cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם בונין
מחוז אורנג'
בתגובה תקף שרבט את אמינותו של מונרו, וטען כי בונין משמש כשעיר לעזאזל בידי ההגנה בניסיון לכסות על ארבעה מקרי רצח לא פתורים. המשפט ארך שישה שבועות ובמהלכו זימנה ההגנה שני עדים בלבד, כאשר אחד מהם, מונרו, סיפר כיצד בונין יצר עמו קשר וביקש שישקר כאשר יגיע למסור את עדותו.
ב-2 באוגוסט 1983, מסר חבר המושבעים את החלטתו לאחר פחות משלוש שעות, וקבע כי מצא את בונין אשם בכל אחד מארבעת סעיפי הרצח, בנוסף לשלושת סעיפי השוד. לאחר שלושה ימים נוספים בהם דנו המושבעים על העונש שימליצו להטיל עליו, הצהירו ב-22 באוגוסט שיבקשו להטיל עליו את עונש המוות בעוון כל אחד מהסעיפים. ב-26 באוגוסט הטיל השופט ארבעה גזרי דין מוות על בונין, ותיאר אותו כ"סאדיסט בעל התנהגות פושעת ומפלצתית".
אגף המוצאים להורג
בונין נותר באגף המוצאים להורג בבית הכלא סן קוונטין במשך ארבע עשרה שנים בזמן שהמתין להוצאתו להורג באמצעות תא גזים. במהלך מאסרו החל לכתוב ולצייר כתחביב, וקיבל פרסים שונים על עבודותיו האומנותיות ועל הסיפורים הקצרים והפואמות שכתב. כמו כן התיידד עם הרוצחים הסדרתיים לורנס ביטקר, רנדי קראפט ודאג קלארק, איתם שיחק לעיתים ברידג'.
הוא שמר על קשר והתכתב עם מספר אנשים מחוץ לכותלי בית הכלא, ביניהם כמה מאמהות קורבנותיו. בהתכתבויות אלו מעולם לא הביע חרטה או צער על שרצח את ילדיהן. במקרה אחד, כתב לאמו של שון קינג שבנה היה הקורבן המועדף עליו מאחר שהיה "צרחן כל כך טוב". כמו כן טען בפני עורכי דינו כי באטס היה האחראי האמיתי לרציחות, ושהוא בסך הכל היה עוזרו. טענות אלו הופרכו בידי נוריס, התובע במשפט בלוס אנג'לס, אשר אמר על בונין לפני הוצאתו להורג כי "הוא היה המנהיג האמיתי, והוא בחר באנשים חלשים שיכל להשתמש בהם".
שיטת הוצאתו להורג של בונין שונתה לזריקת רעל בידי מדינת קליפורניה ב-1992, לאחר הוצאתו להורג של רוברט אלטון האריס, האסיר הראשון שהוצא להורג בקליפורניה מאז 1967. האריס הפגין סימנים שונים של סבל וגופו התעוות במשך ארבע דקות בתוך תא הגזים, ובשל כך נמנעו הרשויות משימוש בתא הגזים אשר הוגדר מעתה ככלי אכזרי.
ערעורים
בונין הגיש מספר ערעורים בדבר הרשעותיו וכנגד גזר דינו. הוא האשים את חבר המושבעים בכך שהיה מושפע לרעתו ואת הגנתו בכך שהתנהלה בצורה רשלנית ובזויה. עבור ערעורים אלו שכר בונין עורכי דין חדשים, שתחילה עמדו על כך שעורך דינו הקודם, שרבט, סיפק הגנה לא הולמת במשפטיו בכך שנכשל להדגיש בפני חבר המושבעים את ההתעללות המינית שספג בונין בילדותו ואת התסמונת הדו קוטבית ממנה סבל. לטענתם, העלאת הטענות הללו במשפטו הייתה הופכת את בונין לאנושי יותר בפני חבר המושבעים ועשויה הייתה להקל על גזר דינו. בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את פניותיהם וסירב לשנות את גזר הדין.
אף על פי שדחה את ערעוריו של בונין, נזף בחומרה בית המשפט העליון בשופט קין על כך שכשל להקשיב לעצת התביעה קודם למשפט בלוס אנג'לס על כך שמונרו שקל את האפשרות לקבל ייעוץ משפטי משרבט, סנגורו של בונין. אף על פי שקין הזהיר את שרבט מפני תרחיש אפשרי של ניגוד עניינים, הרשה לו לייצג את בונין.
הוצאה להורג
בראיון האחרון שהעניק לתחנת רדיו מקומית פחות מיממה לפני מותו, אמר בונין שהשלים עם קיצו ההולך וקרב. הוא חשף כי החרטה היחידה שלו היא שלא רדף אחר תשוקת נעוריו להפוך לשחקן באולינג מקצועי. כשנשאל האם ברצונו להעביר מסר למשפחות הקורבנות, אמר: "הם חושבים שהמוות שלי יביא לסגירת מעגל, אבל זה לא מה שיקרה. עוד מעט הם יגלו מה יקרה".
בשעה 18:00 הועבר מתאו לתא ההמתנה המיועד להוצאה להורג, שם אכל את ארוחתו האחרונה; שתי פיצות גדולות, שלושה ליטרים של גלידה ושלוש שישיות קולה. הוא בילה את שעותיו האחרונות עם חמישה אנשים שביקש שיהיו בחברתו באותה שעה; שלושה מהם היו עורך דינו, כומר, וסופר ביוגרפיות. מאוחר יותר אמרו שלושתם כי באותה שעה נראה שבונין השלים עם גורלו. עורך דינו הוסיף שלקוחו לא הביע חרטה על מעשיו.
ב11:45 נלקח בונין לתא ההוצאה להורג. מילותיו האחרונות, אותן מסר למנהל בית הכלא כשעה לפני מותו, היו כדלקמן:
בונין הוכרז כמת בשעה 00:13. הוא היה בן 49 במותו. לפי מספר עדויות, חלפה ההוצאה להורג ללא בעיות מיוחדות או סיבוכים כלשהם, ובונין היה שרוי תחת השפעת סמי הרגעה לכל אורך שלביה. אף אחד מבני משפחתו לא נכח בהוצאה להורג, אולם רבים מקרובי הקורבנות הגיעו בכדי לצפות.
רוצחי "דרכים" אחרים
ב-1 ביולי 1977, נכנע פטריק קירני והסגיר את עצמו למשטרה, לאחר שהפך לחשוד העיקרי בפרשה שכונתה "רציחות שקי הזבל". לפני הסגרתו היה קירני עבריין נמלט במשך חודשיים לאחר שראיות פורנזיות שהתגלו קישרו אותה לרצח של ג'ון לה מיי בן ה-17. קירני הודה שרצח עשרים ושמונה ילדים וגברים צעירים, ונפטר מגופותיהם לצד כבישים מהירים בדרום קליפורניה. בניגוד לבונין, נהג קירני לרטש את גופות קורבנותיו לפני שהכניס אותם לשקיות זבל והשליך אותן.
שלוש שנים לאחר מעצרו של בונין, שני שוטרי תנועה בקליפורניה עצרו את רנדי קראפט בן ה-38 כשניסה להיפטר מגופתו של נחת אמריקאי. גופת הקורבן הושחתה ונחנקה למוות בדומה לעשרות גברים צעירים אחרים שגופותיהם נמצאו לאורך כבישי קליפורניה מאז 1972. חיפוש ברכבו של קראפט גילה מעטפה שהכילה יותר מחמישים תמונות פולורואיד של גברים צעירים, רובם תחת השפעת סמים או מתים, מוצבים בתנוחות מיניות. חלק מהתמונות היו של קורבנות מאומתים. אף על פי שנפטר מהגופות באופן דומה לזה של בונין, נהג קראפט לסמם את קורבנותיו קודם לכך שהיה שורף את איברי מינם עם מצית הסיגריות שברכב.
בשכלול סופי, ייתכן כי בונין, קראפט, וקירני היו אחראיים למותם של 131 בני אדם.
מורשת
משפחתו של בונין סירבה לדרוש חזקה על גופתו לאחר הוצאתו להורג ב-1996, ובלית ברירה נשרפה גופתו בטקס פרטי ללא כל קרובי משפחה נוכחים. אפרו פוזר מעל האוקיינוס השקט.
במהלך משפטיו ולאורך השנים שקדמו להוצאתו להורג, הועלו השערות רבות בנוגע לסיבות שהובילו את בונין לבצע את פשעיו, ולעיתים קרובות עלתה השאלה האם האשמה נחה בהתעללות הרבה שספג בילדותו. מתנגדים ותומכים של עונש המוות החזיקו בדעה אחת כי בונין סבל מהתעללות גופנית ומינית חמורה, אולם טענותיו של עורכי דינו כי הרציחות היו תוצאה ישירה שנבעו מכך עוררו תרעומת וכעס.
באטס לא הותיר אחריו מכתב התאבדות המסביר את מעשיו, אולם התכתבויות עם מכרים אשר נמצאו בתאו גילו כי היה שרוי תחת לחץ ומצוקה בשל החשיפה הקרבה של תמליל הראיות בו תיאר את העינויים שסייע לבונין לבצע, וחשש מהצורה בה ישפיע הדבר על חבריו ובני משפחתו. אף על פי שטען בחקירתו כי השתתף ברציחות אך ורק מתוך פחד מבונין, אמר גם כי שרשרת הרציחות הייתה בעיניו "סיוט קטן ונחמד", והוסיף כי בונין "ממש נהנה מצלילי הצרחות. הוא אהב לשמוע אותם צורחים.. הוא נהנה מכל רגע".
