cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורה (קמרון)
כלכלה
עיקר הפעילות הנהוגה במורה הם חקלאות, מסחר ומכירת בעלי חיים וציורי אומנות. הכותנה הוא היבול העיקרי במורה. מורה מארחת שוקים שבועיים ובעלי חיים המנקזים סוחרים מכל רחבי האזור ובעיקר מניגריה השכנה ובכך תרום באופן משמעותי במשאבים של העיירה. בנוסף, יש גם סניף בנק, בית מלון, מסעדה וסניף לשטיפת רכב.
חינוך
נכון ל-2018, ישנם במורה 3 בתי ספר תיכוניים ציבוריים.
לימור מרגולין-יחידי
לימור מרגולין-יחידי (נולדה ב-2 באפריל 1968) היא שופטת בית משפט השלום תל אביב בדימוס, סופרת ודוקטורנטית לאנתרופולוגיה.
ביוגרפיה
היא התמחתה במשרד עורכי דין, קיבלה רישיון לעריכת דין ובמקביל לעיסוקה בתחום המשיכה גם ללימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בהצטיינות ב-1998.
קריירה מקצועית
בין הנאשמים שהופיעו בפניה היה הזמר קובי פרץ שעליו גזרה שנתיים מאסר בעקבות עבירות מס , הזמרים משה פרץ ואיל גולן שעליהם לא גזרה מאסר בפועל, איש העסקים אבנר קופל, יו"ר איגוד הכדורסל לשעבר - עליו גזרה מרגולין-יחידי שלוש שנות מאסר, ויעקב דיין שארגן השתלות כליה בתשלום באמצעות חברות זרות בקפריסין ובפיליפינים ונידון ל-75 חודשי מאסר בגין עבירות מס.
בשנת 2013 הוגשה לנציב תלונות הציבור על שופטים, השופט בדימוס אליעזר גולדברג, תלונה כנגד מרגולין-יחידי על כך שאסרה השתתפותו של אדם שנכח בדיון שניהלה. בניסיון להצדיק את החלטתה, כך נטען, שינתה מרגולין-יחידי את פרוטוקול הדיון כך שיכיל את הכיתוב "בדלתיים סגורות", ועל כך נחשדה גם בזיוף פרוטוקול בניסיון לשבש בדיקת תלונה. התלונה בחשד לזיוף פרוטוקול נדחתה על ידי הנציב.
באוקטובר 2016 מונתה מרגולין-יחידי כשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, כמינוי זמני לשנה. ב-2017 נפגשו מרגולין-יחידי ושתי פרקליטות בכירות נוספות (הדס פורר-גפני, המשנה לפרקליטת מחוז תל אביב, וענת סבידור-גולדנצוויג) עם יו"ר לשכת עורכי הדין, אפי נוה, ועם חברת הוועדה לבחירת שופטים אילנה סאקר, בניסיון לשכנע אותם להסיר את התנגדותם למינוי קבוע של מרגולין-יחידי לבית המשפט המחוזי בתל אביב . לאחר שמינויה הקבוע לא אושר, הודיעה מרגולין-יחידי ב-2018 על כוונתה לפרוש משיפוט.
ב-2019, ביומה האחרון בתפקיד, הקריאה מרגולין-יחידי את הכרעות הדין שלה במשפטם של מנכ"לי קופת חולים מאוחדת שהואשמו בתרמית בגיוס מבוטחים, ובמשפטו של ראש עיריית אשקלון לשעבר, איתמר שמעוני . בהכרעת הדין שלה ייחדה פרק לשאלה האם השפעה על אמצעי תקשורת עשויה להוות שוחד, והציעה שורה של מבחנים כדי לענות על שאלה זו . אף שפסיקתה לא היוותה תקדים מחייב, היא חיזקה את עמדתה של הפרקליטות בתיקים שניהלה כנגד בנימין נתניהו.
לאחר פרישתה
לאחר פרישתה מכס השיפוט שבה מרגולין-יחידי לאקדמיה וסיימה בהצטיינות יתרה תואר שני בניהול וישוב סכסוכים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2021 זכתה בפרס ע"ש יצחק רבין למחקרי שלום, פיוס ושיתופי פעולה בין יהודים-ערבים בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
כיום היא דוקטורנטית לאנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, הייתה חברה בוועדת המלגות של בית הספר לשלום בנווה שלום בשנת 2021.
נמנית עם 100 נשים מובילות בתערוכה "100 שנים 100 נשים" במסגרת חגיגות ה-100 לגבעתיים.
בספטמבר 2022 ראה אור בהוצאת כנרת זמורה דביר "לים אותו הריח", רומן הביכורים של מרגולין-יחידי.
חיים אישיים
מרגולין-יחידי מתגוררת ברמת גן. נשואה למוטי יחידי ואמא לשני בנים ובת.
קריאמה אדומת-רגל
קריאמה אדומת-רגל (שם מדעי: Cariama cristata) היא מין של עוף טורף יבשתי ממשפחת הקריאמיים, שמצוי באמריקה הדרומית. תחום תפוצתה מתפרש מברזיל לדרום נהר האמזונס, אורוגוואי וצפון ארגנטינה.
מאפיינים
בית הגידול המועדף עליה הוא ערבות עשב. אורכה נע בין 75 ל-90 ס"מ, ומשקלה כ-1.5 ק"ג. הרגליים, הצוואר והזנב ארוכים יחסית. הניצוי חום בהיר בצוואר, בבטן ובראש, וחום נייטרלי בשאר הגוף. קצה הזנב לבן, הרגליים והמקור אדומים; העיניים צהובות. הנוצות בבסיס המקור מזדקרות למעין ציצה. הזכר והנקבה זהים.
קריאתה דמוית-היללה של הקריאמה נשמעת למרחוק. במהלך הקריאה, הזכר מטה את ראשו לאחור. בדרך כלל הקריאמות משמיעות את קריאתן מוקדם בבוקר.
הקריאמה אדומת-הרגל היא אוכלת-כול. תזונתה כוללת פרוקי-רגליים (כגון חגבים, חיפושיות, נמליים ועכבישאים), זחלי חרקים, לטאות, דו-חיים, נחשים, מכרסמים ובעלי חוליות אחרים; לעיתים, גרגרי תירס ויבולים אחרים, ופירות בר. בשביה, וכנראה גם בטבע, היא אוכלת גם ביצים ואפרוחים של מיני ציפורים אחרים.
מיליונר מי שגומר ראשון
מיליונר מי שגומר ראשון (באנגלית: Rat Race) הוא סרט קומדיה משנת 2001.
הסרט ביום על ידי ג'רי צוקר. בסרט משחקים: רואן אטקינסון, וופי גולדברג, קובה גודינג ג'וניור, לון לוביטו, לני צ'פמן, סת' גרין, קטי נג'ימי, וינס ווילוף, ג'ון קליז, ברקין מאייר, קתי בייטס, גלוריה אלרד, ווין נייט ואיימי סמארט.
עלילת הסרט דומה לקומדיה "מטורף, מטורף, מטורף העולם" משנת 1963, אם כי הוא לא רימייק ישיר של הסרט.
עלילת הסרט
הסרט מספר על שש קבוצות שמקבלות הזדמנות לקבל סכום רב של כסף אם אחד מהם יגיע ראשון לכספת. הם התחילו בקזינו בלאס וגאס, והכספת נמצאת בסילבר סיטי, ניו מקסיקו. הקבוצות שיצאו הן: ורה בייקר (וופי גולדברג) ומריל ג'ניין (לני צ'פמן), אם וביתה שנפגשות אחרי שנים. דוני (סת' גרין) ובליין (וינס וילוף) קודי, שני אחים שמקצועם הוא לעשוק אנשים תמימים. אוון טמפלטון (קובה גודינג ג'וניור), שופט פוטבול נופל. משפחת פייר, משפחה שנסעה לטייל ללאס וגאס. אנריקו פוליני (רואן אטקינסון), תייר החולה במחלת השינה ומתלווה בהמשך לזק מלוזי (ויין נייט). ניק שייפר (ברקין מאייר) וטרייסי פוסט (איימי סמארט), עורך דין וטייסת שהתאהבו במהלך המירוץ.
פרנקלין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ורג' מקללן
ג'ורג' ברינטון מקללן (באנגלית: George Brinton McClellan; 3 בדצמבר 1826 – 29 באוקטובר 1885) היה מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ומפקד צבא ארצות הברית לתקופה קצרה (1 בנובמבר 1861 - 11 במרץ 1862). נודע בזכות האופן המוכשר בו ארגן את צבא האיחוד ואת ארמיית הפוטומק מוקדם במלחמה, אך ספג ביקורות קשות על חוסר האגרסיביות שלו ועל כישלונותיו ללחוץ אויב חלש ממנו. היה מעורב פוליטית במפלגה הדמוקרטית עוד בזמן שירותו בצבא, והתמודד מטעמה בבחירות על נשיאות ארצות הברית ב-1864, בה נחל הפסד לאברהם לינקולן.
שנותיו המוקדמות
מקללן נולד בפילדלפיה, הילד השני מחמישה של מנתח עיניים מפורסם. ב-1842 הוא התקבל לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וסיים את לימודיו במקום השני מתוך 59 בני כיתתו, 20 מתוכם יהפכו לגנרלים במלחמת האזרחים. במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ולאחריה חזר לאקדמיה ולימד הנדסה צבאית עד 1851. בין השנים 1855–1856 שירת כמשקיף צבאי במלחמת קרים. ב-1857 פרש מהצבא כדי להתמנות למהנדס ראשי של מסילות הברזל באילינוי. ב-22 במאי 1860 נשא לאישה את אלן מרסי. מאחר שמקללן התנגד להתערבות פדרלית בעבדות ותמך בזכויות המדינות בארצות הברית, כמה מעמיתיו הדרומיים ניסו לשכנעו לעבור לקונפדרציה, אך הוא היה מסור לרעיון האיחוד ודחה את רעיון הפרישה.
