cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וסילי צ'רנישב
ביוגרפיה
בשירות הצ'קה מאז 1920. בשנת 1920 היה ראש הביטחון וההגנה על הרכבות הצפוניות, אז ראש המחלקה ה-31 של הכוחות הפנימיים של הרפובליקה וראש החטיבה ה-34. בפברואר 1921 מונה למפקד סניף הצ'קה של טורקסטן ובמקביל מונה למנהל ההגנה על התקשורת של טורקסטן וחבר המועצה הצבאית המהפכנית. השתתף באופן פעיל בפעולות צבאיות נגד מתנגדי המשטר במרכז אסיה. מאז דצמבר 1922 - ראש המטה של כוחות גפא"ו של המחוז הצבאי של הוולגה. מיולי 1924, הוא היה ראש אגף משמר הגבול של בקזחסטן. באותה העת משנת 1925 עד מרץ 1927 הוא היה מפקח בכיר בכוחות ביטחון הפנים של קזחסטן.
החל מ-15 במרץ 1927 הוא היה עוזר של ראש אגף משמר הגבול של אוגפא"ו במזרח הרחוק. מאז 10 ביולי 1934 כיהן כראש אגף משמר הגבול וביטחון הפנים של מנהלת הנ.ק.ו.ד. במזרח הרחוק.
החל מ-7 באוגוסט 1937 היה סגנו של קומיסר הפנים יז'וב, ובמקביל מ-7 באוגוסט 1937 עד 18 בפברואר 1939 היה ראש המשטרה הסובייטית. צ'רנישב היה הסגן של יז'וב, היחיד לאחר מעצרו שלא הודח והוצא להורג, בשל הרקע הצבאי רכש את אמון המשטר ומ-18 בפברואר 1939 ועד 25 בפברואר 1941 הוא היה ראש מערך הגולאג של ברית המועצות, בעודו נשאר סגן השר לענייני פנים של ברית המועצות.
הוא היה סגן שר הפנים עד מותו, בשנת 1952. במהלך תקופה זו, שיתף פעולה עם הוועדה המיוחדת ופרויקט הגרעין הסובייטי ופיקח על העבודה של חטיבות בנייה וייצור כמו הגולאג, משרד הלוגיסטיקה, ניהול מסחרי, אגף רכבת ותחבורה ומפעלים שונים.
יובל חלד
יובל חלד (נולד ב-1967) הוא פיזיולוג מאמץ, פרופסור מן המניין, איש אקדמיה ויועץ. שימש כפיזיולוג הראשי של צה"ל (סא"ל מיל') בחיל הרפואה, כמדען ראשי וכמנהל מכון הלר למחקר רפואי במרכז הרפואי ע"ש שיבא. כיום משמש כיועץ מדעי בישראל ומחוצה לה, וכראש התוכנית לתואר שני בחינוך לפעילות גופנית ובריאות במחלקה למדעים בסמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה
פרופ' חלד סיים תואר ראשון בחינוך גופני במכללה לחינוך גופני ע"ש זינמן במכון וינגייט ותואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו. בעל תואר שני בפיזיולוגיה של המאמץ ותואר שלישי (PhD) בפיזיולוגיה מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. את לימודי הפוסט דוקטורט סיים בהצטיינות בשנת 2007 בפקולטה לרפואה באוניברסיטת USUSH בבת'סדה שבמרילנד, ארצות הברית, ושם קיבל מעמד פרופסור חבר. על שם פרופ' חלד מעבדה לחקר הפיזיולוגיה של גוף האדם באוניברסיטת USUHS, ולזכותו מדליית הצטיינות במדע ומחקר מטעם אוניברסיטת USUHS ומשרד ההגנה האמריקאי.
בין השנים 1997 עד 2016 שימש כפיזיולוג במכון לפיזיולוגיה בחיל הרפואה (מכון הלר למחקר רפואי) וסיים את תפקידו כמנהל המכון במעמד הפיזיולוג הראשי של צה"ל בחיל הרפואה. בשנת 2019 קיבל מינוי פרופסור מן המניין וכיום הוא ראש התוכנית לתואר שני בחינוך לפעילות גופנית ובריאות בפקולטה למדעים במכללת סמינר הקיבוצים, וכן מלמד כפרופסור אורח בבית הספר לפיזיותרפיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ובפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
משמש כיועץ מדעי לחברות בארץ ובעולם בתחום הרפואה, בריאות, פיזיולוגיה של המאמץ וביוטכנולוגיה, כיועץ מדעי לאיחוד האירופי, וכפיזיולוג הראשי במרכז מדיקס לרפואת ספורט. נותן חוות דעת מומחה משפטי בתחומו וכן משמש כאורח קבוע בתוכניות בוקר בטלוויזיה בנושאי בריאות, רפואת ספורט, פעילות גופנית, ותזונה. מבין תחומי העניין והמחקר שלו: פיזיולוגיה של המאמץ, ויסות חום, תזונה, שינה, תהליכים מטבוליים, תגובות והסתגלות לסטרס, מדעי האימון הגופני, אבולוציה, ומדעי ההזדקנות.
לפרופסור חלד כ- 100 פרסומים מדעיים בעיתונים מדעיים נבחרים.
פרסומים
•  PUBMED - https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/?term=heled+y&sort=date
צופית
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אוטופיה (סדרת טלוויזיה בריטית)
אוטופיה (באנגלית: Utopia) היא סדרת מתח טלוויזיונית בריטית, בעלת סגנון אפלולי, העוסקת בתאוריות קשר והתפוצצות אוכלוסין עולמית שעלתה לשידור בשנת 2013 בערוץ 4 הבריטי. הסדרה נוצרה על ידי המחזאי והתסריטאי דניס קלי.
הסדרה תמה עם סיום עונתה השנייה ב-2014.
רקע
הסדרה עוקבת אחרי קבוצה קטנה של אנשים המגלים עניין בכתב יד של מהדורת המשך לרומן גרפי שנקרא "ניסויי אוטופיה" שעל פי השמועות חזה את האסונות הגרועים ביותר במאה האחרונה. החלק הראשון של הרומן נוצר כביכול על ידי חולה נפש שהתאבד, ועל כן הסיכוי למצוא את מהדורת ההמשך קוסם להם. מיד לאחר הפגישה (שאחד מהם לא הגיע אליה) פוקדים את בני החבורה אסונות והם הופכים לנרדפים על ידי רשויות החוק ורשת צללים שרוצים להשיג את כתב היד ולהשתיקם לצמיתות.
תקציר העלילה
בקי - סטודנטית לרפואה, איאן - יועץ טכנולוגי, וילסון - האקר גאון, גרנט - תלמיד יסודי וביג'אן, מחליטים להיפגש בפאב כדי לבחון כתב יד שביג'אן השיג שאמור להיות מהדורת ההמשך לרומן הגרפי "ניסויי אוטופיה" אותו הם מעריצים, ושנכתב על ידי פיליפ קארוול. ביג'אן אינו מגיע לפגישה, אך השאר מתוודעים זה לזה. ביג'אן רכש את כתב היד מחנות קומיקס שבעליו נרצחים בעורמה ואכזריות על ידי שני מתנקשים מיומנים, לא לפני שהם מוסרים את זהותו של האדם שרכש את כתב היד. הרוצחים מתחקים אחרי ביג'אן ומשליכים אותו ממרפסת ביתו כדי לדמות התאבדות, אך גרנט שהחליט לא לחכות שביג'אן יצור איתם קשר והלך לביתו, היה עד לרצח ואף הצליח לקחת מן המתנקשים את כתב היד. המתנקשים לא בוחלים בשום אמצעי, רוצחים, מענים, מתחזים, הורסים חיים וטופלים האשמות שווא כדי להשיג את כתב היד. החבורה מקבלת עזרה מג'סיקה הייד - ביתו של קארוול, אותה מחפשים המתנקשים. ג'סיקה נרדפה כל חייה על ידי רשת הצללים והיא מומחית בהעלמות, הטעיה, כלי נשק וקרב פנים אל פנים. במשרד הבריאות מתכננים הפצה של חיסון ל"שפעת הרוסית" שהכתה בחלקים קטנים ומבודדים של בריטניה וגבתה כמה עשרות הרוגים. בני החבורה מבינים כי משרד הבריאות מנסה להפיץ את החיסון באמתלת שווא וכי "השפעת הרוסית" אינה קיימת ומנסים למצוא את הקשר אל כתב היד של קארוול.
המשך הסדרה לאחר עונה 2
עונה 2 נגמרה באופן פתוח ומלכתחילה תוכננה להוות בנייה לעונה שלישית אשר עמדה להתמקד במרדף של "הרשת" (המנוהלת כרגע על ידי וילסון; מר ראביט החדש.) אחר פתרון אלטרנטיבי לתוכנית המקורית של יאנוס, ולחזרתו של ארבי למשחק, אך ערוץ 4 אשר הפיק את הסדרה החליט לבטל את הזמנת העונה השלישית למרות מחאת המעריצים.
בתחילת 2015 היו שמועות על כך שרשת הכבלים המצליחה HBO תרכוש את הזכויות לרימייק אמריקאי לסדרה, ואף תיצור המשך לעונות נוספות יחד עם הכותב המקורי של הסדרה, אך לאחר חצי שנה החליטו לבטל את הפרויקט עקב שיקולי תקציב.
ב-2020 הופק הרימייק האמריקאי במסגרת ערוץ הסטרימינג של אמזון, אך סדרה זו בוטלה לאחר עונתה הראשונה (8 פרקים).
