cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל האוויר של צבא השחרור העממי
הרפורמות בחיל
עם האורבניזציה והתיעוש של הכלכלה והחברה הסינית, נדרשו שינויים מעמיקים באופן ניהול והכשרת כוח אדם בחיל. כיום ישנם שני מסלולי הכשרה לצוות אוויר, לחניכים שמתגייסים היישר מבתי הספר העל יסודיים, ולחניכים שמתגייסים לאחר קבלת תואר ראשון מאוניברסיטה או מכללה. אלה הראשונים עוברים מסלול הכשרה של 5 שנים, ואלה האחרונים עוברים תהליך של שלוש שנים. לאחר קורס הטיס הטייסים הטריים עוברים קורס אימון ממבצעי ביחידותיהם המבצעיות או בבתי ספר ייעודיים האורך בין שנה לשנתיים. כמו כן החל משנת 2005 חיל האוויר של צבא השחרור העממי החל להכשיר נשים לתפקידי טייסות קרב, כאשר לפני כן הטייסות הטיסו מטוסי תובלה בלבד.
פיקודי הזירות
פיקודי הזירות הן פיקודים של צבא השחרור העממי להם הציבו מספר דיוויזיות וחטיבות אוויר שכפופות להם ישירות, הסמכות הזאת נכונה בעיקר במהלך לחימה. כמו כן, מפקדת חיל האוויר מחזיקה תחת פיקודה הישיר מספר יחידות המוצבות בשטחי פיקודי הזירות אך לא כפופות להם.
פיקודי הזירות של צבא השחרור העממי הם:
מארקה (עיתון)
מארקה (בספרדית: Marca) הוא עיתון ספורט ספרדי המתפרסם באופן יומי, העיתון נמצא בבעלות "Unidad Editorial". העיתון מתמקד בעיקר בכדורגל, ובמיוחד בפעילויות היום-יומיות של ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד וראיו ואיקאנו. לעיתון יש קהל קוראים יומי של מעל 2,500,000, הגבוה ביותר בספרד עבור עיתון יומי, ויותר ממחצית מקהל קוראי הספורט.
מאז פברואר 2001 נפתחה גם תחנת רדיו שמשדרת 24 שעות ביממה, "רדיו מארקה". בשנת 2010 הושק ערוץ הטלוויזיה "מארקה TV", אך הוא נסגר בשנת 2013.
היסטוריה ופרופיל
מארקה נוסד ב-21 בדצמבר 1938, בעיצומה של מלחמת האזרחים בספרד, בסן סבסטיאן הלאומנית. העורך הראשון היה מנואל פרננדז קואסטה. ב-3 בספטמבר 1987 הפך לואיס אינפנטה לעורך העיתון.
"Punto Editorial SA" הייתה הבעלים של מארקה. ב-1984 "Espacio Editorial", שתיקרא מאוחר יותר "Recoletos", רכשה את העיתון. החברה התמזגה עם "Unedisa" בשנת 2007, והחברה הממוזגת "Unidad Editorial" היא הבעלים של מארקה.
המו"ל של העיתון היא גם "Unidad Editorial", אשר מוציאה לאור גם את העיתונים "אל מונדו" ו"אקספנסיון". מארקה מתפרסם בפורמט הצהובון.
ב-25 בנובמבר 1942 חדל העיתון להתפרסם באופן שבועי, ומאז הוא מפורסם באופן יומי. העיתון זכה בפרס עיצוב החדשות הטוב ביותר בעולם לשנת 2004 על ידי "החברה לעיצוב חדשות" (SND).
ב-21 בדצמבר 2007 אירח מארקה אירוע גאלה, בו השתתפו הספורטאים הספרדים המובילים של המאה ה-20, כדי לחגוג את יום השנה ה-70 להקמתו של העיתון.
העיתון היה מעורב בסכסוך מתמשך עם אלכס פרגוסון מקיץ 2008, כאשר פרגוסון האשים את ריאל מדריד שהיא משתמשת בעיתון, "הם משתמשים במארקה כמו הרכב שלהם כדי לעצבן שחקנים".
בחודש אוקטובר 2012, מארקה הודיע על השקת המהדורה הספרדית של אתר הגיימינג IGN, אשר החליפה ביעילות את אתר הגיימינג של מארקה. מארקה גם תכנן להשיק עוד מהדורה ספרדית של IGN לדוברי ספרדית באמריקה הלטינית.
בשנת 2001 תפוצתו של העיתון עמדה על 403,000 עותקים. בשנת 2003 תפוצתו עמדה על 382,000 עותקים, מה שהופך אותו לעיתון השני הכי נמכר במדינה.
פרסים
מארקה מחלק מספר פרסים מידי סוף עונה:
מארקה מעניקה שני פרסים נוספים שלא ניתנים בכל שנה:
מדינת סף גרעינית
מדינת סף גרעינית היא מדינה שיש לה את הטכנולוגיה והיכולת האופרטיבית לבנות נשק גרעיני, אך שטרם ביצעה זאת. יכולת לטנטית שכזו איננה אסורה על-פי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ונקראת לעיתים "אופצית יפן", שכן ליפן תשתית גרעינית אזרחית נרחבת ונחשבת לבעלת יכולת פריצה מהירה לפצצה באם תחפוץ בכך.
בעקבות הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית יש הרואים באיראן כמדינת סף גרעינית, אם כי רוב החוקרים מסכימים שהיא רחוקה מלהיות מדינת סף.
חוקרי גרעין מציינים כי למדינות רבות במערב יש את יכולת טכנית לפתח נשק גרעיני בתוך מספר שנים, בהן גרמניה ואוסטרליה.
יצחק עוזיאל
רבי יצחק עוזיאל היה מחכמי פאס ומראשוני הרבנים באמסטרדם בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.
תולדותיו
נולד בסביבות שנת ש"י (1550) בעיר פאס לרבי אברהם עוזיאל מגדולי יהדות פאס בדור שלאחר גירוש ספרד, אבותיו היו ממגורשי קסטיליה.
כאן גם הכירו תלמידו רבי מנשה בן ישראל אף הוא ממשפחת מגורשים שהגיע לאמסטרדם בגיל 6, ומשנפטר בשנת ש"פ (1620), המשיך תלמידו זה את הנהגתו.
היה גם פייטן ומשורר. את ספרו מענה לשון בענייני דקדוק הלשון העברית לא זכה להוציא לאור בחייו, והוא יצא לאור כשבע שנים לאחר פטירתו בבית הדפוס של תלמידו רבי מנשה בן ישראל, אמסטרדם, שפ"ז.
כן תרגם את הספר משלי אריסטו מלטינית לעברית.
מרסייה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ישוי
יִשְׁוִי הוא דמות מקראית, בנו השלישי של אשר ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לישוי היו שלושה אחים: ימנה, ישוה ובריעה, ואחות אחת: שרח. למשפחתו של ישוי קראו משפחת הישוי.
שמו
ככל הנראה, ישוה וישוי הם אותם אנשים, אך נתבלבל שמו של ישוה. דעה זאת מבוססת על כך, ששני הבנים מופיעים בסמיכות ושבספר במדבר לא נכתב על משפחתו של ישוה אלא רק על זו של ישוי.
ככל הנראה, פירוש השם הוא איש ה', כמו השם אישי, או בקיצור ישי, וכך גם אחיו ישוה.
יכול להיות שהשם ישוה מגיע מהשורש שוה, במשמעות ראוי או יאה. לעומת זאת, החוקר ג. ריקמנס סובר שהשם מגיע מערבית, ופירושו שכן או התגורר.
במדרשים ובחז"ל
יש מדרש האומר, שישוה וישוי נקראו בשם זה משום שדעתן נוחה עם אחיהם ומשווין דעתן עמהם.
בספר הישר מסופר שאמו של ישוי נקראה הדורה, בתו של אבימאל בן עבר בן שם, והיא הייתה אשתו של אשר.
אסמיר סוליץ'
אסמיר סוליץ' (בבוסנית: Asmir Suljić; נולד ב-11 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הקיצוני בטובול.
קריירה
סוליץ' התחיל את הקריירה שלו בסרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה. ב-18 באוגוסט 2010, סוליץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד צליק זניצה. ב-13 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד דרינה זבורניק.
את עונת, התחיל גם בסרייבו, אך לקראת סיום חלון העברות של קיץ 2013, חתם באויפשט מליגת העל ההונגרית.
לקראת סוף אוגוסט חתם בווידאוטון.
בפברואר, חתם בוויסלה קרקוב מליגת העל הפולנית והיה עתיד להצטרף אליה בתום העונה, אך כשמועד זה הגיעה חוזהו בוטל. כעבור זמן קצר חתם באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
בספטמבר, חתם בזגלבי לובין, אך שוחרר ממנה בינואר.
ב-20 באוגוסט 2020, סוליץ' חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל אך עזב תוך זמן קצר.
בינואר, סוליץ' חתם בדיושג'ר מליגת העל ההונגרית.
בינואר חזר לסרייבו.
המכון לחקר השאלה היהודית
המכון לחקר השאלה היהודית (בגרמנית: Institut zur Erforschung der Judenfrage) היה מוסד נאצי שנוסד ב-1939 על ידי אלפרד רוזנברג בפרנקפורט על המיין במטרה לחקור את היהדות ואת חיי היהודים, כאשר אלה ייכחדו, במסגרת "בית הספר הגבוה לנציונל-סוציאליזם". המכון נחנך רשמית במרץ 1941. באופן מעשי אסף המכון ספרים, כתבי יד וחומרים כתובים נוספים (אפמרה, כתבי עת, כרזות, יצירות אמנות ועוד), אותם שדדו חיילי הורמאכט מספריות, ארכיונים ואוספים פרטיים ברחבי הרייך.
