cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תלם נובאק
התלם הצפוני
תלם נובאק הצפוני הוא בעל אורך של כ-700 קילומטרים ומורכב מגל אדם בגובה כשלושה מטרים מצדו הצפוני תעלה בעומק של כשני מטרים. מיקום התעלה מעיד שהגל נועד להגן על מה שנמצא מדרום לו, כלומר הפרוזדור הגאוגרפי שבין הדנובה ובין מרגלות הרי הקרפטים. הקצה המערבי של הגל מתחיל במחוז מחדינץ, חוצה את אולטניה ואת מונטניה עד העיר מיזיל ושרידיו נראים לעין גם בהווה.
התלם הדרומי
תלם נובאק הדרומי, המכונה גם הטרויאני, הוא בעל אורך של כ-170 קילומטרים, רוחב של 12 מטר, גובה מרבי של שני מטרים ומשני צדדיו יש תעלות ברוחב 7 עד 10 מטר ועומק של מטר וחצי. התלם הוקם במאה השנייה או במאה השלישית על ידי אוגוסטוס קיסר או על ידי טראיאנוס. התלם הדרומי, בניגוד לתלם הצפוני, לא נשמר על ידי קסטרומים.
עבודות חקלאיות באזור גרמו להרס חלק גדול מהגל ורק מעט ממנו נשמר.
אושאס
אוּשָׁאס (בסנסקריט: उषस्) היא אלת השחר במיתולוגיה ההינדואית.
פולחן
נהוג לייחס אותה כבתו של האל דיאוס פיטה וכאחותה של אלת הלילה רטרי. היא קשורה קשר הדוק לאשווינים, זוג התאומים במיתולוגיה זו. היא אף מוצגת כאשתו של אל השמש סוריה. אושאס מופיעה בלמעלה מעשרים מזמורים בריג ודה, קובץ עתיק של מזמורים הינדואיסטיים.
בורגקירכן
גאוגרפיה
העיירה בורגקירכן שוכנת באזור המנהלי אינפירטל. כ-30% מאדמות העיירה מיוערות, ו-61% הן אדמות חקלאיות.
סוציולוגיה פוליטית
סוציולוגיה פוליטית היא תחום מחקרי המתמקד בהיבטים של כוח ודיכוי ברמות ניתוח שונות, וכיצד הם פועלים בחברה. הסוציולוגיה הפוליטית מתעסקת באופן בו חלוקת הכוח מתבצעת, סדר העדיפויות שלה והשלכותיה לאורך זמן על החברה. היא יכולה להתמקד במגוון חברות סוציולוגיות, ממשפחות ועד למדינות.
מבוא
ההגדרה שהעניקו סוציולוגים פוליטיים ל'כוח' משתנה על פי הגישות והמסגרת הרעיונית המשמשת במחקרם. אולם ההגדרה הבסיסית של 'כוח' היא היכולת להשפיע או לשלוט באנשים או בתהליכים אחרים בספירה החברתית.
סוציולוגים פוליטיים מציעים שכדי להבין כוח, יש ללמוד חברה ופוליטיקה יחדיו ואין להתייחס אליהם כאל תחומים נפרדים.
מקור
התפתחות הסוציולוגיה הפוליטית משנות השלושים ואילך התרחשה כאשר אנשים בעלי תחומי ידע משותפים לסוציולוגיה ולפוליטיקה ניסו לבחון אפשרות לחבר בין שני תחומי המחקר. ניתן לראות את הסוציולוגיה כניתוח רחב של החברה האנושית ואת יחסי הגומלין בין החברות השונות בה. ההתמקדות היא בעיקר ביחסים שבין ההתנהגות האנושית של הפרט מול החברה. מדע המדינה או פוליטיקה כתחום מחקר ממוקם בתוך הגדרה זו של סוציולוגיה ולעיתים נחשב כתת-תחום מפותח של הסוציולוגיה, אך הוא נתפס כתחום מחקרי עצמאי בשל היקף היריעה המדעית הנעשית בו. הפוליטיקה מציעה הגדרה מורכבת ויש לציין כי המשמעות של המילה 'פוליטיקה' סובייקטיבית וכפופה לפרשנותו של המחבר ולהקשר. החל מחקר מוסדות השלטון, מדיניות ציבורית, כלכלה ביחסי כוח.
סוציולוגיה פוליטית זכתה להכרה בקרב דמויות כגון ממוסקה לפארטו, אשר הבינו שפוליטיקאים ופוליטיקה אינם פועלים בריק החברתי, והחברה פועלת מחוץ לפוליטיקה. זו הנקודה בה סוציולוגיה פוליטית מתחילה להתמקד ביחסים בין החברה והפוליטיקה.
עבודות רבות מראות היבטים של סוציולוגיה פוליטית, החל מעבודותיהם של קונט וספנסר ועד דמויות אחרות כגון דורקהיים. בנוסף לכך, גוף עבודתם של קרל מרקס ומקס וובר נחשבים תשתית רעיונית של תחום זה.
איילט
איילט (בטורקית: Eyalet; בטורקית עות'מאנית: ايالت) או גם פאשאליק היה היחידה השלטונית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית עד לתקופת הטנזימאט. האיילט הוחלף בווילאייט ב-1864. המושל שעמד בראש המערכת הפיאודלית של איילט היה מכונה "ביילרביי" (بكلربكی - "אדון האדונים") בדרגת פאשה, וסימנו היה שני טוג (טוג הוא נס של מפקד צבאי המורכב ממוט שעליו שערות זנב סוס ומעליהן כדור מוזהב); ובתקופה המאוחרת הועמדו גם וזירים, שסימנם שלושה טוגים, בראש איילטים. האיילט כונה בערבית "וילאיה" (ولاية) והעומד בראשה כונה בהתאם "ואלי". במאות ה-17 וה-18 החליף התואר "ואלי" את התואר "ביילרביי".
האיילט הראשון היה איילט רומליה (טורקית Rumeli – "ארץ הרומאים"), שהוקם על ידי הסולטאן מוראט הראשון (1389-1359), והשתרע על כל השטחים שהעותמ'אנים כבשו באירופה. זמן קצר לאחר מכן הוקם איילט אנטוליה (טורקית - Anadolu), שכלל את כל השטחים באסיה. מעמדם של הביילרביים של שני איילטים אלו היה בין הגבוהים בהיררכיה הפיאודלית, ובתקופה מאוחרת יותר אף הוענק להם תואר כבוד מיוחד.
האיילט התחלק לסנג'קים (בערבית "ליווא") שבראשם עמד ביי שסימנו טוג אחד, ואלו חולקו לעשרות (ולעיתים למאות) נחלות פיאודליות שכונו "טימאר" (אם היו קטנות יחסית) או "זעאמת" (אם היו גדולות יותר). בראשן של אלה עמדו במקור המפקדים של יחידות הפרשים (סיפאהים) שגבו מיסים מן האוכלוסייה שתחת מרותם. חלוקות נוספת הייתה ל"קאדילוק" או גם "קאזה" (Kaza - בדרך כלל עיר והכפרים שסביבה), שבו הייתה סמכות השיפוט בידי הקאדי וסמכות השלטון בידי הקאימקאם, ול"אגאלוק" שבראשות האגא.
כמה איילטים, דוגמת איילט מצרים ואיילט בגדאד, לא חולקו ליחידות משנה.
יעקב חן-טוב
יעקב חן-טוב (נולד ב-24 באוגוסט 1932) הוא היסטוריון, משפטן ואיש מדעי המדינה ישראלי - אמריקאי. מומחה לחקר תולדות רוסיה והמזרח התיכון. פרופסור אמריטוס במרכז לענייני ברית-המועצות מטעם משרד ההגנה של ארצות הברית והמרכז לביטחון אירופה ע"ש ג'ורג' מרשל, בגרמיש, גרמניה.
קורות חייו
נולד בתל אביב ב-1932. לאחר שהעיר הופצצה על ידי האיטלקים בראשית מלחמת העולם השנייה, עבר להתגורר ברמת-גן, שם למד בבית הספר היסודי "יהלום". ב-1943 עבר ללמוד בכפר הנוער "מאיר שפיה", בו סיים את לימודיו היסודיים ב-1946. בשובו לרמת-גן למד בבית הספר התיכון "אוהל שם", אותו סיים ב-1950.
בדצמבר 1946 הצטרף לארגון הצבאי הלאומי ושירת בו עד קום המדינה.
עם יציאתו מהמחתרת, היה פעיל ב"תנועת החרות" ומונה למפקד סניף בית"ר ויוצאי אצ"ל באזור פתח-תקוה. במקביל הוסמך להוראה, והיה מורה, תחילה בבתי הספר היסודיים "אחוה" ברמלה ו"יהלום" ברמת-גן ואחר כך בגימנסיה הריאלית בראשון לציון ובביה"ס "התיכון הריאלי מונטיפיורי" בתל אביב.
בתנועת החרות, היה ממיסדי סיעת "למרחב", שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת השנייה והונהגה על ידי עו"ד שמואל תמיר, לימים שר המשפטים בממשלתו של מנחם בגין. באותו פרק זמן עמד בקשר הדוק עם ח"כ הלל קוק בניסיון לאחות את הקרע שנוצר בתנועת החרות, לאחר הפילוג בסיעת התנועה בכנסת.
כחלק מפעילותו הציבורית, היה ממארגני פרויקט ריכוז החומר הביוגרפי-תיעודי על חללי האצ"ל והלח"י ופעולות המחתרת, במכון ז'בוטינסקי. כמו כן ארגן את הקמת רשימת הגוש הלאומי וגיבוש מצעה בבחירות להסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשית שנות החמישים, רשימה בה נכללו בין השאר גם אישים כאבנר שאקי, יורם ארידור, ועוד. הייתה זו הפעם הראשונה ליצירת חזית משותפת של יוצאי המחתרות והגוש האזרחי בבחירות להסתדרות הסטודנטים האמורה.