מידבא
מֵידְבָא (בערבית: مادبا, מַאדַבַּא) היא עיר בעלת היסטוריה רבת שנים, השוכנת במערב ירדן. העיר, הנמצאת כ-780 מטרים מעל פני הים, ממוקמת כ-9 קילומטרים מדרום למיקום המשוער של העיר הקדומה חשבון ומצפונו של נחל ארנון. משמעות השם מידבא איננה ברורה. הוצע לפרש כ"מקום מנוחה" (על פי פירוש מילים קרובות בשפות שמיות).
מידבא נודעה ואף הפכה למוקד תיירות בשל גילוי מפת מידבא, מפה יוצאת דופן מן המאה השישית לספירה שנמצאה בכנסייה ביזנטית קדומה, המתארת את ארץ ישראל בגבולותיה הרחבים.
היסטוריה
בספר במדבר נזכרת מידבא כעיר, אותה כבשו בני ישראל מידי סיחון מלך האמורי, אשר כבש אותה לפני כן. היא שכנה אז בנחלת שבט ראובן, וככל הנראה נשארה בשליטתו עד לאחר פילוג הממלכה. באחד מהקרבות של דוד המלך נאמר על אויביו, העמונים, שחנו "לִפְנֵי מֵידְבָא".
מידבא מוזכרת גם במצבת מישע (שורות 7-9): "וירש. עמרי. את א[ר] (8.) צ. מהדבא | וישב. בה. ימה. וחצי. ימי. בנה. ארבענ. שת. ויש (9.) בה. כמש. בימי" (תרגום: "וירש עמרי את ארץ מידבא. וישב בה ימיו וחצי ימי בנו ארבעים שנה, וישיבנה כמוש בימי"). מכאן שעמרי, מלך ישראל, שב וכבש את מידבא - אשר כנראה השליטה בה עברה בזמן מן הזמנים מידי ישראל אל ידי מואב. בהמשך, מישע חזר וכבשה מיד ישראל בימי אחאב בן עמרי. נבואה, המובאת בספר ישעיהו, ומקוננת על חורבן מואב, כוללת את מידבא כאחת הערים המואביות ("עַל-נְבוֹ וְעַל מֵידְבָא מוֹאָב יְיֵלִיל - בְּכָל-רֹאשָׁיו קָרְחָה, כָּל-זָקָן גְּרוּעָה" ). אולם, לא ברור מאיזו תקופה הנבואה, ויש משייכים אותה לתקופות קדומות לתקופת ישעיהו.
גם בספרים החיצוניים נזכרת מידבא. בספר חשמונאים א' (ט', ל"ו) מסופר, כי בני השבט הערבי יַמְרִי יצאו ממידבא ורצחו את יוחנן הגדי. בכתבי יוסף בן מתתיהו מסופרים כמה פרטים על תולדות העיר. בסוף המאה השנייה לפנה"ס כבש יוחנן הורקנוס הראשון את מידבא לאחר קרב בן חצי שנה (קדמוניות היהודים יג, ט א). היא מופיעה, בראשית המאה הראשונה לפנה"ס, בין עריו של ינאי המלך (קדמוניות יג, טו ד), ובאמצע המאה הראשונה לפנה"ס השיבהּ הורקנוס השני לידי הנבטים (קדמוניות יד, א ד).
ממסכת מקואות עולה, כי ישבו במידבא יהודים, ואף מובאת עדות משמם: "העידו אנשי מידבא משמו (של רבי ישמעאל) שאמר להם, צאו והביאו שלג, ועשו מקוה כתחילה". רבי ישמעאל חי בתקופת מרד בר כוכבא, ועל כן ניתן לקבוע שבשנים אלו התקיים בה יישוב יהודי. נראה כי הוא המשיך להתקיים עד ראשית ימי הביניים.
העיר המשיכה להתקיים במשך השנים אולם ירדה מגדולתה. בשנת 1880, בעקבות סכסוך בין הנוצרים למוסלמים בכרכ, עברו נוצריי כרכ לחורבות מידבא והקימו את מידבא המודרנית. עדות משלהי המאה התשע-עשרה מספרת: "בה יושבים כמאתים משפחות נוצרים-יוונים (אורתודוקסים) ורומים (קתולים), ולכל אחת מהם כנסייה ובית ספר. ושני יהודים, אב ובנו, ישבו בה לרגלי מסחרם כל הקיץ" (לוח ארץ ישראל לשנת תרנ"ז).
איש הקשר היהודי בבית הלבן
איש הקשר היהודי בבית הלבן (באנגלית: White House Jewish Liaison) הוא איש סגל בבית הלבן, שתפקידו הוא לשמור על קשר עם הקהילות היהודיות בארצות הברית. איש הקשר היהודי בבית הלבן שייך למשרד לקשרי ציבור ועניינים בין-ממשלתיים (Office of Public Engagement and Intergovernmental Affairs), שהוא חלק מסגל הבית הלבן וכפוף לראש הסגל.
לתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן אין תואר רשמי. בפועל, תיאור התפקיד משתנה בהתאם למעמדו של האדם הממלא אותו. בין השמות שניתנו לתפקיד זה בעבר ניתן למנות את השמות הבאים: "עוזר אדמיניסטרטיבי לענייני היהודים", "יועץ מיוחד לענייני היהודים" ו"עוזר ראש הסגל לענייני היהודים".
היסטוריה של התפקיד
איש הקשר היהודי הראשון בבית הלבן היה מרק סיגל, שמונה לתפקיד זה במרץ 1977, על ידי הנשיא האמריקאי ג'ימי קרטר. סיגל פרש ביוני 1978, לאחר שנודע לו על כוונת הממשל למכור מטוסי F-15 איגל לערב הסעודית. הוא טען שחלה התדרדרות ביחסו של הממשל האמריקאי לישראל ובמדיניות הבית הלבן במזרח התיכון, וחש תסכול על חוסר היכולת שלו להשפיע על מדיניות זו.
אחריו כיהן בתפקיד אד סנדרס, שהמליץ לנשיא קרטר להבליג על מעשיו של בגין, ביניהם הקמתן של התנחלויות וחוסר התקדמות מדיני בסכסוך הישראלי-פלסטיני, על מנת לא לחזק אותו בזירה הפוליטית הישראלית.
בימי הנשיא רונלד רייגן שימש בתפקיד זה מרשל ג'ורדן ברגר. במסגרת תפקידו הסביר ברגר לראש הסגל, דונלד ריגן, מדוע כעסו אנשי הקהילה היהודית על הנשיא רייגן לאחר ביקור ממלכתי בביטבורג, גרמניה, שכלל ביקור בבית קברות שבו נקברו חיילי ואפן אס אס. גם אלי ויזל מחה על הביקור מעורר המחלוקת.
תפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן נחשב לבעל חשיבות גבוהה בימי רייגן וביל קלינטון, אך חשיבותו פחתה בתקופתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. תחת בוש שימשו בתפקיד זה שבעה אנשים שונים, ביניהם אדם גולדמן ואחריו טבי טרוי. שניהם עוררו את כעסם של מנהיגי ארגונים יהודיים ליברליים, שטענו שעמדותיהם אינן מועברות כיאות לנשיא, והם מייצגים רק את הזרמים השמרניים. לאחר טרוי שימשו בתפקיד זה ג'יי זיידמן, ג'רמי כץ וסקוט ארוגטי, שהיה האדם האחרון ששימש בתפקיד זה.
ברק אובמה, במהלך היכנסו לתפקיד הנשיא, קיבל לפחות חמש פניות של מועמדים שהתעניינו בתפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן. לבסוף, בפברואר 2009, החליט אובמה לא למנות אף אדם לתפקיד זה, מטעמי חיסכון בתקציב. טינה טצ'ן, מנהלת המשרד לקשרי ציבור בבית הלבן, מסרה שהמינוי נדחה אך הוא יבוצע בשלב כלשהו בעתיד.
ביוני 2009 מונו שתי נשים במשותף למלא את תפקיד איש הקשר היהודי בבית הלבן: סוזן שר, ששימשה גם כראש מטה של הגברת הראשונה של ארצות הברית, ודניאל בורין, שהייתה עוזרת מיוחדת לעניינים ציבוריים אצל סגן הנשיא ג'ו ביידן. שר ובורין מילאו תפקיד זה עד ינואר 2011.
בחודש ספטמבר 2011, הוכרז כי ג'ארוד ברנשטיין ימונה לאיש הקשר עם יהדות ארצות הברית, במסגרת המשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן. הוא מילא תפקיד זה עד ינואר 2013, ואחריו מילא זאק קלי את התפקיד באופן זמני. ביולי 2013 מונה לתפקיד מאט נוסנצ'וק. תיאור תפקידו באופן רשמי הוא "מנהל משותף לקשרים עם הקהילה היהודית במשרד למעורבות ציבורית בבית הלבן".
בחודש מאי 2016, מונה לתפקיד חנן וייסמן. ביולי 2022 מונתה לתפקיד שלי גרינספן.
ברונו לרצר
ברונו לרצר (בגרמנית: Bruno Loerzer; 22 בינואר 1891 – 23 באוגוסט 1960) היה אלוף הפלות בשירות האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה ששימש כבכיר בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לרצר נולד בברלין והחל מינואר 1913 היה קצין בגדוד חיל רגלים של הצבא הגרמני. בגדוד בו שירת פגש את הרמן גרינג, עמו התחבר. בעקבות חוויית טיסה באביב 1914 ביקש לעבור לשירות האוויר הגרמני וב-15 ביולי 1914 החל בלימודי טיסה באו רן. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה עבר בית הספר לטיסה לפרייבורג, שם פגש לרצר את גרינג והמליץ לו לבקש העברה לחיל האוויר כדי להיות תצפיתן שלו. בהמשך נשלח לרצר לדרמשטאדט לאימון מתקדם והרמן גרינג הגיע לשם לאימוני תצפיתנים. עם סיום הכשרתו הוצב בטייסת 25 שהוצבה בארמייה החמישית שבפיקודו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. גרינג הצליח לתחמן את דרכו להיות תצפיתן בצוות של לרצר והשניים יצאו ביחד לגיחות סיור רבות להשגת מודיעין על הביצורים באזור ורדן. הם גם התחברו למפקד הארמייה וילהלם. בהמשך 1915 עבר לרצר הסבה למטוסים חד מושביים ובינואר 1917 הוא מונה למייסד ומפקד של צוות תקיפה על מטוסי אלבטרוס. עד לסיום המלחמה צבר לרצר 44 הפלות, והגיע לדרגת האופטמן. לרצר היה לקראת סיום המלחמה אחד ממפקדי שלושת "הקרקסים המעופפים" כשפיקד על יאגדשויידר (כנף) 3 (Jagdgeschwader III) מפברואר 1918 ועד לסיום המלחמה. הוא זכה באות פור לה מריט על הצלחתו.
