cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עורק הקיבה האחורי
העורק יוצא מעורק הטחול באמצעיתו ועולה מעלה מאחורי הצפק לאורך הדופן האחורית של אמתחת הפדר הקטן. בסופו הוא נכנס אל רצועת הקיבה והטחול. העורק מספק דם לדופן האחורית של גוף הקיבה וקרקעיתה.
סרבנות
סַרְבָנוּת, או אי־ציות, היא פעולה הננקטת על ידי אדם הנתון למרותו של מישהו אחר, ומסרב בכוונה, לפקודה או לצו חוקי. סרבנות יכולה לנבוע משיקולים אידאולוגיים־פוליטיים, או מצפוניים. לרוב מתייחס המושג לסירוב לשרת בצבא או לבצע פקודות צבאיות מסוימות וכן למערכות היררכיות אחרות. לרוב משויכת הסרבנות עם אידאולוגיה ליברלית.
מאפייני הסרבנות
סרבנות במובנה הרחב יכולה להתפרש כביטוי של התנגדות לנורמה חברתית, ובמובנה המצומצם כמעשה של עבירה על החוק הנובעת ממניעים אידאולוגיים. ההכרה בסרבנות כנובעת באופן ישיר ממוסר אנושי, הופכת אותה לתחום נפרד במסגרת כלל הביטויים של עבירות על החוק. לעיתים הסרבנות היא ביטוי לפעילות פוליטית מכוונת ולעיתים היא מבטאת עמדות אישיות. לרוב מקבל הסרבן את העונש המוטל בחוק על סרבנותו.
הדיון בסוגיית הציות לחוק במשטר דמוקרטי מתעורר כל אימת שמדינה דמוקרטית מוצאת את עצמה במצב שבו נדמה כי קיימת סתירה בין הפעלות של המשטר הדמוקרטי הלכה למעשה ובין עקרונותיו. הסרבנות יכולה להתקיים בהקשר של מאבק פוליטי או מוסרי, והיא יכולה להיות חלק ממאמץ פוליטי רחב יותר, של מרי אזרחי. באופן ישיר, פוגעת הסרבנות בממשלה, בכך שהיא מונעת את קיום פעולותיו באופן מלא. באופן עקיף, לעיתים רבות הסרבנות מעוררת תנועות הקרובות לערכים שבשמם נעשה הסרבנות, ועל כן משמשת ככוח פוליטי מעבר לערכה הישיר. חלק מהסרבנים מנסים גם לפרסם את סיפורם בתקשורת, לעורר דעת־קהל חיובית לדעותיהם, ולהביא לסרבנות נוספת, או להתחזקות הזרם הפוליטי המייצג את דעותיהם (גם אם הוא לא קשור בהכרח בסרבנות).
לדוגמה: כאשר ניהלה צרפת מלחמת מאסף באלג'יריה התעוררה שאלת חובת הציות לצווי הגיוס שהוצאו אמנם מכוחה של ממשלה נבחרת דמוקרטית, אך הייתה בהם פגיעה, לדעתם של גורמים שונים בציבור הצרפתי בעיקרון הבסיסי הקשור לדמוקרטיה – זכות ההגדרה העצמית של האלג'יריים.
סרבנות יכולה להיות "סרבנות אפורה" שבה הסרבן לא מפרסם את מעשהו. באופן טבעי, סרבנות זאת היא פחות מוכרת היות שהסרבן אינו מנסה להבליט אותה ואף עשוי להסוות אותה בטענות אחרות.
סוגי סרבנות
קיימים סוגים רבים של סרבנות, הנובעים מתפוצתה הרחבה של התופעה במהלך ההיסטוריה.
סרבנות רציונלית מול סרבנות מצפונית
דוגמה: מי שמדינתו מצויה במלחמה שאינה צודקת לטעמו, נחשב לסרבן רציונלי כאשר הוא מאמין כי סרבנותו תועיל למדינתו ולאנושות. במקרה זה, אם סרבנותו תביא להגברת התמיכה בלחימה דווקא, אזי לא יסרב אלא יבחר בדרך פעולה אחרת. הדוגמה הבולטת ביותר לסרבנות רציונלית היא סרבנותו של מוהנדס קרמצ'נד גנדי (מהטמה גנדי) בתקופת השלטון הבריטי בהודו.
סרבנות מצפונית מניחה כי הממשל עצמו אינו מהווה גורם בעל ערך מוסרי, וכי קיים מוסר עליון, אשר קיומו של הממשל אינו נמדד ביחס אליו.
בדוגמה הקודמת, הסרבן המצפוני משייך את המדינה כולה לעושה מעשה בלתי צודק, ועל כן מסרב לקחת חלק במעשה זה, בלא בחינה של תוצאות סרבנותו. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא סרבנותו של נוער הפרחים בשנות ה־60 לשירות צבאי בווייטנאם.
סרבנות קונקרטית מול סרבנות מופשטת
סרבנות מופשטת היא סרבנות בביטויה הכללי, כיחס האדם לממשל. סרבנות זאת תומכת בסרבנות באופן כללי, בלא התחשבות בביטוי הממשי שלה.
סרבנות טוטאלית מול סרבנות חלקית
סרבנות חלקית היא סרבנות לביצוע הוראות מסוימות של הממשל. לרוב תהיה לפקודות צבאיות מסוימות (כגון: סירוב לשירות בשטחים כבושים), אך עשויה להתייחס להחלטות ממשל אחרות, כדוגמת הפרת המונופול הבריטי על ייצור המלח על ידי סרבנים הודים בהנהגת מהטמה גנדי.
סרבנות טוטאלית היא סרבנות לכל מגע עם הרשויות, הכולל תשלום מסים, תעסוקה, קבלת הטבות וכו', מתוך אי הכרה בלגיטימיות של הממשל על מוסדותיו. סרבנות מסוג זה עשויה להיות עקב פעולת ממשל מסוימת, כדוגמת סרבנות המס של הנרי דייוויד תורו, כביטוי להתנגדותו למלחמה במקסיקו, או מתוך תפיסה הרואה בכל צורת ממשל צורה חברתית לא מוסרית, כדוגמת סרבנותו של לב טולסטוי להחזיק אדמות. במקרה האחרון מונעת הסרבנות מתוך אמונה כי מצבה הטבעי של החברה הוא בלתי מאורגן, וכי כל ממשל הוא הפעלת כוח שאינה טבעית. בישראל מתקיימת סרבנות מסוג זה בקרב נטורי קרתא. נטורי קרתא משלמים מיסים אך אינם מוכנים לקבל הטבות מהממשל בנוסף הם מאמינים כי מצבה הטבעי של חברה אמור להיות מאורגן אך הם מאמינים כי זהות השליטים מורכבת מאנשים מסוכנים שינצלו את האזרחים הכפופים להם לטובתם האישית ויפעלו בניגוד לאינטרסים של ה"דתיים" ואולי אף כל מי שכפופים להם אך מחוסרים קרבה לשלטון.
ארגון הסרבנות
מבחינה ארגונית, הסרבנות עשויה להיות מעשה של פרטים או של קבוצות. הבדלים אלה באים לידי ביטוי באופייה הרשמי של הסרבנות, לדוגמה: בהכרזה משותפת של קבוצת אזרחים מסוימת על סרבנות לתשלום מיסים.
כמו כן, הרקע לסרבנות עשוי להיות אישי או נובע מזרם פוליטי. מכיוון שהסרבנות לעיתים אינה מוכרת באופן רשמי כמעשה של רבים, הרקע לסרבנות מכריע אם הסרבנות אישית או קבוצתית.
תנועת סרבנות היא תנועה חברתית, שעיקר פעילותה הוא התנגדות לממשל מדפוס זה. תנועות כאלה משרתות לרוב מאבק חברתי רחב, הפועל גם במישורים נוספים. הדוגמה הבולטת ביותר לתנועה כזאת במהלך ההיסטוריה היא תנועתו של מהטמה גאנדי לשחרור הודו, בשנות הכיבוש הבריטי.
סרבנות אזרחית מול סרבנות צבאית
סרבנות אזרחית היא סרבנות לביטויים האזרחיים של הממשל, כדוגמת מיסוי, עבודה במגזר הציבורי, תקנות חוקים ועוד. לרוב, התנגדות למיסוי היא הביטוי המרכזי להתנגדות מסוג זה, שכן הוא מייצג את מקור כוחו של הממשל.
סרבנות צבאית היא סירוב לפקודות מסוימות של הצבא, ולעיתים סירוב מלא לשירות בצבא, כתוצאה מחוסר הסכמה עם מדיניות הממשלה, שאותה מבצע הצבא.
סרבנות לשירות צבאי עשויה להיות ביטוי לפציפיזם, המתנגד לעצם קיומו של כוח לוחם, או ביטוי להחלטה פוליטית מסוימת בנוגע לשימוש בכוח הצבאי, כדוגמת הכרזת מלחמה או כיבוש.
סרבנות ודמוקרטיה
הסרבנות במשטרים לא־דמוקרטיים פשוטה, שכן היא מהווה התנגדות לכוח השולט ולערכיו, בדומה לכל מרד אחר. במשטרים לא־דמוקרטיים, הסרבנות מייצגת התנגדות פאסיבית, אך היא נתפסת כהתנגדות לכל דבר על ידי השלטון ועל ידי הציבור.
