cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סויקו, קיסרית יפן
סויקו (ביפנית: 推古天皇; 554 – 15 באפריל 628) הייתה הקיסרית ה-33 של יפן, והאישה הראשונה (מבין שמונה) לכהן בתפקיד זה. סויקו שלטה משנת 592 ועד למותה בשנת 628. סיוקיו הייתה גם אחת הקיסריות הבודהיסטיות הראשונות ביפן.
בזמן שלטונה פקדה רעידת אדמה משמעותי שהסבה נזק רב לאזור נארה.
לאחר מותה של סויקו, ירש את הקיסרות אלמנה ג'ומנה. לזוג נולדו 7 ילדים.
היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה
היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה (29 בספטמבר 1305–1 בספטמבר 1339), היה דוכס בוואריה התחתונה בין השנים 1310–1339.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-29 בספטמבר 1305, לשטפן הראשון, דוכס בוואריה וליוטה משוויידניץ, בתם של בולקו הראשון, דוכס שוויידניצה וביאטריקס מברנדנבורג.
בנוסף הסתכסך היינריך עם אחיו אוטו הרביעי, דוכס בוואריה ועם דודנו היינריך החמישה עשר, דוכס בוואריה על חלוקת הנחלות, ובעקבות כך אף הדרדרו יחסיו של היינריך ששיתף פעולה עם חותנו יוהאן, מלך בוהמיה, עם לודוויג הרביעי.
בשנת 1338 התפייס היינריך עם לודוויג הרביעי, וב-1 בספטמבר 1339 מת היינריך מצרעת, ובנו יוהאן הראשון, דוכס בוואריה עלה במקומו לשלטון.
Bloody Mary
Bloody Mary (בעברית: בלאדי מרי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, מתוך אלבומה השני, Born This Way (2011). השיר יצא לאור ב-23 במאי 2011, על ידי חברות התקליטים סטרימליין, אינטרסקופ רקורדס וקון לייב. מילות השיר עוסקות בנצרות, כמו גם במרים המגדלית.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ליידי גאגא, די ג'יי וייט שאדו ופרננדו גריבאי והופק על ידי ליידי גאגא, קלינטון ספארס, די ג'יי וייט שאדו ופרננדו גריבאי. השיר הונדס מוזיקלית על ידי ביל מלינה, תוך שהוא עצמו הוקלט בסטודיו 301, שנמצא בסידני, אוסטרליה בין שנת 2010 לשנת 2011. בשיר יש אזכורים למספר אירועים, נושאים ואישים, כדוגמת: דת הנצרות, מרים המגדלית, ישו (וצליבתו), פונטיוס פילאטוס, תת-תרבות הפאנק, ומיכלאנג'לו (ופסלו "הפייטה הפלורנטינית").
תגובת המבקרים
השיר זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל מטעם מבקרי המוזיקה. ארווה היידר מ-Metro כינתה את השיר "קוקטייל מועדונים בעל קצב נהדר, המשלב נושאים דתיים". במגזין בילבורד כינו אותו "שיר טראנס עם מקהלת נזירים ששרים 'גאגא' ('Gaga') בשילוב דפורמציית הקתדרלה". ג'ודי רוזן מרולינג סטון תיארה אותו כבעל "לחן איטי, פשטני וגותי". בהמשך, ציינה לשבח את השורה "אנחנו לא רק האמנות של מיכלאנג'לו, הוא לא יכול לשכתב את התוקפנות של הלב הזועם שלי". במגזין הגרדיאן הדגישו כי מדובר ב"שיר שעוסק בדת".
הצלחה והופעה
אף על פי שלא יצא כסינגל, הצליח השיר לצבור ביוטיוב עשרות מיליוני צפיות, תוך שנכון לאפריל 2020, האודיו הרשמי של השיר צבר למעלה מ-24 מיליון צפיות. קליפ המילים של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-1 ביולי 2011, הצליח לצבור למעלה משני מיליון צפיות. בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-24 מיליון השמעות. בשנת 2013, בעת שהופיעה במונטריאול, קנדה, ביצעה גאגא את השיר, תוך שהיא עלתה לבמה בלבוש מיוחד שהוכן בשביל הביצוע הספציפי הזה, כשעשן מקיף אותה מסביב. במצעד הלבנוני דורג במקום הראשון עוד כאשר יצא ומבלי שהופץ כסינגל והיה לשירה הראשון של גאגא שעשה זאת במדינה. רק לאחר שנתיים, הצליחה לעשות זאת עם שיר נוסף, "Applause".
במצעד הסינגלים הטאיוואני דורג "Bloody Mary" במקום הראשון במשך שלושה שבועות רצופים. בשבוע הרביעי, הודח מהמקום הראשון בידי "The Edge of Glory" של גאגא עצמה, גם כן.
אלי ראכלין
אלי ראכלין (נולד ב-18 ביולי 1966) הוא עיתונאי ואיש רדיו וטלוויזיה ישראלי המשמש כמגיש ועורך מבזקי חדשות בחדשות 13.
Bloody Mary
הצלחה מחודשת
בשנת 2022 זכה "Bloody Mary" להצלחה בין-לאומית ומחודשת בזכות סדרת הטלוויזיה האמריקאית "ונסדיי" – שם צולמה סצנה בה ונסדיי אדמס רוקדת בנשף לצלילי שיר מסוים; ברשתות החברתיות פורסמו סרטונים בהם הולבש "Bloody Mary" על אותה סצנת הריקוד. כתוצאה מכך, הוא דורג במצעדי השירים השבועיים, כמו גם במצעדים של ספוטיפיי ואפל מיוזיק. בכלי התקשורת פורסם שהשיר "מסומן להיות הלהיט הבא". כמו כן, הפך לוויראלי באפליקציית שיתוף הווידאו טיקטוק, כשרבים ניסו לחקות את אותה הסצנה. בהמשך לכך, פרסמה משפחת אדמס ציוץ בטוויטר בו הוצהר: "אנו רואים אתכם מבצעים את צעדי הריקוד לצלילי 'Bloody Mary' של @ליידי גאגא. אנו מבינים שאחריה עוקבות מפלצות קטנות. אנו מאשרים זאת". גאגא הגיבה לכך מספר שעות לאחר מכן.
אלי ראכלין
ביוגרפיה
את הקריירה העיתונאית שלו החל ראכלין בגלי צה"ל, שם שימש עורך חדשות ומאוחר יותר, גם כתב בריאות.
היה בצוות ההקמה של "רדיו לב המדינה", הקים את מחלקת החדשות בתחנה והגיש תוכניות שונות.
מעברו לטלוויזיה החל בתחנה המקומית "תבל דרום", שם שימש כעורך ראשי וכמגיש חדשות. בהמשך עבד בתוכנית "כלבוטק" כתחקירן וכבמאי כתבות וערך את "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית.
בקיץ 2003 חבר לדסק החדשות של "חדשות 10", שם שימש, בין היתר, כעורך במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עשר, ב"מועצת החכמים" ובמשדרים מיוחדים. הוא הגיש את "מהדורת 19:00" ושימש גם כמנהל הניו מדיה בחדשות 10 ואחראי על התיאום עם "נענע 10" ועם מחלקת הסלולר.
מאז מיזוג רשת וערוץ עשר, ראכלין עורך ומגיש מבזקי חדשות ב"חדשות 13".
לראכלין שלושה ילדים, ובהם מאיה, שדרנית גלי צה"ל בעברה, המשמשת מתחילת 2022 כמגישה קבועה של התוכנית מהדורת חמש בערוץ כאן 11.
ונטיל
מבנה ועקרון פעולה
המבנה של ונטיל הוא גליל עשוי מתכת, אשר בתוכו או מחוצה לו קיים מנגנון שפותח אותו למעבר גזים בלחץ מצידו האחד, אך קיומו של לחץ בצידו האחר אוטם אותו. התקנת הונטיל על פתח חלל אטום מאפשרת דחיסת גזים דרכו לתוך חלל זה וסגירה אוטומטית של השסתום עם ניתוק הצינור המזרים את הגז לתוך החלל. היתרונות של ונטיל כשסתום הם עמידותו היחסית בלחץ גז גבוה, והאפשרות של חיבור וניתוק מהיר של צינור הגז.
הוצאה באופן יזום של הגז אפשרית, בחלק מסוגי הונטילים על ידי לחיצה מכנית על הונטיל או על המנגנון האוטם אותו, ובחלק על ידי פירוק מנגנון האטימה.
שימושים
השימוש הנפוץ והמוכר של ונטילים הוא לניפוח צמיגים באוויר. שימושים נוספים הם למילוי גז קירור למכלים כגון במקררים ובמזגנים ויישומים רבים נוספים.
שריידר
מנגנון האטימה של ונטילים מדגם שריידר מתבסס על שסתום בצורת פטריה (בדומה לשסתומים המשמשים במנועי בעירה פנימית) שנלחץ אל הפתח הן על ידי קפיץ והן כתוצאה מהלחץ הפנימי של הגזים. שחרור יזום של הלחץ מתבצע על ידי לחיצה על "רגל" הפטריה, או הברגת המנגנון החוצה. דגם זה משמש באופן גורף בצמיגי רכב, הוא הנפוץ ביותר בצמיגי אופניים, במערכות קירור, וסתים של ציוד צלילה, ועוד.