לאחר סיום המלחמה לחם לרצר בשורות הפרייקור, המיליציות הימניות הקיצוניות. במהלך שנות ה-30 שימש בתפקידים שונים בחברות תעופה אזרחיות בגרמניה, ולאחר הקמת הלופטוואפה ב-1935 שב והצטרף לשורותיה.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
עקב ידידותו רבת השנים עם גרינג קודם לדרגת גנרל ב-1939. במהלך המערכה על צרפת ב-1940 היה מפקדו של קורפוס האוויר ה-2 שהיה חלק מצי האוויר השלישי עליו פיקד הוגו שפרלה. ביחד עם מטוסי קורפוס האוויר ה-8 וולפרם פון ריכטהופן סייעו הכוחות שבפיקודו לכוחות הקרקע במבקע הקריטי באזור סדאן. במהלך מלחמת העולם השנייה התקדם לרצר והגיע לדרגת גנרל אוברסט ב-1943. עם זאת, קידום זה, ומינויו של לרצר לראש מחלקת כוח האדם בלופטוואפה, הביאו למשבר בינו ובין ההנהגה הנאצית. בדצמבר 1944 הוצא לרצר משירות פעיל, ובאפריל 1945 סולק מן הצבא.
לרצר מת בהמבורג בשנת 1960.
אום רשרש
אום רשרש היה מתחם תחנה של משטרת המנדט ששכנה בחמש בקתות חמר בחופו הצפוני של מפרץ אילת. כיבוש אום רשרש, בסיום מבצע עובדה, היה שלב הסיום של מלחמת העצמאות. בשלטון ישראל התפתח המקום לעיר אילת. הבקתה שנותרה ממשטרת אום רשרש הוכרזה אתר מורשת.
מקור השם אום רשרש
מקור השם אום רשרש (בערבית: أم الرشراش) אינו ידוע. יש הסבורים כי אום רשרש נקראה בשם זה על ידי הבדואים על שמו של העץ צפצפת הפרת הנפוץ באזור וכונה בשם רשרש. זאב וילנאי, שהתבסס על כתביהם של שני חוקרים אנגלים שסיירו בסביבה בשנת 1914, כתב:
היסטוריה מוקדמת
כבר בימי השלטון העות'מאני נבנו בחופיו המערבי והצפוני של מפרץ אילת תחנות ונקודות שיטור לפיקוח על תנועתם של אורחות הגמלים של עולי הרגל למכה ושל סוחרים מעבר הירדן וממדבר סיני. נקודות ותחנות כאלה היו בטאבה, בראס אל-נקב ונקודת שיטור כזאת הייתה גם באום רשרש.
בראשית המאה העשרים, כאשר ארץ ישראל הייתה בשלטון העות'מאני, הייתה מצרים בשלטון בריטניה. ב-10 בינואר 1906 שלחו הבריטים משלחת של חיילים מצרים חמושים, בראשותו של קצין הממשל הקולוניאלי הבריטי וילפריד אדגר ג'נינגס-בראמלי (Wilfrid Edgar Jennings-Bramly), המפקח הבריטי על חצי-האי סיני מטעם ממשלת מצרים, לאום רשרש. בראמלי הודיע לקולונל רושדי, מפקד חיל המצב הטורקי שישב בעקבה, כי הוא בא לקבוע קו גבול בין האימפריה העות'מאנית לבין מצרים. הקצין הטורקי לא נענה לבקשתו לקביעת קו הגבול, ובראמלי ניסה לקבוע עובדות בשטח על ידי בניית בקתה באום רשרש. רושדי התמיד בסירובו והודיעו בצורה החלטית כי אום רשרש וטאבה הן תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. תגובותיו הנחרצות של רושדי גרמו לכך שקו הגבול בין מצרים לארץ ישראל יעבור בין רפיח לטאבה ולא בין רפיח לעקבה, כפי שרצו הבריטים. הודות לקביעה זו נשארה אום רשרש בתחומי האימפריה העות'מאנית.
סכסוך הגבולות הגיע כמעט עד לכדי עימות צבאי. הבריטים שלחו ב-22 בינואר ספינת מלחמה מצרית קטנה בפיקוד בריטי למפרץ אילת ועליה חיילים מצרים. המצרים התכוונו לעלות אל החוף בטאבה, אולם הקולונל רושדי, שחייליו הבחינו בספינה, הספיק להעביר לשם יחידה טורקית, שעליה הטיל להתנגד בכוח לעלייתם של המצרים לחוף. הוא פנה למפקד המצרי בקריאה להימנע מכל מעשה תוקפנות. אז הגיע שוב בראמלי לטאבה בדרך היבשה והודיע כי הוא עומד להציב בטאבה ובאום רשרש את החיילים המצריים שבספינה. אך לנוכח התנגדותו הנמרצת של רושדי, העדיפו החיילים המצריים שלא להסתכן וירדו לחוף באי האלמוגים. הסכסוך הוכרע בסופו של דבר במשא ומתן שהתנהל לסירוגין בקהיר ובאיסטנבול, וב-1 באוקטובר 1906 חתמו הנציגים הטורקים והמצרים על הסכם לפיו חלק גדול של האזור שבין עקבה לרפיח עבר לידי מצרים, ובמפרץ אילת התחיל קו הגבול בטאבה, והגיע אל הים התיכון על יד רפיח. הסדר זה צמצם את שטחה של ארץ ישראל שתחת השלטון העות'מאני, אך אום רשרש נותרה בתחום ארץ ישראל. לימים, בתום מלחמת העולם הראשונה, עברה ארץ ישראל לידי בריטניה ומשנת 1922 כונן בה המנדט הבריטי, כשקו הגבול עם מצרים נשאר כפי שהיה בזמן שלטון העות'מאנים. קביעת הגבול משנת 1906 הביאה למעשה לכך שתחום אום רשרש יהיה לימים בתחומי מדינת ישראל.
הדרך לאורך הערבה, מבאר שבע לאום רשרש, הייתה בלתי סלולה והנסיעה בה לאורך כ-235 קילומטרים הייתה קשה מאוד ומעטים מאנשי היישוב הגיעו לאום רשרש. יצחק בן-צבי ביקר באום רשרש בשנת 1934. דוד בן-גוריון ביקר במקום פעמיים. לראשונה בפסח תרצ"ה, אפריל 1935, הוא ביקר במקום עם רעייתו, פולה, יחד עם ברל כצנלסון, משה ששון ואליהו אילת. בביקור זה חזה בן-גוריון את הקמתה בעתיד של העיר אילת. הפעם השנייה הייתה בחודש מרץ 1940 כאשר יצא בשיירה של ארבע מכוניות מירושלים לכיוון דרום הארץ בלוויית דב יוסף ואישים נוספים ובהם ישורון שיף, ישראל גלילי, יוסף אבידר ומדריך הטיולים יוסף ברסלבי. הם ביקרו במפעל המלח בסדום והגיעו לאום רשרש וממנה לעקבה. בהיותם באום רשרש חזר דוד בן-גוריון על חזונו והצהיר כי כאן יוקם נמל עברי דרכו תנהל המדינה, לכשתקום, את המסחר עם אסיה ואפריקה.
בינואר 1945 שלח מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה, את חיים רון, מפקד מחלקת הסיור של הפלמ"ח, עם שמעון פרס, אז פרסקי, מזכיר תנועת הנוער העובד לסיור באזור לשם הכנת מפות של אזור הערבה, שכונה לאחר מכן כמסע ה-14 לאום רשרש. השניים נעצרו באום רשרש, נשפטו בבאר שבע, שילמו קנסות ושוחררו.
התחנה המטאורולוגית
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם התגברות הטיסות הצבאיות והאזרחיות בשמי המזרח התיכון, גבר הצורך לשירותי חיזוי מטאורולוגיים. הבריטים הקימו מערכת דיווח על מזג האוויר אזורית שמרכזה היה בשדה התעופה פאיד הסמוך לתעלת סואץ. חיל האוויר הבריטי החליט להקים תחנות מטאורולוגיות גם בארץ ישראל. במסגרת זאת הוקמה בסוף שנת 1940 תחנה באום רשרש. בדצמבר 1944 קיבלה חברת האשלג הארץ-ישראלית את הפעלת התחנה, והחלה להקים במקום תחנה מטאורולוגית אזורית, שתחליף את המדידות הלא סדירות שנערכו במקום מאז 1940. בסוף דצמבר 1944 נשלחה משלחת מעובדי החברה בדרום כדי להקים את התחנה החדשה. במשלחת היו 15 איש, יהודים וערבים. כדי להקים את התחנה נשכרו עוד ערבים מתושבי עקבה. מיקום התחנה היה כ-1,500 מטרים ממזרח לאום רשרש. ב-12 בינואר 1945 החלה התחנה החדשה לפעול. המדידות, איסוף הנתונים והרישום בוצעו בידי עובדים מעקבה, שהעבירו את הנתונים בסיוע שוטרי אום רשרש. התחנה פעלה מינואר 1945 עד אוגוסט 1947. באותה עת, ובעיקר לאחר החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר, גברה התסיסה בקרב ערביי ארץ ישראל ועובדי התחנה, ופעילות התחנה נפסקה.
