cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משבר תקופת הברונזה המאוחרת
תמורות באקלים ורעב המוני
אוגרית עצמה סבלה אף היא מרעב, לפי מכתב מפרעה מרנפתח המזכיר "משלוח תבואה ממצרים להקלת הרעב באוגרית", ואחד ממלכי אוגרית כתב למכותב לא ברור, כנראה בכיר או מלך: "[כאן] אצלי הרבה מאוד רעב". מכתב ממלך צור מודיע למלך אוגרית שספינתו שנשלחה למצרים נפגעה, ורב החובל לקח את התבואה מן הכדים, אך מלך צור לקח בחזרה את התבואה, והספינה עצמה מתוקנת בנמל עכו. המכתב מאוגרית שגילה משה כוכבי בתל אפק (אנטיפטריס) עוסק במשלוחי חיטה מכנען לאוגרית. שני המכותבים בו, הפקיד הגבוה האוגריתי תכוחלינו והמושל המצרי חיא, מוכרים גם ממכתבים נוספים שהתגלו באוגרית ובמצרים.
החיתיתולוג הישראלי איתמר זינגר היה מראשוני הטוענים כי בצורת ורעב בממדים חסרי תקדים התפשטו לכל רחבי מזרח הים התיכון בסוף האלף השני לפנה"ס. עם זאת, קליין מציין שמקרי בצורת ורעב באזור מוכרים מכל התקופות, ולפיכך נראה שגם הרעב לבדו לא היה יכול להביא לקריסת הציוויליזציה.
מרידות פנימיות
כמה חוקרים הציעו שמרידות והתקוממויות פנימיות של האוכלוסייה המקומית תרמו למשבר. רעב, רעידות אדמה, או מחסור באמצעי ייצור כתוצאה מן הפגיעה בסחר הגלובלי היו עלולים להצית מרידות כאלו. מרידות הוצעו בעיקר להסברת שרפות וחורבן בשכבות ובאתרים ארכאולוגיים שבהם לא נמצאו עדויות לפלישה חיצונית. למשל בתל חצור, חופרי האתר יגאל ידין ואמנון בן תור סברו שהשרפה שהשמידה את העיר היא תוצאת הכיבוש על ידי בני-ישראל המתואר בספר יהושע, אך חסרון ממצאים כגון כלי נשק וסימני אלימות, כמו גם עדויות לתהליך הידרדרות ממושך עוד לפני החורבן, הוליכו חופרת אחרת של האתר, הארכאולוגית שרון צוקרמן, להציע התקוממות עממית פנימית. במכתב שנמצא באוגרית, ונשלח ממושל בכיר בקפריסין ששמו אשוורה, הוא כותב שאינו אחראי לנזק הנגרם לאוגרית ולשטחה, בפרט משום שאלו ספינות ואנשים מאוגרית עצמה אשר תוקפים אותה, ומזהיר את המכותב לנקוט באמצעי הגנה נגדם.
בשנה ה-29 למלכות רעמסס השלישי פרצה שביתת העובדים הראשונה המתועדת בהיסטוריה בעמק המלכים בנקרופוליס של תבאי. הפועלים והאומנים שהועסקו בבניית קברי הפרעונים שבתו כמחאה על העיכובים באספקת מזונם ומשכורתם. בשנים שלאחר מכן, בעיות נוספות באספקת המזון גרמו לשביתות נוספות, ואף הביאו את העובדים לשדוד את הקברים אותם בנו. תלונות בנושא שכר מתועדות גם בתקופת רעמסס התשיעי ורעמסס העשירי.
שני שליטים מרכזיים בתקופת המשבר נרצחו על ידי בני משפחותיהם במסגרת הפיכות חצר: תוכולתי-נינורתה הראשון מלך אשור ורעמסס השלישי מלך מצרים. עם זאת, גם הפיכות חצר מעין אלו היו נפוצות במשך כל תקופת הברונזה המאוחרת.
פגיעה ושינויים בסחר הבינלאומי
מספר חוקרים הציעו שגורם עיקרי למשבר היה קריסת רשת המסחר הענפה באגן המזרחי של הים התיכון, אולי כתוצאה משוד ים ומהתקפות של גויי הים. יוון המיקנית הייתה תלויה ככל הנראה בסחר הימי לאספקת רבים מחומרי הגלם שלה, בעיקר נחושת ובדיל להכנת ארד, והאימפריה החתית הייתה תלויה במשלוחי מזון בספינות ממצרים, מכנען ומאוגרית. איתמר זינגר הציע שאוגרית חרבה כתוצאה מקריסת הסחר הבינלאומי שעליו התבססה הכלכלה שלה. הארכאולוג כריסטופר מונרו מאוניברסיטת קורנל ציין שערי המדינה העשירות ביותר במזרח הים התיכון הן גם אלו שנפגעו קשה ביותר במשבר, והציע שהן היו התלויות ביותר בסחר. אובדן העושר שהופק מן הסחר הבינלאומי עשוי להסביר גם מדוע כמה מן הערים המרכזיות לא נבנו מחדש לאחר חורבנן. קליין ציטט את זינגר כי "העובדה שאוגרית מעולם לא עלתה מאפרה, כפי שעשו ערים אחרות בתקופת הברונזה המאוחרת בלבנט שסבלו גורל דומה, מראה על גורם יסודי יותר מאשר החורבן שהומט על העיר".
הסחר בבדיל, החיוני לייצור ארד, היה קרוב לוודאי הראשון שנפגע, שכן מקורות הבדיל היו מעטים ומרוחקים במיוחד. היעלמות הבדיל עשויה להסביר את המעבר מארד לברזל בתקופת הברזל. עפרות ברזל נפוצות וזמינות לכרייה הרבה יותר מעפרות בדיל, ואף מעפרות נחושת, ולכן הברזל לא הצריך בדרך-כלל סחר בינלאומי להשגתו. ואולם הברזל גם קשה הרבה יותר להפקה ועיבוד מבדיל ומנחושת, מכיוון שטמפרטורת ההיתוך שלו גבוהה יותר במאות מעלות צלזיוס, ולפיכך הצריך פיתוח טכנולוגיה חדשה של כבשנים יעילים יותר, ועיצוב באמצעות חישול יותר מאשר באמצעות התכה ויציקה. המעבר מארד לברזל בתקופת המשבר לא היה מיידי, שכן אף בהיעדר בדיל ניתן היה למחזר חפצי ארד ישנים על ידי התכתם, יציקתם וחישולם מחדש. עדויות למיחזור מתכת נמצאו באתרים כמו תל דן, תל נאמי, ותל עכו, אך לא באוגרית, אשר לא יושבה מחדש לאחר חורבנה. באתר הארכאולוגי פלה בעבר-הירדן נמצא שימוש במתכת בתקופות שלפני ואחרי המשבר, וניכר כי לאחריו הגיעה הנחושת ממקורות סמוכים, במקום הנחושת המיובאת מקפריסין לפני המשבר.
חוקרות אחדות כמו סוזאן שראט ומיכל ארצי הצביעו על עדויות למידה מסוימת של סחר בינלאומי שהמשיך להתקיים עוד במאה ה-12, אפילו לאחר חורבן אוגרית וערים אחרות. אך הן הציעו שהוא עבר הפרטה: לפני המשבר הוא נשלט על ידי המלכים בארמונות המיקנים, ועל ידי שליטי ערי המדינה, הממלכות והאימפריות של המזרח התיכון, והעשיר את קופתם; אך לאחריו הוא עבר לחזקתם של סוחרים ויזמים פרטיים, שהפיקו רווח אישי מניצול המחסור. מאידך, חוקרות אחרות כמו קרול בל הטילו ספק בכך ששינוי מבני בבעלות על הסחר יכול לגרום בפני עצמו למשבר כה קשה.
הגירות גויי הים
כבר בתקופת המשבר עצמה, תעודות עתיקות טענו שגורם מרכזי היו פלישות צבאיות והגירות של עמים וקבוצות אתניות, שמספרם וזהותם המדויקים אינם ברורים, אשר באו בספינות מן הים, ושמוצאם לפי רמזים שונים במקומות כלשהם במרחב האגאי, ואולי אף ממערב לו. קבוצות כאלו נקראות כיום בשם הקיבוצי המודרני "גויי הים".
מן התעודות והממצאים הארכאולוגיים מצטייר כי הגל המרכזי של הגירת גויי הים הגיע מיוון, ולהצעת הארכאולוג הישראלי מאוניברסיטת חיפה אסף יסעור-לנדאו חצה את מצר הדרדנלים לאנטוליה, בסוף המאה ה-13 או בראשית המאה ה-12 לפנה"ס. לאחר מכן התקדם הגל לכיוון דרום ומזרח, לאורך החוף המערבי והדרומי של אנטוליה. כמקובל בספנות התקופה, הספינות שטו ככל הנראה בעיקר לאורך החוף, וייתכן שאף הועלו לחוף מדי לילה לצורך חנייה. ייתכן שאוכלוסיות בלתי-לוחמות, ובכללן ונשים וילדים, התקדמו במקביל על היבשה, ברגל ואף בעגלות מטען רתומות לשוורים, כמתואר בתבליטים המצריים במדינת האבו. מודל אפשרי שהוצע על-ידי חוקרים הוא מסע המלחמה של אלכסנדר הגדול, כשמונה מאות שנה מאוחר יותר, לכיבוש אסיה הקטנה ומישור החוף המזרחי עד מצרים, אשר התקדם במקביל בצבא יבשתי ובצי לאורך החוף.
