cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארבעים ושבעה הרונין
מות קירה
החיפוש אחרי קירה התחדש ובמהלכו התגלה פתח מוסתר לחצר סודית. בחצר היה מבנה קטן שהכיל פחם ועצים לבעירה, שני חיילים חמושים שהסתתרו במבנה הוכנעו ונהרגו. במבנה התגלה מסתתר אדם נוסף שניסה לתקוף את מגלהו עם פגיון אך פורק מנשקו בנקל.
האדם סירב להזדהות ולמרות זאת סברו מגליו כי מדובר בקירה והשמיעו שריקה. הרונין התאספו במקום ואוישי בחן את פניו של האדם בעזרת אור עששית. הוא זיהה אותו כקירה, כהוכחה ודאית לזהותו נמצאה הצלקת על פניו שהותירה התקפתו של אסנו.
אוישי כרע על ברכיו והסביר לפקיד רב המעלה כי הם ממלאים את חובתם כסמוראים ונוקמים את מות אדונם. הוא ביקש מקירה לנהוג כסמוראי גם הוא ולהרוג את עצמו. אוישי הציע עצמו כמשנה לספוקו והגיש לקירה את אותו הפגיון ששימש את אסנו בטקס הספוקו שלו. למרות כל בקשותיהם מקירה, כרע האחרון כשהוא רועד ואילם ולא עשה דבר. לבסוף, בראותו שקירה לא יצלח לדבר, הורה אוישי לאנשיו לאחוז בקירה וערף את ראשו עם הפגיון. קירה מצא את מותו בליל היום הארבע עשרה של החודש השנים עשר לשנה החמש עשרה לגנרוקו.
הרונין כיבו את עששיות הבית ובעירות בתוכו כדי למנוע שרפה שתתפשט לבתי השכנים ויצאו אותו, נושאים עימם את ראשו של קירה.
אחד הרונין, טֵרַסָקַה קִיצִ'יאֵמוֹן, הצטווה לעשות דרכו לאקו ולהודיע כי ננקם מותו של האדון. גרסאות נוספות לסיפור טוענות שטרסקה נמלט מהמקום לפני או לאחר הקרב או שהצטווה לעזוב לפני שהרונין הסגירו עצמם לשלטונות
לאחר הקרב
עם תחילתו של היום נשאו הרונין את ראשו של קירה לקברו של אדונם במקדש סֵנגַקוּ-גִ'י. מסעם עורר מהומה לא קטנה שכן סיפור מאורעותיהם הקדים אותם ותושבים שניקרו על דרכם היללו אותם והזמינו אותם לנוח ולהתכבד במזון ושתייה.
בהגיעם למקדש, ארבעים ושישה הרונין הנותרים רחצו וניקו את ראשו של קירה והניחו אותו יחד עם הפגיון שהרג אותו ואת אסאנו לפני קיברו של אדונם. הם התפללו שם ומסרו לאב המנזר את כל כספם, תוך שהם מבקשים ממנו לדאוג לקבורתם המכובדת ולהתפלל עבורם. לאחר מכן הסגירו עצמם הרונין לשלטונות. הללו הפרידו אותם לארבע קבוצות ומסרו כל קבוצה למשמר בדאימיו אחר, כך שארבעה דאימיו שמרו עליהם.
בזמן זה הגיעו שניים מחבריו של קירה כדי לקבל את ראשו לידיהם ולקוברו. במקדש עדיין שמור המסמך המקורי שנוגע לראש. חתימותיהם של החברים ושל כל הנזירים שעסקו בעניין מתנוססות על המסמך.
בבואם להחליט על גורלם של הרונין מצאו עצמם נציגי השוגונות בבעיה. מחד, הרונין פעלו על פי קוד הבושידו ונקמו את מות אדונם. מאידך, פעולתם מתריסה כנגד סמכות השוגונות שכן הם עברו על החוקים שקבע השלטון. השוגון עצמו קיבל לידיו מספר עצומות חתומות על ידי נתיניו שקראו לו לפעול לטובת הרונין. כצפוי, נידונו הרונין למוות אך השוגון מצא את הפתרון לבעיה בכך שנתן לרונין את הזכות ליטול את חייהם בספוקו מכובד ולא הוציאם להורג כפושעים. ידוע כי כל אחד מהתוקפים אכן הרג עצמו בטקסיות המקובלת.
ב-4 בפברואר 1703 ביצעו ספוקו ארבעים ושישה הרונין (מספרם באותו הזמן עורר בלבול מסוים בשם הסיפור שתואר לפעמים כ־46 הרונין. בכל מקרה, בהתקפה נטלו חלק 47 רונין). על פי בקשתם, הם נקברו בסנגקו-ג'י אל מול קבר אדונם. כאשר חזר משליחותו הרונין הארבעים ושבעה, טרסקה, חנן אותו השוגון (ייתכן שעקב גילו הצעיר). טרסקה המשיך את חייו עד לגיל המופלג של שמונים ושבע ולאחר מותו נקבר עם אחיו לסאגה בסנקגו-ג'י.
קבריהם של הרונין קודשו בידי עולי רגל שהגיעו להתפלל עליהם. רבים ביקרו במקום מאז תקופת גנרוקו. אחד מהם היה עובר האורח מסצומה שפגע באוישי והעליב אותו. האיש פנה לקברו של אוישי והתחנן שיסולח לו על מעשיו ועל כי חשב שאוישי אינו סמוראי של ממש. לאחר מכן התאבד האיש וקברו נקבע בסמוך לקברם של הרונין.
הסיפור בתרבות יפן
המחזה הראשון אודות המאורע עלה על הבמה כשבועיים לאחר המתקפה. הרשויות אסרו על המחזה והוא ירד מהבמה, אך רבים אחרים הופיעו אחריו. הפופולרי מבין המחזות היה מחזה בונרקו בשם צ'וּשִינגוּרָה: מטעמי צנזורה, המחזה העביר את העלילה למאה ה-14 ושינה את שמות הדמויות. במאה ה-20, צולמו לפחות שישה סרטים המבוססים על סיפורם של 47 רונין. הסיפור היה גם לנושא פופולרי בקרב אמני אוקיו-אה: מרבית אמני הז'אנר, בהם הציירים המפורסמים כמו הוקוסאי, הירושיגה וקוניסדה, הציגו בציוריהם את מאורעות הסיפור, את הדמויות ואת שחקני קבוקי אשר הופיעו במחזות על 47 הרונין. אוטגאווה קוניושי הקדיש ל-47 רונין לא פחות מ-11 סדרות ציורים ו-20 טריפטיכונים.
בתרבות
במהלך השנים, יצאו מספר סרטים על הסיפור.
ליגת הבייסבול הישראלית
ליגת הבייסבול הישראלית (IBL) הייתה ליגה ישראלית לבייסבול.
משחק הליגה הראשון נערך ב-24 ביוני 2007.
בעונה הראשונה השתתפו בליגה שש קבוצות: נתניה טייגרס, בית שמש בלו סוקס (שזכתה באליפות), תל אביב לייטנינג, רעננה אקספרס, מודיעין מיראקל ופתח תקווה פיונירס. בישראל יש שלושה מגרשים למשחקי בייסבול רשמיים: מגרש הירקון (סמוך לכפר הבפטיסטים), מגרש גזר והספורטק בתל אביב. בבית שמש היה אמור להיבנות מגרש נוסף.
בשל מיעוט שחקני בייסבול ישראלים, 108 משחקני הליגה בעונתה הראשונה היו שחקנים ממדינות זרות, רובם מארצות הברית.
אורכו של משחק בליגה היה שבעה סיבובים (innings), לעומת המשחקים היותר ארוכים בארצות הברית ובמדינות אחרות (שמשחקים משחק מלא של תשעה סיבובים). כמו כן, תיקו במשחקי הליגה הוכרע על ידי "הום ראן דרבי", שבו לשלושה חובטים מכל קבוצה היו שישה ניסיונות כל אחד לחבוט את הכדור מחוץ לתחום המגרש מהמגיש שלהם (במשחק רגיל תיקו הוכרע על ידי הוספת סיבוב נוסף עד שלקבוצה היה יתרון).
העונה השנייה בליגה (2008) בוטלה עקב קשיים כספיים אליהם נקלעה הליגה, אם כי היה בכוונת הנהלת הליגה לקיים משחקי ידידות במשך כשבוע בחודש אוגוסט.
בסתיו 2017 הוקמה ליגת הבוגרים (סניורס) מחדש על ידי האגודה הישראלית לבייסבול, מאז התקיימה הליגה פעמיים בשנה - ליגת סתיו, וליגת הקיץ כשהיא כוללת בין 4 ל-6 קבוצות.
בעונת 2020/2021 בליגת הסניורס משתתפות 4 קבוצות: בית שמש, משגב, רעננה ותל אביב.
סקייפול
סקייפול (באנגלית: Skyfall) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי מסוגת פעולה, וה-23 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוקטובר 2012 בממלכה המאוחדת, ב-25 באוקטובר 2012 בישראל וב-9 בנובמבר 2012 בארצות הברית. הסרט בוים על ידי סם מנדס. דניאל קרייג חוזר בפעם השלישית לגלם את דמותו של בונד בסרט זה, ועמו מככבים בסרט חאווייר ברדם, ג'ודי דנץ', רייף פיינס, נעמי האריס ואלברט פיני.
הסרט זכה בשני פרסי באפט"א בקטגוריות הסרט הבריטי הטוב יותר והפסקול הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב על הסינגל מאת אדל, בפרס גילדת שחקני המסך על אנסמבל הפעלולנים ובפרס סאטורן בקטגוריית סרט הפעולה/מותחן הטוב ביותר לשנת 2012.
