cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורטנוי (להקה)
היסטוריה
הם פרצו לתודעה כ"האחים פורטנוי" בשנת 2012 עם שירם "כל העולם". הם הופיעו בכמה וכמה קונצרטים בשדרות ובכמה קהילות בדרום במהלך מבצע עמוד ענן ותרמו הכנסות מהופעתם במייקס פלייס בחג החנוכה באותה שנה לילדים שנפגעו בהתקפות.
האחים החלו בהקלטת אלבומם "למד לאהוב" ב-2013 ביחד עם נגן הבס והטכנאי אלון הילל. את האלבום הפיקו באמצעות קמפיין באתר אינדיגוגו שהניב 9,315 פאונד. וידאו קליפ לסינגל הראשון מתוך האלבום יצא ב-2014. הווידאו עורר סערה כאשר זה הציג זוג ערבי בין האנשים ששרו את השיר מה שנתפס אז בעייני כמה שאינטנסיבי לאור הפיגוע בבית הכנסת בהר נוף. בינואר 2016, הפיצו את הקליפ לשיר האחרון של האלבום כבולים בזמן (Timebound) כאות הוקרה לזמר דייוויד בואי זמן קצר לאחר מותו. בחודש מאי 2016, הופיע באירוע יום הלל השנתי ביום העצמאות.. אלבום הבכורה יצא ב-23 בספטמבר 2016.
סגנונות מוזיקליים
האחים פורטנוי הכריזו שהשפעותיהם המוזיקליים באו מלהקת הביטלס, סטיבי וונדר וסיימון וגרפונקל.
רוברט גרייבס
הוא התפרנס מכתיבה, במיוחד רומנים היסטוריים פופולריים דוגמת: "אני, קלאודיוס"; "המלך ישוע"; "גיזת הזהב"; ו"הרוזן בליזריוס".
ביוגרפיה
גרייבס זכה למלגה לאוניברסיטת אוקספורד. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד הרובאים המלכותיים הוולשים (RWF), שם שירת כקצין והגיע עד לדרגת קפטן. לאירועים שעבר גרייבס בשדה הקרב של מלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה עצומה עליו. הוא פרסם את ספר שיריו הראשון ב-1916, אולם ניסה מאוחר יותר "להדחיק" את שירי המלחמה שלו. בקרב על הסום ב-1916 הוא נפצע פציעות קשות כל כך, שהוריו קיבלו ידיעה על מותו. אולם למרות זאת, הוא החלים, במחיר נזק תמידי לריאותיו, ובילה את שאר המלחמה באנגליה - למרות מאמציו לחזור לחזית.
ב-1917 מילא גרייבס תפקיד מרכזי בהצלת חברו המשורר, סיגפריד ששון, ממשפט צבאי בעוון נפקדות, וכתב למפקדו הצבאי מכתב המגנה את המלחמה. שני הקצינים נעשו לחברים בזמן ששרתו ב-RWF. הביוגרפיות של גרייבס מתעדות סיפור זה היטב. בעזרת ששון, פגש גרייבס את וילפרד אוון, וזיהה את כישרונו. אוון נכח בחתונתו של גרייבס לננסי ניקולסון ב-1918. ניקולסון הייתה בת למשפחת אמנים, אביה ואחיה היו ציירים מפורסמים, היא דבקה בהשקפות פמיניסטיות, שבגללן סירבה לוותר על שמה מבית אביה. היא ילדה לגרייבס ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים.
לאחר נישואיו החל גרייבס ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, וניסה להתפרנס על ידי ניהול חנות קטנה. עסקיו כשלו במהרה. ב-1926 הוא קיבל משרה באוניברסיטת קהיר, ונסע לשם עם אשתו, ילדיו והמשוררת האמריקאית לאורה רידינג שהתיידה איתו ועם אשתו ננסי, על יסוד דעותיהן הפמיניסטיות המשותפות. הרומן "המשולש" זעזע רבים בחברה השמרנית בבריטניה ובארצות הברית. הוא ייסד את ה-"Seizin Press" יחד עם רידינג, והם חיברו יחדיו שני ספרים אקדמיים מצליחים - "A Survey of Modernist Poetry" ו-"A Pamphlet Against Anthologies". ב-1929 הוא עבר עם רידינג לאי מיורקה בספרד, אך הם נאלצו לעזוב ב-1936 בגלל מלחמת האזרחים.
לאחר שחזר לבריטניה, פתח גרייבס במערכת יחסים עם בריל הודג', אשתו של אלן הודג', שותפתו לכתיבת שני ספרים. נולדו להם ארבעה ילדים. ב-1946 עברו ביחד לבית בדיה שבמיורקה, בית שהפך למוזיאון. הם התחתנו ב-1950. במקביל באותן השנים נסחף לסדרת רומנים ופרשיות אהבה עם ה"מוזות" שלו.
בינואר 1959 הגיעה לביקור של שבועיים בישראל, על גבי אוניית נוסעים "תיאודור הרצל", הוא ערך סדרת הרצאות וסייר ברחבי המדינה. אחר כך פרסם מאמר בשבחי ישראל.
ב-1961 הוא התמנה לפרופסור לשירה באוקספורד, והחזיק במשרה זו עד 1966.
במהלך שנות ה-70 המוקדמות, גרייבס החל לחוות אובדן זיכרון חמור יותר ויותר, ועד יום הולדתו ה-80, ב-1975, הוא חדל לכתוב. הוא חי עוד עשור, במצב תלותי הולך וגובר, עד שמת מאי ספיקת לב ב-7 בדצמבר 1985, בגיל 90.
קריירה ספרותית
ב-1927 פרסם את "לורנס והערבים", ביוגרפיה של תומאס אדוארד לורנס שהייתה לרב מכר. ב-1929 פרסם גרייבס את האוטוביוגרפיה שלו "שלום ולא להתראות" (Goodbye to All That). למרות הצלחת האוטוביוגרפיה, היא עלתה לו במחיר כמה מחבריו, בעיקר חברו מגדוד הרובאים המלכותיים סיגפריד ששון.
ב-1934 פרסם גרייבס את ספרו המצליח ביותר, "אני, קלאודיוס". הוא השתמש במקורות קלאסיים, ובנה עלילה מורכבת ומושכת על חיי הקיסר הרומי קלאודיוס, עלילה שהורחבה בספר ההמשך "קלאודיוס האל" (1935). ב-1976 הופקה סדרת טלוויזיה של ה-BBC כעיבוד של הספר "אני, קלאודיוס". רומן היסטורי נוסף שלו, "הרוזן בליסאריוס" (1938), מספר על חייו של הגנרל הביזנטיני בליסאריוס.
ב-1944 פרסם את הספר "גיזת הזהב" רומן המבוסס על סיפור "גיזת הזהב" מהמיתולוגיה היוונית על הארגונאוטים, קבוצת גיבורים יוונים שערכו מסע בים, בהנהגת יאסון, להבאת גיזת הזהב מקולכיס, ממלכה קדומה ששכנה בדרום הקווקז לחופי הים השחור (באזור גאורגיה של היום) ליולקוס שבתאסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו). הספר תורגם לעברית ב-1959 והיה לרב מכר.
ב-1946 פרסם את הספר "המלך ישוע", רומן המתייחס לישו לא כאל בן האלוהים, אלא כאל פילוסוף בעל תביעה לגיטימית לכס המלכות של יהודה באמצעות הורדוס, כמו גם מלכות דוד; ומטפל במספר רב של סיפורי הברית החדשה בצורה לא דתית.
ב-1948 פרסם את הספר פורץ הדרך "האלה הלבנה", בנושא המיתוסים, המיתולוגיות ומוצא הדתות של התרבות המערבית. הספר הוא חיבור מדעי, אך במשך השנים הפך לרב מכר בקרב הציבור הרחב. בספר גרייבס, בהתבסס על מיתוסים וכתבים שמקורם באירופה, באגן הים התיכון ובאזור הסהר הפורה, ועל מקורות התרבות הפגאנית, היהודית והנוצרית, מציעה את קיומה של אלוהות נשית ראשונית, "אלת הלידה, האהבה והמוות של הלבנה", הדומה במהותה ל, היא נוצרה בהשראת ומיוצגת על ידי שלבי הירח, והיא המקור לאלות השונות במיתולוגיות של תרבויות הים התיכון ואירופה בתקופה הפגאנית. ב-1961 עדכן את הספר והוא תורגם לעברית על יד טלה בר, שערכה במקומות שונים את הכתוב למען הקורא העברי, בהסכמת ובתיאום עם גרייבס עצמו. הספר יצא במהדורה חדשה ב-2002.
ב-1955 פרסם את הספר "המיתוסים היווניים", מחקר מקיף של מספר רב של מיתוסים יווניים, עם פרשנות נרחבת של כל אחד מהם.
