cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גזה השני, מלך הונגריה
בסופו של דבר פרצו סכסוכים בין גזה לשני אחיו, אישטוואן הרביעי ולאסלו השני שנמלטו מהונגריה אל חצר הקיסר בקונסטנטינופול. בשנים 1160-1158 תמך גזה השני צבאית בפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במלחמתו נגד הליגה הלומברדית אחרי שהקרדינלים המקורבים לקיסר פרידריך בחרו באנטי-אפיפיור ויקטור הרביעי. גזה השני הכיר בלגיטימיות של האנטי-אפיפיור. אולם, כעבור שנה הוא שינה כיוון וחתם על הסכם עם האפיפיור מרומא, אלכסנדר השלישי לפני מותו העניק גזה השני דוכסות מיוחדת לבלה, בנו הצעיר, לימים המלך בלה השלישי.
הקשת הסורית
מבנה הקשת
לחצי הקימוט בנו את הקשת הסורית בכיוון צפון-מזרח–דרום-מערב, אולם נטייה מקורית זו השתנתה. על חלקים שונים של הקשת פעלו כוחות טקטוניים מאוחרים, שתרמו לעיצובה.
גזה השני, מלך הונגריה
מלך קטין 1146-1141
גזה נולד בשנת 1130 בנם הבכור של המלך בלה השני "העיוור", (שהיה בן דוד של המלך אישטוואן השני), ושל הנסיכה ממוצא סרבי-יווני ילנה מראשקה ווקאנוביץ'. בשנות ה-1110 המלך קלמן ניקר את העיניים לאביו של גזה, בלה השני, ולסבו, הדוכס אלמוש, על מנת להבטיח את כס המלכות לבן שלו, אישטוואן השני. אחיהם של גזה היו לאסלו (השני) ואישטוואן (הרביעי).אמם, ילנה או בפי ההונגרים, אילונה, הייתה בתו של הז'ופאן הגדול של ראשקה (סרביה), אורוש הראשון. כשנולד גזה, חיו הוריו באחוזה שהוענקה להם על ידי המלך אישטוואן השני בטולנה. באביב 1131 ירש בלה השני, אביו של גזה, את כס המלכות בעקבות מותו של אישטוואן השני. באותה שנה לקח המלכה הרעיה ילנה את בניה גזה ולאסלו לאספה שכינסה בעיר אראד והורתה לטבוח שם 68 אצילים "שבעצתם ניקרו את עיני המלך", כפי שמדווחת הכרוניקה המצוירת. אין ודאות שכל אותם האצילים היו באמת אשמים לאותו מעשה שבוצע בזמנו בפקודת המלך קלמן המנוח.
כשנפטר המלך בלה השני ב-13 בפברואר 1141 בנו גזה השני ירש את כתר המלכות ללא כל התנגדות ממישהו. גזה שהיה בן 11, הוכתר כמלך הונגריה ב-16 בפברואר. הוקמה אז עוצרות שדרכה נוהלה הממלכה על ידי מלכת האם ועל ידי אחיה, בלוש ווקנוביץ'. אחד הצווים הראשונים בשם המלך הוצא בשנת 1141 ואישר את הזכויות המיוחדות של העיר ספליט בדלמטיה. בצו זה כונה גזה "בחסד האל, מלך הונגריה, דלמטיה, קרואטיה וראמה". לפי ההיסטוריון פול סטיבנסון, קיבלו ערי דלמטיה המרכזית - כולל שיבניק וטרוגיר את החסות ההונגרית אחרי הפלישה ההונגרית בסביבות שנת 1142.
הקשת הסורית
מבנה הקשת
תחילה היו הקמטים מקבילים לכיוון תנועתו של הלוח האפריקאי צפונה. לאחר התפתחות הבקע הסורי-אפריקני ובקע ים המלח נמשכה תנועה זו, וגרמה ליצירת עיקול תוך דחיקתו של החלק הדרומי צפונה בסיני ובמצרים. בקטע זה השתנתה נטיית הקמטים בהדרגה למזרח–מערב. בחלק הצפוני נוצר עיקול עקב תנועתו של הלוח הערבי צפונה, שדחקה את חלק הקשת הסורי. בקטע זה השתנתה נטיית הקמטים בהדרגה לדרום-מזרח–צפון-מערב, וכתוצאה מכך השתנתה נטיית הקמטים בצפון ישראל לצפון-דרום.
שני עיקולים אלה יצרו שתי קשתות מתמשכות והפוכות זו לזו, היוצרות ביחד צורת S: קשת דרומית ממצרים עד צפון ישראל וקשת צפונית מרמת הגולן עד תדמור.
גזה השני, מלך הונגריה
מלך קטין 1146-1141
בתחילת שלטון העוצרים ילנה ובלוש, בשנת 1144, כוחות הונגריים תמכו בנסיך הליץ' ולודימירקו וולדרוביץ' נגד פלישת הקניאז מקייב וסבולוד השני. אף על פי שכוחות העזר ההונגריים לא נחשבו מועילים, כעדותה של כרוניקת איפטייב, לא הצליח הקניאז הגדול מקייב להשתלט על נסיכותו של ולודימירקו.
הקשת הסורית
מבנה הקמטים
קיים דמיון בין הקמטים השונים בקשת הסורית במבנה המוארך שלהם, הנובע ממתיחתם. דמיון נוסף מתבטא במבנה המונוקלינה האסימטרית שלהם, בו צלע אחת תלולה – 65-75 מעלות, וצלע נגדית מתונה – 10-30 מעלות. במכתשי הנגב הצלע התלולה היא הדרומית-מזרחית, ואילו המתונה – צפונית-מערבית.
המונוקלינות האסימטריות של הקשת הסורית נחקרו על ידי הגאולוג ההולנדי אולבו דה סיטר (Ulbo de Sitter, 1902–1980). במאמר משנת 1962 קבע דה סיטר כי בתשתית הקמרים מצויים העתקים הפוכים, הגורמים להיווצרותו של המבנה האסימטרי. העתקים הפוכים אלה הרימו את תשתית המסלע בחלק הצפוני-מזרחי של הקמרים, וקימטו את שכבות סלעי המשקע הרכים יותר מעליהם. קידוחים מאוחרים שנערכו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 בראשי כמה מהקמרים – אישרו את הנחתו של דה סיטר בדבר הימצאות העתקים הפוכים.
גזה השני, מלך הונגריה
מלך קטין 1146-1141
בוריס הקרוי קלמנוס היה בנה של אופמיה מקייב, אשתו השנייה של המלך קלמן, אותה גירש בעלה בטענת גילוי עריות עוד לפני שנולד בוריס. לפי הכרוניקן הבישוף אוטו מפרייזינג, בשנת 1145 פנה בוריס לקיסר הקונרד השלישי כדי לבקש את עזרתו נגד גזה השני ואמו. בהמלצת המלך הבוהמי ולדיסלב השני, אישר הקיסר הגרמני לבוריס לגייס צבא שכירי חרב מבוואריה ואוסטריה. בוריס הסתער על הונגריה וכבש את המבצר פוז'ון (פרסבורג) (ברטיסלבה של ימינו). צבא המלך הטיל מצור על פוז'ון ובסופו של דבר שכנעו את שכירי החרב של בוריס להיכנע ללא התנגדות, תמורת פיצוי. ההונגרים זעמו על קונרד השלישי בגלל מתקפתו של בוריס והחליטו לתקוף את האימפריה הרומית הקדושה. לפני שחצו את נהר הלייטה שסימן את הגבול המערבי של הממלכה, המלך גזה בן ה-16 צויד בחרב כציון להתבגרותו. בהתחלה האוונג רד ההונגרי מורכב מלוחמים פצ'נגים והסקלרים חמושים בנשק קל נמלטו מפני הפרשים המשוריינים של האויב. אולם בסופו של דבר ב-11 בספטמבר התעמת הצבא ההונגרי ובראשו גזה ודודו בלוש בהצלחה עם צבא גרמני בפיקודו של מרגרף אוסטריה היינריך "יאזומיגוט". ודחף אותו עד לנהר פישה.
הקשת הסורית
מבנה הקמטים
דמיון קיים גם בגובהם של קמרי הקשת דומה, והוא נע בין 600 ל-1,000 מטרים מעל פני הים. עם זאת, אורכם של הקמטים שונה.
גזה השני, מלך הונגריה
הצלבנים חוצים את הונגריה 1147-1146
במחצית השנייה של שנת 1146 נשא גזה השני לאישה את אופרוסינה מקייב, אחות הדוכס הגדול איזיאסלב השני מקייב. היחסים ההונגריים-גרמניים נותרו מתוחים כשניסה בוריס לנצל את החלטת הקיסר קונרד השלישי לארגן מסע צלב לארץ ישראל ולחצות לשם מטרה זו את הונגריה. עם זאת, כפי שסיפר הכרוניקן אודו מדיי, גזה, שידע כי "יותר קל לכבוש בזהב מאשר בכוח" הרעיף על הגרמנים קיתונות של כסף וכך מנע את מתקפתם. ביוני 1147 חצו הגרמנים את הונגריה בלי לגרום לתקרית משמעותית אחת. הכרוניקה ההונגרית המאוירת מספרת שכמה מאצילי הונגריה הבטיחו לבוריס כי אם יחליט להיכנס להונגריה, רבים יעברו לצידו וינטשו את המלך. באוגוסט, בעקבות הצלבנים הגרמנים הגיע להונגריה גם המלך הצרפתי לואי השביעי ולוחמים שלו. בוריס שכנע שניים מתוכם לאפשר לו להצטרף לשורותיהם ולהיכנס איתם להונגריה. כשגזה השני נכח לדעת על המצאות יריבו במחנה הצרפתי הוא דרש את הסגרתו. המלך לואי השני דחה את בקשתו אך החזיק את בוריס במעצר זמני והוציאו מהונגריה. בהמשך הוא ליווה את הצרפתים עד לקונסטנטינופול התיישב באימפריה הביזנטית.