הסרט נחשב בעיני רבים לסרט הטוב והאיכותי ביותר של ג'יימס בונד, ולסרט הרווחי ביותר בסדרה בכל הזמנים.
ברחבי העולם ובישראל הסרט יצא לאקרנים בגרסת IMAX.
תקציר העלילה
סוכני ה-MI6 ג'יימס בונד (דניאל קרייג) ואיב מאניפני (נעמי האריס) רודפים ברחבי איסטנבול אחר פטריס (אולה ראפאס), שכיר חרב שגנב כונן קשיח המכיל רשימה של סוכני נאט"ו סמויים. בונד נורה בכתף על ידי פטריס ובמהלך המרדף הם מוצאים עצמם על גבי רכבת נוסעת ומתחולל מאבק בין בונד לסוכן האויב. הרכבת עומדת להיכנס למנהרה ו-M (ג'ודי דנץ'), ראש ה-MI6, פוקדת על איב לירות בפטריס על אף הסכנה כי היא עלולה לפגוע בבונד. בונד אכן נפגע מהירי וצולל מהרכבת אל תוך נהר. עקבותיו אובדות והוא מוכרז כמת.
בעקבות המבצע הכושל M נמצאת תחת לחץ פוליטי מהממונה עליה, גארת' מאלורי (רייף פיינס), יו"ר הוועדה לביון וביטחון, אשר מודיע לה על תוכנית פרישה שתכננו עבורה. בדרך חזרה מן הפגישה מתבצעת חדירה למחשבי ה-MI6 ול-M מוצגת הודעת לעג על גבי המחשב שלה. בתוך כך מתפוצצת פצצה במטה ה-MI6. בפיגוע נהרגים כמה עובדים. MI6 ממשיכים לפעול ממשרדי החירום התת-קרקעיים שלהם. בונד, אשר ניצל את ההכרזה על מותו כדי להיעלם, לומד אודות הפיגוע ב-MI6 וחוזר ללונדון. על אף שאינו עובר את המבחנים הפיזיים והפסיכולוגיים שאמורים לבדוק את כשירותו, הוא נשלח בחזרה לשטח על ידי M. רסיסים שבונד מוציא מכתפו מסיעיים לזהות את פטריס והוא מאותר בשאנגחאי, שם הוא נשכר לבצע משימת התנקשות. בונד נשלח לשאנגחאי במטרה לזהות את המעסיקים של פטריס, לאתר את הדיסק הקשיח ולחסל את פטריס עצמו.
בשאנגחאי, פטריס מוליך את בונד אל תוך גורד שחקים שממנו הוא יורה במטרה שלו. בונד חושף את עצמו, תוקף את פטריס ובין השניים מתנהל מאבק. פטריס צונח מגורד השחקים אל מותו לפני שבונד מצליח לגלות מי מעסיק אותו. בונד מוצא בכליו של פטריס ז'יטון אשר נועד כתשלום עבור החיסול ומוביל את בונד לקזינו במקאו. בקזינו פוגש בונד את סברין (ברניס מרלו) ומזהה אותה כמי שהייתה שותפה לחיסול. בונד מבקש שתפגיש בינו לבין המעסיק שלה ושל פטריס. היא מזהירה אותו כי שומרי הראש שלה עומדים להרוג אותו, אבל מבטיחה לסייע לבונד אם יהרוג את המעסיק שלה. בונד גובר על התוקפים בקזינו ומצטרף אל סברין על גבי היאכטה שלה. הם מפליגים לאי נטוש לחופי מקאו, שם הם נעצרים ונלקחים אל ראול סילבה (חאווייר ברדם), סוכן MI6 לשעבר שפועל בהווה כטרוריסט קיברנטי ועומד מאחורי ההתקפות נגד MI6. סילבה הורג את סברין אך בונד גובר על שומריו של סילבה, לוכד אותו באמצעות תגבורת מסוקים ומחזיר אותו למטה ה-MI6.
כשבונד מזהה שמטרתו העיקרית של סילבה היא לפגוע ב-M ושסילבה מתעלה עליהם טכנולוגית, הוא לוקח אותה עמו לאחוזת "סקייפול" בסקוטלנד שבה גדל, כדי להוציא מהמשוואה את הנחיתות הטכנולוגית שלהם מול סילבה. בסקייפול בונד ו-M פוגשים בקינקייד (אלברט פיני), שומר היער של האחוזה. לשלושה מעט מאוד כלי נשק, אך הם מאלתרים מספר מלכודות ברחבי הבית. חייליו של סילבה מגיעים למקום ובונד, M וקינקייד נאבקים בהם ומביסים אותם, אולם M נפצעת במהלך הקרב. סילבה מגיע למקום עם חיילים נוספים ועם מסוק חמוש. בונד שולח את M ואת קינקייד להתחבא בקפלה שאליה מובילה מנהרה סודית מתוך הבית. בונד מפוצץ שני בלוני גז, הפיצוץ הורס את הבית, גורם למסוק להתרסק ורוב אנשיו של סילבה נהרגים בפיצוץ וסילבה עצמו נפצע.
סרט ההמשך
זמן קצר לאחר צאת הסרט אישרו אולפני MGM כי סם מנדס חתם לבימוי סרט ההמשך – ספקטר, שכונה תחילה "בונד 24". לתסריטאי נשכר ג'ון לוגאן ודווח כי צילומי הסרט יחלו באוקטובר 2014, כשהתכנון הוא להוציא את הסרט לאקרנים ב-6 בנובמבר 2015. בן וישו לוהק שוב לתפקיד Q, אותו גם גילם ב"סקייפול". דניאל קרייג אישר אף הוא כי ישוב לגלם את ג'יימס בונד, בעוד נעמי האריס תגלם שוב את הסוכנת איב מאניפני ורייף פיינס יגלם את "M". שמועות שונות טענו כי פנלופה קרוז צפויה לגלם את נערת בונד, אלה הוחלפו בשמועות לפיהן את נערת בונד תגלם דווקא הצרפתייה לאה סדו. בנובמבר 2014 דווח על ליהוקו של כריסטוף ואלץ לתפקיד בסרט שצילומיו החלו בדצמבר 2014 והתקיימו במקסיקו, אוסטריה, מרוקו, איטליה ולונדון
בית אולא
היסטוריה
חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל וגם החוקר הצרפתי ויקטור גרן הציעו לזהות את בית אולא עם היישוב המקראי בתול (יהושע ט', ד'), היישוב המקראי בתואל (דברי הימים א', ד', כ"ח-ל), והישוב "בית-אל דיהוד", שמוזכר באיכה רבה (א', מ"ה) כאחת משלוש תחנות שהציב הקיסר הרומי אדריאנוס כדי לתפוס פליטים מביתר לאחר כישלון מרד בר-כוכבא.
בסקר ארכאולוגי שנערך במקום לאחר מלחמת ששת הימים לא נמצאו שרידים קדומים.
העת החדשה
ויקטור גרן ביקר בבית אולא בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי גרים בו 500 איש. הוא ציין כי בסמוך לכפר היו גרנות עתיקות, בורות מים, מרתפים חצובים בסלע, ומטעים של תאנים ורימונים המוקפים במשוכות צבר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה בית אולא 825 תושבים, כולם מוסלמים. המספר גדל במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל ל-1,045, אשר שכנו ב-217 בתים. במפקד האחרון הוא נמנה עם חירבת בית קנון, חירבת חוואלה, וחירבת טאוואס.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עברה בית-אולא לשליטה ירדנית אשר הייתה בפועל בשנים 1948 - 1967. בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית עולא 1,677.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, בית אולא נמצא תחת שליטה ישראלית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה 10,885 תושבים. בית אולא נמצא בשטח כולל של 22,432 דונם, מתוכם 74.5% מוגדרים כשטח B, ו-25.5% ממוקמים בשטח C.
קווי פראונהופר
בפיזיקה, ובפרט באופטיקה, קווי פראונהופר הם אוסף קווים ספקטרליים הקרויים על שם הפיזיקאי הגרמני יוזף פראונהופר.
הקווים נצפו לראשונה כקווי בליעה בספקטרום הפליטה של השמש. הכימאי האנגלי ויליאם הייד וולאסטון היה הראשון שתיאר קווים כהים בספקטרום השמש, בשנת 1802. פראונהופר גילה את התופעה מבלי לדעת על גילויו של וולאסטון בשנת 1814 והחל למדוד באופן שיטתי את אורכי הגל שבהם הופיעו הקווים הכהים. בסיום עבודתו, מנה פראונהופר 570 קווים, וציין את העיקריים שבהם באותיות מ-A עד K. בתצפיות מודרניות מזוהים אלפי קווי בליעה באור הבא מן הכוכבים.
גוסטב קירכהוף ורוברט בונזן גילו מאוחר יותר שלכל יסוד כימי יש סדרת קווים ספקטרליים המאפיינים אותו. הם הסיקו כי הקווים הכהים בספקטרום השמש נוצרים מבליעה של אורכי הגל החסרים על ידי היסודות המתאימים בשכבות החיצוניות של השמש. חלק מהקווים נוצר עקב בליעה על ידי מולקולות החמצן באטמוספירה של כדור הארץ. קווי בליעה אלה הם שאיפשרו ללמוד את הרכב היסודות בשמש ובכוכבים אחרים.
הקווים C, F, G', ו־h מתאימים לאלפא, בטא, גמא ודלתא בסדרת באלמר בספקטרום הפליטה של אטום מימן. הקווים D1 ו־D2 ידועים כ־"צמד הנתרן" (או "דובלט הנתרן"), אורך הגל ביניהם (589.29 ננומטר) קיבל את אות הסימון "D".