שוד הספרים
צו מ-2 באפריל 1941 מינה את רוזנברג כמפקדו של המבצע לאיסוף כל חומר הנוגע לחקר "השאלה היהודית" והעניק לו סמכות להפקיע כל "רכוש יהודי ללא בעלים", בפרט אוספי ספרים גדולים מכל רחבי העולם. פירוש הצו היה הפעלת ארגון סוכנים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg - ERR - מטה מבצע רוזנברג) שעסק בהעברת ספריות שלמות ובהן ספרי קודש וספרים עבריים נדירים מכל המדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי. רוב הספרים הגיעו למכון בפרנקפורט, אך רבים אחרים נמכרו או אבדו.
בין הספריות שנשדדו ואוספיהן אוחסנו במכון, ניתן למנות את ספריית כל ישראל חברים בפריז, אוסף משפחת רוטשילד, ספריית רוזנטליאנה מאמסטרדם ואחרות. חלק מרשימת הספריות שנשדדו במערב אירופה הופיעו במסמך שהוצג במשפטי נירנברג. בסך הכל אוחסנו במכון כחצי מיליון ספרים, רק כעשירית מהחומר קוטלגה.
בעקבות הפצצות בעלות הברית על פרנקפורט, הוחלט להעביר את רוב אוסף הספרים למקום בטוח יותר בעיר הונגן שליד גיסן.
פעילויות המכון
המכון פרסם כתב עת בשם ''Der Weltkampf. Monatsschrift für Weltpolitik, völkische Kultur und die Judenfrage aller Länder'' (המאבק העולמי: ירחון של הפוליטיקה העולמית, תרבות אתנית והשאלה היהודית בכל המדינות), בו פורסמו "מחקרים" בעלי גישה גזענית ואנטישמית. התורמים המרכזיים לכתב העת היו עורכו ארנסט גראף צו רבנטלו (Ernst Graf zu Reventlow) וחוקרי המכון, גרגור שוורץ-בושטוניטש (Gregor Schwartz-Bostunitsch) ויוהאן פון לרס (Johann von Leers).
כמו כן ארגן המכון תערוכות בעלות אופי תעמולתי כגון "היהודי וצרפת".
שתי אהבות אמת (סרט)
שתי אהבות אמת (באנגלית: One True Loves) הוא סרט רומנטי אמריקאי בבימויו והפקתו של אנדי פיקמן. הסרט הוא עיבוד לרומן משנת 2016 באותו שם מאת טיילור ג'נקינס ריד. מככבים בו פיליפה סו, סימו ליו, לוק ברייסי, מיכאלה קונלין, לורן טום, מייקל או'קיף, טום אוורט סקוט, קופר ואן גרוטל, אונה יפה ופיניאס יון.
עלילה
לאחר שבעלה ג'סי נעלם בהתרסקות מסוק, אמה חוזרת למסצ'וסטס במאמץ לתקן את חייה. ארבע שנים לאחר מכן, אמה נתקלת בחבר הטוב הוותיק שלה, סאם, והם הופכים בלתי נפרדים. מאורסת טרייה, אמה מקבלת שיחת טלפון בלתי צפויה שחושפת שג'סי בחיים. קרועה לחלוטין, אמה צריכה כעת לבחור בין בעלה שחשבה למת, לארוסה הטרי.
הפקה
הסרט הוא עיבוד לרומן 2016 באותו שם מאת טיילור ג'נקינס ריד. הסרט בהפקת היילנד פילם גרופ הוכרז ב-2 ביוני 2021, עם אנדי פיקמן שיביים והפיק ופיליפה סו, סימו ליו ולוק ברייסי לוהקו לתפקידים ראשיים. בספטמבר 2021, נמכרו זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית לחברת "Avenue". עוד פורסם כי מיקאלה קונלין לוהקה לתפקיד בסרט.
הצילומים היו אמורים להתרחש במקור במסצ'וסטס. עד אוגוסט 2021, היילנד פילם גרופ הייתה במשא ומתן עם ועדת הסרטים של קרוליינה הדרומית לצלם את הסרט במדינה. עם זאת, האולפנים לא הצליחו לבטח את צוות השחקנים והעובדים עקב שיעורי החיסונים הנמוכים במדינה והגידול במקרי הקורונה. כתוצאה מכך, ההפקה הועברה לקרוליינה הצפונית, שם החלו הצילומים בווילמינגטון ב-11 באוקטובר 2021. באותו יום צולמה סצנה ב-"1938 South Live Oak Parkway", שבה צוות חדשות מסקר מפגש בין משפחה לאדם אהוב שהיה נעדר. ב-25 באוקטובר 2021, פורסם כי לורן טום, מייקל או'קיף, טום אוורט סקוט, קופר ואן גרוטל, אונה יפה ופיניאס יון לוהקו לתפקידים בסרט.
אברהם תורג'מן
אברהם תורג'מן (1932 - 28 בספטמבר 2018, י"ט בתשרי תשע"ט) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
תורג'מן נולד במרוקו ובישראל השתייך לארגון יוצאי המדינה, ועד העדה המערבית בירושלים.
התגייס למשטרת ישראל ב-1952. בשירותו במשטרה שירת שנים ארוכות במחוז הדרום של משטרת ישראל (אותה עת מחוז ירושלים-דרום). שימש קצין סיור ראשי וקצין המבצעים בנפת ירושלים, ב-1964 מונה לראש מחלקת חקירות של משטרת ירושלים, ב-1967 לראש לשכת סיור של הנפה, בהמשך שימש סגן ראש ענף חקירות במחוז, ב-1970 מונה לראש ענף מבצעים מיוחדים במחוז דרום ומתוקף תפקידו פיקח על פעילות תנועת "הפנתרים השחורים". ב-1971 מונה לסגן מפקד מרחב ירושלים. במקביל לתפקידיו במחוז שימש דובר משטרת ירושלים.
מאוחר יותר התמנה תורג'מן לראש מחלקת תנועה במטה הארצי ובסוף 1974 הועלה לדרגת ניצב משנה. בשנת 1976 מונה לסגן ראש אג"ם במטה הארצי. בשנים 1978 עד 1981 שירת כמפקד מרחב חיפה בדרגת תת-ניצב. באותה תקופה התפתחה פרשת דניאל חנוך. בשנת 1981 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז תל אביב. בשנת 1984 מונה למפקד המחוז הדרומי ושימש בתפקיד כתשעה חודשים.
בנו של תורג'מן, חירש מלידה, נפגע בשנת 1993 אנושות בתאונת דרכים. תורג'מן הרבה להרצות בנושא בטיחות בדרכים. בשנת 1957 התחתן עם בת דודתו, המיסטיקנית והגרפולוגית מרים תמיר; הם התגרשו בשנת 1963, אולם נישאו שוב לאחר 17 שנים.
תורג'מן נפטר ב-28 בספטמבר 2018, בן 86 בלכתו. נקבר בחלקה הצבאית בבית הקברות ברחובות.
ג'ונתן בואטו
ג'ונתן בואטו מננגה (בפורטוגזית: Jonathan Buatu Mananga; נולד ב-27 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת הבלם בוואלנסיין.
קריירת מועדונים
בואטו נולד בלייז' שבבלגיה להורים ממוצא אנגולי. הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות של בלייז עד שבגיל 15 הצטרף לזו של סטנדרד לייז', הקבוצה הגדולה בעיר. ב-25 באפריל 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 לשרלרואה.
בקיץ הצטרף לגנק ובמהלך העונה הושאל לבריסל.
בקיץ חזר לבלגיה וחתם בוואסלנד-בוורן. ב-31 בינואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לגנט. בבוורן שיחק 3 עונות.
בקיץ חתם בריו אבה מליגת העל הפורטוגלית. ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-0 לפיירנסה. כעבור שנה, הצטרף לדפורטיבו אווש.
ב-1 באוגוסט 2020 הצטרף לסנט טרוידן.
ב-19 בינואר 2022 הושאל לאיופספור מהליגה הטורקית הראשונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, בואטו שיחק בנבחרות הנוער של בלגיה. ב-3 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה בניצחון 0-1 נגד. ב-8 באוגוסט 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד.
סיפורי אולי ויולי
סיפורי אולי ויולי הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בשנת 2000 בערוץ הילדים. את התוכנית הנחה דליק ווליניץ שגילם את אולי ואת יולי גילם יגאל נאור. הסדרה עוסקת בשני יצורים משעשעים בשם אולי ויולי שהגיעו מאי רחוק, ומגלים כל יום דבר חדש על העולם הסובב אותם, בנוסף ישנה שיחת אולפן של דליק ווליניץ עם קבוצת ילדים אשר מדברים על נושא הסיפור, מדי פעם הצטרף לשיחה "חיים לא עכשיו" (חיים אוסדון). את דמויותיהם של אולי ויולי עיצבה ובנתה יהודית גרינשפן, את התסריטים כתבה מיכל חזון ואת הסדרה ביים עופר ויצמן ואת שירי הסדרה כתבה מיכל חזון והלחינה נורית הירש.
