cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקת האוס
האוס הוא שם כללי למוזיקת ריקודים אלקטרונית בעלת מקצב 4/4 בטמפו שבין 120–130 פעימות לדקה. ההאוס התחיל כסגנון קטן מאוד בארצות הברית וגדל לממדים אסטרונומיים וכיום המונח "האוס" מאגד תחתיו אין ספור סגנונות וגוונים. ההאוס כיום פופולרי מאוד ויש לו הדים בסגנונות מוזיקה שונים.
תחילתו של ההאוס
ההאוס נולד ברחבות הריקודים של ניו יורק, שיקגו ולונדון בשנות השמונים, בתקופה בה כלי הנגינה האלקטרוניים השתכללו (לדוגמה, המצאת ה-MIDI) ובארצות הברית נוצר ביקוש למוזיקת ריקודים חדשה. לאחר שהדיסקו נושל על ידי גל הרוק הכבד של תחילת שנות השמונים, החלו להתפתח סצנות שונות של מוזיקה אלקטרונית חדשה בערים שונות בארצות הברית. בעוד שבדטרויט ניכרה בעיקר השפעה של אלקטרו בסצנה של מה שנקרא לאחר מכן טכנו, בניו יורק ובשיקגו נוצרו סצנות של סינתפופ, אלקטרו-פאנק, איטלו דיסקו (הגרסה האלקטרונית והאירופית של הדיסקו), והתחילו ליצור בהשפעתם מוזיקה אלקטרונית פחות מתוכנתת ו"רובוטית" ויותר אנושית ועליזה.
ההאוס של שיקגו
השם "האוס" נטבע בשיקגו על שם מועדון ה-Warehouse בו לראשונה החל חלוץ הז'אנר, פרנקי נאקלס (Frankie Knuckles), בשימוש בתמהיל בין סגנון הסינתפופ האירופי והדיסקו. לאחר זמן מה החלו נפוצים קטעים מוזיקליים שהושפעו מתמהיל זה והם למעשה קטעי ההאוס הראשונים. הקטע "Your Love" של פרנקי נאקלס נחשב בעיני רבים ללהיט ההאוס הראשון (על אף שאחרים מחשיבים את "I Feel Love" של דונה סאמר בהפקת ג'ורג'ו מורודר ללהיט ההאוס הראשון). עד לאמצע שנות השמונים היה ההאוס למוזיקת הריקודים העיקרית של שיקגו ומועדוני האוס רבים נפתחו, כמו גם תחנות רדיו שהוקדשו להאוס. ההאוס מורכב בדרך כלל מסינקופות דומות בעלי מלודיות שונות.
בין המפיקים והדי-ג'יים החשובים מהסצנה של שיקגו נמנים Ron Hardy, Marshal Jefferson, Larry Heard, Farley Jackmaster Funk ו-(Cajmere (Green Velvet.
ההאוס של ניו יורק (גאראז')
סצנת ההאוס של ניו יורק היא המשך ישיר של סצנת הדיסקו בה ולכן, לפחות לגבי התקופה בה התגבש הסגנון, אי אפשר להפריד לחלוטין בין דיסקו והאוס. המונח גאראז' מציין את מגוון הסגנונות שנוגנו ב-"Paradise Garage" - המועדון הניו יורקי האגדי בו התבסס הסגנון. ההאוס שהתגבש בסצנה זו הוא יותר אקוסטי ויותר קרוב לדיסקו ולמוזיקת נשמה, ומאוחר יותר הושפע גם ממוזיקה לטינית ובעיקר מהסמבה (למשל ביצירותיהם של Masters at Work, Kerry Chandler ועוד).
הגאראז' היה הטריגר העיקרי להתפתחות ההאוס בבריטניה מסוף שנות ה-80 והפיכתה למעוז של האוס, שם זכה להצלחה הגדולה ביותר שלו. בבריטניה התפתחו סגנונות האוס רבים אך הסגנון הבריטי שהכי מזוהה בהווה עם ההאוס בבריטניה הוא ה- 2Step Garage (או UKG UK Garage), שעיקרו שימוש בסימפולי תופים מקוטעים ובמקצב מתוחכם. הסגנון התחיל כסגנון האוס וכיום עיקר ההתפתחות שלו היא לכיוון ראפ והיפ-הופ.
נקודות מפנה בהיסטוריית ההאוס
בשנת 1987 הגיע הלהיט "Jack Your Body" של סטיב 'סילק' הארלי למקום הראשון בבריטניה ובכך היה להצלחה המסחרית הראשונה של קטע האוס.
בשנת 1988 הוציאו ה-Jungle Brothers, מהרכבי ההיפ-הופ החשובים והגדולים, את הסינגל "I'll House You", קטע אשר שילב ראפ על מקצב האוס (בהפקת הדי-ג'יי Todd Terry). הקטע היה הראשון לחבר בין שני הסגנונות, אשר עד אז לא היה קשר ביניהם משום שהאוס נחשב למוזיקה "עליזה". הסינגל היה ללהיט גדול ובכך קידם את סגנון הפיוז'ן היפ-האוס, והיווה תקדים ליצירת שילובים נוספים מסוג זה.
שנות התשעים הייתה תור הזהב של ההאוס, הדאנס, ושל הטכנו ובשנים אלה ההאוס היה בשיא הפופולריות שלו. בין הלהיטים הגדולים של התקופה: בסוף שנות התשעים חלה עליה מטאורית בפופולריות ההאוס באירופה, בעיקר סביב היורופופ ותרבות המועדונים של איביזה. בנוסף בתקופה זו קמו להקות מהפכניות כגון דאפט פאנק, שהוציאה את האלבום Homework ובכך יצרה את סגנון ההאוס הצרפתי המאופיין בלופים פאנקיים, ושינתה את סצנת ההאוס. להקה חשובה נוספת שקמה בסוף שנות התשעים היא Basement Jaxx שיצרה האוס בסגנון ייחודי ואקלקטי במיוחד.
הרי הרוקי
הרי הרוקי הם רכס הרים המתרומם בחלקה המערבי של יבשת אמריקה הצפונית בתחומיהן של קנדה וארצות הברית.
האינדיאנים כינו את ההרים "אסין - וטי" (גבעות של סלעים) בשל הפסגות החשופות והמחודדות שלהם ומכאן נובע שמם. אורך רצועת ההרים הוא 4,800 ק"מ (מתוכם 1,500 בקנדה) ורוחבה מגיע לכ-550 ק"מ, תחילת הרצועה בצפון מחוז קולומביה הבריטית שבקנדה, וסופה בדרום מערב ארצות הברית, בתחום מדינת ניו מקסיקו.
נהוג לחלק את שרשרת ההרים לזו הנמצאת בשטח ארצות הברית, הרי הרוקי האמריקאיים, ולזו הנמצאת בשטח קנדה, הרי הרוקי הקנדיים. הנקודה הגבוהה ביותר בהרי הרוקי האמריקאיים היא הר אלברט שבקולורדו המתנשא לגובה של 4,401 מטרים, והנקודה הגבוהה ביותר בחלק הקנדי נמצאת בהר רובסון שגובהו 3,954 מטרים.
רכס הרי הרוקי נוצר כתוצאה מחדירת הלוח הפסיפי אל מתחת ללוח הצפון-אמריקאי. חדירה כזו גורמת ליצירת רכסי הרים, הרי געש, ורעידות אדמה.
בין הרי הרוקי המערביים שבקנדה ולרכס לואיס (Lewis Range) שבמונטנה ישנו שבר גאולוגי באורך של כ-1,300 ק"מ הדומה לשבר הסורי-אפריקני, אך גבוה הרבה יותר.
תיירות
הרי הרוקי מהווים מקור משיכה לתיירים ומבקרים רבים מרחבי העולם. המבקרים מגיעים לאזור במשך כל השנה - בקיץ לשמורות הטבע בהן ניתן לטייל, לעשות קמפינג ולעסוק בפעילויות ספורט, ובחורף אל מבחר אתרי הסקי בעלי השם העולמי שמציעים ההרים ואל מקומות הבילוי הרבים בהרים עצמם.
ישנו שביל שהולך בצמוד להרי הרוקי ממקסיקו לקנדה שנקרא Continental Divide Trail, ובגבול הצפוני מתחבר ל-Great Divide Trail שממשיך עם הרכס בחלקו הקנדי.
שמורות טבע בהרי הרוקי:
אלברטו גאלאטאו
במדי ארגנטינה גאלאטאו שיחק וכבש פעם אחת, בשמינית גמר מונדיאל 1934 בהפסד 3–2 לשוודיה.
בנג'מין פפק
בנג'מין ג'יימס פפק (באנגלית: Benjamin James Papac; נולד ב-6 ביולי 1993) הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו בתור מקס מילר בסדרה "אקדמיית החממה" (2017–2020) בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס", שמבוססת על הדרמה הישראלית המצליחה "החממה" שנוצרה ונכתבה על ידי גיורא חמיצר.
ביוגרפיה
פפק נולד בסימי ואלי, קליפורניה, אך גדל עם אחותו בג'ורג'יה. הוא קיבל חינוך ביתי ומאוחר יותר סיים את בית הספר התיכון בגיל 16. בגיל 20 הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתקשורת המונים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
קריירה
בשנת 2010, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט הקצר "Picture Day".
בשנת 2014, שיחק בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
בשנת 2015, שיחק בתפקידי משנה בסרטי הקולנוע "מתוייגת", "ארבעת המופלאים" ו"צמרמורת".
