cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי טולקובסקי
ביוגרפיה וציוני דרך
התחנך בבית הספר התיכון המקצועי שליד הטכניון ובבית הספר הטכני של חיל האוויר. את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר, עובדה המוצאת ביטוי בכלי הטיס המרובים ביצירותיו.
בגיל 12 הצטרף ל"סטודיו לאמנות חיפה" של הצייר פאול קונראד הניך והתוודע ליסודות האמנות הקלאסית.
לפני לימודיו האקדמיים השתייך באופן בלתי פורמלי לקבוצת הריאליזם הסוציאליסטי החיפאית ועבד עם האמנים גרשון קניספל, משה גת ורות שלוס.
לאחר לימודיו בבצלאל, בשנים 1959–1961 השתלם בבית הספר הגבוה לאמנויות "בוזאר" בפריז, צרפת. בזמן שהותו בפריז התוודע טולקובסקי לזרמים חדשים באמנות העולמית ועבד כעוזר וכדפס של יעקב אגם.
ב־1966 יצא טולקובסקי ללימודים שנמשכו שנה בארט סטודנט ליג (Art Student League), ניו־יורק, שם התמחה בהדפס רשת צילומי והכיר אמנות המשלבת אובייקטים ממשיים בציורים.
לאחר שחזר לארץ ב־1968 החל ללמד באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל" בירושלים והקים סדנא לדפוס-רשת, הראשונה מסוגה בארץ. קיום הסדנא איפשר התנסויות חדשות של עשייה אמנותית ועבדו בה אמנים רבים.
צבי טולקובסקי היה ממקימי קבוצות האמנים "משקוף" ו"רדיוס". המכנה המשותף להולדת שתי הקבוצות הייתה ההתנגדות לממסד האמנותי באותה תקופה. קבוצת "משקוף" פעלה בירושלים בשנים 1968–1969 וכללה בנוסף לציירים גם משוררים ומוזיקאים שביקשו לפתח חיי יצירה בשיתוף קהל. קבוצת "רדיוס" פעלה בשנים 1982–1984 והחברים בה היו בעלי גישות אמנותיות שונות.
בשנת 1970 ייסד את סדנת ההדפס האמנותי ב"בית האמנים" בתל אביב.
בשנים 1975–1977 תיעד טולקובסקי בסיוע תלמידיו מ"בצלאל" את המחנה הנטוש נועיימה, מחנה פליטים פלסטיני שתושביו גורשו לירדן לאחר מלחמת ששת הימים, ואסף פריטים עזובים וממצאים ארכאולוגיים שנותרו בשטח המחנה. ב-1976 הוצגה במוזיאון ישראל תערוכה שכללה צילומים ופריטים ארכאולוגים ממחנה נועיימה.
בשנים 1979–1981 פעל טולקובסקי בבוסטון ובסן פרנסיסקו, ארצות הברית. באותן שנים הוא הגיע לאוקלנד, קליפורניה ויצר סדרת תצריבים צילומיים בשם "אוקלנד". הסדרה מתאפיינת בשימוש בציטוטים של הרולד שימל, משורר ירושלמי ששהה בקליפורניה באותה עת. היא מציגה אוכלוסיות מוחלשות של מהגרים בעיירות קטנות בקליפורניה.
בשנים 1984–1985 שימש כמבקר אמנות בעיתון "כל העיר", ירושלים.
ב-1990 השתתף כאמן אורח במרכז לאמנות" "סיטה" (Cite Internationale des Arts, Paris) בפריז ושם עסק בפיתוח טכנולוגיה חדשה לדפוס מסורתי.
בשנת 1990 הוצגה במוזיאון ישראל בירושלים תערוכה נוספת "תעודה: מחנה נועיימה" ובה נכללו ממצאים תיעודיים ופריטים ארכאולוגיים שטולקובסקי ותלמידיו מ"בצלאל" אספו בשנים 1975–1977 במחנה הפליטים נועיימה שליד יריחו. בתערוכה שולבו החפצים שנמצאו בעבודות אמנות. במילותיו של טולקובסקי: "אני באתי לנועיימה - ונועיימה באה אלי. חיכינו זה לזה".
בשנים 1994–2000 אצר תערוכות בסדנת ההדפס, ירושלים ובבית האמנים בירושלים.
בשנת 2002 השתתף כאמן אורח בסדנאות לאמנים בטייפה, טיוואן.
בשנת 2007 הקים טולקובסקי סדנת נייר ב"בצלאל".
בשנת 2012 טולקובסקי זכה בפרס למפעל החיים בתחום האמנות הפלסטית של משרד התרבות והספורט.
בנימוקי השופטים נכתב: "החיוניות של עבודתו באה לידי ביטוי בהתחדשות בלתי פוסקת בכל רגע לשימוש בחומרים ולחופש המוחלט שהוא מרשה לעצמו בתוך שפת הציור... הנוכחות המתמדת של כתב וטקסט, בעברית ובלועזית, והתייחסות לאירועים היסטוריים פוליטיים, יוצרים ציור שהוא בעת ובעונה אחת אוטונומי ומגיב למציאות שמסביב". ובנוסף: " הוא משמש כמקור השראה לשורה של אמנים צעירים, בייחוד ציירים, אשר שואבים לא רק מאמנותו, אלא גם מאישיותו כמורה, וכמורה דרך".
עשייה אמנותית
טולקובסקי עובד במגוון טכניקות ויוצר בתחומים רבים: יצור נייר בעבודת יד, ציור שמן, צבעי מים, רישום, קולאז' (הדבק), דקופאז', אסמבלאז' (הצרף) והדפס. כמו כן, הוא עוסק בתיעוד, איסוף ומחקר של אירועים היסטוריים והקשרם האמנותי.
שימוש בתיעוד, אוסף ומחקר לעבודה אמנותית
במסגרת עשייתו האמנותית טולקובסקי עוסק בתיעוד אירועים היסטוריים ואיסוף פריטים וחומרים שונים: תצלומים, ספרים, אלבומים, גלויות, מכתבים, בולים, תבליטים, ועוד. האוסף שלו מונה אלפי פריטים ומשמש כמאגר וכמקור למחקר וכחומר גלם ליצירתו.
הוא משלב דימויים, קטעי עיתונות, אובייקטים, ציטוטים מתולדות האמנות ושירה עם ציור עכשווי ובכך מטעין עבודות בפרשנות חדשה, הומוריסטית, גרוטסקית ואפילו בדיונית.
טולקובסקי אימץ גישה חומרית לאמנותו, במסגרתה נוצר מפגש בין חומר לטכניקות ציוריות, זאת בדומה לציירים אחרים בארץ (אריה ארוך, יאיר גרבוז, יגאל תומרקין, רפי לביא). בחירת חומר גלם דוגמת מתכת, פח, עופרת, ברזל ועוד, נותנת כיוון לאסוציאציות ותחושות שאותם חומרים מעבירים - חמימות, קור, שבירות, רכות, גמישות. החומריות מאפשרת לטולקובסקי להתחיל מהפריט הקיים וממנו לפתח רעיון אמנותי.
טולקובסקי מתאר את עבודתו: "מתחילה מהאמצע, ממשהו קיים - בד מלוכלך, דימוי גזור ומודבק על משטח עבודה מתוצרת עצמית".
טכניקות עבודה מגוונות
טולקובסקי משלב בעבודותיו חפצים היסטוריים כחפץ-מן-המוכן (צילומים, אובייקטים, טקסטים, מסמכים, מכתבים, פרחים מיובשים, מוטיבים של מטוסים, אקדחים, מראות ועוד). רוב העבודות נעשו על נייר שהכין בעבודת יד.
הדבק היא שפתו האמנותית העיקרית של טולקובסקי. באמצעותו הוא לוקח את הצופה למסע בתחנות חייו ותחנות היסטוריות שונות אותן הוא מקשר למציאות חדשה, לעיתים בדיונית ומורכבת. מעבודות ההדבק ניבטים זיכרונות ילדותו בחיפה ומתקופת המנדט הבריטי. הוא משלב מפות של ארץ ישראל וסביבתה ומשתמש בפרטי האוסף האישי שלו.
טולקובסקי קורא לסטודיו שלו "ארגז חול" בו הוא "פורק מטען ומסדר אותו מחדש. זה כמו משאית, ששופכת את כל התכולה החוצה, ורק אז באים ועושים סדר וניקיון." לדבריו, "יש לי רתיעה מעבודה על משטח לבן ונקי, לכן כשאני לוקח בדים חדשים אני קודם כל מיישן אותם. אני חייב ללכלך קצת כדי ליצור נקודות אחיזה".
ספרי אמן
טולקובסקי החל בהכנת ספרי אמן בשנות ה-90 כחטיבה אמנותית נפרדת במכלול יצירתו. כל שלבי הכנת הספר נעשו בידיו: מהכנת הנייר ועד עיצוב ובניית הכריכה. בספריו אין משמעות לכרונולוגיה או לסדר הדפדוף. כל דף הוא יצירה חד פעמית שעומדת בפני עצמה, כל ספר מהווה חוויה אמנותית נפרדת. לעיתים דף או פרט מספר אמן משמש את טולקובסקי כרעיון לעבודה על יצירה שלמה ונפרדת.
עבור טולקובסקי הכנת ספר האמן מתחילתו ועד סופו היא תהליך עקרוני. זהו מהלך יצירה אישי ה"מאפשר לשלוף דברים חבויים ממקום נפשי עמוק". בספרי האמן נכללים הדבקים ורישומים.