פרסטה
ונטילים מדגם פרסטה, המכונה גם "ונטיל צרפתי", משמש בעיקר לצמיגי אופניים. זהו ונטיל צר במיוחד, ולפיכך מתאים לצמיגים צרים (היעילים במיוחד באופני מרוץ). על מנת לנפח את הצמיג יש לפתוח אום אבטחה הנמצא בראשו, ובנוסף להבריג עליו אום חיצוני המאפשר חיבור צינור המילוי אליו.
דנלופ
ונטילי דנלופ היו נפוצים בשימוש באופניים במאה ה-20. אטימת המנגנון הפנימי מבוססת על פין מתכתי עם חורים העטוף בגומי או עם כדורית גומי פנימית, כאשר לחץ האוויר בזמן ניפוח דוחף את הגומי מהחורים ומאפשר הכנסת אוויר, והלחץ הפנימי מהדק את הגומי לחורים ומונע זליגתו. ונטילים אלו רחבים מאוד, ודורשים מנגנון ניפוח פשוט ביותר - למעשה ניתן לנפחם עם צינור פשוט כל עוד הוא בקוטר מתאים, דבר שהקל מאוד על ניפוח באמצעות משאבת אוויר ידנית.
ממריאה ברוח
ממריאה ברוח הוא אלבומה השלישי של הזמרת גלי עטרי, שיצא בשנת 1984.
הפקה
בשנת 1984 הוציאה עטרי אלבום סולו שלישי "ממריאה ברוח" בהפקה מוזיקלית של מתי כספי שגם היה אחראי על העיבודים (מלבד "חרציות") והלחנים של שישה שירים.
אלבום זה הניב להיטים כגון: "ממריאה ברוח" ו"בעקבותיו", שהגיעו למקומות 17 ו-12 בהתאמה במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ד (1984). שירים בולטים נוספים שנכחו באלבום: "עוד יום", "הייתי אומרת", "חרציות" ו"אל תתייאש".
סגנונו של אלבום זה היה שונה משמעותית מהסגנון של אלבומה הקודם "קח אותי הביתה" אשר יצא בשנת 1981.
אם "קח אותי הביתה" היה רוקיסטי, "ממריאה ברוח" כבר נשמע הרבה יותר "קליל" ומשלב בתוכו שירים שאפשר לשייכם לסגנונות כגון: "פופ" ו"דיסקו".
פרוטאה (מכונית)
פרוטאה (באנגלית: Protea) היא מכונית ספורט, רודסטר, 2 מושבים אשר נבנתה על ידי G.R.P. Engineering, בדרום אפריקה, יוהנסבורג, בין השנים 1952–1957.
סך הכול יוצרו בין 24-36 יחידות.
"פרוטאה" הייתה מכונית הספורט הראשונה שיוצרה בדרום אפריקה.
אברהם שמואל פנט
הרב אברהם שמואל פנט (תרל"ט, 1879 – י"ג בסיוון תשכ"ז, 1967) היה רבה של הקהילה היהודית האורתודוקסית בקרלסבורג למעלה מארבעים שנה.
חייו
בנו של הרב יעקב פנט, רבה של העיירה רטיאג שליד דז' שבטרנסילבניה, מצאצאי הרב יחזקאל פנט, בעל "מראה יחזקאל". נישא לברכה, בתו של הרב מנשה שמחה פרידמן, רבה של העיירה סאבראנץ. לאחר נישואיו התגורר בקלויזנבורג.
בראשית המאה ה-20 התמנה לרבה של הקהילה האורתודוקסית בקרלסבורג ושימש ברבנות למעלה מארבעים שנה.
אילן סיגל
ביוגרפיה
אילן סיגל גדל בפתח תקווה. הוא נשוי לילנה ולהם שתי בנות.
אברהם שמואל פנט
חייו
לאחר מלחמת העולם השנייה שהה בצרפת. בשנת תשי"א (1951) עלה לישראל והתיישב בתל אביב. בנו הוא הרב חיים אלתר פנט, שכיהן כרבה של שכונת רמת אביב ושייך מוניס.
אילן סיגל
ביוגרפיה
הוא בוגר תואר ראשון בתקשורת מהמסלול האקדמי המכללה למינהל, בעל תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
אברהם שמואל פנט
ספרו
כמו הוציא לאור את ספרו של אביו "שארית יעקב" קליינורדיין תרע"ז.
אילן סיגל
ביוגרפיה
שימש כמרצה בנושאי שיווק ודיגיטל. שימש כמנהל שיווק באינטרנט זהב וב-012.
כיהן כסמנכ"ל השיווק של קבוצת אלפא הכוללת את החברות פלאפון תקשורת, בזק בינלאומי ו-yes הטלוויזיה בלוויין. עבד כ־14 שנה בקבוצת בזק. כיהן כמנהל אגף השיווק של בזק.
בשנתיים האחרונות שלו בקבוצה, שימש כסמנכ"ל השיווק והפיתוח העסקי של yes ובזק בינלאומי בנוסף על תפקידו בפלאפון.
צוין בין 100 המשפיעים של אתר הדיגיטל הישראלי, נבחר לאיש השיוק של אוקטובר 2017 של איגוד השיווק הישראלי ולאיש השיווק של אוגוסט 2020 של מגזין ICE.
בשנת 2020 סיים את עבודתו בקבוצה.
ב-1 בפברואר 2021 החל לשמש כמנכ"ל גולן טלקום, חברה בת של סלקום. הוא שימש גם כמנהל הפיתוח העסקי בקבוצת סלקום וחבר בהנהלת סלקום.
במאי 2022, מונה כמנכ"ל החברות פלאפון, yes ובזק בינלאומי.
התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות
התערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (בצרפתית: Exposition internationale des arts décoratifs et industriels modernes) הייתה תערוכה עולמית שהתקיימה בפריז, צרפת, מאפריל עד אוקטובר 1925. היא תוכננה על ידי ממשלת צרפת כדי להדגיש את הסגנון החדש של אדריכלות, עיצוב פנים, ריהוט, זכוכית, תכשיטים ואומנויות דקורטיביות אחרות באירופה וברחבי העולם. רעיונות רבים של האוונגרד הבינלאומי בתחומי האדריכלות והאמנות השימושית הוצגו לראשונה בתערוכה. האירוע התקיים בין הרחבה הציבורית הפתוחה של האינווליד לבין הכניסות של מוזיאון הגרנד פלה ומוזיאון די פטי פלה, ועל שתי גדות נהר הסן. בתערוכה השתתפו כ-15,000 מציגים מ-20 מדינות שונות, וביקרו בו 16 מיליון איש במהלך 7 החודשים. הסגנון המודרני שהוצג בתערוכה נודע מאוחר יותר בשם "אר דקו", על שם התערוכה.
רעיון וארגון
הרעיון לתערוכה שתוקדש כולה לאמנויות דקורטיביות הגיע במקור מאגודת האמנים הדקורטיביים (Société des Artistes Décorateurs), קבוצה שנוסדה ב-1901 שכללה גם אמנים מבוססים, ביניהם אז׳ן גראסט והקטור גימאר, אך גם אמנים צעירים יותר וביניהם פרנסיס ז'ורדן, מוריס דופרן, פול פולו ופייר שארו. אמנים דקורטיביים הורשו להשתתף בשני סלוני פריז הקודמים, אך הם היו כפופים לציירים, והם רצו תערוכה לאמנויות דקורטיביות שבה יוצבו בזכות עצמם ויהיו בקדמת הבמה. הסלונים הראשונים של הקבוצה החדשה נערכו במוזיאון לאמנויות דקורטיביות שנפתח לא מכבר באגף דה מרסן של הלובר. סלון הסתיו, סלון חדש שנוסד ב-1903, כיבד ציירים, פסלים, גרפיקאים ואדריכלים, אך שוב התעלמו במידה רבה מהאמנות הדקורטיבית. פרנסיס ז'ורדן הכריז על הרעיון לקיים תערוכה נפרדת של אמנויות דקורטיביות בהקדם האפשרי. הוא הסביר את הסיבתו במאמר שכתב מאוחר יותר, ב-1928: "כתוצאה מכך החלטנו להחזיר את האמנות הדקורטיבית, שמתייחסים אליה בצורה לא מתחשבת כאל סינדרלה או כאל קרוב משפחה עני המותר לו לאכול עם המשרתים, למקום החשוב והכמעט מכריע שהיא תפסה בעבר, מכל הזמנים ובכל מדינות העולם".
אגודת האמנים הדקורטיביים לחצה על בית הנבחרים הצרפתי, וב-1912 הושגה ההסכמה לארח בפריז תערוכה בינלאומית של אמנויות דקורטיביות ב-1915. תוכנית זו נדחתה ונזנחה בצד ב-1915 עקב מלחמת העולם הראשונה, לאחר סיום המלחמה הגדולה ב-1918 התחדש המאמץ בארגון התערוכה. תחילה, תוכננה התערוכה ל-1922, אך נדחתה ל-1924 בגלל מחסור בחומרי בנייה ולאחר מכן ל-1925, עשרים וחמש שנים לאחר תערוכת פריז הגדולה של 1900.