מבצע עובדה
מבצע עובדה שהתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949, היה אחרון מבצעי צה"ל במלחמת העצמאות ובו נכבש הנגב הדרומי וכוחות צה"ל הגיעו לאום רשרש ובזאת קבעו את העובדה כי אום רשרש והחוף הצפוני של מפרץ אילת יישארו בתחום מדינת ישראל ועליהם תוקם העיר אילת.
בהחלטת החלוקה נקבע כי הערבה, דרום הנגב וחוף מפרץ אילת יכללו בתחומי המדינה היהודית. עד סוף שנת 1948 ייחס הפיקוד העליון של צה"ל לחזית הדרומית חשיבות משנית ביחס לחזיתות במרכז ובצפון. ביישובי הדרום אזל מלאי האוכל והתחמושת והם היו זקוקים לסיוע משמעותי. המצרים ניצלו חולשה זו כדי לחזק את כוחותיהם שבמזרח, וניתקו את הנגב משאר הארץ.
בהנהגת המדינה הוחלט להפנות מאמץ להסרת האיום המצרי מן הנגב. מאמץ זה התבטא בסדרת מבצעים, שהחלה, תוך הפרה של הפסקת האש הזמנית, במבצע יואב שנערך באוקטובר 1948, אשר מטרתו הייתה לפרוץ דרך אל הנגב כדי לספק מזון ותחמושת ליישובים, ולשחרר את הנגב מן המצרים. המבצע הוכתר בהצלחה חלקית, כאשר כותרו כוחות מצרים רבים באזור ירושלים, באר שבע ואיסדוד והם נאלצו לסגת. כך נפרצה הדרך אל יישובי הנגב. עם זאת, כוחות צה"ל נמנעו מלרדת דרומה אל הנגב הדרומי. בעקבות המבצע סירבו המצרים, ואיתם מדינות ערב האחרות, להמשיך את הדיונים על הפסקת אש.
בשל קשיי השטח והניסיון שלא להגיע לכלל התנגשות עם כוחות הלגיון הערבי ארך מסען של שתי החטיבות שישה ימים והסתיים ללא נפגעים. בדיעבד מתוארים המסעות כתחרות בין שתיהן. רק ביום הרביעי למסעה של חטיבת גולני, ב-8 במרץ, נתקלו כוחות החטיבה במחלקה ירדנית אשר ניסתה לחסום את דרכה. והניסה אותה ללא שנורתה אף ירייה. המחלקה הירדנית ברחה במהירות מהשטח, עם שריונית מצוידת בתותח. חיילי הכוח דלקו בעקבותיה ולכדו אותה.
ב-10 במרץ הגיע הכוח של חטיבת הנגב לאום רשרש. אנשי הכוח, שהגיעו ראשונים למקום, גילו כי לא נמצא בידם דגל הלאום והם אלתרו דגל שנצבע בדיו על סדין לבן, אשר קיבל לאחר מכן את הכינוי דגל הדיו. מפקד הפלוגה, אברהם אדן, לימים אלוף בצה"ל, טיפס על תורן רעוע במרכזה של תחנת המשטרה הנטושה, כשמספר לוחמים מחזיקים בתורן לבל יימוט. המעמד הסתיים בשירת "התקווה". צילום המעמד היה לאחד מסמלי מלחמת העצמאות והפך עם השנים לגרסה הישראלית המקבילה להנפת הדגל באיוו ג'ימה.
כשעתיים לאחר מכן הגיעו כוחות חטיבת גולני לאום רשרש והחליפו את דגל הדיו בדגל תקני שהיה ברשותם. בזאת נקבעה העובדה המתוכננת ומלחמת העצמאות הגיעה לסיומה.
מפקדי שתי החטיבות, נחום שריג ונחום גולן, שלחו מברק באמצעות מכשיר הקשר:
שיחזור והנצחה
מרבית מבני אום רשרש נהרסו במהלך שנות ה-60 ורק כתוצאה ממאבק ציבורי נותר מבנה אחד לפליטה. סביב המבנה נטועים עצי אשל, ולידו אנדרטה שנעשתה על ידי האמן דניאל כפרי, שהיא פסל המשחזר במדויק את מעמד הנפת הדגל.
אום רשרש הוכרזה כאתר מורשת בשנת 2014 ונעשו באתר עבודות שימור. בבקתת החמר, האחרונה שנותרה מבין חמש הבקתות של תחנת המשטרה המנדטורית, בוצעו עבודות שימור ושיפוץ על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. העבודות לשיפוץ ושימור הבקתה, נמשכו מספר חודשים, וכללו תיקונים וציפוי בחומרים טבעיים, תיקוני דלתות, שחזור החלונות, שיפוץ הגג, התקנת תאורת למבנה והתקנת אמצעי שמירה וביטחון. הבקתה המשוחזרת נחנכה בטקס שנערך במקום ב-17 בנובמבר 2015.
לאתר הלאומי מגיעים מדי שנה למעלה ממאתיים אלף תלמידי תיכון במסגרת סיורים וטיולים שנתיים, ומלבדם מבקרי תיירות רבים אשר פוקדים את האתר. עיריית אילת התקינה באתר עמדת הסברה אלקטרונית בשתי שפות, עברית ואנגלית, המספקת למבקרים הסבר אודות האתר ומורשתו.
חופמי אלכסנדרי
חופמי אלכסנדרי (שם מדעי: Charadrius alexandrinus) הוא עוף מים מהסוג חופמי, הדוגר במשטחי בוץ או באזורים המכוסים צומח דליל ליד חופים.
מאפיינים
אורכו 15–17 ס"מ ומשקלו 22–38 גרם. מזונו חרקים, סרטנים קטנים ותולעים. גבו חום אפרפר וגחונו לבן. הזכר ניכר בלבוש הקיץ בכיפתו ובעורפו החלודים אפרפרים ובכתם שחור בשולי הצוואר. בלבוש חורף זהו חופמי חום-אפור ולבן, עם כתם אפרפר-שחרחר היורד מהגב אל בסיס הצוואר. רגליו כהות, אפורות שחורות, ומקורו שחורו. במעוף מתבלט פס לבן לאורך הכנף.
עד 2009 המין האמריקני Charadrius nivosus (באנגלית Snowy Plover) היה נחשב כתת-מין של החופמי האלכסנדרי, אך ניתוח גנטי הראה שהם למעשה מינים שונים.
בישראל החופמי האלכסנדרי הוא חולף וחורף מצוי. עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מקנן שכיח לאורך חופי הים התיכון, בקעת הירדן והעמקים הצפוניים. אוכלוסיית החוף נעלמה כמעט לחלוטין במהלך שנות ה-70, ובשנות ה-80 עדיין קיננו כ־30 זוגות במישור החוף הצפוני, בקעת בית-צידה ועמק החולה. האוכלוסייה המקננת סביב ים-המלח מנתה בתקופה זו כ־100 זוגות. במהלך העשורים שחלפו מאז נכחדה האוכלוסייה שקיננה בצפון הארץ ואוכלוסיית ים המלח ככל הנראה הצטמצמה מאוד, אף כי חסר מידע מקיף מאזור זה. האוכלוסייה המקננת בדרום הערבה גדלה מעט<.
חופמי אלכסנדרי מוגדר בישראל מין בסכנת הכחדה (כלומר אוכלוסייתו המקנן קרובה להכחדה). הוא נפגע בעיקר מייבוש, זיהום והפרה של מקווי המים המתוקים ומהפרעות ישירות, התרבות מינים מתפרצים וזיהום בחופי הים. האוכלוסייה המקננת כיום בארץ היא קטנה מאוד ומרביתה מתקיימת בבתי גידול מלאכותיים, זוגות מעטים מקננים לאורך חופי ים המלח.
בבוקרו של ה-14 ביולי 2022 נצפה בצורה נדירה חופמי על ידי פקח רשות הטבע והגנים בחוף הסמוך לראשון לציון.
An Evening with Herbie Hancock & Chick Corea: In Concert
An Evening with Herbie Hancock & Chick Corea: In Concert (בעברית: ערב עם הרבי הנקוק וצ'יק קוריאה: בקונצרט) הוא אלבום הופעה שהוקלט במהלך מספר הופעות חיות בפברואר 1978. האלבום כולל אך ורק קטעים של הרבי הנקוק וצ'יק קוריאה, כל אחד מהם על פסנתר משלו, לבדם על הבמה. השימוש בפסנתר אקוסטי בלבד היה חריג בתקופה זו, שכן רוב אמני הפיוז'ן מאותה תקופה העדיפו שימוש בפסנתר חשמלי. האלבום יצא מעט לאחר הופעה המקורית על ידי חברת ההקלטות פולידור רקורדס.
דירוגים וביקורות
סי מיכאל ביילי ממגזין All About Jazz כתב כי "בשנת 1978, תקופת שיאו של פיוז'ן, היה זה חדשני מצד שני מוזיקאים הידועים ברגישות החשמלית שלהם לצאת ולנגן באופן אקוסטי [...] התקליט מתחיל ב"Someday My Prince Will Come", אותו שיר מצויר מצחיק ומטופש שבוצע על ידי מיילס דייוויס. שני הפסנתרנים מנגנים את זה באיכות חלומית, שמיימית".
האלבום הגיע למקום ה-8 במצעד אלבומי הג'אז של בילבורד ולמקום 100 במצעד הבילבורד 200.
