cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ייקוב תומפסון
הצטרפותו לקונפדרציה
עוד כאשר כיהן כמזכיר הפנים, מונה תומפסון על ידי מדינת מיסיסיפי כ"נציב הפרישה" לקרוליינה צפונית, כשהמשימה שהוטלה עליו הייתה לנסות לשכנע את קרוליינה הצפונית לפרוש מן האיחוד על רקע הבחירות לנשיאות של 1860. ב-17 בדצמבר הוא עבר בבולטימור בדרכו לקרוליינה הצפונית. העיתון ניו יורק טיימס דיווח ב-20 בדצמבר, "המזכיר תומפסון נכנס בגלוי לפעולה למען הפרישה, בעודו מתיימר עדיין לשרת בממשל הפדרלי". ביום המחרת נפגש תומפסון עם מושל קרוליינה הצפונית, ג'ון ויליס אליס בראלי. הוא כתב מכתב פתוח לאליס, שפורסם בעיתון Raileigh State Journal ב-20 בדצמבר. תומפסון כתב שהדרום יתמודד עם "השפלה וחורבן כלליים" אם הוא יישאר באיחוד. הוא הזהיר ש"הרוב שחונך מינקות לשנוא את אנשינו ואת מוסדותיהם" של הצפון ימוטט את העבדות. התוצאה תהיה "השעבוד של אנשינו".
בינואר 1861 התפטר תומפסון מתפקידו כמזכיר הפנים. כאשר הוא התפטר, גינה אותו העיתון "ניו יורק טריביון" של הוראס גרילי כ"בוגד", והעיר, "לקחת על עצמך את המשימה להפיל את הממשלה שאליה הושבעת כמזכיר תואמת את הרעיונות של אבירי גידול הכותנה, אך לאדם הפשוט היא לא יכולה להתקבל על הדעת".
תומפסון מונה כמבקר הכללי של צבא הקונפדרציה. אף על פי שלא היה איש צבא, התגייס תומפסון בהמשך לצבא כקצין ושירת כשלישו של גנרל פ.ג.ט. בורגארד בקרב שילה. הוא הגיע לדרגת לוטננט קולונל והשתתף בכמה קרבות נוספים בזירה המערבית, כולל קרב קורינת', המצור על ויקסבורג וקרב טופלו.
שליחותו בקנדה
מכאן והלאה ניהל תומפסון מזימה שכשלה לשחרר שבויים של הקונפדרציה באי ג'ונסון, שליד סנדוסקי, אוהיו בספטמבר. הוא גם ארגן את רכישתה של אוניית קיטור, מתוך כוונה לחמש אותה כדי להטריד את תנועת הספנות בימות הגדולות. על רקע היחס אליו בצפון כמחבל וקושר, נקשרו מזימות ערמומיות רבות בשמו, אם כי חלק רב ממידע זה נבע מהיסטריה ציבורית.
ב-13 ביוני אותה שנה נפגש תומפסון עם מושל ניו יורק לשעבר וושינגטון האנט במפלי ניאגרה. על פי עדותו של חבר המפלגה הדמוקרטית שוחר השלום, חבר בית הנבחרים קלמנט ולנדיגהאם, האנט נפגש עם תומפסון, שוחח עמו על הקמת קונפדרציה צפון-מערבית, והשיג עבורו כספים לרכישת כלי נשק. תומפסון העביר את הכספים לבן וודס, בעליו של העיתון ניו יורק דיילי ניוז, כדי שירכוש את כלי הנשק.
אחת המזימות הייתה להעלות באש את העיר ניו יורק ב-25 בנובמבר 1864 כנקמה על טקטיקת האדמה החרוכה של הגנרלים פיליפ שרידן וויליאם שרמן בדרום.
יש המשערים שג'ון וילקס בות', רוצחו של הנשיא לינקולן, נפגש עם תומפסון, אך השערות אלו לא הוכחו. תומפסון עמל קשות כדי לטהר את שמו מהחשד למעורבות ברצח במשך השנים שלאחר המלחמה. אחוזתו בעיר אוקספורד שבמיסיסיפי הועלתה באש על ידי כוחות צבא האיחוד ב-1864.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נמלט תומפסון לאנגליה ובהמשך חזר לקנדה, שם הוא המתין שהרוחות בארצות הברית ירגעו. בסופו של דבר הוא שב לארצות הברית והתיישב בממפיס, טנסי, שם הוא ניהל את עסקיו. בהמשך מונה תומפסון כחבר המועצה המנהלת של אוניברסיטת הדרום שבסוויני, טנסי, והיה נדבן בולט של מוסד זה.
דוזנברג מודל A
דוזנברג מודל A (באנגלית: Duesenberg Model A, קרויה גם: Duesenberg Straight Eight) היא מכונית סלון בסגנון "Touring" שהייתה ראשונית לתקופה במפרט המכני ובפאר מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ ומכוניות הפאר Duesenberg Automobile & Motors Company, Inc  אשר יוצרה בין השנים 1926–1921 ב-ארצות הברית
ויניפג ג'טס
ויניפג ג'טס (באנגלית: Winnipeg Jets) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מוויניפג, מניטובה, קנדה, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המרכזי שבחטיבה המערבית.
הקבוצה נוסדה ב-1999 באטלנטה תחת השם אטלנטה ת'ראשרס והחלה לשחק ב-NHL בעונת 2000. היא נמכרה ב-31 במאי 2011 לקבוצת משקיעים מוויניפג, ועברה לביתה החדש בעונת 2012. היא נטלה לעצמה את שמה של קבוצת ה-NHL הקודמת של העיר, שעברה ב-1996 לפיניקס (כיום אריזונה קויוטיס).
תחילת הדרך
ב-1997 העניקה ה-NHL זיכיונות מותנים לקבוצות משקיעים באטלנטה, נאשוויל, קולומבוס והערים התאומות במינסוטה. הזיכיון באטלנטה ניתן לקבוצת משקיעים בראשות טד טרנר, מבעלי קונצרן הבידור טיים וורנר ומייסד רשת החדשות CNN שמשרדיה נמצאים בעיר. טרנר היה גם בעלי קבוצת ה-NBA אטלנטה הוקס וקבוצת הבייסבול אטלנטה ברייבס. הזיכיון ניתן לאטלנטה 17 שנה לאחר שקבוצת ה-NHL הקודמת של העיר, אטלנטה פליימס, עזבה אותה ועברה לקלגרי.
הזיכיון היה מותנה בהקמת אולם חדש שיאכלס את הקבוצה. לאחר בדיקת מספר אפשרויות החליטה קבוצת המשקיעים של טרנר להרוס את ה"אומני", האולם של ההוקס הצמוד למשרדי CNN במרכז העיר שהיה גם האולם הביתי של הפליימס בשעתם, ולבנות במקומו אולם חדש עבור ההוקס ועבור קבוצת ה-NHL החדשה. האולם, פיליפס ארנה, הושלם ב-1999 והקבוצה החדשה יכלה להתחיל לפעול.
במשאל אוהדים נבחר עבור הקבוצה השם Thrashers, על שם הדשוש החום (brown thrasher), הציפור הלאומית של מדינת ג'ורג'יה.
1999 - 2001: עונות בכורה קשות
כמו כמעט בכל מקרה של קבוצת התרחבות בעידן המודרני, העונה הראשונה, עונת 2000, הייתה קשה מאוד לת'ראשרס. לקשיים הרגילים של קבוצת התרחבות התווסף גם כישלון גדול בבחירות הדראפט של הקבוצה, כאשר החלוץ הצ'כי פטריק שטפן שנבחר על ידי הקבוצה במקום הראשון בדראפט התגלה כאכזבה גדולה, ונחשב היום לאחד הכשלונות הגדולים בהיסטוריה של דראפט ה-NHL. הנבחר השני של הקבוצה (במקום ה-30 הכללי), לוק סלרס, שיחק בקבוצה רק משחק אחד. הקבוצה התקשתה להבקיע, כאשר המבקיע המוביל שלה, אנדרו ברונט, סיים עם מאזן צנוע של 23 שערים ו-27 אסיסטים. הת'ראשרס סיימו עם המאזן הגרוע בליגה - 14 ניצחונות, 57 הפסדים, 7 תיקו ו-4 הפסדים בהארכה, 39 נקודות בסך הכל.
2002 - 2004: ימי היטלי וקובלצ'וק
בעונת 2002 המשיכו הקשיים של הקבוצה שסיימה שוב אחרונה בליגה עם 19 ניצחונות ו-54 נקודות בלבד, אולם אחרי כישלונות הדראפט המוקדמים יכלו הת'ראשרס להתנחם בהצלחת שני נבחרי הדראפט דני היטלי ואיליה קובלצ'וק. היטלי כבש 26 שערים ומסר 41 אסיסטים, נבחר לרוקי העונה ב-NHL וזכה בגביע קאלדר. קובלצ'וק היה מבקיע השערים המצטיין של הקבוצה עם 29 שערים.
היטלי וקובלצ'וק המשיכו להוביל את הקבוצה גם בעונת 2003, ואליהם הצטרף החלוץ הוותיק ויאצ'סלב קוזלוב שכיכב בשנות ה-90 בדטרויט רד וינגס. סיום טוב של העונה תחת מאמן חדש, בוב הרטלי, הוביל את הת'ראשרס למאזן של 31 ניצחונות מול 39 הפסדים, 7 תיקו ו-5 הפסדים בהארכה - 74 נקודות, המאזן הטוב ביותר של הקבוצה עד אז, אך עדיין רחוק ממקום בפלייאוף.
עם סיום העונה מכרה קבוצה המשקיעים של טד טרנר את הקבוצה לחברת "אטלנטה ספיריט", שותפות של שמונה אנשי עסקים, יחד עם ה"פיליפס ארנה" וקבוצת הכדורסל, ההוקס.