תוכנית התערוכה הבהירה שהיא נועדה להיות חגיגה של מודרניזם, לא של סגנונות היסטוריים. היא הוכרזה כ"פתוחה לכל היצרנים שמוצריהם הם בעלי אופי אמנותי ומציגים נטיות מודרניות בבירור". כמו כן, התוכנית קבעה במפורש כי "לא משנה מה המוניטין של האמן, לא משנה מה החוזק המסחרי של היצרן, אף אחד מהם לא יורשה להיכנס לתערוכה אם הם לא מתאימים לתנאים המפורטים בתוכנית התערוכה". מטרה שנייה שקשורה לתערוכה: לכבד את מדינות בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה. מסיבה זו הוזמנה ברית המועצות החדשה, אף על פי שממשלתה טרם הוכרה על ידי צרפת, בעוד שגרמניה לא הייתה מוכרת. ארצות הברית סירבה להשתתף; שר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר, הסביר שאין אמנות מודרנית בארצות הברית. משרד המסחר האמריקאי אכן מינה ועדה להשתתף בתערוכה ולהוציא דו"ח. הדו"ח, שיצא ב-1926, קבע כי ארצות הברית הבינה בבירור את מטרת התערוכה, וכי היה צריך לארגן לפחות השתתפות מסוימת כדי לכבד את הברית הצרפתית-אמריקאית בזמן המלחמה. בעוד שלארצות הברית לא היה ביתן, מאות מעצבים, אמנים, עיתונאים וקוני כלבו אמריקאים הגיעו לפריז כדי לראות את התערוכה.
האתר
האתר שנבחר לתערוכה היה מרכז פריז, סביב מוזיאון הגרנד פלה, ביתן הזכוכית והברזל העצום שנבנה עבור תערוכת פריז בשנת 1900. האדריכל הראשי של התערוכה היה צ'ארלס פלומט. הכניסה הראשית, שנקראה שער הכבוד, הייתה ממוקמת ליד מוזיאון הגרנד פלה. הציר המרכזי השתרע משער הכבוד דרך גשר אלכסנדר השלישי ועד האינווליד עם ביתנים בשתי גדות נהר הסיין, כאשר בין הביתנים הוצבו גנים ומזרקות. גשר אלכסנדר השלישי, שחיבר בין שני חלקי התערוכה, הפך לקניון מודרניסטי על ידי האדריכל מוריס דופרן. על גדות הסיין היו מסעדות צפות שנבנו עבור התערוכה, שהפכה לאטרקציה פופולרית.
לאתר התערוכה היו 13 שערי כניסה שונים, שכל אחד תוכנן על ידי אדריכל אחר. הכניסה הראשית הייתה בכיכר הקונקורד, שתוכננה על ידי האדריכל פייר פטו, ובמרכזה פסל של אישה בשם "ברוכים הבאים" מאת לואי דז׳אן. הביתנים של החנויות והמעצבים הצרפתיים הגדולים היו ממוקמים על הציר הראשי ליד הכניסה. חלק נוסף הוקדש לביתנים של מעצבים מהפרובינציות הצרפתיות, במיוחד מנאנסי וליון. חלק נוסף הוקדש לביתנים וליצרנים זרים, ואחר למוצרי מושבות צרפתיות שניתן להשתמש בהן לקישוט, עצים ומוצרים נדירים במיוחד כמו שנהב ואם הפנינה.
המבנה הגבוה ביותר בתערוכה, ואחד המודרניסטיים ביותר, היה מגדל ביתן התיירות מאת רובר מאלה-סטבן. הקווים המלוטשים של המגדל וחוסר הקישוט היו הכרזה על הסגנון הבינלאומי שיחליף את האר דקו. בשנת 1929 הוביל רובר מאלה-סטבן את הקמת האיגוד הצרפתי לאמנים מודרניים אשר מרד בסגנונות הדקורטיביים היוקרתיים שהוצגו בתערוכה, ויחד עם לה קורבוזיה קידם אדריכלות ללא קישוט, שנבנתה עם חומרים זולים ותודעת ייצור המוני.
ביתנים של המעצבים הצרפתים
רבות מהתערוכות הוצגו בתוך הגרנד פלה, אולם רחב ידיים שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של שנת 1900. בפעם הראשונה בתערוכה בינלאומית, רהיטים הוצגו לא כפריטים בודדים אלא בחדרים הדומים לאלה בבית, שבו כל העיצוב של החדר היה מתואם. Hôtel du Collectioneur, למשל, הציג את יצירותיו של יצרן הרהיטים אמיל-ז'אק רוהלמן, בחדרים עם ציורים וקמינים בסגנון מודרני תואם.
הביתן הצרפתי יוצא הדופן, הצנוע ביותר ובסופו של דבר כנראה גם המשפיע ביותר היה זה של המגזין L'Esprit Nouveau, בבימויו של אמדה אוזנפאן ולה קורבוזיה. הם הקימו את התנועה הפיוריסטית ב-1918, במטרה לבטל כל עיטור באדריכלות, ולהחליף רהיטים בעבודת יד ברהיטים שנעשו במכונה. הם הקימו את L'Esprit Nouveau ב-1920, והשתמשו בו במרץ כדי לתקוף אומנויות דקורטיביות מסורתיות. "אמנות דקורטיבית", כתב לה קורבוזיה, "בניגוד לתופעת המכונות, היא העיוות האחרון של המצב הידני הישן, והיא גוססת. הביתן שלנו יכיל רק דברים סטנדרטיים שנוצרו על ידי התעשייה במפעלים וייצור המוני, האובייקטים האמיתיים של היום." ביתן Esprit Nouveau כמעט הוסתר בין שני אגפי הגרנד פלה. הוא היה עשוי בטון, פלדה וזכוכית, בעל חזיתות נקיות וללא קישוט כלל. בפנים היו קירות לבנים פשוטים עם מספר ציורים קוביסטיים. מאחר שלא ניתן היה לכרות עצים באתר, לה קורבוזיה שילב עץ בפנים הבניין, שעלה דרך חור בגג החוצה. הרהיטים היו פשוטים, מיוצרים במכונה וייצור המוני. מארגני התערוכה נחרדו ממראה המבנה, וניסו להסתיר אותו על ידי בניית גדר. עם זאת, לה קורבוזיה פנה למשרד לאמנויות יפות, שנתן חסות לתערוכה, והגדר הוסרה.
בתוך הביתן הציג לה קורבוזיה את תוכנית וואזן שלו לפריז. תוכנית וואזן, על שם חלוץ התעופה גבריאל וואזן, הציעה בניית סדרה של גורדי שחקים זהים בגובה 200 מטר ודירות מלבניות נמוכות יותר, שיחליפו את הבניינים ההיסטוריים בגדה הימנית של נהר הסן בפריז. לא הייתה לו ציפייה שמרכז פריז ייהרס ותוכניתו תצא לפועל; זו פשוט הייתה דרך למשוך תשומת לב לרעיונות שלו. הביתן ייצג דירה מודולרית יחידה, המייצגת את הבתים הזהים העשויים במכונה, אשר לה קורבוזיה האמין שהם עתיד האדריכלות המודרנית.
ביתנים של המעצבים הזרים
בתערוכה השתתפו כעשרים מדינות. גרמניה לא הוזמנה בגלל מלחמת העולם הראשונה, אך אוסטריה והונגריה הוזמנו, וכך גם ברית המועצות החדשה, אם כי עדיין לא הוכרה רשמית על ידי צרפת. למדינות רבות היו תערוכות של רהיטים ודקורציה בתוך הגרנד פלה, והן בנו גם ביתנים כדי להמחיש רעיונות חדשים באדריכלות. לבריטניה, איטליה, ספרד, בלגיה והולנד היו ביתנים משמעותיים, וכך גם למדינות סקנדינביה, פולין וצ'כוסלובקיה. ליפן היה ביתן חשוב, בעוד לסין היה ייצוג צנוע בלבד. ארצות הברית, שלא לגמרי הבינה את מטרת התערוכה, החליטה לא להשתתף.
אוסטריה הייתה משתתפת מרכזית, הודות לעבודתו של יוזף הופמן, שתכנן את הביתן האוסטרי ליד הסיין. המתחם כלל מרפסת ליד הסיין, מגדל, אולם תצוגה מעוצב מזכוכית וברזל מאת פטר ברנס, ובית קפה מעוצב בגוונים בהירים. הביתן הכיל יצירות פיסול מאת הפסלים המודרניסטים אנטון האנאק ויוג'ן שטיינהוף.
הביתן של דנמרק, מאת קיי פיסקר, היה גוש בולט של לבנים אדומות ולבנות, שיצר צלב דני. בפנים היו ציורי קיר של מוגן לורנצן בהשראת מפות עתיקות של דנמרק, עם תמונות צבעוניות גדולות ממדים. בניין נפרד, בסימטריה עם הראשון, היה מלא באור והציג את יצירות מפעלי החרסינה ופיאנס הדניים.
הביתן של שוודיה עוצב על ידי קארל ברגסטן, בעוד התצוגה השוודית בגראנד פאלה הציגה דגם של בניין העירייה החדש של סטוקהולם בסגנון אר דקו, מאת ראגנאר אוסטברג. הביתן הקטן היה גרסת דקו של קלאסיציזם, טהור ופשוט; הוא השתקף בבריכה, ועוטר בדיסקרטיות בפסלי דקו.
הביתן של הולנד, שעוצב על ידי יאן פרדריק סטאל, תוכנן ללכוד את המסתורין והפאר של איי הודו המזרחית, שם היו למדינה מושבות, בסגנון מודרני. גג ענק כפגודה כיסה את המבנה; החזית עוטרה בציורי קיר צבעוניים, והמבנה השתקף בבריכות תחומות בלבנים.
הביתן של איטליה מאת ארמנדו ברזיני היה בלוק קלאסי גדול הבנוי מבטון ומכוסה בעיטורי שיש, קרמיקה ולבנים מוזהבות. במרכז היה ראש ענק של אדם מברונזה מאת הפסל אדולפו ווילדט.