ב-1961 פרסם קובץ של אוסף משיריו שזכה לשבחי הביקורת. באותה שנה גם הציג מחקר שערך על סיפורי המקרא, ומשווה ביניהם לבין המיתולוגיה היוונית. המחקר מצא כי התנ"ך, התלמוד והמדרש, מלאים אגדות המתייחסות לאלים ואלות, לפולחנים ולמנהגים פגאניים שעטו לבוש מונותיאיסטי רק מאוחר יותר. כך לדוגמה את סיפור חוה הוא זיהה עם דמות האלה חבת. שבעת קני המנורה, סימלו שבע אלוהויות שאולות מן המיתוסים של בבל ומצרים. מקורו של חג סוכות בחג כנעני שהעבריים טיהרו אותו ממשמעותו המינית ועשוהו לחג לאל־עליון. לדעתו של גרייבס התנ"ך הוא מיתולוגיה, כלומר סיפור המאוכלס אלים ואלות רבים המתערבים בחיי בני האדם ולא חיבור תאולוגי, שיש בו הכרה באל אחד. למרות העריכה שנעשתה בו החל מהמאה ה-6 לפנה"ס ואילך, נותרו בו עדיין הסיפורים על מעשי האלילים כשהם מחופשים בדמות אנשים, נשים, מלאכים ורוחות. רק לאחר חורבן ממלכת ישראל על ידי אשור, נהפכו המיתוסים לתפיסה דתית אחידה שמרכזה היה בירושלים וזאת כדי לשמור על עצמאותה המדינית של ממלכת יהודה הקטנה, בין אשור ומצרים. עד אז, דבקו העבריים בפולחנים מיניים כנעניים שאלילות מילאו בהן את התפקיד הראשי.
ב-1964 פרסם יחד עם האנתרופולוג והיסטוריון הישראלי רפאל פטאי, איתו היה בקשרי ידידות במשך שנים רבות, את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית". בספר נערכת השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתולוגיה יוונית ומיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום. בהם סיפורי גן עדן ומיתוסים של מבול שהיו משותפים לכל תרבויות האזור. לטענתם סיפורי הבריאה דומים בקוויהם הכלליים לסיפורים דומים מעמי בבל וכנען. בסיפורי האבות מתגלים סימני היכר של תרבויות קדומות, לדוגמה האגדה על בני יעקב שנולדו כביכול כל אחד עם אחות תאומה שאיתה התחתן כל אחד, מעידה על תקופה בה סגדו לאלים ואלות באופן שווה. הם גם קשרו את בית אל (אבן קדושה) עם המלה היוונית, "בייטילוס", המציינת עמוד בצורת חרוט, שהיו מושחים אותו לעיתים בשמן, ביין או בדם ואשר האל היה שוכן בתוכו. לדעתם עבר השם "בייטילוס" ליוונית מפיניקית. טקסים מסוג זה מוזכרים גם בתנ"ך. ב-1989 פרסם פטאי מהדורה חדשה ומורחבת של הספר בשם "מיתוסיים עבריים" (Hebrew myths).
קצין איסוף (קצ"א)
קצין איסוף (בר"ת: קצ"א) הוא תפקיד מבצעי באגף "הצומת" - האגף לגיוס סוכנים - במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
קציני האיסוף פועלים בעיקר להשגת מודיעין ממקורות אנושיים (יומינט), זאת באמצעות איתור, גיוס והפעלת מקורות של היריב (מרגלים). המידע אותו מביא קצין האיסוף הוא אסטרטגי לביטחון מדינת ישראל ומאפשר יכולת השפעה מכרעת בליבת העשייה של פעילות המוסד בחו"ל.
לקציני האיסוף אורח חיים דינאמי ולא שגרתי, המתבסס על פעילות מבצעית שוטפת בחו"ל.
בתפקיד זה משרתים נשים וגברים, המתאפיינים בתכונות אישיות ייחודיות: עוצמה אישיותית, יכולת להניע ולהוביל אנשים, אלתור ותחכום, כישורים בין-אישיים, אומץ, קור רוח ויכולת תפקוד גבוהה בריבוי משימות ולחצים.
גיוס והפעלת מקורות הוא מלאכה מורכבת וקשה. לא בכדי נחשב קורס הקצ"אים במוסד לאחד משלושת הקורסים החשובים של הארגון.
גם ראש המוסד דוד ברנע וראש המוסד לשעבר יוסי כהן, התחילו את שירותם באגף "הצומת" כקציני איסוף, ביצעו שורה של תפקידי פיקוד ואף עמדו בראשו.
שמעון הורוביץ
רבי שמעון בן שאול הלוי איש הורוביץ (7 בינואר 1820 (כ' בטבת ה'תק"ף) - 6 במרץ 1900 (ה' באדר ב' ה'תר"ס)) היה מו"ץ בעיר לייפציג וכותב ספרות תורנית.
ביוגרפיה
נולד ב-7 בינואר 1820 (כ' בטבת ה'תק"ף) בשקוד שבליטא. כשנישא עבר לעיר זאגר חדש שם יסד ישיבה ועסק במסחר. בתקופה ההיא חיבר הערות לספר הפלאה שבערכין (נדפס בוינא 1859). בהמשך עבר לכהן כמו"ץ בלייפציג.
בשנת תרל"א (1871) הוציא לאור בלייפציג את החוברת "מהלמות לגו כסילים" נגד אספת המתקנים השנייה באאוגסבורג בראשותם של אברהם גייגר ויוסף אויב.
בשנת תרל"ה נדפסו הערותיו לתלמוד ירושלמי מסכת ברכות. ובשנת תרל"ט י"ל בוארשא ספר תניא רבתי עם ביאוריו. בשנת 1893 יצא לאור בברלין מחזור ויטרי עם הערות ומבוא שנכתב.
נפטר בלייפציג ב-6 במרץ 1900 (ה' באדר ב' ה'תר"ס).
לקריאה נוספת
The sage of Leipzig; Rabbi Simon Hurwitz, editor of the Mahzor Vitri, Hafla'ah Sheb`arakhin and Responsa: His life and his writings
נורברט ניגבור
נורברט ניגבור (בגרמנית: Norbert Nigbur, נולד ב-8 במאי 1939 בגלזנקירכן שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בשאלקה 04 ובהרטה ברלין בעמדת השוער. לניגבור שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה זכה במונדיאל 1974, בו נכלל בסגל ושימש שוער משנה לספ מאייר.
קריירת מועדונים
ניגבור החל את קריירת הבוגרים שלו בשאלקה 04 בעונת 1966/67, והפך מיד לשוער הראשון בקבוצה, שסיימה את העונה בתחתית הטבלה אך נשארה בליגה. בעונת 1967/68 התחרה ניגבור על מקום בהרכב עם השוער יוזף אלטינג, וחזר להיות השוער הראשון בעונת 1968/69, בה שאלקה סיימה במקום השביעי בבונדסליגה, והפסידה בגמר הגביע הגרמני לבאיירן מינכן בתוצאה 2-1. בעונת 1969/70 ניגבור החמיץ שוב מספר משחקים לטובת אלטינג, והקבוצה סיימה תשיעית בבונדסליגה. בגביע אירופה למחזיקות גביע, בו השתתפה שאלקה בזכות הגעתה לגמר הגביע הגרמני, הגיעו שאלקה וניגבור לחצי הגמר, בו הודחו על ידי מנצ'סטר סיטי לאחר ניצחון 1-0 במשחק הראשון ותבוסה 5-1 במשחק הגומלין.
בעונת 1970/71 סיימו שאלקה וניגבור במקום השישי בבונדסליגה, ובעונת 1971/72 סיימו במקום השני, כשהקבוצה סופגת 35 שערים בלבד, ומוכתרת כהגנה הטובה ביותר בבונדסליגה, כשלצידו של ניגבור שיחקו גם קלאוס פיכטל, רולף רוסמן והלמוט קרמרס. באותה עונה זכתה שאלקה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 5-0 בגמר על קייזרסלאוטרן, כשניגבור עמד בשער. בעונת 1972/73 כשלו שאלקה וניגבור בליגה, כשסיימו במקום ה-15, מרחק שלוש נקודות מהקו האדום, וספגו 61 שערים. בגביע אירופה למחזיקות גביע הודחו שאלקה וניגבור ברבע הגמר על ידי ספרטה פראג. את תחילת עונת 1973/74 פספס ניגבור, ועמד במקומו בשער בעשרת המחזורים הראשונים שוער המשנה הלמוט פאבסט. לאחר מכן חזר ניגבור לשער, ושאלקה סיימה שביעית בליגה, כמו גם בעונת 1974/75. בעונת 1975/76 סיים ניגבור עם שאלקה במקום השישי בבונדסליגה, שהקנה לקבוצה כרטיס לגביע אופ"א בעונה העוקבת.