עוד לפני שהחלה עונת 2004 פקדה טרגדיה את הקבוצה. דני היטלי נהג במכוניתו כאשר לצידו חברו הטוב, חלוץ הקבוצה דן סניידר, כאשר איבד את השליטה על מכוניתו והתנגש בקיר. סניידר נפצע אנושות ומת חמישה ימים לאחר מכן. היטלי שבר את זרועו ואת לסתו וקרע את שתי הרצועות הצולבות באחת מברכיו. בבדיקה שנערכה התברר שהיטלי לא נהג תחת השפעת אלכוהול, אך נהג ברשלנות ובמהירות מופרזת, ועל כך הועמד לדין.
קובלצ'וק, קוזלוב והקפטן שון מקקרן נטלו את המושכות בהיעדרו של היטלי, כאשר קובלצ'וק קבע מאזן שיא מבחינתו של 41 שערים ו-46 אסיסטים. היטלי חזר לקראת סיום העונה, אך פציעתו והטראומה שעבר ניכרו בו והוא סיים עם 13 נקודות בלבד ב-31 משחקים. הת'ראשרס שיפרו במעט את מאזנם מהעונה הקודמת עם 33 ניצחונות ו-78 נקודות, מרחק גדול של 13 נקודות מהכרטיס לפלייאוף.
2006 - 2007: מתחרים על הפלייאוף
לאחר עונת 2005 שבוטלה בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL לשחקניה, החלו הת'ראשרס את עונת 2006 בהרכב חדש. דני היטלי שלא התאושש מאירועי תאונת הדרכים בקיץ 2003 ביקש לעזוב את הקבוצה והועבר לאוטווה סנטורס. במקומו הגיע החלוץ הסלובקי המנוסה מריאן הוסה. הת'ראשרס הוסיפו עוד בגרות לקבוצה עם שורה של שחקנים מנוסים נוספים - השוער מייק דנהם והחלוצים פטר בונדרה, סקוט מלנבי ובובי הוליק. השוער הראשון של הקבוצה, הפיני קרי להטונן, סבל מפציעות חוזרות ונשנות. קובלצ'וק, הוסה ומרק סבארד שהגיע עונה קודם לכן הובילו שיפור ניכר בהתקפת הקבוצה כאשר כל אחד מהם התקרב לצבירת 100 נקודות, כאשר קובלצ'וק קבע שיא מועדון עם 52 שערים. בפעם הראשונה נאבקו הת'ראשרס על מקום בפלייאוף, וסיימו את העונה עם מאזן חיובי של 41 ניצחונות מול 33 הפסדים ו-8 הפסדים בהארכה/מכות עונשין. המאזן הסתכם ב-90 נקודות בטבלה, והת'ראשרס נחלו אכזבה כאשר חסרו להם שתי נקודות כדי לעלות לפלייאוף ראשון.
עונת 2007 המשיכה את השיפור של העונה הקודמת. מרק סבארד עזב, אך במקומו הגיע חלוץ מנוסה נוסף, סטיב רוצ'ין. להטונן התגבר על פציעותיו וייצב את עמדת השוער. מריאן הוסה כבש 43 שערים ומסר 57 אסיסטים, ובסך הכל 100 נקודות - השחקן הראשון בתולדות הקבוצה שהגיע ל-100 נקודות. קוזלוב וקובלצ'וק תמכו בו עם מאזנים יפים משל עצמם. הת'ראשרס זכו בפעם הראשונה באליפות הבית הדרום-מזרחי ועלו לפלייאוף הראשון שלהם כמדורגים במקום השלישי בחטיבה המזרחית, כשלפניהם סדרה עם יתרון ביתיות מול ניו יורק ריינג'רס.
אולם הסדרה הסתיימה באכזבה קשה. הריינג'רס סימנו את העומד להתרחש כאשר עלו במהירות ליתרון 2:0 במשחק הראשון, בדרך לניצחון 4:3, ולאחר מכן ניצחו גם במשחק השני והסדרה עברה לניו יורק כשלריינג'רס יתרון מכריע. היתרון מומש כאשר הריינג'רס הביסו את הת'ראשרס 7:0 במשחק השלישי במדיסון סקוור גארדן, ואחריו ניצחו גם במשחק הרביעי והדיחו את הת'ראשרס.
זו הייתה סדרת הפלייאוף היחידה של הת'ראשרס, כך שהת'ראשרס לא ניצחו ולו משחק פלייאוף אחד בכל ימיהם באטלנטה.
2008 - 2011: שקיעה מחודשת
בעונות 2008 ו-2009 שקעה הקבוצה מחדש בבינוניות, עם מאזן זהה של 76 נקודות בשתי העונות, רחוק מהפלייאוף. במהלך שתי העונות האלה איבדו הת'ראשרס את מריאן הוסה ואיליה קובלצ'וק, שסירבו להאריך את חוזיהם בקבוצה, והועברו בעיסקאות תמורת שחקנים אחרים בטרם יהפכו לשחקנים חופשיים.
לעונת 2010 התייצבה הקבוצה עם סגל שעבר תהפוכות רבות. הקבוצה הראתה התאוששות מסוימת כשסיימה עם 34 ניצחונות ו-83 נקודות, חמש נקודות מהכרטיס לפלייאוף. התוצאות בעונת 2011 היו כמעט זהות, והת'ראשרס שוב החמיצו את הפלייאוף.
בנוסף לבעיות המקצועיות, הגיע לבית המשפט סכסוך בין אחד השותפים ב"אטלנטה ספיריט", השותפות המחזיקה בקבוצה, לבין שבעת השותפים האחרים, סכסוך שהחל עוד ב-2005 כאשר כל צד טוען להפרה לכאורה של חוזה השותפות על ידי הצד האחר, הפרה המאפשרת לו לרכוש את חלקו של הצד האחר במחיר עלות. התביעה ההדדית עדיין מתבררת, כאשר לפי מסמכים שהוגשו לבית המשפט בינואר 2011 התברר של"אטלנטה ספיריט" נגרם הפסד של 130 מיליון דולר.
2011 - 2014: המעבר לוויניפג
לאחר שנים של ניסיונות כושלים לבנות סביב הקבוצה בסיס אוהדים רחב ויציב, ומשההפסדים הכספיים הלכו ותפחו והיה ברור שיתפחו עוד, מכרה "אטלנטה ספיריט" את הקבוצה לקבוצת המשקיעים "טרו נורת'" מוויניפג. העסקה הוכרזה רשמית ב-31 במאי 2011, והקבוצה עברה לוויניפג לקראת עונת 2012. בכך חזרה ה-NHL לוויניפג לאחר שקבוצת ה-NHL הקודמת של העיר, ויניפג ג'טס, עזבה אותה לפיניקס ב-1996 והפכה לפיניקס קויוטיס.
ההכרזה על המעבר לוויניפג התקבלה בשמחה גדולה בעיר הקנדית. תושבי העיר חגגו ביום ההכרזה כשרבים מהם לובשים את מדי הג'טס בגלגולם הקודם, אם כי באותה עת הבעלים החדשים של הת'ראשרס טרם החליטו כיצד תיקרא לאחר שתעבור. תושבי ויניפג הראו את התלהבותם גם בקנייה של כ-6000 מנויים עונתיים בתוך 4 דקות באינטרנט, וביחד עם מכירה מוקדמת ללקוחות עסקיים נמכרו בתוך זמן קצר למעלה מ-13000 מנויים עונתיים. בכך עמדו קוני הקבוצה בתנאי המסחרי העיקרי להעברת הקבוצה לעיר. ב-21 ביוני 2011 אישרו בעלי הקבוצות האחרות והנהלת ה-NHL באופן רשמי את המכירה ואת המעבר לוויניפג.
במהלך טקס הדראפט של 2011 הכריזה הקבוצה על שמה - ויניפג ג'טס, כשמה של הקבוצה הקודמת של העיר.
העונה הראשונה בבית החדש התקבלה בהתלהבות גדולה מצד האוהדים שגדשו את ה-"MTS סנטר" (כיום קנדה לייף סנטר) וקיבלו את קבוצתם החדשה בתשואות גדולות, למרות שהובסה במשחקה הביתי הראשון על ידי מונטריאול קנדיאנס. במהלך העונה אירחו הג'טס פעמיים את פיניקס קויוטיס, הקבוצה הקודמת של העיר שנשאה את אותו שם.
הג'טס נראו לפרקים כבעלי אפשרות להשתחל לפלייאוף כבר בעונה הראשונה בביתם החדש, אולם לבסוף לא עלה הדבר בידם. כך היה גם בעונות 2012/13 ו-2013/14, כאשר הג'טס, על אף שהיו מעורבים במאבקי הפלייאוף, החמיצו אותו במעט.
2014 - 2017: פלייאוף ראשון בוויניפג
בעונת 2014/15, אחרי שני כישלונות בהם הייתה קרובה למקום בפלייאוף, עלה בידי הקבוצה לסיים במקום השמיני במערב ולהשיג בכך מקום הפלייאוף, לראשונה בביתה החדש. בכך שב פלייאוף ה-NHL לוויניפג לראשונה מזה 19 שנה.
סדרת הפלייאוף מול אנהיים דאקס החזקה, המדורגת ראשונה במערב, הסתיימה בתבוסה ב-4 משחקים בלבד וללא ניצחון - כך שעד אז הקבוצה עדיין לא ניצחה משחק פלייאוף, עוד מאז היווסדה באטלנטה.
בעונות 2015/16 ו-2016/17 שוב החמיצה הקבוצה את הפלייאוף.
ריצת הפלייאוף של 2018
את העונה הרגילה של 2017/18 סיימו הג'טס כעונה שוברת שיאי מועדון, עם 52 ניצחונות ו-114 נקודות שהביאו אותה למקום השני בבית המרכזי, ולעלייה רביעית בתולדות הקבוצה, כולל ימיה באטלנטה, לפלייאוף.