מלחמת האזרחים
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה מקללן על ידי מושל אוהיו למייג'ור גנרל בצבא המתנדבים ומפקד המיליציה של אוהיו. ב-3 במאי התגייס בשנית לצבא הפדרלי וקיבל פיקוד על מחלקת אוהיו, וב-14 במאי הועלה בדרגה למייג'ור גנרל בצבא הסדיר, מה שהפך אותו לקצין הבכיר ביותר בצבא מלבד לוטננט גנרל וינפילד סקוט שהיה הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית. פעולותיו הצבאיות הראשונות של מקללן היו לכבוש את אזור מערב וירג'יניה, שהפכה מאוחר יותר למדינת וירג'יניה המערבית. בהגיעו לוירג'יניה הוא עורר מחלוקת כשהכריז כי הוא לא יתערב בעבדות באזור. מקללן זכה לכמה ניצחונות קטנים בווירג'יניה בהם הציג זהירות יתרה ואי רצון להשתמש בעתודות שלו, פעולות שיהפכו לסימן ההיכר שלו למשך כל המלחמה. בעקבות הניצחונות בווירג'יניה, העיתון הנפוץ הניו יורק הראלד כינה את מקללן 'נפוליאון הצעיר'.
מפקד ארמיית הפוטומק
ב-1 בנובמבר 1861 פרש סקוט מתפקידו ומקללן מונה במקומו למפקד צבא האיחוד, למרות חששותיו של לינקולן. אולם מקללן לא הזדרז לצאת להתקפה על הדרום והתעלם שוב ושוב מפקודותיו של הנשיא. מיואש ומוטרד מחוסר מעשיו, הזמין אותו לינקולן לבית הלבן ב-12 בינואר 1862 כדי שיבהיר בפני הקבינט את תוכניתו. מקללן חשף בפגישה את תוכניתו להעביר את ארמיית הפוטומק בסירות על גבי נהר הראפאהנוק לאורבנה שבווירג'יניה, ובכך לאגף את כוחות הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון ששהו ליד וושינגטון, ומשם להתקדם כדי לכבוש את ריצ'מונד, בירת הקונפדרציה.
לאחר מספר עימותים נוספים עם לינקולן בנוגע לאסטרטגיה, מקללן נאלץ לשנות את תוכניתו לאחר שכוחות הקונפדרציה נסוגו מאזור וושינגטון לעבר הראפאהנוק. תוכניתו החדשה הייתה להנחית את הארמייה בפורט מונרו ולהתקדם דרך חצי האי וירג'יניה, במבצע שנודע כמערכת חצי האי. אולם בעקבות ביקורות קשות שנשמעו בקונגרס ובעיתונות על כך שמקללן הניח לצבא של ג'ונסטון לסגת בבטחה, הדיח אותו לינקולן מהפיקוד על הצבא ב-11 במרץ 1862, והשאיר אותו לפקד רק על ארמיית הפוטומק.
במערכת חצי האי (4 באפריל - 1 ביולי 1862) שוב הציג מקללן זהירות יתרה, וחוסר רצון לנהל מרדף אחר האויב. הוא הצליח להגיע למרחק של קילומטרים ספורים מריצ'מונד, אך המשיך בעקביות להעריך יתר על המידה את מספר חיילי הקונפדרציה מולו, כשלבסוף הותקף על ידי הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון בקרב שבעת האורנים (31 במאי), שהסתיים ללא הכרעה. לאחר שלושה שבועות הותקף מקללן בשנית על ידי ארמיית צפון וירג'יניה בפיקודו של הגנרל רוברט לי, במה שנודע כקרבות שבעת הימים, בסופם נסוג מקללן מוירג'יניה.
לאחר התבוסה של הגנרל ג'ון פופ מהאיחוד בקרב בול ראן השני (30-28 באוגוסט), מינה לינקולן את מקללן להגנה הכוללת על הבירה, זאת למרות התנגדותם של חברי הקבינט בוושינגטון. עם פלישתו של לי למרילנד בתחילת ספטמבר, מקללן שוב הציג את כישוריו הארגוניים כשאיחד את ארמיית וירג'יניה המובסת של פופ יחד עם ארמייתו, ויצא למרדף אחר כוחותיו של לי. ב-13 בספטמבר מצאו חייליו של מקללן העתק של פקודות הקרב של לי והציגו אותו בפניו. באותו ערב שיגר מקללן שדר טלגרף לנשיא בו התרברב כי יש בידיו את כל תוכניות המתקפה של הקונפדרציה, אך הוא המשיך בהתקדמות איטית וזהירה והניח ללי להתחפר בעיירה שרפסברג ליד אנטיאטם. בקרב אנטיאטם שנערך ב-17 בספטמבר, צבאו הגדול בהרבה של מקללן אומנם עצר את פלישתו של לי למרילנד, אך הוא כשל כאשר לא ניהל מרדף מהיר אחר צבאו המובס והקטן של לי, והניח לו לחמוק חזרה לוירג'יניה.
עם תום הקרב באנטיאטם, מקללן המשיך להציג חוסר אגרסיביות ורצון לרדוף אחר האויב, למרות דרישות חוזרות ונשנות של לינקולן. לבסוף, ב-5 בנובמבר 1862, הדיח אותו הנשיא מהפיקוד על ארמיית הפוטומק והחליפו במייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד. למרות כישלונותיו בשדה הקרב, חייליו של מקללן הצטערו לשמוע על עזיבתו מאחר שהוא דאג להם כל כך. מקללן קיבל פקודה להתייצב בטרנטון שבניו ג'רזי לשם קבלת הוראות חדשות, אולם אלו לעולם לא הגיעו. בעקבות ההפסדים של האיחוד בקרב פרדריקסברג (15-11 בדצמבר) ובקרב צ'אנסרוויל (30 באפריל - 6 במאי 1863), נשמעו בציבור קריאות להחזרתו של מקללן, אולם אלה לא מומשו.
מועמדות לנשיאות
לאחר שהכריז על הצטרפותו למפלגה הדמוקרטית באוקטובר 1863, מקללן נבחר על ידי המפלגה לרוץ כנגד לינקולן בבחירות לנשיאות של 1864. כמו וינפילד סקוט לפניו, גם מקללן התמודד לנשיאות כשהוא איש צבא בפועל, והתפטר רק ביום הבחירות, ב-8 בנובמבר 1864. הוא תמך בהמשך המלחמה ובהחזרת האיחוד (אולם התנגד לביטול העבדות), דעות שהיו מנוגדות למצע המפלגה, שקראה להפסקת הלחימה ולפתיחת משא ומתן עם הקונפדרציה. מקללן לא השלים עם המצע שלו, וכך מסע הבחירות שלו היה לא עקבי. בנוסף, סגנו היה ג'ורג' פנדלטון, שהתנגד למלחמה בחריפות.
הפילוג במפלגה הדמוקרטית וההצלחות הצבאיות של האיחוד בסתיו 1864 העלו את קרנה של המפלגה הרפובליקנית שרצה תחת השם "מפלגת האיחוד הלאומית". ביום הבחירות זכה לינקולן בהפרש של מעל 400,000 קולות בספירה הכללית ו-212 אלקטורלים לעומת 21 של מקללן. למרות הפופולריות שלו בקרב החיילים, אלה נתנו ללינקולן יותר מ-70% מקולותיהם.
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה, מקללן ומשפחתו עברו להתגורר באירופה וחזרו לארצות הברית ב-1868. עם חזרתו מקללן מונה למהנדס ראשי במחלקת הנמלים של ניו יורק. בתום שהות נוספת באירופה (1875-1873), הוא התמודד מטעם הדמוקרטים על תפקיד מושל ניו ג'רזי וזכה, אולם שירת רק כהונה אחת (1881-1877). כתומך נלהב של המועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884, קיווה מקללן להתמנות לשר המלחמה בקבינט של קליבלנד, אולם יריביו הפוליטיים טרפדו את המהלך. את שנותיו האחרונות הקדיש לטיולים ולכתיבה, ביניהם ספר זכרונותיו שיצא לאור ב-1887, בו הגן מקללן על אופן תפקודו במלחמה. ב-29 באוקטובר 1885 נפטר מקללן בן ה-58 מהתקף לב, ונקבר בטרנטון, ניו ג'רזי.
שירן
{{פירושונים|
בימיש
בימיש אנד קרופורד (באנגלית: Beamish and Crawford) היא מבשלת בירה שנוסדה בקורק, אירלנד בשנת 1792 על ידי ויליאם בימיש וויליאם קרופורד. הם רכשו מבשלה שהייתה קיימת במקום ופעלה מ-1650. המבשלה ממוקמת בליבה של העיר העתיקה של קורק.
בימיש סטאוט
בימיש סטאוט (Beamish Stout) הוא המותג המוכר ביותר של מבשלת בימיש אנד קרופורד. היא דומה מאוד לשני סטאוטים איריים נוספים: גינס (Guinness) ומרפי'ס (Murphy's).
בימיש רד
בימיש רד (Beamish Red) הוא שיכר (Ale) אדמדם מתקתק בעל דמיון לסמית'וויק'ס (Smithwick's) ולמרפי'ס איריש רד (Murphy's Irish red), אך באופן אירוני מיוצר רק לצורכי יצוא.