מדיניות חוץ פעלתנית
היריבות בין המעצמות האירופיות הביאה בשלהי שנות ה-1140 להיווצרות שתי קואליציות. ברית אחת כללה את הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס ואת הקיסר הגרמני קונרד השלישי שהתנגדו לרוג'רו השני, מלך סיציליה שפלש לשטחים ביזנטיים. גזה השני צידד ברוג'רו השני יחד עם עוד שני שליטים נוספים:הנסיך הגרמני המורד וולף השישי, מרקיז טוסקנה והנסיך הגדול הסרבי אורוש השני מראשקה. באביב 1148 גזה השני שיגר תגבורות גם לגיסו, הנסיך הגדול איזיאסלב השני, נגד הנסיך ולדימיר דודוביץ' מצ'רניגוב. ב-1149 מרדו הסרבים מראשקה ואילצו את הקיסר מנואל הראשון להפסיק את הכנותיו לפלישה לדרום איטליה ולראשקה. לפי משורר החצר הביזנטית החנפני תאודורוס פרודרומוס, הונגריה תמכה בסרבים בעת המסע של הקיסר נגדם. כרוניקת איפטייב מוסרת שמאבק זה בקיסר מנואל שימש למלך גזה כעילה לסירובו לשלוח סיוע לאיזיאסלב השני אחרי שיורי דולגורוקי, הנסיך מסיוזדל, גירש אותו מקייב באוגוסט 1149. אולם בסופו של דבר, בתחילת האביב 1149 סיעו לוחמים הונגרים לאיזיאסלב השני לכבוש את קייב בחזרה. אך ידו של דולגורוקי הייתה על העליונה והוא הדיח שוב את איזיאסלב מכס המלכות. בסתיו הוביל גזה את צבאו נגד וולודומירקו מהליץ' שהיה בן בריתו הקרוב של יורי דולגורוקי. הוא כבש את סנוק אבל וולימידורק הצליח לשחד את המפקדים ההונגרים שהאיצו במלך לעזוב את הליץ' לפני החודש נובמבר. כפי שכתוב בכרוניקה של יואניס קינאמוס "כוח של אין ספור פרשים הונגרים וכן חאליסים כופרים תמכו באותה שנה בסרבים, אולם בספטמבר הצבא הביזנטי הכה את כוחותיהם המאוחדים על הנהר טראה. הניצחון הביזנטי אילץ את אורוש השני להכיר בחסות הקיסר הביזנטי. מנואל יצא למסע נקם נגד הונגריה וזרע הרס בשטחים שבין הנהרות סאווה ודנובה. בעזרת הביזנטים חזר להונגריה גם הנסיך בוריס שהחריב את אזור עמק הטימיש. גזה שזה עתה שב מהליץ' רצה הפעם לחוס על הכוח ההונגרי שנשאר ברשותו וביקש שלום. הסכם השלום נחתם בשלהי שנת 1150 או בתחילת שנת 1151. הוא פגש באותה שנה את היינריך יאזומירגוט והשניים נרמלו את יחסיהם. אחר כך שלח שוב עזרה צבאית לאיזיאסלב השני שכבש את קייב פעם נוספת לפני אפריל 1151. כעבור 3 חדשים וולדימירקו הביס כוח הונגרי שצעד אל עבר קייב. בדייטה הקיסרית ביוני 1152 ביקש המלך הגרמני החדש, הקיסר פרידריך ברברוסה מהנסיכים הגרמנים לאשר לו לצאת למלחמה בהונגריה, אך, כדברי אוטו מפרייזינג, הם סירבו "מסיבות עלומות". בקיץ 1152 פלש גזה להליץ'. צבאות מאוחדים שלו ושל איזיאסלב ניצחו על הנהר סאן את חיילי וולדומירקו והכריחו את זה לחתום על הסכם שלום עם איזיאסלב. האפיפיור אוגניוטס השלישי שיגר שליחים להונגריה על מנת לחזק את "האמונה והמשמעת" של הכנסייה ההונגרית. אך גזה אסר על שליחי האפיפיור להיכנס להונגריה, סימן להידרדרות ביחסים עם הכס הקדוש.
באביב 1153 תכנן גזה לפלוש לאזור פריסטריון באימפריה הביזנטית. לפי יואנס קינאמוס, הוא ביקש לנקום במנואל הראשון על הפלישה בשנת 1150. מצד שני מיכאל מסלוניק כתב שגזה מנע מהקיסר לפלוש לדרום איטליה. מנואל שנכח לדעת על תוכניתו של גזה, הוביל את כוחותיו אל הדנובה. אז גזה שלח אליו שליחים ובסרדיקה (סופיה של ימינו) נחתם הסכם שלום חדש בין השניים. כפי שציין הכרוניקון האנדלוסי אבו חמיד אל-גרנאטי, שחי בהונגריה בשנים 1150–1153, בהתאם להסכם שחררו הביזנטים את השבויים ההונגרים אבו חמיד טען שכל הארצות חששו מנחת זרועו של גזה מכיוון שהיו לרשותו צבאות רבים והצטיין בתעוזתו. הנוסע המוסלמי ציין שגזה העסיק לוחמים מוסלמים (Böszörmény) שגויסו בקרב עמים בערבות אירואסיה. אבו חמיד האיץ בחיילים אלה לעשות כל מאמץ כדי להתגייס לג'יהאד בפיקודו של גזה כדי לזכות בגמול מאללה. גזה הרשה לנתיניו המוסלמים לקחת פלגשים, מה שעורר זעם בקרב הכמרים ההונגרים.
הקשת הסורית
מערכת הקמטים בישראל
אחד הקמרים הבולטים בישראל הוא הכרמל, שכיוונו – מדרום-מזרח לצפון-מערב – מנוגד לכיוון קמטי הקשת הסורית. הכרמל נחלק לרכס אמיר ורכס הכרמל, המופרדים באמצעות קער רמות מנשה.
גזה השני, מלך הונגריה
מדיניות חוץ פעלתנית
באוקטובר 1154 הכריז האפיפיור החדש אנסטסיוס הרביעי כי שליטתו של גזה בדלמטיה היא בלתי חוקית. הבן דוד של הקיסר מנואל, אנדרוניקוס הראשון קומננוס, ששלט בבלגרד, בברניצ'בו ובניש שלח באותה שנה מכתב לגזה והציע לו את הערים האלה תמורת התמיכה ההונגרית במלחמתו בקיסר. גזה שלח שליחים גם לסיציליה כדי לכרות ברית חדשה עם גוליילמו הראשון אולם בסיציליה פרצו באותה תקופה מאבקים בין המלך למורדים. על אף שבסופו של דבר הקשר של אנדרוניקוס נחשף והלה נפל בשבי, פלש גזה לאימפריה הביזנטית והטיל מצור על ברניצ'בו בסוף שנת 1154. מששמע גזה על מעצרו של אנדרוניקוס, עזב גזה את המצור ושב להונגריה. גנרל ביזנטי בשם ווסיליוס צינצילוקס תקף את הצבא ההונגרי אבל לפני שיצא להונגריה, ריסק גזה את הכוחות הביזנטיים שהוא נתקל בהם. בתחילת 1155 דיפלומטים ביזנטים והונגרים חתמו על הסכם שלום חדש. באותה שנה צבא ביזנטי הדיח את בן בריתו של גזה, דסה, מנסיכות ראשקה והחזיר לשלטון את אורוש השני, שהבטיח שלא ייכנס לברית חדשה עם ההונגרים.
ההתיישבות של הסקסונים הטרנסילבנים
גזה השני הזמנין אבירים ממערב אירופה, בעיקר גרמנים, להתיישב בהונגריה. למשל, הוא העניק אדמות לשני אבירים, גוטפריד ואלברט, ש"נטשו את מולדתם" לפי הזמנתו בשנות ה-1150. כמה שנים מאוחר יותר, אדם בשם הצלו ממרקשטיין מכר את נכסיו באזור אאכן כדי להתיישב בהונגריה, ממנה לא חזר. לפי הדיפלומה של המלך אנדראש השני בשנת 1224 שפירטה את זכויות היתר שהוענקו לסקסונים הטרנסילבנים, אבותיהם הוזמנו על ידי גזה השני כדי ליישבם בדרום טרנסילבניה.
הקשת הסורית
מערכת הקמטים בישראל
יותר מ-20 קמרים מצויים בנגב, והם בולטים במיוחד ומופרדים זה מזה בקערים. בין הקמרים: קמר דימונה, קמר ירוחם, קמר חלוקים, קמר בוקר, קמר שחר וקמר צבוע. קמרים ייחודיים הם קמר חצרה, קמר חתירה וקמר מחמל (רמון) – בהם התפתחו שלושת מכתשי הסחיפה הגדולים – בהתאמה: המכתש הקטן, המכתש הגדול ומכתש רמון – מבין שבעה המצויים רק בנגב ובסיני.
גזה השני, מלך הונגריה
שנותיו האחרונות 1162-1155
אחרי שהוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, קיבל פרידריך ברברוסה בנירנברג את שליחיו של מנואל הראשון. הביזנטים הציעו לו פלישה משותפת להונגריה, אבל ברברוסה דחה את ההצעה. ב-16 בספטמבר בצ'רטר "פריבילגיום מינוס" שבו העניק לאוסטריה מעמד של דוכסות, ציין הקיסר כי על הדוכסים האוסטריים לסייע לאימפריה הרומית הקדושה במלחמה בהונגריה. הוא ציין שהיחסים בין האימפריה ולהונגריה נשארו עדיין מתוחים. יועצו של ברברוסה, הבישוף דניאל מפראג, ביקר בהונגריה בקיץ 1157. בהזדמנות זאת הבטיח גזה השני שיתמוך בברברוסה עם כוחות סיוע במקרה שהקיסר הגרמני יפלוש לאיטליה.