יש ויכוח בנוגע לטענה האם סותרת הסרבנות את הדמוקרטיה, שכן הממשל הדמוקרטי מייצג כוח פוליטי בשליטת העם, או למעשה מקדמת את ערכיה בהפניית תשומת לב לפעולות הנוגדות את אופי הדמוקרטיה. הסרבן מפעיל כוח פוליטי נגדי, המתנגד לכוח הפוליטי של הממשלה הנבחרת, ובכך מחליש את היסודות העממיים שבשלטון. בניסוח אחר, הופך הסרבן את עצמו לשליט־בכוח־עצמו, ובכך מהווה ניגוד לשליטת העם. עם זאת, יש המתארים מציאות שונה, בה סרבנות מקדמת את הדמוקרטיה. תומכי הסרבנות במקרה זה, לרוב טוענים כי קיימים פגמים בדמוקרטיה, המאוזנים על ידי הסרבן.
מבחינה חברתית, לרוב מייצגת הסרבנות מעשה לא־שיתופי, אם כי לעיתים מנסה הסרבן להשפיע על החברה, באמצעות הוצאת עצמו אל מחוץ לגבולות ההסכם החברתי, וניסיון ליצירת נורמות חדשות.
דוגמאות לסרבנות במשטרים דמוקרטיים, הן למשל, הסרבנות להשתתף במלחמת וייטנאם, או הסרבנות לשתף פעולה עם ציידי עבדים (נתיב הבריחה) בתקופה שלפני שחרור העבדים בארצות הברית.
נכונות לשאת בעונש
מרבית הסרבנים מסכימים לסבול את הסנקציה המוטלת בחוק על סרבנותם. מכיוון שברוב המקרים העונש הוא מאסר, הופך הסרבן לאסיר מצפון.
ניתן להסביר זאת בכמה דרכים:
מקרי סרבנות ביהדות
ניתן למצוא במקרא אירועים שונים, שבהם תופעת הסרבנות כלפי בעלי הסמכות באה לידי ביטוי.
הדוגמה הבולטת הראשונה היא סירוב המיילדות העבריות לביצוע הוראותיו של פרעה, להמית כל זכר עברי שיוולד, והשקר לפרעה בדבר מנהגן של הנשים העבריות ללדת כחיות, בלא מיילדת.
סיפור נוסף הוא סירובם של אנשי שאול המלך, לפקודת מלכם לרצוח את כהני נוב: "וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ לָרָצִים הַנִּצָּבִים עָלָיו סֹבּוּ וְהָמִיתוּ כֹּהֲנֵי ה', כִּי גַם יָדָם עִם דָּוִד, וְכִי יָדְעוּ כִּי בֹרֵחַ הוּא, וְלֹא גָלוּ אֶת אזנו (אָזְנִי); וְלֹא אָבוּ עַבְדֵי הַמֶּלֶךְ, לִשְׁלֹחַ אֶת יָדָם, לִפְגֹעַ, בְּכֹהֲנֵי ה'".
יואב בן צרויה התחמק מביצוע פקודתו של דוד המלך לפקוד את שבטי לוי ובנימין – "כי נתעב דבר המלך את יואב".
דוגמאות נוספות במקרא ניתן למצוא בהתנגדויות שונות להכרח חיצוני לכפור באלוהות. דוגמאות כאלה בכתובים הן סירוב חנניה, מישאל ועזריה להשתחוות בפני פסל, כפי שחייב החוק הבבלי, כמתואר בצורה הבאה: "הו נבוכדנצר, אין אנו צריכים להשיב לך בעניין זה כי אלוהנו שאנו עובדים יושיענו... אך גם אם לא כך יהיה, דע, הו מלך, כי לא נעבוד את אליך ולא נסגוד לצלם הזהב שהקמת" (, . מתורגם לעברית), סירוב דומה של דניאל לסגוד למלך פרס, במחיר גוב האריות, וסירוב מרדכי היהודי להשתחוות להמן.
דוגמאות נוספות לסרבנות ביהדות מופיעות בערך קידוש השם. דיון בחובת הסרבנות ביהדות מופיעה בערך ייהרג ואל יעבור.
תאוריות על מקור הסרבנות ביהדות
ישנם הטוענים שהסרבנות נפוצה ביהדות באופן יחסי יותר מאשר בתרבויות אחרות, בגלל תכונותיה של הדת היהודית הרואה את כל היהודים ככפופים לאל ולא לבני אדם אחרים: "כי לי בני ישראל עבדים, עבדי הם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים לא ימכרו ממכרת עבד". אמנם, היהדות, לרוב הדעות, אינה אנרכיסטית, ומצווה על ציות למנהיג (למשל משנה תורה, הלכות מלכים, פרק ג'). אולם מכיוון שגם המנהיג כפוף לאל, החובה לציית לו היא רק כאשר הוא פועל בהתאם לסמכותו שניתנה לו על ידי האל. באופן דומה, החובה לציית להורים במצוות כיבוד אב ואם היא רק כאשר ההורים אינם מצווים לפעול נגד התורה.
ישנם המסבירים את הסרבנות ביהדות בכך שהעם היהודי נוצר ממשפחות רועים שברחו מהריכוזיות של הממלכות העיקריות, כפי שבא הדבר לידי ביטוי בתיאור המסורות המקראיות של עזיבת אברהם את מסופוטמיה ועזיבת העברים את מצרים. התפתחותם האנרכית, באופן יחסי, של השבטים העבריים בכנען, בהיעדר שלטון מרכזי עד המלכת שאול, והסמכויות המצומצמות יחסית של המלך בימי בית ראשון, תואמת את התפתחות הנטייה לסרבנות אצל היהודים. ייתכן שההימנעויות הללו מהשתחוות מקורן באיסור החמור של עבודה זרה.
הערות שוליים
Insubordination
שירר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פקודת סרטי הראינוע
פקודת סרטי הראינוע היא פקודה מנדטורית משנת 1927, שנקלטה במשפט הישראלי ומכילה הוראות הנוגעות להקרנת סרטי קולנוע.
הפקודה מקנה למועצה לביקורת סרטים סמכות לאסור הקרנתם של סרטים מסוימים.
פקודה זו זוכה לביקורת כיום בטענה כי היא מיושנת ואינה רלוונטית בעידן שבו ניתן לצפות בסרטים באמצעים נוספים כגון אינטרנט, השאלה מספריות וידאו וכיוצא בזה.
שמחה דיניץ
שמחה דיניץ (23 ביוני 1929 – 23 בספטמבר 2003) היה חבר הכנסת, דיפלומט ויו"ר הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה
שמחה דיניץ נולד בתל אביב ליוסף ולברוריה (ברוניה), אח למירה. התגורר עם משפחתו ברחוב אלנבי. את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הרצליה. למד מדע המדינה באוניברסיטת סינסינטי באוהיו וקיבל תואר מוסמך במשפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית. במהלך לימודיו עבד כשומר לילה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
הצטרף למשרד החוץ ובין השנים 1960–1966 שימש כמנהל לשכת מנכ"ל המשרד ולאחר מכן מזכיר מדיני ומנהל לשכת שר החוץ. ב-1966 התמנה לציר בשגרירות ישראל ברומא וב-1968 לציר לענייני הסברה בשגרירות בוושינגטון. ביוני 1969, בעקבות התפטרותו של אביעד יפה התמנה למזכיר מדיני (נקרא גם יועץ מדיני) של ראש הממשלה גולדה מאיר שהכירה אותו מימי עבודתם המשותפת במשרד החוץ וראש לשכתה. בתפקידו זה עסק רבות בקשרים עם ארצות הברית ובדיונים סביב תוכנית רוג'רס. ב-1972 מונה למנכ"ל משרד ראש הממשלה. ב-1973 התמנה לשגריר ישראל בוושינגטון, כמינוי של גולדה מאיר שנכפה על שר החוץ, אבא אבן. בתחילת מלחמת יום כיפור דאג להשיג ממזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, "רכבת אווירית" של תחמושת וציוד צבאי שהיו חסרים לצה"ל. את המסרים מקיסינג'ר העביר ישירות למנכ"ל משרד ראש הממשלה, מרדכי גזית. הוא המשיך לכהן כשגריר גם תחת ראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין, ואף היה חבר הצוות הישראלי למשא ומתן לשלום עם מצרים בקמפ-דייוויד.
בהמשך כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה העברית. בכנסת ה-11 (בשנים 1984–1988) כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת המערך ונחשב בין ניצי המפלגה. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
בשנת 1987 התמנה ליו"ר הסוכנות היהודית. בתפקיד זה פעל רבות למען עלייתם וקליטתם בארץ של העולים מברית המועצות לשעבר, עם פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה בתחילת שנות התשעים.
בשנת 1995 נאלץ לפרוש מכהונתו בסוכנות היהודית עקב הגשת כתב אישום נגדו, שבו הואשם שהציג הוצאות פרטיות כהוצאות בתפקיד. בית המשפט המחוזי זיכה את דיניץ מאחד האישומים אך הרשיע אותו באחר. דיניץ הגיש ערעור וברוב דעות קיבל בית המשפט העליון את ערעורו וזיכה אותו מכל אשמה.
נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בירושלים.
חיים אישיים
היה נשוי לויויאן ואב לשתי בנות ולבן.