רוב שירי התכנית הופיעו בעיבוד מחודש בקלטת ובסדרה "דיג דיג דוג: שלוש, ארבע לעבודה" שהופקה על ידי ערוץ הופ! וקלסיקלטת.
קטלינג
קֶטֶלִינג (באנגלית: Kettling) היא טקטיקה משטרתית לשליטה בקהל במהלך הפגנות או מחאות. השיטה כרוכה בריכוז וכיתור הקהל באמצעות שרשרת אנושית גדולה של שוטרים לאזור מתוחם ומוגבל. מפגינים נאלצים לעזוב דרך יציאה בשליטת המשטרה או שיציאתם נמנעת, והם נותרים כלואים וחשופים למעצרים המוניים.
הטקטיקה שנויה במחלוקת, בין היתר מכיוון שהיא מביאה למעצרם של עוברי אורח רגילים כמו גם מפגינים. ביקורת נוספת היא שבאמצעות קטלינג המשטרה כולאת מפגינים שלווים כדי לעורר אצלם זעם ולחמם את האווירה ושזו למעשה פרובוקציה שנעשית במטרה לייצר עימות ולהפליל את המפגינים. במרץ 2012 פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם שקטלינג הוא חוקי.
טקטיקה
המונח "קטלינג" מהמילה Kettle - באנגלית קומקום - הוא דימוי, המדמה את בלימתם של המפגינים לבלימת החום והאדים בתוך קומקום ביתי. השימוש באנגלית מודרנית עשוי להגיע מהביטוי "קסל" (Kessel) - קדירה בגרמנית - מושג המתאר צבא מוקף שעומד להיות מושמד על ידי כוח יריב. קדירה צפויה להיות "רותחת" בפעילות קרבית, כאשר כוחות האויב הגדולים עדיין מסוגלים להציע התנגדות "לוהטת" בשלבים הראשונים של הכיתור, ועל כן יש להכילם ולצופפם אך לא לחתור למגע.
באמצעות ריכוז המפגינים במתחם מוגבל, הטקטיקה מונעת מהקהל הגדול להתפרק לקהלים קטנים יותר. קהלים קטנים יותר יצריכו את כוחות המשטרה לרדוף אחריהם באופן פרטני, וכתוצאה מכך גם כוחות השיטור יצטרכו להתפרק לקבוצות קטנות יותר. לאחר היווצרות שרשרת הקטלינג, החבל מתהדק ומאפשר גמישות טקטית למשטרה בהתמודדות עם המפגינים.
לאחר הידוק השרשרת המשטרתית, הכיתור יכול להמשך שעות רבות: המטרה לכאורה היא להשאיר מפגינים "אלימים" עייפים מכדי לעשות דבר מלבד לחזור הביתה. פיטר וודינגטון, סוציולוג וקצין משטרה בדימוס שסייע בפיתוח התיאוריה שמאחורי שיטת קטלינג, כתב: "אני מאמין באמונה שלמה שההכלה מצליחה להחזיר את הסדר על ידי שימוש בשעמום ככלי הנשק העיקרי שלה, ולא פחד כאשר אנשים בורחים משוטרים הרצים לקראתם עם אלות."
קטלינג ספגה ביקורת על היותה טקטיקה חסרת הבחנה המובילה למעצרם ועיכובם של אזרחים שומרי חוק ועוברי אורח תמימים. בחלק מהמקרים מדווח כי מן המפגינים נשללה גישה למתקני מזון, מים ושירותים במשך שעות רבות. ביקורת נוספת הושמעה כי במקרים מסוימים הטקטיקה שימשה ליצירת עימותים במטרה להסית את המוקד של השיח הציבורי. במדינות מסוימות הטקטיקה הובילה לעתירות בערכאות משפטיות בעילה של הפרות זכויות אדם.
מחאות על הרג המפגינים בעזה ובעקבות העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים, מאי 2018
במחאות על הרג המפגינים בעזה ובעקבות העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים במאי 2018 נעשה שימוש נרחב בטקטיקת קטלינג בידי משטרת ישראל בירושלים וחיפה. עשרות נעצרו לאחר שכותרו למשך שעות. בין המכותרים בקטלינג היו גם חברי כנסת מטעם הרשימה המשותפת.
המחאות מול המעון הרשמי של ראש הממשלה, 2020
בהפגנות מול המעון הרשמי של ראש הממשלה בקיץ 2020, השתמשה המשטרה בטקטיקת קטלינג מספר פעמים ומנעה ממפגינים המעוניינים לעזוב את מתחם ההפגנה מלצאת. ביקורת שהועלתה היא שהטקטיקה משמשת להרתעת מפגינים מלהגיע למחאה בשל הצפיפות הגבוהה והמסוכנת שהיא יוצרת ובמסגרת מגפת הקורונה. שימוש בטקטיקה זו נעשה גם בהפגנות בתל אביב.
קנדה
ב-27 ביוני 2010, 200 אנשים, כולל מפגינים, עוברי אורח ועיתונאים, כותרו בקטלינג בטורונטו בצומת הרחובות קווינז ושדרת ספדינה במהלך הפגנות פסגת ה-G20. כמה מאות אנשים כותרו גם הם מחוץ למלון נובוטל בטיילת ונעצרו. שנה לאחר מכן התחייבה משטרת טורונטו כי לעולם לא תשוב להשתמש בטקטיקת קטלינג. באוגוסט 2015 הורשע רב פקד דייוויד 'מארק' פנטון בשני אישומים של מעצר שלא-כדין ובאישום אחד של התנהגות בלתי-הולמת, עבירות משמעת לפי חוק המשטרה הקנדי, בגין הוראת הקטלינג משנת 2010. עם זאת, השופט שהרשיע את פנטון הבהיר גם כי "האמור, הכלה או קטלינג אינו בלתי-חוקי".
גרמניה
דוגמה מוקדמת לשימוש בקטלינג בוצעה על ידי המשטרה הפדרלית של גרמניה בשנת 1986: ב-8 במאי, כיתרה משטרת המבורג כ-800 איש בקטלינג במשך שעות במהלך הפגנת מחאה של התנועה לפירוק נשק גרעיני בהמבורג,. טקטיקות קטלינג גרמניות מבחינות בין עוצר נייח (Polizeikessel) ועוצר נייד, בה מפגינים מוקפים בשרשרת משטרתית ניידת בזמן שהם צועדים (Wanderkessel). סוגים אלה של שרשרת משטרתית אומצו גם במדינות אחרות כדוגמת בריטניה.
קטלינג הועמד לערעור בבתי המשפט בגרמניה במספר הזדמנויות. הקטלינג בהמבורג משנת 1986 נמצא לא-חוקי בידי בית המשפט המינהלי בהמבורג. בית המשפט המחוזי מצא את המשטרה הגרמנית אשמה בשלילת חירות אישית שלא כדין.
בעקבות מחאה נגד הגרעין בשנת 2002 בהיצקר שבסקסוניה התחתונה, עתרה מפגינה לבית המשפט מכיוון שנמנעה ממנה גישה לשירותים כשהוחזקה בתוך קטלינג משטרתי. בית המשפט המחוזי מצא כי היא זכתה ליחס לא-אנושי וכי המשטרה נהגה שלא כדין.
התנועה נגד הגלובליזציה, וושינגטון די.סי., 2002
כחלק מהפגנות מתמשכות נגד הגלובליזציה והפגנות מוקדמות נגד הפלישה הממשמשת ובאה לעיראק, כמה מאות מפגינים ועוברי אורח כותרו בקטלינג בפארק פרשינג שבבירה ונעצרו. כתוצאה מהשימוש בקטלינג והמעצרים הביאו העצורים מספר תובענות ייצוגיות גדולות, וזכו בהם לפיצויים שוברי-שיאים, והחל שיח ציבורי מתמשך כדי להגביל את השימוש בטקטיקה.
מחאת מלחמת עיראק, שיקגו, 2003
בשנת 2012 העיר שיקגו הסכימה להסדר תובענה ייצוגית בסך 6.2 מיליון דולר בגין מעצרים המוניים של מפגינים ועוברי אורח שכותרו בקטלינג במהלך מחאה גדולה לציון תחילת הפלישה לעיראק. לאחר שעצרו וגרמו ל-8,000 צועדים להסתובב סמוך לצומת הרחובות אוק ושדרת מישיגן, עיכבה משטרת שיקגו שלא כדין במשך כמה שעות למעלה מ-1,000 איש שכותרו בשדרת שיקגו בין מישיגן לדרך מייס ואן דר רוה, ובסופו של דבר עצרו יותר מ-900 איש ללא סיבה סבירה.
כיבוש וול סטריט, 2011
בתגובה להפגנות כיבוש וול סטריט בעיר ניו יורק, המשטרה השתמשה באמצעי גידור שלג פיזיים כדי להכיל את קהל המפגינים.
מחאות ג'ורג' פלויד, 2020
בחודשים מאי ויוני 2020, ערים רבות בארצות הברית חוו הפגנות בפריסה ארצית, מהומות וביזה בעקבות רצח ג'ורג' פלויד.