לפי דיווח של הכרוניקן הגרמני ראהווין, אחיו הצעיר של גזה השני, אישטוואן הרביעי, התחיל לקשור קנוניה נגד גזה, ביחד עם דודם בלוש, ועם עוד אצילים. כדי למנוע מלחמת אזרחים, הורה גזה קודם כל לרדוף בחסידיו של אישטוואן, אחר כך גירש אותו מהממלכה ואף דן אותו למוות. ניקטס כוניאטס, כתב בכרוניקה שלו, ה"שנתונים", כי אישטוואן נמלט מפני ידו הרצחנית של גזה. הדוד של גזה, בלוש, לא הוזכר יותר בצ'רטרים המלכותיים אחרי מרץ 1157, מה שיכול לרמוז כי עזב את הונגריה אחרי אותו תאריך. בקיץ 1157 נמלט אישטוואן אל האימפריה הרומית הקדושה, בה ביקש את חסותו של פרידריך ברברוסה. לפי בקשת הקיסר, גזה קיבל את תיווכו של ברברוסה בסכסוך עם אישטוואן וביחנואר 1158 שלח שליחים לרגנסבורג. לבסוף ביקש ברברוסה לדחות את הבוררות לזמן מתאים יותר ויצא למסע נגד הליגה הלומברדית. בהתאם להבטחתו הקודמת, שלח גזה יחידה של 500–600 קשתים כדי ללוות את הקיסר הגרמני לאיטליה. אישטוואן שם פעמיו לאימפריה הביזנטית והתיישב בקונסטנטינופול. הוא התחתן שם עם אחייניתו של הקיסר מנואל, מריה קומננה. כעבור שנתיים הצטרף אליו אחיו לאסלו, שברח מהונגריה בסביבות 1160.
בספטמבר 1158 השיג פרידריך ברברוסה את כניעתן של הערים האיטלקיות. עם זאת, אחרי שהדייטה ברונקאליה החליטה להחזיר את "זכויות הקיסר", לרבות זכותו לגבות מיסים מהערים בצפון איטליה, הערים מילנו וקרמה בלומברדיה קמו שוב נגדו במרד גלוי. גזה שלח שליחים למחנה של ברברוסה עם ההבטחה לסיוע נוסף נגד המורדים.
מותו של האפיפיור אדריאן הרביעי ב-1 בספטמבר 1159 גרם לפילוג, מכיוון שהקולגיום של הקרדינלים היה מפולג: רוב הקרדינלים התנגדו למדיניותו של ברברוסה, בעוד שמיעוט מתוכם צידדו בו. הקבוצה הראשונה בחרה באפיפיור אלכסנדר השלישי, אולם תומכי ברברוסה בחרו באנטי-אפיפיור ויקטור הרביעי (1164-1159). הקיסר כינס ב-1160 סינוד בעיר פאביה על מנת לשים קץ לפילוג. גזה שלח נציגים לסינוד, שבו בפברואר 1160 הוכרז ויקטור הרביעי כאפיפיור החוקי. עם זאת, לוקאש, הארכיבישוף של אסטרגום, נשאר נאמן לאלכסנדר השלישי ושכנע את גזה להתחיל במו"ם עם נציגים של אלכסנדר השלישי. גזה החליט להחליף צד רק אחרי שמרבית המונרכים באירופה, כולל מלכי סיציליה, אנגליה וצרפת, הצטרפו לאלכסנדר השלישי. השגרירים של גזה הודיעו זאת לאלכסנדר השלישי בתחילת 1161 וגזה עצמו הודיע אחר כך לקיסר הגרמני על הכרתו באלכסנדר השלישי סתיו של אותה השנה.
בקיץ 1161 חתמו גזה והאפיפיור אלכסנדר השלישי חתמו על קונקורדט. בהתאם לחוזה החדש, הבטיח גזה שלא ידיח ולא יעביר כמרים בכירים מתפקידיהם ללא אישור הכס הקדוש. מצד שני הסכים האפיפיור שלא לשלוח לגאטים להונגריה ללא היתר המלך. כמו כן הכמרים הבכירים ההונגרים הורשו לערער בפני האפיפיור רק באישור המלך. גזה חתם על שביתת נשק לחמש שנים עם האימפריה הביזנטית. זמן קצר לפני מותו, הוא הבטיח את דלמטיה, קרואטיה ושטחים אחרים לבנו הצעיר בלה בתור דוכסית פרטית. גזה הלך לעולמו ב-31 במאי 1162 והובא לקבורה בסקשפהרוואר.
תומאס שלינג
תומאס שלינג (Thomas Schelling; 14 באפריל 1921 - 13 בדצמבר 2016) היה כלכלן אמריקאי ופרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית, פרופסור שלינג לימד במשך 20 שנה באוניברסיטת הרווארד.
פרופסור שלינג זכה בפרס נובל לכלכלה ב-2005 ביחד עם ישראל אומן על "הגברת ההבנה בנושאי עימות ושיתוף פעולה במסגרת תורת המשחקים". הוא גם היה הראשון שהזכיר אפקט הקורבן המזוהה.
תיאורית הסגרגציה שלא כוונה
ב־1971 פרסם בכתב העת (143–186) Journal of Mathematical Sociology מאמר בשם "Dynamical Models of Segregation" ("מודלים דינמיים של סגרגציה") הדן בדינמיות הקיימת בחלוקת המרחב בין ה"גזעים", מאמר שצוטט רבות.
בעקבות עבודותיו של מורטון גרודזינס, ממציא הביטוי "tipping point" בתחילת שנות ה-60, הוא מוכיח באלו תנאים אזור שבו ה"גזעים" מעורבים, יכול להפוך לאזור של הפרדה אפילו אם תושביו לא חפצו בכך. במאמר הוא מראה שהעדפה של יחיד לשכנים יותר דומים לו, או שיחיד שואף לשכנים שונים ממנו, אבל לא "יותר מדי", יכול להביא אותו לשינוי מיקום מגוריו, ולהוביל בהדרגה לסגרגציה טוטלית. שלינג הראה, בשימוש תורת המשחקים, שבהינתן סובלנות מוגבלת, התוצאה הסופית תלויה בשיעור העזיבות, וכמה יישארו: כלומר או סגרגציה, או שאינטגרציית האוכלוסייה תישאר על כנה.
שלינג השתמש במטבעות ניקל ונחושת מונחים על "לוח" (ניר גרפי), המייצגים את האפיונים השונים, וברגע מסוים שינה את מיקומם זה אחרי זה אם היו במצב של "חסר שמחה".
המחזוריות של משוב חיובי לסיבתיות הסגרגציה שהגבירה פגיעה בזכויות, ובהמשך הגברת פגיעה בזכויות שגרמה להעדפה למחיה בנפרד, יכולה להימצא במרבית הקהילות האנושיות. חוקרים הרחיבו תאוריה זו של אבולוציה ספונטנית של קבוצות מעורבות בהינתן "העדפות קלות" לגבי מאפיינים אישיים נוספים כגון: גיל, מין, שפה, נטייה מינית, דת וכו'. מספיק שהתנאים יהיו מתאימים, וברגע שהחל המעגל של הפרדה-פגיעה בזכויות-הפליה-הפרדה, יש לתהליך תנופה עצמאית, ויתארגנו הקבוצות בצורה שלא כוונה תחילה.
בספר שפרסם ב-1978, "Micromotives & Macrobehaviors", כתב את ההשערה שהעדפה לסגרגציה של שתי קבוצות אוכלוסייה שונות והעדפה לאינטגרציה עם אחרים דומים, אינן נבדלות כגורמים המסוגלים לתת הסבר לתופעה של הפרדה מרצון בין שתי הקבוצות: "איך החלטות קטנות והנראות חסרות משמעות של יחידים מובילות לעיתים קרובות לתוצאה רבת השלכות לאוכלוסייה הרחבה".
היום סימולציות מחשבים מדמות מודלים של מערכות אינטראקטיביות: מודלים אלה נבדלים מהמודלים הנחשבים ב"איזון" בכך שהם מפעילים סוגים של אוטומט תאי: מכניסים לתוך המודל דפוסי התנהגות של יחידים, ומדגימים את המצבים השונים של המערכת תחת הפעלת דפוסים אלה, לאחר מספר אינטראקציות.
דלוס
האי דלוס במיתולוגיה היוונית
לפי המיתולוגיה היוונית, כשלטו, בתם של הטיטאנים פויבה וקואאוס ומאהבתו של זאוס כרעה ללדת, לא הסכים אף אחד מהאיים היוונים לקבל אותה מפחדה של הרה אשת זאוס. רק האי דלוס, אי קטן ועלוב שצף על פני הים והתנודד עם הגלים, קיבל אותה. לאחר שילדה לטו את התאומים אפולו וארטמיס, בתום צירי לידה שנמשכו תשעה ימים ותשעה לילות, עלו מתחתית הים עמודים גדולים שהתחברו אליו והחזיקוהו במקום. כל שנות קיומה של הדת היוונית העתיקה נחשב האי למקום מקודש ולמרכז פולחנו של אפולו לצד דלפי.
היסטוריה
האי יושב בדלילות בתקופה הנאוליתית, החל באלף ה-3 לפנה"ס, ובמידה רבה יותר בתקופה המיקנית, במחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס. בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס כבר נודע האי כמקום לידתם של אפולו וארטמיס, והיה לבירתה של אמפיקטיונה של מספר איים סמוכים. החל בימי הרודן האתונאי פייסיסטראטוס שכן האי דלוס בתחום השפעת אתונה, והוא הורה על טיהורו הראשון של האי. לידות ומיתות באי נאסרו, אנשים על ערש דווי פונו לאי סמוך. במהלך העת העתיקה הייתה באי מושבה פיניקית מבוססת עם קשרי מסחר ענפים.
