cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
מועמדים דמוקרטים
ב-1904, גם ויליאם ג'נינגס ברייאן וגם הנשיא לשעבר, גרובר קליבלנד, לא רצו לרוץ לנשיאות. מכיוון ששני המועמדים הדמוקרטים היחידים בעשרים השנים הקודמות בחרו שלא לרוץ, אלטון פארקר, דמוקרט בורבון מניו יורק, הפך למועמד המוביל.
פארקר היה השופט הראשי של בית המשפט לערעורים בניו יורק, וקיבל כבוד מהדמוקרטים והרפובליקנים במדינתו. בכמה מקרים, הרפובליקנים בניו יורק לא הסכימו להריץ מועמד נגד פארקר. פארקר סירב לנהל מסע בחירות באופן פעיל, אך לא ריסן את תומכיו השמרנים, שכללו בתוכם חברי טמאני הול. הנשיא לשעבר קליבלנד תמך בפארקר.
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בסנט לואיס ב-6 ביולי. המאבק בתוך המפלגה על המועמדות היה אחד מהגדולים. למרות שפארקר לא היה בפוליטיקה במשך 20 שנים, לא היו לו אויבים, והוא לא עשה שגיאות, במהלך החודשים לפני הוועידה, האגף הקיצוני יותר ניהל נגדו מלחמה.
למרות שפארקר תמך בברייאן ב-1896 וב-1900, ברייאן שנא את פארקר, שתמך בתקן הזהב. ברייאן רצה מועמד חלש, שלא יוכל לקחת ממנו את השליטה במפלגה. הוא אמר שפארקר הוא כלי משחק של וול סטריט, וטען שאף דמוקרט שמכבד את עצמו לא יכול לבחור בו.
ברייאן תמך במוציא לאור וחבר הקונגרס, ויליאם רנדולף הרסט מניו יורק. הרסט היה הבעלים של שמונה עיתונים, כולם היו ידידותיים לפועלים, מתנגדים נמרצים למונופולים, ונלחמו למען אנשים שעבדו למחייתם. בגלל הליברליות הזאת, המשלחת מאילינוי תמכה בהרסט, והוא קיבל תמיכה גם ממדינות אחרות. למרות שהעיתון של הרסט היה העיתון המזרחי היחיד שתמך בברייאן ובתקן דו-מתכתי לדולר ב-1896, ברייאן העדיף יותר את פרנסיס קוקרל.
הסיכוי שהרסט יבחר להיות המועמד כל כך הפחיד את השמרנים במפלגה, עד שהם עבדו קשה כדי להבטיח שפארקר יבחר להיות מועמד כבר בסיבוב הראשון. בסיבוב הראשון, הוא קיבל 658 קולות, רק 9 פחות מהמינימום הדרוש. לפני שיכלו להכריז על התוצאה, 21 צירים עברו לתמוך בפארקר כדי להבטיח את מועמדותו. פארקר קיבל 679 קולות בסיבוב הראשון לעומת 181 קולות להרסט.
הסנאטור לשעבר, הנרי דייוויס ממערב וירג'יניה נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות. בגיל 80, הוא היה המועמד המבוגר ביותר שמפלגה מרכזית הציעה לתפקיד מסוים. הדמוקרטים קיוו שדייוויס יוכל לתת להם את הניצחון במערב וירג'יניה. דייוויס היה פוליטיקאי מכובד וגם בעלים עשיר של מכרות, בעל חברה להקמת מסילות ברזל ובנקאי.
פארקר גינה את "שלטון הגחמות האישיות", את "גנבת הסמכות" של הנשיא, ואת "הגדלת הכוח האישי". הצעותיו החיוביות יותר היו שמרניות, לדוגמה הצעתו לתת למועצות המחוקקות ולמשפט המקובל את הזכויות לפתור את בעיית המונופולים, והעיתונות בניו יורק טענה שהוא מייצג את הדמוקרטיה השמרנית והחוקתית מול הרפובליקניזם השרירותי והקיצוני.
המצע הדמוקרטי קרא לצמצום הוצאות הממשלה וביצוע חקירות על המונופולים, והבטיח לסיים חוזים ממשלתיים עם חברות שמפירות את חוקי ההגבלה העסקיים, התנגד לאימפריאליזם ותמך במתן עצמאות לפיליפינים, והתנגד למכסי המגן. הוא תמך באכיפה נוקשה של חוקים שיגבילו את יום העבודה ל-8 שעות, כריית תעלת פנמה, בחירה ישירה של סנאטורים, צירוף השטחים המערביים למדינה, ביטול הפוליגמיה, הסכמי סחר, קיצוצים בצבא, ואכיפת חוקי השירות הציבורי. הוא גם גינה את ממשל רוזוולט.
מועמדים של המפלגה הסוציאליסטית
הבחירות של 1904 היו הבחירות הראשונות של המפלגה הסוציאליסטית. המפלגה הייתה קואליציה סקטוריאלית במיוחד של מפלגות מקומיות בערים תעשייתיות והייתה מלאה במהגרים גרמניים ופינים. היא זכתה לתמיכה באזורים הכפריים שנטו לתמוך במפלגה הפופוליסטית ובאזור המכרות במערב. יוג'ין דבס נבחר להיות המועמד לנשיאות, ובנג'מין הנפורד נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
צבי שילר
צבי (צביקה) שילֶר (25 באוגוסט 1937 – 17 בינואר 2008) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין מודיעין ראשי.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
מסע בחירות
מסע הבחירות שערכו שתי המפלגות היה מרוכך יותר מאשר בשתי מערכות הבחירות הקודמות. הקמפיין היה רווי רצון טוב, והיה שונה מאוד ממלחמת המעמדות שאפיינה את שתי המערכות לפניו. זאת מכיוון שפארקר ורוזוולט, חוץ מכמות הכריזמה, היו מאוד דומים.
צבי שילר
ביוגרפיה
שילר נולד ב-1937 בבוקרשט שברומניה. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה, אמו נישאה בשנית והמשפחה עלתה לישראל ב-1949. המשפחה נקלטה במעברה טירת כרמל ושילר נשלח לקיבוץ חמדיה, למד בבסמ"ת.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
מסע בחירות
היו בין המועמדים מעט מאוד הבדלים. שניהם תמכו בתקן הזהב. למרות שהדמוקרטים התנגדו יותר לאימפריאליזם, שניהם האמינו בטיפול הוגן בפיליפינים ובשחרור בבוא העת. שניהם גם האמינו שלאיגודי עבודה מגיעות אותן זכויות כמו ליחידים לפני בתי המשפט. הקיצוניים במפלגה הדמוקרטית אמרו שפארקר הוא שמרן, בעוד שהשמרנים במפלגה הרפובליקנית אמרו שרוזוולט הוא קיצוני.
צבי שילר
ביוגרפיה
ב-1955 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בחטיבת גולני, סיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר ושירת כקצין בגולני. ב-1959 עבר לשרת בתפקידי מודיעין, שירת כקצין מחקר בענף ירדן ומדריך בקורס קציני מודיעין. עבר למערך השדה ושירת כקצין המודיעין של חטיבת הצנחנים, עוזר קמ"ן אוגדה ובמלחמת ששת הימים שירת כעוזר קצין המודיעין של פיקוד הדרום. במלחמת ההתשה שירת כקצין המודיעין של עוצבת סיני. לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לקצין המודיעין של פיקוד הדרום ובהמשך לראש הזירה המערבית בחטיבת המחקר וסגן ראש החטיבה. ב-1978 השתחרר משירות הקבע, כיהן כמנכ"ל מפעל "הדיקן" מקבוצת כור.
בספטמבר 1979 חזר לשירות קבע, קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין מודיעין ראשי. בתפקיד זה קידם יחד עם חיים אשד את נושא שילוב המזל"טים לצורכי איסוף מודיעין. ב-1982 מונה לנספח צבאי לענייני מודיעין בארצות הברית, שירת בתפקיד עד 1984.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
מסע בחירות
במהלך מסע הבחירות, רוזוולט נפגע כמה פעמים. בהתחלה, עיתונו של ג'וזף פוליצר פרסם כתבה על שחיתות בלשכת התאגידים. רוזוולט הודה שנעשו שם כמה תשלומים, אך הכחיש שהייתה מעורבת שם סחיטה. שנית, רוזוולט ניצל את מזכיר הסחר שלו, ג'ורג' קורטליו. בתור איש סודם של התאגידים, הוא יכול היה להשיג תרומות רבות מתוכם. ב-1907, התברר שחברות ביטוח תרמו למסע הבחירות של רוזוולט. שבוע אחד לפני מערכת הבחירות, רוזוולט עצמו התקשר לחברת רכבות כדי שתתרום לו כספים לצורך הניצחון בניו יורק.
אולם הארגונים הגדולים השקיעו בשני המועמדים. כמו קליבלנד לפניו, פארקר זכה לתמיכה מצד ג'יי. פי. מורגן. פארקר הואשם בקשריו עם חברות הנפט.