לעיתים חל בלבול בהתייחסות בין סימונים שונים, לדוגמה, קו ה־d לעיתים מיוחס לקו הציאן של ברזל ב־466.814 ננומטר ולעיתים לקו ההליום הצהוב (שמכונה לעיתים D3) ב־587.5618 ננומטר. דבר דומה קורה בקו ה־e, הוא מסמן גם את הקווים הספקטרלים של ברזל וגם של כספית. כדי למנוע בלבול לרוב משתמשים בשם מלא יותר, כדוגמת "קו ה־e של הכספית" או "קו ה־d של ההליום".
מרדכי בן-חורין
מרדכי (מוטי) בן-חורין (‏18 באוקטובר 1930 – 23 באוקטובר 2020) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
בן-חורין היה דור רביעי בארץ ישראל, נצר למשפחת ראב ובן ללאה ולמהנדס משה בן-חורין (גינזבורג), עמו עבד בשותפות עד לפטירת אביו ב-1972. את לימודי האדריכלות סיים בהצטיינות בטכניון בחיפה בשנת 1956.
בשנות ה-80 שימש כ"אדריכל הבית" של נמל התעופה בן-גוריון, והיה אחראי לתכנון אולם הנוסעים הנכנסים, אולם מקבלי הפנים ואולם האח"מים בטרמינל 1 בנתב"ג (הטרמינל "הישן", ששופץ ונפתח מחדש ביוני 2017 לצורך שימוש בטיסות חסך). הוא התפטר, לדבריו, מתכנון טרמינל 3 החדש משום שסבר שהוא "מגלומני ומיותר לחלוטין בשלב הזה". הוא הציע לרשות שדות התעופה פתרון אלטרנטיבי שכלל הרחבת הטרמינל הקיים, אך הצעתו נדחתה. בן חורין המשיך לתכנן עד ימיו האחרונים, אז עסק גם בתכנון מגדל משרדים מעל לבית אסיה אותו תכנן בשנת 1970.
בשנת 2015 הפקיד את ארכיונו בארכיון אדריכלות ישראל.
בן חורין התגורר בסביון. הוא נפטר ב-23 באוקטובר 2020 בגיל 90, כתוצאה מהתקף לב.
לואי מרשאן
לואי מרשאן (בצרפתית: Louis Marchand; 2 בפברואר 1669 – 17 בפברואר 1732) היה מוזיקאי צרפתי, מלחין ווירטואוז בנגינת עוגב וצ'מבלו.
קורות חייו
מרשאן נולד בליון. בגיל שלושים ואחת היה ל"נגן עוגב מלכותי". מרשאן נודע בטבעו התוסס והססגוני, הן בחייו האישיים והן כמוזיקאי וכבש את פריז בסערה כשהגיע לשם מליון. יצא לו שם של אדם קשה ובלתי מהימן, אך אף על פי כן נודע ברבים כ"מרשאן הגדול". אנקדוטה אחת ששרדה מימיו מספרת עליו, כי בעת סיור בדרזדן ניאות לתחרות מוזיקלית עם יוהאן סבסטיאן באך, אך הסתלק מן העיר זמן קצר לפני המועד שנקבע לתחילת התחרות. הדעה הכללית הייתה, שמרשאן נמלט מן העיר משום שחשש לנחול מפלה מידי באך, אבל אין הוכחה חותכת לכך.
תיאור מוסמך יותר של מרשאן נותר בכל זאת מן הימים ההם, והוא מעיד על עזות המצח שלו ובוטות הליכותיו. אחרי שאשתו של מרשאן עזבה אותו (ישנם מקורות המדווחים כי הכה אותה), פקד עליו המלך להעביר לה מחצית משכרו. כתוצאה מכך, קטע מרשאן אחוז החימה את אחד הקונצרטים שלו באמצע והודיע למלך, לפני כל אנשי החצר שהתכנסו לשמוע את נגינתו, שאם אשתו אמורה לקבל מחצית משכרו, מן הראוי שתבוא ותנגן את שארית הקונצרט.
על אף הצלחתו של מרשאן והפופולריות שזכה לה בשעתו, רק מספר קטן של יצירות פרי עטו - ספר לעוגב, כמה שירים וקנטטות ושתי סוויטות לצ'מבלו (1702) יצאו לאור. ספר שלישי של קטעים לצ'מבלו, בסך הכל 14 במספר (12 בדו מינור, 2 בדו מז'ור), המיוחסים ברובם ללואי מרשאן, התגלה בפריז בשנת 2003.
מרשאן מת בפריז.
מדיה
Listen to a dozen organ pieces from the Premier Livre d’Orgue by Louis Marchand on real french classical organs:
מרטין זמאן
מרטין זמאן (בצ'כית: Martin Zeman; נולד ב-28 במרץ 1989) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת החלוץ בסלבוי מיטו.
קריירה
זמאן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של טאבור, עיר הולדתו, ובגיל 12 הצטרף לספרטה פראג. בגיל 18, הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון. עד מהרה הפך לשחקן הרכב בקבוצה ובעונת, אף זכה עמה באליפות.
בקיץ הושאל זמאן לאדמירה ואקר מליגת העל האוסטרית עד לסיום העונה. בסיום העונה חזר לפראג, והושאל לויקטוריה פלזן.
בקיץ הושאל לסניצה מליגת העל הסלובקית ובמהלך העונה חזר לצ'כיה, הפעם חתם בפריבראם.
בקיץ שוחרר מספרטה פראג וחתם בפ.צ. סיון מליגת העל השווייצרית.
ב-24 באוגוסט 2016 חזר לקדנציה שנייה בוויקטוריה פלזן.
ב-16 בינואר 2019 חתם בהפועל רעננה מליגת העל.
ב-10 ביולי 2019 זמאן חזר לצ'כיה וחתם בפריבראם.
ב-25 בפברואר 2020 חתם זמאן בסלובן ליברץ.
ב-11 באוגוסט 2020, זמאן חתם בל.ק.ס. ניצ'יצ'ה מליגת העל הפולנית.
ב-25 במרץ 2022 חזר לצ'כיה כאשר חתם בסלבוי מיטו.
אדוארד דובינסקי
אדוארד איסאקוביץ' דובינסקי' (ברוסית: Эдуа́рд Исаа́кович Дуби́нский); (6 באפריל 1935 - 11 במאי 1969) היה כדורגלן סובייטי-יהודי ששיחק בעמדת המגן בצסק"א מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
אדוארד דובינסקי נולד בעיר חרקוב במשפחה יהודית. בגיל 18 החל לשחק בקבוצת לוקומוטיב חרקוב. כעבור שנה עבר לקבוצת צסק"א קייב. בשנת 1957 קיבל הצעה לעבור לקבוצת צסק"א מוסקבה, מועדון צמרת של ליגת העל הסובייטית. דובינסקי היה חלק מההרכב הראשון של המועדון במשך 5 עונות.
בשנים 1963 -1964 הוא עוד המשיך לשחק הן בצסק"א מוסקבה והן בנבחרת ברית המועצות (היה בסגל הנבחרת ליורו 1964, אך לא שותף באף אחד מהמשחקים של הנבחרת בטורניר). בסוף 1964 עזב את צסק"א מוסקבה. הוא שיחק בקבוצת סק"א אודסה ומטאלורג ליפצק מהליגה השנייה בברית המועצות. בשנת 1968 פרש ממשחק פעיל.
אדוארד דובינסקי חלה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-11 במאי 1969. נטמן בבית העלמין וגנקובסקויה
אחוזת שמואל
אחוזת שמואל (מכונה בקיצור "אחוזה" בהגייה במלעיל) היא שכונה ותיקה ומרכזו של רובע המגורים רמות הכרמל בחיפה, השוכן על קו פרשת המים של רכס הכרמל.
מספר התושבים בשכונה נכון לשנת 2015 הוא 41,870 שהם כ-15% מכלל תושבי העיר.
היסטוריה
תוכנית-האב לשכונה הוכנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ריכרד קאופמן ורכישת הקרקעות נעשתה על ידי חברת הכשרת היישוב בשנת 1922 – 3,114 דונם ששולמו בתשלומים למשך שנתיים. כבר ב-1924 נסללו רחובותיה הראשיים של אחוזה (הרחובות סיני, מוריה, חורב).
אבן הפינה לשכונה הונחה ב-1925 ונבנו בה מבנים מעטים על ידי עולים שבאו מרומניה. מים הובאו לשכונה החדשה מנחל אחוזה. בית הבראה תוכנן (ונבנה) ב-1926 על ידי ההסתדרות, ושנה אחר כך הוקם בית הספר הראשון על הרכס - "אחוזה זיכרון יוסף".
עיקר התפתחותה של השכונה התרחש במהלך שנות ה-30, על ידי עולי גרמניה מהעלייה החמישית. באמצע אותו עשור נסלל כביש רופין, שחיבר את כיכר אליזבט עם הדר הכרמל.
ב-1948 השתלטו כוחות "ההגנה" על "מחנה הלגיון" והוקם בו גדוד צנחנים ראשון. מאוחר יותר, הוסב המקום לפנימייה הצבאית לפיקוד.
אחוזה שלאחר קום המדינה התפתחה כאזור המשמר במשהו את צביונו השקט, הקלאסי והיציב-יחסית מבחינת מחירי הנדל"ן. המהמורות הכלכליות והחברתיות שעברו על העיר חיפה בשני העשורים שסביב מִפנה המאה ה-21, פסחו במידה ניכרת על הרובע.
גאוגרפיה
ציר התחבורה המרכזי של אחוזה הוא שדרות מוריה והמשכה רחוב חורב ושדרות אבא חושי (כביש 672). כיכר חורב, שבלב אחוזה הוותיקה, מקשרת את עורקי התחבורה מארבעה כיוונים, והיא מהצמתים הסואנים בחיפה.