בשנת 490 לפנה"ס נכבשה דלוס על ידי הפרסים במרד האיוני, כחלק ממלחמת יוון-פרס. הפרסים שמרו על קדושתו של האי ולא פגעו במקדש אפולו. דלוס השתחררה מעול הפרסים עם ניצחונם של היוונים בשנת 479 לפנה"ס, ושנה לאחר מכן נקבעה כמקום מושבה של הליגה האטית-דלית אשר החליפה את האמפיקטיונה. האי שימש כמשכנה של קופת הליגה המשותפת, עד שבשנת 454 לפנה"ס הועבר האוצר מדלוס לאתונה, ובשל כך הפך האי הקטן לתלוי במעצמה היוונית הגדולה. בשנת 426 לפנה"ס טוהר האי בשנית וקברים ששכנו בו רוקנו ותכולתם הועברה לאי הסמוך. שנתיים לאחר מכן גורשו מרבית תושביו לגלות שנמשכה למעלה ממאה שנים. האתונאים ייסדו את הפסטיבל הדלי שנערך אחת לארבע שנים בחודש מאי עד שנת 316 לפנה"ס, וזה נחשב לאחד האירועים החשובים ביוון העתיקה. דלוס השתחררה משלטון אתונה לאחר המלחמה הפלופונסית, אך שבה לחסותה בשנת 378 לפנה"ס. אנטיגונוס מונופתלמוס, אחד הדיאדוכים שהתחרו על השלטון במוקדון לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון, שחרר את האי משליטתה של אתונה באופן סופי, ובשנת 314 לפנה"ס איפשר לצאצאי התושבים הגולים לשוב אל האי.
עצמאותה של דלוס ניטלה ממנה באופן סופי על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 166 לפנה"ס בשל תמיכתה במוקדון. על מנת להעניש את הרפובליקה של האי רודוס, הרומאים הפכו את דלוס לנמל חופשי שיתחרה בנמלי רודוס והפקידו עליו את אתונה. כך הפכה דלוס למוקד משיכה לסוחרים, בנקאים ואלי ספנות מכל רחבי האגן המזרחי של הים התיכון. בתחילת המאה ה-1 לפנה"ס מנתה אוכלוסיית האי כ-25,000 תושבים. תקופה זו הייתה לתור הזהב של האי שהפך ממרכז דתי למרכז מסחרי חשוב. תושביו התארגנו באגודות וכל אגודה הקימה מקדש לאליה. באי היו מקדשים לאלים המצרים ולאלים הסורים אשר שכנו על מורדות הר קינתוס, ובית כנסת הוקם בחלקו הצפוני של היישוב. דלוס נבזזה על ידי מיתרידטס השישי, מלך פונטוס בשנת 88 ועל ידי שודדי ים בשנת 69 לפנה"ס, ומאז ירדה מגדולתה ולא שבה אליה עוד. חשיבותם של השוק ושל הנמל ירדה, בעיקר בשל שינוי נתיבי המסחר, והאי עמד בשיממונו כמעט לחלוטין במאות הראשונות לספירה. עם זאת הוא היה למקום מושבו של בישוף בתקופה הנוצרית המוקדמת. הכובשים הרבים שהשתלטו על האי הפכו אותו למחצבה, ומקדשיו ובתיו חרבו. כאשר כבשו הוונציאנים את דלוס, הם נטלו ממנו יצירות אומנות רבות והעבירו אותן לוונציה, ואוצרות אחרים מצאו את דרכם ללונדון ולרומא.
אתרי האי
חופיו של דלוס מפורצים ונופו צחיח ושומם. הוא מגיע לשיא גובהו בהר קינתוס שנישא לגובה של 112.6 מטר. שטחו של האתר הארכאולוגי הוא כ-950 דונם, והוא משתרע לאורך חופו המערבי של האי. אורך האתר כקילומטר ורוחבו כחצי קילומטר לכל היותר, והוא נחלק לשלושה חלקים עיקריים - במרכז שוכן המתחם הקדוש, מצפון לו רובע האריה שהוקם בתקופה ההלניסטית, ומדרום לו רובע התיאטרון שהוקם החל במאה ה-2 לפנה"ס, בתקופת הזוהר של האי. החפירות והמחקר הארכאולוגי באתר החלו ב-1872.
אורכו של המתחם הקדוש הוא 250 מטר ורוחבו זהה. הוא שוכן בצמוד לנמל העתיק של האי, וגם הנמל המודרני הנמצא מעט דרומה לקודמו בשל שינוי קו החוף סמוך לו. המתחם נחצה מדרום לצפון על ידי "הדרך הקדושה". רוחבה 13 מטר והיא שימשה לתהלוכות עולי הרגל בדרכם אל המקדשים. משני צדדי הדרך השתרעו ארקאדות והיא הובילה אל הפרופילאה (מבנה שער) שהוליך אל שלושת מקדשיו של אפולו ואל מקדש ארתמיס.
מצפון משתרע רובע האריה שזכה לשמו בשל שדרת פסלי האריות. חמשת הפסלים עשויים משיש והם הוקמו על ידי תושבי האי הסמוך נקסוס בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. במקור היו לפחות ארבעה פסלים נוספים, ואחד מהם נמצא בוונציה. סמוך לשדרת האריות שוכן האגם הקדוש אשר יובש ב-1924 בשל יתושי המלריה. האגם היה בית גידולם של הברבורים המקודשים לאפולו. עוד שוכנים ברובע מקדש ללטו ומספר מבנים הלניסטים.
רובע התיאטרון קיבל את שמו מהתיאטרון שבו 43 שורות ואשר יכול היה להכיל כ-5,000 צופים. רובע זה הוא המאוחר מבין השלושה ובו השתמרו בתיהם של תושבי דלוס שהגיעו מרחבי העולם העתיק. ממזרח לרובע שוכן הר קינתוס שעל מורדותיו נמצאת טראסת האלים הזרים, ובה המקדשים לאלים הסורים ולאלים המצרים וכן מקדש קטן מהמאה ה-6 לפנה"ס אשר הוקדש להרה (איראון). על פסגת ההר שרידים של מקדשים לזאוס ולאתנה.
בית הכנסת
על פי שתי כתובות על אבן שנמצאו בבית הכנסת, המתעדות העלאת מס לבית המקדש השומרוני בהר גריזים, (בכתובת עצמה שם המקום הוא מילה אחת - הרגרזין) היה המקום כנראה בית כנסת שומרוני.
מלקולם אקס
מלקולם אקס (באנגלית: Malcolm X; 19 במאי 1925 - 21 בפברואר 1965) נולד בשם מלקולם ליטל (Malcolm Little) ונודע גם בשם אל-חאג' מאלִכּ אל-שבאז (בערבית: الحاجّ مالك الشباز) היה פעיל זכויות שחורים רדיקלי ומנהיג אפרו אמריקאי בולט. מעריציו ראו בו מנהיג אמיץ שהתבטא נגד האמריקאים הלבנים במילים קשות בשל פשעיהם נגד האמריקאים השחורים. מבקריו האשימו אותו בהטפה לגזענות, עליונות שחורה, אנטישמיות ואלימות. הוא כונה אחד האמריקאים-אפריקאים המשפיעים ביותר בהיסטוריה, וב-1998 הכתיר הטיים מגזין את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה ה-20.
מלקולם אקס נולד באומהה שבנברסקה. אירועי ילדותו, שבכללם תוכחותיו של אביו בנוגע לגאוותם של השחורים, הצורך באי-תלותם וחוויותיו שלו עצמו באפליה גזעית, מילאו תפקיד משמעותי בחייו הבוגרים. כשהיה בן 6 מת אביו, וכשהיה בן 13 אושפזה אמו בבית חולים פסיכיאטרי. אחרי שחי אצל מספר משפחות אומנות, היה מעורב במעשי פשע בבוסטון ובניו יורק. ב-1946 נידון לשמונה עד עשר שנות מאסר.
בעת מאסרו הצטרף מלקולם אקס לתנועה האפרו-אמריקאית "אומת האסלאם", ולאחר שחרורו ב-1952 היה לאחד ממנהיגי הארגון ודוברו הראשי. במשך קרוב לתריסר שנים הוא היה הפנים הפומביות של קבוצה שנויה במחלוקת זו. המתח בינו לאלייז'ה מוחמד, ראש "אומת האסלאם", הוביל לעזיבתו של מלקולם אקס את הארגון במרץ 1964. לאחר מכן הוא הרבה לסייר ברחבי אפריקה והמזרח התיכון וייסד את הארגון הדתי "Muslim Mosque, Inc." (המסגד המוסלמי בע"מ), ואת הארגון החילוני "Organization of Afro-American Unity" (הארגון לאחדות אפרו-אמריקאית), שדגל בפאן-אפריקניזם. פחות משנה אחרי שעזב את אומת האסלאם, נרצח מלקולם אקס בידי חברי הארגון בזמן שנשא נאום בניו יורק.
האמונות שביטא מלקולם אקס השתנו במהלך חייו. כדובר אומת האסלאם, הוא הטיף לעליונות שחורה ולהאלהת מנהיגי הארגון. הוא גם דגל בהפרדה של השחורים והלבנים באמריקה, ובכך היה חלוק בדעתו עם התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, שפעלה למען אינטגרציה. לאחר שעזב את אומת האסלאם ב-1964, נהפך מלקולם אקס למוסלמי סוני ועלה לרגל למכה. בעקבות זאת כפר בגזענות, אך המשיך לתמוך בהגדרה עצמית לשחורים, בהגנה עצמית ובזכויות אדם. הוא הביע נכונות לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם, ותיאר את משרתו הקודמת באומת האסלאם כזו של "זומבי".
ילדותו
מלקולם ליטל נולד באומהה, נברסקה, ארצות הברית, למשפחה נוצרית-בפטיסטית, הרביעי מבין שבעה ילדים. אביו, ארל ליטל, היה ממשפחה אפרו-אמריקאית, ואימו, לואיז הלן (לבית נורטון), הייתה ילידת האי הקריבי גרנדה. אביו היה מטיף דת בפטיסטי שתמך באקטיביסט הפאן-אפריקני מרקוס גארבי, מנהיג התנועה Universal Negro Improvement Association (UNIA). מלקולם מעולם לא שכח את הערכים של כבוד עצמי שחור והסתמכות עצמית שאביו ומנהיגים אחרים של תנועת UNIA הטיפו להם. לימים סיפר כי שלושה מאחיו של אביו, שבאחד מהם נעשה לינץ', נרצחו באכזריות בידי אנשים לבנים. בשל איומי הקו קלוקס קלאן, היגרה המשפחה ב-1926 למילווקי, ומעט אחר כך ללנסינג שבמישיגן.