בשנת 2008 הוצגה התערוכה "Intensive care" בגלריה "משרד" בתל אביב ובה ספרי אמן של טולקובסקי. בשנת 2010 הוצגה בגלריה "האגף" בחיפה התערוכה "היסטוריה של דקדוק חילוני" ובה שבעה ספרי אמן נוספים. בשתי תערוכות אלו התאפשר למבקרים לדפדף בספרים, כך יכלו להתרשם מאיכויות הנייר.
ספר האמן המונומנטלי של צבי טולקובסקי "צליינות בארץ הקודש" נמצא באוסף מוזיאון ישראל. כדרכו, טולקובסקי יצר גיליונות נייר בעבודת ביד, עליהם עבד בטכניקות מגוונות, בעיקר הדבק ורישום. בספר זה הוא מתאר את עצמו כצליין בארצו באמצעות מפות אישיות ומפות היסטוריות ומוביל את הצופה לצאת איתו למסע למקומות קדושים כגון ירושלים, גולגולתא והר תבור ולמקומות מילדותו בפלשתינה המנדטורית. בספר משובצים פרקי שירה של חברו, הרולד שימל.
ספר האמן "צליינות בארץ הקודש" פורס מסע אקטואלי, היסטורי ונוסטלגי, ומהווה דיוקן חומרי ומנטלי של הארץ. הספר הוצג בשנת 2023 בתערוכה "צליינות בארץ הקודש" במוזיאון ישראל, ירושלים.
רדיו מוסקבה
רדיו מוסקבה (ברוסית: Радио Москвы; עד 26 בפברואר 2014 - מדברת מוסקבה) היא תחנת רדיו רוסית המשדרת במוסקבה. מהווה חלק מחברת ההתקשורת "מוסקבה מדיה". בשידור של תחנת הרדיו ניתן לשמוע חדשות פדרליות וחדשות מוסקבה, מוזיקת פופ, תוכניות בנושאים שונים.
אוניברסיטת אינדיאנה
אוניברסיטת אינדיאנה (באנגלית: Indiana University; בראשי תיבות: IU) היא אוניברסיטה ציבורית הפרושה בתשעה קמפוסים במדינת אינדיאנה. האוניברסיטה נוסדה ב-1820 כ"סמינר מדינת אינדיאנה", בשנת 1846 שונה שמה ל"קולג' אינדיאנה".
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה שוכן בבלומינגטון (בשנת 2009 למדו בו 42,347 סטודנטים מתוך 107,160 בכל קמפוסי האוניברסיטה) ונקרא בקיצור IUB. קמפוס זה דורג ב-2009 במקום ה-93 בין 100 האוניברסיטאות הטובות בעולם.
לאוניברסיטת אינדיאנה תשעה קמפוסים באינדיאנה: שני קמפוסי ליבה, חמישה קמפוסים אזוריים ושני מרכזים אזוריים בניהול IUPUI.
קמפוסי ליבה: קמפוסים אזוריים ברחבי אינדיאנה: קמפוסים אזוריים בניהול IUPUI:
שלך, סנדרו
שלךָ, סנדרוֹ הוא רומן מכתבים אוטוביוגרפי מאת צבי ינאי, שיצא לאור בשנת 2006 בהוצאת כתר. הספר כתוב כמכתבים מאת צבי ינאי (ששמו בלידתו היה סנדרו טוט) אל אחיו האובד רומולו בנוונוטי.
הספר זיכה את מחברו בפרס ספיר לשנת 2008.
תמצית הספר
הספר מתאר את קורות משפחתו של צבי ינאי, בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20, כפי שהם משתקפים בתשעים המכתבים שכתבה סבתו, לואיזה גלמבוש, לבתה, היא אמו של ינאי, יוצי גלמבוש, "מכתבים שעוסקים בפכים הקטנים של החיים, בדאגות, במצוקות, בתקוות ובאכזבות", במכתבים שכתב אביו של ינאי, קלמן טוט, לאשתו יוצי, בהתכתבות בין יוצי לאחיה, שאול ינאי, ובמכתבים מקרובי משפחה נוספים. מכתבים אלה מצוטטים במכתביו של צבי ינאי אל אחיו האובד רומולו בנוונוטי, שבהם הוא מספר לאח את תולדות משפחתו, תוך שהוא מלווה את הציטוטים בפרטים היסטוריים משלימים, בזיכרונות שלו מאותה תקופה ובמחשבותיו על תוכן המכתבים שציטט. על טכניקה זו כתבה ד"ר חנה הרציג: "כך חוצצים בין המחבר לקורא מכתבים חד-סיטריים שתוכנם גם הוא מכתבים חד-סיטריים". בספר משובצים תצלומים מאלבומו המשפחתי של ינאי.
ינאי נולד בשנת 1935 בפּסקַרָה שבאיטליה בשם "סַנְדרוֹ טוֹט". אביו, קלמן טוֹט, היה זמר אופרה נוצרי פרוטסטנטי הונגרי-רומני, ואמו יוּצי גַלַמבּוֹש הייתה רקדנית יהודייה ממוצא הונגרי. השניים לא נישאו, והופיעו יחדיו ברחבי איטליה, שבה נולדו ארבעת ילדיהם. לינאי היו שתי אחיות מבוגרות ממנו, פיורנצה וליזטה, שאתן שמר על קשר, ואח מבוגר ממנו בשנה, שעליו ידע ינאי מעט מאוד – שמו הפרטי, רומולו, תאריך הלידה המדויק שלו, מקום הלידה, והעובדה שנמסר לטיפולה של אומנת ולאחר מכן נותק הקשר עמו. לאחר שקרא בכתב עת מדעי מאמר שעם מחבריו נמנה רומולו בנוונוטי, פנה אליו ינאי בהשערה שהוא אחיו האובד. לאחר שהספר מציג מכתבים אחדים של שני הצדדים העוסקים ביצירת הקשר הראשוני, הוא ממשיך בהצגת מכתביו של ינאי בלבד. ההתכתבות שבספר נמשכת מ-10 בפברואר 2004 ועד 12 בינואר 2006.
בין השאר מנסה ינאי להבין מדוע נותק הילד רומולו מיתר המשפחה (האם מת בילדותו או אומץ על ידי האומנת שבידיה הופקד?), טיב היחסים בין ההורים לבין עצמם ובין ההורים לסבתא לואיזה. הוא מתאר את הסביבה שבה חיו – ההורים וילדיהם באיטליה הפשיסטית, הסבתא באוסטריה שלקראת האנשלוס ולאחריו, עד לגירושה לאופולה שבפולין ומותה ב-1942 (ינאי משער שנרצחה במחנה ההשמדה בלז'ץ או מיידנק), וקרובים נוספים בהונגריה.
נושאים החוזרים שוב ושוב במכתבי הסבתא: משאלתה שבתה תינשא לבן זוגה, משאלתה שהבת ובן זוגה ישיגו נתינות איטלקית, ובכך יימנעו מסכנת גירוש, דאגה מהנזק לבריאות שעלולים לגרום ההריונות התכופים (כולל עצות למניעת הריון ולהפסקתו), והדאגה לשלום נכדיה, ובפרט שלום רומולו. על סבתו, כפי שהיא משתקפת במכתביה, כתב ינאי: "היא אמא יהודייה על פי מיטב הפולקלור היהודי – מעצבנת, טרחנית, מרחמת על עצמה, תובענית, דעתנית – אבל תמיד אוהבת. דואגת לבנה למרות ביקורתה עליו, מסורה בכל נפשה לבתה ומתייסרת אתה על מר גורלה." זיקתה של הסבתא ליהדות ניכרת בתזכורת שהיא כותבת לבתה על ראש השנה ויום הכיפורים הקרבים (ובפרט תפילת יזכור לזכר הסבא המנוח), שיחד אתה מגיע מתכון לרגל קרושה מרגל חזיר.
מכתבי אביו של ינאי לאמו, שנכתבו עם גירושו להונגריה בתחילת 1941, עוסקים בבריאותו הרופפת, בקשיי הפרנסה, ברצונו העז שיוצי ושלושת ילדיה יגיעו אליו להונגריה ובחוסר יכולתו להסדיר זאת, ובאהבתו לשלושת הילדים (רומולו כלל אינו מוזכר במכתביו).
בנוסף להוריו של ינאי, שתי אחיותיו, אחיו וסבתו עוסק הספר בדמויות נוספות:
חלקו השני של הספר, העוסק בתקופה שלאחר מות הסבתא, האב והאם, ממעט בציטוטים ממכתבים מקרובי משפחה, והוא כולל בעיקר את זיכרונותיו של ינאי מחייו באיטליה עד לעלייתו ארצה בגיל 10, לאחר שנמסר לחיילי הבריגדה היהודית לבקשת דודו פאלי, זיכרונותיו מחייו בקיבוץ רמת דוד עד גיוסו לצה"ל, ומעט מתחושותיו בהמשך חייו, כלוחם בצנחנים, כאזרח העוקב אחר משפט אייכמן, עמדתו התאולוגית ועוד. על חלק זה העירה חנה הרציג: "בסיפור ההתבגרות 'שוכח' המחבר את תחבולת רומולו, ומגולל את השקפותיו כמעט על דרך ההרצאה".
הוקרה
ביוני 2007 בחרו גולשי אתר "ynet" את "שלך, סנדרו" לספר השנה. הספר זיכה את מחברו בפרס ספיר לשנת 2008.
