cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיתולוגיה סלאבית
מקורות כתובים
הכרוניקה הרוסית הראשונה, המגוללת את קורות רוס של קייב למן המאה ה-9 ועד ה-12, היא יצירה מרכזית, אשר מכילה אזכורים רבים ובעלי ערך של האמונות הפגניות של הסלאבים המזרחיים. אף על פי שכתב היד נערך בתחילת המאה ה-12, הוא מכיל אזכורים ואף העתקים של מסמכים קדומים יותר, ומתאר אירועים שהתרחשו בטרם התנצרותם של הרוסים. באחד מן הטקסטים – הסכם שלום שנחתם במאה ה-10 בין שליטי הסלאבים המזרחיים ובין קיסרי ביזנטיון – נזכרים האלים פרון וולס ("וֶלוֹס"). בהמשך מתאר המחבר, נסטור הכרוניקן, את פנתאון המדינה, אשר כונן הנסיך ולדימיר הראשון בקייב בשנת 980. בפנתאון של ולדימיר נכללו האלים פרון, ולס, חורס, דז'בוג, סטריבוג, סימרגל ומוקוש. תקציר הכרוניקה הרוסית הראשונה המופיע בקודקס ההיפאטי מזכיר גם את סבארוג, המושווה לאל היווני הפייסטוס. כמו כן מעניינים הקטעים באפוס הסלאבי-המזרחי "משא מלחמת איגור" המתייחסים לוולס, לדג'דבוג ולחורס. האפוס המקורי מתוארך לסוף המאה ה-12, אם כי קיים ויכוח שולי בעניין אותנטיות היצירה.
העדויות הכתובות הרבות והעשירות ביותר מתייחסות למיתולוגיה של הסלאבים המערביים, ובפרט לאלה של הוונדים ושל הפולאבים, אשר נוּצרו בכוח רק בשלהי המאה ה-12. המיסיונרים והכמרים הגרמנים, אשר תקפו את הדת הפגנית, הותירו אחריהם תיעוד נרחב של המיתולוגיות שהם ביקשו לגבור עליהן. עם זאת, אותם מיסיונרים הצליחו אך בקושי לרסן את ביקורתם על הסלאבים ולמתן את שיפוטם, ולדעתם היו הסלאבים ברברים עובדי אלילים וצמאי-דם. הואיל ואף לא אחד מהם טרח ללמוד שפה סלאבית כלשהי, ברשומותיהם מעורבים בלבול וגוזמאות עם פרטי מידע מהימנים.
עם היצירות העיקריות נמנית רשומה פרי עטו של תיטמר ממרסבורג, מראשית המאה ה-11, המתארת מקדש בעיר רִידֶגוֹסְט (Riedegost, שיבוש של השם רדגסט), שבה נערך פולחן האל הגדול זוּאַרַסִיק – סְבַארוֹגִיץ' (Svarogich) או סְבַארַזִיק (Svarazic); הכוונה לסבארוג עצמו או אולי לבנו). לפי תיטמר, היה זה המקום המקודש ביותר בארצם של הסלאבים הפגניים, וסבארוגיץ' היה האלוהות החשובה ביותר עבורם.
מסמך יקר-ערך נוסף הוא "הכרוניקה הסלאבית" (Chronica Slavorum), אשר נכתבה בסוף המאה ה-12 בידי הכומר הגרמני הלמולד מבוזאו. הלמולד מזכיר את "השטן", זֶרְנֶבּוֹג (צ'רנובוג), את האל פורנוט, את האלה ז'יווה, מספר אלים חסרי-שם נוספים בעלי פסלים מרובי-ראשים, ולבסוף – את האל הגדול סְבַנְטֶבִיט (Svantevit; סבטוביד), שאותו עבדו באי ריגן, ושלפי הלמולד היה האל החשוב מכולם עבור הסלאבים המערביים.
הרשומה השלישית – ואולי החשובה מכולן – היא פרי עטו של המלומד הדני סקסו גרמטיקוס, אשר תיאר בכרוניקה פרי עטו "גסטה דנורום" ("מעשי הדנים") את המלחמה שנלחם ב-1168 מלך דנמרק ולדמר הראשון נגד הוונדים של ריגן, את כיבוש עירם שבכף ארקונה ואת השמדתו של המקדש הגדול לאל סבנטביט אשר ניצב שם. סקסו מתאר בדייקנות ובהקפדה יתרה את פולחן סבנטביט, את המנהגים הקשורים אליו, ואת פסלו הגבוה ובעל ארבעת הראשים של האל. בנוסף, הוא מזכיר אלים מרובי-ראשים נוספים, של שבטים סלאבים אחרים: רוגייביט, פורוויט ופּוֹרֶנְטִיוּס.
המקור העיקרי הרביעי הוא שלוש ביוגרפיות של הבישוף-הלוחם הגרמני יליד המאה ה-11, הקדוש אוטו מבמברג, אשר הוביל בראשית המאה ה-12 שורה של משלחות צבאיות-דתיות אל שטחיהם של השבטים הסלאביים שחיו באזור הים הבלטי. על פי כתב היד של אוטו, האל הסלאבי החשוב ביותר היה טריגלב, שלו היו מקדשים בעיר שצ'צ'ין. בערים וולגסט והאוולברג, השוכנות במזרח-גרמניה של היום, סגדו לאל המלחמה גֶרוֹוִיט – קרוב לוודאי שיבוש של השם יַרוֹוִיט (Jarovit), אל סלאבי שייתכן כי זהה לאל ירילו מהפולקלור הסלאבי-המזרחי.
שרידים ארכאולוגיים
שרידיהם של מספר מקדשים סלאביים נתגלו גם כן. בחפירות ארכאולוגיות בכף ארקונה שבאי ריגן התגלה זכר למקדש גדול ולעיר, המזוהים עם תיאורו של סקסו. בנובוגרוד גילו ארכאולוגים שרידיו של מקדש פגני שככל הנראה הוקדש לכבודו של האל פרון. המקדש נבנה כבימה מעגלית רחבה המקיפה פסל. מסביב לבימה הייתה מחפורת עם שמונה אכסדרות מקושתות, אשר הכילו שרידים של מזבחות שעליהם הוקרבו קורבנות. שרידיו של מבצר אשר נבנה לפי תוכנית דומה נתגלו באתר בעל השם המעניין Pohansko ("פגני"), ליד העיר בז'צלב שבצ'כיה.
לכל השרידים הארכאולוגים הללו מאפיינים מגוונים משותפים; פסלים של אלים מרובי-פנים ושרידים של מקדשים בעלי מספר מזבחות מאששים את הדיווחים הכתובים של המיסיונרים הנוצריים, שתיארו את האלים בפולחן הסלאבים כאלים מרובי-ראשים, וכמו כן רומזים כי המיתולוגיה הסלאבית הקדומה שמה ככל הנראה דגש ניכר על פולחן של אלים בעלי היבטים שונים.
לוח השנה והחגים הסלאביים
21 במרץ - היום הראשון של האביב. סעודה גדולה נערכה לרגל הולדתו של האביב לאחר תמותת החורף. היה נהוג להגיש בה ביצים מצוירות ומעוטרות.
21 ו 22 ביוני - היום הראשון של הקיץ המכונה "ליל קופאלה". היו מדליקים בו מדורות שמעליהן היו קופצות הנערות הרווקות כדי למצוא שידוך.
21-22 בדצמבר - היום הראשון של החורף, בו נערכה סעודת המתים לזכר אבות המשפחה. נהוג היה להדליק מדורות בבתי הקברות ובמתי הדרכים כדי לחמם את המתים ולערוך סעודה לכבודם.
הפנתיאון הסלאבי
לסלאבים לא היה פנתיאון רשמי מבוסס, אף על פי שכאמור נעשה ניסיון ליצור כזה, על ידי ולדימיר הראשון, נסיך קייב (הניסיון נכשל, וולדימיר התנצר). ולדימיר הקים בחצרו 6–7 אלילים: פרון כאל עליון, וולס, חורס, דז'בוג, סטריבוג, סימארגל ומוקוש כאלים שבטיים.
יצורים מיתולוגיים
במיתולוגיות הדרום-סלאביות הויליות הן עלמות יפות תואר בעלות כנפיים שחורות, יש להן שיער ארוך ושמלות לבנות המכסות את רגלי הסוס שלהן.
עינפז רקום-כנף
עינפז רקום-כנף (שם מדעי: Chrysoperla rufilabris) הוא מין של ארינמל המשמש בצורה נרחבת להדברת זנים שונים של כנימות בגידולי שדה, מטעי הדרים וחממות.
הזבוב מטיל את ביציו על עלי הצמח. עם הבשלת הביצים, בוקעים מהן זחלים זעירים ורעבים, הגדלים לאורך של 3/8 אינץ' ומוכנים לטרוף כנימות. הזחלים תוקפים את הכנימות באמצעות לסתות המזריקות ארס משתק. לאחר מכן הם יונקים את לשד גופן של הכנימות.
נקבה בודדת מסוגלת להטיל כ-200 ביצים, זחל בודד יכול לטרוף כ-200 ויותר כנימות או ביצי כנימות לשבוע. כאשר שלב הזחל מגיע לסופו הוא מתגלם, ותוך חמישה ימים יבקעו הבוגרים מן הגולם.
קהילייה (מדינות ארצות הברית)
קהילייה (באנגלית: Commonwealth) הוא מונח המשמש ארבע מתוך חמישים מדינות ארצות הברית בשמותיהן הרשמיים המלאים. "קהילייה" הוא מונח אנגלי מסורתי לקהילה פוליטית שנוסדה למען הכלל. ארבע המדינות – וירג'יניה, מסצ'וסטס, פנסילבניה וקנטקי – שוכנות כולן במזרח ארצות הברית, וטרם ייסוד ארצות הברית בשנת 1776, היו קולוניות של האימפריה הבריטית (קנטקי טרם נוסדה כמשטר עצמאי תחת השלטון הבריטי, אלא הייתה חלק מווירג'יניה). ככאלו, חלק מחוקיהן, מוסדותיהן ומערכות המשפט שלהן מושפעות באופן ניכר מהמשפט המקובל.
