cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Uplift Mofo Party Plan
The Uplift Mofo Party Plan הוא אלבומה השלישי של להקת הרד הוט צ'ילי פפרז שראה אור ב-29 בספטמבר 1987. זהו האלבום הראשון והיחיד שבו הופיעו כל חברי הלהקה המקורית, אנתוני קידיס, פלי, הלל סלובק וג'ק איירונס. האלבום מכר 750 אלף עותקים וכולל את הלהיטים Fight Like A Brave וBehind The Sun.
יחסי אוגנדה–יפן
סקירה כללית
בין הרפובליקה של אוגנדה לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אוגנדה לבין יפן כוננו ב-1962. השגרירות האוגנדית ביפן נפתחה לראשונה בשנת 1973, נסגרה בשנת 1987 ונפתחה מחדש בשנת 1994. לעומת זאת, יפן פתחה שגרירות באוגנדה לראשונה בשנת 1997.
מונה (מכשיר)
מונה הוא מכשיר מדידה, שעוזר למנות כמות של אירועים, תכולות ביצוע או יחידות מניה שונות בפרק זמן נתון.
דוגמאות של מונים
מונה במונית, חרף שמו, אינו מונה, משום שאינו מציג מנייה של גודל כלשהו, אלא את מחיר הנסיעה במונית. מחיר זה מחושב לפי גורמים אחדים, ובהם תשלום התחלתי קבוע, פרק הזמן שבו נמצא הנוסע במונית ומרחק הנסיעה, אך המונה אינו מציג נתונים גולמיים אלה, אלא רק את התוצאה הכספית הנובעת מהם.
צב משונן-שריון
צב משונן-שריון (שם מדעי: Psammobates oculifer) הוא מין של צב מדברי קטן החי בדרומה של אפריקה. הוא חי בטבע בנמיביה, בוצוואנה ודרום אפריקה ברחבי מדבר קלהארי.
אורכו הממוצע 12–15 ס"מ והוא צב קטן למדי. שריונו מקומר כלפי מעלה עם "כתרים" משולשים בקצה, המזכירים מעט שיניים ואלה נתנו לו את שמו. צבע השריון שחור ברובו עם סימני כוכב צהובים בתוך הלוחיות ועם קווים כתומים מחוצה לו. הבטן שטוחה וקרובה לאדמה והרגליים קטנות ובעלות 4 טפרים. לזכרים זנב ארוך יותר מהנקבות.
צבים אלה ניזונים בעיקר מצמחי מדבר שונים והם גדלים יפה בשבי. הם מותאמים לאזורי ערבות חמות, אך גם למדבריות עם סלעים. תפוצתם העיקרית היא במדבר קלהארי.
אין מצב שימור לצב זה, אך הוא מין מוגן במדינות מוצאו והוא נרדף על ידי הבושמנים היוצרים מגופו המת בושם וטבק.
נאוה בן-אור
נאוה בן-אור (נולדה בשנת 1955) היא עורכת דין ושופטת ישראלית שכיהנה כשופטת בית המשפט המחוזי בירושלים ולפני כן, כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
ביוגרפיה
נאוה בן-אור נולדה בשנת 1955 בארצות הברית ובשנת 1957 עלתה לישראל. בין השנים 1973 ל-1975 שירתה בצה"ל. לאחר שירותה הצבאי היא החלה בלימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בשנת 1980. במקביל בשנים 1978 ל-1980 התמחתה אצל שופט בית המשפט העליון, מנחם אלון ובפרקליטות המדינה אצל הפרקליטה דורית ביניש (לימים פרקליטת המדינה ונשיאת בית המשפט העליון). בפברואר 1981 הוסמכה כעורכת דין.
בין השנים 1981 ל-2004 עבדה במחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה ובשנת 1995 מונתה למנהלת המחלקה. בשנת 2001 מונתה למשנה לפרקליטת המדינה, עדנה ארבל, לעניינים פליליים. בשנת 1998 סיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחותה העיקרית היא במשפט מנהלי ובמשפט אזרחי–מסחרי, בין היתר, תובענות ייצוגיות מנהליות, דיני תחרות, סכסוכים חוזיים לרבות במקרקעין, דיני מכרזים ודיני תכנון ובנייה.
בין השנים 2004 ל-2007 שימשה מרצה בכירה למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית וביוני 2007 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 2010 החלה לכהן כראש בית הדין לתחרות (בית הדין להגבלים עסקיים) עד לפרישתה ב-2 באוקטובר 2018.
היא הייתה מועמדת מספר פעמים לכהונה בבית המשפט העליון ונהנתה מתמיכתן של הנשיאה לשעבר, דורית ביניש, ושרת המשפטים, ציפי לבני.
היא בעלת תואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של הרעיונות מאוניברסיטת תל אביב. כיום היא משמשת כמגשרת ובוררת במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים וחברת הוועדה המייעצת של מרכז חת במכללה למינהל לחקר התחרות והרגולציה. באוגוסט 2020 מונתה ליושבת ראש הוועדה הציבורית לשינוי מדיניות ביחס לפגיעה מינית בתקופת הילדות. בנובמבר 2021 מונתה לעמוד בראש ועדה של איגי שתחקור את נושא הפגיעות המיניות בקרב נוער להט"ב וכן בקרב מתנדבי ומתנדבות הארגון.
דומוס גלילאה
המרכז הבינלאומי דוֹמוּס גָלִילֶאֶה ("בית הגליל"; לטינית Domus Galilaeae) הוא בית ספר לכמרים, מרכז מפגש ולמידה ומרכז התבודדות של ארגון הדרך הנאוקאטקומנאלית (ספרדית Camino Neocatecumenal) הקתולי. המרכז שוכן על הר האושר ליד כורזים, מעל כנסיית הר האושר, ומשקיף אל חופה הצפוני של הכנרת.
היוזמה להקמת המרכז הייתה של האפיפיור פאולוס השישי במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20. ב-15 בינואר 1999 הונחה אבן הפינה בנוכחות הפטריארך הלטיני בירושלים, מישל סבאח, מזכיר מועצת הוותיקן, שגריר הכס הקדוש (הנונציו) בישראל ונכבדים רבים. המרכז נחנך רשמית, לאחר השלמת בנייתו של אגף אחד, בעת ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל ב-24 במרץ 2000. המרכז החל לפעול בשנת 2003.
מטרת המרכז היא לימוד מסורת ישראל כמקור לנצרות וטקסיה, במטרה להעמיק את הקשר בין הנצרות לבין היהדות, וכן התעמקות בדרשת ההר לאור המסורת והליטורגיה היהודית.
שטח המבנה הוא 12,000 מטר רבוע והוא ניצב באחוזה המשתרעת על-פני שטח של 33 דונם. המבנה מחולק לשלושה מפלסים. במפלס העליון נמצאים אודיטוריום (מרכז התכנסויות), כנסייה, בית כנסת, ספרייה המוגדרת כספרייה תאולוגית בחסות הוותיקן המשלבת ספרי דת נוצריים ויהודיים ובה 12 כיסאות כמספר שבטי ישראל הניצבים מסביב לספר תורה. בשני המפלסים התחתונים שוכנים מאה חדרי מגורים, ובהם מאתיים מקומות לינה בסך הכל.
פאן-טאן
פאן-טאן או פאנטאן (בסינית: 番摊) הוא משחק הימורים סיני עתיק.
רקע
משחק הפאן-טאן הוא משחק הימורים בעל דמיון לרולטה. המשחק הוחלף עם הזמן במשחקי קזינו מודרניים ומשחקים סיניים מסורתיים, כגון מה-ג'ונג.
המשחק היה אהוב על סינים אמריקאים במשך שנים רבות. בספרו המפורסם של ג'ייקוב ריס (1890, "How the Other Half Lives") הוא תיאר את חוויותיו מסלון משחקים כזה שנמצא בצ'יינהטאון. הצ'יינהטאון בסן פרנסיסקו היווה מקום למספר רב של בתי פאן טאן במאה ה-19. שוטר עיר לשעבר כתב ב-1889 שמקום היו כ-50 חדרי משחק. פאן-טאן עדיין משוחק במספר קזינואים במקאו.
אופן המשחק
במרכז שולחן כלשהו מסומן מרובע או מונח כלי מתכת מרובע, וארבעת צידי המרובע מסומנים במספרים אחת, שתיים, שלוש וארבע. ה"בנקאי" מניח על השולחן, בנוכחות השחקנים, כמות אקראית של כפתורים, חרוזים, מטבעות, גרגירי שעועית יבשים וכדומה, אותם הוא מכסה בקערת מתכת (המכונה "טאן קוי"). לאחר ששלב זה הושלם, השחקים מהמרים ושמים את כספם על אחד, או יותר, מארבעת הצדדים שעליו רוצים להמר. כשכל ההימורים מונחים במקומם, הקערה מוסרת והדילר משתמש במקל חזרן ומתחיל להוציא את הפריטים מאמצע השולחן, כל פעם ארבעה בבת אחת, עד לאחרונים. כשמגיעים לסוף רואים, לפי החופן האחרון, מהו המספר המנצח: בכלי נשארים n פריטים (1–4), ומי ששמו את כספם בצד n ניצחו. סכום הניצחון נקבע על פי אחוז סיכוי הזכייה פחות עמלה.
מחילה (משפט עברי)
במשפט העברי, מחילה היא מעשה קנייני השייך לסוגת הקניינים הנעשים על ידי סילוק בעלות ותביעה משפטית, שהם הפקר, ייאוש, וסילוק, ויש הסוברים שהיא עצמה מדין סילוק.
