cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבל של חיות בר
עמותות שכל פעילותן מוקדשת לרוות חיות הבר
Animal Ethics: מקדמים התחשבות בבעלי-חיים לא אנושיים באמצעות הסברה, מחקר וחינוך. עיקר פעילותם היא תמיכה בהתערבויות למען חיות הבר וחקר של התערבויות אלו, כגון חיסונים וסיוע לבעלי חיים בעת אסונות טבע. בנוסף, הם חוקרים את ההשפעות האפשריות של טכנולוגיות עתידיות וכיצד יהיה ניתן להשתמש בהן כדי להפחית סבל קיצוני. הם עוסקים גם בהסברה באקדמיה, במטרה להטמיע את התחום של ביולוגיית רווחה כדיסציפלינה מדעית.
עמותות שעוסקות באופן חלקי ברווחת חיות הבר
Faunalytics : ארגון שעוסק בצמצום הסבל של בעלי-החיים בכלל, גם חיות הבר וגם חיות המשק בתעשייה החקלאית, אך בשנים האחרונות נוטה יותר לכיוון חיות הבר. עיקר פעילותם מתמקדת בעריכת מחקרים, ובפרט במחקרים על דרכי המוות השונות בטבע וכן על הסברה אסטרטגית. הם מתחזקים מאגר ידע מדעי רחב, מקוון ונגיש לכולם, ותומכים בעורכי-דין ובארגונים שפועלים למען בעלי-החיים.
Invincible Wellbeing: עוסקים במחקר שמטרתו לסלק את הסבל הקיצוני מהעולם, הן של חיות הבר, הן של חיות בשבי והן של בני האדם, באמצעות הנדסה גנטית.
Born Free : עוסקים בשימור מבוסס חמלה (Compassionate Conservation). בין השאר, עוסקים בהצלה ושיקום של חיות בר, פעילויות חברתיות להפסקת הסבל של חיות בשבי, מאבק לוביסטי בסחר וציד לא חוקיים של חיות בר, וחינוך להגנה על בעלי-חיים.
ג'ורג' וינסנט
ג'ורג' וינסנט (באנגלית: George Vincent; 27 ביוני 1796 – 1832 לערך) היה אמן נוף אנגלי. הוא נחשב על ידי היסטוריונים לאמנות לאחד המוכשרים ביותר מבית הספר לציירים נורויץ', עבודתו של וינסנט התבססה על האסכולה ההולנדית לציור נוף וכן על הסגנון של ג'ון כרום, גם הוא מבית הספר נורויץ'.
משפחה
ג'ורג' וינסנט נולד בנוריץ', בנם של ג'יימס וינסנט ואשתו הראשונה מרי פרימן, והוטבל על ידי הוריו ב־27 ביוני 1796 בכנסיית סנט ג'ון המטביל, טימבריל. שנתיים קודם לכן נפטר אחיו הבכור - שנקרא גם ג'ורג'.
ג'ורג' התחנך בבית הספר בנורויץ', שם התיידד עם ג'ון ברני כרום ואחיו פרדריק, יחד עם ג'יימס סטארק, שאביו היה צייר, הכיר את אביו של וינסנט דרך קשריו העסקיים.
בגרות מוקדמת
בצאתם מבית הספר, למדו אצל ג'ון כרום - ג'ורג' וינסנט, ג'ון ברני כרום וג'יימס סטארק, אולי כבר בשנת 1812. מבין שלושת החברים, וינסנט היה המוכשר ביותר. הם נסעו יחד לטיולי רישום וציור, תוך שהם משפיעים הדדית על סגנונותיהם האמנותיים. בינואר 1816 נסע לצרפת והולנד עם ג'ון ברני כרום ורופא בשם בנג'מין סטיל, שהיה אמור להינשא לאחותו של ג'ון ברני, האנה, שש שנים אחר כך. במכתב שכתב ג'ון קרום, דווח כי וינסנט חלה במהלך המעבר לצרפת.
לאחר הביקור ביבשת, הם המשיכו לסייר באסקס, שבמהלכו צייר וינסנט תמונות המתארות את הכפרים באזור.
בשנת 1817, יחד עם סטארק, הוא נרשם כסטודנט בבית הספר של המכון הבריטי, ועבר ללונדון, אך לאחר שנתיים סטארק נאלץ לחזור הביתה לנוריץ' בגלל בריאות לקויה. בשנת 1821 נכחו וינסנט וסטארק בהלווייתו של ג'ון כרום, לאחר שנסעו לנורפוק מלונדון. באותה תקופה וינסנט היה בעצמו חולה, אם כי הסיבה לבריאותו הלקויה אינה ידועה.
נישואין ושקיעה
ב־3 בנובמבר 1821 הוא התחתן עם מרי אליזבת קוגנוני בת ה-19, בתו היחידה של הרופא ג'יימס קוגנוני, שהייתה, על פי סטארק, עשירה ביותר. האירוע תועד ב"כרוניקל" של נורפוק כעבור שבוע. לא ידוע על ילדים שנולדו מהנישואין. וינסנט קנה בית טוב בקמדן טאון, שנמכר כאשר כספה של אשתו לא הגיעה, מסיבות שמעולם לא הוסברו. בקיץ 1824 גרו הוא ואשתו קרוב לכיכר בדפורד, בית זול קרוב יותר למרכז לונדון.
מצבו הבריאותי של וינסנט התדרדר וחובותיו גדלו, בין היתר בגלל הרגלי השתייה שלו. במכתב מיום 27 ביולי 1824 לחברו ויליאם דייבי, הוא התייחס ל"איוולת העבר". נראה כי 'האיוולת' הייתה הסיבה לקרע קבוע בין וינסנט לחבריו בנוריץ', כמו גם לאביו, שכבר הוטרד מחוסר המידה שלו. מכתביו לדייבי חושפים את הבעיות הכלכליות שלו וכוללים התייחסות ל"השמצה" שהופנתה אליו. דייבי נאלץ לעזור לחברו למכור עבודות בנוריץ' במחירים נמוכים מהצפוי.
האלכוהוליזם הגובר של וינסנט החמיר את בעיות החובות שלו, והוביל לכליאתו בדצמבר 1824. בשלוש השנים הבאות הוא התגורר בקומה השלישית בכלא נשאר שם עד שהגיע שחרורו ב־13 בפברואר 1827. חותנו וחבריו עזרו לו להציג ציורים, כולל חמישה שהוצגו בנוריץ' הוא הורשה לנסוע לשם בחברת שומר כלא, ככל הנראה כדי לגייס כספים.
היעלמות (משנת 1831)
ארבע שנים לאחר שחרורו מהכלא, נעלם וינסנט ולא נראה שוב, למרות ניסיונות משפחתו לאתרו. הבוטנאי ג'וזף דלטון הוקר, שכתב ביוגרפיה של אביו משנת 1902, מזכיר כי "ג'ורג' וינסנט היה איש משכיל אבל איבד את עצמו לדעת. אבי, בן דודו, השתדל לשווא להתחקות אחר סופו היה בלונדון".
בקטלוג תמונותיו שהוצגו על ידי אגודת האמנים הבריטית בשנת 1832, הוא תואר כמת, אך קיימת אי הוודאות סביב תאריך וסיבת מותו. ייתכן שהוא נפטר לפני 14 באפריל 1832, אולי בעיר באת', כהודעה שהופיעה בעיתון המרקורי של נוריץ' באותו יום נכתב כי "נפטר בבאת', בגיל 36, ג'ורג' וינסנט, אמן, בנו של מר ג'יימס וינסנט, מהעיר הזו."
תכולת ביתו בלונדון נמכרה בינואר 1833. המהדורה של מילון הביוגרפיה הלאומית בשנת 1899 טענה כי משפחתו נראתה לאחרונה כאשר השתתפה בהלוויית אביו באפריל 1833. ב־2 במאי 1833 נישאה מרי וינסנט לעיתונאי בשם תומאס מרפי.
קריירה אמנותית
וינסנט, כרום, קוטמן וסטארק נחשבים על ידי היסטוריון האמנות הרברט מינטון קונדאל לאמנים העיקריים של בית הספר לציירים בנוריץ'. עבודתו של וינסנט הושתתה על סגנון תור הזהב של הולנד. עבודותיו, המתוארכות לעיתים קרובות, נחתמו לעיתים במונוגרמה שלו.
עבודותיו הראשונות הוצגו בשנת 1811 וב־1812. מאז ועד שנת 1831 הציג בכל שנה עם אגודת האמנים נורויץ' והציג בסך הכל 106 תמונות, כולל 75 נופים, 6 נופי ים ו-16 עבודות אדריכליות.
וינסנט הציג 9 עבודות באקדמיה המלכותית, 41 במוסד הבריטי (מדי שנה בין השנים 1815 עד 1831, למעט 1816 ו-1828), 12 ברחוב סאפוק, וכן הציג במנצ'סטר ובגלאזגו.
ציוריו לא הוצגו באופן קבוע בלונדון עד שעבר לבירה. בשנת 1820 הציג באגודת הציירים בשמן ובצבעי מים את לונדון מסארי סייד של גשר ווטרלו, שנחשב ליצירה חשובה. היא נרכשה על ידי ג'ון לסטר, הברון הראשון של טאבי והוצגה לציבור בגלריה שלו בלונדון לפני שהועברה לאוסף שלו בצ'שיר.
