cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוזון
האוזון כמזהם אוויר - אוזון טרופוספירי
הריאקציה נטו היא: התקן הישראלי לאוזון הוא 230 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע לחצי שעה ו-160 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע לשמונה שעות.
שימושים באוזון
שימושים תעשייתיים של אוזון כוללים:
ספרייט
ספרייט (באנגלית: Sprite) הוא משקה קל מוגז ללא קפאין בטעם לימון-ליים, המיוצר על ידי חברת קוקה-קולה.
היסטוריה
המשקה הגיע לארצות הברית מגרמניה בשנת 1961 בשם Fanta Klare Zitrone ("פאנטה לימון צלול"). רק לאחר מכן הוכר כמותג "ספרייט". זה היה המענה של קוקה-קולה לפופולריות של המשקה של חברת סבן אפ - "ליתיום-לימון" משנת 1929.
תכולת הסוכר בספרייט 9.9 גרם ב-150 מ"ל. ב-2014 החל שיווק של גרסה של המשקה בה הופחתה כמות הסוכר ב-40% תוך שימוש בממתיק המופק מצמח הסטיביה לשם שמירה על רמת המתיקות.
המשקה משווק בעיקר בפחיות בצבע ירוק או כחול, או בבקבוק ירוק, ועליו תווית בצבע כחול וירוק.
באוסטרליה, בניו זילנד ובשווייץ מוכר המשקה כ"לימונדה".
ספרייט מכיל מי סודה, סירופ תירס (פרוקטוז), סוכר, חומצה ציטרית.
הארנה של ורונה
הארנה של ורונה (באיטלקית: Arena di Verona) הוא אמפיתיאטרון רומאי בעיר ורונה שבצפון איטליה. הארנה מפורסמת בכל רחבי העולם הודות לאופרות המועלות בה מדי קיץ. המבנה המרשים נחשב לאחד השמורים מסוגו. זהו האמפיתיאטרון השלישי בגודלו בעולם.
הארנה נבנתה על ידי הרומאים בשנת 30 למאה הראשונה לספירה מחוץ לחומות העיר, בשלהי שלטונו של אוגוסטוס ובמימון האצולה המקומית. היא שימשה לקרבות גלדיאטורים ומשחקי-ציד בקנה מידה גדול, כפי שמלמד מכתב מפליניוס הצעיר אל אחד מנכבדי ורונה. במאה ה-5 לספירה אסר הקיסר גאלנוס על קרבות גלדיאטורים ברבריים ובמאה הבאה נעלמו גם משחקי הצייד. בימי הביניים היה האתר למקום משכנם של עניים וחסרי-בית ותושבי העיר עשו אותו למזבלה ברעידת האדמה של שנת 1117 קרסה כמעט כל עטרת הארנה, ורק חלק קטן ממנה שרד. ב-1278, במהלך מסע הצלב האלביגנזי הוצאו בה 160 כופרים להורג. במאות הבאות נחוגו בארנה קרבות, תחרויות רכיבה ומסיבות כלולות. מאמצע המאה ה-15 נקבעו תקנות למניעת חילול האמפיתיאטרון. בשנת 1568 הצביעה מועצת העיר על שיפוצים, במימון האצולה מקומית. מראשית המאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-18 התקיימה בארנה עונת קיץ של קומדיה דל'ארטה, טרגדיות ופארסות, עם מופעי בלט וקרקס בהפסקות, על במה קטנה שהוקמה על זירת העץ. קרלו גולדוני כתב בזכרונותיו: "הלהקות הנודדות האיטלקיות הטובות ביותר באות הנה ומציגות את כשרונותיהן בזו אחר זו." גם נזירים וכמרים באו לצפות בהצגות, על אף איסור מפורש מטעם הבישוף של ורונה. בשנת 1805 חגגו את ביקור נפוליאון בוורונה בחיזיון של קרבות כלבים טורפים עם פרים. באותה שנה הוסב האתר למחנה מעצר לשבויים אוסטרים, שכיתתו את הבמה לעצי הסקה. באוקטובר ונובמבר 1822 התקיים קונגרס וינה בוורונה וחגיגות נמשכו שבועות וכללו יצירה בשם "הברית הקדושה" מאת ג'ואקינו רוסיני ובניצוחו. הועלו בה מופעים ואופרות רבות. צופים מכל רחבי אירופה (ואף ממקומות רחוקים יותר) הגיעו לצפות בהן. בארנה מקום ל-30,000 צופים. האקוסטיקה בה נחשבת ליוצאת דופן באיכותה.
צבעו של המבנה הוא לבן עם ורוד בהיר, והוא נבנה במקור מאבן גיר שמקורה במחוז וולפוליצ'לה שאליו משתייכת ורונה. חלקה החיצוני של הטבעת הסובבת את ההיכל נהרס כמעט לחלוטין ברעידת האדמה של 1117. הארנה הופעלה מחדש כתיאטרון בתקופת הרנסאנס ומאז 1913 ועד היום היא משמשת גם לקונצרטים ואופרות.
ברשיר גריי
ברשיר יאזואן "וי" גריי (באנגלית: Bryshere Yazuan Gray; נולד ב-28 בנובמבר 1993), המשתמש בשם הבמה Yazz The Greatest, הוא שחקן וראפר אמריקאי. התפרסם בשל תפקידו בתור חאקים ליון בסדרת הדרמה המוזיקלית "אימפריה".
ביוגרפיה
גריי נולד וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה. אמו, אנדריה מייברי, נכנסה להריון כשהייתה נערה, ובהיעדר אביו הוא גדל על ידי אם חד-הורית לצד אחותו הקטנה בריאנה. כשהיה בן חמש אובחן עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות. אהבתו הגדולה הייתה כדורגל בתקופת לימודי התיכון, אך הוא עבר למוזיקה לאחר שנפצע כשהיה בן 16. הוא התחיל להשתמש בכישרון שלו כאמן רחוב כדי להרוויח כסף ולעזור לאימו לעמוד בהוצאות המשפחה. הוא עבד גם בפיצה האט ואז השתמש בכסף שעשה שם כדי לשלם ולהכין את הקליפ הראשון שלו לפני שפוטר שם על התעסקות במוזיקה במקום עבודה. מאמציו הובילו בסופו של דבר לשותפות עם האמרגן צ'רלי מאק.
ב-13 ביולי 2020, גריי נעצר על ידי המשטרה באריזונה בעקבות אירוע אלימות במשפחה לכאורה עם אשתו שהגיע לשיאו במצב של מתרס עם המשטרה. גריי עומד בפני האשמות בגין תקיפה בנסיבות חמורות, אלימות במשפחה והפרת סדר.
קריירה
בשנת 2015, קיבל גריי את תפקידו הראשון בתור חאקים ליון, אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה המוזילית של רשת פוקס "אימפריה", לצד טראג'י פ. הנסון, טרנס הווארד וג'סי סמולט. הסדרה צברה קהל מעריצים ואף זכתה בפרסים בטקסי פרס גלובוס הזהבפרסי האמי, וגריי אף קיבל מועמדויות על משחקו בין היתר מפרסי ה-BET, בטקס פרסי NAACP Image וגם בפרסי בחירת הנוער. הסדרה סיימה את שידוריה לאחת 6 עונות ב-2020.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בדרמת הריקודים "Honey: Rise Up and Dance" לצדה של טייאנה טיילור. שיחק גם בסרט הספורט "Sprinter" ובתפקיד הראשי בסרט הפשע "Canal Street" לצידו של השחקן לאנס רדיק.
מוזיקה
בשנת 2013 הוציא את הסינגל הראשון שלו "Respect".
במרץ 2015, אושר כי סמולט וגריי הוחתמו בחברת קולומביה רקורדס בתור אמני סולו. ב-2015 כחלק מעבודתו בסדרה "אימפריה", הוציא מספר שירים שהצליחו ואף נכנסו למצעדי הלהיטים של בילבורד הוט 100, כמו גם למצעד שירי ה-R&B\היפ הופ ומצעד שירי ה-R&B. בין השירים שנמנים "No Apologies" ו-"You're So Beautiful" לצד ג'סי סמולט ו-"Drip Drop" לצד סראייה כחלק מפסקול העונה הראשונה של הסדרה. שנה לאחר מכן, כחלק מפסקול העונה השנייה; יצא השיר "Chasing the Sky" בו הוא שר לצד סמולט וטרנס הווארד. השיר הגיע למקום ה-24 במצעד שירי ה-R&B של מצעדי הבילבורד, והשיר "Good People" בוא הוא שר לצד סמולט והפעם הגיע למקום ה-20 באותו המצעד.
Akbot
אקבוט (באנגלית: Akbot) היה וירוס מחשב שנבנה על ידי האקר אוואן ווקר (Owen Walker) מניו זילנד.
הווירוס הופץ באמצעות שימוש בפרוטוקול IRC והדביק 1.3 מיליון מחשבים. לאחר ההדבקה הראשונית מחשבו של הקורבן אפשר לתוקף חיצוני להשתלט עליו ולבצע פעולות בשמו.
בעזרת מחשבי הקורבנות בנה התוקף בוטנט זדוני שסייע לו באיסוף נתונים, שליטה על תהליכי מערכת וביצוע התקפות מניעת שירות.
Д
דֶּה היא האות החמישית באלפבית הקירילי, המייצגת את הצליל /d/ - הגייתה של ד|דּ דגושה בעברית המודרנית.