האב ארל ליטל נולד בריינולדס שבג'ורג'יה. היו לו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים: אלה, מרי וארל הבן, ושבעה מאשתו השנייה, לואיז: וילפרד, הילדה, פילברט, מלקולם, רג'ינלד, איבון ווסלי. לואיז נורטון ליטל נולדה בגרנדה. כבת לאב סקוטי, עורה היה בהיר והיא נראתה אישה לבנה. מלקולם ירש את גוון עורה הבהיר של אימו וסבו מצד אימו. בתחילה חש שעורו הבהיר היה סמל מעמד, אולם לימים אמר: "שנאתי כל טיפת דמו של האנס הלבן שזרם בעורקי". הוא זכר מאוחר יותר את תחושתו, שאביו העדיף אותו על אחיו בשל היותו הילד הלבן ביותר במשפחה, אולם הוא חשב שאימו התנהגה אליו בקשיחות בשל אותה סיבה. אחד מכינוייו של מלקולם, "רד" (אדום), נבע מצבע שערו. לפי ביוגרף אחד, בלידתו היה לו "שיער בלונדיני כאש... בגוון קינמון", ובהיותו בן ארבע "שיער בלונדיני-אדמדם". שיערו כהה עם התבגרותו, אך עם זאת הוא עדיין דמה לסבו מצד אימו, ששיערו "הפך לאדמדם בשמש הקיץ". לסוגיית צבע העור והשיער היה תפקיד משמעותי בשלב מאוחר יותר בחייו של מלקולם.
בדצמבר 1924, כשלואיז ליטל הייתה בהיריון ונשאה בבטנה את מלקולם, איימו עליה אנשי קו קלוקס קלאן, והזהירו את משפחתה שעליה לעזוב את אומהה, משום שפעילותו של ארל ליטל בארגון UNIA "הביאה צרות". הבית בלנסינג אליו עברו, נשרף ב-1929, אולם המשפחה נמלטה ללא פגיעה גופנית. ב-8 בספטמבר 1931 נפגע ארל ליטל אנושות מפגיעת חשמלית בלנסינג. הרשויות קבעו שמותו נגרם כתוצאה מתאונה. המשטרה דיווחה שהוא היה בהכרה כשהם הגיעו למקום ההתרחשות, והוא אמר להם שהוא החליק ומעד מתחת לגלגלי החשמלית. הקהילה השחורה בלנסינג ערערה על סיבת המוות, והאמינה שהייתה ראיה נסיבתית לתקיפה. משפחתו הוטרדה תכופות בידי הלגיון השחור (Black Legion), קבוצת עליונות לבנה שאביו האשים בשריפת ביתם ב-1929. חלק מהשחורים האמינו שאנשי הלגיון השחור היו אחראים למותו של ארל ליטל. אחד מהמבוגרים שנכחו בהלוויה אמר לפילברט ליטל בן השמונה, שאביו הוכה מאחור ונדחף מתחת לחשמלית.
אף-על-פי שלארל ליטל היו שתי פוליסות של ביטוח חיים, הרי שמשפחתו קיבלה קיצבת מוות רק מהפוליסה הקטנה יותר. חברת הביטוח של הפוליסה הגדולה יותר טענה שאביו ביצע התאבדות וסירבה לשלם את הקיצבה. התשלום מפוליסת הביטוח הסתכם באלף דולר (שהם שווי ערך לחמישה עשר אלף דולר במונחים של שנת 2010) ובית הדין לקיום הצוואות העניק ללואיס ליטל "קיצבת אלמנה" חודשית בסך 18 דולר. היא השכירה חלל בגינה כדי לגייס עוד כסף, ובניה צדו בשר ציד לארוחת הערב.
בשנת 1935 או 1936, החלה לואיז ליטל לצאת עם גבר אמריקאי-אפריקאי. נדמה היה שהוא עמד להציע לה נישואים, אולם האיש נעלם מחייהם כשלואיז הייתה בהיריון ממנו בשלהי 1937. בדצמבר 1938, עברה לואיז ליטל התמוטטות עצבים והוכרה רשמית כלא-שפויה. האחים הקטנים הופרדו ונשלחו למשפחות אומנות. המדינה אשפזה את לואיז ליטל בבית חולים של המדינה לחולי נפש בקלמזו שבמישיגן, שם היא נותרה עד שמלקולם ואחיו דאגו לשחרורה כעבור עשרים וארבע שנים.
מלקולם ליטל היה אחד התלמידים הטובים ביותר בחטיבת הביניים, אולם הוא נשר מבית הספר אחרי שמורהו בכיתה ח' אמר לו ששאיפותיו להיות עורך-דין היו "לא מציאותיות לכושי". שנים מאוחר יותר, צחק מלקולם אקס על האירוע, אך באותו הזמן הוא היה משפיל. זה גרם לו לחוש שלאדם שחור ששאף לבנות קריירה, לא היה מקום בעולם הלבן, לא משנה עד כמה הוא היה חכם. לאחר שחי בסדרת בתים לבנים אצל משפחות אומנות, עבר מלקולם לבוסטון בפברואר 1941 על-מנת לחיות עם אחותו למחצה הבוגרת ממנו, אלה ליטל-קולינס.
נעוריו
אחותו, אלה קולינס, התגוררה ברוקסבורי, שכונה בבוסטון שמנתה בעיקר אמריקאים אפריקאים בני המעמד הבינוני. הייתה זו הפעם הראשונה שמלקולם ראה אנשים שחורים רבים כל-כך. הוא נמשך לחיי התרבות והחברה של שכונתו. בבוסטון עבד במגוון עבודות, ומצא תעסוקה לא קבועה בחברת הרכבות של ניו הייבן. בין השנים 1943 ל-1946 נדד מעיר לעיר ומעבודה לעבודה. הוא עזב את בוסטון וחי תקופה קצרה בפלינט שבמישיגן. הוא עבר לעיר ניו יורק ב-1943, התגורר בהארלם, שם היה מעורב בסחר בסמים, בהימורים, בסחטנות, בשוד, ובסרסרות. הוא אף היה מעורב לפעמים במין הומוסקסואלי, בדרך-כלל תמורת כסף.
ב-1943, קיבל מלקולם ליטל צו גיוס לשירות צבאי מלשכת הגיוס של צבא ארצות הברית. לימים הוא נזכר שהעמיד פנים במטרה להימנע מגיוס ואמר לפסיכיאטר הצבאי שהוא רוצה "להישלח לדרום, לארגן את החיילים השחורים, לגנוב לנו כמה רובים ולהרוג לנו כמה אנשים לבנים (Crackers)". רופאי הצבא אבחנו אותו כ"לא כשיר נפשית לשירות צבאי". הוא קיבל כרטיס 4-F, ושוחרר משירות חובה. בשלהי 1945 שב לבוסטון. ביחד עם קבוצת שותפים, הוא יזם סדרת פריצות מתוכננות לבתי מגורים של משפחות לבנות עשירות. ב-12 בינואר 1946 הוא נעצר בעוון שוד כשניסה לאסוף שעון גנוב שהשאיר לתיקון בחנות תכשיטים. בעל החנות טלפן למשטרה כיוון שהשעון היה יקר מאוד, והמשטרה הזהירה את כל תכשיטני בוסטון שהשעון היה גנוב. ליטל אמר למשטרה שהוא החזיק אקדח והסגיר עצמו כדי שהמשטרה תנהג עמו ביד רכה. כעבור שלושה ימים, הורשע בנשיאת נשק. ב-16 בינואר הואשם בגנבה ובפריצה ולבסוף נידון לשמונה עד עשר שנות מאסר.
ב-27 בפברואר החל מלקולם ליטל לרצות את עונשו בכלא מדינת צ'ארלסטאון בבוסטון. בזמן שבתו בכלא, נודע בכינוי "שטן" בשל עוינותו לדת. בכלא פגש אדם אוטודידקט בשם ג'ון אלטון במברי (הקרוי "בימבי" ב"אוטוביוגרפיה של מלקולם אקס"). במברי היה אסיר בעל מעמד בצ'ארלסטאון, ומלקולם אקס תיאר אותו לימים כ"אדם הראשון שאי פעם ראיתי שעורר כבוד מוחלט... באמצעות מילותיו." בהדרגה התיידדו שני הגברים, ובמברי שכנע את ליטל לרכוש השכלה. ליטל פיתח תיאבון רעבתני לקריאה ונהג לקרוא אחרי כיבוי האורות בכלא. ב-1948, פילברט, אחיו של מלקולם, כתב לו על אודות אומת האסלאם. כמו ה-UNIA, כך גם אומת האסלאם הטיפה לעצמאות לשחורים, ולבסוף לאיחוד החברים של הפזורה האפריקאית, חופשיים משליטת האמריקאים הלבנים והאירופאים. מלקולם לא היה מעוניין להצטרף, עד שאחיו רג'ינלד כתב לו: "מלקולם, אל תאכל יותר חזיר ואל תעשן יותר סיגריות. אני אראה לך איך לצאת מהכלא." ליטל הפסיק לעשן, ובפעם הבאה שהגישו חזיר בחדר האוכל של הכלא, הוא סירב לאכול אותו.
כשרג'ינלד הגיע לבקר את מלקולם בבית הסוהר, הוא תיאר את משנתה של הקבוצה, ובכלל זה את האמונה שאנשים לבנים הם שדים. אחר כך חשב מלקולם על כל האנשים הלבנים שהכיר, ונוכח לדעת שמעולם לא היה לו קשר עם אדם או עם מוסד חברתי לבן שלא היה מבוסס על חוסר יושר, חוסר צדק, חמדנות ושנאה. הוא החל לשקול מחדש על כפירתו בכל הדתות ונפתח למסר של "אומת האסלאם". חברי משפחה אחרים שהצטרפו ל"אומת האסלאם" כתבו למלקולם או ביקרו אצלו ועודדו אותו להצטרף. בפברואר 1948, בעיקר הודות למאמציה של אחותו, הוא הועבר לכלא ניסויי בנורפוק מסצ'וסטס, מתקן שהכיל ספרייה גדולה הרבה יותר. בשלהי 1948 הוא שוחרר על תנאי מהכלא. לימים הרהר בתקופת מאסרו בכלא לאחר המרת דתו: "חודשים חלפו בלי שאפילו חשבתי על היותי כלוא. למעשה, באותה עת, מעולם לא הייתי חופשי יותר בימי חיי."