מנזר טינטרן
מנזר טינטרן (באנגלית: Tintern Abbey, בוולשית: Abaty Tyndyrn) הוא חורבות מנזר ציסטרציאני מהמאה ה-12 השוכן סמוך לכפר טינטרן שבמחוז מונמות'שייר בוויילס שבדרום-מערב האי הבריטי. המנזר שוכן בסמוך לגדה המערבית של הנהר וואי (River Wye), שבנקודה זו מהווה את הגבול בין מונמת'שייר בוויילס לגלוסטרשייר באנגליה. זהו המנזר הציסטרציאני השני שהוקם בבריטניה (אחרי מנזר וייברלי (Waverley Abbey)), והראשון בוויילס. הוא הוקם ב-9 במאי 1131 ביוזמת ולטר דה קלר (Walter de Clare) הלורד של צ'פסטו. המנזר הלך ונחרב לאחר פירוק המנזרים באנגליה במאה ה-16. שרידיו היוו השראה למספר רב של משוררים וציירים לכתיבת שירה ולציור החל מהמאה ה-18.
ב-1984 נטל Cadw אחריות על האתר וכיום מבקרים באתר כ-70,000 איש כל שנה.
הקמה
הנזירים הציסטרציאניים, המכונים "הנזירים הלבנים" שחיו בטינטרן התנהלו על פי תקנון בנדיקטוס. "אמנת הצדקה" (Carta Caritatis) פרשה את העקרונות הבסיסיים של ציות, עוני ופרישות, דומיה, תפילה ועבודה. על אף אורח חיים חמור היה המסדר הציסטרציאני אחד המסדרים החזקים ביותר במאות ה-12 וה-13. אדמות המנזר חולקו ליחידות חקלאיות, שאותן עיבדו התושבים המקומיים, שאף סיפקו שירותים כדוגמת נפחים למנזר. המנזר קיבל תרומות רבות כשטחי קרקע משני עברי הנהר ויי.
התפתחות הבניינים
השרידים של טינטרן של ימינו הם תערובת של מפעלי בנייה בתקופה של 400 שנה בין 1136 ל-1536. מעט מאוד נשאר מהבניינים הראשונים; כמה קטעי קיר שולבו בבניינים מאוחרים יותר, ושתי גומחות לספרים ממזרח לקלויסטר הם מתקופה זו. הכנסייה של אותה תקופה הייתה קטנה יותר מהבניין הנוכחי והייתה מעט יותר צפונה.
במאה ה-13 נבנה המנזר כמעט מחדש לגמרי. תחילה הקלויסטר והמגורים, ולבסוף הכנסייה הגדולה בין 1269 ו-1301. המיסה הראשונה התקיימה בשנת 1288, והבניין הוקדש בשנת 1301, אם כי עבודות הבנייה נמשכו כמה עשורים נוספים. רוג'ר ביגוד, הרוזן החמישי של נורפוק (Roger Bigod, 5th Earl of Norfolk), שהיה אז הלורד של צ'פסטו היה תומך נדיב. מפעל חייו היה לבנות מחדש את הכנסייה. כתודה הציב המנזר את שלט האצולה שלו בזכוכית החלון המזרחי שלו.
זוהי הכנסייה הגדולה של המנזר כפי ששרידיה נמצאים כיום. הכנסייה מתוכננת בצורת צלב עם ספינה שמצדיה ספינות משנה. שתי קפלות בכל טרנספט ובית מקהלה שהסתיים בחלק מרובע. הכנסייה בנויה בסגנון אדריכלות גותית אנגלית מקושט ומייצגת את ההתפתחויות האדריכליות של תקופתה. המנזר בנוי מאבן חול אדומה (Old Red Sandstone), שצבעיה נעים מסגול לצהוב חום ואפור. אורכה ממזרח למערב הוא 70 מטרים, בעוד שאורך הטרנספט הוא 46 מטרים. המבנים הנלווים לכנסייה, שמרובם נותרו רק היסודות כוללים את מגורי האורחים (כיום מחוץ למתחם), הקלויסטר שבו נהגו הנזירים לעבוד, בית המועצה (Chapter house) שבו נוהלו ענייני המנזר, חדר היום (monks day room) ומגורי הנזירים מעליו, חדר האוכל (monks’ refectory) והמטבח הצמוד, חדרי החולים (infirmary), והמטבח והקלויסטר הצמוד אליהם, ומגורי אב המנזר (abbot’s house) שנבו כארמון קטן במאה ה-14.
ב-1326 ישן אדוארד השני, מלך אנגליה בטינטרן במשך שני לילות. ב-1349 התפשטת מגפת המוות השחור בארץ, וכמעט שלא ניתן היה למשוך מגויסים חדשים שיצטרפו למנזר כאחים חילוניים. השינויים בדרך שבה הושכרו חלקות הקרקע במקום שיעובדו על ידי האחים החילוניים מעידים שהיה מחסור בכוח אדם בטינטרן. בתחילת המאה ה-15 היה מחסור בכסף בטינטרן, בחלקו בשל ההשפעה של המרד הוולשי בראשות אווין גלינדור כנגד מלכי אנגליה, כאשר נכסים של המנזר נהרסו על ידי המורדים הוולשים.
פירוק וחורבן
בשתי המאות הבאות, היה עניין מועט אם בכלל בהיסטוריה של האתר. במאות ה-17 וה-18, התיישבו בהריסות עובדים במפעלי עיבוד מתכות. עם זאת, באמצע המאה ה-18 החלה אופנה של ביקורים בחלקים ה"פראיים" של המדינה. עמק ויי בפרט היה ידוע בזכות תכונותיו הרומנטיות והציוריות, והמנזר המכוסה בקיסוס הפך אתר תיירות פופולרי. אחד הדפסים הראשונים של המנזר היה בסדרה של תחריטים של אתרים היסטוריים שנעשו בשנת 1732 על ידי סמיואל ונתניאל באק (Samuel and Nathaniel Buck). מספר המבקרים גדל משמעותית לאחר פרסום הספר "תצפיות על הנהר ויי" מאת הכומר ויליאם גילפין (William Gilpin) לאחר הסיור שערך במקום ב-1770, עובדה שהעדויות לה הן המספר הרב של תיאורים פואטיים והציורים של האתר מאותה תקופה.
שירה וציור
מכתב הקדשה בתחילת ספרו של גילפין מופנה למשורר ויליאם מייסון (William Mason), ומזכיר סיור דומה שנעשה בשנת 1771 על ידי המשורר תומאס גריי (Thomas Gray). אף אחד מהם לא הקדיש שיר למנזר, אבל הוא הופיע ביצירותיהם של כמה אחרים, כולל הפואמה הארוכה שכתב הכומר ד"ר סיינד דייוויס (Dr. Syned Davies): "תיאור המסע אל מנזר טינטרן, במונמאות'שייר, מוויטמינסטר בגלוסטרשייר", מסע שנערך בסירה עם חבורה של אחרים עוד בשנת 1745. שירת מסע נוספת בת שש קנטו: "צ'פסטו: או, מדריך חדש לג'נטלמנים וליידיס שסקרנותם הובילה אותם לבקר בצ'פסטו: טיולים פירספילד, מנזר טינטרן והגדות הרומנטיות והיפות של הוויי, מטינטרן לצ'פסטו על פני המים", שיצא לאור בבריסטול ב-1786. בנוסף קיים גם "תיאור פואטי של מנזר טינטרן" מאת הכומר המשורר דנקומב דייוויס (Duncomb Davis), שחי באזור והתייחס גם לנושאים היסטוריים אחרים כדוגמת שיטת עיבוד הברזל שהתבצעה בסמוך לאתר. תיאור זה הופיע בשני מדריכי טיולים, שהפופולרי בהם היה "תיאור היסטורי של המצב העתיק והנוכחי של מנזר טינטרן", מאת צ'ארלס הית (Charles Heath) שזכה לכמה מהדורות מ-1793 ואילך.
הפואמה "שורות שנכתבו כמה מיילים מעל מנזר טינטרן (Lines written a few miles above Tintern Abbey), בעת ביקור מחדש של גדות הנהר ויי במהלך טיול 13 ביולי 1798" (on revisiting the banks of the Wye during a tour, July 13, 1798) מאת המשורר ויליאם וורדסוורת', מקושרת לעיתים קרובות עם המנזר, אף שהוא אינו מזכיר בפועל את החורבות. במקום זאת, הוא נזכר בביקור מוקדם יותר חמש שנים קודם לכן ומעיר על ההפנמה המועילה של זיכרון זה. בעקבות סיור רגלי דומה עם חבריו הקדיש רוברט בלומפילד (Robert Bloomfield) פואמה ארוכה ל"גדות הנהר ויי" (The Banks of the Wye, 1811) שבה המנזר מוזכר בקצרה כאחד מהאתרים הרבים שבדרך. ב-1825 פרסם אדוארד קולינס (Edward Collins) פואמה ארוכה נוספת העוסקת באזור, מוערת ובארבעה ספרים.
התיאור הלירי הקצר שכתב המשורר אדוארד ג'רנינגהם (Edward Jerningham), "מנזר טינטרן", שנכתב ב-1796, נכתב בעקבות ספרו של גילפין, שאותו הוא מצוטט, כשהוא מעיר על השיעור העגום שנלמד מהעבר. שתי פואמות שנכתבו באותו זמן הפיקו לקחים גם הם מביקור בחורבות. אדמונד גרדנר (Edmund Gardner) ב"סונטה שנכתבה במנזר טינטרן" (Sonnet written in Tintern Abbey) מסכם בשורה ש"האדם אינו אלא מקדש של תקופה קצרה", בעוד שלוק בוקר (Luke Booker) בסונטה "סונטה מקורית שחוברה בעת העזיבה של מנזר טינטרן והמשך עם חבורת ידידים במורד הנהר ויי לצ'פסטו" (Original sonnet composed on leaving Tintern Abbey and proceeding with a party of friends down the River Wye to Chepstow), מייחל שבמותו יפליג באותה שלווה אל "האוקיינוס הנצחי". הסונטה "מנזר טינטרן" של ריצ'רד מונקטון מילנס (Richard Monckton Milnes) מתוארכת ל-1840.ידוע גם שהפואמה "דמעות, דמעות בטלות" (Tears, Idle Tears, 1847) של המשורר אלפרד טניסון חוברה בביקור במקום, אבל המנזר אינו מוזכר בשיר והפואמה מתייחסת לרגשות אישיים.