ברוסית היא מייצגת שלושה אלופונים בתפוצה משלימה: בדרך כלל היא נהגית [d]; בסוף מילה או לפני עיצור אטום כשחלה הידמות חלקית בקוליות והיא מייצגת את האלופון [t]; לפני תנועה מחנככת או לפני "סימן הריכוך" Ь היא נהגית [dʲ] (מעין ד|דּ דגושה מחונככת).
ניקולאס לומבארטס
ניקולאס לומבארטס (בפלמית: Nicolas Lombaerts; נולד ב-20 במרץ 1985 בברוז', בלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אוסטנדה. לזכותו 39 הופעות במדי נבחרת בלגיה.
קריירה
את כל שנות הנוער שלו עשה לומבארטס בקבוצות הנוער של קלאב ברוז'. אולם הוא לא היה בתוכניות של הקבוצה הבוגרת ולכן חתם בקבוצת גנט והפך מהר מאוד לשחקן הרכב ראשון. במקביל הוא למד תואר במשפטים באוניברסיטת גנט. בעקבות הופעה טובה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007 הוא חתם בקבוצה הרוסית, זניט סנקט פטרבורג.
עונתו הראשונה בזניט הייתה טובה אולם הוא נפצע בברך בתחילת העונה השנייה. לאחר חודש וחצי הוא שב לשחק אולם ברכו לא החלימה לחלוטין ופציעתו החמירה כך שהוא נעדר 7 חודשים נוספים, בהם זניט זוכה בגביע אופ"א. הוא שב בתחילת עונת וחזר לכושרו הקודם. הוא זכה לתואר הזר המצטיין של הליגה הרוסית בעונת.
במרץ 2017 הגיע להסכם עם קבוצת אוסטנדה הבלגית על מעבר אליה לאחר סיום עונת 2016/2017 בליגה הרוסית.
לומבארטס שיחק בנבחרת הצעירה של בלגיה מ-2004 ועד לאליפות אירופה לנבחרות צעירות ב-2007. ב-2006 שיחק לראשונה בנבחרת הבוגרת של בלגיה. בשנת 2010 הוא עבר להיות מחליף בנבחרת בעקבות הצלחת הבלמים תומאס ורמאלן-וינסנט קומפני.
הר מירון
הַר מֵירוֹן (בערבית: جبل الجرمق, ג'בל אל־ג'רמק) הוא ההר הגבוה ביותר בשטח ארץ ישראל ממערב לירדן והרביעי בגובהו בישראל כולה. הוא שוכן בין צפת למעלות תרשיחא ופסגתו מתנשאת לגובה של 1,204 מטר מעל פני הים, והיא הגבוהה ביותר ברכס הרי מירון שבגליל העליון. בעבר התנשא ההר לגובה של 1,208 מטר מעל פני הים, אך צה"ל שיטח את פסגת ההר לצורך הקמת יחידת בקרה אווירית והנמיכה במעט.
שמו של ההר
קודם לכן נקרא ההר בקרב היישוב העברי בשם הר עצמון, בעקבות תיאור הר נישא בשם זה בכתבי יוסף בן מתתיהו. כיום מקובל זיהויו של הר עצמון בגליל התחתון המערבי, שאליו נדד שם זה. יוסף ברסלבי כתב שמי שהחדיר את השם "הר עצמון" כשם עברי של ג'בל ג'רמק היה אליהו ספיר שהביא את הזיהוי בספרו "הארץ" שיצא בשנת 1911. ברסלבי משער שספיר לקח את השם מלקסיקון של גוסטב בוטגר שיצא בשנת 1879 בגרמנית והביא את הזיהוי בשם ספ (Sepp). השם מירון נכנס באיטיות לתודעה הציבורית ובשנות ה־60 עוד נעשה שימוש בשם "הר עצמון" בהתייחסות להר.
לפי השערה אחת, שמו בתקופת חז"ל היה 'הר זבד'.
שמורת הר מירון
שמורת הר מירון היא שמורת טבע מוכרזת בגליל המהווה את שמורת הטבע הגדולה בצפון ישראל, כששטחה הוא 90,596 דונם. השמורה הוכרזה ב־9 בדצמבר 1965, ועברה מספר הרחבות וגריעות שטחים מאז.
מלבד הפסגה שסגורה למבקרים בגלל הבסיס הצבאי השוכן בה, אתר הביקור העיקרי בהר הוא שביל הפסגה שמקיף אותה כ־100 מטר מתחת לרום ההר. מהשביל נפרשות תצפיות לרוב שטח הגליל העליון. ממספר נקודות בגוש הרי מירון ניתן לראות את כל רוחב ארץ ישראל, מהים התיכון, הגליל התחתון, הכנרת והגולן. בשמורה נמצא בית ספר שדה הר מירון.
התיישבות בהר
לאורך שנים הייתה התיישבות ענפה מסביב להרי מירון אך ברוב המקרים לא הוקמו יישובים בהר עצמו. על הפסגות הסמוכות להר מדרום נמצאת בית ג'אן. היישובים הוותיקים מסביב להר הם גוש חלב (כיום ג'יש), פקיעין וצפת שמשקיפה על ההר מהר כנען. יש הטוענים כי למרגלות ההר שכן היישוב הקדום מירום שמוזכר בתנ"ך כאחד המקומות שנכבשו על ידי יהושע בן נון:
יש הטוענים שזהו "הר עצמון" שהיווה זירת לחימה נגד גלוס בתחילת המרד הגדול.
קרוב לפסגת הר מירון קיימים שרידים של ניסיונות קודמים להתיישב בהר. יישוב זה כונה "ג'רמק" על שם שמו הערבי של המירון. הוא נוסד על ידי ישראל ב"ק ובנו ניסן ב"ק בשנת 1834, אך ננטש לאחר שנים בודדות.
אתרים קדושים
כיום קיימים למרגלות הר מירון אתרים הקדושים ליהודים ולדרוזים. ביניהם ניתן למנות את קבר התנאים, רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו, רבי יוחנן הסנדלר וגם קבר נבי סבלאן.
יהושע בן נון
ישנה עדות מהמאה ה־13 לכך שהר מירון זוהה כמי מרום, זירת הקרב של יהושע בן נון במלכי הצפון:
עדות אחרת, מהמאה ה־14, זיהתה את מירון כמקום קבורתו של יהושע, הוא "הר געש".
הלל ושמאי
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה־11. החל מהמאות ה־12 וה־13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן על נס של הופעת מים מתוך סלע.
מנהגי ההשתטחויות עוררו התנגדות בחוגים רבניים שונים, בשל חשש לאיסור לא תדרשו על המתים. אמנם, יש שביארו איסור זה רק על מתים ולא על צדיקים שהרי גם במיתתם קרויים חיים וראיה מאליהו הנביא שעל אף שהיה כהן נכנס למערת המכפלה. בטקסים אלה השתתפו גם ערבים. החל מהמאה ה־13 נמסר על השתטחויות על קברי צדיקים דווקא בעונת האביב, בעיקר בפסח שני, אך גם במועדים אחרים. במאה ה־14 יש עדויות על עלייה לרגל למירון של יהודים שהגיעו מעבר לים. עד המאה ה־15 ממשיכים דיווחים רבים על עלייה לרגל בפסח שני לקברי הלל ושמאי.
למרגלות ההר בכיוון מזרח שוכן כפר שמאי.
רבי שמעון בר יוחאי
דיווח בסוף המאה ה־15 מעיד על עלייה לקברי רבי שמעון בר יוחאי ובנו בשלושת הרגלים, הכוללת הופעת מים כגשם, ומאותה התקופה נעלמת, בהדרגה, ההתייחסות לקברי הלל ושמאי. ככל הנראה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר, שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לישראל בתקופה זאת. נוהג שהתקבל היה לערוך משמרות תפילה על קברו בראש חודש. במאה ה־16 נבנה מבנה על הקבר.
שלושת סוגי הביקורים שהונהגו במירון היו באותה התקופה: ביקור לשם תפילה בעתות משבר, ותפילה להורדת גשם בסוכות; ביקורי מקובלים וחבורותיהם לצורכי התייחדות ועיון בזהר בשלושת הרגלים כתחליף לעלייה לירושלים, בהשארת האר"י; קביעות של לימוד תורה וקבלה לצורך תפילה ותיקון על הגלות. התייחדות במירון בהקשר קבלי המשיכו בתאריכים שונים, גם במאות הבאות. המשמעות הרוחנית של העלייה למירון, הייתה חלק בלתי נפרד מהתפיסה החדשה, הקבלית, של חיבור לצדיק המת ולאלוהות באמצעות מקום קבורתו לצורך התעלות רוחנית. קבר הרשב"י היה היעד המרכזי, אך נוספו אליו גם ההשתטחות על קברי הלל, שמאי ור' יוחנן הסנדלר.
במאה ה־16 ניתן דיווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, וכן של גילוח שערות בנו, כמנהג שכבר היה קיים, כנראה מנהג עממי:
עלייה זאת נחשבת על ידי רבים למקורה של הילולת בר יוחאי, שהפכה מאותה תקופה לעלייה לרגל המרכזית במירון.
בתחילת המאה ה־20, כבר היה מירון האתר המרכזי לעלייה לרגל, בכל ימות השנה, בעיקר בתקופה שלאחר פסח. שיא ההגעה לאתר בכל שנה היה תמיד סביב ל"ג בעומר. על פי דיווח מאותה התקופה, הגרעין של הפולחן במירון הוא חסידים, שערכו במקום וסביבו תקופות ארוכות של התייחדות, ריקודים, טבילות ותפילות. הללו אף הנהיגו הקבלה בין הרשב"י לבין הרב נחמן מאומן, דרך גלגול נשמות. הדיווח ממשיך ומתאר כיצד ימים לפני ל"ג בעומר עוסקים במירון בתפילה, קריאת תהילים ועיון בזהר.
