cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההיכל וארון הקודש בימי קדם
התפתחות בתי הכנסת בעת העתיקה
החל מהמאה השלישית והרביעית לספירה הקיר הפונה לירושלים הולך ומתקבע כמוקד בית הכנסת. בתי כנסת שבהם החזיתות היו בכיוון ירושלים, כמו אלו שבגליל, שינו את כיוונם. הכניסה לבית הכנסת עברה להיות מול קיר הקודש. בנוסף, אנו מוצאים גומחה קבועה בקיר הקודש, ופני המתפללים מכוונים כלפיה. כל צורת הישיבה אורגנה בהתאם. התפתחות זו מתוארת בתוספתא (מגילה ג: כא):
ה"קודש" המצוין הוא המקום הקדוש, שפונה לעבר ירושלים. במקום בו, כאמור, הונחו או נשמרו ספרי התורה. דוגמה לכך ניתן לראות בבית הכנסת שבבית שערים, כאשר במחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה אולם-הכניסה נמצא בקיר הפונה לירושלים, ובחזית נמצאו שלושה פתחים. לא נמצאו סימנים המעידים על מקום קבוע להנחת ספרי התורה. במאה הרביעית חלו שינויים בבית הכנסת בדמות גומחה שנקבעה בקיר הפונה לירושלים. לצורך כך נסתם הפתח המרכזי בקיר זה.
ממצאים ארכאולוגים שנתגלו בארץ ישראל ובארצות הגולה בעת העתיקה מעידים על התפתחותן של שני טיפוסים עיקריים של אותו מקום קדוש בו אוחסנו ספרי התורה - גומחה ארכיטקטונית ("היכל") וארון עץ ("ארון קודש"). שני האחרונים השפיעו, בהתאם, על סוגי אריזת ספר התורה – תיק מעץ ומעיל בד. התגבשות ארון הקודש או ההיכל כמקום אחסון קבוע של ספרי התורה החלה בגולה במאה השלישית, ובארץ ישראל במאה הרביעית.
מוזיאון לח"י
מוזיאון לח"י, הנקרא גם בית יאיר על שם מפקד לח"י, אברהם שטרן (יאיר), הוא מוזיאון הנמצא בבניין בו נרצח שטרן על ידי ג'פרי מורטון, קצין בולשת בריטי.
היסטוריה
אברהם שטרן שעמד בראש ארגון לח"י התגורר בשבועות האחרונים לחייו בבית זה ברחוב מזרחי ב' מס' 8 (כיום – רחוב אברהם שטרן) בשכונת פלורנטין שבתל אביב, בדירת חדר על הגג ביחד עם חברי לח"י טובה ומשה סבוראי. ב־12 בפברואר 1942 (כ"ה בשבט תש"ב) הגיע למקום קצין הבולשת תומאס ג'יימס וילקין וגילה את שטרן כשהוא מסתתר בתוך ארון בגדים. זמן קצר לאחר מכן עזב וילקין ולמקום הגיע קצין הבולשת ג'פרי מורטון. הוא העמיד את שטרן הכפות בידיו סמוך לחלון וירה בו מאחור שלוש יריות אקדח שגרמו למותו המיידי.
בשנת 1953 הוצב שלט הנצחה ליאיר על הבית, ובסוף 1963 שכרה או רכשה האגודה להנצחת חללי הלח"י את הדירה בתרומתם של ראובן גרינברג ויהודה הררי מרינבורג ובדירה הריקה הציבה פינת זיכרון ליאיר. משנת 1964 הייתה הדירה פתוחה למבקרים ביום הזיכרון ליאיר בכ"ה שבט. בתחילת 1964 נרכש כל הבניין על ידי יהודה להמן עבור האגודה. בינואר 1965 יצאה האגודה במסע לגיוס כספים כדי לפנות את דיירי הבניין ולהקים בבית מוזיאון. במודעה שפרסמו כתבו: "אין לנו קרנות, ואין לנו קרדיט, זולת זה שבלבות העם. לחמנו לא כמפלגה, אלא כשליחי העם. אל העם הזה, ולא אל המפלגות והקרנות, אנו פונים היום ומבקשים שיעזור לנו לממן את רכישת הבית, שיהיה מיועד לעם. באותו זמן שונה שם הרחוב ל"אברהם שטרן" ופורסם שהבית נרכש ב-40 אלף לירות אך דרושים עוד כרבע מיליון ל"י כדי לפנות את דייריו ולהכשירו למוזיאון.
המוזיאון
בקומה השלישית נמצאת דירת הגג בה התחבא ונרצח שטרן. במשקוף החלון נראה חור מאחד הקליעים שפגעו בו. הרהיטים הם מקוריים כולל הארון שבתוכו התחבא שטרן. במקום מוקרן סרט על פרשת רציחתו.
הגג נסגר וקורה ובו חדר הנצחה ל-127 לוחמים ולוחמות לח"י שנהרגו בפעולות המחתרת ובשורות צה"ל ולעולי הגרדום וחדר הנצחה לשטרן.
בקומה השנייה – תערוכה על פעולות לח"י עם מיצגים שונים.
בקומה הראשונה נמצאים משרדי עמותת לח"י הפועלת להנציח ולשמר את מורשת לח"י לדורות הבאים.
תחום
{{פירושונים| במתמטיקה: אחר:
ראו גם
}}
זאק אפרון
זאקרי דייוויד אלכסנדר "זאק" אפרון (באנגלית: Zachary David Alexander "Zac" Efron; נולד ב-18 באוקטובר 1987) הוא שחקן קולנוע, מדבב וזמר אמריקאי ממוצא יהודי. מוכר בעיקר בשל השתתפותו בטרילוגיית סרטי "היי סקול מיוזיקל" ושני סרטי "שכנים". בנוסף שיחק בסרטים "משמר המפרץ" ו"האמן הגדול מכולם" "שוב בן 17" "היירספריי" "צ'ארלי סנט קלאוד" "דהירה לניצחון" "העיתונאי"
ביוני 2021 זכה אפרון בפרס אמי לבידור בשעות היום על סדרת התעודה אותה הוא מנחה, "זאק אפרון: עם שתי רגליים על הקרקע".
ביוגרפיה
אפרון נולד בסן לואיס אוביספו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבו מצד אביו הוא יהודי, ואפרון מגדיר את עצמו גם כיהודי. אביו, דייוויד אפרון, הוא מהנדס חשמל בתחנת כוח ואמו, סטרלה באסקט, היא עוזרת אדמיניסטרטיבית שעבדה באותה תחנת כוח. לאפרון אח צעיר בשם דילן, ואחות קטנה בשם אוליביה.
כאשר היה בן 11, עודד אותו אביו לפתח את כישורי המשחק והשירה שלו, ואפרון לקח שיעורים לפיתוח קול והחל להשתתף בהצגות תיאטרון מקומיות כגון "פיטר פן", "חנות קטנה ומטריפה" ו"איש המוזיקה". בשנים 2000–2001 שיחק בתיאטרון קהילתי בסנטה מריה, קליפורניה. לאחר מכן מליצה עליו המורה לדרמה לסוכנות השחקנים Creative Artists Agency שממוקמת בלוס אנג'לס ואלה החליטו להחתים אותו.
את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון ארויו גרנדה בשנת 2006, ואחרי זה התקבל לאוניברסיטת דרום קליפורניה אך לבסוף החליט לא להירשם.
קריירה
אפרון החל לשחק ב-2002 בתפקידי אורח בסדרות "פיירפליי" ו-"ER". ב-2004 הופיע בתפקיד חוזר בסדרה "סאמרלנד" ובשנת 2005 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "דהירה לניצחון".
פריצתו של אפרון התרחשה בשנת 2006 בסרט המוזיקלי של ערוץ דיסני "היי סקול מיוזיקל" בתפקיד "טרוי בולטון" ובמחזמר בשם זהה בו זכה אפרון לביקורות חיוביות. הסרט עצמו הפך ללהיט וגם הפסקול של הסרט, כאשר בשבוע אחד חמישה שירים הצליחו להיכנס למצעדי הבילבורד בו זמנית, הישג נדיר ביותר.
בשנת 2007 אפרון כיכב בתור לינק לארקין בסרט המוזיקלי "היירספריי" המבוסס על הסרט באותו שם, וכן שב לתפקידו כטרוי בולטון בסרט "היי סקול מיוזיקל 2". כמו כן כיכב בקליפ של ונסה הדג'נס לשיר "Say OK".
בשנת 2008 שב לגלם את הדמות המזוהה ביותר עמו, טרוי בולטון בסרט השלישי בסדרה "היי סקול מיוזיקל 3", אך הפעם בשונה לקודמיו, הופץ בבתי הקולנוע ולא יועד לערוץ דיסני. בהמשך שנה זו, שיחק בסרט הדרמה התקופתי של ריצ'רד לינקלייטר "אני ואורסון ולס". בשנת 2009 אפרון השתתף לצד מת'יו פרי בסרט הקומדיה "שוב בן 17".
בשנת 2010 כיכב בסרט הדרמה "צ'ארלי סנט קלאוד". בשנת 2012 כיכב אפרון בסרט "העיתונאי" לצד ניקול קידמן, באותה שנה כיכב גם בסרט שבו השתתפו שלל כוכבים "סילבסטר בניו יורק", שיחק לצד דניס קווייד בסרט "בכל מחיר" ובסרט המבוסס על הרומן מאת ניקולס ספארקס, "בר מזל", ובנוסף דיבב את דמותו של טד בסרט ההנפשה "הלורקס". בשנת 2013 הופיע בסרט הפשע "פארקלנד". ב-2014 הופיע בתפקיד הראשי בסרטים "הדייט שהביך אותי" ו"שכנים".