הביתן של פולין עוצב על ידי יוסף צ'ייקובסקי. היה לו מגדל ראוותני מזכוכית וברזל עם היבטים גיאומטריים, גרסת דקו של הכנסיות הציוריות של פולין במאות ה-17 וה-18. הביתן נוצר גם בהשראת האדריכלות של בתי האחוזה המסורתיים של האצולה הפולנית ומסגנון זקופנה. שילוב של כולם היה ניסיון ליצור את הסגנון הלאומי הפולני. האולם המתומן, הנתמך על עמודי עץ, היה בעל צוהר ויטראז'ים בסגנון דקו, והוא היה מלא בפסלי דקו ושטיחי קיר. גם האמנות הגרפית הפולנית יוצגה בהצלחה. תדאוש גרונובסקי וזופיה סטריינסקה  זכו בגראנד פרי בקטגוריה זו.
הביתן של יפן מאת Shichigoro Yamada ו-Iwakichi Miyamoto עוצב במיטב המסורת היפנית הקלאסית, אך עם שימוש בשני חומרים מסורתיים בלבד, קש ועץ לכה, בשילוב עיטור לכה מעודן ביותר. הוא נבנה ביפן, הועבר לצרפת והורכב על ידי פועלים יפנים.
הביתן של ברית המועצות היה אחד מיוצאי הדופן בתערוכה. הוא נוצר על ידי אדריכל רוסי צעיר, קונסטנטין מלניקוב, שב-1922 תכנן את השוק המרכזי החדש במוסקבה, ואת הסרקופג במאוזוליאום של לנין במוסקבה. היה לו תקציב נמוך מאוד, ובנה את המבנה שלו כולו מעץ וזכוכית. גרם מדרגות חצה את המבנה באלכסון מבחוץ, ואיפשר למבקרים לראות את פנים התערוכה מלמעלה. הגג מעל גרם המדרגות לא היה רציף, אלא היה מורכב ממישורי עץ תלויים בזווית, שהיו אמורים להכניס אוויר צח ולהרחיק גשם, אבל המבקרים נרטבו לפעמים. התערוכות בפנים כללו דגמים של פרויקטים עבור אנדרטאות סובייטיות שונות. פנים הביתן עוצב על ידי אלכסנדר רודצ'נקו. המרכיב המרכזי של הריהוט היה מועדון הפועלים שרודצ'נקו עיצב כחלל מודל אופטימלי לחינוך עצמי ופעילויות פנאי תרבותיות. כוונת הבניין הייתה למשוך תשומת לב, וזה בהחלט הצליח; זה היה אחד הבניינים המדוברים ביותר בתערוכה.
אומנויות דקורטיביות
בעקבות התוכנית של המארגנים הצרפתיים של התערוכה, החפצים המוצגים, מרהיטים ועד כלי זכוכית ועבודות מתכת, הביעו כולם סגנון חדש, שילוב של צורות מודרניסטיות שנעשו עם אומנות צרפתית מסורתית. הרהיטים, כלי הזכוכית, עבודות המתכת, הבדים והחפצים שהוצגו נעשו מחומרים נדירים ויקרים כמו הובנה, שנהב, אם הפנינה, עור כריש ועצים אקזוטיים מרחבי העולם, אך הצורות בהן השתמשו היו מאוד שונות מהאר נובו או הסגנונות ההיסטוריים הקודמים. הם השתמשו בצורות גאומטריות, קווים ישרים, דפוסי זיגזג, זרי פרחים מסוגננים וסלסילות פירות, כדי ליצור משהו חדש ושונה. חברת Lalique, הידועה בעיקר בעבודות הזכוכית העדינות שלה בסגנון אר נובו, ייצרה מזרקת קריסטל בסגנון אר דקו, מוארת מבפנים, שהפכה לאחד מנקודות הציון של התערוכה. ה-Maison d'un Collectioneur, הביתן של יצרן הרהיטים אמיל-ז'אק רולמן, הראה כיצד יכול להיראות בית המעוצב כולו בהשראת האר דקו, עם ציורי אר דקו, פסלים מאת אנטואן בורדל, ציור של ז'אן דופאס ואומנות משובחת.
מבט אלטרנטיבי על עתיד הדקורציה הוצג גם בתערוכה, בתוך הקובייה הלבנה של הביתן של Esprit Nouveau. כאן הציג לה קורבוזיה אבות טיפוס של רהיטים זולים בייצור המוני, שנעשו מחומרים לא יקרים, וראה בהם את העתיד של עיצוב הפנים.
אטרקציות ושעשועים
שטחים נרחבים הוקדשו לשעשועים, החל מגלריות ירי ועד קרוסלות, בתי קפה ותיאטראות. הוקם כפר מיניאטורי לילדים, והיו במות שהציגו הצגות, בלט, זמרים ותוכניות תרבות מהמדינות המשתתפות. התערוכה הייתה גם מקום לתצוגות אופנה, תהלוכות ותחרויות יופי, כמו גם מופעי זיקוקים תכופים.
מגדל אייפל לא היה בתוך האתר, אבל הוא נראה בבירור מהתערוכה. חברת סיטרואן קישטה את המגדל מלמעלה למטה במאתיים אלף נורות בשישה צבעים. ניתן היה לשלוט על האורות, והוצגו תשע דוגמאות שונות, כולל צורות גאומטריות ועיגולים, מטר כוכבים, מזלות, ובעיקר, השם CITROËN.
משתה וגאלה ענקיים נערכו ב-16 ביוני 1925, בתוך מוזיאון הגרנד פלה. הופיעה בו הרקדנית האמריקנית לואי פולר, כשתלמידי הריקוד שלה נראו שוחים מבעד להינמות מלמלה; הרקדנית אווה לה גליאן בתפקיד ז'אן ד'ארק והרקדנית אידה רובינשטיין כמלאך הזהב, בתחפושת של ליאון באקסט; הזמרת מיסטינגוט בתחפושת של יהלום, מוקפת בלהקת קזינו דה פריז לבושה באבני חן; והופעות קצרות של הלהקות המלאות של קומדי פראנסז והאופרה הלאומית של פריז, הפולי ברז'ר והמולן רוז'. ולסיום הוצג "בלט הבלטים" ("Ballet of Ballets") שרקדו בו 300 רקדנים מכל להקות הבלט של פריז בטוטו לבן.
מורשת
התערוכה השיגה את מטרתה, להראות שידה של פריז עדיין על העליונ והיא זו ששולטת ומתווה את הדרך לעולם באמנויות העיצוב. המונח "אר דקו" עדיין לא היה בשימוש, אבל בשנים שמיד לאחר התערוכה, האמנות והעיצוב שהוצגו שם הועתקו ברחבי העולם, בגורדי השחקים של ניו יורק, אוניות אוקייניות שחצו את האוקיינוס האטלנטי ועיצוב בתי קולנוע סביב העולם. לאר דקו הייתה גם השפעה גדולה בעיצוב אופנה, תכשיטים, רהיטים, זכוכית, עבודות מתכת, טקסטיל ואומנויות דקורטיביות אחרות. במקביל, הוא הציג את ההבדל ההולך וגובר בין הסגנון המודרני המסורתי, על החומרים היקרים, האומנות המשובחת והעיטור המפואר, לבין התנועה המודרניסטית שדגלה בפישוט האמנות והאדריכלות. ביתן Esprit Nouveau והביתן הסובייטי לא היו דקורטיביים בעליל, הם הכילו ריהוט וציורים אך יצירות אלו, כולל הביתנים עצמם, היו מעטים. האדריכלות המודרנית של לה קורבוזיה וקונסטנטין מלניקוב משכה הן ביקורת והן הערצה על חוסר הקישוט שלה. הביקורת התמקדה ב'מערום' של מבנים אלה, בהשוואה לביתנים אחרים בתערוכה, כמו ביתן האספנות מאת בונה הארונות, אמיל-ז'אק רולמן.
ב-1926, זמן קצר לאחר סיום התערוכה לאמנויות דקורטיביות בפריז, האיגוד הצרפתי לאמנים מודרניים, קבוצה שכללה בין היתר את פרנסיס ז'ורדן, פייר שארו, לה קורבוזיה ורובר מאלה-סטבן, תקפה בחריפות את הסגנון, שלדבריהם, נוצר רק עבור עשירים וצורתו נקבעה לפי טעמם. המודרניסטים, כפי שהם נודעו, התעקשו שמבנים בנויים היטב הם אלו הזמינים לכולם, והצורה צריכה ללכת לפי התפקוד (form follow function). היופי של חפץ או בניין טמון בשאלה האם הם מתאימים לחלוטין למלא את תפקידו. שיטות תעשייתיות מודרניות הביאו לכך שניתן היה לייצר רהיטים ומבנים בייצור המוני, ולא בעבודת יד.
מעצב הפנים בסגנון אר דקו פול פולו הגן על האר דקו באומרו: "אנחנו יודעים שהאדם לעולם אינו מסתפק בדבר הכרחי ושתמיד צריך את העודף... אם לא, נצטרך להיפטר ממוזיקה, פרחים ותַמרוּקִים..!" עם זאת, לה קורבוזיה היה פובליציסט מבריק לאדריכלות מודרניסטית; הוא הצהיר כי בית הוא פשוט "מכונה לחיות בה", וקידם ללא לאות את הרעיון שאר דקו הוא העבר והמודרניזם הוא העתיד. רעיונותיו של לה קורבוזיה אומצו בהדרגה על ידי בתי ספר לאדריכלות, והאסתטיקה של האר דקו נזנחה. גם הכלכלה של שנות ה-30 העדיפה את המודרניזם; מבנים מודרניסטיים, ללא קישוט, השתמשו בחומרים פחות יקרים והיו זולים יותר לבנייה, ולכן נחשבו מתאימים יותר לתקופה. פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הביאה לסיום חד של סגנון האר דקו.