לוח נבו שרסכים
לוח נבו שרסכים הוא לוח טין קטן הנמצא במוזיאון הבריטי עליו כתב יתדות. ייתכן כי שם המופיע בו זהה לדמות המוזכרת בספר ירמיהו.
הלוח (רוחב 5.5 ס"מ, אורך 3.3 ס"מ) נרכש על ידי המוזיאון הבריטי בשנת 1920 והצטרף לאוסף שלהם הכולל למעלה מ-100,000 לוחות דומים. בשנת 2007, האשורולוג האוסטרי, פרופסור מיכאל יורסה מאוניברסיטת וינה, פענח את הלוח, במסגרת מחקר מקיף בנושא כלכלת בבל בתקופת נבוכדראצר. בתעודה, המתוארכת ליום ה-18 בחודש ה-11 - בשנה העשירית לנבוכדראצר מלך בבל (595 לפני הספירה) נרשם כי אדם בשם נבו-שרוסו-אוכין, שהיה 'רב סריס', העניק למקדש בבבל מנה וחצי (כ-0.75 ק"ג) זהב. בלוח, שהיה חלק מארכיב גדול במקדש אל-השמש בעיר סיפר (כ-1.5 ק"מ מבגדד), כתוב כך:
הפיסוק, על פי המסורה, מייחס את המילה נבו למילה שלפניו (סמגר), אך תרגום השבעים מתרגם:כלומר, המילה 'נבו' קשורה לשם שרסכים. על פי הלוח האשורי, זהו הפיסוק הנכון. כנראה, שסמגר הוא שם מקומו של נרגל שראצר, והפקיד השני הוא: נבו שרסכים.
ההסבר מתאים לגילוי ארכאולוגי נוסף בו הציעו חוקרים לזהות את השר הראשון, נרגלשראצר, עם אחד משריו של נבוכדראצר השני המופיעים באחת מהכתובות של, שם נמנו "שרי ארץ אכד" (=שרי מלך בבל, יר' לג, ט) וביניהם: "נרגלשראצר איש סין-מגיר". מתברר שהוא היה מושל מקום בשם "סין-מגיר", שנהפך במקרא ל"סמגר". בהמשך הכתוב המקראי נרגלשראצר נזכר שוב בתוספת התואר "רב מג".
פיליפין דה רוטשילד
הברונית פיליפין מתילד קאמיל דה רוטשילד (בצרפתית: Philippine Mathilde Camille de Rothschild; 22 בנובמבר 1933 – 23 באוגוסט 2014) הייתה בעלת היקב הצרפתי שאטו מוטון רוטשילד. בחייה שיחקה פיליפין גם בתיאטרון תחת שם הבמה פיליפין פסקל.
ביוגרפיה
פיליפין נולדה בפריז בירת צרפת לאב יהודי ולאם קתולית. היא הייתה בתו היחידה של סוחר היינות הברון פיליפ דה רוטשילד ונצר לשושלת הבנקאות של משפחת רוטשילד. בזמן לידתה, אמה, אליזבת פלטייה דה שאמביר, הייתה אשתו של היונקר מארק דה בקר-רמי, אציל בלגי. נישואיהם לא צלחו והזוג התגרש ב-1934, אחרי ריב משפטי שכלל איומים של היונקר לחטוף את בתה של אשתו.
בעת היותה בת עשר, היא הייתה עדה לכך שהגסטאפו עצר את אימה, אליזבת דה רוטשילד, שלימים נספתה במחנה הריכוז ראוונסבריק.
ב-1958 היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז ושיחקה בקומדי פראנסז ביחד עם קתרין דנב. היא גילמה את אחד התפקידים הראשיים בהרולד ומוד, ביחד עם מאדלן רנו בשנים 1980-1973.
פיליפין דה רוטשילד נכנסה לעסקי היין של אביה בשנות השבעים. כשפיליפ הלך לעולמו ב-1988, ירשה ממנו פיליפין שלוש אחוזות בבורדו: שאטו מוטון רוטשילד (אותו רכש סב-סבה נתניאל דה רוטשילד ב-1853), שאטו ד'ארמאיאק ושאטו קלר-מילון. היא גם התמנתה ליושב ראש ובעלת השליטה בחברת "הברון פיליפ דה רוטשילד". בעת פטירתו של אביה, מכרה החברה 1.3 מיליון ארגזי יין בשנה. בשנת 2000, המכירות כמעט הוכפלו לסך של 2.1 מיליון ארגזים. בה-1999, העפילו המכירות לסביבות ה-155 מיליון דולר.
אחזקות היין שלה כללו את שאטו מוטון רוטשילד, שאטו ד'ארמאיאק, שאטו קלר-מילון, דומן דה לאמבר, ברון ארק, ברון פיליפ דה רוטשילד, מוטון קאדה, אופוס וואן ווינה אלמאויוה.
הונה הפרטי נאמד בזמנו ב-190 מיליון אירו, על פי העיתון לה נובל אקונומיסט. כמו כן, הייתה אבירת לגיון הכבוד.
משה קניוק
משה קַניוּק (1 במרץ 1899; י"ד באדר ה'תרנ"ט - 17 באפריל 1972) היה מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות וממייסדי כפר הילדים גבעת המורה.
ביוגרפיה
בשנת 1927 נישא קניוק לשרה, בתו של שמחה בראוורמן. בשנת 1931 מונה כמנהל כפר הילדים בגבעת המורה. במקביל עסק כחבר בהנהלת החברה לתערוכות ו"יריד המזרח". בעקבות היכרותו עם מאיר דיזנגוף, שקניוק שימש כמזכירו, מונה קניוק למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב החדש. הוא שימש בתפקידו לצד קרל שוורץ, אויגן קולב וחיים גמזו ב-1949. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1962. לאחר פרישתו של גמזו, מונה קניוק למנהלו הכללי של מוזיאון תל אביב לאמנות. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1952.
ילדיו של קניוק הם הסופר יורם קניוק (1930 – 2013) ומרים (מירה) קניוק שפריר (1936 - 2021).
קניוק נפטר בשנת 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
קיס
קיס (באנגלית: Kiss, נשיקה; מעוצב לרוב כ-KIϟϟ) היא להקת הארד רוק אמריקאית שהחלה את דרכה בשנות ה-70 של המאה ה-20. השאירה את חותמה בתולדות הרוק כלהקת הופעות בעלת המנוני רוק רבים, והיא ידועה מאוד בשל האיפור הכבד שמכסה את פני הלהקה בהופעות. בספטמבר 2018 הודיעו חברי הלהקה כי אחרי 45 שנות פעילות, הם יצאו לסיבוב הופעות אחרון ב-2019.
היסטוריה
להקת קיס הוקמה בשנת 1973 על ידי הזמר והגיטריסט פול סטנלי (סטנלי הארווי אייזן) והבסיסט ג'ין סימונס (חיים וייץ), שנולד בטירת כרמל, שצירפו אליהם את המתופף פיטר כריס והגיטריסט אייס פרלי כגיטריסט מוביל. בשנת 2008 יצאו קיס לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית כדי לחגוג 35 שנות יצירה. במהלך שנות פעילותה נחלה הלהקה הצלחה רבה ועד היום נמכרו ברחבי העולם למעלה מ-100 מיליון עותקים מאלבומיה.
ב-1983 הלהקה החליטה להסיר את האיפור, וב-18 בספטמבר באותה שנה הלהקה הופיעה לראשונה בMTV ללא האיפור הידוע שלה. עד שנת 1996, הלהקה הופיעה בלי איפור. בנוסף, גם הלהקה עברה שינוי מוזיקלי - הם התחילו ליצור גלאם מטאל בהשראת הלהקות הצעירות של שנות ה-80.
ב-1996 התאחדה הלהקה המקורית והם שבו להופיע עם איפור וחזרו לסגנון המוזיקלי המקורי שלהם.
מוזיקה וליריקה
קיס יצרה מוזיקת רוק'נרול שמחה, קלילה ופשוטה ושיריה הקליטים סחפו את ההמונים. קיס הייתה מהלהקות החלוצות של סגנון חדש שהחל להופיע באותן שנים: ההארד רוק. גם הליריקה של קיס הייתה פשוטה, בהתאם, והיא דיברה על אהבה לנשים, למסיבות ולרוק'נרול, כמו שמעידים שמות שירי הלהקה הידועים ביותר: Rock and Roll All Nite ("רוק'נרול כל הלילה"), I Was Made for Loving You ("נוצרתי כדי לאהוב אותך"), God Gave Rock N' Roll To You II ("אלוהים נתן את הרוק'נרול לכם II"), Detroit Rock City ("דטרויט עיר הרוק"), Shout It Out Loud ("צעק את זה בקול") ו-Let Me Go Rock n' Roll ("תנו לי לעשות רוק'נרול").
בשנת 2004 גיטריסט להקת הגרוב מטאל פנטרה, דיימבאג דארל נורה למוות והוא נקבר בעיר הולדתו בארון קבורה שעליו מצוירות הדמויות של להקת קיס יחד עם אחת הגיטרות המפורסמות של אדי ואן היילן.
בשנת 2014 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
הופעה חיצונית
בדומה ללהקות הגלאם רוק משנות ה-70, קיס נודעה לא רק כיוצרת מוזיקה, אלא גם כדמות תרבותית. חברי הלהקה השקיעו בהופעתם החיצונית ובגימיקים: הם נהגו להופיע בגלימות שחורות ארוכות של ערפדים, וצבעו את פניהם בצבעים שאמורים לעורר פחד. כל הארבעה צבעו את פניהם בלבן, ומה שהבדיל ביניהם היה סימן שחור מסביב לעין, אשר היה שונה אצל כל אחד מהם. במשך שנים איש לא ראה את פניהם האמיתיות. עם רעיון האיפור כל חבר בלהקה עטף עצמו בדמות טיפוסית שבמקור לקוחה מקומיקס: המתופף הוא החתול, הגיטריסט הוא איש החלל, הסולן הוא ילד הכוכבים והבסיסט סימונס הפך להיות "השד" ("The Demon"), שירק בהופעות "דם" ואש.