סיים בהצלחה לימודי עיתונאות בשנתה הראשונה של התוכנית בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ובעקבות זאת הצטרף למערכת העיתון היומי "חרות", בה שימש בתחילה ככתב לעניינים פליליים ולאחר מכן ככתב הפרלמנטרי של העיתון בכנסת. במקביל, השתתף במדורי הספרות בעיתונים היומיים "חרות" ו"הבוקר" ופרסם בהם ביקורות ספרותיות. כן היה חבר מערכת ומשתתף קבוע בכתבי-העת "המערב", בעריכת ד"ר זאב פון וייזל, "עם ומדינה", בניהולו של חבר הנהלת הסוכנות היהודית מאיר גרוסמן ו"יחסים בינלאומיים" בהוצאת המכון בשם זה בהנהלתו של עו"ד נפתלי בן-יהודה. כתב ופרסם דברי שירה, כשאחת מאסופות שיריו נערכה והוכנה לדפוס על ידי פרופ. יוסף קלוזנר וחלק ממנה פורסם בכתב העת "בסער".
במקביל לשנות עבודתו כמורה, סיים באוניברסיטה העברית בירושלים את לימודיו האקדמיים לקראת התואר הראשון במקצועות מקרא, תולדות ישראל וספרות עברית ובשנים 1952–1957 למד והשלים תואר ראשון נוסף גם במשפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1957 סיים באוניברסיטת תל אביב גם את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה. ב-1960 המשיך את לימודיו בארצות הברית, שם סיים באוניברסיטת ברנדייס בבוסטון את לימודי התואר השני בהיסטוריה של רוסיה והמזרח התיכון. במהלך עבודתו המחקרית-אקדמית התמקד בפעילות הקומינטרן והמפלגה הקומוניסטית בא"י בשנות העשרים והשלושים. משם עבר לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בו סיים את לימודיו לתואר שני במחלקה למשפט בינלאומי ומוסדות בינלאומיים וב-1963 סיים את לימודי התואר השני במחלקה ללימודים רוסיים באוניברסיטת הרווארד. ב-1969 קיבל באוניברסיטת ברנדייס דוקטורט בנושא יחסי ברית המועצות והמזרח התיכון, בו התמחה בהנחייתו של פרופסור זאב לקויר.
בשנת 1962 החל את מסלול ההוראה במוסדות אקדמיים, כמרצה ללשון וספרות עברית במכללה העברית בבוסטון. ב-1963 התמנה כפרופסור-מישנה ללימודים רוסיים בקולג' "הולי קרוס" בוויסטר, מסצ'וסטס. ב-1970 התמנה כפרופסור-חבר להיסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת "וויסטר סטייט" בוויסטר, מסצ'וסטס. ב-1971–1973 היה מרצה אורח למדע המדינה באוניברסיטת חיפה ובמקביל מרצה במחלקה ללימודים כלליים בטכניון בחיפה. ב-1975 התמנה לפרופסור להיסטוריה ומדע המדינה ב"מרכז ללימודים סובייטיים" של משרד ההגנה של ארצות הברית בגרמיש, גרמניה, שלימים הפך ל"מרכז ע"ש ג'ורג' מרשל לביטחון אירופה". במקביל, שימש כעמית מחקר במחלקה למחקרים רוסיים באוניברסיטת הרווארד בבוסטון, פרופסור-נספח ליחסים בינלאומיים באקדמיה הצבאית של אמנת נאט"ו בבוואריה בגרמניה, פרופסור-חבר בשלוחה האירופית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון וחבר סגל בכיר במחלקה להיסטוריה ומדע המדינה בשלוחה האירופית של אוניברסיטת מרילנד.
יצא לגמלאות ב-2003, כפרופסור אמריטוס.
נשוי לסוציולוגית ג'סיקה הורביץ ולהם שלושה בנים.
תחומי מחקריו
יחסי ברית-המועצות עם המזרח התיכון, במרקם הכללי של מדיניות החוץ הסובייטית ובמיוחד בפעילות הקומינטרן באזור בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 וכן בקשרי המשטר הסובייטי עם תנועות מהפכניות בעולם השלישי בכלל ובמזרח התיכון בפרט. דגש מיוחד הושם במחקריו על תולדות המפלגה הקומוניסטית בפלשתינה, ארגונה, הרכב הנהגתה ומקומם של מנהיגיה המרכזיים במסגרתה. נושא מרכזי בסוגיה זו הוא חקר המאבק הסובייטי בתנועה הציונית, בהקשר לבעייתיות השאלה היהודית בברית-המועצות והזיקה לצמיחתו של היישוב היהודי בפלשתינה.
תחומי מחקר נוספים שלו הם:
האגודה ההומניסטית הבריטית
האגודה ההומניסטית הבריטית (באנגלית: British Humanist Association, בראשי תיבות: BHA) היא אגודה המקדמת הומניזם חילוני בבריטניה, ושואפת לייצג "אנשים המבקשים לחיות חיים טובים בלי אמונות דתיות או אמונות טפלות". האגודה מקדמת קמפיינים בנושאים הקשורים להומניזם, חילוניות וזכויות אדם. האגודה מסייעת בארגון טקסים הומניסטיים ללא גוון דתי, בהם חתונות, הלוויות ומתן שם לתינוק. באגודה כ-40,000 חברים.
מטרות האגודה
מטרות האגודה ההומניסטית הבריטית הן:
היסטוריה
האגודה ההומניסטית הבריטית נוסדה בשנת 1896 על ידי סטנטון קויט, אמריקאי שהיגר לבריטניה, כאיחוד של כל האגודות האתיות שפעלו באותה עת בבריטניה, ונקראה "איחוד האגודות האתיות". נשיא האיחוד בשנת 1967, הפילוסוף אלפרד ג'ולס אייר, שינה את שם האגודה לשם הנוכחי "האגודה ההומניסטית הבריטית".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאבקה האגודה לביטול החוק מ-1780 האוסר על פתיחת מקומות בילוי בימי ראשון, ביטול החוק מ-1944 שחייב חינוך דתי בבתי הספר, ותמכה בהצעות חוק שקידמו את חופש הביטוי, חיסול העוני, והפחתת זכויות יתר שניתנו לקבוצות דתיות. באותה תקופה החלו אנשי האגודה לנהל טקסים הומניסטיים ללא גוון דתי, כמו חתונות, הלוויות ומתן שם לתינוק. כמו כן ערכו טקסי איחוד אזרחי להומוסקסואלים ולסביות, בתקופה בה טקסים כאלה עדיין לא הוכרו כחוק.
האגודה קידמה גם קמפיינים לצמצום פערים חברתיים, תמכה בזכות להפלה ושאפה ליצור "חברה פתוחה". היא נלחמה נגד הטפה דתית בערוץ הרדיו הממלכתי (BBC) והצליחה להציב נציג מטעמה במועצת הרשות.
חינוך חילוני
האגודה ניסתה לבטל חוק מ-1944 שחייב חינוך דתי בבתי הספר, בטענה שתלמידי בתי הספר צריכים לקבל הזדמנות לשקול שאלות פילוסופיות ומוסריות, ותומכת בפלורליזם בחינוך בו כל אחד לומד על אמונותיו של האחר, כולל זרמים הומניסטיים.
האגודה מתנגדת להוראת בריאתנות בבתי הספר, וב-2011 יצאה במסע פרסום תחת הכותרת "לימדו אבולוציה, לא בריאתנות." בעקבות מסע הפרסום ביטל משרד החינוך בבריטניה מימון של בתי ספר ציבוריים שהתייחסו לבריאתנות כעובדה מדעית.
רפורמה חוקתית
בנוסף לקידום אורח חיים אתאיסטי ואי-דת, האגודה תומכת גם בחילוניות בהפרדת הדת מהמדינה. כמו האגודה החילונית הלאומית, היא שואפת להפוך את הממלכה המאוחדת למדינה חילונית, שאותה הם מגדירים כ"מדינה שבה יש הפרדה בין מוסדות ציבור למוסדות דתיים, ומתייחסים בה לכל האזרחים במידה שווה ללא קשר לאמונות הדתיות או הלא-דתיות שלהם."
נושאים אתיים
האגודה תומכת במגוון נושאים אתיים, ביניהם:
קידום אתאיזם
בשנת 2011 התנגדה האגודה לציון הדת במפקד אוכלוסין שנערך בבריטניה, ועודדה מתפקדים לציין שהם לא דתיים. לפי תוצאות המפקד, כ-25% מהמתפקדים (14 מיליון בריטים) ציינו שאינם דתיים. מספר זה כמעט כפול מהמספר שהיה בשנת 2000, ולדברי האגודה "ייתכן שהנוצרים יהיו מיעוט בשנת 2018."
בשנת 2014 השיקה האגודה מספר מסעות פרסום באינטרנט, בעיקר בסרטוני וידאו, וכן פרסמה כרזות ברכבת התחתית של לונדון הכוללות ציטוטים הומניסטיים של וירג'יניה וולף, ג'ורג' אליוט, ברטרנד ראסל, ג'ווהרלל נהרו ואחרים. כרזות אלה פורסמו מאוחר יותר גם בתחנות אוטובוס בברמינגהאם, מנצ'סטר, ליברפול וערים בריטיות נוספות.
פעילויות נוספות
בשנת 2015 הקימה האגודה תנועת נוער בשם "BHA's youth wing" הפעילה במספר ערים בבריטניה.
