cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרמריי
היסטוריה
הרעיון לחפור מנהרה מתחת לבוספורוס הועלה כבר בשנת 1860, אך בשל עומקו של המצר הדבר לא היה אפשרי באמצעים הקיימים באותה עת, והתוכנית לבשה צורה של מעין גשר תת-ימי. ב-1902 הועלה הרעיון של הנחת מנהרה על קרקעית המצר כפי שנעשה במנהרת הרכבת במישיגן שנפתחה ב-1910. בשל התפתחותה המהירה של העיר, שוב עלה הנושא לדיון בשנות ה-80 של המאה ה-20, וב-1987 פורסמה תוכנית פרטנית. ב-1998 התקבלה ההחלטה הסופית להקים את המנהרה, ושנה לאחר מכן החל גיוס הכספים לשם הוצאתו של המיזם אל הפועל. חפירת המנהרה החלה במאי 2004 והסתיימה ב-2008. המנהרה נפתחה לתנועה ב-28 באוקטובר 2013 לאחר עיכובים רבים, שנבעו בחלקם ממציאת כ-40,000 פריטים ארכאולוגיים בעלי ערך, ובכלל זה בית קברות לכשלושים אוניות ביזנטיות. השלמת הפרויקט כולו מתוכננת לשנת 2015, ועלות הפרויקט מוערכת ב-2.5 מיליארד אירו. המממנים העיקריים של הפרויקט היו בנק יפן לשיתוף פעולה בינלאומי, אשר העביר לפרויקט סכום של 735 מיליון אירו, ובנק ההשקעות האירופי.
קרב אדיס
צבאות
אזרחים גברים קרתגים, שהיו ברובם תושבי העיר קרתגו, שירתו בצבאם רק אם היה איום ישיר על העיר. כאשר הם עשו זאת, הם נלחמו כחי"ר כבד משוריין היטב חמושים בחניתות ארוכות, למרות שהם היו ידועים לשמצה כלא מאומנים ולא ממושמעים. ברוב הנסיבות גייסה קרתגו זרים שירכיבו את צבאה. רבים מהם היו מצפון אפריקה שסיפקה מספר סוגים של לוחמים כולל: חיל רגלים מצויד במגנים גדולים, קסדות, חרבות קצרות וחניתות דחיפות ארוכות; לוחמי חי"ר קלים חמושים בכידון; פרשים נושאים חניתות; ולוחמי פרשים קלים שהשליכו כידון מרחוק ונמנעו מקרב צמוד. איבריה וגאליה סיפקו מספר קטן של חיילי רגלים מנוסים – חיילים לא משוריינים שיסתערו באכזריות. רוב חיל הרגלים הקרתגי נלחם במערך צפוף המכונה פלנקס. קלעים גויסו לעיתים קרובות מהאיים הבלאריים, אם כי לא ברור אם היו כאלה באדיס. הקרתגים העסיקו גם פילי מלחמה; בצפון אפריקה היו אז פילי יער אפריקאים ילידיים. ההרכב המדויק של הצבא באדיס אינו ידוע, אבל כמה חודשים לאחר מכן, בקרב על תוניס, לקרתגים היו 100 פילים, 4,000 פרשים ו־12,000 רגלים.
מרמריי
המיזם
המיזם כולל מנהרה תת-קרקעית באורך של 13.6 ק"מ שתחל בקזליצ'שמה (Kazlıçeşme) שבידיקולה (Yedikule) בצידה המערבי של העיר איסטנבול, תחצה את הבוספורוס ותמשיך עד לאייריליקצ'שמה (Ayrılıkçeşme) בחלקה המזרחי של העיר איסקידר (Üsküdar) באסיה; וכן מסילת רכבת שתונח על פני הקרקע באורך של 63 ק"מ. סך הכול ייסלל קו רכבת פרברי באורך של יותר מ-76 ק"מ שיאפשר תנועת רכבות רציפה מגבזה (Gebze) במזרח ועד להלקלי (Halkalı) במערב. לאורך רובו של הקו תיסלל מסילת רכבת שלישית כדי לאפשר הסעת 75,000 נוסעים בשעה בכל כיוון (במקום 10,000 כיום), וכן תוחלף מערכת האיתות כדי לאפשר מרווחים של שתי דקות בין רכבת לרכבת. המנהרה מתחת לבוספורוס תהיה באורך של 1,400 מטר, והיא תורכב מ-11 חלקים שישוקעו לעומק של 56 מטר מתחת לפני הים.
קרב אדיס
קרב
נחושים בדעתם למנוע מהרומאים להשמיד את האזור הכפרי, התקדמו הקרתגים לאדיס, שם הקימו מחנה מבוצר על גבעה סלעית ליד העיירה. הם לא רצו להתחייב לקרב על הקרקע הפתוחה סביב אדיס בשלב מוקדם מידי. פוליביוס מתח ביקורת על החלטה זו של הקרתגים, שכן יתרונותיהם העיקריים על פני הרומאים היו הפרשים והפילים שלהם, שאף אחד מהם לא יכול היה להיפרס לטובתם מאחורי ביצורים, על קרקע תלולה או בשטח קשה. היסטוריונים מודרניים מציינים שהגנרלים הקרתגיים היו מודעים היטב לכוחם של הלגיונות שלהם וכי לחנות בעמדה חזקה תוך כדי חיפוש אחר האויב וגיבוש תוכנית לא הייתה טעות. ועוד, זה היה מקרה מיוחד מכיוון שצבאם הוקם לאחרונה ועדיין לא אומן לחלוטין או רגיל לפעול יחד; למרות שההיסטוריון המודרני ג'ורג' טיפס מתאר פריסה זו כ"שימוש לרעה מוחלט" בחיל הפרשים והפילים שלהם.
מרמריי
המיזם
לאורך הקו יבנו או יחודשו 40 תחנות רכבת, מהן שלוש תת-קרקעיות: הרציפים בכל התחנות יהיו רציפי אי שאורכם לא יפחת מ-225 מטר ואשר יוכלו לשרת רכבות בנות עשרה קרונות.
קרב אדיס
קרב
כשהצבא הקרתגי משקיף עליו מגבעה מבוצרת, קיבל רגולוס את ההחלטה הנועזת לפצל את צבאו לשניים ולצאת בצעדת לילה כדי לפתוח בהתקפה מפתיעה עם שחר על המחנה. הרומאים יתקפו במעלה הגבעה נגד עמדתם המוכנה של הקרתגים, אך תקיפה משני כיוונים תהיה קשה לתגובה. היסטוריונים נותנים את התוכנית כדוגמה ל"פזיזות" של רגולוס. שני הכוחות הרומאים היו בעמדה בזמן ופתחו בהצלחה בהתקפותיהם, אם כי ככל הנראה לא בו־זמנית. לא ניתן היה להשיג הפתעה מוחלטת, שכן לפחות חלק גדול מהקרתגים הצליחו להתגבש ולהתעמת עם חצי מההסתערות הרומית. החצי הזה נסוג מהגבעה בחוסר סדר. המצב היה מבולבל, כאשר שאר הקרתגים לא נקטו פעולה יעילה ולא הצליחו לתאם עם עמיתיהם המנצחים. על פי ההיסטוריון הצבאי נייג'ל בגנאל, הפרשים והפילים פונו מיד, שכן הוכר שהם לא יוכלו למלא שום תפקיד שימושי, לא בהגנה על הביצורים ולא בשטח הגבעה באופן כללי.
הקרתגים שרדפו אחר הכוח הרומי הראשון רדפו אחריהם מהגבעה, וכל הטור הרומי השני או חלקו, במקום לתקוף את המחנה הקרתגי, הסתערו במורד אל חלקם האחורי של הקרתגים הרודפים. ייתכן שקבוצה זו של קרתגים התמודדה גם עם התקפת נגד חזיתית של מחנות רומיים קטנים לאחר שעזבה את הגבעה. בכל מקרה, לאחר קרבות נוספים הם נמלטו מהשדה. הרומאים רדפו אחריהם למרחק מסוים. למרות שפוליביוס לא מספק נתונים לגבי הפסדים קרתגיים, היסטוריונים מודרניים טוענים שהקרתגים סבלו מעט או ללא אבדות לפרשים ולפילים שלהם. כשפסק המרדף, הרומאים המנצחים שדדו את מחנה ראש הגבעה.
מרמריי
המיזם
זמן הנסיעה בין שני קצות הקו יעמוד על 105 דקות במקום יותר משלוש שעות כיום (כולל זמן ההפלגה במעבורת מסירקג'י להיידרפאשה). חציית הבוספורוס עצמו תארך 4 דקות בלבד, והמהירות המרבית שתותר לאורך הקו תהיה 100 קמ"ש. ההערכה היא כי בשנת 2015 ישתמשו בקו הרכבת מיליון וחצי נוסעים מדי יום ותוך עשר שנים יעלה מספרם ל-1.7 מיליון. חלקה של תחבורת הרכבת בעיר צפוי לגדול מ-3.6% בלבד כיום ל-27.7%, ולהציב את איסטנבול במקום השלישי בעולם בתחום זה אחרי טוקיו וניו יורק.