המעריצים נוהגים להגיע להופעות כשפניהם צבועות כמו פניהם של חברי הלהקה. בהופעות, מסודרות מאות נורות על קיר הבמה מאחורה, בצורת הלוגו של הלהקה. הבסיסט סימונס נוהג לנשוך לעצמו את הלשון בהופעות, כביכול עד זוב דם, כאשר הדם מותז לאחר מכן על גופו ביריקה מפורסמת שנוצרת מהוצאת הלשון וניעור הפנים בזמן הדימום. "טקס" זה הפך למעיין גימיק של הלהקה.
לוגו הלהקה מעוצב כ-KIϟϟ עם סיומת אותיות SS בצורת ברק: צורת הברק של האות S נגזרת מהאלפבית הרוני. אלבומיה של הלהקה נמכרים בגרמניה בעיצוב שונה מבשאר העולם, וזאת על שום השימוש בסמל ה-SS הסמל מייצג את תג היחידה של הנאצים במלחמת העולם השנייה תחת היינריך הימלר, שהיה אחראי על השמדת היהודים. יחידת ה-SS הפעילה בעיקר שומרים ומבצעי ההשמדה במחנות הריכוז של המשטר הנאצי.
אובליטוקסימאב
אובליטוקסימאב (באנגלית: ublituximab) היא תרופה מסוג נוגדן חד שבטי נגד החלבון CD20 שנמצא על מעטפת של תאי B השייכים למערכת החיסון, שתוכננה להחליף את טריפלונומיד.
התרופה נועדה לטיפול בהתקפים של MS. התרופה השוותה למקבילתה לטיפול עד כה, אובג'יו, ונמצא כמפחית התקפים של טרשת נפוצה.
התרופה ניתן באופן תוך ורידי בלבד.
תופעות לוואי
תופעות לוואי זיהומי מערכת נשימה עליונה, זיהומי מערכת נשימה תחתונה, כאבי גפיים, אינסומניה, עייפות, זיהומים הנמצאים באסוציאציה עם הרפס.
התוויות נגד ושימוש בהריון והנקה
זיהום פעיל בהפטיטיס B.
היסטוריה של סכנת חיים בעקבות שימוש קודם בתרופה.
אין מספיק נתונים על מנת לקבוע את בטיחות התרופה בהריון. אין מספיק מידע לגבי מעבר התרופה בהנקה.
מנגנון פעולה
לא ידוע. משוער שהחומר שבתרופה מתחבר לתאי CD20 שהם תאים למפוציטים מסוג B וגורם להרס התא.
זמן מחצית חיים
22 ימים.
הערות שוליים
2023 01
המזרח הרחוק
המזרח הרחוק הוא כינוי בפי העולם המערבי המתאר את מזרח אסיה ודרום-מזרח אסיה, וכן את צפון אסיה ואזורים במערב האוקיינוס השקט.
בצפון אסיה:
במזרח אסיה: בדרום-מזרח אסיה: בהגדרה מורחבת יותר נכללות גם:
את המושג טבעו ככל הנראה הבריטים והאירופאים, ומקורו בקולוניאליזם שקיים באותו אזור ונכנס לשימוש באירופה עוד במאה ה-12. המושג חלחל לתודעה הבינלאומית בשנות ה-60, אך לעיתים נחשב לגזעני. המושג נחשב ליורוצנטרי (נקודת מבט אירופאית, שלפיה אזור זה של העולם הוא מזרחי מאוד).
למעשה, האזור הוא לא רק רחוק מבחינה גאוגרפית, אלא גם בעל תרבויות ייחודיות.
פאוק סלוניקי (כדורגל)
מועדון הכדורגל פאוק סלוניקי (ביוונית: ΠΑΕ ΠΑΟΚ) הוא מועדון כדורגל יווני מהעיר סלוניקי, אשר מתמודד בליגת העל היוונית ונחשב למועדון האהוד ביותר בחבל מקדוניה שבצפון המדינה.
פאוק סלוניקי נוסדה ב-1926 על ידי פליטים יוונים שנמלטו מקונסטנטינופול בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ולזכותה שלוש אליפויות ושבעה גביעים. היא אחת משלוש קבוצות שמעולם לא ירדו מהליגה הבכירה ביוון, יחד עם אולימפיאקוס ופנאתינאיקוס, ונחשבת לאחת מ"ארבע הגדולות" של יוון, הכוללות גם את א.א.ק. אתונה. יריבתה הגדולה ביותר היא אריס סלוניקי, והיריבות העירונית מושכת עניין רב בכל צפון יוון. צבעי הקבוצה הם שחור ולבן, ומאז 1959 היא משחקת באצטדיון טומבה.
היסטוריה
קבוצת הכדורגל פאוק סלוניקי היא המחלקה הוותיקה ביותר של מועדון הספורט פ.א.ו.ק. (ראשי תיבות של "מועדון הספורט הכל-סלוניקאי של הקונסטנטינופולים"), אשר הוקם בסלוניקי ב-20 באפריל 1926 על ידי פליטים יוונים שנמלטו מקונסטנטינופול בעקבות מלחמת יוון–טורקיה, ובמהלך חילופי האוכלוסין ההמוניים התיישבו בסלוניקי ובאתונה. האוכלוסייה היוונית הגדולה בקונסטנטינופול, בניגוד לאלה בשאר אזורי האימפריה העות'מאנית, המשיכה במסורת האתלטיקה ההלניסטית ואף הקימה מספר מועדוני ספורט על מנת לקדם את האתלטיקה ואת האידיאלים התרבותיים, ופאוק סלוניקי הוקמה כהמשכה של "אגודת הספורט והתרבות הרמיס" שנוסדה בקונסטנטינופול בשנת 1875 על ידי הקהילה היוונית של פרה (בימינו מחוז בייאולו בחלק האירופי של איסטנבול). סמל המועדון הראשון כלל פרסה ותלתן.
אחרי חודשיים של הכנות הוחלט כי הקבוצה צריכה להתחרות נגד קבוצות אחרות בסלוניקי, ומשחקה הראשון נערך מול היראקליס ב-26 ביולי 1926, בו ניצחה בתוצאה 2–1. לאחר מכן צורפה לליגה השנייה של מחוז מקדוניה, וכעבור שנה עלתה לליגה הבכירה של המחוז. מראשיתה הייתה הקבוצה פתוחה לכל אזרחי סלוניקי, מה שגרם למתיחות מול קבוצת המהגרים השנייה שהוקמה בעיר, '''א.א.ק. סלוניקי''', שדגלה בשיתוף הפליטים מקונסטנטינופול בלבד. בשנת 1929 התאחדו המועדונים, כאשר א.א.ק. מוזגה לתוך פאוק, וסמל המועדון שונה לעיט דו ראשי (אשר מופיע בסמל הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שבסיסה בקונסטנטינופול, והוא מסמל עבור הפליטים את האימפריה הביזנטית).
בעונת 1930/1931 השתתפה הקבוצה לראשונה בליגת העל היוונית. משחקה הראשון היה מול אולימפיאקוס, והיא סיימה את העונה במקום החמישי. ב-5 ביוני 1932 נחנך בעיר אצטדיון סינטריוואני, ששימש את הקבוצה במשך 27 שנים. ב-1937 זכתה הקבוצה בתואר הראשון שלה, אליפות מחוז מקדוניה, ובליגה היוונית סיימה את העונה במקום השני. ב-1939 העפילה לראשונה לגמר הגביע היווני, והפסידה 1–2 לא.א.ק. אתונה. עם תחילת מלחמת איטליה–יוון צורפו כדורגלנים רבים לצבא ונשלחו לחזית, ושניים משחקני פאוק נהרגו בקרבות. בעקבות הפלישה הנאצית ליוון הופסקה הפעילות הספורטיבית במדינה, ולאחר שחודשה נערכו רק אליפויות מחוזיות עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בשנות ה-50 הוקמה אקדמיית הנוער של פאוק סלוניקי, בה גדלו כמה מהשחקנים הבולטים ביותר בתולדות המועדון, והיא הפכה לקבוצה הדומיננטית ביותר בצפון יוון כאשר זכתה ארבע פעמים ברציפות באליפות מחוז מקדוניה, ובמקביל שיחקה בליגה היוונית והגיעה פעמיים נוספות לגמר הגביע היווני. ב-6 בספטמבר 1959 נחנך מגרשה הביתה החדש של הקבוצה, אצטדיון טומבה, במשחק ידידות נגד א.א.ק. אתונה.
בשנות ה-70 הפכה פאוק סלוניקי לחברה קבועה בצמרת הליגה היוונית, ובשנת 1972 זכתה בתואר הארצי הראשון שלה, הגביע היווני, לאחר שניצחה 2–1 את פנאתינאיקוס במשחק הגמר. ב-1974 הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע המחזיקות, שם נוצחה על ידי מילאן, ובתום העונה זכתה בגביע השני שלה, לאחר שניצחה את אולימפיאקוס בפנדלים. בשנת 1976 זכתה הקבוצה באליפות יוון לראשונה בתולדותיה, ובעונת 1976/1977 השתתפה לראשונה בגביע אירופה לאלופות והגיעה עד שמינית הגמר, שם הודחה על ידי דינמו קייב.