האגודה חברה באיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
האגודה נותנת חסות לדיונים פילוסופיים במסגרת הפסטיבל "HowTheLightGetsIn", פסטיבל פילוסופיה ומוזיקה המתקיים אחת לשנה בבריטניה, שמטרתו היא "להוציא את הפילוסופיה מהאקדמיה ולהכניס אותה לחייהם של האנשים".
פיטר בוגדנוביץ'
פיטר בוגדנוביץ' (באנגלית: Peter Bogdanovich; 30 ביולי 1939 – 6 בינואר 2022) היה במאי קולנוע ושחקן קולנוע יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה
פיטר בוגדנוביץ' נולד ב-30 ביולי 1939 בקינגסטון, ניו יורק שבארצות הברית, לאם יהודייה ילידת אוסטריה, ולאב סרבי-נוצרי-אורתודוקסי.
בוגדנוביץ' החל את דרכו כמבקר קולנוע ועורך של תוכניות הקולנוע במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. ב-1966 עבר עם אשתו ללוס אנג'לס מתוך מטרה לעסוק בבימוי.
סרטו המפורסם ביותר של בוגדנוביץ' הוא הצגת הקולנוע האחרונה (1971), על פי תסריט שבוגדנוביץ' כתב ביחד עם לארי מק'מרטרי. הסרט, סיפורם של שני צעירים הגדלים יחדיו בעיר בטקסס, היה מועמד לפרס אוסקר בשמונה קטגוריות שונות וזכה לבסוף בשני פרסים. במהלך צילומי הסרט בוגדנוביץ' התאהב בסיביל שפרד ששיחקה בו בתפקיד ראשי, רומן שנמשך כ-8 שנים והוביל לגירושיו של בוגדנוביץ' מאשתו.
בין הסרטים שבוגדנוביץ' ביים בולטים גם מה נשמע, דוק?, קומדיה של טעויות מ-1972 בכיכובם של ברברה סטרייסנד וראיין אוניל, וירח של נייר, דרמה קומית מ-1973 בכיכובם של ראיין אוניל ובתו טייטום.
ב-1980 בוגדנוביץ' ביים קומדיה רומנטית בשם "הם צחקו על כולם". במהלך הצילומים התאהב בשחקנית בת ה-20 דורותי סטראטן, שהייתה "נערת השנה" של מגזין פלייבוי באותה השנה. הרומן ביניהם הוביל את בעלה של סטראטן לרצוח אותה ולהתאבד, זמן קצר לאחר השלמת צילומי הסרט. הרצח של סטראטן השפיע קשות על בוגדנוביץ', שחדל לביים למספר שנים, וכתב ספר על המאורעות. ב-1988, כשהוא בן 49, התחתן בוגדנוביץ' עם לואיס סטראטן (Louise Stratten), אחותה הצעירה של דורותי, שהייתה אז בת 20.
לאחר תקופה שבה לא ביים סרטים, חזר בוגדנוביץ' לביים ב-1985 עם הסרט מסכה שזכה לשבחי הביקורת. ב-1990 ביים סרט המשך ל"הצגת הקולנוע האחרונה", טקססוויל, שלא הצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו.
בוגדנוביץ' אף ביצע כמה תפקידים כשחקן: הוא גילם את הדמות הראשית בסרטו הראשון ושיחק בתפקיד הפסיכולוג של ד"ר מלפי בסדרה "הסופרנוס". בשנת 1997 שיחק בסרט הטלוויזיה "נשות המאפיה" לצד ונסה רדגרייב ונסטסיה קינסקי. ב-2018, לאחר עכובים של עשרות שנים, יצא סרטו האחרון של אורסון וולס בו משחק בוגדנוביץ', הצד האחר של הרוח. בוגדנוביץ' גם סייע להשלמת עריכת הסרט שצולם במהלך השנים 1970–1976.
בוגדנוביץ' מת בביתו שבלוס אנג'לס ב-6 בינואר 2022.
אוסטיידישה צייטונג
אוסטיודישה צייטונג (בגרמנית: Ostjüdische Zeitung; עיתון יהדות המזרח) היה עיתון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בעיר צ'רנוביץ (אז צ'רנאוץ ברומניה) בשנים 1937-1919, בימי השלטון הרומני בבוקובינה הצפונית.
העיתון נערך על ידי הפוליטיקאי, הפובליציסט והמשפטן הציוני מבוקובינה מאיר אבנר, שגם כתב חלק גדול מתוכנו. בהקמתו היה "ביטאון המפלגה יהודית הלאומית בבוקובינה" (Organ der jüdischen Nationalpartei in der Bukowina), והחל מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הצהיר על עצמו בכותרת המשנה כ"ביטאון למען האינטרסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים של יהדות בוקובינה".
תולדותיו
העיתון הוקם באפריל 1919, אז החל להופיע כשבועון. אחרי 1922 הופיע העיתון פעמיים בשבוע, והחל מ-1923 שלוש פעמים בשבוע - בימי ב', ד' ו-ו'. במהלך השנים הופיעו בסך הכל בעיתון כ-9000 עמודים.
בשיא תפוצתו בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיע העיתון ל-4,800 עותקים. למרות תפוצתו הקטנה, הייתה לעיתון תהודה רבה בחוגי המעמד הבינוני והגבוה של יהודי האזור. זאת משום שהשפה הגרמנית הייתה שפת הדיבור והתרבות של רוב היהודים בעלי ההשכלה בצ'רנוביץ ובבוקובינה באותה תקופה, ומשום שעורכו, מאיר אבנר, היה כותב ונואם מחונן.
מאיר אבנר ניהל מעל דפי העיתון פולמוסים רבים. בין השאר הוא ניהל פולמוס עם המנהיג הסוציאליסטי יעקב פיסטינר לגבי ראשוניותה של השפה העברית כשפת לימוד בבתי הספר היהודיים בבוקובינה, לעומת היידיש. בנוסף, היה העיתון לבמת מאבק של אבנר נגד הזרמים האנטישמיים בזירה הפוליטית הרומנית, ולשופר של הוועד הציוני בבוקובינה.
ב-1 בינואר 1938 הופסק פרסום העיתון בהתאם לחוקים האנטישמיים החדשים של ממשלת גוגה-קוזה.
שמואל וילנברג
ביוגרפיה
שמואל וילנברג נולד בצ'נסטוחובה שבפולין. אביו, פרץ וילנברג, היה מורה בבית ספר יהודי מקומי. אמו מניאפה לבית פופוב הייתה אחות, נוצרייה אורתודוקסית שהתגיירה. בהמשך עברה המשפחה לוורשה. עם פלישת הנאצים לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה התנדב וילנברג לצבא הפולני. לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על צ'נסטוחובה, הוא איבד את הקשר עם בני משפחתו. באוקטובר 1942, היה בגטו אפטא ועם חיסול הגטו הוא נשלח לטרבלינקה. הוא צורף לחוליית אסירים שטיפלה בחפצי היהודים אחרי שעברו סלקציה. במהלך עבודתו שם נתקל במעיל שתפרה אמו לאחותו הקטנה, תמרה, שהייתה אז בת שש ובחצאית של אחותו הבכורה, איטה, שהייתה בת עשרים וארבע. וילנברג לא היה שותף לתכנון המרד בטרבלינקה, אך הצליח להימלט במהלך המרד וניצל. במהלך מנוסתו ספג פגיעה מכדור אקדח. התחבא בכפרים יקוביקי (Jakubiki) וקוסטקי (Kostki) ולאחר מכן הצליח להגיע חזרה לוורשה, ושם הצטרף לתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והשתתף במרד ורשה. בהמשך לחם בפושצ'ה קמפינובסקה בשורות פרטיזנים. לאחר המלחמה לימד הגנה עצמית בהכשרות תנועת הנוער הציוני.
בשנת 1950 עלה לישראל. עבד כממונה על המדידות במשרד השיכון.
ב-1986 יצא לאור ספרו "מרד בטרבלינקה", ובו עדותו ממחנה ההשמדה. בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט תיעודי על חייו: "העד האחרון של טרבלינקה".
היה נשוי לעדה, ניצולת שואה ילידת ורשה ולהם בת, אורית וילנברג־גלעדי, אדריכלית, ונכדים. התגורר בתל אביב. נפטר ב-19 בפברואר 2016 במושב אודים.
רולנד האציל אל המגדל האפל קרב
רולנד האציל אל המגדל האפל קרב (באנגלית: Childe Roland to the Dark Tower Came) היא פואמה אפית פרי עטו של המשורר האנגלי רוברט בראונינג אשר נכתבה בשנת 1855. שמה של הפואמה, שיוצרת למעשה גם את השורה האחרונה בה, היא שורה מתוך הטרגדיה של ויליאם שייקספיר המלך ליר, ולטענתו של בראונינג הפואמה הופיעה בשלמותה בפניו בחלום.
בראונינג מגולל את סיפור מסעו של רולנד אל המגדל האפל בפואמה בעלת 34 בתים של 6 שורות כל אחד. הפואמה משובצת מוטיבים סיוטיים ורקע ריאליסטי יותר מכלל עבודותיו האחרות של בראונינג במהלך חייו, ונחשבת ליצירה המורכבת ביותר שלו.
השם "רולנד" והשימוש במינוח העתיק "Childe" ("אדם צעיר בן למשפחת אצולה" או "אביר אשר טרם נבחן") מרמזים כי גיבורה של הפואמה הוא גיבורה של שירת רולאן, שיר אבירים צרפתי עתיק מהמאה ה-12.