היכולת הטובה נמשכה גם בפלייאוף. עם ניצחון 3:2 על מינסוטה ויילד במשחק הראשון, השיגה הקבוצה ניצחון היסטורי ראשון בפלייאוף מאז היווסדה. הג'טס המשיכו וניצחו בסדרה 4:1 בצורה משכנעת, כששאר ניצחונותיהם היו בתוצאות גבוהות.
בגמר החטיבה המערבית הודחו הג'טס בידי הקבוצה החדשה בליגה, וגאס גולדן נייטס.
2018 - ההווה
לאחר העונה המוצלחת הקודמת, המשיכו הג'טס להצליח גם בעונת 2018/19 כאשר נאבקו במשך כל העונה על המקום הראשון בבית המרכזי. לבסוף סיימו הג'טס שוב במקום השני בבית, ובפעם הראשונה בתולדות המועדון חיברו שתי עליות רצופות לפלייאוף.
הפלייאוף שהחל בציפייה גדולה הסתיים באכזבה, כאשר הג'טס שמטו את יתרון הביתיות והודחו על ידי סנט לואיס בלוז בשישה משחקים.
העונה שלאחריה, 2019/20, הופסקה לקראת סיומה בשל מגפת הקורונה כשהג'טס במקום התשיעי בחטיבה המערבית. בפורמט הפלייאוף המיוחד עליו הוחלט בעקבות הפסקת העונה, שיחקו הג'טס בסיבוב מוקדם לפלייאוף מול קלגרי פליימס, בו נוצחו והודחו. הג'טס סבלו באותה עונה מסגל הגנתי מדולל בעקבות עזיבות ופציעות, והסתמכו על יכולת משופרת של שוערם קונור הליבאק, שנבחר בסיום העונה לשוער העונה ב-NHL וזכה בגביע וזינה.
בעונת 2020/21, שקוצרה בשל מגפת הקורונה, עלו הג'טס לפלייאוף מהמקום השלישי בבית הצפוני, שהוקם במיוחד באותה עונה והורכב מהקבוצות הקנדיות של הליגה. אחרי סיבוב ראשון מצוין בו עברו ללא הפסד את אדמונטון אוילרס, הודחו הג'טס בסיבוב השני על ידי מונטריאול קנדיאנס בלא שניצחו ולו משחק אחד.
הליגה שבה למבנה הבתים הרגיל ולעונה באורך מלא ב-2021/22, והג'טס סיימו בתחתית הבית המרכזי ולא עלו לפלייאוף.
לוגו ומדים
ב-22 ביולי 2011 הכריזה הקבוצה על הלוגו החדש שלה, צללית של מטוס CF-18 (הגרסה הקנדית של ה-F/A-18 הורנט האמריקאי) בצבע אפור, על רקע עיבוד מודרני לסמל חיל האוויר המלכותי הקנדי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. ההכרזה הקדימה בשלושה ימים את המועד המתוכנן, כיוון שבעקבות פריצה למחסן חולצות שנשאו את הלוגו ותוכננו להימכר לאחר הכרזתו דלף הלוגו לאינטרנט.
מדי הקבוצה הוכרזו ב-6 בספטמבר, לקראת משחקי טרום-העונה של 2011/12.
מיקומה הגאוגרפי של הקבוצה ומבנה הבתים ב-NHL
המעבר של הקבוצה מאטלנטה לוויניפג יצר צורך בארגון מחדש של הקבוצות ב-NHL, כיוון שהת'ראשרס - עקב מיקומם באטלנטה - היו חברים בבית הדרום-מזרחי, בעוד ויניפג נמצאת בחלק המערבי של קנדה ומיקומה הטבעי הוא החטיבה המערבית של הליגה. כדי לא לזעזע את מבנה הליגה בזמן קצר, הוחלט להשאיר את הג'טס בבית הדרום-מזרחי - דבר שיצר בעיה לוגיסטית קשה עבורם ועבור הקבוצות האחרות בבית הדרום-מזרחי, כיוון שהמפגשים התכופים בין קבוצות באותו בית גרמו במקרה הזה לנסיעות רבות וארוכות.
כדי לפתור את הבעיה ובעיות נוספות של מרחקי נסיעה, שונה מבנה הבתים בליגה לקראת עונת 2013/14, והג'טס עברו אחרי שתי עונות של עיכוב למיקומם הטבעי בחטיבה המערבית.
סגל שחקנים
נכון ל-29 במרץ 2023
שוער השנה ברוסיה
פרס שוער השנה, רשמית פרס שוער השנה על שם לב יאשין (ברוסית: Приз «Вратарь года» имени Льва Яшина) הוא פרס ספורט שנתי, המוענק מדי שנה לשוער הכדורגל הטוב ביותר בליגת העל הרוסית בכדורגל.
הפרס מוענק ברציפות מאז 1960 בחסות מגזין "אוגוניוק" (Огонёк) ותחילה הוענק כתואר שוער השנה בברית המועצות, עד 1991 אז החל להיות מוענק לשוער הכדורגל הטוב ביותר בליגה הרוסית. המגזין בוחר מדי חודש שוער מצטיין שנתון להצבעת קוראיו. בתום עונת הכדורגל המגזין נוקב בשמות שלושת שוערי הכדורגל הטובים ביותר ומציב לקוראיו את זכות ההצבעה, בתום ההצבעה מוכרז המנצח ולזוכה הנבחר מוענק פסל הפרס, שעוצב על ידי הפסל גאורגי ורטאנוביץ'.
פריון העבודה
פִּריוֹן העבודה -  הוא היחס בין מדד כלשהו של פעילות כלכלית לבין מדד כלשהו של תשומות עבודה. בדרך כלל, משתמשים בתוצר המקומי הגולמי או בערך המוסף הגולמי, כשהם באים במחירים קבועים; ומחלקים אותם בכמות השכירים או כמות העובדים לקבלת פריון לעובד או בשעות העבודה במשק לקבלת הפריון לשעת עבודה. זהו אחד ממדדי פריון בהם עושים שימוש בכלכלה.
חשוב להבדיל בין פריון העבודה לבין הפריון הכולל (TFP - Total Factor Productivity), המהווה מדד לערך המוסף של הגורמים, שהם אינם חומרי גלם ועבודה, לתהליך הייצור. כלומר, אחרי שלוקחים בחשבון את התרומה של העובדים ושל ההון, נשאר רכיב נוסף שתורם לייצור, ומסבירים אותו, בדרך כלל, כתפקיד של טכנולוגיה ושיטות ניהול בתהליך הייצור.
מחקרים בכלכלה מצאו מתאם חזק בין צמיחת התמ"ג הריאלי לנפש לבין הגידול בפריון העבודה, והוא גורם משמעותי לצמיחה כלכלית.
ב-15 השנים הראשונות של המאה ה-21 יש מגמה עולמית של ירידה בקצב הגידול של הפיריון העולמי, כך שהגידול אמנם ממשיך אולם מידת הגידול יורדת. בשנים מסוימות ובמדינות מסוימות אף נרשם גידול שלילי.
בלומה אייפרס-עמדין
בלומה אייפרס-עמדין (26 ביולי 1926 – 18 ביולי 2016) הייתה מורה ופסיכולוגית ילדים יהודייה-הולנדית, שחקרה רבות את תופעת "הילדים המוסתרים" במהלך מלחמת העולם השנייה וכתבה ארבעה ספרים בנושא בשנות ה-90. העניין שלה נבע מחוויותיה שלה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר נאלצה להסתתר מפני הנאצים ונעצרה לאחר מכן וגורשה לאושוויץ בטרנספורט האחרון שעזב את מחנה המעבר וסטרבורק ב-3 בספטמבר 1944. יחד איתה ברכבת היו אנה פרנק ומשפחתה, אותם הכירה באמסטרדם. היא שוחררה ב-8 במאי 1945.
בשנות ה-80 אייפרס-עמדין סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה התפתחותית והחלה לראיין ולכתוב על תופעת "הילדים המוסתרים" מנקודת מבטם של הילדים, הוריהם הביולוגיים, הוריהם המאמצים הלא-יהודים ואחים אומנים יהודים. היא התראיינה גם למספר סרטי תעודה בטלוויזיה על זיכרונותיה של אנה פרנק ומשפחתה לפני שהם הסתתרו ולאחר גירושם למחנות.
ראשית חייה
בשנת 1941 בלומה למדה ב היהודי, שם התיידדה עם אנה פרנק ואחותה מרגוט. בלומה הייתה באותה שכבת גיל של מרגוט, אבל למדה בכיתה מקבילה. ביולי 1942 קיבלה בלומה צו גירוש ממשרדי השלטון המקומי. אביה הלך למשרדי המרכז "ליישוב מחדש של היהודים" ומצא גרמני אוהד שהחתים את הצו "שוחרר". היא חזרה לבית הספר התיכון בספטמבר, אך כיתתה המשיכה להצטמצם כתוצאה מגירושים במהלך השנה, עד כדי כך שנותרו רק שלושה תלמידים בסוף השנה. כאשר נערכו בחינות בעל פה שלושה שבועות לאחר מכן, בלומה הייתה התלמידה היחידה בכיתתה.