מן התעודות ותיארוכי החורבנות מצטייר כי גל מרכזי זה הגיע לאזור האימפריה החתית, סוריה וקפריסין בשנות ה-90 וה-80 של המאה ה-12 לפנה"ס, ואולי המשיך להתקדם דרומה לאורך מישור החוף של לבנון וכנען, אם כי אין עדויות ברורות למעברו באתרי החוף הפיניקי. גל זה הגיע למצרים בשנת 1177 לפנה"ס, בתקופת מלכותו של רעמסס השלישי, אשר מייחס לגויי הים את החרבת האימפריה החתית, ממלכת אלשיה הקפריסאית וערים בסוריה. רעמסס השלישי טוען בתעודות המצריות שהנחיל לגויי הים תבוסה קשה.
עם זאת, כמעט כל התעודות המזהות את גויי הים נמצאו במצרים בלבד. התעודה הלא-מצרית היחידה הנוקבת במפורש בשם אחד מהם היא המכתב ששלח המלך החתי למלך אוגרית, לדעת זינגר המלכים האחרונים שופילוליומש השני לעַמִּוּרַפִּי. במכתב זה דורש המלך החתי מידע על "האויב, עם הסיקילה, החי בספינות", שאולי מתייחס לעם מגויי הים המכונה "תֶ'כֱּר" או "שקלש" בכתובות המצריות. עוד דורש המלך החתי במכתב זה לראיין אדם בשם איבנדושו, אשר שהה תקופה מסוימת בשבי הסיקילה. לא ידוע אם ריאיון זה אכן נערך לבסוף. התייחסויות מעורפלות יותר בכמה מן התעודות האחרות מן האימפריה החתית, אוגרית ואלשיה מדברות על "האויב" או "ספינות אויב".
נימוק נפוץ לייחוס רבים מן החורבנות לגויי הים הוא גילוי קדרות בסגנון אגאי בשכבה שמיד מעל לשכבת החורבן. ואולם זוהי ראיה נסיבתית בלבד, שכן ייתכן שמחריבי העיר לא התיישבו בה, ושהמתיישבים נכנסו לעיר חרבה. לדעת פינקלשטיין ויסעור-לנדאו, התיישבות הפלשתים באתרי מישור החוף הדרומי בכנען – תל לכיש, אשקלון, אשדוד ועקרון – התרחשה עשרות שנים לאחר שאתרים אלו הוחרבו בראשית המאה ה-12. מכך עולה שהיא השתייכה לגל הגירה מאוחר יותר, ולא ניתן להסיק ממנה בוודאות שהמחריבים היו פלשתים או מגויי הים.
חוקרים רבים כיום מעריכים שכתובות רעמסס השלישי מגזימות בהשפעתם של גויי הים, ורואים בהם סימפטום למשבר יותר מאשר הגורם לו. מקומות מוצאם של גויי הים אינם ידועים בוודאות, ואזורים שונים וקבוצות אתניות רבות הוצעו במחקר, משיקולים בלשניים והיסטוריים. זינגר הציע שהפלסת/פלשתים היו אטרוסקים, ואחרים הציעו שהם באו מיוון, מכרתים או מאנטוליה. מוערך שגויי הים היו ערב רב של שודדי-ים, ספנים, לוחמים חסרי-זכויות, שכירי-חרב, מורדים, פליטים וצמיתים מנוצלים, שאיבדו את מקור מחייתם כתוצאה מן התנאים הכלכליים והמדיניים הקשים בתקופתם. כמו כן מוערך שגלי ההגירה גרמו לתגובת שרשרת שעקרה ממקומם עוד ועוד פליטים, למשל נאו-חיתים, ארמים ועברים, שהצטרפו לגלי ההגירה או החלו גלי הגירה חדשים.
שינויים בטקטיקות ובאמצעי לחימה
במחקר של המאה ה-20, השערות שונות ייחסו את קריסת האימפריה החתית או התרבות המיקנית ביוון לפיתוח נשק עשוי ברזל, ועליונותו על נשק עשוי מארד. ואולם ההיסטוריונית האמריקאית ג'יין וולדבאום (Jane C. Waldbaum) סקרה את הממצא הארכאולוגי, ומצאה שכלי-נשק ומיגון (ובכלל זה קסדות, פריטי שריון וכדומה) מברזל נדירים ביותר בממצאים מן המאה ה-13 לפנה"ס, עדיין נדירים בממצאים מן המאה ה-12 לפנה"ס, בעיצומו של המשבר, והופכים נפוצים מנשק ארד רק כמאתיים שנה לאחר מכן, במאה ה-10 לפנה"ס. לפיכך נראה שהמעבר משימוש בארד לשימוש בברזל היה תוצאה של המשבר, ולא גורם לו.
קריסה מערכתית
מספר ארכאולוגים והיסטוריונים, כמו קולין רנפרו, ננסי סנדרס, אריק ה. קליין, וכריסטופר מונרו, סבורים כי אין די באף אחד מן הגורמים שהוצעו להסברת המשבר. במקום זאת הם מציעים צירוף של מספר גורמים, שכל אחד מהם החמיר את האחר, ליצירת אפקט דומינו שבו שינויים קטנים גרמו לתוצאות מרחיקות לכת. קליין שקל יישומים מסיבוכיות, מתורת הקטסטרופות וממערכות מורכבות, אך תהה אם יש בהם סיוע כלשהו, מעבר לטענה כי התרבויות בתקופת הברונזה המאוחרת היו מקושרות זו לזו ברשת מסועפת של יחסי סחר ובריתות, ושהריבוד החברתי שלהן היה מורכב יותר מאשר בתקופה שלאחר המשבר. בהרצאות ובראיונות בתקשורת השתמש קליין גם בביטוי "סופה מושלמת", שבתחום המטאורולוגיה מציין אסון טבע הנגרם כתוצאה מצירוף מקרים נדיר של סיבות רבות ושונות.
ואילו מונרו הציע מודל של שבעה תהליכים המשפיעים זה על זה, בהשראת תאוריה מרקסיסטית:
לדעת מונרו, הלקח מן המשבר הוא שקל להדגים את הצלחת הקפיטליזם כל עוד מודדים אותו בשכבות המצליחות בחברה, אך זרעי המשבר עלולים לצמוח דווקא בשכבות הנכשלות.
תקופת המשבר וההתאוששות
קליין וחוקרים אחרים מסכימים כי המשבר היה תהליך שהתרחש לאורך שנים רבות, ולא מאורע כמו פלישה או חורבן בודד. שנת 1177 לפנה"ס, שבה (לפי הכרונולוגיה העדכנית ביותר של האימפריה המצרית) פלשו גויי הים למצרים, לפעמים נחשבת כתאריך הקריסה, למשל בשם ספרו של קליין: "1177 לפנה"ס: השנה בה קרסה הציווילזציה". ואולם קליין עצמו כתב שמשיקולי עריכה ושיווק, שם ספרו נבחר כך שיהיה קצר ופשוט, בעוד שבפועל זוהי בחירה שרירותית בשנה יחידה המסמלת את סופה של תקופת הברונזה המאוחרת, ותחילתה של תקופת הברזל. הוא השווה בחירה זו לבחירה השרירותית דווקא בשנת 476 לספירה כתאריך להתמוטטות האימפריה הרומית, ולפיכך כסוף העת העתיקה ופתיחת ימי הביניים, רק משום שבשנה זו כבש אודואקר את רומא, אף כי למעשה נבזזה רומא על ידי שליטים ברברים מספר פעמים קודם לכן במהלך המאה ה-5 לספירה. באופן דומה, כמה מגויי הים כמו השרדנה תקפו את מצרים כבר בתקופת שלטונו של פרעה מרנפתח בסוף המאה ה-13 לפנה"ס.
קליין מתארך את תקופת הקריסה במרבית האזורים בין השנים 1225 ו-1175 לפנה"ס, אך סבור שבמספר מקומות, היא נמשכה עד 1130 לפנה"ס לערך. בשנה זו, רוב התרבויות שפרחו באזור האגאי ובמזרח התיכון העתיק בשנת 1225, כבר לא התקיימו עוד. לדעת קנאפ ומאנינג, תפיסות מסוימות עשויות להגדיר את תקופת המשבר ככמעט 150 שנה, ממחצית המאה ה-13 ועד סוף המאה ה-12 לפנה"ס.
ההתאוששות מן המשבר ארכה לכל הפחות כמה עשרות שנים נוספות, ובאזורים אחרים מאות שנים ואף יותר. הערים חתושש ואוגרית לא יושבו שוב מעולם, וזכרן נשכח מן ההיסטוריה, עד שהתגלו שוב בחפירות ארכאולוגיות. אזור העיר מיקנה נשאר מאוכלס באופן דליל מאוד במשך אלף השנים שלאחר קריסתה. כתב היתדות בלינגואה פרנקה האכדית נשכח בכל אזורי המזרח התיכון פרט למסופוטמיה, הכתב האוגריתי נשכח בסוריה, והכתב הליניארי ב' נשכח ביוון. הם הוחלפו על-ידי שיטות כתב אלפביתי פשוטות ושימושיות יותר. האוכלוסייה התמעטה במקומות רבים, והאליטות השלטוניות איבדו את הכוח שהקנו להן הסחר הגלובלי והיחסים הדיפלומטיים עם תרבויות אחרות. אליטות אלו או חדשות נאלצו להתחיל מחדש בצבירת כוח שיתבסס על מקורות אחרים. הסדר החדש שקם בתקופת הברזל התבסס פחות על ערי מדינה גדולות ועל אימפריות אזוריות, ויותר על ממלכות מקומיות קטנות יחסית, כמו הממלכות הנאו-חתיות בסוריה, או ממלכות ישראל, יהודה, אדום, עמון, מואב, וארם-דמשק בכנען.