פפק הופיע בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "'באטל קריק" ו-NCIS: ניו אורלינס", ובחמישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "אדמת הפקר".
מ-2017 עד 2020 גילם את התפקיד של מקס מילר בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית החממה".
בשנת 2019, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון "הארי פוטר והילד המקולל" בתור אלבוס פוטר בסן פרנסיסקו.
טל גלעד
טל גלעד (נולד ב-9 בספטמבר 1960) הוא תסריטאי, מרצה, עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
בנו של מיכאל גולדמן-גלעד, ניצול שואה אשר סיפורו האישי היווה השראה לסרט המכה ה-81. למד בבית הספר היסודי "הס" בחולון ואחר-כך בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה-ילין, במגמת התיאטרון. אחרי השירות הצבאי עבד במשך שנים אחדות כקופירייטר, למד תכנות מחשבים ועבד כמפעיל מחשב. במקביל כתב טור אישי ובמדור הסאטירי "צו השעה" יחד עם יוסף ג'קסון ותמי טוראל במגזין "לאשה".
ב-1991 החל לכתוב לטלוויזיה, תחילה בתוכניות ילדים ובתוכנית הבידור "מוצ"ש" בערוץ הראשון. ב-1995 הצטרף לצוות הקבוע של כותבי תוכנית הסאטירה "החרצופים", עם אפרים סידון, עופר קניספל, חגי לפיד ואבי כהן. בחרצופים כתב בכל עונות התוכנית, עד ירידתה מהמסך בשנת 2000.
במהלך השנים כתב בקביעות גם לתוכנית הבידור "זהו זה!", לתוכניות של אלי יצפאן, אדיר מילר, ולעוד תוכניות בידור וסאטירה. כמו כן כתב לתוכניות ילדים רבות ולמופעי במה של טוביה צפיר, חנה לסלאו, צביקה הדר, יצפאן וסוויסה, ננסי ברנדס, בנות פסיה ושלישיית "מה קשור".
כתב את הצגת הילדים "צי-פי, חברה מכוכב אחר" עם ציפי שביט ואת ספר הילדים "ג'ק במסע המרתק" (בהוצאת כתר), שזכה לפופולריות רבה בקרב ילדים ואף הומלץ במצעד הספרים של שנת תשס"ה. בשנת 2004 ערך והשתתף בכתיבת ספרו של יחיאל ספרא "טריוויה עד הבית".
מאיר בן מיכאל
מאיר בן מיכאל  (נולד ב-19 במאי 1967) הוא גיטריסט ונגן ג'אז ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1995 יצא אלבומו של בן-מיכאל, Relief. באותה שנה חזר לישראל. בשנת 1997 השתתף בפסטיבל הגיטרה הבינלאומי והגיש מחווה מוזיקלית לג'ורג' בנסון ששודרה בטלוויזיה. בשנת 1998 יזם פרויקט בשם "פיוטי בופ", בו שילב בין פיוטים מרוקאיים ובי-בופ, אשר הוצג בפסטיבל "ג'אז בים האדום". בשנת 2001 השתתף שוב בפסטיבל הגיטרה הבינלאומי המופע משותף עם באלדי אולייר.
בשנת 2006, השתתף במופע של מזי כהן מבצעת ג'אז. ב-2016 הקליט עם כהן גרסה חדשה לשיר "נפגשנו" של קלפטר.
בשנים 2010 עד 2013 הופיע עם יצחק קלפטר וגם הקליט גרסאות חדשות לשיריו, ביניהן לשיר "דמיון חופשי".
בשנת 2017, הלחין את השיר אהבה למילים שכתב צחי איטח, לוחם בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי שנפל במוצב הבופור בשנת 2000.
Sonic Forces
Sonic Forces (ביפנית: ソニックフォース, Sonikku Fōsu; בתרגום חופשי: כוחות סוניק) הוא משחק פלטפורמה תלת-ממדי המהווה חלק מזיכיון משחקי הווידאו "סוניק הקיפוד" של חברת סגה. המשחק יצא לאור ב-7 בנובמבר 2017 לפלייסטיישן 4, Xbox One, נינטנדו סוויץ' ו-Microsoft Windows, וחודשיים אחרי יציאת המשחק Sonic Mania. המשחק משתמש בגרסה מעודכנת של מנוע המשחק Hedgehog Engine, אשר אחראי על הרינדור הגרפי של המשחק. תחילת הפיתוח של המשחק החלה בשנת 2013, והמשחק הוכרז לראשונה בשנת 2016, כאשר נחגגו 25 שנים לסדרת המשחקים.
עלילה
המשחק עוקב אחרי סוניק הקיפוד וחבריו, אשר מנסים להחזיר את העולם שלהם מידיו של דוקטור אגמן, אשר הצליח לכבוש את רובו בעזרת צבא הרובוטים שלו. במלחמה נגד אגמן והרובוטים מופיעים שאדו הקיפוד, סוניק המתכתי, כאוס, זאבוק ואויב חדש בשם אינפיניט ותוקפים את סוניק בזמן שהוא מנסה לתקוף את אגמן. אחרי שהחמישה תוקפים את סוניק הם לוקחים אותו לתא הכלא של אגמן. כאשר סוניק נמצא בכלא, חברי המחתרת (נאקלס, איימי, סילבר, אספיו, רוז', צ'רמי ווקטור), יחד עם דמות חדשה שהשחקן יוצר, משתפים פעולה כדי למצוא ולהציל את סוניק. באותו זמן מגיע סוניק הקלאסי (לאחר אירועי Sonic Mania) ומשתף פעולה עם טיילס ויחד הם מגלים שסוניק חי ונלחמים נגד אגמן. באותו זמן חברי המחתרת מגיעים אל סוניק ומשחררים אותו, אך זאבוק מגיע כדי לחסל אותו. סוניק מביס את זאבוק ומגלה שהוא, כאוס, שאדו וסוניק המתכתי היו שיבוטים; בעקבות כך, סוניק יוצא לחפש את שאדו המזויף שמנסה לתקוף אותו, אך זמן קצר לאחר מכן מגיע שאדו האמיתי, מביס את השיבוט, ומסביר לסוניק שאינפיניט מייצר שיבוטים שנראים בדיוק כמו המקור. לקראת סוף המשחק, המחתרת ושאר האנשים מגיעים לבסיס של אגמן. סוניק והדמות החדשה נלחמים ומביסים את אינפיניט. בשלב הסופי, סוניק הקלאסי, סוניק המודרני והדמות החדשה נלחמים נגד רובוט ביצת המוות. לאחר שהם מביסים את רובוט ביצת המוות, סוניק הקלאסי חוזר לזמן שלו.
משחקיות
בדומה למשחק Sonic Generations, גם במשחק זה ניתן לשחק בשתי דרכים: סוניק הקלאסי, המביא עמו סגנון של שלבים המאופיינים בדרך כלל בפלטפורמה ובדו מימד, ובסוניק המודרני, אשר מאופיין בעיקר בריצה בקצב מהיר במרחב תלת־ממדי ובדו ממדי לסירוגין. בנוסף, ישנו סגנון משחק חדש: השחקן יכול ליצור דמות משלו אשר תיכלל במשחק ותהיה כחלק מהסיפור; לדמות תהיה גאדג'טים למיניהם אשר בעזרתם השחקן יוכל לעבור את השלבים.
ביקורות
המשחק קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים אשר שיבחו את הוויזואליות, צורת הגשת המשחק ומערכת יצירת הדמות של השחקן, אך התלוננו על עיצוב השלבים, בעיות טכניות וחוסר שאפתנות.
מינקווירס ואקרהוס
איי מינקווירס ואקרהאוס (באנגלית: Minquiers and Ecréhous, בצרפתית: Les Minquiers ו-Les Écréhous) הם שתי קבוצות איים המהווים חלק מהבייליוויק של ג'רזי באיי התעלה. מרבית האיים אינם מיושבים, וכוללים רק בקתות דייגים. איים רבים מכוסים מים בעת הגאות.
איי מינקווירס
איי מינקווירס ממוקמים 15 ק"מ דרומית לאי ג'רזי. האיים מהווים חלק מהמחוז הקהלתי גרוויל.
האיים כוללים את:
איי אקרהאוס
איי אקרהאוס ממוקמים 9 ק"מ צפונית מזרחית לאי ג'רזי וכ-12 ק"מ מחופי צרפת. האיים מהווים חלק מהמחוז הקהילתי סנט מרטין.
העיקריים שבאיים הם:
מקור שם האיים בנורדית עתיקה. הסיומת "הו" המצוייה בשמות איים רבים מאיי התעלה מקורה במילה הנורדית הולם שמשמעה "אי". ראשית השם מקורו, ככל הנראה במילה הנורדית "סקר" שמשמעותה "שונית".
היסטוריה
האיונים, בדומה ליתר איי התעלה סופחו על ידי דוכסות נורמנדי בשנת 933. עם כיבוש אנגליה על ידי ויליאם הכובש בשנת 1066 נותרו האיים חלק מהדוכסות עד כיבוש נורמנדי בשנת 1204 על ידי מלך צרפת פיליפ אוגוסט, כאשר האיים נותרו חלק מאנגליה. בשנת 1259 המלך הנרי השלישי השיב את האיים למלך צרפת ואילו המלך אדוארד השלישי בעת חוזה ברטיני משנת 1360 ויתר על דרישתו לשלטון בצרפת אולם שמר על טענתו לריבונותו על האיים.