בעונת 1979/80 סיימו שאלקה וניגבור במקום השמיני בבונדסליגה, כשניגבור היה השוער הראשי, אך ישב במספר משחקים על הספסל כמחליפו של פטר זנדהופה. גם בעונת 1980/81 ניגבור שיחק ברוב המשחקים וזנדהופה ערך שבע הופעות, אך הקבוצה ספגה בעונה זו 88 שערי ליגה, ונשרה לבונדסליגה השנייה. בעונת 1981/82, בבונדסליגה השנייה, ניגבור היה השוער הקבוע ולא החמיץ אף משחק, ושאלקה סיימה את העונה במקום הראשון ושבה לבונדסליגה לאחר עונה אחת. עונת 1982/83 הייתה האחרונה של ניגבור בשאלקה. ניגבור החל את העונה הזו כשוער הראשי, אך לאחר 11 מחזורים הפך לשוער המשני של הקבוצה, כשהשוער הראשי היה ואלטר יונגהאנס. את העונה הזו סיימו שאלקה וניגבור במקום ה-16 המוביל למבחני ההישרדות. שאלקה הפסידה במבחנים אלה לבאייר אורדינגן ונשרה שוב מהבונדסליגה. לאחר ירידת הליגה, עזב ניגבור את שאלקה, וחתם בקבוצת VFB הולס מהליגות הנמוכות, ולאחר מכן שיחק עונה אחת ברוט-וייס אסן. בשנת 1985 פרש ניגבור ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
ניגבור ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בפברואר 1974, בניצחון 1-0 על נבחרת ספרד. באותה שנה, זומן ניגבור לסגל גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1974, ושימש שוער משנה לספ מאייר, אך לא שיחק דקה. ניגבור הועדף כשוער המשנה על הספסל בגמר מונדיאל 1974 על פניו של וולפגנג קלף. לאחר שערך שלוש הופעות בינלאומיות בשנת 1974, ניגבור לא שיחק בנבחרת במשך חמש שנים רצופות. בשנת 1979 חזר לשחק בנבחרת, וערך שלוש הופעות נוספות, אך לא זומן ליורו 1980, שכן הועדפו עליו טוני שומאכר, ואלטר יונגהאנס ואייקה אימל. סך הכל ערך ניגבור שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
תארים
עם שאלקה 04:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
היפר-פעולות
במתמטיקה, רצף היפר-פעולות הוא סדרה אינסופית של פעולות, אשר מתחילה בפעולה האונארית של פונקציית המספר העוקב (n=0), ממשיכה עם הפעולות הבינאריות של חיבור (n=1), כפל (n=2) וחזקה (n=3) וממשיכה עם פעולות בינאריות נוספות שהן אסוציאטיביות מימין. המתמטיקאי ראובן גודשטיין נתן שמות לפעולות שמעבר לחזקה: האיבר ה-n-י של הסדרה נקרא לפי התחיליות היווניות של n, בתוספת הסופית "ציה" (לדוגמה, טטרציה (n=4), פנטציה (n=5), הקסציה (n=6), וכן הלאה). פעולות אלו יכולות להירשם באמצעות n-2 חצים בשיטת החץ של קנות' (כאשר n \geq 3). ניתן לפרש כל היפר-פעולה באופן רקורסיבי לפי הפעולה הקודמת לו, באמצעות הנוסחה:
(m \ge 0)
היא גם יכולה להיות מוגדרת לפי כלל הנסיגה שבהגדרתה, כמו בגרסת החץ של קנות' של פונקציית אקרמן:
הגדרה
רצף ההיפר-פעולות הוא סדרת הפעולות הבינאריות:, המוגדר באופן רקורסיבי כך:
מכאן, נקבל:
עבור n \ge 4, הגדרה זו מרחיבה את הפעולות הבסיסיות הללו מעבר לחזקה, אל מה שניתן לרשום בעזרת החץ של קנות':
ניתן להרחיב את שיטת הרישום של קנות' לפרמטרים (שלמים) גדולים מ- -2, כך שתהיה התאמה מלאה עם כל רצף ההיפר-פעולות (למעט הפער המספרי באינדקסים):
המדגימות את היחסים בין הפעולות האריתמטיות הבסיסיות, ניתן ללמוד איך להגדיר את הפעולות הבאות ברצף באופן טבעי, דלעיל. לעיתים, מתייחסים לפרמטרים של היררכיית ההיפר-פעולות במונחים האנלוגיים מעולם החזקות, כך ש-a הוא ה"בסיס", b הוא ה"מעריך", ו-n היא ה"מעלה" (או ה"דרגה").
דוגמאות
במונחים פשוטים, ההיפר-פעולות הן דרך לבנות מספרים, שקצב גידולם הולך וגובר, בהתבסס על האיטרציות של ההיפר-פעולה הקודמת. הרעיונות העומדים מאחורי ההיפר-פעולות ומאחורי פונקציית המספר העוקב, החיבור, הכפל והחזקה, זהים בבסיסם:
הטבלה הבאה מציגה את שבעת ההיפר-פעולות הראשונות (0 עד 6):(שימו לב, שבערך זה אנו מגדירים: 0 ^ 0 = 1)
מקרים מיוחדים
(Hn(0, b = (Hn(a, 0 = Hn(a, −1) =
היסטוריה
אחד הדיונים הקדומים ביותר אודות היפר-פעולות היה ב-1914 בידי אלברט בנט, שפיתח חלק מתורת ההיפר-פעולות הקומוטטיבית. כ-12 שנים לאחר מכן, וילהלם אקרמן הגדיר את "פונקציית אקרמן":, שבמידת מה, מזכירה את רצף ההיפר-פעולות.
בעבודתו מ-1947, ראובן גודשטיין הציג את הרצף הספציפי של פעולות, אשר קרויות כיום "היפר-פעולות", והציע את השמות היווניים "טטרציה", "פנטציה" וכו', לפעולות שמעבר לפעולת החזקה (מכיוון שהן תואמות את מיקומן ברצף: 4 (טטרה), 5 (פנטה)). נראה כי, בתור פונקציה ב-3 משתנים (ניתן להגדיר פונקציה G: ), רצף ההיפר-פעולות בכללותו הוא גרסה של פונקציית אקרמן המקורית – פונקציה רקורסיבית, אבל לא רקורסיבית פרימיטיבית – כמו זו ששונתה על ידי גודשטיין, כדי לשלב את פונקציית המספר העוקב הפרימיטיבית יחד עם שאר שלוש הפעולות הבסיסיות של האריתמטיקה (חיבור, כפל, חזקה), ולאפשר הרחבה חלקה, טבעית ופשוטה יותר ("seamless") שלהן מעבר לחזקה.
פונקציית אקרמן המקורית ב-3 משתנים \phi עושה שימוש באותו כלל נסיגה המשמש בגרסתו של גודשטיין (ההיפר-פעולות), אך שונה ממנה בשני אופנים. ראשית, היא מגדירה רצף פעולות שמתחיל בפעולת החיבור (n=0) במקום להתחיל בפונקציית המספר העוקב, אחר כך כפל (n=1), חזקה (n=2), וכן הלאה. שנית, התנאים התחיליים של \phi גוררים את השוויון, ובכך נבדלות פונקציית אקרמן המקורית וגרסתו של גודשטיין בהיפר-פעולות שמעבר לחזקה. המשמעות של הביטוי "b + 1" בשוויון האחרון היא, שמתקיים, כאשר b מונה את מספר האופרטורים (העלאה בחזקה), במקום לספור את מספר האופרנדים ("a"-ים), כפי ש-b עושה בביטוי , וכך גם עבור הפעולות מדרגות גבוהות יותר.
רעש לבן (סרט)
רעש לבן (באנגלית: White Noise) הוא סרט אימה-קומדיה שחורה שנכתב ובוים על ידי נואה באומבך, המבוסס על רומן באותו השם משנת 1985 מאת דון דלילו. זהו סרטו העלילתי האחד-עשר של באומבך והראשון שאינו מבוסס על סיפור מקורי משלו.
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים של ונציה ב-31 באוגוסט 2022, והוא עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים לפני עלייתו לשירות "נטפליקס" ב-30 בדצמבר 2022.
רקע עלילתי
חייה של משפחת גלדני, משפחה אמריקאית טיפוסית המתגוררת בעיירה אוניברסיטאית קטנה, מתהפכים בעקבות תאונת רכבת הרת-אסון המובילה לנשורת של פסולת כימית מעל העיירה.
פיתוח
ב-28 ביולי 2004 נודע כי עיבוד קולנועי על בסיס הספר "רעש לבן" נמצא בפיתוח, אותו עתיד לביים בארי זוננפלד על פי תסריט מאת סטיבן שיף. בשנת 2016, זכויות הפקת העיבוד נרכשו על ידי המפיק אורי זינגר. ב-17 באוקטובר 2016 נמסר כי הבמאי מייקל אלמריידה עתיד לכתוב ולביים את העיבוד הקולנועי. ב-13 בינואר 2021 נחשף כי את מקומו תפס הבמאי נואה באומבך, שיעבד ויפיק את הסרט עבור "נטפליקס" לצד דייוויד היימן ואורי זינגר.
ליהוק
ב-22 בדצמבר 2020 נמסר על ליהוקם של אדם דרייבר וגרטה גרוויג לצוות השחקנים של הסרט. באפריל 2021 נמסר על ליהוקם של רפי קאסידי, מיי ניבולה וסם ניבולה לצוות השחקנים. ביוני 2021, נמסר כי ג'ודי טרנר-סמית' נמצאת במשא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים, וביולי 2021, היא אישרה את ליהוקה ואת ליהוקו של דון צ'ידל. באוגוסט 2021 נמסר על ליהוקו של אנדרה בנג'מין לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסרט החלו ביוני 2021 ברחבי אוהיו, כולל באוניברסיטת אקרון, קליבלנד הייטס, וולינגטון, אוברלין, דורסט, אקדמיית אנדרוז אוסבורן בווילובי ופרי טאון.
צילומים נוספים נערכו ב-4 בנובמבר 2021 במרכז העיר קליבלנד ועל גשר הזיכרון של הופ.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית כסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים של ונציה ב-31 באוגוסט 2022, ולשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-30 בדצמבר 2022.
דאף 600
דאף 600 (בהולנדית DAF 600) היא מכונית משפחתית קטנה שיוצרה בהולנד על ידי יצרנית הרכב דאף, בין השנים 1959–1963.
סך הכול יוצרו 30,591 יחידות.
היסטוריה
דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה: דאף 600, דאף 750, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46 ודאף 68. בשנת 1967 פיתחה את ה- "דאף 55", עם מנוע מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות - טיפוס.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.