ב-1816 היה מנזר הרקע לרומן האימה הגותי בן שלושת הכרכים "היתום של מנזר טינטרן" (The Orphan of Tintern Abbey) מאת סופיה זיגנהירט (Sophia F. Ziegenhirt), שכתב העת "The Monthly Review" התייחס אליו בביטול כ"הסוג הרגיל ביותר, שבו בניית המשפטים ובניית הסיפור מבולבלים באותה מידה". ברומן מצליח הרבה יותר שפורסם שנתיים קודם לכן תיארה ג'יין אוסטן את הקישוטים של חדר ההסבה של פאני פרייס במנספילד פארק הכוללים שלושה שקפים אופנתיים, שאחד מהם מציג את המנזר.
הספר של גילפין על נהר הוויי לא עסק רק בציוריות כאיכות ציורית אלא עם התוספת המושכת של ההקשרים הגותיים, כמו במקרה של מנזר טינטרן. הציירים שביקרו במקום פרנסיס טאון (Francis Towne, 1777), תומאס גיינסבורו (1782), תומאס גירטין (Thomas Girtin, 1793), וויליאם טרנר בסדרה שצייר בשנים 1794–1795, כיום בגלריית טייט והמוזיאון הבריטי, תיארו פרטים של תחרת חלונות של המנזר. כך גם עשו סמיואל פלמר (Samuel Palmer) (ראו בפסקת הגלריה) ותומאס קרסיק (Thomas Creswick) במאה ה-19.
צ'ארלס הית במדריך הטיולים שכתב ב-1793, ציין את האיכות הציורית של האור והאפקט "המיוחד במינו" של "ירח הקציר" (כינוי לירח המלא בחודשים ספטמבר אוקטובר) הזורח דרך החלון המרכזי. ברגע שהרכבת הגיעה ב-1876, אורגנו סיורים לאתר בשנות ה-80 של המאה ה-19 עד לתחנת הרכבת של טינטרן בעונה זו על מנת לצפות בירח דרך חלון הרוזטה. עשרות שנים אחר-כך הציור של פיטר ואן לרברח (Peter van Lerberghe) של פנים המנזר ב-1812, יחד עם מדריכי התיירים הנושאים לפידים בוערים, הראה את המנזר מואר באמצעות הלפידים ואור הירח (ראו בפסקת הגלריה). ציורים של המנזר במרחק כוללים את הציור של ג'ון וורוויק סמית (John Warwick Smith, 1779) המתאר את החורבות המוארות באור הירח, שקיעות מאת סמיואל פלמר ובנג'מין ויליאמס לידר (Benjamin Williams Leader), וכתמי הצבע המאוחרים יותר של טרנר שבו הבניין נראה כמו שמתיו אימס מתאר כ"צורה האפלה במרכז" מתחת לקרני השמש המשופעות (ראו בפסקת הגלריה).
תעשייה וגישה
השטח הסמוך למנזר עבר תיעוש החל מאמצע המאה ה-16 עם הקמת מפעלי התיילים הראשונים של חברת עיבוד המתכת Company of Mineral and Battery Works, והרחבה מאוחרת יותר של מפעלים וכבשנים במעלה עמק אנג'ידי (Angidy valley). פחם עץ הוכן ביערות כדי להזין את המפעלים האלה. בנוסף, בגבעות מעל המנזר היו מחצבות להכנת סיד בכבשן שפעלו ברצף במשך כמאתיים שנה, ובחורבות עצמן גרו עובדים במפעלים. הסופר והצייר ג'ון תומאס ברבר (John Thomas Barber Beaumont) ציין למשל ש"עברנו ליד מפעלי יציקת הברזל ושרשרת הבקתות העלובות שהוקמו בתחומי המנזר".
עד המאה ה-19, הדרכים המקומיות היו משובשות ומסוכנות, והגישה הקלה ביותר לאתר הייתה בסירה. המשורר סמואל טיילור קולרידג' כמעט שנפל לתהום בעת שרכב על סוסו לאחר שהלך לאיבוד בחושך בעת שניסה להגיע לטינטרן מצ'פסטו לסיור עם חברים ב-1795. רק ב-1829 הושלם כביש האגרה החדש (Wye Valley turnpike) שעבר דרך חצרות המנזר. ב-1876 התחילה לפעול תחנת רכבת בטינטרן על מסילת הברזל של עמק ויי (Wye Valley Railway). אף שמסילת הברזל חצתה את הנהר לפני שהגיעה לכפר נבנתה שלוחה שהובילה אל מפעלי המתכת, החוסמת את הנוף של המנזר מכביש הגישה מצפון.
עם זאת, לא כל התיירים היו מזועזעים מפלישת התעשייה. בעת סיורם באזור ב-1795 יצאו המו"ל ג'וזף קוטל (Joseph Cottle) והמשורר רוברט סותי (Robert Southey) לצפות במפעלי עיבוד הברזל בשעת חצות, כשאחרים ציירו או איירו אותם במהלך השנים אחר-כך. הדפס של המנזר מ-1799 מאת הצייר אדוארד דאייס (Edward Dayes) כולל את המזח לסירות בסמוך לחורבות וחלק מבקתות המגורים שפלשו לתחומי המנזר. ברקע מעל מופיעים הצוקים של מחצבת הסיד והעשן המיתמר מהכבשן (ראו בפסקת הגלריה). אף שציורו של פיליפ ג'יימס דה לאותרבורג (Philip James de Loutherbourg) של החורבות מ-1805 אינו כולל את הבקתות שפלשו למנזר שתוארו על ידי אחרים, הוא מעמיד במרכז הציור את יושביהם ובעלי החיים שלהם. אפילו בפנורמה שצייר ויליאם האוול (William Havell) של העמק מדרום מצויר עשן מיתמר במרחק, בדומה למה שציין וורדסוורת' חמש שנים קודם לכן בתיאורו את הסצנה: "עלעלי עשן מיתמרים בדומיה בינות לעצים" (שורות 18–19).
מורשת
במאה ה-20 הפכו חורבות מנזרים למוקד עניין לחוקרים, ונערכו בהם מחקרים אדריכליים וארכאולוגיים. ב-1901 קנתה הממשלה את חורבות מנזר טינטרן מדוכס בופורט (Duke of Beaufort) במחיר של 15,000 ליש"ט. החורבות הוכרו כמונומנט בעל חשיבות לאומית והחלו להתבצע עבודות שיפוצים ותחזוקה. ב-1914 הועברה האחריות על החורבות למשרד העבודות (Office of Works), והתבצעו תיקוני מבנה גדולים ושחזור חלקי. הקיסוס, שהתיירים הראשונים כה העריכו כרומנטי, הוסר. האחריות הועברה מאוחר יותר ל"משרד העבודות והבניינים הציבוריים" (Ministry of Public Buildings and Works), ואז ב-1971 למחלקת הסביבה (Department of the Environment), ולבסוף ב-1984 נטל ה-Cadw אחריות על האתר שמ-29 בספטמבר 2000 הוא בניין רשום מדרגה ראשונה. קשת ווטרגייט (Watergate, "שער המים") של המנזר, שהובילה מהמנזר לנהר ויי, עדיין קיימת כחלק מפונדק העוגן (Anchor Inn) הסמוך. גם קשת ווטרגייט היא בניין רשום מדרגה II מ-29 בספטמבר 2000. ב-2021 גילו פועלים באקראי מנהרה שנבנתה כנראה במאה ה-14 המובילה מהנהר אל המנזר.
המשורר האמריקני אלן גינסברג היה בטריפ של LSD שעה ששהה במנזר טינטרן ב-18 ביולי 1967, וכתב בעקבות החוויה את הפואמה "ביקור בוויילס" (Wales Visitation).
הרומן ההיסטורי "הסודות של מנזר טינטרן" (The Secrets of Tintern Abbey) מאת גורדון מסטרס (Gordon Masters) שיצא לאור ב-2008 ממחיז את ההיסטוריה הסוערת בת 400 שנים של קהיליית הנזירים הציסטרציאניים במנזר.
הפלגת בציר ענבים
מבצע בציר ענבים הוא הפלגה שביצעו ספינות סער של חיל הים הישראלי, מזירת הים התיכון לזירת ים סוף במסלול של כ-13,000 מייל ימי במשך 30 ימים – מתוכם 23 ימי הפלגה. מפקד ההפלגה היה סא"ל אברהם אשור. הספינות אח"י רומח (סער 4) בפיקוד סא"ל יצחק קוראל אלמוג, ואח"י כידון (סער 4) בפיקוד רס"ן אריה רונה, הפליגו מחיפה סביב יבשת אפריקה לשארם א-שייח'. היציאה הייתה ב-16 בספטמבר 1974 והגעה ב-16 באוקטובר 1974.