צבי שילר
ביוגרפיה
ב-1991 פתחה משטרת ישראל גם בחקירת הפרשה. במאי 1993 הוגש נגד שילר ושמחוני כתב אישום בארצות הברית, שביקשה את הסגרתו. לאחר עסקת טיעון מול משרד המשפטים האמריקאי, אשר כללה את כל המעורבים האחרים, למעט שמחוני שסירב לחתום, הפרשה נסגרה בלא שהוגשו כתבי אישום.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
תוצאות
רוזוולט ניצח בהפרש גדול, כשהוא זוכה בכל מדינה צפונית ומערבית. הוא גם זכה במיזורי, והיה המועמד הרפובליקני הראשון שעשה זאת מאז 1868. בבחירתה ברפובליקנים, מיזורי יצאה מהדרום הדמוקרטי והפכה למדינה מתנדנדת. גם במרילנד התוצאות היו קרובות. בפעם הראשונה, נערכה שם הצבעה חשאית. הבוחרים יכלו לבחור שמונה מועמדים מכל מפלגה לתפקיד אלקטור. ניצחונו של רוזוולט היה ברור, אולם הבחירות במרילנד היו שנויות במחלוקת. ב-30 בנובמבר, הוכרז שרוזוולט זכה במדינה בהפרש של 51 קולות. אולם כיוון שהבוחרים בחרו באלקטורים, רק אלקטור רפובליקני אחד נבחר, והשבעה האחרים היו דמוקרטים.
צבי שילר
ביוגרפיה
ב-1989 חברת תדיראן עברה משבר שבעקבותיו היא נטשה את תחום הכטב"מים ומכרה את חלקה בחברת מזל״ט לתעשייה האווירית, ושילר עזב את תפקיד המנכ"ל.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1904
תוצאות
רוזוולט זכה ב-56.4% מקולות הבוחרים. אחוז הקולות הזה, וההפרש בין הקולות, שעמד על 18.8%, היו הגדולים ביותר בין היבחרו מחדש של ג'יימס מונרו ללא מתחרים ב-1820 ובחירתו של וורן הרדינג ב-1920. רוזוולט זכה בבחירות בהפרש של יותר מ-2.5 מיליון קולות. אף נשיא לפניו לא ניצח בפער כזה.
צבי שילר
ביוגרפיה
ב-1999 מונה על ידו מפקדו בעבר, יהושע שגיא, למנכ"ל עיריית בת ים וכיהן בתפקיד עד 2003.
נפטר ב-2008 ממחלה, בן 70 במותו. הותיר את אשתו, שני ילדיו ונכדים.
אוטודידקטיות
אוטודידקטיות (בעברית: למידה עצמית) היא רכישת השכלה באופן עצמאי או באופן עצמאי למחצה. לאורך ההיסטוריה, חלק מהאוטודידקטים לא רכשו כל השכלה פורמלית או רכשו השכלה תיכונית בלבד.
עם התפתחותה של האקדמיה, למידה אוטודידקטית בצורתה הקלאסית, הפכה לבעייתית בשיח המדעי, בחברה, ובחוק. כיום, הלמידה האוטודידקטית לצורך השכלה היא בעיקרה פורמלית, ולרוב נעשית באוניברסיטאות פתוחות, לעיתים בשיטה של למידה מרחוק, כך שהיא אוטודידקטית רק באופייה. עצם הלמידה במוסד מאופיינת בהוכחת ידע, ומספקת הסמכה מוכרת וחוקית ללומדים דרכה.
מקורות היסטוריים של מושג האוטודידקטיות
קריאות וטענות הדוגלות באוטודידקטיות לא הדהדו רק בקרב חוג סגור של פילוסופים. מאבקים על יחסי-כוח בין אינדיבידואלים חדשניים לבין ממסדים מסורתיים היו לאדמה שממנה קריאות לאוטודידקטיות צמחו והשדות שבתוכם הן הוצגו לציבור הרחב. מאבקים אלה הסיטו את השליטה החברתית מהמוסדות לאינדיבידואלים עצמם, תוך שהם יוצרים את "האדם המודרני", כאדם מדעי, מבודד הנמצא בשליטה עצמית, ואשר משתמש בתבונתו על-מנת לצפות את ההשלכות של מעשיו. האוטודידקטיות אמנם דחתה מוסדות מסורתיים, אך לא קראה לכאוס, אנרכיזם או חופש מושלם. ללא כוונה תחילה, התהליך שבו אומץ המושג באירופה של תחילת העת החדשה הוביל למעשה להעתקת השליטה המוסדית הישנה לאינדיבידואל עצמו. במקום איבוד שליטה, אוטודידקטיות הדגישה את הצורך בשליטה עצמית, ובחשיבה רציונלית.
דיון פילוסופי בהשלכות האוטודידקטיקה
בעידן הנוכחי, בו רוב בני האדם אוריינים, ומידע רב נגיש בשפע ממקורות שונים, מסגרת למידה אוטודידקטית לא-פורמלית כרוכה לעיתים בלמידה לא מבוססת ולא מאורגנת, ומוטה לקריאה סלקטיבית, שטחית ואף פסאודו-מדעית. היא עלולה לפתוח צוהר לשרלטנות מצד פרטים שונים, ולכן בעייתית בהשוואה ללמידה פורמלית, במוסד לימודים מסודר. זוהי אחת הסיבות בשלה קמו אוניברסיטאות הפתוחות המאפשרות לאדם הרואה עצמו אוטודידקט ללמוד באופן עצמאי, ולהוכיח ידע שיזכה אותו בתעודה המעידה מצד גוף השכלה גבוהה מוכר, עדות אובייקטיבית, שאכן הפרט למד את אשר הוא טוען שלמד, והוא בעל בקיאות מספקת בתחום ידע זה.
בתחומי עיסוק רבים, החוק אוסר על אדם להסמיך את עצמו לעיסוק מסוים באופן אוטודידקטי עצמאי ולא פורמלי, ומחייב אותו להיסמך מקצועית במוסד אקדמי מוכר או בהסמכה המוכרת על ידי ממשרד ממשלתי תוך שהיא מעוגנת בחוק. אדם שאינו בעל הסמכה כזו, ועוסק במקצוע שהוסדר בחקיקה ללא הסמכה מתאימה, נחשב לשרלטן, כמו גם לעבריין.
גם בממסד הדתי התקיימו מחלוקות על סמיכתם לרבנות של אישים שהם עצמם או קהלם הגדירו אותם כ"רבנים" או בעלי תארים רבניים אחרים, וזאת מבלי שאושרו על ידו.
אוטודידקטים מפורסמים
אוטודידקט מפורסם הוא המיתולוג ג'וזף קמפבל, שנחשב על ידי רבים לנציג ראשי של המתודה האוטודידקטית. לאחר שהשלים את התואר השני שלו, החליט קמפבל לוותר על כוונתו להמשיך לדוקטורט ובילה את חמש השנים הבאות בקריאה אינטנסיבית של ספרים. קמפבל טוען שתקופה זו הייתה המשמעותית ביותר בהשכלתו ובפיתוח תפישת העולם שלו. חברו, המשורר והסופר רוברט בלי, טוען שקמפבל פיתח שיטת לימוד מסודרת שכללה קריאה יומיומית של תשע שעות.
אוטודידקט יהודי בולט הוא הגאון מווילנה, שרכש את רוב ידיעותיו התורניות בעצמו. על פי המסופר, אמר הגאון שהוא מכבד רק את מי שלימד אותו את האלפבית העברי, כיוון שיש להניח שהוא היחידי שלא טעה. רב מפורסם נוסף שלמד את תורתו בעצמו הוא המהר"ל מפראג. החזון אי"ש למד גם הוא את תורתו בעצמו ולא בישיבה מסודרת. גם הרב אלישיב, מגדולי רבני הציבור החרדי, למד במשך שנות חייו לבד.
אוטודידקטים אחרים:
PBS (ביוכימיה)
פוספט בופר סליין או Phosphate buffered saline (ראשי תיבות: PBS) הוא תמיסת בופר המשמשת בביוכימיה. התמיסה מכילה יוני נתרן כלורי (מלח שולחן), נתרן פוספט, ואשלגן פוספט. הבופר שומר על רמת pH פיזיולוגית (7.4) והריכוז היוני דומה לזה הקיים ברקמת יונקים (תמיסה איזוטונית).
שימושים
ל-PBS שימושים רבים בביולוגיה תאית ובביוכימיה בזכות אי רעילותו לתאים והעובדה כי אינו משנה את מבנה החלבונים המומסים בו.
בין השימושים הנפוצים:
הכנה וריכוזים
על מנת להכין 10 ליטרים PBS מרוכז פי 10 (PBSX10) יש להמיס ב-8 ליטר מים נקיים מיונים: לאחר התמוססות המלחים השונים יש להשלים את נפח המים ל-10 ליטר. חומציות התמיסה המרוכזת היא 6.8 אך לאחר דילול ל-PBSX1 רמת החומציות עולה ל-7.4.
מחשבות אחדות אודות החינוך
"מחשבות אחדות אודות החינוך" (באנגלית: Some Thoughts Concerning Education) הוא ספר מאת הפילוסוף האנגלי ג'ון לוֹק אשר פורסם בשנת 1693 והיה לאחד החיבורים המשפיעים ביותר בתחום החינוך. משך למעלה ממאה שנה נחשב ספרו של לוק כחיבור החשוב ביותר בתחום החינוך בבריטניה. במהלך המאה ה-18 תורגם הספר כמעט לכל השפות האירופיות, ולאחר פרסומו הכיר כמעט כל מחבר אירופאי בתחום החינוך בהשפעתו של הספר, כולל ז'אן-ז'אק רוסו.
בספרו "מסה על שכל האדם" לוק הניח את היסודות לתפיסה חדשה של תורת ההכרה: הוא טען כי שכלו של הילד בעת הולדתו הוא בבחינת "לוח חלק" (tabula rasa) ואינו מכיל כל רעיונות טבועים. בספרו "מחשבות אחדות אודות החינוך" מסביר לוק כיצד יש לחנך את הילד בעזרת שלוש שיטות שונות: פיתוח גוף בריא; יצירת אישיות טובה; ובחירה נכונה בתוכנית לימודים.