בשנת 1824 החל להכין שתי תמונות, של קרב הנילוס וקרב טרפלגר, כדי להתמודד על פרס שהציעו מנהלי הגלריה הבריטית. אף על פי שהתגורר בלונדון, הוא עדיין תפס את עצמו כאיש נורפוק, אף אחת מהעבודות לא הושלמה בגלל מאסרו בכלא בשנת 1825, כאשר הורשה לנסוע מהכלא לבקר את סטארק בנוריץ', הוא ניסה לחדש את הקשר שלו עם חבריו. שנה לאחר שחרורו בפברואר 1827, הוא שלח שש תמונות לתערוכת נורוויץ'. תמונותיו הוצגו בפעם האחרונה במהלך חייו שם בשנת 1831.
השפעות, מוניטין ומורשת
עבודתו של וינסנט הושפעה מציוריו של כרום, ביניהם שוק דגים בבולון (1820). לדברי היסטוריון האמנות אנדרו מור, הוא התחבר לנטורליזם של כרום, אך היה נחות בתחושת הקומפוזיציה. עבודתו הושפעה גם מציוריו של ג'ון קונסטבל, שידוע שאותו העריץ, ומויליאם טרנר שניהם התגוררו בלונדון כאשר וינסנט התבסס שם. הוא הושווה לטובה גם עם ג'יימס סטארק בן זמנו.
מור התייחס אליו כאחד הציירים הבריטיים המוכשרים ביותר בשנות ה-20 של המאה ה-19, אם כי לא היה עקבי באיכותו. הביוגרפיה של דודג'סון על ג'ורג' וינסנט בגרסה האחרונה של מילון הביוגרפיה הלאומית מתארת אותו כתלמידו המוכשר ביותר של כרום, שציוריו מהווים גוף יצירה יוצא דופן.
וולפול, אף שהכירה בתפוקתו כ"לא אחידה", כתבה עליו כעל אדם שמותו גרם לאובדן של אמן שאפתן וכישרון אדיר, שנשא בשנותיו הראשונות את סימן ההיכר של הגאונות. בין התכונות שהיא מייחדת להן ניתן למנות את יכולתו לאזן את תמונותיו עם שמים יוצאי דופן, השימוש ההרמוני שלו בצבע, ודרכו לייצר יצירות מעניינות ומורכבות שהיו מחושבות ובנויות היטב. היא שיבחה במיוחד את ציורי השמן הסקוטיים שלו, ותיארה אותם כ"מפוארים לחלוטין". הירידה במצבו הבריאותי והונו מאמצע שנות ה-20 הייתה על פי וולפול הגורם לירידה הכללית באיכות תפוקתו מאותה תקופה.
הר בואן (אנטארקטיקה)
גובהו של ההר 1,875 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם צפונית לקרחון דייוויס; ו-11 קילומטרים דרומית - מזרחית להר האוורד.
ההר מורכב בעיקרו משכבות של אבן חול, ופסגתו של ההר שחורה.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בשנים 1901–1904.
מקור השם
משלחת דיסקברי נתנה להר את שמו.
ההר נקרא על שמו של צ'ארלס סי. בואן (Charles Bowen), שהעניק למשלחת דיסקברי סיוע רב בניו זילנד.
לקריאה נוספת
• Oberholzer, P.; Baroni, C.; Salvatore, M. C.; Baur, H.; Wieler, R (2008), Dating late Cenozoic erosional surfaces in Victoria Land, Antarctica, with cosmogenic neon in pyroxenes, Antarctic Science e 20 (1), 89–98 (2008), http://doi.org/10.1017/S095410200700079X
• Richard Glen, Christian Ve´rard and Jennifer Tait, Paleomagnetic study of Siluro-Devonian volcanic rocks from the central Lachlan Orogen: Implications for the apparent pole wander path of Gondwanaes, JOURNAL OF GEOPHYSICAL RESEARCH, VOL. 110, B06201, doi:10.1029/2004JB003287, 2005
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 195
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 235
שרלוק הולמס ותעלומת גרבי המשי
תקציר עלילה
בנובמבר 1903 בלונדון, נשים צעירות נרצחות כשגרב משי תחוב בגרונן. ווטסון מבקש את עזרתו של הולמס, שקובע שהקורבנות הן נשים ממעמד חברתי גבוה, ולא זונות. הראיות שמתגלות כוללות טביעת אצבע, זוג נעלי ריקוד של אישה, זכוכית שבורה, ריח חריף של כלורופורם, וגרב משי שנשלפת מגרונה של אחת הנרצחות. נראה שלרוצח יש פטיש לכפות רגליים.
הולמס מתשאל נערה צעירה שנחטפה ושוחררה, כנראה משום שיש לה רגל סוסנית. הוא מארגן את יציאתו של המשרת החשוד ברציחות, אף על פי שיש לו אליבי מוצק, כך שהיא תראה אותו. הילדה אכן מזהה אותו כחוטף שלה, אבל טביעת האצבע שלו מנקה אותו מכל חשד. הולמס מטמין מלכודת לרוצח: אחותה של אחת הנרצחות משתתפת ביצירת תמונה חיה המוצגת בפני המלך והמלכה. הלבוש היווני-רומאי שלה חושפני, והסנדלים שלרגליה חושפים את כפות הרגליים. אחרי ההופעה היא הולכת לבדה לחדר אחר, החשוד הולך אחריה מסמם אותה, אבל נתפס בידי הולמס ומושם במעצר. הנערה חוזרת לביתה ושוכבת לישון.
עם זאת, טביעת האצבע של החשוד עדיין אינה תואמת את זו של הרוצח. הולמס חושד שלרוצח יש אח תאום זהה, וכי הרוצח האמיתי עדיין חופשי. הולמס מטלפן לאביה של הנערה ששימשה כפתיון ומזהיר אותו, אבל רגעים אחדים קודם לכן הרוצח כבר חטף אותה ממיטתה. הרוצח נראה כשהוא נושא את הנערה על כתפו ושטיפות דם נוטפות מפניה מחתך של זכוכית שבורה.
בסצנת הסיום ווטסון נושא לאישה את ארוסתו, ג'ני ונדלור פסיכואנליטיקאית אמריקאית שעזרה להם בחקירה. הם עוזבים לקראת ירח הדבש שלהם והולמס נותר לבדו ליד השולחן.
פיתוח
רשת PBS האמריקאית הייתה שותפה למימון ההפקה, והסרט שודר במסגרת שידורי Masterpiece Theatre של PBS בשנת 2005. השם המקורי של הסרט היה "Sherlock Holmes and the Deadly Season", והוא שונה שבועות אחדים לפני השידור. איאן הארט שב לשחק בדמות ווטסון אותו גילם בסרט "כלבם של בני בסקרוויל", אבל ריצ'רד רוקסבורו לא המשיך לגלם את שרלוק הולמס, ורופרט אוורט החליף אותו. גאי הנרי שהופיע בתפקיד שרלוק הולמס בסדרה "Young Sherlock: The Mystery of the Manor House" לוהק בסרט זה בתפקיד קטן בדמות מר בילני.
גברת ונדלור נותנת לשרלוק הולמס את הספר "Psychopathia Sexualis".
כתיבה
בניגוד לעיבוד של "כלבם של בני בסקרוויל", הפקה זו היא לפי סיפור מקורי שכתב אלן קוביט, אם כי בתסריט יש שימוש במשפטים מדיאלוגים שנלקחו מסיפוריו של ארתור קונאן דויל. העלילה מתרחשת בתחילת המאה העשרים, ודוקטור ווטסון עומד לשאת אישה, דבר המרמז שעבר זמן רב מאז שהולמס והוא עבדו יחד.
מחלת וון וילברנד
מחלת וון וילברנד היא הפרעת הקרישה התורשתית הנפוצה ביותר בבני אדם. היא קיימת גם בצורה נרכשת בעקבות מספר מצבים רפואיים. המחלה נגרמת עקב פגם כמותי או איכותי בגורם הקרישה על שם וון וילברנד, חלבון מולטימרי הדרוש להצמדות טסיות זו לזו. המחלה מוכרת בבני אדם ובכלבים (בעיקר מסוג דוברמן פינצ'ר) ומתוארת גם אצל חזירים, בקר, סוסים וחתולים. הסוג הנפוץ ביותר של המחלה (סוג 1) בדרך כלל אינו גורם לתסמינים כלל או לתסמינים קלים כגון דימומים מהאף. המחלה קרויה על שם אריק אדולף וון וילברנד, רופא ילדים פיני שתיאר אותה לראשונה בשנת 1926.
הסימפוניה השנייה של צ'ייקובסקי
סקירה כללית
צ'ייקובסקי איננו נחשב אולי למלחין לאומי כמו קבוצת המלחינים הרוסים הנודעים בשם החמישה, או "האגרוף החזק". אף על פי כן, אהבתו לשיר העם הרוסי ולמזמורי התפילה האורתודוקסיים לא פגה כל ימי חייו. הקרבה שחש לשיר העממי הניעה אותו לפרסם בשנים 1868-69 "חמישים שירי עם רוסיים" לדואו פסנתר. כל השירים, מלבד אחד שעיבד בעצמו, מקורם באוספים של וילבואה ובאלאקירב.