לכל אורך ההיסטוריה שימשו האיים בעיקר מבריחים שהבריחו סחורות בין אנגליה לצרפת.
בשנת 1950 הסכימו הממלכה המאוחדת וצרפת לפנות לבית הדין הבינלאומי לצדק על מנת שיכריע בסכסוך על הריבונות באיים. בית המשפט החליט בפסק דין מה-17 בנובמבר 1953 כי האיים שייכים לג'רסי ולא לצרפת.
איי אקראהוס
האיים אינם מיושבים דרך קבע, ומתגוררים בהם נופשים ודייגים בעונת הקיץ. בעבר התגוררו ביישוב תושבים דרך קבע - כפי שניתן ללמוד משרידי כנסייה או מנזר שנמצאו על האי לה מייטרה, אולם לא ידוע מתי נבנו מבנים אלה ומדוע עזבו התושבים.
בשנת 1993 ושוב בשנת 1994 פלשו מספר אזרחים צרפתים לאי והניפו את דגלי נורמנדי, במחאה על היות האיים שטח בריטי, ושוטרים שנשלחו מג'רסי הניסו את הפולשים והניפו את דגל היוניון ג'ק.
איי מינקווירס
האיים מוזכרים בספרו של ויקטור הוגו "תשעים ושלוש" הדן במהפכה הצרפתית. הוגו דן בסגנות של הקרבה לאיים, וכי האיים היוו מקור לריב בין "שתי הגברות הזקנות" - הן צרפת ובריטניה. האיים אף מוזכרים בספרו של המונד אינס - "מארי דייר הטרופה" (Wreck Of The Mary Deare). האיים אינם מיושבים, למעט מספר מועט של דייגים השוהים באיים בעונת הדיג (בחודשי הקיץ). בשנת 1998 "פלשו" מספר צרפתים לאי בשם "מלך פטגוניה" במחאה על הכיבוש הבריטי של איי פוקלנד. כבר למחרת היום שבו האיים לשליטת בריטניה והונף עליהם היוניון ג'ק (אף שהאי אינו שטח של בריטניה).
טרופותי הבת (סרט)
טרופותי הבת (באנגלית: The Gruffalo's Child) הוא סרט קצר בהנפשה ממוחשבת בריטי-גרמני לילדים, שמבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר. זהו סרט המשך לסרט "טרופותי". הסרט הופץ לראשונה ב-25 בדצמבר 2011, ונוצר על ידי מקס לאנג.
בישראל הסרט שודר בערוץ לוגי בדיבוב לעברית בשנת 2012.
תקציר העלילה
בת האם של הסנאי משיגה את אחיה. אח סנאי שואל, "של מי עקבות האלה?". האחות אומרת לו שזה טרופותי. האח אומר לאמו שטרופותי היה שם. עם זאת, אמא סנאי אינה מאמינה להם. היא מספרת לילדים סיפור על ביתה של טרופותי, אשר יוצאת ליער בחיפוש אחר העכבר הגדול והנורא שכולם חוששים מפניו.
מדרשת שדה בוקר
מדרשת שדה בוקר בנגב בע"מ, היא חברה לתועלת הציבור ממשלתית, המפעילה אשכול של מוסדות חינוך, תיירות ומחקר העוסקים בחינוך למנהיגות, הכרת הארץ ושמירת הסביבה. המוסדות עוסקים בהוראה בחינוך הפורמלי והבלתי פורמלי, בהדרכת טיולים וסיורים בנגב, במחקר בשדה ובכנסים וימי עיון בנושאים הקשורים לנגב, למדבר ולסביבה. המדרשה מהווה מוקד חינוכי ותיירותי של ידע, פעילויות תרבות, לימוד וחוויה לציבור הרחב, לאנשי הסביבה ולאלפי אנשי חינוך, תלמידים ותיירים מרחבי הארץ.
מבנה המדרשה
מוסדות חינוך, המהווים את המערך החינוכי של החברה, כוללים את: בית הספר התיכון לחינוך סביבתי הכולל בתוכו פנימייה איכותית, מרכז למנהיגות צעירה הכולל מכינה קדם צבאית, הקולטת חניכים מכל רחבי הארץ ותוכנית 'קו הזינוק', הקולטת חניכים מרחבי הנגב, בית ספר שדה הכולל הדרכה, אירוח וכנסים, וספרייה אזורית. לצד מוסדות החינוך קיימות יחידות מנהליות הנותנות שירותים ליחידות החינוך ולמערך התיירותי.
היסטוריה
ראשיתה של המדרשה בתוכנית של דוד בן-גוריון להקים מרכז חינוכי במדבר. עוזריו של בן-גוריון אספו לצורך כך כספים ובשנת 1960 נסלל כביש גישה לקראת תחילת עבודות ההקמה, כאשר בראשית הדרך הוקם באזור בסיס גדנ"ע ב-1962. טדי קולק, אז מנכ"ל משרד ראש הממשלה, מסר בין 2000 ל-3000 דונם ל"קרן הנגב", קרן אנשי מפא"י של מקורבי בן-גוריון, לצורך הקמת הפרויקט. בשנת 1962 החלה בניית המבנים הראשונים במקום, ובנובמבר 1962 נפתח בית ספר שדה שדה בוקר, והונחה אבן הפינה למדרשה, לפי חזונו של ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון:
התיכון לחינוך סביבתי
בשנת 1965 הוקם במדרשה בית ספר תיכון שנקרא "תיכון הר הנגב", אשר לימים נהפך ל"בית הספר התיכון לחינוך סביבתי". נכון לשנת תשע״ח מתחנכים בבית הספר למעלה מ-400 תלמידים בארבע שכבות, מכיתה ט' ועד יב. לבית הספר מגיעים תלמידים מכל רחבי הארץ המתגוררים במסגרת הפנימייה (פנימיסטים). כמו כן, בבית הספר מתחנכים גם ילדים הגרים ברחבי המועצה האזורית רמת נגב בכלל והמדרשה בפרט. כשני שלישים מהתלמידים נמצאים במסגרת הפנימייה.
התיכון שם דגש על החינוך הסביבתי (Environmental education), שבא לידי ביטוי בהוראה של מגוון שיעורים מחוץ לכיתות. תלמידי בית הספר יוצאים ל-11 סדנאות שטח בנות ארבעה עד חמישה ימים במהלך ארבע שנות הלימוד, להם קודמת הכנה אינטנסיבית על ידי מורים מתוך בית הספר, מרצים מהאוניברסיטה ומומחים בתחומים אלו. הסדנאות מתפרסות על כל הארץ, במהלך פעילותן נלמדת התמצאות בתוואי השטח כשהציוד העיקרי מונח על כתפי התלמידים.
תלמידי כיתות ט' ו-י' לומדים אחת לשבועיים שש שעות "הכרת הסביבה". תלמידי כיתות י', עוסקים בפרויקט חרותות הסלע העתיקות שנמצאות במרחב. תוכנית לימודים זו נכתבה ומונחית על ידי צוות מורי בית הספר. במסגרת שיתופי הפעולה בין המכון לחקר המדבר לתיכון עשרה דוקטורנטים מן המכון מנחים את התלמידים בעבודות הגמר ובעבודות האקוטופ והביוטופ.
במהלך החופשות מהלימודים מתקיים בתיכון חוג המשוטטים, המאפשר לנערים ולנערות היכרות מעמיקה יותר של אזורים שלא מטיילים בהם במהלך השנה. המשוטטים היא קבוצת מטיילים רב שכבתית קבועה בדרך כלל שמטיילת במערך ניהול עצמי. פרויקט נוסף שתלמידי בית הספר מובילים הוא השבוע הירוק. בשבוע זה עוסקים בנושאים סביבתיים מנקודות מבט שונות ומגוונות ונערך סימפוזיון סביבתי תחת הכותרת "חברה, כלכלה וסביבה בראי מפעל ים המלח"; מרתון סרטי סביבה; טיול; עבודה עם הרשות ויום נראות. בתום יום הלימודים הפורמליים מתחילה הפעילות שבאחריות הפנימייה, הכוללת עשייה של הוועדות השכבתיות, הוועדות הבית ספריות, תרומה לקהילה והתנדבות, חוגים ופעילות שכבתית.
גלריה - סדנאות שטח:
מרכז גל למנהיגות
מרכז גל למנהיגות (מג"ל), ע"ש מיכאל גל, הוקם בשנת 2007 במטרה לפתח ולטפח מנהיגות צעירה בנגב ולקדם קיומה של חברת מופת. המרכז, שאיחד תחתיו תוכניות מנהיגות קיימות, מחנך את חניכיו למעורבות חברתית ולהגשמה בנגב ובכל שדרות החברה הישראלית. במג"ל פועלות שתי מסגרות המבקשות להגשים את מטרותיו: "מכינת הנגב" ו"מג"ל-קו הזינוק".
מכינת הנגב - המכינה הוקמה בשנת 2002 כמכינה קדם צבאית ציונית למנהיגות חברתית ע"ש אלחנן ישי. נכון לשנת 2017, המכינה מונה כ-67 חניכים המגיעים אליה מכל קצוות הארץ. המכינה היא מיסודה ובתמיכתה של מדרשת שדה בוקר בנגב ומופעלת תוך שיתופי פעולה עם המועצה האזורית רמת הנגב, המכון למורשת בן-גוריון ותנועת אור. בשנת 2017 מכינת המדרשה פתחה שלוחה נוספת בקיבוץ חולית המכילה 21 חניכים, ואשר פועלת במקביל לשלוחה המרכזית במדרשה.