חלות הקנין
בניגוד לשאר הקניינים שנעשים על ידי פעולה חיובית של גמירות דעת, הייאוש ומחילה נעשית על ידי שלילת והסחת דעת גמורה מהחוב.
הראשונים נחלקו האם המחילה נעשית על ידי מעשה קניין או שמא די באמירה.
מחילה בטעות
כמו ייאוש, חלות המחילה נעשית בקלות יותר מקניינים אחרים, ולכן לפי שיטת רש"י, הריב"ש וראשונים נוספים גם מחילה בטעות היא מחילה. ההסבר לכך הוא שכן בקניין זה אין דרושה דעתו של האדם שעל כך תיתכן טענת טעות האומרת שדעתו של האדם לא הייתה קיימת באופן זה, אלא המחילה היא דווקא שלילת דעתו של האדם, ולכן לא שייכת בה טענת טעות.
הגמרא בבבא מציעא אומרת – לפי פירושו של רש"י – כי אדם המקנה לחברו דבר שלא בא לעולם, למשל: פירות של עץ שעדיין לא צמחו, ואותו מקנה טעה וחשב כי הדבר נקנה, וכאשר צמחו הפירות אכל הקונה את פירותיהם, אין המוכר יכול לתבוע את הפירות כאשר יתברר לו כי הקניין היה בטעות, שכן הוא מחל על הפירות, על אף שהמחילה הייתה בטעות.
התוספות חלוק על רש"י בפירוש הגמרא, מכוח שורה של ראיות: רב נחמן פוסק שמחילה בטעות אינה מחילה, במסכת בבא מציעא הגמרא מניחה כי שומא בטעות אינה חלה, במסכת נזיר אומרת הגמרא בשם בית הלל שהקדש בטעות אינו הקדש, במסכת גיטין אומרת הגמרא ש"כל קנין בטעות חוזר".
סנטיאגו מלה
קריירת מועדונים
מלה גדל במחלקת הנוער של פניקס מליגת העל האורוגוואית. הוא ערך שש הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון. בהמשך שיחק באוסמנליספור, אנקרגוג'ו וליידה.
ב-13 באוקטובר 2020 חתם מלה בפלאסה קולוניה מליגת העל האורוגוואית.
ב-24 בינואר 2022 הושאל מלה לאוניון סנטה פה מליגת העל הארגנטינאית.
קריירה בינלאומית
מלה זכה עם נבחרת אורוגוואי עד גיל 20 בטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 2017.
A Momentary Lapse of Reason
A Momentary Lapse of Reason (רגע של התדרדרות חשיבה) הוא האלבום ה-13 של להקת הרוק פינק פלויד. אלבום זה הוא האלבום הראשון של הלהקה ללא רוג'ר ווטרס, שעזב בשנת 1985 לאחר הסכסוכים הפנימיים בלהקה, ולכן הוא מיוחס בעיקר לדיוויד גילמור. האלבום הכיל בתוכו מספר שירים שהפכו ללהיטים, כגון Learning to Fly ו-On the Turning Away, אשר הביאו את האלבום למקום השלישי במצעדים של ארצות הברית ואירופה.
רוב האלבום בוצע על ידי דייוויד גילמור ונגנים אחרים. כתוצאה, המתופף, ניק מייסון, הרגיש שלא שותף דיו ביצירה. כך לדוגמה צורמת נגינתו של קרמין אפיס על התופים במקום מייסון בשיר The Dogs of War. נגן הקלידים, ריצ'רד רייט, הצטרף בחזרה ללהקה באמצע הכנת התקליט, ולכן השתתף רק במספר שירים. באלבום, על הבס מנגן טוני לוין הבסיסט של להקת קינג קרימזון.
עיצוב התקליט
על התקליט נראית תמונה ובה 800 מיטות של בית-חולים. התמונה צולמה על ידי סטורם ת'ורג'רסון.
תעשייה צבאית ברוסיה
ברוסיה פועלת תעשייה ביטחונית ענפה מאוד שהפכה למרכיב בולט בתעשייה הרוסית. תעשייה זו נועדה לתת מענה לצרכיה הביטחוניים של רוסיה ובעיקר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. קיימת השקעה רבה בפיתוח אמצעי לחימה מתוצרת רוסיה והיא נחשבת לאחת המדינות המובילות בעולם בתחום זה. התעשייה הצבאית נחשבת למגזר חשוב מאוד בכלכלת רוסיה ותחום התעשייה שמעסיק את מספר העובדים הגדול ביותר במדינה.
רבים מאמצעי הלחימה המיוצרים מיועדים לייצוא, שעליו מפקחת חברת רוסאובורנאקספורט. היקף הכנסות התעשייה הגיע בשנת 2007 ל-18.6 מיליארד דולרים, 11.6 מהם הגיעו מהזמנות של הצבא ו-7 מיליארד דולר מייצוא. בתעשייה הצבאית הרוסית עובדים קרוב ל-3 מיליון איש. בשנת 2012 הייתה רוסיה ליצואנית הנשק השנייה בגודלה בעולם (כשרק ארצות הברית מעפילה עליה), עם שווי ייצוא של 13.5 מיליארד דולרים
הזמנות המדינה וייצוא
בתחילת שנות ה-90 הזמנות הנשק מטעם הצבא הרוסי ירדו באופן משמעותי עובדה שהביאה לפגיעה במפעלי התעשייה הצבאית במדינה. בשנת 1996 אחוז ההזמנות החדשות עמד על 50% מסך כלל ההזמנות לצבא ושנה לאחר מכן ירד ל-21% בלבד מתוך כלל ההזמנות לצבא הרוסי.
ברם, החל משנת 2000 ההשקעות הממשלתיות בתחום התעשייה הצבאית החלו לצמוח וגדלו מ-46 מיליארד רובלים בשנת 2000 עד לכדי 111 מיליארד רובלים בשנת 2003. בשנת 2004 הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הזמינו ממפעלי התעשייה הצבאית הרוסית נשק בשווי 136 מיליארד רובלים (4.7 מיליארד דולרים). מאז 2005 ההזמנות מטעם המדינה גדלות בשליש מדי שנה.
בשנת 2004 הוחלט לארגן מחדש את הוועדה הממשלתית לשיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי עם מדינות זרות אל תוך השירות הפדרלי לשיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי שהוכפף למשרד ההגנה הרוסי. המדינה המשיכה לתמוך בתחום התעשיות הביטחוניות כאשר הוקמה הוועדה הממשלתית לענייני התעשייה הצבאית והוטל עליה ליישם את מדיניות המדינה בנושאי התעשייה הצבאית ופיתוח התעשיות בנושאי הצבא.
ב-1 במרץ 2007 נחתם צו נשיאותי לפיו הותר רק ל"רוסאובורונאקספורט" לייצא נשק רוסי. על כל יצרניות הנשק ברוסיה נאסר לייצא בעצמן את תוצרתן. בשנת 2009 המדינה העניקה סובסידיות על סך 6 מיליארד רובלים לחברות התעשייה הצבאית, 76 מיליארד רובלים נוספים הועברו כערובות מדינה עבור אותן חברות. בשנים 2009—2010 המדינה השקיעה 220 מיליארד רובל בתחום זה.
בשנת 2010 תוכנן כי הזמנות הנשק מהמדינה יגיעו לכדי 375 מיליארד רובלים. באותה שנה צבא הרוסי קיבל לרשותו 20 אלף יחידות חדשות של טכנולוגיה צבאית, לרבות 27 טילים בליסטיים, 34 טילי כנף, 6 רכיבי חלל, 21 מטוסים, 37 מסוקים, 19 טילי נ"מ, 61 טנקים, 325 כלי רכב משוריינים ונגמ"שים וההשקעה בתחום התעשייה גדלה לכדי 19 טריליון רובלים.
בשנת 2011 הושלמה רפורמה מבנית בנושאי התעשייה הצבאית ברוסיה והוקמו תאגידים מאוחדים בבעלות המדינה שניהלו 50 חברות שונות, האחראיות ל-60 אחוז מתפוקת התעשייה הצבאית במדינה. בשנת 2001 רוסיה ייצאה נשק בשווי 3.7 מיליארד דולר בלבד, אולם אלה גדלו מאוד והגיעו לכדי 13.2 מיליארד דולר בשנת 2013.
השפעת התעשייה על מחוזות השלטון המקומי
התעשייה הצבאית הרוסית מהווה חלק משמעותי מההכנסות המדינה ובפרט היא מהווה נדבך מרכזי בהכנסותיו של מחוז ניז'ני נובגורוד, כ-30 עד 40 אחוז מההכנסות המחוז.
יצרניות הנשק
החברות העיקריות בתחום ייצור כלי נשק הן: "רוסטכנולוגיות", אובורונפרום, מוטורסטרויטל, אוּרַאלוַואגוֹנְזָאבוֹד, מפעל המכונות של איז'בסק, מפעל המכונות של ניז'ני נובגורוד, מפעל ווטקין מפעל קירוב ואחרים. חברות נוספות בתחום התעשייה הצבאית הן: חברת וימפל, תאגיד המספנות המאוחד, מפעל קירוב, קאזאן מסוקים (המהווה חלק מתאגיד "מסוקי רוסיה") ומשרד התכנון "רובין", מפעל הטרקטורים של וולגוגרד, מפעל הטרקטורים בצ'ליאבינסק.