הספר מבוסס על אסופת מכתבים שלוק כתב לחבר אציל, אולם עצתו מצאה אוזן קשבת אצל רבים מאחר שרעיונותיו בתחום החינוך אפשרו לנשים ולבני המעמדות הנמוכים לשאוף לפיתוח אותה אישיות שזכו לפתח בני המעמדות הגבוהים, אשר היו קהל היעד המקורי לעבודתו של לוק.
תוכן היסטורי
עבודתו של לוק אינה בונה פילוסופיה של חינוך מן היסוד אלא נשענת על יסודות מקובלים של המהפכה בחינוך מן המאה ה-17, בשילוב רעיונותיו של לוק. מחברים בריטים אחרים כגון ג'ון אבלין, ג'ון אוברי, ג'ון איצ'ארד וג'ון מילטון קדמו ללוק בתמיכה בשינויים דומים בתוכנית הלימודים ובשיטות הלימוד, אולם הם לא הצליחו להגיע לקהל רחב כל כך שספרו של לוק זכה להגיע אליו. על רקע העובדה כי אחרים קדמו לו ברעיונות חינוכיים דומים, לוק עצמו, לאורך ספרו, מתייחס לחיבורו כחיבור מהפכני; כפי שציין החוקר ניית'ן טרקו, "לוק מעמיד באופן מפורש את המלצותיו בניגוד לחינוך 'הרגיל', 'המקובל', 'הנפוץ', או 'הכללי'"
ככל שאנגליה הפכה מרקנטיליסטית יותר וחילונית יותר, הערכים של חינוך הומניסטי מימי הרנסאנס, אשר הפכו את הסכולסטיקה לערך עליון, הלכו ונעשו בלתי רלוונטיים בעיני רבים. מהפכנים חינוכיים כג'ון לוק, ופיליפ דודברידג' אחריו, הלכו בדרכו של פרנסיס בייקון כאשר קראו תיגר על הסמכות התרבותית של החינוך הקלאסי ויצאו חוצץ נגד שיטת ההוראה בקיימברידג' ואוקספורד, אשר קבעה כי "כל תלמידי התואר הראשון – בבירור מחלוקותיהם חייבים להניח הצידה את המחברים השונים, אלה אשר גרמו לפילוגים רבים וסכסוכים באסכולות השונות, ולהסתמך אך ורק על תורת אריסטו ואלה שהגנו עליה, ולבסס את שאלותיהם עליה, ולהוציא מלימודיהם שאלות עקרות ולהסתייג מן הפילוסופיה האמיתית". במקום לדרוש כי ילדיהם יבלו את כל זמנם בלימוד חיבורים ביוונית ובלטינית, מספר גדל והולך של משפחות החלו לדרוש תוכנית לימודים מעשית לילדיהם; זאת על ידי חשיפת הילד לחידושי המהפכה המדעית, מתמטיקה ושפות מודרניות. בכך קיוו הורים אלה להכין את ילדם לכלכלה המשתנית באנגליה ולעולם החדש שהתהווה סביבם.
החיבור
אחת מן המשפחות הללו הייתה משפחת קלארק מצ'יפלי שבמחוז סאמרסט באנגליה. בשנת 1684 ביקש אדוארד קלארק את עצת חברו, ג'ון לוק, באשר לדרך שבה יש לחנך את בנו ויורשו, אדוארד הצעיר. לוק הגיב לפניה זו בסדרת מכתבים אשר שימשו כבסיס לחיבור "מחשבות אחדות אודות החינוך"; אולם רק בשנת 1693, לאחר שזכה לעידודו של קלארק וחבר נוסף בשם ויליאם מולינו, פרסם לוק את החיבור. לוק, אשר היה "ביישן" ככל שהדבר נגע לחשיפה ציבורית, החליט לפרסם את החיבור באופן אנונימי.
אף שלוק ערך מחדש והרחיב את החיבור המקורי פעמים רבות בטרם מותו. הוא מעולם לא שינה באופן מהותי את "הסגנון המוכר והידידותי של העבודה". ההקדמה הביאה לידיעת הקורא את תחילתו הצנועה של הספר כסדרת מכתבים, ולפי החוקר ניית'ן טרקו, עובדה זו איפשרה לקורא לקבל ביתר קלות את עצותיו של לוק בספר, אשר בנסיבות אחרות היו עשויות להצטייר כהתערבות בענייניה הפנימיים של המשפחה. טרקו טוען כי לוק התייחס לקוראיו כאל ידידיו, והם השיבו לו באותו מטבע.
תאוריה פדגוגית
לשתיים מטענותיו המרכזיות של לוק ב"מסה על שכל האדם" וכן ב"מחשבות אחדות אודות החינוך" היה תפקיד מרכזי בגיבוש התאוריה החינוכית במאה ה-18.
הראשונה, כי חינוך הוא שיוצר את האדם; כפי שכותב לוק בפתיחת חיבורו: "אני חושב שניתן לומר כי מכל האנשים שאנו פוגשים, תשעה חלקים מתוך עשרה ממה שהם, טובים או רעים, מועילים או לאו, נוצרו הודות לחינוכם". בהעלאת טענה זו יצא לוק כנגד ההשקפה האוגוסטינית על האדם, המבוססת על תפיסת האנושיות כמעוגנת בחטא הקדמון, ובגישה הקרטזיאנית, הטוענת כי האדם נולד עם תובנות לוגיות בסיסיות. ב"מסה על שכל האדם" לוק טוען כי האדם נולד עם נפש "ריקה" – לוח חלק – אשר "מתמלא" בידע באמצעות הניסיון. בתיאור נפשו של האדם במונחים אלה לוק משרטט קו ישר אל הגישה המתוארת בספרו של אפלטון "תאיטטוס", שם הוא מציע כי הנפש (המוח) הוא כמו "לוח שעווה". על אף שלוק טוען בתוקף לטובת גישת "הלוח החלק", הוא האמין בכישרונות טבועים ובנטיות. לדוגמה, הוא מייעץ להורה להשגיח על ילדיהם בזהירות כדי לגלות את "כישרונותיהם" ולטפח בילדיהם את נטיות הילד במקום לכפות על הילד להשתתף בפעילויות שאינו אוהב.
תרומתו השנייה והחשובה של לוק לתאוריה החינוכית של המאה ה-18 נובעת אף היא מן התאוריה של העצמי שהוא פיתח. הוא כותב: "ההשפעות הקטנות שכמעט ולא ניתן לחוש על ילדינו הרכים מניבות תוצאות חשובות מאוד ולאורך ימים". זוהי תיאורית "סמיכות (אסוציאציות) הרעיונות", שלפיה ההשפעות בגיל הרך על גיבוש אישיותו של הילד משמעותיות יותר מאשר אלה הנעשות כאשר הוא מתבגר, מכיוון שאלה מהוות את היסודות לאני – הן היוצרות את הרישומים הראשונים על "הלוח החלק". ב"מסה על שכל האדם", שם הציג לראשונה את תאוריות "סמיכות הרעיונות", מזהיר לוק שלא להתיר ל"משרתת טיפשה" לשכנע את הילד כי הלילה הוא משכנם של "גובלינים ורוחות", כיוון ש"החושך יביא עִמו תמיד בעתיד רעיונות מפחידים אלה, וסמיכות זו (בין החושך לשדים) תיווצר, כך שלא יוכל לסבול את האחד כפי שאינו סובל את האחר". הדגש של לוק על תפקיד ההתנסות בגיבוש השכל ודאגתו באשר לסמיכות רעיונות שווא הובילה רבים לאפיין את התאוריה שלו על שכל האדם כתאוריה סבילה ולא פעילה. אולם יש חוקרים הטוענים כי זו אחת מן הטעויות הנפוצות באשר ללוק; כפי שמדגיש החוקר טרקוב, ספריו של לוק מלאים בעיצות כיצד לחפש ידע באופן פעיל ולחשוב באופן ביקורתי על דעות קיימות.
גוף ונפש
לוק מייעץ להורים לטפח בזהירות את הרגליהם הפיזיים של ילדיהם בטרם יפתחו בחינוכם האקדמי. עמדה זו אינה מפתיעה, כפי שהעירו חוקרים רבים, לאור העובדה כי לוק היה רופא במקצועו. משכך, הוא פותח את ספרו "מחשבות אחדות" בדיון על צורכיהם הפיזיולוגיים של ילדים, אולם חידוש זה, הנראה על פניו פשוט ומתבקש לכאורה, הפך לחלק בולט ממורשתו החינוכית של לוק. ספרים בתרבות המערב העוסקים בגידול עוללים מתמקדים עד היום בנושאי התזונה והשינה. כדי לשכנע הורים שעליהם להיות קשורים בראש ובראשונה לבריאות ילדיהם, לוק מצטט את המשורר הסאטירי הרומי יובנליס אשר כתב: "נפש בריאה בגוף בריא". לוק האמין בתוקף כי ילדים חייבים להיחשף לתנאים קשים כדי לחסנם. לדוגמה, כדי להיות חסינים לתנאי קור כאשר יתבגרו, הוא המליץ: "אין לכסות ילדים בשכבות לבוש חמות מדי, בחורף או בקיץ" זאת כיוון ש"הגוף יפתח סיבולת לתנאים שהורגל אליהם מן ההתחלה." בנוסף, כדי שהילד לא יפתח התקררויות, לוק הציע כי "יש לרחוץ את רגליו בכל יום במים קרים, ולנעול לו נעליים דקות דיין כדי שמים יחדרו לתוכן כל אימת שיתקרב למים". לוק טען כי אם ילדים יתרגלו לרגליים לחות, מקלחת שבה יתרטבו רגליהם לא תגרום להם לחלות בהתקררות. עצות כאלה (בין אם צייתו להן ובין אם לאו) נעשו מקובלות מאוד באנגליה. לוק אף נותן להורים עצות מפורטות בנושאים מגוונים, החל ממצעי המיטה, דרך תזונת הילד וכלה בהרגלי השינה.