השפעות בתרבות
בשני המקרים מקובל כיום על מרבית ההיסטוריונים שהסיפורים הועברו בעיקר בעל-פה מדור לדור במשך מאות שנים לאחר המשבר, בתקופה שבה יכולת הכתיבה הייתה מועטה או בלתי-קיימת, הפכו לסיפרים מרכזיים בזיכרון התרבותי, הדתי והאתני של העמים שסיפרו אותם, והועלו על הכתב לראשונה רק במאות ה-8 עד ה-6 לפנה"ס. בשני המקרים, אין במחקר ההיסטורי והארכאולוגי המודרני מספיק ידע כדי לוודא באיזו מידה משמרים הסיפורים העתיקים מאורעות היסטוריים שאכן התרחשו.
בתרבות הפופולרית בראשית המאה ה-21, חקר המשבר הוליך להשוואות עם מאורעות אקטואליים בעולם, כגון גלובליזציה פוליטית וכלכלית, משבר האקלים, המשבר הכלכלי העולמי (2008), החורף הערבי, מלחמת האזרחים בסוריה ומשבר ההגירה באירופה. למשל, קליין וחוקרים אחרים העירו כי בצורות ורעב בסוריה, ככל הנראה כתוצאה מיובש עקב ההתחממות העולמית, היו בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים שם, מלחמה שבתורה הביאה לגלי הגירה של פליטים לטורקיה וליוון, חלקם בכלי-שיט באגן המזרחי של הים התיכון, אם כי בכיוון הפוך מכיוון ההגירה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת. עם זאת, קליין עצמו התנגד להסקת מסקנות נמהרת והשוואות פשטניות של מאורעות ותהליכים מודרניים עם המשבר.
פרויקט עדות
פרויקט עדות הוא מיזם אינטרנטי שמטרתו לחזק את הקשר בין הדור הצעיר לבין ההיסטוריה של עם ישראל ומדינת ישראל באמצעות תיעוד עדים, אנשים שהיו וחוו את ההיסטוריה הישראלית על בשרם, והפצת העדויות הללו על גבי רשת האינטרנט. מטרתו המרכזית של הפרויקט היא תיעוד ההיסטוריה של עם ישראל בווידאו, תמונות ומלל על ידי הדור הצעיר, תלמידי ישראל וסטודנטים ישראלים ויהודים. חלק בלתי נפרד מהפרויקט הוא הפצת תיעוד ההיסטוריה של עם ישראל והנגשתה באמצעות רשת האינטרנט.
במסגרת הפרויקט פועלים מתנדבים, סטודנטים ותלמידים אשר גובים עדויות וידאו מעדים ומשתפים אותן על גבי רשת האינטרנט. הפרויקט נוסד על ידי סיני גז, יזם אינטרנט ישראלי, במטרה לתעד עדויות וידאו של אנשים שהיו וחוו על בשרם את ההיסטוריה של עם ישראל ומדינת ישראל.
איוון מיקם
איוון מיקם (באנגלית: Evan Mecham; ) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה ה-17 מינואר 1987 ועד הדחתו באפריל 1988. מיקם שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה וזכה לעיטורים. הוא היה סוחר מכוניות מצליח ולעיתים עסק גם בהוצאה לאור של עיתונים.
מספר הפעמים הרב שבהם הוא התמודד בבחירות למשרות ציבוריות, הקנו למיקם מוניטין של "מועמד תמידי, יחד עם הכינוי " של אריזונה", לפני שנבחר כמושל מטעם הרפובליקנים. כמושל, תקופת כהונתו של מיקם הייתה שנויה במחלוקת כמעט מיד לאחר השבעתו, והוא היה הראשון מבין כל מושלי ארצות הברית שבו-זמנית התמודד עם הליך הדחה, בחירות חוזרות (Recall election) שנקבע להן כבר מועד, ואישום פלילי. הוא היה ראשון מושלי אריזונה שהודח, ואחד מ-15 מושלי מדינות ארצות הברית שהודח.
מיקם כיהן בשנים 1961–1963 כחבר הסנאט של אריזונה לפני שהחל רצף של התמודדויות בלתי מוצלחות על משרות ציבוריות. ניצחונו בבחירות למשרת המושל ב-1986 החל בניצחון מפתיע בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד, שבעקבותיו הגיע פיצול בשורות המפלגה הדמוקרטית במהלך הבחירות הכלליות, שהיו למרוץ של שלושה מועמדים. כמושל, נודע מיקם בשל הצהרותיו ומעשיו שנתפסו לרוב כבעלי אופי גזעני. בין הצעדים הללו, היה ביטול יום החופש בתשלום מטעם המדינה לרגל יום מרטין לותר קינג באמצעות קביעתו ליום ראשון השלישי של חודש ינואר במקום יום שני השלישי של חודש זה. הוא גם האשים נשים עובדות בשיעור גבוה של גירושים, והשתמש בכינוי "פיקניני" לתיאור ילדי האפרו-אמריקאים. בתגובה לכל אלה, אורגן חרם צרכנים על אריזונה. קרע בין מיקם לבין עמיתיו למפלגה הרפובליקנים בבית המחוקקים של אריזונה התפתח בעקבות האשמות שהועלו בעיתון The Arizona Republic על מינויים פוליטיים שנויים במחלוקת והעדפת מקורבים במינוי לתפקידים, האשמות שמיקם טען שהן היו האשמות שווא.
מיקם הודח מכהונתו בעקבות הרשעה בהליך הדחה על בסיס האשמות בשיבוש מהלכי משפט ושימוש בלתי ראוי בכספי ציבור, כספים שהוא טען שהיו פרטיים. משפט פלילי שהתנהל נגדו בהמשך זיכה את מיקם מההאשמות. לאחר הדחתו, נותר מיקם פעיל בפוליטיקה במשך כמעט עשור. במהלך תקופה זו הוא שימש כנציג לוועידות הארציות של הרפובליקנים וניסה להתמודד שוב על תפקיד המושל ואף על מושב בסנאט של ארצות הברית כמועמד עצמאי מול ג'ון מקיין.
ראשית חייו
איוון מיקם נולד בדושיין שביוטה להורים שהיו חברי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (המורמונים), וגדל בחווה המשפחתית. הוא היה הצעיר במשפחה של חמישה בנים ואחות אחת צעירה ממנו. ב-1942 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שבאלמונט, יוטה, כתלמיד השני בסדר המצטיינים של מחזור לימודיו, והחל ללמוד בקולג' החקלאי של מדינת יוטה (כיום אוניברסיטת המדינה של יוטה) על בסיס מלגת לימודי חקלאות. בינואר 1943 עזב מיקם את לימודיו בקולג' והתגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית. הוא הוכשר כטייס קרב על מטוסי לוקהיד P-38 לייטנינג, ולאחר מכן הועבר לאנגליה, שם הוא הטיס מטוסי P-51 מוסטנג. ב-7 במרץ 1945 הופל מטוסו כאשר הוא היה במשימת ליווי למשימת סיור והיה שבוי במשך 22 ימים. מיקם חזר לארצות הברית לאחר שהחלים מהפציעות שנגרמו לו בעת נפילתו בשבי, וקיבל את מדליית האוויר ואת לב הארגמן על שירותו. במאי 1945 הוא נשא לאישה את פלורנס למברט, ובדצמבר אותה שנה שוחרר משירותו הצבאי. לזוג נולדו שבעה ילדים.
מיקם היה חבר פעיל בכנסייה המורמונית. הוא לימד בבית ספר של יום ראשון ושירת כבישוף בכנסייה בשנים 1957–1961. כחלק מאמונתו הוא הוא סבר שהאל ינחה אותו במעשיו ויעניק לו כוחות. אמונות אלו היו חלק מהתנהלותו בעת שכיהן כמושל כאשר אחד מחבר הסגל שלו דיווח שהוא שמע שיחה שהתנהלה בלשכתו של מיקם לפני שנכנס לחדר, ואז גילה שהמושל היה שם לבדו. חברת סגל אחרת, דונה קרלסון, דיווחה שמיקם האמין שהוא מונה למשרתו בזכות אלוהית, ולפיכך לא היה מוטרד יתר על המידה מרגשותיהם של אחרים.
ב-1947 החל מיקם את לימודיו בקולג' המדינה של אריזונה (כיום אוניברסיטת המדינה של אריזונה) ותחום לימודיו העיקרי היה ניהול וכלכלה. ב-1950 הוא עזב את לימודיו בקולג' כאשר חסרו לו 16 שעות לימוד כדי לפתוח סוכנות לרכבי פונטיאק ורמבלר בעיר אהו שבאריזונה. ב-1954 הוא עבר לגלנדייל, שם הוא רכש והפעיל סוכנות למכירת רכבי פונטיאק, שהייתה בבעלותו עד 1988. כסוכן למכירת מכוניות, הוא הופיע באופן תדיר בתשדירי פרסומת בטלוויזיה המקומית ואימץ את המוטו שלו, "אם אינך יכול לסחור עם מיקם, אתה פשוט לא יכול לסחור". סוכנות מכירת הרכבים בגלנדייל הייתה הבסיס לעסקים המשפחתיים שלו, כולל עסק למרוצי מכוניות, חברת כרייה וכמה סוכנויות נוספות למכירת מכוניות במדינות אחרות.