המשטרה במספר תחומי שיפוט השתמשו בקטלינג כדי ללכוד ולתקוף מפגינים באמצעות כלי נשק כמו גז מדמיע, ריסוס פלפל, כדורי גומי ואלות. קטלינג שימש את משטרת ניו יורק כדי למנוע ממפגינים שלווים לצאת מהרחובות לפני החלת עוצר לילי ובהמשך להשתמש בהפרת העוצר כהצדקה לתקיפה ולמעצר של מפגינים. ב-2 ביוני 2020, לכדה משטרת ניו יורק בקטלינג 5,000 מפגינים על גשר מנהטן במשך כמעט שעה לפני שנתנה להם להתפזר לצד הברוקליני של הגשר.
דניס פרוקופנקו
דניס פרוקופנקו (באוקראינית: Прокопенко Денис Геннадійович), שנולד ב-5 באוקטובר 1991, בקזחסטן, עומד בראש המשמר הלאומי של אוקראינה ושל רגימנט אזוב במלחמה על העיר מריופול, באוקראינה.
פרוקופנקו הוא ממוצא (דרך סבו) קרלי. פרוקופנקו, שחבריו פונים אליו בשם ראדיס (Radis), למד בלשנות באוניברסיטת קייב והוסמך להיות מורה לאנגלית. בתקופת הלימודים הוא עסק גם בספורט. הוא נודע תחילה כמנהיג האולטראס של דינמו קייב ובהצטרפותו להתארגנות אזוב, המקושרת לעליונות לבנה ולסמלים נאציים. החל מ-2014 נלחם במסגר אזוב וב-2017 קיבל את הפיקוד על היחידה.
בשנת 2019, קבוצה של חברי סנאט אמריקאי לרבות היהודייה אליסה סלוטקין ביקשה ממזכיר המדינה של ארצות הברית לסווג את רגימנט אזוב כארגון טרור זר. היא טענה כי הקבוצה "משתמשת באינטרנט כדי לגייס חברים חדשים ואז מקצינה אותם להשתמש באלימות כדי להשיג את האג'נדה הפוליטית של הזהות הלבנה שלהם".
עם זאת, לאחר תחילת המלחמה באוקראינה, התקשורת המערבית נמנעה מלהתייחס לקבוצה זו כקבוצת טרור. CNN אפשרה לפרוקופנקו לדבר על "התקפות רוסיות אכזריות" נגד מריופול. פרוקופנקו ויחידת אזוב עומדים במרכז תביעתו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין לדה-נאציפיקציה של אוקראינה ומשום כך האתרים האוקראינים מחקו את ההתייחסויות אליהם.
פרוקופנקו היה בין מפקדי גדוד אזוב בעת המצור הרוסי על מריופול וב-20 במאי 2022 נכנע לצבא הרוסי. כעבור כמה ימיםאשתו אישרה שהוא התקשר אליה טלפונית מהשבי. ב-21 בספטמבר שוחרר מהשבי לפי אחד מההסכמים לחילופי שבויים בין רוסיה ובין אוקראינה. שחרורו הותנה בכך שחשאר בטורקיה עד סיום המלחמה.
ב-8 ביולי 2023 הודיע זלנסקי על חזרתו של פרוקופנקו לאוקראינה.
סיירים (סרט)
סיירים הוא סרט מלחמה ישראלי משנת 1967 בבימויו של מיכה שגריר לפי תסריט של אברהם הפנר וצילום של יכין הירש. התסריט מבוסס חלקית על מקרה אמיתי משנת 1954 של חוליית סיירים שחדרה לחברון לתפוס מסתנן מבוקש. מיכה שגריר בחר לתפקיד המסתנן המבוקש, סובחי, את יוסי אוחנה, בעל דיסקוטק בירושלים שאינו שחקן אבל יש לו חזות פנים מתאימה לתפקיד והוא אינו מוציא מילה מפיו כל הסרט.
בסרט משתתף גם אסי דיין בתפקיד קטן של ג'ורי, לוחם סיירת שלא משתתף בפעולה.
הסרט צולם בשחור-לבן בירושלים (תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים ואבו תור) ובאתרי מדבר כמו נחל זוהר ומצד זוהר. הצילומים החלו ב-1966 אך הוא הופץ ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים.
הסרט הקדים את זמנו ולא זכה להצלחה בתקופה לאחר מלחמת ששת הימים.
תקציר העלילה
ארבעה סיירים - צבי (אילי גורליצקי), אלי (זאב רווח), נוסי (אלי כהן) ויַהַל (ליאור ייני), מקבלים משימה לחדור מעבר לגבול, לתפוס את מפעיל המסתננים סובחי (יוסי אוחנה) ולהביאו חי לישראל.
הם עוברים את הגבול בלילה, מצליחים לחדור לביתו של סובחי ולהפתיע אותו. יהל נשאר בחוץ לשמור, נתקל בערבי אך אינו מסוגל לירות בו והערבי בורח כדי להזעיק עזרה.
הסיירים קושרים את ידיו של סובחי וממהרים לעזוב את המקום.
הם עוברים דרך המדבר לנקודת המפגש עם כוח חילוץ אך מותקפים על ידי כוח ירדני שפותח עליהם באש. מתפתח קרב (צולם במצד זוהר) שכולל זריקת רימונים ולבסוף הם מחסלים את כוח התוקפים אך נאלצים לסטות מהדרך המתוכננת.
הם עייפים מאוד ונאלצים לנוח. הם נרדמים וסובחי מנצל זאת, גונב עוזי ומנסה לברוח. יהל מתעמת איתו אך סובחי יורה והורג אותו. שאר הסיירים רודפים אחרי סובחי והוא נאלץ להיכנע. הם קושרים אותו אך לא הורגים אותו. צבי משאיר אותם במקום וממהר להזעיק עזרה והסרט מסתיים בצעידתו המהירה של צבי לצלילי "בלדת הסיירים".
Have Mercy
"Have Mercy" הוא סינגל הבכורה של הזמרת האמריקאית קלואי. הוא יצא לאור ב-10 בספטמבר 2021, כסינגל הבכורה של קלואי, והסינגל המוביל מתוך אלבום הסולו הראשון שלה, לאחר שזכתה להצלחה כחלק מהצמד קלואי x האלי. לפני יציאתו, קטע מהשיר הפך ויראלי בטיקטוק. הוא נכתב על ידי קלואי, ת'רון תומאס וניג'ה צ'ארלס, והופק על ידי מורדה ביטס, קלואי, ג'וזף ל'טרנג'ר, FnZ ו-BoogzDaBeast.
"Have Mercy" זכה לביקורת חיובית מהמבקרים, והגיע למקום ה-28 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-13 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ. לצד השיר עצמו שוחרר קליפ בבימויה של קארנה אוונס. היא נתנה את הופעת הבכורה שלה של השיר בשידור חי בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2021, שזכה לשבחים מהמבקרים.
כיכר תחריר (בגדאד)
כיכר תחריר (בערבית: ساحة التحرير; תעתיק: סאחת אלתחריר) היא כיכר מרכזית בבירת עיראק, בגדאד. הכיכר, המנציחה את הקמת הרפובליקה העיראקית ב-1958, היא המרכזית והגדולה ביותר בכיכרות העיר, ומהווה סמל משמעותי בתרבות העיראקית. הכיכר נמצאת ברובע רצאפה על הגדה המזרחית של נהר החידקל. בכיכר אנדרטת בטון שנבנתה על ידי הפסל העיראקי המפורסם ג'וואד סלים. האנדרטה מופיעה על שטר של 250 דינר עיראקי.
גרסון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שומרה חברה לביטוח
שומרה חברה לביטוח היא חברת ביטוח העוסקת בשלל ענפי הביטוח בישראל. החברה פעלה בעבר במשך שנים כ"פלגלס".
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1943 והיא אחת החברות הוותיקות בענף הביטוח בישראל. בשנותיה הראשונות ועד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 פעלה החברה בתחום ביטוחי השמשות במגזר העסקי.
ב-1986 נרכשה החברה (שעברתה את שמה מ-"פלגלס" ל-"שומרה", על שם מגדל השמירה המוקם בשטח חקלאי) על ידי קבוצת הביטוח סיני, והפכה לחברת בת של החברה הציבורית "סיני החזקות ביטוח בע"מ". הרכישה הביאה לגידול ניכר בהיקף הפעילות של שומרה. בשנות ה-90 נכנסה החברה לתחום השמשות גם בכלי רכב, ותחום זה הגביר עוד יותר את מכירות החברה ואת רווחיותה.
בשנים 1998 – 2002 החברה הרחיבה בהדרגה את רישיון המבטח שלה לשאר ענפי הביטוח הכללי, ולפעול באופן של "ביטוח משותף" עם חברות ביטוח מקומיות (מנורה, אריה והדר מקבוצת הפניקס).
בשנת 2001 רכשה החברה את הבעלות בחברת "סיני סוכנות לביטוח בע"מ" במסגרת ארגון מחדש בתוך קבוצת הביטוח סיני, שהוקמה ב-1982 על ידי בן-ציון וינשטוק, ופועלת כסוכנות חיתום (ברוקר) בשם מבטחים ישראלים וזרים. רכישה זו הפכה את סוכנות הביטוח סיני מחברה אחות של שומרה לחברת בת שלה, בבעלות מלאה של שומרה. חברת בת נוספת, אף היא בבעלותה המלאה של שומרה, היא "שומרה נדל"ן בע"מ", המחזיקה נדל"ן מניב.
ב-2002 הושלם רישיון המבטח שהעניק משרד האוצר לשומרה. מאז זוהי חברת ביטוח הפועלת באופן עצמאי ומלא בכל ענפי הביטוח הכללי.