שם הספר
המכתבים הראשונים לרומולו, טרם הפיכתו של הקשר לאישי מאוד, חתומים "בכבוד רב, צבי ינאי". לאחר שהקשר הופך לאישי, חתום כל מכתב במילים "שלך, סנדרו", שהעניקו לספר את שמו.
כתיבת הספר
על מקורות המידע לספר כתב ינאי:
בפענוח המכתבים ובתרגומם לעברית סייעה בידי ינאי אגי יואלי. על תרומתה כתב ינאי: "הקושי הגדול בשבילה לא היה פענוח האותיות המחוקות במכתבים של סבתא וגם לא לא מלאכת התרגום, אלא הזדהותה עם התקופה ועם הנפשות הפועלות בסיפור שלנו. אלה החיו בה מראות קשים וזיכרונות מרים, הצרובים בלבה יותר מחמישים שנה".
הקדשה
בפתח הספר מופיעה הקדשה: בראיון איתו הרחיב ינאי בעניין הקדשה זו:
היה או לא היה?
שאלה המלווה את הקורא בעת קריאת הספר היא האם המכתבים שכתב סנדרו אכן נכתבו אל רומולו, אחיו האובד שנמצא, או אינם אלא חלק מהחירות הדרמטית של הסופר. אריק גלסנר כותב על כך: "אינני יודע אם החלק הזה בסיפורו של ינאי – גילויו או אף מציאותו של אח אובד – הוא עובדה אוטוביוגרפית או שמא אמצעי ספרותי לגלילת קורות משפחתו (כנראה בדוי הוא)". יוסי קליין נחרץ יותר וקובע: "בספר יש חליפת מכתבים דמיונית בין ינאי לאחיו האובד".
בריאיון עם צבי ינאי העלתה בפניו אריאנה מלמד שאלה זו, אך זכתה לתשובה מתחמקת:
גורדון (עבד)
גורדון היה עבד נמלט ממיסיסיפי או מלואיזיאנה, שברח אל החופש במרץ 1863 והצטרף ליחידת הלוחמים השחורים של צבא האיחוד במלחמת האזרחים בארצות הברית. תצלום גבו המצולק מהצלפות המכונה "The Scourged Back" מהווה את אחת הדוגמאות הראשונות לשימוש במדיום הצילום לצורכי הסברה. התנועה לביטול העבדות עשתה שימוש נרחב בתצלום זה על מנת להוציא את העבדות אל מחוץ לחוק. כמו כן, התצלום היה לאחד התצלומים המפורסמים ביותר של עבדים בזמן מלחמת האזרחים באמריקה. ב-4 ביולי 1863, פורסם התצלום במגזין הפופולרי Harper's Weekly, ובכך סיפק למדינות האיחוד ראיה חזקה לאכזריות מוסד העבדות, והיווה תמריץ לשחורים חופשיים רבים להתגייס לצבא האיחוד.
הבריחה
גורדון ברח מהמטע של ג'ון וברידג'ט ליונס, שבבעלותם היו כמעט 40 עבדים. אדונו יצא לחפש אחריו ביחד עם שכניו ועם להקת כלבי דם. על מנת לטשטש את עקבותיו ולבלבל את כלבי הדם שחיפשו אחריו על פי עקבות הריח, גורדון הצטייד מבעוד מועד בבצלים, ולאחר שחצה כל נחל וכל ביצה, הוא שפשף את הבצלים על גופו ובכך הציל עצמו מלכידה. גורדון גמא מרחק של 129 קילומטרים במשך עשרה ימים, עד שלבסוף הגיע למחנה חיילי האיחוד שהוצב בבאטון רוז', לואיזיאנה, סמוך לנהר המיסיסיפי.
במחנה חיילי האיחוד
גורדון הגיע למחנה שלושה חודשים בלבד לאחר שהצהרת השחרור, אותה אישר הנשיא לינקולן, אפשרה לשחורים להתגייס לצבא האיחוד במסגרת יחידות נפרדות. הוא ביקש להתגייס לצבא, ובמסגרת הליך גיוסו עבר בדיקה גופנית שגרתית בה פשט את חולצתו וחשף את גבו. בגבו התגלו צלקות קלואיד חמורות שנוצרו מהצלפות שוט. גורדון טען כי הפקח שהשגיח עליו הצליף בו נמרצות, אך הוא אינו זוכר את ההצלפות עצמן. הוא שכב במיטה בכאבים במשך חודשיים, ואז גמלה בו ההחלטה לברוח. המשגיח אמר לו שהצליף בו משום שלקח רובה וניסה לירות בכולם, כולל באשתו. גורדון לא זכר דבר שכזה, וגם אשתו אמרה לו כי לא היו דברים מעולם.
צלמים נודדים ששהו באותה העת במחנה, ביצעו מספר תצלומים בשיטת קארט דה ויזיט, ובכך הנציחו את גבו המצולק. בנוסף לתמונת גבו המצולק, הצלמים צילמו עוד שתי תמונות: בתמונה השנייה, נראה גורדון בבגדיו המרופטים איתם הגיע למחנה, ובתמונה השלישית, גורדון לבוש כחייל במדי צבא האיחוד.
שירות בצבא האיחוד
גורדון הצטרף לצבא האיחוד כגשש. באחד הסיורים, הוא נלקח בשבי על ידי כוחות הקונפדרציה, נתלה הפוך מרגליו, הוכה ונזנח למותו, אולם הוא הצליח להיחלץ ולברוח אל כוחות האיחוד. לאחר מכן, לחם כסרן במצור על פורט הדסון.
תמונת הגב המצולק והשפעתה
התמונה צולמה ב-2 באפריל 1863, והייתה לאחת התמונות הבולטות והנפוצות ביותר לתיאור העבדות. היא הצליחה להבהיר לתושבי ולחיילי מדינות האיחוד את ממדי האכזריות של מוסד העבדות. לתמונה היה תפקיד פוליטי משמעותי: התמונה פורסמה במגזין הפופולרי 'Harper's Weekly' ב-4 ביולי 1863, ברגע קריטי. באותה העת, האיחוד ספג הפסדים שגרמו לתושבי האיחוד להרגיש שמדובר במלחמה שלא ניתן לנצח בה. בנוסף, הצהרת השחרור שרק נכנסה לתוקף, הייתה מאוד לא אהודה בקרב מגזרים גדולים בציבור מדינות האיחוד. פרסום התמונה נועד לשרת את תומכי המלחמה, ולקבל את תמיכת הציבור בנחיצותה.
התמונה שפורסמה ב-'Harper's Weekly' הייתה חלק מטריפטיכון. תמונת גבו המצולק של גורדון נקראה 'גורדון בבדיקה רפואית', תמונתו בבגדים מרופטים נקראה 'גורדון כשהגיע לשורות חיילי האיחוד' ותמונתו במדים נקראה 'גורדון במדים כחייל צבא ארצות הברית'. התמונה 'גורדון בבדיקה רפואית' הודפסה והופצה על ידי צלמים רבים, לרבות על ידי הצלם הנודע מת'יו בריידי. בתי דפוס ברחבי אמריקה ואף באירופה הדפיסו והפיצו את התמונה.
חודש וחצי לפני פרסום התמונה במגזין 'Harper's Weekly' הנפוץ, התמונה פורסמה גם במגזין 'The Independent', בעריכתו של הנרי וורד ביצ'ר. בעיתון זה, התמונה נקראה "הגב המצולק" (באנגלית: 'The Scourged Back') – זהו שמה הנפוץ של התמונה עד היום. לפי המאמר בעיתון זה, ההצלפות התרחשו באוקטובר 1862, אולם על פי הכתוב במגזין 'Harper's Weekly', ההצלפות התרחשו בחג המולד.
שלא כמו ציורים או נובלות כמו אוהל הדוד תום שביקשו להציג לציבור את עוולות מוסד העבדות, בתמונה לא ניתן היה בזמנו להטיל ספק. בעיתון 'The Independent' נכתב: "יש לשכפל תמונה זו ב-100,000 עותקים ולהפיץ אותה לכל המדינה. היא מספרת את הסיפור באופן בו אפילו גברת סטואו לא יכולה לספר, משום שהתמונה מספרת את הסיפור לעין". העיתון 'The Liberator' של ויליאם לויד גריסון  התייחס לתמונה שבועיים לאחר מכן וכינה אותה 'העדות האילמת'. התנועה לביטול העבדות הכירה בחשיבותו של המדיום החדש – הצילום - וביכולתו להדגים את העוולות של העבדות באופן שציורים, איורים וסיפורים אינם יכולים, והתמונה הפכה סמלית ולקחה חלק משמעותי בהסברה של התנועה לביטול העבדות. פרדריק דאגלס טען כי "תחת מכחולו של אמן לבן, שחורים לעולם לא יכולים לזכות לדיוקנאות נטולי פניות. נראה כי האמן הלבן לא מסוגל לצייר אדם שחור ללא הגזמה גסה של מאפייניו החיצוניים". דאגלס תפס את מדיום הצילום כמדיום שמספר את האמת באופן שיכול להתגבר על התפיסות הגזעניות שבאות לידי ביטוי בציורים.
המתנגדים למלחמת האזרחים טענו כי סיפורו של גורדון מומצא על ידי מתנגדי עבדות פנאטים והזויים. חלקם קיבלו את אמיתות הסיפור אך טענו כי גורדון היה אשם ולכן ההצלפות בו מוצדקות. עבור האפרו-אמריקאים, גורדון הפך לסמל של אומץ ופטריוטיות.