בשנת 2015 הופיע אפרון בסרט ״אנחנו החברים שלכם״ בתפקיד הראשי קול קרטר. בשנת 2016 הופיע אפרון בסרטים "סבא בהפרעה" לצידו של רוברט דה נירו, בסרט ההמשך לסרט "שכנים" שגרף ביקורות מעולות - "שכנים 2", ובסרט "מייק ודייב מחפשים דייט" לצידם של אדם דווין ואנה קנדריק.
בשנת 2017 הופיע לצד דוויין ג'ונסון בסרט הפעולה "משמר המפרץ", המבוסס על הסדרה בעלת אותו שם. בפברואר 2017 החל לדגמן לחברת האופנה הגרמנית הוגו בוס לפרסום בושם הנושא את שמו. באותה שנה שיחק בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו. בהמשך השנה שיחק בסרט המוזיקלי "האמן הגדול מכולם" בכיכובו של יו ג'קמן, המגולל את הדרך בה פי. טי. ברנום יצר את "קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי" והקנה לעצמו שם עולמי.
ביולי 2020 יצאה בנטפליקס סדרת התעודה "זאק אפרון: עם שתי רגליים על הקרקע", אותה מגיש אפרון. ב-2021 זכתה הסדרה בפרס אמי לבידור בשעות היום.
חברת הפקות
בשנת 2010 הקים אפרון חברת הפקות משלו תחת האחים וורנר, "Ninjas Runnin' Wild". החברה לקחה חלק בהפקת סרטיו "הדייט שהביך אותי", "סבא בהפרעה" ו"משפטו של טד בנדי". בשנת 2019, אחיו של אפרון, דילן, הממלא גם תפקיד בחברה, הצהיר כי חברת ההפקות החלו לייצר יותר תוכן דיגיטלי בנוסף לעבודת הקולנוע המסורתית שלהם.
חיים אישיים
בשנים 2007–2010 היה במערכת יחסים עם השחקנית ונסה הדג'נס, אותה הכיר על סט "היי סקול מיוזיקל". בספטמבר 2014 החל במערכת יחסים עם הדוגמנית סאמי מירו, ובאפריל 2016 השניים נפרדו. בשנת 2020 יצא עם הדוגמנית האוסטרלית ונסה וולדרז, ובאפריל 2021 השניים נפרדו לאחר זוגיות של עשרה חודשים.
אפרון פנה לטיפול פסיכולוגי בתחילת 2013 לאחר שנאבק באלכוהוליזם ושימוש בסמים. הוא פיכח מאז יוני 2013.
סיפר ב-2019 שהוא עושה מדיטציה טרנסצנדנטלית.
שטפני פון הוהנלוהה
שטפני פון הוֹהֶנְלוֹהה (גרמנית: Stephanie von Hohenlohe; 16 בספטמבר 1891 - 13 ביוני 1972) הייתה אוסטרית, יהודיה למחצה, בת למשפחת אצולה כתוצאה מנישואים, שריגלה עבור גרמניה הנאצית, והייתה בקשרים טובים עם בכירי הממשל הנאצי ובהם אדולף היטלר.
חייה
נולדה כשטפני ריכטר בווינה ללודמילה לבית קורנדה שהייתה יהודייה שהתנצרה ולעורך הדין יוהאן סבסטיאן ריכטר שהיה קתולי או למאהבה של האם, מקס ויינר, שהיה יהודי. ריכטר הכיר בשטפני כבתו. בשנת 1906 נרשמה ריכטר לבית הספר לבלט באופרה של וינה, ובמהרה התערתה בעזרת קסמה האישי באריסטוקרטיה ובחברה הגבוהה הווינאית, למרות יהדותה. בשנות העשרים המוקדמות שלה, נכנסה ריכטר לפרשת אהבים עם הנסיך הנשוי פרנץ סלבטור פון טוסקנה, חתנו של קיסר אוסטריה פרנץ יוזף הראשון. מכיוון שהרתה לטוסקנה והשניים לא היו נשואים היא מיהרה להתחתן עם הנסיך הגרמני פרידריך פון הוהנלוהה-ולדנבורג-שילינגספירסט. ב-5 בדצמבר 1914 היא שהתה בווינה, שם נולד בנה מפון טוסקנה.
החל משנת 1932, לאחר שגורשה מצרפת כשנחשדה כמרגלת מטעם המפלגה הנאצית שעלתה לשלטון בגרמניה, התגוררה במלון יוקרתי בלונדון, וכבת למשפחת אצולה גרמנית התחברה עם האצולה הבריטית, והפכה במהרה לתועמלנית ומרגלת רבת ערך עבור ממשלתו החדשה של היטלר. בין האישים שאיתם ניהלה קשרי ידידות קרובים ניתן למנות את מרגוט אסקווית (אשתו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר הרברט הנרי אסקווית'), אטנל סנודן (אשתו של שר האוצר של בריטניה לשעבר), וצ'ארלס סטיוארט ואשתו. שטפני התיידדה עם הלורד רות'רמיר, הבעלים רב-ההשפעה של העיתונים דיילי מייל ודיילי מירור, שהתרשם עמוקות מאדולף היטלר ותמך בכריתת ברית עם גרמניה. הלורד רות'רמיר העניק לה סיוע כספי נדיב. לבסוף הסתכסכו רות'רמיר ופון הוהנלוהה, תמיכתו הכספית פסקה והיא תבעה אותו למשפט בגין הפרת הבטחות כספיות.
פון הוהנלוהה עסקה בהעברת מסרים סודיים בין בכירים בריטים שאהדו את המשטר הנאצי לשלטונות בגרמניה. בשנת 1937 ארגנה עבור הלורד הליפקס טיול לגרמניה, שבו נפגש עם חברהּ הרמן גרינג. נוסף על כך, הייתה שטפני מעורבת בארגון ביקורו בגרמניה של אדוארד, דוכס וינדזור, לשעבר מלך אנגליה, ואשתו ווליס סימפסון. בשנת 1937 החלה שטפני ברומן עם פריץ ויידנמן, עוזר אישי של אדולף היטלר. כשהתמנה ויידנמן לקונסול כללי בסן פרנסיסקו, הצטרפה אליו בסוף שנת 1937. בשנת 1938 החרימו הנאצים את נכסי היהודים באוסטריה, ובהם את ארמון ליאופולדסקרון בזלצבורג שהיה בבעלות במאי התיאטרון היהודי מקס ריינהרדט. הרמן גרינג העניק את הארמון במתנה לשטפני, כדי שישמש כבית הארחה והתכנסות לידועים שבאמנים הגרמנים, וכדי שישמש כאתר אירוח להיטלר כאשר ישהה בביתו בברגהוף שבאלפים הבווארים. באותה שנה החליט היטלר להעניק לה אות הוקרה של הצלב האדום הגרמני.
במרץ 1941 עצרו אותה רשויות ההגירה האמריקניות למספר ימים, אך היא פיתתה את למואל שקולפילד, ראש שירותי ההגירה, ששיכן אותה במלון בוושינגטון הבירה. השניים עמדו בקשר במשך חודשים ספורים. בהמשך, נחקרה על ידי רשויות הביטחון האמריקאיות ושיתפה איתן פעולה. היא סייעה לבניית פרופיל פסיכולוגי לאדולף היטלר, ולמנהיגים נאצים נוספים. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חזרה לגרמניה, והשתלבה שוב בחברה הגבוהה שם. בין השאר עמדה בקשרים עסקיים עם אקסל שפרינגר. היא נפטרה בז'נבה שבשווייץ בשנת 1972.
איינו (שפה)
שפת אַיְנוּ (アイヌ イタク אַיְנוּ אִיטַק; ביפנית: アイヌ語) היא שפתם של בני האיינו, קבוצה אתנית שמרכזה בחלק הצפוני של האי הוקאידו שביפן. שפת האיינו נחשבת כיום לשפה בסכנת הכחדה.
בעבר דיברו בשפה זו באיים הקוריליים (כיום ברוסיה), בחלקו הצפוני של האי הונשו, ובחלקו הדרומי של האי סחלין (קאראפוּטוֹ; כיום ברוסיה). שפת האיינו נחשבת לשפה ייחודית שאין לה קשר לאף שפה אחרת, על אף שלשפה זו מאפיינים טיפולוגיים הדומים ליפנית. לעיתים נוהגים לשייכה לקבוצת השפות הפליאו-סיביריות, אך למעשה מונח זה מתאר קבוצת שפות קטנות שאין ביניהן קשר, וישנה השערה כי התקיימו בסיביר לפני הגעת השפות הטורקיות והטונגוסיות; וכי אין הן מהוות משפחת שפות על פי הגדרתה. ישנם בלשנים כדוגמת שיצ'רו מוריאמה, שקושרים בשנים האחרונות את שפת האיינו לשפות האוסטרונזיות, הן על פי אוצר המילים והן באמצעות הדמיון בין התרבויות.