מונרו נידון לחמש עשרה שנות מאסר עד מאסר עולם בגין רצח מדרגה שנייה עבור השתתפותו ברציחתו של וולס ב-6 באפריל 1981. הוא הגיש ערעורים רבים בטענה כי לא ידע שבונין הוא רוצח הדרכים עד לאחר שהרגו את וולס, וכי הסכים להסדר הטיעון בו יודה באשמה מאחר שרימו אותו. כמו כן שלח מכתבים רבים לבכירים שונים בהם כתב כי הוא מעדיף שיוציאו אותו להורג מאשר שייאלץ להעביר את שארית חייו מאחורי הסורגים עבור "פשע שלא ביצע". ועדת השחרורים דחתה את כל בקשותיו של מונרו וכיום הוא שוהה בבית הסוהר מיול קריק. תאריך השימוע הבא לשחרורו על תנאי נקבע ל-2029.
מיילי נידון ל-25 שנות מאסר בידי שופטת בית משפט העליון בוני לי סמית' ב-5 בפברואר 1982. גזר הדין הושת עבור הרצח של מירנדה, ועונש מאסר נוסף של עשרים וחמש שנות מאסר הוטל עליו במחוז אורנג' עבור החטיפה והרצח של מקייב. תחילה הושם בבית הסוהר קורקורן לטיפול ושיקום בנפגעי סמים בקליפורניה, אולם מאוחר יותר הועבר לבית הסוהר מיול קריק. לאורך שנות מאסרו ננזף מיילי פעמים רבות בשל החזקת והברחת סמים ואונס אסירים. ב-25 במאי 2016, מת כתוצאה מפציעות שספג במהלך תגרה בין אסירים.
פו נידון לשש שנות מאסר עבור הריגה במקרה הרצח של טרנר מ-17 במאי 1982. תחילה הואשם ברצח מדרגה ראשונה, בנוסף לביצוע מעשה סדום ושוד, אולם חבר המושבעים מצא אותו חף מפשע בפני האישומים האלו. הוא שהה במאסר פחות מארבע שנים והשתחרר בשלהי 1985.
המודיע (רוסיה)
המודיע היה שבועון בעברית שיצא לאור בעיר פולטבה, באימפריה הרוסית בין השנים 1910–1915. עורך ראשי ומו"ל העיתון היה הרב אליהו עקיבא רבינוביץ. העיתון היה מכוון לציבור האורתודוקסי, בעיקר בעיר פולטבה ומחוזה. הגיליון האחרון בעברית יצא לאור באוגוסט 1914, ולאחר הפסקה של כחודשיים החל לצאת באוקטובר בשפת היידיש, עקב אילוצים כלכליים וכן בעקבות המלחמה העולמית שפרצה.
העיתון היה ממשיכו של הירחון הפלס שהוצא לאור גם על ידי א"ע רבינוביץ בין השנים 1900–1905. גליונות העיתון בדרך כלל נפתחו על ידי מאמרים מפרי עטו של רבינוביץ עצמו. רוב גליונות העיתון היו בני 12 עד 16 עמודים. בעיתון היו כמה מדורים, בין היתר התפרסמו שם מאמרי דעות, חדשות, פרסומות וכו'.
הנס היינריך זיקסט פון ארמין
הנס היינריך זיקסט פון ארמין (בגרמנית: Hans-Heinrich Sixt von Armin; 6 בנובמבר 1890 – 1 באפריל 1952), היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון ארמין נולד ב-6 בנובמבר 1890 בשטטין, והיה בנו של גנרל פרידריך זיקסט פון ארמין. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ובשנת 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן. לקראת סוף המלחמה הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-26, ועל פעולותיו בקרבות הוא קיבל עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה הצטרף פון ארמין לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה פון ארמין לראש מטה הארמייה החמישית, וב-25 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-95, עמה לחם במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הראשונה. ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית. ביולי 1941 הוא נתן הוראות להרוג 200 יהודים, בטענה על פגיעה בחיילים גרמנים, וב-22 בספטמבר 1941 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-113, ובמהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר 1943 הוא נכנע עם שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום. פון ארמין נשלח למחנה השבויים בקרסנוגורסק, שם מת ב-1 באפריל 1952.
קווין ריצ'רדסון
קווין סקוט ריצ'רדסון (באנגלית: Kevin Scott Richardson, נולד ב-3 באוקטובר 1971) הוא זמר אמריקאי, הידוע בעיקר בגלל חלקו בלהקת הבנים "בקסטריט בויז".
חייו
ריצ'רדסון נולד בלקסינגטון, קנטקי שבארצות הברית. בצעירותו עבר לפלורידה כדי לנסות את מזלו בעולם הבידור. ריצ'רדסון עבד כדוגמן ושחקן, והופיע במופעים שונים בדיסניוורלד. ב-1993 הצטרף ללהקת בקסטריט בויז, אליה צירף את בן דודו, בריאן ליטרל. ביוני 2006 עזב את הלהקה, כדי לנסות תחומים אחרים.
באפריל 2012 חזר ריצ'רדסון לבקסטריט בויז.
ב-2013 הוציא עם חבריו לבקסטריט בויז את האלבום השמיני שלהם In A World Like This.
טיגריס (יעקב פינס)
"טיגריס" (1954) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי יעקב פינס.
תיאור
נושא ההדפס הוא דמות של טיגריס על רקע שטוח. סביב הדימוי מופיעה מסגרת שחורה, התוחמת את התיאור. העבודה מציגה את השפעת האמנות היפאנית על פינס בבחירת הנושא ובשימוש בטכניקת "איריס", המשלבת שני צבעים על לוח ההדפסה המתמזגים ביניהם. אולם, בשונה מאמנות זו פינס בחר להשתמש בהקצרה של הטיגריס, שרגלו הקדמית שלוחה אל עבר הצופה, ושדמותו מועצמת בשל כך.
ההדפס נוצר בשנת 1954 בטכניקה של חיתוך עץ. פינס יצר את לוח ההדפסה בחיטוב של לוח עץ לבוד ובשתי מהדורות, שהודפסו ללא שימוש במכבש. הראשונה כללה 38 עותקים שהודפסו בצבע שחור מלוח אחד. המהדורה השנייה נדפסה ב-22 עותקים וכללה גם הדפסה של לוח הדפס נוסף של צבע (איריס) ברקע הדימוי. הדימוי שימש כסמל לגן החיות של אוקלנד, ארצות הברית.
ההדפס הוצג בתערוכת עבודותיו של פינס בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי. בשנת 1954., בשנת 1985 הוצג בתערוכת יחיד שערך מוזיאון ישראל לפינס, ובשנת 2015 הוצגה הגרסה השחורה בתערוכה "בצלאל החדש: ההשפעה הגרמנית על האמנות הישראלית" בבית הרמן שטרוק.
סקיאפארלי (נחתת)
סקיאפארלי (Schiaparelli; שם טכני: Entry, Descent and Landing Demonstrator Module או EDM, "מודול הדגמת חדירה, הנמכה ונחיתה") היא נחתת שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופאית כחלק מפרויקט אקסו מארס, ומטרתה הייתה לשמש מדגים טכנולוגי ליכולת אירופאית לנחות על פני השטח של כוכב הלכת מאדים. הנחתת נכשלה בניסיון הנחיתה שלה על מאדים והתרסקה על הקרקע שלו ב־19 באוקטובר 2016.
משימת הנחתת הייתה הניסיון השני של סוכנות החלל האירופאית להנחית רכב ולהפעילו על פני מאדים בהצלחה, לאחר שהמשימה האירופאית הקודמת לכוכב הלכת, ביגל 2, אמנם נחתה עליו ב־2003, אך לא הצליחה ליצור קשר עם מפעיליה. סקיאפארלי כללה ציוד מדעי מצומצם ותוכננה לפעול באמצעות סוללות חשמליות במשך 2–8 סול (יום מאדימי).
הנחתת מכונה על שמו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני סקיאפארלי, שחקר את מאדים.
מסלול ושלבי הנחיתה
סקיאפארלי שוגרה על גבי הגשושית TGO ב־14 במרץ 2016 על ידי משגר פרוטון M רוסי מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. לאחר שבעה חודשים, ב־16 באוקטובר 2016, שלושה ימים לפני הנחיתה על מאדים, היא התנתקה מחללית האם שלה והמשיכה במסלול התנגשות עם מאדים, בעוד הגשושית תיקנה את מסלולה למסלול סביב כוכב הלכת. תוך כדי מסלול ההתנגשות, החללית נכנסה למוד שיוט אשר חוסך בניצול החשמל. היא שהתה במצב זה עד כשעה לפני הנחיתה, ותופעלה מחדש בגובה של 122.5 ק"מ.