כנופיות השלום
"כנופיות השלום" (בערבית: عصابات السلام) היה כינוין של חבורות לוחמים ערבים, שהתארגנו בשנת 1938, בזמן המרד הערבי הגדול בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ונלחמו בכנופיות הטרור של המורדים באמצעות טרור נגדי. העסקן הפוליטי שארגן את הטרור הנגדי, תוך שיתוף עם הצבא הבריטי, היה פח'רי נשאשיבי, מי שהיה בעצמו המסית הראשי למהומות ביפו באפריל 1936, ואילו המפקד הצבאי של "כנופיות השלום" היה פח'רי עבד אל-האדי, מי שהיה המפקד הראשי של כנופיות המורדים בתחילת המהומות.
רקע (1936–1937)
באוקטובר 1936 הופסק המרד הערבי, וכוחותיו של פאוזי אל-קאוקג'י עזבו לעיראק ועמם גם פח'רי עבד אל-האדי, סגנו של קאוקג'י ומפקד הפלוגה הפלסטינית. אולם אף על פי שהופסק באופן רשמי, פעולות הטרור לא פסקו לחלוטין. באביב וקיץ 1937 התחדשו מעשי הטרור, בעיקר נגד ערבים מתונים שנחשדו בתמיכה בתוכנית החלוקה שנידונה בוועדת פיל. אולם בניגוד לשנת 1936, לא לקחו הפעם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק במרד, והכנופיות פתחו במסע טרור נגדם. בסוף יוני אותה שנה נעשתה התנקשות בחייו של פח'רי נשאשיבי ובתחילת יולי עזבו נציגי "מפלגת ההגנה הלאומית" הנשאשיבית את הוועד הערבי העליון. בעקבות פרסום המלצת החלוקה של ועדת פיל באותו החודש, נערכה בספטמבר ועידת בלודאן, שבסיומה הוחלט בהתייעצות סודית לחדש את המרד. בשלהי אותו חודש נרצח מושל מחוז הגליל, לואיס אנדרוס, ובעקבות זאת, בתחילת אוקטובר פוזר הוועד הערבי העליון והוכרז כגוף בלתי-חוקי. מספר מנהיגים ערבים נאסרו וחמישה הוגלו, אולם רבים אחרים נמלטו מארץ ישראל וקבוצת עסקנים קיצוניים המשיכה לנהל את המרד מלבנון ומסוריה. בנובמבר הוכרז על משטר צבאי, אולם הכנופיות המזוינות שנותרו בהרים הצליחו להטיל את אימתן על רוב כפרי הארץ. גביית הכספים לטובת המרד מן הסוחרים העירוניים הפכה לסחיטה באיומים, תוך שימוש ברצח וחטיפות. פלסטינים עשירים רבים, שביניהם היו גם כמה ממארגני המרד בשלבו הראשון, ברחו בעקבות זאת למצרים וללבנון. בין מעשי הרצח של נכבדי הכפרים, היו גם כאלה שנעשו כ"חיסול חשבונות" פרטיים ונקמות משפחתיות או אישיות, ובאווירה זו פרחה גם ההלשנה. כנופיות כפריות הטילו את חיתתם גם בערים, באמצעות שליחים או פושעים מקומיים.
התארגנות (1938)
בתחילת 1938 החלו לצוץ כנופיות מקומיות קטנות, שהופיעו כלפי חוץ ככנופיות רגילות, אך נוצרו למעשה לשם הגנה על כפריהן ומשפחותיהן מפני פגיעה של כנופיות אחרות. החבורות הבודדות הללו הופיעו באזור שכם, בהר הכרמל ובגליל התחתון סמוך לעמק יזרעאל, והן נועדו להגן על הכפריים מפני סחיטות המורדים. חבורות אלו היו למעשה הגרעין שממנו צמחו "כנופיות השלום", שנוצרו בסוף אותה שנה בעיקר מתוך שלושה גושים: האוכלוסייה הכפרית, שרצתה לפרוק את עול כנופיות המורדים, ובראשה כפרי אזור חברון; הכנופיות שמלכתחילה היו קשורות עם האופוזיציה; וכנופיות מקומיות-כפריות.
במהלך 1938 עשו ראע'ב נשאשיבי ופח'רי נשאשיבי מאמצים להתגונן ולהילחם בטרוריסטים. ב-12 ביולי ערך פח'רי בביתו בירושלים פגישה בהשתתפות נכבדים מכפרי הסביבה. הוא הפציר בהם שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי", חג' אמין אל-חוסייני. הם הוציאו את הצעתו לפועל, אך היו לכך תוצאות: כעבור חודש נשלחה לכמה מן הכפרים הללו "יחידת עונשין" מטעם אחד ממפקדי המורדים. כפריי סביבת ירושלים התארגנו להגנתם, ובאמצע ספטמבר ארגן נשאשיבי חבורות נוספות כאלו באזור רמאללה, שהחלו להילחם במורדים. בסופו של דבר הצליחו הנשאשיבים לארגן כוח גדול שנלחם במורדים ובפלג החוסייני.
הנשאשיבים עשו מאמצים רבים להרחיב את חוג הלוחמים במורדים וניסו להעביר לצדם את אחד ממפקדיהם. עוד בתחילת מרץ 1938 נפגש פח'רי נשאשיבי בביירות עם פח'רי עבד אל-האדי והציע לו להצטרף אל שורות האופוזיציה, אולם לא יכול היה להבטיח לו שממשלת המנדט תעניק לו חנינה ותתיר לו לחזור לארץ ישראל, והשיחה נסתיימה ללא תוצאות. אלא שזמן מה לאחר מכן, החל הקונסול הבריטי בדמשק להעניק לעבד אל-האדי תשלומים חודשיים ובתמורה הוא החל לפרסם כרוזים שגינו את הטרור בארץ ישראל. בעידודו של הקונסול, הוא החל לארגן חבורה אנטי-חוסיינית מבין הגולים הפלסטינים בדמשק, במטרה לשוב בראשה לארץ ישראל ולהילחם במורדים. לאלה צירף בהר הדרוזים מספר דרוזים שהקונסול הבריטי גייס לחבורתו, וב-27 בספטמבר 1938 חזר לכפר הולדתו עראבה בנפת ג'נין.
באוקטובר 1938 נרצח חסן צדקי א-דג'אני, שהיה מקורב לחוגיו של ראע'ב נשאשיבי, על ידי כנופיות הטרור. רציחתו הייתה הגורם הסופי לארגון "כנופיות השלום". באוקטובר-נובמבר אותה שנה, החל פח'רי נשאשיבי לארגן אותן. הוא פעל באזור ירושלים–חברון, ופרסם כרוזים נגד אמין אל-חוסייני. הבולט מבין גילויי הדעת שפרסם, היה פמפלט בשם "קול מקברי פלסטין, עושק הערבי בידי אחיו הערבי", שבו תקף את המופתי בחריפות ומנה את פשעיו. אך עם זאת, הן נשאשיבי והן עבד אל-האדי פרסמו הצהרות בדבר דבקותם במטרות הלאומיות הבסיסיות של הפלסטינים. עארף עבד א-ראזק, מפקד המורדים באזור טולכרם, הוציא על נשאשיבי פסק-דין מוות, אולם זה המשיך לקרוא לכפריים להצטרף ל"חבורות השלום". בין הנענים לקריאתו היו בני משפחת עמר (או עמרוּ) ממרכז הר חברון (שרוב אזור כפרי חברון היה נתון להשפעתה) וגם בני חמולת אבו ע'וש מכפרים ממערב לירושלים, אך גם גורמים שעד אז תמכו במורדים ובהם אף מפקד חבורת מורדים במערב הר חברון.
נשאשיבי ערך סדרת כינוסים כפריים המוניים, בהם בישר לתושבים כי הממשלה הבריטית תומכת בו. ב-30 בנובמבר 1938 כינס בביתו 25 שייח'ים ומוח'תארים, שייצגו 45 כפרים בהר חברון ובסביבות ירושלים. הכינוס הגדול ביותר נערך ב-18 בדצמבר בכפר יטא, בפני 3,000 כפריים שהביעו את תודתם של תושבי הר חברון לצבא על שהסיר מהם את אימת הטרור הפנימי. בכינוס השתתפו הגנרל ריצ'רד אוקונור, המפקד הצבאי של מחוז ירושלים, והשיח' רשיד שחאדה עראם, מנהיגם של כפריי חברון (משאיח' ג'בל אל-ח'ליל), שנשא בפני המתכנסים נאום שהכין נשאשיבי, שגינה את מסע הטרור של אמין אל-חוסייני ושליחיו. מפגש המוני זה חשף את מורת רוחה של האוכלוסייה מהטרור הפנימי, שהיה אז ביטויו העיקרי של המרד.
פעילות (1938–1939)
במקביל לפעילותו של פח'רי נשאשיבי, החלה החבורה שבראשה עמד פח'רי עבד אל-האדי לתקוף את המורדים ואת הכפרים שסייעו להם והצליחה לגרום לחבורות שבפיקודם של עבד א-רחים אל-חאג' מוחמד ועארף עבד א-ראזק לסגת מאזור ג'נין לאזור שכם–טולכרם. הצלחה זו באה יחד עם הצלחות הצבא ואלו הביאו לעריקות מחבורות המורדים. פריד ארשייד, ממשפחת ארשייד שישבה בכפרי אזור ג'נין, ארגן גם הוא "חבורות שלום", שיחד עם אנשיו של עבד אל-האדי, התקיפו את המורדים והצליחו לסלק אותם לגמרי מהשומרון הצפוני. אל עבד אל-האדי הצטרפו גם מפקדי כנופיות שרבו עם מפקדים אחרים, מה שהגדיל את כוחן של "חבורות השלום". אלו ניזונו מהמלחמות הפנימיות והסכסוכים בין ראשי כנופיות המורדים השונות.