חיבור היצירה
צ'ייקובסקי כתב חלק גדול מן הסימפוניה "רוסיה הקטנה" בחופשת קיץ באחוזת קמנקה (קמיאנקה באוקראינית) באוקראינה, עם משפחת אחותו אלכסנדרה דווידובה. אחוזת דווידוב הייתה לאתר הנופש והמרגוע החביב על צ'ייקובסקי.. אלכסנדרה עודדה את אחיה לעשות את קמנקה לביתו השני. חיבתו לאחוזה באה לביטוי בשירים מקומיים ששילב בסימפוניה, שעליה עבד אותו זמן.. פעם אף כתב, דרך לצון, שהקרדיט לפינאלה של ה"רוסייה הקטנה" מגיע ל"מלחין האמיתי של היצירה, הלא הוא פטר גראסימוביץ'" גראסימוביץ', המשרת הראשי הקשיש בבית דווידוב, שר לצ'ייקובסקי את שיר העם "העגור" כשהמלחין עבד על הסימפוניה..
אחת האנקדוטות החביבות על צ'ייקובסקי נולדה מן התקרית, שבה כמעט ואיבד את הטיוטות ל"רוסייה הקטנה" בדרכו לשוב למוסקבה. כדי לשכנע מנהל תחנת-דואר עקשן לרתום את הסוסים למרכבה שבה נסעו הוא ואחיו מודסט, הציג עצמו צ'ייקובסקי בשם "הנסיך וולקונסקי, שר לשכתו של הצאר." בהגיעם אל חניית הערב, ראה שמטענו, הכולל גם את כתב היד של הסימפוניה, חסר. כיוון שחשש, שמנהל תחנת הדואר פתח את המזוודה ועמד על זהותו האמיתית, שיגר שליח להשיבה אליו. אולם המנהל היה מוכן להחזיר את המזוודה רק לנסיך עצמו והשליח חזר בידיים ריקות. צ'ייקובסקי, נבוך וחושש, שב בעצמו לקבל את המטען לידיו ומצא שהמנהל לא הרהיב עוז לגעת במטענו של הנוסע רם המעלה, וכבודו של המלחין לא נפגע. כששאל לשמו של המנהל, השיב זה: "צ'ייקובסקי". המלחין היה בטוח, שהתרמית התגלתה והמנהל מלגלג עליו, אך בירור העלה, כי זה אכן שמו של האיש.
פרק ראשון: אנדנטה סוסטנוטו - אלגרו ויוו (דו מינור)
את הפרק הראשון פותח אקורד מאסיבי בכל כלי התזמורת. צליל קרן הולך ודועך לאטו. הקרן מנגנת את המלודיה, המבוססת על שיר עם ידוע, "על יד נהר הוולגה". צ'ייקובסקי לא היה נאמן למלודיה של שיר זה בשלמותה וערך אותה על פי רצונו, בעיקר כדי להתאים אותה למבנה הסימפוני של הפרק הראשון. המלודיה מופיעה בהקדמה בכמה וריאנטים עד לסיום תצוגת הפתיחה וכן בהמשך בפיתוח ובקודה של הפרק הראשון.
פרק שני: אנדנטינו מרציאלה, קוואזי מודראטו (מי במול מז'ור)
את הפרק השני כתב צ'ייקובסקי בקצב המארש. בפרק זה השתמש במלודיה מתוך אופרה, שכתב כשלוש שנים קודם לכן, "אונדין". הוא השמיד אופרה זו והשאיר רק כמה מתפקידי הכלים ומלודיות. החלק המרכזי בפרק זה מבוסס על שיר עם - "סוב-הסתובב גלגל כישור הטוויה שלי". גם בחלקו האמצעי של הסקרצו משתמש צ'ייקובסקי בשיר עם אוקראיני.
מעניין הדבר, שכעבור כמה שנים אסף צ'ייקובסקי עצמו שירי עם אוקראיניים ורוסיים, אותם קיבץ יחדיו לקובץ: "50 שירי עם רוסיים לפסנתר בארבע ידיים". צ'ייקובסקי עצמו כתב את ההרמוניות לשירים וביניהם נמצא השיר: "סוב-הסתובב גלגל כישור הטוויה שלי" כמו עוד רבים אחרים, שאפשר למצוא ביצירות שונות, מהן של צ'ייקובסקי ומהן של מחבריו מקבוצת החמישה.
פרק רביעי: פינאלה, מודראטו אסאי - אלגרו ויוו
הפינאלה הוא גם שיאה של הסימפוניה וגם הדוגמה הברורה ביותר של המלחין לכתיבה במסורת של גלינקה, כפי שאימצה אותה קבוצת החמישה. הוא מציג את שיר העם "העגור" במבוא גרנדיוזי, בסגנון דומה לזה שבו יכתוב כעבור שנתיים מוסורגסקי את "השער הגדול של קייב" ליצירתו תמונות בתערוכה. הגרנדיוזיות אינה אלא מסכה רגעית, הנושרת עם צליליו הראשונים של ה"אלגרו ויוו". המוזיקה נעשית מלאת חיים ושובבה גם יחד, ככל שצ'ייקובסקי מתיר ל"עגור" להשתלט למעשה על שתי הדקות הבאות. על רקע משתנה והולך ברצף. פיתוח נרחב כזה איננו מותיר זמן למעבר לנושא שני, רגוע יותר; צ'ייקובסקי מאפשר לו להופיע ללא הודעה מוקדמת, ומחליף אותו חיש מהר בעוד וריאציות על "העגור". הפיתוח הוא שילוב בלתי מקובל של שני הנושאים הללו, מלווים שורה של צלילי בס המתקדמים בזה אחר זה ברווחים גדולים, כמין ענק פוסע ועובר. הנושא השני מתעוות לפעמים באמצע הופעתו ואפילו מאמץ לו את האישיות הסוערת והקולנית של "העגור", לקראת שיא כביר. בגרסה של 1872, השיא הוביל אל "העגור" בסדרה מסחררת עוד יותר של ליוויי רקע מתחלפים.
שכתוב וביצוע מחודש
לאחר כשש שנים, מימש צ'ייקובסקי מימש את כוונתו לשכתב את הסימפוניה. הוא שכתב רבות מהפיסקאות בפרק הראשון, הוציא קטעים שלמים וחתך רבים אחרים. כך עשה גם בפרק השלישי. בפרק האחרון, "הפינאלה", חתך והוציא קטעים רבים על מנת לשוות לפרק יתר לכידות ואחדות עם שאר הפרקים. לאחר השיכתוב נוגנה היצירה בביצוע בכורה בסנקט פטרבורג, ב-12 בפברואר 1881, ורכשה מאזינים חדשים נלהבים.
חסרים
חסרים היא להקת פולק רוק ישראלית אשר הוקמה ב-1996.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-1996 בישראל על ידי האחים אסף ועידית מאיר ובהמשך הצטרף האח הצעיר נדב. כל האחים שרים, נדב ואסף כותבים, מלחינים, מנגנים ואחראים על ההפקה והעיבודים.
השם חסרים, מבטא את הרעיון שיצירה מורכבת מחלקים חסרים. אותם חלקים נהיים שלמים יותר בחיבור בין האמן שמבצע את היצירה לאדם שרואה ומקשיב לה.
אלבום הבכורה של "חסרים" יצא ב 2012 ונקרא על שמה. האלבום מספר את סיפורו של אדם המתמודד עם משברים גדולים בחייו דרך העיניים שלו ושל הקרובים אליו. העיבודים של האלבום ברובם רוקיסטים עם נגיעות קלאסיות.
ב 2017 יצא לאור אלבום שירי משוררים עם לחנים ועיבודים מקוריים של ההרכב. בין המשוררים: דליה רביקוביץ, דוד אבידן, היינריך היינה, ז׳אק פרוור ולאה גולדברג.
יאגול
יאגול (בספרדית: Yagul) הוא אתר ארכאולוגי של עיר-מדינה הקשורה לתרבות הזפוטקית מהתקופה הפרה-קולומביאנית של מסו-אמריקה במרכז מדינת ואחאקה שבדרום מקסיקו. האתר הוכרז כאחד מארבעת המונומנטים הטבעיים של המדינה ב-13 באוקטובר 1998. האתר מכונה בקרב המקומיים גם בשם "פואבלו וייחו" (Pueblo Viejo, "הכפר הישן") והיה מיושב בזמן הכיבוש הספרדי. לאחר הכיבוש הועברה האוכלוסייה לעיירה המודרנית הסמוכה שבה עדיין מתגוררים צאצאיהם.
יאגול יושבה לראשונה בסביבות 500–100 לפני הספירה. בסביבות 500–700 לספירה נבנו במקום מבני מגורים, מבנים אזרחיים ומבנים טקסיים. עם זאת, רוב השרידים הגלויים מתוארכים לשנים 1250–1521 לספירה, כאשר האתר תפקד כבירת עיר-מדינה ב.
האתר נחפר בשנות ה-50 וה-60 על ידי הארכאולוגים איגנסיו ברנאל (Ignacio Bernal) וג'ון פאדוק (John Paddock).
שרידים של מגורי אדם באזור, דוגמת ציורי צוקים בקבאייטו בלנקו (Caballito Blanco), מתוארכים ללפחות 3,000 לפני הספירה. לאחר נטישת מונטה אלבאן בסביבות שנת 800 לספירה, התמקמו תושבי האזור במרכזים קטנים שונים כמו, מיטלה ויאגול.
אטימולוגיה
השם יאגול מגיע מהשפה הזפוטקית, הוא נוצר מ"יא" (עץ) ו"גול" (ישן), ומכאן "עץ ישן".
יבגניה טטלבאום
יבגניה טטלבאום (נולדה ב-31 ביולי 1991) היא שחיינית צורנית ישראלית. יצגה את ישראל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בדואט עם אנסטסיה גלושקוב.