תמונת קארט דה ויזיט 'גורדון כשהגיע לשורות חיילי האיחוד' נמכרה בשנת 2008 במכירה פומבית ב-1527 דולר. כל ההעתקים של תמונת 'גורדון במדים כחייל צבא ארצות הברית' אבדו, ונשאר רק ציור שלה. קורות חייו של גורדון, לאחר שירותו הצבאי, אינם ידועים. תמונתו מופיעה בספרי לימוד, נלמדת באוניברסיטאות ומוצגת בתערוכות ובמוזיאונים ברחבי העולם.
ספקות לגבי זהותו
תמונותיו של העבד הנמלט הופצו במספר מגזינים ועיתונים באותה העת, אך תיאורי התמונות היו לעיתים שונים. הפרסום במגזין 'Harper's Weekly' זיכה את התמונות לתפוצה הרחבה ביותר. במגזין זה, העבד הנמלט כונה גורדון. שנה לאחר פרסום זה, תמונותיו פורסמו על ידי המאייר וינסנט קולייר, בהן הוא כונה 'פרני בראיינט (Furney Bryant) – עבד נמלט מצפון קרולינה'. קולייר פרסם איור בו נראה פרני בראיינט לוחם בפברואר 1864, אולם משום שידוע שהמאייר לא נכח בשדה הקרב, ברור כי איור זה הוא פרי דמיונו. בארכיון הלאומי של ארצות הברית, נמצא העתק של תמונת הגב המצולק בה העבד הנמלט מכונה פיטר. אדם שנכח במחנה של צבא האיחוד עת צולמו התמונות, טען כי למחנה הגיעו שני עבדים נמלטים – לאחד קראו גורדון ולשני פיטר. למרות זאת, רוב ההיסטוריונים מקבלים את הגרסה לפיה כל השמות מתארים את אותו האדם.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2012, בסרט "לינקולן", דמותו של בנו של לינקולן, טד, רואה צלחת זכוכית עם תמונת נתיחה רפואית של גורדון.
טיסה 163 של עיראקי איירווייז
טיסה 163 של עיראקי איירווייז נחטפה והתרסקה ב-25 בדצמבר 1986. המטוס מדגם בואינג 737 היה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי בגדאד לעמאן כאשר ארבעה חוטפים השתלטו על המטוס. אנשי הביטחון של עיראקי איירווייז ניסו להשתלט על החוטפים, אך הם הצליחו לפוצץ רימון יד בחלל הנוסעים ובכך גרמו לטייסים להתחיל לבצע הנמכת גובה מיידית לקראת נחיתת חירום. רימון יד נוסף התפוצץ בתא הטייס וגרם למטוס להתרסק בערער שבערב הסעודית, המטוס נשבר לשניים ועלה באש.
מתוך 106 אנשים, 60 נוסעים ו-3 אנשי צוות נהרגו בהתרסקות. הנוסעים ששרדו סיפרו את אשר אירע על המטוס. זמן קצר לאחר התקרית, ארגון חזבאללה לקח אחריות. אחד החוטפים ההרוגים זוהה על ידי ה-CIA כאזרח לבנוני, תמונת הדרכון שלו תאמה לפוסטר מטעם חזבאללה אשר נמצא ליד מסגד בביירות. עיראק האשימה את איראן באחריות על האירוע.
אוון מוק
אוון מוק (באנגלית: Evan Mock; נולד ב-8 באפריל 1997) הוא שחקן, דוגמן וסקייטר אמריקאי, המוכר מתפקידו בתור אקנו "אקי" מנזיס בסדרה "אחת שיודעת" ברשת HBO Max, החל מ-2021.
ביוגרפיה
אוון מוק נולד במפרץ ווימאה באואהו, הוואי. אימו פיליפינית, ואביו אמריקאי ויוצר סנפירי גלשנים. מוק למד במסגרת חינוך ביתי. כשגדל, הוא שאף להיות גולש מקצועי או סקייטר. מוק עבר לקליפורניה בגיל 18 כדי להתמקד בגלישה על סקייטבורד באופן מקצועי. הוא התפרסם לאחר שהזמר פרנק אושן פרסם סרטון שלו מחליק.
מוק דיגמן בתצוגות אופנה עבור המותגים לואי ויטון ו-1017 Alyx 9SM והשיק קו בגדים בשם Sorry in Advance בשנת 2019. לאחר מכן הופיע בפרסומות לבושם של מעצב האופנה פאקו רבאן. בשנה שלאחר מכן כיכב בקמפיין דוגמנות לקולקציית בגדים של מעצב האופנה ג'וזפה זנוטי. ביוני 2021, הוא השיק קולקציה עם חברת ההלבשה RVCA. ביולי 2021 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" את דמותו של אקנו "אקי" מנזיס, אחת הדמויות הראשיות. הסדרה סימנה את תפקיד המשחק הראשון שלו. היוצר שלה, ג'ושוע ספרן, יצר במיוחד את התפקיד עבור מוק.
חיים אישיים
בשנת 2019 עבר מוק להתגורר בניו יורק. למרות תפקידו כדמות שחוקרת את המיניות שלה בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת", מוק הוא הטרוסקסואל. השיער הוורוד שלו נחשב למראה הייחודי שלו.
פאבל פארדו
פאבל פארדו סגורה (בספרדית: Pável Pardo Segura; נולד ב-26 ביולי 1976 בגוודלחרה) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
פארדו שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת קלוב אמריקה המקסיקנית, עמה זכה בגביע CONCACAF לאלופות ובשני תוארי אליפות מקסיקו. לזכותו גם זכייה באליפות גרמניה עם שטוטגרט, ובשלהי הקריירה שיחק ב-MLS במדי שיקגו פייר.
פארדו הוא סגן מלך ההופעות בנבחרת מקסיקו, עם 148 הופעות. הוא ייצג את הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל, וזכה עמה בגביע הקונפדרציות 1999 ובשני תוארי גביע הזהב.
קריירת משחק
פארדו החל את קריירת המשחק ב-1993, במדי קבוצת אטלס. הוא השתלב במהרה בקישור הקבוצה, ובאותה תקופה זכה לכינוי "אל בבה" (בספרדית: "El Bebé", התינוק). בזכות היכולת הגבוהה שהפגין במשך חמש שנים בקבוצה, הוא זכור כאחד מהשחקנים הטובים ביותר שיצאו ממחלקת הנוער של המועדון.
לקראת טורניר החורף (אינביירנו) של שנת 1998 עבר פארדו לאסטודיאנטס טקוס, אך לאחר שנה בלבד ושני טורנירים במדי הקבוצה, עבר פארדו לקראת טורניר החורף של שנת 1999 לקבוצת הפאר המקסיקנית קלוב אמריקה. פארדו שיחק במדי הקבוצה במשך שבע שנים ו-14 טורנירי ליגה בסך הכול, ובכולם היה לשחקן הרכב משמעותי. את תואר אליפות מקסיקו הראשון בקריירה השיג פארדו עם קלוב אמריקה בטורניר הקיץ (וראנו) של שנת 2002. הקבוצה פגשה בגמר כפול את נקקסה, והפסידה במשחק הראשון בבית בתוצאה 2-0. במשחק הגומלין בחוץ החזירה אמריקה עם ניצחון 2-0 ושלחה את המשחק להארכה, בה כבשה פעם נוספת וזכתה בתואר האליפות.
שלוש שנים אחר כך, בטורניר הקלאוסורה של שנת 2005, זכה פארדו עם קבוצתו באליפות נוספת. הוא פתח בהרכב הקבוצה לצמד משחקי הגמר מול קבוצתו הקודמת, אסטודיאנטס טקוס. לאחר שוויון 1-1 בחוץ, ניצחה אמריקה 6-3 בגומלין הביתי וזכתה בתואר. בעונת היה שותף פארדו לזכייתה של הקבוצה בגביע CONCACAF לאלופות. אמריקה פגשה לגמר כפול את דפורטיבו טולוקה בת ארצה. לאחר שוויון 0-0 במשחק הראשון בחוץ, אירחה קלוב אמריקה את הגומלין שהסתיים אף הוא בשוויון 0-0. שלוש דקות בתוך ההארכה נקלעה אמריקה לפיגור 1-0, אך הצליחה להפוך את התוצאה חמש דקות לסיום ההארכה ולנצח 2-1, שהעניק לה זכייה דרמטית בתואר.
הזכייה בטורניר גביע האלופות, וההשתתפות עם נבחרת מקסיקו בטורנירי גביע הקונפדרציות 2005 ומונדיאל 2006 - שניהם על אדמת גרמניה, הביאו להתעניינות גוברת בפארדו מצד קבוצות בכירות בדרום אמריקה ובאירופה. לאחר התעניינות מצדן של ריבר פלייט הארגנטינאית ורקראטיבו ולבה הספרדית, הצטרף פארדו לשטוטגרט הגרמנית של המאמן ארמין פה. באותו הקיץ הצטרף לקבוצה גם חברו לנבחרת, ריקרדו אוסוריו. פארדו היה מעמודי התווך של הקבוצה בעונתו הראשונה בבונדסליגה. הוא רשם 33 הופעות ליגה (החמיץ משחק אחד בלבד), והיה חלק חשוב בזכייתה של הקבוצה באליפות גרמניה, בפער שתי נקודות משאלקה 04. במחזור הרביעי של אותה עונה, ב-16 בספטמבר 2006 מול ורדר ברמן, כבש פארדו את השער שהפך אותו למקסיקני הראשון שכובש שער בתולדות הבונדסליגה. בסיום העונה נבחר במקום החמישי ברשימת שחקני העונה המצטיינים.