מהלך הנחיתה המתוכנן
אופן הנחיתה של סקיאפארלי תוכנן להתרחש כדלקמן: לאחר החדירה לאטמוספירה היא תשתמש במגן החום שלה כדי להאט את מהירותה העצומה של כ־21,000 קמ"ש. בגובה של 11 ק"מ מעל פני הקרקע, ובמהירות של 1,650 קמ"ש, הגשושית תפרוס מצנח שיאט גם הוא את מהירותה. בגובה של 7 ק"מ הגשושית תתנתק ממגן החום ותפעיל מכ"ם אלטימטרי כדי למדוד את נתוני הגובה והמהירות המדויקים שלה. בגובה של 1.3 ק"מ הגשושית תתנתק מהמגן האחורי והמצנח שלה, ותפעיל שלוש קבוצות בנות שלושה מנועים רקטיים שיאטו את מהירותה מ־270 קמ"ש ל־7 קמ"ש עד שתגיע לגובה של 2 מטר מעל פני הקרקע. בשלב זה המנועים יחדלו מלפעול והנחתת תיפול על הקרקע, כאשר מבנה פריך בתחתית הנחתת יספוג את עוצמת ההתנגשות הסופית.
אתר הנחיתה של הנחתת נקבע באזור מישור מרידיאני שנמצא בקרבת קו המשווה של מאדים, שם גם נחת הרובר אופורטוניטי של נאס"א.
מהלך הנחיתה בפועל
ב־19 באוקטובר סקיאפארלי חדרה לאטמוספירה של מאדים והשתמשה במגן החום שלה כדי להאט את מהירותה, אולם הקשר עימה אבד במהלך הנחיתה. מהמידע המתקבל נראה כי החללית הגיעה בהצלחה לאטמוספירה העליונה והגיעה לשלב פריסת המצנח. בשלב זה המצנח נפרש ותפקד כצפוי, אך נותק מהנחתת מוקדם מדי. לאחר מכן מנועי הבלימה פעלו, אך גבוה מהצפוי ולזמן קצר מאוד של 3–4 שניות. הקשר עם הנחתת המשיך 19 שניות אחרי שהמנועים פסקו לעבוד, ואז אבד. מכ"ם הנחתת עבד בשלב הירידה, והנחתת הצליחה לשדר כ־600 מגה־בייט של מידע ונתונים מהנחיתה, דבר שמהווה חלק מרכזי מיעדי המשימה.
ב־21 באוקטובר הצליחה המקפת MRO של נאס"א לזהות את אתר הפגיעה המשוער של הנחתת. בתמונות של הגשושית זוהה מכתש פגיעה בקוטר של כ־2.4 מטר ובעומק של 50 סנטימטר. לאחר שמנועיה חדלו מלפעול, הנחתת ככל הנראה החלה בנפילה חופשית מגובה של 2–4 ק"מ והתרסקה על הקרקע במהירות של יותר מ־300 קמ"ש. כיוון שמכלי הדלק היו מלאים, ולאור מאפייני אתר הפגיעה, נראה כי המכלים התפוצצו תוך כדי התנגשות עם הקרקע.
חקירה של סוכנות החלל האירופאית גילתה כי מגן החום עבד כנדרש, וכי פתיחת המצנח הייתה כצפוי. עם פתיחת המצנח, מכ"ם הדופלר עבד כנדרש, אולם יחידת המדידה האינרציאלית עבדה שנייה אחת מעל למצופה. כתוצאה מכך, המכשיר נכנס לרוויה ונתן ערך שלילי. הדבר גרם לתוכנת הניווט והשיערוך לקבל חישוב המעיד כביכול על גובה שהוא מתחת לפני השטח, אף על פי שבפועל הנחתת הייתה בגובה 3.7 ק"מ מעל פני השטח. כתוצאה מכך שוחרר המצנח מוקדם, המנועים עבדו זמן קצר, והמערכות אשר היו אמורות להתחיל לפעול עם הגעה אל הקרקע התחילו לעבוד. כדי לאשר את ההנחה, החוקרים הצליחו לשחזר בסימולציה מהלך אירועים זהה בתגובה לתרחיש כזה.
פעילות שתוכננה תוך כדי ירידה ועל פני השטח
כיוון שהיעד המרכזי של הנחתת היה להדגים את טכנולוגיית הנחיתה על פני מאדים, לנחתת לא היה מקור אנרגיה מתחדש כגון לוחות סולאריים. היא הייתה אמורה לפעול על פני מאדים רק באמצעות סוללות חשמליות אשר יכלו לספק אנרגיה לתקופה של בין 2 עד 8 סול (יום מאדימי). ניסיון הנחיתה התבצע במהלך עונה של סופות חול על פני מאדים, דבר שלא נוסה עד אז ואמור לספק נתונים חשובים כדי לשפר את היכולת לנחות בתקופות כאלו.
לנחתת היו מספר מטע"דים:
AMELIA
מטע"ד נוסף, הנקרא (AMELIA (Atmospheric Mars Entry and Landing Investigation and Analysis הוא אסופת חיישני הנחתת הנועדו למדוד את שלבי הנחיתה על מנת שיהיה ניתן לשחזר את מסלול הנחיתה במלואו, בעיקר מבחינת צפיפות האטמוספירה והערכת גובה הנחתת בשלבי הנחיתה השונים. נתונים אטמוספיריים אלו נועדו לשמש עבור משימות עתידיות למאדים
COMARS+
מכשיר ה-COMARS+ (Combined Aerothermal Sensor Package) נועד למדוד את שטף האטמוספירה על מגן החום במהלך הירידה. המטעד הורכב משלושה חיישנים בקוטר 22 מ"מ, אשר הורכבו על מגן החום האחורי, משדר מידע וקופסת אלקטרוניקה. המטע"ד שקל 1.73 ק"ג. מדידותיו נועדו עד לשלב התנתקות מגן החום האחורי מהנחתת, בגובה צפוי של 1200 מטר.
DECA
לנחתת הייתה מצלמת נחיתה (DECA= Descent Camera) שהורכבה בתחתיתה, אשר אמורה הייתה לצלם 15 תמונות של אתר הנחיתה. לא היו לה מצלמות נוספות. המצלמה שבמקור הייתה הגיבוי למצלמת הניטור בטלסקופ החלל הרשל, הייתה בממדים של קופסה בנפח 9 סמ"ק ושקלה 0.6 ק"ג. המצלמה צילמה בשחור לבן, עם מפתח ראייה של °60. התמונות היו אמורות להיות משודרות רק לאחר השלמת הנחיתה.
INRRI
מטע"ד INRRI נועד להיות מחזיר לייזר (רטרורפלקטור) אשר מודד את המרחק תוך כדי נחיתה ומאפשר המשך מדידות גם לאחר השלמת המשימה. בקוטר 54 מ"מ ושקל 25 גרם.
מבנה הנחתת
הנחתת נבנתה ותוכננה על ידי סוכנות החלל האירופאית. הקבלן הראשי היא חברת ת'אלס אלניה. המאפיינים העיקריים של הנחתת הם:
שושלת צ'אקרי
שושלת צַ'אקְרִי (בתאית: ราชวงศ์จักรี) היא שושלת האצולה המלוכנית של ממלכת תאילנד. ראש השושלת הוא מלך תאילנד, נכון להיום תואר זה נמצא בידי מאהה וצ'יראלונגקון, ראמה העשירי אשר שולט בפועל מאז 2016. הכס הוסדר לידי השושלת בשנת 1782 בידי ראמה הראשון, מלך סיאם אשר הוסיף להקים את בנגקוק להיות לו לעיר בירה.
נכון לשנת 2020 מלך תאילנד (כאמור ראש השושלת) הוא מרכז הכוח והשליט דה פקטו של המדינה.
היסטוריה
עם התפרקות ממלכות איוטהאיה ותונבורי לאחר פלישה בורמזית במחצית השנייה של המאה ה-18 עלה לשלטון ראמה הראשון, מלך תאילנד, בן לשושלת האצולה צ'אקרי אשר היה המפקד העליון של הצבא באותה העת. הוא הסדיר את בנגקוק להיות לו לבירה וחסם את הפשיטות הבורמזיות לתאילנד במסגרת מלחמת תשעת הצבאות. מאחר מכן סיפח את לאוס לתחום השפעתו.
המאה ה-19
בנו, ראמה השני, מלך תאילנד ירש אותו כמלך השני ובתקופתו ידעה תאילנד תקופה ממושכת של שלום.
לאחריו הגיע בנו מפילגש לכס, ראמה השלישי, מלך תאילנד, אשר סיפח את קמבודיה והחל סחר עם האירופאים והאמריקאים במפרץ תאילנד.
עם מותו ירש אותו אחיו, ראמה הרביעי, מלך תאילנד אשר היה הרפורמר הגדול הראשון, הוא יצר סחר סדיר עם האימפריה הבריטית בעזרת הסכם בורינג והביא לפיתוח מדעי, בייחוד בנושא האסטרונומיה. בתקופתו איבד את דרום קמבודיה לידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית אשר כבשה את הדלתה של המקונג.
בנו, ראמה החמישי, מלך תאילנד היה הרפורמר הגדול ביותר של המדינה אשר הביא למודרניזציה ממושכת ומאבק בכוחות השמרנים במדינה כדי למנוע סיפוח קולוניאלי בידי האירופאים. על אף זאת איבד את לאוס לידי הודו-סין הצרפתית במסגרת מלחמה.