בלב השכונה קניון קטן בשם "מרכז חורב", שמעליו מרכז רפואי. במערב השכונה נמצא בית החולים כרמל. בדרומהּ שוכן קמפוס בית בירם ומצפון - כיכר דוד הכהן (על שם דוד הכהן, קרויה גם כיכר קריית ספר) שבה מקומות בילוי רבים.
אחוזה, רוממה וציר חורב
השכונות שקמו מסביב לאחוזה הוותיקה מונות את:
רמת בגין
רמת בגין נבנתה על שיפוליו הדרום-מערביים של הרכס, דרומית לכיכר חורב. השכונה, הקרויה על שמו של מנחם בגין שנפטר סמוך לסיום שלבי בנייתה, גובלת בצפון ברחוב חורב, במזרח ברמת גולדה, בדרום באפיק נחל עובדיה, ובמערב בערוץ נחל עמירם שמעבר לו שוכנת רמת אשכול.
המבנה הראשון בשכונה נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20. המבנה, המשמש היום את בית האבות "משען כרמל" ברחוב אידר, תוכנן על ידי ריכרד קאופמן ונבנה על ידי ד"ר וילהלם יהודה בודנהיימר (1890–1955), ובראשיתו שימש כ"סנטוריום כרמל" וכפנסיון. בשנות ה-40 נבנו קרוב לסנטוריום מספר בתי מגורים צמודי קרקע. מאז המשיכה השכונה להתפתח עד ראשית שנות ה-80, אז הופסקה הבנייה עקב מחסור בקרקעות לבנייה.
בשכונה גרות בעיקר משפחות צעירות ממעמד כלכלי בינוני עד גבוה. בשכונה בית ספר יסודי ("נופים"), שני בתי כנסת, גרעין תורני ומרכז לחקר כתבי הרמב"ם המשמש ככולל אברכים.
רמת אלמוגי
שכונה שתחילתה בשנות התשעים של המאה ה-20. בליבה אתר צבאי לשעבר המכונה "פלנורד". גובלת מצפון בשכונת רמות רמז, ממערב ברוממה החדשה וממזרחה, רמת אלון. השכונה קרויה על שמו של ראש עיריית חיפה לשעבר, המנוח יוסף אלמוגי (שימש כראש העיר 1974–1975).
אתרים בשכונה: כיכר "חתני פרס נובל", גן "שבע הבנות", כיכר "יצחק שפירא", בית הכנסת "מאור יהודה", גן "מצפה זייד".
רמת גוראל
ידועה יותר בשם גבעת העיזים - שכונה חדשה שאמורה לכלול כ-1,800 יחידות דיור.
רוממה
רוממה מחולקת לשני חלקים: רוממה הישנה ורוממה החדשה (שנקראת גם "רמת בן-גוריון"). ביניהן חוצצת דרך פיק"א, המקשרת את מרכז אחוזה עם נווה שאנן. רוממה הישנה, הצפונית, החלה את דרכה בשנות ה-20 כ"אדמת רושמיה", פותחה על ידי "הכשרת היישוב" וב-1946 נבנו שיכוניה הראשונים. זוהי שכונת מעמד-ביניים מובהקת. בשכונה נמצא היכל הספורט רוממה, והאתר הארכאולוגי ראש מיה שבו שרידי מצודה. ברוממה החדשה, שנבנתה מדרום בסוף שנות ה-60, שוכן המרכז ליהדות מתקדמת "אור חדש", ורבי-קומות רבים, לצד בנייה נמוכה בגבעת אורנים.
רמת אשכול
רמת אשכול, הקרויה על שם ראש הממשלה השלישי של ישראל, הוקמה בשנות ה-80 ממערב לאחוזה לצד דרך פרויד היורדת אל הים. תכנונה נועד לשמש פתרון למחסור בשטחים למגורים עבור המעמד הבינוני-גבוה שעלה בשנים אלה אל הרכס. לצורך הקמתה נוצל מנחת תעופה בריטי שהוקם בעת מלחמת העולם השנייה כחלק מתוכנית המבצר האחרון וכן "גולחה" כיפת הר מיוערת. שטחה של רמת אשכול כ-900 דונם, ובה 1,147 יחידות דיור שבהן גרים כ-4,000 תושבים, שחלק ניכר מהם עובדים בפארק מת"ם הסמוך. מדובר בשכונה של בתים צמודי קרקע, עד שלוש קומות, שמבנה מורדות הכרמל יוצר בהם את האפשרות לחצרות ומרפסות גן. חלק ניכר מהמבנים הם קוטג'ים ווילות. לשכונה שני רחובות ראשיים ומספר סמטאות קטנות, חלקן ללא מוצא. יש לה גם שתי כניסות ושלוחה קטנה נוספת מהעבר השני של הכביש. בשכונה מתגוררים תושבים מהמעמד הגבוה. השכונה מאופיינת בבנייה נמוכה עם טיח לבן וגגות רעפים אדומים. במרכז השכונה גן עם שבילים המסתעפים ממנו. בשכונה בית כנסת "רמת אשכול" לו שני אולמות תפילה (בנוסח אשכנז ונוסח עדות המזרח) וכן שני גני ילדים עירוניים.
שמבור
אדמות השכונה נרכשו ממשפחת שמבור, והיא הוקמה בשנות ה-40 על ידי בעלי קרקעות פרטיים מהמעמד הבינוני-גבוה, חלקם מיוצאי גרמניה; ובנוסף משפחות רקנאטי, עופר ודנקנר. שמבור תחומה בין כיכר דוד הכהן (כיכר קריית-ספר) ונחל אזוב בדרום לכרמליה בצפון, בין שדרות מוריה במזרח ומצוק ההר ממערב, וכוללת אחדים מהרחובות היקרים ביותר בחיפה. כאן נמצא בית יד לבנים. שדרות הנדיב, בהן רוב המבנים הם בני שלוש קומות, 3 עד 6 דירות מרווחות למבנה, הוכרזו כרחוב לשימור.
ורדיה
ורדיה היא מהחדשות בשכונות חיפה, ועל פי החלוקה של העירייה משתייכת לרובע הכרמל.
אחוזה העליונה
אחוזה העליונה, או בשמה האחר גבעת דאונס (על שם ליידי פלורנס דאונס, גיסתו של אדמונד אלנבי, כובש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שעברה לגור במקום מרחוב יפה נוף 120 אחרי שנפטר בעלה, ארתור) היא רצועה באורך של קילומטר לערך ורוחב ממוצע של 400 מטר שנבנתה בין הרחובות חורב וארתור הנטקה, הרחוב המרכזי הוא רחוב אלברט איינשטיין. זוהי אחת משכונות ציר חורב, והיא גובלת במרכז אחוזה, ברמת אלמוגי וברוממה החדשה. בקצה הדרומי, במקום בו מסתיימת אחוזה, ממוקם סניף בית הספר הריאלי "בית בירם", שבו פועלת גם השלוחה החיפאית של האוניברסיטה הפתוחה. השכונה היא משכנה של הפנימייה הצבאית לפיקוד.
סירטאקי
סירטאקי (ביוונית: συρτάκι) הוא ריקוד ממוצא יווני שנוצר ב-1964 עבור הסרט זורבה היווני ומשום כך נקרא גם ה"ריקוד של זורבה".
הריקוד הפך למאוד פופולרי בקרב היוונים. גם הריקוד וגם הניגון הם מקרה נדיר שבו מוזיקה שנכתבה על ידי מלחין ידוע וריקוד שהומצא על ידי כוריאוגרף - הופכים למוזיקה וריקוד עממיים.
מקור השם
השם סירטאקי נגזר מהמילה היוונית "סירטוס", שמשמעותה "מושך" (בריקוד) או "מוביל" (בריקוד).
כוריאוגרפיה ומוזיקה
לריקוד הסירטאקי תכונות דומות לאלו של הריקוד הטורקי זייבק. הוא משלב הן אווירת שמחה וחג והן חיוניות וספונטניות של הגוף ושל המוח תוך התרוממות רוח. ריקוד זה הוא למעשה שילוב של הריקוד היווני סירטוס והגרסאות המהירה והאיטית של ריקוד החסאפיקו.
הריקוד מתחיל בקצב איטי, עם תנועות איטיות וחלקות ההופכות בהדרגה למהירות יותר וכוללות דילוגים או קפיצות ככל שהקצב מתגבר. בתחילת הריקוד המשקל הוא 4/4, וכשהקצב מתגבר הוא משתנה ל-2/4 בחלק המהיר ביותר.
המוזיקה
המוזיקה הנלווית לריקוד הולחנה על ידי מיקיס תאודוראקיס, והושפעה מסגנון הרבטיקו המנוגן על ידי נגנים יוניים עם השפעה טורקית (מאקאם).
כמו כן היא מבוססת על מנגינה מסורתית, Armenohorianos syrtos, שהולחנה, בוצעה והוקלטה על ידי נגן לאוטה מכרתים בשם גיורגיוס קוטסורליס (Giorgos Koutsourelis) עוד בשנת 1949–1950. חמש עשרה שנה לאחר מכן שילב תיאודורקיס את התווים של המוזיקה מכרתים עם ואריאציות של המקצבים האיטיים והמהירים של החסאפיקו בשילוב כלי הנגינה היווני הפופולרי - הבוזוקי.