פארדו שמר על מקומו בהרכב גם בעונה השנייה בקבוצה, שהייתה מוצלחת פחות והסתיימה רק במקום השישי. ההידרדרות ביכולתה של הקבוצה נמשכה אל תוך פתיחת עונת, והביאה לפיטוריו של פה בחודש נובמבר של אותה עונה, ובקידומו של העוזר מרקוס באבל לתפקיד המאמן, כשהקבוצה במקום ה-11. על אף ששיחק באופן קבוע במסגרת האירופית, פארדו מיעט לקבל דקות משחק בליגה ועזב את הקבוצה בחלון ההעברות של החורף.
לאחר שנתיים וחצי בגרמניה, חזר פארדו לקבוצתו הקודמת, קלוב אמריקה, תמורת סכום של כ-600 אלף דולר. כפי שהיה לפני שעזב, גם בחזרתו היה פארדו לשחקן משמעותי בהרכב הקבוצה. הוא שיחק במדיה שנתיים וחצי נוספות, והשתתף בחמישה טורנירי ליגה אך לא הצליח לזכות עם הקבוצה בתארים נוספים.
בחודש יולי 2011 הודיע פארדו על עזיבתו לטובת ה-MLS האמריקאית, ולצורך מעברו אפשרה לו הקבוצה לבטל את חוזהו ולהשתחרר מהקבוצה. ב-26 ביולי הודיע על חתימתו בהעברה חופשית בקבוצת שיקגו פייר. ב-19 בינואר 2013, לאחר שנה וחצי בקבוצה, הודיע פארדו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת מקסיקו
זמן קצר לאחר שייצג את מקסיקו בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה, החל פארדו את דרכו במדי נבחרת מקסיקו הבוגרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-31 באוגוסט 1996, תחת המאמן בורה מילוטינוביץ', במשחק ידידות מול שהסתיים בהפסדה של מקסיקו בתוצאה 2-0. הוא ייצג את מקסיקו במשחקי מוקדמות מונדיאל 1998, והטורניר הרשמי הראשון שלו במדיה היה קופה אמריקה 1997 בבוליביה, בו סיימה מקסיקו במקום השלישי, ובסוף אותה שנה היה שותף גם בגביע הקונפדרציות 1997. מספר חודשים אחר כך זכה פארדו עם מקסיקו בגביע הזהב 1998, תוארו הבינלאומי הראשון עם הנבחרת.
פארדו זומן על ידי מאמן הנבחרת מנואל לפואנטה לסגל מקסיקו לקראת מונדיאל 1998 בצרפת. פארדו פתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של מקסיקו בטורניר. במשחק הראשון גברה מקסיקו 3-1 על, ובמשחק השני פגשה את. בדקה ה-28, בעקבות תיקול מאוחר על ויטאל בורקלמאנס, הורחק פארדו בכרטיס אדום ישיר. בהמשך המשחק, שהסתיים בשוויון 2-2, הורחק גם גרט ורהיין הבלגי, מה שגרר ביקורות על שופט המשחק, יו דאלאס הסקוטי. פארדו נאלץ לצפות מהצד בנבחרתו מסיימת בשוויון 2-2 גם מול. פארדו שב להרכב בשמינית הגמר מול, במשחק בו נבחרתו איבדה יתרון 1-0 ברבע השעה האחרונה, נוצחה 2-1 והודחה מהטורניר.
שנה לאחר מכן רשמה מקסיקו שני טורנירים מוצלחים. היא סיימה במקום השלישי את טורניר קופה אמריקה 1999, וזמן קצר אחר כך אירחה את גביע הקונפדרציות 1999. במשחקה השני של מקסיקו בטורניר, מול, כבש פארדו לאחר רבע שעה את שער הבכורה שלו בנבחרת, והעלה אותה ליתרון ראשון במשחק בדרך לשוויון 2-2 בסיום. בגמר הטורניר, בו פתח פארדו בהרכב, גברה מקסיקו על 4-3 וזכתה לראשונה בתולדותיה בתואר.
השינוי בעמדת המאמן והגעתו של הארגנטינאי ריקרדו לה וולפה, סימנה עבור פארדו את הדרך חזרה לנבחרת. הוא זכה עם מקסיקו בתואר בפעם השלישית בגביע הזהב 2003. הוא חזר ליטול חלק משמעותי בטורניריה השונים של מקסיקו, וכך ייצג אותה בקופה אמריקה 2004, ושנה אחר כך בגביע הקונפדרציות 2005.
לה וולפה זימן את פארדו לטורניר המונדיאל השני שלו, מונדיאל 2006 בגרמניה. פארדו פתח בהרכב הנבחרת בכל משחקיה בטורניר. הוא שיחק לאורך כל שלב הבתים, ממנו העפילה מקסיקו מהמקום השני, ופתח בהרכב בשמינית הגמר מול אך הוחלף כבר לאחר 38 דקות בדרך להפסד נבחרתו 2-1 בהארכה.
פארדו חזר לנבחרת בתחילת 2008, ונטל חלק במוקדמות מונדיאל 2010, תחת המאמן סוון-יוראן אריקסון. מקסיקו התקשתה לתפקד תחת השוודי, ובאפריל 2009 חזר לנבחרת המאמן חבייר אגירה, שהשבית בקדנציה הקודמת שלו את פארדו מכדורגל בינלאומי. חזרתו של אגירה סימנה את סיום דרכו הבינלאומית של פארדו, ומשחק הבכורה של אגירה, בהפסד 2-1 ל ב-6 ביוני 2009 במסגרת מוקדמות המונדיאל, היה משחקו האחרון של פארדו בשורות הנבחרת.
בסך הכול ערך פארדו 148 הופעות בינלאומיות בהן כבש 11 שערים. הוא ממוקם שני בטבלת ההופעות בנבחרת בכל הזמנים.
ביאטה לוסמן
ביאטה לוסמן (בשוודית: Beata Losman; נולדה ב-27 ביוני 1938) היא ארכיונאית שוודית.
ביוגרפיה
לוסמן נולדה במאלמה ואמה הייתה ספרנית.
ב-1961 סיימה תואר בגטנבורג, ב-1965 גמרה תואר שני בהיסטוריה וב-1960 קיבלה דוקטורט מטעם אוניברסיטת גטנבורג.
מ-1981 ועד 1985 הייתה בעלת תפקיד במועצה למחקרים במדעי החברה (Humanities-Social Sciences Research Council).
ב-1987 מונתה למנהלת הארכיון הלאומי, בנוסף היא הייתה חברה בפורום לנשים חוקרות של גטנבורג.
היא כתבה מספר ספרים וביניהם ביוגרפיה של בת האצולה מרגרטה הוייטפלדט (Margareta Huitfeldt).
אברהם מרגלית
אברהם מרגלית (1916–1980) היה מחלוצי החינוך הטכנולוגי בישראל. הנחיל תשתית לתוכניות הלימוד להכשרה מקצועית בחינוך התיכוני ובמוסדות האקדמיים ופעל רבות לקידום הקשר בין הכשרה טכנולוגית לתעשייה, ובין התעשייה לעיצוב.
ביוגרפיה
בשנים אלה נפתחו בפני ארכיטקטים צעירים אפשרויות לעבודה מרתקת באירופה ובברזיל, אך חינוכו הציוני והשפעת המלחמה הובילו את ד"ר מרגלית בנחישות לישראל בשנת 1948. לאחר מספר שנים של עבודה כארכיטקט בעיריית תל אביב, התמנה ב-1954 למנהל החדש של אורט גבעתיים, וייסד את ה"טכניקום" הראשון בישראל, בית הספר הראשון בארץ להכשרת הנדסאים. תחת הנהגתו אורט גבעתיים הפך לבית ספר מוביל במערכת החינוך הטכנולוגי, כשהתלמידים נדרשו לביצוע פרויקטים ברמה שלא הייתה קודם לכן בבתי הספר המקצועיים.
מכיוון שבראשית ימי המדינה לא היו ספרי לימוד מתאימים בעברית, ייסד ד"ר מרגלית הוצאת ספרים טכניים וגייס את מורי הטכניקום לחבר ספרי לימוד. כאשר הקים את "האגודה הישראלית לקידום החינוך ההנדסי", המשיכה זו, בין היתר, בהוצאת ספרות טכנית בעברית.
בשנת 1964 חזר מסיור מקצועי במוסדות להכשרה מקצועית באירופה, בעקבותיו ציין בדו"ח מורחב שהגיש: "כל הבעיות הכרוכות בהכשרת כוח-אדם טכני חייבות למצוא פתרונן במסגרת מוסד מיוחד, אשר חלק מתפקידיו יהיה לעסוק במחקר ובתכנון בתחום זה...". אחת ממסקנותיו מסיור זה הייתה כי יש צורך בהקמת מוסדות הכשרה מתאימים למהנדסים לא-אקדמאיים. ד"ר מרגלית הקים את האגודה לקידום החינוך הטכנולוגי בישראל והיה פעיל ב"ועדת הגג להכשרת טכנאים והנדסאים". במסגרת זו פעל נמרצות לאישורו של התואר "הנדסאי", דרג הביניים בין הטכנאי לבין המהנדס, שלא היה קיים עד אז בארץ.