מכינת הנגב פועלת במרחב הנגב וחניכיה מתנדבים במקומות שונים וייחודיים. מקומות ההתנדבות מתפרסים בכל מרחב הנגב כגון באר שבע, ניצנה, ירוחם, מצפה רמון, רמת הנגב ומדרשת בן-גוריון.
גלריה - פעילות המכינה:
בית ספר שדה
בית ספר שדה שדה-בוקר הוא המוסד החינוכי הראשון שהוקם במדרשת שדה בוקר. בית הספר, שהוקם ב-1962 על ידי יהושע כהן ומנהלו הראשון היה מיכאל גל, הוא השני במניין בתי הספר שדה בארץ. מתוקף היותו תחת מדרשת שדה-בוקר, בית הספר אינו משויך לחברת להגנת הטבע. המבנה שלו צופה אל ערוצו המתפתל של נחל צין ובקעת צין. לידו נמצא הגן הלאומי קבר בן-גוריון.
מחלקת האירוח של בית ספר שדה מסוגלת להלין עד כ-330 אורחים בין מתחמי האירוח השונים: בית הארחה "המבורג" ובמתחמי האכסניה ה"מרובעים" וה"משושים".
מרכז ההדרכה פועל לכל אורך השנה בהדרכת קבוצות ולימודי שדה לנושאים הקשורים לנגב ולמדבר. תחומי פעילותו הם: התפתחות הנוף האנושי בנגב, ציונות, התיישבות, אקולוגיה, סביבה וטיילות. מטרתו של בית ספר השדה הוא קירוב ילדים, בני נוער והציבור הרחב לערכים אלו באמצעות חשיפתם לשטח והמדבר באופן בלתי אמצעי. בית ספר שדה מדריך טיולי משפחות וטיולים 'נודדים'. כמו כן, מתקיימים סמינרים לימודיים בנושאי סביבה ומדבר, טיולים שנתיים, הרצאות, פעילויות ערב ועוד. צוות ההדרכה מורכב ממורי דרך, מתנדבי שנת שירות, מורות חיילות, מדריכים בוגרים ומדריכים מומחים לתחומם.
מרחבי הפעילות העיקריים של בית ספר שדה: גלריה - הדרכה בבית ספר שדה:
ספרייה אזורית ומרכז תרבות
ספריית מדרשת שדה בוקר הייתה הספרייה הציבורית הראשית והמרכזית במועצה האזורית רמת הנגב. הכילה אוספים ייחודיים בארץ בתחומי מדעי הסביבה, גאולוגיה, חינוך סביבתי, ואיכות הסביבה ושימשה גם כמרכז תרבות של המדרשה. הספרייה נסגרה בינואר 2023.
מוקדי משיכה
מדרשת שדה בוקר מפעילה לרשות הקהל גם מספר אטרקציות:
פעילויות תרבות
מוסדות המדרשה מפעילים מגוון רחב מאוד של פעילויות ומופעי תרבות, כגון:
גלריה - עדלאידע סביבתית:
קרב קולם
רקע כללי
בעקבות הניצחון הצרפתי בדרזדן, ונדאם רדף אחרי בעלות הברית הנסוגות. נפוליאון שלח את המרשלים לורנט דה גביו סן-סיר ואוגוסט דה מרמון לתמוך בקורפוס של ונדאם. ונדאם התקדם בראש, בעוד שהקורפוסים של סן-סיר ומרמון התקדמו בעקבותיו. ונדאם השיג את כוחותיו של אלכסנדר איבנוביץ' אוסטרמן-טולסטוי ליד העיירה קולם, שמונה קילומטרים צפונית-מערבית לאוסיג (אוסטי נד לבם, כיום בצ'כיה).
הקרב
ב-29 באוגוסט תקף ונדאם, עם 34,000 חיילים ו-84 תותחים לרשותו, יחידות רוסיות שיצרו משמר עורף לצבא הקואליציה הנסוג, בכוח של 14,700 איש, בפיקודו של הגנרל הרוסי אוסטרמן-טולסטוי. המצב היה מסוכן מאוד עבור בעלות הברית; אם ונדאם ינצח בקרב, הצרפתים יעברו את המעברים בהרים, וצבא הקואליציה הנסוג עלול להילכד על ידי נפוליאון. עם זאת, אוסטרמן-טולסטוי גייס את כל חייליו להגנה נוקשה, ועד מהרה נהדפו חייליו של ונדאם. מצבו של ונדאם השתנה למחרת. קורפוס פרוסי בפיקודו של פרידריך פון קלייסט תקף את המשמר האחורי של ונדאם. קלייסט קיבל אז עזרה מהתקפה משולבת של רוסיה ואוסטריה בחזיתו, בפיקודם של הגנרלים אוסטרמן-טולסטוי ופון קולורדו-מנספלד. בניסיון להדוף התקפות בו-זמנית על החלק הקדמי והאחורי שלו, ונדאם הורה לכוחותיו ליצור ריבועים. הכוחות הצרפתיים חסרי הניסיון לא הצליחו להדוף את בעלות הברית, ועד מהרה נסוגו משדה הקרב, עם אבדות כבדות, כולל ונדאם עצמו כשבוי מלחמה.
נפגעים
בקורפוס של ונדאם היו שני רגימנטים פולניים של אולאנים, חלק מדיוויזיות פרשים בפיקודו של הגנרל ז'אן קורבינאו. גדודים אלו שימשו את ונדאם כדי להתגונן מפני התקפות של פרשי האויב. גדוד אחד, בפיקודו של קולונל מקסימיליאן פרדרו (אחיו של המחזאי אלכסנדר פרדרו), הותקף לאחר שנסוג למעבר ההרים ונכנע. הגדוד השני של האולאנים, בפיקודו של הרוזן תומאש לוביאנסקי, נסוג בהצלחה.
לאחר מכן
בעוד שתבוסתו של המרשל מקדונלד בקצבך חפפה לניצחונו של נפוליאון בדרזדן, הצלחת הקואליציה בקולם שללה בסופו של דבר את ניצחונו, בהתחשב בכך שחייליו מעולם לא מחצו לחלוטין את האויב. לפיכך, על ידי ניצחון בקרב זה, הצליחו אוסטרמן-טולסטוי וחייליו לקנות זמן נחוץ עבור צבאות הקואליציה להתארגן מחדש לאחר קרב דרזדן עבור קרב ורטנבורג ולאחר מכן להתארגן לקרב לייפציג.
עלבונות
על פי אנקדוטה צרפתית, לאחר הקרב הובא ונדאם אל אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה והואשם בהיותו שודד ובוזז. הוא השיב, "אני לא גזלן ולא שודד, אבל בכל מקרה, בני דורי וההיסטוריה שלי לא יענישו אותי על שרצחתי את אבי". הצהרה זו רמזה ככל הנראה על האמונה הרווחת שאלכסנדר הראשון היה מעורב ברצח אביו, הקיסר פאבל הראשון.
שדה הקרב כיום
שדה הקרב בנוי ברובו. יש אנדרטה גדולה ובראשה אריה ליד מלון נפוליאון.
אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה
אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה (באיטלקית: Alicia di Borbone-Parma; 13 בנובמבר 1917 - 28 במרץ 2017), הייתה אשתו של אלפונסו, דוכס קלבריה, שהיה הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות בין השנים 1960–1964.
ביוגרפיה
אליצ'ה נולדה ב-13 בנובמבר 1917 בווינה, לאליא, דוכס פארמה ולמריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי. היא הייתה בת דודתם של בוריס השלישי, מלך בולגריה, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה ואנה, מלכת רומניה. ב-16 באפריל 1936 התחתנה אליצ'ה בווינה עם אלפונסו, דוכס קלבריה, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
יש הטוענים שאליצ'ה הייתה הטוענת לכתר הבריטי, משום שעל פי החוק האנגלי דודתה מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה לא יכלה להתחתן עם דודה פרנץ החמישי, דוכס מודנה, ובשל כך עבר סדר הירושה לאחותה מריה תרזה, נסיכת סבויה, שהיא אם קדמונית של אליצ'ה. אולם, כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
משפחתה
ב-16 באפריל 1936 התחתנה אליצ'ה עם אלפונסו, דוכס קלבריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
ריי פרנק
ביוגרפיה
פרנק הייתה בתם של שני מהגרים פולנים, ברנרד ולאה פרנק. פרנק תיארה מאוחר יותר את הוריה כ"יהודים אורתודוקסים ברוח ליברלית". אביה היה רוכל שסחר עם האינדיאנים, וייחס עצמו צאצא לגאון מווילנה, בן המאה ה-18. בנעוריה התגוררה במקומות שונים בקליפורניה ובנבדה, ובזכות השכלתה (העצמית, בעיקרה) הפכה מורה לכורים כאשר התגוררה עם משפחתה בעיירת הכורים רובי היל בנבדה.
אחרי שסיימה קורסים בפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, לימדה פרנק, שעיקר הכשרתה ביהדות הייתה עצמית, תנ"ך והיסטוריה יהודית בתלמוד תורה של בית הכנסת טמפל סיני באוקלנד. שם גם נגלה כישרונה כדרשנית, ושמה התפרסם בין הקהילות היהודיות בקליפורניה. במקביל, עבדה פרנק ככתבת עבור עיתונים אחדים בסן פרנסיסקו ובאוקלנד, וכתבה לעיתים קרובות בפרסומים יהודיים בארצות הברית.