המאה ה-20
במותו אחיו, ראמה השביעי, מלך תאילנד ירש אותו ועבר הפיכה שהפכה את תאילנד למונרכיה חוקתית.
מאוחר יותר התפטר לאחר 10 שנים בכתר לטובת אחיינו ראמה השמיני, מלך תאילנד אשר בתקופתו אירעה מלחמת העולם השנייה ונערך מאבק בין הפלג הצבאי של פלק פיבונסונגרם והפלג הדמוקרטי של פרידי באנומיונג.
ראמה השמיני נרצח ועל כן אחיו, ראמה התשיעי, מלך תאילנד ירש אותו ושלט כ-70 שנה לאורך המלחמה הקרה בה פעל נגד מיעוטים קומוניסטים ומעבר לה. לקראת סוף שלטונו אירעה הפיכה צבאית שהאדירה מחדש את כוחה של המלוכה.
המאה ה-21
חיזוק השפעתה של המלוכה המשיכה אל שלטון בנו, ראמה העשירי, מלך תאילנד המכהן משנת 2016 ועד היום.
אברהם תג'ר
אברהם פרץ תג'ר (בבולגרית: Авраам Перец Таджер; 15 באוגוסט 1872, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 20 באוקטובר 1958, תל אביב, ישראל) היה קולונל יהודי בצבא בולגריה, גיבור מלחמה ובכיר הקצינים מקרב יהדות בולגריה. בהמשך, כיהן תג'ר כיושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ונציג המיעוט היהודי מבולגריה לקונגרס הבינלאומי של מיעוטים לאומיים. תג'ר זכה להערכה רבה בציבוריות הבולגרית בשל תמיכתו בשם המיעוט היהודי, בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ודרום דוברוג'ה ומעמד זה סייע לו בהמשך להיות אחד ממובילי המאבק נגד רדיפת יהודי בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראשית הקריירה
אברהם תג'ר נולד בסופיה. נכדו של ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה משה שמואל תג'ר. הוא רכש השכלה תיכונית בעירו, בהמשך התקבל לאקדמיה הצבאית הבולגרית וב-1892 סיים אותה בהצלחה והוצב בגדוד רגלים בארמייה הראשונה.
תג'ר לחם במלחמות הבלקן ובמהלכן פיקד על גדוד רגלים. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם במערכה על סרביה כמפקד רגימנט ובהמשך מונה למפקד חיל המצב בעיר וראניה. תג'ר זכה במספר עיטורים ובכלל זה צלב הברזל דרגה שנייה ונחשב לגיבור מלחמה בולגרי. במהלך כהונתו בווראניה, קיבל פקודה ממפקדיו להוציא להורג אזרחים סרבים תושבי וראניה, אך סירב לבצעה מסיבות מצפון. תג'ר הועבר מתפקידו והועמד לדין צבאי על אי מילוי פקודה בעת מלחמה, אך לבסוף זוכה. בהמשך, הובא האירוע לידיעתו של ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי אשר מינה את תג'ר לאחד מנציגי צבא בולגריה לוועידת השלום בפריז וזאת כדי להציג את פניו האנושיות של הצבא הבולגרי נוכח טענות הסרבים על טבח רחב היקף שביצעו הבולגרים בשטחים הכבושים. לאחר חתימת חוזה ניי צומצם הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה ותג'ר שוחרר מהצבא והתמנה ליושב ראש איגוד חיילי וקציני המילואים היהודים.
בין מלחמות העולם
באפריל 1925 לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה, נודע כי אחד מחברי מנגנון הטרור היה חיים מרקו פרידמן, יהודי מהעיר סטארה זאגורה. בסופיה פרץ גל אנטישמי שכלל גם את הפצתם של הפרוטוקולים של זקני ציון בתרגום לבולגרית ומאמרי שטנה בעיתונות. בתגובה, יזם תג'ר את הקמתה של "האגודה לגמילות חסדים של חיילי המילואים היהודים" בסופיה, שמטרתה הלא רשמית הייתה לארגן כוח מיומן ובמידת הצורך חמוש שיגן על בני הקהילה היהודית. בהמשך, נוסדו סניפים של אגודה זו גם בערים נוספות.
ביולי 1926 נערך כינוס הקהילות היהודיות בבולגריה ונציגי הקהילות מחו על סירוב הממשלה הבולגרית לאשר רשמית את התקנון להתנהלות יהדות בולגריה. נציגי הקהילות דרשו מהנהגת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להגיש מחאה לממשלה הבולגרית ולפעול ביתר שאת לאישורו של התקנון. התעוררה מחלוקת קשה בין חברי הקונסיסטוריה על עוצמת המחאה ואופייה והדיון הוסלם לכדי הצבעת אמון אשר במהלכה נבחר אברהם תג'ר ליושב הראש החדש של הקונסיסטוריה במקומו של חיים אהרן פרחי.
במהלך כהונתו הרחיב תג'ר את פעילות הקונסיסטוריה אל מחוץ לגבולות בולגריה ומיצב אותה כמוסד המייצג את המיעוט היהודי בממלכה תוך רקימת קשרים עם נציגי מיעוטים באירופה. תג'ר הציג עמדה תקיפה נגד אירועים אנטישמיים בבולגריה וצידד בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ודרום דוברוג'ה. בעקבות פעילותו, הפך תג'ר לדמות בולטת ומוערכת בציבוריות הבולגרית. באוגוסט 1926 השתתפו אברהם תג'ר ואלברט רומנו בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים שנערך בז'נבה. הקונגרס החל בפעילותו לאחר מלחמת העולם הראשונה ומבין יוזמיו היה ליאו מוצקין. מטרתו העיקרית הייתה הגנה על זכויות המיעוטים באירופה, סוגיה שהפכה משמעותית בשל השינויים הטריטוריאליים ביבשת. במהלך הכינוס נאם תג'ר ותמך בשם יהודי בולגריה בזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה. הנאום זכה להדים נרחבים בתקשורת הבולגרית ולרקימת קשרים בין הקונסיסטוריה לארגון "ברית האחים המקדוניים" בבולגריה. ב-1927 השתתף תג'ר במושב הקונגרס שנערך בציריך וחזר על תמיכתו בזכויות הבולגרים במקדוניה ובחבל דרום דוברוג'ה. ביוזמתו של תג'ר, ערכה הקונסיסטוריה מגבית למען הפליטים הבולגרים ממקדוניה והועבר סכום של 100,000 לבות לארגון הגג המקדוני.
ב-1929, הגישו אברהם תג'ר בשם הקונסיסטוריה היהודית בבולגריה, מרדכי נורוק מלטביה, אמיל מרגוליס מצ'כוסלובקיה ויצחק גרינבוים מפולין, מכתב מחאה לחבר הלאומים, על הפגיעה בזכויות הגישה של היהודים לכותל המערבי בארץ ישראל, בשל מאורעות תרפ"ט. בינואר 1932, נכשלה קבוצת סטודנטים אנטישמית חברי ארגון רודנה זאשטיטה בניסיון לחטוף את אברהם תג'ר. חברי הקבוצה נלכדו, הועמדו לדין ונדונו לתקופות מאסר שונות. תג'ר כיהן בתפקידו עד 1932 ובכינוס נציגי הקהילות שנערך בשלהי יוני בסופיה נבחר לתפקיד חיים אהרן פרחי.
מלחמת העולם השנייה
ב-15 במרץ 1943, לאחר כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, הגיעו תג'ר ויוסף גירון נשיא הקהילה יהודית בסופיה למטה הסינוד וביקשו את התערבות הכנסייה להפסקת רדיפות היהודים. בעקבות הפנייה זימן המטרופוליט סטפן כינוס של ראשי הכנסייה בערים השונות כדי לדון במצב. ב-2 באפריל התכנסה מועצת הסינוד ופרסמה גינוי חריף לרדיפות היהודים. ב-21 במאי, עם הגעתם של צווי הגירוש ליהודי סופיה, פנה שוב תג'ר למועצת הסינוד וביקש את עזרת הכנסייה במניעת הגירוש וזאת כחלק ממהלך נרחב שביצעו מנהיגי הקהילה היהודית. בעקבות פנייתו של תג'ר, פנה המטרופוליט סטפן אישית למלך בוריס השלישי וביקשו להימנע מגירוש היהודים אל מחוץ לבולגריה. ב-26 במאי גורשו יהודי סופיה לערי השדה, אך הגירוש אל מחוץ לגבולות הממלכה לא התממש.
שלהי הקריירה ואחריתו
ביוני 1944 הזמין ראש הממשלה החדש איוון בגריאנוב את נציגי הקונסיסטוריה ומסר להם שבכוונתו להשיב בהדרגה את זכויותיהם של יהודי בולגריה. בגריאנוב התיר לקונסיסטוריה לחדש את פעילותה ואישר את מינויו של אברהם תג'ר לתפקיד היושב ראש. בהמלצת הנהגת הקונסיסטוריה מונה השופט דימיטר פרוטיץ' לממונה על הקומיסריון לשאלות יהודיות והוא השלים את הצעת החוק לביטול החוק להגנת האומה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה. במהלך ההפיכה השתלטו בכוח קומוניסטים יהודים על משרדי ומוסדות הקהילות והדיחו את כל ראשי הקונסיסטוריה היהודית. בשל מעמדו המיוחד בציבור היהודי לא הודח אברהם תג'ר והקומוניסטים הציעו לו להמשיך ולעמוד בראש הקונסיסטוריה. תג'ר סירב והתפטר ולתפקיד יושב ראש הקונסיסטוריה מונה דוד ירוחם שהיה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1950 עלה אברהם תג'ר לישראל והיה פעיל בהתאחדות עולי בולגריה. ב-1958 הלך לעולמו והוא בן 86 שנים.