הגדרה
המונח "קהילייה" אינו מתאר או קובע שום מעמד פוליטי או יחסים משפטיים ספציפיים כאשר מדינה ממדינות ארצות הברית עושה בו שימוש. דהיינו, המדינות שכן משתמשות בו שוות לאלה שלא משתמשות בו. כמונח אנגלי מסורתי לקהילה פוליטית שנוסדה לשם טובת הכלל, הוא מטעים באופן סמלי כי למדינות אלה ישנה "ממשלה המבוססת על הסכמיות ושלטון העם", בניגוד לקולוניות אחרות שמעמדן הקולוניאלי נגזר מסמכות הכתר הבריטי. הכוונה היא לעושר או לרווחה המשותפים לציבור, ומקורו של המונח בתרגום חופשי של המונח הלטיני "res publica".
מלבד ארבע המדינות האמורות, מדינות אחרות השתמשו מדי פעם במונח "קהילייה" בתייחסות לעצמן:
שתיים מהטריטוריות של ארצות הברית מוגדרות גם הן כ"קהיליות חברתיות": איי מריאנה הצפוניים ופוארטו ריקו. כאשר נעשה שימוש בקשר לאזורים שאינם מדינות אך בריבונות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, המונח מתאר באופן כללי אזור אוטונומי המנהל עצמו תחת חוקה שאימץ ושזכותו לממשל עצמי לא תבוטל באופן חד צדדי בידי הקונגרס של ארצות הברית.
וירג'יניה
השם "קהיליית וירג'יניה" מתוארך עוד למתן העצמאות האמריקאית מהאימפריה הבריטית. החוקה הראשונה של וירג'יניה (שאומצה ב-29 ביוני 1776) קבעה כי "יפויי כוח ומלגות יינתנו בשם קהיליית וירג'יניה, ויעמדו לבחינות של המושל עם חותם הקהילייה שיצרף". מזכיר המדינה בווירג'יניה נקרא "מזכיר הקהילייה" (Secretary of the Commonwealth of Virginia), והוא עדיין מעניק מלגות בשם הקהילייה. בין היתר, החוקה קבעה כי כתבי אישום פליליים אמורים להיות מסוכמים במילים "נגד שלום וכבוד הקהילייה". בנוסף, התואר הרשמי של התובע הפלילי המקומי הנבחר בכל אחת מהמחלקות הפוליטיות בחלקת המשפטים של וירג'יניה הוא "תובע הקהילייה", בניגוד לתפקיד התובע הכללי במדינות אחרות או לתפקיד התובע המחוזי הסטנדרטי יותר. בווירג'יניה משתמשים לעיתים במונח "מדינה" באופן רשמי, בדרך כלל בהרכב ולא כשם עצמאי. הדבר ניכר בשמות "מועצת התאגיד המדינתית של וירג'יניה", "משטרת המדינה" ו"המכון הפוליטכני ואוניברסיטת המדינה של וירג'יניה". האוניברסיטה בריצ'מונד, בירת המדינה, ידועה בשם "אוניברסיטת קהיליית וירג'יניה". ישנה גם אוניברסיטת המדינה של וירג'יניה, השוכנת באטריק.
מסצ'וסטס
מסצ'וסטס נקראת באורח רשמי "קהיליית מסצ'וסטס" על פי חוקתה. השם "מדינת מפרץ מסצ'וסטס" (State of Massachusetts Bay) שימש את כל החוקים וההחלטות עד 1780 ובטיוטה הראשונה של החוקה. ניתן לייחס את השם הנוכחי לטיוטה השנייה של חוקת מסצ'וסטס, שנכתבה על ידי ג'ון אדמס ואושרה בשנת 1780. במסצ'וסטס, ישנו שימוש רשמי מדי פעם במונח "מדינה", בדרך כלל כהרכב ולא כשם עצמאי. למשל בשמות של משטרת מדינת מסצ'וסטס, בית מדינת מסצ'וסטס ובית החולים המדינתי ברידג'ווטר.
פנסילבניה
סמל פנסילבניה אינו מכיל את המונח "קהילייה", אך הליכים משפטיים הם בשם "קהילייה", המהווה ייעוד רשמי מסורתי כהתייחסות לפנסילבניה עצמה. בשנת 1776, החוקה המדינתית הראשונה בפנסילבניה כינתה אותה הן קהילייה והן מדינות, דפוס שאומץ גם בחוקות של השנים 1790, 1838, 1874 ו-1968. אחד משני בתי המשפט לערעורי ביניים בפנסילבניה נקרא "בית משפט הקהילייה".
קנטקי
ב-28 בספטמבר 1786, תושבי מחוז קנטקי החלו לעתור אל בית המחוקקים של וירג'יניה בבקשה לקבל מעמד של מדינה חופשית ועצמאית בשם "קהיליית קנטקי". ב-1 ביוני 1792, מחוז קנטקי הפך רשמית למדינה. כמו בווירג'יניה, התואר הרשמי של התובע המקומי הנבחר בכל אחת מהמחלקות הפוליטיות של קנטקי הוא "תובע הקהילייה", בניגוד לתפקיד התובע הכללי במדינות אחרות או לתפקיד התובע המחוזי הסטנדרטי יותר. קנטקי היא המדינה היחידה שאינה חלק משלוש עשרה המושבות המשתמשת במונח "קהילייה".
פרשת בלומברג-פריטש
רקע היסטורי לפרשה
עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, ב-30 בינואר 1933, היו אנשי הרייכסווהר, הוא שמו של צבא גרמניה קודם לייסוד הוורמאכט, חלוקים בדעותיהם. לכאורה, היה עליהם לתמוך בשלטון החדש, שהבטיח את הסרת מגבלות הסכם ורסאי שהגביל את הצבא לכדי צבא מצומצם של 100,000 איש, ולהחזיר את הטריטוריות והעוצמה שאבדו בעקבות מלחמת העולם הראשונה. אך המפלגה הנאצית כללה מיליציה פוליטית שכונתה אס אה, בראשותו של ארנסט רהם, שהתיימרה להתחרות ברייכסווהר, ולהטמיע את 100,000 אנשי הצבא המקצוענים, במיליציה נאצית אידאולוגית עממית, בעלת נטיות מהפכניות. לקראת פטירתו של נשיא הרייך הזקן, הפילדמרשל פאול פון הינדנבורג נוצר הכורח לפעול. היטלר הבין כי אם ברצונו לקבל את סמכויותיו של הינדנבורג, ולשלוט במדינה ללא מצרים, עליו לבחור בין אחד מהגופים המתחרים על העוצמה במדינה. היטלר בחר לצדד ברייכסווהר, ובאירוע המכונה "ליל הסכינים הארוכות", בסוף יוני 1934, חיסל פיזית את מנהיגות האס אה, ונטל מהארגון את עוצמתו. הרייכסווהר, בראשות שר ההגנה, ורנר פון בלומברג, עמד מן הצד, כאשר היטלר ביצע חיסול פוליטי נרחב, שכלל רצח גלוי של מאות פעילי SA בכירים.
בהמשך לאירועים אלו חייב בלומברג את כל חיילי הצבא להישבע אמונים להיטלר, והועלה לדרגת פילדמרשל. בשנת 1935, כאשר הפך משרד ההגנה למשרד המלחמה, נתמנה בלומברג לשר המלחמה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים, מינוי שהיה לצנינים בעיני מתחריו ובפרט בעיני הימלר וגרינג.
חילוקי הדעות בין היטלר לאנשי צבאו נמשכו גם לאחר אירועים אלו, והתחרות על הסמכויות במדינה הנאצית בין הגופים השונים לא פסקה. כדוגמה ניתן לתת את הקמת משרד התעופה ב-27 באפריל 1933, בראשות הטייס לשעבר הרמן גרינג. משרד התעופה הוציא את נושא התעופה הצבאית מידיהם של קציני הצבא. דבר נוסף שהכעיס את מפקדי הצבא היה שלמשרד התעופה צורפו מנהלי חברות תעופה לשעבר שהיו נאצים ובהם ארנסט אודט, קצין לשעבר באס אה שניצל על ידי גרינג ובשנת 1936 מונה למפקח הכללי על הטכנולוגיה בכל גרמניה.
ככל שהתקדם מהלך האירועים, ותוכניותיו של היטלר נשענו יותר ויותר על השימוש בכוח צבאי, כך הייתה עצמאותו של הוורמאכט לצנינים בעיני היטלר, וכך היה הצורך לכפוף את הוורמאכט למרותו האישית גדול יותר. כאשר פרש היטלר את תוכניותיו למלחמה עולמית, באירוע המכונה "ועידת הוסבאך", ב-5 בנובמבר 1937, גילה כי הקצינים הבכירים שנכחו בוועידה, ובהם בלומברג ופריטש, מתנגדים לתוכניותיו.
הדחתו של בלומברג
בספטמבר 1937 פגש בלומברג בברלין אישה צעירה (בת 26) בשם ארנה גרון והתאהב בה. באותה עת היה בלומברג אלמן בן 60 ואב לחמישה ילדים בוגרים. הוא החליט להתחתן איתה וביקש את עצתם של גרינג והיטלר, שנתנו לו את ברכתם ואף שימשו עדים בטקס החתונה הצנוע שנערך במשרד המלחמה. זמן קצר לאחר מכן החלו להופיע שמועות על עברה המפוקפק של הכלה; הסתבר שהיה לה תיק במשטרת ברלין, היא הייתה ידועה כיצאנית ואף הצטלמה בצילומים פורנוגרפיים.