יאגול
מיקום
אתר יאגול ממוקם ממש ליד כביש 190 של מקסיקו בין העיר ואחאקה למיטלה, כ-36 קילומטרים מוואחאקה. האתר ממוקם על מחשוף וגעשי מוקף באדמת סחף פורייה, בזרוע טלקולולה של. הנהר סלאדו (Salado) זורם מדרום לאתר.
יבגניה טטלבאום
ביוגרפיה
טטלבאום נולדה בחרקוב שבאוקראינה הסובייטית. בגיל חמש החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית ובגיל תשע עברה לתחום השחייה הצורנית.
יאגול
היסטוריה של האתר
היישוב ביאגול מתוארך עוד מ התיכונה עד המאוחרת. נחפרו ביאגול קברים מושקעים מהתקופה הקדם-קלאסית, בלוויית כלי חרס מעוצבים כדמויות המעידים על השפעתה הגוברת של מונטה אלבאן על האליטה המקומית.
יבגניה טטלבאום
ביוגרפיה
בשנת 2009, בהיותה בת כ-18, עלתה טטלבאום לבדה לישראל במסגרת פרויקט נעל"ה וקיבלה מלגה ממשרד העלייה והקליטה.
יאגול
היסטוריה של האתר
ב המאוחרת, מיד לפני הכיבוש הספרדי, מנתה יאגול אוכלוסייה של יותר מ-6000 איש.
יבגניה טטלבאום
קריירה
בארץ השתלבה בנבחרת השחייה הצורנית ולאולימפיאדת לונדון (2012) נסעה כמחליפה לצמד אנסטסיה גלושקוב ואינה יופה שהשתתפו בה. לאחר האולימפיאדה בלונדון פרשה יופה מהענף ולאחר שגלושקוב חזרה מחופשת לידה הצטרפה טטלבאום אליה כדי להתחרות בתחרויות הזוגות. באליפות אירופה שנערכה בשנת 2014 סיים הצמד במקום ה-12.
יאגול
תיאור האתר
יאגול הוא אחד האתרים הארכאולוגיים הנחקרים ביותר בעמק ואחאקה. הפירוש המילולי של שם המרכז הפרה-היספני החשוב הזה "מקל ישן" או "עץ ישן". האתר ממוקם סביב גבעה, וניתן לחלקו לשלושה אזורים עיקריים: המבצר, מרכז הטקסים ואזורי המגורים. אבן הבנייה ביאגול היא בעיקר חלוקי נחל שנוצרו מסלע געשי כמו בזלת. ביאגול התגלו כ-30 קברים, לפעמים ממוקמים בזוגות. כמה מהם נושאים כתובות בכתב הירוגליפי.
יבגניה טטלבאום
קריירה
במרץ 2016 השתתף הצמד בתחרות המיון בריו לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ודורג במקום ה-12 מה שהספיק לקריטריון הבינלאומי לאולימפיאדה זו. באפריל אותה שנה השתתפו באליפות אירופה וסיימו במקום תשיעי ובכך השיגו את הקריטריון הישראלי. ביחד עם אנסטסיה גלושקוב היא סיימה את האולימפיאדה במקום ה-20.
יאגול
המצודה
ממוקמת על גבי הצוקים בצפון-מזרח האתר ומוגנת על ידי חומות טבעיות ומלאכותיות, יש ממנה נקודת תצפית מצוינת על כל עמק טלקולולה. יש בה מספר נקודות תצפית, כולל אחת אליה מגיעים באמצעות גשר צר.
יבגניה טטלבאום
קריירה
טטלבאום מתגוררת בירושלים ובמקביל לאימוניה משמשת כמאמנת לשחייניות צורניות צעירות.
יאגול
אזור מגורים
אזורי מגורים שלא נחפרו שוכנים על טרסות מדרום, ממזרח וממערב לגבעה. מגורים מהתקופה הקלאסית נמצאים מצפון-מערב למרכז הטקסים שנחפר, ומסביב לליבת האתר מניחים שהיו מגורים מהתקופה הפוסט-קלאסית של המעמד הנמוך.
אזור הטקסים
המרכז הטקסי נחפר בשנת 1974 על ידי ברנאל וגאמיו. הוא מרכיב את הרוב המכריע של מה שנחפר, ומה שניתן לראות היום. המרכז הטקסי מורכב ממספר פאטיו גדולים הגובלים בארכיטקטורה מונומנטלית, וכולל גם מגרש משחק כדור ומתחם מגורים של האליטה. חלק מהמבנים באזור זה הם: האתר מנוהל על ידי (בראשי תיבות INAH) ופתוח לציבור.
המונומנט הטבעי יאגול
יאגול הוגדר כמונומנט טבעי בשנת 1999 על ידי ממשלת מקסיקו. שטח המונומנט הוא 10.76 קילומטרים רבועים. הוא מנוהל על ידי הוועדה הלאומית של אזורים טבעיים מוגנים (Comisión Nacional de Áreas Naturales Protegidas, בראשי תיבות CONANP).
אתר המורשת העולמית
ב-2010 הוכרזו אתרים ארכאולוגים באזור יאגול ומיטלה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. אתר המורשת כולל ארבעה מרכיבים:
בוגאי
בוגאי (בפולנית: Bugaj) הוא שמם של מספר רב של יישובים ברחבי פולין:
פנייפה
פנייפה (בהונגרית: Fenyőfő) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בפנייפה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 167 תושבים, ובשנת 2019 רק 104 תושבים.
יהודי פנייפה
בפנייפה חיו חמישה יהודים בשנת 1880 ושלושה נרשמו בשנת 1930.
יחסי יפן–פורטוגל
יחסי יפן–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין הרפובליקה הפורטוגלית.
היסטוריה
בשנת 1543 קבוצת מגלי ארצות פורטוגזים עגנה בארכיפלג הדרומי של יפן. הייתה זאת הפעם הראשונה בה משלחת אירופאית הגיעה ליפן. תקופה זו מכונה לעיתים תקופת "סחר הנאנבאן", תקופה בה היפנים והפורטוגזים היו עוסקים במרקנטיליזם. בשנת 1571, הישועי, גספר ויללה והלורד דאימיו אמורה סומיטאדה גילו את נמל העיר נגסאקי. גילוי הנמל גרם להשפעה נרחבת בקשרי המסחר בין שני העמים, במיוחד באי קיושו. הנמל הפך למקום אסטרטגי וחיוני למבחר בין יפן לפורטוגל.
בעקבות האיסור על קשרי המסחר בין יפן לסין שהוטלו בתקופת שלטונו של הקיסר היפני, גו-יוזי, והחשק היפני לתוצרים המקומיים של סין, הפורטוגזים שימשו כמתווכי מסחר בין יפן לסין, באמצעות מערך ספינות מסחר אירופאיות. הפורטוגזים קנו את הסחורה הסינית ומכרו אותה לעם היפני וההפך. המוצרים העיקריים אשר הובאו ליפן בעזרת מערך הספינות האירופאיות היו משי וחרסינה.
בין השנים 1600–1613, עם כניסתן של ספרד, הולנד והממלכה המאוחדת למרוץ האימפריאליסטי באסיה, פורטוגל התקשתה לשמור על יחסי המסחר ההדוקים שלה עם יפן.
העם היפני הביע התעניינות רבה בכלי הנשק הפורטוגזים, ובפרט לתותחים הפורטוגזים. בשנת 1543, שלושה פורטוגזים הגיעו לדרום האי טנגשימה כדי להציג את התותחים הפורטוגזים בפני העם היפני. במהלך תקופת סנגוקו, תקופה בה פרצה מלחמת האזרחים הארוכה ביותר בהיסטוריה של יפן, כלי הנשק הפורטוגזים שיחקו תפקיד מפתח חשוב במלחמה. יפנים רבים קנו רובים ושיריונים פורטוגזיים. אודה נובונאגה, יוזם איחוד יפן, עשה שימוש נרחב בתותחים הפורטוגזיים בקרב נגאשינו. בשנת 1544 הצליחו הנפחים היפניים לשחזר את המנגנונים של כלי הנשק הפורטוגזיים, והחלו לייצר אותם בייצור המוני. לאחר 50 שנה של פיתוח כלי הנשק הפורטוגזיים ביפן, הצליחה האומה היפנית להפוך למעצמה צבאית אשר גברה על רוב צבאות אירופה.
ב-24 ביולי 1587, טויוטומי הידיושי, מצביא יפני, שלח מברק לסגן המחוז הישועי באי קיושו בו דרש מהעם הפורטוגזי להפסיק לרכוש עבדים ונערות יפניות לאדמתן. בנוסף, טויוטומי דרש כי כל העבדים היפניים יוחזרו ליפן בחזרה. בעקבות כך, טויוטומי גירש את המיסיונרים הנוצרים מהאי.
הפורטוגזים העדיפו עבדים יפנים וסיניים מאשר עבדים מאפריקה. הפורטוגזים ייחסו לעבדים היפניים תכונות כמו אינטליגנציה גבוהה וחריצות.
בשנת 1595 נחקק חוק בפורטוגל האוסר על מכירת ורכישת עבדים אסייתים.
ערים תאומות
ליפן ולפורטוגל שמונה הסכמי ערים תאומות:
צבי הוגלין
צבי הוגלין (שם מדעי: Eudorcas tilonura), הוא מין אנטילופת-צבי בינונית בסוג צבי אמיתי, החי בצפון מזרח אפריקה. תואר לראשונה בשנת 1868 ונקרא על שם מגלהו. צבי זה מוכר יותר כתת-מין של צבי אדום חזית בטקסונומיות וארגוני השימור, אך הם מציינים כי מדובר רק באופן זמני, בהתחשב בשוני הגנטי שיש לו. אף על פי שתפוצתו של צבי אדום חזית קרובה מאוד לתפוצה של צבי הוגלין, אין זה סותר לכך שהוא יכול להיות מין נפרד כיוון שהתפוצה מופרדת על ידי רצועה של 2,500 קילומטר ושני יובלי הנילוס - הכחול והלבן.