עונת 2006/2007 החלה עם אי ודאות לגבי במשך השתתפותה של הקבוצה בליגה היוונית בשל החובות הגבוהים שצברה, והיא סיימה את העונה במקום השישי בטבלה. בעונת 2008/2009 סיימה הקבוצה במקום השני, הטוב ביותר בו סיימה מאז זכתה באליפות ב-1985. בעונת 2010/2011 הודחה הקבוצה ממוקדמות ליגת האלופות על ידי אייאקס, ולאחר מכן העפילה לראשונה לשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית כשסיימה במקום השני בשלב הבתים, והודחה על ידי צסק"א מוסקבה. בעונת 2011/2012 העפילה שוב לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית והודחה על ידי אודינזה. בעונת 2013/2014 השתתפה שוב במוקדמות ליגת האלופות והודחה בשלב הפלייאוף על ידי שאלקה 04. לאחר מכן העפילה שוב לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית והודחה על ידי בנפיקה ליסבון.
בעונת 2016/2017 הודחה הקבוצה שוב על ידי אייאקס במוקדמות ליגת האלופות, ובשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית הפסידה שוב לשאלקה. בתום עונה זו זכתה פאוק סלוניקי בגביע החמישי בתולדותיה, לאחר שניצחה 2–1 את א.א.ק. אתונה במשחק הגמר. בעונה שלאחר מכן סיימה פאוק במקום השני בליגה, אחרי א.א.ק. שזכתה באליפות, והקבוצות נפגשו שוב בגמר הגביע, כאשר פאוק ניצחה 2–0 וזכתה בגביע שני ברציפות ושישי בסך הכל. בעונת 2018/2019 הודחה הקבוצה ממוקדמות ליגת האלופות על ידי בנפיקה, וסיימה במקום האחרון בשלב הבתים של הליגה האירופית. בתום העונה זכתה הקבוצה באליפות השלישית בתולדותיה, לאחר 34 שנים שלא זכתה בתואר האליפות, והשלימה דאבל ראשון בהיסטוריה של המועדון, לאחר שבגמר הגביע ניצחה שוב את א.א.ק. אתונה.
אוהדים ויריבות
בסיס אוהדי הקבוצה מגיע מהעיר סלוניקי, כמו גם משאר אזורי מחוז מרכז מקדוניה וצפון יוון, והיא הקבוצה האהודה ביותר בצפון המדינה ונחשבת לאחת מארבע הקבוצות האהודות ביותר ביוון. בשנות ה-60, כאשר יוון נשלטה על ידי חונטה צבאית, ראו האוהדים במועדון לא רק קבוצת כדורגל אלא גם סמל של אנטי-דיקטטורה, ואצטדיון טומבה הפך למקום של הזדהות נגד החונטה השלטת. בשנות ה-80 הלכה וגדלה קנאות האוהדים, הגיעה לרמות של בריונות שמעולם לא נראו לפני כן, החלה להתפשט מעבר לגבולות יוון, ויצרה תאי מעריצים בערי אירופה על ידי הפזורה היוונית. התנהגות זו של אוהדי הקבוצה זו תורגמה לא מעט להתפרצויות של אלימות שגררו עונשים וקנסות שהוטלו על המועדון.
ארגון האוהדים הגדול ביותר של המועדון הוא "Gate 4", אשר נוסד ב-1976 וכולל סניפים בכל רחבי יוון. עם השנים הפך הארגון לאחד המשפיעים על התנהלות המועדון ועל ההחלטות המתקבלות בהנהלה, ולעיתים גם השפיע על הרכב ההנהלה וגרם להחלפת הבעלות על הקבוצה. הארגון הוותיק יותר של אוהדי המועדון, אשר נקרא "נאופוליס בלוס", נוסד ב-1963 ונחשב לאחד מארגוני האוהדים הראשונים שהוקמו ביוון.
היריבה הגדולה ביותר של פאוק היא אריס סלוניקי, והמשחק ביניהן מכונה "הדרבי של סלוניקי", אך מכיוון שלשתי הקבוצות אוהדים בכל צפון המדינה, נהוג לכנותו גם "הדרבי של מקדוניה" או "הדרבי של צפון יוון", וביום המשחק מורגשת תכונה רבה בכל רחבי צפון המדינה. שורש היריבות העירונית מגיע מההבדלים המעמדיים בין האוהדים, שכן בסיס אוהדי פאוק צמח מהפליטים היוונים שהגיעו מקונסטנטינופול ומאסיה הקטנה במהלך חילופי האוכלוסין ההמוניים בעקבות מלחמת יוון–טורקיה והשתייכו למעמד הפועלים, ואילו אוהדי אריס השתייכו למעמד הביניים ולחברה הסלוניקאית הוותיקה.
מכיוון שמאז שנות ה-80 ירדה קרנה של אריס סלוניקי והיא אינה מתמודדת בצמרת הכדורגל היווני, רבים מאוהדי פאוק מחשיבים את אולימפיאקוס, הקבוצה המעוטרת ביותר ביוון, כיריבה הגדולה ביותר של המועדון. היריבות בין המועדונים החלה בשנות ה-60, כאשר הכוכב הגדול ביותר של פאוק, יורגוס קודאס, החליט לעבור לאולימפיאקוס, ולאחר מחאת אוהדי פאוק נגד הכוחניות של המועדון מפיראוס בוטלה ההעברה. רבים מתושבי סלוניקי וצפון יוון חשים מקופחים, ולטענתם, המדינה נותנת עדיפות לאזור אתונה ופיראוס, ועל בסיס זה יש למועדון יריבות גדולה גם מול פנאתינאיקוס.
המשחקים בין פאוק סלוניקי לא.א.ק. אתונה מכונים "דרבי העיטים הדו-ראשיים", על שם העיט הדו-ראשי המופיע בסמלי שני המועדונים. בניגוד למשחקי דרבי המבוססים על הבדלים תרבותיים בין מחנות אוהדים, דרבי זה הוא ידידותי באופיו, מכיוון ששתי הקבוצות מייצגות את קהילת המהגרים מקונסטנטינופול, אשר חלקם התיישבו בסלוניקי וחלקם באתונה, ואחת הקבוצות שמוזגו לתוך פאוק בראשית דרכה נקראה א.א.ק. סלוניקי (ראשי התיבות של א.א.ק הם "איגוד הספורט של קונסטנטינופוליס"). היריבות מבוססת בעיקרה על התחרות בין סלוניקי לאתונה, אך רבים מאוהדי שתי הקבוצות מגדירים את היריבה כ"קבוצה השנייה" שלהם.
תארים
אליפות יוון:
הגביע היווני:
עוזי אורנן
עוזי אורנן (7 ביוני 1923 – 3 בנובמבר 2022) היה בלשן, פרופסור ללשון באוניברסיטה העברית ולעיבוד שפות טבעיות בטכניון וחבר באקדמיה ללשון העברית. ייסד את "הליגה למניעת כפייה דתית", פעל למען הפרדת הדת מהמדינה בישראל ומזוהה עם התנועה הכנענית, שאחיו, המשורר יונתן רטוש, היה בין מייסדיה.
תולדות חייו
אורנן נולד בירושלים כעוזיאל היילפרין, בן זקונים ליחיאל היילפרין, מחנך עברי ותומך של חיים ויצמן, ופנינה, גננת עברייה שהשתייכה לפועלי ציון. הוריו, שני אחיו ואחותו עלו ארצה בתחילת העלייה השלישית.
בנעוריו היה פעיל במחתרת האצ"ל. בשנת 1944 נתפס על ידי הבריטים והוגלה למחנות מעצר באריתריאה, בסודאן ובקניה, שבהם נכלא עד לפירוקם לאחר קום המדינה בשנת 1948.
במחנות המעצר לימד דקדוק עברי ובהמשך לכך פרסם את ספר הלימוד "דקדוק הפה והאוזן - ספר לימוד לדוברי עברית". לאחר שובו לארץ החל בלימודי לשון באוניברסיטה העברית, בשנת 1958 קיבל תואר מוסמך על עבודה שכותרתה "מלות היחס בשירתו של ח.נ. ביאליק", בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "הצירופים השמניים בלשון-הספרות העברית החדשה, בייחוד על פי הפרוזה של ח.נ. ביאליק". הדוקטורט פורסם מחדש בשנת 2011, בהוצאת כרמל, בשם "הצירופים השמניים בלשון-הספרות העברית החדשה".
התמנה למרצה ולפרופסור ללשון עברית באוניברסיטה זו. ב-1979 נבחר כחבר באקדמיה ללשון העברית בה כיהן עד לפטירתו, ועמד בראש הוועדה לכללי הפיסוק. ב-1986 פיתח את הכתב הפונמי לעברית, שהתקבל על ידי ארגון התקינה הבינלאומי. ב-1987 התקבל כפרופסור אורח בטכניון, בפקולטה למדעי המחשב, והחל בניהול המעבדה לעיבוד שפות טבעיות.
ב-1951 היה ממייסדי "הליגה למניעת כפייה דתית" בירושלים, וכיהן כמזכיר וכיושב ראש עד שנת 1967. ב-1968 הביא לפסק דין שהורה על ביטולו של סעיף בחוזה החכירה של מינהל מקרקעי ישראל, שקבע "על החוכר וכל הבא מזכותו להימנע מכל עבודות בנין ומלאכה בנכס בימי שבת ובחגי ישראל". בשנות ה-70 היה יושב ראש התנועה החילונית שנוסדה ב-1976 על ידי יצחק חסון, ובשנות ה-90 היה יו"ר עמותת "אני ישראלי" למען שוויון אזרחי מלא וביטול אפליה דתית ועדתית.
נפטר ב-3 בנובמבר 2022 וציווה את גופתו למדע.