מלחמות קרים–רוסיה
מלחמות קרים–רוסיה התנהלו בין כוחות רוסיה לטטרים של חאנות קרים במהלך המאה ה-16 על האזור סביב נהר הוולגה.
במאה ה-16 החלו המתקפות על רוסיה מידי הטטרים. במהלך המלחמות פלשו הטטרים של קרים (הנתמכים על ידי הצבא הטורקי) למרכז רוסיה, הרסו את ריאזאן ושרפו את מוסקבה. עם זאת, בשנה שלאחר מכן הובסו הטטרים בקרב מולודי. למרות התבוסה, פשיטות הטטרים נמשכו. כתוצאה מכך פלשו הרוסים לחאנות קרים מספר פעמים וכבשו את חצי האי קרים בסוף המאה ה-18. בסופו של דבר הטטרים איבדו את השפעתם באזורים הללו.
הפשיטות החלו זמן קצר לאחר הקמת מדינת החיץ הרוסית, חאנות קאסים, ושליטתה של רוסיה במלחמות רוסיה-קאזאן בסוף המאה ה-15.
היסטוריה
פלישות הטטרים של קרים לרוסיה החלו בשנת 1507, לאחר מותו של הדוכס הגדול של מוסקבה איוואן השלישי, כאשר חאנות קרים תקפה את העיירות הרוסיות בְּלֶב וקוזלסק.
בכל אביב, רוסיה גייסה עד כמה אלפי חיילים לשירות הגבולות. קווי ההגנה כללו רשת של ביצורים, מבצרים וערים. כדי להגן מפני פלישות של חיילי האורדה של נוגאי באזור שבין נהרות הוולגה ואירטיש, נוסדו ערי הוולגה סמרה (1586), צאריצין (1589) וסראטוב (1590), כעיירות משמר. הפלישות המזיקות ביותר התרחשו בשנים 1517, 1521 (בתמיכת חאנות קאזאן), 1537 (בתמיכת קטזאן, הליטאים והאימפריה העות'מאנית), בשנים 1552, 1555, 1570–1572 (בתימכת שוודיה והאימפריה העות'מאנית), בשנים 1589, 1593, 1640, 1666–1667 (בתמיכת פולין–ליטא) ובשנים 1671 ו-1688.
1570
בשנת 1570 הטטרים של קרים הרסו את ריאזאן במסגרת פלישתם לתוך רוסיה.
מלחמת רוסיה-קרים (1570–1572)
במאי 1571 צבא קרים וטורקיה (80,000 טטרים, 33,000 חיילים טורקים לא סדירים ו-7,000 יניצ'רים) בהנהגת החאן קרים, דבלט גיראי והמוני חיילי נוגאי וכוחות של צ'רקסים, עקפו את ביצורי ההגנה של סרפוחוב על נהר אוקה, חצו את נהר אוגרה ואיגפו את 6,000 אנשי הצבא הרוסי. הזקיפים הרוסיים נמחצו על ידי חיילי קרים. ללא די כוחות לעצור את הפלישה, הצבא הרוסי נסוג למוסקבה. האוכלוסייה הרוסית הכפרית ברחה גם היא לבירה.
צבא קרים הרס עיירות וכפרים לא מוגנים סביב מוסקבה, ואז הצית את פרברי הבירה. בגלל רוח חזקה, האש התרחבה במהירות. תושבי העיר שנרדפו משריפה ופליטים מיהרו לשער הצפוני של הבירה. בשער וברחובות הצרים נוצר לחץ והתקהלות אדירה של אנשי. הצבא, שהתערבב עם הפליטים, איבד את הסדר, והנסיך בלסקי מת בשריפה.
תוך שלוש שעות נשרפה מוסקבה לחלוטין. עד 80,000 קורבנות נהרגו בפלישה בשנת 1571, כאשר 150,000 רוסים נלקחו בשבי. שגריר האפיפיור אנטוניו פוסווינו העיד על ההרס: הוא ספר בשנת 1580 לא יותר מ-30,000 תושבי מוסקבה, אם כי בשנת 1520 מנתה אוכלוסיית מוסקבה כ-100,000 איש. לאחר שריפת מוסקבה, דבלט גיראי חאן, הנתמך על ידי האימפריה העות'מאנית, פלש לרוסיה שוב בשנת 1572. כוח משולב של טטרים וטורקים, אלא שהפעם הם נהדפו בקרב מולודי. ביולי-אוגוסט, החיילים הובסו על ידי הצבא הרוסי, בראשות הנסיך מיכאיל וורוטינסקי והנסיך דמיטרי חבורוסטין.
פשיטות הטטרים
רשימה זו אינה כוללת פשיטות של הטטרים לפולין-ליטא (75 פשיטות בשנים 1474–1569 ).
מזמור הקרב על הרפובליקה
מזמור הקרב על הרפובליקה (באנגלית: The Battle Hymn of the Republic) הוא שיר פטריוטי אמריקאי שמקורו בתנועה לביטול העבדות. הוא נכתב בשנת 1861 ושימש כשיר מלחמה במלחמת האזרחים האמריקנית.
השפעה
ב-1901, בזמן מלחמת ארצות הברית–ספרד, כתב מארק טוויין גרסה פארודית לשיר בו תקף את האימפריאליזם האמריקאי. השיר זכה מאז לגרסאות פארודיות רבות.
במלחמת העולם השנייה חיברו צנחנים אמריקאים מילים פארודיות לשיר והוא נקרא.
שם הספר "ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק לקוח מהבית הראשון, ושם הספר "ליופיין של חבצלות" של ג'ון אפדייק מהבית האחרון. מילות השיר הופיעו רבות בנאומי מרטין לותר קינג.
לחן השיר ומילות הפזמון (ששונו בהתאם), אומצו כשירי אוהדים של מועדוני הכדורגל האנגליים טוטנהאם הוטספר ומנצ'סטר יונייטד ("Glory, Glory, Man' United").
להקת המטאל המתקדם האמריקנית דרים ת'יאטר שילבה את השיר באלבומה השביעי train of thought, השיר האחרון של האלבום, in the name of god, ננעל בקטע שירה של מקהלה המבצעת את הבית הראשון והפזמון של השיר.
חלקים מכתב יד מקורי של המזמור מוצגים במוזיאון התנ"ך בוושינגטון.
יחסי אזרבייג'ן–צ'ילה
יחסי אזרבייג'ן–צ'ילה הם יחסי החוץ בין אזרבייג'ן לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-3 בנובמבר 1994. בשנת 2005 השתתף שר החוץ האזרי אלמר ממדיארוב בכנס שרי החוץ בסנטיאגו דה צ'ילה, בו הוא שוחח עם מקבילו הצ'יליאני על סיכויי העתיד של היחסים בין שתי המדינות. בשנת 2015, משלחת פרלמנטרית מאזרבייג'ן ביקרה בצ'ילה במטרה לחזק את שיתוף הפעולה והחילופים הדו-צדדיים, בעיקר ביחס לתעשיית הפחמימנים באזור מגאיאנס. קיימת קבוצת עבודה בין-פרלמנטרית בין אזרבייג'ן לצ'ילה. ב-4 במרץ 2016, חבר הקונגרס האזרי אזאם בדמוב היה ראש אותה קבוצת עבודה.
יחסים כלכליים
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-0.7 מיליון דולר, הייצוא העיקרי של אזרבייג'ן כלל מכונות ושטיחים חקלאיים, ואילו צ'ילה ייצאה שזיפים, אגוזי מלך וסלמון.
סאמי אבו שחאדה
סאמי אבו שחאדה (בערבית: سامي ابو شحادة; נולד ב־19 בדצמבר 1975) הוא פוליטיקאי ערבי־ישראלי מוסלמי המכהן כיושב ראש מפלגת בל"ד ולשעבר חבר הכנסת מטעם המפלגה.
ביוגרפיה
אבו שחאדה נולד למשפחה ערבית בלוד, למד בתיכון טרה סנטה האיטלקי־נוצרי ביפו. בהמשך למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה, ולתואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון, וחקר את הנושא "יפו כמרכז תרבות בתקופת המנדט הבריטי".
אבו שחאדה חבר באספה השנתית של מדה אל־כרמל – מרכז ערבי למחקר חברתי יישומי, העוסק במחקר ומדיניות על ערביי ישראל, ומותח ביקורת חריפה על מדיניותה של ממשלת ישראל.
קריירה פוליטית
בבחירות לכנסת ה־22 הוצב במקום השלישי ברשימת בל"ד, לאחר פרישתו של מאזן גנאים. במסגרת איחוד המפלגות הערביות הוצב במקום ה־13 בסיעת הרשימה המשותפת. הרשימה קיבלה 13 מנדטים והוא נכנס לכנסת.
בבחירות לכנסת ה־23 הוצב במקום השלישי ברשימת בל"ד ובמקום ה־13 בסיעת הרשימה המשותפת. הרשימה קיבלה 15 מנדטים והוא נכנס לכנסת.
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת בל"ד שנערכו ב־23 בינואר 2021 הביס אבו שחאדה את היו"ר ח"כ מטאנס שחאדה, ונבחר לראשות המפלגה. במסגרת האיחוד בין בל"ד לתע"ל וחד"ש הוצב אבו שחאדה במקום השלישי ברשימה המשותפת.