הילדים של מחר
הילדים של מחר (באנגלית: Children of Men) הוא סרט קולנוע דיסטופי מסוגת מדע בדיוני בבימויו, בכתיבתו ובעריכתו של אלפונסו קוארון. הסרט מבוסס על ספרה של פ.ד. ג'יימס "ילדי האדם", משנת 1992. בשנת 2027, שני עשורים לאחר מכן, בהם האנושות נמצאת במצב של עקרות, החברה נמצאת על סף התמוטטות. מהגרים בלתי חוקיים מחפשים מקלט בבריטניה, המקום האחרון בעולם עם ממשלה מתפקדת. אך הממשלה אוכפת חוקים נגד המהגרים. קלייב אוון מגלם את תיאו פארון, אזרח פשוט, המסייע לנערה אפריקאית הנמצאת בהריון, בניסיון להימלט מהכאוס. בסרט משחקים גם ג'וליאן מור, מייקל קיין, פאם פריס, צ'ואיטל אג'יופור וקלייר הופ אשיטי.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בספטמבר 2006 בבריטניה וב-25 בדצמבר באותה שנה בארצות הברית. חרף ההכנסות המעטות של הסרט, הוא זכה לביקורות מהללות בעיקר בתחומי התסריטאות, הצילום, התפאורה והחדשנות שבצילום שוטים ארוכים. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר; התסריט המעובד הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר. הסרט גם זכה בפרסי באפט"א בקטגוריות הצילום והתפאורה הטובים ביותר ובפרס סאטורן בקטגוריית סרט המדע בדיוני הטוב ביותר.
1896 בספורט
אולימפיאדת אתונה (1896)
האולימפיאדה הראשונה בעת החדשה נערכה באתונה שביוון, 6-15 באפריל ביוזמתו של הברון פייר דה קוברטן.
החלקה על הקרח
9-10 בפברואר – נערכה אליפות העולם הראשונה בהחלקה אמנותית על קרח בסנקט פטרבורג, רוסיה
לודוויג לאכמן
לודוויג לאכמן (בגרמנית: Ludwig Lachmann; ), כלכלן גרמני יהודי שהיה מקורב לאסכולה האוסטרית.
ביוגרפיה
בשנת 1948 עזב לאכמן את אנגליה והפך לפרופסור לכלכלה והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת וויטואטרדראנד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם חי בשארית חייו. לאכמן נפטר בדצמבר 1990 בגיל 84.
הגותו
עיקר מאמציו של לאכמן הוקדשו לניסיונות להשלים אלמנטים חסרים או שגויים, לדעתו, בתאוריה האוסטרית. האייק ופון מיזס לא היו שבעי רצון מניסיונו של בהם-באוורק לספק אומדן מצטבר של צבר הון במונחים של יחידות זמן, משום שלא כל האלמנטים השונים והמורכבים של הון ניתנים לשיטוח למדידה כזו. לאכמן טען כי ניסיונו של בהם-באוורק מוטעה מיסודו. במקום רעיון של צבר הון הוא הציע את התפישה של מבנה הון המורכב מאלמנטים רבים של יצרניות. אלמנטים אלו אינם ניתנים לשיטוח למודד בודד במונחים של ערך או יחידות זמן עבודה, אך הן אינם אקראיים אלא מאורגנים במונחים של המטרה שהם משרתים. לדוגמה, חביות בירה, מתקנים בנמל או ריהוט בחדר מלון אינם הון בגלל תכונותיהם הפיזיות אלא בגלל המטרה הפיזית שהם משרתים. הון הוא משהו שהשוק, ההסכמה-הכללית של היזמים, רואה בו משהו היכול להניב הכנסה.
אך העובדה שישנה הסכמה כי פריט מסוים הוא הון בגלל הכנסה שהוא יכול להניב אין משמעותה שניתן לקבוע לפריט ערך קבוע. לכל פריט יש הערכות שונות, אצל בעליו ואצל המתחרים, וערכו בעיניהם גם עשוי להשתנות בהתאם למידת הצלחתה של התוכנית העסקית בה הוא משמש, ולכן לא ניתן להגיע להסכמה על ערך אחיד וחייבים לקבל את ההגדרה של פריט הון במונחים של המטרה שהוא משרת, לא במונחים מוחלטים כלשהם.
עבור לחמן, מבנה ההון סובב סביב שני מושגים: השלמתיות (complementarity) וחלופיות (substitutability). כלומר, המידה בה פריט משלים תוכנית ייצור כלשהי ובמקביל, אם התוכנית נכשלת באופן חלקי או מלא, במידה בה ניתן לייעדו מחדש (חלופיות) למטרות אחרות. שינויים לא צפויים גורמים ליזם להמיר תוכנית אחת באחרת ולשנות שילובי הון. לכמן מכנה תהליך זה "קיבוץ מחדש של הון". מאחר שתהליך זה מתרחש במקביל ובאופן שונה אצל יצרנים רבים, גורם אחד אינו יכול להבחין ולהבין הליך השוק הזה בעת התרחשותו אלא רק בהסתכלות לאחור. אם ניתן היה לעשות כן, לא היינו זקוקים לשוק ורק אז הייתה להון מצטבר משמעות כלשהי.
לתפישתו של לאכמן, טכנולוגיה לא הייתה התרחשות חיצונית המשפיעה על התהליך הכלכלי, אלא חלק בלתי נפרד ממנו. כלכלות מודרניות פורחות ונהנות מהשינויים הבלתי צפויים שמניבים שינויים טכנולוגיים, משום שתהליך השוק כולו הוא הליך נסיוני, ממש כמו השינויים הטכנולוגיים המוצעים.
רעיונות אלו של לאכמן מצאו להם ביטוי בספרו על "הון ומבנה הון" משנת 1956. בזמן שיצא הספר, עם זאת, הפך הדיון בתאוריה של ההון בלתי פופולרי ורעיונותיו של לאכמן זכו בדרך כלל להתעלמות. מצב עניינים זה הוביל אותו לבחינה מעמיקה של יסודות הכלכלה כמדע ואת האופן שבו תאוריה כלכלית מתפתחת.
בשנות השלושים, נוכח השפל הכלכלי החמור בעולם, פתח ג'ון מיינרד קיינס בהתקפה רבתי על התאוריה הכלכלית הנאו-קלאסית, ובמיוחד על הליכי ההתאמה-העצמית של השוק החופשי. קיינס טען כי ישנם כשלי שוק בשוק החופשי שלא ניתן להתגבר עליהם אלא באמצעות מעורבות ממשלתית לתיקון השוק בעת כשלים כאלו. לפי לאכמן, היו המלצות המדיניות של קיינס פשטניות ושגויות, משום שלדעתו לא היקף ההשקעות (ממשלתיות או אחרות) חשוב אלא אופי שילובי ההון שהן יוצרות.
לתפישתו של לאכמן, למרות המהפכה רבתי שיצר גילוי סובייקטיביות הערך על ידי קרל מנגר, ג'בונס ולאון ואלרה בשנת 1871, ולמרות התפקיד החשוב שנודע לה, כלכלנים רבים, כולל כאלו מהאסכולה האוסטרית, לא הבינו את השלכות המהפכה במלואן. מבחינתו, זה היה הערך החשוב שתרם קיינס, בכך שלא התעלם מהחשיבות של הסובייקטיביות של הציפיות.
לאכמן דחה את ההנחה הקיימת אצל האייק כי בהליך השוק ישנה נטייה מסוימת לשיווי משקל בכך שהציפיות והתוכניות שבעקבותיהן הופכים עקביים יותר ויותר. לתפישתו, בגלל שהעתיד אינו ידוע ואינו ניתן לידיעה, הציפיות חייבות להיות שונות והשונוּת בציפיות מונעת הופעת שיווי משקל: כדי לדעת את העתיד, אנו חייבים לדעת מה יהיו פעולותיהם של אנשים בעתיד. אבל כל פעולה המבוססת על ידיעה כזו תהיה חייבת להיות מבוססת על הידע שלהם בעתיד. על כן, כדי לדעת את העתיד נהיה חייבים להחזיק בידע על הידע העתידי, וזו סתירה במונחים. בחברה "קליידוסקופית" המשתנה באופן מהיר ובלתי-פוסק, אין נטייה הכרחית לשיווי משקל ולעקביות בתוכניות ייצור, משום שקצב השינויים והפרות שיווי המשקל מהיר בהרבה מכוחות שיווי המשקל, במיוחד משום שציוד הון עמיד וספציפי משתנה בערכו ובתועלתו לרוב עוד לפני ש"מיצה את עצמו" מבחינת תועלתו הכלכלית.
דפנה ארמוני
דפנה ארמוני (נולדה ב-13 במרץ 1956) היא זמרת, שחקנית וציירת ישראלית.
ביוגרפיה
אביה רצה עבורה קריירה בתחום הציור. הוא ניבא לה עתיד מזהיר כציירת והתאכזב כשבחרה לעסוק בתחום המוזיקה אך מאחר שארמוני התנסתה בתחום השירה עוד בצעירותה, הדרך לשירות בלהקה צבאית הייתה טבעית עבורה.
שנות השבעים
דפנה ארמוני שירתה בלהקות צבאיות. תחילה, מ-1975 עד 1977, בלהקת גייסות השריון, ולאחר מכן בשירות קבע עם צוות הווי חיל האוויר. בצוות זכתה ארמוני לפרסומה הראשון, כשהייתה הסולנית בשיר "בתוך" (יעל טבת/יאיר רוזנבלום) שהצוות ביצע בפסטיבל הזמר והפזמון ב-1977 בעיבודו של רוזנבלום.
בשנת 1978 השתתפה ארמוני בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון, שבו התחרתה עם דודו זר, חני אליקים ומוטי דיכנה עם השיר "אקומה נא". באותה השנה שיחקה ארמוני בסרט "הלהקה" בתור נועה, החיילת החדשה בלהקה. עוד באותה שנה השתתפה בפסטיבל נביעות 1978 בנואיבה בשלישייה יחד עם דויד ברוזה ואחותו טליה שגם הופיעו ב"שעת מרעה", מופע של שירי מוטי בהרב בעיבודיו של שפי ישי שהועלה ב"צוותא". במהלך שירותה הצבאי, גם חלקה זוגיות סוערת עם דויד ברוזה, אך לאחר תקופה, החליטה מיוזמתה להמשיך הלאה.
