרש ממשחק פעיל בעונת 1976/1977. עופר שיחק בכל הקריירה שלו רק בהפועל באר שבע. הוא שיחק ב-450 משחקים וכבש 64 שערים לזכות הקבוצה.
לאחר פרישתו עבר עופר לקריירת אימון. תחילה שימש כמאמן הפועל באר שבע, בעונת 1980/1981, ואז עבר לאמן את בית"ר ירושלים בעונת 1981/1982 ובתחילתה של העונה שלאחריה. בעונת 1983/1984 שב לאמן בהפועל באר שבע במשך עונה אחת. בעונות 1985–1987 אימן את מכבי שעריים, שהייתה אז בליגה הבכירה ובעונה השנייה ירדה לליגה הארצית. חזר לאמן בבית"ר ירושלים בחצי השני של עונת 1987/1988. ב-24 במאי 1988 זכה כמאמן בית"ר ירושלים באליפות ישראל בקט רגל.
באמצע עונת 1989/1990 מונה למאמן הפועל תל אביב לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה בפעם הראשונה בתולדותיה. במהלך העונה שלאחר מכן הוחלף על ידי דוביד שווייצר.
בעונות 1990/1991 ו-1991/1992 אימן במשך שנתיים רצופות את הפועל באר שבע. במהלך עונת 1992/1993 הוחלף על ידי ויקו חדד. פעם נוספת בה אימן את הפועל באר שבע הייתה בסיום עונת 1997/1998. בנוסף, אימן גם את קבוצת הפועל ירושלים וחזר לפתיחת עונת 1999–2000 להפועל באר שבע בפעם האחרונה אך פוטר לאחר שישה מחזורים.
כמאמן, היה ידוע כמאמן המקפיד על משמעת, דבר אשר הביא לעיתים למחלוקות עם שחקנים בולטים. לאחר שפוטר מהפועל באר שבע פרש מאימון קבוצות כדורגל מקצועיות ועבר לשמש כמאמן ילדים ומגלה כישרונות במגזר הבדואי בנגב. בשנת 2012 מונה למנהל המקצועי של מכבי באר שבע.
הלך לעולמו ב-15 בדצמבר 2022, בגיל 78.
בתו של עופר, מיכל, נשואה ליניב (ניבי) זגורי, עבריין מורשע שעומד על פי המשטרה בראש ארגון פשע עם אחיו חגי באזור באר שבע והנגב.
סהרה המערבית
סהרה המערבית (בערבית: الصحراء الغربية הגייה: aṣ-Ṣaḥrā' al-Gharbiyyah; בברברית: Taneẓroft Tutrimt; בספרדית: Sáhara Occidental) היא טריטוריה בצפון-מערב אפריקה, הנמצאת כיום כמעט כולה בשליטת מרוקו, מאז סיפוחה בשנת 1979. התמיכה הבינלאומית בריבונות מרוקו על הסהרה כוללת את ארצות הברית, טוגו וישראל. גבולותיה הם: מרוקו מצפון, אלג'יריה בצפון-מזרח, מאוריטניה במזרח ובדרום, והאוקיינוס האטלנטי במערב. בירת הטריטוריה היא לעיון (אל-עיון), ובה חיה רוב האוכלוסייה. דתם של תושבי סהרה המערבית היא האסלאם, והשפות הנפוצות ביותר בה הן ניבים של ערבית.
חזית פוליסריו הקימה בה את המדינה הלא-מוכרת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית ששולטת בפועל רק על שטחים שצמודים לגבול המזרחי. מרוקו שולטת בפועל בשאר שטחה של סהרה המערבית.