העם (רוסיה)
הָעָם היה שבועון ויומון עברי שראה אור במוסקבה בין השנים 1916–1918. הוצאת העיתון חידשה את הופעת העיתונות העברית ברוסיה לאחר שזו נאסרה ב-1915 ברחבי האימפריה הרוסית.
ההוצאה לאור
הוצאת עיתון "העם" הייתה יוזמתו של בן-ציון כ"ץ במסגרת המרכז העברי במוסקבה. בתחילה הדפיס כ"ץ בפטרוגרד ארבעה גיליונות ולאחר שהדבר נאסר הצליח לקבל רישיון להדפסת השבועון במוסקבה. האישור ניתן לאשתו שהייתה רופאה ובעלת רישיון ישיבה במוסקבה.
עם קבלת הרישיון העביר אותו כ"ץ למרכז ההסתדרות הציונית ברוסיה, שמינתה את אליעזר צ'ריקובר כמוציא לאור הרשמי של העיתון. חברי מערכת העיתון הראשונים היו, מלבד כ"ץ: משה גליקסון, יצחק גרינבוים, משה קליינמן (1870–1948) וחיים גרינברג (1889–1953). כתבו בו רבים מראשי התנועה הציונית ברוסיה ואישים מרכזיים ומפורסמים מקרב תומכי התנועה. במדור הספרותי התפרסמו יצירותיהם של גדולי עולם הספרות היהודי ברוסיה.
העיתון שהוקם בתקופת האימפריה הרוסית פעל גם בתקופת הביניים של הרפובליקה הרוסית וזמן מה גם תחת שלטונות רוסיה הסובייטית. ביולי 1917 הפך העיתון ליומון, והשבועון המשיך להופיע מפעם לפעם כמוסף ליומון. בתקופת המהפכה הבולשביקית פסקה הופעת העיתון וחודשה מיד לאחריה.
העיתון חדל להתקיים בסוף מאי 1918, לדברי העורך בשל קנס כספי גדול שהושת עליו, שלא היה מסוגל לעמוד בתשלומו. ניסיונות לחדש את הופעתו לא צלחו, וכ"ץ וחברים נוספים במערכת העיתון עברו לעבוד בעיתון "הארץ".
אלכסנדר גרדנר
אלכסנדר גרדנר (באנגלית: Alexander Gardner; 17 באוקטובר 1821 – 10 בדצמבר 1882) היה צלם סקוטי שהיגר לארצות הברית ב-1856, ובה עבד כצלם במשרה מלאה. הוא נודע בשל צילומיו המתעדים את מלחמת האזרחים האמריקאית, צילומי הדיוקן של הנשיא האמריקני אברהם לינקולן וצילומי ההוצאה להורג של מתכנני רצח לינקולן.
ביוגרפיה
גרדנר נולד בפייזלי, סקוטלנד. כשהיה בן 14 שנים שימש שוליה לצורף תכשיטי כסף. הוא גדל לפי חינוך קלוויניסטי והושפע מפועלו של רוברט אואן, פעיל חברתי ואוטופיסט סוציאליסטי ממוצא ולשי, אבי מודל הקואופרטיב. בגיל בגרות שאף להקים קואופרטיב בארצות הברית שיפעל על פי ערכים ועקרונות סוציאליסטיים. ב-1850 חבר לקבוצה שרכשה פיסת אדמה ליד מונונה, איווה, שיועדה למימוש מטרה זו, אך גרדנר מעולם לא התגורר שם, מאחר שהחליט לשוב לסקוטלנד על מנת לגייס מימון נוסף ליישוב. הוא נשאר בסקוטלנד עד 1856, וב-1851 היה לבעלים ולעורך של כתב העת "משמר גלאזגו" (Glasgow Sentinel). ב-1851 ביקר בתערוכה הגדולה בהייד פארק, לונדון, שם נתקל בצילומיו של הצלם האמריקאי מת'יו בריידי, והחל עקב כך להתעניין בתחום. ב-1856 עבר גרדנר עם משפחתו לארצות הברית. רבים מבני יישוב הקואופרטיב אותו סייע להקים באיווה נפטרו עד אז, ורבים אחרים נטו למות בשל מחלת השחפת, ועל כן החליט גרדנר להישאר בניו יורק. הוא יצר קשר עם מת'יו בריידי ובאותה שנה החל לעבוד עבורו, והמשיך בכך עד 1862. בתחילה התמחה גרדנר בהפקת הדפסי תצלומים רבי-מידות, שכונו Imperial photographs, ועם היחלשות יכולת הראייה של בריידי, לקח על עצמו גרדנר עוד ועוד תחומי אחריות. ב-1858 הפקיד אותו בריידי על הגלריה שלו בוושינגטון די. סי..
צילומיו במלחמת האזרחים
בבחירות 1860 לנשיאות נבחר אברהם לינקולן לנשיא ארצות הברית, ועם היבחרו התרגשה על האומה האמריקאית אימת המלחמה המתעתדת. גרדנר השתכן כאמור באותה עת בוושינגטון - מיקום מיטבי עבורו מבחינה מקצועית באותם ימים, וקרנו עלתה כצלם דיוקנאות, המתעד את מראה החיילים היוצאים לקרב.
בריידי העלה את הרעיון לצאת לצלם את מלחמת האזרחים מכלי ראשון. קשריו של גרדנר עם אלן פינקרטון (שעמד בראש ארגון המודיעין שהפך בהמשך לשירות החשאי של ארצות הברית), היו השופר להבאת רעיונותיו של בריידי לפני לינקולן. פינקרטון המליץ למנות את גרדנר לתפקיד צלם ראשי תחת תחום סמכותו של ארגון המהנדסים הטופוגרפיים האמריקאי (U.S. Topographical Engineers). במינוי מהיר, היה גרדנר לצלם תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן, מפקד ארמיית הפוטומק. בשלב זה, חדל גרדנר מניהול הגלריה של בריידי. בספטמבר 1862 תיעד את קרב אנטיאטם, כשאת התמונות הוא מפתח בחדר חושך נייד. על עבודתו הצילומית בשעת הקרב קיבל גרדנר תואר קפטן של כבוד.
לעיתים קרובות עבודתו של גרדנר יוחסה בשוגג לבריידי, ועל אף שפע החומרים המצולמים שהפיק, נטו ההיסטוריונים להמעיט בחשיבות מורשתו התיעודית של מלחמת האזרחים. בנובמבר 1862 הדיח לינקולן את מקללן מהפיקוד על ארמיית הפוטומק, ועם הדחתו בוטל תפקידו של גרדנר כצלם צבאי ראשי. באותה עת סיים גרדנר את יחסי העבודה שלו עם בריידי, כפי הנראה על רקע מנהגו של בריידי לפרסם את צילומיו של גרדנר תחת הייחוס "צולם בידי בריידי". בחורף אותה שנה התלווה גרדנר לכוחו של הגנרל אמברוז ברנסייד, וצילם את קרב פרדריקסברג. לאחר מכן, התלווה לכוחו של הגנרל ג'וזף הוקר. במאי 1863 פתחו גרדנר ואחיו ג'יימס סטודיו צילום משלהם בוושינגטון די. סי. רבים מהעובדים ששכרו היו כאלו שעבדו קודם לכן עבור בריידי. באותה עת גרדנר אף צילם את קרב גטיסברג (יולי 1863) ואת המצור על פטרסבורג (יולי 1864-אפריל 1865).
ב-1866 פרסם גרדנר אסופה של צילומיו, בשני כרכים, תחת השם Gardner's Photographic Sketch Book of the Civil War. כל כרך כלל 50 תצלומים מקוריים ששובצו ידנית. עם זאת, לא את כל התמונות צילם גרדנר. בתור בעלי הסטודיו, החזיק גרדנר בזכויות היוצרים על התצלומים שנוצרו בסטודיו, בדומה לנוהג הנוהג גם היום בסטודיו צילום טיפוסי. אסופת הצילומים כללה גם צילומים מאת טימותי ה. או'סאליבן, ג'יימס פ. גיבסון, ג'ון ריקי, ויליאם פייוול, ג'יימס גרדנר (אחיו של אלכסנדר), ג'ון ווד, ג'ורג' נ. ברנרד, דייוויד נוקס, דייוויד וודברי ואחרים.