בישראל
דאף 600 שווק בישראל באמצע שנות הששים, והייתה למעשה המכונית האוטומטית הראשונה שנסעה בכבישי הארץ.
נמל התעופה הבין-לאומי קרסנויארסק
נמל התעופה הבין-לאומי קרסנויארסק (ברוסית: Международный аэропорт Красноярск) הוא נמל תעופה בין-לאומי כ-27 ק"מ צפונית מערבית לעיר קרסנויארסק במחוז קרסנויארסק, רוסיה.
היסטוריה
בשנות ה-70 התקבלה ההחלטה על בניית נמל תעופה חדש ליד העיר קרסנויארסק וב-1975 נוסד מכון סיבאארופרויקט. נמל התעופה נחנך ב-25 באוקטובר 1980, כאשר נחתה בו הטיסה הראשונה, ממוסקבה, עם מטוס מדגם איליושין Il-62. ב-2005 נכנס לפעולה טרמינל חדש (טרמינל 2). למעשה היה זה טרמינל בו השתמשו כל השנים (טרמינל 1) שבמקור תוכנן לשמש כטרמינל להובלת סחורות.
על פי החלטת נשיא הפדרציה הרוסית ב-31 במאי 2019, נקרא הנמל על שמו של זמר האופרה הרוסי, דמיטרי חבורוסטובסקי, שהיה יליד קראסנויארסק.
מרכז אדמונד דה רוטשילד
מרכז אדמונד דה רוטשילד הוא מרכז אמנות ותרבות בשדרות רוטשילד בתל אביב המאפשר לסטודנטים, מרצים, ואנשי אקדמיה להציג את יצירתם. את המרכז ייסדה קרן רוטשילד קיסריה.
פעילות
מרכז אדמונד דה רוטשילד מייסודה של קרן אדמונד דה רוטשילד פועל לקידום וטיפוח אמנים ומעצבים בשנים הראשונות לאחר סיום לימודיהם הגבוהים בתחומי האמנות והעיצוב בארץ. פעילות המרכז מבוססת על שיתוף פעולה עם מוסדות הלימוד ומתמקדת בהענקת כלים ופיתוח כישורים מקצועיים ליוצרים בתחילת דרכם. המרכז מסייע לאמנים ולמעצבים צעירים לבסס את מעמדם בשדה המקצועי באמצעות תערוכות מתחלפות, תוכניות הכשרה ומנטורינג ומהווה מקום מפגש ודיון עבור הגופים והגורמים השונים הפועלים בשדה (יוצרים, אוצרים, גלריות, מוזיאונים, אקדמיות ועוד). פעילות המרכז מחזקת את חזון הקרן לקידום ערכים של מצוינות, מגוון ומנהיגות ומשקפת את המחויבות והמורשת ארוכת השנים של משפחת רוטשילד בתמיכה באמנויות.
המבנה
מבנה המרכז שנמצא בשדרות רוטשילד 104, פינת רחוב שינקין הוא אקספרסיוניסטי מודרני ותוכנן על ידי האדריכל יהודה סטמפלר בשנת 1928 עבור שמעון שטרן. המבנה שופץ ב-2015. שימור ושיפוץ המבנה היה בתכנון משרד אדריכלים סקורקא ומשרד פלסנר אדריכלים. אדריכלי הנוף היו חלי צלניקר אלול עם תמי יניב אדריכלות.
סנדי מוריס
סנדי מוריס (באנגלית: Sandi Morris; נולדה ב-8 ביולי 1992) היא אתלטית אמריקאית, סגנית האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), שלוש פעמים סגנית אלופת העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) ופעמיים ברציפות אלופת העולם באולם (ברמינגהאם 2018 ובלגרד 2022) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה
מוריס נולדה בדאונרס גרוב שבאילינוי ובגיל 4 עברה עם משפחתה לגרינוויל שבקרוליינה הדרומית. שני הוריה, הארי וקרי, התחרו בקרב רב בתקופת לימודיהם באוניברסיטת מערב אילינוי. ב-2010 זכתה מוריס באליפות ארצות הברית לנוער בקפיצה במוט, היא החלה ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל אך לאחר שנתיים בהן לא שיפרה את תוצאתה החליטה לעבור לאוניברסיטת ארקנסו.
במרץ 2015 זכתה באליפות ה-NCAA באולם. במאי 2015 שברה את שיא ה-NCAA בתוצאה של 4.72 מטר, ביוני סיימה שנייה באליפות ה-NCAA באצטדיון ובהמשך החודש סיימה שנייה אחרי ג'ן שור באליפות ארצות הברית באתלטיקה והעפילה לאליפות העולם. ביולי אותה שנה קבעה שיא אישי של 4.76 מטר. באליפות העולם בבייג'ינג סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 4.70 מטר. באליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם במרץ 2016 סיימה במקום הראשון בשיא אישי של 4.95 מטר, תוצאה שרק ג'ן שור וילנה איסינבייבה השיגו טובה ממנה באולם או באצטדיון. בהמשך החודש זכתה במדליית כסף באליפות העולם באתלטיקה באולם שהתקיימה בפורטלנד כשעברה גובה של 4.85 מטר, לאחר ג'ן שור שעברה 4.90 מטר.
ביולי 2016 קבעה שיא אישי באצטדיון של 4.93 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4.85 מטר, תוצאה זהה לזו של המנצחת קטרינה סטפנידי מיוון אך עם פסילה אחת יותר. בספטמבר 2016 קבעה בתחרות ליגת היהלום בבריסל שיא אמריקאי באצטדיון של 5.00 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4.75 מטר לאחר המנצחת סטפנידי.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכתה במדליית זהב בשיא אליפות של 4.95 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 4.90 מטר.
באולימפיאדת טוקיו לא הצליחה להעלות לגמר.
2022
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.80 מטר, לפני בת ארצה קייטי מון (4.75 מטר) וטינה שוטיי מסלובניה (4.75 מטר).
באליפות העולם זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית כסף בתוצאה של 4.85 מטר בניסיונה השני, זהה לזו של המנצחת קייטי מון שעברה את הרף בניסיון הראשון.
ג'ון וסלי הילמן
ג'ון וסלי הילמן (באנגלית: John Wesley Hillman; 29 במרץ 1832 – 19 במרץ 1915) היה מחפש זהב אמריקאי בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה ומגלה ארצות שהיה בין האמריקאים הראשונים ממוצא אירופאי לצפות בקרייטר לייק במדינת אורגון.
חייו
הילמן נולד באולבני שבמדינת ניו יורק. ב-1848, בגיל 16, הוא עבר עם משפחתו לניו אורלינס. זמן קצר לאחר שעקרו לניו אורלינס ליווה הילמן את אביו במשלחת לקליפורניה במהלך הבהלה לזהב באפריל 1849, ונשאר במערב ארצות הברית כשאביו חזר למזרח. ב-12 ביוני 1853, היה ג'ון וסלי הילמן לאמריקני הראשון ממוצא אירופאי שראה את מה שכינה "אגם כחול עמוק" באורגון. האגם קיבל מאוחר יותר את השם קרייטר לייק (אגם הלוע). ב-1855 ריסק הילמן את ברכו במהלך קרבות הנהר רוג וחזר מזרחה כמה שנים אחר-כך, והתיישב בחווה חקלאית באזור באטון רוז' בלואיזיאנה.
באפריל 1866 נשא הילמן לאישה את בת דודתו אליזבת הילמן שנפטרה ביוני 1873. מנישואים אלו נולדה בת אחת שמתה ב-1874. נישואיו השניים היו ב-25 ביולי 1875 לרוזלי פרי (Rosalie Frye; 1928-1854). מנישואיו אלו נולדו ארבעה ילדים, שמהם שניים נפטרו בילדותם ושניים, בן ובת, הגיעו לבגרות.
רוי ג'ונס ג'וניור
רוי ג'ונס ג'וניור (באנגלית: .Roy Jones Jr; נולד ב-16 בינואר 1969) הוא מתאגרף מקצועי לשעבר, פרשן ומאמן אמריקאי בעל אזרחות אמריקאית ורוסית.
רוי ג'ונס זוכה מדליית כסף באולימפיאדת 1988. אלוף העולם הבלתי מעורער בקטגוריית משקל קל כבד. אלוף עולם במשקל בינוני (IBF, 1994-1993), סופר בינוני (IBF, 1996-1994), קל כבד (גרסת WBC, 1997, 2002-1997 ו-2004-2003; גרסת WBA, גרסה 1998-2002; גרסת IBF, 2002 - 1999), בקטגוריות המשקל הכבד הראשון (גרסת WBU, 2013-2015, 2018; גרסת WBF, 2017) והכבד (WBA, 2003).
באופן כללי, ג'ונס ניצח 22 מתאגרפים על התואר העולמי בארבע קטגוריות משקל. איגוד עיתונאי האגרוף האמריקאי ומגזין "הזירה" בחרו את ג'ונס כ"מתאגרף העשור" בשנות ה-90. הוא עמד בראש דירוג הפאונד לפאונד (דירוג המתאגרפים הטובים ביותר, ללא קשר לקטגוריית המשקל, לפי מגזין רינג) ב-1996, 1999 ו-2003.