ב-15 בספטמבר 2022, לקראת הגשת הרשימות לבחירות לכנסת העשרים וחמש ובעקבות מחלוקות על מיקומי החכי"ם ברשימה - התפצלה הרשימה המשותפת ל-2 רשימות שונות, רשימה משותפת של חד"ש ותע"ל בראשות איימן עודה ואחמד טיבי, ורשימה נפרדת של בל"ד בראשות אבו שחאדה. רשימת בל"ד בבחירות לא עברה את אחוז החסימה (קיבלה 2.91% מהקולות) שחאדה נותר מחוץ לכנסת.
עמדותיו
השקפתו של אבו שחאדה לגבי פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, אותה הוא ביטא בראיון אצל ינון מגל ובן כספית, היא שיש להקים שתי מדינות: מדינה אחת לפלסטינים הקרויה בשם "פלסטין", ולצידה מדינת כל אזרחיה, בעלת שוויון זכויות מלא ליהודים ולערבים.
אבו שחאדה טוען כי מדינת ישראל מנהלת משטר אפרטהייד, ומבצעת פשעים נגד האנושות. בנוסף, לדעתו צה"ל הוא "צבא כיבוש" וכי "יש חיילים רוצחים בצבא".
חיים אישיים
אבו שחאדה הוא כבד ראייה ונשוי לאיחסאן סרי, בוגרת בית הספר הצרפתי־נוצרי קולג' דה פרר ואוניברסיטת תל אביב, ויועצת חינוכית. השניים מתגוררים ביפו, ולהם שני ילדים.
קומאני
קומאני (ǂKhomani) היא קבוצה אתנית הקשורה לשונית לבני הסאן (בושמנים). שפתם הייתה חלק מקבוצת שפות קויסאן. צאצאיהם של הקומאני כוללים צבעוניים דוברי אפריקאנס בחוות או בעיירות באזור, שביניהם השפות הקדם-קולוניאליות נכחדו לחלוטין או שמעטים בלבד דוברים אותה.
כמו השבטים הקרובים אליהם התרבות של הקומאני הייתה תרבות של ציידים-לקטים. הגברים צדו בקבוצה באמצעות קשתות, חצים ואלות כמו גם מלכודות, ואילו הנשים ליקטו שורשים ופירות שונים. עיקר הצריכה הקלורית הייתה מורכבת מאגוז המונגונגו ומבשר. הקומאני חיו בקבוצות המונות בסביבות 25 איש כל אחת. הם היו נוודים, והתגוררו בעיקר בבקתות ארעיות הנבנות מענפים. הקומאני לא ידעו להכין כלי חרס, אלא השתמשו בביצי יען ושריונות צבים ככלי אוכל.
בני הקומאני חיו במדבר קלהארי, שטח מדברי נרחב המשתרע על פני הרמה הפנימית של דרום יבשת אפריקה ותופס את רוב שטח של בוטסואנה, את הצד המזרחי של נמיביה ואת חלקה הצפוני של דרום אפריקה. הוא כולל צמחייה דלילה, עצים בודדים, ואפיקי הנהרות היבשים של נהרות נוסוב (Nossob) ואווב (Auob). מים זורמים מתחת לאדמה ומספקים חיים לעשבים ועצים הגדלים באפיקי הנהר. כדי להתמודד עם התנאים הקיצונים של הסביבה פיתחו בני הקומאני אסטרטגיות קיום, צברו ידע אתנו-בוטני וגאוגרפי ספציפי, כמו גם מנהגים תרבותיים ותפיסת עולם שבה מאפיינים גאוגרפיים מגלמים קשרים סמליים בין בני האדם, חיות הבר והאדמה.
הקומאני גורשו מחלקים גדולים מהשטחים בהם ישבו כאשר הוקם הפארק הלאומי קלהארי גמסבוק (Kalahari Gemsbok National Park) ב-1931 (כיום חלק מ המשותף לדרום אפריקה ולבוטסואנה), אבל בסוף המאה ה-20 הוקצה להם שטח בקצה הדרומי של הפארק לתרגל ולהחיות היבטים של תרבותם, כגון ציד מסורתי, איסוף צמחי מרפא ומזון, גישה לדיונות וביצוע פעילויות כלכליות אחרות. במסגרת הסדר החזרת שטחים התיישבו הקומאני בחוות דוגמת סונדרווטר (Sonderwater), רולטייס (Rolletjies) וארין (Erin) ובעיירות דוגמת רייטפונטן (Rietfontein).
אתר המורשת העולמית
ב-2004 הציעה דרום אפריקה לכלול שני שטחים, שבהם חיו בעבר שתי קבוצות אתניות: הקומאני וה-ǀXam, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כאזורים המשמרים היסטוריה של פעילות אנושית שכמעט ולא השתנתה מתקופת האבן. השטח הצפוני, "הנוף התרבותי של הקומאני", נוסף לרשימת המורשת העולמית ב-8 ביולי 2017, במהלך המושב ה-41 של ועדת המורשת העולמית של ארגון האומות המאוחדות לחינוך, מדע ותרבות (UNESCO) שהתקיים בקרקוב, בפולין, בין 2 ל-12 ביולי 2017.
תיאור האתר
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח חולות נרחב בן 9,591 קילומטרים רבועים בצפונה של דרום אפריקה הגובל בבוטסואנה ובנמיביה. השטח מכיל עדויות לפעילות אנושית מתקופת האבן ועד ימינו הקשורה לתרבות הקומאני. הנוף כולל נקודות ציון בהיסטוריה של הקומאני, נדודים, מחייה, זיכרון ומשאבים, אבל כיום לא חי באזור זה אף בן קומאני, והיישוב הקרוב שלהם נמצא 72 קילומטרים דרומית לאתר. אונסק"ו החליט לכלול שטח זה על בסיס שני הקריטריונים הבאים:
לך ולנסה
לֶךְ וַלֶנְסָה (נולד ב-29 בספטמבר 1943) הוא מנהיג ארגוני עובדים, פעיל זכויות אדם ופוליטיקאי פולני; מייסד "סולידריות" (Solidarność), ארגון העובדים העצמאי הראשון בגוש הסובייטי, חתן פרס נובל לשלום (1983), ונשיא פולין מ-1990 ועד 1995.
ביוגרפיה
ולנסה נולד בפופובו, שם למד בבית ספר יסודי ותיכון עד שהחל לעבוד כחשמלאי במספנה על שם לנין בגדנסק (Stocznia Gdańska im. Lenina) בשנת 1967. שנה לאחר מכן נישא לדנוטה וולשובה, ולזוג שמונה ילדים.
בשנת 1976 פוטר מעבודתו במספנות, לאחר שאסף חתימות על עצומה לבניית אנדרטה להרוגים מקרב העובדים. משום שהיה ידוע באופן בלתי רשמי כ"עושה צרות", לא הצליח למצוא עבודה וקיים את עצמו ואת משפחתו בעזרת תמיכתם של ידידיו.
בשנת 1978 היה בין מייסדי ארגון Wolne Związki Zawodowe Wybrzeża, ארגון עובדים מחתרתי ולא-חוקי. הוא נעצר מספר פעמים בשנת 1979 בגין ארגון התאגדות בלתי חוקית, אך נמצא זכאי במשפטו ושוחרר בתחילת 1980, וחזר לעבודתו במספנות גדנסק.
ב-14 באוגוסט 1980 היה למנהיגה של שביתה גדולה של פועלי המספנות, שהתפשטה לפולין כולה. הוא שכנע את עובדי המספנות ועמיתיהם להקים ועדה לתיאום השביתה (Międzyzakładowy Komitet Strajkowy). בספטמבר חתמה הממשלה הקומוניסטית על הסכם עם ועדת תיאום השביתה שהתיר התארגנות עובדים חוקית, אך עדיין לא ארגון עובדים חופשי. הוועדה הכריזה על עצמה כארגון חוקי שכזה, והייתה לוועדה המייסדת של "סולידריות", כשוולנסה בתפקיד היו"ר. הוא שימש בתפקיד זה עד דצמבר 1981, כשראש הממשלה וויצ'ך ירוזלסקי הכריז על ממשל צבאי. ולנסה רותק לדרום-מזרח פולין, ליד גבול ברית המועצות, עד 14 בנובמבר 1982.
פרס נובל לשלום
בשנת 1983 הגיש בקשה (שאושרה) לשוב לעבודתו כחשמלאי במספנות גדנסק; בפועל הוא היה תחת מעצר בית חלקי עד 1987. בשנת 1983 הוענק לו פרס נובל לשלום, אך הוא לא קיבל את הפרס אישית, משום שחשש שממשלת פולין לא תתיר לו לשוב, ולכן קיבלה אשתו את הפרס במקומו ותרמה את סכום הכסף לארגון "סולידריות" שישב בגלות בבריסל.
המעבר לדמוקרטיה בפולין
באוקטובר 1985 נערכו בחירות בפולין אך "סולידריות" החרימה אותן, כי טענה שאין לסמוך על השלטונות שהן תהיינה הוגנות. בנובמבר התפטר ירוזלסקי מראשות הממשלה אך המשיך לעמוד בראש הצבא.