גרדנר היה צלמו המובהק של אברהם לינקולן, וצילם יותר תמונות של הנשיא לעומת כל צלם אחר. מספר ימים לאחר ההתנקשות בחייו של לינקולן, שהתרחשה ב-14 באפריל 1865, פורסמו מטעם הסטודיו של גרדנר מספר תמונות של לינקולן, שהוצגו ושווקו כתצלומיו האחרונים של לינקולן לפני מותו. טענה זו עטפה את התצלומים בהילה של יוקר המציאות, והיוותה את הבסיס לסברה כי הם צולמו ארבעה ימים לפני מותו של לינקולן. אך הייתה זו טענה לא מבוססת, ורק שנים לאחר מכן התברר שאלו לא היו תצלומיו האחרונים של לינקולן, אלא תצלומים שגרדנר צילם בפברואר 1865, בעת ביקור הנשיא בסטודיו שלו. גרדנר אף תיעד את הלווייתו של לינקולן, וצילם את המעורבים בתכנונו של הרצח (לרבות הרוצח ג'ון וילקס בות'). גרדנר היה הצלם היחיד שהורשה לנכוח בהוצאתם להורג בתלייה, אותה תיעד. מעבר לכך, צילם גרדנר את לינקולן בעת כניסתו לקדנציה השנייה כנשיא, צילם את פנים התיאטרון "פורד" לאחר מעשה ההתנקשות בחייו וב-8 בנובמבר 1863 צילם את לינקולן בסטודיו בתצלום המכונה "דיוקן גטיסברג", שצולם שבועיים לפני שלינקולן נאם את נאום גטיסברג. כמו כן, נעשה שימוש בתצלום של ג'ון וילקס בות' מאת גרדנר, במודעת מבוקש לאחר הרצח - הייתה זו הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בצילום למטרה כזו.
מחלוקת
ניתוח בעין בוחנת שנעשה לאחת מתמונותיו של גרדנר ממלחמת האזרחים, כמאה שנה לאחר שצולמה, העלה את האפשרות שגרדנר התערב וערך שינויים בסיטואציה שצילם, על ידי כך שהזיז את גופתו של אחד החיילים ואת רובהו, כך שהפיקו רושם דרמטי יותר. ב-1961 השווה פרדריק ריי מכתב העת Civil War Times ("ימי מלחמת האזרחים"), תמונות של גרדנר מקרב גטיסברג, המציגות גופות של "שני" צלפים מצבא הקונפדרציה, והסיק כי אותה גופה צולמה פעמיים, בשני מיקומים שונים. כמו כן, נטען שאחד מתצלומיו הידועים ביותר, "Home of a Rebel Sharpshooter" ("ביתו של צלף מורד"), שצולם באזור בשדה הקרב בגטיסברג המכונה "מאורת השטן" (Devil's Den), הוא למעשה הונאה. לפי הטיעון שגורס שמדובר בזיוף, שאותו הציג לראשונה ויליאם פרסניטו ב-1975, גררו גרדנר ועוזריו טימותי או'סאליבן וג'יימס גיבסון את גופתו של הצלף כ-36 מטרים מהמקום בו נמצאה, למיקום פוטוגני יותר, על מנת ליצור קומפוזיציה מרשימה יותר.
אמנם לפי ניתוחו של פרדריק ריי, גרדנר צילם את אותה גופה בשני תצלומים במקומות שונים, אך פרסניטו המציא בחינה נרחבת יותר של העניין בספרו Gettysburg: A Journey in Time ("גטיסברג: מסע בזמן"), ולפיו התערבות הצלם ומניפולציה של מושא הצילום הייתה דבר מקובל בימי ראשית הצילום. ב-1998 פרסם האמן ג'יימס ס. גרובס ניתוח אחר, שהשיב את הדיון בשאלת "הזזת הגופה" לנקודת המוצא שלו, כשמצא בשתי תמונות ובתמונה סטריאוסקופית נוספת, תשתית עדות המזימה את ניתוחו של פרסטינו.
בלוגראדצ'יק
בלוגראדצ'יק (בבולגרית: Белоградчик) היא עיר בצפון מערב בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וידין ושוכנת כ-117 ק"מ מהבירה סופיה, 52 ק"מ מבירת המחוז וידין וסמוכה לגבול סרביה. משמעות השם בלוגראדצ'יק היא עיר לבנה קטנה.
היסטוריה
ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית. במקום נמצאו שרידי בית מרחץ רומי מתקופת אספסיאנוס ומצודה שהוקמה בתקופת ולריאנוס ועמדה במתקפות ההונים. בהמשך עבר האזור לשליטת האימפריה הביזנטית. היישוב המודרני נוסד בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה והגיע לשיא פריחתו בתקופת איוון סרצימיר, קיסר בולגריה, כאשר היה חלק ממערך המבצרים של צארות וידין.
ב-1396 נכבש היישוב על ידי צבאו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך תקופת בין המלכים של האימפריה נשלט היישוב בידי דספוטט סרביה ובהמשך ולאכיה. האזור נכבש מחדש על ידי מהמט הראשון ובעת הזו מוזכר שמו המודרני של היישוב בתעודות עות'מאניות. ב-1771 נבנה במקום מסגד "חאג' חוסיין". היישוב הפך לזירת קרבות בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה האוסטרית וידע מרידות רבות של תושביו כנגד העות'מאנים בשלהי המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19. האזור נודע בהיידוקים שבו אשר תקפו ללא הרף את משמרות הצבא העות'מאני. בין 1794 ל-1807 נשלט היישוב בידי הוואלי המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ובתקופתו ידע תנופת בנייה ופיתוח.
ב-28 בפברואר 1878 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובהמשך הפכה חלק מהנסיכות הבולגרית. ב-1894 נבנו במקום ספרייה ותיאטרון, ב-1901 בית ספר תיכון וב-1912 בית חולים קטן.
כלכלה
בעיר פועל יקב המייצר יין נתזים ויין אדום. בשטח הרשות המקומית קיים מפעל לייצור מכשירי טלפון, מפעלי טקסטיל ומוצרי בשר עוף. העיר ממצבת עצמה כיעד תיירותי כאשר מצודת בלוגראדצ'יק והצוקים הסמוכים אליה הם האתרים המתוירים ביותר.
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון הרי הבלקן, הגורמות להפרשי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15oc וערכי הקיצון נעים מ-1oc בינואר ועד 29oc באוגוסט. כמות המשקעים החודשית הממוצעת נעה בין 96 מילימטרים בינואר ועד 297 מילימטרים ביוני.
ראו גם
קרחון בלוגראדצ'יק בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמה של העיר בלוגראדצ'יק.
יוריט הנדריקס
יוריט פטרוס קרולינה הנדריקס (בהולנדית: Jorrit Petrus Carolina Hendrix; נולד ב-6 בפברואר 1995 בפאנינגן שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים
הנדריקס החל את הקריירה המקצוענית שלו בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית, שבה גדל במחלקת הנוער. הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במשך שבע עונות וחצי, שבהן ערך 238 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
ב-12 בינואר 2021 חתם הנדריקס בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית. ב-20 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לדינמו מוסקבה במסגרת עונת 2020/2021 בגביע הרוסי. ב-28 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–2 לרובין קאזאן. בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך הנדריקס עשר הופעות ליגה.
ב-26 בינואר 2022 הושאל הנדריקס לפיינורד מליגת העל ההולנדית עד לתום עונת 2021/2022. ב-6 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על ספרטה רוטרדם במסגרת הליגה. ב-13 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ואלבייק במסגרת הליגה.
קריירה בינלאומית
ב-1 בספטמבר 2016 ערך הנדריקס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בהפסד 1–2 לנבחרת יוון במשחק ידידות.
אוכלי נחשים
אוכלי נחשים הם בעלי חיים הניזונים מנחשים ומינים דומים, ובעלי התאמות מיוחדות לתפיסתם ולהריגתם. חלק מאוכלי הנחשים מתבססים על נחשים כמזונם העיקרי, בעוד האחרים ניזונים גם ממיני בעלי חיים אחרים.
נחשים הם יצורים חלקלקים עם קשקשים נוקשים, חלקם ארסיים ולהם שיני ארס המסכנות את הטורף, ויש נחשים היכולים לירוק ארס למרחק. למיני נחשים אחרים יש יכולת נשיכה קשה, לאחרים שרירי חניקה גדולים, ויש כאלה שהם מוסווים ביותר. בהתאם לכך טורפי נחשים רבים חסינים מפני ארס של נחשים שונים (בעיקר של צפעיים ושל פתניים), או שיש להם שיער או נוצות עבות המגינים מפני חדירת הארס לגופם. הקוקייה הרצנית ומספר עופות דורסים הניזונים מנחשים "מהפנטים" אותם בריקוד תוך פריסת כנפיהם, ואז מנסים לדקור את ראש הנחש במהירות. הנמיות מסתייעות בזריזותן לתפיסת ראש הנחש במהירות, והן גם חסינות לארס של מיני נחשים רבים. בסמלה של מקסיקו (שנגזר מסמלי האצטקים) ישנו עוף דורס הקוטל נחש.
חיות שונות ניזונות מנחשים: מהיונקים ישנם נמיות, בואשים, גירית הדבש, הקיפוד, כמו כן האופוסומים, הלוטרות, הנמרים וכמה סוגי חתולים קטנים. יגוארים מסוגלים לטרוף נחשי אנקונדה צעירים, אך הגדולים שבהם קטלניים עבורם. גם עופות רבים ניזונים מנחשים - החיוויאי (וקרוביו מקבוצת עיטי נחשים), הלבלר, וכן מיני העוף הבאים: עיט כתר, עקב אדום-זנב, עיט נחשים מדגסקרי, עיט נחשים אפריקני, הקרקרה והבז הצוחק; כמו כן מספר ינשופיים גדולים, העיטים הגדולים כמו עיט גואני מצויץ ועיט ההרפיה, כמה אנפות, שלדג הקוקבורה ועוף הקריאמה. בנוסף טורפים נחשים צעירים גם עורבים, עורבנים וחנקנים.