תיאור
לצבי הוגלין זוג קרניים ספירליות, המשתנות מקרני צבי אדום חזית בכך שהם כפופות יותר לאחורה. הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת וממשיכה לאחורה עד שמסתיימת בשפיץ חד ומעוקל כלפי פנים. קרני צבי אדום חזית נמצאות תמיד בצמיחה כלפי מעלה, והן ישרות יותר. הקרניים עבות יחסית לכל אורכם ומסתיימות בשפיץ חד. הקרן מחורצת במספר טבעות בולטות. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ושל הנקבות דקות וקצרות יותר.
הפרווה של צבי הוגלין דומה למדי לצבי אדום חזית, עם גוונים אדמדמים כהים בגב ובחלק האחורי, ובהירים יותר בצדדי הבטן והרגליים. העכוז, הגחון והמותניים בצבע לבן בוהק. גם לו פס שחור דק יחסית המופרד על ידי רצועת שיער אדמדמה מהמותניים. זנבו שחור. סימוני הפנים שלו דומים לצבי אדום חזית, אך אין לו את הפסים הלבנים והאדמדמים שנמשכים מהעיניים לפה, ותחת אלו יש לצבי הוגלין משקפיים לבנים וגדולים סביב העיניים. מידות גופו זהות ככל הנראה לצבי אדום חזית.
מידות גוף של צבי הוגלין הן כדלהלן: גובה הכתפיים 70-65 ס"מ, אורך הראש והגוף 110-90 ס"מ, אורך הזנב 30-20 ס"מ ומשקלו 30-25 ק"ג.
מצב
צבי הוגלין מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ציד, תחרות עם בעלי חיים מקומיים, ואובדן בית גידול מתמשך, הצפוי לגרום לאוכלוסיות שלו לפחות ב-10% נוספים במהלך ה-15 שנה הבאות. המקום המוגן היחידי שבו הוא נמצא, הוא הפארק הלאומי דינדאר בסודאן, ואכיפה של ציד בפארק זה כמו גם הקמת אזורים מוגנים נוספים עשויה למנוע את התרחיש הקיים.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביי הוגלין הוא 4,000-3,500 פרטים.
קישורים חיצוניים
צבי הוגלין באתר הרשימה האדומה של IUCN
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה השביעי (בפורטוגזית: Teodósio II, Duque de Bragança; 28 באפריל 1568 – 29 בנובמבר 1630) היה אציל פורטוגזי ואביו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל. הוא היה ידוע בנאמנותו לפיליפה הראשון, מלך פורטוגל.
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)
שלמה פיוטרקובסקי (נולד ביוני 1948) הוא איש עסקים ובנקאי ישראלי.
חייו
פיוטרקובסקי נולד בשנת 1948. אביו היה ניצול שואה יליד פולין ואמו נולדה באלכסנדריה. בילדותו גדל באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב ולאחר מכן עברה המשפחה לחולון. פיוטרקובסקי התגייס לחיל הרגלים ונפצע במלחמת ששת הימים. עם סיום המלחמה עבר קורס קצינים ושירת כקצין ביטחון שדה. לאחר שחרורו למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה
ביוגרפיה
בינתיים בפורטוגל המצב היה אי שקט. עם היעלמותו של המלך סבסטיאן בקרב, המלך החדש היה הקרדינל אנריקה, מלך פורטוגל, זקן חסר ילדים. תאודוסיו היה בנם של אינפנטה קתרינה, אישה שאפתנית שעם בעלה הדוכס מברגנסה שאפה לכס המלוכה. פליפה השני, מלך ספרד, שאף גם הוא לכס המלכות הפורטוגלי, והשתמש בכל האמצעים כדי להרחיק את תאודוסיו הצעיר (נינו של המלך מנואל הראשון ואיום אפשרי) מחוץ למדינה. רק כאשר הבטיח לעצמו את הכתר בבטחה, איפשר פליפה השני מספרד, שהפך לפיליפה הראשון מפורטוגל, את חזרתו של הילד.
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)
קריירה
בשנת 1971 במהלך לימודיו, החל לעבוד בבנק לאומי במחלקת הביקורת הפנימית. הוא התקדם בתפקידים שונים במחלקה והשלים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה
ביוגרפיה
תאודוסיו הפך לדוכס בשנת 1583 לאחר מותו של אביו וגדל להיות משרת נאמן של מלך ספרד של פורטוגל. הוא הגן על ליסבון מפני התקפות של מועמד אחר (אנטוניו, אב המנזר של קראטו) והיה אחראי לביטחון הממלכה במשך שנים רבות. בהכרה בנאמנות זו, העניק לו פיליפה הראשון עוד אדמות ותארים. ב-29 בנובמבר 1630 מת תאודוסיו באלנטז'ו, ובנו ז'ואאו השני, דוכס ברגנסה השמיני ירש את תאריו.
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)
קריירה
למרות שנחשב כמועמד מוביל לתפקיד המנכ"ל הבא של בנק לאומי החליט פיוטרקובסקי להענות להצעה שקיבל מיגאל ארנון ששימש כיו"ר הבנק הבינלאומי, ולהתמנות בשנת 1991 לתפקיד המנכ"ל.
תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה
משפחתו
ב-17 ביוני 1603 תאודוסיו התחתן עם אנה דה ולאסקו אי גירון, בתו של חואן פרננדז דה ולאסקו, דוכס פריאס החמישי ומריה טלס-גירון, ממנה נולדו לו ילדים:
סובארו סולטרה
סובארו סולטרה (באנגלית: Subaru Solterra) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי סובארו משנת 2022. היא נחשפה ב-11 בנובמבר 2021. היא מיוצרת במשותף עם טויוטה אשר מיצרת את המכונית תחת השם טויוטה bZ4X.
עיצוב
העיצוב החיצוני נשאר ללא שוני למעט הפנסיים הקדמיים מה-bZ4X וגם כולל אלמנטים רבים משפת העיצוב החדשה של טויוטה, העיצוב הפנימי מציג עיצוב שלא היה מעולם ברכבי סובארו וכן כולל גם טכנולוגיות מתקדמות כולל הגה בעיצוב הגה מטוס, לוח מחוונים דיגיטלי, מסך מגע המציג את המולטימדיה, אך כאן סובארו בחרה לא לוותר על כפתורים ממשים כמו יצרני רכב אחרים שברכבים שלהם החליפו את מרבית הכפתורים למשטחי מגע.
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)
קריירה
בתקופת כהונתו כמנכ"ל הבנק הבינלאומי התפתחו עסקי הבנק והתרחבו באופן משמעותי. פיוטרקובסקי הוביל מדיניות אגרסיבית של גיוס לקוחות והענקת אשראי מעבר לחלקו היחסי של הבנק במערכת הבנקאית. בנוסף לכך הוביל מספר יוזמות חדשניות בענף הבנקאות כגון הקמת חברת כרטיסי אשראי חדשה בשם "אלפא קארד", פריסת "קיוסקים" לביצוע פעולות בנקאיות ללא צורך בפתיחת חשבון, והכנסת בעלי השליטה בבנק, משפחת ספרא, כמשקיעים בחברת הסלולר סלקום.
סובארו סולטרה
טעינה
את הסוללה ניתן לטעון באמצעות מטען DC מהיר עד להספק של 150 קילוואט, טעינה של 10–80 אחוז בזמן של 30 דקות, והחל מהרבעון הרביעי של 2022 הדגם ישווק גם עם מטען פנימי המאפשר טעינה AC בהספק של עד 11 קילוואט כך שטעינה מלאה 0–100 אחוז דורשת המתנה של כ-7 שעות.
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)
קריירה
בתקופת כהונתו נחשב פיוטרקובסקי לשכיר המתוגמל ביותר במשק וחבילות השכר שלו הפכו לדוגמה וחיקוי עבור מנהלי הבנקים המתחרים.
סובארו סולטרה
טויוטה bZ4X
טויוטה פיתחה את ה-bZ4X ביחד עם סובארו. טויוטה הציגה גרסה משלה ל-סולטרה אשר מיוצרת מאפריל 2022 על ידה תחת השם טויוטה bZ4X. פעולה זו היא חזרה על מה שעשתה סובארו עם טויוטה בסובארו BRZ והטויוטה GT86. זו נחשפה ב-29 באוקטובר 2021.
הערות שוליים
קט:כלי רכב המורכבים ביפן קט:כלי רכב המיוצרים בסין
שלמה פיוטרקובסקי (איש עסקים)
קריירה
בשנת 2001 עבר פיוטרקובסקי לתפקיד יו"ר הבנק והחליף את יגאל ארנון. במקומו של פיוטרקובסקי כמנכ"ל התמנה דוד גרנות. עם העברת השליטה בבנק הבינלאומי לקבוצת בינו-ליברמן פרש פיוטרקובסקי גם מתפקיד היו"ר.