המידה הטובה והיגיון
לוק הקדיש את רוב ספרו "מחשבות אחדות" כדי להסביר כיצד ניתן להנחיל מידות טובות בילדים. הוא מגדיר מידה טובה כצירוף של שליטה עצמית והיגיון: "זהו אדם המסוגל למנוע מעצמו את תשוקותיו, לבטל את נטיותיו וללכת רק בעקבות מה שההיגיון מכתיב כדבר הטוב ביותר, אף שהתשוקה מושכת לכיוון נגדי".Locke, Some אנשים שיהיו בעתיד בעלי מידות טובות חייבים לא רק לנהוג בשליטה עצמית אלא אף לראות את דרך ההיגיון. לוק היה משוכנע כי ילדים יכולים לנהוג בהיגיון כבר בשלבים מוקדמים בילדותם וכי על הוריהם לנהוג בהם כיצורים בעלי תבונה. יותר מכך, הוא טען כי הורים חייבים, מעל הכל, לנסות וליצור "הרגל" של מחשבה רציונלית בילדיהם. לוק הדגיש באופן עקבי את היתרון שבהרגל על פני כלל – ילדים צריכים להפנים את ההרגל של מחשבה רציונלית תחת לשנן מערכת מורכבת של איסורים. להתמקדות זו של לוק בהיגיון ובהרגל יש מקבילות בחיבורו "מסה על שכל האדם". לאורך "המסה" מבכה לוק את חוסר ההיגיון של הרוב ואת חוסר היכולת, בגלל כוחו של המנהג, לשנות או לנטוש אמונות ותיקות. ניסיונו לפתור בעיה זו איננו רק כדי להתייחס לילדים כיצורים רציונליים, אלא אף כדי ליצור מערכת משמעת המבוססת על הערכה וחוסר הערכה לעומת תגמול וענישה. על פי לוק, תגמולים כגון ממתקים ועונשים כגון הכאה, הופכים ילדים לאנשים המתמקדים בתחושות תחת להתמקד בהיגיון; תחושות אלה מעוררות תשוקות ולא היגיון. לוק טוען כי "סוג כזה של משמעת עבדותית יוצרת מזג של עבד" (הדגשה של לוק).
חשוב להבין למה בדיוק התכוון לוק כאשר הוא יעץ להורים לנהוג בילדיהם כיצורים חושבים. לוק מדגיש תחילה כי ילדים "אוהבים שינהגו בהם כיצורים חושבים" לכן הורים צריכים לנהוג בהם כך. טרקוב טוען כי כוונתו של לוק הייתה כי יש לנהוג בילדים כיצורים חושבים אך ורק כיוון שהם מגיבים לתשוקה לקבל יחס כאל יצורים חושבים והם "מונעים רק על ידי תגמול ועונש" כדי להשיג מטרה זו.
בסופו של יום, לוק רוצה כי ילדים יהפכו למבוגרים מהר ככל שניתן. כפי שהוא טוען ב"מחשבות אחדות": "ההגנה היחידה כנגד העולם היא באמצעות ידע עליו, אליו יש להכניס את הגברים הצעירים בהדרגה ככל שהם מסוגלים, ככל שיקדם כך ייטב. בחלקו השני של חיבורו "על הממשל" (1689) לוק טוען כי זוהי חובת ההורים לחנך את ילדיהם ולפעול עבורם, כיוון שילדים, אף שהם בעלי היכולת לחשוב בהיגיון כבר בהיותם צעירים, אינם עושים זאת באופן עקבי ולכן בדרך כלל אינם נוהגים בהיגיון. זוהי חובת ההורים ללמד את ילדיהם לגדול להיות מבוגרים רציונליים כך שלא יהיו תלויים תמיד בקשרי הורות.
מערכת הלימודים
לוק אינו מקדיש מקום רב בספרו "מחשבות אחדות" לפירוט מערכת לימודים מסוימת. תחת זאת הוא מתמקד יותר בשכנוע קוראיו כי חינוך משמעותו הנחלת מידות טובות, בשפת ימינו היינו מכנים זאת חינוך למיומנויות מחשבה ביקורתית. לגישתו של לוק הורים ומורים חייבים קודם כל ללמד ילדים כיצד ללמוד וליהנות מלימודים. כפי שהוא כותב, המורה "חייב לזכור כי עיסוקו כי לא כל כך בלימוד הילד כל מה שניתן לדעת, אלא לעורר בו את האהבה וההערכה לידע, להעלותו על הנתיב הנכון לרכישת ידע ולשיפור עצמי". לוק אף מציע מספר רמזים אשר למה שלדעתו מהווה חלק ממערכת לימודים בת-ערך. הוא יוצא נגד שעות הלימוד הרבות המבוזבזות על שינון לטינית וטוען כי יש קודם כל ללמד ילדים לדבר ולכתוב בשפת אימם. רוב המלצותיו של לוק מבוססות באופן דומה על עקרון תועלתני. כך לדוגמה הוא טוען כי יש ללמד ילדים לצייר כיוון שהדבר עשוי להועיל להם במסעות לארצות זרות (כדי לתעד את מקומות ביקוריהם), אולם הוראת שירה ומוזיקה הם לדעתו בזבוז זמן. לוק אף ניצב בחזית המהפכה המדעית ותמך בהוראת גאוגרפיה, אסטרונומיה, ואנטומיה. המלצותיו של לוק בתחום מערכת הלימודים עומדות בניגוד למסורת הסכולסטית ההומניסטית ומסמלות את תחילתו של עידן חדש בחינוך - עידן המדגיש לא רק את המדע אלא אף רכישת מיומנות מקצועית מועילה. לוק אף המליץ לדוגמה כי כל ילד (זכר) ילמד מקצוע. הצעותיו הפדגוגיות של לוק מסמנות את תחילתו של אתוס בורגני חדש אשר יאפיין את בריטניה במאות ה-18 וה-19.
היבטים מעמדיים
בעוד שניתן ליישם את עקרונותיו החינוכיים הכלליים של לוק לכל הילדים, ובני זמנו כקוסטה אכן עשו זאת, לוק עצמו, למרות הצהרות שניתן לפרשן אחרת, האמין כי ספרו "מחשבות אחדות על החינוך" מתייחס לבני העשירים ולבני המעמד הבינוני בלבד. כפי שכותב פיטר גריי: "מעולם לא התברר לו כי כל ילד צריך להיות מחונך, או שכל אלה שיש לחנכם, הדבר צריך להיעשות באופן זהה. לוק האמין כי עד שתשתנה שיטת ההוראה בבתי הספר, על ג'נטלמן לחנך את ילדיו בבית על ידי מורה פרטי. באשר לעניים, הם אינם נוטלים כל חלק בספרו של לוק.". ב"חיבור על חוק העני" לוק מתייחס לשאלת חינוכם של בני העניים ומבכה את העובדה כי "הילדים של האנשים העובדים נופלים בדרך כלל כנטל על הקהילה ומוחזקים בדרך כלל בבטלה, כך שתפוקת עבודתם מבוזבזת עד הגיעם לגיל 12 או 14". לכן לוק מציע כי יוקמו "בתי ספר עובדים" בכל קהילה באנגליה לילדי העניים, כך "שהחל מגיל ינקות (בני שלוש) יורגלו לעבודה.". לוק ממשיך ומפרט את ההיבטים הכלכליים של הקמת בתי ספר כאלה וטוען כי יהוו מקור לרווח לקהילה ואף ינחילו בלב התלמידים מוסר עבודה.
היבטי מגדר
בתקופתו של לוק התקיימו תאוריות חינוכיות אחרות אשר הציעו מערכת חינוכית נפרדת לחלוטין לבנות, גישתו של לוק בחיבורו "מחשבות אחדות" משווה בין בנים לבנות הרבה יותר.
"מחשבות אחדות" נכתב כתגובה לפניית חברו בשאלה כיצד לחנך את בנו ועל כן מטרתו העיקרית של הספר, כפי שניסחו לוק בפתיח הוא לענות על השאלה: "כיצד יש לחנך ג'נטלמן צעיר מעת ינקותו." לפ לוק, חינוך זה "לא יתאים באופן מדויק לחינוך בנות; עם זאת, במקומות שבהם הבדלי המין דורשים יחס שונה, לא יהא זה קשה להבחין בכך." (הדגש של לוק). מפיסקה זו ניתן ללמוד כי לוק סבר כי החינוך חייב בבסיסו להיות זהה לבנים ולבנות וכי צריכים להיות הבדלים בחינוך הבנות רק כאשר אלו ברורים מאליהם. פרשנות זו לגישתו של לוק מוצאת תימוכין במכתב שכתב לקלארק בשנת 1685 ובו קבע כי "לכן אני אינני מכיר בכל הבדל מגדר ביחס לשכל בכל הנוגע ל... אמת, מידה טובה וצייתנות, אינני חושב שיש דבר לשנות ממה שכתבתי בעבור בנך.".