בנוסף לעסקי המכוניות, החזיק מיקם בכמה עיתונים שלא האריכו ימים בפעילותם. אחד מעיתונים אלו, העיתון היומי Evening American, הודפס בפיניקס, והגיע להיקף התפוצה המרבי של 27,000 עותקים לפני שהפך לשבועון. כמוציא לאור של עיתונים שניסה לפרוץ לשווקים של פיניקס ושל טוסון, העיד מיקם ב-13 ביולי 1967 בפני תת-הוועדה להגבלים העסקיים והמונופולים של הסנאט של ארצות הברית. עדות זו ניתנה בתגובה להצעת חוק שקידם הסנאטור קארל היידן שעל פיה הוצעה חסינות חלקית מחוק ההגבלים העסקיים של שרמן, שאפשרה לעיתון שהיה חסין מבחינה כלכלית ולעיתון בלתי מוצלח להקים מיזם משותף המשלב פעילות פרסומית, הדפסה והפצה תוך שמירה על הליכי דיווח ועריכה נפרדים. בעוד שהתומכים בהצעת החוק טענו שהוא יימנע קריסות של עיתונים, התנגד מיקם להצעה בטענה ש"הסיבה המרכזית להצעת חוק זו הייתה בשל כוחם של העיתונים להשפיע על החלטות המצביעים בבחירות, והשאיפה של הפוליטיקאים להעדיף את אלו ששולטים בעיתונים מונופוליסטים אלו" הוא גם הוסיף ש"הכלים של מונופול הם במחלקות פרסום ומחלקות הפצה משותפות".
קריירה פוליטית
ניסיונו הראשון של מיקם להיבחר למשרה ציבורית היה ב-1952, כשעדיין התגורר באהו, כאשר הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של אריזונה. לאחר שעבר לגלנדייל, הוא עשה שימשו במוניטין שצבר בהופעותיו בטלוויזיה ונבחר ב-1960 לסנאט של אריזונה. לאחר תקופת כהונה אחת בסנאט, ניסה מיקם ב-1962 להיבחר לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור קארל היידן, ובבחירות אלו הוא התמודד על בסיס מצע שבו נכללו דרישה שארצות הברית תפרוש מהאומות המאוחדות וביקורת על פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית על הגבלת תפילות בבתי הספר ב"פסק דין אנגל נגד ויטל". במסע בחירות זה ניצח מיקם בתחילה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית את סטיבן שאדג, לשעבר מנהל מסע הבחירות של בארי גולדווטר. לעומת זאת, בבחירות הכלליות זכה מיקם לתמיכה פושרת ממפלגתו בשל החשיבות של עמדתו הבכירה של היידן בסנאט לטובת העברת החקיקה על מיזם מרכז אריזונה. על אף תבוסתו בבחירות הכלליות, הוא קיבל 45 אחוזים מכלל הקולות.
לאחר ניסיון התמודדותו מול היידן, ניסה מיקם ב-1963 להתמודד על תפקיד יושב ראש המפלגה הרפובליקנית באריזונה, אך ללא הצלחה. במערכות הבחירות למשרת מושל אריזונה בשנים 1964, 1974, 1978 ו-1982 הוא ניסה להתמודד ללא הצלחה על התפקיד. מבין ארבע מערכות בחירות אלו, הוא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנים רק בזו של 1978. הוא פיתח דוקטרינה פוליטית שבמסגרתה הוא תמך בדמוקרטיה ג'פרסונאית, קידם את ביטול מס ההכנסה, השבת השליטה על הקרקעות מהממשלה הפדרלית לידי המדינות, ביטול המעורבות הפדרלית בחינוך, ואת העברת השליטה על מערכות הרווחה לידי המדינות. ב-1982 כתב מיקם את ספרו הראשון "חזרי אמריקה" (Come Back America), שבו הוא דן בשנות חייו הראשונות ובהשקפותיו הפוליטיות.
בחירתו כמושל אריזונה
בניסיונו החמישי להתמודדות על משרת המושל, רץ מיקם כאאוטסיידר פוליטי תוך עשיית שימוש במצע הרגיל שלו בו הוא קידם רפורמה פוליטית והקלות במיסים. יריבו בבחירות המקדימות של הרפובליקנים היה ברטון בר, ששימש כיושב ראש סיעת הרוב בבית הנבחרים של אריזונה. בר זכה בתמיכת הנהגת המפלגה, כולל בארי גולדווטר וג'ון מקיין. גרעין התמיכה במיקם הגיע מעמיתיו המורמונים ומאגודת ג'ון ברץ' האולטרה-שמרנית. לגרעין תמיכה זה הצטרף חלק ניכר של גמלאי המדינה על סמך הבטחתו של מיקם לקיצוצים במיסים. בשל חילופי האוכלוסין המשמעותיים באריזונה, רק כמחצית מהמצבעים הרשומים ב-1986 חיו במדינה ב-1980, ולפיכך, המידע על ניסיונות ההתמודדות הקודמים של מיקם לא היו קיים יתר על המידה בציבור. אחוז ההצבעה בבחירות המקדימות היה הנמוך ביותר מזה כמעט 40 שנה בשל גשמים חריגים. מיקם התגבר על פער של 15 אחוזים בסקרים וניצח בבחירות המקדימות לאחר שזכה ב-54 אחוזים מהקולות. בר סיים את מסע הבחירות כאשר לא הוציא את רוב תקציבו, ובידו נותרו יותר ממיליון דולר מתוכו.
בבחירות הכלליות למשרת מושל אריזונה ב-1986 התמודדו שלושה מועמדים. המפלגה הדמוקרטית בחרה במפקחת הכללית על החינוך של אריזונה קרולין ורנר. אי-שביעות הרצון בקרב ההנהגה העסקית והפוליטית של המדינה ממועמדי המפלגות הגדולות הובילה למועמדותו של ביל שולץ, יזם מקרקעין ודמוקרט, שפרש מהבחירות המקדימות של הדמוקרטים מסיבות רפואיות משפחתיות, ולאחר מכן נאספו מספיק חתימות כדי שהוא יתמודד כמועמד עצמאי. שש שנים קודם לכן כמעט והביס שולץ את הסנאטור הוותיק בארי גולדווטר. במערכת בחירות זו התמהמה גולדווטר בהבעת תמיכתו במיקם, אך עשה זאת בארוחה רשמית בלייק האווסו סיטי. במהלך מסע הבחירות, הטילה אגודת סוחרי המכוניות של אריזונה עיצומים על תנאי על עסקו של מיקם בשל השתהותו במענה לתלונות. הפיצול בשורות הדמוקרטים שנגרם בשל כניסתו מחדש של שולץ למערכת הבחירות, גרם למסע הבחירות של מיקם לשרוד. בבחירות הכלליות ניצח מיקם לאחר שזכה ברוב של 40 אחוזים מול 34 האחוזים שקיבלה ורנר ו-26 האחוזים שקיבל שולץ.
מושל אריזונה
ב-5 בינואר 1987 הושבע מיקם כמושל אריזונה ה-17. בין הצלחותיו נמנו פתיחת נציגות עסקית בטאיוואן שאפשרה חתימה על חוזה לייצוא כותנה בהיקף של 63 מיליון דולר וחיזוק המאמצים למניעת שימוש לרעה בסמים באמצעות חקיקה שאפשר למושל למנות שופטים זמניים לטיפול בנושא הסמים. הוא גם הוביל מאמצים במסגרת אגודת המושלים הלאומית להעלות את הגבלת המהירות בכבישים כפריים מ-55 מיל לשעה (90 קמ"ש) ל-65 מיל לשעה (105 קמ"ש), ותמך בהצעת חוק למניעת השתלטות על עסקים באריזונה. במהלך תקופת כהונתו של מיקם כמושל, חוסל גרעון תקציבי של 157 מיליון דולר באמצעות צמצום בהוצאות המדינה.
יום מרטין לותר קינג
ימים ספורים לאחר השבעתו, משך מיקם תשומת לב ברמה הלאומית כאשר קיים את הבטחת הבחירות שלו לבטל את יום החופשה בתשלום לעובדי המדינה ביום מרטין לותר קינג. חג זה הונהג באריזונה במאי 1986 באמצעות צו מושל שהוציא המושל הקודם ברוס בביט, לאחר שבהצבעה של בית המחוקקים המדינתי לא עבר חוק על כך. לאחר הנהגת החג, הוציא משרד התובע הכללי של אריזונה חוות דעת שיום החופש בתשלום הוא בלתי חוקי ואיים לתבוע את המושל הנכנס על עלות יום החופשה, שכן זה לא אושר כאמור על ידי בית המחוקקים. על אף סוגיית אי-החוקיות של הנהגת החג, השיב מיקם לתגובות מצד פעיל זכויות אזרח ומצד הקהילה האפרו-אמריקאית לאחר הביטול, באומרו, "קינג אינו ראוי לחג". לאחר אמירה זו הוא אמר לקבוצה של מנהיגים שחורים, "אתם לא צריכים עוד חג. מה שאתם צריכים זה משרות".
בתגובה לביטול, נערכה ב-19 בינואר 1987, יום מרטין לותר קינג, צעדת מחאה אל הקפיטול המדינתי. התכנסויות שנועדו להיערך באריזונה בוטלו, והאומן סטיבי וונדר והסופרת הרלן אליסון הודיע שיחרימו את אריזונה. הלהקה פאבליק אנמי הוציאה שיר שהתייחס לביטול יום החופשה בשם "כאשר אגיע לאריזונה". בקליפ של השיר, נראו חברי הלהקה כשהם רוצחים את מיקם באמצעות הטמנת פצצה מתחת ללימוזינה שלו ופיצוצה באמצעות שלט רחוק. להקת הרוק U2, שהופיעה באוניברסיטת המדינה של אריזונה בראשית אפריל אותה שנה, הצטרפה למחאה, והודיעה שהיא תתרום כספים למערכה להדחתו של מיקם, וגינו אותו על הבמה.