חלק מציידי הנחשים הם זוחלים כמו תנינים, צבים נשכניים, לטאות כוח, הלודרמה ולטאות קולר. טורפי נחשים רבים הם נחשים בעצמם, כשהידוע ביותר הוא רב פתן מלכותי שמעדיף נחשים על כל טרף אחר. נחשים טורפים נוספים הם זַעֲמָן אַלְמֻגִּי (Lampropeltis) כמו זעמן מלכותי מצוי המתחזה לנחש ארסי, המוקסין (Agkistrodon ) וכמה סוגי קרייט (Bungarus).
ישנם גם אנשים הניזונים מנחשים (בעיקר במזרח אסיה).
לי סידול
לי סידול (או לי סה-דול, בקוריאנית: 이세돌; נולד ב-2 במרץ 1983) הוא שחקן גו מקצועי דרום קוריאני לשעבר בדרגה 9. נכון לפברואר 2016, הוא דורג במקום השני בתארים בינלאומיים (18), אחרי לי צ'אנג-הו בלבד (21). הכינוי שלו הוא "האבן החזקה" ("סן-דול"). במרץ 2016, הוא שיחק סדרת משחקים בולטת מול התוכנית AlphaGo שהסתיימה בהפסד של לי 1–4.
ב-19 בנובמבר 2019, לי הודיע על פרישה ממשחק מקצועני, והצהיר כי לעולם לא יוכל להיות השחקן העליון של Go בשל עליית הבינה המלאכותית. לי התייחס לבינה המלאכותית כאל "ישות שלא ניתן להביס".
ביוגרפיה
לי נולד בדרום קוריאה ב-1983. הוא ידוע בתור 'Bigeumdo Boy' מכיוון שנולד וגדל באי Bigeumdo. הוא למד באיגוד קוריאה באדוק. הוא הפך לשחקן גו מקצועי בגיל 12 ו-4 חודשים.
הוא נשוי לקים היון-ג'ין, ויש לו בת. אחיו הגדול הוא גם שחקן גו מקצועי.
משחק הסולם השבור של לי
משחק זה נערך בין לי סידול והונג צ'אנג-סיק במהלך גביע KAT 2003, ב-23 באפריל 2003. המשחק בולט בשימוש של לי במבנה שנקרא "סולם שבור".
בדרך כלל משחק סולם שבור הוא טעות של שחקנים מתחילים, כי אבני המרדף נותרות חלשות. בין מומחים זה צריך להיות מכריע, ובדרך כלל מוביל למשחק אבוד.
לי, ששיחק שחור, התריס מול המהלכים המקובלים, והשתמש בסולם השבור כדי ללכוד קבוצה גדולה של האבנים של הונג בצד הימני התחתון של הלוח. זה החזיר לחיים את אבני השחור בפינה שנחשבו בעבר לאבודים.
משחק מול AlphaGo
החל מ-9 במרץ 2016, לי שיחק משחק בן חמישה משחקים, ששודר בשידור חי, נגד תוכנית המחשב AlphaGo, שפותחה על ידי חברת בינה מלאכותית הלונדונית Google DeepMind, תמורת פרס משחק של מיליון דולר.
הוא אמר "שמעתי שה-AI של Google DeepMind חזק באופן מפתיע ומתעצם, אבל אני בטוח שאוכל לנצח לפחות הפעם". בראיון מ-22 בפברואר 2016, הוא הראה שוב ביטחון בסיכויים שלו, תוך שהוא אומר שאפילו אם ינצח את AlphaGo משחק אחד מתוך 5 זה עשוי לאפשר לצוות Google DeepMind להחשיב אותו כמנצח. בראיון אחר ל-Yonhap News, לי סידול אמר שהוא בטוח שינצח את AlphaGo בתוצאה של 5–0, לפחות 4–1 וקיבל את האתגר תוך חמש דקות בלבד. הוא גם הצהיר "כמובן, היו עדכונים רבים בארבעת או חמישה החודשים האחרונים, אבל זה לא מספיק זמן לאתגר אותי".
ב-9 במרץ, לי שיחק שחור והפסיד במשחק הראשון. ב-10 במרץ הוא שיחק לבן והפסיד במשחק השני. ב-12 במרץ הוא שיחק שחור והפסיד גם במשחק השלישי. ב-13 במרץ, הוא שיחק בלבן וניצח במשחק הרביעי, בעקבות מהלך בלתי צפוי ב-78 הלבן שתואר כ"טסוג'י מבריק". לי הגיב לאחר הניצחון שלדעתו אלפאגו הייתה החזקה ביותר כששיחק לבן (שני). מסיבה זו, ומשום שחשב שזכייה שנייה עם שחור תהיה בעלת ערך רב יותר מאשר ניצחון עם לבן, הוא ביקש שישחק שחור במשחק החמישי האחרון, מה שנחשב למסוכן יותר. ב-15 במרץ, הוא שיחק שחור והפסיד במשחק החמישי, ובזאת הפסיד בסדרת המשחקים 1–4.
פרישה ממשחק מקצועי
ב-19 בנובמבר 2019, לי סידול הודיע על פרישה ממשחק מקצועי, והצהיר כי "גם אם אהיה מספר אחת, יש ישות שאי אפשר להביס אותה".
עם זאת, בדצמבר הוא הסכים לשחק משחק של שלושה משחקים נגד מערכת הבינה המלאכותית "האנדול", שפותחה על ידי NHN Entertainment Corporation הקוריאנית. משחק עם יתרון של שתי אבנים במשחק הראשון והשלישי של המשחק וללא יתרון במשחק השני, לי סידול ניצח את המכונה במשחק הראשון. האנדול ניצחה לאחר מכן בשני המשחקים הנותרים של המשחק, עם ציון סופי של שניים על אחד, וניצחה בתחרות הכוללת.
שיא קידום
לי סידול הפך למקצוען ב-1995 בתור דאן 1, והגיע ל-9 דאן ב-2003.
פולקסווגן ארנה
פולקסווגן ארנה הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בעיר וולפסבורג, גרמניה. האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה.
בניית האצטדיון הושלמה בשנת 2002 וטרם השלמתו שיחקה קבוצת וולפסבורג ב-VfL סטאדיון. כיום האצטדיון משמש בעיקר למשחקיה הביתיים של וולפסבורג בבונדסליגה ובו הקבוצה גם חגגה את זכייתה באליפות גרמניה בעונת 2008/2009.
ב-19 בספטמבר 2009 אירח האצטדיון את משחקה הראשון של וולפסבורג בתולדותיה במסגרת ליגת האלופות. המשחק הסתיים בניצחון וולפסבורג על קבוצת צסק"א מוסקבה בתוצאה 3-1, בזכות שלושער של גראפיטה.
האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת גביע העולם בכדורגל נשים לשנת 2011 אשר נערך בגרמניה.
גרדה וגנר
גרדה מארי פרדריקה גוטליב (בדנית: Gerda Marie Fredrikke Gottlieb; 15 במרץ 1886 – 28 ביולי 1940) הייתה אמנית ומאיירת דנית, הידועה בשל הארוטיקה שבעבודתה. ברבים מציוריה מיוצגות נשים אפנתיות, בסגנון אר נובו, ומאוחר יותר גם אר דקו. סיפור חייה שזור בסיפור נישואיה לאמן איינר וגנר, שהיה לימים לילי אלבה, האישה השנייה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, שמתה כתוצאה מהניתוח. סיפורן עובד לספר בשם "הנערה הדנית", ואז לסרט באותו השם.
המיניות הלא-בינרית של גרדה, אשר נכחה בעבודתה וכן בחייה האישיים, והתייחסותה למיניות נשים בציוריה, וכן סיפורה של לילי אלבה ונוכחותה המרכזית בעבודות של גרדה גרמו להתרחקות ממנה כאמנית בתקופתה. היא מחקה את הגבולות בין מגדר לזהות מינית, והחברה סביבה לא קיבלה זאת, או לא ידעה לקבל. כמעט מאה שנים מאוחר יותר, התחדש העניין בעבודתה ובסיפורה, והיא נחשבת לדמות מרכזית בהיסטוריית האמנות של דנמרק.
ביוגרפיה
גרדה גוטליב גדלה בכפר קטן במחוז האמלו, ליד העיר גרנה. היא הייתה בתם של ג'סטין (לבית אוסטרברג) ואמיל גוטליב, כומר לותרני, שהיה ממוצא הוגנוטי. משפחתה הייתה שמרנית מאוד. היו לה שלושה אחים, אך רק אחד חי עד גיל בגרות. משפחתה עברה לעיירה הוברו, שם גדלה. היא גילתה כישרון אמנותי בגיל צעיר והחלה ללמוד כדי לפתח את כישוריה. האפשרויות באזור הפרוורי היו מוגבלות, ולכן בגיל 17 עברה גוטליב לקופנהגן כדי ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנות יפה. שם פגשה את האמן איינר וגנר, לימים לילי אלבה. השניים התחתנו, כשהם בגילאים 19 ו-22 בהתאמה, והקריירה של גוטליב התחילה לפרוח.