דוברים
איינו יצאה משימוש נרחב בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכיום היא שפה בתהליך הכחדה. בעיר ניבוּטני (חלק ממחוז ביראטורי באי הוקאידו), בה מתגוררים רבים ששפת האיינו היא שפת אמם, יש כ-100 איש הדוברים את השפה, מתוכם 15 בלבד משתמשים בשפה בחיי יום־יום (נכון לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20). בכל הוקאידו יש כ-1,000 איש הדוברים את השפה, כולם בני יותר מ-30 (עם מעט יוצאים מן הכלל). השימוש בשפה בין דובריה התחזק לאחרונה שכן יש ניסיון לעצור את שקיעת השפה בטרם יהיה מאוחר מדי, כך שכנראה שמספר הדוברים בשפה באופן שוטף גדול מ-15. רוב בני איינו ביפן, כ-150,000 איש (המספר כנראה גדול יותר שכן רבים מבני האיינו אינם מודעים למוצאם או שהם מסתירים אותו מפחד מאפליה) מדברים יפנית בלבד. לאחרונה, יש גידול במספר הלומדים את שפת האיינו כשפה שנייה, במיוחד בהוקאידו, הודות למאמציו של פעיל האיינו וחבר הדיאט (הפרלמנט היפני) לשעבר שיגרוּ קיאנו (מת במאי 2006) שדיבר את שפת האיינו כשפת אם.
הגיית השפה וכתיבתה
ההברות הן מהצורה עיצור-תנועה-(עיצור) וקיימים מספר אשכולות עיצורים.
הסותמים והמחוככים עשויים להפוך קוליים בין תנועות/לאחר אפיים, הצרוף /ti/ מבוטא [ʧi] ו-/s/ הופך [ʃ] לפני /i/ ובסוף הברה. קיימים אף הבדלים בין ניבים. בניב סחאלין העיצורים /p, t, k, r/ הופכים ל-/h/ בסוף הברה.
השפה איננה טונאלית אך יש בה מערכת של גובה-הטעמה, הווה אומר, גובה הצליל נקבע על פי ההטעמה של מילה; במילים עם מוספיות גזע המילה מקבל צליל גבוה, או לחלופין מקבלת ההברה הראשונה את הצליל הגבוה על ההברה הראשונה אם היא סגורה או שיש בה דיפתונג. בכל המלים האחרות ההברה השנייה היא זו שמקבלת את הצליל הגבוה.
כתב
רשמית, שפת האיינו נכתבת בגרסה מותאמת של הכתב היפנית הקטקאנה. קיים גם כתב המבוסס על האלפבית הלטיני. העיתון "Ainu Times” משתמש בשניהם.
טווח התווים 31FF-31F0 (תוספות פונטיות לקטקאנה) של התקן יוניקוד כולל תווי קטקאנה שנועדו בעיקר עבור שפת האיינו. תווי הקטקאנה עבור עיצורים סופיים אינם מופיעים ביפנית, אך מצויים בשימוש בשפת האיינו.
ספרות בעל פה
לבני האיינו ישנה מסורת עשירה של סיפורי גבורה העוברים בעל פה בין הדורות הקרויים "יוקאר", בסיפורים אלה קיימות כמה צורות לשון ודקדוק מיושנות.
רשימת תפוצה
רשימת תפוצה היא רשימה של נמענים (שמות וכתובות) שמנהל אדם, גוף או הנמענים עצמם, לשם משלוח דואר לנמענים אלו. רשימות תפוצה נפוצות מאוד באתרי חדשות, כך כול הקוראים מקבלים את המידע באותו רגע.
נמענים
הנמענים ברשימות התפוצה הם בעלי מכנה משותף, אשר משייך אותם לרשימת התפוצה. המכנה המשותף יכול להיות חברות או הכרות עם מחזיק רשימת התפוצה, ברשימות תפוצה לשימושים אישיים (כמו רשימת המכרים שיש להזמין לחתונה), תכונה או מספר תכונות המעניינות גופים מסחריים או נותני שירותים מסוימים. רשימות פופולריות יכולות לכלול:
לעיתים אותו אדם או גוף מנהלים מספר רשימות תפוצה שונות במקביל, למטרות שונות, כגון רשימת תפוצה הקשורה לעבודה, למשפחה וכדומה.
שימושים
חלק מרשימות התפוצה לצרכים מסחריים משתדלות להחזיק מספר מוגבל של נמענים בעלי מאפיינים ייחודיים כדי לאפשר לשלוח הודעות ממוקדות לפלח אוכלוסייה ספציפי מבלי לבזבז משאבים על נמענים לא רלוונטיים. אולם כאשר רשימת תפוצה משמשת למשלוח חינם של הודעות, כמו במקרה של דואר אלקטרוני, רשימת התפוצה יכולה להכיל כמה שיותר נמענים ללא קשר למאפיינים של הנמענים.
ניהול הרשימה
ניהול רשומות תפוצה מתקיים בכל הצורות המקובלות למשלוח דואר: דואר מכתבים, פקס, דואר אלקטרוני וכדומה. בניהול רשימות אלה נהוגה הבחנה בין שני סוגי נמענים:
רשימות תפוצה באינטרנט
במקרים רבים, מטרתו של אתר אינטרנט תהא לגייס רשימת נמענים אליהם ניתן לשלוח תפוצה מסחרית בדואר אלקטרוני. לרוב, ניתן למצוא טופסי הרשמה כאלה בתפריטים צדדיים באתרים ואף כאלמנט אליו מכוונים בדפי נחיתה. היות שהמדיה האינטרנטית מאפשרת משלוח וניהול תפוצה בצורה נוחה וקלה, הודות לממשקי משתמש מתקדמים, מדובר באפשרות זמינה וזולה בהרבה ממקבילותיה הפיזיות. הנרשמים לרשימת תפוצה אינטרנטית יצפו לרוב לתמורה כלשהי עבור רישומם - דוגמת הנחות והטבות, מידע עדכני ועדכונים חמים, תוכן ייחודי ועוד. מבחינה טכנית, גוף התפוצה ייבנה לפי רוב לפי עקרונות בסיסיים ביותר (קרי, תקן HTML4) וללא שימוש באלמנטים מתקדמים, היות ששיקולי אבטחת מידע מונעים מתוכנות דואר אלקטרוני להציג תכנים עשירים.
דואר זבל
האפשרות ליצור רשימת תפוצה מופיעה במרבית תוכנות הדואר האלקטרוני, כגון אאוטלוק, אאוטלוק אקספרס, הוטמייל, ג'ימייל ועוד. יתרונה של רשימת התפוצה מצוי באפשרות לשלוח מסר דואר אלקטרוני מסוים למספר גדול של נמענים, ובכך לחסוך זמן ועבודה.
אחת הבעיות הקשורות לרשימת תפוצה היא השימוש שעושות בה חברות מסחריות המפיצות באינטרנט דואר זבל המאט את עבודות המחשב וממלא את תיבת הדואר האלקטרוני של המשתמשים. לעיתים חברות תוספנה לדוא"ל שלהן את אפשרות ההסרה מרשימת התפוצה.
קישורים חיצוניים
דיוור ישיר: רגיל ואלקטרוני, מדריך באתר הפורום לחברה אזרחית
אות קריאה
ברשת תקשורת, אות קריאה הוא זיהוי ייחודי של משדר ברשת.
חובב רדיו
לחובב רדיו שעבר את מבחני הגוף המפקח מוענק אות קריאה ייחודי שמשמש לזיהויו בתקשורת בין החובבים ברחבי העולם. אות הקריאה מציין את המדינה שהעניקה את הרישיון, ספרה שמציינת שהרישיון הוא של חובב רדיו, ושתיים עד שלוש אותיות שמציינות את סימנו הפרטי של החובב.
כמו כן, ישנם אותות קריאה ייחודיים לתחנות ניידות:
כאשר חובב רדיו נמצא במדינה בה אינו מתגורר, ורוצה להפעיל את ציודו בה, עליו להוסיף לאות הקריאה שלו את הקידומת שלה בתחילתו, ולאחריה קו נטוי. לדוגמה, חובב אמריקאי שאות הקריאה שלו הוא W2ABC, בהגיעו לישראל ישתמש באות הקריאה: 4X/W2ABC.
פיקוח טיסה
אחת מדרישות היסוד להפרדה בטיחותית בין כלי טיס היא מתן אות קריאה ייחודי לכל כלי. אותות הקריאה נקבעים על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית. אות הקריאה מורכב משלוש אותיות באלפבית הלטיני ואחריהן מספר הטיסה, למשל AAL872. אות קריאה ייחודי זה מופיע במסמכי תוכנית הטיסה וכן כתגית על גבי מסך המכ"ם במרכז הפיקוח. אות קריאה נוסף, שאינו זהה בהכרח, משמש את טייסי הכלי בקשר הרדיו עם מרכז הפיקוח. כך למשל, קוד הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית של טיסות חברת בריטיש איירווייז הוא BAW, אולם בתקשורת אלחוטית עם מטוסי "בריטיש איירווייז" הם מכונים "Speedbird". בהיעדר מוסכמות אחרות, אות הקריאה האלחוטי לכל טיסה הוא מספר הרישום המופיע על זנב המטוס, או על חלק חיצוני אחר של גופו.
ממלכת גליסיה
ממלכת גליסיה נוצרה במאה ה-10 לספירה כאשר לאחר מותו של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, הממלכה נחלקה ל-2: ממלכת לאון, וממלכת גליסיה. חשוב להבדיל בין ממלכת גליסיה שהייתה היורשת של ממלכת אסטוריאס ובין הממלכה הסואבית של גליסיה שהוקמה הרבה שנים קודם לכן, בתקופת נדידת העמים, ושפלשו לתחומי האימפריה הרומית המערבית, והתיישבו בתחומי הפרובינקיה גלאקיה. ממלכת גליסיה הייתה עצמאית לסירוגין בין השנים 910 ל-1157, אז היא הסתפחה באופן סופי לתוך ממלכת לאון.