קרב אדיס
לאחר הקרב
הרומאים המשיכו במסע ניצחון וכבשו ערים רבות, כולל תוניס, במרחק של 16 ק"מ בלבד מקרתגו. מתוניס פשטו הרומאים והרסו את האזור הקרוב סביב קרתגו. רבים מהעמים האפריקנים הכבושים על ידי קרתגו ניצלו את ההזדמנות כדי להתקומם במרד. העיר קרתגו הייתה עמוסה בפליטים שנמלטו מרגולוס או מהמורדים. בייאושם, הקרתגים ביקשו שלום. רגולוס, שכבר ראה את קרתגו ככמעט מובסת לחלוטין, דרש תנאים קשים ביותר. התנאים שהציב רגולוס להסכם שלום כללו את מסירתן של האיים סיציליה, סרדיניה וקורסיקה; תשלום כל הוצאות המלחמה של רומא; קביעת יום בו יחלקו כבוד לרומא מדי שנה; איסור על קרתגו להכריז מלחמה או לעשות שלום ללא רשות רומא; הגבלת הצי הקרתגני לספינת מלחמה אחת; ואספקת 50 ספינות מלחמה גדולות לרומאים לפי בקשתם.
מרמריי
בטיחות
איסטנבול שוכנת 20 ק"מ בלבד מצפון להעתק צפון אנטוליה, ורעידת האדמה החזקה האחרונה התחוללה לאורכו ב-1999 סמוך לעיר איזמיט, 85 ק"מ בלבד מזרחית לעיר. ניסיון העבר מגלה כי מנהרות כדוגמת מרמריי הממוקמות באזורים מועדים לרעידות אדמה (כמו מנהרת BART בסן פרנסיסקו ומנהרת קובה ביפן), הוכיחו עמידות בעת אירוע סייסמי. בשל כך מושם דגש על עמידה בתקנים אשר יבטיחו את בטיחות המיזם, והמנהרה מתחת לבוספורוס בפרט, בפני רעידות אדמה בעוצמה החזקה ביותר הצפויה באזור.
קרב אדיס
לאחר הקרב
לאחר שמצאו את התנאים הללו בלתי מקובלים לחלוטין, החליטו הקרתגים להמשיך להילחם. הם הטילו את האחריות על אימון הצבא שלהם למפקד השכיר הספרטני קסאנתיפוס. בשנת 255 לפנה"ס הוביל קסאנתיפוס צבא של 12,000 חיילי רגלים, 4,000 פרשים ו־100 פילים נגד הרומאים והביס אותם באופן נחרץ בקרב על תוניס. כ־2,000 רומאים נסוגו לאספיס; 500, כולל רגולוס, נתפסו; השאר נהרגו. קסאנתיפוס, שחשש מקנאתם של הגנרלים הקרתגנים בכך שהתעלה עליהם, לקח את שכרו וחזר ליוון.
הרומאים שלחו צי כדי לפנות את הניצולים שלהם והקרתגים ניסו להתנגד לכך. בקרב שהתקבל בכף הרמאום מול אפריקה הובסו הקרתגים, ואיבדו 114 ספינות שנתפסו. הצי הרומי, בתורו, נהרס על ידי סערה בעת שחזר לאיטליה, עם 384 ספינות שטבעו מתוך סך 464 ו־100,000 איש אבדו, רובן לא רומאים אלא בני ברית לטינים. המלחמה נמשכה 14 שנים נוספות, בעיקר על סיציליה או על המים הסמוכים, לפני שהסתיימה בניצחון רומי; התנאים שהוצעו לקרתגו בסופה היו נדיבים יותר מאלה שהציע רגולוס. השאלה איזו מדינה אמורה לשלוט במערב הים התיכון נותרה פתוחה, וכאשר קרתגו כיתרה את העיר סאגונטום במזרח איבריה שהייתה מוגנת על ידי הרומאים, בשנת 218 לפנה"ס, היא הציתה את המלחמה הפונית השנייה עם רומא.
ז'אן פוני
ז'אן פוני (בצרפתית: Jean Pougny, ברוסית: Иван Альбертович Пу́ни; 20 בפברואר 1892 – 28 בדצמבר 1956) היה צייר רוסי-צרפתי.
ביוגרפיה
איוואן (ז'אן) פוני נולד באחוזה משפחתית ביישוב ליד סנקט פטרבורג. משפחתו הייתה ממוצא איטלקי, סבו היה המלחין האיטלקי צֶ'זָארֶה פּוּנִי. אביו היה נגן ויולה בתיאטרון מריאינסקי. בילדותו, כאשר התגלה כישרון הציור שלו הוא לקח שיעורים אצל איליה רפין. אביו ייעד אותו לקריירה צבאית ושלח אותו לפנימיה תיכונית צבאית שם למד בשנים 1900–1908.
בשנים 1910–1911 פוני נסע לפריז, למד ציור באקדמית ז'וליאן והכיר עבודות של ציירי העיר. בשנת 1912 הוא חזר לרוסיה והתקרב לולדימיר מאיאקובסקי, קזימיר מלביץ' ואמנים נוספים בתנועת הפוטוריזם. בשנת 1913 הוא התחתן ונסע לפריז. הזוג הצעיר חזר לרוסיה לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מהפכת אוקטובר פוני עבר לויטבסק ולפי הזמנת מארק שאגאל היה בסגל מכון לאמנות ביחד עם קזימיר מלביץ'. בשנת 1920, הזוג פוני עזב את רוסיה הסובייטית והגיע לגרמניה.
בשנת 1924 הוא הגיע לפריז והתיישב בעיר. בהיותו בפריז, הוא התקרב לפייר בונאר ואדואר וויאר. ז'אן פוני הכיר את רוברט פיקלני ותמך בו כלכלית.
במהלך 40 שנות בפריז, לפוני היו 12 תערוכות אישיות בפריז, לונדון, ניו יורק וברלין. כמו כן הוא לקח חלק בכמאה תערוכות קבוצתיות. בהיותו בצרפת הוא שינה את סגנון הציור וחתם על ציורים בשם "ז'אן פוני" במטרה להבדיל מהיצירות שצייר בהיותו ברוסיה.
בשנת 1952 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
מת בפריז ב-28 בדצמבר 1956.
סטיב רוטמן
סטיבן (סטיב) ריצ'רד רוטמן (באנגלית: Steven (Steve) Richard Rothman; נולד ב-14 באוקטובר 1952) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של ניו ג'רזי משנת 1997 עד 2013.
רוטמן הוא חבר המפלגה הדמוקרטית, והיה אחד מתומכיה העקביים של ישראל בקונגרס. הוא חבר בשדולת חברי בית הנבחרים בנושא שיתוף הפעולה הביטחוני ישראל-ארצות הברית. רוטמן הוא היהודי הראשון המייצג את המחוז ה-9 של ניו ג'רזי בקונגרס והיה ליהודי הראשון המכהן בתת-הוועדה הביטחונית להקצאות.
ב-2012 הפסיד בבחירות המוקדמות של המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים.
קורות חיים וקריירה
רוטמן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, במיזורי. הוא הושבע לראשונה לקונגרס ב-3 בינואר 1997 וכיהן שש פעמים בתפקיד, כשבבית הנבחרים מתקיימות בחירות כל שנתיים. רוטמן גם כיהן בוועדת ההקצאות החשובה בבית הנבחרים.
לפני בחירתו לקונגרס, רוטמן כיהן כראש העיר של עיר הולדתו אינגלווד בניו ג'רזי, למשך שתי כהונות בשנים 1983–1989, והתמחה במשפטים כעורך דין פרטי בזמן שהוא נתן שירותים משפטיים בחינם לעניים, מוגבלים ומבוגרים בין השנים 1978–1993. בין השנים 1993–1996 כיהן בבית המשפט כממלא מקום שופט. רוטמן מתגורר ברובע פייר לון, במחוז ברגן, בניו ג'רזי.
רוטמן הביס את הרפובליקנית קת'לין דונובן וזכה בבחירות לקונגרס עבור המושב של המחוז ה-9 של ניו ג'רזי ב-1996, והחליף את רוברט טוריצ'לי, אשר נבחר באותו זמן לסנאט.
מדיניות חוץ והיחס לישראל
חבר הקונגרס סטיב רוטמן הוא תומך עקבי של ישראל. על פי דבריו, חיזוק היחסים האסטרטגיים בין ישראל לארצות הברית, הוא בעדיפות עליונה. ב-2002, הוא הצביע בעד חוק הבעת הסולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור וב-2003, הוא הצטרף לשדולת חברי בית הנבחרים החדשה בנושא שיתוף הפעולה הביטחוני ישראל-ארצות הברית. במהלך שנות ה-90, רוטמן היה פעיל מרכזי בלובי למען כניסתה של ישראל כחברה ב"קבוצת מערב אירופה ואחרות" (WEOG) שבאו"ם. עוד בשנת 1999 הוא הציג הצעת חוק למעמד שוויוני של ישראל באו"ם, וקיים לחץ מתמיד על שגריר ארצות הברית באו"ם לסייע לישראל להתקבל לקבוצה זו עד התקבלותה לגוף זה בשנת 2000. בזמן ההצבעה על החוק הוא הדגיש את העובדה כי ישראל היא מושא של 30% מההחלטות השנתיות של עצרת האו"ם, לעומת הזנחה של מקומות כגון סודאן, בוסניה ורואנדה
. מאז שהצטרף לוועדת המשנה של ההקצאות, בנושא מבצעי חוץ ב-2001, אשר אחראית על כל ההקצאות של סיוע החוץ האמריקאי, השיג עבור ישראל 23,390 מיליארד דולר בסיוע צבאי וכלכלי ובהלוואות ערבון, וסה"כ 40,000 מיליארד דולר כולל מאז כניסתו לקונגרס וטען כי זה בעדיפות עליונה אצלו.