בעקבות פעילותו של פח'רי עבד אל-האדי, הפכה משפחת עבד אל-האדי למטרה להתקפות המורדים. באזור שכם נעשו אחמד א-שכּעה וסולימאן עבד אל-רזאק טוקאן למנהיגי הכוחות האנטי-חוסיינים, ויחד עם משפחת עבד אל-האדי ארגנו "חבורות שלום" חדשות, שהצליחו לבלום את התקפות המורדים על כפרים ותושבים שסירבו לתמוך בהם ואף חטפו אנשים שתמכו במורדים. המורדים, מצדם, הגיבו בעקירת פרדסיו של שכּעה, אך שכּעה ואנשיו לא נרתעו והמשיכו בפעילותם.
במהלך המרד נמנעו הכפרים הדרוזים מלסייע למורדים ויחסיהם עם היהודים נתהדקו. המורדים הגיבו על כך בהתקפות על הכפרים הדרוזים והיחסים בין המוסלמים לדרוזים החריפו. הדרוזים החלו להשיב מלחמה ושיתפו פעולה לשם כך עם "חבורות השלום".
בעקבות הטרור הנגדי של "כנופיות השלום", כמה מאוהדי הוועד הערבי העליון נרצחו או נאלצו לברוח מן הארץ, ואילו הנשאשיבים ואוהדיהם, שנמלטו בעצמם קודם לכן מפחד הטרור של החוסיינים, החלו לשוב לארץ. אולם מלבד היותן של "חבורות השלום" מכשיר הגנה של האופוזיציה, הן גם שירתו את משפחות הנכבדים כנגד המורדים בני המשפחות מהשכבות הנמוכות. המאבק הפנימי בין כנופיות המורדים ל"כנופיות השלום" תרם משמעותית לשבירת כוחות המורדים. רבים מהם נהרגו או נטשו את כנופיותיהם. פח'רי עבד אל-האדי ומשפחת ארשייד הצליחו, יחד עם הצבא, להשכין שקט בשומרון ובאוגוסט 1939 מעמדם באזור היה איתן.
הצבא הבריטי שיתף פעולה עם "חבורות השלום" באמצעות אנשי המודיעין של חיל האוויר המלכותי. הוא סיפק להן כסף ונשק וקיבל מהן מידע על תנועות המורדים, מיקום מחסני הנשק שלהם וזהות תומכיהם. אולם בניגוד לצבא, נמנעה הממשלה האזרחית של ארץ ישראל מלסייע ל"חבורות השלום" וכך גם הבולשת של המשטרה. יוצא דופן היה מושל מחוז הגליל, אלק קירקברייד, שסייע לאופוזיציה והסדיר את שובם של מנהיגיה מגלותם. על אף הצלחתן של "כנופיות השלום", נכשל פח'רי נשאשיבי בשכנוע הבריטים שכדאי להם לנהל משא ומתן עם הנשאשיבים, וגם העיתונות הערבית בארץ ישראל ובארצות השכנות סירבה לפרסם את הודעותיו. שר המושבות הודיע אמנם לקבינט כי הוא נוקט במדיניות של עידוד הסיעה הנשאשיבית, אולם ראשי ממשלת המנדט היו נייטרליים והסתייגו מאנשי האופוזיציה. בתחילת ספטמבר 1939 הביע הנציב העליון הרולד מקמייקל בפני שר המושבות את שמחתו על כך שמתחולל תהליך של התפייסות בין הממשלה למחנה הלאומי של הפלסטינים, ואת חששו שפח'רי נשאשיבי ואנשיו עלולים להכשיל את התהליך.
לאחר חיסול "המרד הערבי הגדול" פסקו היחסים הטובים בין הצבא לבין "חבורות השלום", לאחר שהצבא החזיר את השליטה לממשלה האזרחית. זו לא הסכימה לקיומו של כוח מזוין שאינו נתון למרותה וניסתה לפרוק את החבורות מנשקן ולפזר אותן. אנשי החבורות התנגדו לכך, אך הממשלה עשתה זאת בהדרגה ובנובמבר אותה שנה עד ינואר 1940 הצליחה לפזר אותן ולתפוס חלק מנשקן.
רציחות הנקמה נמשכו גם לאחר תום המרד, למשך מספר שנים, ובין הנרצחים היו גם שני מארגני "כנופיות השלום", פח'רי נשאשיבי ב-1941 בבגדאד ופח'רי עבד אל-האדי ב-1943 בכפר שלו, עראבה.
ארתור וולש
ארתור וולש (באנגלית: Arthur Walsh; 26 בפברואר 1896 – 13 בדצמבר 1947) היה פוליטיקאי אמריקאי, יוצא מלחמת העולם הראשונה, שכיהן לקצרה כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
ביוגרפיה
וולש נולד בניוארק שבניו ג'רזי, והתחנך בבתי ספר ציבוריים, בהמשך על ידי מורה פרטי ולבסוף בבית הספר ללימודי מסחר באוניברסיטת ניו יורק. הוא החל את הקריירה המקצועית ככנר עבור תומאס אלווה אדיסון ב-1915 ובהמשך מילא שורה של תפקידי מפתח בארגוניו של אדיסון. משנת 1917 עד 1919 היה סָמַל (sergeant) בחיל הנחתים של ארצות הברית ולחם במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן היה לוטננט בצי ארצות הברית בשנים 1929–1932, במשמר הלאומי של מדינת ניו ג'רזי היה בדרגת קולונל בשנים 1941–1943.
ב-1932 היה לחבר בוועדה לחקירות פיצויים לפועלים בניו ג'רזי עד לשנת 1933. שימש כמנהל סוכנות השיכון הפדרלית בניו ג'רזי בשנים 1934–1935, ואחר כך כסגן ועוזר מנהל המשרד הראשי של הסוכנות בוושינגטון די. סי., בין השנים 1935–1938. בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940 היה חבר בחבר האלקטורים ובשנת 1943 היה חבר בלשכת הסחר הרוסית-אמריקאית.
ב-1943 התמנה לנציב רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי אך ב-26 בנובמבר אותה השנה מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לאייש את מושבה של ניו ג'רזי שנותר ריק עם מותו של ויליאם ברבור. הוא כיהן בתפקיד עד דצמבר 1944, אז נבחר יורשו החוקי של ברבור. וולש בחר שלא להתמודד אל הסנאט בבחירות 1944.
וולש כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני הצי בקונגרס ה-78 של ארצות הברית. לאחר שעזב את הזירה הפוליטית חידש את נתיבו המקצועי בעסקים והלך לעולמו בעיר ניו יורק ב-1947. הוא נטמן בבית העלמין "שער שמיים" שבמזרח האנובר, ניו ג'רזי.
מאיר בנאי
ביוגרפיה
בנאי נולד בירושלים לשמחה ולשופט יצחק בנאי. בגיל צעיר עברו הוריו להתגורר בדרום הארץ. בנאי הצעיר גדל ביישוב הכפרי עומר ולמד בתיכון מקיף ד' בבאר שבע. הוא אחיהם של אורנה, אביתר ואפרת. הוא הראשון שהתפרסם מבני הדור השני של משפחת בנאי המפורסמת. בנאי ניגן וכתב שירים מגיל 17, ונבחן ללהקה צבאית אליה התקבל אך לא זכה להשתתף בה מכיוון שבאותה תקופה הרמטכ"ל רפאל איתן ביטל את הלהקות הצבאיות. בנאי שירת כלוחם בחיל השריון, ופעילותו כאמן נדחתה עד לאחר שחרורו מצה"ל.
שנות השמונים
ב-1981, עם סיום שירותו הצבאי, זכה מאיר בנאי לחשיפתו הראשונה בתוכנית הטלוויזיה "זה הזמן" בהנחיית רם עברון. על החלק האמנותי בתוכנית היה אחראי עורך המוזיקה מנחם גרנית, ששמע את המוזיקאי הצעיר הכשרוני למשפחת בנאי, והזמין אותו להיות זמר אורח בתוכנית. בין היתר ביצע מאיר שיר שכתב על אחיו הקטן: "אביתר", שנכתב על אחיו הקטן אביתר בנאי, לימים זמר מצליח בזכות עצמו.
תקליט ראשון
באמצע 1982 הוציא בנאי במימון עצמי תקליט שדרים ראשון עם השירים "אל המנוחה" ו"אביתר". בהקלטת שני השירים השתתפו מיקי שביב בבס, מאיר ישראל בתופים ואריק רודיך שגם עיבד, בקלידים. תקליט השדרים הפך ללהיט גדול באותה תקופה.
בקיץ 1983 הוציא את השיר "אולי מחר". נחום היימן אהב את השירים, והחתים את בנאי לחברת התקליטים העצמאית שלו, "מאי מיוזיק". אלבומו הראשון, שנקרא "מאיר בנאי", יצא באמצע 1984 בהפקתו המוזיקלית של אריק רודיך. בנאי כתב והלחין את כל השירים, מלבד השיר "זה חלום", שהלחין רודיך. בנוסף לשירים מתקליטי השדרים, כלל האלבום שירים כ"כשהיום עולה", "מחפש את הכיוון" ו"שוב מלבלב" הקצר.
בראיונות עמו באותה תקופה סיפר בנאי שאהב לשמוע זמרים בריטיים כמו פיטר גבריאל מלהקת ג'נסיס, ג'ון מרטין וג'ואן ארמטריידינג, ואף טען לא פעם שהושפע מהם, אך יצר צליל חדש ואישי.