אני אתגבר
אני אתגבר (1970) הוא ספר מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, עם איורים מאת אלישבע לנדאו. הספר מתאר את ניסיון השתלבותה של גילה, ילדה בעלת שיתוק מוחין מלידתה, בחברת בני נוער רגילים. הספר כתוב בגוף ראשון, כמו ספרים נוספים של דבורה עומר. הספר מבוסס על סיפורה האמיתי של חוה לנדאו. . בשנת 2006 עובד הספר למחזה שהוצג בתיאטרון הנפש. הספר נבחר למצעד הספרים של שנת 2015 של כיתות ד-ו.
עלילה
בתחילת הסיפור מסופר על לידתה של גילה. לכאורה היא נולדה כילדה רגילה אך הוריה שמים לב לאי תזוזה, אפילו לא זחילה, אחרי חצי שנה מלידתה. מתברר שגילה סובלת משיתוק מוחין והיא לעולם לא תוכל להיות כמו כל שאר הילדים. גילה גדלה, אך לא נוהגת לצאת מהבית רוב הזמן. היא נראתה שונה, התנהגה שונה ודיברה שונה. הספר מתאר את הקשיים של גילה החל מהילדות - לא היו לה חברים, ילדים אמנם רצו לשחק איתה אבל האמהות נרתעו ממנה והרחיקו את ילדיהן ממנה. בגן הילדים - הגננת לא רצתה אותה. לאחר שאמא שלה התנדבה בגן, הסכימה הגננת להשאיר אותה שם וגם אז לא לזמן רב. בפסח, הגננת אמרה שחייבים להוציא אותה מהגן כי הורי הגן מוציאים את הילדים בגלל שהיא שם. בבית הספר- המורה לא הסכימה להכניס אותה לכיתה ולאחר התערבות המנהל גילה נשארה בכיתה. במשך הזמן המורה גילתה שגילה ילדה מיוחדת וחכמה והחלה לטפח אותה באופן אישי. המחנכת לימדה את הכיתה במשך 5 שנים רק כדי שגילה לא תחווה טראומה ממורה חדש.
משפחתה של גילה תמכה בה באהבה רבה למרות הקשיים הפיזיים והכלכליים שנבעו מטיפול בילד נכה בעל צרכים מיוחדים.
בהמשך מסופר על התמודדותה של גילה עם השוני שלה בתיכון, ביצירת קשרים עם אחרים - בנות ובנים. ככל נערה בגיל ההתבגרות גילה מתאהבת ומתאכזבת.
גילה מתחילה ללמוד יחד עם יורם. לימים, הם הופכים לחברים ואז נפרדת גילה ממנו בטענה שנכותה מגבילה אותו.
על מנת לעזור למשפחתה גילה מתחילה להעביר שעורים פרטיים לילדים ומגלה, שהיא- מנקודת המבט של הנכה יכולה לעזור לאחרים.
בסוף הספר גילה מציינת שתתגבר על כל קשייה. כיום היא מלמדת בבית ספר מיוחד ותלמידיה מתקדמים ומאוד נקשרים אליה.
גילה רק בת 22 ומתחילה ללמוד באוניברסיטה פסיכולוגיה.
אלארד P1
אלארד P1 (באנגלית: Allard P1) היא מכונית סלון בתצורת קופה מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Allard Motor Company Limited   בין השנים 1949–1952.
מטה ומפעל היצרן "Allard Motor Company Limited" מוקם ברובע "Clapham", בלונדון.
מהדגם יוצרו 551 יחידות.
התפרצות מחלת העור בקואנג נגאי
התפרצות מחלת העור בקוּאַנְגּ נַגָאִי היה אירוע מתמשך של התפרצות מחלת עור מסתורית, עם סיבוכים רב-מערכתיים, שאירע בין השנים 2011–2016 במחוזות הכפריים בָּא טוֹ (Ba Tơ) וסוֹן הָא (Sơn Hà) בפרובינציית קואנג נגאי (Quảng Ngãi Province) שבווייטנאם. המחלה, שקיבלה את השם תסמונת התקרנות יתר דלקתית של כפות הידיים והרגליים (Inflammatory Palmoplantar Hyperkeratosis Syndrome, IPPH), פגעה ב-252 בני אדם וגרמה למותם של 25.
מהלך המחלה
ה-IPPH התפרצה לראשונה במחוז בָּא טוֹ שבפרובינציית קואנג נגאי בין החודשים אפריל - דצמבר 2011 ולאחר מכן שככה למספר חודשים, אולם התפרצה מחדש במרץ 2012 במחוז סוֹן הָא. המחלה, כפי שתוארה על ידי גורמי הבריאות בווייטנאם, התאפיינה תחילה בתור פריחה והתקרנות יתר של כפות הידיים והרגליים המלווה בחום גבוה, אשר במהרה התפשטה לכבד ובסופו של דבר הובילה לכשל רב-מערכתי. ממשלת וייטנאם פנתה לארגון הבריאות העולמי ולמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן לעזרה, אולם חרף הבדיקות הרבות שנערכו מקור המחלה נותר עלום. במהלך החקירה האפידמיולוגית הועלו השערות רבות בנוגע למקור ה-IPPH, לרבות הרעלת דיאוקסין, הדבקות בחיידקי Rickettsia, הדבקות ב-Hepatitis E virus ותת-תזונה, אולם אף אחת מהן לא עמדה במבחן המציאות. במרוצת הזמן הועלו שתי השערות אפשריות בדבר מקור המחלה: גורמי הבריאות בווייטנאם נוטים להתייחס אל שתי השערות אלה, לחוד או יחדיו, כבעלות הסבירות הגבוהה ביותר בתור הגורם להתפרצות IPPH.
פרוזבול
פְּרוֹזְבּוּל (נכתב גם פרוסבול, מיוונית: προσβολή) הוא תקנה הלכתית שנועדה לאפשר לגבות חובות של הלוואות שעבר זמן גבייתם ולא ניגבו, מבלי שמצוות שמיטת הכספים, הנוהגת בסוף שנת השמיטה, תגרום לביטול החוב. הפרוזבול ניתקן בידי הלל הזקן בסוף תקופת בית שני, והוא בשימוש נרחב גם בימינו. שמיטת הכספים האחרונה הייתה בכ"ט באלול, והבאה תהיה בכ"ט באלול ,. undefined
רקע
התורה מזהירה במפורש את בעלי הממון, שלא להימנע מלהלוות בשל החשש ששנת השמיטה תבטל את החוב שלא נגבה, וכן מבטיחה ברכה למלווים שימשיכו להלוות חרף הסיכון ששמיטת כספים תשמט את חוב הלוואתם.
החל מגלות עשרת השבטים בסוף תקופת בית ראשון ועד ימינו, נוהגת שמיטת כספים רק מדרבנן, מאחר שהיא תלויה בשמיטת קרקעות, שנוהגת בעצמה בימינו רק מדרבנן.
המצווה הביאה לכך, שבעלי ממון נמנעו מלהלוות לעניים, מחשש שכספם לא יושב לאחר שנת השמיטה. כתוצאה מכך, נמנעו מהעניים הלוואות שיכלו להיטיב את מצבם, ואילו העשירים עברו על ציווי התורה האוסר על הימנעות מהלוואה מחשש ששמיטה תשמט את ההלוואה. המצב שנוצר היה שבעקבות חשש האנשים ממצוות שמיטת כספים שהייתה דרבנן - עברו העם על ציווי התורה.
הלל הזקן, נשיא הסנהדרין בסוף תקופת בית שני, תיקן את תקנת הפרוזבול, המאפשרת לגבות את ההלוואה גם אם שמיטת כספים הייתה אמורה לשמטה. הוא עקף את האיסור באמצעות העברת ההלוואה לגבייה על ידי בית דין, דבר המונע את השמטתה. תקנת הפרוזבול היא אחת מקבוצת תקנות שטעמן הוא 'משום תיקון העולם'. לפי דעות מסוימות, ניתן היה לתקן תקנה זאת רק כאשר מצוות שמיטת כספים היא דרבנן, אולם לא כאשר היא הייתה מצווה מהתורה. אולם לפי דעות אחרות, תקנת הפרוזבול תועיל גם אם שמיטת כספים תנהג כמצווה מהתורה.
תוקפה של תקנת הפרוזבול
תקנת הפרוזבול היא יוצאת דופן בחריפותה. זוהי אמנם תקנת חכמים, אך היא נראית על פניה כתקנה העוקרת מיסודה מצווה מפורשת. האמורא שמואל אמר בעניין זה: "הא פרוסבלא - עולבנא דדייני הוא, אי איישר חיל אבטליניה!" (בתרגום: פרוזבול זה עלבון לדיינים הוא, אם אאזור כוח - אבטל אותו!). עם זאת, לאורך הדורות התקבלה תקנה זו היות שלא מדובר בביטול של מצווה מן התורה, שכן תוקף השמיטה הנהוגה כיום היא בדרגת חיוב מדברי חכמים ולא חיוב מהתורה.
הסיבה שעומדת מאחורי תיקון הפרוזבול, אף שהוא עוקר למעשה את כל מצוות שמיטת כספים דרבנן, היא שכאשר חכמים תיקנו את שמיטת כספים כמצווה מדרבנן, הם לא התכוונו שעל ידה יבואו אנשים לעבור על ציווי התורה של הימנעות מהלוואות ערב שנת השמיטה, ולכן אם אנשים נמנעים להלוות ערב שנת השמיטה, ניתן יהיה לתקן תקנה שתעקוף למעשה את מצוות שמיטת כספים דרבנן.
אטימולוגיה
מקור המילה פרוזבול הוא בשפה היוונית, וישנן שתי השערות על האטימולוגיה שלה:
הגמרא דורשת את המילה כצירוף המילים 'פרוס-בולי-ובוטי', דהיינו 'תקנה לעשירים ולעניים' ( - ). הרשב"ם במסכת בבא בתרא דף סה: מסביר פרוז מלשון מופרז, דהיינו ברווח. ובולי הוא עשיר. כלומר, שהעשירים יתנו ברווח.