באפריל 2003, הוא הזהיר את סגן מזכיר החוץ, ריצ'רד ארמיטאג', שלא ללחוץ על ישראל בנושא מפת הדרכים. למרות תמיכתו העקרונית בתוכנית, הוא סבר כי על הפלסטינים להוכיח קודם את מחויבותם לשלום. ביוני של שנה זו, הוא היה מבין יוזמי החוק שעבר בבית הנבחרים, המביע סולידריות עם ישראל וקורא לרשות הפלסטינית לפרק את תשתיות הטרור. בדצמבר של אותה שנה, הוא השתמש בעמדתו בוועדת המשנה להקצאות, בנושא מבצעי חוץ, כדי להשיג סיוע כלכלי וצבאי לישראל בסך 2,690 מיליארד דולר, בחוק שנת התקציב של 2004, כשהוא מסייע בכל שלבי מעבר החקיקה בוועדות ובבית הנבחרים וכולל גם קליטתם של יוצאי ברית המועצות לשעבר, מזרח אירופה ואתיופיה.
בנובמבר 2004, הוא כלל בחוק לשנת התקציב של 2005, גם הגבלות על הסיוע לאונר"א והתניית הסיוע בהצדקת הארגון בפני הקונגרס כי הוא עובד בהתאם לחוק האמריקאי שאוסר על סיוע חוץ לארגוני טרור, לפני קבלת סיוע נוסף. האמצעי בא בשל הודאת ראש הארגון, פיטר הנסן, כי הוא מעסיק עובדים הקשורים לחמאס וכן שיגר מכתב לראש הארגון בדרישה להפסיק תמיכה בבתי ספר פלסטינים העוסקים בהסתה.
בינואר 2005, הוביל רוטמן קואליציה דו מפלגתית, לגנות את שידורי סדרת הטלוויזיה האנטישמית באיראן, "העיניים הכחולות של זארה", אשר מתארת אנשים בממשלת ישראל כגונבים עיניים ואיברים אחרים מילדים פלסטינים ושותלים אותם בבכירים ישראלים. הוא שיגר מכתב מחאה למנהל האינטרסים של המגזר האיראני, המתפקד כמעין שגריר של איראן בארצות הברית, על שידור הסדרה בתחנת 'סהר 1' של איראן. בדצמבר של אותה שנה, קרא רוטמן יחד עם עוד שמונה חברי קונגרס, במכתב לנשיא הוועדה האירופית, לדחות במיידית את הדו"ח שהוגש על ידי נציגי האיחוד האירופי ברמאללה, המערער על זכות ישראל לתבוע את ירושלים כבירתה.
במרץ 2006, הצטרף רוטמן ל-40 חברי בית נוספים, במכתב מחאה על אישור עסקת ניהול נמלים של דובאי פורט וורלדס בבעלות איחוד האמירויות הערביות בשל העובדה שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל ובגלל מימון הנסיכויות האמירויות לחמאס. באפריל בשנה זו, הוא היה מבין המקדמים של "חוק החופש לאיראן", אשר מטיל סנקציות משמעותיות על איראן כדי שהיא תחדל מחתירתה לנשק גרעיני שעבר בבית הנבחרים ברוב מוחץ. במאי של אותה שנה, הוא היה מבין יוזמי חוק בית הנבחרים 4861 ובשמו "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", המטיל תנאים קשים לקבלת סיוע פלסטיני וחותך כל סיוע ישיר לרשות עקב עליית החמאס. ב-25 ביולי, באותה שנה, הוא הצטרף למאמץ בהובלתם של היהודים ג'ן שקובסקי ורם עמנואל ללחוץ על יו"ר בית הנבחרים דאז, דניס הסטרד, לבטל את נאומו של ראש ממשלת עיראק בפני הקונגרס בשל הערות כנגד המערכה של ישראל בלבנון. ב-17 באוקטובר של אותה שנה, רוטמן ורוב אנדרוז, הציגו את הצעת חוק דו-מפלגתית, הצהרה מספר 235, הקוראת למועצת הדירקטוריונים של הבנק העולמי להפסיק את הכספים היוצאים לאיראן עד אשר הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תוודא שאיראן מקיימת את התחייבותיותה תחת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ועונה לדרישות מועצת הביטחון של האו"ם להקפיא את העשרת האורניום. בדצמבר של אותה שנה, הוא סייע להעברתו של חוק המעדכן את חוקי ארצות הברית בהגנה על הסמל של מגן דוד אדום כמו ההגנה על הצלב האדום.
בינואר 2008, היה מבין הפעילים כנגד אישור עסקת 123 מיליון דולר בנשק מתקדם לערב הסעודית, בשל תמיכתה בטרור והחשש כי הנשק יופנה לישראל בסופו של דבר. חודש לאחר מכן, הפעיל רוטמן לחץ על ממשל בוש להאיץ את המאמצים למנוע מכסף של משלם המיסים האמריקאי מלהגיע ישירות או בעקיפין לתמיכה בטרור בקמפוסים במזרח התיכון, לאחר בדיקה של הפקח הכללי של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID), האחראית על חלוקת סיוע החוץ האמריקאי שאינו צבאי, מצאה כי שאלפי מלגות שנתמכות על ידי משלם המיסים האמריקאי ניתנו לסטודנטים פלסטינים אשר למדו באוניברסיטאות והיו חברים בתאי סטודנטים של ארגוני טרור וכאלו שנשלטים על ידי החמאס, כגון האוניברסיטה האסלאמית של חמאס בעזה ואוניברסיטת אל-קודס, על אף שעל פי החוק האמריקאי, אין לממן כל גוף בעל זיקה לטרור. במרץ, הוא היה מבין יוזמי חוק בית הנבחרים 951, המגנה את הירי המתמשך של הרקטות הפלסטיניות בידי חמאס וארגונים אחרים כנגד אזרחים ישראלים, ומאמציו לקדמו סייעו להעבירו בבית הנבחרים ברוב מכריע של 404-1.
מדיניות פנים
ברמה המקומית, רוטמן פעל להשגת מימון לתחבורה ציבורית ולהקלת הצפיפות של כבישים מהירים, שיפור החינוך, אספקת רווחה למובטלים ויזם את הצעת החוק לעצור מטוסים גדולים מלהמריא בשדה התעופה טטרבורו בגלל הרעש המופרז באזורי מגורים. תומכיו של רוטמן מעניקים לו את הקרדיט על הצלת הנושא הסביבתי של אדמות המרעה של ניו ג'רזי מבנייה אורבנית והשגת מיליונים של דולרים למחקר והגנה של הסביבה והטבע.
רוטמן מתנגד גדול של תוכניות הקיצוץ במס של הנשיא ג'ורג' ו. בוש, תוכניות הבריאות שלו, תוכנית לקידוח הנפט במפלט הבר הלאומי הארקטי המוגן (ANWR) ועוד תוכניות אחדות שנתמכות על ידי הרפובליקנים וממשל בוש.
לרוטמן יש דירוג לכל החיים של 82.54% מאתר "הפרוגרסיב פאנצ'", אתר שמאלני אשר יש בו מסד נתונים ואנליזה לגבי דפוס ההצבעות והעמדות של הפוליטיקאים. ציון זה דירג אותו כחבר ה-162 ברשימת החברים הפרוגרסיביים (הליברלים) בקונגרס. הוא נמצא באתר www.congress.org כחבר ה-107 ברשימת האנשים בעלי העוצמה הפוליטית הגדולה ביותר. לפי העיתון "נשיונל ג'ורנל", לרוטמן יש ציון במרכיב הליברלי של 82.
חיים אישיים
ב-18 באוגוסט 2006, רוטמן התחתן עם ג'ניפר בקנשטיין, מתאמת של נושאים קהילתיים במרכז למבצעי מזון (עבור רעבים וחסרי בית), בניו ג'רזי. הזוג הכיר דרך אתר JDate אתר ההיכרויות ליהודים ולישראלים רווקים.
ארץ קמפ
קמפ לנד (באנגלית: Kemp Land) היא אזור באנטארקטיקה, בפנים היבשת מחוף קמפ.
האזור הוא חלק מהטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית.
אזור ארץ קמפ מוגדר כאזור שבין קו אורך 56 ° 25 'E וקו אורך - 59 ° 34' E, וכן, בדומה לאזורים אחרים באנטארקטיקה הוא נמצא דרומית לקו רוחב 60 ° S.
ארץ קמפ גובלת באדמת מק. רוברטסון שממזרח לה, ובארץ אנדברי שממערב לה.
שיא גובהה של ארץ קמפ הוא 1,020 מטרים מעל פני הים.
באזור ארץ קמפ מצויה קבוצת איי אויגרדן.
גילוי האזור
פטר קמפ, שהפליג על הבריג "מגנט", ראה את ארץ קמפ ממרחק בשנת 1833, ונחשב למגלה האזור. האזור מופה לראשונה בשנת 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בפיקודו של סר דאגלס מוסון (לצד מיפוי ארץ אנדרבי הסמוכה).
מקור השם
ארץ קמפ נקראת על שמו של פטר קמפ, מגלה האזור.