פרסומים
אורנן פרסם מאות מאמרים ורשימות בענייני דת ומדינה, חילוניים ודתיים, חינוך וחברה.
משפחתו
עוזי אורנן היה אחיהם של המשורר יונתן רטוש ושל הבלשן פרופ' צבי רין. אחותם, הסופרת מירי דור, מתה בצעירותה, בשנת 1945.
אורנן היה אב לשלושה ילדים מנישואיו הראשונים. אורנן ואשתו הראשונה התגרשו בגירושים אזרחיים ברפובליקה הדומיניקנית. לאחר מכן עבר לחיות עם הבלשנית מיכל אפרת כידועים בציבור, וב-1994 נישאו בנישואים אזרחיים בארצות הברית. נולדו להם בן ובת.
בתה של בתו הבכורה חזרה בתשובה (חסידות ברסלב) ושינתה את שמה ממורן למרים.
השקפת עולמו בנושאי דת ומדינה
דעותיו ופועלו, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים הרבים, צידדו בהפרדת הדת מהמדינה, תוך התייחסות חרדה להתגברות הכפייה הדתית וגידול כוחם של גופים שמרניים בישראל. בין פעולותיו: היוזמה לרישום "ישראלי" בסעיף הלאום בתעודת הזהות, תמיכה בביטול המבחנים הדתיים למתן אזרחות ישראלית, והתנגדות לברית מילה.
דעותיו של אורנן בנושאי דת ומדינה הוצגו ללא כחל וסרק, לעיתים תוך שימוש במונחים לוחמניים ומתגרים. את לוז דעתו הגדיר בעצמו באחד הראיונות:
אורנן תמך בהפרדת הדת מהמדינה והתנגד בחריפות לכפייה דתית, ולמי שמייצג בעיניו כפייה כזו. כשנשאל איך יש למחות נגד הכפייה הדתית, ענה: "צריכה להיות מרידה בדברים האלה, מרידה ממש, עם תליות על עמודי חשמל". בהמשך הראיון אמר: "זה לא ילך בלי זה ואני לא חוזר בי. אלימות נגד הדתיים תשכנע אותם לא ללכת בדרך הזו"... "להכות במלוא מובן המילה, על ידי חרם כלכלי, על ידי הסרת המחסומים בכבישים בכוח בשבתות, ועל ידי זה שיזרקו אותם מן הכבישים". בהמשך הוסיף אורנן ופירט שלל דרכים מעשיות להשגת חזונו, כגון הימנעות מניהול משא ומתן עם מוסדות דתיים, הימנעות מהליכה לרבנות לשם נישואים או גירושים ומציאת תחליפים כמקובל בחוץ לארץ. אורנן טען שהדתיים הגיעו להישגים תוך הפעלת כוח, כגון מניעת התחבורה בשבתות וחגים בכבישים מסוימים על ידי יידוי אבנים, לכן הציע להפעיל כוח נגדי, כדי לחדש את הנסיעה באותם כבישים.
דברי אורנן על תלייה על עמודי חשמל גררו מחאה במליאת הכנסת, ופנייה ליועץ המשפטי לממשלה, שנדחתה. בראיון שנערך עשר שנים לאחר הראיון הראשון, הוא ציין כי "זה היה דימוי ציורי", אך הדגיש כי אינו חוזר בו, והוסיף: "איני מאמין שאפשר יהיה להיפטר מהדתיים ללא שימוש בכוח ברוטלי", וכי "יש להפר חוקים בגלוי... לפרוץ את המחסומים בכוח. זו בפירוש אלימות, אבל אסור להיבהל ממנה... מלחמת תרבות לא מספיקה כאן. צריך לצאת למלחמה ממשית". בשנת 2011 כתב שמעולם לא אמר "צריך לתלות חרדים על עמודי חשמל", ושדבריו סולפו, משום ש"מרד מכוון נגד השלטון, נגד המשטרה, נגד הצבא" ו"אין לו שום קשר לפוגרום נגד יהודים".
לפי השקפתו של אורנן, בארץ ישראל, בעת החדשה, נוצר לאום חדש, הלאום הישראלי המתבסס על הטריטוריה ועל השפה העברית, ללא קשר לדת היהודית ומשום כך הוא רואה את עצמו בן לאומה הישראלית וכאתאיסט אינו רואה עצמו יהודי, כי היהדות בעיניו היא רק דת. יתר על כן, במדינת ישראל אורנן רואה מאבק בין הלאום הישראלי, שלפי השקפתו אינו תלוי דת ובין היהדות המנסה להשתלט על אורחות החיים המקומיים. אורנן רואה את הלאום הישראלי כלאום פתוח, שהצטרפות אליו לא תלויה בדת. לדעתו של אורנן, על פי תיקון חוק השבות 1970 אין בישראל "יהודים חילונים" והוא נאבק למען קבלת הכרה בכך שיש לאום "ישראלי", כדי לאפשר לאזרחים ישראלים החפצים בכך להירשם במרשם האוכלוסין כישראלים ולא כיהודים. בהקשר זה הצהיר אורנן: "אני לא יהודי. אין לי שום קשר ליהדות. אני ישראלי, וזו ארצי".
אורנן שאף למדינת ישראל שתושביה יודעים שהיא מדינת כל אזרחיה, מדינה דמוקרטית ושוויונית, שאין בה הבדלים לפי מוצא, דת או השקפות עולם, מדינה בה יש הפרדה בין דת למדינה ובה כל הילדים לומדים בבתי ספר עבריים ממלכתיים, לפי תוכנית לימודים אחידה והכל משרתים בצבא. הוא הציע להגיע לכך בצורה הדרגתית.
ביקורתו של אורנן מופנית גם כלפי המפלגות החילוניות, שמאז דוד בן-גוריון ועד ההווה, במאבקן הפנימי, כדי לשמור על השלטון בידן, וכדי להשיג את תמיכת הדתיים הן הביאו לכך "שהיהדות השתלטה על כל חלקה טובה בחיינו, היא מחנכת את הנוער לצרות אופקים, לשנאה כלפי כל מי שאינו יהודי, לתחושת 'אתה בחרתנו', שהיא רעל גזעני קטלני, לחוסר דמוקרטיה, ואת כל הדברים הללו היא עושה בתמיכת השלטון החילוני."
בשנת 2000 פנה (במסגרת עמותת "אני ישראלי") למשרד הפנים וביקש להירשם תחת הלאום "ישראלי", אך בקשתו נדחתה. בסוף 2003 פתח אורנן במאבק משפטי לשינוי רישום סעיף הלאום בעניינו, ובסוף ההליך ניתן פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים שבו דחה בית המשפט העליון העתירה, מהסיבה של היעדר הוכחת קיומו של לאום ישראלי.
פלייסטיישן 2
פלייסטיישן 2  (PlayStation 2 או בקיצור PS2) היא קונסולת המשחקים השנייה של סוני, אחרי הפלייסטיישן ולפני הפלייסטיישן 3. היא יצאה לשוק במהלך שנת 2000, כשנה לאחר ההכרזה. קונסולה זו היא הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
פסקי תוספות
פסקי תוספות הוא חיבור קדום שמתמצת את פסקי ההלכה הנובעים מפירושי התוספות על התלמוד. פירושי התוספות כתובים בסגנון זורם של שאלה ותשובה, לרוב ללא מסקנה מפורשת, וחיבור זה, שבו כתובה בקצרה ההלכה למעשה המתבקשת מהשתלשלות הדיון, משמש כלי עזר להבנה מדויקת של דברי התוספות. הוא מצוטט רבות בין פוסקי ההלכה.
פלייסטיישן 2
בשנת 2014 נסגרו חלק משרותיי האונליין של הקונסולה. בשנת 2016 נסגרו כל שרותי האונליין בקונסולה.
פסקי תוספות
זהות המחבר
זהות המחבר איננה ידועה בוודאות. על פי דעה רווחת מחבר הפסקים הוא רבי יעקב בן אשר, מחבר הטור. דעה אחרת מייחסת את חיבורו לאביו, הרא"ש. החיד"א שלל את שתי ההשערות: "לא ידעתי שורש לדברים הללו". מסורת מבוססת יותר מופיעה בקונטרס 'שם הגדולים' מאת ר' אהרן שליצשטט, שם כתב שרבי יחזקיה ממגדבורג, דודו של רבי אליעזר מטוך, המכונה מהרי"ח (וזהו המהרי"ח הנזכר רבות ב"הגהות אשר"י"), חיבר פסקי תוספות, אך לא ברור שכוונתו לפסקי תוספות הנדפסים המוכרים לנו. עוד כתב שם שגם רבי יעקב בן ר' מאיר כ"ץ מנורטהויזן, מחכמי אשכנז, שנהרג בנורטהויזן בשנת ה'קט (1349) בפרעות עקב המגפה השחורה, חיבר פסקי תוספות.