מטרת המבצע
בחיל הים הוחלט לבסס כוח ימי כדי לשלוט במרחבי ים סוף לאחר שמצרי באב אל-מנדב נחסמו במלחמת ששת הימים על ידי חיל הים המצרי ללא יכולת של כוחות חיל הים, שכללו נחתות וספינות סיור קלות מדגם דבור להתמודד עם משימות רחוקות מחופי ישראל. על סמך הניסיון שנצבר מהפעלת ספינות הטילים שנרכשו בצרפת נערך חיל הים הישראלי לייצר בישראל ספינות טילים. ספינות סער 4 תוכננו ונבנו מלכתחילה לשרת בזירת ים סוף. הספינות מתאימות למשטר הגלים בים סוף ובעלות יכולת שהייה ארוכה בים. לאחר שתעלת סואץ נסגרה למעבר אניות בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, האפשרות היחידה שנותרה הייתה הפלגה סביב יבשת אפריקה.
ניסיון עבר
הפלגת בציר ענבים הייתה הפלגה השלישית שערך חיל הים להקפת אפריקה. בסוף 1956 ותחילת 1957, לאחר מלחמת סיני, הפליגו הפריגטות אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) מחיפה לשארם א-שייח' סביב יבשת אפריקה במטרה לחזק את הכוח הימי בזירת ים סוף. הפלגה קודמת שנייה נערכה בחודש פברואר 1974. הספינות אח"י קשת ואח"י רשף בפיקוד סא"ל גדעון רז הפליגו באותו מסלול, הפלגה שכונתה מבצע מוניטין.
הכנות להפלגה
אספקת דלק – במגמה לשמור דיסקרטיות על ההפלגה נעשו הכנות לתדלוק במערב הים התיכון ולאורך חופי אפריקה באמצעות האוניה "בננה קור" של החברה הימית להובלת פרי עליה הוצב קצין קישור מחיל הים, רס"ן יעקב אלון. במזרח אפריקה התדלוק נעשה מ"אח"י בת ים" בפיקודו של רס"ן דוד עצמון.
מסלול ההפלגה
המתיחות המדינית והצבאית הייתה גבוהה זמן לא רב אחרי מלחמת יום הכיפורים. השאיפה הייתה להגיע לשארם א-שייח' מבלי להתגלות ככל הניתן. לאורך הים התיכון; מול מצרים, לוב, אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו הספינות יעברו בטווח פעולה התקפי של חילות האוויר והים של האויב. בים סוף יעברו הספינות בסמוך לחופי סומליה, תימן, אתיופיה (שכללה את אריתריאה של היום), ערב הסעודית, סודאן ומצרים בטווח הפעולה של חיילות האוויר של האויב.
כוחות הצי הסובייטי והאמריקאי שהו במספרים ניכרים בים התיכון, בקרן אפריקה ובמפרץ עדן.
לא תוכננה כניסה לנמל גיברלטר. תוכננה כניסה לשלושה נמלים בדרום אפריקה, ואלוויס ביי, סיימונס טאון ודרבן. בקטעי הדרך הארוכים יותר מ-2,000 מיל ימי תוכנן תדלוק, קבלת מזון ומים מאוניות סוחר. בנקודות מפגש שנקבעו מראש.
לוח זמנים עיקרי
הספינות יצאו לים מחיפה ב-16 בספטמבר ונכנסו לשארם א-שייח' ב-16 באוקטובר 1974.
סיכום
ספינות סער 4 תוצרת מספנות ישראל, הוכיחו את עצמן במהלך ההפלגה בכל ההיבטים, כולל בים מאוד סוער. ההפלגה בוצעה לפי התוכנית. התדלוקים וקבלת מזון ומים בים נעשו בנקודות המפגש כפי שתוכננו. הספינות לא אותרו על ידי מודיעין אויב במהלך המסע. מפקד חיל הים בנימין תלם סיכם את ההפלגה בעת טקס קבלת הפנים בשארם א-שייח' במילים:
מצבים קוהרנטיים
בפיזיקה, מצבים קוהרנטיים הם מצבים קוונטיים של מתנדים הרמוניים אשר התנהגותם בזמן דומה להתנהגות הקלאסית של המערכת (כאשר זו מוגדרת). דמיון זה מתבטא בכך שערכי התצפית (התוחלת) של המיקום והתנע משתנים בזמן בדיוק כמו התנע והמקום של מתנד הרמוני קלאסי, כלומר הם מתנהגים באופן מחזורי בזמן בדומה למטוטלת פשוטה. למצבים קוהרנטיים ישנה חשיבות רבה בתיאור של מערכות קוונטיות, ותכונות האור של לייזרים. בנוסף לכך, הם מהווים מרכיב בסיסי בבנייה של תורת השדות הקוונטית המתארת מערכות מרובות חלקיקים.
מצבים קוהרנטיים, באופן כללי, הם הכללות של המצבים הקוהרנטיים של מתנד הרמוני פשוט. לכן מרבית הדיון במאמר זה יתמקד במקרה זה, ורק בסופו ייסקרו ההכללות ומשמעויותיהן.
סופרפוזיציה של מצבים קוהרנטיים מכונה מצב חתול, על-שם החתול של שרדינגר, שנמצא בסופרפוזיציה קוונטית של שני מצבים קלאסיים מקרוסקופיים.
הגדרה
מצבים קוהרנטיים הם המצבים העצמיים של אופרטור ההשמדה (נקרא גם אופרטור ההורדה, החיסול, ההריסה; ראה אופרטורי סולם בערך מתנד הרמוני קוונטי). כדי להסביר את מהות הגדרה זו נתמקד במקרה הפשוט של מתנד הרמוני קוונטי בממד אחד המתואר על ידי ההמילטוניאן:
כאשר \ \omega היא התדירות העצמית של המתנד, \ x הוא אופרטור המיקום של החלקיק ו- \ p אופרטור התנע. אופרטורי ההשמדה והיצירה (אופרטורי הסולם) של בעיה מוגדרים להיות: כאשר \ a הוא אופרטור ההשמדה (או אופרטור הורדה) ו- הוא אופרטור היצירה (או אופרטור העלאה).
מצב קוהרנטי (בכתיב דיראק) הוא מצב המקיים:
כאשר \ z הוא מספר מרוכב שרירותי.
הצגה בבסיס המספר
אפשר למצוא מההגדרה הזאת את ההצגה של המצב הקוהרנטי |z\rangle בבסיס המספר : נכתוב
נפעיל את אופרטור ההורדה:
על ידי החלפת אינדקסים נקבל
ולפי הגדרה זה צריך להיות שווה ל- z|z\rangle ולכן צריך להתקיים בהכרח. נקבל את יחס הרקורסיה
לכן בהינתן \alpha_0 אפשר לראות שהאיבר הכללי נתון ע"י
כעת, בשביל נרמול נדרוש ש-. כלומר
לסיום, משום שהפאזה הגלובלית לא משנה להגדרת המצב, נבחר את \alpha_0 להיות ממשי ונקבל
בניה של מצבים קוהרנטיים
מההגדרה שלמעלה נובע כי מצב קוהרנטי מתואר על ידי:
כאשר \ |0\rangle הוא מצב היסוד (כלומר המצב בעל האנרגיה הנמוכה ביותר) של המתנד ההרמוני. ניתן להוכיח פתרון זה על ידי השימוש בתכונות אופרטורי היצירה וההשמדה:
כאשר \ |n\rangle הוא המצב המתאר את הרמה ה-n-ית של המתנד.
אפשרות אחרת היא לבנות את המצבים הקוהרנטיים על ידי פתרון של המשוואה הדיפרנציאלית המגדירה אותם. אופרטור התנע בהצגת המקום הוא ולכן מהגדרת המצבים הקוהרנטיים נובע שהם מקיימים את המשוואה:
פתרון משוואה זו הוא:
כאשר
הדינמיקה של מצבים קוהרנטיים
המצבים הקוהרנטיים אינם מצבים עצמיים של המערכת, ולכן הם משתנים בזמן. מצבים אלו מאופיינים על ידי שני מספרים: החלק הממשי והחלק הדמיוני של המספר המרוכב \ z, שהוא הערך העצמי של אופרטור ההשמדה. מספרים אלו מגדירים את ערכי התוחלת של המקום והתנע של המצב הקוהרנטי:
כמו כן, אם לדוגמה נניח שפונקציית הגל ברגע t=0 היא מצב קוהרנטי |z\rangle כאשר, יעניין אותנו לראות מה קורה בזמן:
האנרגיה של המצב |n\rangle היא ולכן
אך נשים לב שזה בדיוק המצב הקוהרנטי (עד כדי פאזה גלובלית שלא משנה את המצב,  ). משום שהחלק הממשי של z הוא המיקום הממוצע והחלק המדומה שלו הוא התנע הממוצע, יוצא שב"מרחב הפאזה" של המיקום והתנע הממוצעים המערכת מתנהגת ממש כמו שהייתה מתנהגת במרחב הפאזה באוסילטור הרמוני קלאסי. בגלל התכונה הזאת ותכונות נוספות ניתן לאמר שהמצבים הקוהרנטיים הם המצבים הכי דומים בהתנהגותם לאוסילטורים קלאסיים.
יחס אי-ודאות של מצבים קוהרנטיים
מצבים קוהרנטיים הם חבילות גלים בעלי יחס אי-הוודאות המינימלי האפשרי:
כאשר \ \Delta x ו- \ \Delta p הם אי הודאויות במיקום ובתנע של החלקיק, בהתאמה.