הצטרפותו לארגון "אומת האסלאם"
כשמלקולם ליטל שוחרר מהכלא ב-1952 הוא שינה גם את שמו, מלבד חבירתו לדת חדשה. בדצמבר 1950 חתם מכתב ששלח לאחיו פילברט בשם "מלקולם אקס" בפעם הראשונה. באוטוביוגרפיה שלו, הוא הסביר מדוע "ה-'X' המוסלמי סימל את השם האפריקאי האמיתי שלעולם לא היה יכול לדעת אותו. עבורי, ה-'X' שלי החליף את השם של אדון העבדים 'ליטל' שאיזשהו שטן תכול עיניים ששמו ליטל כפה על אבות אבותיי מצד אבי."
מעט אחרי שחרורו מהכלא, ביקר מלקולם אקס את אלייז'ה מוחמד בשיקגו, אילינוי. ביוני 1953, הוא נבחר לעוזר כהן-דת (minister) ב"היכל (Temple) מספר אחת" בדטרויט של אומת האסלאם. במהרה, הוא נעשה כהן-דת במשרה מלאה. בסוף 1953 ייסד את "היכל מספר 11" בבוסטון. במרץ 1954 הוא התרחב ופתח את "היכל מספר 12" בפילדלפיה, פנסילבניה. חודשיים אחרי-כן נבחר להנהיג את "היכל מספר 7" בהארלם, ובמהרה הגדיל את מספר חבריה.
ה-FBI פתח תיק על מלקולם אקס החל מ-1950, לאחר שהוא כתב מכתב לנשיא הארי טרומן, בו כתב על התנגדותו למלחמת קוריאה והכריז על עצמו כעל קומוניסט. הם החלו לעקוב אחריו ב-1953, ובמהרה ה-FBI הפנה את תשומת לבו מדאגה לחברותו האפשרית במפלגה הקומוניסטית לעלייתו המהירה של מלקולם אקס באומת האסלאם.
במהלך שנת 1955 המשיך מלקולם אקס במאמצי הגיוס המוצלחים שלו בשמו של הארגון. הוא ייסד "היכלים" בספרינגפילד מסצ'וסטס, בהרטפורד קונטיקט ובאטלנטה ג'ורג'יה. מאות אמריקאים אפריקאים הצטרפו לאומת האסלאם בכל חודש. פרט למיומנותו כנואם, הוא היה בעל נוכחות גופנית מרשימה. הוא התנשא לגובה של 1.91 סנטימטר ושקל כ-82 קילוגרם. כותב אחד כינה אותו "בנוי לתלפיות", ואחר כ"מדהים ביופיו... ותמיד לבוש בטוב טעם."
תקרית ג'ונסון הינטון
מלקולם אקס זכה לתשומת לב ציבורית לראשונה אחרי ששוטרים הכו אחד מחברי אומת האסלאם ששמו ג'ונסון הינטון. ב-26 באפריל 1957, שני שוטרים הכו גבר אמריקאי אפריקאי באלותיהם כששלושה עוברי אורח שהשתייכו לאומת האסלאם ניסו להתערב. הם צעקו: "אתם לא באלבמה או ג'ורג'יה. זאת ניו יורק!" אחד מהקצינים החל להכות את אחד מעוברי האורח, ג'ונסון הינטון. מנתח שבדק את הינטון בדיעבד, קבע כי החבלות היו מאוד חמורות, שהן גרמו לו לזעזוע מוח, דימום מוחי, וקרעים בגולגולת. כך ארבעת הגברים נעצרו ונלקחו לתחנת המשטרה.
אישה שהבחינה בהתקפה רצה למסעדה של אומת האסלאם. בתוך שעות ספורות, מלקולם אקס וקבוצה קטנה של מוסלמים הגיעה לתחנת המשטרה ודרשה לראות את הינטון. מפקד המשטרה אמר בתחילה שהם לא מחזיקים באף מוסלמי, אולם כשהקהל גדל ל-500, הוא הרשה למלקולם אקס לשוחח עם הינטון. לאחר שיחה קצרה, דרש מלקולם אקס שהינטון יילקח לבית החולים, זומן אמבולנס והינטון נלקח לבית החולים הארלם.
הינטון קיבל טיפול והוחזר למשטרה, שהשיבה אותו לתחנת המשטרה. בנקודה זו, התאספו כ-4,000 אנשים, המשטרה הבינה שקיים חשש למהומה וקראה לסיוע. מלקולם אקס שב לתחנת המשטרה עם עורך-דין ושחרר את שני המוסלמים בערבות. המשטרה אמרה שהינטון אינו יכול לחזור לבית החולים עד שיוקראו בפניו ההאשמות נגדו ביום המחרת. מלקולם אקס הבין כי הדברים הגיעו למבוי סתום. הוא צעד מחוץ לתחנת המשטרה וסימן בידו. חברי אומת האסלאם בקהל עזבו את המקום בשקט. יתר הקהל התפזר דקות לאחר מכן. אחד מקציני המשטרה אמר לעורך העיתון The New York Amsterdam News "לאף אדם אחד אסור שיהיה כוח כזה."
בחודש הבא, מחלק השירות המיוחד והחקירות של משטרת העיר ניו יורק פתח במעקב על מלקולם אקס. מפקד משטרת העיר ניו יורק ביקש מידע מכל מחלקת משטרה בכל עיר שבה מלקולם אקס חי, ומבתי הכלא בהם הוא ריצה את מאסרו. באוקטובר, חבר מושבעים גדול סירב להרשיע את הקצינים שהכו את הינטון, ומלקולם אקס כתב מברק זועם לנציב המשטרה. בתגובה, קצינים מוסווים של משטרת העיר ניו יורק הוצבו בתוך אומת האסלאם.
נישואיו ומשפחתו
מלקולם אקס פגש את בטי סנדרס ב-1955. היא הוזמנה להקשיב להרצאתו, ומאוד התרשמה ממנו. הם שוחחו שוב בסעודה חגיגית. במהרה נכחה סנדרס בכל הרצאותיו בהיכל מספר שבע, ובאמצע 1956 הצטרפה ל"אומת האסלאם" ושינתה את שמה לבטי אקס (Betty X).
מלקולם לא חיזר אחרי בטי בצורה המקובלת. פגישות רומנטיות בשניים היו מנוגדות לאידאולוגיה של אומת האסלאם. במקום זאת, קיים הזוג פגישות בנוכחות עשרות ואף מאות אנשים חברי אומת האסלאם. הוא נהג לקחת את חברי הקבוצה לבקר במוזיאונים ובספריות בעיר ניו יורק, ותמיד הזמין גם את בטי אקס.
אם כי הם מעולם לא דנו בנושא, בטי שיערה שמלקולם מעוניין בנישואים. ב-12 בינואר 1958, הוא התקשר מדטרויט וביקש את ידה, הם נישאו כעבור יומיים בלנסינג שבמישיגן.
לזוג נולדו שש בנות. שמותיהן היו אטאלה (Attallah), נולדה ב-1958 ונקראה על שם אטילה ההוני, קבילה  (Qubilah), נולדה ב-1960 ונקראה על שם קובלאי חאן, אילייז'ה  (Ilyasah), נולדה ב-1962 ונקראה על שם אלייז'ה מוחמד, גמילה לומומבה, נולדה ב-1964 ונקראה על שם גמאל עבד אל נאצר ופטריס לומומבה, והתאומות מאליקה (Malikah) ומלאק (Malaak), שנולדו ב-1965, לאחר רצח אביהן, ונקראו על שמו.
עמדותיו בנוגע לשחורים ולבנים
בתוכנית טלוויזיה ששודרה בניו יורק ב-1959 על אודות "אומת האסלאם", "The Hate That Hate Produced", התוודע הציבור האמריקאי הלבן למלקולם אקס. מכאן ואילך נהגו נציגי העיתונות, הרדיו והטלוויזיה לבקש את תגובותיו על סוגיות שונות.
בספטמבר 1960 הגיע פידל קסטרו לניו יורק במסגרת פגישה שקיים בעצרת הכללית של האומות המאוחדות. הוא ופמלייתו התארחו במלון טרזה בהארלם. מלקולם אקס היה חבר בולט בוועדת קבלת הפנים מהארלם, שהורכבה ממנהיגי הקהילה שנפגשו עם קסטרו. קסטרו כל-כך התרשם ממנו עד שביקש פגישה אישית איתו. בתום פגישתם בת השעתיים, הזמין אותו קסטרו לבקר אותו בקובה. במהלך הדיון באספה הכללית, הוזמן מלקולם אקס לאירועים רשמיים רבים של מדינות אפריקה, שם הוא פגש ראשי מדינות ומנהיגים אחרים, בכללם גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, אחמד סקוטורה מגינאה, וקנת קאונדה מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני של זמביה.
מרגע שהצטרף ל"אומת האסלאם" ב-1952 ועד שהוא עזב את הארגון ב-1964, קידם מלקולם אקס את האידאולוגיה של הארגון. הוא לימד שאנשים שחורים היו התושבים המקוריים של כדור-הארץ, ושאנשים לבנים היו גזע של שטנים. בנאומיו אמר כי אנשים שחורים נעלים על אנשים לבנים, וששקיעתו של הגזע הלבן ממשמשת ובאה. בעוד התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית לחמה נגד הפרדה גזעית, דגל מלקולם אקס בהפרדה של האמריקאים האפריקאים מהאוכלוסייה הלבנה. הוא הציע להקים מדינה נפרדת עבור השחורים באמריקה כאמצעי זמני עד שהאמריקאים אפריקאים יוכלו לחזור לאפריקה. הוא גם דחה את האסטרטגיה של תנועת זכויות האזרח של אי-אלימות ובמקום זאת תמך בכך שהשחורים ישתמשו בכל אמצעי שעומד לרשותם להגן על עצמם. לנאומיו הייתה השפעה חזקה על הקהל שלו, בדרך-כלל אמריקאים אפריקאים שהתגוררו בערים צפוניות ומערביות, שהתייאשו מכך שסיפרו להם על חופש, צדק, שוויון וכבוד. שחורים רבים חשו שהוא ביטא את תלונותיהם טוב יותר משעשתה זאת תנועת זכויות האזרח.