"חופים", סרטים, טלוויזיה ופסטיגל
ב-1985 השתתף כשחקן בסרט הקולנוע של אבי נשר "שוברים". בנאי הלחין ושר בסרט זה את "שירו של שפשף" למילים של יאיר ניצני, שהפך ללהיט גדול. בסוף 1985 השתתף בנאי בפסטיגל עם "שיר הצב", שהלחין למילים של הילדה אביטל וייס. השיר הגיע למקום התשיעי בתחרות.
ב-1986 השתתף בנאי בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה", לצד בן דודו יובל בנאי. בנאי כתב, הלחין ושר את שיר הנושא של הסרט "חלומות אחרים" שיצא על גבי תקליט שדרים בהפקתו המוזיקלית של גיא יפה.
בשנת 1989 שיחק בתפקיד נער מוסכניק, בסרטו של אמנון רובינשטיין "רותי נעים", לצד גילי בן אוזיליו וגבי שושן.
בנוסף הופיע באותה תקופה בתוכנית הילדים "שיישאר בינינו".
הפריצה הגדולה
ב-1987 יצא אלבומו השני של בנאי, "גשם", בהפקה מוזיקלית ועיבודים של מתי כספי. גם באלבום זה כתב והלחין בנאי את כל השירים, שבהם בלטו "אצלך בעולם", "תגידי אש תגידי מים", "אל תלכי מכאן", "הלילה של אתי", "המסיבה שנגמרה" ושיר הנושא, "גשם" שהפך ללהיט.
בנאי שאב השראה למילות השיר "גשם" מהסרט "נהג מונית" בעקבות השורה: "תודה לאל על הגשם... שעזר לשטוף את הזבל והאשפה מן המדרכות". הקלטת כל הפלייבקים לאלבום ארכה כשבוע, ואת השירה לכל האלבום הוא סיים בשלוש שעות וחצי. תוך חודשים ספורים הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, על מכירות של 20,000 עותקים.
בנאי הפך לכוכב, ויצא לסיבוב הופעות מוצלח בהפקתו המוזיקלית של עדי דגני שתועד בשנת 1988 ויצא ב-1989 באלבום "הופעה חיה". האלבום כלל שני שירים חדשים שהציגו צד קליל יותר והומוריסטי שלו - "תותים" ו"יש לה אף כל כך ארוך". בנוסף אליהם האלבום כלל בעיקר חומרים מתוך ההופעה שלא הופיעו עד אז בתקליטיו והופיעו לפני כן רק בסינגלים, ובהם "תפילת דייג", "את שומעת", וכן "חלומות אחרים" ו"שירו של שפשף" שהופיע עד אז רק בפסקול הסרט "שוברים".
ב-1989 הוציא בנאי תקליט שדרים בשם "אל החלום" בהפקה מוזיקלית של משה לוי. השיר לא יצא על גבי אלבום.
זמר השנה, שיר השנה
ב-1992 יצא אלבומו של בנאי "וביניהם". בנאי כתב והלחין את רוב השירים בו. היה זה פרט לשירים "וביניהם", שכתב עם אשתו באותה עת, ענת בנאי, ו"נגמרות לי המילים", שכתב אהוד מנור. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה בזכות מכירת 40,000 עותקים, והשירים "וביניהם", "אהבה קצרה" והבלדה "שער הרחמים" הפכו ללהיטים. במצעדי הפזמונים ששודרו בשנה זו זכה בנאי בתואר זמר השנה, והשיר "אהבה קצרה" נבחר כשיר השנה וצעד 43 שבועות ברשת ג' מתוכם 3 שבועות במקום הראשון (שני ל"הקיץ האחרון"). באותה שנה השתתף בנאי פעם נוספת בפסטיגל, שבו שר את לחנו למילים של אהוד מנור "יום אחד לא היום". השיר הגיע למקום השישי בתחרות.
תחילתה של שגרה
בשנת 1994 השתתף בנאי בקטע מתוך אלבום הקונספט "רדיו בלה בלה" של הלהקה "החברים של נטאשה", בקטע "צפוי שינוי".
בשנת 1996 יצא אלבומו של בנאי "מנגינת הנדודים". מלבד השיר "העוקד והנעקד והמזבח" שכתב אהוד מנור ו"ציורים בחלון" שכתבה צרויה להב, היו כל המילים והלחנים של בנאי. אחרי הוצאת האלבום הקליט בנאי גרסת כיסוי לשיר "איפה הם כל אבותינו" (חיים חפר / שמוליק קראוס) של להקת "החלונות הגבוהים". ב-1998 הקליט את לחנו ל"מולדת" שכתב אהוד מנור. השיר נכלל באוסף שיריו של מנור "אין לי ארץ אחרת".
בשנת 1999 יצא בנאי למופע משותף עם ארקדי דוכין שנקרא "ארקדי בנאי מאיר דוכין", ובו שניהם שרו ממיטב להיטיהם ויצרו שיר אחד משותף בשם "דומינו". באותה שנה הוציאו השניים מיני-אלבום תחת שם זה, ובו הקלטות אולפן של חמישה שירים שבוצעו במופע. מתוך האלבום זכו להצלחה שיר הנושא "דומינו", וכן הביצוע המשותף של השניים לשירו של בנאי "אהבה קצרה".
המאה ה-21
בשנת 2001 יצא אלבומו השביעי של בנאי, "לב סדוק". גם הפעם בנאי כתב והלחין את כל השירים. האלבום כולל 10 שירים, בהם "אליה", "מרגישה בסרט" ושיר הנושא "לב סדוק".
בשנת 2002 יצא אלבום אוסף כפול של בנאי בשם "כמה אהבה" שהגיע למעמד אלבום פלטינה. האלבום כלל את השיר "בשם האהבה" שנכתב במיוחד עבור האוסף, וכן תקליטור נוסף ובו שירים בביצוע אקוסטי שהוקלטו במיוחד.
בשנת 2003 הקליט בנאי גרסה מחודשת לשירו של שמוליק קראוס "רואים רחוק רואים שקוף", עבור סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי". הסינגל, שעובד והופק מוזיקלית על ידי יונתן בר גיורא, מלחין הסדרה, הפך ללהיט, והיה ממתווי ההיכר של הסדרה זוכת פרס האקדמיה הישראלית. גם בעונה השנייה והשלישית של הסדרה המשיך הביצוע הזה להיות פתיח הסדרה.
בשנת 2005 הוציא בנאי שני סינגלים, "שם כל האדם" שלא יצא באלבום ו"בולטת", שכתבה לירון הרפז, שנהרגה בפיגוע בשנת 2001, ויצא באלבום "באמצע שום מקום", שכלל שירים שכתבה והלחינו וביצעו אמנים שונים. באותה שנה בנאי חזר בתשובה.
בשנת 2007 הוציא בנאי את האלבום "שמע קולי", שכלל שירים מפיוטים יהודיים מתקופות שונות, שנכתבו והושרו על ידי רבי שלום שבזי, רבי שלמה אבן גבירול, רבי משה אבן עזרא, רב האי גאון ועוד. בנוסף ללחנים מקוריים של בנאי, מופיעים באלבום גם שירים עם לחנים מסורתיים. האלבום יועד תחילה לצאת בפברואר 2008, אך הצלחת הסינגל הראשון מתוכו, "לך אלי תשוקתי" שהלחין בנאי על פי פיוטו של פרשן המקרא והמשורר רבי אברהם אבן עזרא הקדימה את צאתו לדצמבר. בינואר יצא הסינגל השני, "איילת חן" שכתב רבי שלום שבזי והלחין בנאי על פי לחן עממי ובמרץ יצא "שלום לך דודי" של אבן גבירול לפי לחן של מוחמד וואהבי. את שירי האלבום הפיק ועיבד המוזיקאי גיל סמטנה. כשלושה חודשים אחרי צאתו הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב.
בשנת 2011 יצא אלבום הופעה כפול של בנאי בשם "כמו אגם רוגע".
ב-12 בינואר 2017 בגיל 56 נפטר מאיר בנאי בביתו במושב חמ"ד, לאחר מאבק בן שנה וחצי במחלת סרטן הוושט ונקבר בהר המנוחות. הוא הותיר שני ילדים, אחד מהם, הזמר נועם בנאי.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
נגה (כתב עת)
נֹגה היה כתב עת פמיניסטי שיצא לאור בישראל בשנים 1980–2005, בהוצאת עמותת נֹגה. עורכות כתב העת היו רחל אוסטרוביץ, מירה אריאל, רחל גיורא, אראלה דאור ומירי קרסין. על פי תעודת הרישום של העמותה, שמו המקורי של כתב העת היה לילית, שייתכן והושאל מכתב העת הפמיניסטי היהודי האמריקאי בשם זה. השם "נגה" מזוהה עם סמלה של ונוס (♀), שהוא גם הסימול האסטרונומי של כוכב הלכת נוגה וגם הסימול הביולוגי של נקבה. ב-25 שנות קיומו של כתב העת יצאו לאור 43 גיליונות.
כתב העת כלל חדשות על הנעשה בידי נשים ולמען נשים, מאמרים שעסקו בנשים בהיסטוריה, באפליית נשים ובפוליטיקה הישראלית מנקודת מבט נשית. עם הכותבים בכתב העת נמנו דפנה יזרעאלי, תמר אלאור, סילביה פוגל-ביז'אווי, נורית כהנא, יהודית בובר-אגסי, מרשה פרידמן, רקפת זהר, אהוד עין-גיל ועוד. כתב העת שימש גם במה ליצירות של נשים, במדורים "חדר משלה" (לכותבות) ו"שער משלה" (לאמניות). בגיליונו הראשון התפרסם הסיפור הקצר "קריעה", שהוא ראשית דרכה הספרותית של ברכה סרי.