סכסוך המניות
בשנת 2005 התגלע סכסוך בין פיוטרקובסקי ויגאל ארנון שהיו בעבר ידידים קרובים, בנוגע לבעלות על מניות בחברת סלקום. המדובר ב-2% ממניות החברה שנרכשו מן האחים ספרא בשנת 1994 ואשר עלותן אז עמדה על כ-20 אלף דולר בלבד. ארנון טען כי 1% ממניות החברה בשווי נוכחי של עשרות מיליוני שקלים, שהוחזקו אצל פיוטרקובסקי שייכות לו וכן כל הדיווידנדים בגינן שחולקו במשך השנים. לטענת ארנון הן נמסרו לפיוטרקובסקי כנאמן בתוקף חברותם עקב סכסוך הגירושין שלו. פיוטרקובסקי הכחיש את הדברים וטען כי המניות שייכות לו והוא אף שילם עבורן.
ארנון הגיש תביעה נגד פיוטרקובסקי להשבת המניות ולאחר משפט ממושך ומתוקשר קבע בית המשפט המחוזי בת"א במרץ 2009 כי המניות שייכות לארנון ועל פיוטרקובסקי להשיבן לבעלותו. ערעורים שהוגשו על ידי שני הצדדים נמשכו על ידיהם בהמלצת בית המשפט בדצמבר 2011. אולם בכך לא הגיע הסכסוך אל סיומו, שכן הצדדים נחלקו לגבי היקף ההצמדה והריבית על הסכומים המושבים וההתדיינות בנושא זה בערכאות השונות נמשכה עד שנת 2019.
הדיוויזיה ה-205 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-205 (בגרמנית: 205. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-11 בנובמבר 1916 בחזית המזרחית והיא לחמה שם בקרבות השונים, ובכלל זה בקרב ריגה. לאחר כיבוש המדינות הבלטיות נותרה הדיוויזיה בליבוניה ובאסטוניה כחלק מהקורפוס ה-68 עד פברואר 1919, אז פורקה בעקבות כניעת גרמניה במלחמה.
פאלאצו פיזאני מורטה
פאלאצו פיזאני מורטה (באיטלקית: Palazzo Pisani Moretta) הוא ארמון הממוקם לאורך התעלה הגדולה ברובע סן פולו של העיר ונציה שבאיטליה. הארמון ממוקם בין פאלאצו טייפולו ופאלאצו בארבאריג'ו דלה טראצה.
היסטוריה
הארמון נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15 על ידי משפחת במבו, ולאחר זמן קצר הפך למקום מגוריו של ענף מורטה של משפחת פיזאני (למשפחת פיזאני היו מספר ענפים).
הארמון הורחב במהלך השנים, והגיע לצורתו הנוכחית במאה ה-18.
בארמון התגוררו אישים ידועים ובהם פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ז'וזפין דה בוארנה, ויוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הארמון נשאר בבעלות משפחת פיזאני מורטה עד שנת 1880 (אז נפטר אחרון בני המשפחה). בשנת 2018 נרכש המבנה על ידי אנשי עסקים הונג קונגים, אשר התחייבו לא להפוך את המבנה לבית מלון, ולהשאירו בית מגורים.
פנים המבנה וחדרי המבנה עוטרו בסגנון הבארוק על ידי האמנים ג'ובאני בטיסטה טייפולו, יאקופו גוארנה וז'וזפה אנג'לי. בארמון הוצג הציור המונומנטלי "משפחתו של דריווש לפני אלכסנדר", אשר תואר על ידי גתה ביומנו, כאשר זה ראה אותו בארמון ב-8 באוקטובר בשנת 1786; לימים נרכש הציור על ידי הגלריה הלאומית שבלונדון, בשנת 1857, ושם הוא מוצג כיום.
בארמון היה בעבר ציור תקרה בשם "המרכבות של אורורה" מעשה ידי ג'ובאני אנטוניו פלגריני. הציור הועתק ממקומו והותקן בספרייתו של ג'ורג' ו. ואנדרבילט השני, באחוזת בילטמור שבבעלותו, הממוקמת ליד אשוויל שבקרוליינה הצפונית.
תיאור המבנה
חזית המבנה היא דוגמה לסגנון הוונציאני הגותי הפרחוני. בחזית, בקומה השנייה והשלישית חלון ביפורי בו שישה חלונות צמודים, שמשני צדיהם מרפסות (בדומה לסגנון חלונות מרפסת ארמון הדוג'ים). בקומת הקרקע יש שתי שלהן קשתות, הפונות אל התעלה.
פולונארווה
פּוֹלוֹנַארוֹוַה (בסינהלית: පොළොන්නරුව; בטמילית: பொலன்னறுவை) היא העיירה הראשית ב במחוז צפון-מרכז בסרי לנקה. העיירה המודרנית פולונארווה ידועה גם בשם "העיירה החדשה", והחלק השני של פולונארווה נשאר כעיר המלוכה העתיקה של.
פולונארווה הייתה הממלכה השנייה הוותיקה מכל ממלכות סרי לנקה, והוקמה לראשונה כעמדה צבאית על ידי הממלכה הסינהלית. שמה שונה ל"ג'אנאנאתמנגאלם" (Jananathamangalam) על ידי לאחר פלישתם המוצלחת לבירת המדינה של אז, אנוראדאפורה, במאה ה-10. ב-1980 הוכרזה העיר העתיקה פולונארווה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פולונארווה המודרנית עוברת פרויקט פיתוח גדול המכונה "ההתעוררות של פולונארווה", בראשותו של הנשיא לשעבר מייטריפלה סיריסנה. הוא צופה את הפיתוח של כל המגזרים בפולונארווה, כולל כבישים, חשמל, חקלאות, חינוך, בריאות וסביבה.
אטימולוגיה
השם פולונארווה הוא ממקור לא ידוע והוא אומץ על ידי הנוסע בן המאה ה-19. צורתו הטמילית, "פולאינארי", מוזכרת בכתובות טמיליות שנמצאו בפולונארווה של תקופת שושלת צ'ולה. השם היה אולי קיצור של שמו העתיק פולאטי נקארם (Pulatti nakaram) או פולאסטייה נגארה (Pulastya nagara) שפירושו העיר של החכם ההינדי.
תחת שלטון צ'ולה שונה שם המקום ל"ג'אנאנאתמנגאלם" המקום נודע מאוחר יותר בשם ויג'ייאראג'פורם (Vijayarajapuram), שכנראה נגזר משמו של.
היסטוריה
פולונארווה הוקמה לראשונה כמוצב צבאי על ידי הממלכה הסינהלית. ושם זה שונה ל"ג'אנאנאתמנגאלם" על ידי שושלת צ'ולה לאחר פלישתם המוצלחת למדינה במאה ה-10. בתקופה זו התרחש הרס שיטתי של הציוויליזציה הבודהיסטית במישורים הצפוניים של סרי לנקה. משושלת צ'ולה בנה את ואנאוואן מאהדאוויסוורם (Vanavan Mahadevisvaram), מקדש שיווה בפולונארווה הקרוי על שם מלכתו, אשר ידוע כיום בשם סיווה דוואלה (Siva Devale). המקדש הכיל, בין היתר, פסלי ארד של גנש ופרוואטי. החלקים הצפוניים והמרכזיים של סרי לנקה נשלטו בתקופה זו תחת ישירות כפרובינציה של צ'ולה. עם זאת, לאחר שנת 1070 לספירה הסתיים שלטון הצ'ולה באי, ופולונארווה נכבשה על ידי מפולונארווה הידוע גם בשם ויג'ייבאהו הגדול (שלט 1055–1110).
ויג'ייבאהו הראשון החל במסע הכיבושים ממהאנאגקולה (Mahanagakula) ושילח שלושה כוחות צבאיים לתקוף את פולונארווה משלוש חזיתות. כוח אחד נשלח לאורך החוף המערבי של המדינה לנמל מהאטיטה כדי לטפל בכל תגבורת שעלולה להגיע מדרום הודו. לאחר מכן, חלק מכוח זה נע לעבר פולונארווה ותקף מצפון-מערב. כוח שני נשלח ממזרח מעבר למאגאמה (Magama) כדי לתקוף את פולונארווה ממזרח. הכוח השלישי והעיקרי התקדם ברחבי הארץ, בראשות המלך. מוקף בשלושת כוחות אלו הייתה פולונארווה תחת מצור במשך שבעה חודשים לפני שכוחותיו של המלך ויג'ייבאהו נכנסו לעיר. בשנת 1070 הפך ויג'ייבאהו לשליט פולונארווה. באותה תקופה סרי לנקה הייתה ידועה בשם ת'מבאפאני.
המסחר והחקלאות שגשגו תחת חסותו של הנכד המפורסם של המלך ויג'ייבאהו הראשון מפולונארווה, המלך פראקראמבהו הגדול, שהיה נחוש ששום טיפת מים שנופלת מהשמים לא תבוזבז, וכל אחת מהן הייתה אמורה לשמש לפיתוח של האדמה. לפיכך, נבנו בתקופת שלטונו של פראקראמבהו מערכות השקיה עדיפות בהרבה מאלו של עידן אנוראדאפורה, מערכות המספקות עד היום את המים הדרושים לגידול אורז במהלך העונה היבשה הלוהטת במזרח הארץ. הגדולה מבין המערכות הללו היא פאראקרמה סמודרה (Parakrama Samudra) או ים פאראקרמה אשר שימש גם כמעגן גדול של ספינות ים דרך נהר מאהאוולי. ממלכת פולונארווה הייתה עצמאית לחלוטין בתקופת שלטונו של המלך פראקראמבהו.