מפקד משטרת ברלין, הגראף וולף-היינריך פון הלדורף, העביר את התיק לגרינג והלה העבירו להיטלר בחפץ לב. היטלר היה המום וחשש שיוודע שפילדמרשל גרמני התחתן עם זונה. הוא ביקש מבלומברג להתגרש, וכאשר סירב פיטר אותו מתפקידו.
הדחתו של פריטש
לאחר פרישתו של בלומברג, היה פריטש המינוי הטבעי לתפקיד שהתפנה. פריטש מונה לתפקיד, אך שבועות ספורים לאחר מינויו של פריטש זומן זה ללשכתו של היטלר, ושם הציג לו הימלר זונה ממין זכר בשם היינץ שמידט, אשר טען כי סחט את פריטש על רקע הומוסקסואלי מזה שנים, לאחר שתפס אותו מקיים יחסי מין עם אדם המכונה "ג'ו הבווארי" בסמטה מאחורי תחנת רכבת בברלין. ההומוסקסואליות הייתה אסורה על פי דין בגרמניה הנאצית, וסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהטיל עונשים כבדים על גילויי הומוסקסואליות, ולו הקלים ביותר, נאכף בחומרה. על אף שפריטש דחה האשמות אלו (שכפי הנראה נוצרו בבית היוצר של הימלר), פוטר מיד מתפקידו, והיטלר הכריז על עצמו כ"מפקד העליון של הכוחות המזוינים", תפקיד בו נשא עד מותו. את תפקידו של פריטש כמפקד ה-OKH, צבא היבשה הגרמני, מילא גנרל פלדמרשל ולטר פון בראוכיטש, שהיה עושה דברו של היטלר, במידה רבה ללא שיקול דעת עצמאי, עד לפיטוריו בשנת 1941, לאחריהם נטל היטלר אף תפקיד זה לעצמו.
תוצאות הפרשה
מבחינת גיבורי הפרשה, בלומברג ופריטש, הייתה הפרשה קץ הקריירה הצבאית שלהם. בלומברג לא זומן עוד לשירות צבאי גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, וחי עם אשתו בכפר קטן בבוואריה. לאחר סוף מלחמת העולם נתפס בידי בעלות הברית, ומת בעודו במעצר. פריטש התנדב לשירות בגדוד ארטילריה עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הקרב על ורשה. הוא זכה להלווייה ממלכתית בברלין.
"פרשת בלומברג-פריטש" הובילה להשתלטותו של היטלר על הצבא, ולהפיכת הצבא לעושה דברו של היטלר, ללא כל שיקול דעת עצמאי וללא השפעה פוליטית. לולא השתלטות זו ספק אם היה היטלר יכול לנקוט בצעדים המדיניים והצבאיים הקיצוניים שנקט בשנים שלאחר מכן, לרוב אל מול דעה מקצועית נוגדת של מפקדי הצבא. פרשה זו גם פקחה את עיניהם של רבים מכת הקצינים שפיקדה על הוורמאכט לאופיים של אנשי המפלגה הנאצית ולכך שהם חסרי מעצורים ולא יהססו לנקוט כל צעד שיקדם את מטרותיהם. יש האומרים כי כבר בעת הדחתו של פריטש החלו המגעים בינו ובין הגנרל לודוויג בק על הפלתו של היטלר והחלפתו במשטר צבאי. מכל מקום, היה זה מאורע מעצב בתודעת מפקדי הוורמאכט, וקו ישיר מוביל בינו ובין קשר העשרים ביולי, שיתרחש כשש שנים לאחר מכן.
Playlist: The Very Best of Dixie Chicks
Playlist: The Very Best of Dixie Chicks (בעברית: רשימת שירים: הטוב ביותר של דיקסי צ'יקס) הוא אלבום אוסף של להקת הקאנטרי האמריקאית דיקסי צ'יקס. אלבום האוסף יצא לאור ב-1 ביוני 2010, בארצות הברית בחברת הבת של סוני מיוזיק קולומביה נאשוויל כחלק מהפרויקט של סוני "Playlist series".
רקע
אלבום האוסף מכיל בתוכו אוסף של 12 שירים אשר נבחרו על ידי הלהקה עצמה. על מנת לקדם את אלבום האוסף, שימשו כמופע פתיחה בסיבוב ההופעות של להקת האיגלס באותה השנה. בשנת 2012, הוא הופץ מחדש בשם Wide Open Spaces: The Collection על ידי סוני מיוזיק.
באלבום האוסף נכלל הלהיט שלהן "Cowboy Take Me Away", אשר כבש את פסגת מצעד שירי הקאנטרי.
ביקורות
אלבום קיבל ביקורות חיוביות מרוב מבקרי המוזיקה בעיקר על בחירת השירים. סטיבן תומאס ארלוויין מ-"AllMusic" נתן לאלבום ציון של 4 מתוך 5 כוכבים וכתב: "הרצועות נבחרו בקפידה ונראה כי מדובר באוסף ייצוגי ממש טוב". מאט ביורק מ-"Roughstock" נתן ציון של 3 וחצי מתוך 5 כוכבים וכתב "האוסף הוא ייצוג נהדר שמראה את מי שהן כאמניות".
דייוויד מרשל
דייוויד סול מרשל  (באנגלית: David Saul Marshall, נולד ב-12 במרץ 1908, נפטר ב-12 בדצמבר 1995), עורך דין ופוליטיקאי סינגפורי ממוצא יהודי. מונה בשנת 1955 לשר הראשי (מקביל לתפקיד ראש הממשלה, השר הראשי - chief minister) הראשון של השלטון העצמי (תחת חסות בריטית) בסינגפור, והתפטר כעבור שנה.
קורות חיים
מרשל נולד בסינגפור למשפחת משעל, שמוצאה מיהדות עיראק. שמו המקורי היה דוד שאול משעל, אך לאחר שהחל בפעילות ציבורית תחת השלטון הבריטי שינה את שם משפחתו למרשל.
מרשל נבחר לראש ממשלתה הראשון של סינגפור, כראש מפלגת הפועלים, בשנת 1955. הממשלה שהקים הייתה בעלת רוב מצומצם ולא זכתה ליציבות או לשיתוף פעולה הן פרלמנטרי והן בינלאומי - דבר שהקשה על תפקודה.
במאי 1955 פרצו במדינה מהומות, שבמהלכן נהרגו ארבעה אנשים. באפריל 1956 קידם מרשל שיחות עם השלטון הבריטי במטרה להפוך את סינגפור לבעלת עצמאות מלאה, אך השיחות נתקלו בקשיים בשל ההתנגדות והחשש מצד הבריטים להשפעות הקומוניסטים במדינה ולשחרור אסירים פוליטיים. בעקבות זאת, פרש מרשל מראשות הממשלה, ואת מקומו תפס לי קואן יו, שמאוחר יותר הפעיל יד קשה כנגד מפלגת הפועלים.
מרשל המשיך לתפקד כפוליטיקאי גם לאחר פרישתו מתפקיד ראש מפלגת הפועלים בשנת 1957, לאחר שהקים את מפלגת פועלי סינגפור. בשנת 1959 איבד את מושבו בבחירות לפרלמנט. לאחר שבשנת 1963 פרש מהפרלמנט, חזר לעבוד כעורך דין, אך עם זאת, המשיך בפעילות פוליטית עד לשנת 1972.
בין השנים 1978–1993 שימש מרשל כשגריר סינגפור בצרפת, פורטוגל, ספרד ושווייץ. כשגריר מדינתו, הגן על האינטרסים של סינגפור, למרות חילוקי הדעות הגדולים בינו לבין ראשי השלטון באותה העת. בשנת 1993 פרש מהחיים הדיפלומטיים.
מרשל נפטר בשנת 1995 בעקבות מחלת סרטן הריאה.
ספר זרובבל
ספר זרובבל הוא ספר מיסטי אפוקליפטי אודות הגאולה וביאת המשיח (מדרש גאולה). מועד כתיבת הספר אינו ידוע בדיוק, אך לפי דעת רוב החוקרים הוא מתייחס לאירועים היסטוריים בתולדות עם ישראל מן המאה ה-6 וראשית המאה ה-7.
לדברי חוקר המיסטיקה היהודית יוסף דן:
עלילת הספר וסגנונו
בסיפור המסגרת נגלה מלאך (מיכאל, מטטרון) אל זרובבל בן שאלתיאל, שליט יהודה האחרון מבית דוד. זרובבל מבקש ממנו שיגלה לו את אשר יתרחש באחרית הימים. הספר הוא תשובת המלאך. המשיח הוא מצאצאיו של זרובבל ושמו מנחם בן-עמיאל. שם אמו חפציבה, שר הצבא של משיח בן-דוד (מנחם בן-עמיאל) הוא נחמיה בן חושניאל כלומר הוא משיח בן יוסף כלומר דמותו של "מצביא המשיח" במיתולוגיה העברית, שנועד ללחום את "המלחמה האחרונה" ולמות בה ועל ידי כך לפנות מקום לביאת המשיח. בתקופת הספר מתחוללת מלחמת גוג ומגוג, כלומר מלחמה של אומות העולם. המלך הנוכרי הגדול מכולם הוא ארמילוס. ארמילוס הוא בן לאב שטני (בליעל, אולי השטן עצמו) ולאם שהיא פסל שיש יפהפה. שיערו ירוק, ראשו צר ועיניו עקומות. אחריו יתעו כל העמים למעט ישראל. ייתכן שארמילוס הוא אלא סירוס שמו של רומולוס - אחד ממיסדי רומי (רמוס ורומולוס), וכן שמו של קיסר רומי האחרון - רומולוס אוגוסטולוס.