מרטין סימונס טוען כי לוק "מציע, הן בעקיפין והן באופן ישיר, כי חינוכו של בן צריך להיות דומה לחינוך שניתן כבר לבנות מן המעמדות המשכילים.". תחת לשלוח בנים לבתי ספר אשר יתעלמו מצרכיהם האישיים וילמדו אותם רק מעט דברים בעלי ערך, לוק טוען כי יש לחנך בנים בבית כפי שנעשה באותה תקופה ביחס לבנות "כך ילמדו מיומנויות חיוניות לאחזקת הבית והאחוזה." לוק, בדומה לבת דורו הפרוטו-פמיניסטית מרי אסטל, האמין כי ניתן וצריך ללמד נשים להיות רציונליות ובעלות מידות טרומיות.
אולם לוק ממליץ על מספר "הגבלות" קטנות ביחס לטיפול בגוף הנשי. המשמעותית ביותר היא הגבלת הפעילות הפיזית של נשים לצורך שימור הופעתן החיצונית: "כיוון שבטיפול בבנות יש לקחת בחשבון את העובדה כי יופיין חשוב באותה מידה כבריאותן, אזי שיקול זה חייב להציב מספר מגבלות... עורן הענוג חייב להיות מוגן מפני קרני השמש, במיוחד כאשר הן יוקדות". אף שמטענתו של לוק ניתן ללמוד שהוא שם דגש חזק יותר על היופי הנשי מאשר היופי הגברי, אך דעות כאלו לא נכללו בספר ולא פורסמו.
מורשת הספר
ספרו של לוק "מחשבות אחדות על החינוך", לצד ספרו של רוסו "אמיל, או על החינוך", היה אחד מספרי היסוד בתחום החינוך במאה ה-18. בבריטניה הספר היה כמעט לתקן בתחום החינוך לאורך יותר ממאה שנים. מסיבה זו, יש חוקרים הטוענים כי השפעתו של הספר "מחשבות אחדות" אינה פחותה מזו "מסה על שכל האדם". כמה מבני זמנו של לוק, כגון הפילוסוף הגרמני גוטפריד לייבניץ, אף הוא תמך בטענה זו ולפיה ל"מחשבות אחדות" הייתה השפעה גדולה על החברה האירופאית מאשר ל"מסה על שכל האדם".
הספר "מחשבות אחדות" הפך לרב-מכר. במהלך המאה ה-18 לבדה הוא פורסם ב-53 מהדורות לפחות: 25 מהדורות באנגלית, 16 מהדורות בצרפתית, 6 באיטלקית, 3 בגרמנית, 2 בהולנדית ואחת בשוודית. הספר היווה את הבסיס לספרות ילדים רבה.
אברהם שפירא (פצ'י)
אברהם שפירא (פצ'י) (נולד ב-1935 בחיפה) הוא עורך והיסטוריון תרבותי, מורה, חוקר ומנהיג תרבותי, ממובילי "חוג שדמות" לגיבוש זהות יהודית-חילונית.
ביוגרפיה
אברהם שפירא נולד בחיפה במשפחת פועלים; גדל והתחנך ברוחה של 'ארץ ישראל העובדת'. היה חבר בתנועת הנוער "התנועה המאוחדת". לאחר שהשלים לימודיו בבית-הספר התיכון "חוגים", שם היה תלמידו של ברוך קורצווייל, שהשפיע רבות על דרכו בעתיד, התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל.
חבר קיבוץ יזרעאל משנת 1955. היה רועה צאן ועובד מטעים. בשנים 1960–1962 למד לימודי יהדות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. תוך כדי תקופה זו ייסד וערך את כתב העת "שדמות", ויצר גשר בין גדולי הרוח היהודית וחכמת ישראל בירושלים, מרטין בובר, שמואל הוגו ברגמן, גרשם שלום, עקיבא ארנסט סימון, נתן רוטנשטרייך ואחרים - לבין התנועה הקיבוצית ובייחוד הדור השני בה.
בעת עריכת "שדמות", שהתמיד בה עד 1970, ריכז סביב כתב-העת חבורה של יוצרים ומחפשי–דרך מכל זרמי התנועה הקיבוצית ("חוג שדמות"). יזם יחד עם עמוס עוז, סמוך למלחמת ששת הימים, את הקובץ "שיח לוחמים" והיה עורכו. בקובץ כונסו עדויות הלוחמים בני התנועה הקיבוצית, והוא הפך במשך הזמן לאחת התעודות החשובות של עולמם הרוחני של בני הארץ, באותה עת.
בד בבד עם עבודתו הרוחנית והחינוכית, והעבודה במטעי הקיבוץ, בשנים 1968 – 1991 שימש חבר מערכת "ספרית אפקים" בהוצאת עם עובד. אז ייסד את ספריית "ארון ספרים יהודי" בהוצאת עם עובד, שהוא עורכה. במסגרות אלה יזם ספרים וחיבורי-יסוד רבים, טיפח וליווה סופרים, הוגים וחוקרים. עשה עבודת דוקטורט בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב, נושא העבודה היה: "מבנים דואליים בהגותו של מ.מ. בובר", היא נעשתה בהדרכת פרופסור אוריאל טל ואושרה ב-1984.
לאורך שנים מיזג את עבודתו כחוקר וכמורה אקדמי עם מפעליו בתחומי "ארון הספרים היהודי" של זמננו. בין השאר יזם את מפעל "מקרא לישראל" – פירוש מדעי-היסטורי למקרא, והיה מרכז המערכת שלו בשנים 1981 – 1989. כינס וערך כתבים של גרשם שלום עוד בחייו, ולאחר פטירתו מונה לעורך אחראי של "מפעל כתבי גרשם שלום" בהוצאת עם עובד. וכן היה אחראי ללימודי יהדות וציונות במכללה לביטחון לאומי של צה"ל, ועיצב בה תוכניות לימודים בתחומים אלו.
זכה בפרס אבי חי על פועלו לקירוב בין דתיים לחילוניים בישראל.
תרבות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תה אולונג
תה אוּלוׁׁנג (בסינית מפושטת: 乌龙茶; פין-יין: Wūlóng chá) הוא סוג תה סיני שעובר תהליך חימצון חלקי, בניגוד לתה ירוק שאינו עובר חמצון כלל ותה שחור שעובר חימצון מלא. מידת החימצון של אולונג משתנה ונמדדת באחוזים בין 8% ל-85% חימצון. בסין, אולונג נחשב לתה האיכותי ביותר והמורכב ביותר בטעמיו, אם כי קיימים גם סוגים זולים של אולונג, כמו גם סוגים יוקרתיים של סוגי תה אחרים.
משמעות השם הוא "דרקון כהה" או "נחש כהה" בסינית. אגדות שונות מתארות את המקור המסתורי של השם. באחת האגדות הנפוצות, חקלאי בעל חלקת תה בשם וו-לונג, וו-ליאנג או או-לונג פגש בצבי לאחר יום של קטיף עלים. הצבי הסיח את דעתו, וכשחזר למלאכת עיבוד העלים גילה שהם כבר החלו להתחמצן.
תחילת תהליך היצור של תה אולונג מתחיל בקטיף. אחריו פורסים את העלים בשמש לזמן קצר כדי לרכך את העלים. לאחר מכן העלים מנוערים בסלסלות קש, דבר המייצר בהם פצעים מזעריים וחושף את פנים העלה לחימצון. לאחר מכן העלים נפרסים שוב ליבוש, לא יותר משעתיים בסין, אך לעיתים יותר בטאיוואן ובתאילנד, עד שהוא מגיע למידת החימצון הרצויה. לאחר מכן הוא נקלה בווק גדול ולוהט על מנת לעצור את תהליך החימצון, ומשם העלים חוזרים ליבוש. ישנם זני תה שנהוג לגלגל לכדור אחרי הקליה ולייבש בצורה זו, דבר המייצר תה הנפתח בזמן החליטה ומשחרר טעמים שונים לאורך זמן.
מיני תה אולונג מוכרים:
רצועה
באנטומיה, רצועה (בלטינית: ligamenta) היא מבנה המורכב מרקמת חיבור צפופה ומאורגנת. רצועות מחברות בין עצמות במפרקים. הן בנויות בדומה לגידים, ועיקר הרכבן הוא סיבי קולגן ומעט סיבים אלסטיים המסודרים במקביל, ליצירת מבנה בעל כושר עמידה גבוה במאמצי מתיחה ציריים (עומסים המופעלים לאורך ציר המבנה).
הרצועות הן חלק ממערכת התנועה של הגוף.
הרצועות שבמפרקים מחברות בין עצמות, וחלקן מגבילות את יכולת התנועה במפרק או מונעות כליל תנועות מסוימות.
All I Know So Far
All I Know So Far הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית פינק. השיר יצא לאור ב-7 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל השני מתוך אלבום ההופעה שלה All I Know So Far: Setlist.
השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית.
אבנר בהט
אבנר בַּהַט (נולד ב-19 במרץ 1932) הוא מוזיקולוג ישראלי. מחקריו עוסקים בעיקר במוזיקה יהודית וישראלית וכן במוזיקה החילונית של צרפת בימי הביניים.