היסטוריה
החל מוועידת ברלין בשנת 1884 ועד שנת 1975 נקראה הטריטוריה סהרה הספרדית והייתה תחת שלטון ספרד. עם סיום השלטון הספרדי תבעו מרוקו ומאוריטניה ריבונות על הטריטוריה, וחילקו את שטחה ביניהן. שני החלקים נקראו סגייה אל-חמרה וריו דה אורו. מרוקו כבשה את שני חלקיה הצפוניים של סהרה המערבית בשנת 1976. במקום קמה תנועת מחתרת בשם חזית פוליסריו, בתמיכת אלג'יריה. ב-1979 נסוגה מאוריטניה מחלקי הטריטוריה שבהם שלטה, ומרוקו תפסה את רוב השטח. מאבקה של התנועה נמשך עד היום, מכיוון שמרוקו ממשיכה לטעון לריבונות על שטח זה. כדי לחזק את שלטונה במקום יישבה מרוקו יותר מ-100,000 תושבים מאזרחיה, ואילו חלק גדול מכ־200,000 התושבים המקוריים בבירה אל-עיון נעקרו מבתיהם ויושבו במחנות פליטים. לאחר הכיבוש החלה מלחמת גרילה נגד המרוקאים, אולם זו הסתיימה בהסכם הפסקת אש משנת 1991 ובהקמת MINURSO.
התושבים המקומיים הכריזו על עצמאות הטריטוריה בשם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, אולם מרוקו התעלמה מההכרזה. רוב מדינות העולם אינן מכירות בריבונות מרוקו על השטח.
מרוקו הקימה חומת גבול לאורך 2,700 ק"מ המוגנת על ידי 120,000 חיילים מרוקאים ומוקפת במוקשים. החומה מחלקת את סהרה המערבית בין השטח הנשלט על ידי מרוקו ובין השטח בשליטת מחתרת "חזית פוליסריו", השואפת לעצמאות סהרה המערבית. נכון לשנת 2020, שלטה מרוקו בכשלושה רבעים מהטריטריה. חזית הפוליסריו שלטה בשאר השטח.
בנובמבר 2020, לאחר כ-30 שנות הפסקת אש, חודש העימות בין חזית פוליסריו למרוקו, בעקבות מבצע צבאי שפתחה מרוקו.
מעמדה של סהרה המערבית
מעמדה החוקי של הטריטוריה שנוי במחלוקת. בעוד מרוקו טוענת לריבונות על סהרה המערבית, רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית טוענת לריבונות על סהרה המערבית כמדינה עצמאית. שתי הטענות אינן מקובלות באופן מלא.
האו"ם דן בקיום משאל עם על מעמד סהרה המערבית, אך הוא לא יצא לפועל עקב התנגדות מרוקו, שטוענת לריבונותה, ועקב התנגדות חזית פוליסריו, המתנגדת לשיתופם של המתיישבים המרוקאים בסהרה במשאל עם.
תושבי סהרה המערבית וסוגיית ההגדרה העצמית
שני רכיבים מרכזיים היוו רקע לרצונם של בני העם הסהראווי בהגדרה עצמית. ראשית, הרכב אוכלוסייתה של סהרה המערבית בנוי בעיקר מבני שבט הסהראווי. שבט זה מייצג תמהיל המורכב מילידי המקום, שבטים ברברים סהנג'ים, אפריקאים, וערבים שמוצאם מחצי האי ערב. המרכיב ששימש לאחדות בין השבטים השונים היה תהליך הדרגתי של התפשטות האסלאם. תהליך זה הוביל ליצירתו של לאום סהראווי בעל ייחודיות אתנית, לשונית, דתית ותרבותית. שנית, אורח החיים של הסהראווים התאפיין לרוב בנוודות ורעיית צאן, אך לאחר החלטת ספרד להפוך את סהרה המערבית לפרובינציה ספרדית עם מאפיינים אוטונומיים בדמות קיומה של אספה כללית ויכולת חקיקה, עברה האוכלוסייה תהליך מודרניזציה שהשפיע על חיזוק התודעה הלאומית של בני הסהראווי. פרט לבני שבט הסהראווי, כוללת סהרה המערבית גם כ-200 אלף תושבי מרוקו שהגיעו לאחר 1975, במטרה להשתלט על אדמות שהיו מוחזקות עד אז בידי השלטון הספרדי.