למעט יורשו המיידי,, המלכים האחרים של פולונארווה לא הפגינו כישורי שלטון ובחצר המלכות שלהם פרצו מדי פעם עימותים. הם גם המשיכו ליצור בריתות נישואים יותר עם ממלכות דרום הודו החזקות יותר עד שקשרי נישואים אלו החליפו את השושלת המלכותית המקומית. זה גרם לפלישה של המצביא בשנת 1214 ולהרס המוחלט של הערים הגדולות אנוראדאפורה ופולונארווה בשריפה. עד שהובס הספיק קאלינגה מאגה להרוס את הציוויליזציה הבודהיסטית בצפון סרי לנקה. בשנת 1284 הייתה פלישה נוספת, הפעם של, מה שאילץ את העברת הבירה ל.
כיום
העיר העתיקה פולונארווה נותרה אחת מהשרידים הארכאולוגיים הטובים ביותר במדינה של ערים המתוכננות היטב. יופיה שימש גם כרקע לסצנות מצולמות עבור הקליפ של דוראן דוראן עבור השיר Save a Prayer בשנת 1982. ב-1980 הוכרזה העיר העתיקה פולונארווה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ליד העיר העתיקה ישנה עיירה קטנה עם מספר בתי מלון וכמה חנויות יקרות. ישנם מוסדות ממשלתיים באזור שנבנה לאחרונה בשם "העיירה החדשה", במרחק של כ-6 קילומטרים מהעיר ומהכביש הראשי. בית הספר הגדול ביותר במחוז, ממוקם בעיירה החדשה.
פולונארווה היא העיר השנייה בגודלה במחוז צפון-מרכז, אך היא ידועה כאחת הערים הנקיות והיפות במדינה. הסביבה הירוקה, המבנים העתיקים המרשימים, פאראקרמה סמודרה (Parakrama Samudra, אגם ענק שנבנה בשנת 1200), ומלונות תיירות אטרקטיביים הופכים אותה למוקד תיירותי.
אטרקציה נוספת לתיירים היא אוכלוסיית מקוק הכיפה בעיר. הקופים חיים בהריסות מאז ההתיישבות האנושית והמשיכו לשגשג שם הרבה אחרי שבני האדם עזבו.
אתר המורשת
אתר פולונארווה משתרע על פני כ-1,220 דונם ויש בו הרבה מונומנטים שמורים היטב. באופן כללי, הסגנון האדריכלי מושפע מהסגנון ההינדי. רוב המונומנטים דתיים, אבל יש גם שרידים של מונומנטים זמניים כמו חדר המועצה המלכותית. האתר עצמו מחולק למספר אתרי משנה.
גאל ויהרייה
הגאל ויהרייה הפכו את פולונארווה למפורסמת. אלו הם שלושה בודהות גדולים חצובים על פני סלע. הראשון יושב במדיטציה, השני עומד כשזרועותיו שלובות על החזה, הצורה שבה הגיע, ולבסוף השלישי שוכב. בודהה השוכב הגדול, שהגיע לנירוונה, הוא גם המושלם ביותר וגם המסתורי ביותר מבין הפסלים העתיקים של סרי לנקה. הוא נחשף לפני מאה שנים באתר הארכאולוגי. אורכו 15 מטרים, הבודהה חצוב מתוך הסלע.
רובי בוסטיין
ביוגרפיה
בוסטיין הוא בן לאב ממוצא אמריקאי ולאם יהודייה. שיחק באוניברסיטת פורמן במשך 4 שנים. שם העמיד בעונתו האחרונה ממוצעים של כ-13 נק', ולמעלה מ-5 ריבאונדים ואסיסטים למשחק.
הדיוויזיה ה-14 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-14 (בגרמנית: 14. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
רובי בוסטיין
ביוגרפיה
בוסטיין החל את הקריירה האירופאית שלו בהולנד, בקבוצת לאנד-סטד מהעיר זוולה (מחוז אוברייסל), בה שיחק שנתיים. בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 20.1 נק' (שני בליגה), 5.3 ריב', 4.9 אסיסטים (שלישי בליגה) ו-2.3 חטיפות למשחק, עם ממוצע של 40.8 אחוז לשלוש נקודות.
הדיוויזיה ה-14 (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-9 באוקטובר 1815 כחטיבה בטריר, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-14. בשנת 1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה. בקרב קניגרץ לחמה כחלק מהקורפוס ה-7 אשר היה חלק מארמיית האלבה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרב שפיכרן, קרב קולומבי, קרב גרבלוט והמצור על מץ.
רובי בוסטיין
ביוגרפיה
לאחר מכן המשיך שנתיים נוספות בקבוצת גסטרה פלאמס מהעיר חרונינגן, איתה זכה באליפות בעונתו הראשונה, וגביע הולנד וסגנות בעונתו השנייה. בעונתו האחרונה, 2010/11, במסגרתה שיחקה הקבוצה גם במוקדמות היורוליג וגם ביורוקאפ, העמיד בליגה ממוצע של 10.3 נק', 3.2 ריב', 3.1 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק.
משחקו הבולט במוקדמות היורוליג היה נגד קבוצת אוניקס קאזאן, בו הגיע ל-17 נק', 5 ריב', 2 אסיסטים ו-4 חטיפות. ובמסגרת משחקי היורוקאפ במשחק מול קבוצת בנאט קאנטו האיטלקית, בו הגיע ל-22 נק', 4 ריב', 2 אסיסטים ו-2 חטיפות.
בוסטיין נבחר לקחת חלק במשחק האולסטאר ההולנדי שלוש שנים ברציפות בין השנים 2009–2011.
בחודש ינואר 2012 חתם בקבוצת מכבי אשדוד ונחשב לישראלי מכוח היותו בן לאמא יהודייה. בחודש מאי בסיום אותה עונה, הגיע לממוצע של 5.7 (18 דקות) נקודות בעונה הסדירה ו-11 נקודות (29 דקות) במשחקי הפלייאוף. בנוסף הצליח להגיע עם הקבוצה עד לגמר הפיינל פור הישראלי, בו הפסידה אשדוד לקבוצת מכבי תל אביב.
הקרב ברחוב כייבל
הקרב ברחוב כייבל (באנגלית: Battle of Cable Street) התחולל ב-4 באוקטובר 1936, כאשר תושבי האיסט אנד של לונדון סיכלו קיום מצעד של איגוד הפשיסטים הבריטי בראשותו של אוסוואלד מוסלי, שגובה על ידי שוטרי משטרת המטרופולין של לונדון. מוסלי וכנופיית "החולצות השחורות" שלו ביקשו לקיים מצעד דרך השכונות היהודיות הצפופות של מזרח לונדון (בפרט שכונת סטפני) במטרה להטיל טרור וקיבלו לכך אישור ואף ליווי משטרתי. מול כ-3,000 צועדים המגובים ב-2,000 שוטרים התבצרו מאחורי מתרסים קבוצות מאורגנות של כוחות אנטי-פשיסטיים, בהם יהודים (שהמרו את פי ועד שליחי הקהילות, שדרש מהיהודים להישאר ספונים בבתיהם), אנשי המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, סוציאליסטים אנשי מפלגת הלייבור העצמאית, אנרכיסטים ואירים-קתולים. המפגינים האנטי-פשיסטים, תושבי האזור, מנו כ-100,000 איש. סיסמתם הייתה "They shall not pass" ("הם לא יעברו!", תרגום הביטוי בספרדית "no pasaran", סיסמת הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד). במהומות האלימות שהתחוללו עקב ההתנגשות, תקפו המתבצרים את הצועדים ואת השוטרים שהגנו עליהם במקלות, והשליכו עליהם אבנים, שברי ריהוט ואשפה שהכינו מבעוד מועד. קבוצת מפגינים יהודים אף שפכו חביות של גולות, שגרמו לנפילת סוסי המשטרה ולפציעתם ולפציעת השוטרים. בסופו של היום נפצעו כ-175 איש בהם נשים וילדים וכ-150 מפגינים אנטי-פשיסטים נעצרו על ידי המשטרה. המצעד הפשיסטי נעצר והפשיסטים נפוצו לכל עבר. בעקבות הקרב התפרסם "חוק הסדר הציבורי (1936)" - Public Order Act, שאסר לבישת מדים פוליטיים בציבור ותרם להתמוססות תנועתו של מוסלי.
פיאט 6640A
פיאט 6640A (באיטלקית : Fiat 6640A, קרוי גם : Fiat 6640 AMDS, Fiat 6640G, Fiat Iveco Type 6640 A G ) הוא כלי רכב אמפיבי מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט (בשנים מאוחרות יותר איווקו, חברה בת של "פיאט") שיוצר בין השנים 1973–1952 באיטליה
פיאט הייתה היצרנית העיקרית של כלי רכב צבאיים על גלגלים באיטליה בשנות ה-80 של המאה ה-20, כך שכאשר ההגנה האזרחית האיטלקית ומכבי האש האיטלקיים ("Vigili del Fuoco" ) פרסמו מכרז לרכב אמפיבי, "פיאט" הציעה באופן טבעי את הרכב.
==מפרט טכני ומידות==
התפוצצות מכלית הדלק בריאד
התפוצצות מכלית הדלק בריאד היא אסון שאירע ב-1 בנובמבר 2012 בעיר ריאד שבערב הסעודית, ובו מעורבות של מכלית דלק בתאונת דרכים גרמה לפיצוץ ולשרפה שבהם נהרגו 26 אנשים ונפצעו 135 נוספים.
האירוע
ההתפוצצות התרחשה ב-1 בנובמבר 2012, בסביבות השעה 07:20, בצומת בעל הפרדה מפלסית במזרח העיר ריאד, בירתהּ של ערב הסעודית.