ביוגרפיה
אבנר בהט נולד ב-1932 בתל אביב. הוריו, מלכה (לבית ביטרמן) ויצחק, עלו מאוקראינה ופולין בעלייה הרביעית (1925) והיו בין מייסדי הרצליה. הוא גדל בתל אביב ולמד בבית החינוך לילדי העובדים, בתיכון חדש ובמקווה ישראל. היה חבר בתנועת השומר הצעיר, וב-1950 היה בין מייסדי קיבוץ נחשון. ב-1955 עבר לקיבוץ כפר מסריק בעקבות נישואיו לבת הקיבוץ נעמי רצון. הוא סיים את לימודיו במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב, ובשנים 1959–1969 היה מורה למוזיקה במוסד החינוכי האזורי "נעמן" וכן הקים אולפן למוזיקה של הגליל המערבי.
ב-1966 החל בלימודי מוזיקולוגיה, תחילה באוניברסיטת סורבון בפריז (Certificat d'Études Supérieures), ובהמשך לימודי ספרות ולשון עברית באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב (תואר בוגר בהצטיינות), שם סיים גם לימודי תואר מוסמך במוזיקולוגיה (בהצטיינות יתרה); עבודת הגמר שלו, שנכתבה בהדרכת ד"ר הרצל שמואלי, עסקה ב"אלמנטים מוזיקליים ממסורות העדות במוזיקה אמנותית בישראל". בשנים 1972–1974 למד לדוקטורט בסורבון: מוזיקה של ימי הביניים עם סוֹלַנז' קוֹרבֶּן (Corbin), פָּלֵאוגרפיה מוזיקלית עם פרנסואה לזיר (Lesure) ואתנומוזיקולוגיה עם קלודי מרסל-דיבואה ( Claudie Marcel-Dubois). ב-1975 הוענק לו תואר דוקטור במוזיקולוגיה בסורבון (בהצטיינות), על יסוד דיסרטציה בהנחיית פרופ' ז'אק שאייה La Rencontre Orient-Occident dans la Musique israélienne (1939-1973): Intégration des éléments traditionnels dans l’œuvre musicale (המפגש מזרח–מערב במוזיקה הישראלית (1939–1973): שילוב יסודות מסורתיים ביצירה המוזיקלית).
בשנים 1981-1967 לימד באקדמיה למוזיקה ובחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית, בסמינר אורנים, במדרשה למחנכים למוזיקה ובסמינר הקיבוצים. ב-1982-1980 שימש מזכיר האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה. בשנים 1985-1981 היה יו"ר הוועדה למוזיקה של קרן יהושע רבינוביץ לספרות ולאמנות של עיריית תל אביב. ב-1976, בהיותו חבר המדור למוזיקה של המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, יזם את הסדרה "ספרי מוזיקה" וערך אותה עד 1984. ב-1981 ייסד את המרכז למוזיקה יהודית בבית התפוצות וניהל אותו עד צאתו לגמלאות בשנת 2000. הוא יזם, ערך והפיק בו עשרים תקליטורים של מוזיקה יהודית.
ב-1975 החל עם רעייתו נעמי בהט-רצון במחקר בינתחומי של דיוואן יהודי תימן (פיוט-לחן-מחול), וב-1995 הופיע ספרם ספרי תמה (עברית ואנגלית) שבו סיכמו את מחקרם. ב-2006 הופיע ספרם "יענו בקול שירים: שירי הדיואן של יהודי מרכז תימן", שיצא ביחד עם שני תקליטורים בסדרה "אנתולוגיה של מסורות מוזיקה בישראל" במסגרת המרכז לחקר המוזיקה היהודית של האוניברסיטה העברית בירושלים (עברית ואנגלית).
אבנר בהט נשוי לנעמי בהט-רצון ולהם בן. מתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
איתי טיראן
קורות חיים
טיראן גדל בפתח תקווה, לאב שעלה מהונגריה ולאם שעלתה משוודיה. סבתו מצד אמו היא ניצולת אושוויץ. בילדותו ניגן בפסנתר. בנעוריו למד במגמת המוזיקה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין", אך נשר מבית הספר.
למד שנה בבית הספר למוזיקה "רימון", ואז עבר ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי". סיים את לימודיו בשנת 2002 כשחקן מצטיין, וקיבל את פרס צבי קליר. ב-2003 זכה בפרס התיאטרון הישראלי כ"שחקן המבטיח". כמו כן, טיראן הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות בתחום התיאטרון.
טיראן ביטא לאורך השנים עמדות פוליטיות שמאליות. ב-2010 היה בין החותמים על מסמך סירוב להופיע בהיכל התרבות של אריאל, שמעבר לקו הירוק.
בקיץ 2018 הודיע על החלטתו לעזוב את ישראל לגרמניה. הוא הצטרף ללהקה בתיאטרון הלאומי בשטוטגרט וכן מביים בתיאטרון הבורגתיאטר (Burgtheater) בווינה.
תיאטרון
טיראן שיחק במחזות תיאטרון רבים וברובם בתפקידים הראשיים. בתיאטרון הקאמרי שיחק בין היתר בהצגות: "המלט" (בתפקיד המלט), "אמא קוראז'" (בתפקיד אייליף), "עד ראייה" (בתפקיד פרנץ), "קוויאר ועדשים" (בתפקיד ניקולא), "עוץ לי גוץ לי" (בתפקיד המלך), "יתוש בראש" (בתפקיד קאמי), "קברט" (בתפקיד המנחה), "גטו" (בתפקיד קצין האס אס קיטל), ״אופרה בגרוש״ (בתפקיד מק סכין), "מפיסטו" (בתפקיד הנדריק הפגן, מפיסטו) ועוד.
בתיאטרון הספרייה שיחק בהצגות: "ריצ'רד השני" (בתפקיד ריצ'רד), "אחים בדם" (בתפקיד סמי), "מלחמת טרויה לא תפרוץ" (בתפקיד דמוקוס) ובמחזמר "שיער" (בתפקיד ברגר).
בשנת 2005 זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי" כשחקן הראשי הטוב ביותר על גילומו את נסיך דנמרק המפורסם של שייקספיר "המלט"- שזאת, כמו כן, הייתה הופעת הבכורה שלו בתיאטרון. בשנת 2006 זכה ב"פרס התיאטרון הישראלי" בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, עבור משחק בתפקיד קומי (טיראן ידוע בעיקר בתפקידיו הדרמטיים) בהצגה "יתוש בראש".
בשנת 2008 עלתה ההפקה של תיאטרון הקאמרי - "אמדאוס" שבה הוא מגלם את דמותו של וולפגנג אמדאוס מוצרט לצדם של יצחק חזקיה וחני פירסטנברג. בשנה זו גם עלתה ההפקה "החגיגה" (שיתוף פעולה של תיאטרון הקאמרי והבימה), בה מגלם טיראן את דמותו של כריסטיאן - בחור צעיר שעבר בילדותו  התעללות מינית  על ידי אביו.
בשנת 2009 זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי התיאטרון הישראלי על תפקידו ב"אמדאוס" (שזכתה בפרס המחזה שמועלה מחדש) והיה מועמד לפרס השחקן הראשי על ההצגה "חגיגה", גם היא בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2010 החל לשחק את תפקיד "המנחה" במחזה המוזיקלי קברט, עליו קיבל את פרס התיאטרון הישראלי לשחקן הטוב ביותר בשנת 2012.
בשנת 2011 ביים ושיחק בתפקיד הראשי בתיאטרון הקאמרי בהצגה "וויצק".
החל מיולי 2012 שיחק בהצגות ריצ'רד השני וריצ'רד השלישי בתפקיד המלך ריצ'רד.
בשנת 2013 עלתה ההצגה "איש קטן, מה עכשיו?", אותה טיראן עיבד למחזה על פי ספר מאת הנס פאלאדה, יחד עם דורי פרנס, וביים אותה. בסוף אותה שנה החל טיראן לשחק את התפקיד הראשי, לצדה של השחקנית כנרת לימוני, במחזה סיראנו דה ברז'ראק מאת אדמון רוסטאן בתיאטרון הקאמרי. בנוסף, החל טיראן לשחק במחזמר הפארסה " דבר מצחיק קרה".
בשנת 2014 החל טיראן לשחק תפקיד ראשי במחזה "איבנוב", אותו עיבד יחד עם ארתור קוגן על פי ספרו של צ'כוב.
בשנת 2015 החל טיראן לשחק במחזה "אופרה בגרוש" מאת המחזאי ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל, בתפקיד מנהיג השודדים "מק סכין". באותה שנה ביים את האופרה נישואי פיגרו מאת מוצרט, והיא הועלתה בחצר המצודה שבאולמות האבירים במסגרת פסטיבל האופרה בעכו.
בשנת 2016 החל לשחק במחזה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן) בתפקיד "הנדריק הפגן" - שחקן תיאטרון בזמן מלחמת העולם השנייה, העולה לגדולה בתחומו בחסות התנועה הנאצית. באותה שנה החל טיראן לשחק בהצגה "עמודי החברה" מאת הנריק איבסן ובבימויו של ארתור קוגן.
בשנת 2017 החל לשחק במחזה "תמונות מחיי הנישואין" מאת אינגמר ברגמן בתפקיד יוהאן, ליד אפרת בן צור בתפקיד מריאן. כמו כן, הוא גם תרגם את המחזה יחד עם גלעד קמחי שביים אותו. בסוף אותה השנה החל לשחק גם במחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר בתפקיד "הכומר ג'והן הייל".
בשנת 2018 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "אל נקמות" מאת שלום אש בבימויו של טיראן, שגם עיבד אותו יחד עם דני רוזנברג.
בשנת 2022 הועלה בתיאטרון הקאמרי המחזה "וניה", אשר עיבד טיראן.