לקריאה נוספת
• Anna Bemrose, Mawson's Last Survivor: The Story of Dr Alf Howard, PP 3, 82, 89
נמל התעופה סרנסק
נמל התעופה סרנסק (ברוסית: Аэропорт Саранск) הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן 7 קילומטרים דרומית מזרחית לסרנסק בירת רפובליקת מורדוביה שברוסיה. נמל התעופה משרת בעיקר מטוסים קלים אך עבר שדרוג משמעותי במסגרת ההכנות למונדיאל 2018 שנערך במדינה.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בשדה התעופה הצבאי ליאמביר (רוסית: Лямбирь) לטיסות אזרחיות. ב-1955 נבנה שדה תעופה בתוך שטח העיר סרנסק, באזור רחוב יורי גגארין של ימינו. ב-1960 נבנה נמל התעופה במקומו הנוכחי, ליד הכפר לוחובקה, כ-7 ק"מ דרומית מזרחית למרכז סרנסק. ב-1964 נבנה בית נתיבות חדש. ב-1981 נחנך מסלול טיסה מבטון, דבר שאפשר לנמל התעופה לקבל מטוסים גדולים יותר.
ב-1988 הגיע נמל התעופה לשיא פעילותו עם 14,000 טיסות בשנה. לאחר התפרקות ברית המועצות ירד נפח השימוש בנמל. הוא לא הופרט ונמצא בבעלות מלאה של החברה הממשלתית "המנהל של נמלי התעופה האזרחיים" (ראשי תיבות ברוסית: АГАА). ב-2014, במסגרת ההכנות למונדיאל 2018 שייערכו בין היתר בעיר סרנסק, הוצגה תוכנית שדרוג משמעותית במסגרתה נבנה טרמינל חדש לטיסות פנים שנבנה במקום הטרמינל הקודם שנהרס, ועוד טרמינל זמני לטיסות בינלאומיות על מנת לעמוד בקצב המגיעים לעיר בזמן המשחקים. כמו כן מסלול הטיסה הוארך מ-2,801 מטר ל-3,221 מטר וכעת יכול לקבל מטוסים כבדים יותר. בינואר 2017 נסגר נמל התעופה לצורך תוכנית השדרוג ונפתח מחדש בפברואר 2018.
ברוך עוזיאל
ברוך עוזיאל (1 באוגוסט 1901 - 20 בפברואר 1977) היה איש ציבור, פעיל תנועת מכבי העולמית, ממייסדי תנועת העובד הציוני ועורך דין יווני-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת.
ביוגרפיה
נולד בסלוניקי שביוון למשה עוזיאל. סבו, הרב יעקב עוזיאל, היה אספן ספרים ומנהל העיתון הרשמי של ממשלת טורקיה בסלוניקי. בילדותו למד בתלמוד תורה של הקהילה היהודית בעיר בניהול יצחק אפשטיין. כבר מגיל צעיר עסק בכתיבה, ואחד ממאמריו הראשונים הודפס בעיתון "איל אימפארסייאל" ועסק בצורך לאסוף את הפולקלור הספרדי. בסלוניקי נמנה עם חברי תנועת מכבי, וייסד יחד עם דוד בנבנשתי ושמעון נסים את אגודת "מחזיקי העברית" שקידמה את התרבות העברית, והוציאה לאור את "התחיה" - העיתון העברי הראשון בעיר.
בשנת 1914 עלה לישראל יחד עם קבוצת צעירים מסלוניקי ולמד בבית המדרש למורים. בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים לדמשק שבסוריה בשל נתינותו היוונית. לאחר שחזר לישראל עם הכיבוש הבריטי, עסק בהוראה בירושלים, ברחובות ובפתח תקווה. במקביל השלים גם לימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, ובסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית. מחודש ינואר 1934 החל לעסוק בעריכת דין.
עוזיאל היה פעיל במהלך השנים שקדמו לקום המדינה בהבאת פועלי נמל יהודיים מסלוניקי. כן היה פעיל בהתאחדות עולי יוון וכיהן כיו"ר המכון לחקר יהדות סלוניקי, ונמנה עם מייסדי הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) בירושלים, בה פעל שנציגים ספרדים ישתתפו באספת הנבחרים הראשונה. בין השנים 1930 - 1931 שימש כחבר הנשיאות של תנועת מכבי בישראל, וניהל את המחלקות לתרבות ולתעמולה. כן השתתף באספת היסוד של הנוער הציוני שהתקיימה בפתח תקווה, ונבחר בהזדמנות זו למזכירות התנועה.
עוזיאל נמנה בין מייסדי תנועת "העובד הציוני" וכיהן מטעמה באספת הנבחרים הרביעית. לאחר קום המדינה נמשכה פעילותו במסגרת המפלגה הפרוגרסיבית. בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 היה בעשיריה הראשונה של המפלגה, אולם למרות שהגיע למעמד "הבא בתור", לא נכנס לכנסת. לאחר הקמת המפלגה הליברלית הישראלית וההצלחה בגידול כוחה לעומת מרכיביה, בבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961, נכנס עוזיאל לכנסת. עוזיאל נותר במפלגה הליברלית גם לאחר הקמת גח"ל. מהלך זה הוסבר בעיתונות ביחיסים המעורערים שלו עם משה קול וחששו כי לא יזכה למקום ריאלי ברשימה לבחירות לכנסת הבאה. עוזיאל נבחר לכנסת השישית מטעם גח"ל וכיהן מטעמה בכנסת עד 1969, עת פרש מטעמי גיל. במהלך הכנסת החמישית והכנסת השישית הוא היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים.
במהלך חייו כתב מאמרים ופיליטונים רבים שהודפסו בעיתונים העבריים הארץ, דבר, הפועל הצעיר, "השער" ו"המכבי", ובעיתונים הספרדיים "איל טיימפו" ו"לה רינאסינסייה ז'ודיאה".
משפחתו
לעוזיאל שני ילדים, בתו היא המשוררת המנוחה רחל עוזיאל פרחי. ובן המתגורר בארצות הברית.
פלינולוגיה
פלינולוגיה (Palynology) היא המדע העוסק בחקר אבקת הפרחים, הנבגים וגרגירי האבקה המאובנים. שרידים אלה מעידים על הצמחייה הקדומה, ועל כן התחום משמש בפלאונטולוגיה ובארכאולוגיה לשחזור הסביבה בעבר. שימוש בפלינולוגיה נעשה גם לצורך זיהוי פלילי.
דופן התא של גרגרי אבקת פרחים (הנקראים פולן) מורכבת מן החומר האורגני העמיד ביותר בטבע, ספורופולנין, ולכן היא בעלת יכולת השתמרות גבוהה מאוד: הגרגרים עשויים להשתמר כמאובנים במשך מאות ואף אלפי שנים. תנאי שימור טובים במיוחד לגרגרי אבקה שוררים במקומות שתהליכי החמצון בהם אינם קיימים או אטיים מאוד, כגון במשקעים סדימנטים שמצטברים בקרקעית ימים, אגמים וביצות, כמו גם בסביבה מדברית.
פלינולוגיה מסייעת לחקור התיישבות באזורים מסוימים, לדוגמה: בדיקות פלינולוגיות שנערכו על צמחים מאובנים בגרינלנד מוכיחות כי חל שינוי בהרכב הצמחייה מעצים לשיחים, עובדה שהגדילה את תלותם ביבוא עץ ופגעה בפוריות האדמה. מחקרים פלינולוגיים נוספים טוענים כי הייתה עלייה בקיומן של שריפות ביבשת אוסטרליה לפני כ-120,000 שנים, דבר שלדעת חוקרים מסוימים קשור בפעילות אנושית.
יחסי גרמניה–עיראק
יחסי גרמניה-עיראק הם יחסי החוץ בין גרמניה ועיראק. בגרמניה חיים כיום כ-84,000-150,000 עיראקים.
יחסים עם גרמניה הנאצית
בין 2 במאי ל-31 במאי 1941 התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר, במהלך מלחמת העולם השנייה.
המלחמה החלה לאחר הפיכה צבאית בעיראק שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות בריטניה לעיראק, והביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפאשיסטית, והיא נתפסה כחלק מניסיון השתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ומקורות הנפט שבו. לאחר המלחמה נמשכו עימותים אלו והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, לפלישה לאיראן.
יחסים עם מזרח גרמניה
לעיראק הייתה הכרה דיפלומטית מלאה בגרמניה המזרחית, והיא הייתה המשטר הלא קומוניסטי היחיד שעשה זאת באותה תקופה. ההכרה הדיפלומטית המלאה של עיראק במזרח גרמניה ובהכרה במשרד החוץ תחת השר אוטו וינצר התרחשה ב-2 במאי 1969.
ההחלטה העיראקית לא הפתיעה לגמרי, לאחר ביקורו הממושך של שר החוץ עבדול כרים אל-שייח'לי בברית המועצות ובמזרח גרמניה בין ה-20 ל-31 במרץ 1969, אשר בו סוכם בשתי המדינות להדק את היחסים ולנקיטת "צעדים נוספים להעמקת שיתוף הפעולה בתחום המדיני, הכלכלי והתרבותי." בכך הפכה עיראק למדינה הארבע-עשרה שהכירה לחלוטין במזרח גרמניה (בנוסף לשלוש-עשרה המדינות ה"סוציאליסטיות"), והראשונה מבין מדינות העולם השלישי שקיבלה החלטה זו.