בשנת 1969 ייסד את המכון הטכנולוגי חולון בתמיכתו של ראש העיר דאז, פנחס אילון. כחלק מתפיסתו החינוכית של ד"ר מרגלית כי כדי להכין את המהנדסים לעבודה בתעשייה הישראלית המתפתחת אין די בהכשרה טכנית מקצועית בלבד, הוחלט להפוך את המכון למרכז אקדמי לחינוך טכנולוגי המשלב רכישת התנסות מעשית בתעשייה. היות שבאותה תקופה קמו מוסדות רבים להכשרת מהנדסים, התאים ד"ר מרגלית כראש המכון את פעולת המכון והפכו ל"מרכז לחינוך טכנולוגי" אשר יכשיר מורים אקדמאיים טכנולוגיים. ד"ר מרגלית לא שקט על שמריו והיה קשוב כל העת לצורכי התעשייה מחד ומערכת ההכשרה הטכנולוגית מאידך. אחד הרעיונות החדשים שהוביל היו פיתוח מחלקה להוראת העיצוב. ד"ר מרגלית זיהה את הצורך הגובר במעצבים והציע את הפתרונות המתאימים במכון. הוא הבין את חשיבות המיקום של העיצוב התעשייתי כחלק אינטגרלי מהתעשייה.
ומחלום וחזון, המחלקה לעיצוב והפכה עם השנים לחממה למעצבים תעשייתיים מהמובילים בישראל.
לאחר סיום עבודת הדוקטורט בארצות הברית, באוניברסיטת סנטה ברברה בקליפורניה, חזר מרגלית למכון הטכנולוגי בחולון כדי להעמיק ולפתח את השילוב בין שני התחומים שהיו נשמת אפו: חינוך טכנולוגי וארכיטקטורה. החיבור בין שניהם בא לידי ביטוי במחלקה לעיצוב תעשייתי שהייתה בבת עינו.
ואם המכון היה חזון שהתגשם, הרי שהשכנות המכובדת למוזיאון העיצוב חולון אשר נטל על עצמו למלא תפקיד מרכזי בשינוי התפיסה ליחסי עיצוב - סביבה - קהילה הולידה חיבור שהוא כמעט ברור מאליו בין השניים.
מוזיאון העיצוב חולון חנך ב-28 ביולי 2013, את גלריית מרגלית, על שם ד"ר אברהם מרגלית.
מערב אוקספורדשייר
האזור הוא בעיקרו כפרי ונמצא בו יער, הפעילות העיקרית היא בחקלאות ובמקצועות נלווים.
המחוז הוקם ב-1 באפריל 1974.
מערב אוקספורדשייר נמצא בתוך אגן ההיקוות של נהר התמזה.
תחושת העוצמה
תחושת העוצמה (באנגלית: The Feeling of Power) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזיק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בפברואר 1958 במגזין מדע בדיוני והודפס מחדש ב-1959 בקובץ הסיפורים "מחר כפול תשע". הסיפור הופיע גם במקראה הישראלית לבתי ספר יסודיים 'פתחו את השער'.
עלילה
בעתיד הרחוק, החברה האנושית חיה בסביבה המבוססת על מחשבים ומכונות בעוד בני האדם שכחו את יסודות המתמטיקה, כולל אפילו היכולת לספור.
"הפדרציה הארצית" נמצאת במלחמה עם כוכב דנב. במלחמה משתמשים בכלי נשק ארוכי טווח הנשלטים על ידי מחשבים כבדים, יקרים וקשים להחלפה. בחלוף 5 שנות מלחמה מתגלה כי טכנאי מדרג נמוך בשם מיירון אוב עשה הנדסה לאחור למחשבים ישנים ו"גילה" שיטה לכפול מספרים בעזרת עיפרון ונייר. בתחילה הוא מתקשה לשכנע את הגנרלים בנכונות תגליתו אך לאחר מספר הדגמות הם משתכנעים וחושבים כיצד לרתום את השיטה לשימוש מלחמתי.
בעקבות הגילוי נפתח מבצע "מספר" בו נרתם החשבון לטובת המלחמה. הגנרלים העלו רעיונות על טילים מאוישים, כיוון שלטענתם הם יעילים וזולים יותר מהטילים הקיימים.
בסופו של דבר, אוב מתחרט בהבינו כי התגלית תגרום להרס וחורבן ולכן הוא מתאבד.
כנסיית סן פדרו (טרואל)
כנסיית סן פדרו (בספרדית: Iglesia de San Pedro), היא כנסייה קתולית מהמאה ה-14 בעיר טרואל במחוז טרואל, באראגון שבספרד. הכנסייה היא דוגמה בולטת לאדריכלות בסגנון מודחאר. יחד עם כנסיות אחרות בעיר ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-1986 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון. מגדל הפעמונים שלה, מגדל סן פדרו (Torre de San Pedro), הוא הדוגמה העתיקה ביותר לסגנון מודחאר בטרואל ומתוארך למאה ה-13. פנים הכנסייה עוטר בין 1896 ל-1902 בסגנון מודרניסטי נאו-מודחאר על ידי הצייר סלבדור חיסברט (Salvador Gisbert), והאדריכל פאו מונגיו (Pau Monguió) שהקים גם קלויסטר חדש. באחת הקפלות הצדדיות שלה שוכבים האוהבים מטרואל. מאז 2005 הביקור בקפלה מתבצע דרך מתחם מוזיאון הקרוי "המאוזוליאום של האוהבים" (Mausoleo de los Amantes) שנבנה כנספח לכנסייה.
היסטוריה
בשנת 1220 ייסדו בטרואל שני תלמידים של פרנציסקוס מאסיזי, חואן דה פרוסה (Juan de Perusa) ופדרו דה סקצ'ופרטו (Pedro de Saxoferrato), מנזר פרנציסקני שהמבדד שלו על שם סן ברטולומה נהרס בהוראת ה גרסיה פרננדס דה ארדיה (García Fernández de Heredia), על מנת להתחיל בשנת 1392 את בניית הכנסייה של ימינו.
בשנת 1555 התגלו המומיות של האוהבים מטרואל במרתף של אחת מקפלות הצד, שמאותו רגע הוקדשה כ"קפלה של האוהבים" (capilla de Los Amantes).
פנים הכנסייה עוטר בין 1896 ל-1902 בסגנון מודרניסטי נאו-מודחאר על ידי הצייר סלבדור חיסברט (Salvador Gisbert), והאדריכל פאו מונגיו (Pau Monguió) שהקים גם קלויסטר חדש.
פנים הכנסייה
הכנסייה מורכבת מספינה גבוהה אחת עם חמישה קטעים עם קפלות צדדיות בין התומכות, אפסיס מצולע ובית מקהלה גבוה לפניו. הספינה מכוסה בקמרונות צלעות פשוטים, מחוזקים בקשתות מסולסלות מחודדות ומשדרת תחושה טובה של אחדות ומקום מרווח.
מאחורי המזבח קיר מפוסל שהוקדש לקוסמאס ודמיאנוס הקדושים, עבודה של הפסל גבריאל יולי (Gabriel Yoly), שהכין גם את הפיסול מאחורי המזבח הראשי בקתדרלת טרואל, לפני 1537.
הכנסייה מבחוץ
בגמלון המערבי של הכנסייה נפתח חלון רוזטה גדול באזור העליון והשער הראשי באזור התחתון, נפתח באמצעות קשת מלבנית משוקעת, ממוסגרת על ידי מחודדים ומעליהם גמלון ומצדדיו צריחונים, ואילו השער המשני ממוקם ב"קיר השליחים" (Muro de la Epístola) ודומה במבנהו לשער הראשי, אך ממדיו קטנים יותר.
מגדל הפעמונים
מגדל סן פדרו הוא המבנה העתיק ביותר בסגנון מודחאר בטרואל. הוא נבנה בשליש האחרון של המאה ה-13, והיה מחובר לקצה של הכנסייה המקורית, לפני שהוקם הבניין הנוכחי.
הקלויסטר
הקלויסטר בכנסיית סן פדרו בטרואל מהווה את אחת הדוגמאות הבודדות לקלויסטרים הבנויים תוך שימוש באמנות מודחאר באראגון. הוא נבנה במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה כשהוא צמוד לכנסייה, כמימוש צוואה של פרנסיסקו מוניוס (Francisco Muñoz) אחד מעשירי טרואל, שנקבר באחת מקפלות הכנסייה עצמה. הקלויסטר הוא בסגנון גותי-מודחאר, הוא בנוי מלבנים ובעל קמרון מצולע. היה בו בור מים שהיה ממוקם בחצר, שלא נשמר כיום. אף על פי שנחשב לפני מספר עשורים שהמבנה מימי הביניים נהרס ונבנה מחדש, הוכח שבין 1901 ל-1902 שופץ הקלויסטר וקושט מחדש על ידי האדריכל פאו מונגיו, שהעניק לו מראה נאו-גותי. בשיפוץ זה נוספו תחרת חלונות וזיזים פיגורטיביים.
בשנת 2007 שוחזר הקלויסטר, ובנוסף בוצעה חפירה ארכאולוגית, תוך איתור כמה קריפטות עם קברים מהמאה ה-17 וה-18, שהוסבו לגלוסקמאות. בין הממצאים הארכאולוגיים שנחשפו בולטת אסטלת הלוויה מימי הביניים מעוטרת בצלב ועם המפתחות של פטרוס הקדוש.