ישות יורשת של אסטוריאס
אחרי המפלה הוויזיגותית ב-711, אחרוני הגותים שחיפשו עצמאות ברחו להרי אסטוריאס ושם לבסוף הקימו מדינה משלהם, בבוחרם את פלגיוס כמנהיגם. עם זאת, המנהיג הראשון שאפשר לכנותו "מלך" היה אלפונסו הראשון, אשר היה גם הראשון שהרחיב את תחומה של ממלכת אסטוריאס לתוך גליסיה. ממלכה זו המשיכה להתפשט עד ל"מדבר הדואורו הגדול" שהיה שטח הפקר ענק שנוצר בידי אלפונסוס באזור שבין ממלכתו לנהר הדורו כדי להרחיק פולשים אפשריים (קרי המורים), ושיושב מחדש בימי אורדוניו הראשון (ראו הרפובלאסיון). עם מותו של אלפונסו השלישי (910), הממלכה חולקה בין ממלכת לאון לממלכת גליסיה.
בשנת 966 הויקינג גונדרד (Gundered) פשט על גליסיה.
הסתפחות לתוך ממלכת לאון
ב-1072, גרסיה בעצמו הובס על ידי אחיו סנצ'ו השני, מלך קסטיליה וברח. באותה שנה, לאחר הרצחו של סנצ'ו, אלפונסו השישי הפך להיות מלך לאון, וקסטיליה; הוא אסר את גרסיה לכל ימי חייו, וכמו כן הכריז על עצמו כמלך גליסיה ופורטוגל, בכך הוא איחד את כל נחלות אביו. ב-1073 גליסיה נשארה באיחוד פרסונלי עם ממלכת לאון, למעט בתקופתו של אלפונסו השביעי, אשר ירש ב-1111 את התואר מלך גליסיה מאימו אוראקה, מלכת הממלכות המאוחדות לאון-קסטיליה-גליסיה, ואשר ביקשה להבטיח את סיכויי בנה (לרשת אותה) ולהכין אותו לקראת הירושה הצפויה. לאחר מותו של אלפונסו, ב-1157, ממלכת גליסיה הפכה למוסד רשמי בתוך הכתר של לאון.
ממלכת גליסיה בעידן המודרני
ממלכת גליסיה הייתה מיוצגת בפני המונרכיה המרכזית הספרדית על ידי השונטה, שנוצרה לראשונה בשנת 1528. השונטה הורכבה מנציגים של הערים סנטיאגו דה קומפוסטלה, לוגו, בטאנסוס, לה קורוניה, אורנסה, וטוי. השונטה לא החזיקה הסמכות ממשית. היה זה רק בזמן המלחמות הנפוליאוניות שהשונטה השיגה מעט אוטונומיה בזמן שהשלטון המרכזי נחלש. בתקופת מלחמת העצמאות נגד צרפת השונטה הכריזה על ריבונותה (1808-1813). פרננדו השביעי, מלך ספרד החזיר לבסוף את השליטה על גליסיה באותה שנה.
ממלכת גליסיה המשיכה להתקיים באופן רשמי עד ל-1833. התפרקותה הסופית הייתה בזמן החלוקה לפרובינציות תחת עוצרותה של מריה כריסטינה. גליסיה השיגה מחדש את אחדותה הטריטוריאלית אחרי מרד מזוין בשנת 1846, אך לא השיגה מחדש את מעמדה כממלכה.
שרה גילברט
שרה גילברט (באנגלית: Sara Gilbert; נולדה ב-29 בינואר 1975) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית. מוכרת בעיקר בזכות הדמות דרלין קונר-הילי בקומדיית המצבים "רוזאן".
שנים מוקדמות
נולדה בשם שרה רבקה אבלס (Sara Rebecca Abeles) בסנטה מוניקה, קליפורניה שבארצות הברית להורים יהודיים. בתם של רבקה קריין והארולד אבלס. לגילברט ארבעה אחים ואחיות למחצה, מצד אמה שני אחיה-למחצה הם השחקנים מליסה גילברט וג'ונתן גילברט, שכיכבו בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה". ב-1984 היא שינתה את שם משפחתה לשם המשפחה של בעלה הראשון של אמה, פול גילברט.
בוגרת עם כבוד של אוניברסיטת ייל לשנת 1997, בלימודי אמנות עם התמחות בצילום.
קריירה
גילברט החליטה שהיא רוצה להיות שחקנית בגיל 6, כאשר אחותה הגדולה מליסה קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. לאחר שהופיעה בסרט טלוויזיה ובפרסומת למשקה הפופולרי "Kool-Aid", היא קיבלה בגיל 13 את התפקיד של דרלין קונר-הילי, הילדה האמצעית והסרקסטית בקומדיית המצבים "רוזאן". היא גילמה את התפקיד במשך כל תשע העונות של הסדרה, משנת 1988 ועד 1997, ואף כתבה את אחד הפרקים של העונה הרביעית. תפקידה בסדרה היה כה חשוב, עד שהמפיקים שינו את העלילה ואת לוחות הזמנים של הצילומים על מנת לאפשר לה להמשיך ולהשתתף בסדרה במקביל ללימודיה באוניברסיטת ייל. היא למדה אומנות עם התמקדות בצילום, וסיימה בהצטיינות בשנת 1997.
גילברט ביצעה תפקידי אורח בסדרות שונות, בהן: משפחת סימפסון, 24, ויל וגרייס וחוק וסדר: מדור מיוחד. החל משנת 2004 היא מגלמת תפקיד בסדרת הדרמה ER. היא חזרה לפריים טיים בסתיו 2005 בסיטקום "Twins" של רשת The WB. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת שכן הרשת התמזגה לתוך UPN והפכה לרשת The CW, מהלך שהביא לביטול תוכניות. מאז 2007 היא הופיעה בפרקים רבים של הסדרה המפץ הגדול בתור לזלי וינקל.
גילברט הופיעה בשני סרטי קולנוע לצד דרו ברימור: פיתוי קטלני 4 בשנת 1992 והבחורים בחיי בשנת 2001. היא ביצעה שני תפקידים קטנים בסרטים נוספים, וביימה סרט משלה בשם "Persona Non Grata" בשנת 1998.
בשנת 2013 התארחה לשני פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
מאז 2018 מככבת בסיטקום "הקונרים", וכמו שאר המשפחה באותו תפקיד שאותו גילמה בסדרה הקודמת ("רוזאן").
חיים אישיים
בשנים 2001–2011 היא הייתה בזוגיות עם המפיקה והתסריטאית אליסון "אלי" אדלר. היא יצאה מהארון כלסבית באופן רשמי ב-2010. אליסון היא אימו הביולוגית של בנן המשותף, לוי האנק, שנולד באוקטובר 2004. וגילברט ילדה את בתן סויר באוגוסט 2007. ב-2011 הודיעו על פרידה.
לאחר מכן, החלה לצאת עם המוזיקאית לינדה פרי. ב-2013 השתיים התארסו וב-2014 התחתנו. בשנת 2015 נולד להן בנם המשותף, רודס אמיליו גילברט פרי.
בילדותה הפכה גילברט לצמחונית, והיא תומכת בארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, כמו כן בארגונים אחרים למען חופש הביטוי, ארגון הסעד "Meals on Wheels", וארגונים למען חולי איידס. בשנת 2008 הצהירה כי עברה לסגנון חיים טבעוני.
החלטה 686 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 686 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה שהתקבלה ב-2 במרץ 1991, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. ההחלטה התקבלה כהמשך להחלטות 660, 661, 662, 664, 665, 666, 667, 669, 670, 674, 677 ו-678 של המועצה בנושא הפעילות הצבאית העיראקית בכווית.
ההחלטה דרשה מעיראק, לבטל את כל פעולותיה על מנת לספח מחדש את כווית, לקחת אחריות על פי החוק הבין-לאומי על כל נזק שנגרם לכווית על ידי עיראק, לשחרר כל אזרח כוויתי או אזרח זר (חי או מת) ולהחזיר כל רכוש כוויתי שעיראק גנבה מכווית.
ההחלטה
1) דרישה מעיראק להפסיק כל פעולות עוינות ופרובוקטיביות של כוחותיה נגד כל המדינות החברות בארגון האומות המאוחדות, כולל התקפות טילים.
2) דרישה מעיראק להסדיר הפסקת אש בהקדם האפשרי על ידי פגישות של מפקדים צבאיים עיראקים עם עמיתיהם הזרים.
3) דרישה מעיראק להסדיר שחרור לכל שבויי המלחמה שנמצאים בידי עיראק והעברתם המיידית על ידי הצלב האדום.
4) לספק מידע על מוקשים עיראקים, מלכודות ממולכדות, כמו גם כלי נשק ביולוגים וכימיים ביבשה ובמים.
11 מדינות תמכו בהחלטה, קובה התנגדה והרפובליקה העממית של סין, הודו ותימן נמנעו.
בעקבות ההחלטה
כשלושה ימים לאחר ההחלטה, ב-5 במרץ, החליטה עיראק על ביטול כולל של התקנות העיראקיות בכווית.
מגפת הקורונה באלבניה
מגפת הקורונה התפשטה לאלבניה ב-8 במרץ 2020. המקרה הראשון נרשם בעיר הבירה של אלבניה, טירנה.
ציר זמן
ב-8 במרץ 2020, אלבניה אישרה את שני מקרי ההידבקות הראשונים במדינה, בהם חלו אב ובנו, אשר חזרו מטיול מפירנצה, איטליה.