בדצמבר 2007 עברו חלק ממניותיהן של שומרה ושל חברות הבת שלה לבעלותה של "מנורה מבטחים ביטוח בע"מ". מנורה רכשה את שומרה מידי "סיני החזקות ביטוח בע"מ" (אשר שינתה בינתיים את שמה ל"קבוצת שחר חדש בע"מ). במסגרת עסקה זו הועברו גם מניותיה של הסוכנות "מורשי חיתום" לחברה.
ב-4 בינואר 2011 רכשה הסוכנות את פעילות הסוכנות "ארנון את וינשטוק", ושינתה את שמה ל"ארנון את וינשטוק סוכנות לביטוח (1989) בע"מ".
צ'יבי
צ'יבי (Csibi) הוא ספר ילדים מאת הסופר היהודי-הונגרי בלה סנש. הספר נחשב לקלאסיקה, והיה פופולרי מאוד בשנות החמישים בישראל.
הספר המספר על מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה.
הספר אויר בגרסאותיו המוקדמות על ידי פולה טיבור (Pólya Tibor) ובגרסאותיו המאוחרות על ידי המאייר הצ'כי אונדז'יי סקורא.
עלילה
סיפורו של ילד עני יתום מאביו, אישטוואן הורבץ', שמכורח הנסיבות נאלץ לעזוב את בית הספר שלו ואת חבריו, ולעבור לבית ספר בשכונת פאר, שם עובדת אמו במשק בית. בבית הספר החדש הגימנסיה ברחוב הזיכרון, בכיתה החמישית, מתקבל צ'יבי בשנאה ובלעג על ידי התלמידים והמורים. חברו היחיד בבית ספרו החדש הוא טיבור לוי ("שפנפן"), ילד קטן וחלוש שסופג גם הוא התעללויות מילדים אחרים.
הילד מכונה על ידי חבריו "צ'יבי" ככינוי גנאי לפרחח (בהונגרית): "צ'יבי כינוי לטף, אך גם כינוי זילזול של המילה "צ'בס" שפרושה פרחח, גונב תרנגולות, קונדס" (הסבר בגוף הספר).
אולם הילד הדחוי פילס את דרכו בחברה באמצעות יושר, חריצות, כוח רצון ומנהיגות הבאים לידי ביטוי סביב משחק הכדורגל.
המספר מזכיר בסיפורו ספרי ילדים אחרים וביניהם את הספר הנערים מרחוב פאל המתרחש גם הוא בבודפשט.
השראה
הכדורגלן היהודי הונגרי יוז'ף בראון, שכונה צ'יבי, היווה ההשראה לספר.. הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה וגיבור לאומי בהונגריה. צ'יבי בראון שיחק כמו הדמות הספרותית במ.ט.ק. הונגריה וזכה בה לתהילה. למרות שנות התהילה, הוא מת בעבודות כפייה בגדודי העבודה ההונגריים בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה.
הקשר היהודי
בספר לא מוזכר כל קשר יהודי אך הסופר, מקור ההשראה, וחברו היחיד של הגיבור בסיפור הם יהודים. גם משמו של הגיבור נרמז שהוא יהודי. שם משפחתו, הורבץ', הוא שם שאימצו היהודים במקום השם יהודי הגלוי הורוביץ (המורה הקשוח מתבלבל בין שמות אלו).
המחבר בלה סנש, האמין מאוד בהשתלבות היהודים בחברה בהונגריה, והספר מקרין אופטימיות לאפשרות זו. אולם גורלם של בתו של המחבר חנה סנש, של מקור ההשראה לספר יוזף (צ'יבי) בראון ושל שאר יהדות הונגריה היה אכזר מאוד.
תרגומים לעברית
הספר ראה אור בתרגום עברי מאת אביגדור המאירי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תש"י (1950), מלווה באיוריו של אונדז'יי סקורא (Ondřej Sekora). בשנת תשמ"ג-1983 הופיעה מהדורה ה' מחודשת של הספר.
הפיגוע בקניון קרני שומרון
הפיגוע בקניון קרני שומרון הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-16 בפברואר 2002 בהתנחלות קרני שומרון ובו נרצחו 3 אזרחים ונפצעו כ-30, מהם תשעה באורח קשה.
הפיגוע
הפיגוע אירע במוצאי שבת בשעה 19:45. מחבל נושא חגורת נפץ פוצץ עצמו בפיצריה ב"קניון קרני שומרון" בסמוך לקבוצת בני נוער שישבה במקום. מן הפיצוץ נהרגו נחמיה עמר וקרן שצקי, בני 15 משכונת גינות שומרון שביישוב. 11 ימים לאחר האירוע מתה מפצעיה רחל טלר, בת 16. חבריו של נחמיה עמר סיפרו שבא המחבל אל נחמיה, הניח את ידו על כתפו, אמר "נתראה בשמיים" ולחץ על המתג.
מבדיקה שנערכה התברר כי הגורם לפיצוץ הוא חגורת נפץ שנשא המחבל סאדק עאהד עבד אל-חאק, תושב קלקיליה.
לאחר דבר פרסום האירוע, ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין נטל אחריות על הפיגוע.
מחקירת האירוע נודע כי המחבל המתאבד ירד מרכב בכביש בין קדומים לכפר סבא, הלך דרך 150 מטרים במטע זיתים, טיפס על חומה וחדר לרחבת הקניון, שם פוצץ את חגורת הנפץ.
אותלו (סרט, 1965)
אותלו (באנגלית: Othello) הוא סרט משנת 1965, המבוסס על הפקה בימתית של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר, שהוצג בשנים 1964–1966 בבימויו של ג'ון דקסטר. את הסרט ביים סטיואר בורג', וכיכבו בו לורנס אוליבייה, מגי סמית', ג'ויס רדמן ופרנק פינלי. כל הארבעה היו מועמדים לפרסי אוסקר על הופעתם. זו הייתה הופעת הבכורה בקולנוע של השחקנים דרק ג'קובי ומייקל גמבון.
רקע
הסרט משמר את רוב המחזה השייקספירי, ואין בו שינוי בסדר הסצנות, כפי שנעשה בסרטיו האחרים של אוליבייה "המלט" ו"ריצ'רד השלישי". ההשמטה הגדולה היחידה הייתה של סצנת השוטה, אולם היו גם שינויים קטנים של השמטת שורות אחדות מהדיאלוגים. דרק ג'קובי, שגילם את קסיו, ומייקל גמבון הופיעו שניהם לראשונה בסרט קולנוע. השחקן אדוארד הרדוויק המשיך לעבוד עם התיאטרון הלאומי במשך שבע שנים נוספות.
בסרט "אותלו" נעשה שימוש בהעתקים מוגדלים של התפאורה שהייתה על הבמה, במקום לבנות תפאורה חדשה. התומכים של אולבייה לסרטיו השייקספיריים הקודמים נפטרו לפני 1965, והוא לא השיג מימון לאתרי צילומים או תפאורות משוכללות. כעשור לפני כן ניסה אולבייה למצוא מימון לגרסה משלו למחזה "מקבת'" אחרי שגילם את הדמות בשנת 1955 בסטרטפורד, אבל ללא הצלחה. התיאטרון הלאומי הפיק לפני כן, בשנת 1963, סרט על פי הפקה בימתית של המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב, וב-1969 הופק סרט של המחזה "מחול המוות" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג. הסרט "אותלו" היה הסרט הראשון בשפה האנגלית של מחזה שהופק בצבע. זוהי העיבוד השני של "אותלו" לקולנוע אחרי ההפקה של אורסון ולס משנת 1952.
מכל סרטיו השייקספיריים של אוליבייה זהו הסרט עם המוזיקה המועטה ביותר. בסצנה אחת יאגו והחיילים שרים שירי שיכורים, ובסצנה אחרת מוזיקאים מנגנים מעט על כלים אקזוטיים. מלבד זאת אין בסרט מוזיקה.
קבלה וביקורת
אוליבייה שיחק את אותלו בפנים מושחרות. הוא גם סיגל לעצמו מבטא אקזוטי, פיתח סגנון הליכה משלו, ולמד לדבר בקול נמוך בהרבה מקולו הרגיל. בעלת הטור אינז רוב השוותה אותו בזלזול להופעתו של אל ג'ולסון בסרט "זמר הג'אז". היא כינתה את הופעתו של אוליבייה כ"קאמפ גבוה". מבקרת הסרטים פוליק קייל העניקה להפקה ולהופעתו של אולבייה את אחת הביקורת המבריקות ביותר שלה. היא ביישה את אולפני הסרטים שלא נתנו לאוליבייה מספיק כסף כדי ליצור סרט שהוא והקהל יהיו מרוצים ממנו, כאשר סרטים אחרים קיבלו תקציב של מיליוני דולר.
זה הסרט השייקספירי היחיד שכל השחקנים הראשיים היו מועמדים לפרסי אוסקר. פינלי היה מועמד לפרס שחקן המשנה, אף על פי שמספר השורות שאמר בסרט היה גדול מזה של אוליבייה.
אתר הנופש בלו ביץ'
אתר הנופש בלו ביץ' הוא מלון חוף יוקרתי בסמוך לחוף שנפתח בשכונת א-רימאל שבעזה בקיץ 2015 (המלון היה אמור להיפתח עוד בקיץ 2014 אך בעקבות מבצע צוק איתן הוחלט לדחות את הפתיחה לקיץ הבא).