טלוויזיה וקולנוע
טיראן החל לשחק בעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה ששודרה בערוץ 2: "הבורגנים". כמו כן, שיחק גם בסדרה "האקס המיתולוגי" ששודרה באותו ערוץ.
בשנת 2006 כיכב בסרט הקולנוע של הבמאי אודי אלוני, "מחילות" ובאותה שנה השתתף בסרטו של יוסף סידר, זוכה פסטיבל ברלין, "בופור", לצדם של אושרי כהן, אלון אבוטבול ואחרים. השתתפותו בסרט מלחמה זה עוררה ביקורת לנוכח העובדה שטיראן לא שירת בצה"ל.
בשנת 2007 שיחק בסרט "החוב", שעסק בנושא החיסולים של הפושעים שלקחו חלק בזוועות השואה.
בשנת 2009 השתתף בסרט "לבנון" בבימויו של שמוליק מעוז על מלחמת לבנון.
בשנת 2011 השתתף טיראן במיני-סדרת טלוויזיה בריטית "ההבטחה". בסדרה מגלם טיראן חייל ישראלי ש"התפכח", וכעת החליט לסייע לצד הפלסטיני. נספח העיתונות בשגרירות ישראל בלונדון מתח ביקורת על הסדרה המציגה את הישראלים כתאבי דם, ואמר: "במהלך הקריירה בת 15 השנים שלי מעולם לא ראיתי דבר כזה בתקשורת המערבית".
בשנת 2015 גילם טיראן את דמותו של אבשא אנגלר בסדרה "המדרשה" ששודרה בערוץ 2, בה גילם דמות של סוכן חשאי מתלמד. באותה שנה גילם את דמותו של אורי בסרט של אלעד קידן, "היורד למעלה". בשנת 2016 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "בני ערובה" בערוץ 10, וכן הרבה להתארח בתוכנית הבידור הסאטירית - "גב האומה".
ב-9 באוגוסט 2018 החל טיראן לקריין בסדרה החדשה "אמבולנס" מבית רשת 13. הסדרה עוקבת אחרי הרגעים הקריטיים של צוותי מד"א הפרוסים ברחבי הארץ וכן אחר המוקדנים במוקד מד"א הארצי.
אופרה
טיראן ביים את האופרה הישראלית "הבנאליות של האהבה" מאת אלה מילך-שריף, אשר עלתה בתיאטרון רגנסבורג שבגרמניה.
בינואר 2019 עלתה באופרה הישראלית האופרה "סלומה" מאת ריכרד שטראוס בבימויו של טיראן.
חיים אישיים
ב-2008 טיראן נישא למלאני פרס, דוגמנית ושחקנית ישראלית-גרמנייה. ב-2023 השניים נפרדו.
בתיאטרון
התיאטרון הקאמרי
תיאטרון הספרייה
צינור הנפט הטרנס-אנטולי
צינור הנפט הטרנס-אנטולי (באנגלית: Trans-Anatolian Pipeline), הידוע גם כצינור הנפט סאמסאן-ג'ייהאן (באנגלית: Samsun–Ceyhan pipeline, או בקיצור SCP) הוא צינור נפט מתוכנן שיוביל נפט גולמי מהים השחור לנמל הנפט שבעיר ג'ייהאן שלחופי הים התיכון. מטרת הפרויקט היא לספק דרך חלופית להעביר נפט רוסי וקזאחי ולהקל את העומס על מצרי בוספורוס ומצרי הדרדנלים. עלות הצינור היא 2 מיליארד דולר, אורכו 550 קילומטר והוא הופעל בשנת 2012.
היסטוריה
הצינור תוכנן ונבנה על מנת לקטין את תנועת המכליות במצרי בוספורוס. בתחילת שנות ה-2000 הוגש מספר בקשות לבניית צינור מהים הכספי לים התיכון. מבין הבקשות שהוגשו, נבחר המסלול מהעיר סמסון דרך סיוואס ועד ג'ייהאן. הרישיון לבניית הצינור ניתן ב-31 באוגוסט 2004. תוכניות הבניה הושלמו בתחילת שנת 2007. בניית הצינור תושלם בשנת 2012.
מפרט טכני
אורכו המתוכנן של הצינור הוא 550 ק"מ (340 מייל), קוטרו יהיה 1,070-1,220 מילימטר (42-48 אינץ'). הצינור יעביר כמיליון חביות נפט ביום כאשר הקיבולת המקסימלית שלו היא 1.5 מיליון חביות נפט ביום. לצינור יהיו 4 תחנות שאיבה ותחנה אחת להורדת לחץ. חוות נפט בסמסון תאפשר אחסון של כ-6 מיליון חביות נפט ותחנה בג'ייהאן תאפשר לאחסן 8 מיליון חביות.
השפעה סביבתית
כיום, מכליות נפט שעוברות דרך מצרי בוספורוס ודרדנלים מובילות 120 מיליון חביות נפט בכל שנה. בעשור הקרוב נתון זה צפוי לגדול לכ-250 מיליון חביות בשנה. עם פתיחת הצינור, תנועת המכליות צפויה לקטון במחצית.
אקומה נטוסו
אקומה נטוסו (באנגלית: Akoma Ntoso; בראשי תיבות: Architecture for Knowledge-Oriented Management of African Normative Texts using Open Standards and Ontologies; מופיע לפעמים גם בקיצור AKN) הוא תקן טכני בינלאומי לייצוג מסמכים ממשלתיים, חקיקתיים ומשפטיים באופן מובנה. התקן הוא אוצר תגיות XML תיקני עבור מסמכים משפטיים המציע גם מוסכמה למתן שמות ייחודיים למקורות משפטיים המבוססים על מודל FRBR. המונח akoma ntoso פירושו "לבבות מקושרים" בשפת Akan של מערב אפריקה.
התקן מופיע בראשי תיבות AKN וזהו הפורמט בו הוא נשמר.
היסטוריה
AKN (הוא סטנדרט ליצירת XML ומטרתו "להגדיר 'שפה הניתנת להבנה על ידי מחשבים' בעלת סט של ייצוגים אלקטרוניים פשוטים לא ספציפיים לטכנולוגיה מסוימת (בפורמט XML) עבור מסמכים פרלמנטריים, חקיקתיים ומשפטיים". תקן AKN מיוצג על ידי סכימת מסמך XML, המספקת אפשרויות תיאור מתוחכמות למספר סוגי מסמכים פרלמנטריים, חקיקתיים ומשפטיים (כולל הצעות חוק, רשומות פרלמנטריות, פסקי דין, כתבי עת וכו').
בשנת 2010 פיתח הפרלמנט האירופי כלי קוד פתוח (AT4AM) מבוסס על AKN במטרה להקל על ייצור וניהול התיקונים. הודות לפרויקט זה הרחיב הפרלמנט האירופי את היישום של Akoma Ntoso למסמכים אחרים (למשל, הצעה, תמליל) ולתרחישים נוספים (למשל, תהליך התרגום).
תקנים בינלאומיים נוספים למסמכים משפטיים, כדוגמת USLM (סכימת ה-XML של "United States Legislative Markup" עבור US Code, שפותחה בשנת 2013) ו- LexML Brasil (סכימת ה-XML עבור מסמכים חוקתיים ומשפטיים של ברזיל, שפותח בשנת 2008) נבנו על מנת להיות מתואמים עם AKN. תקן AKN תוכנן במפורש להיות תואם עם CEN Metalex, אחד הסטנדרטים דה-פקטו, מלבד Akoma Ntoso, המשמש את מאגר החוקים של בריטניה.
ב-יולי 2013 השיקה ספריית הקונגרס של ארצות הברית אתגר לייצוג החקיקה בארצות הברית ב-AKN. האתגר נועד על מנת ליצור ייצוגים ב-Akoma Ntoso של הצעות חוק נבחרות בארצות הברית בתוך כמה חודשים. האתגר נועד למתמודדים מגיל 18 ומעלה והפרס הראשון בו היה מענק של 5000 $, בספטמבר 2013 השיקה הספרייה אתגר נוסף למיפוי החקיקה של ארצות הברית ובריטניה מפורמט ה-XML לסכימת AKN בתוך כמה חודשים, הפרס הראשון באתגר עמד על 10000 $.
בשנת 2014 הארכיון הלאומי של בריטניה העביר את כל מסמכי החקיקה בארכיון לפורמט AKN ובכך העלה את דירוגה של בריטניה למקום הראשון (מהמקום הרביעי) בשנת 2014 במדד-Global Open Data Index בקטגוריית חוקים לאומיים.
מאז יולי 2016, הסנאט של הרפובליקה האיטלקית מספק את כל הצעות החוק בפורמט AKN בתפוצה רחבה במאגר נתונים פתוח.
משרד הפנים הפדרלי הגרמני פיתח פרופיל יישום גרמני בשם "LegalDocML.de".
הגדרות ומטרות
תיאור רשמי של התקן:
תיאור - לכל רכיב יש שם
Akoma Ntoso מבחין בין מושגים הנוגעים לתיאור ולזיהוי של מסמכים משפטיים, התוכן שלהם וההקשר בו הם משמשים.
מלבד שמות ספציפיים, Akoma Ntoso מספק שמות גנריים רבים עבור מבנים מסוימים שאין להם תיאור מדויק על ידי שמות ספציפיים.
אונטולוגיה - מודל נתונים עשיר
במדעי המחשב, אונטולוגיה היא מודל נתונים המייצג מושגים ויחסים בין מושגים בעולם תוכן מסוים. אונטולוגיות מזהה סיווגים של מושגים רלוונטיים את המאפיינים שלהם ואת היחסים בין המושגים.