באותו היום, הממשלה הפסיקה את כל הטיסות וההפלגות לצפון איטליה עד 3 באפריל, תוך שהפסיקה את כל הלימודים בבתי הספר למשך שבועיים, הורתה לבטל את כל המפגשים הציבוריים הגדולים וביקשה מפדרציות הספורט לבטל את המשחקים המתוכננים. שרת הבריאות האלבנית אולגטה מנסטירליו הודיעה כי כל מי שייכנס לאלבניה מאזורים בהסגר באיטליה יצטרך לבודד את עצמו או לעמוד בעונש שיוטל עליו אם לא יצליח לעשות זאת.
ב-10 במרץ קרא הנשיא איליר מטה לרופאים האלבנים בדימוס להיכנס שוב לשוק העבודה, במטרה להשתלט על נגיף הקורונה.
ב-10 במרץ התגלה כי אישה ממרילנד חלתה בנגיף קורונה חדש לאחר ביקורה באלבניה. כמו כן, היא שהתה בשדה תעופה טורקי.
ב-12 במרץ הצהירה סגנית שרת הבריאות וההגנה הסוציאלית, מירה רקקולי כי במהלך אותה היממה נבדקו 145 בני אדם בחשד שנדבקו ב-COVID-19. מתוכם 23 נמצאו כחולים בנגיף, 18 מהם אסימפטומטיים ובבידוד עצמי ו-5 אושפזו. על פי התוצאות, הם נדבקו בעקבות כך ששהו באיטליה ובאו במגע עם התושבים שם. בסך הכל 134 אנשים היו בהסגר.
ב-17 במרץ פורסם כי במדינה יש 55 אנשים שנדבקו, כש-25 מתוכם מאושפזים וזאת תוך ש-3 מהם נמצאים תחת פיקוח אינטנסיבי של בית החולים המקומי. ביומיים שלאחר מכן, פורסם כי מספר מקרי ההידבקות עלה ל-59, ומספר מקרי המוות עלה לשניים. ב-25 במרץ, דווחה על 146 חולים, חמישה מתים ו-17 מחלימים במדינה.
ב-26 במרץ אובחנו 28 מקרי הדבקות חדשים, מה שהביא את מספר החולים במדינה ל-174. 73 אנשים אושפזו, 3 אושפזו בטיפול נמרץ מתוכם 2 במצב אנוש. דווח על מקרה מוות שישי כתוצאה מהנגיף.
נהרתן הגנגס
נהרתן הגנגס (שם מדעי: Platanista gangetica) הוא מין של דולפין נהרות ממשפחת הנהרתניים. הוא חי בנהר הגנגס שבהודו ומצוי בסכנת הכחדה בטבע. קרוב משפחתו היחיד הוא נהרתן האינדוס שבעבר היה תת-מין שלו.
מגפת הקורונה באלבניה
ציר זמן
ב-3 באפריל דווח על 304 חולים, 17 מתים ו-89 מבריאים במדינה. במאי 2020, דווח על 31 מקרי מוות, 798 מקרי הדבקה (מתוכם 4 במצב קשה) ו-519 מקרי הבראה.
נהרתן הגנגס
מאפיינים
צבעם חום הם כמעט עיוורים ומוצאים את דרכם באמצעות איכון הד חזק העוזר להם לבנות תמונה קולית של סביבתם. הלסתות ארוכות ובעלות שיניים חדות רבות והן מתעבות לקראת הקצוות. השיניים הארוכות עוזרות להם לתפוס את טרפם. אורכם הממוצע 2.2 מטר בזכרים ו־2.4–2.6 מטר בנקבות. הצעירים נולדים באורך 200 ס"מ - (עריכה: לא הגיוני, איך נולדים 200 ס"מ ומגיעים ל220 ס''מ). הם בעלי סנפיר גב גדול אך סנפירי חזה קטנים והם יודעים לשחות על צידם.
מגפת הקורונה באלבניה
ציר זמן
המדינה חולקה לאזורים ירוקים ואדומים בהתאם לרמת התחלואה. כך נקבע באיזה אזור יהיה הסגר הדוק יותר והיכן פחות. עד 25 באפריל, התאפשרה תנועה במשך 90 דקות ביממה. ב-30 באוקטובר, דווח על 502 מקרי מוות בסך הכול במדינה, תוך שפורסם כי מספר החולים במדינה עומד על 20,634.
נהרתן הגנגס
מאפיינים
דולפינים מיוחדים אלה אינם חיים בלהקות כמו הדולפינים הימיים. הם חיים רק בנהר הגנגס שבהודו, בנגלדש, נפאל ופקיסטן בנהרות בעלי סחופת או מהירי זרימה. הם מחפשים שם דגים שונים למאכל.
סטראלדז'ה
גאוגרפיה
אוכלוסיית העיר היא שלישית בגודלה במחוז אחרי ימבול ואלחובו.
נהרתן הגנגס
מאפיינים
דולפינים אלה בסכנת הכחדה כתוצאה מציד ומזיהום נהרות והם מינים מוגנים במדינות תפוצתם.
סטראלדז'ה
היסטוריה
למקום ישנה היסטוריה עשירה הקשור למאבק בעות'מאנים. במאה ה-19 התרחש מרד כנגד השלטון העות'מאני אשר דוכא, בעקבות דיכוי זה, עד היום אפשר לראות באזור שרידים של כ-70 יישובים הרוסים.
האזור של סטראלדז'ה שופע בבעלי חיים, לכן מהמט הרביעי בנה כאן ארמון קיץ והשתמש בו כתחנת ציד.
דת
בסטראלדז'ה ממוקמת אחת הכנסיות הפרבוסלביות העתיקות בבולגריה - "כנסיית הקדוש המלאך מיכאל". כמו כן, בעיר ישנה קהילה נוצרים מתודיסטית.
עוולה חוקתית
עוולה חוקתית היא עוולה שייחודה פגיעה בזכויות חוקתיות - זכויות יסוד חקוקות - או זכויות שקיבלו הכרה בפסיקות בתי המשפט ככאלו. זוהי נקודת מפגש בין דיני הנזיקין, כיוון שזו עוולה עם פן כספי, לבין המשפט החוקתי, כיוון שמדובר גם בהגנה בעלת חשיבות חוקתית. העוולות החוקתיות מקבלות ביטויין בשני תחומים: בתחום החוקתי-מנהלי - בתביעות של הפרט כנגד המדינה ושלוחותיה, ובתחום הפרטי - ביחסים בין שני פרטים.
בדיני הנזיקין זכויות היסוד יכולות לחסות בצילן של עוולות פרטיקולאריות (ספציפיות), אך זוכות להגנה בעיקר תחת עוולות המסגרת. תחום זה הוא תחום חדש יחסית והוא מתפתח בעיקר בפסיקה. בשיח המשפטי נולד המושג "עוולה חוקתית" בארצות הברית - על רקע החקיקה שנועדה לאפשר לשחורים לתבוע בגין הפרת זכויותיהם במדינות הדרום. ואכן, תחום העוולות החוקתיות מפותח מאוד במדינות כמו ארצות הברית וקנדה.
כפי שיוצג להלן, תחום העוולות החוקתיות במשפט הישראלי נמצא בתהליך התפתחות שאינו דומה לתהליכי התפתחות מקבילים בשיטות משפט אחרות. ניתן לשער כי הגורם המרכזי למצב זה נעוץ במצב החוקתי המיוחד של המדינה, בהיעדר חוקה ובהתקיים חוקי יסוד המעגנים רק חלק מזכויות האדם.
מיקום הנושא בדיני הנזיקין
כיום בפסיקה, קיימות שתי דרכים למתן הגנה ופיצויים מפני עוולות חוקתיות. הדרך הראשונה והעיקרית היא באמצעות עוולות המסגרת: הפרת חובה חקוקה ורשלנות. הדרך הקלה יותר היא במסגרת עוולות פרטיקולריות (ספציפיות) - שנזקן מהווה פגיעה בזכויות יסוד, שם הדיון איננו מתמקד בפגיעה החוקתית.
התפתחות היסטורית
הטיעון בעד ההכרה באפשרות של תביעת פיצויים בגין הפרה של זכויות אדם נעוץ בקושי בעמדתו המסורתית של המשפט הציבורי, לפיה ההגנה על זכויות המוכרות בו נעשית באמצעות סעד הציווי בלבד- סעד בו בית המשפט מורה לרשות שלטונית לבצע פעולה/להימנע מביצוע פעולה.
שימוש בסעד זה בלבד הוא בעייתי, מאחר שבמצבים של "מעשה עשוי"- מעשה שתוצאתו לא ניתנת לשינוי, לא היה ניתן לתת סעד. ההכרה בקושי זה באה לידי ביטוי כבר בפסקי דין מוקדמים כשהביקורת על עמדתו המסורתית של המשפט הציבורי קיבלה משנה חיזוק מאז חקיקתם של חוק יסוד: חופש העיסוק וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
המהפכה החוקתית שבראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס אהרן ברק, העלתה את חוקי היסוד שנחקקו, למעמד על - מעמד חוקתי.
העוולות החוקתיות החלו לקבל הכרה בעיקר בפסיקה, החל מהלכת הפיצויים בבג"ץ וכלה בפסקי דין משמעותיים שבהם הביע ביהמ"ש נכונות למתן סעדים רחבים יותר, בגין הפרת זכויות חוקתיות- כפי שיפורט בהמשך (ראו: פרק סקירת הדין להלן).
מקרים טיפוסיים
נקודת המוצא היא שהמזיק יכול להיות המדינה (תחום מנהלי) או אדם פרטי.