הכללות
מצבים קוהרנטיים ניתנים להכללה במספר אופנים:
ויילס באירוויזיון למקהלות
ויילס נטלה חלק באירוויזיון למקהלות פעם אחת (צפויה להשתתף בפעם השנייה ב-2019) החל מתחילת התחרות ב-2017, כאשר שלחה את "מקהלת הנשים" כנציגתה בתחרות. ויילס היא המדינה הראשונה שהגיעה למקום השני באירוויזיון למקהלות.
היסטוריה
ב-3 באפריל 2017 הודיעה ויילס כי הם יערכו את הופעת הבכורה שלהם בתחרות של שנת 2017 בריגה. ויילס היא המדינה הראשונה המהווה חלק מהממלכה המאוחדת שמשתתפת בתחרות אירוויזיון כלשהי. ויילס צפויה להשתתף גם בתחרות של שנת 2019.
סמל פיטקרן
סמל פיטקרן אומץ ב-4 בנובמבר 1969.
הסמל הוא שלט אצולה המציג את העוגן והתנ"ך מהספינה הבאונטי. אלמנטים אלה מזכירים את ההיסטוריה של המתיישבים הראשונים באי - מורדי הבאונטי משנת 1789. במרכז השלט משולש ירוק על רקע פס צהוב ורקע כחול. צבעים אלה מייצגים את האי וחופיו על רקע האוקיינוס השקט.
בראש הסמל מופיע פרח של עץ הפורטיה ומריצה המסמלת את החקלאות באי.
הסמל מופיע על דגל פיטקרן ועל דגל מושל האי.
CollegeHumor
CollegeHumor הוא אתר קומדיה אמריקאי אשר משרדיו ממוקמים בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה. האתר נמצא כיום בבעלות חברת "IAC/InterActiveCorp". האתר כולל סרטוני וידאו מקוריים קומים ומאמרים שנוצרו על ידי צוות הכתיבה וההפקה שלו, בנוסף לקטעי וידאו, יש באתר תמונות, מאמרים וקישורים. הוא נוצר על ידי ג'וש אברמסון וריקי ואן ויין. האתר מפעיל גם ערוץ YouTube באותו שם ודפים ברשתות חברתיות שונות. התנועה באתר ממוצעים מעל 7 מיליון מבקרים ייחודיים חודשיים, על פי המדידה הישירה.
בשנת 2014, שני החלקים שלהם הסרטון שלה "Furry Force" זכה בפרס "Ursa Major Award" עבור סדרת סרטוני הדרמה הטובה ביותר.
בשנת 2014, CollegeHumor דורג במקום ה-76 מתוך 100 בדרוג ערוצי הניו מדיה של האתר "NewMediaRockstars".
הקמה
האתר הוקם בדצמבר 1999 על ידי ג'וש אברמסון וריקי ואן ויין, בסיועו של היזם יעקב לאודוויק. אברמסון ואן-ויין למדו יחד בבית ספר תיכון בבולטימור שבמרילנד.
אברמסון אמר בראיון: "רצינו להתחיל עסק מבוסס פרסומות, כי אז היה שוק הפרסום די חם וראינו אנשים אחרים מפתחים אתרי אינטרנט שהיו פופולריים ועשו הרבה כסף". מטרתם הייתה ליצור אתר הומור שימשוך את אוכלוסיית הסטודנטים. CollegeHumor, יחד עם חברת האם שלה, Connected Ventures, נרכשה על ידי IAC של בארי דילר באוגוסט 2006.
יצחק סורוצקין
הרב אברהם יצחק סורוצקין הוא רב וסופר אורתודוקסי, שהיה ראש ישיבת טלז-קליבלנד וראש מתיבתא דלייקווד. הרב סורוצקין זוכה להכרה רבה כמנהיג הציבור האורתודוקסי באמריקה. הוא חבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית.
ביוגרפיה
סורוצקין נולד לרב ברוך סורוצקין, שהיה ראש ישיבת טלז. נישא לבתו של הרב יחזקאל גרובנר, רב ופוסק בפולין ובארצות הברית.
הרב יצחק סורוצקין היה ראש ישיבת טלז, אך עקב מחלוקת בנוגע להנהגת הישיבה, הוא עבר ללייקווד שבניו ג'רזי, שם עובד כראש מתיבתא דלייקווד, ישיבה לגיל תיכון.
סורוצקין, הוא גם תלמידו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
פורום החברות הסלולריות בישראל
פורום החברות הסלולריות בישראל הוא פורום המאגד את שלוש חברות הסלולר הגדולות הפועלות בישראל: פלאפון, סלקום ופרטנר. הפורום הוקם ב-1999. מנכ"ל הפורום מ-2007 הוא ליאור ורונה.
הפורום עוסק בהסברה לציבור ובפעילות מול התקשורת והרגולטור בכל הנוגע לדרך הפעולה והפריסה של האנטנות הסלולריות בישראל ומטרתו להציג בפני הציבור מידע בנוגע לבטיחותה של הרשת הסלולרית בארץ. הפורום קיבל היתר לפעולה מהממונה על ההגבלים העסקיים. הממונה ציין כי הפורום דרוש "לשם הגברת המודעות באשר לעמידתם של מתקני תקשורת סלולרית בתקנים הבינלאומיים המעודכנים המתייחסים לרמות הבטיחות בנוגע לחשיפת בני אדם לגלי רדיו אלקטרומגנטי, ובדרישות אגף בטיחות הקרינה במשרד להגנת הסביבה".
הפורום מפעיל מוקד מידע טלפוני, המספק לציבור מידע בנושא הפריסה והפעילות של הרשת הסלולרית בשני תחומים:
פורום החברות הסלולריות מסייע במימון פרויקט ניטור הקרינה של עמותת מלר"ז, עמותה ציבורית המבצעת כגורם בלתי תלוי וללא חיוב בדיקות קרינה של אנטנות סלולריות לגופים ציבוריים, ועדי בניינים ולכל אדם החושש מקרבתן של תחנות בסיס למקום מגוריו. בודקי הקרינה של העמותה מוסמכים על ידי המשרד להגנת הסביבה וכפופים לוועדה מקצועית המורכבת ממומחים בעלי ותק רב בתחום הקרינה. פעילות העמותה מבוצעת בשיתוף המשרד להגנת הסביבה, המפקח על עבודת הבודקים/מודדים.
בכנסים שנערכים על ידי הפורום, הפורום מקפיד להדגיש כי הוא פועל על פי הנחיות המשרד להגנת הסביבה, משרד הבריאות, ארגון הבריאות העולמי של האו"ם ומשרד התקשורת.
שאתראנג'
שטרנג' או צ'אטראנג בשמו הפרסי המקורי (שמו התחלף כאשר הוא הגיע לעולם הערבי), הוא משחק פרסי עתיק שהוא וריאציה של צ'טורנגה ועליו מבוסס המשחק הידוע "שחמט". כמו בשחמט, גם בו המטרה היא לגרום למלך להיות במצב בו הוא בסכנת שבייה ואינו יכול לצאת ממצב זה (מט).
החוקים זהים לגמרי לחוקי השחמט, למעט כמה הבדלים:
מרכזי צעירים בישראל
מרכזי צעירים הוא שרות הפועל בכ-170 רשויות מקומיות בישראל, שנועד לספק מענה לצרכים שונים של צעירים וצעירות בין הגילים 18-40. מרכזי הצעירים נותנים מענה לצעירים בתחומי ההשכלה, התעסוקה, והמעורבות החברתית ברשויות השונות: עיריות ומועצות אזוריות או מקומיות.
פעילות
המטרה העיקרית של "מרכזי צעירים" היא לתת מענה כולל מוסדר ומקיף לצורכי הצעירים (בגילי 18-40) ביישובים בהם הם חיים. רבים מהצעירים עומדים בתקופה זו בחייהם בפני צמתים וקבלת החלטות אשר ישפיעו באופן ישיר על אופי החיים שלהם, על איכותם ועל התנהלותם. החלטות אלו כרוכות בגיבוש הזהות האישית, המקצועית, הכלכלית והמשפחתית.
מחקרים מראים כי רבים מהצעירים חסרים את הכלים ואת המיומנויות הדרושים להתמודדות מיטבית עם תקופה זו וכי חסר מענה מקיף לסוגיות אלו. מטרתו של מיזם "מרכזי הצעירים" הוא לתת מענה מערכתי וממוסד עבורם. בד בבד מרכזי הצעירים רואים בצעירים ובצעירות, משאב חברתי אשר כדאי לפתחו, לקדמו ולהביא לשגשוגו, לצורך שיפור החברה והקהילה. צוות "מרכז הצעירים" כולל מנהל וצוות מקצועי האמון על מספר תחומי ליבה, ביניהם: הנגשת השכלה גבוהה, תעסוקה לצעירים, עצמאות כלכלית, מעורבות חברתית ותרבות ופנאי. בחלק מהמרכזים ישנם אנשי צוות נוספים הפועלים עם צעירים בסיכון וצעירים עולים תחום הפנאי והתרבות ועוד - בהתאם לצורכי הצעירים בעיר.
חלק מפעילויות המרכזים כוללות עידוד מעורבות חברתית ומנהיגות במגוון תחומים כגון איכות הסביבה, זוגיות, ניהול כלכלי, חינוך, רשתות חברתיות, מעמד האישה ועוד, תוך עבודה משותפת עם גרעיני התיישבות שונים, לרבות פיתוח תוכניות מנהיגות, מתן מלגות לסטודנטים פעילים ומסגרות התנדבותיות.