במלחמה העצומה נהרג נחמיה בן חושניאל אך חפציבה ממשיכה להנהיג את היהודים הנאמנים הנותרים למלחמה אחרונה עם ארמילוס וסיעתו, לבסוף מנצחים היהודים ומנחם מוכתר למלך המשיח.
הספר הוא פסאודואפיגרפיה, כלומר נכתב במאה ה-7 אך מיוחס לזרובבל שחי יותר מאלף שנים קודם לכן וכתוב בסגנון מקראי כביכול. הדבר מסייע להגברת אמינות הנבואה. הנבואה הראשונה של המלאך לזרובבל היא אודות שיבת ציון וחורבן בית שני, אירועים שלא היו ידועים לזרובבל, אך היו מוכרים היטב לכותב הספר. כך נוצר רושם של נבואת אמת. בהמשך מתואר ההווה או העבר הקרוב של המחבר, לאמור "מלחמת גוג ומגוג" בין הפרסים לביזנטים (ראו בהמשך רקע היסטורי) אותה חווה וגם הוא טבוע בחותם של אמינות, מבעד לסגנון הנבואי והחידתי. הסיום הוא הנבואה לעתיד לבוא - נבואת הגאולה והנקם. התבנית הזו, החוזרת במדרשי הגאולה אמורה להקנות לקוראים אמונה ונחמה.
חפציבה היא דמות מסתורית כיוון שבדרך כלל ביהדות אם המשיח איננה דמות חשובה, בעוד שבספר זרובבל היא המנהיגה את התופעה המשיחית. יוסף דן רואה בכך רמז להשפעה נוצרית ובייחוד רמז לתפיסה הנוצרית שהעמידה במרכז הפולחן הדתי את דמותה של מרים, אם ישו בתקופה הביזנטית. חפציבה אינה מופיעה בכל העיבודים לספר שבחן יוסף דן לפיכך משער דן כי מחבר הספר לא ראה בעניין סכנה אך ממשיכי דרכו ביקשו להרחיק כל רמז לדמיון לסיפור ישו.
רקע היסטורי
לדעת חוקרים רבים, בהם ההיסטוריון מיכאל אבי יונה, אירועי הספר מתייחסים לשבר הגדול של כישלון המרד היהודי האחרון ברומא, ההתקוממות היהודית בזמן הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל (שנת 614 לספירה). בתקופה זו נדמה היה שהמלחמה בין האימפריה הפרסית הסאסאנית בראשות כוסרו פרוויז לבין האימפריה הביזנטית בראשות הקיסרים פוקאס והרקליוס עתידה לסייע ליהודים להפוך שוב לבעלי עצמאות מדינית בירושלים. היה זה זמן קצר לאחר שהקיסר הביזנטי פוקאס, ששלט בארץ ישראל, הוציא גזירת שמד לפיה על כל יהודי ממלכתו להתנצר. לפיכך ייתכן שהוא מועמד טוב להיות "ארמילוס" (יוסף דן סבור ש"ארמילוס" הוא שיבוש של "רומולוס אוגוסטולוס" (מת בסביבות 511), הקיסר האחרון של האימפריה הרומית במערב).
במלחמת העולם הזו הפרסים היוו כח חילוני נייטרלי בניגוד ל"מלכות אדום הרשעה", ביזנטיון הנוצרית, לפיכך היהודים תמכו בפרס, שכבשה את הארץ. השלטון הפרסי, לפי מורשת כורש, התיר ליהודים לקיים שלטון עצמאי בירושלים ואף להפרע משכניהם הנוצרים. התסיסה המשיחית בקרב העם הייתה רבה ביותר והייתה אף תכונה לקראת הקמת בית המקדש. אולם, תוך זמן קצר (כשלוש שנים) השתנתה תמונת המצב הגאו-פוליטית והשליט הפרסי החליט לכרות ברית עם הנוצרים דווקא ולאפשר לכהני הדת שלהם לשלוט בירושלים. יהודי ירושלים הוגלו ונאסר עליהם להיכנס לעיר, רבים מהם נוצרו בכוח או נהרגו. האכזבה הנוראה, טוענים החוקרים, מצאה לה ביטוי ביצירה האפוקליפטית לפיה על משיח בן יוסף למות כדי לאפשר את המערכה האחרונה על הגאולה.
השפעתו הספרותית בימי הביניים
ספר זרובבל נודע ונקרא בקרב כמה מחשובי חכמי ישראל בימי הביניים, אך חרף עתיקותו היחסית לא כולם החשיבוהו כספר סמכותי כמו ספרות חז"ל הקלאסית. כך למשל רבי אברהם אבן עזרא כותב:
אחרים בימי הביניים דווקא אימצו את הספר ונמצאו עיבודים לכמה מרעיונותיו. ההד החשוב ביותר לספר הוא בספר האמונות והדעות של רבי סעדיה גאון, מן המאה ה-9, מאמר שמיני (מאות ז' ואילך).
הדים ספרותיים נוספים לספר זרובבל נמצאו גם בפיוטים רבים.
נוסחי הספר והמחקר
הספר נדפס לראשונה, על סמך נוסח משובש, על ידי אהרן ילינק בבית המדרש.
חלוץ העוסקים בספר באופן מדעי היה י. לוי שההדיר כתבי יד ומהדורות דפוס שהיו מוכרים עד ראשית המאה ה-20 במאמר: יהודה אבן שמואל ביצע עבודת בדיקה מעמיקה של הנוסחים שהיו בפני לוי ונוסחים אחרים ופרסם נוסח מדויק ומדעי של הספר, המבוסס בעיקר על כת"י קושטא, בספרו מדרשי גאולה (ראו ב"לקריאה נוספת"). לפי דבריו: "לא היססתי מהעביר חלקים שלמים ממקום למקום. תקנתי עשרות תיקונים סגנוניים, כרונולוגיים וענייניים".
המהדורה העדכנית ביותר, הכוללת גם תרגום לאנגלית היא:
זהות לגראנז'
ומתוארת כך :
עבור שתי קבוצות של מספרים an ו-bn, ממשיים או מרוכבים.
בסימון וקטורי, ניתן לבטא את זהות לגראנז' בצורה הברה:
בקורת ופרשנות
בקורת ופרשנות הוא כתב עת מדעי של המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן. כתב העת הוא במה למחקר אקדמי אודות הספרות העברית, היהודית והכללית, המתמקד בהקשרים טקסטואליים ותרבותיים. 'בקורת ופרשנות' רואה אור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
זהות לגראנז'
כאשר
ניתן להוכיח את הזהות על ידי ציור גובה מכל קודקוד של המשולש לצד הנגדי, ויוצרים שלושה משולשים קטנים יותר. משולשים קטנים יותר אלו ידועים בשם "משולשי הגובה". שטח המשולש המקורי שווה לסכום השטחים של משולשי הגובה הללו. לפי משפט פיתגורס, ריבוע אורך הגובה מכל קודקוד שווה למכפלת אורכי שתי צלעות המשולש הצמודות לאותו קודקוד, פחות ריבוע אורך הצלע המנוגדת לזה. קָדקוֹד. לפיכך, סכום הריבועים של אורכי הגבהים שווה לארבע פעמים שטח המשולש.
בקורת ופרשנות
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנת 1970 על ידי פרופסור ברוך קורצווייל ופרופסור אברהם שאנן, ככתב-עת לספרות, לשון, היסטוריה ואסתטיקה. משנת 1980 ועד שנת 2000 נערך על ידי פרופסור הלל ויס.
זהות לגראנז'
שימושים
לזהות של לגראנז' יש מספר יישומים חשובים בגיאומטריה. לדוגמה, ניתן להשתמש בו כדי לחשב את רדיוס ההיקף של משולש, שהוא רדיוס המעגל העובר בכל שלושת קודקודי המשולש. ההיקף קשור לאורכים של צלעות המשולש בנוסחה:
בקורת ופרשנות
היסטוריה
משנת 2000 ועד שנת 2017 נערך על ידי פרופ' אבידב ליפסקר (ופרופסור תמר וולף-מונזון כעורכת אחראית). בתקופה זו הוגדר כ"כתב עת בין תחומי לחקר ספרות ותרבות", ונערך בשיטה נושאית, לפיה כל גיליון הוקדש לנושא, לז'אנר או לתקופה מסוימת בתולדות הספרות העברית.
זהות לגראנז'
שימושים
כאשר R הוא הרדיוס ca הם אורכי צלעות המשולש, וK הוא שטח המשולש. החלפת הביטוי לK מהזהות של לגראנז' בנוסחה זו נותנת דרך פשוטה לחשב את ההיקף במונחים של אורכי הצלעות.
זהותו של לגראנז' שימושית גם בפתרון בעיות הכרוכות בהצטלבות של קווים ומעגלים. לדוגמה, ניתן להשתמש בו כדי לקבוע את נקודות החיתוך של ישר ומעגל, או כדי לקבוע אם ישר משיק למעגל.
קולטנים אדרנרגיים
קולטנים אדרנרגיים (באנגלית: Adrenergic receptor), או אדרנורצפטורים, הם קבוצה של קולטנים המצומדים לחלבון G, המשמשים להיקשרות של קטכולאמינים, בייחוד נוראדרנלין ואדרנלין. על אף העובדה כי גם דופמין הוא קטכולאמין, הקולטנים שעליהם הוא פועל שייכים לקבוצה אחרת ולא לקבוצת הקולטנים האדרנרגיים.
תאים רבים מכילים את הקולטנים הללו, והקישור של אגוניסט לקולטנים אלו יביא לתגובה סימפתטית של מערכת העצבים. כך למשל, קצב הלב יעלה, האישונים יתרחבו ותתבצע חלוקה מחדש של זרימת הדם לשרירי השלד לעומת איברים החיוניים פחות בתגובה זו.
ישנן שתי קבוצות עיקריות של קולטנים אדרנרגיים: אלפא (α) ובטא (β). כל קבוצה כזו מכילה תתי קבוצות נוספות.