פרסומה הגדול של ארמוני בא בשנת 1979, כשנבחרה להופיע עם אריק איינשטיין ושלום חנוך וביצעה את שירו של חנוך "עד מחר". הופעה זו הביאה לחשיפתה הגדולה. באותה השנה לוהקה לשחק בסרט ההמשך לאסקימו לימון - "יוצאים קבוע" בתפקיד שלי. במקביל החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי בתפקיד חיוכי סתיו במחזה "הוצאה להורג" מאת חנוך לוין ובבימויו.
שנות השמונים
ב-1981 הופיעה ארמוני יחד עם חנוך ועם שלמה גרוניך. עוד באותה שנה שיחקה בסרט "לא לשידור" לצד ארנון צדוק, הופיעה לצידו של גרוניך בקדם אירוויזיון עם השיר "קליידוסקופ", ושרה קולות רקע באלבומו של שם טוב לוי "התעוררות".
ב-1982 השתתפה באלבום ובמופע הטלוויזיה "עמק הנהר האדום" לצד מתי כספי, ריקי גל, דורי בן זאב, ובני אמדורסקי. היא ביצעה סולו באלבום את השיר "אני שמורת טבע" (במקור "You're Lookin' at Country" של לורטה לין, תרגום: אהוד מנור).
באביב 1984 הוציאה את השיר "אלה" (מילים ולחן: שלום חנוך, עיבוד: משה לוי ושלום חנוך), שזכה להצלחה רבה, והגיע למקום ה-12 במצעד השנתי תשמ"ד של גלי צה"ל. עוד באותה שנה הופיעה ארמוני עם קורין אלאל, דויד ברוזה וגידי גוב, ושיחקה ב"בית ספר לריקודים" ובמחזמר "המלך ואני".
ב-1986 הוציאה ארמוני את אלבום הבכורה שלה, "דפנה ארמוני". רוב השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי שלום חנוך, שהיה גם בן זוגה, וכולם עובדו על ידו ועל ידי משה לוי. כמה מתוכם הפכו ללהיטים מוכרים, ובהם "אוהבת אותך, עוזבת אותך", "היא תיקח אותך", "למה דווקא איתך" ו"יום פראי". כמו כן נכלל השיר "אלה" כשגרסת האלבום שונה מגרסת הסינגל, שהוציאה ארמוני שנתיים קודם לכן. בהקלטות האלבום השתתפו ז'אן פול זימבריס, ואלון הילל בתופים וכלי הקשה, מיקי שביב בבס, חיים רומנו בגיטרות, ירוסלב יעקובוביץ' בסקסופונים, משה לוי בקלידים, סינטיסייזרים, ופסנתר, וכן חברי האלקטריק בנד של צ'יק קוריאה שהופיעו באותה תקופה בארץ. ב-1987 שימשה כזמרת ליווי באלבומיהם של יוסי בנאי, שלמה גרוניך וחוה אלברשטיין. בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "מנגו" (מילים: נירית ירון גרוניך, לחן ועיבוד: שלמה גרוניך).
ב-1988 הקליטה יחד עם גרוניך אלבום שירי ילדים: ספר/קלטת בשם "בגלל המנגו", שכלל לחנים שלו לטקסטים של אשתו, נירית ירון, שכתבה את הספר. ארמוני וגרוניך אף העלו הצגת ילדים עם חומר זה. האלבום לא יצא על גבי דיסק עד היום. שיתוף הפעולה עם גרוניך המשיך במופע משותף ב"צוותא" ובמחזמר "אמריקה".
בשנת 1989 הוציאה אלברשטיין את אלבומה "לונדון", בו ארמוני שרה איתה בדואט את השיר "יש סיפור חדש בעיר". בקיץ אותה הוציאה את השיר "סיפור בג'ינס" (מילים: מאיר גולדברג, לחן ועיבוד: הנרי ברטר), שזכה להצלחה והגיע למקום החמישי במצעד השבועי, והגיע למקום ה-37 במצעד הפזמונים השנתי תש"ן (1990) של רשת ג'. השיר למרות הצלחתו, לא נכלל באף אלבום של ארמוני. בקליפ של השיר במסגרת התוכנית "זהו זה!" נראית ארמוני לצד בובות בדמות ה"גבר" שבשיר.
שנות התשעים ואילך
משנות התשעים עסקה ארמוני בציור, והשתתפה בלמעלה מעשרים תערוכות שבהן הציגה את עבודותיה.
בתקופה זו השתתפה כזמרת וכשחקנית בתוכנית הטלוויזיה בהנחיית אבי אתגר "מוצ"ש".
ב-1992 הוציאה ארמוני את אלבומה השני "אשה אחת פחות", בהפקה משותפת עם יוסי פיין. ארמוני כתבה והלחינה את רוב השירים. באלבום תוכנן להופיע שירו של אביב גפן "אתה פה חסר לי", אך לבסוף הועבר השיר לזמרת נורית גלרון ונכלל באלבומה מאותה שנה "בתוך הסערות". ב-1994 השתתפה בקלטת "שירי משחק לילדים של דתיה בן דור בשם "שירי משחק" ושרה את השיר "מי שטוב לו ושמח". שיר הנושא בביצוע ארמוני הפך ללהיט ילדים גדול עד היום, כמו גם "אני נקי" (במקור בביצוע נירה רבינוביץ', מתוך התוכנית "מה פתאום"). ב-1995 השתתפה בקלטת ילדים נוספת "סודות מתוקים" משיריה של היוצרת אורית וגנפלד.
בין השנים 1998–2000 שיחקה ארמוני במיני סדרה "הסודות של כנרת". בהמשך, הצטרפה ארמוני ללהקת שחקני תיאטרון "הבימה", שם שיחקה במחזות "מניין נשים", "נאסר א-דין", "שרים נגד אלימות" ובמחזמר "בוסתן ספרדי", בו ממשיכה להופיע עד היום ׁ(2016). בתקופה זו הופיעה בפסטיבלים, בערבי משוררים ובמופעים שונים באותה השנה הופיעה ארמוני פעם נוספת בקדם-אירוויזיון. מאז שנת 2000 מלמדת ארמוני פיתוח קול הן באופן פרטי והן במסגרת בתי ספר למוזיקה, משחק וקריינות. בשנת 2000 שיחקה ארמוני בהצגת הילדים "פוקהונטס" לצידם של אלינור אהרון, אייל בוחבוט, טוביה צפיר, משה פרסטר, ופיני קידרון, בהפקה פרטית בבית החייל בתל אביב. בשנת 2001 החלה להופיע ב"ערב שירי אלה פיצג'רלד".
בשנת 1998 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם".
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית המציאות של ערוץ 24 "היכל התהילה". בתוכנית ביצעה ארמוני לראשונה את השיר "אתה פה חסר לי". בהמשך אותה שנה, הציגה ארמוני תערוכת יחיד לכבוד יום הולדתו של אביה שחלה מאוד. באותה שנה ארמוני הקליטה את שיר הלילה טוב של ערוץ לולי.
בקיץ 2016 השתתפה בפרסומת ל"בנק מזרחי טפחות" עם השיר "אלה", לצידו של פרזנטור הבנק דביר בנדק.
במאי 2019 השתתפה ארמוני ב"פסטיבל השיר הבא", בניהולו האומנותי של אלי ניסמן, וזכתה במקום הראשון עם השיר "שפחה את ומלכה", אותו ביצעה בדואט עם גבי ברלין.
חיים פרטיים
בשנים 1972–1974 הייתה ארמוני בת זוגו של דורון ערן. בשנים 1976–1980 הייתה במערכת יחסים עם שפי ישי.
בשנות ה-80 הייתה בת זוגו של שלום חנוך במשך שש שנים.
ב-14 בפברואר 1993 נולדו שני ילדיה התאומים, עדן ואלה, אותם מגדלת כאם חד-הורית.
העובדה שארמוני קראה לבתה אלה עוררה במשך השנים לא מעט ספקולציות.
מושית השבע
מוֹשִׁית הַשֶּׁבַע (שם מדעי: Coccinella septempunctata - מילולית: "ארגמנית שבע הנקודות"; מכונה "פרת משה רבנו") היא מין חיפושית בעלת גלגול מלא בסוג Coccinella שבמשפחת המושיתיים. מושית השבע היא מין המושית הנפוץ ביותר באירופה ומן החיפושיות המוכרות ביותר בעולם.
אבי לויתן
חייו
אבי לויתן גדל בגבעתיים ובקריית אתא. הוא למד במדרשת בן-גוריון ולאחר מכן למד תורה בירושלים. לאחר השרות הצבאי עבר להתגורר בירושלים. הוא למד לשון עברית, בלשנות וקוגניציה באוניברסיטה העברית ועסק בהדרכה והוראת דרך.
מושית השבע
מראה
שאר חלקי המושית - הגפיים, הראש ותחתית הגוף - שחורים, אולם בצדי קדמת החזה שני כתמים לבנים. למושית השבע 6 גפיים בסך הכל, 3 בכל צד. הגפיים קצרות יחסית לשאר הגוף, ובעת תעופה או מנוחה הן מקופלות ואינן נראות. מושית השבע היא חיפושית קטנה יחסית - אורך פרט בוגר נע בין 4 ל-8.5 מילימטרים.
אבי לויתן
יצירתו
בשנת 2007 יצא ספר השירים הראשון שלו, "הדרך אל עשו". בשנת 2008 יצא ספרו השני, "הבית ברחוב אלנבי".