המלון נבנה על ידי חברת פלסטין ריל אסטייט אינווסטמנט.
המלון כולל בין היתר בריכת שחייה אולימפית וכ־162 חדרים בעיצוב שדומה לבקתה ונוף לים התיכון. המלון הוא למעשה חלק מרובע הבילויים לאורך רחוב אל-רשיד בעיר עזה, הרובע כולל "עשרות אתרי נופש חדשים, מודרניים ובתי קפה".
אתר הנופש אינו מלון היוקרה היחיד ברצועה, גם מלון משטל, שנבנה בשנת 2011 ונחשב כאחד מטובי מלונות היוקרה בעזה וכן מלון קומודור.
עיתון הוושינגטון פוסט תיאר את המלון כאחד ממספר עסקים יוקרתיים המספקים את תושבי עזה העשירים. לדברי האנליסט הכלכלי ניזאר שעבאן, "מרבית הזרים המבקרים ברצועה ומתארחים במלונותיה הם עיתונאים, עובדי סיוע ומתנדבי הצלב האדום".
לאסלו קרצג
לאסלו קרצג, (במקור ויינר בהונגרית: Karczag László; סולנוק, 12 ביוני 1886 – בודפשט, 23 בדצמבר 1944) היה כימאי דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים שנרצח בשואה.
ביוגרפיה
לאסלו קרצג נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור קרצג (מקודם: שלמה ויינר) עורך דין יליד אלברטירשה ושל אתלקה פוקס (1860–1924). הוא למד תחילה בברלין וקיבל דוקטורט בכימיה (1909) מאוניברסיטת ברלין-שרלוטנבורג (Berlin-Charlottenburg). לאחר מכן למד רפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט ב-1914 (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא היה תחילה רופא ומרצה (1914–1923), לאחר מכן מרצה בכיר (1923–1926) ולאחר מכן פרופסור (1926–1944) במחלקה לרפואה פנימית מספר 1 של אוניברסיטת בודפשט ואוניברסיטת פטר פזמאני. בשנת 1925 נשלח לסיור לימודי בטורונטו מטעם "ועדת האינסולין ההונגרית" כדי לחקור את השפעות האינסולין. משנת 1927 עסק בחקר הסרטן בתמיכת "החברה המדעית של סצ'ני" (Széchenyi Tudományos Társaság). משנת 1932 היה הרופא הראשי של מחלקת חולי ריאות ב"בית החולים בדרך מגלודי" (Maglódi út) בבודפשט ומשנת 1935 היה הרופא הראשי של המחלקה הפנימית מס' 1 של בית החולים סנט רוקוש. ב-1 באפריל 1944 (כ-10 ימים לאחר כניסת הוורמכט להונגריה במבצע מרגרטה) הוא הוצא לגמלאות בכוח בשל היותו יהודי. לאחר מכן נאלץ להסתתר, אך נתפס ונורה למוות על ידי אנשי מפלגת צלב החץ. הוא עסק במחקר משמעותי, כולל רקמות, טיפול כימותרפיה בגידולים, בעיות תורשתיות, חלבוני דם, המודינמיקה ועוד. בחקר בעיית ההמטופואזה הוא מצא חומר בעל השפעה זהה לוויטמין B12 ומאוחר יותר היה בין הראשונים בעולם שקישר ביין חוסר ויטמין B12 לבין אנמיה. הוא הרצה על מחקריו בציריך, בריסל וקיימברידג'. פרסומיו בשפה הגרמנית הופיעו תחת השם Ladislas Karczag.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה אנה אידה ארנסט (1893–1944), בתם של ברטלן ארנסט ושל הרמין גוטמן, איתה התחתן ב-15 ביוני 1921 בבודפשט.
הנצחה
בעיר הולדתו סולנוק רחוב נקרא על שמו.
ארץ הזהב השחור
ארץ הזהב השחור (Tintin au pays de l'or noir) הוא הספר ה-15 בסדרת הקומיקס טינטין מאת הרז'ה, שנכתב, אויר ונצבע על ידי הרז'ה. רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1950 בצבע. הספר לא תורגם לעברית.
העלילה המקורית התרחשה בישראל תחת המנדט הבריטי, אולם בגרסה מאוחרת יותר הוחלפה הארץ לנסיכות הבדיונית חמד במזרח התיכון.
עלילת הספר
ברחבי אירופה מנועי מכוניות מתפוצצים לעיתים קרובות, ומועלה חשד לזיוף בנזין. טינטין מחליט לחקור זאת ומגלה שמקור הזיוף באמירות חמד, שם מתנהלת מלחמה בין האמיר מוחמד בן קליש אזעב לבין המורדים שבראשם באב אל אייר. טינטין מפליג לחמד יחד עם הבלשים תומסון ותומפסון כדי לחקור את הפרשייה.
על הספינה, אחד המלחים מתחזה בפני התומפסונים לסוכן ביון, נותן להם מסמכים ומצווה עליהם לשמור עליהם היטב. בנוסף מנסה המלח לחטוף את שלגי, אך טינטין תופס אותו. כשטינטין מנסה לחקור את המלח מתברר שהוא איבד את זכרונו כתוצאה מפגיעה מוחית.
כשהספינה מגיעה אל היעד טינטין והתומפסונים נעצרים על ידי המשטרה המקומית. מתברר שהמסמכים עליהם שמרו התומפסונים הכילו יהלומים מוברחים, ובתאו של טינטין נמצאו סמים מוחבאים. תומסון ותומפסון משתחררים מהמעצר לאחר שהוכח שאינם אשמים, ואילו טינטין נחטף מידי המשטרה על ידי ארגון המורדים, שחושבים בטעות שהוא נשלח כדי להעביר להם מסר.
לאחר שהתבררה טעותם, המורדים נוטשים את טינטין במדבר. טינטין רואה את אויבו הוותיק, ד"ר מולר, מפוצץ צינור דלק מרכזי, ומתעמת איתו. מולר בורח וטינטין תועה במדבר בניסיון למצוא מקום ישוב. בינתיים תועים גם תומסון ותומפסון ברחבי המדבר. בסופו של דבר טינטין מוצא אותם והם נוסעים יחד אל עיר הבירה, וואדסדה, שם פוגש טינטין את האמיר בן קליש אזעב. הוא מספר על החבלה לבן קליש אזעב, ואחד מאנשיו של האמיר מודיע לו כי בנו, עבדאללה, נחטף בידי ד"ר מולר כדי שישמש בן ערובה לחתימת האמיר על חוזה עם חברת הדלק שד"ר מולר מייצג.
טינטין פוגש את ידידו, הסוחר הפורטוגזי סניור אוליביירה דה פיגוארה, ובעזרתו של אוליביירה מצליח טינטין להיכנס לביתו של מולר ולחלץ את עבדאללה.
גרסה ראשונה - 1939-1940
הקומיקס החל להתפרסם כסיפור מצויר בהמשכים בעיתון "Le Petit Vingtième", אך לאחר פרסומם של מספר פרקים פלשה גרמניה לבלגיה והעיתון נאסר לפרסום. הרז'ה החל לעבוד במקום זאת בעיתון "Le Soir", שהוחרם מבעליו הקודמים והפך לעיתון בבעלות גרמנית שביטא השקפות נאציות. מכיוון שהאנטגוניסט הראשי בסיפור, ד"ר מולר, הוא גרמני, לא היה ראוי בעיני עורכי העיתון שהקומיקס ימשיך להתפרסם ב-"Le Soir", ובמקום זאת החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס הסרטן בעל צבתות הזהב. גרסה בלתי גמורה זו של הקומיקס מעולם לא עובדה לספר.
העלילה המקורית התרחשה בישראל בתקופת המנדט הבריטי, והמלחמה התרחשה בין הבריטים למיליציה מחתרתית שבראשה עומד רב. אירוע החטיפה של טינטין מתרחש על ידי המחתרת.
גרסה שנייה - 1948-1949
בסוף שנות הארבעים סבל הרז'ה מדיכאון וחווה משבר בחייו האישיים. כדי לחסוך במאמץ דחה את פרסום הקומיקס שתכנן, "הטיסה לירח", שדרש עבודה מורכבת של ציור ומחקר, ועיבד מחדש את הקומיקס הבלתי גמור שהותיר בשנת 1940. מכיוון שבינתיים הופיעו דמויות חדשות בסדרה נאלץ הרז'ה לשכתב חלק מהעלילה. בזמן שנכתבה העלילה המקורית קפטן האדוק עדיין לא הופיע בסדרה, והרז'ה הכניס את דמותו באופן מאולץ, רק בסוף הסיפור. כך גם הוסיף לעלילה את פרופסור קלקולוס ואחוזת מרלינספייק.
בשנת 1950 הקומיקס יצא לאור בספר של 62 עמודים על ידי הוצאת הספרים קסטרמן.
גרסה שלישית - 1971
לאחר הקמת מדינת ישראל, כדי להימנע ממתחים פוליטיים, החליף הרז'ה את החלקים שעסקו בפלשתינה וביהודים למיקום נייטרלי יותר - הנסיכות הבדיונית חמד. המחתרת היהודית הוחלפה במיליציה ערבית חמושה והמשטרה הבריטית הוחלפה במשטרה ערבית מקומית.
דוד ברנסקי
דוד ברנסקי (1944 בתל אביב - 2013 בירושלים) היה רופא ילדים. כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, וניהל את אגף הילדים בבית החולים הדסה בירושלים.