לפיכך, בתלמוד הירושלמי (וכן במשנה) הגרסה היא פרוזבול, כיוון שדרכו של התלמוד הירושלמי להביא את המילה כמקורה הלועזי (ע"פ ספר הערוך, המקור היווני הוא פרוזבול), אך בתלמוד הבבלי הגרסה היא פרוסבול, כדרכו להביא גרסאות עבריות או ארמיות למילים שמקורן בלעז.
תוכן הפרוזבול
עיקר הפרוזבול הוא מסמך בחתימת הדיינים של בית הדין אליו הועבר החוב לגביה, בנוסח הבא:
ניתן גם למסור הודעה זאת בעל פה בפני הדיינים, אף בלי כתיבת שטר הפרוזבול.
כיום נהוג להוסיף בשטר הפרוזבול גם פיסקה שמשמעה נתינת קרקע בשיעור מצומצם מנכסי המלווה לבית הדין, על מנת שיזכו את הקרקע ללוים, כך שיהיה לבית הדין קרקע שממנה אפשר יהיה לגבות את החובות.
פרוזבול בחתימת עדים
ניתן לכתוב את הפרוזבול גם בתור מסמך עליו חתומים עדים כשרים, המעידים כי המלווה העביר את חובותיו לבית הדין על מנת שיגבו בפניהם. אפשרות זאת מעשית למי שנמצא במקום מרוחק ואינו יכול להגיע בפועל לבית הדין, או מי שלא יכול להגיע לבית הדין מסיבות אחרות.
ההיתר בתקנת הפרוזבול
תקנת הפרוזבול מבוססת על הדין של המוסר שטרותיו לבית דין, שאין שביעית משמטת חוב זה, אולם התקנה מרחיבה את דין זה גם על הלוואה בעל פה שבו אין שטר למסור, וכן היא חלה גם במקרה ובו אין בית הדין גובה ממש את החוב מהלווה.
היתר נוסף בפרוזבול הוא, שאף שאדם לא מוסר בפועל את שטרותיו לגביה על ידי בית הדין, אלא רק מוסר הודעה בבית הדין שהוא יגבה את חובו בכל זמן על פיהם - דבר זה מספיק על מנת שהגביה תחשב כגביה על ידי בית דין, אף שהגובה בפועל יהיה המלווה עצמו.
פרוזבול נכתב על קרקע
אולם כיוון שכל מצוות שמיטת כספים בזמן הזה היא מצווה מדרבנן, הקלו בזה שגם קרקע מועטת שאינה שוות ערך לחוב, או אפילו עציץ נקוב העומד על יתדות - נחשב לקרקע לעניין זה, ופרוזבול נכתב עליו. ואפילו אם ללוה אין כלל קרקע, המלווה יכול לזכות לו קרקע שלא מידיעתו על מנת שיוכל לכתוב פרוזבול עליו, ('זכין לאדם שלא בפניו') וכן הקלו במקרים נוספים.
הסיבה שהקלו כל כך בכתיבת פרוזבול היא כדי למנוע מצב שאנשים לא ירצו להלוות את כספם לאחרים. ('שלא לנעול דלת בפני לווים')
זמן כתיבת הפרוזבול
על פי התוספתא של מסכת שביעית זמן כתיבת הפרוזבול הוא: "ערב ראש השנה של שביעית", היינו עם כניסת שנת השמיטה. על פי תוספתא זו פסקו הרא"ש והטור שזמן כתיבת הפרוזבול הוא קודם לראש השנה שבתחילת השמיטה.
אולם הרמב"ן טוען כי הגרסה בתוספתא משובשת, ויש לגרוס: ערב ראש השנה של מוצאי שביעית. השולחן ערוך פסק כשיטת הרמב"ם והרמב"ן והרשב"א, והוסיף שכך המנהג בארץ ישראל.
בימינו מקובלת הפסיקה של השולחן ערוך. אולם יש מחמירים לערוך פרוזבול גם בערב שנת השמיטה, כדוגמת חסידי חב"ד, בעקבות דברי בעל התניא בספרו שולחן ערוך הרב.
פרוזבול מוקדם ומאוחר
הפרוזבול חל רק על הלוואות שניתנו קודם כתיבתו, ולא על הלוואות שניתנו לאחר כתיבתו. לכן אם הפרוזבול נכתב בזמן מוקדם - הפרוזבול כשר, אלא שאינו מועיל להלוואות שניתנו לאחר כתיבתו ('פרוזבול מוקדם'). פרוזבול הנכתב על הלוואות שעוד לא ניתנו - נפסל, היות שהוא 'פרוזבול מאוחר'.
הפרוזבול כיום
בימינו, הבנקים בישראל ובמקומות אחרים בעולם, חותמים על שטרי פרוזבול, המאפשרים ליהודים שומרי המצוות ללוות כסף מהבנק ולהחזיר לו לאחר השמיטה. הלכה למעשה, ציבור שומרי המצוות איננו מוטרד מן האיום של מחיקת החוב בשנת השמיטה, וטענות מעין אלו אינן נשמעות בפיהם של בעלי חוב.
הפרוזבול בחוץ לארץ
באופן עקרוני, מצוות שמיטת כספים נוהגת גם בחוץ לארץ וניתן לעקוף אותה באמצעות תקנת הפרוזבול. עם זאת, בספרי ההלכה מצוין, כי בכל אופן נמנעו אנשים מלכתוב פרוזבול בסוף שנת השמיטה. אחד ההסברים שניתנו לנוהג זה הוא שבתי הדין כיום אינם יכולים להפקיע ממון ונכסים, וכן שפרוזבול צריך להיכתב על קרקע, ובחוץ לארץ לא היתה בבעלות היהודים, ולכן לא ניתן היה לכתוב פרוזבול תקף, וכיוון שאי אפשר לכתוב פרוזבול, נמצאו אנשים עוברים על איסור התורה של הימנעות מהלוואות בשנת השמיטה, ולכן אפשר לומר שכשחכמים תיקנו את מצוות שמיטת כספים מדרבנן, לא התכוונו שבגללה יעברו האנשים על איסור מהתורה, וכיוון שכך בטלה תקנת חכמים של מצוות שמיטת כספים.
עם זאת, לדעת הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין בספרו ערוך השולחן, יש לכתוב פרוזבול גם בזמן הזה בחוץ לארץ, והוא ציין שכך נהוג ביהדות ליטא.
מואסיה
מואסיה (בלטינית: Moesia; ההגייה בלטינית קלאסית: מוֹיְסְיָה, ובלטינית מאוחרת: מֶסְיָה) הוא שמו השול (מילת גנאי בלטינית קלאסית) של חבל ארץ בבלקן, לאורך הגדה הדרומית של הדנובה, שהפך לימים לפרובינקיה רומית. הפרובינקיה מואסיה השתרעה על פני שטחיהן של דרום סרביה של ימינו (מואסיה העילית), מקדוניה הצפונית, צפון בולגריה, דוברוג'ה שברומניה, דרום מולדובה ובוג'אק (מואסיה התחתית).
תולדותיה
פרובינקיית מואסיה הוקמה בסביבות 44 לפנה"ס, אך התאריך המדויק אינו ידוע. במהלך שלטונו של אוקטביוס נשלח מרקוס ליקיניוס קראסוס להכניע את תושביה המקומיים. משימה זו צלחה ב-30 לפנה"ס. הקיסר קלאודיוס צירף לשטח הפרובינקיה את חלקה הצפוני של תראקיה לאחר סיפוחה לאימפריה הרומית בשנת 46 לספירה. עד לשלטונו של הקיסר דומיטיאנוס הייתה מואסיה פרובינקיה מאוחדת אחת תחת שלטונו של לגאטוס קיסרי שכיהן בעבר כקונסול, אך בזמן שלטונו של קיסר זה חולקה למואסיה עילית ותחתית, שנשלטו כל אחת הן על ידי לגאטוס והן על ידי פרוקוראטור. עקב מיקומה האסטרטגי של הפרובינקיה המחולקת בגבולה הצפוני של האימפריה הרומית, בוצרה מואסיה באופן אינטנסיבי לאורך הגדה הדרומית של נהר הדנובה, שתפקד כגבולה הטבעי של רומא באותה עת. כמו כן, נבנתה חומה לרוחבה של הפרובינקיה להגנה בפני תקיפות ברברים.
היחסים בין רומא למואסיה היו לתועלת שני הצדדים, בעיקר משום שמואסיה הייתה עשירה במשאבים, שכללו זהב ומינרלים שונים. יתר על כן, למואסיה היו שטחי מרעה ומטעים נרחבים. אמנם מטרות האימפריה הרומית היו אגואיסטיות לחלוטין – לנצל ככל שניתן את המשאבים הטבעיים בחבל הארץ – אך בכך גם שיפרה רומא את החקלאות המקומית, המריצה את הכלכלה והעלתה את רמת החיים של תושבי המקום. מואסיה מצידה שלחה באופן קבוע חיילים ותבואה לרומא. סילבנוס אליאנוס, שכיהן בין השנים 57-67, היה למושל הראשון ששלח כדרך קבע כמויות גדולות של חיטה ממואסיה לרומא.