למרגלות ההר בכיוון צפון מזרח שוכן היישוב בר יוחאי.
דוד אוחנה
דוד אוחנה (נולד ב-1952) הוא פרופסור אמריטוס במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
אוחנה נולד ב-1952 בעיר אוג'דה שבמרוקו. בגיל ארבע הוא עלה עם הוריו לישראל ומשפחתו התיישבה בקריית גת, בגל העולים הראשון שיישב את העיר.
את שירותו בצה"ל עשה בסיירת אגוז ובהיותו בסיירת לחם במלחמת יום כיפור. ב-1977 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד שם היסטוריה ומדעי המדינה. בתקופתו הסטודנטיאלית הוא גם עבד כעיתונאי במקומון "כל העיר" והיה עורך המוסף הספרותי של שבועון הסטודנטים "פי האתון". בבחירות לכנסת ב-1984 הוצב במקום השני ברשימתו של לובה אליאב אולם הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
אוחנה נשוי ואב לשלושה.
מחקריו
אוחנה חיבר מספר ספרים, ערך וכתב הקדמות לעוד כעשרה ספרים ופרסם עשרות מאמרים ומחקרים, העוסקים, בין השאר, בהיסטוריה, ציונות, זהות לאומית אצל אינטלקטואלים ופוליטיקה. רוב ספריו שייכים לתחום ההיסטוריה והמחשבה הפוליטית. עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה בהדרכת פרופסור יהושע אריאלי ופרופסור שאול פרידלנדר, עוסקת בפנומנולוגיה של התודעה הפוליטית ונקראת "מניהיליזם לטוטליטריזם". עיקרה בחינת הסינדרום הניהיליסטי-טוטליטרי באספקלריה של תולדות הרעיונות וההיסטוריה הפוליטית של אירופה בשליש הראשון של המאה העשרים. מחקריו של אוחנה עוסקים בין השאר בזהותה הים תיכונית של מדינת ישראל, היסטוריה אינטלקטואלית של אירופה ולימודי מדינת ישראל.
בתחילת דרכו האקדמית שימש כחוקר במכון ון ליר. ב-2001 הוא מונה לפרופסור-חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והחל לעבוד במכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון שבקמפוס שדה בוקר. בשנת 2005 מונה אוחנה לשמש כמנהל אירועי שנת בן-גוריון במכון בשדה בוקר. בתוקף תפקידו היה אחראי על ארגון עשרות כנסים באוניברסיטה. ב־2010 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
עמדות
אוחנה טוען ש"המתנחלים הם אנטי ציונים שזנחו את הציונות הדתית הקלאסית" וכי "ההתנגדות לכיבוש חייבת להפוך לסדר היום הציוני". הוא מבהיר: "יש לי סימפטיה לרעיון של חבלי ארץ היסטוריים, ואינני מתנכר לשורשים הלאומיים המצויים בבית אל ולא ביפו. לא זה העניין. העניין הוא הברֵרה בין מימוש כל הזכויות ההיסטוריות שמחירו הוא שעבוד או גירוש עם אחר: ובין מימוש כמה מהזכויות ההיסטוריות המאפשרות סיכוי מסוים לפשרה לאומית.
אוחנה יצא כנגד מה שהוא מכנה ניכוס זכרו של יצחק רבין על ידי מחנה השמאל וכתב ש"מן הראוי שתוכן המיתוס של רבין יעבור ממימד השלום, העושה סקטורליזציה של הזיכרון ומפחית את יכולתנו כאזרחים להפיק לקח ראוי מן הרצח, למימד רחב יותר – מימד הדמוקרטיה".
פטי לופון
פטי אן לופון (באנגלית: Patti Ann LuPone; נולדה ב-21 באפריל 1949) היא שחקנית וזמרת אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות עבודתה במחזות זמר בתיאטרון. היא זוכת שני פרסי גראמי ושני פרסי טוני. בשנת 2006 היא הוכנסה אל היכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
לופון החלה את הקריירה המקצועית שלה עם The Acting Company בשנת 1972, וערכה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי עם "שלוש אחיות" בשנת 1973. בשנת 1975 היא הייתה מועמדת לקבלת פרס טוני בפעם הראשונה בחייה מתוך שבע פעמים (נכון לשנת 2019), על תפקידה במחזמר "החתן השודד ("The Robber Bridegroom"). בשנת 1979 היא זכתה לראשונה בפרס טוני, עבור השחקנית הטובה ביותר במחזמר, על תפקידה כאווה פרון בהפקת ברודוויי המקורית של "אוויטה" בשנת 1979. היא שיחקה את דמותה של פנטין עם צוות השחקנים המקורי של "עלובי החיים" בלונדון, וכן את דמותה של מול ב-The Cradle Will Rock, עבודות עליהן זכתה בשנת 1985 בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
הופעות בולטות נוספות שלה במחזות זמר כוללות את: גילום דמותה של רינו סוויני, בהעלאה המחודשת משנת 1987 של "הכל הולך" ("Anything Goes") בניו יורק (תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני); גילום דמותה של נורמה דזמונד בהפקה המקורית משנת 1993 של "שדרות סאנסט" בלונדון (תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס אוליבייה); גילום דמותה של גב' לאביט, בהעלאה המחודשת משנת 2005 של "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" בניו יורק (תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני); גילום דמותה של מאמא רוז, בהעלאה המחודשת משנת 2007 של "צועני" ("Gypsy") בניו יורק (תפקיד עליו זכתה בפרס טוני); וגילום דמותה של לוסיה, בהפקה המקורית משנת 2010 של "נשים על סף התמוטטות עצבים" בניו יורק (תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני).
לופון כיכבה לצידה של אודרה מקדונלד בשנת 2007 בהפקת האופרה של לוס אנג'לס של "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני", וזכתה בשני פרסי גראמי על ביצועיה באלבום המופע, שהוקלט ב-2008.
בטלוויזיה, היא כיכבה בסדרה הדרמה "החיים ממשיכים" ("Life Goes On") בשנים 1989-1993; היא הייתה מועמדת לפרסי אמי עבור הופעתה בסרט הטלוויזיה "The Song Spinner" משנת 1995, וכן עבור הופעת אורח בסיטקום "פרייז'ר" משנת 1998. בשנים 2013–2014 היא הופיעה בעונה השלישית של הסדרה "אימה אמריקאית" של ערוץ FX. בין סרטי הקולנוע בהם השתתפה: "העד" (1985), "הנהג של מיס דייזי" (1989), "סטייט פינת מיין" (2000) ו"פארקר" (2013)."הוליווד" (2020).
שנותיה הראשונות
לופון נולדה בנורת'פורט, לונג איילנד, בת לאנג'לה לואיז לבית פאטי, מנהלת ספרייה במכללה, ואורלנדו ג'וזף לופון, מנהל בית ספר. הדודה-רבה שלה היא אדלינה פאטי, מזמרות האופרה המפורסמות של המאה ה-19. אחיה הגדול, רוברט לופון, הוא שחקן, רקדן ובמאי, הראשון שגילם את דמותו של הבמאי זאק במחזמר "שורת המקהלה".
לופון היא בוגרת המחזור הראשון של המחלקה לדרמה של בית הספר ג'וליארד (1968-1972: קבוצה 1), יחד עם קווין קליין ודייוויד אוגדן סטיירס. לופון סיימה את לימודיה בשנת 1972, בוגרת תואר ראשון באמנות.
תיאטרון
בשנת 1976, המפיק דייוויד מריק שכר לופון לגלם את דמותה של ז'נבייב, התפקיד הראשי בהפקה הכושלת של "The Baker's Wife", שהועלתה בהצגות הרצה רבות בסיבוב הופעות בארצות הברית, לקראת העלתה בברודוויי, אולם בסופו של דבר מריק החליט שההצגה אינה ראויה דיה לעלות בברודוויי, והיא ירדה בעודה מחוץ לעיר.
מאז שנת 1977, לופון משתפת פעולה לעיתים תכופות עם דייוויד מאמט, והופיעה במחזותיו The Woods, All Men are Whores, The Blue Hour, The Water Engine (1978), Edmond ו-The Old Neighborhood (1997). מבקר תיאטרון של הניו יורק טיימס כתב על הופעתה ב"The Old Neighborhood" כי "מי שמכיר את גב' לופון רק ככוכבת קומדיות מוזיקליות יהיה המום מהאש הנטורליסטית שהיא מייצרת כאן. בתפקיד ג'ולי ... הגב' לופון מוצאת עומקים של קונפליקטים מהעבר ומההווה כמעט בכל שורה. היא מתגלה הן כאמא אוהבת והן כמתבגרת פצועה, סנטימנטלית והרסנית". בשנת 1978, היא הופיעה בברודוויי במחזמר Working מאת סטאדס טרקל, שנכתב על פי ספר באותו השם. המחזמר הציג 24 הופעות בלבד.