אזנות תבור
אַזְנוֹת תָּבוֹר הוא מקום המוזכר בספר יהושע בין נחלתם של שבט יששכר ושבט נפתלי:
בלומה אייפרס-עמדין
ראשית חייה
ביום הראשון לבחינות בעל פה במאי 1943 הזהיר אותה החבר הלא-יהודי של בלומה כי הגרמנים מחפשים אותה. היא ביקשה מוועד בית הספר להיבחן על כל 12 בחינותיה בבת אחת, והיא קיבלה את תעודת הגמר באותו יום. כשהגרמנים הגיעו הם לקחו אותה לנקודת האיסוף של יהודי אמסטרדם, אך היא הצליחה להיכנס לבניין מבלי להיות רשומה. כעבור כמה ימים היא התחמקה עם קבוצת בני נוער צעירים יותר. בהתחלה היא הסתתרה בביתם של חברים נוצרים של הוריה שהיו פעילים במחתרת ההולנדית, אך הם פחדו שאם ייעצרו, גם בלומה תיתפס. לאחר מכן היא הסתתרה בעוד 15 עד 16 מקומות שונים, כולל בית אבות באמסטרדם ועבדה כמשרתת אצל אישה אלמנה ובנה ברוטרדם. כשחזרה למשפחה שהייתה פעילה במחתרת, היא נעצרה ונשלחה לווסטרבורק.
גירוש וכליאה
בלומה גורשה לאושוויץ ברכבת האחרונה שיצאה מווסטרבורק ב-3 בספטמבר 1944. באותה הרכבת הייתה משפחת פרנק שהתגלתה במסתור ב-4 באוגוסט. בלומה ראתה את אנה, מרגוט ואת אמם באופן קבוע באושוויץ, אף שהייתה חלק מקבוצה נפרדת של שמונה נשים שנשארו יחד, הן עודדו ועזרו זו לזו. באוקטובר 1944 נבחרה בלומה וקבוצתה להעברה למחנה העבודה ליבאו בשלזיה העליונה. בצילומי הסרט התיעודי של ה-BBC "אנה פרנק" ב-1995, מספרת בלומה כי אנה, מרגוט, ואמם אדית, תכננו להצטרף גם כן לטרנספורט, אך נאסר על אנה להצטרף מכיוון שפיתחה גרדת. אמה ואחותה בחרו להישאר איתה, ובלומה המשיכה בלעדיהן. בלומה התראיינה גם לסרט התיעודי בטלוויזיה "שבעת החודשים האחרונים של אנה פרנק" משנת 1988 של הבמאי ההולנדי ווילי לינדוור.
אזנות תבור
בתבור נפגשו שלוש הנחלות של זְבוּלֻן (דרום מערב), יִשָּׂשכָר (דרום מזרח) ושל נַפְתָּלִי (צפון). היישובים כִּסְלֹת תָּבֹר (ביִשָּׂשכָר) ואַזְנוֹת תָּבוֹר (בנַפְתָּלִי) הסמוכים לו קרויים על שמו של ההר, כאשר כִּסְלֹת תָּבֹר (המזוהה בדרך כלל עם הכפר אִכְּסָאל) הם ב"כְּסָלִים"\מותניים של ההר, ואַזְנוֹת תָּבוֹר הן באוזניו.
בלומה אייפרס-עמדין
מחקר לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התחתנה עם הנס אייפרס והקימה משפחה באמסטרדם. בנה הוא רפאל אייפרס רבה של העיר דיסלדורף. היא העידה כי היא לא הצליחה לדבר על קורותיה בזמן השואה עם משפחתה. היא החלה ללמוד פסיכולוגיה במשרה חלקית והפכה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1973. היא סיימה את הדוקטורט בסוף שנות ה-80.
אזנות תבור
ישנם המזהים את המקום עם אזן ברשימות רעמסס השלישי. יש גם המזהים את אזנות תבור עם יישוב בשם "אזנות" בתחום ציפורי המוזכר בספר אונומסטיקון שנכתב במאה ה-4 על ידי אוסביוס מקיסריה. השם אזנות תבור שימש בפי יהודי צפת יחד עם "כסלות תבור" לציין את הפסגות של הר זבד.
בלומה אייפרס-עמדין
מחקר לאחר המלחמה
בשנות השמונים החלה לקיים מפגשים טיפוליים קבוצתיים לילדים שהוסתרו בזמן המלחמה, והתייחסו ל"צערם, כעסם, תוקפנותם ואבלם". בכנס הילדים המוסתרים שהתקיים באמסטרדם בשנת 1992, ראיינה 73 ילדים מוסתרים לשעבר, ובשאלונים שהושלמו על ידי 321 מלווים נוספים, היא החלה במחקרה על הטראומה הרגשית והפסיכולוגית של ילדים מוסתרים, והרחיבה את היקפה כך שתכלול את נקודות המבט של הילדים, הוריהם הביולוגיים, הוריהם האומנים הלא יהודים ואחיהם הלא יהודים.
בשנות התשעים פרסמה אייפרס-עמדין ארבעה ספרים בהולנדית על בסיס מחקריה. "Geleende Kinderen" (ילדים מושאלים) (1994) התמקד בהורי אומנה שהסתירו את הילדים. "Ondergedoken Geweest, Een Afgesloten Verleden?" (מוסתרים במהלך המלחמה: עבר סגור?) (1995). "Geschonden Bestaan" (קיום מנופץ) (1996) ראיין את ההורים ששלחו את ילדיהם למחבוא. "Je ouders delen" (שיתוף הורים) (1999) התמקד באחים האומנים של הילדים המוסתרים.
בשנת 1991 עוטרה על ידי ביאטריקס, מלכת הולנד כקצינה של מסדר אורנג'-נסאו.
אייפרס-עמדין נפטרה ביולי 2016, שמונה ימים לפני יום הולדתה ה-90.
גידו בורגשטאלר
גידו בורגשטאלר (בגרמנית: Guido Burgstaller, נולד ב-29 באפריל 1989 בפילאך שבאוסטריה) הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת החלוץ בראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית.
לזכות בורגשטאלר 25 הופעות ושני שערים במדי נבחרת אוסטריה.
תחילת הקריירה באוסטריה
בורגשטאלר החל את קריירת הבוגרים במועדון האוסטרי פ.צ. קארנטן ששיחק בליגת המשנה האוסטרית, ובעונת 2008/09 עבר לשחק בוינר נוישטאדט, שגם היא שיחקה בליגת המשנה האוסטרית. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, הבקיע בורגשטאלר שבעה שערי ליגה, והעפיל עם הקבוצה אל הבונדסליגה האוסטרית. בורגשטאלר נשאר במועדון שתי עונות נוספות, ובקיץ 2011 חתם בראפיד וינה, גם היא מהבונדסליגה האוסטרית. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2011/12, הבקיע בורגשטאלר שבעה שערי ליגה וסיים עם ראפיד וינה במקום השני. בעונת 2012/13 הבקיע בורגשטאלר שישה שערים וקבוצתו סיימה שלישית. עונת השיא של בורגשטאלר באוסטריה הייתה עונת 2013/14. בעונה זו הבקיע 11 שערי ליגה, ושוב סיים עם הקבוצה במקום השני. לאור הצלחתו, זכה בורגשטאלר להתעניינות ממועדונים אחרים, ובקיץ 2014 חתם בקארדיף סיטי, שנשרה באותו קיץ לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, הליגה השנייה בהיררכיית הליגות באנגליה.
קארדיף סיטי
החתמתו של בורגשטאלר בקארדיף סיטי, על ידי המאמן אולה גונאר סולשיאר הייתה על חוזה לשלוש שנים. בורגשטאלר הביע את קורת רוחו מהחתמה זו, ואמר שתמיד חלם לשחק באנגליה, ושחיכה לשחק עבור האוהדים של קארדיף. את הופעת הבכורה במועדון ערך באוגוסט 2014 בתיקו 1-1 מול בלקברן רוברס במחזור הפתיחה. חמישה ימים מאוחר יותר הבקיע שער בניצחון 1–2 על קובנטרי סיטי, במסגרת גביע הפוטבול ליג. עם זאת, בורגשטאלר לא התאקלם בקארדיף, וערך שלוש הופעות ליגה בלבד במחצית העונה הראשונה.
נירנברג
בפגרת החורף של עונת 2014/15, עזב בורגשטאלר את קארדיף סיטי בהסכמה משותפת של שני הצדדים, וחתם בנירנברג מהבונדסליגה השנייה. עד לתום עונת 2014/15 ערך בורגשטאלר 14 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים, ונירנברג סיימה במקום התשיעי. בעונת 2015/16 בורגשטאלר הבקיע 13 שערי ליגה, והיווה צמד התקפי עם החלוץ ניקלאס פולקרוג שהבקיע 14 שערים. בורגשטאלר סיים עם נירנברג באותה עונה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, והגיע עם הקבוצה למבחני העלייה לבונדסליגה, שם פגשה הקבוצה את איינטרכט פרנקפורט. המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 1-1, ובגומלין ניצחה פרנקפורט 0–1 בנירנברג, שנאלצה להישאר בבונדסליגה השנייה. את עונת 2016/17 פתח בורגשטאלר בנירנברג, ועד למחצית העונה הבקיע 14 שערים ב-16 הופעות, ועמד בראש טבלת מלך השערים נכון לאותו זמן.