גם מבחינה כלכלית ותרבותית שמרו התראקים במואסיה על עצמאות מסוימת, לצד נאמנות לרומא. לדוגמה, בעיירה תומיס המטבע המקומי היה מוטבע על ידי בני המקום. תהליך הרומניזציה של תושבי המקום היה קיים – לעיתים קרובות היו נערכים משחקים לכבוד הקיסר – אך לא מוחלט. ניתן להסביר זאת בעובדה כי השבטים המקומיים נטו לנדוד לעיתים קרובות למדי. כך נוצר מצב שאמנם השבטים דיברו לטינית, אך דווקא ליוונית הייתה השפעה גדולה על השפה המקומית.תושבה המפורסם ביותר של תומיס ומואסיה היה ללא ספק אובידיוס, המשורר הרומי הנודע, שהוגלה על ידי אוגוסטוס בשנת 8 (או לפי עדויות אחרות, 9), לספירה. אובידיוס לא התרשם מהעיירה ומהפרובינקיה, ותיאר את תושביה כ"ברברים". באחד מספריו, תוגות, תיאר זאת כך:
עוד הוא ציין כי התושבים נדרשו להביא כוחות צבאיים בכל פעם שהם נדרשו לעבוד את שדותיהם. עקב מיקומה האסטרטגי של הפרובינקיה, היא הייתה קורבן למתקפות של הגותים ושבטים גרמאנים נוספים. בשנת 85 פלשו הדאקים לפרובינקיה. הנציב הרומי אופיוס סבינוס נהרג במהלך ניסיון לבלום את הדאקים באזור שפך נהר הדנובה לים השחור ומספר מוצבים רומים נפלו לידי הדאקים. 4 הלגיונות שהוצבו בפרובינקיה הצליחו לשמור על עמדתם והקיסר דומיטיאנוס תגבר את הפרובינקיה בלגיון נוסף ונסע בעצמו אל מואסיה בראשות כוח גדול שגויס מקרב המשמר הפרטוריאני. לנוכח העוצמה הצבאית הרומית שרוכזה באזור נסוגו הדאקים בחזרה מעבר לדנובה, כנראה ללא קרב. בשנת 105 פלשו הדאקים בשנית לפרובינקיה לתקופה קצרה. פלישה מפורסמת נוספת הייתה של הקרפיאנים והגותים בתקופת הקיסר אורליאנוס (270-275).
מואסיה איבדה את חסותה הרומית ב-396, כאשר הקיסר תאודוסיוס הראשון מת. בכך רומא איבדה פרובינקיה אסטרטגית. ללא רומא מואסיה לא הייתה מסוגלת להגן על עצמה. היא צורפה לשטחה האימפריה הביזנטית ששלטה בה או בחלקה עד למאה ה-7. השבטים הפולשים שהגיעו לגבול הארץ גילו אותו פרוץ ולא מאויש, כיוון שלתראקים המקומיים לא היה את כוח האדם הנדרש לאיישו.
ספר קניין
הרמב"ם מגדיר את תוכן הספר: "ספר שנים עשר - אכלול בו מצוות מכירה וקנייה, וקראתי שם ספר זה ספר קניין".
הפסוק הפותח את הספר
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר קניין בפסוק. הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את הספר הוא פסוק מספר משלי: "רֵאשִׁית חָכְמָה קְנֵה חָכְמָה, וּבְכָל קִנְיָנְךָ קְנֵה בִינָה".
הפסוק נאמר על ידי שלמה המלך והוא מבטא את הקניין האמיתי, קניין של חכמה ובינה ולא של עצים ואבנים. בבחירת הרמב"ם את פסוק זה כפותח לספר קניין הוא בא לסייג את האדם ממרדף אחרי העצים והאבנים, ואומר לו לך ועסוק בקניין האמיתי קניין חכמה וקניין בינה.
המצוות הכלולות בספר
בספר קניין נכללו 18 מצוות מתוך התרי"ג מצוות מתוכם, 6 מצוות עשה ו12 מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות לפי סדר ההלכות:
בהלכות זכייה ומתנה, שכנים, שלוחין ושותפין לא נכללו מצוות, אך הרמב"ם בהקדמתו למשנה תורה מבאר את תוכן ענינם:
פרשני הספר
נושאי כלי הרמב"ם:
אחרונים:
מהדורות מבוארות:
מיכאל דקל
מיכאל דקל (1 באוגוסט 1920 – 20 בספטמבר 1994) היה חבר הכנסת וסגן שר בממשלת ישראל מטעם הליכוד, שהורשע בשוחד ובמרמה והפרת אמונים.
ביוגרפיה
דקל נולד ב-1 באוגוסט 1920 בשם מיכאל דייקסל בפינסק שהייתה אז חלק מפולין. בילדותו קיבל חינוך דתי וגם למד ברשת החינוך "תרבות" עד גיל 14. בעקבות הפלישה הנאצית בשנת 1939, סופחה העיר פינסק לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. דקל ומשפחתו הוגלו לסיביר ואחר כך גויס ל ולאחר מכן לצבא הפולני. לאחר המלחמה היה מפקד קן בית"ר במחנה עקורים בעיר האליין, וחבר מפקדת האצ"ל באוסטריה.
פרשת רצח איתן אבידוב
דקל היה אחד מאנשי האצ"ל שהשתתפו בניסיון השתלטות, ב-30 באוקטובר 1947, על מחנה העולים גנדנוואלד ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה), שהוקם כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה. המחנה הופעל על ידי הסוכנות היהודית והמוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה. באותה תקופה היה ארגון ההגנה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, שהיה ספיח של המאבק בין ההגנה לארגוני הפורשים בארץ ישראל. בתקרית נהרג מירית אקדח איש ההגנה איתן אבידוב (בנו של יעקב אבידוב). זמן קצר לאחר התקרית נתפס יחד עם שותפו על־ידי השלטונות הצרפתיים באזורי הכיבוש באוסטריה ונדון לתקופת־מאסר של חצי שנה. על פי עדתו של מפקד המחנה סמי לוי, התקיפה הייתה נקמה על כך שאנשי ההגנה ניסו למנוע מדקל וחבריו להבריח עולים תמורת תשלום, שלא במסגרת הפעילות הרשמית של תנועת הבריחה.
בעזרת קשרים של האצ"ל, שוחררו דקל ושותפו ממאסר לאחר זמן קצר. עם זאת נדחתה עלייתו לישראל, עקב חשש למעשה נקם על הרצח.
חקלאי בישראל
בשנת 1949 עלה לבסוף לישראל, והיה לחבר מושב נורדיה מ-1950. במושב היה בעל רפת וגידל ירקות. במשך תקופה שימש גם כמזכיר המושב. לאחר שהחל להיות פעיל בארגוני המושבים והחקלאים, החליט להשלים את לימודיו בגיל 35, וללמוד בתיכון אקסטרני בנתניה לבחינת בגרות באנגלית ומתמטיקה. אחר כך השלים גם בגרות ברוסית (שפת אמו), תנ"ך וגאוגרפיה וקיבל תעודת בגרות מלאה בגיל 40. מיד אחר כך החליט ללמוד באוניברסיטת תל אביב מדע המדינה וסוציולוגיה והשלים תואר ראשון ב-1971.
פעילות פוליטית
דקל היה חבר ההנהלה ומרכז תנועת החרות משנת 1966. בתחילת שנות ה-70 מונה למזכיר התנועה.
בשנת 1977 לקראת הבחירות לכנסת התשיעית שובץ במקום ה-16 ברשימת תנועת החרות, ועם הקמת הליכוד שובץ במקום ה-35 ונבחר לראשונה לכנסת. הוא כיהן ברציפות עד הכנסת ה-11. והיה חבר בוועדות הכנסת השונות. בין השאר מונה עם היבחרו לכנסת לוועדת הכלכלה, והיה חבר בלובי החקלאי הבין מפלגתי. בנוסף היה תומך נלהב של מפעל ההתנחלות, ובתוכנית שהציג השר אריאל שרון להתיישבות של מיליון איש ביהודה ושומרון עד שנת 2000.
עם כינון ממשלת ישראל התשע עשרה מונה כסגן שר החקלאות תחת השר שמחה ארליך, במשותף עם פסח גרופר.
עם כינון ממשלת ישראל העשרים ואחת, בדצמבר 1984, ביקש ראש הממשלה יצחק שמיר למנות את דקל לסגן שר הביטחון תחת השר יצחק רבין. אך קבוצה של חברי כנסת של תנועת החרות התנגדה למינוי. דקל מונה לתפקיד שנה אחר כך, ושימש בו שלוש שנים. זמן קצר לפני תחילת האינתיפדה הראשונה הקצין את דעותיו וקרא לטרנספר של הערבים מהשטחים.
פרשיות בהן היה מעורב
בתוקף תפקידו כסגן שר החקלאות, קיבל דקל את האחריות לפיתוח ההתנחלותיות ב. דקל פעל באותן השנים במיוחד לסייע ליזמים פרטיים שרכשו קרקעות מפלסטינים, להתגבר על הקשיים המדיניים והבירוקרטים, ולהקים התנחלויות חדשות. באותה עת גם שימש סגן יו״ר ועדת השרים להתיישבות.
בשנת 1982, סייע לסוחר הקרקעות משה זר להקים את ביתו על אדמה פרטית, שמאוחר יותר נכללה בשטח השיפוט של המועצה המקומית קרני שומרון. זר טען שרכש קרקעות נוספות בסמוך, בשטח 762 דונם, ומכר אותם לקבלנים האחים משה ויגאל גינדי. בתחילת 1983 החלו האחים גינדי לשווק מגרשים ובתים ביישוב שתוכנן לקום במקום, בשם "כרמים" או "כרמי שומרון". לאחר מבצע שיווק אגרסיבי ברחבי הארץ, עשרות משפחות רכשו בתים ביישוב המתוכנן. האחים גנדי טענו שיש אישור של ועדת השרים להתיישבות להקמת היישוב, אישור שסיפק להם סגן שר החקלאות דקל. אולם התברר שהקרקע שמכר להם זר, לא הייתה שיכת לו, וגם לא התקבל אישור להקמת היישוב. בסוף 1985 נפתחה חקירת משטרה בחשד להונאה ושוחד. על פי החשד שולם לסגן שר החקלאות דקל שוחד, כדי שיספק מסמך שיש אישור להקמת היישוב. עזרו של דקל אבי צור, העיד במהלך משפטו כי דקל נתן את ההוראה לספק את המסמך המזויף. האחים גינדי נחשדו בהונאה וברחו לברזיל. לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990, ומשה זר חויב להחזיר להם את כספם, עבור הקרקעות שכביכול מכר להם.