בשנת 1979 לופון כיכבה בהפקה המקורית בברודוויי של "אוויטה", המחזמר המבוסס על חייה של אווה פרון, שהלחין אנדרו לויד ובר למילותיו של טים רייס, וביים על ידי הרולד פרינס. אף על פי שלופון זכתה למחמאות רבות מצד מבקרי התיאטרון על הופעתה, היא הצהירה כי התקופה בה הופיעה בהפקה זו לא הייתה מהנה עבורה. בראיון משנת 2007, היא אמרה שהמחזמר הזה היה "החוויה הכי גרועה בחיים שלי ... צרחתי את דרכי בתפקיד שהיה יכול להיכתב רק על ידי גבר ששונא נשים. וגם לא הייתה לי תמיכה מצד המפיקים, שרצו כוכבת על הבמה, אבל התייחסו אליי מישהי לא ידועה מאחורי הקלעים. היה זה כמו ביירות, ואני נלחתי כמו שד".למרות הצרות, לופון זכתה בפרס טוני הראשון שלה עבור השחקנית הטובה ביותר במחזמר. לופון ושותפה להצגה, מנדי פטינקין, נשארו חברים קרובים.
בחודש מאי 1983, מייסדי The Acting Company התאחדו לצורך העלאה מחדש ב-American Place Theater שבאוף ברודוויי של יצירתו המוזיקלית של מארק בליצשטיין The Cradle Will Rock. ג'ון האוסמן שימש כקריין עם לופון בתפקידי "Moll" ו-"Sister Mister". הצגת הבכורה נערכה ב-Chautauqua Institution שבמדינת ניו יורק, ולאחר מכן ההפקה המשיכה בסיבוב הופעות בארצות הברית, שכלל את פסטיבל רוויניה, אילינוי לשנת 1984, וכן הופיעו בווסט אנד בלונדון.
לאחר סיומה של הפקה זו, לופון נשאר בלונדון על מנת לגלם את דמותה של פנטין בהפקה הלונדונית המקורית של "עלובי החיים" של קמרון מקינטוש, שעלתה לראשונה בשנת 1985 במרכז האמנויות ברביקן (מקום משכנה של הלהקה השייקספירית המלכותית באותה העת). לפני כן, לופון עבדה כבר בעבר עם מקינטוש בהפקה המחודשת בברודוויי של "אוליבר!" בשנת 1984, בו גילמה את דמותה של ננסי לצד רון מודי שגילם את פייגין. על עבודתה, הן ב-The Cradle Will Rock והן ב-Les Misérables, לופון קיבלה בשנת 1985 את פרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
היא שבה להופיע בברודוויי ב-1987 ככוכבת מועדוני הלילה רינו סוויני בהפקה המחודשת של "Anything Goes" מאת קול פורטר, בתיאטרון "לינקולן סנטר". היא כיכבה לצד הווארד מק'גילין, ושניהם קיבלו מועמדות לפרס טוני על ההופעות שלהם. בשנת 2002, צוות שחקני תיאטרון מרכז לינקולן התאחד להופעה חד-פעמית של "Anything Goes" בניו יורק.
בשנת 1993, לופון שבה ללונדון לגלם את דמותה של נורמה דזמונד בהפקה המקורית של אנדרו לויד ובר של "שדרות סאנסט" בתיאטרון אדלפי. בזמנו, הייתה ציפייה גדולה לכך שלופון תופיע שוב במחזמר מאת וובר, לראשונה מאז הופעתה ביצירתו "אוויטה". התקופה שעברה במהלך הפקה זו הייתה לא קלה, ובסופו של דבר היא פוטרה על ידי וובר והוחלפה בגלן קלוז, שהמשיכה עם ההפקה גם ללוס אנג'לס ובסופו של דבר לברודוויי.
בנובמבר 1995, לופון כיכבה במופע היחיד שלה, Patti LuPone on Broadway, בתיאטרון וולטר קר. על הופעתה, היא זכתה בפרס Outer Critics Circle Award. בשנה שלאחר מכן, היא נבחרה על ידי המפיק רוברט וייטהד להחליף את אשתו זואי קולדוול, בהפקת ברודוויי של המחזה Master Class מאת טרנס מקנאלי, המבוסס על שיעורי כיתת-אמן שניתנו על ידי כוכבת האופרה מריה קאלאס בבית הספר ג'וליארד. לופון זכתה לביקורות חיוביות, בין השאר מצד וינסנט קנבי, שכתב כי "גב' לופון באמת פגיעה כאן בצורה לא צפויה: היא בתהליך של יצירת תפקיד שהיא אינה מתאימה לו באופן אידיאלי, אבל היא עובדת קשה כדי לבצעו נכון". היא הופיעה במחזה זה גם בווסט אנד. בנובמבר 2001, היא כיכבה בהפקה המחודשת של ברודוויי של Noises Off, עם פיטר גלאגר ואת אמונה פרינס.
מאז 2001, לופון מופיעה בקביעות בפסטיבל רוויניה בשיקגו. היא כיכבה במשך 6 שנים בסדרת קונצרטים של מחזות זמר של סטיבן זונדהיים, שהחלה כציון יום הולדתו ה-70. תפקידיה במסגרת הופעות אלו כללו את דמויותיהן של גב' לובט (סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט), פוסקה (Passion), קורה הובר הופר (Anyone Can Whistle), רוז (Gypsy) ושני תפקידים שונים ב"יום ראשון בפארק עם ג'ורג'".
באוקטובר 2005 לופון שבה לככב בברודוויי, בתפקיד גברת לוביט בהעלאה מחודשת של "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" בבימויו של ג'ון דויל. בעיבוד יוצא דופן של המחזמר, עשרת השחקנים שעל הבמה גילמו, כביכול, גם את התזמורת המלווה של המחזמר. לופון, פרט לשירה, גם "ניגנה" על טובה ועל פעמונים. היא זכתה במועמדות לפרס טוני על הופעתה בהפקה זו, וכן בפרס Golden Icon עבור השחקנית הטובה ביותר במחזמר. בחודש אוגוסט 2006, לופון לקחה חופשה של שלושה שבועות מההפקה, על מנת לגלם את דמותה של רוז במחזמר Gypsy בהפקתו של לוני פרייס. הפקת "סוויני טוד" הסתיימה בספטמבר 2006.
ב-10 בפברואר 2007, לופון כיכבה לצד אודרה מקדונלד ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני", אופרה מאת קורט וייל, בבימויו של ג'ון דויל בהפקת האופרה של לוס אנג'לס. בפברואר 2009, אלבום הקלטת ההופעה זכה בשני פרסי גראמי עבור האופרה הטובה ביותר ואלבום מוזיקה קלאסית הטוב ביותר.
לאחר ההפקה המחודשת של Gypsy שעלתה בפסטיבל רוויניה, לופון התפייסה עם ארתור לורנץ עמו הייתה מסוכסכת במשך עשור, והיא לוהקה להופיע בהפקה חדשה של מחזמר זה, בבימויו של לורנץ, שהועלתה 22 פעמים, בין ה-9 ל-29 ביולי 2007. לאחר מכן, ההפקה הועברה לברודוויי, והועלתה החל מ-27 במרץ 2008 בתיאטרון סנט ג'יימס. לופון זכתה במספר פרסים על הופעתה ב-Gypsy, לרבות פרס טוני. ההפקה ירדה ב-11 בינואר 2009.
באוגוסט 2010, לופון הופיעה במשך שלושה ימים בפסטיבל רוויניה ב"אנני אוקלי אשת לפידות" מאת אירווינג ברלין בבימויו של לוני פרייס, וגילמה את התפקיד הראשי של אנני, לצד פטריק קאסידי.
לופון הופיעה לראשונה עם הניו יורק סיטי בלט במאי 2011 בהפקה של The Seven Deadly Sins עם בימוי וכוריאוגרפיה מאת לין טיילור קורבט. לופון שבה וגילמה את דמותה של אנה, על פי לחן מאת קורט וייל וברטולט ברכט.
בחודש יוני 2015, הופיעה לופון במחזה Shows for Days מאת דגלס קרטר ביין שהועלה בתיאטרון מרכז לינקולן. באוקטובר 2015, לופון, יחד עם השחקנית שבאותה העת גילמה את דמותה של פנטין בוסט אנד, הצטרפה לצוות שחקנים לציון יום השנה ה-30 של המחזמר "עלובי החיים".
בשנת 2022 קיבלה לופון מועמדות לפרס טוני בקטגוריית "הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה במחזמר" על תפקידה כג'ואן ב"קומפני".
הופעות חיות וסיבובי הופעות
כמו כן, לופון הופיעה יחד עם מנדי פטינקין באולמות ברחבי צפון אמריקה, כגון מרכז Mayo לאמנות הבמה שבמוריסטאון, ניו ג'רזי, בספטמבר 2010.
היא הופיעה במופע ההשקה של חלל קברט חדש בניו יורק, 54 Below, ביוני 2012. על פי מבקר הניו יורק טיימס פי סוקר הניו יורק טיימס, "כיום, הגב' לופון מייצרת התרגשות גולמית יותר מכל שחקן אחר על ציר ברודוויי-קברט, למעט אולי לייזה מינלי ... המופע המבריק שלה, אותה הגה וביים מי שמשתף איתה פעולה מזה זמן רב, סקוט ויטמן, ראוי לתקופת הרצה ארוכה יותר, אולי אפילו הצגה בברודוויי, במהדורה מורחבת. [המופע] מאשר את מקומה של גב' לופון בשושלת ארוכה של זמרות בינלאומיות כגון לוטה לניה, מרלן דיטריך ואדית פיאף, שכמו הגב' לופון, כבשו את עסקי השעשועים באישיותן הגדולה מהחיים, תוך כדי שמירת נאמנות לסגנונן המוזיקלי".