ביוגרפיה
עם חזרתו לארץ הצטרף לצוות הרופאים של מחלקת הילדים בביקור חולים, שם שימש לאורך השנים בתפקידים שונים: רופא בכיר, מנהל היחידה לגסטרואנטרולוגיה ילדים וייעוץ תזונתי, סגן ראש המחלקה וראש מחלקת ילדים. בשנת 1991 החל לנהל את מחלקת הילדים בבית החולים שערי צדק בירושלים. בתפקיד זה כיהן עד לשנת 2002, אז התמנה למנהל אגף הילדים של הדסה בירושלים. בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו בשנת 2011.
במשך שנות עבודתו כרופא היה פעיל באיגודים מקצועיים וממשלתיים שונים כחבר, יועץ ומזכיר, הן בארץ והן בעולם. בין היתר שימש כיו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל, חבר המועצה המדעית ויו"ר וועדת הבחינות ברפואת ילדים. בתפקיד זה הוא שמיסד את תבנית בחינות שלב א' ו- ב' בתחום רפואת הילדים. הרצה בפני רופאים ובפני אנשים העוסקים במקצועות הרפואה בנושאים שונים בתחום רפואת הילדים. בנוסף, תרם לפיתוח תוכניות לחינוך בהוראה ברפואה בכלל וברפואת ילדים וגסטרואנטרולוגיה ילדים בפרט, בישראל ובמדינות נוספות.
במקביל, היה פעיל מאוד בעולם האקדמי, החל מהזמן שבו שימש כמרצה באוניברסיטה העברית ועד לקבלת דרגת פרופסור מן המניין ברפואת ילדים בשנת 1996. כמו כן, לאורך השנים נטל חלק מרכזי בכנסי ה-ESPGHAN (האיגוד האירופאי לגסטרואנטרולוגיה, מחלות כבד ותזונה בילדים). בין השנים 2003–2009 שימש כחבר וכמזכיר הכללי של החברה האירופאית ברפואת הילדים (European pediatric association – UNEPSA).
בשנת 1965 התחתן דוד ברנסקי עם אפרת. לזוג נולדו ארבעה ילדים: שמואל ברנסקי, אל"ם (מיל') יונתן ברנסקי, ד״ר שרה ברנסקי-כהן ואהוד ברנסקי.
פרסומים
פרופ' ברנסקי כתב יותר מ-140 מאמרים שפורסמו בעיתונות הרפואית. ערך סדרה בת 16 ספרים ששמה Pediatric and Adolescent Medicine, היה שותף בעריכת עשרה ספרים וכתב 44 פרקים בספרים רפואיים. היה עורך ראשי של כתב העת של ESPGHAN בין השנים 2010-2013. נטל חלק בארגון כנסים, ימי עיון ומפגשי מחקר, כמו כן הציג עבודות מחקר בעשרות כנסים.
פסטיבל המוזיקה של ספולטו באמריקה
פסטיבל המוזיקה של ספולטו באמריקה (באנגלית: Spoleto Festival USA בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, הוא אחד הפסטיבלים החשובים לאמנות בארצות הברית. הוא נוסד בשנת 1977 על ידי המלחין זוכה פרס פוליצר ג'אן קרלו מנוטי, שביקש ליצור מקבילה לפסטיבל שני העולמות (Festival dei Due Mond) בספולטו, איטליה.
מארגני הפסטיבל האיטלקים חיפשו עיר אמריקאית, שיהיה בה הקסם של ספולטו, איטליה, בד בבד עם שפע התיאטראות, הכנסיות ושאר אתרי ההופעות שבה. צ'ארלסטון נבחרה כמיקום אידיאלי, כדברי מנוטי עליה:
ראשית הדברים
הפסטיבל התנסה בבעיות כספים מראשיתו, ואלה חוללו מהפך מהיר בהנהגתו. ב-27 בספטמבר 1976 מונה תאודור "טד" סטרן, נשיא הקולג' של צ'ארלסטון אותם ימים, ליו"ר החדש של הוועדה המתאמת של צ'ארלסטון אחרי פרישתו של יו ליין. גם סכסוכי אישיות התעוררו בנוגע למנוטי. מנוטי, ששירת כמנהל אמנותי של הפסטיבל מאז היווסדו, הודיע ב-1991 שאיננו מעוניין בחידוש החוזה התלת-שנתי שלו, כשזה יסתיים ב-1992, בשל חילוקי דעות אמנותיים. מועצת המנהלים לא קיבלה מיד באופן רשמי את התפטרותו, אבל מנוטי עמד על שלו ותלה את האשם בחילוקי דעות אמנותיים עם המועצה והעדר שליטה אישית: "אינני מרגיש עוד שזה הפסטיבל שלי, ואלה היו חיי במשך 15 שנים. אני מרגיש בודד ביניהם. מתייחסים אלי כאל פקיד."
בלב הסכסוך עמדו יחסיו המעורערים של מנטי עם המנהל הכללי של הפסטיבל, נייג'ל רדן, שקרא תיגר על קביעת תוכניות, חשבון הוצאות למנוטי והחלטות מנהליות שקיבל מנוטי. שני מחנות נוצרו במועצה, שהתפצלה בין אלה שגיבו את רדן לבין תומכי מנוטי (בהם ראש עיריית צ'ארלסטון ג'וזף פ. ריילי הבן). תמיכתו של ראש העיר ריילי הייתה איתנה עד כדי איום בשלילת התמיכה של העירייה אם מנוטי ייאלץ לעזוב. בסופו של דבר, במאי 1991, הוציא מנוטי אולטימטום, התובע את התפטרות רדן ותומכיו, או שהוא עצמו יתפטר. רדן התפטר באוגוסט 1991 ו-19 מבין 46 חברי המועצה פרשו בחודש הבא.
ב-1993 הגיעו הסכסוכים האישיים לנקודת שבירה, כשמנוטי ומועצת המנהלים של פסטיבל ספולטו היו שקועים בוויכוחים על האחראים לפסטיבל, על ניהולו האמנותי ועל מימונו. מנוטי, שאיים לחסל את הפסטיבל בצ'ארלסטון, פרש ממנו ב-1992; ואולם, מועצת המנהלים המקומית החזיקה בזכויות על שם הפסטיבל והצהירה על החלטתה להמשיכו ללא מנוטי. מילטון רודס מונה למנהל הכללי בנובמבר 1993 והחל מיד בתיקון בעיות הכספים, לרבות ביטול כ-$400,000 מן החוב והשגת הלוואה מדרום קרוליינה לכיסוי עוד $600,000 מן החוב. על אף זאת, קשיי המימון נמשכו, ופסטיבל 1995 הפסיד עוד $900,000.
ביולי 1995 נקרא רדן לשוב לפסטיבל על בסיס זמני כדי לסייע בחילוצו מחוב של למעלה ממיליון דולר. הפסטיבל של אותה שנה גלש מעבר לתקציב ב-20% והצוות הקבוע שלו קוצץ בחצי. במהלך כהונתו הראשונה בפסטיבל, הצליח רדן לתקן את ניהול הכספים הכושל והשאיר אותו בצאתו בעודף של 1.4 מיליון דולר לעומת גירעון קודם של $500.000. כשחזר ב-1996, שוב הצליח רדן לסובב את גלגל הכספים של הפסטיבל בכיוון השני, ותוך זמן קצר השיג 1.6 מיליון דולר וצמצם את החוב כדי מחצית.
שליחות הפסטיבל והפילוסופיה של קביעת התכנים
שליחותו של הפסטיבל היא להציג תוכניות ברמה האמנותית הגבוהה ביותר, ובה בשעה לקיים מחויבות לאמנים צעירים, מחויבות לכל אמנויות הבמה, שאיפה לחדשנות מודרנית והתלהבות למתן הזדמנויות ביצוע יוצאות-דופן לאמנים מבוססים. אחד מעיקרי הפסטיבל הוא לתת לאמנים צעירים את ההזדמנות לעבוד עם במאים, מעצבים ומבצעים ותיקים. בין האמנים בעלי השם העולמי שהופיעו בפסטיבל ספולטו אמריקה בשלב מוקדם בקריירה נמנים רנה פלמינג, עמנואל אקס, ג'ושוע בל, ז'אן-איב טיבודה ויו-יו מה.
מדי שנה מפיק הפסטיבל אופרות משלו, לעיתים קרובות יצירות מופת של מלחינים נודעים שמבוצעות לעיתים רחוקות, או יצירות מסורתיות המוצגות בדרך חדשנית. הפסטיבל מציג גם תוכניות תיאטרון, מחול ומוזיקה, מן הקלאסי לג'אז, בלוגראס, מוזיקת נשמה ובלוז. מאז היווסדו, העלה הפסטיבל יותר מ-200 בכורות בינלאומיות ואמריקאיות, מהן ראויות לציון "A Lovely Sunday for Creve Coeur" של טנסי ויליאמס ו"השעון האמריקאי" מאת ארתור מילר בכורות אחרות הן "'Monkey: Journey to the West" מאת צ'ן שי-ז'נג, דאמון אלברן וג'יימי יולט; "פיטר וונדי" מאת לי ברויר; "העוגב המכני" מאת תיאטרון המחול ניקולאי; "Miracolo d’Amore" של מרתה קלארק; "מקומות ריקים" מאת לורי אנדרסון; "Hydrogen Jukebox" מאת פיליפ גלאס ואלן גינסברג; "בית תהילה" מאת נשות אורבן בוש; "שלושה סיפורים" מאת סטיב רייך ובריל קורוט; ו"טנברה" מאת אוסוולדו גוליוב.