ג'ונס מחזיק בשיא ניצחונות בקרבות על תואר האלוף המאוחד, כמו גם בעל סדרת ההגנות הארוכה ביותר של התואר המאוחד במשקל קל. המתאגרף הראשון בתולדות האגרוף, שהפך לאלוף העולם במשקל בינוני, הצליח אז לזכות בתארים במשקל סופר-בינוני, קל כבד ומשקל כבד.
מצר לה מייר
מצר לה מייר (בספרדית: Estrecho de le Maire) הוא מעבר ימי בין אי המדינות לקצה המזרחי של החלק הארגנטינאי של ארץ האש.
יאקוב לה מייר ווילם סכאוטן גילו את המצר בשנת 1616, כאשר ניסו למצוא אפשרות ניווט שתקשר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, וזמן קצר לפני שגילו את כף הורן. שמו של המצר מנציח את יאקוב לה מייר. מצר לה מייר נמצא בשליטת ארגנטינה, אבל אוניות צ'יליאניות משתמשות בו כדרך גישה היסטורית, בתוקף החוק הימי הבינלאומי.
פינגווין מגלן שוכן במצר לה מייר; לפינגווין זה יש מושבות קינון על אי המדינות, הדרומיות ביותר באוקיינוס האטלנטי.
נמל התעופה ניז'ני נובגורוד סטריגינו
נמל התעופה ניז'ני נובגורוד סטריגינו (ברוסית: Аэропорт Стригино) הוא נמל תעופה בינלאומי הושכן כ-16 ק"מ דרומית מערבית למרכז העיר ניז'ני נובגורוד במחוז ניז'ני נובגורוד, רוסיה.
היסטוריה
ב-1937 הורתה ממשלת ברית המועצות על בניית נמל תעופה חדש, "סטריגינו" שישרת את העיר ניז'ני נובגורוד, עקב מיקומו של הנמל הקודם קרוב מידי לעיר עצמה בעקבות התרחבות העיר בשנות ה-30.
ב-1938 הושלם נמל התעופה. במלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה כבסיס לדיווזית האוויר מספר 201. ב-1950 הועברה יחידה זו למזרח הרחוק הרוסי ושמה שונה.
ב-1963 הוחל בבנייתו של טרמינל נוסעים חדש והוא נכנס לפעילות ב-1965. בין 1966 ל-1973 נבנו בשטח נמל התעופה מרכז אדמיניסטרטיבי, האנגר תחזוקה, טרמינל משא ומלון קטן. בנוסף רחבת החנייה הורחבה ומסלול הנחיתה הורחב וחוזק.
בין 1973 ל-1983 נבנה מסלול נחיתה שני מבטון ומלון בין שש קומות בשם אארופלוט, על שם חברת התעופה הלאומית של רוסיה.
ב-1989 עברו בנמל התעופה 1,030,000 נוסעים. בין 1991 ל-1993 נערכו שיפוצים בטרמינל A, הטרמינל הראשי, ובשנה זו הוענק לנמל אישור להוציא טיסות בינלאומיות.
בשנת 2016 הופעל במקום טרמינל בינלאומי חדש.
גדליה שמלקיש
הרב גדליה שְׁמֶלְקֶישׂ (לעיתים: שמלקיס, בכתיב יידי: שמעלקעס. נהגה: שְׁמֶלְקֶס; כ' בשבט ה'תרי"ז, 14 בפברואר 1857 - ליל כ"ט בטבת ה'תרפ"ח, 21 בינואר 1928) היה רב גליציאני, רבה של קולומיאה ואב בית הדין בפשמישל. בשנותיו האחרונות נשיא "המזרחי".
ביוגרפיה
נולד בפשמישל, היה אחיינו ותלמידו המובהק של רבי יצחק יהודה שמלקיש, רבה של העיר ובהמשך רבה של לבוב, ומגדולי פוסקי גליציה. בגיל שמונה עשרה נישא לאסתר בתו של ר' בריש זילבר מטרנוב, וגר בשנות נישואיו הראשונות בטרנוב, בה למד בקלויז של חסידי צאנז.
בשנת תרנ"ח, 1898, התקבל כרבה של קולומיאה, עם הגיעו לעיר העביר דרשה מסורתית בהלכה ובאגדה, ובסופה נאם בגרמנית. בתחילת דרכו הרבנית, קיים יחסים צוננים עם התנועה הציונית בגליציה, ואף עורר את חמתם של אנשיה כאשר הופיע בלבושו הרבני בחגיגות המאה להולדתו של אדם מיצקביץ'. בשנת 1907 עזב את הרבנות בקולומיאה לאחר שהופרע נאומו בבית הכנסת הגדול במהלך מסע הבחירות לפרלמנט בווינה. הוא חזר לפשמישל ונבחר לכהן בה כאב בית הדין זמן קצר לאחר מכן. בראשית המאה ה-20 הצטרף לתנועת המזרחי והיה לאחד ממנהיגיה בגליציה, הוא נבחר בי"ב באב תרע"א (1911) כחבר מרכז המזרחי, בוועידת הכנה לקראת הקונגרס הציוני העשירי שהתכנסה בפרנקפורט, באדר תרע"ג (1913) כבר נבחר כנשיא הכבוד של הוועד הכללי של התנועה.
בימי מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה. לאחר המלחמה השתתף בקונגרסים הציוניים בקרלסבאד, ב-1921 וב-1923. בשנותיו האחרונות חלה ונמנע מפעילות ציבורית. הוא נפטר בפשמישל במוצאי שבת ליל כ"ט בטבת תרפ"ח, 21 בינואר 1928.
מלבד מאמריו שפורסמו בעיתונות התקופה, אבדו רוב כתביו בעת מלחמת העולם הראשונה וחורבן יהדות גליציה. מתוך הכתבים שנשארו ברשותו, הוציאה אלמנתו שנים ספורות לאחר פטירתו את הספר "אמרי רג"ש" (פיוטרקוב תרצ"א). הוספות ל"מסורת הש"ס" שכתב על גליונות עותק התלמוד הבבלי שלו, נמצאו בספרייתו של הרב יהודה לייב פישמן מימון שפרסם אותן בכתב העת סיני.
בנו הרב ד"ר שמואל שמלקיש היה מורה בגימנסיה בקרקוב, ובשנים 1921–1941 כיהן כסגן הרב ב"היכל הנאורים" בקרקוב, תחת הרב ד"ר יהושע טהון. הוא ורעייתו ז'נטה, בניהם ובתו ומשפחותיהם נספו בשואה.
סופרמן: מה קרה לאיש המחר?
הסיפור היה סיפור דמיוני שמגולל את סיפורו האחרון של סופרמן מתור הכסף של הקומיקס ואת ההיסטוריה הארוכה שלו, שנכתבה מחדש בעקבות אירועי המשבר בעולמות האינסופיים, לפני הצגתו המודרנית בסדרה של ג'ון ביירן, איש הפלדה.
מור רצה שהעלילה שלו תכבד את ההיסטוריה הארוכה של הדמות ותשמש כסוף מושלם למיתולוגיה שלו. הסיפור הוא סיפור מסגרת על סיום הקריירה של סופרמן שמתרחש עשר שנים לאחר שסופרמן נראה לאחרונה, ואותו מספרת לויס ליין לכתב "הדיילי פלאנט". סיפורה כולל תקיפות אלימות רבות נגד סופרמן על ידי אויביו, הגילוי הציבורי של זהותו הסודית כקלארק קנט ומספר מקרי מוות של הקרובים אליו.
הסיפור צוטט כאחד הסיפורים הטובים ביותר של דמות סופרמן   והמבקרים והקהל בוחרים בו לעיתים קרובות כאחד הקומיקסים הבלתי נשכחים שיצאו לאור אי פעם. הוא משמש כדוגמה כיצד יש לסגור המשכיות ארוכת שנים של דמות קומיקס. מורשת הסיפור נמשכה בסיפורים דומים שנכתבו כמחוות לו. שם הקומיקס הוא התייחסות לאחד הכינויים של סופרמן כאיש המחר ובהמשך שימש שוב כשמה של סדרת קומיקס נוספת של סופרמן, "סופרמן: איש המחר".
הפקה
בתחילה, שוורץ רצה שיוצרו של סופרמן ג'רי סיגל יכתוב את הסיפור כדרך לסיים עם הדמות; עם זאת, סיגל לא הצליח לעשות זאת בגלל מגבלות חוקיות, והבקשה לכתיבת הסיפור האחרון נעשתה לסופר הבריטי אלן מור, שעזר בפיתוח דמותו של היצור מן הביצה. מור בחן את ההיסטוריה הענפה של סופרמן ויצר מפת דרכים שתשלים את הסיפורים והדמויות. כדי לאייר את הסיפור, שוורץ בחר באמן סופרמן ותיק קורט סוואן, שצייר את הדמות בפרסומים שונים מאז סופרמן מספר 51 בשנת 1948.
חלק ראשון: Superman #423
סיפור המסגרת של מה שקרה לאיש המחר? הוא סיפורו של כתב הדיילי פלאנט טים קריין בעתיד של שנת 1997, המבקר את כתבת העיתון לשעבר לויס ליין-אליוט, בתקווה שהיא, בתור האדם האחרון שראה את סופרמן בחיים, יכולה לשפוך קצת אור על תעלומת היעלמותו של איש הפלדה עשר שנים קודם לכן. רוב הסיפור מסופר בפלאשבק, כאשר לויס מספרת לקריין את סיפור ימיו האחרונים של סופרמן.