הנקרופוליס מימי הביניים
לרגל עבודות השיפוץ של סביבת המאוזוליאום של האוהבים, התגלה בשנת 2004 נקרופוליס מימי הביניים מהמאה ה-13, שהשתרע על פני השטח של המאוזוליאום עצמו ופטיו הגישה אליו. החקירה הארכאולוגית אפשרה לזהות אותו כבית הקברות של הכנסייה הקדומה של סן פדרו. לאחר בניית הכנסייה הנוכחית במאה ה-14, ננטש אזור הקבורה ושימש פטיו או מכלאה לבעלי חיים.
הממצאים הארכאולוגיים בחצר כנסיית סן פדרו
צמוד לכנסייה ולקלויסטר, שימש האזור המכונה גן-פטיו (patio-jardín), כבית קברות של הכנסייה במאות ה-17–19. בשנים 2006, 2013 ו-2014 בוצעה חפירה ארכאולוגית, תוך איתור שרידי שלושה בתים מימי הביניים המאוחרים, שנהרסו בסוף המאה החמש עשרה, מבלי ששטח זה פותח מחדש. חלק מהחדרים השתמרו עד לגובה של 3 מטרים. העיסוק האחרון באתר היה בית מלאכה לניפוח זכוכית מהמאה השבע-עשרה, שבו היו חמישה תנורי התכה עגולים קטנים. כל שרידי המבנים הארכאולוגיים השתמרו תחת הריצוף הנוכחי של החצר.
עם זאת, הממצא החשוב ביותר הוא ארקדה או גלריה סגורים ונרחבים שחצו חלק מהחצר, והיו חלק מ, שנקראה בתקופתה "מוביל המים" (Traída de las Aguas), תשתית מהמאה ה-16 לאספקת מים באזור העיר, עבודה שתוכננה על ידי פייר ודל (Pierre Vedel). הגלריה שימשה הגנה על הולכת מים דרך קשתות הממוקמות בפנים. האולם נשמר במצב מושלם, ואפשר להיכנס פנימה עד לבניין המאוזוליאום של האוהבים, שם הוא נקטע.
אתר מורשת עולמית
ב-3 ביוני 1931 הוכרז האתר כ"אתר אמנותי היסטורי" ( Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural). המגדל וכנסיית סן פדרו בטרואל הוכרזו, יחד עם המכלול המונומנטלי של מבנים בסגנון מודחאר של העיר, אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
Fifty (סרט)
חמישים (באנגלית: Fifty) הוא סרט ניגרי מסוגת דרמה משנת 2015 שנכתב ובוים על ידי הבמאית הניגרית טופה אושין אשר הפיקה סרטים שהיו משוברי הקופות הגדולים בניגריה. הסרט שבר את כל שיאי ההכנסות לאחר יציאתו לאור בדצמבר באותה שנה בניגריה, כאשר רווחיו היו 20 מיליון דולר ניגרי בסוף השבוע הראשון ליציאתו.
עלילה
הסרט מגולל את סיפור חייהן של ארבע נשים בשנות החמישים לחייהן אשר נמצאות בשיא הקריירה שלהן. אליזבת (Iretty Doyle) גינקולוגית מובילה בתחום אשר נמשכת לגברים צעירים ממנה. טולה (Dakore Akande) היא מנחת תוכנית טלוויזיה מפורסמת והעשירה מבין הבנות אשר נשואה לבעל שבוגד בה. קייט (Nse Ikpe Etim) היא מפיקת מסיבות אשר אובחנה במחלה כרונית אשר מנהלת רומן עם גבר נשוי ולבסוף נכנסת להיריון ממנו. טולה, אליזבת, מריה וקייט נאלצות לעצור באמצע החיים ולקחת פסק זמן מהקריירה שלהן ומחייהן האישיים, על מנת לחשב מסלול מחדש
הסרט מציג את אפריקה החדשה, והפמיניזם האפריקאי ולמעשה הבמאית, טופה אושין, מנסה ליצור באמצעותו תובנה כנה של אפריקה בניגוד לסיפורים הסטריאוטיפיים הנפוצים על היבשת. אושין יוצאת למעשה נגד סרטים וסיפורים אשר מעצבים את השקפת העולם של אפריקה כסיפור יחיד וחד משמעי במקום להציגו כאמביוולנטי. כאפריקאית החיה באפריקה היא מבקשת להציג בסרט, את אפריקה כיבשת עם מציאות רב-ממדית. אפריקה מתפתחת, חלוצית, קוסמופוליטית ומתקדמת.
כך שלמעשה, בסרטה, חושפת טופה אושין, את עולמן של ארבע נשים מהמעמד העליון בעיר לאגוס, אשר מתעלות מעלה המצוקות והחסמים העומדים בדרכן של נשים אפריקאיות.
דרום-מזרח אמסטרדם
רובע אמסטרדם דרום מזרח (בהולנדית: Amsterdam Zuidoost) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע הוקם בשנת 2010 ומורכב מארבע שכונות מגורים, ביילמרמיר (Bijlmermeer), ונסרפולדר (Venserpolder), חאספרדאם (Gaasperdam) ודרימונד (Driemond).
הרובע משתרע על שטח של 22.08 קמ"ר. למרות שהרובע אינו ממוקם בצמוד לרובעי העיר האחרים הוא עדיין נחשב לאחד מרובעי העיר אמסטרדם.
היסטוריה
בתאריך 4 באוקטובר 1992 התרסק מטוס מטען של חברת אל על מסוג בואינג 747-258f, בטיסה מספר 1862, על שני בנייני מגורים (Groeneveen en Kruitberg) בשכונת ביילמר באסון נהרגו 43 אנשים, בהם צוות הטיסה שמנה שלושה אנשי צוות ישראלים ונוסעת ישראלית אחת. אסון ביילמר (Bijlmerramp) הוא התאונה האווירית הקטלנית היחידה של "אל על".
בשלהי שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, הפך האזור שמסביב לתחנת הרכבת לאזור עסקים מתפתח ופופולרי.
במסגרת תוכנית לפיתוח עירוני, נבנו מגדלים חדשים, שהחליפו שכונות קטנות ואזורים מיושנים רחובות הורחבו ונפתחו בתי עסק חדשים.
ויני ג'ונס
וינסנט פיטר "ויני" ג'ונס (באנגלית: Vincent Peter "Vinnie" Jones; נולד ב-5 בינואר 1965) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת קשר בקבוצות וימבלדון, שפילד יונייטד, צ'לסי ובנבחרת ויילס. לאחר הפרישה ממשחק פעיל הפך ויני ג'ונס לשחקן קולנוע. כשחקן כדורגל היה ידוע בסגנון משחק אגרסיבי, ותדמיתו כברנש קשוח על המגרש ומחוצה לו תרמה לליהוק שלו בסרטים לתפקידים דומים.
נפתול
נפתול או מֶאַנדֳר (מיוונית: Μαίανδρος) הוא צורת נוף המתאפיינת בפיתול של נחל או נהר. השם מאנדר נגזר מהנהר בויוק מנדרס, שבעבר נקרא "מאנדר" ובמהלכו יש פיתולים רבים, שהוזכרו בגאוגרפיקה של סטראבון (כרך 12) ובכתביהם של מלומדים אחרים. הופעת הנפתולים מתרחשת בדרך כלל בשטחים מישוריים, שאין בהם נטייה חזקה לכיוון מסוים והקרקע פעמים רבות מורכבת מסחף. הנפתולים אינם יציבים, זרם המים מביא סחף, שעלול למלא חלק מהפיתול ומצד שני הזרם עשוי לחפור נתיב חדש בתוך אדמת הסחף.
בנפתול זרם המים נדחף לכיוון הגדה הקעורה ומוסיף לחפור בה בעוד שהסחף נוטה להצטבר בגדה השנייה, שם המים פחות עמוקים.
כפי שתרצה בי
כפי שתרצה בי (באנגלית: As You Desire Me) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1932 עם גרטה גרבו ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים. זה הרושון מתוך שלולשת הסרטים בהם הופיעו יחד. הם הופיעו שוב בנינוצ'קה (1939) ובאישה דו פרצופית (1941) שהיה הסרט האחרון של גרבו. התסריט מבוסס על המחזה Come tu mi vuoi של לואיג'י פירנדלו (1929). הנושא של הסרט - התחזות לאדם אחר לשם רווחים היה השראה למחזה "אנסטסיה" של מרסל מורט שעובד אחר כך לסרט אנסטסיה בכיכובה של אינגריד ברגמן.
תקציר העלילה
בודפשט 1925, זארה (גרטה גרבו) היא זמרת מבוקשת במועדונים וגברים רבים עוגבים עליה. היא מתגוררת באחוזתו של הסופר העשיר קרל סאלטר (אריך פון שטרוהיים) ומשמשת כפילגשו. היא אינה מרוצה מחייה ופורקת את דיכאונה בשתיית אלכוהול.
יום אחד מגיע לאחוזה צייר בשם טוני (אוון מור) ואומר כי זארה היא למעשה רוזנת איטלקייה בשם מריה וכי במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915 פרצו חיילים לאחותה שדדו אותה והתעללו בנשים ומאז היא נעלמה. הוא בטוח כי זארה היא מריה היות שצייר אותה בעבר ומכיר היטב את פניה.
בתחילה זארה מסתייגת מההסבר הזה ומסרבת לעזוב אבל לאחר זמן מה היא מסכימה כי ברצונה לעזוב את הסופר. סאלטר כועס, יורה עליה ופוצע אותה בזרועה אך הם נמלטים ממנו בדרך לרומא.