בשנת 1988 ארגן ולנסה שביתה נוספת, כשהוא דורש להכיר ב"סולידריות" כארגון חוקי. לאחר 80 יום הסכימה הממשלה להתחיל בדיונים, כשוולנסה עמד בראש מתנגדי הממשלה. תוצאות שיחות אלו, שכונו "שיחות השולחן העגול", היו החזרת המעמד החוקי ל"סולידריות" ובחירות חופשיות-למחצה לפרלמנט הפולני.
דינמו מחצ'קלה (כדורגל)
דינמו מחצ'קלה הוא מועדון כדורגל סובייטי-רוסי מהעיר מחצ'קלה, שנוסד לראשונה בשנת 1927. ברשות המועדון זכייה בגביע רוסיה הסובייטית 1967 ואליפות דאגסטן (1937, 1938, 1939, 1940, 1946, 1953, 1954, 1957). המועדון השתתף באליפויות ברית המועצות בשנים 1946, 1958-1991 ובאליפויות רוסיה בשנים 1993–2006. הוא פורק בשנת 2007, אך ב-29 ביוני 2021 הוקם מחדש באופן רשמי על בסיס מועדון מחצ'קלה שפורק.
לך ולנסה
המעבר לדמוקרטיה בפולין
בבחירות 1989 התמודד עם "סולידריות" כמפלגה, וזכה ב-48% מ-49% האפשריים (יתר 51 האחוזים של המושבים בפרלמנט היו שמורים למפלגה הקומוניסטית, לפי שיחות "השולחן העגול"). הגם שהיה בפועל רק יו"ר ארגון העובדים, מילא ולנסה חלק חשוב בפוליטיקה הפולנית. לקראת סוף 1989 שכנע מנהיגים קומוניסטיים לשעבר ליצור ממשלת קואליציה, שהייתה לממשלה הלא-קומוניסטית הראשונה בגוש הסובייטי. לאחר ייצוב הקואליציה, בחר הפרלמנט בתדיאוש מזובייצקי כראש ממשלה, ופולין החלה מתפרקת מהקומוניזם.
במקביל, בשנה זו זכה ולנסה בפרס זכויות האדם של מועצת אירופה, יחד עם קארל שוורצנברג הצ'כי.
נשיא פולין
ב-9 בדצמבר 1990 נבחר ולנסה כנשיא בבחירות לנשיאות פולין לתקופה של 5 שנים. שלטונו התאפיין בשינויים תכופים בממשלה, דבר שעורר עליו ביקורת חריפה מהקשת הפוליטית כולה, וגרם לאובדן רוב התמיכה בו לקראת סוף כהונתו. עם זאת, בתקופת נשיאותו השתנתה פולין לחלוטין – ממדינה קומוניסטית עם משטר מדכא תחת בקרה סובייטית הדוקה, למדינה דמוקרטית וחופשית עם כלכלה צומחת במהירות.
דינמו מחצ'קלה (כדורגל)
ברית המועצות (1927—1991)
בשנת 1958, תחת השם "טמפ", הקבוצה החלה להופיע בליגה הראשונה (שנקראה אז ליגה "B"). בשנת 1960 הוחזר שמה הישן - "דינמו". בשנת 1967 דינמו, זכתה בבית ב', בליגה השנייה ועלתה לליגת המשנה הסובייטית. בשנת 1971, לאחר ארגון האליפות מחדש, החלה הקבוצה לשחק בליגה השנייה. בשנת 1989 דינמו סיימה במקום 17 וירדה לליגה השנייה הנמוכה.
רוסיה (1993—2007)
בשנת 1993 דינמו החלה לשחק הליגה השנייה ברוסיה. בשנת 1994 סיימה הקבוצה במקום ה-20 באזור המערב ובשלוש השנים הבאות שיחק המועדון בליגה השלישית; בשנים 1996—1997 הוא נקרא "דינמו-איממאט". בשנת 1998, לאחר רפורמה במבנה הליגה, דינמו קיבלה את הזכות לשחק בליגה השנייה.
בשנת 2003 דינמו סיימה ראשונה באליפות הדרום של הליגה השנייה ועלתה לליגה הראשונה ובשנת 2005 סיימה במקום השישי בליגה הראשונה - במה שהיה להישג הגבוה בתולדות המועדון. לאחר סיום עונת 2006 (בה סיימה דינמו במקום 16), המועדון, שעד אז הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי, נשלל מהשתתפות בליגה ובשנת 2007 שיחק בליגה השלישית החובבנית.
לך ולנסה
נשיא פולין
בבחירות 1995 לנשיאות הפסיד לאלכסנדר קוושנייבסקי. בשנת 1995 הקים את מכון לך ולנסה, צוות חשיבה שמטרתו "לתעד את הישגיה של תנועת סולידריות, לחנך דורות צעירים, לקדם דמוקרטיה ולבנות חברה אזרחית בפולין ובעולם כולו". בשנת 1997 הקים מפלגה חדשה, "הדמוקרטיה הנוצרית של הרפובליקה הפולנית השלישית", בתקווה שהיא תעזור לו להתמודד בהצלחה בבחירות עתידיות.
ולנסה התמודד גם בבחירות 2000 לנשיאות, אך קיבל פחות מ-1% מהקולות. הוא הכריז שוב על פרישתו ופנה להרצאות על היסטוריה פוליטית באוניברסיטאות שונות באירופה. תנועת "סולידריות" נכשלה גם בבחירות לפרלמנט שנה אחר כך.
דינמו מחצ'קלה (כדורגל)
המשכיות
בשנים 2011—2019, קבוצת דינמו-דגסטן (המכונה גם דינמו-דאגסטן-סודוסטרויטל ודינמו-דאגסטן-אנז'י בשנת 2018 ו-2019 בהתאמה) שיחקה באזור המחוז הפדרלי הדרומי / המחוז הפדרלי של צפון הקווקז בליגה השלישית. המועדון שימש לעיתים קרובות כממשיך דרכו של "דינמו" מחצ'קלה ההיסטורית. אלא שמאז שנת 2020, בליגה השלישית החובבנית פועלת קבוצה בשם "דינמו-דאגסטן" בשיתוף פעולה עם מועדון דינמו מוסקבה.
יונימוג
יונימוג או אונימוג (Unimog ראשי תיבות בגרמנית: Universal-Motor-Gerät) הוא שם מסחרי לסדרת משאיות שטח קלות ובינוניות מתוצרת חברת מרצדס בנץ. סדרת יונימוג מתאפיינת בייחודיות, הן בחוזק המבנה והמנוע, והן בכושר עבירות גבוה במיוחד, המקנה לה יתרון משמעותי בשימושים צבאיים ואזרחיים.
דינמו מחצ'קלה (כדורגל)
הקמה מחדש
ב-29 ביוני 2021 הוכרז רשמית על הקמתה מחדש של קבוצת דינמו על בסיס מועדון מחצ'קלה, שהתמודד קודם בליגה המקצוענית. קודם תוכנן כי מועדון לגיון דינמו ייקרא דינמו בפשטות, אך הרעיון נזנח. הקבוצה החדשה התמודדה בעונת 2021/2022 בליגה הרוסית השנייה ובתום עונה אחת העפילה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
לך ולנסה
לאחר הנשיאות
בשנת 2006 עזב את תנועת "סולידריות" במחאה על תמיכתה במפלגת הימין חוק וצדק בהנהגת התאומים לך וירוסלב קצ'ינסקי. נקודת המחלוקת העיקרית הייתה הרדיפה שיזמו האחים קצ'ינסקי את כל מי שהיו מעורבים בשלטון הקומוניסטי ובניסיונה של מפלגתם לפרסם את כל תיקי המשטרה החשאית הקומוניסטית לשעבר. עד אז רק חברי הממשלה והפרלמנט נאלצו להצהיר על קשר כלשהו עם שירותי הביטחון לשעבר. ולנסה ותומכיו טענו כי מה שמכונה "חקיקת שקיפות" עשויה להפוך לציד מכשפות ויותר מ-500,000 הפולנים ששיתפו פעולה עם המשטרה החשאית הקומוניסטית עלולים להתמודד עם חשיפה.
יונימוג
היסטוריה וציוני דרך
התכנון הראשוני של רכב יונימוג הוצג ב-1945 על ידי המהנדס אלברט פרידריך. היה זה רכב קטן המיועד לשימושים חקלאיים שהתאפיין בהנעה לכל ארבעת הגלגלים, צמיגים גדולים במיוחד, ומנוע בנזין בעל 25 כוחות סוס אשר בעזרת תיבת הילוכים בת 6 מהירויות הגיע למהירות מקסימלית של 50 קמ"ש.
לך ולנסה
לאחר הנשיאות
בשנת 2016 שוב יצא נגד מפלגת "חוק וצדק", עקב משבר בית המשפט החוקתי בפולין בסוף 2015. לאחר שהממשלה קידמה חוק שיחייב רוב של 66% בהכרעות גורליות ושיעביר את הסמכות להשביע שופטים ליושב ראש הפרלמנט. בתגובה הפגינו אלפים בעשרות ערים במדינה. ולנסה אמר בתגובה: "הדמוקרטיה בפולין בסכנה של ממש, הממשלה מביישת אותי".
יונימוג
היסטוריה וציוני דרך
היצור המסחרי החל ב-1946 ושנה לאחר מכן הוחלף המנוע במנוע דיזל של חברת מרצדס בנץ, אשר באותה עת נאסר עליה לבנות כלי רכב בעלי הנעה לכל הגלגלים. בשנת 1951 השתלטה החברה על יצור היונימוג והוא החל להמכר כמותג שלה.