הפואמה נפתחת בתהייתו של רולנד לגבי אמינותו של אדם אשר מכוונו אל המגדל האפל. בראונינג אינו מספר מחדש את סיפורו של רולאן כי אם תחילת סיפורו הוא במקום בו שייקספיר הפסיק ב"מלך ליר". רולנד הציני והקודר מחפש אחר המגדל האפל ועובר קשיים שונים בדרכו, אף על פי שמרבית המכשולים נוצרים מדמיונו.
כמו כן, הפואמה שימשה השראה לסופר סטיבן קינג בכתיבת סדרת המגדל האפל בה גיבורה של הסדרה שמו רולנד אשר תר אחר מגדל אפל.
מיתוסים על אונס
מיתוסים על אונס (או: מיתוסי אונס) הם עמדות ואמונות שקריות, שבדרך כלל מוחזקות באופן נרחב, שמטרתן להכחיש או להצדיק תוקפנות גברית כנגד נשים. מיתוסי אונס משקפים, בין השאר, תפיסות סטריאוטיפיות והחזקה בדעות קדומות כלפי אונס, אנסים וקורבונותיהם. למשל, הנחות כגון: "אישה שבאמת לא רוצה להיאנס יכולה למנוע זאת" או "גבר לא יכול להיאנס על ידי אישה" הן חלק מהמיתוסים הטומנים בחובם ייחוס אשמה לקורבנות.
עוד נמצא כי מיתוסי אונס משפיעים באופן משמעותי על נקודת המבט של חבר מושבעים, חוקרי משטרה, שופטים, עברייני מין וקורבנות.
גברים
כאמור, רוב המחקרים שבחנו החזקה במיתוסים על אונס, התמקדו בתפיסה הרווחת שלפיה אישה היא קורבן פוטנציאלי לאונס ואילו גבר הוא תוקף פוטנציאלי. עם זאת, במחקרים שבחנו את הקשר ההפוך, או את האונס של גבר על ידי גבר אחר, נמצאו הבאים:
מיתוסים געזניים על אונס
חוקרים טוענים כי גזענות נותרה מרכיב קריטי בשיח על אלימות מינית בתוך ארצות הברית. אלקוף וגריי טוענים כי קורבנות לבנים המדווחים כי נאנסו על ידי עבריינים לא-לבנים, זוכים לאמון רב יותר לעומת קורבנות שאינם לבנים המדווחים על עבריינים לבנים.
נוסף לכך שאנשים שאינם לבנים נתפסים כאנשים שלא סביר שיאנסו, אלא שגברים לא-לבנים נתפסים כסוטי-מין, אלימים ומסוכנים. בהקשר של גברים אפרו-אמריקאים, Dawn Rae Flood טוען שההיסטוריה של יחסי הגזע בתוך ארצות הברית מבנה גברים אפרו-אמריקאים נאשמים כאשמים בכל האשמה נגד אישה לבנה, בגלל "טבעם המיני הפלילי".
בתקופת הלינצי'ם הגדולה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 נרצחו אלפי שחורים וכן בני מיעוטים אחרים ולבנים. האשמה הנפוצה ביותר היתה רצח או נסיון לרצח. האשמה הנפוצה לאחר מכן היתה נסיון לביצוע אונס, במיוחד של נשים לבנות בידי שחורים. מקרים ידועים כוללים את הלינץ' בג'סי וושינגטון. הנער אמט טיל נרצח משום שתקף לכאורה "לידי" לבנה דרומית. משפטים מפורסמים בהם שחורים חפים מפשע הורשעו בכך שאנסו נשים לבנות, למרות ראיות קלושות כוללים את משפט נערי סקוטסבורו בשנות ה-30, ופרשת האצנית בסנטרל פארק ב 1989.
בקריקטורות תעמולה אנטישמיות של השלטון הנאצי, תוארו יהודים לפעמים כטיפוסים כעורים המנסים לפתות או לתקוף נערות אריות תמימות.
דובון הקורים
דובון הקורים (שם מדעי: ocnogyna loewii) הוא מין של עש ממשפחת הדובוניים. דובון הקורים הוא הנציג היחיד של סוגו בישראל. שם המין נקרא על שם חוקר החרקים הגרמני. למין תפוצה פליארקטית רחבה בעיקר ביבשת אסיה הכוללת שלושה תת-מינים.
מאפיינים
אורכו של העש מגיע ל-2 סנטימטרים ומוטת הכנפיים מגיעה ל־3.5 סנטימטרים. הזכרים מעופפים ואילו הנקבות חסרות יכולת תעופה ואינן עפות. צבע הגוף חום והזכר בעל מחושים מנוצים רחבים מאוד ועל עורפו אדרת שיער פלומתית.
רבייה
הנקבה מטילה מאות ביצים בצבע ירוק ומצמידה אותן לאבנים ועלים. הזחל בוקע מהביצה בחודש דצמבר. שערותיו של הזחל בתחילה הן בצבע שחור ועם ההתבגרות צבען הוא אדום-חום ואורכו עד 3.5 סנטימטרים. הזחלים חים יחד תחת יריעת קורים לבנים הנמצאת בין העשבים. הזחלים ניזונים מצמחים ממשפחות המצליבים, המורכבים והפרפרניים. הזחל מתגלם מתחת לאדמה או תחת אבנים ובאביב העש הבוגר בוקע מהגולם.
NEP
NEP) Noise Equivalent Power) הוא המדד לרגישות של פוטודיודה או מערכת אופטית. ה-NEP מוגדר כעוצמת האות שנותנת יחס אות לרעש של 1 ברוחב פס של 1 הרץ במוצא. יחידות NEP הן. עבור גודל זה יש הספק מינימלי שמתחתיו הגלאי לא יכול לתפקד בצורה טובה, הספק זה נקרא P_{min}=NEP.
נחשב הספק זה:
נגדיר:
ה-NEP מוגדר כאשר הרעש שווה לאות ולכן:
נציב בביטוי של ההיענות:
ונקבל:
פוטודיודה בעלת NEP נמוך היא גלאי רגיש יותר. זהו מדד ביחס הפוך, ולשם הנוחות הגדירו מדדי חדש שיהיה עם יחס ישר לרגישות: גודל זה נקרא כושר הגילוי, דקטביות.
פרנקפורט על האודר
פרנקפורט על האוֹדֶר (בגרמנית: Frankfurt (Oder), בעבר Frankfurt an der Oder; בעברית מקובל גם פרנקפורט דאודר) היא עיר במדינת ברנדנבורג, גרמניה הממוקמת מערבית לנהר האודר. העיר נמצאת על גבול גרמניה-פולין בגדה המערבית וממוקמת כ-80 קילומטר מזרחית לברלין. על עברו המזרחי של הנהר יושבת העיר סְלוּבִּיצֶה, שהייתה חלק מפרנקפורט על האודר עד לשנת 1945 וכיום היא בשטחה של פולין. שמה של העיר מבדיל אותה מהעיר הגדולה יותר, פרנקפורט שעל המיין במדינת הסה.
היסטוריה
ב־1253 נוסדה העיר פרנקפורט על המעבר הראשי מעל נהר האודר - הבראנדנדאם. אם כי ככל הנראה התקיים במקום יישוב גם לפני כן. המתיישבים הראשונים התיישבו על הגדה המערבית של האודר ורק מאוחר יותר העיר התרחבה גם אל הגדה המזרחית. בימי הביניים המאוחרים העיר חלשה על נתיבי הסחר בנהר האודר בין ברסלאו ושצ'צ'ין. ב־1430 הצטרפה פרנקפורט לברית ערי הנזה, אולם הייתה חברה בברית לזמן קצר בלבד.
עם פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה וביטול נסיכות ברנדנבורג בזמן מלחמות נפוליון הפכה העיר לחלק מפרובינציית ברנדנבורג. במהלך המאה ה־19 מילאה העיר תפקיד חשוב בסחר. תרמו לכך היותה במרכז ממלכת פרוסיה בין ברלין לפוזנן, ומיקומה על נהר האודר ששימש נתיב שיט עיקרי. העיר אירחה יריד סחר שנתי, השני בגודלו ברייך הגרמני אחרי יריד לייפציג.
ב־1945 במהלך מלחמת העולם השנייה לא התנהלה בעיר לחימה אינטנסיבית, אף שהעיר הוכרזה כמבצר במטרה לחסום את דרכו של הצבא האדום אל ברלין. לאחר המלחמה נקבע הגבול בין גרמניה לפולין לאורך נהר האודר, וכך הופרד החלק המזרחי של העיר משאר פרנקפורט והפך לעיר הפולנית סלוביצה. העיר נכללה בשטח הכיבוש הסובייטי שהפך למדינת גרמניה המזרחית. בתקופה זו העיר הייתה שייכת מנהלתית למחוז פרנקפורט (אודר). עם איחודה של גרמניה ב־1990 הפך מחוז זה לחלק ממדינת ברנדנבורג שהוקמה מחדש.
כיום יש יחסי ידידות בין פרנקפורט וסלוביצה והן מפעילות יחד פרויקטים ומתקנים משותפים. ב־1 במאי 2004 הצטרפה פולין לאיחוד האירופי וב־21 בדצמבר 2007 היא החלה ליישם את אמנת שנגן ופתחה את הגבול בין המדינות באופן קבוע.
הקהילה היהודית
בפרנקפורט על האודר שכנה עד לתקופת השואה קהילה יהודית חשובה. העיר כונתה פרנקפורט-דאודר (בראשי תיבות פפד"א), להבדיל מאחותה הגדולה פרנקפורט-דמיין (פפד"מ). בעיר היו בתי דפוס בהם הודפס התלמוד וספרים נוספים. אחד מרבניה המפורסמים היה רבי יוסף תאומים שחיבר את הספר פרי מגדים.