החלטה 1514 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות היוותה אשרור בינלאומי לרצונם של בני הסהראווי להגדרה עצמית. ההחלטה קובעת בין היתר, כי יש להביא לידי סיום כל שלטון קולוניאליסטי באשר הוא, זאת מתוקף הזכות שישנה לכל עם להגדרה עצמית, לקבוע לעצמו באופן חופשי את מצבו הפוליטי, ולהגשים באופן חופשי את שאיפותיו הכלכליות, החברתיות והתרבותיות. ההחלטה שימשה בסיס להחלטה 2072 של העצרת הכללית של האו"ם, בה נקבע כי על ספרד לנקוט בכל האמצעים הדרושים על מנת לשחרר את סהרה המערבית מידי השלטון הספרדי. כמו כן, זכותם של תושבי סהרה המערבית להגדרה עצמית קיבלה אישור בינלאומי ב-7 החלטות של העצרת הכללית של האו"ם שהתקבלו בשנים 1966–1973. ההחלטות מדגישות את הצורך בעריכת משאל עם באזור. אלא שהשינוי בתמהיל האוכלוסייה הפך לסוגיה מרכזית במסגרת המאבק להגדרה עצמית, נוכח המחלוקת סביב זהות האנשים שיש לאפשר להם להצביע במסגרת משאל העם על עצמאות.
הניסיונות לסיפוח סהרה המערבית והמאבק של חזית פוליסריו
בשנת 1966 הצהירו מרוקו ומאוריטניה על סיפוח סהרה המערבית, אך חוות דעת מייעצת של בית הדין הבין-לאומי בהאג קבעה כי מדובר בצעד לא חוקי. בניסיון לסיים את השליטה הזרה באזור, קמה תנועת מאבק נגד הממשל הספרדי. לאחר נפילת תנועה זו, קמה בשנת 1970 חזית פוליסריו, שהשתמשה במאבק מזוין על מנת להשיג עצמאות. החזית נתמכה בידי בני העם הסהראווי.
בנובמבר 1975, הורה חסן מלך מרוקו על "המצעד הירוק" שבמהלכו כ-200 אלף אזרחי מרוקו צעדו אל סהרה המערבית. מטרת הצעדה הייתה להבהיר את רצון העם שהטריטוריה תהיה חלק ממרוקו. בתגובה לכך, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 380, בה קראה למרוקו לסגת משטחה של סהרה המערבית. ב-14 בנובמבר 1975 נחתו הסכמי מדריד - הסכם משולש בין מרוקו, ספרד ומאוריטניה, בו נקבע כי יוקם מנהל משותף לשלושת המדינות, שינהל את סהרה המערבית. חצי שנה לאחר מכן חתמו מרוקו ומאוריטניה על הסכם שבו הן חילקו את סהרה המערבית - החלק הצפוני שייך למרוקו, החלק הדרומי למאוריטניה. עם זאת, ההסכם לא הופקד בידי העצרת הכללית של האו"ם. בהחלטה 34/37 של העצרת הכללית של האו"ם, הוכרה חזית פוליסריו כנציגה הלגיטימית של העם הסהראווי. השליטה הקולוניאלית הספרדית הסתיימה בשנת 1975, ואף על פי שהיא לא הצליחה לקיים את רצונות האוכלוסייה שחיה בשטחה, היא יצרה תנאים לכך שישות סהראווית תוכל להיווסד. כתוצאה ממהלכים אלה הצליחה חזית פוליסריו להקים את רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית בפברואר 1976. כיום נחשבת ה-SADR לחברה מלאה באיחוד האפריקאי, ואף מוכרת על ידי יותר מ-80 מדינות.