אדרנלין פועל הן על קולטנים מסוג אלפא (α) והן מסוג בטא (β), ובכך הוא מביא הן להתכווצות של כלי הדם (וזוקונסטריקציה) והן להרחבתם (וזודילטציה) בהתאמה. לאור פעולתם ההפוכה של שני תת-סוגי הקולטנים הללו. כאשר קיימות רמות גבוהות של אדרנלין בפלזמה, יש השפעה רבה יותר לקולטנים מקבוצה α, ועל כן התוצאה היא התכווצות של כלי הדם. רמות נמוכות יותר בדם של אדרנלין, יביאו להשפעה גבוהה יותר של קולטנים מקבוצה β, כלומר להתרחבות של כלי הדם.
קולטנים אדרנרגיים אלפא
הקולטנים מקבוצה α כוללים קולטנים מסוג α1 ומסוג α2. הקולטן α1 פועל באופן שבו כתוצאה ממתווכים שניוניים בתא – מסלול אינוזיטול טריפוספט (IP3) ודיאציל גליצרול (DAG) – יש עלייה ברמות הסידן התוך-תאי המובילה להתכווצות של תאי שריר חלק, ועקב כך להתכווצות של כלי הדם, לאור העובדה כי כלי הדם עטופים בשכבת תאי שריר חלק. הקולטן α2, לעומת זאת, פועל בדרך של הפחתת פעילות cAMP בתא, המביא גם הוא להתכווצות תאי שריר חלק. התרופה פנילאפרין היא אגוניסט סלקטיבי של קולטנים מקבוצה זו.
α1
קולטנים מקבוצה זו הם חלק ממשפחת הקולטנים המצומדים לחלבוני G. כאשר קולטנים אלו מופעלים יש שפעול של פוספוליפאז C, אשר מבקע פוספטידיל אינוזיטול 4,5 ביפוספט (PIP2), שבתורו מעלה רמות אינוזיטול טריפוספט ודיאצילגיליצרול. אלו נקשרים לתעלות סידן באזור הסרקופלזמה בתא השריר וגורמים בכך לעלייה ברמות הסידן התוך-תאי, שמביאות לשינוי המבוקש – כיווץ השריר החלק.
קולטנים אלו פועלים בעיקר על כיווץ השריר החלק, ובאמצעותם כיווץ של כלי דם שונים בעור, במערכת העיכול, בכליה ובמוח, ברחם, בצינור הזרע, בזקיקי השערות, בסוגר שלפוחית השתן, בסמפונונים שבריאות ובגוף הריסני בעין. משום כך, גברים הסובלים מהגדלה שפירה של הערמונית מקבלים טיפול תרופתי הכולל מתן אנטגוניסטים לקולטנים אלו, על מנת להקל על מתן השתן ומניעת כיווץ השריר החלק, ומשום כך אגוניסטים של קולטנים אלו מביאים להרחבת האישון.
פעולות נוספות של קולטנים אלו כוללות גליקוגנוליזה, גלוקונאוגנזה, הפרשת זיעה וספיגה מחדש של נתרן באבובית הכליה.
ישנם למעשה שני סוגים של קולטני אלפא אחד: קולטני α1A הממוקמים בעיקר בדרכי שתן, וקולטני α1B הנפוצים בעיקר בכלי דם.
אגוניסטים לקולטנים מקבוצה זו כוללים את הבאים: נוראדרנלין, אדרנלין, פנילאפרין, מתוקסאמין ואיזופרנלין. אנטגוניסטים לקבוצה זו כוללים הן תרופות מקבוצת חוסמי אלפא, כגון פרזוצין, פנוקסיבנזאמין, טמסולוסין, טרזוצין ופנטולאמין, והן תרופות מקבוצת הטריציקליים (נוגדי דיכאון) כגון אמיטריפטילין, קלומיפרמין ודוקספין.
α2
קולטנים מקבוצה זו פועלים באופן כללי על ידי הרפיה של שריר הלב, פעולה מעורבת על כלי דם ושריר חלק ועיכוב הפרשת מוליכים עצביים במשוב שלילי. קולטנים אלו קיימים גם במרכז שמווסת לחץ דם במח (המרכז הואזומוטורי שבגזע המח). להלן חלק מתפקידם:
אגוניסטים לקולטנים מקבוצה זו כוללים את הבאים: אדרנלין, נוראדרנלין, איזופרנלין וכן התרופות: קלונידין, קסילזין, רומפידין, דקסדטומידין, מדטומידין, גואנאפצין ועוד. אנטגוניסטים לקולטנים מקבוצה זו כוללים את הבאים: פנטולאמין, יוהמיבין, אידזוקסאן ואטיפמזול.
קולטנים אדרנרגיים בטא
הקולטנים מקבוצה β כוללים את תת-הסוגים β1, β2 ו-β3, וזאת לפי היכולת שלהם להגיב עם ריאגנטים שונים. שלושת סוגי הקולטנים הללו פועלים במסלול של אדנילאט ציקלאז, אגוניסט הנקשר לקולטנים אלו ומביא לעלייה בריכוז התוך-תאי של המתווך השניוני הקרוי cAMP. בכך אחראים קולטנים אלו להתכווצות שריר הלב, הרפיה של שריר חלק, וגליקוגנוליזה. התרופה איזופרנלין היא אגוניסט סלקטיבי של קולטנים מקבוצה זו.
β1
קולטנים מקבוצה זו אחראים באופן עיקרי על הגברת כיווץ שריר הלב. פעולותיהם הן:
אגוניסטים לקבוצה זו כוללים איזופרנלין, אדרנלין ונוראדרנלין והתרופה דובוטמין. שימוש באגוניסטים לקבוצה זו יינתנו במקרים של דום לב והלם אנפילקטי לדוגמה. אנטגוניסטים לקבוצה זו כוללים חוסמי בטא מסוג מטופרולול, אטנולול ואסמולול.
β2
קולטנים אלו אחראים בעיקר על הרפיה של שריר חלק. פעולותיהם הן:
אגוניסטים לקבוצה זו של קולטנים כוללים: איזופרנלין, אדרנלין ונוראדרנלין, סלבוטמול, ביטולטרול, פורמוטרול ולבלבוטרול. אנטגוניסטים לקבוצה זו של קולטנים כוללים פרופרנולול ובוטוקסמין.
קשר לוגי
קַשָּׁר לוגי הוא פונקציה המייצרת מקבוצה של פסוקים לוגיים, או תבניות לוגיות פסוק חדש או תבנית חדשה בהתאמה. קשרים משמשים בתחשיב הפסוקים ובתחשיב הפרדיקטים כדי לייצג פעולות לוגיות כגון "וגם", "לא" ו"אם-אז".
כל קַשָּׁר לוגי מייצג פעולה בוליאנית על ערכי האמת של האיברים המתקבלים כקלט, ומקושרת אליו טבלת אמת ספציפית. כדי לחשב את ערך האמת של הפסוק, או התבנית הנוצרים על ידי הקשר, משתמשים בערכי האמת של הפסוקים, או התבניות המתקבלים כקלט, ובטבלת האמת המשויכת לקשר.
קשרים לוגיים מסווגים על פי מספר הפסוקים/תבניות שהם מקבלים כקלט. הקשרים השימושיים הם אונאריים (דהיינו, מקבלים כקלט פסוק יחיד/ תבנית אחת), או בינאריים (דהיינו, מקבלים כקלט 2 פסוקים/תבניות). קשרים טרינאריים (המקבלים 3 פסוקים/תבניות) ומורכבים יותר אינם מקובלים בלוגיקה הפורמלית. <BR>
באופן מסורתי, מוגדרים בלוגיקה מתמטית חמישה קשרים "בסיסיים":
את כל חמשת הקשרים ניתן לבטא בעזרת NAND בלבד וכן בעזרת NOR בלבד. עם זאת, כל טבלת אמת מייצגת קשר לוגי, כך שישנם ארבעה קשרים אונאריים ו־16 קשרים בינאריים, ובתחומים כגון האלגברה הבוליאנית נעשה שימוש גם בקשרים נוספים, בהם XNOR ו-XOR.
תרבות חופשית
הספר מציע לערוך רפורמות בחוקי זכויות היוצרים ולאמץ מערכת שונה של רישוי זכויות יוצרים.
ספר זה הוא אחד הטקסטים העיקריים של אידאולוגיית התוכן החופשי ושל ארגון Creative Commons שלסיג הוא המייסד שלה.
Nimrod.
הוא אלבומה החמישי של להקת הפאנק רוק גרין דיי. האלבום יצא ב-14 באוקטובר 1997. הוא הגיע במצעדי ארצות הברית למקום ה-10, והלהיט האקוסטי "" מתוכו גרם לאלבום להפוך לפלטינה כפולה.
אלבום זה הצליח פחות מ"Dookie", אך הקהל עדיין אהב אותו. האלבום מכר 2 מיליון עותקים בארצות הברית, ו-7 מיליון עותקים בעולם עד נובמבר 2009.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי בילי ג'ו ארמסטרונג
שירים שיצאו בנון אלבום
שירים שהוקלטו לאלבום ויצאו כנון-אלבום, בי-סייד: כל השירים הנ"ל, חוץ מ-"The Ballad of Wilhelm Fink", יצאו באלבום אוסף של שירים שלא נכנסו לאלבומים, הנקרא "Shenanigans".
30 בנובמבר
30 בנובמבר הוא היום ה-334 בשנה (335 בשנה מעוברת), בשבוע ה-49 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 31 ימים.