כמו כן היא הופיעה גם במופע ההשקה של מרכז התרבות על שם שרון ל. מורס בפלורידה, ב-30 באפריל 2015, בפני אולם מלא של קהל של בני 55 ומעלה, בעיקר.
קולנוע וטלוויזיה
לופון הופיעה בסרטי קולנוע רבים, בהם העד, הנהג של מיס דייזי, 1941 ועוד. היא שיתפה פעולה עם התסריטאי דייוויד מאמט בסרטים The Water Engine, State and Main, ו-Heist. בשנת 2011, לופון השתתפה בסרט Union Square שכתבה וביימה זוכת פסטיבל סאנדנס ננסי סבוקה, ואשר הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו; בסרט הופיעה לופון לצידם של כוכבים רבים, בהם מירה סורבינו, תמי בלנשרד, מייק דויל, מייקל ריספולי ודפני רובין-וגה.
לופון גילמה את דמותה של ליידי בירד ג'ונסון בסרט טלוויזיה בשם "LBJ: The Early Years" בשנת 1987. היא שיחקה את ליבי תאצ'ר בדרמה הטלוויזיונית "Life Goes On", אשר שודרה ברשת ABC מ-1989 ועד 1993. בשנות ה-90 הופיעה מספר פעמים בתפקיד שחקן אורח בסדרה "חוק וסדר", בתפקיד הסנגורית רות מילר. לופון הייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי: על הופעתה בסרט טלוויזיה בשם "The Song Spinner" בשנת 1995, ועל הופעת אורח בסיטקום "פרייז'ר" בשנת 1998. הייתה לה הופעת אורח בתפקיד עצמה באותה השנה, בפרק של "סאטרדיי נייט לייב" בהנחיית קלסי גראמר.
בין תפקידיה של לופון בטלוויזיה: סטלה קופה בעונה האחרונה של סדרת HBO "אוז", שיצר בן-דודה טום פונטנה; בתפקיד עצמה, בפרק של "ויל וגרייס" מפברואר 2005; גב' ווינר, אמו של מארק סיינט ג'יימס (מייקל לורנזו אוריה) בסדרה "בטי" במרץ 2007; בתפקיד אמו של פרנק רוסיטנו (ג'ודה פרידלנדר) בסדרה "רוק 30"; בתפקיד עצמה בפרק סיום עונה 2 של "Glee".
לופון הופיעה ככוכבת-אורחת בפרק של הסדרה "Army Wives" ב-8 ביולי 2012. היא שבה לשתף פעולה עם כוכבת-אורחת אחרת בסדרה, קלי מרטין, בתפקיד אמה. בשנת 2013 לופון הופיעה במותחן הפעולה "פארקר".
בשנת 2013, לופון לוהקה לעונה השלישית של סדרת רשת FX "אימה אמריקאית" בתפקיד ג'ואן רמזי, אמא דתית עם עבר נסתר, והופיעה בתפקיד עצמה בעונה השלישית של הסדרה "בנות" ברשת HBO. בשנת 2015 היא הופיעה במספר פרקים של "פני דרדפול", סדרת אימה של שואוטיים בתפקיד מכשפה לבנה רגזנית וחזקה. היא שבה לתוכנית בשנת 2016, בתפקיד ד"ר סיוארד, מומחית למחלות נפש המסייעת לדמות אותה גילמה אווה גרין. סיוארד היא עיבוד של ג'ון סיוארד מספרו של ברם סטוקר "דרקולה", הטוענת שהיא צאצאית של ג'ואן קלייטון, הדמות אותה לופון גילמה בעונה השנייה של הסדרה. עוד בשנת 2016, לופון החלה להשתתף ב"סטיבן יוניברס" כמדבבת קולו של היהלום הצהוב. בשנת 2019 שיחקה בקומדיה הבריטית "חיים שלי" בכיכובה של אמיליה קלארק.
ספר זכרונות
לופון כתבה ספר זיכרונות, בו היא מספרת את קורות חייה, לרבות הקריירה שלה מהילדות ועד למועד סיום כתיבתו של הספר, אשר יצא לאור בספטמבר 2010. שם הספר, בפשטות, הוא: Patti LuPone: A Memoir ("פטי לופון: ספר זיכרונות"), שם שנבחר לאחר שזכה בתחרות שהיא ערכה לבחירת שם הספר, כך על פי לופון.
חיים פרטיים
לופון נישאה למתיו ג'ונסטון. הזוג התחתן על במת תיאטרון Vivian Beaumont Theater שבמרכז לינקולן, ב-12 בדצמבר 1988, לאחר שהושלמו צילומי סרט טלוויזיה אודות נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון בשם LBJ: The Early Years, בו שימש ג'ונסטון כצלם. לזוג יש ילד אחד, ג'ושוע לוק ג'ונסטון (נולד ב-21 בנובמבר 1990), והמשפחה מתגוררת בקונטיקט ובדרום קרוליינה.
דיסקוגרפיה
לופון הקליטה דואט עם סת' מקפרלן (שגילם את דמותו של גלן קוואגמייר) עבור האלבום Family Guy: Live in Vegas. בשנת 2006 יצא אלבום של המופע שלה, The Lady with the Torch, בהוצאת חברת התקליטים Sh-K-Boom Records. בחודש דצמבר היא פרסמה רצועת בונוס עבור התקליטור, הזמינה רק ב-iTunes ובאתר האינטרנט של חברת התקליטים.
בין האלבומים הרבים שהוציאה לאורך השנים:
ביצועה משנת 1985 של השיר "I Dreamed a Dream" הגיע בשנת 2006 למקום 45 במצעד הסינגלים הבריטי. כמו כן, השיר נכנס למצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי של המגזין בילבורד.
ניקולאי רוקאבישניקוב
ניקולאי ניקולייביץ' רוקאבישניקוב (ברוסית: Николай Николаевич Рукавишников; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
קורות חיים
ניקולאי רוקאבישניקוב נולד בטומסק למשפחת עובדי מערכת הרכבת. לאחר מספר שנים המשפחה עברה למוסקבה בה הוא סיים את בית הספר בשנת 1951. באותה שנה הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון לפיזיקה הנדסית. לאחר סיום הלימודים החל לעבוד במחלקת תכנון מס' 1. ניקולאי רוקאבישניקוב עסק בפרויקטים שקשורים בשיבוץ מערכות ממוחשבות במערכות טילים.
בשנת 1967 שובץ ניקולאי רוקאבישניקוב ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל. טיסתו הראשונה בוצעה בשנת 1971 על סיפון סויוז 10. בשל התקלה הטיסה קוצרה.
בשנת 1974 שוגר רוקאבישניקוב לחלל בפעם השנייה, בחללית סויוז 16. בהמשך הוא היה חבר צוות המשנה של מספר משימות חלל סובייטיות.
בשנת 1979 רוקאבישניקוב שוגר לחלל בפעם השלישית בחללית סויוז 33 לצד גאורגי איוואנוב. הם היו צריכים לעגון בתחנת החלל סאליוט 6, במהלך תמרון התקרבות במרחק של כ-16 ק"מ מתחנת החלל המנוע הראשי הפסיק לפעול. בהיעדר המנוע הראשי לא היה שום סיכוי להתחבר לתחנת החלל ולא היה ברור האם הצוות בכלל יוכל לחזור לכדור הארץ תוך שימוש במנוע רזרבי בלבד. רוקבישניקוב הצליח להנחית את החללית בשלום.
בשנת 1987 ניקולאי רוקאבישניקוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים וחזר לעבוד במחלקת תכנון מס' 1.
ניקולאי רוקאבישניקוב נפטר בשנת 2002 מבעיות לב.
קזבק (הר)
קזבק (בגאורגית: მყინვარწვერი, מקינווָארצווֶרי) הוא אחד מההרים העיקריים של רכס הרי הקווקז, הממוקם על גבול גאורגיה–צפון אוסטיה (רוסיה), ממש ממערב ליישוב העירוני סטפנצמינדה. ההר הוא השלישי בגובהו מבין הרי גאורגיה (אחרי ההר שחארה וג'נגה) והשביעי בגובהו מבין הרי הקווקז. הגאורגים מכנים אותו "הר המקינווארצוורי" שפירושו "הר הקרחון" או "הר הקרח".
גאולוגיה וגאוגרפיה
קזבק ממוקם ברכס הרי החוח, רכס הרים בצפון הרי הקווקז, ונחתך על ידי ערוץ הנהרות ארדון וטרק. ההר עצמו שוכן בקצה העתק בורג'ומי-קזבקי, שהוא המשכו של העתק צפון אנטוליה. האזור פעיל מבחינה טקטונית, פעילות המתבטאת בריבוי רעידות אדמה קטנות המתרחשות במרווחי זמן קבועים. מערכת גאותרמית של מעיינות חמים מכתרת את ההרים.
קזבק הוא הר געש רדום המורכב מזרמי לבה טרכיטית. להר מבנה של חרוט געשי כפול, שבסיסו שוכן בגובה 1,770 מטרים. קזבק הוא הגבוה בקבוצת הרי הגעש החרוטיים בסביבתו, הכוללת את חברג'ינה שגובהו 3,142 מטרים.