מושית השבע
תזונה
המושית היא טורפת; יש לה גפי פה נושכות, והיא ניזונה בעיקר מכנימות עלים שמזיקות לגידולים חקלאיים; במשך חייה מסוגלת נקבת מושית השבע לאכול כ-7080 כנימות ובכך היא מסייעת לחקלאות (ראו בפסקה "מושית השבע והאדם"). גם הפגית ("זחל") של מושית השבע היא טורפת יעילה של כנימות.
אבי לויתן
יצירתו
בסוף 2008 יצא ספרו השלישי "חיים נצחיים" (מסה פילוסופית) וב-2009 יצא ספרו הרביעי, "היום, ונורא".
מושית השבע
תפוצה ואורח חיים
מושית השבע נפוצה מאוד בחלקים נרחבים מיבשות כדור הארץ, אירופה, אסיה, צפון אפריקה ואמריקה הצפונית. המושיות נפוצות באזורים מיוערים ופתוחים כאחד, ולרוב הן חיות בקרבת צמחים או על גבי עלים, משום שעליהן לחיות בקרבת מושבות של כנימות עלים, המהוות את עיקר מזונן. גם בארץ ישראל וסביבתה נפוצות המושיות מאוד, וניתן לראותן במיוחד בעונת האביב, אז הן פעילות יותר מבשאר השנה (ראו להלן).
אבי לויתן
יצירתו
תערוכה שנערכה ב"צוותא" בתל אביב בסוף 2009 הציגה ציורים, מאלה שליוו את הספר "היום, ונורא".
מושית השבע
תפוצה ואורח חיים
עם תום האביב נישאות מושיות השבע הבוגרות, בעיקר על ידי הרוח (שכן למרות שהן מסוגלות לעוף מהר יחסית, מעופן מגושם), לאזורים גבוהים יותר (בישראל בסביבות החרמון והרים גבוהים אחרים) שם הן שוהות בקיץ במושבות-ענק, ועם בוא הסתיו הן חוזרות לאזורים הנמוכים יותר.
רבייה והתנהגות
מושית השבע פעילה במיוחד בעת האביב, אז ניתן לראות אותה רבות. היא בעלת גלגול מלא - ארבעה שלבים עוברים מהביצה ועד מושית השבע הבוגרת. בסוף האביב או תחילת הקיץ, לאחר ההזדווגות, מטילה הנקבה אשכולות של כ-6000 ביצים צהובות בצִדם התחתון של עלים, בקרבת מושבת כנימות, מהן ניזונים הזחלים שבוקעים מהביצים, שצבעם שחור-כתום והם מפוספסים בצדי גופם. כעבור מספר שבועות, לאחר שאכלו די צרכם, מתגלמים הזחלים, ולאחר כשבוע הם בוקעים כמושיות בוגרות. בעת היציאה מהגולם צבע כנפי החפייה של המושית נע בין צהוב לכתום בהיר ורק אחרי זמן מה הופך לאדומות ומופיעות הנקודות השחורות על הכנפיים. את החורף מעבירות המושיות הצעירות בתרדמת חורף מתחת לאבנים.
אבי לויתן
יצירתו
בשנת 2013 הוציא את הספרים "ירושלים של מעלה" ו"חזיונות".
בשנת 2016 פורסמה הנובלה הקצרה מפרי-עטו - "עכשיו גאולה".
מושית השבע
רבייה והתנהגות
תוחלת חייה של מושית בין שנתיים לשלוש שנים.
אבי לויתן
יצירתו
כרך "כל כתביו", תחת השם "אהיה שלחני אליכם", ראה אור ב-2019.
מושית השבע
מושית השבע והאדם
בשל העובדה שמושית השבע ניזונה בעיקר מכנימות עלים שמזיקות מאוד לחקלאות, היא מסייעת עד מאוד לאדם ומהווה מעין "מדביר טבעי"; חקלאים רבים הגדילו לעשות והם משתמשים בה ככלי להדברה ביולוגית של חרקים – מושיות השבע משוחררות על ידי החקלאים בכמויות גדולות בשדות ומחסלות את המזיקים לגידולים מבלי להשתמש בחומרי הדברה כימיים.
בשל היותה יפת מראה ולא מזיקה לאדם, צברה מושית השבע מוניטין של בעל חיים חמוד המביא מזל, וזאת בניגוד לתחושות הסלידה והגועל שמעוררים לעיתים חרקים אצל האדם.
אבי לויתן
יצירתו
לויתן ערך גם והוציא קובץ מסיפורי אבי-סבו, יהודה לייב לויטין - שהיה מחנך ופדגוג ידוע במזרח אירופה.
"היבטים טריטוריאליים בהסדרי הקבע" 2020, הוא ספר שיצא במסגרת כתיבתו הפוליטית.
מושית השבע
מקור השם
שמה המדעי של מושית השבע הוא "Coccinella septempunctata" - מלטינית: Coccine = ארגמן, septem = שבע, punctus = נקודה. ובתרגום לעברית היא יכולה להיקרא "ארגמנית שבע הנקודות". למושית השבע 8 נקודות: 4 על כל חיפוי כנף, אבל כאשר כנפיי החפייב סגורות שתי נקודות סמוכות מתלכדות ונראה לכאורה שיש רק 7 נקודות.
אבי לויתן
יצירתו
ב"אסתטיקה של אינסוף" 2022, חיבר את המשנה הפוליטית יחד עם תורת ההנכחה, במסגרת מה שכינה "מסע לדרום בעקבות מושגי ההנכחה, המשמעות, הבית, השפה ושאלת ארץ ישראל "השלימה".
ב"ישראל והאינסופי" 2023 סיכם את משנתו בדבר "היררכיית ההתגלות" - מקומו של אדם הוא שיאה של פרשנותו המתגברת - מיקומו יהיה לפיכך מיפתח, פנימה והחוצה, של כל הרלוונטי לגביו.
מושית השבע
מקור השם
למושית השבע שמות עממיים בשפות רבות, רובם מבטאים יחס של קדושה לחיפושית:
אבי לויתן
חיים אישיים
אימו היא מורה ליוגה. אביו הוא הסוציולוג והסופר ד"ר ארנון לויתן, בעל הספר "חתירה אל העצמי" על שיטתו של קארל רוג'רס, אחיו עוסקים בהגנת הסביבה, באומנות ובפיזיותרפיה. לויתן עצמו הינו רווק.
באונד פור גלורי (2006)
תשעה קרבות התנהלו באירוע, כולל אחד שהתקיים במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי, סטינג ניצח את ג'ף ג'ארט וזכה באליפות העולם במשקל כבד של NWA בקרב שאם סטינג היה מפסיד, הוא היה מחויב לפרוש מהיאבקות.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
מילה של כבוד
מילה של כבוד (בספרדית: Tierra de ryes) היא טלנובלה אמריקאית מבית היוצר Telemundo שעלתה לשידור ברשת בדצמבר 2014. בכיכובם של אהרון דיאז, אנה לורנה סאנצ'ס, קימברלי דוס ראמוס וגונסלו גרסיה ויוואנקו.
עלילה
שלושת האחים מחליטים לנקום באלה שפגעו בכבודה של אלמה והביאו למותה. הם מגיעים לחוות דל חונקו ומציגים עצמם בשם בדוי - האחים ריי. הם מתקבלים לעבודה כפועלים בחווה ושם פוגשים את סופיה, אירינה ואנדראה - הבנות היפות לבית דל חונקו. כדי שנקמתם תהיה צורבת במיוחד, האחים גיירדו מחליטים לגרום לבנות להתאהב בהם וכך לפגוע בהן ובאימן. אולם תוכניתם משתבשת כשהעמדת הפנים והרצון לנקום מפנים את מקומם לתשוקה עזה ולרגשות אמיתיים. האם האחים ידבקו בנקמה או שמא יבחרו באהבה?
"מילה של כבוד" היא חידוש מצליח וסקסי לטלנובלה הקלאסית "תשוקת הנצים". בסדרה מככבים אהרון דיאז ("סנטה דיאבלה"), אנה לורנה סנצ'ז וגונסלו גרסיה ויואנקו ("השיבה הביתה").
שחקנים ראשיים
פטריסיה רוביו (דניאלה נבארו)-מלכת הלילה של פלנקה נייט, הרקדנית הראשית במועדון. אוליסס ואמיליו מנצלים אותה על מנת למשוך לקוחות רבים בעזרת גופה, היא מסכימה בלית ברירה אך תמיד חולמת להופיע במקומות גדולים יותר ולהצליח בזכות עצמה. אישה נאה המתאהבת בסמואל אך גורמת לו להרבה צרות עם אוליסס. לבסוף עוזבת אותו לאחר שגילתה שהוא שיקר לה על שם משפחתו ומתחתנת עם אוליסס, אך כשמגלה שסמואל התעשר רצה ומנסה לחזור אליו אך הוא דוחה אותה. שונאת את אנדריאה ותמיד רבה איתה על סמואל. בסוף הסדרה מנסה לשכנע את אוליסס לרדת מהתוכנית שלו עם לאונרדו ואיסדורה ושיחיו ביחד, הוא יורה בה בטעות אך היא לא מתה. אחרי מות אוליסס מנסה לשקם את חייה ולוקחת בעלות על פלנקה נייט. איש הגון ואמיץ, שנחשב לחבר משפחה של דל חונקו. מתאהב בוורוניקה. מכניס את רוסיו להריון. מתקוטט לרוב עם לאונרדו.