משאל העם
המאבק של חזית פוליסריו התבטא בין היתר בתקיפות שנועדו להביא לקיומו של משאל עם באזור. בשנת 1974 הכריזה ספרד שהיא מוכנה לקיים משאל עם אשר יכלול אפשרות של הגדרה עצמית לאוכלוסייה החיה בסהרה המערבית. תגובתו של מלך מרוקו להכרזה זו הייתה שמדינתו לא תקבל את תוצאות משאל העם מכיוון שהוא כולל את האופציה לעצמאות של הטריטוריה. העצרת הכללית של האו"ם ביקשה מספרד לדחות את קיומו של משאל העם, עד אשר היא תוכל להחליט על הליך הדה-קולוניזציה שתכלול חוות דעת מייעצת של בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. ב-20 בספטמבר 1988, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 621, למנות נציג מיוחד בסהרה המערבית. המועצה אף ביקשה ממזכ"ל האו"ם לקיים משאל עם על הגדרה עצמית עבור הסהראווים, אשר יהיה מפוקח ומאורגן באמצעות האו"ם ובשיתוף פעולה עם האיחוד האפריקאי. ההחלטה לקיים את משאל העם נתמכה בין היתר בהסכמתם של ממלכת מרוקו ותנועת חזית פוליסריו ולכן רק לאחר מכן, בשנת 1990, בהחלטה 658 של מועצת הביטחון הוקם כוח משימה של האו"ם, שמטרתו לקיים משאל עם בסהרה המערבית. תוכנית זו נקראה "תוכנית ההתיישבות", כאשר יעדה המרכזי הוא קיום משאל עם חופשי והוגן שבו הסהראווים יוכלו לממש את זכותם להגדרה עצמית ולבחור בעצמאות או במיזוג עם מרוקו. הזכאות להצבעה התבססה על מפקד האוכלוסין האחרון שביצע השלטון הקולוניאלי הספרדי שמנה כ-75,000 איש. צוות משלחת האו"ם, MINURSO, שתפקידו לפקח על הפסקת האש באזור וכן על משאל העם, התחיל לפעול בספטמבר שנת 1991 כאשר משאל העם היה אמור להתקיים בשנת 1992.
משאל העם מעולם לא התקיים. רק בשנת 2000 MINURSO הצליחו לסיים את איסוף הנתונים ולהכריע מי יוכל להשתתף במשאל העם. הם קבעו כי 86,386 איש רשאים להצביע. השלב הבא היה לקיים את משאל העם, אך מרוקו שוב ערערה על רשימת המצביעים. מלך מרוקו החדש, מוחמד השישי, הצהיר בשנת 2002 כי הרעיון למשאל עם תם. בשנת 2003 נערך ניסיון נוסף לביצוע משאל עם, והוצע כי משאל העם יכלול גם תושבים ממרוקו אשר נמצאים בשטח מאז שנת 1999, ולא רק את העם הסהראווי. תנועת חזית פוליסריו קיבלה את התוכנית, אך מרוקו דחתה אותה.
מעמדה של סהרה המערבית כיום
מרוקו החלה להשתמש בקשריה עם מדינות חברות במועצת הביטחון של האו"ם, כדי לקבל לגיטימציה לכיבוש ולסיפוח של שטחי סהרה המערבית. למרות זאת, בשנת 2006 מזכ"ל האו"ם טען שאין מדינה שיכולה להיות חברה באו"ם ולהכיר בריבונות של מרוקו על שטחי סהרה המערבית. במנדט הכוח של משימת MINURSO, לא מופיע סעיף ניטור ופיקוח על הפרת זכויות אדם, כמו כן יכולותיו לפעול באזור צומצמו לאחר שכוחות מרוקו גירשו מספר בעלי תפקידים. במחאה על כך, פרסמה מועצת איחוד אפריקה לשלום וביטחון קריאה למועצת הביטחון של האו"ם להרחיב את מנדט כוח המשימה, כך שיכלול ניטור ופיקוח על זכויות אדם.
בשנת 2007 הציגה חזית פוליסריו לאו"ם הצעה לפתרון פוליטי מקובל על ידי כלל הצדדים שיעניק הגדרה עצמית לאנשי סהרה המערבית. הצעה זו כללה את הצורך במשאל עם שייתמך על ידי מועצת הביטחון של האו"ם וכן הכרה בכך שאם משאל העם יוביל לעצמאות סהרה המערבית, המדינה הסהראווית החדשה תהיה מוכנה לקיים יחסים דיפלומטיים עם מרוקו. כחלק מהחלטתו של מזכ"ל האו"ם, משלחות של חזית פוליסריו ומרוקו נפגשו בארצות הברית וכן משלחות מאלג'יריה ומאוריטניה הוזמנו. למרות כישלון הסבבים הראשונים, הוחלט על סבבים נוספים כדי לנסות ולהמשיך לקיים דיון. כיום האו"ם מחשיב את שטחי סהרה המערבית כטריטוריה ללא שליטה עצמית, זאת מאז שנת 1963.
בעבר, מרוקו הציעה לבדלנים לקיים אוטונומיה תחת שליטה מרוקאית, תוך הדגשה כי לא תוותר על ריבונותה באזור.