במהלך קונגרס מפלגת הבעת' בבגדאד בתחילת פברואר 1969 נדרשה לראשונה בקול רם הכרה במזרח גרמניה, ואחר כך בירך שר החוץ אוטו וינצר בחום את מקבילו העיראקי הן בבגדאד והן בברלין המזרחית. בראיון שהתקיים בשבועון המזרח גרמני Horizont, שם הצהיר ראש המדינה העיראקית, אחמד חסן אל-בכר:
בנוגע לסחר המזרח גרמני–עיראקי, באותה עת, היצוא העיראקי לכל הגוש המזרחי הסתכם רק במחצית הייצוא שלו לגרמניה המערבית. בשנת 1968 ייבאה גרמניה המערבית נפט גולמי עיראקי בשווי של 184 מיליון מארק, נוסף על יבוא אחר בשני מיליון מארק. היצוא המערב-גרמני באותה עת הסתכם ב-81 מיליון מארק, עם נטייה רגרסיבית, מאחר שמזרח גרמניה ייצאה יותר ויותר לעיראק.
יחסים עם גרמניה המערבית וגרמניה המאוחדת
אף כי לעיראק היו יחסים עם מזרח גרמניה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ועיראק שמרו על יחסים דיפלומטיים. בשנת 1965 ניתקו עיראק ושאר מדינות ערב את היחסים עם גרמניה המערבית בעקבות כינון היחסים עם ישראל. הקשרים כוננו מחדש מאוחר יותר.
גרמניה יחד עם סין, רוסיה, צרפת ובלגיה, התנגדו בעקשנות להצעה לפלישה לעיראק בשנת 2003. לאחר מלחמת המפרץ בשנים 1990/1991 ובתקופת הכיבוש לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין, נמשכו היחסים הדיפלומטיים במידה מוגבלת.
באוגוסט 2014 הודיעה ממשלת גרמניה שהיא תספק נשק לכוחות פשמרגה כורדים שנלחמים בדאעש. המשלוחים כוללים ציוד נשק, שריון ותקשורת; משרד ההגנה הגרמני דיווח כי הסיוע הצבאי יספיק כדי לחמש 4,000 כוחות פשמרגה כורדים.
הסיוע הצבאי, ששוויו כ-70 מיליון אירו, כולל 8,000 רובי הקלר וקוך G36 וארבעה מיליון קליעי תחמושת, 8,000 רובי G3 ושני מיליון קליעי תחמושת, 8,000 אקדחי P1 ומיליון קליעים של תחמושת, 40 מקלעי MG3 ומיליון קליעים של תחמושת, 200 פאנרפאוסט 3 רקטות נ"ט טילים ו-2,500 רימונים, 30 מערכות טילי נגד טנקים מילאן ו-500 טילים, 40 כלי רכב קל זאב ו-20 רכבי כלי רכב יונימוג זאב, 40 משאיות יונימוג, ו-5 ניידות חי"ר, דינגו -1 כלי רכב.
בדצמבר 2014, בתמיכה בהתערבות הצבאית של ארצות הברית נגד המדינה האיסלאמית, אישר הקבינט הגרמני פריסה של עד 100 חיילים מהבונדסוור לצפון עיראק, כדי להכשיר כוחות פשמרגה.
יחסים כלכליים
עיראק הייתה שותפה היסטורית חזקה עבור גרמניה, ובשנות ה-80 הגיע הסחר הדו-צדדי לארבעה מיליארד יורו (6.4 מיליארד דולר) בשנה.
ההערכות לשנת 2006 מציבות את היבוא מעיראק על 13.5 מיליון אירו והיצוא לעיראק עמד על 368.4 מיליון אירו. בין פברואר 2006 לפברואר 2007 ייבאה גרמניה כ-66,000 טון נפט גולמי מעיראק. עיראק היוותה אפוא 0.05% מכלל יבוא הנפט הגולמי בגרמניה ומדורגת במקום ה-26 בקרב ספקי הנפט הגולמי בגרמניה.
ביוני 2008, הוקמה מחדש על ידי ועדת הכלכלה הגרמנית-עיראקית לראשונה מאז 1987, תחת פיקוחם של שר הכלכלה מיכאל גלוס ושר התעשייה העיראקי פאוזי אל-חרירי.
יחסים דיפלומטיים
עיראק מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין וקונסוליה כללית בפרנקפורט. מאידך, גרמניה מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד וקונסוליה כללית בארביל.
המשמר האירי
המשמר האירי (באנגלית: Irish Guards) הוא רגימנט משמר הרביעי בסדר בכירותו מבין חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים, כחלק מדיוויזיית המשמר בצבא הבריטי. הרגימנט מייצג את אירלנד מבין חמשת רגימנטי המשמר, מתוך כוונה לכלול רגימנט משמר לכל אחת מאומות הבית.
רגימנט המשמר כולל את הגדוד הראשון המשרת תחת פיקוד חטיבת הסיוע הביטחוני ה-11, בנוסף לפלוגה 9 ופלוגה 12 המשמשות למשימות ייצוגיות.
היסטוריה
רגימנט המשמר האירי נוסד בשנת 1900, כדי להכיר בתרומת לוחמים אירים לצבא הבריטי במהלך מלחמת הבורים. הגדוד הראשון של המשמר היה מהיחידות הראשונות שנשלחו לחזית המערבית עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, שם נלחמה במהלך כל המלחמה כאשר בהמשך הוקמו גדודים נוספים למשמר. במהלך שנות המלחמה היו יחידות הרגימנט מעורבות בחלק מהקרבות הקשים ביותר בחזית המערבית בהם הקרב על הסום (1916), קרב פשנדל וקרב קמברה (1917). לאורך המלחמה איבד הרגימנט מעל ל-2,300 חיילים וקצינים (בהם גם ג'ון בנו של רודיארד קיפלינג) והוענקו לחייליו 406 מדליות בסך הכל, כולל ארבעה צלבי ויקטוריה.
לאחר המלחמה הוצב הרגימנט במספר מוקדים ברחבי העולם בהם טורקיה, גיברלטר, מצרים ופלשתינה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לחמו גדודי המשמר ברחבי החזית המערבית וצפון אפריקה, כולל המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, המערכה בצפון אפריקה והפלישה לנורמנדי.
בתקופה שלאחר המלחמה, הוצב הרגימנט בגרמניה המערבית כחלק מארמיית הריין הבריטית, ובשנות ה-70 הוא הוצב כחיל מצב בהונג קונג.
בשנים האחרונות, שירת המשמר האירי במלחמות יוגוסלביה, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק. חיילי המשמר גם עסקו באבטחת אירועי אולימפיאדת לונדון (2012). המפקד הייצוגי הנוכחי של המשמר הוא ויליאם, נסיך ויילס אשר נוהג להופיע באירועים מלכותיים ורשמיים כשהוא לובש את מדי הרגימנט.
בספטמבר 2022, פלוגה 12 הוקמה מחדש והצטרפה לפלוגה 9 כחלק מהפלוגות הייצוגיות של משמר המלוכה. פלוגה 12 מתבססת על המורשת של הגדוד השני שנסגר 75 שנים לפני כן בסוף מלחמת העולם השנייה.
יוסף שורץ (ביוטכנולוג)
יוסף שורץ (25 בנובמבר 1936 - 5 באפריל 2018) היה ביוטכנולוג שהתמחה בשוקי המזרח הרחוק. פיתח ערוצי מחקר ומסחר בין ישראל, יפן וקוריאה בתחום הפארמה.
קורות חיים
ד"ר יוסף שורץ נולד בקריית חיים לחיה, עקרת בית ומנחם שורץ, עובד נמל חיפה. בשנת 1961 סיים תואר ראשון בטכניון, הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון. במהלך לימודיו לתואר שני באותו מוסד, עבד כמהנדס ייצור באסיא מעבדות כימיות, שרכשה בשנת 1968 את טבע תעשיות פרמצבטיות. בהמשך עבר לחברת פלנטקס שעסקה בתחום חומרי גלם לתרופות ממקורות טבעיים. בין השנים 1965- 1967 שימש כטכנולוג ראשי ומנהל מו"פ של חברת המזון אסם והיה שותף לפיתוח חטיף הבמבה המוכר. את הדוקטורט שלו סיים בשנת 1970 במסגרתו ערך מחקר יחד עם פרופ' פנחס מרגלית בנושא ייצור חומרים נותני טעם ממקור מיקרוביאלי. לאחר סיום הדוקטורט ניהל פרויקטי הקמת מפעלים בצרפת וביוון ובשנת 1976 הצטרף לכור סחר, החטיבה המסחרית של כור תעשיות וניהל במשך 5 שנים את הפעילות ביפן ובקוריאה עד לשנת 1981. לאחר החזרה מהשהות ביפן, ד"ר שורץ ניהל משרד עצמאי באמצעותו המשיך לקדם ערוצי מסחר ענפים במזרח הרחוק ובמדינות נוספות בתחום חומרי הגלם לתרופות. כמו כן הביא השקעות של חברות מהמזרח הרחוק במספר פרויקטים בארץ בתחום המחקר הביוטכנולוגי, במסגרת אוניברסיטת תל אביב ומכון ויצמן למדע. בין החברות המובילות נמצאות Korea United Pharm ו Fujimoto Pharmaceuticals.