כאשה היהודית הראשונה בארצות הברית שמסרה דרשה רשמית ביום כיפור, עוררה פרנק התרגשות ופתחה נתיבים חדשים לעתיד בפני נשים ביהדות. פרנק, שלפני תחילת פעילותה כדרשנית, כאשר הרעיון היה תאורטי בלבד, השתעשעה במחשבה להפוך רבנית, טענה בהתמדה כי אין לה שום עניין להפוך לרב, אך מעשיה עוררו בפעם הראשונה קבוצות ליברליות בקהילה היהודית בארצות הברית לשקול אפשרות סמיכת נשים לרבנות.
במהלך שנת 1890 נסעה פרנק ברחבי החוף המערבי, והעבירה הרצאות בסניפי בני ברית ובפני קבוצות וקהילות נשים, נשאה דרשות בבתי כנסת אורתודוקסיים וליברליים כאחד, והקריאה טקסטים מן המקורות. בדרשותיה העלתה שאלות רבות לגבי תפקידן של הנשים בקהילה היהודית, בהתאם לגישתה שדגלה באימהות כפסגת מאווייה של אישה, בהעמדת המשפחה בלב שאיפותיה ותוך התנגדות לשיווי זכויות לנשים. כמו כן הטיפה פרנק לאחדות בין הפלגים השונים ביהדות.
בשנת 1893 נערך בשיקגו הקונגרס של נשים יהודיות, שאורגן על ידי חנה גרינבאום סלומון (1858–1942). פרנק הייתה למנהיגה הרוחנית של האירוע ונשאה את ברכות הפתיחה והסגירה של הקונגרס.
בשנת 1898 נסעה פרנק לאירופה ובמהלך טיולה פגשה בסיימון ליטמן. השניים נישאו ב-14 באוגוסט 1901 ושבו לקליפורניה ב-1902, וסיימון החל ללמד שיווק באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי. נסיעתה לאירופה ונישואיה היו קיצה של הקריירה הציבורית של פרנק, שנעלמה כמעט לחלוטין מאז, לטובת חיי אשת פרופסור. ב-1908 הוצעה לסיימון משרה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, והזוג עקר לשם. פעילותה הציבורית של פרנק מכאן ועד מותה הייתה מזערית.
תרומתה לפמיניזם הדתי
תפקידן של נשים בחיי הדת היהודית במאה ה-19 בקהילה היהודית בארצות הברית הסתכם בהשתתפות מוגבלת במקהלות מעורבות. פריצת הדרך של פרנק, שניתן להסבירה גם בפיזורן ובארגונן הרופף של הקהילות היהודיות במערב ארצות הברית, עוררה תקווה בלב רבים לראות סמיכת אישה לרבנות.
כאשר למדה פרנק ב-1892 סמסטר אחד בהיברו יוניון קולג', מכללת היהדות הרפורמית בסינסינטי, עוררה נוכחותה התרגשות רבה, ומחשבה שמא ההגזמה העיתונאית על "הרבה היהודית הראשונה" עומדת להתממש. כך, 17 מתוך 26 הנשים שהשתתפו בסימפוזיון על מקום הנשים בבית הכנסת שאורגן בשנת 1897 על ידי הירש, אורתודוקסיות ורפורמיות, אמרו שישקלו בחיוב הסמכת נשים, כשהן שואבות עידוד מהדוגמה של פרנק.
רבנים ומנהיגים אחרים חלקו על דעה זו, וכפי שכתב זאת אחד מהם בעיתון סן פרנסיסקו פרוגרס: אחרים אף הרחיקו לכת בלעגם לעצם הרעיון:.
חיל הקשר (רוסיה)
חיל הקשר (ברוסית: Войска связи Российской Федерации) הוא חיל בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, אשר חייליו פועלים בכל אחת מזרועות הכוחות המזוינים צבא היבשה, הצי וכוחות האוויר והחלל. חיל הקשר נועד לפרוס מערכות תקשורת ולספק שליטה ובקרה בתקופת שלום ובעת מלחמה. כמו כן, הם מופקדים על משימות תפעול של מערכות הפעלה וציוד אוטומציה בנקודות בקרה.
היסטוריה
בהתפתחותה, התקשורת הצבאית עשתה דרך ארוכה ומורכבת מהאמצעים הקוליים והחזותיים הפשוטים ביותר להעברת אותות ופקודות שליטה ישירות לשדה הקרב למערכות אוטומטיות רב-ערוציות המוגברות בה, המסוגלות לספק תקשורת בקנה מידה עולמי, הן עם מטוסים נייחים וניידים. על היבשה, על מים, מתחת למים ובאוויר.
בשל היקף המרחב בשדב הקרב, בעיית התקשורת בצבא הקיסרי הרוסי במאה ה-19 זכתה לחשיבות רבה. בצבא הקיסרי הרוסי שימש לראשונה טלגרף חשמלי צבאי בשנת 1855 בתנאי הלוחמה בסבסטופול במהלך מלחמת קרים. עד 1855 כבר הוקמו ברוסיה מעל 5,000 ק"מ של קווי טלגרף קבועים.
בשנת 1864 הוקם מבצר הטלגרף הצבאי בסוויבורסק ובשנת 1865 גם בקרונשטאדט. בשנת 1867 הוקם גדוד קשר ראשון שהורכב מארבעה קצינים ו-40 חיילים, 8 מפעילי קוד מורס ו-35 פורסי חוטי תקשורת).
השימוש בטלגרף במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 הביא תועלות אדירות בפיקוד ובשליטה, והם הביאו לשימוש נרחב יותר בתקשורת הצבאית. הטלגרפים והטלפונים תפסו מקום בולט בפיקוד ובקרה, עם קווים ניידים שנפרסו בזירת המבצעים. בסוף המאה ה-19 הופעלו במרכז רוסיה - 17 קווים ובקווקז - שניים. בנוסף, הוקצו 55 צמתי תקשורת. באפריל 1905 שתי חטיבות לתפעול טלגרף אלחוטי.
בפברואר 1905 נשלחה קבוצת קצינים בוגרי בתי ספר צבאיים לתחנות הרכבת בכפר האדום, שם שכן המחסן הצבאי של מקלטי רדיו שנרכשו מחוץ לארץ, כדי ללמוד את חוויית הפיקוד והשליטה בתנאי לחימה. כבר במרץ 1905 נשלחו קצינים אלה לחזית המלחמה הרוסית-יפנית באותו אביב ונכללו בכוחות הצבא הסדיר. מאז שנת 1910 הופיעו צוותי תקשורת גם בגדודי החי"ר.
החיסרון העיקרי בהתפתחות התקשורת הצבאית היה היעדר גוף שלטוני מרכזי אחד. לא היה חיל קשר עצמאי. שירות התקשורת בחיילים הוקצה למחלקות הכלליות במטה. רק במאי 1917 נכלל תפקיד ראש התקשורת בכל המטות, ממפקדת המפקד העליון וכלה בגדודים עצמם. עם זאת, לא נפתרו הסוגיות של ארגון שירות קשר מרכזי אחד בצבא הרוסי והקצאת יחידות ותת יחידות תקשורת. בשנת 1912 הוקם חיל הקשר (Корпус связи) כיחידה נפרדת עם יחידות החיל בצבא. חיל זה כלל שתי חטיבות איתות (8 גדודי חי"ר בארבע חטיבות), גדוד אותות (שכלל שלוש פלוגות טלגרף קרביות) וחטיבה של המחלקה להנדסת שדה, שהיו בה 193 מערכות טלגרף וכ-333 קווי כבלים. החיל נלחם בחזיתות מלחמת העולם הראשונה.
ב-20 באוקטובר 1919, בצו מספר 1736/362 של המועצה הצבאית המהפכנית, הוקם אגף הקשר של הצבא האדום. כך התרחש לראשונה איחוד ומיזוג כלל חילות הקשר לכדי גוף מרכזי לניהול הקשר בצבא האדום. ב-20 באוקטובר 1919 חיל הקשר של הכוחות המזוינים, הפך לכוח עצמאי ונותר גוף עצמאי בכוחות המזוינים של ברית המועצות גם במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה ולאורך כל שנות המלחמה הקרה.
חיל הקשר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית נוצרו לאחר התמוטטות ברית המועצות, במהלך התהליך של פיצול הכוחות המזוינים של ברית המועצות. הבסיס ליצירתו היה מתוך חיל הקשר של כוחות הצבא לשעבר בברית המועצות שהיו פרוסים בשטח רוסיה הסובייטית וממדינות ברית ורשה.
החיל עמד במרכז ההתפתחות הטכנולוגית בשנות ה-90 ונוצרו גם מערכות הולכה סיב אופטיות והוכנסו לשימוש מערכות טלפון, טלגרף, תקשורת פקסימיליה, העברת נתונים ותפעול מערכות מחשוב. החיל היה במרכז תכנון שיטות העברת דיגיטליות ועיבוד מידע ומילא תפקיד מרכזי בהכנסת טכנולוגיה מתקדמת לשימוש נרחב בצבא רוסיה. אמצעי התקשורת החדשים אפשרו ליצור מערכות תקשורת רחבות היקף ולראשונה החלו להשתמש בממסרי רדיו ומכשירים טרופוספיריים לסיווג ערוצי טלפון וטלגרף במערכות תקשורת צבאיות. תקשורת הרדיו אורגנה מכל נקודות הפיקוד והבקרה של הצבא עם נקודות בקרה של היחידות הצבאיות. כמות גדולה של עבודה בוצעה ליצירת מערכות תקשורת טריטוריאליות נייחות רב-תכליתיות של המחוזות הצבאיים. במקביל, הוקדשה תשומת לב מתמדת לשיפור רשת התקשורת הארצית, הגברת שרידותה ומאפייני האיכות של ערוצי התקשורת, מכיוון שמערכות הפיקוד והבקרה העיקריות של המטה הכללי וסוגי המטוסים, כמו גם מערכות בקרה מיוחדות של משרד ההגנה, היו מבוססות על ערוצי רשת זו. במהלך שנות 1970–1987 חיל הקשר התבסס כמערכת קוהרנטית, שאפשרה להנהגה בזמן אמת להביא ובביטחון החלטות וצווים לשימוש קרבי בכוחות הלוחמים.