ברוב המרכזים ניתן גם למצוא הכוונה לחיילים, שירות לאומי ואזרחי לאחר תום השירות, קליטת עלייה, יזמות חברתית, ייעוץ והכוונה בקריירה/לימודים וכן הכשרות מקצועיות ופיתוח קריירה.
המרכזים מציעים גם אירועי תרבות שונים, המשלבים את כלל אוכלוסיות היישוב.
בשנת 2019 הוקמה עמותת צעירי ישראל - רשת מרכזי הצעירים, על מנת  לשמש התאגדות מקצועית עבור מנהלי המרכזים, וכן כרשת של ידע וקשרים עבור חברי המרכז ואוכלוסיית היעד. במקביל, העמותה עוסקת בייצוג מגזר הצעירים בנקודות ההשפעה על סדר היום הציבורי, וכן ביצירת מדיניות ואסטרטגיה עבורם.
היסטוריה
פעילות מרכזי צעירים נועדה להדגיש את חשיבות נושא הצעירים בישראל בסדר היום הלאומי והמוניציפלי, ולתת מענה כולל ומוסדר לצרכיהם ביישובים בהם הם גרים.
התוכנית נוצרה לאחר שבמהלך איתור צרכים חברתיים שהתקיים ב-2005 על ידי מסד קליטה (אגף שילוב עולים בג'וינט ישראל), זוהתה יוזמה מקומית בבאר שבע, בה הקים סגן ראש העיר, רוביק דנילוביץ תוכנית בשם "סטארט-אפ" לצעירי העיר, שסיימו שירות צבאי. לאחר בירור צרכים מעמיק פותח מודל לצעירים עולים, ובהמשך מודל כלל-ארצי לצעירים, זאת במטרה להעניק מענה מותאם לאוכלוסייה על מנת לקדם את המשק ולשפר את איכות החיים של כלל תושבי ישראל.
המיזם משותף למספר משרדי ממשלה (כגון היחידה להכוונת חיילים משוחררים במשרד הביטחון) וקרנות הפועלות לטובת צעירים בישראל. מרכזי הצעירים הפכו לגוף מוכר לאחר שנקבעו מספר החלטות ממשלה לגביהם באזור הנגב והגליל ובשאר הארץ. החל משנת 2014, ג'וינט ישראל אינו פעיל יותר במיזם ומרבית התקצוב למרכזים מגיע מהיישובים עצמם. בשנת 2016, הוקם חל"צ בשם התאחדות מרכזי הצעירים בישראל.
קארלסקירכה
קארלסקירכה (בגרמנית: Karlskirche) היא כנסייה בארוקית הנחשבת לכנסיית הבארוק המרשימה ביותר בווינה, אוסטריה, ולאחד המבנים הגדולים בעיר. היא נבנתה בין השנים 1713–1739 על פי הוראתו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהקדיש אותה לקדוש הנוצרי קארלו בורומאו, אחד הרפורמטורים הגדולים ביותר במאה ה־16.
הכנסייה, הנודעת בכיפתה הירקרקה בצורת אליפסואיד מוארך, ממוקמת בצד הדרומי של קרלספלאץ בווינה, אוסטריה, מחוץ לאינרה שטאדט בווידן והרינגשטראסה.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-18 התחוללה מגפת דבר הבלוטות באירופה, אשר פגעה בין היתר גם בווינה. ב-22 באוקטובר 1713, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נדר בקתדרלת סטפנוס הקדוש לבנות כנסייה מפוארת אם המגפה תחלוף. שנה לאחר מכן החל בבניית הכנסייה, אותה הקדיש לקדוש הנוצרי קארלו בורומאו, שנודע כמושיע חולי הדבר וגם כקדוש המגן של הקיסר עצמו. הקיסר הכריז על תחרות אדריכלים, שבה ניצח יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך.
הבנייה החלה בשנת 1716 תחת פיקוחו של אנטון ארהרד מרטינלי. לאחר מותו של יוהאן ברנהרד פישר ב-1723, בנו, יוסף עמנואל פישר פון ארלך, השלים את הבנייה ב-1737 תוך שימוש בתוכניות של אביו, אשר השתנו חלקית. לכנסייה הייתה במקור קו תצפית ישיר לארמון הופבורג והיא הייתה גם, עד 1918, הכנסייה הפטרונית הקיסרית.
ליד הכנסייה היה בית קברות, בו נקבר בין היתר המלחין אנטוניו ויוואלדי, אך קברו אבד במרוצת הדורות. לכבודו של ויוואלדי מארחת הכנסייה קונצרטים קבועים של יצירותיו.
ב-10 באוגוסט 1933 שחקנית הקולנוע והממציאה הדוויג קיזלר (בת 19), שלימים נודעה לימים בשם הבמה הדי לאמאר, נישאה לפרידריך מנדל (בן 32), איש עסקים ואוסטרופשיסט, בקפלה הקטנה של הכנסייה.
עיצוב
כיוצר של אדריכלות היסטורית, פישר פון ארלך האב איחד את אלמנטים מגוונים. בחזית הכנסייה ישנה אכסדרה בסגנון מקדש יווני עתיק, עם גג משולש ועמודי תמיכה מעוטרים המזכירים את הפנתאון. החלק הפנימי של הכנסייה עשיר בעבודות אבן משיש, ציורי קיר, תבליטים, פסלים, גילופים וציורים. בחזית מוצגת שמש מוזהבת כאות זיכרון למגפה, ובמרכזה כיתוב בעברית של השם המפורש: יהוה. סביב השמש מוצבים פסלים המציגים את חייו של קרל הקדוש. בצידי ההיכל המרכזי ישנם שני עמודים גבוהים, העתקים של עמוד טראיאנוס. על גבי העמודים תבליטים של הפסל האיטלקי לורנצו מתיאלי המתארים אנקדוטות מחייו של הקדוש קארלו בורומאו. לצדם משתרעים שני ביתני מגדלים ומראים את השפעת הבארוק הרומי (ברניני ובורומיני).
לפני הכנסייה ניצבת בריכת השתקפות שתוכננה על ידי הנרי מור, אחד האמנים הבולטים במאה העשרים, ובמרכזה פסל בפיסולו. בתוך הכנסייה מזבח גבוה ומעוטר והציור על הכיפה המתאר סצנות מן הברית החדשה.
הכיפה הסגלגלה הענקית מגיעה לגובה של 72 מטרים ומזכירה את הכיפה של כנסיית פטרוס הקדוש בעיר העתיקה של וינה. ההשראה לכיפה נלקחה מתוך איה סופיה.
בכנסייה מעלית פנורמית לכיפה, המובילה למעבר בגובה 32.5 מטר. מן המעבר ניתן להתבונן מקרוב בציורי הקיר של יוהאן מיכאל רוטמאייר וכן להביט מהתצפית על העיר וינה.
השפעה
מבנה הזצסיון הווינאי משמש כמענה לקארלסקירכה, הן מבחינת מיקום מרחבי והן מבחינת עיצוב.
ניתן למצוא את השפעותיה גם בכנסיית בית הקברות של הקדוש קארלו בורומאו וגם בכנסיית אם שטיינהוף.
אמנון רדום
אמנון זה מכיל 5 מינים המגיעים לאורך ממוצע של 25 סנטימטרים והוא בעל סנפירים רחבים ולסתות רחבות. הדג בעל גוונים כחולים, אך חלק מהמינים עוטים פסים כהים המסייעים בהסוואה בעודם שוכבים על צידם.
הדג הוא פיסקיבור הניזון בעיקר מאמנוניים קטנים יותר אותם הוא מפתה בדמיון לנבלה מרקיבה בקרקעית האגם. הוא שוכב על צידו ללא תנועה ומחכה לדגים שיתקרבו, אז הוא מאיץ לעברם בעזרת שרירי הזנב הגדולים שלו ואוכל אותם. חלק מהמינים הם טורפים אורבים ממחסה של סלעים לטרף במקום פיתוי.
כמו מרבית האמנונים הנקבות שומרות על צאצאיהם בפיהם מטורפים אחרים עד לגדילתם מעבר לגודל מסוים.
אמנונים אלה נידוגים בידי הדייגים של מלאווי ולפעמים מצויים באקווריום כדגי נוי בשל צבעיהם המפוארים.
בת שירות בודדה
בת שירות בודדה היא בת שירות המשרתת באחת מאגודות שירות לאומי ומנותקת ממשפחתה מסיבות שונות. בנות השירות הבודדות מוכרות על ידי חלק מעמותות השירות, אולם מעמדן לא מוכר רשמית על ידי רשות השירות הלאומי-אזרחי.
בת שירות מוגדרת כבודדת מסיבות כגון: הורים שהיגרו מהארץ, הורים בשליחות בחו"ל, יתמות מהורים, בנות שהקשר עם משפחתן נותק ובעיקר עולות חדשות ומתנדבות שהגיעו לארץ לבדם על מנת להצטרף לשורות המתנדבים בשירות הלאומי אזרחי.
נכון ל-2016 משרתות בשורות הלאומי כ-250 בנות במעמד של בת שירות בודדה, כ-90% מהן הן בנות למשפחות שאינן מתגוררות בארץ, רובן מגיעות מארצות הברית ומצרפת. בנות השירות הבודדות משרתות במגוון תחומים ככל בנות השירות האחרות: חינוך, בריאות, עמותות ללא מטרות רווח, מגזר שלישי, תחומי הדרכה ועוד. יש משפחות ה"מאמצות" בנות שירות בודדות ומזמינות אותן לשבתות וחגים.