כשחזר ממסע ממשלתי בחלל, סופרמן מתאחד עם אויבו הוותיק ביזארו - דמות לא מזיקה האומרת את ההפך מכוונתה, שמשנה את אופן הפעולה שלה כדי להפוך ל"כפיל לא מושלם מושלם" של סופרמן. הוא עושה זאת על ידי השמדתו של עולם ביזארו במכוון (כאשר במקור כוכב קריפטון של סופרמן נהרס בתאונה), מגיע לכדור הארץ בבגרותו (כאשר במקור סופרמן נשלח לכדור הארץ כתינוק), יוצא למסע הרג (כאשר במקור סופרמן אף פעם לא הורג) ואז מתאבד, באמצעות חשיפה לקריפטונייט כחול (מכיוון שסופרמן היה למעשה בחיים, היגיונו המעוות של ביזארו תרגם זאת לצורך להיות מת כדי להיות "הכפיל הלא מושלם המושלם"). מילותיו האחרונות היו, "שלום, סופרמן, שלום." כהות כוונות זאת ממשיכה כאשר שני אויבים מעברו, טוימן וקונדס, לומדים את הזהות הסודית של סופרמן מפיט רוס, אותו עינו ורצחו, ובמהלך מהדורת החדשות בטלוויזיה בשידור חי, ה-"Fearsome Funsters" תוקפים וחושפים את זהותו הסודית של קלארק קנט כסופרמן לעולם.
לקס לות'ר מחפש בשממת שלג לא מזוהה אחר שרידי ברייניאק, שככל הנראה נהרג כאשר חלליתו האורגנית התרסקה (כפי שסופר בחוברת Action Comics #545) ומוצא את ראשו הלא פעיל לכאורה שלו, טוען שהוא מתכוון לפרקו כדי ללמוד את הטכנולוגיה שלו. עם זאת, הוא מפעיל בשוגג את הראש, שזז במהירות להשתלט על גופו, מוחו ותפקודו המוטורי של לות'ר עצמו. מתוך כוונה לנקום את תבוסתו בידי סופרמן, ברייניאק, כעת בשליטה מלאה על לות'ר, בונה ספינה חדשה ולוקח את המאבק בסופרמן באופן אישי. לאורך הדרך הוא עוצר לאסוף את איש הקריפטונייט, שגם הוא נאלץ לחפש ולהשמיד את סופרמן.
לאחר שהציל את צוות "הדיילי פלאנט" מהתקפה של צבא מטאלו, סופרמן לוקח את חבריו הקרובים (כולל לויס, ג'ימי אולסן, לאנה לאנג ופרי וייט ואשתו אליס) למבצר הבדידות כדי להבטיח את שלומם. קריפטו הכלב מצטרף אליהם, לאחר שחזר מהחלל הרחוק. ברגע זה לגיון גיבורי-העל קופץ לבקרם מהמאה ה-30 ומביא עמו את סופרגירל שמוקדם יותר בחייה ביקרה בעתיד. הלגיון מעניק לסופרמן מתנה, גביע שלו המחזיק במקרן אזור הפנטום וכתובת "שעתו הרמה". סופרמן חושש שהלגיון מבקר כעת כדי לחלוק כבוד אחרון לפני מותו.
חלק שני: Action Comics #583
לגיון נבלי-העל מסוגל להבין כיצד שני בני האדם הרגילים הצליחו להשיג כוחות-על ובאמצעות ידע זה הם הורגים את לאנה. ג'ימי נרצח על ידי ברייניאק, המסוגל לשמור באופן זמני על השליטה בגווייתו של לות'ר. ולאחר מכן הוא מציין כי שדה הכוח שלו עדיין מרחיק את הגיבורים האחרים, למרות הרס המכשיר המייצר אותו. פצצה גרעינית, ששוגרה על ידי ברייניאק, שוברת את קירות המצודה. איש הקריפטונייט נכנס בזריזות וכאחוז טירוף מבקש לראות את סופרמן "הופך לירוק ומת" בידיו; קריפטו, שחש את האיום על אדונו, תוקף והורג את איש הקריפטונייט, אך נכנע למנה קטלנית של קרינת קריפטוניט בתהליך ומת.
בסופו של דבר, עם הבסתו של ברייניאק, גופתו של לות'ור נכנסת לצפידת מוות ולגיון נבלי העל נמלטו לעתיד עקב זעמו הרצחני לכאורה של סופרמן במותה של לאנה. סופרמן מבין שלא כל האויבים הישנים שלו הובאו בחשבון וכי האחרון, מיסטר מיקסזפיטליק, חייב להיות הנבל שעומד מאחורי הכל מכיוון שרק הוא יכול היה לגרום לאירועים מוזרים כל כך. לאחר מכן מופיע היצור מהממד החמישי, עם צבעים כהים וחיוך קודר מהרגיל על פניו. מיקסזפיטליק זוקף לזכותו את ההתקפות, ואמר שהוא השתעמם בכך שהוא פשוט "שובב" וכעת הוא רוצה לראות איך זה להיות "רשע" במקום. לאחר מכן הוא חושף את צורתו האמיתית - ענק, סגול ובאמת תלת־ממדי, גדול ממדים יותר מהרגיל בגובה, רוחב ועומק, צורה הומנודית מעורפלת - ומתחיל להכות את סופרמן דרך חורבות מבצרו.
בעזרתה של לויס, סופרמן מבין לפתע את משמעות הגביע שהוענק לו על ידי לגיון גיבורי העל ומאיים על מיקסזפיטליק עם מקרן אזור הפנטום. כשראה זאת, מיקסזפיטליק נבהל ואומר את שמו לאחור, המחזיר אותו לממד החמישי, במקביל, סופרמן מפעיל את המקרן, ושולח את מיקסזפיטליק לאזור הפנטום. קרוע בין שני ממדים, מיקסזפיטליק מת בצעקה. מכיוון שהוא שבר את הקוד שלעולם לא להרוג, סופרמן בתמורה נכנס מרצונו לחדר המכיל מדגם של קריפטונייט זהב - אשר מפשיט אותו באופן קבוע מכוחותיו - ונעלם אל השממה הארקטית. כאשר הגיבורים האחרים נכנסים לשרידי המבצר, הם מוצאים שרק פרי וייט ולויס עדיין בחיים. גופתו של סופרמן לעולם לא נמצאה וכל הצדדים מניחים כי הגיבור חסר הכוח מת באזור הארקטי.
לאחר שסיים קריין את הראיון ועזב את מעון אליוט, נחשף בעקיפין כי בעלה של לויס המכונאי ג'ורדן אליוט (התייחסות לאביו של סופרמן ג'ור-אל), הוא סופרמן. הוא חסר כוחות וחי כאדם רגיל עם לויס ובנם ג'ונתן, אשר ככל הנראה קרוי על שמו של ג'ונתן קנט, אביו המאמץ של קלארק. דבריה של לויס על גורלו הסופי של איש הפלדה מראים כעת כי האיש שהגיח מתא קריפטונייט הזהב כבר לא היה על-אנושי. נראה שהוא מעדיף את חייו של אדם רגיל, מוצא הנאה רבה מתפקידו כמכונאי רכב ומצהיר, "סופרמן הוערך מדי. עטוף מדי בעצמו. חשבתי שהעולם לא יכול להסתדר בלעדיו". לרגליו, בנו ג'ונתן שובר בשובבות חתיכת פחם בידו. הוא פותח אותו ובוהה בשמחה ביהלום גדול ונוצץ. עם זאת, הוריו אינם מבחינים בכך. הציור האחרון הוא של ג'ורדן המעביר קריאת "סופרמן" קלאסית לקורא, כאשר הוא ולויס ממשיכים לחיות באושר ועושר.
מהדורות אסופות
הסיפור הודפס במקור בשנת 1997 בכריכה רכה. בשנת 2006, DC שלפה את המהדורה המקורית מהשוק והכניסה אותו, יחד עם באטמן: הבדיחה ההורגת, למהדורה מתוקנת של Across the Universe: The Stories of Alan Moore (שנקרא כעת: DC Universe: The Stories of Alan Moore). ההדפסה הראשונית של אוסף זה השמיטה את המבוא בתחילת הסיפור, ותוקנה בהדפסות הבאות.
בשנת 2009 פרסמה DC Comics מחדש את הסיפור ככריכה קשה עצמאית. הגרסה החדשה אספה את הסיפור המקורי כמו גם חומר סופרמן נוסף של אלן מור Superman Annual #11 (הכולל את הסיפור הקלאסי "לאיש שיש לו הכל") ו-DC Comics Presents #85, הכולל ציוות של סופרמן והיצור מן הביצה.
ביקורות
הסוף של מה קרה לאיש המחר? ידוע כאחד הרגעים הזכורים ביותר בתולדות DC קומיקס, ואחד "הסיפורים הדמיוניים" הזכורים ביותר. רגעי מותם של ביזארו וקריפטו נחשבים לכמה מהרגעים הטובים ביותר בהיסטוריית הקומיקס, בעוד שהעלילה בכללי נחשבת לאחת הטובות ביותר של מור.
הסיפור זכה בדרך כלל לביקורת חיובית, הבלוג Girls Gone Geek תיאר את הסיפור: "פעמים נוגע ללב, פעמים מנקר ופעמים מבדר" ו"קריאה נהדרת, בין שאתה חובב מושבע או שחקן מזדמן שרק מכיר את היסודות של סופרמן" ו"רמת העוצמה שהשיג מור נדירה בהיסטוריה - מכיוון שהמדיום בדרך כלל לא מאפשר להשיג אותה". הצבעה פומבית של המשתמשים באתר "Comic Book Resources" הגדירה אותה העלילה הטובה ביותר בקומיקס בכל הזמנים.