עליו מסופר:
״..בקשו מהערונים שיתנו להם רשות להיות מוכנים לקידוש השם ואחר כך לקחו טליתיהם ואת התכריכים ואחר כך כשחפרו בור להריגתם וחיפו את הבור בקרשים ארזים בוערים באש עמדו כל הקהל ורקדו מפזזים ומכרכרים איש את ידו ורבי יעקב ורבי מאיר בנו בראשם וקפצו כולם לתוך הבור ורבי מאיר הלך סביבות הבור להשגיח שיהיו כולם שם ואחר כך כשנשאר באחרונה רצו הגויים להחיותו, אך אמר להם עוד רגע אני בחיי גן עדן וקפץ גם הוא..״
פלייסטיישן 2
משחקים
חוזק השם פלייסטיישן הוביל להרבה משחקים מיוצרים צד שלישי לקונסולה. אפילו שהמשחקים שיצאו בזמן ההשקה לא היו מרשימים בשנת 2000, בזמן חג המולד בשנת 2001 יצאו מספר משחקים הנמכרים ביותר ועם הביקורות הטובות ביותר. משחקים אלו נתנו לקונסולה לשמור ולהרחיב את היתרון על פני המתחרים, אף על פי שיצאו מספר משחקים לקונסולות מיקרוסופט Xbox ונינטנדו גיימקיוב, במקרים רבים סוני עשתה עסקים עם מפתחים בשביל שיפתחו משחקים אך ורק לps2 ולא למתחרים. המשחקים שהיו רבי מכר ועזרו למכירות של הקונסולה ביותר הם: סדרת ה: דרגון בול Z: בודוקאי ובודוקאי טנקאיצ'י, Grand Theft Auto ו Final Fantasy, Metal Gear Solid 2, 3, Devil May Cry 1, 3 וארבעה משחקי SSX. Ace Combat Series, Kingdom Hearts I, II, Gran Turismo A Spec, 4, SOCOM. טרילגית Sly Cooper וטרילגית Ratchet & Clank, Ape Escape, סדרת ICO, Shadow of the Colossus, God of War, II, Champions of Norrath, Champions: Return to Arms ,Splinter Cell, בסוף שנת 2006 יצאו 8,571 משחקי פלייסטישן 2 ונקנו 1.205 מיליארד (1,205,000,000) משחקים.
הצלחה
הקונסולה שייכת לדור השישי של קונסולת משחקי הווידאו, והיא מחזיקה בשיא "קונסולת המשחקים הנמכרת ביותר בהיסטוריה", עם 155.5 מיליון יחידות בכל העולם נכון ל-23 ביוני 2010. כמו כן, היא שברה את השיא של הסגה דרימקאסט בקצב המכירה הגבוה ביותר לאחר השקתה. נכון ליולי 2006, הפלייסטיישן 2 היא הקונסולה הפופולרית ביותר, בהשוואה ל-Xbox 360, Xbox והנינטנדו גיימקיוב (בארצות הברית ויפן). הפלייסטיישן 2 בעלת יותר מ-5000 כותרים, שזה מספר שיא בכל הזמנים (בהשוואה ל-Xbox של מיקרוסופט בעלת בערך 1100 כותרים). בין הכותרים המוכרים ביותר לפלייסטיישן 2 הם: Jak & Daxter, Ratchet and Clank, סדרת Tekken הידועה, סדרת משחקי האקשן God of War ועוד.
פסקי תוספות
זהות המחבר
מסתבר, אפוא, שכשם שהיו קבצים רבים של תוספות - כך היו במקביל קבצים רבים של פסקי תוספות. עם הדפסת התלמוד, ועמו התוספות ופסקי התוספות, נוצרה לעיתים ערבוביה, כאשר בצמוד לתלמוד נדפסו תוספות מאת חכם מסוים, ואילו בסוף הכרך נדפסו פסקי תוספות המסכמים קובץ אחר של התוספות, והדבר יצר סתירות כביכול בין התוספות לפסקים.
כבר החיד"א עמד על תופעה זו באופן כללי, וציין בייחוד את מסכת סוטה, שבה אין תיאום בין התוספות לפסקים. כמו כן כתב החתם סופר על פסקי התוספות למסכת ביצה. לדעת החיד"א, ייתכן גם ש"פסקי תוספות" המודפסים אינם כולם מאותו מחבר. במסכתות מסוימות (תמיד ומידות) נדפסו "פסקי תוספות" ולא התוספות עצמן.
הדפסת החיבור
החיבור נדפס לראשונה עם מהדורת התלמוד הראשונה שיצאה לאור (שונצינו ופיזרו, רמ"ד-רע"ט), וזאת ברוב המסכתות שנדפסו בהוצאה זו. הפסקים לכמה מסכתות נדפסו לראשונה במהדורת ונציה (ר"פ-רפ"ג), ואילו הפסקים למסכתות בסוף סדר קדשים: מעילה, תמיד מידות וקינים נדפסו מכתב יד לראשונה במהדורת וילנא, בשנת תרמ"ה. בדפוס ווילנא החיבור מודפס מיד לאחר דפי התלמוד עצמו (לפני הרא"ש וכל שאר המפרשים שנדפסו בכרכי התלמוד). בתלמוד בבלי מהדורת עוז והדר נדפס שוב במהדורה מתוקנת משיבושי הדפוס שנפלו עם השנים בהעתקות מדפוס לדפוס.
מבצע בורמה
מבצע בורמה (באנגלית: Merrill's Marauders  - הפושטים של מריל) הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1962 בבימויו של סמואל פולר עם ג'ף צ'נדלר בתפקיד הראשי.
זה היה סרטו האחרון של ג'ף צ'נדלר, זמן קצר לאחר שהשלים בשנת 1961 את תפקידו בסרט הוא נפגע בגבו בעודו משחק כדורסל בחברת חיילים מן הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ששיחקו כניצבים בסרט. הוא התאשפז בבית חולים בעיר קולבר סיטי בקליפורניה לצורך ניתוח לתיקון פריצת דיסק בעמוד השדרה. מהלך הניתוח הסתבך והוא נפטר.
הסרט צולם בפיליפינים בעזרת חיילים מצבא ארצות הברית וחיילים מצבא הפיליפינים שייצגו את הלוחמים היפניים.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל ביומן קולנוע על נסיגת כוחות הברית מבורמה, על פגישת רוזוולט וצ'רצ'יל בקוויבק בה הוחלט על פתיחת המערכה בבורמה וכן נראה גנרל ג'וזף סטילוול עם נאומו המפורסם על התבוסה והבטחתו לחזור ולכבוש את בורמה.
בין הכוחות הפולשים לבורמה נמצאת יחידת הפשיטה 5307 המונה 3,000 לוחמי קומנדו בפיקודו של מייג'ור גנרל פרנק מריל (ג'ף צ'נדלר). הם מתחילים את הפעולה ב-4 בינואר 1944 ומתקדמים כ-200 מילים בתוך ג'ונגל לעיירה וואלאבום אותה הם כובשים לאחר קרב קשה. בראש הכוח נמצאת מחלקתו של סרג'נט סטוקסטון ("סטוק") שמחזיק את אנשיו למרות התנאים הקשים והמחלות שמפילות בהן חללים.
גנרל מריל הולך בראש הלוחמים והדוקטור (אנדרו דוגאן) מעדכן אותו על המצב הקשה של החיילים וגם בודק אותו ומזהירו כי הוא סבל בעבר מהתקף לב שיכול לחזור בגלל המתח אבל מריל מתעלם מאזהרותיו.
הלוחמים העייפים מבקשים לחזור אך למקום מגיע גנרל ג'וזף סטילוול (ג'ון הויוט) ומטיל על היחידה להמשיך לתוך בורמה ולכבוש את צומת הרכבות החשוב שאזוזופ.
הלוחמים העייפים עוברים דרך קשה בתוך ביצות ולמרות עייפותם הם מצליחים לכבוש את צומת הרכבות ומקווים שיינתן להם לנוח.
גנרל סטילוול מבקש ממריל להתקדם לעבר העיר החשובה מיצ'ינה. סטוק מתנגד לרגל מצבם של האנשים ומריל מצליח לשכנע אותם למרות מצבם להמשיך לעבר מיצ'ינה. הם מתחפרים ליד מיצ'ינה ונחשפים להרעשת ארטיליריריה קשה ולמתקפת בנזאי של מאות יפנים אותם הם מצליחים להדוף.
לאחר מכן שרועים כולם מעייפות ומריל לוקה בהתקף לב ומפונה משם. לנוכח המפקד המפונה, קמים האנשים ובמאמץ אחרון הם כובשים את מיצ'ינה ואז מתפרקת היחידה. מתוך 3,000 לוחמים נשארים רק 100 כשירים.
קישורים חיצוניים
^קדימון לסרט מבצע בורמה, באתר יוטיוב
Heroes of the East
עלילה
אה טו (אותו מגלם גורדון לו) הוא מתאמן בוו-שו. אביו העשיר ארגן עבורו נישואים עם בתו של עמיתו, איש עסקים יפני. אה טו מתנגד בתחילה ומעמיד פני חולה, אולם מסכים לנישואים אחרי שהוא מגלה שכלתו לעתיד, יומיקו קודה ("קונג זי" במנדרינית), הינה אישה מושכת. אחרי החתונה, הוא נוכח לדעת שזוגתו גם מתאמנת באמנויות לחימה. אה טו סבור שסגנון הקראטה שלה אלים, לא יעיל והוא מנסה לשכנע אותה ללמוד סגנונות סיניים נשיים ויעילים. בשלב מאוחר יותר היא נפגעת במהלך ויכוח לגבי לאיזו אומה יש סגנונות אמנויות לחימה נעלים יותר ולבסוף היא עוזבת ליפן. כשהוא נוסע ליפן להפציר בזי להתפייס עם בעלה, אביו של אה טו רואה את קונג זי מתאמנת עם חבר ילדותה ומאמנה באמנויות הלחימה טקנו, שמתקרב אליה יתר על המידה.
כתחבולה במטרה להשיבה לסין, אה טו שולח לה מכתב הקורא תיגר על אמנויות הלחימה היפניות ונחיתותן לעומת אלו הסיניות שמהן יצאו. אה טו מקווה שהמכתב יכעיס את קונג זי מספיק כדי שהיא תחזור כדי להוכיח שהסגנונות היפניים הם טובים כמו הסיניים. כשהיא שבה לסין, אה טוב מקווה להשלים אתה. אולם התוכנית עולה על שרטון כשטקנו קורא את המכתב במקום קונג זי. טקנו מבין את הכתוב בו כעלבון וכקריאת תיגר על אמנויות הלחימה היפניות ומספר על תוכנו למאסטרים אחרים לאמנויות לחימה יפניות שנוסעים אתו לסין כדי להיענות לאתגר של אה טו.