בראשית 1963 החל מלקולם אקס לשתף פעולה עם אלכס היילי בכתיבת "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס". ב-1964, הוא אמר להיילי, "אם אני אשאר בחיים כשהספר הזה ייצא לאור, זה יהיה נס." הספר לא היה גמור כשמלקולם אקס נרצח ב-1965. היילי השלים אותו והוציא אותו לאור בהמשך באותה שנה. ב-1998, טיים מגזין בחר ב"האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס" כאחד מעשרת ספרי העיון המשפיעים ביותר במאה העשרים. בשנת 1966 הוענק פרס אניספילד-וולף להיילי ולמלקולם אקס (לאחר מותו).
עזיבת הארגון "אומת האסלאם"
ב-1 בדצמבר 1963, כשהתבקש להגיב על רציחתו של הנשיא ג'ון פ. קנדי, אמר מלקולם אקס כי היה זה מקרה של "התרנגולות שחזרו ללול" (ביטוי שמשמעותו היא שהאמריקנים הלבנים אוכלים כעת את התבשיל שהם עצמם הקדיחו). הוא הוסיף ש"תרנגולת ששבה הביתה ללול לעולם לא מצערות אותי, הן תמיד משמחות אותי." הניו יורק טיימס כתב, "בנוסף לביקורת על קנדי, המנהיג המוסלמי ציטט את רציחתו של פטריס לומומבה, מנהיגה של קונגו, של מדגר אוורס, מנהיג זכויות אדם, ושל הנערות השחורות שנהרגו מפצצה מוקדם יותר השנה בכנסיית ברמינגהאם (נהרגו ממטען חבלה ב-1963, בברמינגהאם אלבמה, בכנסייה אמריקאית אפריקאית, מקרה שסימן את נקודת המפנה בתנועת זכויות האזרח של שנות השישים בארצות הברית והיה מהגורמים שהניעו את חקיקתו של חוק זכויות האזרח ב-1964). אלו, הוא אמר, היו דוגמאות של "תרנגולות שחזרו ללול."
ההערה חוללה תרעומת רחבה בציבור. "אומת האסלאם", ששלחה את תנחומיה למשפחת קנדי והורתה על כמריה לא להגיב על הרצח, גינתה בפומבי את כוכבה הזוהר. אף על פי שמלקולם אקס שמר על משרתו ודרגתו ככהן-דת, נאסר עליו לדבר בציבור במשך תשעים יום.
ב-8 במרץ 1964, הכריז מלקולם אקס פומבית על עזיבתו את הארגון "אומת האסלאם". הוא אמר שהוא עדיין מוסלמי, אך הרגיש שאומת האסלאם "הלכה רחוק מדי" בגלל משנתה הדתית הקשוחה. הוא אמר שהוא עומד להקים ארגון לאומני שחור שינסה "להעלות את המודעות הפוליטית" של האמריקאים אפריקאים. הוא גם הביע את תשוקתו לעבוד עם מנהיגי זכויות אדם אחרים ואמר שאלייג'ה מוחמד מנע ממנו לעשות כן בעבר.
סיבה אחת לעזיבתו של מלקולם אקס הייתה המתח הגואה בינו ובין אלייז'ה מוחמד, עקב אי שביעות רצונו מהשמועות על הרומנים של מוחמד מחוץ לנישואים עם מזכירותיו הצעירות. מעשים כאלה היו בניגוד לאידאולוגיה של האומה. אף על פי שמלקולם אקס התעלם בתחילה מהשמועות, הוא שוחח עם וולאס, בנו של מוחמד, ועם הנשים שהעלו את ההאשמות. הוא הגיע למסקנה שהן צדקו, ומוחמד אישר את השמועות ב-1963. מוחמד ניסה להצדיק את ההאשמות באמצעות אזכור נביאים מהתנ"ך שנאפו אף הם. סיבה אחרת הייתה כעסם של אנשים בתוך "אומת האסלאם". כשמלקולם אקס נעשה חביבם של כלי התקשורת, רבים מאנשי המטה של הארגון בשיקגו הרגישו שהוא האפיל על מוחמד. בספרו של לואיס לומקס מ-1963 על אומת האסלאם, When the Word Is Given (כשהפקודה ניתנת), מתנוססת תמונתו של מלקולם אקס על עטיפתו ונכללים חמישה מנאומיו, אבל רק נאום אחד של מוחמד, דבר שציער את מוחמד מאוד. מוחמד גם קינא בכך שמוציא לאור היה מעוניין לפרסם את "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס". אחרי שעזב את אומת האסלאם, ייסד מלקולם אקס את הארגון הדתי Muslim Mosque, Inc., ואת Organization of Afro-American Unity (ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי), ארגון חילוני שתמך בפאן-אפריקניזם. ב-26 במרץ 1964, הוא פגש את מרטין לותר קינג בוושינגטון די. סי., לאחר מסיבת עיתונאים, כששני האישים נכחו בסנאט על מנת להאזין לדיון על חוק זכויות האזרח (1964). זו הייתה הפעם היחידה בה נפגשו שני האנשים ופגישתם נמשכה רק דקה אחת. באפריל נשא מלקולם אקס נאום שכונה The Ballot or the Bullet (הכדור או הפתק) בו הוא יעץ לאמריקאים אפריקאים לממש את זכותם להצביע ולעשות זאת בחוכמה. כמה מוסלמים סונים עודדו את מלקולם אקס ללמוד אודות האסלאם. מעט אחרי שהמיר את דתו לאסלאם סוני, הוא החליט לעלות לרגל למכה (חג').
עלייתו לרגל למכה
ב-13 באפריל 1964, המריא מלקולם אקס מנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק לג'דה בערב הסעודית. שלטונות ערב הסעודית הטילו ספק במעמדו כמוסלמי אותנטי בגלל דרכונו האמריקאי ומכך שלא ידע ערבית. מאחר שרק מוסלמים הורשו להיכנס למכה, הוא הופרד מקבוצתו למשך עשרים שעות. לפי המסופר באוטוביוגרפיה שלו, מלקולם אקס ראה תא טלפון וזכר את הספר The Eternal Message of Muhammad (מסר נצחי ממוחמד) פרי עטו של עבד א-רחמן עזאם, שהוצג בפניו בעת אישור הוויזה שלו. הוא טילפן לבנו של עזאם, שדאג לשחרורו. בביתו של בנו של עזאם, הוא פגש את עזאם פאשה, שנתן למלקולם את הסוויטה שלו במלון ג'דה פאלאס. בבוקר המחרת, מוחמד פייסל, בנו של פייסל, מלך ערב הסעודית, ביקר במקום והודיע למלקולם אקס שהוא אורחה של המדינה. סגן ראש לשכתו ליווה את מלקולם אקס לחצר החג', שם התאפשר לו לערוך את עלייתו לרגל. ב-19 באפריל, השלים מלקולם אקס את החג', סבב שבע פעמים סביב הכעבה, שתה את מימי באר הזמזם ורץ בין הגבעות צפא ומרווה שבע פעמים. אחרי שהשלים את החג', הוא הוזמן להתארח בחצרו של הנסיך פייסל. מלקולם אקס אמר שהטיול איפשר לו לראות מוסלמים בני גזעים שונים פועלים כשווים. הוא הגיע למסקנה שהאסלאם יוכל להיות האמצעי שבאמצעותו יתגברו על בעיות גזעיות.
אפריקה
מלקולם אקס ביקר באפריקה שלוש פעמים: פעם ב-1959 ופעמיים ב-1964. במהלך ביקוריו העניק ראיונות לעיתונים, ודיבר בטלוויזיה וברדיו במצרים, אתיופיה, טנגניקה (כיום טנזניה), ניגריה, גאנה, גינאה, סודאן, סנגל, ליבריה, אלג'יריה ומרוקו. קוואמה נקרומה מגאנה, גמאל עבד אל נאצר ממצרים ואחמד בן בלה מאלג'יריה הזמינו אותו לשבת בממשלותיהם. ב-1959 הוא נסע למצרים (שנודעה אז כרפובליקה הערבית המאוחדת), לסודאן, לניגריה ולגאנה, על-מנת לארגן סיור עבור אלייז'ה מוחמד. הראשון בשני סיוריו של מלקולם אקס לאפריקה ב-1964 נמשך מ-13 באפריל ל-21 במאי, לפני ואחרי החאג'. ב-8 במאי, בעקבות נאומו באוניברסיטת איבדן, הוא נבחר לחבר כבוד של אגודת הסטודנטים המוסלמית-ניגרית. במהלך קבלת הפנים, העניקו לו הסטודנטים את השם "Omowale", שפירושו בשפת היורובה "הבן השב הביתה". מלקולם אקס כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הוא מעולם לא זכה לכבוד גדול יותר." ב-9 ביולי 1964, חזר מלקולם אקס לאפריקה. ב-17 ביולי, הוא הוזמן לאספה השנייה של "ארגון אחדות אפריקה" בקהיר בתור נציג "ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי". כששב לארצות הברית ב-24 בנובמבר 1964, נפגש עם כל מנהיג אפריקאי חשוב וטווה קשרים בינלאומיים בין האפריקאים ביבשת ואלה שבגלות.