לאחר כמה חודשי מחאה, הכריז מיקם על יום חופשה ללא תשלום ביום ראשון השלישי של חודש ינואר, במקום יום שני השלישי של החודש, מועדו המקורי של יום מרטין לותר קינג.
יחסיו עם בית המחוקקים
אף על פי ששני בתי בית המחוקקים של אריזונה נשלטו על ידי המפלגה הרפובליקנית, יחסיו של מיקם עם המחוקקים היו גרועים. הוא קבע שוב ושוב שהוא לא היה מחויב כלל וכלל לשיתוף פעולה עם המחוקקים, שהוא נתן דין וחשבון רק לחוקת ארצות הברית, שלאמונתו, הייתה בעלת מקור אלוהי. ההחלטות על כמה מהמינויים של מיקם לבעלי תפקידים ביצועיים, שהתקבלו ללא התייעצות עם מנהיגי בית המחוקקים, היו שנויים במחלוקת. דוגמאות לכך ניתן היה למצוא בבחירתו לראש מחלקת הרישוי למשקאות חריפים, שנחקר באשמת רצח, מנהל מחלקת ההכנסות, שחברתו הייתה בפיגור בתשלומי פיצויים לעובדים של 25,000 דולר, המפקח על הבינוי בבתי הסוהר, שריצה עונש מאסר על שוד מזוין, ואיש חיל הנחתים לשעבר, שמונה לחוקר מטעם המדינה, ושבעת שירותו הצבאי נשפט פעמיים בפני בית דין צבאי. מינויים פוליטיים נוספים שגרמו למיקם למבוכה היו המינוי ליועץ לענייני חינוך, ג'יימס קופר, שאמר לוועדה של בית המחוקקים, "אם תלמיד רוצה לומר ש[[מיתוס הארץ השטוחה
יוזמות החקיקה של מיקם לא צלחו עקב יחסיו הקשים עם בית המחוקקים. הצעתו לקצץ במס הקנייה המדינתי באחוז אחד, הבטחה מרכזית במסע הבחירות שלו, כשלה, בעיקר בשל העובדה שמיקם לא הבהיר במפורש אילו סעיפי הוצאה יאבדו את המימון שלהם עקב הקיצוץ, וכך הוא מנע מהמחוקקים להבין כיצד יושפעו מכך בוחריהם. הצעת התקציב שלו בהיקף של 2.3 מיליארד דולר, שבמסגרתו קוצץ המימון לחינוך והוקפאו משכורות עובדי המדינה, הוגדלה ב-200 מיליון דולר על ידי בית המחוקקים. מיקם איבד תמיכה נוספת כאשר הטיל וטו על הצעות חוק שקודמו על ידי מחוקקים מרכזיים, כמו מנהיג הרוב בסנאט המדינתי בוב יוסדיין. "אומר ששיתוף הפעולה לא היה משמעותי", אמר יוסדיין, "אך זו זכותו". מנהיג הרוב בבית הנבחרים, ג'ים רטליף, שקודם לכן היה תומך של מיקם, נפל גם הוא קורבן לווטו של המושל, ואמר, "המסר היחידי שלי למושל הוא, שאם הוא סבור שהאנשים שמייעצים לו להטיל וטו על הצעת החוק שלי יכולים לסייע לו לנהל את מדינת אריזונה בצורה טובה יותר בהשוואה אליי, תן להם לעשות זאת".
אירועים נוספים
בנוסף למהומה שנגרמה בשל ביטול יום החופשה בתשלום על יום מרטין לותר קינג, טענות לאפליה גזעית הובעו נגד מיקם לאחר שהוא הגן על השימוש במונח הגזעני "פיקניני" לתיאור ילדי האפרו-אמריקאים, טען ששיעור גירושים גבוה נגרם על ידי נשים עובדות, טען בפני קהל יהודי שאמריקה היא אומה נוצרית, ואמר שעיניהם של אנשי עסקים שהגיעו לביקור קבוצתי מיפן נעשו עגולות לאחר שנמסר להם מספר מסלולי הגולף באריזונה. בתגובה לטענות על גזענותו, אמר מיקם, "יש לי ידידים שחורים. אני מעסיק אנשים שחורים. אני לא מעסיק אותם משום שהם שחורים; אני מעסיק אותם משום שהם האנשים הטובים ביותר שהגישו בקשה להתקבל לעבודת קטיף כותנה". התבטאויות אלו ואחרות רק חיזקו את ההאשמות על גזענות נגד מיקם לאחר ביטול יום החופשה ביום מרטין לותר קינג.
מיקם החשיב מאוד את מערכת היחסים שלו עם העיתונות. בטענה שרבות מבעיותיו נגרמו על ידי אויביו מהתקשורת במהלך התמודדויותיו הקודמות למשרות פוליטיות, הוא אמר, "'מונופול העיתונות של פיניקס' [הכינוי שלו לעיתון The Arizona Republic] הפך את החורבן הפוליטי שלי למטרתו במשך שנים רבות". הוא גם טען, "כל עיתון יומי במדינה מקדם מועמדים שונים בנוסף אליי. לוקח להם מעט זמן להתרגל לרעיון שאני הבחירה של הציבור". בתגובה לטיפול השלילי בו לכאורה על ידי העיתונות, ניסה מיקם לאסור על עיתונאים להשתתף במסיבות העיתונאים שלו. ג'ון קולב, בעל טור פוליטי בעיתון Phoenix Gazette, ואחיו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ים קולב, הוכרז כ"לא-איש" לאחר טור ביקורתי שהוא כתב ב-25 בפברואר 1987 בנוגע להופעתו של מיקם באגודת המושלים הלאומית. לאחר מכן סירב מיקם להתייחס לנוכחותו של קולב או לענות לשאלותיו במסיבות עיתונאים. לאחר שעיתונאים אחרים חזרו על שאלותיו של קולב, עזב מיקם את מסיבת העיתונאים. תקרית נוספת אירעה במהלך אירוע טלוויזיוני בו עיתונאי הטיל ספק ביושרתו של מיקם, ועורר את המושל להגיב, "יותר אל תבקש ממני שוב להצהיר הצהרה כנה". מאוחר יותר טען מזכיר העיתונות של מיקם, קן סמית', שהעיתונות "לא הבינה כהלכה" את תגובתו של מיקם. "כמובן, המושל לא היה צריך לומר זאת, במיוחד כאשר מצלמות הטלוויזיה היו פתוחות, הוא כתב. "בהקשר הלוהט הזה, מה שמיקם אמר לסם סטנטון היה לא להטיל ספק באמינותו וביושרה שלו. מיקם אמר לעיתים קרובות את הדבר הלא נכון, אך הוא מעולם לא שיקר".
ב-1987 שאל כתב העיתון Phoenix Gazette את מיקם בנוגע לשימוש במונח "פיקניני" בספר "לעשות את אמריקה" (The Making of America) שכתב המנטור שלו ו. קלאון סקוסן. מיקם הגן על השימוש במונח, באומרו, "כשהייתי ילד מתבגר, השחורים עצמם פנו לילדיהם בכינוי פיקניני. מעולם לא הייתה במילה כוונה לשמש ככינוי גנאי אתני כלפי מישהו". ציטוט זה משך תשומת לב ברמה הלאומית, בתגובה להתבטאות נוספת של מיקם שבה הוא הגן על השימוש במונח "במובן ההיסטורי". לאחר מכן נקשר ממשלו של מיקם עם המונח פיקניני. באותה שנה פרסם הקרטוניסט גארי טרודו סדרה של שש רצועות קומיקס שהתבדחו על מיקם. ברצועה הראשונה תואר מיקם באומרו, "אלי! איזה פיקניני קטן חמוד!" בעודו מלטף את ראשו של ילד שחור. הרצועות האחרות היו ביטוי סאטירי של סבלנותו של מיקם כלפי אחרים, מינויים פוליטיים, והתדרדרות תעשיית התיירות של אריזונה. למשך זמן קצר, שקל מיקם לתבוע את טרודו, אך מאוחר יותר הוא אמר שהוא החליט להשאיר את הוויכוח "במקום אליו הוא שייך - העמודים המצחיקים". בעיצומה של השערורייה, התקשר מיקם לקרטוניסט של העיתון The Arizona Republic, סטיב בנסון, ואמר לו להפסיק לפרסם קריקטורות ביקורתיות כלפיו, או שנשמתו הנצחית תהיה בסכנה.
במשך כל תקופת כהונתו כמושל, הביע מיקם דאגה בנוגע לאפשרות של האזנת סתר על אמצעי הקשר הפרטיים שלו. חבר בכיר בסגל של מיקם שבר את רגלו לאחר שנפל לתוך תקרה רופפת שעליה הוא זחל, בחפשו אחר מכשירי האזנה סמויים. חוקר פרטי נשכר כדי לסרוק את משרדי המושל בחיפוש אחר מכשירי האזנה. מיקם צוטט באומרו, "כאשר אני בביתי או במשרדי, תמיד מופעל מכשיר רדיו. זה מנטרל את המיקרופונים שפועלים על לייזר ". לאחר הדיווח על התבטאות זו, הופיעה קריקטורה פרי עטו של בנסון שתיארה את המושל עוזב את ביתו לבוש בחליפה עם גלאי לייזר שמשמשת במשחקי ירי. כאשר נשאל על כך התובע הכללי בוב קורבין על ידי עיתונאים, הוא הגיב בבדיחות הדעת, "אין שום רובים שמכוונים אליו".