נאגסי קראסטוס
למרות שבאופן רשמי אביו לסאבה קאל (אדון אגאנצ'ה, מאנז) היה נינו של הנסיך יעקב שהיה בנו של הקיסר לבנה דנגל בקו זכרי ועקב כך השתייך לשושלת הסולומונית (גרסה זו, סיפר סרטה וולד, שהיה חבר מועצה של סהלה סלאסי. מנגד יש הטוענים שזה בעצם זיוף יוחסין מאוחר  של יורשיו, על מנת לקבל הכשר לטענתם לתואר קיסר אתיופיה מאתיים שנה מאוחר יותר תחת מנליק).
גרסאות אחרות שנאספו בידי מרדכי אביר הם: שאמו, סנביט, הייתה אישה שהשתייכה לשושלת הסולומונית ואביו היה בעל קרקעות עשיר ממאנז. לפי גרסה אחרת הייתה אמו סנביט בתו של ראס פאריס, "אשר יחד עם תומכים אחרים רבים של הקיסר סוסוניוס נמלטו לתוך מאנז."
לאחר שנילחם נגד הוואלו והיג'ו (תתי שבט של האורומו) מצפון למאנז, הוא הכניע את האורומו שבמחוז יפאט, אשר  שימשה מאוחר יותר כמרכז האצילות השאוונית לאחר מאנז. כיבושים נוספים שלו כללו את המחוזות של דיבדבו, מנגיסט, מקפוד, דוקאקיט, אסונדאבה. ממחוזות אלו בסוף המאה ה-17 הוא הצליח להקים אוטונומיה בשוואה. ריצ'רד פאנקהארסט זוקף לזכות נאגאסי קראסטוס את החלפת הבירה של שוואה מטגולאט לדברה ברהן.
בתחילת המאה ה -18 הלך נגאסי לגונדר כדי לחלוק כבוד לקיסר אתיופיה ייאסו הראשון, ונפטר שם ממחלת האבעבועות השחורות. הוא לא הצליח לקבל את התואר מארידאזמץ', אשר אומץ מאוחר יותר באופן חד צדדי על ידי בנו ויורשו סבסטיאנוס. מותו גרר תקופה של אי סדר בתחום שוואה, והשטחים שכבש חזרו לשליטיהם המקוריים.
קשר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שביל אלי כהן
שביל אלי כהן הוא מיזם להנצחת פועלו של אלי כהן, הכולל 8 תחנות ברמת הגולן, בין חמת גדר עד פאתי קוניטרה.
מבנה
שביל אלי כהן הוא שביל הנצחה המורכב משמונה תחנות הפזורות לאורך כביש 98 אשר קשורות לפועלו של כהן ברמת הגולן בין השנים 1962–1965. בתחנות השונות לאורך השביל ניצבות לוחיות זיכרון, עמדות מסבירן ופסלים פרי יצירתו של הפסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
להלן רשימת התחנות לאורך השביל:
יוהנס שטפלר
יוהנס שטפלר (בגרמנית Johannes Stöffler, גם Stöfler, Stoffler, Stoeffler; 10 בדצמבר 1452 – 16 בפברואר 1531), היה אסטרונום גרמני, מתמטיקאי, אסטרולוג וכומר ששלט בשפות לטינית, יוונית, עברית וערבית. הוא היה פרופסור למתמטיקה ויושב ראש הקתדרה ללימודי מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת טיבינגן.
הוא התפרסם בזכות הספרים שכתב בתחומי האסטרולוגיה והאסטרונומיה וכיצרן של מכשירים אסטרונומיים. הוא יצר שניים משלושת השעונים האסטרונומיים המעטרים עד היום את בניין העירייה בכיכר השוק בטיבינגן, המספקים נתונים מדויקים על ליקויי החמה והירח, על מיקום השמש בגלגל המזלות ועוד.
ביוגרפיה
יוהנס שטפלר נולד כנראה ביוסטינגן (Justingen) בשוואביה או ב- Blaubeuren הסמוכה. לאחר שרכש את השכלתו הבסיסית בבית הספר של המנזר ב- Blaubeuren, החל ללמוד בחודש אפריל 1472 אסטרונומיה ומתמטיקה באוניברסיטת אינגולשטאדט שהוקמה באותה עת. את לימודיו סיים עם קבלת תואר שני בחודש ינואר 1476. לאחר מכן התמנה לכומר של ג'סטינגן ובנוסף לתפקידיו הכנסייתיים, עסק בד בבד בתחום האסטרונומיה והאסטרולוגיה, כמו גם בייצור גלובוסים ומכשירי אסטרונומיה שונים ובמהרה רכש מוניטין בתחום. במהלך השנים ניהל התכתבות ענפה עם מנהיגי ההומניסטים, ביניהם יוהנס רויכלין עבורו יצר הן מכשירי חישוב אסטרונומיים והן הורוסקופים.
בשנת 1493 כתב בשפה הלטינית את חיבורו החשוב הראשון Elucidatio fabricae ususque astrolabii, שהיה אחד מהספרים הפופולריים ביותר שעסקו בתחום המבנה של מכשירים אסטרולוגיים ושימושם למדידת גובה הכוכבים, לניווט ועוד. הספר פורסם לראשונה בשנת 1512 ושימש כלי עבודה בידיהם של סטודנטים וחוקרים בתחום האסטרונומיה, המתמטיקה והאסטרולוגיה. הספר יצא לאור ב-16 מהדורות ותורגם לצרפתית ולגרמנית. חיבוריו והניסויים שביצע בתחום האסטרונומיה העניקו השראה לחסידיו בתחום, ביניהם וילהלם שיקארד (1592 - 1635).
בשנת 1507 נענה שטפלר לבקשתו של הדוכס אולריך, להתמנות לתפקיד יושב ראש הקתדרה ללימודי מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת טיבינגן ובשנת 1511 נחשב לאחד מהמורים המפורסמים באוניברסיטה. בשנת 1518 כתב את הספר Calendarium romanum, בו מוצעות עריכת רפורמות בלוח השנה, שהיוו מאוחר יותר בסיס ללוח השנה הגרגוריאני. המוניטין שרכש כמורה והחיבורים שכתב ופרסם, גרמו לבחירתו לתפקיד רקטור בשנת 1522.
בשנת 1530 פרצה מגפה באזור האוניברסיטה והיא נאלצה להעתיק את משכנה לאחד מהכפרים הסמוכים לטיבינגן. שטפלר וחלק מהסגל שלו עברו ל- Blaubeuren, שם הלך לעולמו שנה מאוחר יותר, כתוצאה מנזקי המגפה שקיפדה את חייו. הוא נקבר בכנסיית (Stiftskirche) בטיבינגן.
תחזיות אסטרולוגיות
בשנת 1499 חזה שטפלר כי 20 צירופים פלנטריים יתאחדו במזל דגים (מזל המים) וכתוצאה מכך יתרחשו רעידות אדמה העלולות לגרום לשיטפון שיכסה אזורים רבים בעולם ב-20 בפברואר 1524. כיוון שלשטפלר היה מעמד בכיר באוניברסיטת טיבינגן, רבים התייחסו לתחזית בכובד ראש. במהלך השנים מאז שתחזיתו של שטפלר נודעה ברבים, פורסמו מאות חוברות בהן נכתבו אזהרות באשר לאסון המתקרב. יום זה חלף ללא אסון ושטפלר ערך חישובים חדשים וחזה כי העולם יגיע לקצו בשנת 1528. לאור כישלון תחזיתו הקודמת, תחזית זו לא עוררה תגובות מיוחדות וגם יום זה חלף כקודמו ללא אירועים מיוחדים.
תהילים ס"ז
לַמְנַצֵּחַ בִּנְגִינֹת הוא מזמור מספר תהילים (פרק ס"ו בתרגום השבעים ובוולגטה). ייחודו הוא בשילוב שבו בין אוניברסליות לבין פרטיקולריות ישראלית. פיבל מלצר הגדירו כ"ספק תפילה ספק תהילה, ספק לשעבר ספק לעתיד, והוא גם תפילה וגם תהילה, גם עבר וגם עתיד".
החוקרים התקשו לגבי המושב בחיים של המזמור, שכן ברובו אין לו תוכן קונקרטי מלבד תפילה ותהילה. עם זאת, על פי שלוש המילים "אֶרֶץ נָתְנָה יְבוּלָהּ" שיערו חלק מהחוקרים, כדוגמת יחזקאל קויפמן שהמזמור הוא שיר היבול וקשור כנראה לסוכות, הוא חג האסיף. על פי עמוס חכם ב"דעת מקרא", תפילת הודיה שנאמרה בעת הקרבת קורבנות כתודה על פדות מצרה.
המזמור בתפילה ובקבלה
המזמור נאמר בנוסח עדות המזרח לפני תפילת ברוך שאמר בימי חול, וכן לאחר תפילת מנחה ולפני קדיש יתום בימי חול (אך לא במנחה של ערב שבת). מכיוון שמספר המילים במזמור הוא 49, וכן הוא גם מספר אותיות הפסוק האמצעי, התפשט המנהג בקצת קהלות לומר מזמור זה לאחר ספירת העומר, הנאמרת 49 יום בשנה, ובכל יום לכוון למילה אחרת מן המזמור ולאות אחרת מן הפסוק האמצעי.
בקהילות רבות אומרים מזמור זה לפני תפילת ערבית של מוצאי שבת (בדרך כלל ביחד עם לדוד ברוך), כסימן ברכה לקראת השבוע החדש, על פי תוכן המזמור.
ציונות ברומניה
הציונות ברומניה, הייתה חלק נכבד מן התנועה הציונית בכללה; שכן, במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר החלה ראשית הציונות, התגוררו במרחב הרומני יהודים רבים במעמד משפטי-אזרחי נחות.
תהילים ס"ז
המזמור בתפילה ובקבלה
המזמור נכלל בתיקון לאה שבתיקון חצות על פי האר"י.