התפתחות חיל הקשר במאה ה-21 קשורה לרפורמה ולעדכון של לא רק ציוד התקשורת, אלא גם פעילויות ארגוניות שמאפשרות לתפקוד הכוחות בהתאם לתנאי הפיתוח המודרני של מערכות טלקומוניקציה שונות. בשנים 2005–2008. בראש חיל הקשר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית עמד אלוף-משנה א. א. קרפוב. משרד מפקד הקשר ערך ניתוח מעמיק של מצבה האמיתי של מערכת הקשר של הכוחות המזוינים. על מנת לתקן את הליקויים שזוהו, משרד המפקד פיתח מספר מסמכי תוכנית שאושרו על ידי שר ההגנה וראש המטה הכללי: "הרעיון של העברת מערכת התקשורת של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית לציוד טלקומוניקציה דיגיטלי" ונועדה ליישם תוכנית להעברה הדרגתית של רשתות תקשורת משניות לנתונים דיגיטליים ופיתוח מערכות דיגיטליות לשימוש הצבא. לכל יחידה בכוחות מזוינים של הפדרציה הרוסית יש סניף של חיל הקשר המספק ציוד תקשורת ורדיו במפקדה הראשית, מחוזות צבאיים, ביחידות, שנועד לספק את מפקדות המטה של היחידות השונות. מאז יישום הרפורמה הצבאית ברוסיה חיל הקשר אחראי לתמיכה טכנית בתקשורת ומערכת הבקרה האוטומטית, שירותי אבטחת תקשורת ושירותי שליחויות המתפעלות את הדואר הצבאי. את ניהול חיל הקשר שמופעל בכל אחת מזרועות הצבא (צבא היבשה, חיל הים וכוחות האוויר והחלל) מוביל מפקד מינהל הקשר הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, שהוא גם סגן ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מפקדים
מפקד חיל הקשר עומד בראש מינהל הקשר הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
היינריך העשירי, דוכס בוואריה
היינריך הגאה (בגרמנית: Heinrich der Stolze; 1108 – 20 באוקטובר 1139), אשר נמנה עם בית ולף (Welf), היה דוכס בוואריה תחת השם היינריך העשירי (1126–1138) ודוכס סקסוניה תחת השם היינריך השני (1137–1139).
ביוגרפיה
היינריך נולד בשנת 1108 להיינריך התשיעי, דוכס בוואריה ולוולפהילדה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה. בשנת 1126 מת היינריך התשיעי, והיינריך עלה לשלטון במקומו בבוואריה. בשנת 1127 התחתן היינריך עם גרטרוד מזיפלינגנבורג, בתו של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולזוג נולד הבן היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה. היינריך תמך בלותאר במאבקו כנגד האחים פרידריך השני, דוכס שוואביה וקונראד השלישי, מלך גרמניה. בשנת 1136 נטל היינריך חלק במסעו של חמיו לאיטליה, וסייע לו בכיבוש ממלכת סיציליה. כגמול על עזרתו, מונה היינריך למרקיז טוסקנה ודוכס ספולטו.
לאחר מותו של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1137, היה היינריך בין המועמדים לרשת את הכתר, אולם לבסוף נבחר קונראד השלישי, מלך גרמניה. קונראד דרש מהיינריך לוותר על דוכסות סקסוניה, אולם היינריך סירב ואף נמנע מלהישבע שבועת אמונים לקונראד. בתמורה, נישל קונראד את היינריך בשנת 1139 מנחלותיו, ומסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ואת דוכסות סקסוניה לאלברכט "הדב". היינריך החל לגייס את כוחותיו והצליח להחזיר לידיו את דוכסות סקסוניה, אולם לפתע מת בפתאומיות, תוך שהוא משאיר את בנו הקטן היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
רנבואה
דוגמה לכך ניתן לראות באחד מספריו של הסופר גל אמיר:
לא מדובר בהעברת הדיון למדינה אחרת, אלא בהשארת הדיון באותה מדינה, והחלת הדין הזר בה (בדוגמה לעיל - המשפט יתנהל בגרמניה - והשאלה היא רק לפי איזה דין יחליט בית המשפט הגרמני).
המשפט הבינלאומי הפרטי מציע מספר פתרונות לבעיה זו:
דחיית הרנבואה
דחיית הרנבואה היא גישה לפיה מפנים רק לדין הפנימי המהותי (Lex Causa) ולא לדין הכולל ולשאלת ההפניה. לדוגמה: במקרה בו הדין הישראלי מפנה לדין הצרפתי, נעצרים בדין הצרפתי ומחילים אותו מהותית, מבלי לבדוק את שאלת ההפניות שם. מקובל לומר כי בדיני חוזים דוחים את ה"רנבואה", כפי שנקבע בפסק הדין re United Railways of Havana and Regla Warehouses, שניתן בשנת 1975, אולם ייתכן כי לאור הגישה האובייקטיבית לדיני החוזים, המקובלת כיום בישראל, יש לקבל את ה"רנבואה" גם בדיני החוזים.
קבלת הרנבואה
קבלת הרנבואה היא גישה המביטה על המכלול של הדינים. במקרה בו הדין הצרפתי המפנה הוא דין בנושא מסוים (בדוגמה לעיל: דין חוזי) יחיל בית המשפט הישראלי לא את הדין אליו מפנה הדין הצרפתי אלא את דיני החוזים הישראלים כי ההפניה הצרפתית היא אל דין זר חוזי (ולא מתייחסים לכיוון ההפניה). מצב זה מוגדר כמצב של רמיסיה (Remission) שכן מדובר בהפניה חזרה מהדין המהותי (Lex Causa) הזר חזרה לדין המקומי (Lex Fori).
רנבואה כפול
אפשרות נוספת (אשר ידועה גם כ"בית משפט דהתם") היא לבדוק כיצד בית המשפט הזר היה נוהג – מצב זה נקרא "רנבואה כפול" או שיטת בית משפט דהתם (Foreign Court Theory). ובדוגמה לעיל, יפנו מבית המשפט הגרמני לאנגלי ומשם לצרפתי ויחילו בגרמניה את השיטה הצרפתית (ולא ימשיכו להפנות).
שיטות משפט קונטיננטליות
שיטות המשפט הקונטיננטליות מעדיפות את שיטת בית המשפט דהתם.
ארצות הברית ואנגליה
בארצות הברית ובאנגליה נוקטים בשיטה הראשונה ודוחים את הרנבואה. כל מדינה מחילה את הדין ומתעלמת מההפניות, למעט בשני חריגים – בזכויות קניין בנכס מקרקעין מחילים את דין מקום הנכס, ובענייני גירושים מחילים את דין מרכז החיים (ה- Domicil) כאשר בשני חריגים אלה מחילים את שיטת בית משפט דהתם.
ישראל
גם בישראל נהוג לדחות את הרנבואה. דוגמה לכך ניתן לראות בסעיף 5 לחוק שיפוט בענייני התרת נישואין (מקרים מיוחדים), התשכ”ט 1969, הקובע כי בני זוג שאין להם בית דין (מקרים של חסרי דת, נישואי תערובת ועדות שאינן מוכרות) יש לבחור את ברירות הדין בסדר הבא: היינו, משהסעיף מפנה במפורש לדין הפנימי מדובר בדחיית הרנבואה. דוגמה נוספת מופיעה בחוק הירושה, תשכ"ה-1965, הקובע בתחילת סעיף 137 - "על הירושה יחול דין מושבו של המוריש בשעת מותו" ובסעיף 142 - "דין חוץ המפנה אל דין אחר: על אף האמור בחוק זה, כאשר חל דין של מדינה פלונית ואותו דין מפנה אל דין החוץ - אין נזקקים להפניה אלא יחול הדין הפנימי של אותה מדינה", היינו מדובר בדחיית הרנבואה. חריג לכך הוא "כשהדין של אותה מדינה מפנה אל הדין הישראלי, נזקקים להפניה ויחול הדין הפנימי הישראלי" – היינו לגבי הדין הישראלי נוהגים על פי השיטה של רנבואה חלקית - מהסוג של Remission בלבד.
פיליפ אייבלסון
פיליפ יו אייבלסון (באנגלית: Philip Hauge Abelson; 27 באפריל 1913 - 1 באוגוסט 2004) היה פיזיקאי גרעין אמריקאי. אחד ממגלי היסוד הטרנס-אורני הראשון - נפטוניום, אחד ממדעני פרויקט מנהטן, מהוגי רעיון ההנעה הגרעינית לצוללות ועורך מדעי שהיה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science בין השנים 1962–1984. נשיא מכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי. בשנים 1971–1978 וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תולדות חייו
נולד בטקומה, במדינת וושינגטון. למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבד במעבדתו של חתן פרס נובל ארנסט לורנס. במאמר שראה אור ב-1939 היה אייבלסון אחד הראשונים שתיארו ביקוע גרעיני. בין השנים 1939 עד 1941 עבד במכון קרנגי למדע בוושינגטון די. סי.. בעבודתו שם בודד יחד עם אדווין מקמילן איזוטופים של היסוד הטרנס-אורני הראשון שנוצר במעבדה - נפטוניום. מקמילן זכה על גילוי זה (ועל פעילויות נוספות) בפרס נובל.