השפעות כלכליות
הפרסומים בנוגע להתנהלותו של מיקם גרמו לאריזונה לחוות השפעות כלכליות שליליות. ענף התיירות סבל כאשר קבוצות וכנסים העבירו פגישותיהם אל מחוץ למדינה. בנובמבר 1987, טען משרד לארגון כנסים באזור פיניקס שביטול יום החופשה בתשלום ביום מרטין לותר קינג גרם ל-45 ביטולים של ועידות, ששווי ההכנסות בגינם הסתכם ב-25 מיליון דולר. אחד מביטולים אלו היה של ועידה של ה-NBA בפיניקס. בתגובה לביטול, צוטט מיקם באומרו, "ובכן, זה ה-NBA. אני מנחש שהם שכחו כמה אנשים לבנים הגיעו לצפות בהם משחקים".
דעת הקהל כלפי מיקם האטה גם את הפיתוח הכלכלי של אריזונה בנוסף לתעשיית התיירות. כמה תאגידים שחיפשו אחר אתרים לפעילויותיהם, כולל חברת US West ו-SEMATECH, הביעו דאגה בנוגע לכך שהצהרותיו של מיקם עלולות היו להצביע על בעיות באקלים העסקי המקומי. מנהלת התאגיד Phoenix Economic Growth, איונה ט. מורפסיס, ציינה, "כאשר חברות מביטות על סביבת המדינה, הם לא רוצות ששום דבר יישמע להן כאילו שהמדינה לא עובדת באופן נכון". כאשר המחלוקות שנגעו למיקם הלכו והתגברו, אפילו קבוצות אינטרסים עסקיות להפסיק לתמוך בו. כפי שיושב ראש לשכת המסחר של אריזונה, ויליאם ל. ראבי, אמר, "בדרך כלל אנחנו תומכים ברפובליקני, אך הוא רפובליקני מסוג אחר".
הדחתו
בעוד שמיקם ספג ביקורת במשך רוב תקופת כהונתו כמושל, חלפו רק שישה חודשים עד שבעלי בריתו החלו להתנתק ממנו. ביולי 1987, אותו חודש בהם החלו הליכי הבחירות החוזרות באופן רשמי, קבוצה של 13 חברים מן השורה בסיעת הרפובליקנים בבית המחוקקים של אריזונה, נפגשו כד לדון בבעיות התדמית של המושל. 11 מבין חברי קבוצה זו, הוציאו הצהרה משותפת בה הובעה ביקורת על רבים ממעשיו של מיקם. כמה חודשים לאחר מכן כבר נשמעו קריאות להתפטרותו של מיקם, וב-9 באוקטובר הוביל הסנאטור לשעבר בארי גולדווטר את המגמה. לכשהצטברו הקשיים של מיקם, מנהיגים פוליטיים אחרים באריזונה, כולל חבר בית הנבחרים ג'ון קייל והסנאטור ג'ון מקיין, העבירו פניות למיקם לפרוש, אך המושל סירב באופן עקבי לפנות את כסאו.
המהלך לבחירות חוזרות
בינואר 1987 התארגנה "ועדת כלבי השמירה של מיקם" (Mecham Watchdog Committee), ובמאי אותה שנה היא שינתה את שמה ל"ועדת הבחירות החוזרות למיקם" (Mecham Recall Committee). בהתאם לחוקת אריזונה, עצומה לעריכת בחירות חוזרות (Recall election) לא יכולה להיות מוגשת כנגד פקיד ממשל, אלא אם כן הוא מכהן בתפקידו שישה חודשים לכל הפחות, למעט מחוקקים שניתן לקיים נגדם בחירות חוזרות החל מחמישה ימים לאחר תחילת מושב בית המחוקקים הראשון שבו הם מכהנים. לעצומות אלו נדרש מספר חתימות השווה לרבע ממספר המצביעים בבחירות האחרונות כדי שיתקיימו בחירות חוזרות. ב-6 ביולי 1987, היום הראשון בו ניתן היה להתחיל לאסוף את החתימות לעצומה, החלה ועדת הבחירות החוזרות במהלך לאיסוף 350,000 חתימות, מספר שבאופן משמעותי היה גבוה יותר מ-216,746 החתימות הנדרשות. את ועדת הבחירות החוזרות הנהיג אד באק, חבר רשום במפלגה הרפובליקנית ואיש עסקים מקהילת הלהט"ב שהתגורר באזור פיניקס. בתגובה, טען מיקם שתומכי המהלך לבחירות חוזרות היו "חבורה של הומוסקסואלים ומתנגדי שלטון דמוקרטים". תומכיו של מיקם הדפיסו סטיקרים שבהם נכתב "הבחירות החוזרות של אד באק הקוויר" לאחר שנודע להם על נטייתו המינית של מוביל המהלך לבחירות החוזרות. במהלך חודש ספטמבר שלח מיקם 25,000 מכתבים לשמרנים ברחבי ארצות הברית בהם הוא ביקש מהם להגיע לאריזונה ולתמוך בו במקרה שהבחירות החוזרות אכן יערכו.
איסוף החתימות התקדם באופן אינטנסיבי, כשרוב שיאי האיסוף התרחשו זמן קצר לאחר שמיקם נקט בצעד שהגן על חלק כלשהו של קהל הבוחרים. הזעם כלפיו גבר עד אשר ב-15 באוגוסט הופיע מיקם באצטדיון סאן דוויל בטמפה לפני משחק של ליגת הפוטבול הלאומית, שבו הושמעו כלפיו קריאות "בחירות חוזרות!" ("Recall! Recall!"). באמצע ספטמבר הגיע מספר החתימות למינימום הנדרש לאחר שהן נאספו בצידי הדרכים על אף חום הקיץ באריזונה שהגיע ל-115 מעלות פרנהייט (46 מעלות צלזיוס). תהליך איסוף החתימות נמשך עד לתום 120 הימים המותרים על פי החוק. ב-2 בנובמבר, הגישה ועדת הבחירות החוזרות 32,401 עצומות שהכילו 388,988 חתימות (יותר מ-343,913 הקולות שקיבל מיקם כאשר נבחר כמושל). לאחר שמשרד מזכיר המדינה קיבל את החתימות, סירב מיקם לוותר על תהליך אימותן, ובשל כך נשלחו העצומות למחוזות לאימות. ב-26 בינואר דיווחה מזכירת המדינה רוז מופורד למיקם ש-301,032 חתימות אומתו - כמות שהספיקה לפתוח בהליך לבחירות חוזרות. מועד הבחירות החוזרות נקבע ל-17 במאי אותה שנה, וחבר בית הנבחרים לשעבר, ג'ון רודס, הסכים להתמודד מול מיקם.
הליך ההדחה
ב-21 באוקטובר 1987 דיווח העיתון Arizona Republic על כך שמיקם לא דיווח על הלוואה מיזם מקרקעין מקומי בשם בארי וולפסון, שניתנה למסע הבחירות שלו, כפי שנדרש על ידי חוקי מימון הבחירות. טענות אלו התווספו לחקירת חבר מושבעים גדול בנוגע להאשמות שמיקם לווה 80,000 דולר מכספי הציבור לטובת עסק מכירת הרכבים שלו. כאשר נודע לו על פרשת הלוואת וולפסון, שכר יושב ראש בית הנבחרים של אריזונה יועץ מיוחד לחקירת ההאשמות. סעיף האישום השלישי והאחרון נגד מיקם היה איום ברצח לכאורה נגד פקיד ממשל על ידי הוראס לי ווטקינס, מינוי של מיקם, בנובמבר 1987. כאשר הובא לידיעתו של מיקם איום זה, דווח שהוא הנחה את ראש מחלקת בטיחות הציבור של אריזונה לא לספק מידע על התקרית לתובע הכללי.
ב-8 בינואר 1988 פרסם חבר מושבעים גדול את כתב האישום נגד איוון מיקם ונגד אחיו ומנהל הכספים של מסע הבחירות שלו, וילארד מיקם, שכלל שלושה סעיפי אישום בעוון עדות שקר, שני סעיפים על הונאה וסעיף אחד על אי-דיווח על תרומה למסע הבחירות. אם היו מורשעים בכל הסעיפים, היו נגזרים על מיקם ועל אחיו 22 שנות מאסר.
ב-15 בינואר הגיש היועץ המיוחד שמונה על ידי יושב ראש בית הנבחרים את הדוח שלו לבית. בהתבסס על דוח זה, החל בית הנבחרים לקיים שימוע ב-19 בינואר בנוגע לאפשרות של פתיחת הליך הדחה. כתוצאה מכך, התקבלה ב-8 בפברואר החלטה מספר 2002 של בית הנבחרים על הדחתו של מיקם ברוב של 46 תומכים מול 14 מתנגדים. עם הדחתו של מיקם על ידי בית הנבחרים, הושעו סמכויותיו, ומופורד הייתה למושלת בפועל. באריזונה לא קיימת משרת סגן מושל, כך שמזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה, אם הוא או היא נבחרו בבחירות כלליות.