במהלך משפטו של עינב העיד יצחק שמיר. זו הייתה הפעם הראשונה שראש הממשלה בישראל העיד במשפט פלילי. עינב הורשע בתיווך לשוחד ושותפו אחמד עודה הורשע במתן שוחד ונידון לארבע וחצי שנות מאסר. לאחר שערער לבית המשפט העליון על הרשעתו, הורשע עינב בעבירת שוחד נוספת. דקל עצמו העיד במשפט של עינב כעד הגנה, את העדות נתן בביתו בפני השופט אליהו מצא בפברואר 1987, מאחר שהתאושש מניתוח ולא יכול היה להגיע לבית המשפט.
לאחר דיונים של מספר שנים, אישר היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש באפריל 1989, להגיש כתב אישום נגד דקל בעבירות של דרישה ולקיחת שוחד ובהפרת אמונים. משפטו החל, בבית־המשפט המחוזי בתל אביב, במרץ 1990. ביוני 1993 הורשע בשוחד, מרמה והפרת אמונים, ונקנס ב-50 אלף שקל. עוזרו אבי צור נידון לשנת מאסר.
חיים אישיים
דקל פגש את אשתו צביה בתום מלחמת העולם השנייה, הם פעלו יחד באוסטריה במסגרת האצ"ל ובישראל נולדו להם שלושה ילדים.
דקל סבל ממחלת לב, ובשנת 1983 עבר ניתוח לב פתוח. בינואר 1986 בתקופת חקירותיו בפרשת מכירת הקרקעות ביהודה ושומרון, אושפז דקל בבית החולים תל השומר והיה בין הראשונים בישראל שעברו הליך צנתור לב.
אדובי אילוסטרייטור
אדובי אילוסטרייטור (באנגלית: Adobe Illustrator) היא תוכנת גרפיקה וקטורית שפותחה על ידי חברת אדובי.
התוכנה פותחה בשנת 1986 עבור מערכת ההפעלה Mac os שפועלת על מקינטוש, ופותחה מאוחר יותר גם בגרסת Windows. גרפיקאים רבים משתמשים בתוכנה, כיוון שבעזרתה ניתן לעצב כמעט כל דבר ללא צורך בשילוב תוכנות אחרות בעבודה. התוכנה משמשת לעיצוב גרפים, סמלילים, תלת-ממד ועוד. כמו כן קובצי התוכנה נתמכים גם בתוכנות תלת-ממד מתקדמות כגון, ו-MAYA, של חברת אוטודסק.
התוכנה משתמשת בשיטה הווקטורית והתמונות אינן מורכבות מפיקסלים. לכן ניתן ליצור אובייקט קטן ולהגדיל אותו עשרות מונים בלי לפגוע בחדות התמונה, כלומר בלי שהאובייקט ימרח והתמונה תהיה מטושטשת.
הגרסה העדכנית, נכון לשנת 2021, היא Illustrator CC 2021, שהיא הגרסה ה-25 של התוכנה, והיא עובדת בשיתוף פעולה עם שאר התוכנות של אדובי, כגון אדובי אינדיזיין ופוטושופ.
התוכנה משמשת לייצור פוסטרים, סמלילים ועוד.
הטי גרין
הטי גרין (נולדה בשם הנרייטה הולנד רובינסון; 21 בנובמבר 1834 - 3 ביולי 1916), שכונתה "המכשפה מוול סטריט", הייתה אשת עסקים אמריקאית ומשקיעת הון. בתקופת הזהב כינוייה היה "האישה העשירה ביותר באמריקה". היא נודעה בעושרה וכונתה על ידי ספר השיאים של גינס כ"קמצנית הגדולה ביותר". היא צברה הון בתור משקיעה, בזמן שרוב המשקיעים בימים אלו היו גברים. לאחר מותה, הצהיר הניו יורק טיימס כי "העובדה שגברת גרין הייתה אישה, היא שהפכה את הקריירה שלה לנושא של סקרנות, פרשנות ותדהמה אין סופית."
לידה וילדות מוקדמת
הנרייטה ("הטי") הולנד רובינסון נולדה בשנת 1834 בניו בדפורד, מסצ'וסטס. בתם של אדוארד מוט רובינסון ואבי הולנד. בני משפחתה היו קווייקרים שהיו בעלי צי גדול של אוניות לציד לווייתנים והרוויחו מסחר עם סין. היה לה אח צעיר שמת כתינוק.
בגיל שנתיים נשלחה הטי לגור אצל סבה, גדעון הולנד, ודודתה סילביה. הטי הייתה קוראת את שערי המניות ודוחות המסחר עבור סבה והייתה בוחרת בשבילו חלק מהבחירות העסקיות. בגיל 10 עברה הטי לפנימייה של אליזה ווינג בסנדוויץ', מסצ'וסטס. לאחר מותו של סבה גדעון, הפך אביה של הטי לראש חברת הלווייתנים 'אייזק הולנד' והטי החלה לעקוב וללמוד את נוהלי העסקים של אביה ולמדה לקרוא ספרי חשבונות. בגיל 15 נרשמה הטי לשני קורסי קיץ באקדמיה לידידים של הקהילה הקוויקרית. הטי גם למדה בבית הספר לבנות של אנה קאבוט לואל, שם למדה גינוני נשים מהמעמד הגבוה. בשנת 1854 השתתפה בנשף סיום בו הוכר מעמדה כאישה צעירה מהמעמד הגבוה של ניו בדפורד, לפני שעברה לניו יורק לגור עם בן דוד של אמה, הנרי גרינל. עם זאת, לא עבר זמן רב והטי חזרה לניו בדפורד וחיה לסירוגין בבית אביה ובית דודתה. שם, כפי שכתבה הביוגרפית האמריקאית ג'אנט וולך, "... על ידי רדיפת האינטרסים של אביה היא לא רק זכתה לשבחו, היא חלקה את תענוגו מרווח כסף."
בגלל השפעתו של גדעון ושל אביה, ואולי מפני שאמה הייתה כל הזמן חולה, היא הייתה קרובה לאביה וקראה לו מאמרים פיננסיים כבר מגיל שש. כשהייתה בת 13 הפכה הטי למנהלת החשבונות המשפחתית. הטי ליוותה את אביה אל חדרי העסקאות, המחסנים ובתי הסוחרים ובערב הייתה מקריאה לו את החדשות.
אמה, אבי רובינסון, נפטרה ב־21 בפברואר 1860, בגיל 51, והורישה אחוזה שהייתה שווה 100,000 דולר לבעלה, ובית בשווי 8,000 דולר (שווה ערך ל-228,000$ בשנת 2019) להטי. בנוסף, דודתה סילביה העניקה לה מתנה בשווי 20,000$ (שווה ערך ל-569,000 $ בשנת 2019) במניות. ביוני אותה שנה, מכר אביה של הטי את חלקו בצי אוניות הלווייתנים והשקיע בחברת הספנות של ויליאם טל קולמן, ובכך הפך לשותף בחברה. בעודו בניו יורק, הוא גם השקיע באיגרת חוב ממשלתיות ששילמו ריבית של 6% בזהב. בזמן שהותה עם אביה בניו יורק, הטי פגשה את בעלה לעתיד, אדוארד הנרי גרין.
אדוארד רובינסון, אביה, נפטר ב־14 ביוני 1865 והשאיר להטי כ-6 מיליון דולר (שווה ערך ל -100,213,000 דולר בשנת 2019), שכללו 919,000 דולר במזומן, מחסן בסן פרנסיסקו, ויתר הכסף היה בקרן נאמנות על שמה, אולם לא הייתה לה שליטה על הקרן.
נישואין
אדוארד הנרי גרין מורמונט למד מסחר עסקי בבוסטון ואז נסע לעבוד במזרח הרחוק במשך 20 שנים. בגיל 44 כבר היה שותף בחברת ראסל סטירגיס, ומיליונר. עם זאת, אביו של הטי קבע בצוואתו שגרין לא יירש את כספה של הטי, שהיה אמור להיות "חופשי מחובות, שליטה או התערבות של כל בעל כזה".
ב־11 ביולי 1867, בגיל 33, התחתנה הטי עם אדוארד הנרי גרין, בן למשפחה עשירה מורמונט, וגרמה לו לוותר על כל הזכויות בכספה לפני החתונה. הזוג עבר לביתו במנהטן. כאשר בני דודה ניסו להגיש נגדה כתב אישום בגין זיוף על פי החלטת התיק רובינסון נגד מנדל, בני הזוג עברו ללונדון, שם התגוררו במלון לנגהאם. שני ילדיהם, אדוארד הולנד רובינסון גרין (נקרא נד) והארייט סילביה אן הולנד גרין וילקס (נקראה סילביה), נולדו בלונדון: נד ב־23 באוגוסט 1868, וסילביה ב־7 בינואר 1871.
הם נפרדו בשנת 1885, אך נשארו נשואים ובילו יותר זמן ביחד בחייהם המאוחרים.
חיים בוגרים
בצעירותו, נד עבר להתגורר בשיקגו על מנת לנהל את נכסי המשפחה, ובהמשך, לטקסס. בגיל העמידה חזר לניו יורק, ולאמו נותרו החודשים האחרונים שלה.