מיד לאחר המלחמה שב אייבלסון למכון קרנגי. ב-1946 חיבר מסמך מדעי שהדגים את יכולת רתימת האנרגיה האטומית להנעת כלי שיט ובפרט צוללות. מסמך זה שימש את אדמירל היימן ריקובר ביזמתו לפיתוח צוללות גרעיניות. בין השנים 1953 ל-1971 כיהן כראש המכון הגאופיזי של מכון קרנגי, היה נשיא המכון בין 1971 ועד 1978 וחבר מועצת המנהלים של המכון לאחר מכן. בין השנים 1962–1984 היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Science וחיבר מעל מאה מאמרי מערכת בהם פרס את משנתו הכללית לגבי המדע. הוא ראה סכנה בחלוקת העיסוק המדעי לדיסציפלינות צרות מדי וראה כורח חיוני לשיתוף פעולה בין-תחומי לשם מענה על השאלות הגדולות והחשובות. בעצמו עסק בתחומי דעת שונים, בהם גאוכימיה אורגנית ואף פרסם הישג מדעי של הפקת חומצת אמינו ממאובנים והוכחת הטענה לפיה חומצת האמינו אלנין תהיה יציבה לאורך מיליוני שנים.
ב-1985 ראה אור ספרו "Enough of Pessimism" (די לפסימיות, ככותרת אחד מטוריו הפופולריים). הספר כלל מאה חיבורים שרובם ראו אור לראשונה כמאמרי מערכת ב-science.
הוקרה
האגודה האמריקאית לקידום המדע מעניקה מדי שנה מאז 1985 את פרס פיליפ אייבלסון של האגודה האמריקאית לקידום המדע.
Dakiti
Dakiti (שנקרא גם Dákiti) הוא שיר של הזמרים הפוארטו ריקניים באד באני וג'יי קורטס, מתוך האלבום El Último Tour Del Mundo. הוא יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020, דרך רימאס אנטרטיימנט כשיתוף הפעולה השלישי של הצמד וכסינגל המוביל מתוך האלבום. השיר הגיע למקום התשיעי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד השירים הלטיניים החמים, והיה לשיר הראשון אי פעם שהגיע להישג זה. בנוסף, היה לשיר הלטיני הראשון שהגיע לראש המצעדים העולמיים של בילבורד.
נזעמים
הנזעמים (צרפתית: Enragés) הייתה סיעה רופפת בימי המהפכה הצרפתית שפעלה מפברואר ועד ספטמבר 1793. ה"נזעמים" ייצגו את הקצה השמאלי ביותר בספקטרום הפוליטי ותבעו פופוליזם כלכלי ואת חיסול החשודים בבגידה במהפכה. הם היו אהודים בקרב אספסוף הסנקילוטים בפריז ועלו בזירה כשהמונטניארדים נזקקו להם נגד הז'ירונדינים. כשנעלם צורך זה, היו הראשונים בקרבנות שלטון הטרור וחוסלו.
הימים שלאחר פתיחת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה והפיכת ה-10 באוגוסט 1792 היו תקופה של הקצנה שמאלה במפה הפוליטית של המהפכה. הכוחות המתונים והשמרניים נדחקו הצדה ברובם; הז'ירונדינים, שהיו סממן רדיקלי בימי שלטון הפייאנטים, התמצבו כאגף הימני לאחר טיהורם של קודמיהם. בתנאים אלה, חשיבותם ומשקלם של המוני החלכאים ברבעיה העניים של פריז הבירה, הסנקילוטים ("חסרי האברקיים", משום שחסרו כסף לקנות את המכנסיים האפנתיים) הלך וגבר. הם היו הכח העיקרי שחולל את הפיכת ה-10 באוגוסט, והפוליטיקאים נדרשו להם יותר ויותר כשהמתח בין המונטניארדים השמאלנים לז'ירונדינים החריף. הסנקילוטים עברו רדיקליזציה גוברת עקב המשבר הכלכלי הקשה. מרד העבדים בהאיטי ייקר מאוד את מחירי הסוכר, הסבון ומוצרי צריכה אחרים, בעוד שהמלחמה הכבידה את עולה על הציבור. מארגני שטח התחרו ביניהם בהעלאת תביעות פופוליסטיות שנועדו לשאת חן בעיני ההמון ולמשכו אליהם, בעוד שהמפלגות השליטות עדיין דגלו בשוק חופשי וחששו מחקיקה כזו.
בתנאים אלה התגבשה קבוצה קטנה ורופפת של אישים שאוחדו (כמו סיעות אחרות במהפכה) יותר מתוך מיקום משותף על הספקטרום ויריבות עם אחרים מאשר מתוך הזדהות אמיתית או מסגרת מאורגנת. רק ההיסטוריון ז'ול מישלה זיהה אותם בדיעבד בספרו מ-1847 וטבע עבורם את הכינוי "נזעמים", Enragés, שם שבימי המאורעות ננקט עבור מגוון קיצונים אלימים בני כל ההשקפות.
ה"נזעמים" מנו חמישה אישים בולטים. הראשון היה הכומר ז'אק רו, שעוד באביב 1792 נשא דרשות חוצבות להבות למען הבאת רווחה לאדם הפשוט וטיפול אלים במתעשרים ובבוגדים; הוא היה המוכר והשנוא בין המנהיגים. לצדו עלו תאופיל לקלר, פקיד דואר אמיד שנבחר כאלקטור, ז'אן-פרנסואה וארלֶה ששירת כמתנדב וצבא והיה מארגן פוליטי, והשחקנית קלר לאקומב. המצע המשותף לכולם היה דרישה להטלת פיקוח מחירים נוקשה כדי להבטיח מוצרי יסוד בסיסיים להמונים ומלחמה בספקולנטים שהתעשרו מהימורים על ערך האסינייאטים הנשחקים בעוד האוכלוסייה מתרוששת. הם שילבו זאת בהתלהמות נגד אויבי המהפכה מבית, האמיתיים והמדומים, בתקופה בה היה הרוב משוכנע שקנוניות ומזימות נרקמו מכל העברים והמונטניארדים טפלו האשמות כאלו על הז'ירונדינים. וארלה היה הוגה מעמיק הביע התנגדות עקרונית לשיטת האלקטורים ולכל חציצה בין הבוחרים (והוא תבע זכות בחירה אוניברסלית ללא מבחן רכוש) לנציגיהם, וסבר שלראשונים צריכה להיות הזכות להפקיע את המנדט של ציריהם לכל אורך כהונתם. הן הוא והן רו תבעו להלאים את רכוש הספקולנטים והאצילים שהיגרו מצרפת ולחלקו בין הנזקקים. ה"נזעמים" היו פופולריים בקרב הסנקילוטים של פריז, וצברו השפעה באסיפות המקומיות ובמועדונים של רבעים כמו גרבייר ותאטר פרנסז, שהיוו קנים של תסיסה רדיקלית. היסטוריונים רבים ניתחו את תוכניותיהם המבולבלות והלא-מגובשות וניסו להציב אותם כחלוצים וכמבשרים של הסוציאליזם או האנרכיזם, ולקבוע מה בדיוק הייתה האידאולוגיה שלהם ככל שהייתה כזו.
ה"נזעמים" גילו את כוחם לראשונה ב-25 בפברואר 1793, כשהמון נשים שפעל בהשראתם התפרץ לחנויות בכמה רבעים פריזאיים והכריח באיומים את הבעלים למכור במחירי מקסימום נמוכים. רו נאם בשבחן. ב-9 במרץ הצטרפו אוהדיהם ככח העיקרי בהפגנה שהחריבה את בתי-הדפוס של עיתונות הז'ירונדינים, שהאשמה טרייה בבגידה עלתה נגדם, ולמחרת צעדו עם פייר גספאר שומט לקונבנט בדרישה לטהר את "חורשי המזימות" מבית ונענו ריקם. ב-10 במאי הקימה לאקומב את "חברת האזרחיות הרפובליקניות המהפכניות" (Société des citoyennes républicaines révolutionnaires) קצרת הימים. ב-13 תפסה את אן-ז'וזף טרואן דה מריקור והצליפה בה כמעט למוות. מריקור ניצלה רק בהתערבותו של ז'אן-פול מארה.
אבל לשיא כוחם הגיעו בהפיכת ה-2 ביוני. כשהיריבות בין הז'ירונדינים למונטניארדים גאתה ושנאת השמאל לראשונים הרקיעה שחקים, לא ראה אפילו רובספייר מוצא לשיתוק הפוליטי אלא בתפיסת השלטון וקרא להתקוממות ב-26 במאי. פעילי השטח ברבעים לא נזקקו ליותר מכך, וב-29 הם הקימו "ועדה מהפכנית" מנציגי 33 רבעים. היה זה וארלה עצמו שהתמצב כמנהיג בין הקרואים ושהוביל אותם לעירייה, שם הדיחו את הקומונה הפריזאית ותפסו את מקומה. הקומונה החדשה ארגנה את ההמון הזועם שהקיף את הוועידה הלאומית בימים הבאים והביא להדחת הצירים הז'ירונדינים ומעצרם.