שאלקה 04
הצלחתו של בורגשטאלר לא נעלמה ממועדונים גדולים יותר, וכבר בפגרת החורף של עונת 2016/17 חתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה, שנזקקה לחלוץ בגין פציעתו של בריל אמבולו ויכולת הבקעה נמוכה יחסית בליגה. בורגשטאלר שיתף פעולה בשאלקה עם בן ארצו אלסנדרו שופף, ועם מקס מאייר, דניאל קליגיורי ואריק מקסים צ'ופו מוטינג. בורגשטאלר המשיך בשאלקה 04 את כושרו הטוב מנירנברג, וכבר במשחק הליגה הראשון שלו, בינואר 2017, הבקיע שער ניצחון מול אינגולשטאט בדקה ה-92. במרץ 2017 הבקיע את הצמד הראשון שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–3 על אאוגסבורג. את שערו הראשון במסגרת הליגה האירופית במדי שאלקה הבקיע בורגשטאלר בניצחון 0–3 על פאוק סלוניקי בשמינית הגמר. ברבע הגמר הוסיף בורגשטאלר שער בתיקו 1-1 מול בורוסיה מנשנגלדבך, ושאלקה העפילה לחצי הגמר בשערי חוץ, לאחר 2-2 בגומלין. בורגשטאלר הבקיע בשאלקה תשעה שערים עד לתום העונה, וסייע לשיפור שחל בקבוצה בחצי השני של העונה, אותה סיימה שאלקה במקום העשירי. בעונת 2017/18 הפך בורגשטאלר לבורג חשוב בהתקפה של שאלקה, וסייע לקבוצה לסיים במקום השני בבונדסליגה, כשהוא מבקיע 11 שערי ליגה. בעונת 2018/19 ירדה תפוקתו של בורגשטאלר והוא הבקיע ארבעה שערי ליגה בלבד, וקבוצתו סיימה במקום ה-14 בבונדסליגה. בעונת 2019/20 בורגשטאלר לא הבקיע אפילו שער ליגה אחד, ב-21 הופעות ליגה, וקבוצתו סיימה במקום ה-12 בבונדסליגה, לאחר שלא השיגה אפילו ניצחון אחד ב-16 מחזורי הליגה האחרונים.
סנט פאולי
בספטמבר 2020, עם סיום החוזה שלו בשאלקה, חתם בורגשטאלר על חוזה לשלוש שנים בפ.צ. סנט פאולי מהבונדסליגה השנייה. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2020/21, הבקיע בורגשטאלר 11 שערי ליגה וסיים עם קבוצתו במקום העשירי בליגה.
קריירה בינלאומית
בורגשטאלר ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אוסטריה בפברואר 2012, כשהחליף את אנדראס איבנשיץ' בניצחון 1–3 על נבחרת פינלנד במשחק ידידות. בורגשטאלר ערך מאז מספר הופעות לעיתים מזומנות, אך לא זומן לסגל האוסטרי ליורו 2016, שכן ההתקפה של נבחרת אוסטריה תפקדה היטב במוקדמות יורו 2016. אוסטריה כשלה בטורניר זה והודחה כבר בשלב הבתים. בשנת 2017 החל בורגשטאלר לקבל זימונים באופן קבוע, בזכות כושרו הטוב מנירנברג ומשאלקה 04. בורגשטאלר הודיע על פרישה מנבחרת אוסטריה באוגוסט 2019, לאחר שערך במדיה 25 הופעות והבקיע שני שערים.
גבעת הממשלה (הונג קונג)
גבעת הממשלה (באנגלית: Government Hill; בסינית: 政府山) היא האזור בו מרוכזים מבני ממשלת הונג קונג. אזור זה נמצא בשכונת סנטרל שבאי הונג קונג, בין דרך אלברט העליונה (מדרום), דרך המלכה (מצפון), דרך הגן ממזרח ודרך גלנילי.
האזור שימש את ממשלת המושבה הבריטית הונג קונג מאז הקמת המושבה, והמשיכה לשמש כמשכנה של הממשלה גם לאחר העברת השליטה במושבה בשנת 1997 לידי סין העממית.
במתחם ממוקם בית הממשלה - משכנו הרשמי של ראש הרשות המבצעת של הונג קונג כיום, ובעבר משכנו הרשמי של מושל הונג קונג, וכן במתחמים ממוקמים משרדי הממשלה המרכזיים של הונג קונג.
בסמוך ממוקמת קתדרלת ג'ון הקדוש, המשמשת את הכנסייה האנגליקנית, וכן בית המשפט העליון לערעורים הממוקם בבניין המיסיון הצרפתי לשעבר.
הגבעה שונה באופייה מיתר חלקי שכונת סנטרל, בכך שמבניה נמוכים (בשונה מגורדי השחקים הרבים שביתר חלקי סנטרל). בדרום הגבעה (במעלה הגבעה) ממוקם הגן הבוטני והזואולוגי של הונג קונג.
בשנת 2006 התקבל אזור המועצה המחוקקת של הונג קונג להחלטת ממשלת הונג קונג להעביר את מבני הממשלה מגבעת הממשלה לאזור מתחם טמר.
TAT-14
TAT-14 (ראשי תיבות של: Trans Atlantic Telephonecable, דור 14) הייתה מערכת כבלי תקשורת תת-ימית שהופעלה מ-2001 עד 2020, וחיברה בין ניו ג'רזי שבארצות הברית לבין דנמרק, גרמניה, הולנד, צרפת, ובריטניה. המערכת הייתה באורך כולל של 15,428 ק"מ ויכלה להעביר כ-3.15 טרה-ביט לשנייה של מידע.
המערכת נבנתה מכמה זוגות סיבים - סיב אחד בכל זוג שימש לנתונים בכיוון אחד והשני בכיוון ההפוך. אף על פי שניתן להשתמש בסיבים אופטיים בשני הכיוונים בו זמנית, לצורך אמינות עדיף שלא להשתמש בציוד פיצול בקצה הסיב הבודד כדי להפריד בין שידור וקבלת אותות - לכן משתמשים בזוג סיבים. ב-TAT-14 השתמשו בארבעה זוגות סיבים - שני זוגות פעילים ושניים כגיבוי. כל סיב בכל זוג נשא 16 אורכי גל לכיוון אחד, וכל אורך גל הוביל עד STM-256 (38,486,016 kbit / s כמטען). הסיבים נארזו בכבלים תת-ימיים המחברים בין ארצות הברית לאיחוד האירופי (בריטניה, צרפת, הולנד, גרמניה ודנמרק) בטופולוגיה טבעתית.
עם הפעלת הכבל, ה-"long boom" הצפוי (מונח שטבע המגזין Wired) הסתיים במות בועת הדוט-קום. השקעת יתר בקיבולת סיבים אופטיים חוצה יבשות הובילה למשבר פיננסי אצל מפעילי כבלים פרטיים כמו Global Crossing.
בדליפת המידע שפרסמה WikiLeaks, התגלה כי נקודת הנחיתה בקטוויק, הולנד כלולה ברשימת תשתיות קריטיות הרגישות להתקפות טרור, ממשלת ארצות הברית.
תקלה בכבלים
בנובמבר 2003, TAT-14 סבלה משתי הפסקות תוך מספר שבועות, תחילה בקשר הדרומי בין ארצות הברית לבריטניה, ואז בקשר בין צרפת להולנד שהעניק שירות מיותר לבריטניה דרך הקישור הצפוני דרך דנמרק, וכתוצאה מכך נפגעו לשירותי האינטרנט בבריטניה.
Les chemins de ma maison
(באנגלית: The Paths of My House, ובעברית: השבילים של הבית שלי) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הקנדית סלין דיון. האלבום יצא לאור ב-7 בספטמבר 1983, על ידי חברת התקליטים Saisons.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד האלבום של קוויבק.
רקע והפקה
בקנדה זכה האלבום להצלחה רבה כאשר נמכר שם בלמעלה מ-100,000 עותקים, דבר אשר הקנה לו את תואר אלבום זהב.
המטפלת
המטפלת (באנגלית: The Carer) הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה קומית שיצא לאקרנים בשנת 2016.
עלילה
סר מייקל גיפורד הוא שחקן שייקספירי מבוגר שחלה בפרקינסון. הוא חי באחוזה כפרית, בודד ומר-נפש. לחייו נכנסת דורותיאה, מהגרת הונגרייה שרוצה להיות שחקנית. סר מייקל הוא מעסיק אכזר עד שמתגלה ששניהם אוהבים את המלט.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אתל מאיירס
מיי אתל קלינק מאיירס (באנגלית: Ethel Myers; 1881–1960) הייתה אמנית ופסלת ריאליסטית בניו יורק, שהושפעה מאוד ביצירתה ממטרות אסכולת אשקאן ורוברט אנרי. הנציחה את חיי הלואר איסט סייד. התהילה הגדולה ביותר שלה הייתה בזכות פסלוני הברונזה והפסלונים הפיגורטיביים שלה.
ראשית חייה
מיי אתל קלינק (נקראה בהתחלה ליליאן קוקרן) בברוקלין שבניו יורק. אמה בת ה-20 כבר הייתה חולה בזמן לידתה ונפטרה כשאתל הייתה בת 4. גם אביה של אתל נפטר ולכן היא הפכה ליתומה. לימים אומצה על ידי מיכאל ואלפיאטה קלינק, זוג אמיד ששינה את שמה למיי אתל קלינק. היא קיבלה חינוך טוב בבתי ספר ציבוריים ופרטיים כאחד. אמה המאמצת הייתה זו שעודדה את אתל להתאמן בפסנתר בתקווה שהיא תהיה פסנתרנית קונצרטים.
"החלטתי שאני רוצה להיות ציירת. מעולם לא היה לי שום רעיון אחר. אז בשנה השנייה שלי בתיכון ניוארק עזבתי והלכתי לאקדמיה הלאומית בניו יורק. הם שלחו אותי לוולטר סטרלי, שהסטודיו שלו היה בבניין ימק"א הישן שמעבר לרחוב. אחרי כמה חודשים עשיתי את הבחינה באקדמיה ונכשלתי".
אתל למדה בבית הספר צ'ייס ובבית הספר לאמנות בניו יורק משנת 1898 עד 1904. היא ניצלה את ההזדמנות ללמוד אצל אנרי, שהשפיע רבות על קריירת האמנות המוקדמת שלה. בין האחרים שהשתתפה בשיעורים היו אדוארד הופר, גפורד ביאל וג'וזף סטלה. היא התוודעה באופן אישי עם הציירים ג'ורג' בנג'מין לוקס, ג'ון סלואן, ויליאם גלקנס, ארתור דייוויס, ארנסט לוסון ואלמר ליווינגסטון.