ציונות ברומניה
היהודים נכחו במרחב הרומני מימי קדם, אך בכמויות זעירות. מהמאה ה-18 החל תהליך משמעותי של הגירה יהודית אל המרחב הרומני. הגירה זו נבעה מפעולות פיסקליות ואדמיניסטרטיביות, שנועדו לצמצם את הנוכחות היהודית בפרוסיה, בפולין, ברוסיה ובאוסטריה. לעומת הלחץ נגד היהודים בארצות אלה, בנסיכויות הרומניות, בעיקר בנסיכות מולדובה השליטים והבויארים הפיקו רווחים מבואם של היהודים והתיישבותם בחבלי ארץ דלילי אוכלוסייה, בהם הקימו עיירות חדשות והמריצו את הכלכלה המקומית.
לחצים כלכליים וחוק הקנטוניסטים, שהופעלו על יהודי האימפריה הרוסית, הגבירו את רצונם להגר, אך בהיותם חסרי אמצעים, חלקם לפחות הסתפקו בהגירה אל הארץ השכנה, אל רומניה.
תהילים ס"ז
המזמור בתפילה ובקבלה
למזמור יוחסה ברבות הימים חשיבות דתית רבה בקבלה; על שום היותו סימטרי, בן שבעה פסוקים, ועל שום ההרמזים שבו לברכת כהנים, ערכו אותו המקובלים בצורת מנורת שבעת הקנים שהודלקה בבית המקדש. המקובלים שיבחו את האומר מזמור זה ומשווה לנגד עיניו את צורת המנורה. כאשר המזמור ערוך בצורה כזו הוא מכונה גם למנצח בצורת המנורה (על שם התיבה הפותחת את כותרתו, "למנצח"). בעקבות החשיבות הרבה שיוחסה לצורה זו בקבלה, מופיע מזמור זה בצורה המנורה בלוחות "שיוויתי" רבים, ובחלק מהסידורים בנוסח עדות המזרח, לעזר למתפללים.
ציונות ברומניה
חקיקה רומנית אסרה התיישבות יהודים באזורים הכפריים, שם ישבה מרבית אוכלוסיית רומניה, לכן היהודים התרכזו בערים ובעיירות ושם הם היוו חלק נכבד מהאוכלוסייה, לעיתים אפילו רוב האוכלוסייה. הבולטות שלהם בערים ובעיירות ומספרם הגדול יחסית שם עורר ברומנים חששות דמוגרפיים. הרומנים התחילו לעלות תאוריות קונספירציה על רצונם של היהודים להקים "ישראל אירופאית" על טריטוריות רומניות. בהיותם במאבק מתמיד אמיתי עם שכניהם על חבלי ארץ שנויים במחלוקת, התאוריות האלה, על עם נוסף הרוצה לגזול את ארצם, התקבלו באמון יחסי, במיוחד משום המספרים המופרזים, שהופרחו בתקשורת הרומנית על מספרם של יהודי רומניה. בשיאה יהדות רומניה מנתה כ-800,000 נפש, אך בתקשורת הרומנית דיברו על שניים, שלושה מיליוני יהודים והגירתם נמשכת, לכן המספר עוד יגדל.
תהילים ס"ז
המזמור בתפילה ובקבלה
המסורת היהודית מציינת שכאשר דוד המלך היה יוצא למלחמותיו, הוא היה נושא עמו מגן ייחודי ביותר אשר עליו היה חרוט מזמור זה. צורת המגן כשלעצמו היה מסוגנן בצורה המוכרת לנו היום בתור מגן דוד, לעומת זאת הרמ"א כתב שהמנורה הייתה מצוירת בתוך ה"מגן דוד".
ציונות ברומניה
במאמר שפרסם ב-4 בינואר 1868 בכתב העת Monitorul Oficial, יון ברטיאנו, מהפוליטיקאיים הרומנים הבולטים ביותר בתקופתו, שהתנגד בתוקף למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה, טען: "היהודים שמו להם כמטרה לא פחות מהרס הקיום הלאומי שלנו". ברטיאנו הציג עצמו כתומך נלהב בהגירת יהודי רומניה לארץ ישראל ובשנת 1868, כשפנו אליו ארמן לוי והרב יצחק איזיק טאובס וביקשו את עזרתו להגירה המונית יהודית לארץ ישראל, נענו בחיוב. ברטיאנו טען שלפחות רבבת משפחות יהודיות צריכות לעזוב ללא דיחוי את רומניה והבטיח לפעול להשגת אשראי מהפרלמנט הרומני למימון זאת. להבטחות לא היה המשך מעשי והתוכנית לא מומשה.
ראשית הציונות ברומניה
המדינה הרומנית הוקמה ב-1859, תוך איחוד הנסיכויות מולדובה ווולאכיה תחת שליט אחד. השליט הבטיח אמנציפציה ליהודים, אולם לא עמד בהבטחתו. עקב לחצם של החוגים האנטישמיים, שכללו חלקים גדולים מחוגי המשכילים, חזר בו השליט אלכסנדרו יואן קוזה מהבטחתו והציע הפעם "השתלבות מדורגת". הדחת השליט והחלפתו בנסיך מבית הוהנצולרן ממוצא גרמני, מחקה גם הבטחה זו, ונקבע בחוקה שאך ורק נוצרים זכאים לאזרחות רומנית.
תהילים ס"ז
הלחנה
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי צ'ארלס אייבס ותומאס טאליס.
ציונות ברומניה
ראשית הציונות ברומניה
אכזבת היהודים הביאה לחיפוש אפיקים לחיים חדשים, מחוץ לרומניה. ב-1873, בקומונה (מועצה אזורית) ניקורשט (Nicoreşti) שבמחוז גאלאץ וכן בעיירה טקוץ' (Tecuci) שבאותו מחוז, קמו האגודות הראשונות של חיבת ציון, שמטרתן הייתה התכוננות לעלייה לארץ ישראל. מאה משפחות יהודיות מניקורשט, שכל משפחה צברה 500 פרנקים, פנו באמצעות המייצגים שלהם אל הרב צבי קלישר, כדי לקנות עבורם קרקע בארץ ישראל. פרויקט זה לא צלח, אך שנתיים מאוחר יותר, אגודה דומה, שקמה במוינשט, שלחה ב-1875 את דוד שוב עם שני מלווים, לחפש דרכים לרכישת אדמות והתיישבות בארץ ישראל.
תהילים ס"ז
גלריית המזמור בצורת המנורה
ניתן לראות שאלמנטים שונים מתווספים לצד המנורה, בגרסאות שונות.
ציונות ברומניה
קונגרס פוקשאן
ביום כ' בטבת תרמ"ב התכנס בפוקשאן שברומניה קונגרס פוקשאן בשם: "קונגרס אגודות יישוב א"י על ידי עבודת-אדמה". הקונגרס הורכב מ-51 צירים שייצגו 32 אגודות. בקונגרס נבחר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, הגוף הראשון שעסק בעלייה מאורגנת.
הנהלת הקונגרס הורכבה משמואל פינלס (נשיא הקונגרס), מאיר ויינברג מבוקרשט ונפתלי זוננבליך מבוטושאן (סגני נשיא), דויד רינצלר (מזכיר), י. מ. ברנר, המורה והסופר ישראל טלר, נפתלי פופר וג. ס. גולדשטין (חברי נשיאות). לקונגרס הגיעו גם אורחים מחוץ לרומניה וביניהם לורנס אוליפנט ואלעזר רוקח שנאמו בפני המתכנסים ותיארו להם את נופי ארץ ישראל. רוקח הגיע במטרה לאסוף כספי תמיכה בהתיישבות בגיא אוני, אך נאומיו הנלהבים על ארץ ישראל עוררו ביהודי רומניה את הרצון להתיישב בה.
תהילים ס"ז
גלריית המזמור בצורת המנורה
לרוב המזמור מופיע בסידורי עדות המזרח בצורת המנורה.
ציונות ברומניה
קונגרס פוקשאן
הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה ארגן הפלגות, של עולים מקהילות יהדות רומניה, מנמל גאלאץ שעל הדנובה, לארץ ישראל. בסיוע פעילות הוועד עלו כ-600 נפש, מתוך כ-1000 המתיישבים במסגרת העלייה הראשונה בארץ ישראל, והם התיישבו בתשע נקודות יישוב, הראשונות בהם ראש פינה וזכרון יעקב.
העיתונות הציונית ברומניה
העיתונות הציונית ברומניה הייתה אחד הענפים של העיתונות היהודית ברומניה, ענף שהופיע ברומניה לראשונה בשנת 1897, בעקבות הקונגרס הציוני העולמי הראשון. העיתונות הציונית ברומניה היוותה מכשיר תעמולה למען העלייה ולמען פיתוח המוסדות הציוניים והתמיכה הכספית במטרות הציוניות.
בין העורכים והכותבים בעיתונות זו היו אישים בולטים ביהדות רומניה וגם מחוצה לה, אנשי רוח וממלאי משרות ציבוריות, נבחרי ציבור ואנשי דת. העיתונות הציונית ברומניה הייתה מפוצלת לפי הזרמים הפוליטיים והדתיים השונים וגם לפי שפת הכותבים והקוראים, רומנית, יידיש, עברית, לדינו, צרפתית וגרמנית, לכן הופיעו כתבי עת מרובים, שהתקשו להחזיק מעמד מבחינה כלכלית.
התנועות הציוניות ברומניה
ב-6 בינואר 1903 נוסד ברומניה הארגון הציוני של העדה הספרדית, Benei Israel Zion (בני ישראל ציון), שמנה בראשיתו מאה חברים. בראש הארגון עמד הנשיא משה אלגזי, סגן נשיא היה יצחק אשכנזי וגזבר יצחק נחמיאס. הרב יעקב יצחק נימירובר, שבהמשך דרכו היה הרב הראשי הראשון של יהדות רומניה, השתתף בקונגרס הציוני של 1905 והיה בין מתנגדי תוכנית אוגנדה. ב-1908, בנאום בקונגרס הציוני, עורר הדים שימושו במושג "ציונות סינתטית" כדי לציין דרך, עדיפה בעיניו, שתאחד את הציונות המדינית עם הציונות המעשית.