לך ולנסה
עמדותיו כלפי הקהילה הגאה וכלפי הפלות
במהלך עצרת למען הקמפיין שלו בשנת 2000 אמר ולנסה כנגד הקהילה הגאה: "אני מאמין שהאנשים האלה זקוקים לטיפול רפואי" והוסיף "תארו לעצמכם אם כל האנשים היו כאלה, לא היו לנו צאצאים".
יונימוג
היסטוריה וציוני דרך
בשנת 1953 הוצג לראשונה הדגם בעל קבינה סגורה. בשנת 1966 נמכרה היחידה המאה אלף של יונימוג. בשנת 1974 הוצגו לראשונה דגמים כבדים של יונימוג אשר אפשרו לרכב כניסה לפעילויות נוספות ובעיקר בתחומים הצבאיים. בשנת 1977 נמכרה היחידה ה-200 אלף של יונימוג. בשנת 1993 הוצג דגם בעל 3 צירים והנעה לכל ששת הגלגלים. במשך השנים הוצגו פיתוחים ודגמים ייחודיים של יונימוג כמו למשל דגם יוקרה בעל מושבי עור וריפודי שטיחים, ודגמים קטנים במיוחד לעבודות ספציפיות.
מאפיינים
שלדת היונימוג היא מסוג של שילדת סולם והיא גמישה במיוחד ומאפשרת לגלגלים מרחב תנועה אנכי ארוך אשר מקנה לו יכולת מעבר על פני מכשולי דרך גבוהים ואו עמוקים עד כדי מטר אחד.
לך ולנסה
עמדותיו כלפי הקהילה הגאה וכלפי הפלות
בראיון טלוויזיוני שנערך בשנת 2012 אמר ולנסה שהוא נגד הפריה חוץ-גופית, נגד נישואים חד-מיניים ושאם בנו היה הומו הוא היה מתפלל למענו שיעצור את ההתדרדרות בדרך הלא נכונה.
יונימוג
מאפיינים
ההנעה בכל הדגמים היא לכל ארבעת הגלגלים (4x4), והמנוע ומערכת החשמל מוגנים מפני חדירת מים.
סביבת הנהג מתוכננת כך שהיא מאפשרת נקודת מבט גבוהה ורחבה ובכך מקלה על תכנון מסלול הנסיעה על פני מכשולים בדרך. בדגמים החדשים יש אף באפשרותו של הנהג להעביר את ההיגוי מצד שמאל לצד ימין של הרכב תוך 30 שניות, וזאת על מנת לאפשר לו לקבל נקודת מבט טובה יותר של הדרך והמכשולים הפזורים עליה.
לך ולנסה
עמדותיו כלפי הקהילה הגאה וכלפי הפלות
ב-1 במרץ 2013 עורר ולנסה סערה ציבורית לאחר שתקף בראיון בערוץ הטלוויזיה הפרטי TVN, את הקהילה הגאה. בראיון אמר שלהומואים אין זכות לשבת בספסלים הקדמיים בפרלמנט ואם בכלל, הם צריכים לשבת בספסלים האחוריים, או אפילו מאחורי קיר, "הם צריכים לדעת שהם מיעוט ולהסתגל לדברים קטנים ולא להגיע לגבהים גדולים", "מיעוט לא יכול לכפות את עצמו על הרוב" ו"להומואים אין זכות למלא תפקיד בולט בפוליטיקה ושכמיעוט הם צריכים 'להתאים את עצמם' לחברה".
יונימוג
צבאיים
יתרונות העבירות והחוזק המבני של רכבי יונימוג הביאו לשימוש נרחב בהם למטרות צבאיות כרכבי פיקוד ושליטה וכרכבים ייעודיים. קיימים דגמים משוריינים המשמשים להובלת לוחמים, רכבי סיור ממוגנים הנושאים נשק קל וכן דגמים המשמשים להובלת ציוד צבאי בפריסת שטח זמנית כגון מכשירי קשר או מכ"ם לצורך הצבה בשטחים קשי עבירות במיוחד.
לך ולנסה
עמדותיו כלפי הקהילה הגאה וכלפי הפלות
לאחר שהראיון עורר ביקורת עולמית רחבה, לרבות החלטת הרשויות בסן פרנסיסקו לשנות את שם הרחוב הקרוי על שמו בעיר, ולנסה התנצל על דבריו, תוך שהוא מדגיש כי הוא "אדם ששייך לזמנים עברו" ("A man of old date"), דעותיו בנושא נטיות מיניות שייכות למרחב הפרטי ולא הציבורי. הוא אמר כי דבריו "עוותו על ידי התקשורת", וכי "יש לכבד את ההומוסקסואליות".
בשנת 2017 הביע ולנסה את תמיכתו בנישואים בין בני אותו מין בפולין, ונפגש מספר פעמים עם פעיל זכויות הלהט"ב (וראש העיר סלופסק לשעבר) רוברט ביירדון ההומוסקואל, אותו כינה "אדם מוכשר" ו"הנשיא העתידי של פולין".
יונימוג
אזרחיים
דגמי יונימוג משמשים בכוחות הצלה וחילוץ במדינות רבות. גם בשימוש אזרחי בא לידי ביטוי כושר העבירות והשרידות של הרכבים באזורים מוכי אסון כגון שיטפונות ומפולות או באזורים קשים לגישה ואז ניתן להטעין אותם בציוד חירום לחילוץ נפגעים, גנרטורים וכדומה. רכבי יונימוג משמשים באזורי ההרים כרכבי פינוי לדרכים מושלגות החסומות לתנועת רכב רגיל.
שימושים נוספים בעלי מאפיינים אזרחיים לרכבי יונימוג ניתן למצוא כמובילי ציוד ועובדים לאתרי בנייה בתוליים של מתקני תשתית, כבישים ומסילות ברזל. בתחום החקלאות מופעלים רכבי יונימוג במגוון עבודות שדה לצד טרקטורים.
כנסיית עליית מרים (אנדז'ייובקה)
כנסיית עליית מרים באנדז'ייובקה, בפרובינציית פולין קטן שבפולין, היא כנסייה יוונית קתולית (או אולי אורתודוקסית) לשעבר שנבנתה מעץ בשנים 1864-1860. בשנת 1947 הועברה לרשות הכנסייה הקתולית הפולנית במסגרת השלוחה של פרוכיה ע"ש הבתולה מרים במיליק. הכנסייה היא חלק של מסלול אדריכלות העץ בפרובינציה פולין קטן.
היסטוריה
הכנסייה נבנתה כנראה בשנים 1864-1860, לפי ההשערות, על בסיס כנסייה אורתודוקסית או יוונית-קתולית קודמת שנבנתה במאה ה-17-ה-18. היא שופצה פעמים חוזרות בשנים 1874, 1925, 1967, 1978,1988 ו-1998.
המבנה
הכנסייה שוכנת על גבעה מוקפת בבית קברות ובעצים. מסביבה חומה קטנה מאבן. קירות הכנסייה והגגות מכוסים גזרי קרש עץ (גבים) ("שינגלים" מעץ). היא מורכבת משלושה חלקים: מגדל עם נרתקס, ספינה רחבה וגבוהה, ופרסביטריום עם סקריסטיה. למגדל הצריח מגזרי קרש עץ ומתחתיו גלריה לנשים ונרתקס. מעל הגגות בצורת מאהל עוד שני צריחים מקושטים בצורת בצל מכוסים בפח. בפנים הבניין על קירות הכנסייה נראים קישוטים פוליכרומיים מתחילת המאה ה-19 עד למאה ה-20. האיקונוסטזיס עוצב במאה ה-19 עם אפיוני רוקוקו. חלק מאיקונינים צוירו בשנת 1874 על ידי צייר מקומי, ויקטור זומף. יש גם ציורים עתיקים יותר, כולל איקונין של עליית מרים משלהי המאה ה-16 כנראה מכנסייה אורתודוקסית למקית ששכנה בעבר במקום.
לקריאה נוספת
(האיקונין עם עליית הבתולה מרים משלהי המאה ה-15 בכנסייה האורתודוקסית באנדז'ייובקה) Series Byzantina.T II 2004 Warszawa
מנואל גודוי
מנואל גודוי אלוורז דה פאריה (בספרדית: Manuel Godoy y Álvarez de Faria; 12 במאי 1767 – 4 באוקטובר 1851) היה מדינאי ספרדי במהלך תקופת שלטונו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד. מדיניותו של מנואל בתפקיד מזכיר המדינה הספרדית הביאה לשיתוף פעולה בין ספרד לרפובליקה הצרפתית הראשונה ומאוחר יותר הקיסרות הצרפתית הראשונה ולמאבק נגד האימפריה הבריטית שגרר אחריו את קרב טרפלגר. מדיניותו בשיתוף פעולה עם צרפת הרחיקה את ספרד מן מושבותיה באמריקה והיוותה גורם מכריע במלחמותם לעצמאות שהגיעו מספר שנים מאוחר יותר.
פועלו של מנואל הביא בסופו של דבר למשבר כלכלי קשה ותסיסה כלכלית שהביאה להתפטרותו של קרלוס הרביעי. בנו ויורשו של קרלוס, פרננדו השביעי, מלך ספרד, הדיח את מנואל גודוי מתפקיד מזכיר המדינה. בתגובה פלש הצבא הצרפתי (גרנד ארמה) תחת נפוליאון בונפרטה לספרד, הקים את ממלכת ספרד הנפוליאונית והביא לתחילתה של מלחמת חצי האי. מורשתו הפוליטית של מנואל גודוי הביאה לקריסתה של האימפריה הספרדית.