פיקולו ספולטו
פיקולו ספולטו, הפסטיבל הנלווה הרשמי לפסטיבל ספולטו אמריקה, מנוהל על ידי המשרד לאירועי תרבות של עיריית צ'ארלסטון. אחרי שנתיים של פסטיבלי-זוטא, נוצר פיקולו ספולטו כחלק רשמי של התוכנית הכוללת של ספולטו ב-1979. בעוד שפסטיבל ספולטו אמריקה מציג אמנים ומבצעים בעלי שם ארצי ועולמי, פיקולו ספולטו נותן במה לאמנים מקומיים ומחוזיים בכמה מאות הופעות ברחבי העיר. פיקולו ספולטו הוא "התוספת המושלמת להיקף הבינלאומי של פסטיבל האם, ו-700 האירועים שלו במשך 17 יום הופכים את צ'ארלסטון לחגיגה משובבת-לב של אמנות הבמה, אירועי ספרות ואמנות חזותית." פיקולו ספולטו מסתיים יום לפני הפסטיבל הראשי בקונצרט פתוח בהמפטון פארק, צ'ארלסטון.
תזמורת פסטיבל ספולטו אמריקה
מדי שנה נערכים מבחנים ארציים לבחירת נגנים להרכב הבית של הפסטיבל. התזמורת עובדת עם מנצח הבית ומנהל הפעילויות התזמורתיות, ג'ון קנדי, בד בבד עם מנצחים אורחים במופעי אופרה, קונצרטים סימפוניים, מופעי מקהלה ומופעים של מוזיקה קאמרית ומוזיקה עכשווית. תזמורת הפסטיבל נותנת אפשרות לנגנים צעירים לזכות בניסיון עשיר בהופעה לפני קהל. בוגרים של תזמורת ספולטו נמצאים כמעט בכל תזמורת מקצועית בארצות הברית ובזתמורות רבות מחוצה לה.
מחוז מונאהן
מחוז מונאהן (באנגלית: County Monaghan, באירית: Contae Mhuineacháin) הוא מחוז באירלנד. המחוז ממוקם בפרובינציית אלסטר, והוא המחוז הקטן ביותר בה - הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח.
בירת המחוז היא העיר מונאהן, על שמה הוא נקרא.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-60,483 תושבים, רובם נוצרים קתולים. המחוז גובל במחוז לאות' מדרום מזרח ובמחוז קאוואן מדרום מערב, ובמחוז פרמנה ממערב, במחוז טיירון מצפון מערב, ובמחוז ארמה ממזרח, שלושת האחרונים בצפון אירלנד. בעקבות מלחמת העצמאות האירית וחתימת האמנה האנגלו-אירית ב-1921, מונאהן היה לאחד משלושת המחוזות היחידים באלסטר שהצטרפו למדינת אירלנד החופשית ולא לצפון אירלנד.
השטחים הכפריים במחוז נפגעו קשות מרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, הן בשל מוות מרעב או מחלות והן בשל הגירה. אוכלוסיית המחוז צנחה בהדרגתיות מאז הרעב ועד לאמצע המאה ה-20 - אם בשנת 1841 התגוררו במחוז כ-200,442 תושבים, בסוף המאה ה-19 התגוררו בו כ-74,611 תושבים בלבד, ואילו עד שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה ירידה נוספת והתגוררו בו כ-45,732 תושבים. עלייה החלה להרשם רק משנות ה-70 של המאה ה-20, למרות שעד היום לא הצליחה אוכלוסיית המחוז להתאושש, והיא עומדת על כ-30% מאוכלוסייתו המקורית.
יחסי אוסטריה–מצרים
יחסי אוסטריה–מצרים הם יחסי החוץ בין רפובליקת אוסטריה ובין רפובליקת מצרים.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1929. בשנת 2004 הוסדר הסחר בין מצרים לאוסטריה, על ידי הסכם סחר חופשי שנחתם בין האיחוד האירופי (הכולל אף את אוסטריה) למצרים. בנובמבר 2006 הוקמה מועצת אנשי העסקים האוסטריים–מצריים, לשיפור יחסי הסחר בין המדינות. בספטמבר 2018 ביקרו נשיא המועצה האירופית דונלד טוסק וקנצלר אוסטריה סבסטיאן קורץ במצרים, ובדצמבר אותה שנה ביקר נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי באוסטריה במהלכו נפגש עם מספר גורמים ומשקיעים אוסטרים וחתם על מזכר הבנות.
ריטון
המרי סמית'סון (באנגלית: Henry Smithson; נולד ב-13 בספטמבר 1978), המוכר בשם הבמה ריטון (Riton), הוא די ג'יי ומפיק מוזיקלי בריטי.
ביוגרפיה
הנרי סמיטסון נולד בניוקאסל על הטיין וסיים אוניברסיטה בעיר בה נולד.
לאחר סיום הלימודים הוא הוציא סינגל ראשון ובמקביל עבד כתקליטן במועדון לילה מקומי. שם הוא נחתם על ידי Grand Central Records. עם חברה זו הוא הוציא את האלבום הראשון Central Heating 2 בשנת 2000 ובהמשך אלבום נוסף Homies And Homos בשנת 2004.
בשנת 2006 הוא עזב את Grand Central Records והוציא מספר סינגלים בחברות שונות באירופה.
בשנת 2012 ריטון הוציא סינגל "Rinse & Repeat" שהגיע למקום ה-12 במצעד בריטי והוגדר כתקליט זהב. הוא היה מועמד לקבלת פרס אמי
בשנת 2016 ריטון הוציא אלבום Foreign Ororo עם הזמרת קה-לו בחברה פרטית Riton Time. בשנת 2018 הוא היה חלק מצוות מפיקים של "Electricity", סינגל של דואה ליפה שזכה בפרס גראמי. בשנים 2015–2018 הוא הפיק מספר אלבומים כחלק של צוות בהובלת מארק רונסון.
ב-13 בספטמבר 2019, הוציא, בשיתוף פעולה עם אוליבר הלדנס ווולה מאלינגה, את הסינגל "Turn Me On".
בשנת 2021 הוא הוציא שיר Friday שזכה להצלחה במספר מדינות. הוא והקלט בהשראה מהשיר "Push the Feeling On" שיצא בשנת 1992. וקיבל הגדרה של תקליט פלטינה במספר מדינות באירופה.
בהמשך של אותה שנה הוא הפיק שיר I Don't Want You עם ריי ובנובמבר Let's Stick Around עם ג'ארוויס קוקר.
הרחק מההמון הסואן (סרט, 2015)
תקציר עלילה
בשנת 1870 באנגליה הוויקטוריאנית בת שבע אברדין (קארי מאליגן) עובדת בחווה של דודתה בכפר קטן בדורסט. השכן גבריאל אוק (מתיאס שונארטס) רואה את בת שבע רוכבת על סוס ומתאהב בה. הוא מציע לה נישואים אבל בת שבע העקשנית מסרבת לו, באומרה שהיא עצמאית מדי ועם הזמן הוא יתעב אותה. לילה אחד כלב הרועים של גבריאל מניס את הצאן אל מעבר לצוק, והוא מאבד את כל רכושו. גבריאל משלם את חובותיו אבל נותר חסר פרוטה, ויוצא לחפש עבודה כשכיר. לעומתו לבת שבע נודע שדוד שלה מת והוריש לה את החווה שלו.
גבריאל מחפש עבודה ביריד שבו חיילים מעודדים גברים להתגייס לצבא. צעירה בשם פאני רובין, מדברת איתו ומצביעה על אחד החיילים, סמל פרנק טרוי, שהוא אהוב לבה. פאני מציעה לגבריאל לחפש עבודה בחוות ות'רברי. כשגבריאל מגיע למקום בשעת לילה הוא רואה שמבנים אחדים עולים באש, ומצליח להציל את האסם מהרס מוחלט. למחרת עם שחר הוא מוצג בפני בעלת החווה החדשה שהיא בת שבע. היא מעסיקה אותו כרועה צאן. בינתיים פאני הולכת לכנסייה כדי להתחתן, אבל בטעות היא מגיעה לכנסייה אחרת מזו שבה פרנק מחכה לה. הוא חושב שהיא נטשה אותו, ועוזב את המקום בכעס.
בת שבע מוכיחה שהיא סוחרת ממולחת כשהיא מצליחה למכור את התבואה שלה. היא מסתקרנת מהשכן שלה, ויליאם בולדווד (מייקל שין) שהוא רווק מבוגר ואמיד. בת שבע שולחת לבולדווד כרטיס ליום ולנטיין כבדיחה, אבל הוא מסוקרן ממנה ועד מהרה מציע לה נישואים. בת שבע מתנצלת ואינה משיבה לו אהבה, אבל היא דוחה מתן תשובה סופית. גבריאל נוזף בבת שבע על התנהגותה המטופשת, ועל כך שהיא משחקת ברגשותיו של בולדווד. היא נעלבת מדבריו ומפטרת אותו. למחרת היא נזקקת לשירותיו כדי להציל את הכבשים ממוות, אבל הוא חוזר רק כשהיא עצמה באה לבקש ממנו עזרה.