ברונו וארלי (מלווין דאגלס) בעלה של מריה, הוא כעת קצין בצבא האיטלקי. הוא מקבל בשמחה את הידיעה ומחכה למריה בתחנת הרכבת ביחד עם אחותו לנה (רפאלה אוטיאנו). היא מוצאת חן בעיני ברונו ואחותו אך אינה מכירה אותם "כי זיכרונה אבד".
ברונו ו"מריה" מתאהבים אף על פי שזהותה האמיתית לא ברורה. למקום מגיע סאלטר ומגלה ל"מריה" כי בעצם כל זה הוא תחבולה של ברונו לא לאבד את האחוזה הרשומה על שם אשתו. סאלטר מביא למקום אישה מסנטוריום לחולי נפש וטוען שהיא מריה האמיתית אבל חקירה קצרה של ברונו שוללת זאת.
לבסוף אומרת "מריה" לברונו שהיא אוהבת אותו ושיקבל אותה כמו שהיא כפי שהוא רוצה והם מתחבקים.
דן סאבאג'
דניאל קינן "דן" סבאג (באנגלית: Daniel Keenan "Dan" Savage, נולד ב-7 באוקטובר 1964) הוא עיתונאי, פרשן, סופר ופעיל זכויות להט"ב אמריקאי.
זוכה פרס למדא לספרות.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1964 בשיקגו, אילינוי להורים קתולים ממוצא גרמני ואירי, כשלישי מבין ארבעה ילדים. למד תיאטרון והיסטוריה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בשנים 1988–1990 חי בברלין המערבית. משם עבר למדיסון, ויסקונסין ובשנים שלאחר מכן החל לעסוק בתיאטרון. כשעבר לסיאטל (שם הוא חי כיום) החל לעבוד גם בעיתונאות והחל לפרסם טורים בנושאי זכויות להט"ב.
בשנת 2005 התחתן עם בן זוגו בוונקובר שבקנדה. יש להם בן אחד מאומץ.
בשנת 2010, בעקבות התאבדות של נער להט"בי שסבל מהתעללות, הקים סאבאג' את האתר It Gets Better שמטרתו למנוע התאבדות בקרב בני נוער להט"בים. נכון לנובמבר 2013, בפרויקט הצטברו יותר מ -50,000 עדויות שנוצרו על ידי המשתמשים וכבר נצפו מעל ל-50 מיליון פעמים. על פרויקט זה קיבל בשנת 2011 פרס ובי.
בשנת 2022 היה שותף לכתיבת התסריט של סרט הדרמה-ביוגרפי "Spoiler Alert" בבימויו של מייקל שואוולטר (אנ') המבוסס על ספר הזיכרונות מ-2017 'Spoiler Alert: The Hero Dies' מאת מייקל אוסיילו.
הוא בין מארגני פסטיבל HUMP! ומנהל את טקס הסגירה שלו.
במהלך השנים כתב כארבעה ספרים.
Mario Kart 8
Mario Kart 8 (בתעתיק לעברית: מריו קארט 8) הוא משחק סימולציית מרוצים שנוצר על ידי חברת נינטנדו היפנית, ויצא לראשונה לשווקים עבור קונסולת ה-Wii U במהלך שנת 2014 והשמיני בסדרת משחקי Mario Kart. במשחק ניתן לשחק בדמויות השונות בזיכיון של מריו כאשר הדמויות מתחרות זו מזו במכוניות קארטינג במסלול מרוצים אשר בו הדמויות מסוגלות גם לאסוף מגוון פריטים לאורך הדרך אשר מסוגלים לסייע להם להשיג יתרונות שונים לאורך המירוץ או להאט את יריביהם. המשחק הציג לראשונה את היכולת להשתמש בטכנולוגיית אנטי-כבידה על מנת לנסוע על קירות או תקרות, ואשר מאפשרת לשחקנים גם להיתקל זה בזה על מנת לדחוף את השחקן השני קדימה. למשחק יש את האפשרות לשחק כשחקן יחיד אך גם את האפשרות למשחק מרובה משתתפים, כולל משחק מקוון דרך הרשת הפנימית של נינטנדו.
Mario Kart 8 Deluxe (בתעתיק לעברית: מריו קארט 8 דלוקס) היא גרסה משופרת של המשחק לקונסולת משחקי הווידאו נינטנדו סוויץ' אשר יצא לראשונה לשווקים באפריל 2017. גם גרסה זו של המשחק זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית כאשר המשחק הפך עם השנים למשחק הנמכר ביותר לקונסולת משחקי הווידאו נינטנדו סוויץ'. שתי הגרסאות של המשחק מכרו לאורך השנים בסך הכל מעל ל-51 מיליון עותקים, מה שהופך מריו קארט לאחד ממשחקי הווידאו הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
לאורך השנים נינטנדו הוסיפה את האפשרות להוריד כלי רכב, מסלולים ודמויות חדשות. בתחילה אפשרה נינטנדו להוריד סט חינמי של כלי רכב מתוצרת מרצדס-בנץ (אפשרות זו הפכה זמינה ב-27 באוגוסט 2014). ב-26 באוגוסט 2014 נינטנדו הכריזה על שתי חבילות חדשות הזמינות לרכישה, כאשר כל חבילה מכילה 3 דמויות נוספות, 4 כלי רכב נוספים ו-8 מסלולים נוספים. חלק מהדמויות נלקחו מזיכיונות אחרים של נינטנדו, כולל האגדה של זלדה (מסלול המרוצים Hyrule), אנימל קרוסינג (מסלול המרוצים Animal Crossing), אף-זירו (מסלולי המרוצים Mute City ו-Big Blue), ואקזיטבייק (מסלול המרוצים Excitebike Arena). חבילת ה-DLC הראשונה שהייתה זמינה להורדה, אשר הפכה זמינה להורדה בנובמבר 2014, כללה את הדמויות טאנוקי מריו, קאט פיץ' ולינק. החבילה השנייה, אשר הפכה זמינה להורדה באפריל 2015, כללה את דריי באוזר, ווילג'ר ואיזבל.
חביב נורמגומדוב
חביב עבדולמנאפוביץ' נורמגומדוב (באווארית: ХIабиб Абдуалманпович Нурмухlамадов; ברוסית: Хаби́б Абдулмана́пович Нурмагоме́дов), המכונה גם "העיט", הוא לוחם עבר ואלוף במספר ענפי ספורט לחימה, בהם אמנויות לחימה משולבות וסמבו, ואלוף במשקל קל באליפות הלחימה האולטימטיבית. בעת פרישתו (באוקטובר 2020) דורג ראשון ברשימת הלוחמים הטובים ביותר של UFC..
בין תאריו נמצאים פיינליסט אליפות רוסיה, מחזיק גביע ואליפות אירואסיה, אלוף רוסיה, אלוף העולם פעמיים בסמבו, אלוף אירופה בפאנקרטיון, אלוף עולם בגראפלינג על פי NAGA Grappling. השתתף בכמה תחרויות של M-1 Global, ואף בתחרויות בחסות ארגונים אחרים.
באליפות הלחימה האולטימטיבית הוא מחזיק במאזן של 29 ניצחונות, ללא הפסדים ונחשב בעיני רבים ללוחם המוצלח ביותר אי פעם בתחום ההפלות. .
ביוגרפיה
חביב נורמגומדוב נולד בשנת 1988 בכפר סילדי שבחבל צומאדין (בדאגסטן, שבדרום רוסיה), למשפחה ממוצא אווארי. מאז הילדות התאמן תחת הדרכתו של אביו, עבדולמנאפ נורמגומדוב (שהיה מאמן צבאי לג'ודו וסמבו).
אני ירושלמי
אודות הסרט
"אני ירושלמי" מתמקד בדמות המספר (יהורם גאון), המספר לקהל ולבחורה המלווה אותו (רחל צימרמן) על ילדותו בירושלים של לפני מלחמת השחרור, על בני משפחתו, ועל הווי החיים בירושלים. כל זאת, כשהוא עולה לירושלים, אחרי מלחמת ששת הימים, לביקור נוסטלגי בעיר. לדמות המספר יש הרבה מן המשותף עם יהורם גאון עצמו, וייתכן שהזכרונות שהיא מציגה הם אוטוביוגרפיים.
חביב נורמגומדוב
ביוגרפיה
הוא החל להתאמן באמנויות לחימה בגיל שמונה. כבר אז היה מתאמן במאבקים עם דובים מאולפים. בגיל 15 החל להתאמן בג’ודו, ובגיל 17 בסמבו. בשנת 2008, בגיל 20, עשה הסבה ל-MMA ועשה את הבכורה שלו כשתוך חודש אחד בלבד הגיע למאזן ארבעה ניצחונות ללא אף תבוסה. בשנת 2012 החל להילחם במסגרת ה-UFC ובמהלך שהותו בארצות הברית, התאמן במועדון AKA (האקדמיה האמריקאית לקיקבוקסינג) בהדרכתו של חוויאר מנדס, בסן חוזה..
אני ירושלמי
אודות הסרט
מפיק הסרט הוא ב. אבי מיכל והצלם הוא אדם גרינברג. מרבית הסרט דובר עברית, אך נשמעות בו גם לאדינו, יידיש ושפות נוספות. להופעת הבכורה הגיעו ראשי השלטון בישראל והבולטים באמני הבמה. הסרט זכה להצלחה מסחרית בישראל.