סופרי סופרמן רבים שעבדו עם הדמות לאחר הסיפור מציינים אותו כחביב עליהם בתולדות סופרמן. ג'יי מייקל סטרזינסקי, שטען כי אם יכול היה לכתוב דמות אחת בלבד עד סוף חייו יהיה זה סופרמן, כינה את הסיפור סיפור הסופרמן הגדול ביותר אי פעם. סקוט סניידר גם טען שהסיפור הוא בין המועדפים עליו, ואילו ג'ורג' פרז טען שאף על פי שהוא רק המאייר בסיפור, היה זה אחד הרגעים הטובים בקריירה שלו.
מורשת
אלן מור ביקר בשנית חלק רב מנושאי הסיפור בספר הקומיקס Supreme, שנוצר במקור על ידי רוב ליפילד כחיקוי של סופרמן במהלך 1990. לאחר שסדרת הדגל של סופרמן אותחלה על ידי ג'ון ביירן, מור החליט לעבוד עם Supreme על רבים ממה שלדעתו היו מרכיבי הליבה של סופרמן.
שם סיפור הקומיקס מ-2009 "באטמן: מה קרה לצלבן בגלימה?" מאת ניל גיימן הוא אזכור לסיפור, הסופר גראנט מוריסון הציב באותה תקופה רבים ממרכיבי עידן הכסף בהיסטוריה של באטמן חזרה להמשכיות. ובדומה ל"מה שקרה לאיש המחר?", היה צריך להיות שינוי בסטטוס קוו של חוברות באטמן, שם ככל הנראה נהרג באטמן המקורי, ברוס ויין, והוחלף על ידי דיק גרייסון. סיפורו של גיימן נועד לשמש אזכור לבאטמן המקורי ונכתב על הלווייתו של באטמן. בדומה לסיפור של סופרמן, סיפורו של באטמן הופיע בשתי חוברות באטמן הראשיות באותה תקופה, ופורסם כחודש לפני הפסקה קצרה של כל כותרות באטמן לצורך פרסום המיני-סדרה באטמן: הקרב על הברדס.
הופעות אחרות
בסדרת הקומיקס "סופרמן/באטמן" מופיע סופרמן מבוגר מציר זמן עתידי לבוש באותה התחפושת שלבש סופרמן בקץ הממלכה. בשנת 2005, ברגעי הסיום של קשת הסיפור "כוח מוחלט" בסופרמן/באטמן ובהתערבות מטרון, סופרמן העתידי מצליח לשנות את זרם הזמן ובעזרתו, הוא הופך לג'ורדן אליוט ומוכן לחיות באושר ועושר.
סבכי ניצי
סבכי ניצי (שם מדעי: Sylvia nisoria) הוא מין של ציפור שיר מהסוג סבכי שבמשפחת הסבכיים. גודלו 17-15.5 ס"מ ומשקלו 22–30 ג'. דוגר בשיחים גבוהים, ולעיתים אף חולק את נחלתו עם חנקן אדום-גב.
בישראל נודד לא נדיר, בעיקר בחודש מאי לקראת סוף האביב, אז הוא מתרכז לעיתים קרובות סביב עצי תות שאת פירותיו הוא חובב. בסתיו הוא נדיר יותר, אז נצפים בעיקר פרטים צעירים מעטים.
זכר
עינו של הסבכי צהובה ובוהקת, ומקורו שחור עם בסיס תחתון לבן. הסנטר, החזה, הבטן והתת-שת ממפוספסים בפסים אפורים על רקע לבן. הכיפה, הגב והזנב בצבע אפור-עופרת, וקצות הזנב עם נגיעה של לבן. רגליו ירוקות-חומות, והכנף אפורה-חומה עם כמה פסים לבנים.
נקבה
הנקבה דומה לזכר אך דהויה יותר, ובמקום פסי רוחב (כמו של הזכר) ישנם סהרונים אפורים. טבעת העין פחות צהובה משל הזכר. הרגליים ירוקות-חומות.
צעיר
הסבכי הצעיר חום כולו, ובתת-שת יש לו סהרונחם חומים בהירים. בעל-שת יש קשקשים בהירים. השוליים של הכנף בהירים והעין שחורה. ליד העין יש כתם טיפה יותר כהה, ורגליו אפורות חומות.
תפוצה
אזור התפוצה בקיץ של הסבכי הניצי מתחיל באירופה, דרך מרכז אסיה ועד למונגוליה במזרח; והוא חורף באפריקה.
צידה לדרך
צידה לדרך – ביטוי שפירושו מזון ושתייה ארוזים המשמשים אדם בדרכו.
חוות הדעת בעניין בתי הספר של המיעוט באלבניה
חוות הדעת המייעצת בעניין בתי הספר של המיעוט באלבניה (Minority Schools in Albania Advisory Opinion) ניתנה ב-6 באפריל 1935 על ידי בית הדין הקבוע לצדק (Permanent Court of International Justice). חוות הדעת דנה בהסדרת זכויותיהן של אוכלוסיות מיעוט בתוך מדינות לאום בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בית הדין נדרש לתת מענה למתח המובנה בין הסדרת זכויות אדם במשפט הפנים מדינתי למשפט הבינלאומי וכיצד ניתן מענה למחויבויות שלקחה על עצמה מדינה על רקע הצטרפותה לחבר הלאומים.
רקע עובדתי
ב-15 בדצמבר 1920 חבר הלאומים דרש ממספר מדינות ובהן אלבניה, כתנאי כניסה מקדים לחברות בחבר הלאומים ליישם את העקרונות והאמנות בענייני זכויות מיעוטים בתוך מדינתם כפי שנקבעו בסיום מלחמת העולם הראשונה בין מדינות אירופה. בדצמבר 1920, אלבניה נהפכה לחברה רשמית בחבר הלאומים. במצב הדמוגרפי באלבניה הוא בעל רוב מוסלמי ומיעוטים יווניים-אורתודוקסיים (נוצרים) שחיו בטריטוריה זו טרם התפוררות האימפריה העותמאנית. מזכירות חבר הלאומים בשיתוף פעולה משולב עם ממשלת אלבניה וממשלת יוון גיבשו מסמך הבנות בעניין ההגנה על המיעוטים היווניים שבשטח אלבניה. גיבוש ההבנות בעניין זכויות המיעוטים (יווניים אורתודוקסיים) באלבניה כלל בין היתר: חופש מימוש הדת הנוצרית, אי התערבות במימוש החופש מצד הרשויות האלבניים, שימור השימוש בשפתם של בני המיעוטים ושמירה על מקומות פולחן נוצריים. ממשלת אלבניה הפיקה מסמך שהוסכם על כלל הצדדים שהיווה את מסמך ההצהרה להצטרפות לחבר הלאומים (1921) ובתוכו באופן אינהרנטי עיגנה את ההתחייבות המשפטית להגנה על אוכלוסיות בני המיעוטים בשטחה (Article 5).
ביולי 1922 שלח שר החוץ האלבני למזכ"ל חבר הלאומים מכתב בו הוא מציין שלמיעוטים באלבניה ישנן זכויות מלאות בהקמת בית הספר שילמדו בשפת בני המיעוט. בשנת 1923, החלה להתעורר בקרב ההנהגה האלבנית עניין בביטול הזכות לקיומם והקמתם של מוסדות לימוד פרטיים במדינה. עניין זה לא הובא לידי ביטוי בקרב המחוקק האלבני עד לשנת 1928 בגיבושה של חוקה חדשה למדינה.
בשנת 1930 נעשו צעדים נוספים על מנת להחיל תהליכי חילון על מערכת החינוך האלבנית ובשנת 1933 הוכנס תיקון לחוקה האלבנית של החוקה החדשה (משנת 1928) שבה חוקק סעיף האוסר על קיומם של מוסדות לימוד פרטיים לצד הזכאות לחינוך חובה יסודי לכל תושבי אלבניה. בעקבות זאת הוגשו עתירות על ידי קבוצות בני המיעוטים באלבניה לחבר הלאומים. העניין הובא בפני ועדה של חבר הלאומים שבחנה את ההתחייבות האלבנית להגנת בני המיעוטים בשטחה (שכאמור היוותה תנאי מקדים להצטרפותה לחבר הלאומים). בינואר 1935 הוועדה פנתה לPermanent Court of International Justice - PCIJ ע"מ שהנ"ל יעניק חוות דעת משפטית מייעצת בנושא.
טענות המדינות המשתתפות
טענת ממשלת אלבניה הייתה שההצהרה מ-2 באוקטובר 1921 לא הטילה עליה חובה אחרת, בענייני חינוך, מאשר להעניק לאזרחיה השייכים למיעוטים גזעיים, דתיים או לשוניים, זכות השווה לזו שיש בידי אזרחים אלבנים אחרים. מסקנה זו הייתה, לפי ממשלת אלבניה – בהתאמה מוחלטת למשמעות ורוח האמנות להגנת מיעוטים אשר המאפיין המהותי בהן הוא שוויון מלא של כל אזרחי המדינה, בין אם הם שייכים לרוב ובין אם למיעוט. מנגד, טענה, כל פרשנות שתאלץ את אלבניה לכבד את בתי הספר למיעוט תיצור פריבילגיה לטובת המיעוט.