לאחר פריצתה של האינתיפאדה השנייה הצטרפה עמותת נגה לקואליציית נשים לשלום.
צב קשותי
צב קשותי (שם מדעי: Chersina angulata) הוא מין של צב יבשתי גדול החי בשיחים ואזורים חמים בדרום אפריקה. הוא המין יחיד בסוגו.
מאפיינים
זהו צב קטן בגודלו עד 28 ס"מ והוא בעל שריון קמור מעט וצבעו צהוב מלמטה ומלמעלה שחור עם לוחיות צהובות מרובעות. מצידי הראש שני זיזי שריון גדולים היוצרים לו מחסה והבטן מוארכת וצמודה לקרקע. העור חום חום כהה ואף אדמדם לעיתים. כמו להרבה מיני צבים, הצוואר בעל עורף נוקשה ולזכרים ישנם זיזים מצידי הראש העוזרים להם להילחם על נקבות.
הצבים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ובעלי צורת שריון מוארת יותר. הנקבות קטנות יותר ושריונם יותר קעור כלפי מעלה ויוצר צורת חצי כדור וכן אין להם זיזים.
הם חיים רק בדרום אפריקה בסביבות ערבות ועשבים ועצים ים-תיכוניים שונים, כמו באזור הקארו הדרום אפריקני. הם פעילים יותר בשעות בין הערביים. הם יכולים לחיות גם באזורים קשים יותר ומגיעים עד לשפת הים של כף התקווה הטובה. הצבים צמחוניים כמעט לגמרי ויכולים להתקיים גם מצמחייה קשה כולל קקטוסים וצמחים רעילים יחסית.
הם עצמם נטרפים על ידי נמיות, אריות, נמרים, צבועים, עופות טרף, תנים, גיריות ובבונים, כשרובם מעדיפים לצוד תינוקות. קטל גדול יותר נגרם משריפות יער המכלות מאות אלפי צבים לעיתים, כיוון שקשה להם לברוח.
הם נפגעים גם מהאדם הצד אותם ופוגע בסביבתם. אין לצב זה מצב שימור, אך מעריכים שהוא נפגע מעט בידי האדם וכן ממכוניות שחוצות את הכבישים באזורם וממין העורב עורב צבוע, המתפשט על ידי מגורי האדם והורג צבים צעירים.
המנון יוון
המנון לחירות (ביוונית: Ὕμνος εἰς τὴν Ἐλευθερίαν) הוא ההמנון הלאומי של יוון, והוא משמש גם כהמנונה הלאומי של קפריסין. השיר, המורכב מ־158 בתים, נכתב על ידי דיוניסיוס סולומוס בשנת 1823 והולחן על ידי ניקולאוס מנטזארוס. בשנת 1865 הפכו שני הבתים הראשונים באופן רשמי להמנון יוון.
השיר הוא גם ההמנון הלאומי של קפריסין, וזאת למרות תוכניתו של יו"ר האו"ם קופי אנאן לאיחוד האי (שנדחתה על ידי הקפריסאים היוונים ב־24 באפריל 2004), אשר כללה גם את החלפת ההמנון בהמנון חדש ללא מילים.
סלינו על כתפינו
סַלֵּינוּ עַל כְּתֵפֵינוּ הוא שיר ילדים לשבועות, שנכתב בתרפ"ט על ידי לוין קיפניס והולחן על ידי ידידיה אדמון.
בריאיון לציפי פליישר סיפר לוין קיפניס על השיר: "אז חיברתי רק בית אחד. ההדפסה הראשונה בגליונות לגננות. ב"מחרוזת" הוספתי עוד שני בתים."
השיר הולחן בסגנון מודוס מיקסולידי.
השיר מתאר את טקס הבאת הביכורים השונים מכל רחבי הארץ והשמחה המלווה לכך. היעד של הצועדים, או מקום התכנסותם מקצות הארץ, אינו נזכר בשיר.
השיר הפך עם השנים להמנון של חג השבועות – שיר עליז המשלב אווירת חג ושמחה על האביב, והושר בטקסי הבאת הביכורים, על ידי מבצעים שונים, ביניהם משה דץ ורינת גבאי.
גרייס מיראבלה
גרייס מיראבלה (באנגלית: Grace Mirabella; 10 ביוני 1930 – 23 בדצמבר 2021) הייתה העורכת של המגזין "ווג". היא החלה לעבוד ב"ווג" בשנות ה-50 והייתה העורכת שלו בשנים 1971–1988.
ביוגרפיה
גרייס מיראבלה נולדה בניוארק, ניו ג'רזי להורים ממוצא איטלקי. היא סיימה ללמוד בקולג' סקידמור ביוני 1950, תוך התמחות בכלכלה. בנובמבר 1974 התחתנה עם ד"ר ויליאם קהן.
קריירה
הקריירה שלה החלה אחרי שסיימה את לימודיה בקולג', אז היא עבדה בחנות לבגדי ספורט שהייתה שייכת לחברים של משפחתה, מיראבלה עבדה במספר משרות זוטרות בעסק הקמעונאי. אחרי כן עבדה במייסיס כ-executive trainee וב-Saks Fifth Avenue כעוזרת למנהל השיווק.
בשנת 1953 התקבלה לעבודה כעוזרת לעורכת ב"ווג" והתקדמה במהירות. במהלך רוב שנות השישים הייתה מיראבלה עוזרתה של דיאנה פרילנד, העורכת הראשית של "ווג". ב-1971 היא קודמה למשרת העורכת הראשית.
צלם האופנה הלמוט ניוטון פרסם מספר מאמרי מערכת בכתב העת החל מ-1971 ועד לסיום כהונתה של מיראבלה כעורכת. נוסף על כך, ריצ'רד אבדון, פטריק דמרשליה (Demarchelier), ארתור אלגורט (Elgort), אלברט ווטסון, מייק ריינהרדט, קורקן פקהניאן (Kourken Pakchanian) וכריס וון ונגהיים (Wangenheim) פרסמו מספר דוגמאות של עבודותיהם המוקדמות במהדורות שונות של כתב העת.
במהלך כהונתה כעורכת של "ווג" חלה עלייה במספר הגיליונות שנמכרו מ-400,000 ל-1.2 מיליון. ההכנסות מפרסומות בעת שפוטרה היו 79.5 מיליון דולר, זאת לעומת המגזין המתחרה Elle, שהכנסותיו ממכירות היו 39 מיליון דולר.
בשנת 1988 היא פוטרה, והחליפה אותה אנה וינטור. בבשנת 1989 החלה להוציא לאור מגזין משלה,, בתמיכתו הפיננסית של רופרט מרדוק. בשנת 1996 היא פרשה מניהול המגזין, ובשנת 2000 הוא הפסיק להתפרסם.
מיראבלה נפטרה ב-23 בדצמבר 2021.
טוקניזציה (אבטחת נתונים)
טוקניזציה, הוא מושג באבטחת נתונים, המתאר תהליך של החלפת רכיב נתונים רגיש עם מקבילה לא רגישה, המכונה "טוקן" (בעברית: אסימון), שאין לו משמעות או ערך מהותיים שניתנים להבנה. הטוקן הוא הפניה (כלומר מזהה) שמפנה חזרה לנתונים הרגישים באמצעות מערכת ה"טוקנים".
המיפוי מהנתונים המקוריים לטוקנים משתמש בשיטות שהופכות את הטוקנים לבלתי אפשריים להיפוך בהיעדר מערכת ייעודית (מערכת הטוקנים), למשל שימוש בטוקנים שנוצרו ממספרים אקראיים.
על מנת לספק את השירותים הללו, מערכת הטוקניזציה שומרת בסיס נתונים של טוקנים שמחוברים למידע הרגיש המקביל. הגנה על מאגר המערכת היא חיונית, ועליה להבטיח את שלמות מאגר המידע ואת ביטחונו.
יתרונות האבטחה והפחתת הסיכונים של טוקניזציה דורשים שמערכת הטוקניזציה תהיה בשרת מבודד פיזית ושונה במהותו ממערכות עיבוד הנתונים.
רק מערכת הטוקניזציה יכולה לייצר טוקנים, או להמיר טוקן בחזרה כדי לממש נתונים רגישים תחת בקרת אבטחה קפדנית.
החלפת נתונים בטוקנים נועדה למזער את החשיפה של נתונים רגישים לאותם יישומים, חנויות, אנשים ותהליכים, להפחית את הסיכון לפגיעה או חשיפה מקרית וגישה לא מורשית לנתונים רגישים. יישומים יכולים לפעול באמצעות טוקנים במקום נתונים חיים, למעט מספר קטן של יישומים מהימנים המורשים במפורש לבטל את הטוקן כאשר הוא הכרחי לחלוטין למטרה עסקית מאושרת.