מדרונותיו התלולים של ההר אינם מאפשרים קיום של קרחונים גדולים, ושטחם הכולל של אלה המצויים בראשו מגיע ל-135 קמ"ר. ההתמוטטות האחרונה של קרחון קולקה בצפון אוסטיה שברוסיה ליד קזבק בשנת 2002 יוחסה לפעילות של סולפטרות במדרונות הצפוניים של ההר, אף שלא התרחשה התפרצות געשית. דייבדרוק – הקרחון הידוע ביותר בקזבק, משתרע מן הפסגה אל המדרונות הצפון-מזרחיים של ההר, לתוך ערוץ הנושא אותו שם. גובהו של הקרחון מגיע ל-2,295 מטרים. למרגלות ההר, מצדו המזרחי, עוברת הדרך הצבאית הגאורגית, החוצה את מעבר דריאל בגובה 2,378 מטר.
העפלה ראשונה לפסגת ההר נעשתה בשנת 1868 על ידי שלושה חברים במועדון האלפיני של לונדון בליווי מדריך שווייצרי. תשע העפלות נוספות נרשמו לזכותה של מטפסת הרים מרוסיה החל משנת 1900.
הערות שוליים
ימין|ממוזער|550px|הר קזבק במבט ממלון רומס הוטל ב[[סטפנצמינדה]]
מחכים למשיח
מחכים למשיח הוא אלבום הסולו החמישי של הזמר-יוצר הישראלי שלום חנוך. הופיע בשנת 1985 בחברת סי בי אס.
האלבום זכה להצלחה אדירה, תוך חצי שנה מיום יציאתו זכה באלבום זהב, והוא נחשב עד היום לאלבומו המצליח ביותר של חנוך עם מכירות של מעל ל-70 אלף עותקים. לאחר צאת האלבום, החליט חנוך לערוך ארבע הופעות גדולות. הופעות אלו, שזכו להצלחה גדולה, הכניסו אותו לזרם המרכזי בארץ, ביססו את מעמדו ככוכב רוק והפכו את שיר הנושא, אשר עסק במשבר מניות הבנקים באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, ללהיט.
הקלטת האלבום
לאחר חוסר ההצלחה של אלבומו הקודם "על פני האדמה", שב חנוך להקליט ביחד עם משה לוי, אך הפעם תחת צמצום תקציבי של חברת התקליטים סי בי אס. המפיקה אתי אנטה עזרה להפיק כלכלית את האלבום בקושי רב ובדרכים לא מקובלות, כגון הקלטה באולפן שלא הסתיימה בנייתו. בתחילה הוקלטו השירים "זה לא נוח" ו"אין מחלוקת" באולפני "קולינור" ותוכננו לצאת כסינגלים, אך תוך זמן קצר כתב חנוך את השירים "מחכים למשיח", "לא עוצר באדום" ו"לצאת מהלחץ" שהיוו את הבסיס לאלבום. בשל המחסור הכספי, מרבית השירים הוקלטו באולפני "סינטרון", שהיה תוך כדי בנייתו, ולכן תעריפו היה זול יחסית. למיקס של האלבום הובא לארץ טכנאי מיקסים אנגלי בשם ג'ון מקסוויט.
מוזיקה ומילים
מילות השירים חוברו בהשראת המצב החברתי-פוליטי שנוצר בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ומשבר מניות הבנקים של אמצע שנות ה-80. בריאיון ליוסי חרסונסקי ב"מעריב לנוער" באוקטובר 1985 אמר חנוך:
סגנונו המוזיקלי של האלבום מגוון וקיימים בו כמה שירים רומנטיים שקטים ("Déja vu", "קרן שמש מאוחרת") לצד שירים רועשים וקצביים יותר ("מחכים למשיח" (שיר הנושא, ממנו לקוח הביטוי "הציבור מטומטם ולכן הציבור משלם"), "לא עוצר באדום"). הסגנון המוזיקלי מתאפיין בסאונד של מכונות תופים וסינתיסייזרים והוא מכוון להיות מסחרי כמו שמעיד משה לוי "הצלחתי לשכנע אותו (את חנוך) ללכת על קו יותר מסחרי מאשר בתקליטים קודמים".
שיר הנושא של האלבום במקור תוכנן להיות שיר איטי ביחס לגרסה המקורית, אך אי הבנה בין חנוך למשה לוי גרמה ללוי להכפיל בטעות את קצב השיר. טייק השירה שהונצח בשיר נוצר גם במקרה. לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים להקליט את השירה, שלום חנוך ניסה דרך אחרת לשיר, לפי משה לוי "הוא (חנוך) בחר לשיר לפני הקצב ולא עליו. טייק שלם הוא עשה ככה, כדי ללמוד מזה וללכוד ניואנסים, שאולי חלק מהם יכניס לגרסה הסופית. הקשבנו לטייק וקלטנו שזה זה. זה הטייק שלנו. זה מה שנכנס לתקליט".
השיר "זה לא נח" כנראה נכתב כתגובה על תגובת הקהל ל"חתונה לבנה". יואב קוטנר מספר ש"כשהשיר הגיע הוא באמת נשמע כמו קונטרה לתגובות על ‘חתונה לבנה'. קראו לו אז ‘בוגד', שאלו למה הוא לא שר את ‘מאיה' יותר". השיר "Déja vu" לפי לוי הוא "קצת פארודיה על הסאונד הלטיני ששלט אז ברדיו" ולפי לוי חנוך לא רצה להכניס אותו לאלבום, אך אתי אנטה שכנעה את חנוך להשאיר את השיר.
סולטאניה
סולטאניה (בפרסית سلطانيه) הייתה בירת השושלת המונגולית האלחאנית באיראן במאה ה-14. העיר שוכנת במחוז זנג'אן, כ-240 ק"מ מצפון-מערב לטהראן. פירוש שמה הוא "הקיסרית". בשנת 2005 הכריז ארגון אונסק"ו על סולטאניה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
בשנת 1304 עלה אילג'ייטי (Üljaitü), לימים הסולטאן מחמד חודבנדה, לשלטון, והחליט להרחיב את העיר ולהפוך אותה לבירת ממלכתו. הוא כינה אותה "סולטאניה", דהיינו, "הקיסרית", והחל בבנייה מסיבית, שנמשכה עד שנת 1313. סולטאניה, בדומה לתבריז, הפכה למרכז סחר חשוב בין אירופה לאסיה. יש הטוענים כי כאשר האלחאנים הפכו לשיעים, הם ביקשו להעביר את שרידיהם של עלי וחוסיין מבגדאד לסולטאניה. הדבר לא קרה, והמקדש הפך למאוזולאום של אילג'ייטי. לאחר מותו של אילג'ייטי בשנת 1316 איבדה העיר מחשיבותה, ועברה לידיהן של ממלכות קטנות. ב-1384, בזז צבאו של טימור לנג את העיר, אך לא פגע במאוזולאום של אילג'ייטי. בשנים הבאות סבלה העיר מקשיים, ולמרות זאת המשיכה לתפקד כמרכז מסחרי חשוב. במאות ה-16 וה-17 דעכה סולטאניה ועמדה בחורבותיה, ורק כפר קטן נותר במקום. במאה ה-19 שימש האזור כמחנה אימונים של הצבא הקאג'ארי.
מבנים נוספים
נוסף לכיפה של סולטאניה, שוכנים מספר מבנים נוספים במקום:
תיקוף
תִּקּוּף (פריודיזציה) הוא מתודולוגיה בחקר ההיסטוריה, בעזרתה קובעים היסטוריונים פרקים מוגדרים ברצף האירועים שנרשמו לאורך הזמן. החלוקה לתקופות המוצעת בהיסטוריוגרפיה איננה "טבעית"; כל חלוקה נובעת מ של היסטוריון או אסכולה של היסטוריונים לרצף אירועים ומהלכם. ובקביעת תיקוף ישנה אמירה או מכלול אמירות על מהותה של תקופה.
קביעתו בתרבות ובמדע
התיקוף הוא חלק אינטגרלי מן התרבות האנושית; מאז היותה נזקקו בני האדם להעניק משמעויות לפרקי זמן, בדברי ימי הכלל והפרט. מלבד היסטוריונים, לקחו חלק בתיקוף גם הוגי דעות, אנשי דת, מדינאים, ואף אמנים. האירועים הנחרצים בקיום האנושי קובעים את גבולי התקופות בתודעה האנושית, ובכלל זה בהיסטוריוגרפיה העממית והממוסדת; בין שהם בשל תנודות איתני הטבע: רעידת אדמה או בצורת, בין שהם בתחום המדיני, כמו מלחמה, התחלפות השלטון והשליט, או בשל גילויים, המצאות ושינויים בתרבות, במדע ובטכנולוגיה. אירועים אלה סוגרים או פותחים תקופה חדשה ואחרת. אחד מאתגרי ההיסטוריון, בעשותו את מלאכת הכתיבה ההיסטורית, הוא להבחין בין הרצף והמסורת לבין התמורה והמהפכה ברצף הזמן, ולבדוק מהם היחסים ההדדיים ביניהם. כמו כן, תהליכים היסטוריים רבים מתמשכים במקביל, או למרות, התמורה והמהפכה, או שמתקיימת, במעין תקופת ביניים, חפיפה בין סיומה של תקופה אחת, לבין תחילתה של חדשה.
בראשית העת החדשה, התקבלה חלוקת הציויליזציה האנושית, מאז המצאת הכתב, לשלוש תקופות עיקר: העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. היסטוריונים מחלקים בהן תקופות משנה, כמו למשל תקופת הרנסאנס, או תקופת הבארוק, בראשית העת החדשה. במאה ה-19, יישם הפילוסוף הגרמני פרידריך הגל את החלוקה הזו ב"תולדות הפילוסופיה", כחלק מן השיטה שהציע להבנת תולדות הרעיונות.