מקרים טיפוסיים מצד המדינה הם מקרים בהם המדינה פוגעת בפרט כגון: פיזור לא חוקי של הפגנה כדין (פגיעה בחופש הביטוי) או סירוב למתן רישיון עסק לאדם בשל טעמים מפלים: מוצא, מין, מגדר וכו' (פגיעה בשוויון הנגזר מחוק יסוד כבוד האדם ופגיעה בחופש העיסוק).
מקרים טיפוסיים של פגיעה של פרט אחד באחר:
כשבעל לא נותן גט לאשתו במשך זמן רב- הוא פוגע באוטונומיה שלה, בכבודה וברצונה, או כפרט אחר מונע מפרט אחר להתפלל- יש כאן פגיעה בחופש הדת שלו. לעומת זאת, כאשר פרט מונע לעסוק בפרקטיקות דתיות באילוץ או בתמורה להטבה מוחשית או מדומיינת העוסק בדבר פוגע בחופש אותו הפרט מדת במרחב הציבורי בו נמצא.
כמובן שגם הפרה של עוולות פרטיקולריות מסוימות מהוות לעיתים פגיעה בזכויות חוקתיות.
לדוגמה, כשפרט אחד תוקף פרט אחר נפגעת הזכות לשלמות הגוף - זכות שמעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
דוגמה נוספת היא כשפרט פותח בהליך משפטי בזדון (בכוונה) כשאין בסיס- עוולת הנגישה- עלולה להיות פגיעה בזכות אדם לשם טוב.
ההצדקות להכרה בתביעת פיצויים חוקתית
משום שתביעת פיצויים חוקתית היא פיתוח פסיקתי שאינו מוכר לגמרי, יש צורך בהצדקות להכרה בתביעת פיצויים חוקתית:
טיעונים נורמטיבים:
מבחינת ההיקף והקשיים שעלולים להיווצר:
ראשית, שיקול חשוב הוא האם נרצה להוריד את חוקי היסוד למעמד של הגנה בעזרת פיצויים. בנוסף עלולים לעלות חששות של הרתעת יתר והצפה, שמשמעותם היא שהדבר מחייב מתן מסגרת ברורה לתביעות. כן קיים הקושי בתביעת פיצויים כשאין רקע ממוני. לעניין זה כבר נקבע כי בתי המשפט לא נרתעים מהבעיה וכבר התמודדו עימה חלקית בתביעות מסוג זה. קושי משמעותי הוא חשש מפני פגיעה רחבה בזכויות על ידי קיום אפשרות של הימנעות בית המשפט ממתן סעד ציווי על בסיס הנחה שיכול להינתן סעד פיצויים, במקום שסעד הציווי הוא הסעד המתאים. הבעיה יכולה להיפתר על ידי אימוץ כלל מנחה: העדפת סעד ציווי כל עוד לא התגבש "מעשה עשוי".
חקיקה רלוונטית
בסיס חקיקתי לעוולה החוקתית
למרבית העוולות פרטיקולאריות פן חוקתי- מגנות על אינטרסים חוקתיים כשהללו יכולות להיחשב לפיכך עוולות חוקתיות. לדוגמה: תקיפה- זכות לשלמות הגוף, כליאת שווא- זכות לחירות, הסגת גבול- פגיעה בקניין (במקרקעין ומיטלטלין), היזקים ומטרדים - יכולים להוות פגיעה בבריאותו של אדם- בגופו או יכולים למנוע ממנו זכויות בסיסיות אחרות כגון חופש התנועה, לשון הרע - זכות אדם לשם טוב, נגישה - פתיחת הליך שיפוטי כלפי מישהו בזדון וללא סיבה- גם כן עלול לפגוע בשמו הטוב של אדם.
עם זאת העוולות הפרטיקולאריות אינן מקיפות, כשהשימוש בהם יעשה בדרך כלל דרך העוולה עצמה.
במסגרת העוולות חוקתיות יכללו אינטרסים שאין להם ביטוי בעוולה ספציפית או שהפגיעה בהם משתרעת לתחום רחב הרבה יותר מהעוולה הספציפית (כגון- פגיעה באוטונומיה) ולכן הבסיסים החוקיים העיקריים הם עוולות המסגרת: הפרת חובה חקוקה ורשלנות.
הדבר אפשרי בעיקר לאור פסק הדין בעניין גורדון הקובע עיקרון על פיו- דיני הנזיקין עשויים רשתות רשתות ומה שלא נתפס תחת הסדר אחד- (עוולה פרטיקולארית) יכול להיתפס על ידי הסדר אחר.
עוולת הפרת חובה חקוקה (סעיף 63 לפקודת הנזיקין) יוצרת מסגרת אחריות שלתוכה נקלטות הפרות של חובות חקוקות חיצוניות לדיני הנזיקין. תפקיד בית המשפט הוא בפרשנות החיקוק וקביעה האם הוא נועד להטיב עם הניזוק ולהגן עליו. יתרון השימוש בעוולת הפרת חובה חקוקה הוא שביהמ"ש נשען על דברי חקיקה ובכך קטן תפקידו.
חקיקת חוקי היסוד כבוד האדם וחירותו וחופש העיסוק פתחה דרך להחלה ישירה יותר של העוולה- בית משפט יכול להתבסס, בעת דיון בעוולה חוקתית, על חקיקה שעניינה זכויות בסיסיות.
עם זאת נקודת התורפה של העוולה היא שהמסגרת החקיקתית בעניין זכויות היסוד היא מסגרת חסרה ואינה כוללת את כל זכויות היסוד. משום כך ביסוס עוולה חוקתית על עוולת הפרת חובה חקוקה יתן מענה חלקי בלבד ועלול ליצור אחריות חוקתית לא עקבית- דבר שאיננו רצוי.
בעיה נוספת היא מעמדם הנורמטיבי של חוקי יסוד- לא מדובר בחובה חקוקה רגילה אלא חוקים בעלי מעמד רם, ששימוש בהם כחוק ככל שאר החוקים עלול לפגוע במעמדם.
עוולת הרשלנות (סעיפים 35-36 לפקודת הנזיקין)- עוולת מסגרת שתרמה רבות לדיני הנזיקין בישראל. העוולה מבוססת על הפרת חובת זהירות שהייתה בין התובע לנתבע.
במישור המנהלי, ביחסים שבין הפרט והרשות, עוולת הרשלנות יכולה לשמש בסיס להכרה בחובת זהירות חדשה- חובת זהירות חוקתית. משמעותה: הרשות חייבת לצפות את הנזקים הנובעים מהפרתן של הזכויות המיוחדות המוטלות עליה כלפי הפרט- זכויות חוקתיות ומנהליות.
אם הרעיון יתקבל- הפרת זכות חוקתית, תהיה גם הפרת חובת זהירות ובסיס לתביעה בנזיקין, והסעד יהיה סעד על הפרת עוולת הרשלנות.
אפשרות זו הוזכרה בפסקי הדין: וייס ואבנעל (להלן- פסיקה חדשה- בית משפט עליון).
באופן טבעי עולה גם אפשרות של ביסוס תביעות פיצויים חוקתיות במסגרת משפט הציבורי- על ידי פיתוח של המשפט הציבורי:
מבחינת הבסיס התאורטי, הוספת סעד פיצויים על זכויות קיימות במשפט הציבורי. בעבר בית המשפט העליון הכיר בזכויות הפרט באמצעות סעד הציווי. באותה דרך הוא יכול להרחיב את ההגנה על זכויות ולגזור מהן סעד חלש יותר- פיצויים. לדרך זו ישנה יתרון על פני סעד הציווי, הגנה על זכויות באמצעות סעדי כספיים כרוכה בהתערבות פחותה בשיקול הדעת השלטוני.
אפשרות זו מתבססת על הלכת אדמה שהוזכרה לעיל.
בנוסף, עד כה הלכת הפיצויים בבג"ץ לא שימשה יסוד לפיתוחה של אחריות חוקתית אולם טמון בה פוטנציאל לכך. ההלכה יכולה לשמש יותר במקרים קונקרטי ופחות כפתרון כוללני, בשל העובדה שבג"ץ לא ערוך להתמודד עם תביעות פיצויים מפורטות.
נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, הביע את תמיכתו העקרונית בפסיקת פיצויים חוקתיים. ההכרה בסעד כספי, אליבא דברק, נגזרת מן ההכרה בזכות עצמה (אף ללא ביסוס פורמלי בפקודת הנזיקין).
הגנות של אחריות נזיקית למדינה ואחריות של עובדי ציבור
אחריות של עובדי ציבור: סעיף 2 לחוק הנזקים האזרחים (אחריות המדינה) קובע כי דין המדינה לעניין אחריות בנזיקים, הוא כדין כל גוף מואגד, כלומר מעמד המדינה הוא ככל נתבע אחר. החוק הזה מבטא שינוי חשוב. בעבר הרחוק היה חוק שהמחוקק [המלך] אינו יכול לעשות רע ולמלך הייתה חסינות. ב-1947 המשפט האנגלי ביטל את ההוראה הזו ובעקבותיו כל המשפט המקובל אימץ זאת וניתן לתבוע את המדינה.
ההגנות שיש למדינה בתחום זה נקבעו בסעיף 3 לחוק המדובר, הקובע שאין המדינה אחראית בנזיקין על מעשה שנעשה בתחום הרשאה חוקית, או בתום לב תוך שימוש מדומה בהרשאה חוקית. בסעיפים 4 ו5 נקבע כי גם אין למדינה אחריות בהוצאת שם רע ופעולה מלחמתית שנעשתה על ידי צה"ל. לפיכך באופן עקרוני המדינה אחראית בנזיקין אך רק כאשר היא התרשלה.