נתונים רגישים בהם משתמשים בטוקניזציה כוללים, למשל, חשבונות בנק, דוחות כספיים, רשומות רפואיות, רישום פלילי, רישיונות נהיגה, בקשות להלוואות, מסחר במניות, רישומי בוחרים וסוגים אחרים של מידע אישי רגיש (PII). טוקן משמש לעיתים קרובות בעיבוד כרטיסי אשראי. מועצת ה-PCI מגדירה טוקן כ"תהליך שבו מספר החשבון הראשי (Payment card number - PAN) מוחלף בערך פונדקאי הנקרא טוקן. מספר החשבון עשוי להיות מקושר למספר סימוכין באמצעות תהליך הטוקניזציה. במקרה זה, הסוחר פשוט צריך לשמור את הטוקן וצד שלישי אמין שולט במערכת היחסים ומחזיק במסםר החשבון שלו. הטוקן עשוי להיווצר ללא תלות במספר החשבון, או שניתן להשתמש במספר החשבון כחלק מקלט הנתונים לטכניקת הטוקניזציה. התקשורת בין הסוחר לספק הצד השלישי חייבת להיות מאובטחת כדי למנוע מתוקף ליירט כדי להשיג את המספר החשבון והטוקן.
דה-טוקניזציה הוא התהליך בו מממשים את הטוקן עבור הערך המשויך לו. האבטחה של טוקן בודד מסתמכת בעיקר על חוסר היתכנות של קביעת הנתון המקורי בידיעה רק את ערך הטוקן". הבחירה בטוקניזציה כחלופה לטכניקות אחרות כגון הצפנה תהיה תלויה בדרישות רגולטוריות משתנות, פרשנות וקבלה על ידי גופי ביקורת או הערכה בהתאמה. זאת בנוסף לכל אילוץ טכני, ארכיטקטוני או תפעולי שהטוקניזציה כופה בשימוש מעשי.
מושגים ומקורות
תפיסת הטוקניזציה, כפי שאומצה על ידי התעשייה כיום, קיימת מאז שמערכות המטבע הראשונות הופיעו לפני מאות שנים כאמצעי להפחתת סיכונים בטיפול במכשירים פיננסיים בעלי ערך גבוה על ידי החלפתם בשווי ערך פונדקאי. בעולם הפיזי, לאסימוני מטבעות יש היסטוריה ארוכה של שימוש בהחלפת המכשיר הפיננסי של מטבעות ושטרות מוטבעים . בהיסטוריה עדכנית יותר, אסימוני רכבת תחתית וז'יטוני קזינו מצאו אימוץ למערכות המתאימות שלהם כדי להחליף סיכוני מטבע פיזי וטיפול במזומן כגון גניבה.
בעולם הדיגיטלי, נעשה שימוש בטכניקות החלפה דומות מאז שנות ה-70 כאמצעי לבודד רכיבי נתונים אמיתיים מחשיפה למערכות נתונים אחרות. במסדי נתונים למשל, נעשה שימוש בערכי מפתח פונדקאים מאז 1976 כדי לבודד נתונים הקשורים למנגנונים הפנימיים של מסדי נתונים ומקבילותיהם החיצוניות למגוון שימושים בעיבוד נתונים.
בתעשיית כרטיסי התשלום, טוקניזציה היא אמצעי אחד להגנה על נתוני בעל כרטיס רגיש על מנת לעמוד בתקנים בתעשייה ובתקנות ממשלתיות.
כדי להגן על נתונים לאורך מחזור החיים המלא שלו, אסימון משולב לעיתים קרובות עם הצפנה מקצה לקצה כדי לאבטח נתונים במעבר למערכת הטוקניזציה או לשירות, עם אסימון המחליף את הנתונים המקוריים בהחזרה. לדוגמה, כדי למנוע את הסיכונים של תוכנות זדוניות שגונבות נתונים ממערכות בעלות אמון נמוך כמו מערכות נקודת מכירה (POS).
הבדל מהצפנה
טוקניזציה היא גישה לא מתמטית המחליפה נתונים רגישים בתחליפים לא רגישים מבלי לשנות את סוג או אורך הנתונים. זוהי הבחנה חשובה מהצפנה מכיוון ששינויים באורך ובסוג הנתונים יכולים להפוך מידע לבלתי קריא במערכות ביניים כגון מסדי נתונים. עדיין ניתן לעבד נתוני טוקנים על ידי מערכות מדור קודם, מה שהופך את הטוקניזציה לגמישה יותר מהצפנה קלאסית.
במצבים רבים, תהליך ההצפנה הוא צרכן קבוע ומשמעותי של כוח עיבוד בצד השרת, ומכאן שמערכת כזו זקוקה להוצאות משמעותיות בחומרה ותוכנה מיוחדות.
הבדל נוסף הוא שטוקניזציה דורשת פחות משאבים חישוביים באופן משמעותי לעיבוד. עם טוקניזציה, נתונים ספציפיים נשמרים גלויים באופן מלא או חלקי לעיבוד וניתוח בזמן שמידע רגיש נשמר מוסתר. זה מאפשר לעבד נתונים סמליים מהר יותר ומפחית את העומס על משאבי המערכת. זה יכול להיות יתרון מרכזי במערכות שביצועיהם קריטיים לתפקודם.
בהשוואה להצפנה, טכנולוגיות טוקניזציה מפחיתות זמן, הוצאות ומאמץ ניהולי תוך מתן אפשרות לעבודת צוות ותקשורת.
יישום למערכות תשלום חלופיות
בניית מערכת תשלומים חלופית מחייבת מספר גופים שיעבדו יחד על מנת לספק למשתמשי תקשורת טווח אפס (NFC) או שירותי תשלום אחרים מבוססי טכנולוגיה. אחד הנושאים הוא יכולת הפעולה ההדדית בין המשתמשים וכדי לפתור בעיה זו מוצע תפקיד מנהל השירות המהימן (TSM) ליצור קשר טכני בין מפעילי רשתות סלולריות (MNO) וספקי שירותים, כך שגופים אלו יוכלו לעבוד יחד. טוקניזציה יכולה למלא תפקיד בתיווך שירותים כאלה.
יישום לתקני PCI DSS
תקן אבטחת הנתונים של תעשיית כרטיסי התשלום, אוסף הנחיות בענף שכל ארגון שמאחסן, מעבד או מעביר נתוני בעל כרטיס חייב לעמוד בהם, קובע כי יש להגן על נתוני כרטיסי אשראי בעת אחסון. טוקניזציה, כפי שהיא מיושמת על נתוני כרטיסי תשלום, מיושמת לעיתים קרובות כדי לעמוד בתקן זה, תוך החלפת מספרי כרטיסי אשראי ו-ACH במערכות מסוימות עם ערך אקראי או מחרוזת תווים. אחסון של טוקנים ונתוני כרטיסי תשלום חייב לעמוד בתקני PCI הנוכחיים, כולל שימוש בהצפנה חזקה.
מיקי כספי
מיקי כספי (נולדה ב-7 ביוני 1961) היא קליגרפית ישראלית-אמריקאית ואמנית אשר מתמחה באמנות יהודית.
ביוגרפיה
כספי גדלה בהיילנד פארק, אילינוי על ידי שני אמנים, תלמה ופיליפ פדאוור, שעודדו אמנות ויצרתיות מגיל צעיר. היא התגוררה בישראל בקיבוץ נחשון במשך שלוש שנים (1970 עד 1973). לאחר שחזרה להיילנד פארק, היא למדה אמנות בקולומביה קולג' בשיקגו.
קריירה
כספי עבדה כאמנית-מגורים במרכז למורים יהודיים של קוהל בווילמט, אילינוי. לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' קולומביה בשנת 1982, שבה לישראל, התגוררה בקיבוץ הראל ולאחר מכן בירושלים. היא הייתה אמנית עצמאית וקליגרפית בישראל במשך 7 שנים לפני שחזרה לארצות הברית ב-1989 והקימה את החברה שלה Caspi Cards & Art. מאות מעיצוביה הופיעו על גבי כרטיסי ברכה, הדפסי אמנות יהדות, לוחות שנה וידועה בחידושיה של האמנות היהודית. היא כתבה את מסמך הכתובה הראשון שעודד נישואים חד-מיניים ב-1994, לפני חוקי נישואים חד מיניים חלו בארצות הברית.
כספי שואבת את השראתה ממקומות רבים, כולל ממוטיבים יהודיים מסורתיים, תאורה פרסית וערבית, גרפיקה עכשווית, וכן מארט נובו וארט דקו. האומנות שלה הוצגה בירושלים, בתל אביב-יפו, בשיקגו, בסן פרנסיסקו ובבוסטון, ואיוריה הופיעו בספרי ילדים עבריים ובפרסומים באנגלית.
כספי התנדבה בבית הספר הוראס מאן בניוטון, מסצ'וסטס. בשנת 2011, בית הספר העברי באוקלנד השתמש ביצירות האמנות שלה כנקודת יציאה לתלמידים ליצירת יצירות אמנות משלהם. היא איירה ספרים, כולל ההוצאה המחודשת של מתנת הים, 1930 [מתנת הים] מאת לוין קיפניס משנת 1987, שייצגה את ישראל בהזמנת ספרי הילדים הבינלאומית.
כספי משלבת אלמנטים של הטבע בחלק גדול מיצירות האמנות שלה. כיום היא מתגוררת בניוטון, מסצ'וסטס, נשואה ויש לה שלושה ילדים.
מרי שפרד גרין
מרי שפרד גרין בלומנשיין (באנגלית: Mary Shepard Greene Blumenschein; 1869 – 1958) הייתה אמנית אמריקאית, מאיירת ומעצבת תכשיטים.
ביוגרפיה
כשהייתה בת 17, היא עזבה לפריז בשנת 1886, שם עבדה עם רפאל קולן, אמן הידוע בזכות קשריו עם אמנים ידועים ביפן. בשנים 1906 עד 1946 הציגה את ציוריה באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בפריז בשנת 1905 הכירה את ארנסט בלומנשיין, גם הוא אמן, והתחתנה עמו. הם חזרו לניו יורק בשנת 1909 להולדת בתם הלן. בהיותם שם לימדו במכון פראט ועבדו במגזינים שונים כמו מק'קלור, אמריקן וסנצ'רי.