לטענת ממשלת יוון, הרעיון הבסיסי של ההכרזה היה, נהפוך הוא: להבטיח חופש חינוך למיעוטים על ידי מתן הזכות לשמור על בתי הספר הקיימים ולהקים בנוסף אחרים; "שוויון הטיפול", טענה ממשלת יוון, היא רק תוספת לזכות זו, ולא יכלה להכשיל את המטרה להבטיח חירות מלאה ואפקטיבית בענייני חינוך. ממשלת יוון טענה כי החלת אותו משטר על רוב כמו על מיעוט, שצרכיו היו שונים למדי, תיצור שוויון לכאורה, ואילו ההצהרה, באופן עקבי עם חוק המיעוט הרגיל, נועדה להבטיח שוויון אמיתי ויעיל ולא רק שוויון רשמי. עוד טענה ממשלת יוון, כי כל ההבדלים בין ההצהרה האלבנית לבין ההתחייבויות האחרות מאותו סוג נועדו בדיוק להבטיח את המשך האוטונומיה הדתית והחינוכית בה נהנו הקהילות היווניות באלבניה.
דעת רוב
על דעת הרוב היו חתומים השופטים: Baron Rolin-Jaequemyns, Fromageot, Altamira, Anzilotti, Urrutia, Schücking, Jhr. Van Eysinga.
הרעיון העומד בבסיס האמנות להגנת מיעוטים הוא להבטיח עבור גורמים מסוימים המאוגדים במדינה, שהאוכלוסייה שלהם שונה מהם בגזע, בשפה או בדת, אפשרות לחיות בשלום לצד אותה אוכלוסייה ולשתף פעולה איתה. בו זמנית, שמירה על המאפיינים המבדילים אותם מהרוב וסיפוק הצרכים המיוחדים של המיעוט. במטרה זו, קובעות האמנות במיוחד את שני העקרונות הבאים: שוויון מושלם בין אזרחים השייכים למיעוט לבין אזרחים אחרים; הענקת מיעוטים לאמצעים מתאימים לשמירה על ייחודיותם הגזעית, מסורותיהם ומאפייניהם. שני העקרונות הללו קשורים זה בזה, שכן לא יהיה שוויון אמיתי בין רוב למיעוט, אם האחרונים היו נשללים ממוסדותיהם ובעקבות זאת הם נאלצים לוותר על הדבר המהווה את עצם היותם כמיעוט.
בית המשפט ממשיך ואומר כי הכרזת אלבניה בהחלט נשלטת על ידי העקרונות שלה. המאמרים הראשונים של ההצהרה קובעים משטר של שוויון משפטי לכל אזרחי אלבניה; לא מצוין שום סטנדרט של השוואה, אך נקבעו הזכויות שיש ליהנות באותה מידה שווה. באשר לפסקה הראשונה בסעיף 5 – המוזכרת במפורש בשאלה עליה נשאלת חוות דעתו של ביהמ"ש - היא קובעת הוראות מיוחדות עבור אזרחי אלבניה השייכים למיעוט. זה נותן להם "אותו יחס וביטחון בחוק" כמו אזרחים אחרים. לדעת ביהמ"ש, יש לראות בכך פירוש של מושג שוויון שהוא ייחודי ליחסי הרוב והמיעוט, והמאפיין אותו הוא "שוויון למעשה". "שוויון למעשה" משלים שוויון בחוק; זה לא כולל שוויון רשמי בלבד. בעוד ששוויון בחוק הוא מונע אפליה מכל סוג שהוא, שוויון למעשה עשוי להיות הכרחי בטיפול על מנת להגיע לתוצאה שמבססת מחדש שיווי משקל בין מצבים שונים. קל לדמיין מקרים בהם שוויון הטיפול יביא לאי-שוויון למעשה, אך השוויון שנקבע חייב להיות שוויון אמיתי ויעיל.
הפסקה הראשונה בסעיף 5 קובעת כי לבני המיעוט באלבניה תהיה "זכות שווה במיוחד לשמור, לנהל ולשלוט.. או לבסס בעתיד.. בתי ספר.." כך שטבעי להסיק שהוא צופה הדגמה חשובה במיוחד של "יישום 352 של עקרון הטיפול הזהה בחוק ובעצם". ביטול בתי ספר אלה, אשר לבדם יכולים לספק את הדרישות המיוחדות של קבוצות המיעוט, והחלפתם במוסדות ממשלתיים, יהרסו את שוויון הטיפול הזה, שכן השפעתו תהיה לשלול את המוסדות המתאימים לצרכיו של המיעוט, ואילו הרוב ימשיך לספק להם מוסדות שהוקמו על ידי המדינה. בהתאם לכך, הרחק מלייצר פריבילגיה לטובת המיעוט, תניה זו מבטיחה כי לא תינתן לרוב עמדה מיוחסת בהשוואה למיעוט.
דעת מיעוט
על דעת המיעוט היו חתומים השופטים: Sir Cecil Hurst, Count Rostworowski and M. Negulesco.
ראשית, דעת המיעוט טענה שלא נמצאה סיבה מספקת לקבוע שהדיכוי שבוצע בבתי ספר פרטיים של המיעוט באלבניה מכוח סעיפים 206 ו-207 לחוקת ארצות הברית משנת 1993 אינו תואם את הצהרת אלבניה ואינו מהווה סיבה מספקת להתעלם מהמשמעות הטבעית המפורטת בסעיף 5 להצהרה מה-2.10.1921.
דעת המיעוט חיזקה את טענתה לאור העובדה כי בחלקו הראשון של המשפט בסעיף 5 להצהרת אלבניה נקבע: כי הטיפול והביטחון זהים בין קבוצת המיעוט לאזרחי הרוב באלבניה. בעוד שבחלקו השני של המשפט נקבע: שרק בסיטואציות שהוגדרו מראש, תהיה לקבוצת המיעוט זכות שווה.
שנית, טענו שחוות דעתו של ביהמ"ש התבססה על התכלית הכללית של אמנות מיעוטים בינלאומיות ולא ייחסו חשיבות לסעיף 5 בהצהרת אלבניה כפי שלדעתם נדרש. לטענתם, מטרתו של סעיף 5 הוא להדגיש את העיקרון לפיו קבוצת המיעוט ייהנו מאותו יחס ואותו ביטחון בחוק כמו שאר אזרחי אלבניה. ולכן יש להתייחס אל אותם מיעוטים באותה הדרך שבה מתייחסים לכלל האזרחים ולתת להם הזדמנות שווה להוציא לפועל את זכויותיהם ולכבדם.
השלכות חוות הדעת
בין 1935–1936 ניסחה אלבניה באמצעות נציגיה לחבר הלאומים מסמך רגולטורי המאגד בתוכו את הסדרת זכויות המיעוטים באלבניה. במהלך הישיבות בוצעו תיקונים ושיפורים שיתאימו להלך הרוח של דקלרציית ההצטרפות לחבר הלאומים משנת 1921. כך נוצרה מסגרת חוקית רלוונטית המאגדת את ההגנה על זכויות המיעוטים באלבניה לשימור אמונותיהם ומנהגיהם.
ניתן להבחין כי עמדת בית הדין בעניין זכויות המיעוט מהווה תפיסה מוקדמת יותר אשר מהווה בסיס לדוקטרינות העדפה מתקנת הנפוצים בקרב מדינות דמוקרטיות בעולם. בית הדין הנחיל עקרון דואלי של הגנת מיעוטים המבוסס על אי אפליה בקרב הרוב לצד זכות שימור ומימוש עצמי של הזהות הקולקטיבית בקרב המיעוט. בנוסף, קביעת בית הדין בעניין שמירת אופיים, שפתם, מסורותיהם ואמונותיהם של קבוצות אתניות במדינות לאום הכפופות להסכמים בינלאומיים היווה מסגרת משפטית מנחה של קובעי מדיניות במהלך שנות ה-90. ניתן להבחין ב של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה המעגן את עמדת בית הדין בעניין מימוש זכויותיהם של מיעוטים במדינות הלאום האירופיות.
יורם רייך
יורם רייך (באנגלית: Yoram Reich ; נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין בבית הספר להנדסה מכנית, הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יורם רייך נולד בתל אביב-יפו לאב שעבד כמנהל אספקה ואם כמנהלת חשבונות. למד בבית ספר עממי הלל ותיכון בליך, ברמת גן. היה חניך ומדריך בשבט רמת גן של תנועת הצופים. כשהיה בתיכון למד קורסים במדעי המחשב ובמתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1980 סיים תואר ראשון בהנדסת מכנית באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתירה. המשיך לתואר שני באותו חוג וסיים ב-1984 בהצטיינות, כותרת התזה הייתה "Weight optimization of trusses, subjected to multiple loading conditions, using explicit optimum design". בשנת 1991 סיים תואר שלישי באוניברסיטת קרנגי מלון בהנדסה אזרחית בתזה עם הכותרת "Building and Improving Design Systems: A Machine Learning Approach". קבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב בשנת 2007. בשנת 2011 ייסד פרופסור רייך עם שותפים מהאקדמיה והתעשייה את המכון הישראלי להעצמת חדשנות ושימש כנשיא ויו"ר הדירקטוריון של המכון. בשנת 2017 ייסד עם עוד שותפים, ועומד בראש מיזם המחקר להנדסת מערכות באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2019 ייסד עם שותפים אלה את התכנית לתואר שני עם תזה בהנדסת מערכות.