Akoma Ntoso משתמש באונטולוגיות כדי לקשר בין עובדות והצהרות על המסמך והתוכן שלו לבין מושגים, דברים, פרטים וארגונים המוזכרים בתוך המסמך, אך לא בהכרח מאוחסנים בו. למשל, זיהוי של אדם מסוים בעל תפקיד "סגן שר" בדיון פרלמנטרי דורש לא רק ציון מפורש של "שם האדם", אלא גם מנגנון המאפשר לשייך באופן מהימן את הדיון לאותו אדם ספציפי (ולא לשייך אותו לכל אדם אחר שאולי חולק את אותו שם). זה נעשה באמצעות אונטולוגיה המאפשרת להעשיר את המסמכים, לא רק באמצעות הוספת מטה־דטה, אלא גם באמצעות הוספת מידע חד־משמעי המתייחס למושגים ברורים.
הוספת מידע בדרך זו גם עוזרת לתעד את תהליך העבודה שעובר המסמך בדרך ליצירתו.
הפרדת נתונים ומטה־נתונים - עורכים לעומת מחברים
Akoma Ntoso מפריד באופן ברור בין תפקיד מחבר - האחראי על תוכן המסמך, לבין תפקיד העורך - הכותבים באופן מעשי את המסמך ומחליטים על המבנה הסופי שלו.
בתחום המו"לות המשפטית, המושג של מחבר עשוי להיות מופשט במקצת (למשל, מחוקק המציע תיקון), שתוכנו הוא תוצאה של פעולה פורמלית (למשל, הצבעה סופית של אישור), בעוד עורך עשוי להתערב בכל שלבי בתהליך הפרסום. בהקשר זה, ההבחנה בין התוכן לבין תוספת העריכה במקרים רבים מתוחכם וקשה לקבוע. כלל אצבע הוא לנסות לקבע את מצב המסמך כאשר הועבר לעורך על ידי המחבר.
לעורכים יש שתי משימות עיקריות בתהליך הייצור של מסמכים בפורמט Akoma Ntoso:
סוגים שונים של מסמכים משפטיים
Akoma Ntoso מספק תמיכה במבני מסמכים משפטיים שונים בהם: מסמכי חקיקה (כגון הצעות חוק, חוקים וכו '), מסמכי תיקוני חקיקה, מסמכים פרלמנטריים (כגון מלולי דיונים, דוחות), פסקי דין, החלטות, מסמכי חוות דעת, מסמכים משפטיים כלליים (כגון נספחים, תזכירים וכו'). לכל מסמך ניתן לבנות את המבנה הטיפולוגי הייחודי לו על פי מבנה החקיקה הנהוג במדינה.
מחזור חיי חקיקה
Akoma Ntoso משמש לתמיכה במחזור חיים של תהליך חקיקה, בכלל זה:
Akoma Ntoso גם מאפשר גם ייצוג של פסיקה, תקדימים, ופסקי הדין כולל אלה המיוצרים על ידי בית משפט חוקתי, היכול להשפיע על החוק.
מוסד עלייה
מוסד עלייה היה מוסד של נשות המזרחי באמריקה שהוקם בשנת 1944 עבוד ילדי עולים חדשים בכפר אברהם על השטח ששימש קודם לכן את קבוצת רודגס.
בתחילת המאה ה-20 נרכשו האדמות עליהן הוקם מוסד עלייה לצורך הקמת בית יתומים, אך כוונה זאת לא יצאה אל הפועל. בשנות ה-30 התיישבו במקום חברי קבוצת רודגס. לאחר שאלו עברו להתיישבות בקבוצת יבנה ובטירת צבי, הוקם במקום בית ספר חקלאי עבור ילדי עולים, בידי נשות המזרחי באמריקה.
במקום הוקמו ארבעה בתים לבנים לשיכון התלמידים ובמרכזם מבנה בית ספר. התלמידים הראשונים, כ-70 במספר, עלו לישראל מרומניה בקיץ 1944. לפחות חלקם עלו לישראל באוניות המעפילים "בולבול" ו"מורינה". המדריך הראשי של הילדים היה הרב יהושע בכרך.
באוקטובר 1945 היו במוסד עלייה כ-130 ילדים. בשנת 1949 למדו בבית הספר כ-220 תלמידים ובשנת 1954 כ-250 תלמידים בגילאי 12-17.
בשנות ה-50 וה-60 ניהל את המוסד יואל שיפטן. בשנת 1964 למדו במוסד כ-400 תלמידים.
בשנת 1961 הוקם במוסד עלייה סמינר להכשרת מורים.
בשנת 1969 היו במוסד כ-350 תלמידים בשני מסלולים: תיכון חקלאי דתי ובית מדרש דתי למורים למוזיקה.
ניבחית
נִיבְחִית היא שפת העם הניבחי המדוברת בצפון האי סחלין ובאגן הנהר אמגוּן הנשפך אל הנהר אמור.
זוהי שפה מבודדת, כלומר אינה קרובה לאף שפה אחרת. היא נמנית עם השפות הפלאו-אסיאתיות, אך יש להדגיש שלא מדובר בקבוצת שפות קרובות, אלא בכינוי שניתן על ידי הבלשנים למספר שפות מקומיות המדוברות בצפון מזרח אסיה, שחלקן משתייכות לקבוצות לשוניות מקומיות שלא מדוברות במקומות אחרים בעולם וחלקן מבודדות כשפת איינו שבעבר דוברה אף היא באי סחלין.
מספר דוברי השפה נמצא במצב דעיכה, למרות שמספר הניבחים האתניים נשאר יציב - 4,500 ניבחים ב-1897, כולם דוברי ניבחית, לעומת 5,200 ב-2002, מהם רק כאלף מדברים ניבחית כשפת אם. רוב הניבחים דוברים רוסית בחיי היום-יום.
הגיית השפה וכתיבתה
השפה נכתבת בכתב הקירילי. ירחון בשפה הניבחית יוצא לאור במחוז אוֹחַה בצפון סחלין.
פלגינן דיבורא
במשפט עברי, פָּלְגִינַן (בארמית: אנו מחלקים) הוא כלל לפיו במקרים מסוימים ניתן לחלק עדות או הודאה של בעל דין שניתנה בבית דין לחלקים, ואת חלקם לקבל ואת האחרים לדחות.
דין פלגינן - היכן ומתי נאמר?
הדין פלגינן דיבורא נצרך כאשר חציו השני של הדיבור גורם שלא לקבל את החלק הראשון, כאשר אדם מעיד על עצמו שעשה דבר פשע בשותפות עם אדם אחר, במקרה כזה עלינו לקבל רק את החלק בו הוא מדבר על האדם האחר, שכן את דיבורו בו העיד על עצמו עלינו לדחות מכל וכל ולא להאמינו בכך, משום שהכלל אין אדם משים עצמו רשע אומר כי אין לאדם כל נאמנות כאשר הוא מעיד על עצמו.
מקרה אחר הוא כאשר עבד מביא גט שחרור, בו נכתב כי האדון מקנה לו את עצמו - את העבד, ואת כל נכסיו. הדין הוא, שלעבד יש נאמנות לקיים רק את גט השחרור שלו, ולא שטר מתנה, ולכן יש לעבד נאמנות רק על החלק הראשון האומר שהוא השתחרר, ולא לחלק השני בו נכתבו הנכסים כמתנה מהאדון. במקרה כזה הגמרא תולה את המחלוקת ב"פלגינן דיבורא".
האחרונים נחלקים למה לא ניתן לקבל את דבריו מדין פלגינן נאמנות, דין שכולם מודים כי הוא נכון, וכנפסק במסכת יבמות שעד הבא ואומר לאשה שבעלה מת, הוא נאמן כדי להתירה להנשא, אך לא ניתן לבניו של הבעל לרשת את נכסי אביהם.
בכל כתבי הראשונים נראה שלא קיים המושג "פלגינן" בנאמנות כי אם בדיבור. ויסוד הדבר שבדיבור נאמר פלגינן הוא כמבואר ברמב"ם שכתבשחולקים הדבור ואומרים עצמו קנה מפני שהוא נאמן להביא גט שחרורו ואינו צריך לקיימו אבל הנכסים שאין אדם קונה אותם אלא בראיה ברורה לא יקנה אותם עד שיתקיים השטר.
פלגינן - ביאורו
נדרש ביאור עמוק לסוג נאמנות אינדיבידואלית זו, שהרי, אם בחרת להאמין לדובר על דבר אחד א"כ מדוע לא תבחר להאמינו גם על הדבר השני. ואולם מלשון הרמב"ם עולה שיסוד חילוק זה אינו נעוץ בסיבה שעל דבר אחד הוא נאמן ואילו על דבר אחר איננו נאמן. אלא שעל שניהם הוא נאמן (ולצורך העניין, גיטין וממונות) ומשום כך שורש הדבר שבדבר האחר הוא לא נאמן (וכגון נכסים) נעוץ בסיבה שבדבר האחר נדרשת נאמנות יותר חזקה. ודבר זה ניכר הוא ממה שכתב הרמב"ם שבממונות נדרשת "ראייה ברורה" ולא די בראייה בלבד כמו גיטין, משום שבגיטין נאמרה הלכה "משום עיגונא אקילו בה רבנן", וגיטי עבדים הוקשו לגיטי נשים.
אברהם קורמן
אברהם קורמן (22 בספטמבר 1917 - 23 במרץ 2001) היה חוקר אוטודידקט, מחבר כעשרים ספרים תורניים, חלקם בנושאי תורה ומדע.