כיום חיה בעיר קהילה יהודית קטנה. במרץ 2008 חגגה הקהילה הכנסת ספר תורה בפעם הראשונה מאז השואה. התהלוכה החלה מהמקום בו עמד לפני מלחמת העולם השנייה בית הכנסת של פרנקפורט, כ־500 מטרים מהגבול שבין גרמניה לפולין. ספר התורה הוכנס למרכז חב"ד שבעיר.
אוניברסיטת ויאדרינה
ב־1506 הקים יואכים הראשון נסטור, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג, את האוניברסיטה הראשונה בנסיכות – אוניברסיטת ויאדרינה (משמעות השם בלטינית: "השוכנת על האודר"). אחד הנשיאים הראשונים שלה, הבישוף גאורג פון בלומנטל, ידוע בהתנגדותו לרפורמציה הפרוטסטנטית ובהישארותו קתולי. האוניברסיטה בפרנקפורט גידלה מתנגד בולט נוסף לרפורמציה, הארכיבישוף אלברכט מברנדנבורג. ב-1811 נסגרה האוניברסיטה ונכסיה חולקו בין אוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט) לבין אוניברסיטת פרידריך וילהלם השלזית (כיום אוניברסיטת ורוצלב).
האוניברסיטה הוקמה מחדש ב־1991 תחת השם האוניברסיטה האירופית ויאדרינה, במיקוד כלל-אירופי, ובשיתוף פעולה עם אוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן.
מיכאל שיינפלד
מיכאל (מיקי) שיינפלד (נולד ב־11 באפריל 1976, י"ב בניסן התשל"ו) הוא סופר ואיש חינוך דתי לאומי.
ביוגרפיה
שיינפלד נולד בפתח תקווה. בוגר ישיבת ההסדר ברכת משה במעלה אדומים ותלמידו של הרב חיים סבתו, שממנו ומספריו שאב השראה רבה. בשנת הלימודים תשס"ח היה ר"מ לתלמוד בישיבת מקור חיים שבכפר עציון. משנת הלימודים תשס"ט הוא מורה לספרות ולגמרא בישיבה התיכונית אורות יהודה באפרת, בעבר שימש בה כר"מ. לשיינפלד תואר ראשון במשפטים. הוא נשוי ואב לארבעה. אחיו התאום של הרב אלי שיינפלד.
כף אירופה
כף אירופה (באנגלית: Europa Point או Great Europa Point – "נקודת אירופה (הגדולה)"; בספרדית: Punta de Europa) היא לשון יבשה השוכנת בקצה הדרומי של גיברלטר.
מיכאל שיינפלד
יצירתו
ב-2002 זכה במקום ראשון בתחרות "הסיפור הקצר" של מפעל הפיס, אך החליט לא לפרסם את סיפורו בקובץ הסיפורים הזוכים בעקבות טענת חבריו לפגיעה ברגשות הציבור החרדי וברצונו לא להיות נגוע בספק איסור לשון הרע.
את ספרו הראשון "בכל מקום שהם" כתב במהלך שירותו הצבאי בגדוד 12 של גולני, הספר מורכב מקטעים קצרים המספרים את מה שעובר על החייל הדתי במחלקת ההסדר. הסיפורים יצאו בספר בהוצאה של הישיבה ובמקביל פורסמו קטעים מהם בחוברות לחיילים שמוציאה הישיבה.
שיינפלד גויס למילואים במלחמת לבנון השנייה ועל חוויותיו במלחמה כתב את "בא מלבנון", שיצא עם קובץ הסיפורים "בכל מקום שהם" שפורסם קודם בנפרד ותיאר את חוויותיו של בן ישיבת הסדר בעת שירותו בצה"ל.
ב-2006 יצא לאור ספרו "אבדות" המתאר תהליך של חיפוש ומציאה דרך דמויות וחפציהן האבודים.
ב-2008 יצא לאור ספרו "מים שאין להם סוף", המתאר את לבטיו של תלמיד ישיבת הסדר, בזמן לימודיו בישיבה.
כף אירופה
בשנים האחרונות אירעו שתי תאונות ימיות ליד כף אירופה - האחת היא טביעתה של האוניה ניו פליים (MV New Flame) בשנת 2007, והאחרת של האוניה פדרה (MV Fedra) אשר פגעה בסלעי כף אירופה בשנת 2008 ונבקעה לשני חלקים.
מיכאל שיינפלד
יצירתו
ב-2012 יצא ספרו "החוק למניעת בדידות" המספר על מאבקו של רווק בוגר בחוק למיגור תופעת הרווקות.
כף אירופה
המגדלור
המגדלור, הידוע גם בכינוי "לה פרולה" (La Farola – "המגדלור" ביניטו), הוא אחד משני מגדלורים הניצבים משני צדדיה של הכניסה למפרץ גיברלטר (האחר נמצא בפונטה קרנרו (Punta Carnero) בחוף הספרדי). הוא הוקם על ידי מושל גיברלטר אלכסנדר ג'ורג' וודפורד בין השנים 1838–1841, ומערכת התאורה שלו שופרה במספר הזדמנויות, ובמיוחד בין 1954–1956 עת הפכה לחשמלית. בנוסף הוגבה המגדלור בכשני מטרים, וכיום הוא מתנשא לגובה של 20 מטר. המגדלור הפך לאוטומטי לחלוטין בשנת 1994. קרן האור של פנס המגדלור מאירה בגובה של 49 מטר מעל מפלס מי הים שלמרגלות כף אירופה. היא מאירה למרחק של 15 (אור אדום) עד 19 מיל ימי (אור לבן), ולפיכך נראית היטב גם מחופי אפריקה.
מיכאל שיינפלד
יצירתו
ב-2018 לאחר הפסקה ארוכה יצא ספרו "עד שנגיע הביתה" המספר על התמודדותו של מחנך עם קשיים משפחתיים ואישיים.
כף אירופה
מסגד איברהים אל-איברהים
המסגד ידוע גם בשם "מסגד פהד בין עבדולעזיז אל-סעוד" על שמו של המלך פהד מערב הסעודית, אשר העניקו כמתנה לתושביה המוסלמים של גיברלטר. עוד הוא ידוע בשם "מסגד שומרי שני המסגדים הקדושים". הוא הוקם בין השנים 1995–1997 בעלות של 5 מיליון לירה שטרלינג, ופועלים בו גם בית ספר, ספרייה ואולם הרצאות. המסגד הוא המסגד הייעודי היחיד בגיברלטר.
מיכאל שיינפלד
יצירתו
באפריל 2022 פרסם שיינפלד כי ספרו "החוק למניעת בדידות" מעובד למחזה שיעלה בתיאטרון הקאמרי.
כף אירופה
גבירתנו מאירופה
כנסיית גבירתנו מאירופה היא כנסייה קתולית הניצבת במרכזה של כף אירופה. לאחר הכיבוש המוסלמי של ספרד הוקם במקום מסגד. כאשר הספרדים גרשו את המורים בראשונה בשנת 1309 הם הפכו את המסגד לכנסייה, אך המוסלמים שהשתלטו שוב על האזור ב-1333, החזירו למבנה את תפקידו הקודם. ב-20 באוגוסט 1462 כבשו הספרדים את גיברלטר שוב, והפכו את המסגד לכנסייה. הם הקדישו אותה לבתולה והעניקו לה את השם "כנסיית גבירתנו מאירופה" (Ermita de la Virgen de Europa), כסמל להקדשת היבשת כולה לאל. בסמוך למבנה הקיים הקימו הספרדים קפלה גדולה והציבו בה פסל קטן בגובה של כ-60 ס"מ של המדונה והילד. שתי הדמויות נושאות כתרים, ובידה אוחזת הבתולה בשרביט המסתיים בשלושה פרחים המסמלים אהבה, אמת וצדק. בשנת 1540 נבזזה הכנסייה על ידי השודדי ים, והמלך פליפה השני חיזק את חומותיה והיא הפכה למקום מקלט.
מיכאל שיינפלד
קישורים חיצוניים
ביקורות על ספריו:
כף אירופה
גבירתנו מאירופה
עם כיבוש גיברלטר בידי הבריטים ב-4 באוגוסט 1704 נבזזה הכנסייה שוב, ופסל המדונה והילד הושלך אל הים מסלע סמוך. הפסל העשוי עץ, צף ונמצא על ידי דייג שמסרו לאיש כנסייה. זה הביאו לאלחסירס למשמר, ובגיברלטר הוכן העתק של הפסל. ההעתק נשמר בדרך כלל בקתדרלה הקתולית של גיברלטר, ואילו המקור הושב מאלחסירס רק ב-1864. המבנה עצמו חדל מלשמש כבית תפילה, ובעת המצור הגדול על גיברלטר, בין השנים 1779-1783, ניזוק והמבנים שהוסיפו לו הספרדים נהרסו. הוא הפך למחסן צבאי שהוקף במבנים צבאיים, ולאחר מכן לחדר המשמר ולידו פינת הלקאה. ב-1928 הפך המבנה לספרייה וב-1939 לחנות. ב-1959 החליט הצבא הבריטי כי שוב אין לו צורך במבנה וביקש להורסו. עם זאת, ערכו ההיסטורי של המבנה הוכר ושחזורו החל ב-1962. ב-7 באוקטובר 1968 הוחזר הפסל המקורי של המדונה והילד אל הכנסייה. עבודות שחזור נוספות נערכו ב-1973 - המבנה הורחב, והוקמו בו מזבח חדש וכן שישא את הפסל. ב-1979 אישר האפיפיור יוחנן פאולוס השני באופן רשמי את התואר "גבירתנו מאירופה" כקדושה מגנה של גיברלטר, וקבע את יום חגה ב-5 במאי, הוא יום היווסדה של מועצת אירופה (אחד משני "ימי אירופה"). לפי תוכניות מ-1995 עבר המבנה שחזור מקיף ולצידו הוקם מגדל פעמונים.