נישואין
אתל פגשה לראשונה את בעלה לעתיד, האמן ג'רום מאיירס, בשנת 1904. לאחר שהלכה לראות את תמונותיו של ג'רום בגלריה מקבת מספר פעמים, היא החלה לאסוף את גזרי העיתונים שלו במשך תקופה של שנתיים. רישומיו וציוריו של הלואר איסט סייד זכו לביקורות חיוביות והוא זכה להערכה רחבה על ידי מבקרים ואמנים כאחד, ובמיוחד רוברט אנרי, בגלל הכנות והאנושיות של השקפתו הריאליסטית באוכלוסיות המהגרים שהצטופפו בגטו ההוא.
אתל דאגה לפגוש את ג'רום מאיירס בסטודיו שלו ולאחר מכן הם ביקרו זה את זה מספר פעמים בשני האולפנים שלהם, שלו ברחוב מזרח 59 בניו יורק ושלה באחוזת קונלי הישנה, שנבנתה על ידי כסף של תמאני הול, משקיפה אל נהר ההדסון. "נישואים היו הדבר האחרון במוחי", כתבה אתל, "אבל אחרי שלושה חודשים ג'רום הציע לי. הוא אמר שלא היה לו כסף ואולי לעולם לא יהיה לו... הסתכלתי עליו בתדהמה...הוא מעולם לא היה בבית שלי ולא ידע כלום עלי. חשבתי על זה במשך שבוע והחלטתי שאני אתחתן איתו".
ג'רום מאיירס ואתל קלינק נישאו בטקס בכנסייה קטנה באוקטובר 1905. הם החלו את חיי הנישואים בסטודיו שלו ברחוב 59.
אמה המאמצת של אתל כבר אמרה לבתה שהיא לא מאושרת מנישואיה לג'רום מכיוון שהוא איש עני ואמן, והעדיפה את אירוסיה הקודמים של אתל לאיש עסקים. לאחר מכן היא ניתקה את אתל מהירושה הניכרת שהובטחה לה. שנה לאחר נישואיהם ב־21 באוקטובר 1906 ילדה אתל בת, וירג'יניה מאיירס. זמן קצר לאחר הלידה קיבלה אתל פתק מאמה המאמצת, שנראה שהיא עדיין מוכנה לכך שבתה תקבל את הירושה המלאה, גם לאחר שהתנערה ממנה בגלל הגבר שנישאה. התנאי היחיד שלה היה, "שתעזוב את ג'רום ואת התינוקת ותחזור לגור איתה, היא הייתה נותנת לי הכל. מעולם לא עניתי".
פיסול ותערוכת ה"ארמורי"
אתל קיבלה עד מהרה החלטה להתרחק מציור תמונות של הלואר איסט סייד ובמקום זאת פנתה לגישה חדשנית ביצירת פסלים קטנים וריאליסטיים. לאחר לידת בתה, אתל בחרה לוותר על הציור כדי לפנות שטח סטודיו הנחוץ לבעלה האמן. השינוי במדיום שלה מנע גם מההשוואה הבלתי נמנעת שנעשית בין עבודתם של הזוג הנשוי העובד באותו מדיום ובנושאים דומים.
אתל מאיירס הפכה לפסלת פיגורטיבית ופעילת אמנות בעיר ניו יורק. היא ידועה בפסלי הקריקטורה שלה של אנשי העיר, רבים מהם בתנוחות הומוריסטיות. היא הציגה תשע מהם בתערוכת הארמורי מ-1913 שהציגה לאמריקה את האמנות המודרנית.
מפיקה של וירג'יניה מאיירס
מה שהתחיל כהופעות פרטיות בסטודיו הקטן של מאיירס לחברים ואספני אמנות המשיך בהופעותיה של וירג'יניה במיקומים טובים וגדולים יותר. אף על פי שהיו לה משאבים כספיים מוגבלים, אתל קיבלה על עצמה את כל ניהול וארגון הקריירה הפורחת של וירג'יניה. היא ארגנה סדרת רסיטלים ברחבי העיר ניו יורק, בהזמנת תיאטראות, טיפול בחוזים ותיאום תלבושות, עיצוב תפאורה, מוזיקאים, פרסום והדפסת כרטיסים ותוכניות.
כתוצאה מכך, וירג'יניה התפרסמה כ"ילדת הפלא" של הריקוד, ואנשים באו מכל רחבי הארץ לראות אותה, כולל מעבר לים - מאנגליה. "לאורך השנים ארגנו אתל וג'רום 17 רסיטלים בבתי הקולנוע בעיר ניו יורק, ומאמרים רבים נכתבו על גאונותה של וירג'יניה. כשהייתה בת 16 החוק איפשר שתופיע ככוכבת שרוקדת על הבמה המרכזית באולם קרנגי. הופעת הסולו הראשונה שלה עם תזמורת הייתה באפריל 1923, ובשניים בדצמבר 1923.
לאחר תערוכת "הארמורי"
למרות ההצלחה האישית של אתל בתערוכת הארמורי של שנת 1913, והפרסום העצום סביב כל מה שהתרחש בה, האירוע עצמו לא שפך אור על יצירתם של אמנים אמריקאים כפי שקיווה ג'רום מאיירס במקור. במקום זאת, המוקד והתגובות התרכזו ביצירתם של המודרניסטים האירופיים, וכללו 13 יצירות של גוגן, 19 של סזאן, 8 של פיקאסו, 17 של מאטיס, 18 של ואן גוך, וכן עבודות מרובות של טולוז-לוטרק, מונה, פיסארו, רנואר, דאומייר, רוסו ודגה.
ג'רום עבד במשך שנה על תכנון והכנת הצד האמריקני של התערוכה מבלי ששולם לא כלל. כמו שאמרה אתל, "אחרי תערוכת הארמורי היינו כמתים. מכרנו את עבודתו של ג'רום, הכל בחצי מחיר כיוון שאנחנו עוברים לאירופה". הסיבה הייתה שהיא וג'רום, כמו גם רבים אחרים בקהילה האמנותית בניו יורק, ידעו שההשפעה של תערוכת הארמורי הולכת להשפיע לרעה על גורלם של אמנים אמריקאים רבים כשניסו למכור את עבודתם. הם העריכו כי יהיה שוב יבוא של ציורים אירופיים, או יצירות שהושפעו מהם, שהסוחרים היו מעוניינים בהם.
אירופה ותחילת מלחמת העולם
לרוע המזל פרוץ המלחמה ניפץ את תוכניותיהם. השגרירות האמריקאית ייעצה בחום לג'רום ואתל לעזוב את פריז מיידית. לא הייתה להם ברירה אלא לארוז ולנטוש את דירתם המושכרת ואת הרהיטים שקנו למענה. לצאת למסע מפחיד ומתיש בדרכם חזרה לאמריקה.
חזרה לאמריקה
ג'רום, אתל ובתם בת ה-8, וירג'יניה, היו במצב של תשישות וכמעט רעב בגלל המחסור במזון ובתנאי המלחמה הצפופים שבהם הם התמודדו על סיפון הספינה שלקחה אותם בחזרה לאמריקה. שמחתם למראה פסל החירות בנמל ניו יורק בוודאי לא הייתה שונה מהתרגשות שחשו מהגרים רבים שהגיעו לאמריקה, שלימים יהפוך לנושא של בכל כך הרבה מתמונות הלואר איסט סייד של ג'רום. עבור ג'רום ואתל, תקוותם הייתה כי היציאה לאירופה תאפשר שיפור כלכלי, אך התבררה ככישלון. כישלון כלכלי קודם היה הפגיעה בהונם, כשג'רום האמין כי תערוכת הארמורי תיצור הכרה הרבה יותר באמנים האמריקאים.
אשת עסקים, מעצבת, מחנכת
אתל מאיירס האמינה מאוד בחשיבות הקריירה האמנותית של בעלה, ומעולם לא היססה לשים את יצירות האמנות שלה לצד כדי להמשיך בפעילות יזמית שתעזור למשפחתה להתמודד עם קשיים כלכליים. פעילויות אלה כללו תכנון והוראה. חייה כאשת עסקים מכסים תקופה של כ-25 שנה, משנת 1915 ועד מותו של ג'רום בשנת 1940.
עם חזרת משפחתה לניו יורק, אתל נזכרה: "גרנו במקומות רבים, חלקם בעיר העליונה, בחלקם במרכז העיר. תמיד ערכנו רישומים וערכנו תערוכות, אבל בלי בית. סוף סוף קנינו שני חדרים ברחוב מערב השלושים ושבעה באזור תעשיית הבגדים, בקומה העליונה. החדר האחורי היה הסטודיו של ג'רום, והחדר הקדמי בקומה השלישית היה המקום בו שלושנו אכלנו וישנו. בשלב זה החלטתי להיות מעצבת של בגדים. לקחתי חמישה דולר וקניתי בד תחרה ועיצבתי חולצה. נסעתי לחנות בשדרה החמישית ומכרתי את החולצה. מכאן ואילך הייתי בעסקים".
אתל מאיירס הפכה למעצבת של בגדי נשים וכובעים, החזיקה חנות בעיר ניו יורק בשנים 1920 עד 1940 ועיצבה בגדים עבור ידוענים בחברה, לשחקני במה ואופרה וכן ליצרנים."
לאחר מות בעלה בשנת 1940 הקדישה אתל את זמנה בעיקר לקידום המוניטין האמנותי שלו. היא הרצתה על עבודתו של ג'רום ברחבי ארצות הברית, בחסות הפדרציה האמריקאית לאמנות בשנים 43–1941. היא גם החזיקה את הגלריה לזכר ג'רום מאיירס בעיר ניו יורק במשך מספר שנים.
אתל מאיירס נפטרה ב-24 במאי 1960.
קרב אגם טנגניקה
קרב אגם טנגניקה היה סדרת עימותים ימיים בין הצי המלכותי הבריטי, כוחות הצבא הבלגי בקונגו, והצי הקיסרי הגרמני בין החודשים דצמבר 1915 לפברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה. מטרת הלחימה הייתה להשיג שליטה באגם טנגניקה שהיווה ערך אסטרטגי לכוחות הלוחמים.