רשימת פרסומים ופטנטים
Applied Bacteriology 34(2):347-59-July 1971
פיתוח יצוא ישראלי לשוקי אסיה
עקב עברו המקצועי של ד"ר יוסף שורץ בענף הכימיה, ביסס את עיקר פעילותו בענף זה והחדיר ליפן יצוא מרשים של כימיקלים ממפעלים ישראלים שונים כגון : מכתשים, חיפה כימיקלים, מפעלים פטרוכימיים, פרוטרום, גדות ועוד. בצד קשיי השוק היפני נאלץ ד"ר שורץ להתמודד בעיקר בקשיי יצוא גלוי מישראל עקב המודעות הגבוהה של התעשייה היפנית לחרם הערבי. (מתוך : "כספים" 29/12/1980, מאמר של צבי טימור ויוסף פריאל).
משפחתו וחייו האישיים
ד"ר יוסף שורץ נישא לנירה שורץ, אב לשתי בנות וסב לחמישה נכדים. סבל ממחלת הפרקינסון לאורך שנים רבות ולמרות זאת הצליח לנהל אורח חיים מקצועי רב גוני. נפטר בגיל 81 בביתו מוקף בבני משפחתו.
קני תומאס
קנת' קורנליוס "קני" תומאס (באנגלית: Kenneth Cornelius "Kenny" Thomas; נולד ב-25 ביולי 1977) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1999–2010. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו ב-NBA הם 9.3 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
קריירת תיכונים ומכללות
תומאס נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, ובבגרותו למד ב"תיכון אלבקרקי" אשר באלבקרקי, ניו מקסיקו. בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של תיכון אלבקרקי, הוביל אותה לזכייה באליפות התיכונים של ניו מקסיקו עם ממוצעים של 25.2 נקודות ו-16.9 ריבאונדים למשחק.
בין השנים 1995–1999 למד באוניברסיטת ניו מקסיקו, ובארבע עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 15.7 נקודות והוריד 8.4 ריבאונדים בממוצע למשחק. בכל ארבע העונות העפילה ניו מקסיקו לטורניר אליפות המכללות, ובכולן הודחה ממנו בסיבוב השני. בעת סיום לימודיו ניצב במקום הראשון בתולדות הקבוצה בסך ריבאונדים בקריירה (1,032), ובמקום השני בנקודות (1,931, אחרי צ'ארלס סמית') ובחסימות (239, אחרי לוק לונגלי).
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1999 נבחר תומאס בבחירה ה-22, על ידי יוסטון רוקטס. לאחר שתי עונות סולידיות כשחקן ספסל, פרץ תומאס בעונת כשחקן חמישייה קבוע ביוסטון, והיה הקלעי השלישי של קבוצתו – אחרי סטיב פרנסיס וקטינו מובלי – עם ממוצע של 14.1 נקודות למשחק.
בדצמבר 2002, לאחר כשלוש עונות וחצי עם הרוקטס, הועבר תומאס לפילדלפיה 76' במסגרת טרייד בין שלוש קבוצות, בו הייתה מעורבת גם דנוור נאגטס. בפלייאוף סייע לסיקסרס להעפיל לחצי גמר האזור המזרחי, עם ממוצעים של 10.6 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק ב-12 משחקי הפלייאוף. בעונה העוקבת המשיך להציג יכולת טובה עם 13.6 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו החמיצה את הפלייאוף, בין היתר בשל פציעה של כוכב הקבוצה אלן אייברסון.
במהלך עונת נשלח יחד עם קורליס ויליאמסון ובראיין סקינר בטרייד לסקרמנטו קינגס, בתמורה לכריס ובר ומאט בארנס. עד לסיום אותה עונה קלע 14.5 נקודות ואסף 8.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-4 עונותיו האחרונות בקריירה, 2007–2010, שותף תומאס ב-119 משחקים בלבד (מתוך 328) וקלע 3.4 נקודות בממוצע למשחק. באוקטובר 2010 שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 32.
רדיוביולוגיה
רדיוביולוגיה (Radiobiology) היא המדע העוסק בחקר ההשפעות הביולוגיות של קרינה מייננת ובלתי מייננת בכל הספקטרום האלקטרומגנטי, ובכלל זאת: קרינה רדיואקטיבית, קרני רנטגן, קרינת על-סגול, אור נראה, גלי מיקרו וגלי רדיו.
השפעות של קרינה על יצורים חיים נחקרות בתחומים שונים כגון: כימיה של קרינה, ביולוגיה מולקולרית וביולוגיה של התא, גנטיקה מולקולרית, תגובת רקמות לקרינה ועוד.
אורי צייג
אורי צייג (נולד ב-1965) הוא סופר ואמן וידאו ארט ישראלי.
ביוגרפיה
צייג נולד בקריית גת. בין השנים 1987-1990 למד בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים. יצירתו של צייג עוסקת ביחס שבין הדימוי החזותי לבין אופן בניית משמעות חברתית ופוליטית. רוב יצירותיו עשויות בטכניקות אמנות דיגיטליות כגון וידאו ארט, מיצבים וכדומה.
בשנת 1995 השתתף בתצוגת הביתן הישראלי בביאנלה של ונציה. במסגרת התערוכה הציג צייג מתקנים לגלויות ובהם דימויים שונים כגון "יער", "כדור" או "כתיבה מופשטת".
עבודתו "הכיכר העולמית/הסרט" (1996), שהוצגה במסגרת "ארטפוקוס" הראשון במוזיאון ישראל, הציגה תיעוד של משחק כדורגל שהתקיים בעיר לוד ובו השתמשו השחקנים בשני כדורים במקביל. הסטה זו של חוקי המשחק יצרה אופן התנהלות שונה מן השחקנים והצביעה על אופן הייצוג על ידי יצירת נראטיבים מקבילים. עבודה דומה, "Infinite" ("אינסוף"; 1998), התרחשה במעין זירה בה "שיחקו" רקדנים בכדורים בהתאם לחוקים שקבע עבורם צייג. בשנת 2005 יצר צייג עבודה לתצוגת קבע במוזיאון לתולדות השואה ביד ושם. העבודה, שמוצגת בחלל בסופו של מסלול הביקור במוזיאון, מציגה ציטוטים מכתבי יד, שירים ספרים וחומרים אחרים שנכתבו בזמן השואה וכתגובה לאחריה. טקסטים אלו "מגיחים" מתוך משטח של אותיות ומספרים. בפינה נוספת של החלל מוקרנים במפגש בין שני קירות תצלומים של ספרים וכתבי יד.
בשנת 2008 מונה צייג לראש המחלקה לעיצוב טקסטיל של בית הספר הגבוה ללימודי עיצוב ברמת גן, שנקר.
פולין במלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939, ללא כל הכרזת מלחמה, פלשה גרמניה הנאצית לפולין ותוך חמישה שבועות חולקה המדינה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות שפלשה לפולין ב-17 בספטמבר. התואנה המיידית לפלישה הייתה ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ, התגרות שבוימה על ידי ה-SS. מזה מספר חודשים היו הצדדים חלוקים בשאלת מעמד העיר החופשית דנציג ומעמדו של המסדרון הפולני, אך ברקע הדברים הייתה האידאולוגיה הנאצית, שלפיה יש לכבוש במזרח טריטוריה שתשמש כ"מרחב מחיה" (לבנסראום), שאת תושביו הנחותים מבחינה גזעית יש לשעבד. אין מקום בעולם שבו יושמה תורה זו באופן מקיף ומחריד יותר מפולין בשנות מלחמת העולם השנייה.
הפלישה הגרמנית והסובייטית
הכוחות הפולנים התנגדו לפלישה הגרמנית בכל כוחם, אך מלכתחילה היה מצבם האסטרטגי מורכב, שכן גרמניה וצ'כוסלובקיה, שהייתה לפרוטקטורט גרמני לאחר הסכם מינכן (במסגרתו קיבלה אף פולין נתח קטן מצ'כוסלובקיה), הקיפו את המדינה משלושה עברים. פולין הייתה הזירה הראשונה שבה השתמשו הגרמנים בטקטיקת "מלחמת הבזק" (בליצקריג) – התקדמות מהירה של ארמיות משוריינות, ושימוש במפציצי צלילה על מנת לשבור את קו ההגנה של האויב, להתקדם אל עורפו, לכתר את כוחותיו ולהשמידם במהירות. טקטיקה זו כללה אף מרכיב מובנה של הפצצות טרור על אוכלוסייה אזרחית. אל מול עוצבות הטנקים הגרמניות עמד הצבא הפולני המבוסס על עוצבות פרשים. הצבא הפולני וחיל האוויר הפולני לא היו ערוכים להתמודד כנגד הצבא הממוכן וההתקפי ביותר בעולם, המצויד במיטב המכשור המודרני. הגרמנים נהנו מעדיפות מספרית וטכנולוגית בים, באוויר וביבשה.
בריטניה וצרפת כיבדו את ערבותם לפולין בהכרזת מלחמה על גרמניה, אך לפעולה זו לא הייתה כל השפעה על הצבאות הגרמנים השועטים לתוככי פולין. ההסכם הצבאי הצרפתי פולני, שנחתם ב-19 במאי 1939, דיבר במפורש על כך שהצבא הצרפתי יתקוף את גרמניה אם פולין תותקף (בעוד הערובה הבריטית הייתה כללית ובלתי מפורשת). הוורמאכט היה עסוק בהתקפה על פולין, והצרפתים נהנו מעדיפות מספרית מכרעת בגבולם עם גרמניה, אך הם לא נקטו בכל פעולה שהיה בה כדי לסייע לפולנים המותקפים. תשע דיוויזיות (מתוך 102 שהיו מוכנות לפעולה) של צבא צרפת נכנסו אל שטח גרמניה בחבל הסאר, התקדמו לעומק של שמונה קילומטרים וכבשו כעשרים כפרים נטושים, ללא התנגדות כלשהי. "מתקפת הסאר" לא הביאה להסטת חייל גרמני אחד מפולין אל המערב. חיל האוויר הבריטי, השליך כרוזים על אדמת גרמניה, במבצע שכונה על ידי הגנרל אדוארד ספירס "לוחמת קונפטי". משנראה כי הגרמנים מביסים את פולין, ובקרוב יוכלו לשוב ולהפנות חיילים אל המערב, הורה המטה הכללי הצרפתי על נסיגה, וב-4 באוקטובר שבו הכוחות הצרפתים אל העמדות בהן החזיקו טרם המתקפה.