אגלסברג
גאוגרפיה
העיירה אגלסברג שוכנת באזור המנהלי אינפירטל. כ-20% מאדמות העיירה מיוערות, ו-69% הן אדמות חקלאיות.
לאונרדו ביטנקורט
קריירת מועדונים
ביטנקורט ערך את עונת הבכורה שלו בעונת 2010/11, במדי קבוצת נעוריו אנרגי קוטבוס. לאחר שנתיים בקוטבוס, נרכש על ידי בורוסיה דורטמונד. כעבור עונה אחת בלבד, 2012/13, בה שותף רק ב-5 משחקי בונדסליגה בהם כבש שער אחד ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים, חתם ביטנקורט בקבוצת הנובר 96. בהנובר ביטנקורט שיחק שנתיים והיה חלק חשוב בקבוצה שהשתתפה במאבקי התחתית.
בעונת 2015/16 חתם ביטנקורט בקבוצת פ.צ. קלן.
בספטמבר 2019, לאחר עונה אחת בהופנהיים, הושאל בינטקורט לורדר ברמן לעונה אחת, כאשר על ורדר ברמן חלה חובת רכישה בתום תקופת ההשאלה תמורת 7 מיליון אירו. ביולי 2020 חתם באופן קבוע בורדר ברמן.
אביו של לאונרדו ביטנקורט הוא פרנקלין ביטנקורט, כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק במרבית הקריירה בגרמניה.
פומציה
פומציה (באיטלקית: Pomezia) היא עיר בנפת רומא שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה.
העיר נבנתה כעיר חדשה לחלוטין ליד חורבות העיר העתיקה לביניום (Lavinium), על שטח שהוכשר כתוצאה מיבוש ביצות פונטינו (Agro Pontino) בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני והיא נחנכה ב-29 באוקטובר 1939. האוכלוסייה שיישבה את העיר החדשה הייתה מורכבת מאיכרים עניים מרומאניה, ונטו ופריולי. השלום והשלווה לא שכנו בעיר זמן רב. לאחר שהיא הייתה כבושה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, הופצצה פומציה קשות במהלך קרב אנציו במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה התפתחה פומציה כמרכז תעשייתי חשוב, בעיקר בתחום תעשיית התרופות וכן כמרכז תיירותי.
ולוול זבארז'ר
וֶלוֶול זבַּארזֶ'ר (שמו האמיתי: בנימין וולף אֶרֶנקרָנץ, ביידיש: בנימין וואלף עהרענקראנץ; 1826, זברז', גליציה – 2 ביוני 1883, קונסטנטינופול) היה משורר עברית ויידיש. היה חבר בזמרי ברודי.
ביוגרפיה
ולוול זבארז'ר למד בילדותו בחדר. בהשפעת תנועת ההשכלה שהחלה להיות נפוצה אז בערים הסמוכות ברודי וטרנופול התחיל לעסוק בספרים עבריים ובלימודים חיצוניים. בגיל 18 או 19 התחתן והתפרנס כמלמד. הוא המשיך לעסוק בהשכלה ואף לימד את הילדים תנ"ך עם הביאור של מנדלסון. ב-1845 אחרי חתונתו כתב לאשתו, כדי לשמחה, שיר סאטירי בשם דער חסיד און זיין ווייב (החסיד ואשתו) לו חיבר מנגינה ושר אותו לה. דבר זה קומם עליו את הקנאים שבמקום והם רדפו אותו. בשל רדיפות אלה הוא עבר לרומניה, בתחילה לצ'רנוביץ וזמן קצר לאחר מכן לעיירה ליד בוטושאן. הוא קיווה להביא את אשתו לשם לאחר שיתבסס כלכלית. הוא ניסה להתפרנס ממסחר אבל הפסיד את כל הנדוניה שלו. לאחר מכן עבד גם שם כמלמד אצל חוכר אדמות. הוא ניתק את קשר המכתבים עם אשתו, והתחיל לשתות. זמן קצר לאחר מכן נפטרה אשתו.
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 הופיע בפני קהל אבל בספרו מקל נועם הוא כותב שהתחיל להתפרנס משירה בשנות ה-50. שמואל ניגר מבהיר שקרוב לוודאי שהוא התחיל להופיע בשנות ה-40 אבל הפך את השירה למקצוע עיקרי רק בשנות ה-50. בהתחלה הוא לא לקח כסף עבור ההופעות שלו. אלא רק אוכל וכוס יין. כששמו התפרסם יותר הוא היה מוזמן להופיע בפני משכילים עשירים, לכנסים, לשמחות משפחתיות וכדומה ואצלם התחיל לקבל תמורה כספית עבור ההופעות. עם הזמן הפסיק להופיע בפני עשירים מקומיים והיה מופיע במרתפי יין ובתי קפה.
בשנות ה-60 התגורר ביאשי שהיוותה מרכז ממנו יצא למסעות הופעות ברומניה, דרום רוסיה, גליציה ואפילו בוורשה. הוא נהג להופיע בשירים ביידיש ובעברית אותם היה מאלתר. בכך הוא התבדל מהבדחנים הרגילים. ב-1868 הוא נדד על פני ברודי, למברג, דרוהוביץ', טרנופול וערים אחרות בגליציה. במסעות הופעות אלה הרוויח יפה אבל בזבז את הכסף בשתייה עם חברים.
ב-1871 הוא הופיע בווינה בהצלחה מרובה בשני סיבובי הופעות. בווינה הוא נפגש עם עורך עיתון השחר פרץ סמולנסקין שהתפעל משיריו העבריים של זבארז'ר ושהוא שכנע את העשירים הוינאים לשלם לו הכנסה חודשית כדי שלא יצטרך להופיע בבתי המרזח ובמסעדות. בשלב מסוים המשטרה גילתה שהוא חסר-בית ומסתובב שיכור והוא גורש מווינה.
אחרי וינה הופיע בקונסטנטינופול (1872 וב-1873 שוב בלמברג וברומניה. אחרי שיר מחאה על רדיפות היהודים ברומניה שבו ביקר קשות את הפטריוטים היהודים שפורסם בהשחר ב-1874 הוא פחד שילשינו עליו ולכן נמלט לטורקיה. אחרי שהתברר לו שלא הלשינו הוא חזר לרומניה. ב-1878 הוא חזר לקונסטנטינופול ושם התחתן עם אשתו השנייה מלכה, אותה הכיר עוד מרומניה. בשנים 1878–1880 הוא התגורר בווינה. על פי השמועה, בעלי בתי הקפה שם רבו ביניהם על הזכות שיופיע אצלם. הוא נפטר בקונסטנטינופול ב-2 ביוני 1883 מדלקת ריאות.
יצירתו
ולוול זבארז'ר פרסם שירה בעברית וביידיש. יצירתו הראשונה בעברית פורסמה בכתב העת כוכבי יצחק בווינה, 1848. ספרו הראשון בעברית הוא חזון למועד. יאסי, 1855. שאיפתו הייתה, כך כותב שמואל ניגר להיות משורר עברי. אף על פי שאהב יידיש ראה בה שפה המונית ויומיומית. רק אחרי 10 שנים יצא ספרו הראשון ביידיש: מקל נועם, וינה 1865. ספרו זה ביידיש יצא כשהטקסט מודפס במקביל ביידיש ובתרגום לעברית. לכל ספריו, גם אלה שיצאו ביידיש יש שמות עבריים. הוא היה משורר עממי שניסה להחדיר את רעיונות ההשכלה דרך השירים. הוא נלחם בבורות ובאמונות טפלות. הוא תוקף את החסידים ואת הצדיקים וכן את הדתיות המזויפת. אבל התקפותיו הן ללא מרירות אלא מתוך אהבה לעם. הסאטירות שלו משיחס צייטן (ימות המשיח) ודער חסיד איבער טעאטער (החסיד על תיאטרון) תורגמו לאוקראינית. למרות שהוא שר או דקלם, בדרך כלל את שיריו בעצמו, הרי שזמרי ברודי הופיעו יחד איתו מספר פעמים. השירים שלו היו הרפרטואר הראשון של ברל ברודר. הוא לא היה שחקן ואת שיריו דקלם או שר בלי מחוות תיאטרליות כלשהן. הוא נהג לאלתר גם את המילים וגם את המנגינות תוך כדי ההופעה.
השפעתו
למרות שלא היה שחקן ולא כתב לתיאטרון הרי יצירתו הייתה הבסיס לרפרטואר של זמרי ברודי שמהם יצאו שחקני תיאטרון יידיש הראשונים ישראל גרודנר ומשה פינקל. הוא השפיע גם על אברהם גולדפדן שמאוד העריך את זבארז'ר. איציק מאנגר כתב עליו סדרת שירים בשם וועלוול זבארזשער שרייבט בריוו צו מלכהלע דער שיינער. (ולוול זבארז'ר כותב מכתבים למלכה היפה. מלכה הייתה אשתו השנייה). השירים התפרסמו ב- 1937.
רעמסס הראשון
רַעְמְסֵס הָרִאשׁוֹן (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה פרעה (שליט) מצרים העתיקה בשנים 1320–1318 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או 1290-1292 לערך לפנה"ס (כרונולוגיה נמוכה). רעמסס הראשון היה מייסד השושלת ה-19, ומלכותו היוותה את תקופת המעבר בין השושלת ה-18 לבין שושלתו, בה מלכו בנו סתי הראשון ונכדו - רעמסס השני.