ב-29 בפברואר התכנס הסנאט של אריזונה כבית משפט במסגרת הליך ההדחה. תומכיו של מיקם השוו את משפט ההדחה לצליבת ישו. ההאשמות נגדו במשפט ההדחה היו שיבוש מהלכי משפט, הגשת הצהרה כוזבת, ושימוש בלתי ראוי בכספי ציבור. סעיף ההצהרה הכוזבת נפסל על ידי הסנאט ברוב של 16 תומכים מול 12 מתנגדים. ללא ספק, העדות שהכי הזיקה למיקם במשפט הייתה עדותו שלו, שבמהלכה הוא חזר על טענתו שלבית המחוקקים לא הייתה שום סמכות כלפיו, ותקף מחוקקים באופן אישי. ב-4 באפריל הרשיע הסנאט את מיקם בשיבוש מהלכי משפט ברוב של 21 תומכים מול 9 מתנגדים, ובשימוש בלתי ראוי בכספי ציבור ברוב של 26 תומכים מול 4 מתנגדים. לאחר מכן הצביע הסנאט ברוב של 17 תומכים מול 12 מתנגדים על החלטה שעל פיה לא יהיה מיקם כשיר יותר לכהן במשרה ציבורית באריזונה, אך להצבעה זו חסר הרוב של שני-השלישים הנדרש לקבלתה. מאותו רגע, הודח מיקם באופן סופי מתפקידו כמושל, ורוז מופורד הושבעה כמושלת אריזונה ה-18. הבחירות החוזרות בוטלו על ידי בית המשפט העליון של אריזונה.
זיכויו במשפט הפלילי
ההליך הפלילי נגד מיקם ונגד אחיו החל ב-2 ביוני. משפטנים שניתחו את ההליכים מאוחר יותר סיכמו שהאסטרטגיה המוצלחת ביותר של פרקליטיו של מיקם הייתה להרחיק אותו מדוכן העדים. חבר המושבעים קבע שהתביעה לא הצליחה להוכיח שמיקם שגה ביודעין בהגשת דוחות מסע הבחירות שלו, וב-10 ביוני זיכה אותו ואת אחיו מכל סעיפי האשמה.
שנותיו האחרונות
לאחר הדחתו מתפקידו וזיכוי במשפט הפלילי, נותר מיקם פעיל בפוליטיקה במשך כמה שנים. בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1988 הוא שימש כנציג, וב-1990 עשה ניסיון בלתי מוצלח להיבחר שוב כמושל. ב-1992 הוא זכה בקול אחד כמועמד מפלגת החוקה לנשיאות ארצות הברית., ולאחר מכן הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית כמועמד עצמאי מול הסנאטור המכהן, ג'ון מקיין, כאשר הוא קיבל 145,361 קולות (כ-10 אחוזים). ב-1995 היה מיקם ליושב הראש של מרכז הרשת החוקתית, קבוצה שניסתה ליצור ארגון שורשי שנקרא הרפובליקה החוקתית המאוחדת של אף אחד (Constitutionally Unified Republic for Everybody - CURE). הארגון קידם מועמדים פוליטיים שתמכו בפירוש קפדני של חוקת ארצות הברית.
במשך כמה שנים ניסה מיקם להוציא לאור עיתון חדש, אך לא עלה בידו להשיג לו מימון מספיק. ב-1999 הוא כתב את ספרו השלישי, "הדחה שגויה" (Wrongful Impeachment). ב-2004 דווחו אצלו לראשונה בעיות רפואיות, כמו מחלת אלצהיימר ומחלת פרקינסון, שאילצו אותו לפרוש מהזירה הציבורית, וממחויבותו ליחידת השיטיון של בית הווטרנים של מדינת אריזונה בפיניקס.
איוון מיקם נפטר בפיניקס ב-21 בפברואר 2008. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי של אריזונה. רעייתו פלורנס, שנפטרה ב-2012, נטמנה לצידו.
מורשתו
ביטולו של יום מרטין לותר קינג נותר כסוגיה במחלוקת במשך שנים לאחר הדחתו של מיקם. ב-1989, קראו תיגר על הצעת חוק להפיכת יום מרטין לותר קינג ליום חג על ידי ביטול יום קולומבוס באריזונה, שתי קבוצות שונות, אחת שהתנגדה ליום מרטין לותר קינג בשל הקשרים הקומוניסטים לכאורה של קינג, והשנייה כללה אמריקאים ממוצא איטלקי שהתנגדו לביטול יום קולומבוס, והיה צורך לקבל את אישור המצביעים להנהגת החג החדש. אף אחת משתי היוזמות המנוגדות, שהועלו להצבעה בבחירות של 1990 - אחת לביטול יום קולומבוס ובמקומו ציון יום מרטין לותר קינג, והשנייה להוסיף יום חופשה נוסף בתשלום - לא הצליחה להשיג את הרוב הדרוש, אף על פי ש-65 אחוזים מציבור הבוחרים תמך בלפחות אחת מהאפשרויות. בתגובה לדחיית ההצעות ליום מרטין לותר קינג על ידי הבוחרים, העריכו גורמי תיירות בממשל שקונצרטים וכנסים בשווי של 190 מיליון דולר יבוטלו, וה-NFL העבירה מאריזונה את הסופרבול ה-27, ששווי הכנסותיו נאמד ב-150 מיליון דולר, לפסדינה, קליפורניה. ב-1992 צלחה יוזמה נוספת להשבתו של יום מרטין לותר קינג, ללא ביטולו של יום קולומבוס. לאחר מכן ה-NFL קיימה את הסופר בול ה-30 באריזונה.
חוקי הבחירות של אריזונה הושפעו ממורשתו של מיקם. ב-1988 עברה במשאל עם יוזמה לתיקון חוקת המדינה על פיו נדרשה הצבעה בשני סיבובים אם אף אחד מהמועמדים בבחירות הכלליות לא ישיג רוב. תיקון זה יושם בבחירות של 1990, כאשר פייף סימינגטון, קיבל יותר קולות בהשוואה למועמד הדמוקרטי טרי גודארד, אך לא הצליח להשיג את הרוב הנדרש בשל התמודדותו של מועמד עצמאי. התיקון בוטל שוב על ידי קהל הבוחרים ב-1992.
מזכיר העיתונות לשעבר של מיקם, קן סמית', טען במבט לאחור, שמורשתו שורטטה באופן בלתי הוגן:
לקריאה נוספת
Bellus, Ronald J. (1988). Mecham: Silence Cannot Be Misquoted. Phoenix: Laurent's Printing & Services.
פארקר יאנג
פארקר יאנג (באנגלית: Parker Young; נולד ב-16 באוגוסט 1988) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי. הוא גילם את ראיין שיי בסיטקום "פרברי הגיהנום" (2011–2014) ברשת ABC, את טוראי רנדי היל בסיטקום "מגויסים" (2014) ברשת Fox, את ריצ'רד אוונס בקומדיה השחורה "מתחזים" (2017–2018) של ערוץ בראבו ואת ריילי דוגן בסיטקום "United States of Al" (2021–2022) ברשת CBS.
ביוגרפיה
פארקר יאנג נולד בטוסון, אריזונה ב-16 באוגוסט 1988, בנם של קארל וזרינה יאנג, והבכור מבין שלושת ילדיהם, נלסון ואלכסיס.
הוא למד בבית הספר התיכון קטלינה פוטהילס (אנ') בהרי סנטה קטלינה, שם היה קפטן קבוצת הפוטבול של התיכון, כשהוא תפס את עמדת הרץ האחורי. לאחר שסיים את לימודיו, עבר יאנג ללוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירת משחק בזמן שהוא תכנן לראשונה ללמוד באוניברסיטת פפרדין (אנ').
קריירה
יאנג דגמן בין היתר לחברות אופנה טומי הילפיגר וקלווין קליין.
ב-2008 שיחק בקומדיית האימה "Gingerdead Man 2: Passion of the Crust" וגילם גם שליח באופרת הסבון "ימי חיינו", ב-2010 שיחק בפרק בסדרה" ביג טיים ראש" ובפרק בסדרת הנעורים "Make It or Break It".
משנת 2011 עד ל-2014 שיחק יאנג את התפקיד החוזר של הכדורגלן האפלולי ריאן שי בסדרת הסיטקום "פרברי הגיהנום" ברשת ABC, ובשנת 2015, גילם תפקיד חוזר בעונה הרביעית של סדרת גיבורי העל "החץ" ברשת The CW בתור אלכס דייוויס.
יאנג התארח גם בסדרת הטלוויזיה "CSI: ניו יורק" ב-2011 ובעונה החמישית של הסדרה "מד מן" ב-2012. בשנת 2016 התארח בסיטקום "המדריך לגבר" של רשת FOX.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "מתחזים" ברשת בראבו, בדמותו של ריצ'רד אוונס, אחד הבעלים של מאדי אשר היא גונבת ממנו את כל רכושו. ב-2018 שב עם דמותו לעונה השנייה של הסדרה.
חיים אישיים
ביולי 2018 נולדה לו בת, ג'קסון אוריון יאנג, מארוסתו, סטפני וובר. השניים נישאו ב-2021.
פורום המלחינות והמבצעות בישראל
פורום המלחינות והמבצעות בישראל הוא עמותה שקמה במטרה לייסד, לבסס ולקדם את הנוכחות של מלחינות ישראליות בתוך הנוף המוזיקלי-תרבותי הישראלי, ולהביא להכרה נרחבת במוזיקה הנכתבת על ידן. העמותה נוסדה בשנת 2000 על ידי המלחינה הגר קדימה כפורום המלחינות בישראל. בשנת 2014 פתחה העמותה את שעריה למבצעות והחלה להשתמש בשמה הנוכחי. באותה שנה הפך פורום המלחינות בישראל לארגון מוזיקלי, המאגד מלחינות ומבצעות ישראליות ומתנהל בחסות מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב.