המגמה של הכרה באחריות המדינה לנזקים, באה לידי ביטוי גם בפסיקתו של בית המשפט העליון, החושפת נכונות לדון בחיובן של רשויות בגין נזקים שגרמו מכוח עילה מיוחדת של המשפט הציבורי.
חקיקות רלוונטיות מחוץ לפקודה
קיימת חקיקה חדשה- כללי אחריות חדשים שאופיים הוא יתרון בולט על פני כל הסדר אחר: חוק איסור אפליה והחוק למניעת הטרדה מינית. בחוקים מוגדרת ההפרה כעוולה ומצוין כי הוראות פקודת הנזיקין חלות.
החוק למניעת הטרדה מינית
החוק למניעת הטרדה מינית הוא איסור פלילי- שקובע את ההטרדה המינית כתופעה חברתית קשה שיש להגן מפניה וקובע טיפוסי התנהגות אופייניים שמסווגים את המקרים.
מטרתו: הגנה על הכבוד והפרטיות של נשים וגברים כאחד ומקדם שוויון בין המינים- כשהשוויון לא נתפס כמטרה עיקרית.
החוק מגדיר 2 עוולות: הטרדה מינית והתנכלות. ההתנכלות היא פגיעה שמקורה בהטרדה מינית או תלונה או תביעה שהוגשה על הטרדה מינית, כשמדובר בתביעה על הטרדה מינית שאין לה בסיס ולכן גורמת לפגיעה. החוק נתפס כחדשני (באיסורו הפלילי) ברמות בינלאומיות ולו מספר יתרונות על פני חקיקה במדינות אחרות:
בנוסף, החוק חל במסגרות שונות, כגון יחסי עבודה, יחסי מרות ותלות ומסגרות חיים אחרות, החוק לא מגביל את עצמו ליחסים. מגמת הפסיקה היא הרחבת התחולה, אולם רוב התביעות נעשות במישור היחסים בין עובד ומעביד וזאת ניתן להבין על רקע העובדה שמקור ההסדר הוא בחוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
חוק איסור אפליה במוצרים ושירותים ציבוריים
חוק איסור אפליה במוצרים ושירותים ציבוריים שם לו למטרה להחיל את עקרון היסוד השוויון על מקומות ציבוריים/ אלו שמעניקים שירותים ציבוריים. החוק יוצר ביטוי מעשי לזכות העמומה של השוויון. חוק זה נחקק בעקבות הפרה של זכויות פרט על ידי בעלי מקומות ציבוריים כשהניזוקים נותרו ללא מענה וחסרי כלים להתמודד עם הפוגעים בהם.
חוק מניעת הטרדה מאיימת
מטרת החוק היא הגנה מפני פגיעה בשלוות חייו של אדם, בפרטיותו, בחירותו או בגופו, בידי אדם אחר שנקט נגדו הטרדה מאיימת או שפגע בגופו.
דיני הנזיקין, לפחות בבסיסם, נחשבו חלק מהמשפט הפרטי המבקש להסדיר יחסים בין אדם לחברו. עם זאת, למרות שלא יועדו לשמש דינים ציבוריים ומרכזיים, בפועל הם הפכו לכלי מרכזי להבניה חברתית באמצעות המשפט.
החוקים מעלים על נס את ערך כבוד האדם, וערכים אחרים הנגזרים ממנו כגון: שוויון, חירות, פרטיות, ונותנים הגנה כפולה- הן נזיקית והן פלילית כשערך חברתי שכזה נפגע. משמעות החקיקה היא שדיני הנזיקין מהווים, למעשה, כלי לשינוי חברתי. חקיקה מתאימה לריסון הכוח הלא שוויוני השולט בחברה, יכולה להוות ניסיון לתקן חולשה של קבוצות מקופחות וחלשות וכמובן שקיומה של חקיקה מסוג כזה- מעיד על הכרה בצורך להגנה על הנפגעים. בנוסף, באופן כללי מטרת דיני הנזיקין היא הגנה על אינטרסים מוגנים- כלומר על זכויות. אין סיבה לא להרחיבם גם על זכויות אדם (והדבר בשלבי התפתחות).
לסיכום, ההיקף המצומם יחסית של החוקים הנוגעים להגנה על זכויות יסוד נובע ככל הנראה מהתפיסה הקלאסית של דיני הנזיקין בנוגע לתפקידם העיקרי. עם זאת הפכו עוולות המסגרת, בשל אופיים הייחודי, לכלים מרכזיים להרחבת השתרעות דיני הנזיקין והתאמתן לעמדות שבחברה.
פסיקה
עוולות חוקתיות בתחום המנהלי (במערכת היחסים בין הפרט למדינה)- אחריות המדינה:
הלכת פיצויים בבג"ץ
הצעד הראשון להכרה בעוולות חוקתיות היה ככל הנראה בהכרה בסעד הפיצויים בבג"ץ.
הדבר נעשה בבג"ץ בעניין בינוי ופיתוח בנגב, כאשר היה על השופט ברנזון להתמודד עם השאלה האם בסמכותו של בג"ץ לפסוק פיצויים לעותרת אשר נפגעה מהחלטה מנהלית מוצדקת כאשר אין בסיס ממשי במסגרות המשפטיות המוכרות. השופט מצא מקור סמכות (ס' 7 לחוק בתי המשפט, שהיה לסעיף 15 אחר כך בחוק יסוד: השפיטה) - שלפיו הסיק כי אין הגבלה על הסעדים שבית המשפט יכול להושיט לאזרח שנפגע על ידי מעשה או מחדל של רשות שלטונית (ממלכתית/ציבורית). על בית המשפט לבחור בסעד הדרוש לעשיית צדק.
עם זאת גבולות ההלכה אינם ברורים והשופט מציין כי יש לפתחם בהדרגה ובזהירות.
לדרך חישוב הפיצויים- השופט קובע שיש לנהוג באמות מידה שונות מאלה נוהגות לגב פיצויים במשפט הפרטי (כגון הוכחת נזק) ומשום האופי השונה פיצויים אלה ייפסקו על פי אומדן כללי- כמתחייב מהיותם סעד של צדק.
השלכה של פסיקה זו היא שנוצר בסיס אחריות חדש, המצדד בפסיקת פיצויים מעבר לדיני החוזים ודיני הנזיקין. יש כאן נכונות לשבור את "מחסום הכסף" בהגנה על זכויות מנהליות.
ככלל, מאז הלכת בינוי ופיתוח לא נרשמו התפתחויות של ממש בתחום פסיקת פיצויים על ידי בג"ץ. עם זאת ההלכה לא בוטלה. לא כל השופטים הסכימו להלכה, יש שהביעו ספקות.
מבחינה מעשית- פיצויים אלה, שאינם מחושבים בדרך המקובלת- דרך אומדן, היו פיצויים סמליים בלבד. הבהרה (והפיתוח היחיד) של ההלכה על ידי השופט ברנזון נעשתה בבג"ץ בעניין ספולנסקי, שם הבהיר כי לא יינתנו פיצויים גבוהים יותר בבג"ץ במקרה של הפקעה.
התייחסות השופטים האחרים להלכה נעשתה בבג"ץ בעניין דדון, כאשר נאמר שסעד הפיצויים בבג"ץ מצומצם בהיקפו, צריך להיות סעד יוצא דופן, שיתבסס אך ורק על הרגשת בצדק שבלב השופט, שדורשת זהירות ואיפוק בשימוש בה. לאור זאת, ההלכה צומצמה בהיקפה והפכה את הפיצוי הכללי לפיצוי סמלי מובהק וכך גם עד היום.
מנגד, היו שהתנגדו לפסיקת הפיצויים (לדוגמה: בבג"ץ בעניין י.ש.י.-פ.א.ב חברה קבלנית עבודות בניין), והיו שהשיגו על ההלכה (לדוגמה: בבג"ץ בעניין רינגל).
פסק דין שביסס את ההלכה התאורטית של הלכת שיכון ובינוי הוא פסק הדין בעניין מיגדה. השופט ברק בפסק דין זה, מחלק את הסוגיה הנדונת לשלוש שאלות: סמכות, עילה, ושיקול דעת לפסיקת פיצויים בבג"ץ. את שאלת הסמכות ושאלת שיקול הדעת פטר השופט ברק מספקות, כאשר קבע כי יש סמכות ושיקול דעת מובהק לבג"ץ לפסוק פיצויים, אך אין הוא מציב עמדה ברורה בקשר לעילה. השופט ברק נוקט גישה זהירה מאוד ונייטרלית בשאלת העילה, שבאה לידי ביטוי גם בפסק הדין בעניין ועקנין.
לסיכום, למרות ההסתייגויות, הלכת הפיצויים מעידה על צורך בפיצויים המנהליים ועל קיום נכונות שיפוטית לאמץ תורה זו, ולהוות פתרון צודק ומעשי בהם נותר העותר ללא סעד. קיימת הכרה של בית המשפט בצורך להשלים את ההגנה על זכויות מתחום המשפט הציבורי גם באמצעות סעד כספי.
פסיקה חדשה- בית המשפט העליון
בשנים האחרונות ניתנו מספר פסקי דין שעסקו במישרין או בעקיפין באחריות נזיקית של רשויות בגין פגיעה בזכויות אך הנושא עדיין לא זכה דיון מקיף.