הכוחות הבריטיים מנו שתי ספינות ממונעות תחת פיקודו של סגן ג'פרי ספייסר-סימסון שתפקידם היה להתנגד לשליטה הגרמנית באגם. הספינות הבריטיות, סה"מ "מימי" וסה"מ "טוטו", שטו בתחילה לדרום אפריקה ומשם הועברו על רכבת, הושטו בנהר ולאחר מכן הועברו דרך הג'ונגל האפריקאי אל האגם.
בשני מגעים קצרים, הביסו שתי הספינות הבריטיות שתי ספינות אויב גרמניות. במהלך המגע הראשון, ב-26 בדצמבר 1915, ניזוקה ה"קינגני" הגרמנית. היא נשבתה והוסבה לסה"מ פיפי. במגע השני הוטבעה הספינה הגרמנית "הדוויג פון ויסמן". הספינה הגרמנית השלישית, "גראף פון גצן", הותקפה ונפגעה על ידי מטוס בלגי.
ההתפתחויות בקרבות היבשתיים הובילו לנטישה גרמנית של הקרב על האגם והשליטה עליו הועברה לבריטים ולבלגים.
המצב האסטרטגי
אגם טנגנייקה שכן בין קונגו הבלגית במערב לבין מזרח אפריקה הגרמנית במזרח. בפרוץ המלחמה, שלטו שתי ספינות מלחמה גרמניות באגם - "הדוויג פון ויסמן" שמשקלה 60 טון ו"קינגני" שמשקלה 45 טון.
"הדוויג פון ויסמן" חומשה בארבעה תותחי פום-פום ושטה לנמלה של לוקגה בצידו הבלגי של האגם. ב-22 באוגוסט 1914 תקפה הספינה את ספינת הקיטור הבלגית "אלכסנדר דל קומון", ולאחר שני מגעים הטביעה אותה. תקיפות אלו קנו לגרמנים שליטה על האגם. שליטה זו התחזקה עם הטבעתה של ספינת הקיטור הבריטית "ססיל רודס" בתקיפה בנובמבר 1914.
השליטה גרמנית על האגם נמשכה במהלך כל המערכה במרכז אפריקה. בעוד שהבריטים החזיקו כוחות בחלקו הדרומי של האגם והבלגים החזיקו כוחות בחלקו הצפוני, הם לא הצליחו לחדור למזרח אפריקה הגרמנית מחשש שהספינות הגרמניות יחתכו את קווי האספקה שלהן.
תוכניתו של לי
ב-21 באפריל 1915, הגיע ג'ון לי, צייד חובב וותיק מלחמת הבורים השנייה לאדמירליות לפגישה עם הנרי ג'קסון. לי ביקר במזרח אפריקה ותצפת על הספינות הגרמניות. הוא הביא עמו ידיעה לפיה הגרמנים מתכוונים להשיט ספינה נוספת מהנמל של קיגומה. ה"גראף פון גצן" הורכבה בפפנבורג, פורקה ונשלחה לדאר א-סלאם. משם, היא הובלה ברכבת לקיגומה והורכבה בחשאי. הספינה יכלה להשיט בין 800 ל-900 חיילים מצדו האחד של האגם לצדו השני במהירות גבוהה.
כדי לתת מענה לאיום, הציע לי לשלוח ספינות ירי ממונעות לאפריקה ולהוביל אותן לאגם דרך היבשה. הספינות יהיו קטנות וניידות, ובמקרה שיהיו מצוידות בתותחים ארוכי טווח הן יוכלו לפגוע בספינות הגרמניות בטווח גדול מספיק. שימוש בכלי שיט קטנים שניתן להובילם ביבשה בחתיכה אחת אפשר את השטת הספינות באגם עם הגעתן אליו מבלי לחשוף אותן לפגיעה גרמנית במהלך הרכבתן. הנרי שקל את הצעתו ואישר אותה במשפט "זוהי חובתו ומסורתו של הצי המלכותי לפגוש את האויב בכל מקום בו ישנם מספיק מים להשיט בהם סירה."" ג'קסון העביר את אחריות הביצוע לפקודו, האדמירל דייוויד גמבל. גמבל הציב את לי כמפקד משנה במשלחת ומינה את סגן ג'פרי ספייסר-סימסון כמפקדה. לי יצא לארגן את המסלול באפריקה בעוד שספייסר-סימסון הרכיב צוות של 27 חיילים ושל שתי הספינות שנבנו על ידי חברת ת'ורניקרופט כהזמנה לממשלת יוון לפני המלחמה.
סה"מ מימי וטוטו
הכוח הימי הבריטי הורכב משתי ספינות ממונעות באורך 13 מטרים. ספייסר-סימסון הציעו לקרוא להם "כלב" ו"חתול" אבל השמות נדחו על ידי האדמירליות. לאחר מכן הציע ספייסר-סימסון את השמות "מימי" ו"טוטו" והצעה זו התקבלה. מאוחר יותר הסביר כי משמעות השמות הם קולות החתול והכלב באופן כינויים בצרפתית.
אנשי הצוות היו מכרים של ספייסר-סימסון או אנשי מילואים של הצי המלכותי. ספייסר-סימסון הציע מספר שיפורים לדגמים המקוריים של הספינות. חלקים מהן נחתכו על מנת להגביר את מהירותן; מקלע מקסים ותותח QF3 הותקנו עליהם; ועל מכלי הדלק הוצבו מרבדי פלדה להגנה נוספת.
הספינות נבחנו על נהר התמזה ב-8 ביוני. במהלך המבחן ירתה "מימי" פגז מתותח ה-QF3. הפגז פגע במטרה אך התותח והיורה בו עפו מתוך הספינה אל מי הנהר כיוון שזה לא היה מוברג היטב לספינה. באותו יום הושטה ה"גראף פון גצן" על אגם טנגנייקה. הספינות הועמסו על גבי ס.ס. לאנסטיבן קאסל ב-15 ביוני יחד עם ציוד שאפשר את הובלתן על גבי רכבת ובדרך היבשה. הן יצאו לדרכן לדרום אפריקה, משם היו צריכות להינשא 3,000 מיילים ביבשה.
כעבור 17 ימי מסע הגיעה ס.ס. לאנסטפן קאסל לכף התקווה הטובה. מקייפטאון הובלו הסירות ואנשיהן צפונה על גבי רכבת דרך בולאוואיו לאליזבתוויל שאליה הגיעו ב-26 ביולי. הן הובלו על גבי רכבת לפונגורמה, ומשם נגררו 235 קילומטרים על ידי שוורים וטרקטורים מסנקיסיה לבוקמה. מבוקמה הושטו הסירות במורד נהר לואלבה דרך אגם קיסלה. ב-22 באוקטובר הגיעו הסירות לקבלו, משם הן הובלו על גבי רכבת לנמל לוקוגה הבלגי שלחופי אגם טנגנייקה. כאן נפגש ספייסר-סימסון עם מפקד הכוח הבלגי, קומנדנט סטינגלמבר, ומפקד הכוח הימי, קומנדנט גור. יחדיו הם נערכו להשקת "מימי" ו"טוטו" לחפש את הגרמנים.
הכנות בקרב הבלגים והגרמנים
הגרמנים ניצלו את כוח האדם הנוסף שהיה ברשותם מספינות המסחר של החברה הגרמנית המזרח-אפריקאית על ספינות הצבא. אובדנה של הספינה "קניגסברג" בקרב רופיג'י סייעה לביצור כוחם באגם. תותחי הספינה הועברו לבסיס הגרמני בקיגומה ואחד מהם הוצב על סיפון ה"גצן". חברי הצוות של ה"קניגסברג" חברו לכוחות הגרמניים באגם ושולבו במערך הלוחם.
בידי הבלגים הייתה ארבה מונעת דלק, חמושה בשני תותחים בשם דיקס-טון, סירת מנוע בשם "נטה" ולווייתנית. גור קיווה לבנות את "ברון דאניז" ואת אלכסנדר דל קומון שהוטבעה בשלב מוקדם יותר במלחמה.
ייתכן שצימר הגרמני ידע כי הבריטים מתכננים להשיט ספינות באגם, אך הוא חשש יותר מבנייתה והשטתה של "ברון דאניז". הוא שלח כוח תחת פיקודו של יוב רוזנטל לאסוף מודיעין בלוקוגה.
רוזנטל זיהה בניית נמל חדשה בקלמי שליד לוקוגה, שם תכנן ספייסר-סימסון להקים את בסיסו. לאחר שני ניסיונות כושלים לאסוף מידע נוסף על הנמל, בחר רוזנטל לשחות אל החוף בלילה שבין 2 ל-3 בדצמבר. הוא גילה את המחנות הבריטיים החדשים, את המספנות החדשות, ובעת הליכתו לאורך פסי הרכבת, מצא את "מימי", "טוטו" ואת חלקיה של "ברון דאניז". רוזנטל ניסה לשוב לקינגני אך התגלה על ידי פטרול בלגי ונלקח בשבי. במהלך היותו בשבי הצליח להעביר הודעה למפקדו שהכילה הודעה מוצפנת על הספינות הבריטיות. הודעתו של רוזנטל הגיעה לידיים גרמניות רק לאחר מספר חודשים.
הקינגני נשבית
באמצע דצמבר סיימו הכוחות הבריטיים והבלגיים את בניית המספנות בקלמי. ב-22 בדצמבר הושקה "טוטו" על אגם טנגנייקה ויום לאחר מכן הושקה גם "מימי". למחרת תודלקו הספינות והותאמו עליהן התותחים. יומיים לאחר מכן, בשעה 6:00 בבוקר, התקרבה ה"קינגני" לקלמי במשימת איסוף מודיעין. הספינה שטה בסמוך לנמל ועברה אותו. לאחר שעברה הספינה את הנמל יצאו אחריה "מימי" ו"טוטו".