מכלית הדלק מלאת הבנזין פגעה במגדל תומך של גשר בצומת בעל הפרדה מפלסית, וההתנגשות גרמה לדליפת דלק שלאחר מכן הוצת והוביל להתפוצצות.
לפי הדיווחים הראשוניים בפיצוץ ובשרפה נהרגו 22 אנשים ונפצעו 111 נוספים, ולמחרת הודיע משרד הבריאות הסעודי כי ישנם 26 הרוגים וכ-135 פצועים.
מעוצמת הפיצוץ נפלה משאית נוספת, שהייתה במפלס העליון. הנזק לרכוש הוערך בכ-300 מיליון ריאל סעודי.
תגובות
זירת הפיצוץ סמוכה לאוניברסיטאות ולמבני ממשל, ובשל כך החשד המיידי שעלה הוא שמדובר בפיגוע טרור, אך חשד זה נשלל במהרה.
משטרת ריאד טענה כי התנועה בזמן הפיצוץ הייתה מועטת בשל חג הקורבן, וכי אם הפיצוץ היה מתרחש ביום רגיל מספר הנפגעים היה מזנק משמעותית.
המשטרה גם ביקשה מהציבור להתרחק מאזור הפיצוץ, לאחר שכ-10,000 אנשים הגיעו לזירה בתוך שעה מזמן הפיצוץ.
אצטדיוני כדורגל ברוסיה
להלן רשימה של אצטדיוני כדורגל ברוסיה, מסודרים לפי מספר מושבים יורד.
כל בנייה, שיפוץ וניצול של אצטדיונים ותשתיות כדורגל אחרות ברוסיה, או מתן אישור ורישוי ניהול תחרויות באצטדיונים נתון לפיקוח ועדה מיוחדת של ההתאחדות לכדורגל ברוסיה אשר מאמצת תקנות בנושאי תשתית של אצטדיונים ונקיטת באמצעי בטיחות נאותים במתקני כדורגל.
לכל האצטדיונים במדינה מוענקים קטגוריה מסוימת: 1, 2, 3 וקטגוריית עלית. כל המועדונים המקצועניים מחויבים לערוך את "משחקי הבית" שלהם במקום הקבע שלהם ובאצטדיון הבייתי, כפי שהוא רשום במסמכי מדינה, בהתאם לתקנות ההתאחדות לכדורגל. משחק כדורגל נערך רק באצטדיון אשר אושר למועדון לארח בו בטורניר רשמי ולכל אצטדיון ישנה תעודת רישוי מטעם ההתאחדות.
12 אצטדיונים ברוסיה אירחו את מונדיאל 2018.
Henschel Hs 293
ה-Henschel Hs 293 היה טיל נגד ספינות גרמני מתקופת מלחמת העולם השנייה: פצצה מונחית עם מנוע רקטי ומאיץ רקטי מתחתיה. מתכננו העיקרי של הטיל היה פרופ' Herbert A. Wagner. יחד עם הפצצה הדואה Fritz X והטילים V1 ו-V2, טיל זה היה אחד מארבעה כלי נשק מונחים בהם נעשה שימוש מבצעי בידי גרמניה במלחמת העולם השנייה. חשיבותו ההיסטורית נחה בידע האווירודינמי שנצבר בתכנונו, ובתרומות שונות להנחיה שנעשו במסגרת פיתוח הוריאנטים השונים שלו, ביניהם תרומות להנחיה באמצעות מצלמת טלוויזיה והנחיה באמצעות תיל (האחרונה פותחה כחלק מהמאבק מול שבשי הרדיו של בעלות הברית).
תיאור הטיל
הטיל נבנה ברובו מהסגסוגת הקלה דוראלומין והיה דמוי מטוס עם זוג כנפיים ועם מנוע רקטי בפוד מתחתיו ויחידת הנחיה בזנבו. מערכת ההנעה היא מסוג מנוע דלק נוזלי, לרוב מסוג Walter HWK 109-507, שמפיק דחף של 0.6 טון למשך זמן של עשר שניות, וממונע באמצעות מימן על חמצני מרוכז וקטליזטור נתרן פרמנגנט. טייס אוטומטי גירוסקופי שלט בטיל, ותרגם את הפקודות המשודרות ממטוס השיגור לפקודות למשטחי הניהוג, שכוללים מאזנות על הכנפיים והגה גובה על הזנב. המאזנות שלטו בנטיית הטיל בציר הגלגול (Bank angle), והונעו באמצעים אלקטרומגנטיים (סולנואידים), בעוד שהגה הגובה הופעל על ידי ג'ק בורגי ומנוע חשמלי שהתאימו את זווית העלרוד של ההגה. ראש הקרב של הטיל התבסס על פצצת SC 500 מותאמת במשקל 500 ק"ג.
לפני השיגור של הטיל, הטייס טס מלפנים למטרה במהירות של 335 km/h, שחרר את הטיל ואז פנה שמאלה בזווית של 30 מעלות והאט. המפעיל ניטר ברציפות את מסלול הטיל, בניסיון להסתיר בעזרת הטיל את המטרה, כלומר להנחותו בסכמה דומה לזה של ה-Fritz X (הנחיית MCLOS). זמן המעוף הכולל הממוצע של טיל עמד על 55 שניות, ומהירותו המרבית הייתה 860 km/h (עם סיום פעולת המאיץ), כאשר לאחר מכן היה מאט ל-560 km/h במהלך הדאייה.
היסטוריה
פרויקט ה-Hs 293 החל ב-1940, בהתבסס על הפצצה הדואה "Gustav Schwartz Propellerwerke" שתוכננה ב-1939. לתכנון הזה לא היה מערכת הנחיה סופית; במקום זאת, הוא נעזר בטייס אוטומטי כדי לשמור על תנועה בקו ישר. הוא נועד להיות משוגר ממפציץ במרחק רב מספיק כדי לשמור על המפציץ מחוץ לטווח של אש נ"מ.
במהלך הפיתוח של הטיל נערך מחקר מקיף ביותר על האפקט של אי דיוקים בקנה מידה קטן (ברמה המילימטרית) על העילוי הנוצר כמו גם על מומנטי גלגול הנוצרים על שלדת המטוס. קווי המתאר של שלדת המטוס נמדדו בדייקנות רבה על ידי אמצעי מדידה מתאימים. הקריאות של אמצעי המדידה האלו הוזנו לתוך מחשב אשר אמר למעצבי השלדה כיצד להתאים ולעצב מחדש את הפרופיל האווירודינמי של הטיל, כלומר באמצעות חישובי המחשב נקבעה התצורה המדויקת של הטיל. חלוץ המחשוב קונראד צוזה הוא זה שתכנן ובנה את המחשב הזה, וניתן לראות בו במידה מסוימת מעין גלגול קדום של התוכנות המודרניות לעיצוב מטוסים. השימוש הזה במחשב כאמצעי לתכנון פס ייצור היה אחד היישומים הראשונים של מחשבים אלקטרוניים דיגיטליים בינאריים, ובזכות מחשב חלוצי זה חברת Henschel הפכה לחברה הראשונה שייצרה באופן סדרתי טילים מונחים.
ביורן דאהלי
ביורן דאהלי (בנורווגית: Bjørn Dæhlie נולד ב-19 ביוני 1967), גולש למרחקים נורווגי, הנחשב לאחד מהגולשים למרחקים (גולשי הקרוס-קאנטרי) הגדולים בכל הזמנים. זוכה 8 מדליות זהב אולימפיות ו-12 מדליות בסך-הכל. בנוסף, עם 9 מדליות זהב באליפויות העולם בסקי נורדי, הוא הגולש הגבר המצליח ביותר, ביחד עם פטר נורתוג. בין השנים 1992 ל-1999, הוא זכה בגביע העולם בקרוס-קאנטרי 6 פעמים, וסיים במקום השנים ב-1994 וב-1998. הוא זכה בין 1991 ל-1999 ב-29 מדליות באליפויות העולם ובאולימפיאדות, ובכך הוא גולש הקרוס-קאנטרי המצליח ביותר בכל הזמנים. במהלך התחרויות הארציות, הוא ייצג את המועדון Bjerke IL ולאחר מכן את מועדון הסקי של נאנסטד.
ילדות וראשית הקריירה
דאהלי נולד באלברום, נורווגיה, ומאוחר יותר עבר לנאנסטד, שם הוא גר עד היום. הוריו היו מורים. בצעירותו עסק דאהלי בפעילויות רבות, כמו ציד, דיג, חתירה בקיאקים, כדורגל וגלישה, והוא טען שמגוון זה אחראי להצלחתו בספורט. דאהלי רצה בתחילה להיות שחקן כדורגל, אבל בגיל 14 החל להתאמן באופן רציני בסקי נורדי משולב. בעצתו של מאמן, עבר להתאמן בקרוס-קאנטרי בגיל 16. הצלחתו לא הייתה מיידית, אך הוא השתפר בעקביות עד שהצליח להגיע לתחרויות בינלאומיות.
קריירה אתלטית
דאהלי היווה חלק מהמשלחת הנורווגית לאולימפיאדת קלגרי (1988), אך לא השתתף שם באף מרוץ, אלא הגיע כדי ללמוד מהגולשים המבוגרים יותר. הוא טען מאוחר יותר שהכישלון הנורווגי במשחקים האלה (נורווגיה יצאה ללא מדליות זהב, לראשונה בתולדותיה) היווה נקודת מפנה לספורט החורף הנורווגי, ולקרוס-קאנטרי בפרט, ובעקבותיהם החלה ההצלחה הנורווגית הגדולה.