הרב דוקטור נימירובר קנה לו חסידים רבים ברומניה ובהדרגה הגיע להיות מנהיג קהילתי, רב ראשי של כל יהדות רומניה. היותו ציוני גלוי ונלהב השפיע על בני הקהילה מבחינת דוגמה ומופת. בשנת 1938 הגיע לארץ ישראל לקראת המכביה השלישית ובניסיון לארגן עלייה המונית מרומניה לארץ ישראל, אך שלטונות המנדט הבריטי התנגדו ושנה לאחר מכן נפתחה מלחמת העולם השנייה שסגרה לגמרי את האופציה. זמן קצר אחרי פתיחת המלחמה הלך יעקב נימירובר לעולמו.
היבנאיזם
מהות היהדות, עם, אומה, או קהילה דתית ויחסו של הפרט היהודי אליה, העסיקו רבות את נימירובר והוא נתן לכך ביטוי בכתביו. נימירובר קרא להשקפתו לגבי מציאת פתרונות למצב העם היהודי בעולם יבנאיזם (נגזר מיבנה). הוא שילב בהשקפה "יהודית תרבותית" זו יסודות של ציונות רוחנית מהגותו של אחד העם עם התזה של אוטונומיה תרבותית בגולה של ההיסטוריון שמעון דובנוב. מתוך השקפה זו העלה אף את הרעיון של הקמת תחליף מודרני לסנהדרין, מעין אקדמיה בירושלים, שדוגמת חכמי יבנה בתקופה הרומית, תהיה מרכז רוחני מנחה של העם היהודי.
בני עזרא
צורה נוספת של ציונות רוחנית ברומניה הייתה תנועת "בני עזרא", שהונהגה על ידי הרב הראשי של פלוישט, דוקטור חיים ברזיס, מי שהיה גם נציג קרן קיימת לישראל ברומניה ותלמידו, בנימין מנדלסון.
הציונות בטרנסילבניה
חבל טרנסילבניה היה תחת ריבונות הונגרית עד מלחמת העולם הראשונה, אולם במהלכה נכבש על ידי רומניה ואחריה סופח לרומניה והגבולות בין רומניה ובין הונגריה נקבעו בחוזה ורסאי.
עד לסיפוח טרנסילבניה לרומניה יהודי טרנסילבניה הזדהו לשונית ותרבותית עם הונגריה. במפקד של 1910 כ-70% מיהודי טרנסילבניה הצהירו על הונגרית כשפת האם שלהם. המשך ההזדהות היהודית הלשונית והתרבותית עם ההונגרית הציבה את היהודים במעמד של מיעוט כפול ברוב הרומני. על היהודים הופעלו לחצים מכל הכיוונים, מכיוון המיעוט ההונגרי, שרצה אותם לצידו במאבק על הלשון והתרבות ההונגרית ומצד השלטון הרומני, שחשש מפני המיעוט ההונגרי הגדול, בעל שאיפות הסתפחות להונגריה. לנוכח מציאות זו חלק נכבד מהאינטלקטואלים היהודים של טרנסילבניה הגיבו בהצטרפות לתנועה הציונית, להבדיל מהמתרחש ביהדות הונגריה, שם היו הדים חלשים מאוד לציונות. ב-1918, בקלוז', ייסד חיים וייסבורג את הארגון הציוני "ההתאחדות הלאומית של יהודי טרנסילבניה" (Uniunea Naţională a Evreilor din Transilvania).
לתנועה הציונית בטרנסילבניה הצטרפו אישים בולטים מהיהדות המקומית, כולל הרב הראשי האורתודוקסי, מוזס גלזנר והרב הראשי הנאולוגי, מטיאש אייזלר. ב-19 בדצמבר 1918, ביוזמת וייסבורג, החל להופיע בקלוז' השבועון הציוני בשפה ההונגרית, אוי קלט, שהפך ב-1920 ליומון.
אברהם לייב זיסו
אברהם לייב זיסו היה מתחילת המאה העשרים הדמות הבולטת ביותר בין ציוני רומניה.
התחדשות הפעילות הציונית ברומניה לאחר השואה
משטרו של יון אנטונסקו אסר את קיומם של הארגונים הציוניים, הרס את הארכיונים שלהם והחרים את רכושם. לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 שבו הארגונים הציונים לפעול, אך היו צריכים לבנות את עצמם מחדש. הארגונים הציונים פנו אל יהודי רומניה וקראו להם להתגייס לפעילות. בארגונים הציונים של רומניה נכללו כל היהודים הציונים מעל גיל 18, ששילמו מס מסוים. פדרציית הארגונים היהודים ברומניה הייתה יחידה ובראשה עמד הוועד הפועל הציוני, אך היו לה התפצלויות משנה לפי השקפות פוליטיות ודתיות שונות.
הוועד הפועל הציוני פעל דרך שלוש לשכות מנהליות, לשכת העלייה, שכללה את העלייה החוקית ואת עלייה בית, לשכת הכספים, שכללה את קרן קיימת לישראל ואת קרן היסוד ואת לשכת החינוך והתעמולה. הוועד הפועל הציוני היה מקושר לארגונים הציונים העולמיים ונציגיו לקחו חלק בכינוסים הציונים, דוגמת בקונגרס הציוני בבזל, בדצמבר 1946.
משפטי הציונים ברומניה
הארגונים הציוניים ברומניה הוצאו אל מחוץ לחוק בתקופת ממשל יון אנטונסקו, אולם למחרת הפלתו של אנטונסקו, בהפיכת 23 באוגוסט 1944, שבו ארגונים ציונים לפעילות.
אירועים ומאבקים ציוניים ברומניה
הקשר העמוק, שהתקיים בין הקהילה היהודית של רומניה ובין מדינת ישראל, מודגם בסיפוריהם של מקהלת הילדים על שם צדיקוב שערכה ב-1969 סיבוב הופעות ברומניה ושל הזמרת ריקה זראי מסיבוב הופעות שהיה לה ברומניה ב-1978. מקהלת הילדים הישראלית זכתה להצלחה עצומה, האולמות בהן הופיעה היו מלאים, בעיקר ביהודים, ובעת שירת "ירושלים של זהב" פרץ הקהל בבכי שהדביק גם את הזמרים הצעירים. זראי, שהגיעה לשם כזמרת צרפתייה, רצתה להכניס למופע גם שירים בעברית ולמרות התנגדות השלטונות עמדה על דעתה. במופע הראשון בבוקרשט, כשהתחילה לשיר את השיר "ירושלים של זהב" בעברית, קמו מאזיניה על רגליהם, הושיטו כלפיה ידיים בתנועת תחינה וחלקם התחילו לבכות. זראי, שהשיבה להם בתנועת ידיים דומה, סיפרה שהמחזה חזר על עצמו בכל אחת מ-12 הופעותיה בבוקרשט.
הוביצר
הוביצר הוא סוג של תותח המסוגל לירות פגזים במסלול תלול יחסית.
ההוביצר בעל קנה קצר יחסית ומטעני הנפץ קטנים כדי להניע את הפגזים במסלול תלול. במונחים של תותחים אירופאים במאות ה-18, ה-19 וה-20, ההוביצר נע בין "תותח" (שהיה מאופיין בקנה ארוך, מטענים גדולים יותר, פגזים קטנים יותר, מהירויות-לוע גבוהות יותר וירי בכינון ישיר) ובין "מרגמה" (שהייתה לה היכולת לירות בזוויות גבוהות יותר).
אטימולוגיה
המילה האנגלית Howitzer מקורה במילה הדנית Houwitser, שהגיעה מן המילה הצ'כית Houfnice, שבמקור משמעה היה קטפולטה (מרגמה). מרגמה זו הייתה בשימוש במהלך המלחמות ההוסיטיות של המאה ה-15. המילים האחרות ל"הוביצר" במספר שפות אחרות, כגון Haubitze בגרמנית או Haubits בשוודית, חולקות אותו שורש.
מאז מלחמת העולם הראשונה, התרחב השימוש במילה הוביצר לתיאור תותחים שלמעשה היו שייכים לקטגוריית ה-"תותח-הוביצר". זה נכון במיוחד לכוחות המזוינים של ארצות הברית, שם תותחי-הוביצר תוארו באופן רשמי כ"הוביצרים" במשך יותר משישים שנה. מכאן שהמילה "הוביצר" משמשת בצבאות רבים כמונח כללי לכל סוגי הארטילריה שתוכננו לפגוע במטרות על הקרקע. בנוסף, מספר תותחים שעיצובם מזכיר את ההוביצרים מתקופות קודמות יותר, כגון תותח העל (Supergun) מרובה בתי הבליעה שעוצב על ידי המומחה לארטילריה הקנדי ג'רלד בול בשביל עיראק בשנות ה-80 של המאה ה-20, מתוארים גם-כן כהוביצרים.
לבריטים הייתה שיטת מינוח מורכבת יותר שהם אימצו במאה ה-19: תותחים הוגדרו על ידי משקל הקליע בפאונדים, והוביצרים הוגדרו על ידי קוטר-הפנים (הקליבר) באינצ'ים. שיטה זו הופסקה בשנות ה-30 עם המצאתם של תותחי-הוביצר.
היסטוריה
ההוביצרים המודרניים הראשונים הומצאו בהולנד לקראת סוף המאה ה-17. התותחים היו פחות יציבים בזמן הירי מתותחי השדה, מה שהקטין את כמות אבק השרפה שאפשר היה להשתמש בה. צבאות שהשתמשו בתותחים אלה היו צריכים לירות בזווית הגבהה גדולה יותר כדי להגיע לטווח רחוק, מה שנתן זווית ירידה תלולה יותר.