לקריאה נוספת
Denis Richet, Enragés, בתוך: François Furet, Mona Ozouf, A Critical Dictionary of the French Revolution, Harvard University Press, 1989. עמ' 337–342.
מחלקת השימור של ניו זילנד
מחלקת השימור של ניו זילנד (באנגלית: Department of Conservation; במאורית - Te Papa Atawhai) הידועה גם בראשי התיבות DOC היא הגוף האחראי על שמירת הטבע והאתרים ההיסטוריים בניו זילנד. מחלקת השימור היא גוף ציבורי הכפוף לשר השימור (Minister of Conservation) ניק סמית'(Hon Dr Nick Smith) ובתחום אחריותה נמצאות שמורות טבע ופארקים לאומיים המכסים כשליש משטחה של ניו זילנד.
היסטוריה
מחלקת השימור הוקמה בשנת 1987 מתוקף חוק השימור (Conservation Act 1987) כמיזוג בין מספר גופים שונים שעסקו עד אז בשמירת הטבע במדינה. החוק הסדיר את סמכויותיה של מחלקת השימור ונתן בידה את ניהול הפארקים הלאומיים של ניו זילנד, וכמעט 4000 שמורות טבע מסוגים שונים הקיימות במדינה. החוק גם הגדיר את מטרותיה של מחלקת השימור - לשמור על הטבע, הנופים, בעלי החיים, הצמחייה והמורשת ההיסטוריה של ניו זילנד, ולפתח את השטחים שבתחום אחריותה לטובת פעילות פנאי כך שניתן יהיה ליהנות מפירות השימור.
מחלקת השימור הוקמה מתוך מספר רב של גופים וסוכניות ממשלתיות שעסקו עד אז בשמירת הטבע והאתרים ההיסטוריים בניו זילנד, בשנותיה הראשונות התאום בין האגפים והמחוזות השונים היה לקוי, פעמים רבות נוצרה התנגשות בין הפעילות של אגף אחד למשנהו וציוד שהיה בשפע במחוז אחד היה חסר במחוז אחר. את שנת הפעילות הראשונה סיימה מחלקת השימור בחריגה תקציבית, וכך גם את השנה שאחריה, ובשנת 1989 נכנסה לתהליך של ארגון מחדש והבראה במסגרתו בוטל אחד מארבעת הדרגים הניהוליים, תפקידם של האגפים השונים הוגדר היטב וחובות בסך 11 מיליון דולר ניו זילנדי נפרסו על פני 7 השנים הבאות. שינוי נוסף שבוצע בשנת 1989 היה גביית תשלום סמלי על שימוש בבקתות לילה, עם הקמתה מחלקת השימור קיבלה לידיה את ניהולן של עשרות בקתות וחניוני קמפינג ביערות ובפארקים הלאומיים המשמשות כתחנות ללינה במהלך טרקים, מסעות דיג ונופש, עד לאותה שנה השימוש בבקתות היה חופשי אך עקב עלות התחזוקה שלהן והקשיים הכלכליים של מחלקת השימור הוחלט לגבות תשלום סמלי בעבור השימוש בהן, דבר שעורר מחאה בקרב הניו זילנדים.
אסון Cave Creek
ב-28 באפריל 1995 התמוטטה במת צפייה ב-Cave Creek שבפארק הלאומי פאפארואה בשעה שקבוצת סטודנטים עמדה עליה, בהתמוטטות נהרגו 13 סטודנטים ופקח של מחלקת השימור וארבעה סטודנטים נוספים שהיו על הבמה נפצעו. התאונה הקשה זעזעה את דעת הקהל בניו זילנד ומחלקת השימור נדרשה לבדק בית. מיד לאחר המקרה נבדקו 106 במות הצפייה האחרות שהיו בתחום אחריותה של מחלקת השימור וב-15 מתוכן נמצאו ליקויים בטיחותיים חמורים והן נסגרו לשיפוצים.
בעקבות האסון הוקמה ועדת חקירה מלכותית (Royal Commission of Inquiry) ומחלקת השימור כולה נדרשה לבדק בית מעמיק. שר השימור, דניס מרשל (Denis Marshall), נאלץ להתפטר מתפקידו ונקבעו נהלים מחמירים לתכנון, בנייה, בדיקה ותחזוקה של כלל המתקנים שבאחריות מחלקת השימור.
מבנה
מחלקת השימור היא סוכנות ממשלתית, הכפופה לשרת השימור, בראש הסוכנות עומד המנהל הכללי (Director General), אל מוריסון. המשרד הראשי של מחלקת השימור ממוקם בוולינגטון, בירת ניו זילנד, ועוסק בניהול התקציב, מחקר ותכנון לטווח ארוך והחלטות רוחביות המשפיעות על פעילויות השימור בכל רחבי המדינה. על מנת לאפשר עבודת שטח יעילה מחולקת ניו זילנד ל-13 אזורי שימור (Conservancies) שונים, החופפים במידת מה לחלוקת ניו זילנד לחבלים, ובכל אחד מהם קיים משרד המהווה שלוחה ביצועית של מחלקת השימור. על מנת להקל על הקשר בין אזורי השימור למשרד המרכזי בוולינגטון קיימים שני משרדים אזוריים (Regional offices) - אחד בהמילטון המרכז את הפעילות באי הצפוני והשני בקרייסטצ'רץ', המרכז את הפעילות באי הדרומי.
Who We Are
Who We Are (בתרגום לעברית: מי שאנחנו) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת המלטזית ג'סיקה מוסקט והזמרת הגרמנית ג'ניפר ברנינג. השיר ייצג את סן מרינו בתחרות האירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר יצא להורדה דיגיטלית ב-30 במרץ 2018.
בתחרות הזמר של האירוויזיון
סן מרינו השתתפה במחצית הראשונה של חצי הגמר השני בתחרות האירוויזיון. השיר לא העפיל לגמר התחרות וסיים את דרכו במקום ה-17 מתוך 18, עם 28 נקודות.
סלונים (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם סלונים:
ראו גם
}}
זכרונות ארץ ישראל (תוכנית רדיו)
זכרונות ארץ ישראל היא תוכנית רדיו שיזם זאב ענר, ושודרה ב"קול ישראל החל משנת 1965, במשך 17 שנים.
בשנת 1965 יזם זאב ענר פורמט חדש ברדיו: סיפור מוקלט בן שבע דקות המשודר לקראת מהדורת החדשות. הרעיון של ענר היה להקליט סיפורים מפי זקני היישוב על קורות הארץ ולקרוע חלון אל עולמם של אנשי היישוב הישן, שרידי "השומר" ומתיישבי הגליל, בני מושבות יהודה והשומרון, ותיקי העלייה השנייה והשלישית, לוחמי הפלמ"ח והמחתרות.
ענר תר אחרי אמני הסיפור שבעל פה והקליט מפיהם כשבע מאות סיפורים ששודרו, בהפקתה של רחל הרמתי, במשך 17 שנים אחת לשבוע בפינתו "זיכרונות ארץ ישראל ". כ-500 מהסיפורים האלה נשמרו לדורות בסרטייה של "קול ישראל" והם מהווים מסמך היסטורי. אחת לחודש שודר במשך חצי שעה לקט של הפינות, כשביניהן חוצץ קטע חליל מבוצע על ידי החלילן אורי שוהם, אימפרוביזציה של גיל אלדמע על הנעימה "יפים הלילות בכנען".
בין המספרים (בסדר הא"ב): חיים אדלר מסג'רה; צבי אמיתי, גננו של הברון רוטשילד ביסוד המעלה; עזריה אלון מבית השיטה; יעקב הורנשטיין, בן למייסדי זכרון יעקב, שהיה מוכתר המושבה (נקרא יעקב אל מוכתאר); רסמי ביאדסי מבאקה אל-גרבייה; מאיר בץ-רבינוביץ חבר בפלמ"ח ומראשוני המתיישבים בבאר שבע; ששון בר-צבי, ממייסדי רביבים; הארכאולוג שמריה גוטמן חבר נען, מראשי תנועת "הנוער העובד" ומחושפי מצדה; דוד גולדמן, בן למייסדי כפר תבור; משה נסים דסה, דור תשיעי בירושלים; השומר אברהם דרווין, מראשוני כפר סבא; זהבה דרווין לבית וינברג, בת לראשוני כפר סבא; שושנה הלוי לבית דיאמנט, דור רביעי בא"י; מאיר הירשפלד, איכר בראשון לציון; השומר מרדכי יגאל; בן ציון כדורי, בן נוה צדק ולימים מזכיר העיר תל אביב; יעקב כהן בן כפר תבור, ונציגו של הברון רוטשילד באדמותיו בחורן; אליהו נאוי, מזכיר "ארגון השומרים העברים" ולימים ראש עיריית באר שבע ושופט; מרדכי ניישטאט, ממייסדי עין גב; שלמה ערב, בן סג'רה, שמחה פומרוק לבית שלוש, נכדתו של אהרן שלוש מנוה צדק; שמואל קפלן, בן השכונה נחלת שבעה בירושלים; המשורר העיוור יעקב רימון; שמואל שולמן, בן למייסדי יבנאל.
סיפורים מהקלאסיקה שזכו להצלחה ושודרו פעמים רבות:
40 מהסיפורים ראו אור בשנת 1978 בספר "על הגורן בליל לבנה" בהוצאת "עם עובד", שאויר בידי אבנר כץ והיה רב-מכר.
הפינה הונצחה במערכון באחת מתוכניות "הגשש החיוור".