ב-17 בספטמבר 1939 החלה פלישת ברית המועצות לפולין. על פי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ מולוטוב חולקה פולין בין הנאצים ובין ברית המועצות כאשר קו הגבול מקביל בערך לקו קרזון ההיסטורי מ-1919. ב-18 בספטמבר נפגשו צבאות הרוסים והנאצים בברסט ליטובסק. בהתאם לקו הפרדה שנקבע בין הצדדים, חלק מהיישובים (למשל רודקי בסביבת לבוב) הועברו משליטה גרמנית לשליטה סובייטית.
ורשה עדיין גילתה התנגדות, והופצצה מן האוויר בהפצצה כבדה ב-27 בספטמבר שגבתה קורבנות אזרחיים רבים. יחידות פולניות גילו התנגדות בורשה עוד במהלך חודש אוקטובר 1939. בחבליה ההרריים של פולין החלו יחידות צבא להתארגן באופן מחתרתי ללוחמת פרטיזנים.
ביתורה של פולין
לאחר כיבושה של פולין, ניתנו על ידי אדולף היטלר שני צווים (ב-8 באוקטובר וב-12 באוקטובר 1939) אשר סיפחו לגרמניה חלקים נרחבים ממערב פולין. חלקים אלו כללו את אזור המסדרון הפולני והעיר החופשית דנציג, וכן את פרוסיה המערבית ושלזיה העילית, שסופחו לפולין בהסכם ורסאי, אך גם חלקים אשר היו פולנים ללא עוררין, הן מבחינת ההיסטוריה שלהם והן מבחינת הרכב אוכלוסייתם, לרבות העיר לודז', שהייתה העיר השנייה בגודלה בפולין. שטחם של חלקים אלו היה 94,000 קמ"ר ואוכלוסייתם 10 מיליון נפש, רובם הגדול פולנים.
על פי תנאי הסכם ריבנטרופ מולוטוב, אשר אושררו בהסכם מיום 28 בספטמבר 1939, סיפחה ברית המועצות לשטחה את כל השטח שממזרח לנהרות פיסה, נַרֶב, הבוג המערבי וסן, פרט לאזור שמסביב לוילנה אשר נמסר לליטא, ואזור סובאלקי אשר סופח אף הוא לגרמניה. באזורים אלו חיה אוכלוסייה מעורבת של פולנים, אוקראינים, בלארוסים ויהודים. השטח הכולל (לרבות השטח שנמסר לליטא) של השטחים שבשליטת ברית המועצות היה 201,000 קמ"ר, ואוכלוסייתו 13,500,000 נפש. רצועת אדמה צרה שהייתה חלק מהונגריה לפני 1914 ניתנה לסלובקיה.
לאחר ההתקפה הנאצית על ברית המועצות, בשנת 1941, המכונה "מבצע ברברוסה", חולקו טריטוריות אלו כדלקמן:
הממשל הכללי
לאחר סיפוח חלקים מפולין לגרמניה ולברית המועצות, נותר חבל ארץ גדול במרכז פולין שבו הונהג "ממשל כללי" (בגרמנית "גנרלגוברנמן"), שבירתו הייתה קרקוב. הממשל הכללי כלל ארבעה מחוזות – ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב.
עם ייסודו כללה אוכלוסיית הממשל הכללי כשנים עשר מיליון נפש, בשטח של 94,000 קמ"ר, אך מספר זה עלה כאשר כ-860,000 פולנים ויהודים גורשו מן השטחים שסופחו לגרמניה. מבצעי השמדה שננקטו הן כנגד האוכלוסייה היהודית, והן כלפי האינטליגנציה הפולנית ("אקציית האינטליגנציה"), וחלקים אחרים באוכלוסייה אשר לא תאמו את עולם "הסדר החדש" שראו הנאצים בחזונם, כמו גם תנאי תברואה ותזונה לקויים במתכוון, הביאו לירידה מתמדת במספר האוכלוסין. גירושים לעבודת כפייה במפעלי הנשק בגרמניה אף הם תרמו לירידת מספר אוכלוסי הממשל הכללי. כמיליון פולנים גורשו לגרמניה, ורבים מהם מתו בתנאים האיומים ששררו במקומות בהם הועסקו עובדי כפייה.
היחס הגרמני לאוכלוסייה הפולנית
הייתה זו מדיניותם של הגרמנים, במסגרת האידאולוגיה של "מרחב מחיה" ואמונתם בנחיתותו של "הגזע הסלאבי" לפיה פולנים שאינם ממוצא יהודי ייהפכו לצמיתים, ולבסוף יוחלפו במתיישבים גרמנים. במחוזות הממשל הכללי נאסר החינוך, פרט לחינוך יסודי, וכן נאסרו חיי התרבות והאומנות. האוניברסיטאות נסגרו, ואנשי האליטה האינטלקטואלית הפולנית – מרצים, סופרים, אנשי ממשל, עורכי דין, נרדפו והוצאו להורג. בשנת 1943 בחרו הנאצים בחבל זמושץ' הסמוך לעיר לובלין כמקום שיועד להתיישבות גרמנית. תוכננו יישובים גרמניים, והאוכלוסייה הפולנית המקומית גורשה בשיטות אכזריות, אך מעטים היו הגרמנים שאכן הגיעו להתיישב במקום.
האוכלוסייה הפולנית המקומית סבלה מן הכיבוש הגרמני במספר צורות. רבים גורשו מאזורים שיועדו להתיישבות גרמנית, והוכרחו להתיישב באזורי הממשל הכללי. מאות אלפים גורשו לגרמניה לעבודות כפייה בתעשיית הנשק ובחקלאות, ורבים מהם נספו שם בתנאי ההיגיינה והתזונה הירודים. מחסור כללי באוכל, דלק להסקה ותרופות שרר בארץ, וכתוצאה מכך גדל מאוד שיעור התמותה בקרב האוכלוסייה. אלפים נוספים נספו בפעולות תגמול אכזריות שיזמו הגרמנים מסיבות שונות, בהן טבח פלמירי ומבצע אה בה. בסך הכל, נספו שלושה מיליוני פולנים (שאינם יהודים) כתוצאה מן השלטון הגרמני בפולין, בשיעור של 10% מן האוכלוסייה לפני המלחמה. כאשר מוסיפים למספר זה את שלושת מיליוני היהודים הפולנים שנרצחו, מגיעים לתוצאה לפיה למעלה מאחד מכל חמישה פולנים איבד את חייו כתוצאה מן הכיבוש הגרמני.
השואה בפולין
רדיפת היהודים בפולין החלה מיד לאחר הכיבוש הגרמני. במשך השנתיים הראשונות הסתפקו הגרמנים בגזל הרכוש היהודי, ודחיסת היהודים בגטאות, ומשלוחם לעבודות כפייה. בתקופה זו פעלו הגרמנים בקרב היהודים באמצעות "מועצות יהודים" (יודנרט), כאשר עוד ב-28 בנובמבר 1939 פרסם הנס פרנק צו המורה על כינון מועצות נבחרות בקרב הקהילה היהודית. בניגוד לפולנים שנאסרה עליהם כל צורה של ייצוג עצמי, נזקקו הגרמנים לאנשי היודנרט, על מנת לבצע את תוכניתם הזדונית להשמדת היהודים. חברי היודנרט מצאו עצמם במצב בלתי אפשרי, בו שמשו כלי בידי האויב המשמיד, אל מול ציפיות קהילתם כי ייצגו אותם נאמנה כלפי השלטונות הגרמנים, ויקלו על הגזרות שהושתו עליהם.
עם כיבוש חלקי פולין שהוחזקו על ידי ברית המועצות, ביוני 1941, החלו יחידות השמדה מיוחדות בשם איינזצגרופן לפעול בשטחים אלו, ולהרוג יהודים, לרוב ליד בורות ירי.
במהלך ועידת ואנזה ב-20 בינואר 1942 הציע הד"ר יוזף ביהלר, שהיה "מזכיר המדינה" בשטחי הממשל הכללי, לריינהרד היידריך להתחיל ב"פתרון הסופי של בעיית היהודים" בשטחי הממשל הכללי. עם זאת, ההמתות הראשונות בגז החלו במחנה חלמנו עוד בדצמבר 1941. בתקופה זו החלה השמדתם השיטתית של יהודי אירופה, והראשונים שנבחרו לכך היו יהודי הממשל הכללי. שישה מחנות השמדה הוקמו – אושוויץ, בלזץ, חלמנו, מאידנק, סוביבור, וטרבלינקה, ובהם הושמדו מיליוני יהודים. מתוך אוכלוסייה של שלושה מיליוני יהודים לפני המלחמה, שרדו כשלוש מאות ושמונים אלף יהודים לאחריה. מתוכם כחמישים וחמישה אלף יהודים בפולין עצמה, אשר הסתתרו ביערות ובקרב פרטיזנים, והיתר שבו מברית המועצות, נמצאו במחנות בגרמניה או לחמו בשורות הצבאות הפולנים – צבא אנדרס והצבאות ששיתפו פעולה עם הצבא האדום. כן כלולים במספר זה יהודים שהצליחו לצאת לארצות המערב בתחילת המלחמה.