צרפת והממלכה המאוחדת
ב-23 בנובמבר 1964, בדרכו הביתה מאפריקה, עצר מלקולם אקס בפריז, שם נאם ב-Salle de la Mutualité. כעבור שבוע, ב-30 בנובמבר, טס לבריטניה, וב-3 בדצמבר השתתף בדיבייט ב-Oxford Union. נושא הדיבייט היה "קיצוניות בהגנה על החירות אינה מעשה חכם; מתינות ברדיפה אחרי הצדק אינה מעלה", ואקס הציג את טיעוניו. העניין בדיבייט היה כה רב עד שהוא שודר בטלוויזיה ברחבי המדינה ב-BBC. ב-5 בפברואר 1965 נסע מלקולם אקס לאירופה פעם נוספת. ב-8 בפברואר הוא נאם בלונדון, בפני Council of African Organizations (המועצה של הארגונים האפריקאיים). למחרת ניסה אקס להיכנס לצרפת, אולם ללא הצלחה. ב-12 בפברואר, הוא ביקר ב-Smethwick סמוך לברמינגהאם, שנהפכה לשם דבר לחלוקה גזעית אחרי הבחירות לפרלמנט בבריטניה ב-1964, כשהמפלגה השמרנית זכתה במושבים בפרלמנט בעקבות שמועות שתומכי מועמדיה השתמשו בסיסמה "אם אתה רוצה כושי בשכונה שלך, הצבע הלייבור."
בארצות הברית
לאחר שעזב את "אומת האסלאם", נאם מלקולם אקס בפני מגוון רחב של קהלים בארצות הברית. הוא נאם בפגישות הרגילות של Muslim Mosque, Inc., ובפני ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי. הוא היה אחד הנואמים המבוקשים ביותר בקמפוסי קולג'ים ואחד מעוזריו העיקריים כתב אחרי-כן ש"הוא קידם בברכה כל הזדמנות לדבר בפני סטודנטים בקולג'ים." הוא דיבר גם בפני קבוצות פוליטיות כמו Militant Labor Forum (פורום העבודה המלחמתי). המתח בין מלקולם אקס ל"אומת האסלאם" גאה. בפברואר 1964, מנהיג ב"היכל מספר שבע" הורה להטמין מטען חבלה במכוניתו של אקס. בספטמבר 1964, פרסם כתב העת Ebony תצלום של אקס נושא רובה M1 קרבין ומביט מבעד לחלון ביתו. מטרת התמונה הייתה להראות את נחישותו להגן על עצמו ועל משפחתו נגד האיומים שקיבל על חייו.
אומת האסלאם ומנהיגיה החלו לאיים על אקס גם פומבית וגם באופן פרטי. ב-23 במרץ 1964, אלייז'ה מוחמד אמר לכהן-הדת לואיס אקס מבוסטון (שנודע לימים כלואיס פרחאן) ש"צריך לכרות את ראשם של אנשים צבועים כמו מלקולם." מהדורת 10 באפריל של Muhammad Speaks ("מוחמד מדבר", העיתון של אומת האסלאם) הציגה קריקטורה שבה נראה ראשו הגדוע. ב-9 ביולי, ג'ון עלי, מעוזריו הבכירים של מוחמד, ענה לשאלה על מלקולם אקס באומרו ש"כל מי שמתנגד לאלייז'ה מוחמד המכובד שם את חייו על הכף." בגיליון 4 בדצמבר של "מוחמד מדבר" כתב לואיס אקס: "אדם כמו מלקולם ראוי למוות." חלק מהאיומים נעשו בעילום שם. במהלך חודש יוני 1964, מעקב ה-FBI הקליט שני איומים כאלה. ב-8 ביוני, אדם הגיע לביתו של מלקולם אקס ואמר לבטי שאבאז: "תגידי לו שהוא חשוב כמת." ב-12 ביוני, מודיע של ה-FBI דיווח על קבלת שיחת טלפון בעילום שם ממישהו שאמר "מלקולם אקס עומד למות."
ביוני 1964, אומת האסלאם תבעה לבעלותה את ביתו של מלקולם אקס בקווינס, ניו יורק, בטענה שהוא שייך להם. התביעה הסתיימה בהצלחה, ומלקולם אקס הצטווה לפנות את הבית. ב-14 בפברואר 1965, בלילה לפני שנקבע השימוע לדחות את צו הפינוי, נשרף הבית עד היסוד. מלקולם אקס ומשפחתו נשארו בחיים. איש לא הואשם בפשע.
רציחתו
ב-21 בפברואר 1965, באולם הנשפים אודובון במנהטן, החל מלקולם אקס לנאום בפגישה של ארגון האחדות האפריקאי-אמריקאי בפני קהל שמנה ארבע מאות איש. אדם אחד צעק: "כושי! תוציא את היד שלך מהכיס שלי!" כשמלקולם אקס ושומרי ראשו ניסו להרגיע את המפריע, אדם נחפז קדימה וירה בו בחזהו בעזרת רובה קצר קנה. שני אנשים אחרים עלו לבמה וירו באקדחים, פגעו בו שש עשרה פעמים. צופים נזעמים תפסו והכו אחד מהרוצחים בעוד האחרים נסים מהאולם. מלקולם אקס הוכרז כמת ב-15:30 בצהרים, מעט אחרי שהגיע לבית החולים הפרסבטריאני של קולומביה.
תלמדג' הייר (Talmadge Hayer), חבר ב"אומת האסלאם" שנודע גם כתומאס הייגן, נעצר בזירת הפשע. עדי ראייה זיהו שני חשודים נוספים, נורמן 3X באטלר ותומאס 15X ג'ונסון, גם הם חברי "האומה". כל השלושה הואשמו ברצח. בתחילה הכחיש הייר את מעורבותו, אולם במהלך המשפט הודה שירה במלקולם אקס. הוא העיד שבטלר וג'ונסון לא היו נוכחים ולא היו מעורבים ברצח, אבל סירב לנקוב בשמותיהם של האנשים שלקחו איתו חלק בירי. כל שלושת האנשים הורשעו. בטלר, שידוע כיום כמוחמד עבדול עזיז, שוחרר על-תנאי ב-1985. הוא נהפך לראש מסגד הארלם של "אומת האסלאם" ב-1998. הוא המשיך לטעון לחפותו. ג'ונסון, שידוע גם כחליל אסלאם, שוחרר מכלאו ב-1987 ונפטר בשנת 2009. במהלך שהותו בכלא, עזב את אומת האסלאם והמיר את דתו לאסלאם סוני. גם הוא טען לחפותו. הייר, שידוע כיום כמוג'היד חלים, שוחרר על תנאי ב-2010.
בנובמבר 2021 הודיעו עורכי הדין של עזיז וג'ונסון והתובע במחוז מנהטן שיבוטלו האישומים נגד השניים, לאחר שהתגלה בחקירה שה-FBI מנע הצגת עדויות לחפותם בזמן המשפט.
ההלוויה
מספר האבלים שבאו לאולם הקבורה של הארלם (Harlem's Unity Funeral Home) מ-23 בפברואר ועד 26 בפברואר נאמד בין 14,000 ל-30,000. ההלוויה נערכה ב-27 בפברואר בכנסיית האמונה Church of God in Christ בהארלם. הכנסייה הייתה מלאה עד אפס מקום ב-1,000 אנשים. רמקולים הושמו מחוץ לכנסייה על-מנת שהקהל שזרם למקום יוכל להאזין, וצוות תחנת טלוויזיה מקומית שידר את ההלוויה בשידור חי. בין מנהיגי זכויות האזרח שנכחו היו ג'ון לואיס, בייארד רסטין, ג'יימס פורמן, ג'יימס פרמר, ג'סי גריי ואנדרו יאנג. השחקן והאקטיביסט אוסי דייוויס נשא הספד ותיאר את מלקולם אקס כ"הנסיך השחור הזוהר שלנו." מלקולם אקס נקבר בבית הקברות פרנקליף בהרטסדייל ניו יורק. באתר הקבורה אחרי הטקס, לקחו חבריו אתים מידיהם של החופרים והשלימו את הקבורה בעצמם. השחקנית והאקטיביסטית רובי די (רעייתו של אוסי דייוויס) וחואניה פואטייה (אשתו של סידני פואטייה) הקימו את "ועדת הנשים הדואגות" (Committee of Concerned Mothers) כדי לגייס כסף לבנות בית ולשלם את הוצאות הלימודים של משפחתו של מלקולם אקס.
התגובות לרצח
התגובות לרציחתו של מלקולם אקס היו מגוונות. ד"ר מרטין לותר קינג שלח מברק לבטי שאבאז, בו הביע את צערו לגבי "הרצח המזעזע והטרגי של בעלך."
אלייז'ה מוחמד אמר בוועידה השנתית של Saviours' Day (יום הגאולה) ב-26 בפברואר, "מלקולם אקס קיבל מה שהוא הטיף לו." "לא רצינו לרצוח את מלקולם ולא ניסו להרוג אותו", אמר מוחמד "אנחנו יודעים שאידאולוגיה בורה וטיפשית כמו שלו הביאה עליו את סופו." בניו יורק טיימס נכתב שמלקולם אקס היה "אדם מיוחד ומעוות" ש"השתמש בכישרונות רבים למטרות רעות" ושחייו "בוזבזו באופן מוזר ומעורר רחמים." בניו יורק פוסט נכתב "אפילו מבקריו הקשים ביותר הבחינו בשכלו הרב – לעיתים מופרע, בלתי צפוי ומשונה, אולם אף-על-פי-כן טמן בחובו הבטחה שנותרה כעת בלתי ממומשת." העיתונות העולמית, במיוחד האפריקאית, הייתה אוהדת. בעיתון Daily Times of Nigeria נכתב ש"למלקולם אקס שמור מקום בארמון של קדושים." בעיתון Ghanaian Times השוו אותו לג'ון בראון ולפטריס לומומבה בין "אפריקאים ואמריקאים שחייהם קופדו בשם החופש." בעיתון Guangming Daily, שיוצא לאור בבייג'ינג, הצהירו ש"מלקולם נרצח מפני שהוא נאבק עבור חופש ושוויון זכויות", בעוד שבקובה תיאר העיתון El Mundo את הרצח כ"עוד פשע גזעני שיש לשרשו על ידי מאבק נגד אפליה."