פסק הדין בעניין אבנעל יכול לשמש בסיס איתן להכרה באחריות הנזיקית שכזו. מקור התביעה הייתה הנמקה מטעה של החלטה של הרשות המנהלית ואי מתן זכות טיעון נגדה, החורגים מסטנדרט ההתנהגות המחייב רשויות מנהליות ולכן מהווים התרשלות שניתן לפצות בגין נזקיה.
מחד, בפסק הדין לא נעשה שימוש בשיח הזכויות. מאידך, אם בית המשפט נכון להטיל אחריות בעילה זו, נסללת הדרך להכרה באחריות בגין פגיעה מנהלית בזכויות אדם. בית המשפט משאיר את הדיון בצריך עיון (כלומר, מחליט לא לקבוע מסמרות בעניין).
סעיף 7 לחוק הנזיקים אזרחיים כאמור, מאפשר תביעה בגין התרשלות. בפסק הדין בעניין מלכיה, דובר על נזק שנגרם למטע תפוחים בקיבוץ מלכיה שניזוק בשל קרבתו לשביל טשטוש של צה"ל בסמוך לגבול עם לבנון. הקיבוץ טען שהמדינה לא נקטה את כל האמצעים הדרושים למנוע את הפגיעה במטע אך בית המשפט קבע כי ננקטו האמצעים הסבירים. עם זאת הנשיא ברק שדחה את התביעה דווקא מעלה אפשרות של הכרה בעילה מנהלית למטרת פיצויים מטעמי צדק של פיזור נזק- אין זה הוגן וראוי שהקיבוץ יהיה הגורם ביחיד שישא בעלות הנזק שנגרם על ידי המדינה למרות שמדובר בפעולה ביטחונית המיטיבה עם הכלל.
התייחסות אחרת – בבג"ץ חוף עזה- שעניינו חוקיותה של תוכנית ההתנתקות. בפסק דין זה ביהמ"ש הכיר באופן עקרוני בזכותם של המתיישבים לפיצוי גם מחוץ לעילות הסטטוטוריות (המעוגנות בחוק) המיוחדות שנקבעו להם- בין מכוח דיני הנזיקין ובין מכוח הרעיון של גזירת הסעד מן הזכות- עמדתו העקרונית של הנשיא ברק לעיל. אך גם פסק דין זה לא מיצה את הדיון בנושא שהועלה רק לצורך הערכת חוקיותם של הסדרי הפיצוי.
מקרה מיוחד יותר הוא מקרה בו פרט אחד פוגע בזכויותיו של פרט אחר, כשהזרועות המנהל לא מספקות הגנה זו- לא מגנות על פרט מפני פרט אחר. פסק דין חשוב בנושא הוא פס"ד וייס, בו היה מדובר בבחורי ישיבה בבני ברק התנכלו למשפחת וייס המתגוררת בסמוך אליהם. המשטרה לא סיפקה הגנה לאותה משפחה, חרף תלונות רבות שהופנו אליה בעניין. פסק הדין קובע שהתווית היקפה של עוולת הרשלנות יעשה לאור ההכרה שתפקיד הרשויות הוא להבטיח את ההגנה על זכויות אדם. בית המשפט חייב שם את המשטרה בשל רשלנותה בגין הימנעות ממתן הגנה לפרט.
בפסק הדין בעניין אבנעל, רק הוזכרה ולא נידונה אפשרות של מתן פיצויים מכוח עילה מנהלית. בפסק הדין רשויות המכס (שהן רשויות מנהליות) הגבילו את הייבוא של חברת נעליים בשל חקירה שהתנהלה עקב חשדות, כאשר לא נאמרה לחברה הסיבה האמיתית שבגללה הרשות נהגה בה בחשדנות. הפיצוי ניתן לבסוף בגין ראשי נזק אחרים.
ערכאות שיפוט נמוכות
בניגוד להתייחסות החלקית של בית המשפט העליון לגבי האפשרות של הכרה בתביעות פיצויים חוקתיות- בערכאה הראשונה יש פסיקה ענפה יחסית של תביעות כנגד הרשויות.
הבסיס הנורמיטביבי לפסיקה איננו תמיד אחיד או ברור- מתבסס לעיתים על עוולת הרשלנות ולעיתים על עוולת הפרת חובה חקוקה. עם זאת, לכל פסקי הדין משותפת ההכרה שהפגיעה בזכויות חייבת להיות מלווה בסעד.
דוגמאות לפסקי דין:
בבית המשפט המחוזי בת"א ניתן פסק הדין בעניין איינשטיין שעניינו- שקילת שיקול דתי זר כדי למנוע מכת דתית שימוש בנכס. נקבע כי שיקול זה היה שימוש לא סביר בשיקול דעת השלטוני, ולכן עלה כדי רשלנות.
כיוון אחר נידונו בפסקי דין בעניינם של אלמסרי וסיאם- שם נפסקו פיצויים לבני מיעוטים שהוכו על ידי שוטרי מג"ב בגין הסבל הנפשי הכרוך בהשפלה.
בנוסף קיימות פסיקות של בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט השלום בעניין פגיעה בחירויות הפרט על ידי גורמים מנהליים. הפסיקות הכירו בפגיעה מסוג זה כברות פיצוי.
מגמה דומה של הכרה בתביעות כספיות במקרה של הפרת זכויות יסוד באה לידי ביטוי בפסיקתם של בתי הדין לעבודה. למשל: בפסק הדין בעניין כהן פסק בית הדין הארצי לעבודה פיצויים בגין עוגמת נפש ותסכול שנגרמו לעובד שפוטר תוך עבירה על כללי המנהל התקין ופגיעה בחובת ההגינות. פסק דין נוסף בו פסק בית הדין הארצי לעבודה פיצויים לעובד שעבודתו הופסקה בשל חשד למעורבות בפרשת שוחד הוא פסק דין חורב. הפיצויים נפסקו בשל העובדה כי ההחלטה בעניינו של העובד נתקבלה בלא הליך של שימוע.
כיצד ניתן להסביר את הפער בין הערנות הרוחשת בנוגע לתביעות פיצויים חוקתיות או תביעות בעלות היבטים חוקתיים בבתי המשפט השונים ובין היעדרה של פסיקה מנחה בתחום מטעם בית המשפט העליון ?
1. תביעות פיצויים חוקתיות מתחילות מבית המשפט השלום (בניגוד לתביעות מנהליות שנידונת בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ)– עובדה זו מטילה הגבלה פורמלית על סיכויה של תביעה חוקתית להתדיין בעליון.
2. בשיטת המשפט הישראלית נוהגת שיטה של זכות ערעור אחת בלבד. על כן, הליך שהתחיל בשלום ידון בעליון רק לאחר שניתנה רשות ערעור. כמו כן, כדאיותו הכלכלית של ערעור אחד מוטלת בספק.
3. סכומי התביעה בתביעות פיצויים חוקתיות אינם גבוהים, ועל כן סביר להניח ששני הצדדים יסתפקו בפסק דין של הערכאה הראשונה.
5. בחלק מן המקרים התובעים כלל אינם מיוצגים.
תביעות הפיצויים החוקתיות שייכות אפוא לתחומי המשפט הצפויים לייצוג נמוך יחסית בפסיקתו של העליון. בכך הן חוברות לתחומי התדיינות נוספים שסובלים מתת ייצוג בעליון אף שהם מייצרים מס' הליכים רב. לסיכום נראה שקיימת נכונות של בתי המשפט לפסוק פיצויים בגין עוולות חוקתיות, אך העניין טרם פותח בצורה מלאה בפסיקה.
עוולות חוקתיות בתחום שבין הפרטים:
בימ"ש העליון
עוולות חוקתיות ביחסים שבין פרטים הוא תחום יחסית חדשני שאינו טרם מפותח דיו במשפט הישראלי. עם זאת ישנו בסיס לדעה שהעיקרון של פיצוי כספי בגין הפרת זכויות חוקתיות, נקלט במשפט הישראלי.
השופט ברק הביע את תמיכתו העקרונית בפסיקת פיצויים חוקתיים בספרו על "פרשנות חוקתית".
מגמות אלה גם עולות בפסקי דין של העליון שמבטאים אהדה ברורה לרעיון זה, אף שלא דנו בו במישרין:
דוגמה בולטת היא פסק הדין בעניין דעקה בו אישה שהגיעה לניתוח מסוג אחד, נותחה בניתוח חיוני אחר וטענה לאי הסכמה מדעת. למרות אי התקיימותה עילת חוסר הסכמה מדעת (היתוח היה חיוני וקרוב לוודאי שהייתה מסכימה), שופטי הרוב, בפסק דינו של השופט השופט אור, פסקו פיצויים לתובעת בשל הפגיעה בזכותה לאוטונומיה. אמנם, השופט אור נמנע מהלכריע בשאלת הרחבת ההכרה בעוולות חוקתיות במובן של הטלת אחריות נזיקית בגין הפרתן של זכויות אדם על ידי הרשויות, פסק דינו מבוסס על הנחות רעיוניות התומכות בהתפתחות בכיוון זה, בעיקר מבחינת התפיסה שיש לפצות גם את מי שהפגיעה בזכויותיו אינה מוחשית.
פסק דין אחר באותו כיוון הוא פסק הדין בעניין תנובה - תובענה ייצוגית נגד תנובה בגין הוספת סיליקון לחלב, בלא ידיעת הצרכנים. שם הוכרה ההגנה על הצרכנים ביחס לידיעת מרכיבי המזון שהם צורכים וגרימת תחושת גועל. בכך יש פיתוח של הלכת דעקה, הרלוונטית למקרים חמורים פחות מאלה שבעטיים מוגשות תביעות בגין הפרה של זכויות יסוד.