התקופה הפרה-היסטורית, שעד להמצאת הכתב, תוּקפה, בדרך כלל, בהיסטוריוגרפיה המודרנית, על פי השליטה של האדם בחומר, כמו האבן והברזל, ודרגת ההתפתחות של ההתיישבות האנושית.
שיטות ומגמות
חלופות אחרות לתיקוף סוף העת העתיקה הוצעו בהיסטוריוגרפיה באירועים המעצבים: יסוד קונסטנטינופוליס על ידי קונסטנטינוס (330), וביזת רומא על ידי הוויזיגותים (410). לדעתו של ההיסטוריון בן המאה ה-19, אנרי פירן העת העתיקה הסתיימה במאה ה-8 עם התפשטות הכיבוש הערבי מוסלמי באירופה.
ראשית העת החדשה נקבעה, בדרך כלל, בתקופת הרנסאנס במאות ה-14 וה-15. דעות נוספות מציעות לקובעה על פי גילוי העולם החדש (המאות ה-15-16), כיבוש קונסטנטינופוליס על ידי העות'מאנים (1453), תחילת הדפוס (1436), או הרפורמציה (1517)
אצל חלק ניכר מההיסטוריונים של תולדות עם ישראל, מקובלת התפיסה כי ההגמוניה המדינית היא המצע והמסגרת ליצירת תרבות עצמית; אולם התקופה נחקרת ונלמדת על פי התרבות והיצירה בספרות ובאמנות, ונקראת על שמה; כך למשל, נקראת תקופת היצירה היהודית המגוונת בחצי האי האיברי בימי הביניים, תקופת "תור הזהב של יהדות ספרד". גירוש ספרד בשנת 1492, הוא קו הגבול בין ימי הביניים לבין העת החדשה בתולדות האומה, על פי חלק מההיסטוריונים, ואילו אחרים סוברים שתחילתה של העת החדשה בתולדות היהודים הוא במאה ה-18, ובמיוחד במהפכה הצרפתית בשנת 1789.
התפתחות ספרות ההלכה היהודית חולקה לתקופות. תקופת התנאים עד לחתימת המשנה סביב שנת 200. לאחריה תקופת האמוראים עד חתימת התלמוד הבבלי בראשית המאה ה-6 (ממשיכיהם של האמוראים במהלך המאה השישית מכונים סבוראים). לאחר חתימת התלמוד פעלו הגאונים עד לשקיעת המרכז התורני בבבל. בימי הביניים התחולל תור הזהב של יהדות ספרד מראשית המאה ה-11 והסתיים בגירוש ספרד בשנת 1492. החכמים שפעלו עד גירוש ספרד מכונים ה"ראשונים", והחכמים שלאחר גירוש ספרד הם ה"אחרונים".
בתולדות והיישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, נחשבות כפותחות תקופה חדשה, שנת 1881 תרמ"א-תרמ"ב, שנת 1917, כאשר כבש הצבא הבריטי את ארץ ישראל ופתח את תקופת המנדט הבריטי, ושנת 1948 תש"ח-תש"ט, שבה התחוללה מלחמת העצמאות והוקמה מדינת ישראל.
הערות שוליים
Régészeti korszakok
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים (רשימת יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך 1046-1051) הם אוסף של שישה קונצ'רטי מסוג קונצ'רטו גרוסו אשר נכתבו על ידי יוהאן סבסטיאן באך בזמן שהותו בקֶטֶן בשנים 1718–1720, והוקדשו למרקיז מברנדנבורג ב-1721.
האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה
האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה – (באנגלית: International Union of Crystallography; בראשי תיבות: IUCr) הוא ארגון מדעי בין-לאומי החבר במועצת המדע הבין-לאומית (ISC).
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
כתב היד של הסט שמור בספריית המדינה בברלין.
האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה
היסטוריה
את הרעיון להקמת האיגוד כאמצעי להוצאה לאור של ביטאון בין-לאומי לקריסטלוגרפיה הציע במרץ 1944 הפיזיקאי והקריסטלוגרף הגרמני פאול פטר אוואלד בכינוס "קבוצת האנליזה של קרני רנטגן" המוכרת בראשי התיבות של שמה באנגלית XRAG (ראשי התיבות של X-Ray Analysis Group). יושב ראש XRAG, הפיזיקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה ויליאם לורנס בראג, קיבל את הרעיון בהתלהבות וארגן ביולי 1946 כינוס בין-לאומי של קריסטלוגרפים בלונדון. הכינוס שכלל כ־300 קריסטלוגרפים ממדינות שונות קיבל החלטה להקים ועדה זמנית שתבחן הוצאת ביטאון בנושא הקריסטלוגרפיה. ועדה זו שבראשה עמד פאול פטר אוואלד גיבשה בנוסף להצעות להוצאת ביטאון גם את קווי היסוד של האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה. הגיליון הראשון של הביטאון, שקיבל את השם שהציעו הרוסים חברי הוועדה – Acta Crystallographica – יצא לאור באפריל 1948. כנס הייסוד של האיגוד התקיים באוניברסיטת הרווארד שבעיירה קיימברידג' שבמסצ'וסטס שבארצות הברית בין 28 ביולי ל־3 באוגוסט 1948. שני הפיזיקאים האחראים יותר מכל להתפתחות התחום הועמדו בראש האיגוד, ויליאם לורנס בראג התמנה נשיא ומקס פון לאואה מונה נשיא כבוד.
מטרות ודרכי פעולה
מטרותיו הן: לקדם שיתופי פעולה בין-לאומיים בקריסטלוגרפיה, לתרום לכל ההיבטים של הקריסטלוגרפיה, לקדם הוצאה לאור של פרסומים בין-לאומיים של מחקר קריסטלוגרפי, ולתקנן את השיטות, היחידות המינוחים והסמלים.
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
רקע
לדברי ההיסטוריון הגרמני היינריך בסלר (Besseler), הקונצ'רטי לא הולחנו כמחזור אלא בנפרד – מספרים 6, 3 ו-1 ב-1718, מספר 2 ושני הפרקים האחרונים של מספר 1 ב-1719, ומספרים 4 ו-5 ב-1720. המוזיקולוג הבריטי ת'רסטון דארט (Thurston Dart) האמין שקונצ'רטו מס' 6 הולחן בתקופה מוקדמת יותר בויימאר (1708-1717) או אפילו בארנשטאדט (1703-1707).
האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה
מטרות ודרכי פעולה
האיגוד מנסה לקיים מטרות אלו על ידי הדפסה של ביטאונים מדעים שכיום הם זמינים באינטרנט, בראש ובראשונה ה־"Acta Crystallographica", הכנה של טבלאות מעודכנות של קריסטלוגרפיה, חלוקה של עלון חדשות מדי רבעון, ניהול מדריך עולמי של קריסטלוגרפים, חלוקת פרס אוואלד וארגון האספה הכללית אחת לשלוש שנים.
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
קונצ'רטו מס' 1 בפה מז'ור רי"ב 1046
נכתב לשלושה אבובים, בסון, שתי קרנות, כינור פיקולו סולו; תזמורת של שני כינורות, ויולה וקונטינואו.
האיגוד הבין-לאומי לקריסטלוגרפיה
מטרות ודרכי פעולה
משרדי האיגוד נמצאים בעיר צ'סטר שבמחוז צ'שייר באנגליה. נכון ל־2020 חברים בארגון ארגוני מדע מ־52 מדינות.
הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
קונצ'רטו מס' 1 בפה מז'ור רי"ב 1046
הסולנים ביצירה הם האבובים (במיוחד האבוב הראשון), הבסון והכינור. גם תפקידי הקרנות נחשבים כתפקידי סולו, אם כי חלק גדול מהזמן הן משמשות כחלק מהתזמורת. הסינפוניה של קנטטה מס' 208 ("קנטטת הציד") היא גרסה מוקדמת של קונצ'רטו זה.
קונצ'רטו מס' 2 בפה מז'ור רי"ב 1047
נכתב לחלילית, אבוב, חצוצרה, כינור סולו; תזמורת של שני כינורות, ויולה, קונטינואו.
תפקיד החצוצרה קשה ותובעני מאוד, במיוחד עבור החצוצרה הטבעית בה נגנו בזמנו של באך. ישנם מוזיקולוגים המאמינים שבאך השתמש במילה Tromba (באיטלקית "חצוצרה") במשמעות רחבה של כלי נשיפה ממתכת, וכי יש לבצע את התפקיד בקרן יער.
קונצ'רטו מס' 3 בסול מז'ור רי"ב 1048
נכתב לשלושה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי וקונטינואו.
פרק האדג'יו הוא למעשה שני אקורדים, ומהווה חידה עבור מוזיקאים. ברוב הביצועים מאלתר הכנר או נגן הקונטינואו קדנצה בפרק זה. המוזיקולוג ת'רסטון דארט הכניס לראשונה את השימוש בפרק האדאג'ו מהסונטה בסול מז'ור לכינור וקונטינואו רי"ב 1021 במקום הפרק המקורי. קונצ'רטו זה מתייחד בכך שאין בו תזמורת ליווי נפרדת: תשעת הסולנים משמשים גם כתזמורת.
קונצ'רטו מס' 4 בסול מז'ור רי"ב 1049
תפקיד החליליות כתוב ל-flauto d'echo, ויש מחלוקת בין המוזיקולוגים אשר לכוונתו של המלחין. רוב המוזיקולוגים חושבים שמדובר בחלילית האלט הרגילה, ושהציון echo ("הד") מתייחס לתפקיד ההד בפרק השני. באך עיבד מאוחר יותר את הקונצ'רטו הרביעי מחדש כקונצ'רטו לצ'מבלו בפה מז'ור, רי"ב 1057.
קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור רי"ב 1050
נכתב לחליל, כינור, צ'מבלו (סולנים); "תזמורת" חסרה המורכבת מכינור, ויולה, צ'לו וְויולונה.
הקונצ'רטו נכתב כנראה עם חזרתו של באך מברלין ב-1719, כדי להפגין את יכולתיו של הצ'מבלו החדש שאיתו חזר, בייחוד על ידי הקדנצה הארוכה והראוותנית שבסוף בפרק הראשון.
קונצ'רטו מס' 6 בסי במול מז'ור רי"ב 1051
הקונצ'רטו כנראה מגיע ממספר מקורות, ביניהם רי"ב 208, קנטטה מהתקופה שלפני קתן. התפקיד של הויולות דה גמבה והמנעד שבו הוא עושה שימוש, רומז שהוא נכתב במקור לוויול טנור. כלים אלו היו נוחים יותר לשימוש על ידי מוזיקאים לא מקצועיים. תפקידי הסולו בקונצ'רטו שייכים לוויולות, ובמידה מסוימת גם לצ'לו - ייתכן שבאך רצה ליצור הנגדה בין משפחת הכינור החדשה יותר לבין משפחת הוויול העתיקה.
מה הייתי עושה בלעדייך
מה הייתי עושה בלעדייך הוא שיר של הזמר והיוצר הישראלי קובי אפללו, שיצא לאור כסינגל באוגוסט 2022. אפללו כתב והלחין את השיר במשותף עם לי בירן ושמעון יחיא.
רקע
הסינגל יצא לאור ב־11 באוגוסט 2022, לקראת כניסתו של ט"ו באב ה'תשפ"ב, לציון "יום האהבה", לדברי אפללו.
מבחינת כתיבה ומוזיקה אפללו הסביר שהוא "הלך לשורש" בשימוש שעשה "בקצב מרוקאי חוגג" של שש שמיניות, שאף על פי שתמיד היה ברקע שלו, טבוע בו ומושמע בסביבתו, הוא כמעט ולא עשה בו שימוש בעבר. משום שהקצב היה טבעי בשבילו, היה לו קל לשיר את זה יותר מאשר דברים אחרים. אפללו תיאר את הסגנון שלו כהיתוך בין סגנונות רבים, בין השאר כתוצאה מהשפעות שספג מאביו, שהגיע מצפון אפריקה, ומאימו, שהגיעה מאזור גאוגרפי שונה. עוד סיפר שהשיר אהוב מאוד בהופעות שלו, והוסיף שהשימוש במקצב השמח הוא בין השאר משום שאחרי מגפת הקורונה יש בו משהו "חוגג חיים" ורצון ליצירת שירים יותר שמחים.
אפללו המשיך והסביר את התמה של השיר:
מנחם די לונזאנו
רבי מנחם בן יהודה די לונזאנו (הרמד"ל), ~ ה'ש"י (1550) - לפני ה'שפ"ו (1626), רב, מקובל, משורר, חוקר המסורה ומהדיר ספרי מדרש, ומהעולים הקדמונים לארץ ישראל.
חייו
מקום לידתו של רבי מנחם הוא פיסארו שבאיטליה כפי הנכתב באגרת ההמלצה מרבי מנחם עזריה מפאנו, היו ששיערו שנולד בקושטא שבטורקיה. עלה לירושלים אחרי שנת ה'של"ה (1575). רבי דוד קונפורטי שהיה נשוי לנכדתו, כתב עליו שהיה רב מובהק, חסיד, מקובל, בקי בכל החכמות, מדקדק ומחבר.
היה חלש וידוע חולי, וסבל מראיה לקויה, ואף התעוור באחת מעיניו. חלה גם ברגליו, אך למרות זאת לא נרתע מלחבר ספרים. בספריו הוא תוקף פעמים רבות אחרים מרבני דורו, ודברי בקורתו הסבו לו נזק. דברים שכתב בגנות בנו של הרמ"ק צונזרו מספרו, והוא נאלץ לנדוד ממקום למקום בחוסר כל. בספרו "עמר מן" הוא אף חולק במספר מקומות על האר"י, תוך שהוא מסתמך על השמועה שדברים אלו נכתבו על ידי האר"י לפני שזכה לרוח הקודש. כמו כן התקיף את רבי ישראל נג'ארה על שירי האהבים שחיבר.
בדרכי נדודיו נחשף לכתבי יד עתיקים של מדרשי חז"ל, והשתדל בהוצאתם לאור. ידיעותיו הרבות בשפות שונות באות לידי ביטוי בספרו "המעריך", שהחיד"א משבחו במיוחד בשל בקיאות מחברו בשפות השונות ובספרו שם הגדולים כותב עליו החיד"א שהיה משורר גדול ומדקדק עצום.
רבי מנחם נפטר בירושלים לפני שנת ה'שפ"ו, והוא נקבר במורד הר הזיתים.
ספריו
רבי מנחם חיבר מספר חיבורים, הנכללים בשם הכולל "שתי ידות, שיצא לאור לראשונה בוונציה בשנת ה'שע"ח (1618). הספר כולל עשרה חיבורים, הנחלקים לשתי "ידים": יד עני ובה חמש "אצבעות" - חמישה חיבורים עצמאיים של רבי מנחם, ויד המלך ובה חמש "אצבעות" - חמישה חיבורים משל קדמונים שקדמוהו, מדברי חז"ל.
חלק ראשון: יד עני - חיבוריו העצמאיים כולל:
חלק ראשון באתר היברובוקס.
חלק שני: יד המלך - החיבורים שההדיר הם:
חלק שני באתר היברובוקס.
למעשה, מחמת חוסר תקציב, נמנע מרבי מנחם להדפיס את כל עשרת חלקי "שתי הלחם" בהוצאה הראשונה, ולכן לא נכללו בה מתוך החיבורים שההדיר אלא "אגדת בראשית". אך "מדרש אגור" כבר נדפס על ידו כספר עצמאי בצפת בשנת ה'שמ"ז (1587) (וחזר ונדפס אחר כך בניו יורק בשנת ה'תרצ"ד מתוך כתב יד תחת השם "משנת רבי אליעזר").
כל חיבוריו העצמאיים, מלבד "טובה תוכחת", ראו אור במהלך השנים כספרים נפרדים.
בנוסף נדפסו מאמרים שכתב בביאור דברי ספר הזוהר בכמה מקומות, בתוך ספר "זוהר חדש" בדפוסים הנפוצים, והגהות שכתב על התלמוד הירושלמי נדפסו על ידי החיד"א בתוך ספרו "ככר לאדן".
חנה טאו
חנה טאו (ת"ש, 1940 לערך - י' בניסן ה'תשס"ה, 19 באפריל 2005) הייתה רבנית ומחנכת בולטת בתחום לימוד תורה לנשים בציבור הדתי לאומי.
ביוגרפיה
נולדה לרב מרדכי אריה (מרטין) הלוי הברפלד, רבה של קהילת זלטה מורבצה שבסלובקיה. במלחמת העולם השנייה איבדה את רוב משפחתה ונדדה עם אמה ואחיה הקטן. לאחר עלותם לארץ ישראל בשנת ה'תש"ז למדה בין השאר ב"בצלאל". בשלהי שנות ה-50 נישאה לרב צבי ישראל טאו, תלמידו של הרב צבי יהודה קוק. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים. רוב שנותיה התגוררה עם משפחתה בשכונת קריית משה בירושלים.
הרבנית חנה טאו הייתה מתלמידותיו של הרב צבי יהודה קוק ולמדה גם מבעלה.
בשנות ה-60 החלה להעביר שיעורים לנשים במחשבת ישראל, במשנתו של המהר"ל מפראג ובתורת הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה קוק. בין היתר העבירה שיעורים לנשים במושב קשת, כאשר שכן סמוך לקוניטרה.
הייתה מעורבת בהקמה ובפעילות של כמה ארגונים, בהם "שלח את עמי" ולאורך שנות המאבק לשחרור נתן שרנסקי תמכה באשתו אביטל, שהייתה בת בית בביתה. הייתה מעורבת גם בארגון "בניין שלם" העוסק בבניין המשפחה, ברוח תלמידי הרצי"ה קוק. שידכה רבים מתלמידי בעלה עם תלמידותיה. לימדה תלמידות רבות לקראת חתונתן והכשירה מדריכות כלות.
כמה משיעוריה רוכזו בספר שירת חנה, בהוצאת המשפחה, ירושלים תשס"ט. אחת השיחות בספר יצאה עוד קודם בחוברת "לעם נולד", תשס"ז. הספר כולל גם דברים לזכרה, מאת הרבנית רבקה בן ארצי. בשנת תשע"ה יצא לאור סדרת הספרים "כאיש אשר אמו תנחמו", בהם סיכומים משיעוריה על הספר "נצח ישראל" למהר"ל מפראג.
חמורו של בורידן
חמורו של בּוּרידן הוא משל פרדוקסלי מפורסם המדגים את בעיית חופש הרצון.
במשל מתואר חמור הניצב במרחק שווה בין חבילת מספוא לבין כלי מלא מים. בשל המרחק השווה ביניהם החמור אינו יכול להחליט לאן עדיף ללכת קודם, ומכיוון שאינו הולך לשום מקום, הוא נשאר במקומו ולבסוף מת מרעב ומצמא.