קלמן, מלך הונגריה
קלמן, מלך הונגריה (בהונגרית: Kálmán, בקרואטית: Koloman Učený, שכינויו היה "קלמן בעל הספר" Könyves Kálmán, סקשפהרוואר, סביב 1070 – סקשפהרוואר, 3 בפברואר 1116) היה מלך הונגריה מבית ארפאד משנת 1095, מלך קרואטיה משנת 1102, מלך דלמטיה משנת 1106 עד מותו. אביו היה גזה הראשון, מלך הונגריה, בנו של בלה הראשון. אמו הייתה המלכה סופיה, בתו של הנסיך ארנולף מלימבורג, בלגיה, אשתו הראשונה הייתה הרוזנת הסיציליאנית פליציה מהוטוויל, ואשתו השנייה הייתה הנסיכה אופמיה מקייב, בת לבית רוריק, בתו של ולדימיר השני, נסיך קייב.
כבר בחייו הוא נחשב לאחד השליטים המשכילים ביותר באירופה. הוא יועד במקור לקריירה כנסייתית, והגיע לדרגה של כומר בכיר: תחילה הפך לבישוף של נאג'ואראד (כיום אוראדיה), אחר כך לבישוף של אגר. בשל כך נקבע שיורשו של לאסלו הראשון (הקדוש) יהיה אחיו של קלמן, הנסיך אלמוש. לבסוף בכל זאת הכתירו את הבישוף קלמן למלך. אלמוש שקלמן הרעיף עליו כבוד רב ו הכיר לו מעמד בכיר ומשפיע, ניסה בכל זאת במשך שנים רבות לקשור קנוניות נגדו על מנת לנכס לעצמו בכוח את כתר המלכות, עד שסבלנותו של קלמן פגה והוא ציווה לעוור את אחיו וגם את הבן של אלמוש, אחיינו בלה. אחרי מותו של קלמן, הנסיך אלמוש ובהמשך גם בנו המלך בלה השני העיוור, ניסו להשחיר את זכרו של קלמן, אך ללא הצלחה. המדיניות שקלמן נקט בה בימי הביניים נחשבה נאורה מאוד, ולכן התקשו אויביו להכתים את תהילתו. בנוסף, הוא הצטיין כפוליטיקאי וכמפקד, ניצח בקרבות רבים וזכה עבור מלכי הונגריה בכס המלוכה הקרואטי שנשאר בחזקתם למשך 800 שנה, אף השיג את כס המלכות של דלמטיה. קלמן היה אחד המדינאים החזקים והמוערכים ביותר בתולדות הונגריה.
לאחר מותו של קלמן, עלה בנו אישטוואן השני לכס המלכות. על שלטונו של אישטוואן הקשו הטענת לכס המלכות מצד בוריס קלמנוס שנולד אמנם לאשתו של קלמן, אך קלמן לא הכיר בו כבנו בשל ניאוף, לכאורה, של אשתו וכן המלחמה עם האימפריה הביזנטית. אישטוואן מת לבסוף ללא יורש בשנת 1131, והכתר עבר לידי בלה השני, הצאצא של הנסיך אלמוש.
עלייתו לכס המלכות
דודו של קלמן, לאסלו הראשון, ייעד אותו כאמור לכמורה, אך קלמן נמלט תחילה לפולין בעזרת כמה לורדים כדי שלא יקדשו אותו. כאשר המלך רצה להסדיר את מערכת היחסים שלו עם האפיפיור, שהתקררו בגלל פיוסו עם היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא קרא לילד הביתה וסימן אותו כממשיך דרכו וכיורש העצר במקום הנסיך אלמוש, שהיה אחיו הצעיר של קלמן ויורש העצר עד אז. מכיוון שמלכי בית ארפאד המאוחרים הגיעו מענף אלמוש, הכרוניקות מציירות תמונה לא נוחה של קלמן, כצולע, מגמגם וגיבן. עם זאת, אין זה סביר כי בישוף או מלך היו יכולים להיות ממש מגמגמים, צולעים, פוזלים וגיבנים; זה היה מונע למנותם לתפקיד הן על ידי כללי הכנסייה והן על ידי הציפיות של הלורדים בני דורם. הוא ככל הנראה לא היה אתלטי כמו אחיו הקשוח, אך שנינותו ואוריינותו הגבוהה באופן יוצא דופן, שבגללו כונה בשם קלמן בעל הספר, הוכיחו עד מהרה את כשירותו.
לאחר מותו של לאסלו הראשון (29 ביולי 1095), קלמן הפך למלך הונגריה; בתחילה נראה היה שהוא יחלוק את השלטון עם אחיו אלמוש, שעוד לאסלו מינה אותו למושל קרואטיה הרי קלמן היה צריך לאבטח את הונגריה במסע הצלב הראשון כנגד הכוחות שצעדו דרך הונגריה.
הצלבנים
לראשונה במרץ 1096 הורשו האבירים הצרפתיים של "וולטר ללא רכוש" (Walter Sans Avoir) לעבור דרך הונגריה, אך באזור זמון (משנת 1934 חלק מבלגרד) כבר נאלץ קלמן למנוע את השוד של חלק מהאבירים. עם זאת, הוא גם סייע במשלוח מזון לקבוצה השנייה של הצלבנים בהנהגת פטרוס הנזיר מאמיין בצרפת; כוחות אלה הושמדו על ידו כאשר הם תקפו את הכוחות ההונגרים שליוו אותם ליד זמון והרגו 4,000 לוחמים הונגרים. עם זאת, הוא הרשה לכוחות וולקמר וגוטשאלק להיכנס לשטח הונגריה; כוח אחד הובס על ידי כוחות המלך בניטרה בגין שוד, והכוח השני הובס על ידי המלך עצמו ליד מושון.
הרוזן אמיכו מליינינגן כבר לא קיבל אישור להיכנס להונגריה, ולכן הוא הטיל מצור על טירת מושון. גם כאן ניצח המלך. גוטפריד מבויון, (נולד ככל הנראה בשנת 1060, מת ב-18 ביולי 1100, בירושלים היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית) היה מנהיג הצבא העיקרי שהגיע אז לגבול, ביקש לדעת למה המלך לא נותן לו לעבור, אך הם נפגשו והגיעו להסכמה בישיבה בשופרון. גוטפריד סיפק ערבים כדי להבטיח התנהגות ממושמעת של כוחותיו במהלך המעבר, והוא עצמו ביקר את המלך, שליווה בעצמו את העוברים על ידי צבא הונגרי גדול למדי, וסיפק את הכל לצלבנים העוברים. באמצע נובמבר 1096 הוא נפרד מהם לשלום.
מדיניות חוץ וכיבושים
אף על פי שהוא השאיר את הערים הדלמטיות תחת השפעת הרפובליקה של ונציה, הוא לא נתן את התואר נסיך דלמטיה-קרואטיה לדוג'ה, וכדי לבסס את כוחו כרת ברית עם הכוח הימי החדש והעולה, הנורמנים של סיציליה, על ידי נישואים עם פליציה, בתו של הרוזן הסיציליאני רוג'ר הראשון (Roger I of Sicily). בהזמנתו של הדוכס הגדול מקייב, נלחם קלמן נגד דוד איגורביץ' נסיך ולהיניה וכבש את פשמישל. עם זאת, בשנת 1099 הוא הובס קשות בקרב על הוויאר ונאלץ לסגת.קלמן כרת ברית גם עם ביזנטיון בשנת 1104, כשהשיא את בתו של לאסלו (שכבר מת) פירושקה ליוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית בנו הבכור של הקיסר אלכסיוס הראשון. בהסתמך על ברית זו, הוא תקף את דלמטיה בשנת 1105, וזאדר (זדר), טראו (טרוגיר), ספלטו (ספליט) ורוב האיים נכנעו מרצון לקלמן. לפיכך הוא הבטיח את הממשל העירוני של הערים. הדוג'ה אורדלפו פליארו הדוכס ה-34 של ונציה נאלץ להסתפק ולוותר על התואר של נסיך דלמטיה וקרואטיה. בשנת 1108 הוא כבר נלחם יחד עם צבאו של קלמן והביזנטים בפוליה נגד בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה.
חשיבותו
קלמן ביצע רפורמה והקל על חוקי קודמו המלך לאסלו, עונש מוות הופעל בתדירות נמוכה יותר והוא ביטל את ההודאה באשמה באמצעות עינויים. הוא קיבל את ההחלטה על הצליבט וויתר על זכות לאינווסטיטורה (שלאסלו סירב לעשות), אך גם קלמן לא איפשר לבישופים להישבע שבועת וסאל לאפיפיור. הוא חייב את ביצוע טקסי הנישואים רק דרך הכנסייה. כדי לא למנות אנשים חסרי השכלה לתפקידים כנסייתיים הורתה הסינוד באסטרגום לכמרים בעלי התפקידים בכנסייה לדבר זה עם זה לטינית.
כדי למנוע את שקיעת הרכוש והעושר המלכותי, הוא הורה שאחוזות של האצילים יעברו לרשות המלך כשלא יהיה יורש חוקי גבר. במשך תקופה ארוכה הוא הגדיר את השימוש בתארים "נסיך טרנסילבניה" ו"דוכסות קרואטיה". הוא הוציא תקנות לגבי סחר העבדים, לגבי היהודים ולגבי ההגנה על המדינה. בעקבות מסע הצלב הראשון הגיעו יהודים רבים לתוך ממלכת הונגריה והגירה זו אילצה את המלך לחוקק את חוק היהודים של המלך קלמן שהיה הראשון בממלכה.
קישורים חיצוניים
אנציקלופדיה בריטניקה. Coloman
כפר ביאליק
כְּפַר בְּיַאלִיק הוא מושב (כפר שיתופי) באזור הצפון השוכן בסמיכות לקריית ביאליק בתחומה של המועצה האזורית זבולון והוא היישוב הצפוני ביותר שבה. היישוב קרוי על שמו של המשורר חיים נחמן ביאליק, שנפטר כחודש לפני הקמת היישוב.