קורות חיים
רעמסס הראשון לא נולד למשפחת המלוכה. הוא נולד בשם "פא-רע-מס-סו" למשפחה שבניה שרתו בצבא מצרים העתיקה, באזור דלתת הנילוס, כנראה בסמוך לאווריס, בירת מצרים העתיקה בתקופת החיקסוס, או בטאניס. אביו, סתי, היה קצין צבא בכיר וככל הנראה יועץ צבאי של פרעה חרמחב. אילן היוחסין של המשפחה נמצא רשום על מצבת אבן (OI 11456). עליה קיים גם אזכור למנהל אורוות בשם רמסו שהוא לדעת חוקרים רעמסס. עוד נכתב בה שאשתו של דודו Khaemwaset, הייתה קרובה של Huy המשנה למלך כוש. מכאן אפשר להסיק שמשפחה זו הייתה בעלת השפעה פוליטית. חרמחב מינה את רעמסס לתפקיד המשנה למלך, וכן רעמסס שימש ככהן גדול של האל אמון.
חרמחב עצמו היה איש צבא שקיבל את המלוכה, ומאחר ולא היו לו ילדים, בחר ברעמסס כיורשו, הן בשל הצלחתו בתפקידו, והן מאחר שהיו לו בעת עלייתו למלוכה בן ונכד - עובדה אשר מנעה מחלוקות בדבר ירושה צפויה של כס המלוכה, שכן לאחר הזעזוע שעבר השלטון בימי אחנתון, יציבות הייתה מניע חשוב. רעמסס הנציח את הקריירה המוקדמת שלו על שתי מצבות אבן שנמצאו בקרנק (בהן הוא מכונה כווזיר ומפקד צבאי) במצבה אחרת הנמצאת במוזיאון אדינבורו הוא מתואר כמפקד צבאי ומפקח מלכותי של מחסני התבואה. בשנת 1913 גלה האגיפטולוג גורג לגריאן שבבסיס פסלו של חרמחב בקרנק, קיימת כתובת, המזכירה את רעמסס כראש הקשתים, מפקח על הסוסים, אחראי על החותם, שליח מלכותי למדינות זרות, סופר מלכותי, מפקד הצבא של המלך במצרים העליונה והתחתונה, ראש הכהנים של כל האלים, ממלא מקום המלך במצרים העליונה והתחתונה.
עם עלייתו לשלטון בחר רעמסס בשם מלכותי - "מנ-פטי-רע" שמשמעו "עלה לשלטון בשל כוחו של רע". בשל גילו בעת עלייתו למלוכה (כנראה בשנות החמישים), מיד לאחר המלכתו מינה את בנו סתי הראשון לתפקיד נסיך הכתר, והכריז עליו כיורשו. לגרין סבור שאת התחלת הבניה של אולם העמודים הגדול בקרנק אפשר לייחס לרעמסס. בבסיס העמוד השני, בצדו המזרחי נמצאו חמש תמונות שבפירוש אפשר ליחסן לרעמסס. שתי הראשונות מתארות את המלך פוסע בתהלוכה נושא משוט. לגרין קובע ששתי תמונות אלה קשורות לייסוד של בנין חדש. ולכן הוא מאמין שרעמסס אחראי לתחילת הבניה של העמוד השני, מותו קטע את העבודה שאותה סיים בנו סתי הראשון. רעמסס סיים את המגדל השני במקדש אמון בקרנק שהחל אותו קודמו חרמחב וכן הציב מצבת אבן בוואדי חלאפה. לגרין מצא בתחתית עמוד מספר 10 במקדש של קרנק שני פסלים של רעמסס לצד שני פסלים של אמנחוטפ בן האפּוּ. הם מוקמו שם כנראה על ידי רעמסס השני כדי שיהיו קרובים לחרמחב שנחשב על פי המסורת הרשמית ליורש החוקי של אמנחופ השלישי.
קבורתו וגילוי קברו
רעמסס מלך זמן קצר, ולא הספיק לבנות לעצמו קבר מפואר. בנו, סתי הראשון, קבר אותו בעמק המלכים. סתי בנה לימים קפלת זיכרון לזכר אביו באבידוס.
הקבר התגלה על ידי ג'ובני בלצוני בשנת 1817 וכונה KV16. הוא ממוקם ממול לקברו של חרמחב. הקבר שהתגלה אורכו 29 מטרים בלבד. כולל שתי מערכות מדרגות המופרדות על ידי מסדרון חצוב, וחדר שחציבתו לא הסתיימה. אל החדר מתחברות מימין ומשמאל שתי גומחות. בתוך החדר מצוי סרקופג מגרניט אדום שממלא את רוב שטחו של החדר. הציורים על הקירות אינם מושלמים אולם נשמרו בצורה טובה ביותר ונעשו בהתאם למסורת של ספר השערים. בעקבות מעשי שוד שנעשו בעיר המתים העבירו כהני אמון של השושלת ה-21 את המומיה של רעמסס יחד עם כ-40 מומיות של שליטים אחרים, לקבר של אמנחותפ השני (סימנו 320DB). קברו המקורי של רעמסס נחתם ונשאר סגור עד לגילויו. אשתו סיתרה הייתה המלכה הראשונה שנקברה בעמק המלכות.
פליביליזם
פליביליזם (מהמילה הלטינית fallibilis "עלולים לטעות") הוא עיקרון פילוסופי שגורס כי בני אדם עלולים לטעות בנוגע לאמונותיהם, ציפיותיהם, או הבנתם את העולם. במובן הנפוץ ביותר של המונח, הוא מתייחס ליכולת של אדם להפתח לעובדות חדשות גם אם הן סותרות את אמונותיו או עמדותיו, ולהכרה בכך ש"כל טענה מוצדקת כיום, ייתכן כי תטען שיפור, או תדחה לאור עובדות חדשות, טענות חדשות או חוויות חדשות". זוהי עמדה שנתפסת כמובנת מאליה במדעי הטבע.
הגדרות נוספות
במובן אחר של המונח, פליביליזם מתייחס למודעות ל"מידה שבה הפרשנויות, ההערכות, ההתמחויות, והמסורות שלנו, נכונות רק באופן זמני", וכפופות (אולי באופן שרירותי) לשינויים עם הזמן. פליבליזם כזה, ה"מגיב לזמן", מורכב מפתיחות לאפשרות שהציפיות והרצונות של אדם עלולים להשתנות בעתיד.
רעמסס הראשון
גילוי וזיהוי המומיה
ככל הנראה מומייתו של רעמסס נגנבה על ידי שודד הקברים אחמד עבד אל ראסול בראשית המאה ה-19, ונמכרה לאיש העסקים ג'יימס דגלס, אשר הביא את המומיה לקנדה בשנת 1860. המומיה הוצגה במוזיאון מפלי הניאגרה באונטריו שבקנדה, כאשר לא ידועה זהותה של המומיה. גובה המומיה הוא 1.60 מ' וגיל הנפטר היה 35-45.
פליביליזם
הגדרות נוספות
חלק מהפליביליסטים טוענים כי וודאות מוחלטת על כל סוג של ידע היא בלתי אפשרית. פליביליזם זה מזוהה ביותר עם צ'ארלס סנדרס פירס (Charles Sanders Peirce), ג'ון דיואי (John Dewey), ופרגמטיסטים אחרים, שהשתמשו בו בטענותיהם נגד יסודנות. ניתן לראות פליביליזם מסוג זה כבר אצל חלק מהפילוסופים הקדומים, בהם פירון מאליס, שהיו חסידים של הספקנות הפילוסופית. דוגמה לכך שפליביליזם זה קשור לספקנות פירוניסטית ניתן להביא מטעויות נפוצות שבהן מייחסים היסטוריונים פירוניסטים לפליביליזם, ופליביליסטים מודרניים לפירוניזם.
עוד חסיד פליביליזם הוא קרל פופר (Karl Popper), אשר בנה את התאוריה שלו על ידע ורציונליזם ביקורתי על הנחות פליביליסטיות. פליביליזם, בין היתר, גם שימש את וילארד ואן אורמאן קוויין (Willard Van Orman Quine), כדי לתקוף את ההבחנה בין הנחות אנליטיות להנחות סינתטיות.
ספקנות ופליביליזם
בניגוד לספקנות, פליביליזם לא מעיד על צורך לנטוש את הידע שלנו וגם לא מעיד על צורך בהוכחה חותכת וודאית (אם כזו קיימת) למה שאנו יודעים. פליביליזם הוא בסה"כ ההודאה שבגלל שידע אמפירי יכול להשתנות בעזרת תצפיות נוספות, כל הדברים שאנו יודעים עלולים להתברר כמופרכים. חלק מהפליבליסטים מוציאים מכלל זה דברים שהם נכונים בגלל שהם "הנחות יסוד" או אקסיומות (כמו ידע מתמטי או לוגי). פליבליסטים אחרים לא מוציאים את אלו מהכלל, וטוענים כי, גם אם מערכות אקסיומתיות אלו הן בלתי ניתנות להפרכה, אנו עדיין מסוגלים לטעות בפירושן או בעבודה עמן. הרציונליסט הקריטי הנס אלברט (Hans Albert), טוען כי זה בלתי אפשרי להוכיח כל אמת שהיא בוודאות, אפילו בצורה מתמטית ולוגית. טיעון זה נקרא טרילמת מינכהאוזן (Münchhausen Trilemma).