השתתפות פולנים בהשמדת יהודים
קיימת מחלוקת בדבר תפקידם של הפולנים בהשמדת היהודים. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין החל דיון חופשי וגלוי בנושא רגיש זה, בו השתתפו מפלגות פוליטיות פולניות, הכנסייה הקתולית, וארגונים יהודים בפולין ומחוצה לה.
לפני המלחמה היווה המיעוט היהודי בן שלושת מיליוני האנשים, כעשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה. פולין הייתה ארץ קתולית אדוקה, וקיומו של מיעוט לא נוצרי כה גדול היה תמיד מקור למתח, ולעיתים לאלימות. האנטישמיות בפולין לבשה לעיתים אופי ממלכתי (כבזמנו של ראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי) ולעיתים קיבלה עידוד מאת הכנסייה ומאת מפלגות פוליטיות. בסוף שנות השלושים צברה האנטישמיות הפולנית תנופה. את המאורעות בפולין בזמן השואה יש לראות על רקע זה.
במהלך הכיבוש הגרמני רוב הפולנים היו נתונים במאבק על עצם קיומם. לא היה ביכולתם להתנגד באופן פעיל להשמדת היהודים אף אם רצו בכך. היו מקרים רבים של פולנים שסיכנו את חייהם בניסיון להציל משפחות יהודיות ולסייע ליהודים (פעולה שגררה בעקבותיה עונש מוות לאדם שביצע אותה ולכל משפחתו, ולעיתים אף לשכניו). בשנת 1942 נוסד בפולין ארגון חשאי בשם זגוטה (ראשי תבות בפולנית של הוועד לסיוע ליהודים) בידי סופיה קוזאק. אין לדעת כמה הצליח הוועד לסייע ליהודים, אך בנקודת זמן אחת, ב-1943 היו תחת השגחתו 2,500 ילדים יהודים בורשה לבדה.
בפולין לא הייתה ממשלה מקומית של משתפי פעולה, כשם שהוקמה במקומות אחרים. מעט מאוד שיתוף פעולה ניתן לנאצים מן האוכלוסייה המקומית, פחות בהרבה מזה שניתן, לדוגמה בצרפת. הייתה זו תוצאה של היחס השלילי שנתנו הנאצים לאוכלוסייה, וכוונתם לרוקן את פולין מתושביה וליישבה בגרמנים. מכיוון שכך לא חפצו הנאצים בגיוס האוכלוסייה המקומית לעזרתם כמשתפי פעולה. כך, עובדי הכפייה הלא יהודים במחנות הריכוז, היו לרוב פולנים. תנועות המחתרת הפולנית – "ארמייה קריובה" הלאומית, ו"ארמייה לודובה" הקומוניסטית, אסרו על השתתפות בהשמדת היהודים, והענישו את המשתתפים בעונש מוות. בשנת 1943 נשלח נציג הארמייה קריובה, יאן קרסקי לדווח לבעלות הברית על השמדת היהודים בפולין.
עם כל זאת, היה היחס הפולני לשואה מצד האוכלוסייה בכללותה לעיתים אדיש, ולעיתים אף משתף פעולה. הגרמנים ניצלו את הרגשות האנטישמיים של האוכלוסייה. רבים הסגירו את שכניהם היהודים, ויש שעשו לעצמם מחייה כ"ציידי היהודים". באזורים המזרחיים של פולין (בהם מרבית האוכלוסייה הייתה ממוצא אוקראיני או ליטאי) הייתה האנטישמיות חזקה במיוחד, ורבים האשימו את היהודים בסיוע למשטר הקומוניסטי במהלך הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין בשנים 1939 – 1941, האשמה שהיה לה על מה להתבסס. בעיירה ידוובנה במחוז ביאליסטוק הושמדו יהודי העיירה על ידי האוכלוסייה המקומית בסמוך לאחר כיבושה מן הגרמנים, ביולי 1941. פרטי תקרית זו עדיין שנויים במחלוקת, אם כי הממשלה הפולנית הביעה את צערה על פעולות האזרחים הפולנים.
התייחסות לאחר המלחמה
כחלק ממגמת השלטון הפולני להגן על תדמית הפולנים במלחמה ולהגן בפני התקשורת הבינלאומית המקשרת בין רצח העם והטבח שביצעו הנאציים לבין הפולנים, העביר ב-2018 הסנאט של פולין חוק האוסר התבטאויות דוגמת "מחנות ההשמדה הפולניים" או האשמות שיתוף פעולה, שיש בהן כדי לרמוז על חלקם של אזרחי פולין בהקמת מחנות ההשמדה ובמעשי הזוועה ביהודים תחת הכיבוש הנאצי. החוק התקבל ברוב של 57 מול 23, ולאחר מספר ימים קיבל את אישורו של נשיא פולין אנדז'יי דודה. עבירה על החוק צפויה לעונש של עד שלוש שנות מאסר.
סגן שר המשפטים של פולין, פטריק ג'קי, מסר לכתבים בפרלמנט כי "עלינו לשלוח מסר ברור לעולם שאנחנו לא מוכנים שימשיכו להעליב את פולין יותר". מנכ"ל הערוץ הממלכתי של פולין TVP2 אמר במהלך שידור כי "אולי צריך לקרוא למחנות ההשמדה 'מחנות ההשמדה היהודיים' כי כולנו יודעים מי הפעיל את התנורים". במהלך ההצעה והחקיקה הושמעו במערכת הפוליטית של ישראל גינויים על החוק החדש, על שמנסה לטשטש ולשכתב את ההיסטוריה בהכחשת מעורבותם של הפולנים בהשמדת היהודים. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ניהל על כך שיחה עם ראש ממשלת פולין מתאוש מורבייצקי, סגן השגריר הפולני נקרא לשיחת הבהרה במשרד החוץ, וכן שגרירת ישראל בוורשה קיימה מגעים עם לשכת נשיא פולין; המהלכים הובילו לסיכום על הקמת צוותים משותפים לדיון בנושא, אך בתוך כך התיקון לחוק אושר בסנאט ואף קיבל את אישורו של נשיא פולין.
ארצות הברית ביקשה מפולין לשקול מחדש את קיום החוק, תוך שהיא מציינת כי תהיינה לחוק השלכות ביחסים שבין המדינות. דוברת משרד החוץ האמריקאי הת'ר נאוארט ציינה כי החקיקה עשויה "לחתור תחת חופש הביטוי והשיח האקדמי". משרד החינוך בישראל, בהנחייתו של נפתלי בנט, הודיע על מערך שיעור בנושא "מעורבות האוכלוסייה המקומית, בהן פולין, בשואת העם היהודי" שיילמד בבתי הספר בישראל.
הממשלות הפולניות בגולה
הממשלה הפולנית התכנסה מחדש בפריז ויצרה ממשלה גולה. ולדיסלב רצקייביץ' הושבע כנשיא, ובחר בגנרל ולדיסלב שיקורסקי כראש ממשלה. רוב הצי הפולני נמלט לבריטניה, ואלפי חיילים פולנים נמלטו דרך רומניה או דרך הים הבלטי על מנת להמשיך בלחימה. פולנים רבים נטלו חלק בקרבות בנורווגיה, ולאחר מכן בהגנת צרפת בקרב על בריטניה ובמבצעים רבים נוספים.
ממשלה גולה זו, אשר התכנסה בתחילה בפריז, ולאחר נפילת צרפת עברה ללונדון הייתה מוכרת על ידי כל ממשלות בעלות הברית. עם ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות ב-1941, כוננו יחסים דיפלומטיים אף עם ברית המועצות, על אף תפקידו של סטלין בהרס המדינה הפולנית ב-1939 וחוסר הוודאות המציק באשר לגורלם של עשרות אלפי קצינים פולנים אשר נפלו בשבי הרוסים. מאות אלפי חיילים שוחררו מן השבי הרוסי, והקימו צבא תחת פיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס. אלו הורשו לעזוב את ברית המועצות דרך איראן ובהמשך המלחמה לחמו לצד בעלות הברית המערביות בחזית איטליה כמו גם במקומות נוספים. בין אנשים אלו היה ראש ממשלתה העתידי של מדינת ישראל, מנחם בגין.
מפנה ביחסים בין ברית המועצות לממשלה הפולנית הגולה חל בשנת 1943 עת גילו הפולנים קברי המונים ביער קטין, ליד סמולנסק. היו אלו קבריהם של הקצינים הפולנים שנרצחו על ידי הנ.ק.ו.ד. בהוראת סטלין בשנת 1940. ברציחות, אשר כונו טבח יער קאטין נרצחו כ־22,000 איש. סטלין טען כי הגרמנים הם שרצחו את הקצינים הפולנים, אך שיקורסקי דרש לקבל את ממצאי חקירת הצלב האדום הבינלאומי אשר הוזמן על ידי הגרמנים לבדוק את האתר. כתוצאה מכך ניתק סטלין את היחסים עם הממשלה הגולה.