עמותות
סיוע של העמותות לבנות השירות הבודדות:
אימה אמריקאית 10
לעונה הנוכחית חוזרים פרנסס קונרוי, לסלי גרוסמן, בילי לורד, שרה פולסון, אוון פיטרס, עדינה פורטר, לילי רייב, אנג'ליקה רוס, פין ויטרוק ודניס או'הר מהעונות הקודמות ואליהם מצטרפים ניל מקדונו ומקולי קאלקין.
פיתוח
ב-3 באוגוסט 2018 חודשה הסדרה לעונה 10, שהייתה צריכה לעלות לאקרנים בשנת 2020. ב-26 במאי 2020 הוכרז כי העונה ה-10 תידחה לשנת 2021 עקב ההפסקה שנוצרה כתוצאה ממגפת הקורונה. בעקבות ההפסקה, יוצר הסדרה, ראיין מרפי, אמר בראיון ל-TheWrap כי ההפסקה עלולה לשנות את נושא העונה, מכיוון שצריך לצלם את הרעיון הראשוני שלו במהלך החודשים "החמים" של השנה. בחודש שלאחר מכן, חשף מרפי פוסטר שיווקי שעוצב עבור העונה באמצעות חשבון האינסטגרם שלו; התמונה הציגה בתוכה פנים עם פה פעור וקעקוע על הלשון בו כתוב "AHS 10". התקציב של העונה העשירית עמד על 48 מיליון דולרים. ב-19 במרץ 2021 חשף מרפי את שם העונה והסביר שהיא תעסוק בשני סיפורים שונים, "אחד ליד הים, אחד ליד החול". מאוחר יותר פרסם פוסט נוסף באינסטגרם, בו כתב שהעונה הזו "תעניק חוויית צפייה כפולה, מכיוון שמדובר בשני סיפורים שונים".
צילומים
בהתחלה דווח כי ההפקה אמורה לחדש את הצילומים באוקטובר, תוך שדווח ב-Digital Spy כי הצילומים לעונה יתחילו ב-2 בדצמבר 2020.
הוצאה
העונה אמורה לעלות לאקרנים ב-25 באוגוסט 2021.
Habla Blah Blah
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שבוונצואלה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי גלוריה טרווי, סאמו ופאולינו והופק על ידי ארמנדו אווילה. השיר הוא שיר בסגנון האלקטרופופ המשלב בתוכו גם את סגנון ה-EDM. עבור השיר יצא קליפ מילים שזכה להצלחה נאה כאשר צבר 2.8 מיליון צפיות.
בנוסף לכך, הצליח השיר להיכנס לשלושה מצעדים בוונצואלה; במצעד המייצג את המדינה הגיע למקום הראשון.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי ניקו טרוניק והועלה לערוץ ה-Vevo של גלוריה טרווי ב-1 באוגוסט 2014. בקליפ משתתף שי קרטר. בתחילת הקליפ ניתן לראות טרווי רוקדת ברחבת ריקודים עם מישהו, ולאחר מכן אותה, כשהיא שופכת עליו כוס יין.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-38 מיליון צפיות.
רבקה גור
רבקה גור (נולדה ב-12 בינואר 1935 בירושלים) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
רבקה גור (לבית ירחי) נולדה למשפחה חד הורית. לדבריה, כבר מגיל ארבע ידעה שהיא שחקנית. הבמה הראשונה שלה, הייתה שלושה ארגזים בשוק מחנה יהודה, ה"אמרגנית" הראשונה, סבתה נוסראת והקהל, באי השוק שערכו בימי רביעי את הקניות לשבת. ה"" שהציגה בפניהם מנו קטעי שירה וריקוד משל השחקנית והזמרת כרמן מירנדה. בשנת 1952, בגיל 17, הצטרפה לגרעין המייסד של תיאטרון החובבים הירושלמי "מסך", בהנהלתו של שאר-ישוב אולסבאנגר. במסגרת "מסך", השתתפה במבחר הצגות, ביניהן: "פעמי אביב", "טרטיף", "אי הבנה", "מקצועה של הגברת וורן".
תיאטרון
במהלך השנים גילמה גור למעלה ממאה תפקידים בתיאטרון הרפרטוארי, הפרטי והפרינג', למבוגרים ולילדים. בשנת 1958 עברה לתל אביב והתקבלה לתיאטרון "אוהל", בו שיחקה שבע שנים. בד בבד שיחקה בתיאטרונים קטנים, ביניהם "התיאטרון הריאליסטי", בימת משה הלוי, תיאטרון "זוטא", התיאטרון של שחקן "אוהל", יהודה שחורי ואחרים. בשנת 1969 הקימה יחד עם אביבה גלי את תיאטרון "כיס", אותו ניהלו יחדיו. הצגתו הראשונה של התיאטרון הייתה "אוקסן וניקולט", מחזה מימי הביניים בעיבודה ובתרגומה של לאה גולדברג ובהשתתפותן של השחקניות פני ליוביץ ודבורה קסטלניץ והצמד סוזן ופראן. בין היוצרים שעבדו בתיאטרון "כיס": הבמאי פיטר פריי, השחקנית מרים ברנשטיין כהן והמוזיקאי שלמה גרוניך.
בשנת 1963 נתבקשה להחליף את השחקנית ליא קניג בהצגה "סוף המירוץ" מאת פיטר יוסטינוב בתיאטרון הבימה.
משנת 1982 גור היא שחקנית תיאטרון הבימה. על הישגיה בתחום המשחק זכתה בפרסים על שם השחקנים שמעון פינקל ורפאל קלצ'קין.
במסגרת תיאטרונטו 1999 כתבה וביצעה את הצגת היחיד "פרחים לבתיה", עבורה קיבלה ציון לשבח מטעם תיאטרון הבימה. בהמשך כתבה וביצעה את "יום הולדת 42" בשיתוף עם השחקנית מיכל ורד (ציון לשבח מטעם תיאטרון "בית ליסין").
למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב אצל פרופ' נורית יערי, בחוגים תולדות התיאטרון, דרמה יוונית והתיאטרון במאה ה-20.
קולנוע וטלוויזיה
לאורך השנים, השתתפה גור בסרטי קולנוע רבים. ביניהם: "הרשלה", "חתונה מאוחרת", "סיפור קצר", "חיים זה חיים" ו"הדקדוק הפנימי". כמו כן, בסרט הקצר "המשורר הלאומי" המבוסס על התסכית "תפסו את המרגל" מאת חנוך לוין. ב-2012 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "חיותה וברל" ("נורמה הפקות"), לצד יוסף כרמון, עבורו זכתה בפרס השחקנית הראשית המצטיינת בפסטיבל הקולנוע ירושלים והייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנה זו. ב-2018 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של עמיחי גרינברג "העדות". באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה".
בשנת 2002 גילמה את אמו של טנצר בסדרה "שמש".
בשנת 2003 החלה להשתתף בסדרת הילדים "הפיג'מות" בתפקיד גברת ברכה, עד לסיומה ב־2015. בנוסף, שיחקה בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם".
הופיעה עם יהונתן גפן בקלטת וידאו לילדים משיריו "איך שיר נולד".
בשנת 2016 הוענק לרבקה גור פרס מפעל חיים מטעם אמ"י – איגוד אמני ישראל.
ב-12 בינואר 2019, יום הולדתה ה־84, יצא לאור ספרה "היה הייתה ילדה" – סיפור חייה בדרכה אל בימת התיאטרון.
בשנת 2018 החלה לגלם את סוניה טיטינסקי, אמו של אמנון טיטינסקי, בסדרה "קופה ראשית".
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "חזרות".
חיים אישיים
גור נישאה למעצב הבמה אנטול גורביץ', בהמשך השניים התגרשו. אם לבן וסבתא לנכדה.
תל אביב היט
תל אביב היט (באנגלית: Tel Aviv Heat) היא קבוצת רוגבי יוניון ישראלית מתל אביב המתמודדת בסופר קאפ האירופי ברוגבי. זוהי קבוצת הרוגבי יוניון המקצוענית הראשונה בישראל.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-7 ביולי 2021 על ידי היזמים האמריקאים מייק ארון ובארי סיידל והשתתפה בעונת 2021/2022, עונת הבכורה, של הסופר קאפ האירופי ברוגבי, בחטיבה המזרחית. הקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השלישי, במאזן 3–3 כשאת רוב משחקי הבית שיחקה באצטדיון בטביליסי בעקבות הגבלות הקורונה בישראל. ברם, בעקבות השעיית יניסיי ולוקומוטיב פנזה הרוסיות מהטורניר בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה העפילה הקבוצה לחצי גמר הטורניר, שם הפסידה למועדון הפורטוגלי לוסיטנוס 26–42.
בעונת 2022, הקבוצה העפילה שוב לחצי גמר הטורניר, אחרי שגברה על קבוצת הרוגבי של באטומי.
בפברואר 2023 הוזמנה הקבוצה להשתתף במשחקי הליגה הבינלאומית לרוגבי בדרום אפריקה, אך לאחר פניות של גופים מתנועת ה-BDS החליטו באיגוד הדרום אפריקאי למשוך את ההזמנה ולא לשתף במפעל את הקבוצה מישראל.
אליהו מאיר פייבלזון (ירושלים)
הרב אליהו מאיר פייבלזון (נולד בד' באדר ה'תשכ"ז, 16 במרץ 1967) הוא ראש ישיבה והוגה חרדי ליטאי.