בדו-קרב הראשון אה טו מפרש לא נכון מחווה של רחשי כבוד מהלוחמים היפניים ולכן מגביר את התרעומת. בגלל אי ההבנה התרבותית הזו, הלוחמים היפניים אינם מתייחסים עוד לקרבות הבאים כתצוגה של סגנונותיהם אלא כקרבות טוטליים. קונג זי, שמבינה את חומרת המצב, עוזרת לאה טו ומזהירה אותו ממומחיותו של טקנו באמנות הנינג'יטסו.
אמנויות הלחימה המופיעות בסרט
הסרט ידוע בכך שהוא מציג סגנונות שונים של אמנויות לחימה וכלי נשק:
שיתוק מוחין
שיתוק מוחין או שיתוק מוחי (מוכר בעברית גם בראשי התיבות באנגלית: CP) הוא הפרעת תנועה ויציבה קבועה, ונגרמת עקב פגיעה לא פרוגרסיבית בהתפתחות המוחית של העובר או הילוד. הנזק ההתפתחותי מתרחש מתחת לגיל שלוש שנים (יש חילוקי דעות בקשר לגבול העליון). שיתוק מוחין איננה הפרעה או מחלה בודדת, אלא שם קיבוצי למספר ליקויים שנגרמים במהלך ההריון, בעת הלידה או לאחריה. שיתוק מוחין גורם לליקוי בתפקודים המוטוריים והוא מלווה בדרך כלל בשיתוק הגפיים ופגיעות אחרות.
ההפרעה נחקרה לראשונה בשנת 1860 על ידי ויליאם ליטל. המונח "Cerebral Palsy" (שיתוק מוחין באנגלית) התפרסם לראשונה ב-1887 בעבודתו של ויליאם אוסלר, אשר הרחיב את ממצאיו של ליטל. בשנת 1897 חקר זיגמונד פרויד (בטרם פיתח את הפסיכואנליזה) את הקשר בין שיתוק מוחין לפגות.
ממוצע הלוקים מהפרעה זו הוא 3.5 מתוך 1000 לידות. השכיחות גבוהה יותר אצל תינוקות זכרים.
גורמים
שיתוק מוחין מולד, נגרם מפגיעה במוח במהלך חיי העובר ברחם. הוא קיים כבר בעת הלידה, אך אפשר שלא לזהותו במשך חודשים רבים. עם זאת, ברוב המקרים הסיבה לתסמונת איננה ברורה. נצפו מספר גורמי סיכון עיקריים הקשורים לשיתוק מוחין כגון: היריון בגיל צעיר, היריון מרובה עוברים, זיהומים ויראליים (כמו אדמת, הרפס) ומחסור ביוד.
את גורמי הסיכון ניתן לחלק לשלוש תקופות זמן עיקריות:
סוגי שיתוק מוחין
הסיווגים השכיחים ביותר בקטגוריה זו הם קואדריפלגיה, דיפלגיה והמיפלגיה.
תסמינים
ניתן להבחין בעיכוב בהתפתחות המוטורית של תינוקות הלוקים בשיתוק מוחין, אשר איננה תואמת לאבני הדרך המאפיינות התפתחות נורמלית. בחלק מן המקרים ישנו אירוע מקדים לשיתוק המוחין (כגון פגות, או זרימה בלתי מספקת של דם אל איברי הגוף). האבחנה נעשית, על פי רוב, לפני גיל שנתיים. בין התסמינים מעוררי החשד ניתן למנות:
טיפול ודרכי התמודדות
כיום אין טיפול שמרפא שיתוק מוחין, אך ישנם טיפולים אשר נועדו לשפר את איכות חיי המטופל. רוב הילדים הלוקים בשיתוק מוחין נמצאים במעקב במסגרת מכונים להתפתחות הילד, שם נבנית להם תוכנית טיפול שיקומית לטווח ארוך. חלקם (תלוי בחומרת הפגיעה ובבחירת ההורים) נמצאים במסגרות חינוכיות המיועדות לילדים עם לקויות מוטוריות ומסגרות מיוחדות אחרות בהתאם לתפקודם וצורכיהם.
הטיפול מורכב מטיפול שיקומי הכולל פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת, טיפולים אורתופדיים, וכן התאמת אמצעי עזר כגון עמידונים, הליכונים, וכיסאות גלגלים. יתרה מכך ישנם טיפולים המסייעים לשיפור הפעילות הגופנית של הלוקים בתסמונת כמו: סיבולת לב ריאה (קפיצה בדלגית, ריצה), גמישות (כמו מתיחות) ואימוני כוח (משקולות, רצועות וגומיות וכולי).
ניתן לומר כי ישנו סיוע בהערכה וטיפול בקשיים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והתקשורתיים שיכולים ללוות את הפעוט הגדל לילד ולבוגר. לאחר אבחנה כי הפעוט סובל משיתוק מוחי נדרש להתחיל בטיפול אשר מטרתו לאפשר התפתחות תקינה ככל שניתן. הטיפול כולל:
ישנה גישה ייחודית של חינוך מיוחד ושיקום הנקראת - גישת 'החינוך המדריך - פטו', המיועדת לילדים ומבוגרים עם שיתוק מוחי וליקויים מוטוריים, הנגרמים מפגיעה במערכת העצבים המרכזית.
זוהי גישה פסיכולוגית-חינוכית, המתמקדת באישיותו של המשתקם (הילד עם שיתוק מוחי) ואורח חייו. כל זאת תוך שילוב הממדים הפיזיולוגים והרפואיים (פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, תקשורת וכדומה).
דמומית קטנת-פרי
מאפיינים
גובה הצמח 20-12 ס"מ. עליו גזורים פעמיים או יותר ומסודרים באופן מסורג לאורך הגבעול. הפריחה בחודשים פברואר, מרץ ואפריל. הפרחים בעלי 5-8 עלי כותרת, אדומים בדרך כלל, אולם נצפו פרטים בודדים שפרחיהם צהובים. ייחודו של המין הוא בפרי: הפרודות, חלקי הפרי, כמעט חלקות ואין בהן חריצי אורך ולא חגורת שיניים. בראשן ישנה שן עדינה ובינה לגב הפרודה ישנו מפרץ עמוק וצר מאד‏‏.
הדמומית הובחנה בין הצמחים הכלולים ב"חברת החורש", כגון בהרי יהודה על פני קרקע המצויה בסביבה של אבן גיר ‏‏ וכן בגבעות קירטון שבבקעת באר שבע. בית הגידול האופייני לה הוא בתה, שדות בור ומעזבות (צידי דרכים, חלקות נטושות וגלי אשפה).
האגדה מספרת כי הפרח צמח מטיפות דמו של נער יפה תואר, אדוניס, אשר נטרף על ידי חיה רעה, מכאן שמו המדעי של הסוג.
הדמומית נפוצה בכל אגן הים התיכון. במערב אזור התפוצה, ובמיוחד בספרד, נפוץ זן שפרחיו צהובים, והזן אדום הפרחים נדיר. היא משמשת כצמח נוי בגינון, והופצה למקומות נוספים בעולם. באוסטרליה ובאמריקה הצפונית היא הפכה למין פולש הנפוץ כעשב שוטה בשטחי מרעה וגידול מספוא.
Airbnb
Airbnb הוא אתר אינטרנט המתווך בין שוכרי יחידות נופש להשכרה או יחידות מגורים לטווח קצר לבין בעלים של יחידות כאלו.
היסטוריה
בשנת 2007 עברו בריאן וג'ו לסן פרנסיסקו. ארגון המעצבים התעשייתיים של אמריקה ערך את כנס העיצוב השנתי באותו הזמן, וכל המלונות היו בתפוסה מלאה. השניים, שלא היו מסוגלים לשלם את שכר הדירה שלהם, הציעו חלק מהלופט כמגורים למבקרי הכנס.
השם המקורי של החברה היה Airbedandbreakfast.com, אבל הוא קוצר ל-airbnb.com במרץ 2009. באותו הזמן האתר החל להציע לא רק חדרים משותפים אלא גם דירות שלמות, בתים ונכסים אחרים להשכרה. ביוני 2010, המייסדים של האתר עדיין השתמשו בלופט שהם שכרו כמשרד. כדי לספק מקום לעובדים וללמוד איך המוצר שלו עובד, צ'סקי ויתר על חדר השינה שלו, וחי בדירות של השירות עד אשר החברה עברה למשרד הראשון שלה.
בשנת 2013 היו רשומות באתר כ-7,000 דירות להשכרה בישראל, ושנה קודם לכן הוזמנו דרך האתר כ-80 אלף לילות לינה לדירות אלו. בעקבות המחירים הגבוהים של בתי המלון בישראל, Airbnb נחשבה לאופציה פולפולרית בקרב תיירים הבאים לישראל. לפי הסקר של משרד התיירות משנת 2019, 13% מהתיירים שנכנסו לישראל לנו בדירה שכורה. אם לוקחים תיירים שמטרת הביקור שלהם הייתה טיול ונופש כבר מגיעים לכ-22%. שחלקם הגדול שכרו דירות דרך האתר. בתל אביב היו בשנת 2019 כ-13 אלף חדרים להשכרה דרך האתר. יותר ממספר חדרי המלון בעיר.
בחודש אפריל 2014, החברה גייסה 450 מיליון דולר לפי שווי חברה של עשרה מיליארד דולר.