יונג, מחליפו של רוזנטל על סיפון ה"קינגני", הורה להגביר את המהירות כאשר ראה את סירות המנוע דולקות אחרי ספינתו. תותחי ה"קינגני" יכלו לירות רק מעבר לחרטום הספינה. לעומתה סגרו סירות המנוע את המרחק ופתחו בירי תותחים לעברה. 11 דקות לתוך ההיתקלות נהרגו יונג ושני קצינים נוספים מאש הסירות הבריטיות. לאחר מספר פגיעות נוספות בספינה, הוריד הטכנאי הראשי שלה את דגל גרמניה מהתורן והספינה הועברה לידי הבריטים. יונג וארבעה חברי צוות נוספים נקברו.
פגיעותיה של ה"קינגני" תוקנו והיא הושקה בשנית כ"סה"מ פיפי". משמעות השם פיפי הוא "צוויץ צוויץ", והשם הוצע על ידי אשתו של קצין בלגי שהייתה בעלת ציפור מחמד. תותחי הספינה הועברו לירכתיים בעוד שאחד התותחים שהוצבו על החוף הועתק לחרטום הספינה. קציני האדמירליות התרשמו מהישג המשלחת והעלו את ספייסר-סימסון בדרגה באותו יום. בהודעה שנשלחה אליו נכתב: "הוד מלכותו רוצה להביע את הערכתו לעבודה הנפלאה שמבצעת משלחתו הרחוקה". משרד המושבות הבריטי הביע גם הוא את תמיכתו בפעולה.
ההתקלות עם הדוויג
מפקד ה"הדוויג", אודברכט, סקר את חופי האזור אך לא מצא דבר לדווח עליו. ב-8 בפברואר הוא נקרא חזרה ללוקוגה ונקבעה לו פגישה עם צימר ליום המחרת.
בבוקר 8 בפברואר נצפתה ה"הדוויג" על ידי הבריטים, והכוח הימי יצא להתקיל את הספינה. אודברכט זיהה את הספינות אך המשיך את התקדמותו לעבר החוף. ב-9:30 בבוקר הוא ביצע פנייה חדה, ככל הנראה בניסיון למשוך את הכוח הבריטי לכיוון ה"גצן". "פיפי" פתחה באש אל עבר ה"הדוויג", אך הרתע של התותח החדש עצר את התקדמותה. אודברכט ניצל זאת כדי לצבור מרחק בינו לבין "פיפי". אולם, "מימי", המהירה יותר, השיגה את ה"הדוויג" ופתחה באש, תוך שהיא מנצלת את הטווח הארוך של תותחיה, אך לא הצליחה לפגוע ב"הדוויג". שתי הספינות נעו זו סביב זו במעגלים בניסיון לפגוע אחת בשנייה. "פיפי" סגרה את המרחק פעם נוספת, אך הפגז נתקע בלוע תותחה וה"הדוויג" פתחה מחדש את הפער בחיפושה אחר ה"גצן". עם שני פגזים אחרונים, "פיפי" ירתה פעם נוספת. הפגז פגע בשלד ה"ההדוויג" והוביל לחדירת מים לגוף הספינה. הפגז השני פגע בחדר המנועים של הספינה והוביל לפיצוץ של דוד הספינה. במהלך הפיצוץ נהרגו שבעה מלחים, מתוכם חמישה ממוצא אפריקאי ושני גרמנים.
אודברכט פקד להתקין מטעני נפץ על הספינה הטובעת והורה לנטוש את הספינה. הבריטים אספו את הניצולים, ובהם אודברכט, אחד מהדרגות הבכירות הראשונות של חיל הים הגרמני שנתפסו במלחמה. לאחר ההיתקלות חזרו הספינות הבריטיות אל החוף.
סופה של גצן
יום לאחר ההתקלות הגיעה "גצן" לחוף בלוקוגה בחיפוש אחר ה"הדוויג". הבריטים איישו את הספינות אך ספייסר-סימסון אסר על מגע עם ה"גצן" והוא יצא לחפש ספינה שתוכל להתמודד עם גודלה של ה"גצן". הוא הגיע לסטנליוויל, שם מצא את "סנט ג'ורג'" - אוניית פלדה של הקונסול הבריטי בבננה. ספייסר-סימסון הורה לפרק את הספינה ולהעבירה לאגם טנגנייקה.
עם חזרתו במאי גילה כי אחיזתם של הגרמנים באגם נחלשה עוד יותר. הכוחות הבלגיים היו בדרכם לכבוש את קיגומה וכוח בריטי נע צפונה לכיוון ביסמרקבורג. המשלחת הבריטית הייתה אמורה לנחות מכיוון האגם וב-5 ביוני מצאו "מימי", "טוטו", "פיפי" ו"ונגר" את ביסמרקבורג מבוצרת היטב. ספייסר-סימסון בחר שלא להתקיף את העיר ונסוג לקיטוטה. החלטה זו איפשרה לכוחות הגרמניים לנטוש את העיר באמצעות סירות דאו. כאשר התקיף ספייסר-סימסון את העיר לבסוף, הוא מצא כי תותחי הגרמנים היו למעשה פיתיונות מעץ.
במקביל, ציידו הבריטים את הכוחות הבלגיים בארבעה מטוסי ים. אלו שלחו את הכוח האווירי להפציץ את ה"גצן" מן האוויר. ב-28 ביולי נפלה קיגומה לידי כוחותיו של הגנרל צ'ארלס טומבר. ה"גצן" כבר לא הייתה בנמל. צימר השיט את ה"גצן", אשר מרבית נשקה ומיגונה הופשט ממנה לצורך תמיכה בלחימה היבשתית, לפתח נהר מלגרסי. צימר הורה לשמן היטב את מנועי ה"גצן" למקרה ויעשה בה שימוש עתידי. לאחר מכן הורה על מילויה בבטון והטבעתה.
תוצאות הקרב
במחצית 1916 הושגה שליטה בריטית-בלגית באגם טנגנייקה. מרבית כוחות הצי המלכותי הבריטי שבו לבריטניה. ספייסר-סימסון זכה לעיטור DSO, אך ננזף על יחסו לכוחות הבלגיים ולא הוצב בתפקיד פיקודי נוסף. הבלגים העניקו לספייסר-סימסון את צלב המלחמה הבלגי.
ה"פון גצן" הועלתה על ידי הכוחות הבלגיים ונגררה לקיגומה שם טבעה בשנית בסערה. הבריטים הציפו את הספינה פעם נוספת בשנת 1921 במסגרת המנדט הבריטי בטנגניקה. הבריטים גילו כי הגצן שומנה באופן כה יסודי עד כי נדרשה עבודה קלה בלבד כדי להשמישה. היא שבה לפעילות ב-16 במאי 1927 תחת השם ליאמבה (Liemba) והיא פעילה ככל הנראה עד היום (2012).
מורשת הקרב
זכר הקרב הונצח על ידי ס.ס. פורסטר בספרו מלכה אפריקאית. ספר זה עובד לסרט מלכה אפריקאית בבימויו של ג'ון יוסטון.
ב-2007 יצא לאור הספר "שאלה של זמן" מאת אלכס קאפי. הספר מבוסס על סיפור הקרב ומזכיר מקומות, אנשים ואירועים שהיו במציאות. תורגם לעברית ב-2010.
מקס מנהיימר
מקס מנהיימר (בגרמנית: Max Mannheimer; 6 בפברואר 1920 - 24 בספטמבר 2016) היה סופר, צייר וניצול שואה, שהקדיש את חייו למלחמה באנטישמיות בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
קורות חייו
מקס נולד בעיירה נויטיטשיין (כיום נובי יצ'ין) במוראביה, שבצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה), למרגרט ויעקב והיה הגדול מבין חמשת ילדיהם. רוב תושבי העיירה היו דוברי גרמנית.
במהלך אירועי ליל הבדולח, ב-10 בנובמבר 1938, נעצר אביו של מקס על ידי צבא גרמניה הנאצית, לאחר סיפוח חבל הסודטים באוקטובר 1938. מקס ומשפחתו גורשו מביתם, לאחר שהממשל הגרמני בצ'כיה התנה את שחרור האב ממעצר בעזיבתם את החבל.
ב-2 בפברואר 1943 גורשו מקס, אשתו ומשפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ, לאחר מעבר במחנה הריכוז טרזיינשטט. באוקטובר 1943, נשלחו מקס ואחיו אדגר לגטו ורשה.
ביולי 1944 צעד מקס בצעדות המוות למחנה הריכוז דכאו, אליו הגיע ב-6 באוגוסט 1944. כעבור שלושה שבועות הועבר למחנה "Allach", אשר מוקם בתחומי דכאו, שם עבד במפעל של חברת BMW. בתחילת שנת 1945, הועבר מקס למחנה העבודה "מולדורף", אשר היווה שלוחה של מחנה דכאו.
ב-28 באפריל 1945 פונו מקס ויתר אסירי המחנה באמצעות רכבת, אשר שוחררה על ידי כוחות מהצבא האמריקאי ב-30 באפריל 1945. מקס, יחד עם אחיו אדגר, היו מבין היחידים ממשפחתו ששרדו את השואה: הוריו, אשתו, שתי אחיותיו ואחיו נרצחו בתאי הגזים באושוויץ.
לאחר המלחמה שקל מקס לעזוב את גרמניה, אך הוא התאהב בגרמנייה בשם אלפרידה איסלט, נישא לה, הקים עמה משפחה ונותר לגור במינכן, אליה עבר בשנת 1946. במשך שנים רבות נמנע מקס מעיסוק בעברו ובחוויותיו במחנות, ואף החל לעסוק בציור במהלך שנות ה-50, בניסיון להתמודד עם חוויותיו בשואה.