בשנות העשרים של המאה העשרים חזרה מרי למכון פראט כדי ללמוד ולהכין תכשיטים. ציוריה הם חלק מאוסף מוזיאון ברוקלין. שפרד גרין נכללה בתערוכ ב־2018 "נשים בפריז 1850–1900".
הוקרה
בשנת 1900 היא זכתה במקום השלישי בסלון פריז והייתה האישה האמריקאית השנייה שזכתה במדליית זהב בסלון בשנת 1902. בשנת 1904 קיבלה מדליית כסף בסנט לואיס בתערוכת הרכש בלואיזיאנה.
בשנת 1915 קיבלה את פרס האקדמיה הלאומית לעיצוב.
גאורגי אטנסוב
גאורגי איבנוב אָטָנַסוֹב (בבולגרית: Георги Иванов Атанасов; 25 ביולי 1933 – 31 במרץ 2022) היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה מ-1986 עד ל-1990.
ראשית חייו והקריירה הפוליטית
אטנסוב נולד בכפר פרבוסלאבן שבמחוז פלובדיב, ממלכת בולגריה וב-1947 הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. ב-1956 הצטרף כחבר מן המניין למפלגה הקומוניסטית ובמקביל רכש תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סופיה. בין 1965 ל-1968 עמד בראש ארגון הנוער הקומוניסטי, ב-1966 נבחר לפרלמנט הבולגרי ובהמשך צורף לוועד המרכזי של המפלגה שבו כיהן עד 1977, כמזכירן של מספר ועדות מִשְנה.
הקריירה הפוליטית
בין 1977 ל-1984 כיהן אטנסוב כמזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומ-1981 גם כסגנו של טודור ז'יבקוב שכיהן כיושב ראש מועצת המדינה. במרץ 1986 החליף את גרישה פיליפוב בתפקיד ראש ממשלת בולגריה, כאשר פיליפוב ממשיך לכהן כשר לתכנון כלכלי בממשלתו. ב-10 בנובמבר 1989 נטל חלק פעיל במהלכים שהובילו להדחתו של טודור ז'יבקוב מתפקידו ובהמשך לסילוקו מהמפלגה. לאחר הדחתו של ז'יבקוב החל אטנסוב להגמיש את מדיניות הפנים בנושא זכויות האזרח בבולגריה. ב-3 בפברואר 1990 הודיע אטנסוב על התפטרותו וב-8 בפברואר מונה במקומו אנדריי לוקאנוב.
לאחר תום הקריירה
בנובמבר 1992 נעצר אטנסוב, נשפט בעוון ניצול לרעה של כספי ציבור ונידון ל-10 שנות מאסר. ב-1994 חנן אותו נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב על רקע מצבו הבריאותי. אטנסוב שוחרר מהכלא ופרש לחיים פרטיים.
נפטר ב-31 במרץ 2022.
פיטר או'טול
פיטר שיימוס או'טול (באנגלית: Peter Seamus O'Toole; 2 באוגוסט 1932 – 14 בדצמבר 2013) היה שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי ממוצא אירי. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה והתחיל את דרכו כשחקן תיאטרון. או'טול זכה להכרה כשחקן שייקספירי בזמן שעבד בחברת התיאטרון בריסטול אולד ויק ובתיאטרון רויאל קורט הנמצא ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי הידוע בשל תרומתו לתיאטרון המודרני. ב-1959 הופיע לראשונה בווסט אנד בהצגה "הארוך, הקצר והגבוה", ושיחק את הנסיך המלט בהפקה הראשונה של המחזה "המלט" בתיאטרון המלכותי הלאומי ב-1963. הופעת הבכורה של או'טול בסרט קולנוע הייתה ב-1959, אך הופעתו ב"לורנס איש ערב” ב-1962 זיכתה אותו בהכרה בינלאומית על תפקידו של תומאס אדוארד לורנס, עליו, קיבל או'טול את המועמדות הראשונה שלו לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. אוט'ול היה מועמד לפרס זה שבע פעמים נוספות ומחזיק בשיא המועמודיות לפרס האוסקר ללא זכייה. ב-2002 הוענק לאו'טול פרס אוסקר לשם כבוד של האקדמיה על הישגיו בקריירה. בנוסף הוא זכה בארבעה פרסי גלובוס הזהב, בפרס BAFTA לשחקן הבריטי הטוב ביותר ולפרס אמי לבידור בפריים טיים.
ביוגרפיה
פיטר שיימוס אוט'ול נולד ב-2 באוגוסט 1932 לקונסטנס ג'יין אליוט, אחות סקוטית, ופטריק ג'וזף או'טול, שחקן כדורגל אירי לשעבר ומנהל הימורים. רישומים ממשרד הרישום הכללי בלידס, מאשרים כי פיטר או'טול נולד בבית החולים האוניברסיטאי סנט ג'יימס ב-2 באוגוסט 1932. הייתה לו אחות גדולה בשם פטרישיה. פיטר ואחותו גדלו באמונתו הקתולית של אביהם. עם צאתו מבית הספר, או'טול התקבל לעבודה כעיתונאי מתחיל וצלם בעיתון הערב יורקשייר, עד שנקרא לשרת בצי המלכותי. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בין השנים 1952–1954, לשם התקבל במלגה לאחר שנדחה על ידי בית הספר לדרמה של תיאטרון אבי בדבלין על ידי הבמאי ארנסת בליית', משום לא ידע לדבר את השפה האירית. או'טול היה באותה הכיתה ביחד עם אלברט פיני, אלן בייטס ובריאן בדפורד.
חיים אישיים
ב-1959, או'טול התחתן עם השחקנית הוולשית שאן פיליפס, איתה נולדו לו שתי בנות: קייט ופטרישיה. הזוג התגרש בשנת 1979. ב-1983 לאו'טול ולחברתו הדוגמנית קארן בראון, נולד בן כשאו'טול היה בן חמישים.
במהלך לימודיו בראשית שנות החמישים, או'טול פעל במחאה נגד מעורבות בריטניה במלחמת קוריאה. מאוחר יותר, בשנות השישים, הוא היה יריב פעיל למלחמת וייטנאם. הוא מילא תפקיד ביצירת הצורה הנוכחית של שירת העם הידועה "קריקפרגוס" אותה סיפר לדומיניק בהאן, שהעלה אותה בדפוס והקליטה באמצע שנות השישים.
או'טול שיחק רוגבי בילדותו בלידס ונשאר חובב ספורט מושבע במשך חייו. בנוסף הוא שיחק ואימן נבחרת קריקט.
בראיון לרדיו בשנת 2006 סיפר אוטול כי הוא מכיר את כל 154 הסונטות של שייקספיר. או'טול, שתיאר את עצמו כרומנטיקן, ראה את הסונטות של שייקספיר כאוסף מיטב השירים האנגלים, וקרא אותם מדי יום.
מוות
מחלה קשה כמעט קיפדה את חייו של אוטול בסוף שנות השבעים. סרטן הקיבה שלו לא אובחן כראוי עקב צריכת אלכוהול מרובה. או'טול עבר ניתוח בשנת 1976 כדי להסיר את הלבלב וחלק גדול מהמעיים, מה שהביא להתפרצות סוכרת תלוית אינסולין. בשנת 1978 הוא כמעט מת מהפרעת דם. בסופו של דבר הוא התאושש וחזר לעבוד.
הוא נפטר ב-14 בדצמבר 2013 בבית החולים וולינגטון בסנט ג'ון ווד, לונדון, בגיל 81. הלווייתו נערכה בקרמטוריום גולדרס גרין בלונדון ב-21 בדצמבר 2013, שם נשרפה גופתו בארון קבורה. משפחתו הצהירה על כוונתם להגשים את משאלותיו ולקחת את אפרו למערב אירלנד.
ב-18 במאי 2014 הושק פרס חדש לזכרו של פיטר אוטול בבית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק; זה כולל פרס שנתי המוענק לשני שחקנים צעירים מבית הספר, כולל חוזה מקצועי בתיאטרון בריסטול אולד ויק. יש לו לוח זיכרון בסנט פול, כנסיית השחקנים בקובנט גרדן, לונדון.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
זכותם האלוהית של מלכים
זכותם האלוהית של מלכים היא דוקטרינה דתית-פוליטית המשמשת להצדקת מלוכה אבסולוטית.
הרעיון העומד מאחוריה הוא שסמכותו של המלך נובעת מאלוהים, לפיכך המלך הוא אדם השולט בחסד אלוהי, ומכיוון שכך, אף אדם או מוסד בממלכתו, בין אם האצולה, הכנסייה או הפרלמנט, אינו יכול לפקפק בו אלא רק אלוהים יוכל לשופטו. לפי קו המחשבה הזה, כל ניסיון לשפוט את המלך בכלים ארציים מהווה כפירה.
תפיסה זו הייתה מקובלת בעולם הנוצרי בימים שבהם נהגה שיטת השלטון המלוכנית, והלכה ודעכה על ידי המהפכות הגדולות של מרידה במלכים וכפירה בדת, וגם על ידי תהליך איטי של אי אמון במונרכיה ומעבר לשלטון דמוקרטי.
החפרפרת (תוכנית טלוויזיה)
החפרפרת הייתה תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, בחורף 2001, על פי פורמט בלגי מצליח ששודר ברחבי העולם בשם "The Mole". התוכנית הונחתה על ידי איתי אנגל.