פליביליזם מוסרי
פליביליזם מוסרי הוא קבוצת משנה ספציפית של המונח הפליביליסטי-אפיסטמולוגי הרחב יותר הנזכר לעיל. בדיון בין סובייקטיביזם מוסרי לאובייקטיביזם מוסרי, פליביליזם מוסרי מחזיק בעמדה שלישית: כללי מוסר אובייקטיביים אמיתיים עלולים להיות קיימים, אך בני האדם אינם יכולים להגדיר אותם (כלומר, להגדיר אילו מכללי המוסר הם אובייקטיביים ואילו לא) בצורה אמינה. גישה זו נמנעת מהבעייתיות הנובעת מהגמישות של הגישה הסובייקטיביסטית על ידי שימור הרעיון כי מוסר הוא לא עניין של דעה בלבד, ובד בבד גם התייחסות לבעייתיות בקביעת כללי מוסר אובייקטיביסטיים. תומכים בולטים של השקפה זו הם ישעיה ברלין (Isaiah Berlin) (פלורליזם ערכי) וברנרד ויליאמס (Bernard Williams) (פרספקטיביזם).
ביקורת
יש הטוענים כי הפליביליזם מתייחס לידע המוחלטת כאל אקסיומה, ובכך סותר את עצמו. בעיקרו של דבר, ההצהרה "זה בטוח כי שום דבר אינו בטוח" היא פרדוקסאלית שכן היא טוענת לידיעה ודאית שאין ידיעה ודאית.
קרל פופר הציע את הגישה המתודולוגית כי ההצהרה הנ"ל תוצג כאמיתית, עד שתבוא הצהרה אחרת, ולאחר ששרדה דיון ביקורתי מעמיק, תתפוס את מקומה כודאית. קבלת הצהרה כלשהי כודאית תהיה מספיקה על מנת לדחות את הפליביליזם (כאשר ניתן אף לטעון שעצם המשפט הזה הוא הצהרה ודאית).
ג'ף צ'נדלר
ג'ף צ'נדלר (באנגלית: Jeff Chandler; 15 בדצמבר 1918 – 17 ביוני 1961) היה שחקן קולנוע וזמר יהודי-אמריקאי בשנות ה-50.
תחילת דרכו
צ'נדלר נולד בשם אירה גרוסל למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק, כבנם היחיד של אנה (לבית שפירא) ופיליפ גרוסל. הוא סיים לימודי תיכון בבית הספר התיכון ארסמוס הול בברוקלין, אשר רבים מבוגריו פנו למקצועות התיאטרון והקולנוע. הוא למד דרמה בבית הספר פייגין לאומנות הדרמה בניו יורק. הוא עבד תקופה קצרה ברדיו ובמשך שנתיים בחברות להשקעות. הוא התגייס לצבא ארצות הברית ב-18 בנובמבר 1941 ובתקופת מלחמת העולם השנייה שירת כחייל בעיקר באיים האלאוטים. בעת שהתגייס, על פי רישומי הצבא, היה גובהו 1.93 מטר ומשקלו 100 ק"ג.
לאחר שחרורו משרות צבאי עבד כשחקן בתסכיתי רדיו דרמטיים וקומיים. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1947 בסרט "Johnny O'Clock".
קריירה כשחקן
בשנות ה-50 הפך צ'נדלר לכוכב קולנוע בסרטי מערבונים ופעולה. תפקידו הבולט הראשון היה בסרט חרב במדבר אשר צולם בשנת 1948. בסרט שיחק לוחם ישראלי במלחמת העצמאות. בשנת 1950 שיחק בסרט "חץ שבור" (Broken Arrow) בתפקיד צ'יף אפאצ'י אגדי, תפקיד בו שיחק בשני סרטים נוספים, "הקרב על מעבר האפשים" (The Battle at Apache Pass)(1952) ואף בהופעת קמאו בסרט Taza, Son of Cochise בשנת 1954. הוא היה השחקן הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר על גילום תפקיד אינדיאני.
במחצית השנייה של שנות ה-50 הפך צ'נדלר לשחקן ראשי בסרטים בהם הופיע. חזותו הגברית, שערו שהאפיר טרם זמן, עורו השזוף ומראהו הפראי התאימו לסרטי דרמה. בין הסרטים שבהם הופיע באותה תקופה היו "אישה על החוף" (Female on the Beach) (1955), "שועל האש" (1955) (Foxfire), "האניות לקרב" (1956) (Away All Boats), "קול במרד" ו"אלמוני בזרועותי" (1959).
בין השחקניות שהופיעו לצידו היו ג'ון אליסון, סנדרה די, ג'ואן קרופורד, רונדה פלמינג, מורין אוהרה, קים נובק, ג'יין ראסל, אסתר ויליאמס, וידידתו מברוקלין סוזן הייוורד.
לצד קריירה כשחקן קולנוע צ'נדלר אף ניסה לפתח קריירה כזמר. הוא הקליט מספר אלבומים והופיע במועדוני לילה, אולם הקדיש את עיקר זמנו למשחק.
בנובמבר 1959, בעודו בשיא תהילתו, בא צ'נדלר לביקור בישראל כאורח לשכת התיירות הממשלתית. בחודש יולי 1960 שב לישראל כדי לשחק את התפקיד הראשי בסרט "דוד" (A Story of David).
חיי משפחה
צ'נדלר התחתן עם השחקנית מרג'ורי הושל (1918–1989) בשנת 1946. לזוג נולדו שתי בנות, תמי טאקר (1947–2003) ודנה גרוסל (1949–2002). הזוג התגרש בשנת 1954. שתי בנותיו נפטרו לאחר שחלו בסרטן, כמו גם אמן לפניהן, דודתן, דודם וסבם.
צ'נדלר ניהל מערכת יחסים רומנטית עם אסתר ויליאמס, אשר טענה באוטוביוגרפיה שפרסמה בשנת 1999 כי הפסיקה ביוזמתה של היחסים כאשר גילתה כי צ'נדלר היה קרוס-דרסר.
מותו
זמן קצר לאחר שהשלים בשנת 1961 את תפקידו בסרט "מבצע בורמה" (Merrill's Marauders) הוא נפגע בגבו בעודו משחק כדורסל בחברת חיילים מן הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ששיחקו כניצבים בסרט. ב-13 במאי 1961 התאשפז צ'נדלר בבית חולים בעיר קולבר סיטי בקליפורניה לצורך ניתוח לתיקון פריצת דיסק בעמוד השדרה. מהלך הניתוח הסתבך, עורק נפגע וצ'נדלר החל לדמם. בניתוח חירום שארך שבע וחצי שעות מעבר למהלך הניתוח הרגיל, ניסו הרופאים להצילו וניתנו לו מנות דם רבות. מאוחר יותר הוא נותח פעם נוספת ללא הצלחה. ב-17 ביוני 1961 הוא נפטר. נסיבות מותו הוכרו כרשלנות רפואית וילדיו זכו בפיצוי נכבד.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי הילסייד ממוריאל פארק בלוס אנג'לס ובין נושאי ארונו היה טוני קרטיס.
ארטה פוברה
"ארטה פוברה" (באיטלקית: Arte Povera; "אמנות ענייה") הוא כינוייה של קבוצת אמנים איטלקים, שרובם הגיעו מערי צפון-איטליה כגון טורינו, מילאנו וג'נובה, ופעלו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. הם יצרו אמנות העושה שימוש בחומרים דלים וזולים, חסרי "הילה" אמנותית כגון מתכות, אבנים, עצים וכדומה, בהשפעת אמנות הפופ ארט.
המונח עצמו נטבע בשנת 1967 על ידי מבקר האמנות האיטלקי ג'רמנו צ'לנט (Germano Celant), שאף אצר כמה תערוכות של חברי הקבוצה.
בין האמנים המזוהים עם תנועה זו בולטים האמנים מריו מרץ (Mario Merz), פיירו מנצוני (Piero Manzoni) ומיכלאנג'לו פיסטולטו (Michelangelo Pistoletto).
רומנו
רומנו הוא שם משפחה באיטלקית שמשמעותו היא "מרומא" או "רומניוטי".
{{פירושונים
ראו גם
}}
אסטרקנתוס
אסטרקנתוס (שם מדעי: Asteracanthus; מיוונית עתיקה: "קוצי כוכב") הוא סוג נכחד של כריש מהסדרה היבודונטים אשר חי במשך היורה והקרטיקון (בעבר סברו שחי גם בטריאס העליון). בעבר נחשב לשם נרדף לסוג Strophodus, אך סווג ב-1837 בידי לואי אגאסי כסוג עצמאי ורב מינים הקרוב יותר לסוגים Egertonodus ולהיבודוס.
פלדקירכן ביי מאטיגהופן
פלדקירכן ביי מאטיגהופן (בבווארית: Feldkirchen bei Mattighofen) היא עיירה במחוז בראונאו אם אין שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה. פלדקירכן היא ביתה של מחלבת ברגלנדמילך, מחלבת הגבינות הגדולה ביותר באוסטריה.
אסטרקנתוס
היה זה אחד מהגדולים בבני סדרתו והוא הגיע לפי הממצאים לאורך של 2 עד 3 מטרים בקירוב. בעל לסת רחבה ושיניים רחבות שהתחלפו במהירות. ככל הנראה הוא הותאם לחיים על קרקעית הים, בה ארב לטרף.
פלדקירכן ביי מאטיגהופן
גאוגרפיה
העיירה פלדקירכן שוכנת באזור המנהלי אינפירטל. כ-23% מאדמות העיירה מיוערות, ו-70% הן אדמות חקלאיות.
אסטרקנתוס
המאובנים שלו התגלו ברחבי העולם בכל האוקיינוסים, מה שמרמז שהיה מין פלגי ונודד. המאובנים ידועים מארצות הברית, איראן, מדגסקר, מרוקו ולאורך אירופה כמו בשווייץ וגרמניה (בזלהופן).
ברסינוסטרואיד
ברסינוסטרואידים (באנגלית ביחיד: Brassinosteroid; בקיצור: BR) הם משפחה של תרכובות אורגניות המשמשות כהורמונים צמחיים.