ב-1904, הופיעה עבודתה של גרדה וגנר בגלריית האמנות שרלוטנבורג (הגלריה הרשמית של האקדמיה המלכותית), וב-1907 היא זכתה בתחרות איור מטעם העיתון הדני "פוליטיקן". בזכות הכרה זו פרצה לתחום איור אופנה, והפכה לאחת המאיירות הידועות והמצליחות בתחום האופנה העלית, כאשר סימן היכרה היה עיצוב אר דקו מסוגנן ברוח התקופה. את עבודתה פרסמה במגזינים המובילים, כולל ווג, "לה וי פריזיאן", ו"לה פנטזי".
השתתפותה בתחרות בעיתון הביאה עמה גם מחלוקת, אולי הגדולה ביותר בהיסטוריית האמנות הדנית, שמכונית "מחלוקת הציירים האיכרים". המהומה החלה כאשר אחת מיצירותיה - דיוקן של אלן פון קול - נדחתה מהתחרות "בשל סגנונה". הוויכוח התקיים בין אמנים שמרנים שרצו לשמר מה שהיה בעיניהם "אמנות נכונה", לבין גל חדש של אמנים, שציירו באופנים סימבוליים ומסוגננים והביאו חידושים לאמנות. המחלוקת כונתה "סכסוך ציירי האיכרים", מכיוון שדוגלי האמנות השמרנית דגלו בריאליזם שבו הנושא האידיאלי לציור היה אנשים כפריים פשוטים. וגנר עצמה לא השתתפה בסערה, חוץ מאשר במעשה אחד, כאשר דאגה שהציור הדחוי יוצג בגלריית וינקל ומגנוסן בקופנהגן.
הצלחתה של וגנר צמחה, בעיקר בפריז. בדנמרק עבודתה נחשבה רחוקה מידי מהמיינסטרים. היא הציגה ברחבי אירופה, ואף זכתה בפרס בתחרות האמנות של התערוכה העולמית של 1925 בפריז.
תמות בעבודתה
בפריז, בנוסף לעבודתה בתחום האופנה, וגנר ציירה עבודות המתמקדות במיניות נשית - של נשים עם נשים, נשים עם גברים, נשים עם עצמן, וכן בהקשרים מיתולוגיים. חייה הקבילו לעבודתה האירוטית, כאשר נהנתה מכל מה שהיה לאוונגרד הפריזיאני להציע, והייתה מארחת ומתארחת במסיבות פרועות והייתה ידועה כאוהבת נשים. היא נהנתה מהסקנדלים שהייתה מעוררת בעבודתה, ומהפופולריות הגוברת שלה בהתאם.
עבודתה הייתה ייחודית בכך שהציגה מיניות נשית מפרספקטיבה נשית, ולא דרך המבט הגברי. בנוסף לאירוטיקה הבלתי מתפשרת בציוריה, האקסהיביציוניזם, וה-BDSM, עבודתה גם שיקפה את האמביוולנטיות של וגנר לנורמות מגדריות. היא הציגה מגדר כדבר נזיל, ופרצה בציוריה תדיר את הנורמות החברתיות בנוגע למין, מגדר ונשיות.
לילי אלבה
איינר וגרדה נפגשו בלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות, ונישאו ב-1904. הם טיילו ברחבי אירופה, ולבסוף השתקעו בפריז, שם היו לחלק מהחברה הבוהמיינית, ומנו בין חבריהם רקדניות, שחקנים, אמנים, ודמויות אחרות מעולם האמנות והתרבות.
השחקנית המפורסמת אנה לארסן הזמינה אצל גרדה דיוקן. יום אחד היא לא יכלה להגיע לשבת עבור הציירת, אז גרדה הלבישה את איינר בגרביונים ונעלי עקב כדי לדגמן בשבילה, ושתוכל להמשיך בציור. גם בפעם השנייה שלארסן לא הצליחה להגיע, היא הציעה להשתמש באיינר כמודל. כשבסוף היא בכל זאת באה, היא מצאה את איינר בלבוש נשי מלא, כולל פאה, ואמרה בהתלהבות: "אני מצהירה עליך כילדונת שלי. עם שם יפה ומוזיקלי במיוחד - נגיד 'לילי'. מה דעתך על לילי?"
השם לילי אכן מצא חן בעיני איינר, כמו גם השמלה והפאה והאביזרים הנלווים, ולימים, הפרסונה של לילי הפכה לחלק מחיי איינר. לילי הייתה לדוגמנית האהובה על גרדה, שבינתיים עשתה לעצמה שם בציוריה של נשים יפהפיות עם עיני שקד מלאות הבעה. כשהתגלה שהמודל לציורים אלה היא לילי, עולם האמנות הגיב בזעזוע.
שנותיה האחרונות
גרדה נפטרה ב-28 ביולי 1940, בפרדריקסברג שבדנמרק, בהיותה בת 54.
סיפורה בספרות ובקולנוע
במהלך השנים, הסיפור של לילי וגרדה צבר ססטוס קאלט בדנמרק ובעולם. בעקבות פרסום ספרו של דייוויד אברסהוף, "הנערה הדנית", בשנת 2000, יצירות האמנות שלהם התגלו מחדש, והוצגו בתערוכות וכן נמכרו במכירות פומביות בהצלחה. תערוכה מיוחדת של גרדה וגנר הוצגה במוזיאון ארקן לאמנות מודרנית ב-2015, ובינואר 2017 יצאה התערוכה לסבב עולמי.
1070-1079 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1079 - 1070 לפני הספירה
מרדכי מרכוס כהן
מרדכי מרכוס כהן (ה'תר"ן – ט' בכסלו ה'תשי"ד, 16 בנובמבר 1953) היה עורך דין, חוקר המשפט העברי, מראשי הפעילים הציוניים בשווייץ וסגן היועץ המשפטי לממשלה למשפט עברי. מאנשיו הקרובים של הרב קוק.
ביוגרפיה
מרדכי מרכוס כהן נולד בבזל לרב העיר, הרב ד"ר אשר מיכאל (ארתור) כהן. אביו הזמין את הרצל לערוך את הקונגרס הציוני הראשון, בשנת 1897, בעירו בזל. באותה הזדמנות ביקר הרצל בבית הרב, ומרכוס הצעיר פגש בו. אחותו פסיה (פאולה) נישאה לרב נפתלי (הרטוויג) קרליבך. כהן נישא לרוזה לבית גלבסקי.
הוסמך בגיל צעיר לדוקטור במשפטים. היה חוקר המשפט העברי וכתב ערכים בתחומים אלה בלקסיקון היהודי "Jüdisches Lexikon", שקובצו בידי בנו ארתור כהן לאחר פטירתו בספר "wörterbuch des jüdischen rechts". נודע כמומחה עולמי בכל הנוגע לזכויות יהודים בפני המשפט הבינלאומי.
בשנת תרפ"ט שימש ציר שווייץ לקונגרס הציוני ה-16 בציריך. כן היה חבר במדינתו בוועד הארצי של הקרן הקיימת, ההסתדרות הארצית של המזרחי (בה היה חבר הוועד המרכזי) וברית האגודות הציונית בבזל. היה מתורמי הספרייה הלאומית. לימים נתמנה לראשות המזרחי במדינה ותקופה ממושכת כיהן גם כנשיא ההסתדרות הציונית בשווייץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה פעל כהן רבות להצלת יהודים באירופה. באותה תקופה שימש ביתו כתחנת מעבר לפליטים.
בחורף תש"י (1950) הוזמן כהן ארצה בידי שר המשפטים פנחס רוזן, במטרה להיות ממנסחי חוקת מדינת ישראל. כהן עלה ארצה והתגורר בירושלים, כיהן כסגן היועץ המשפטי לממשלה למשפט העברי במשרד המשפטים והיה שותף בחקיקת חוקים רבים. במסגרת זו עמד בראש "המכון לחקר המשפט העברי", שהתמזג בתוך "המחלקה לתכנון התחיקה" של משרד המשפטים, על ניסוחו של חוק הירושה.
ד"ר מרכוס כהן נפטר בשווייץ כבן 63 ביום ט' בכסלו תשי"ד (1953), לאחר מחלה קצרה.
קשריו עם הרב קוק
ד"ר כהן היה לאורך שנים מנאמניו הבולטים ביותר של הראי"ה קוק באירופה. השניים נפגשו לראשונה בתחילת שנת תרע"ה (1914), כאשר הגיע הרב קוק לשווייץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה ופגש ברב ארתור כהן רבה של בזל, אביו של מרכוס. בהמשך נרקמה ידידות העמוקה בין כהן לרב הנזיר, ידידות שנמשכה לאורך שנים רבות. בכסלו תרע"ט (1918) הצטרף ד"ר כהן אל תנועת דגל ירושלים של הרב קוק, החל לעבוד בה באופן מסודר בקיץ של אותה שנה, ותוך זמן קצר היה בה לאיש מפתח. באותה עת עבד עם הרב שלמה זלמן פינס, הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, ואחרים. במסגרת עבודתו בתנועה קיים קשר קרוב עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה.
פיליפ, רוזן הסן
פיליפ, רוזן הסן (בגרמנית: Philipp Landgraf von Hessen; 6 בנובמבר 1896 - 25 באוקטובר 1980), היה נסיך גרמני מבית הסן וחתנו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.