הפעילויות שקדמו להקמת הפורום
להקמת "פורום המלחינות בישראל", קדמו מספר אירועים. ביניהם: התגבשותה של קבוצת מלחינות פעילות ביוזמתה של הגר קדימה, הפקה משותפת של קונצרט המלחינות הראשון - "טלאים" וכינון האספה הראשונה של מלחינות בישראל ב-7 ביולי 2000.
עשרים וחמש מלחינות הגיעו לאספה המכוננת, בה הוחלט פה אחד על הקמת עמותה של מלחינות ישראליות. כיו"ר העמותה בחרו המלחינות בד"ר הגר קדימה - המלחינה הישראלית הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בקומפוזיציה (UCSB - אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, 1988). הקונצרט הראשון בישראל שהוקדש כולו ליצירות של מלחינות ישראליות, "טלאים", התקיים באוגוסט 2000 במוזיאון תל אביב, ובאותו חודש הפך "פורום המלחינות בישראל" לעמותה בישראל.
הסיבות להקמת הארגון ולקיומו כיום
במבט היסטורי, דור המייסדים של המוזיקה הישראלית כלל רק מלחינה אחת, ורדינה שלונסקי (1990-1905), שקיבלה בשנת 1931 פרס ראשון לאשה מלחינה מטעם ממשלת צרפת, על יצירתה "פואמה עברית לקול ופסנתר". רק ארבעים ושתים שנה מאוחר יותר, בשנת 1973, זכתה שלונסקי להכרה גם בארץ עם קבלת פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית. בין המלחינות האחרות שאינן עמנו היום, ראוי להזכיר את ירדנה אלוטין, מרי אבן אור, חיה ארבל, ונעה בלאס. שלונסקי ואלוטין היו המלחינות היחידות, מתוך כארבעים מלחינים ישראליים, שעליהן נכתב ערך במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים של 1980. מאז שלונסקי ועד 2016, זכו רק שלוש מלחינות נוספות לקבל את פרס אקו"ם על מפעל חיים במוזיקה קונצרטית: ציפי פליישר, בטי אוליברו ושרה שוהם. הילת בן קנז זכתה בפרס אנגל להלחנה לשנת 2011.
בבדיקות סטטיסטיות שערך פורום המלחינות בישראל בשנים הראשונות לקיומו, התברר שבעוד המלחינות היוו כשליש מכלל המלחינים בישראל – חלקן בשידורים, הזמנות, הקלטות וביצועים של מוזיקה קלאסית ישראלית הגיע לחמישה עד עשרה אחוזים. עד שנת 2000 לא היו בארץ מרצות להלחנה. המלחינה הראשונה בישראל שכיהנה כמרצה, ובהמשך כפרופסור, להלחנה, הייתה בטי אוליברו באוניברסיטת בר-אילן. עד 2016, אוליברו היא המלחינה היחידה שלה מעמד אקדמי כזה. בבדיקת תוכניות קונצרטים של גופי ביצוע בארץ, התברר כי מבין מספר עשרות יצירות ישראליות מקוריות שבוצעו בששים שנותיה הראשונות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית - רק 6 יצירות היו מאת מלחינות. בקרב גופי ביצוע אחרים התגלה מצב דומה, כולל גופי ביצוע של מוזיקה בת זמננו.
תמונת המצב שהתבהרה, אם כן, הייתה של עשרות מלחינות פעילות בתחום הקונצרטנטי שהן הקהל והן הממסד אינם מודעים לקיומן, ומאות יצירות ויותר שנכתבו ונכתבות באין להן שומע. "פורום המלחינות בישראל" קם אפוא מתוך תחושת הכרח בשינוי תמונת מצב זו, ומאז הקמתו ועד היום, לחם חוקו הוא העלאת המודעות לקיומן ואמנותן של מלחינות ישראליות.
"פורום המלחינות בישראל" הוא מאז היווסדו ועד היום פלורליסטי בתפיסתו, ומקדם בברכה מוזיקה מאת מלחינות מכל הסגנונות והסוגות.
עד תחילת שנת 2016, הפיק פורום המלחינות בישראל 3 פסטיבלים, 38 קונצרטים, 9 סדנאות והרצאות ו-4 תוכניות רדיו, שהוקדשו במלואם למוזיקה מאת מלחינות ישראליות בתחום המוזיקה הקונצרטית ובוצעו על במות מרכזיות בארץ על ידי טובי הנגנים הישראליים. פעילות זו הייתה אחד הגורמים המרכזיים בשינוי ייצוגן של מלחינות קונצרטיות ישראליות בתרבות הישראלית בעשור הראשון של המאה ה-21. כיום, יש יותר מלחינות מוכרות, יש שיפור בכמות הביצועים ובמספר השמעותיהן על הבמות, ויותר מלחינות מוזמנות לכתוב יצירות עבור גופי ביצוע מוזיקליים. מלחינות ישראליות הולכות והופכות מתופעה נדירה לחלק מהמארג התרבותי המקומי. זהו תהליך שטרם נשלם, ופורום המלחינות בישראל ממשיך בפועלו להביא לייצוג מלא של מלחינות בנוף המוזיקלי הישראלי.
נשיא אלג'יריה
נשיא אלג'יריה (בערבית: رئيس الجزائر; בצרפתית: Président de l'Algérie) הוא ראש המדינה של אלג'יריה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים האלג'יראים. הנשיא נבחר לתקופת כהונה של כחמש שנים, והוא מוגבל לשתי קדנציות בלבד. באלג'יריה זכות הבחירה ניתנת בגיל 18. נשיא המדינה הוא גם המנהיג הראשי של הרשות המבצעת הממנה את ראש הממשלה והוא יושב ראש מועצת הביטחון. ראש הממשלה ממנה את שרי הממשלה.
פורום המלחינות והמבצעות בישראל
הסיבות להקמת הארגון ולקיומו כיום
יושבות הראש של פורום המלחינות בישראל:
יחסי סיירה לאון–צרפת
יחסי סיירה לאון–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של סיירה לאון לבין הרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה
מאז סגירת השגרירות הצרפתית בפריטאון בשנת 1996, שגרירות צרפת בקונאקרי, גינאה מופקדת גם על סיירה לאון. החל משנת 2014, מחזיקה צרפת קונסול כבוד בפריטאון. סיירה לאון שוקלת לפתוח שגרירות בפריז. ביקורו האחרון של שר צרפתי בסיירה לאון היה במרץ 2001 (ביקור משותף של נציג השר לשיתוף פעולה ופרנקופוני עם מקבילו הבריטי). הנשיא ארנסט באי קורומה הוביל את משלחת סיירה לאון לפסגת אליזה לשלום וביטחון באפריקה, שהתארגנה בפריז בתאריכים 6–7 בדצמבר 2013. זה היה ביקורו הראשון של נשיא סיירה לאון בצרפת.
סחר דו-צדדי
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין צרפת לסיירה לאון ב-39.4 מיליון אירו. הייצוא הצרפתי מורכב ממוצרי מזון (46.7%), ציוד מכני, חשמלי, אלקטרוניקה ומחשבים ומכונות כריה או בנייה (32.3%), ציוד תחבורה (4.5%) וכימיקלים, בשמים וקוסמטיקה (4.1%).
היבוא הצרפתי צמח ב-6% בשנת 2017 ל-19.59 מיליון אירו, מתוכם פחמימנים טבעיים ומוצרי תעשיות מיצוי אחרים 24.6%, ציוד תחבורה 20.3%, ציוד מכני, חשמלי, אלקטרוניקה ומחשבים 18.8%, וכימיקלים, בשמים וקוסמטיקה 11.9%.
השקעות זרות ישירות (FDI)
מנתוני בנק צרפת עולה כי בשנת 2016 מניית ה-FDI בסיירה לאון עמדה על 107 מיליון אירו, עלייה של 42% לעומת השנה שקדמה לה, וההזרמות נאמדות בכ-79 מיליון אירו.
החל משנת 2006, Total, שהיא מפיצת הדלק השנייה בגודלה בסיירה לאון, החלה במודרניזציה של רשת חלוקת הדלקים במדינה וכיום פועלות 20 תחנות שירות; בספטמבר 2015, בולורה אפריקה לוגיסטיקה, אשר מאז סוף שנת 2010 מחזיקה בזיכיון למשך 20 שנה למסוף המכולות בנמל פריטאון, חתמה על תיקון לחוזה הזיכיון המתכנן פרויקט הרחבה (בניית רציפי מים עמוקים חדשים באורך 270 מ') והכנסת ציוד חדש. ההשקעה הכוללת נאמדת בסביבות 120 מיליון אירו. עם השלמתם, קיבולת המסוף תהיה 750,000 TEU (יחידות שוות ערך לעומק של מטר), לעומת 90,000 כעת. Matière, בקונסורציום עם חברת CSE הסנגלית, זכתה בחוזה לשדרוג דרך הגשר Bandajuma-MRU החוצה גבולות בין סיירה לאון לליבריה. בשנת 2017 רכשה אורנג' את חברת Airtel, רשת הסלולרים המובילה במדינה.
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני
שיתוף הפעולה המוגבל שלנו מתמקד בעיקר בתחום הצבאי (לימוד צרפתית וקורסים בבתי ספר לאומיים בעלי אוריינטציה אזורית הנתמכת על ידי צרפת). המטרה היא לתמוך בכוחות המזוינים של סיירה לאון במאמציהם להשתלבות אזורית בקרב הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
Adobe Flash Player
Adobe Flash Player היא תוכנה חינמית לצפייה במולטימדיה, להרצת יישומי רשת עשירים, ולהזרמת אודיו ווידאו בתוכן שנוצר על ידי פלטפורמת אדובי פלאש. התוכנה יכולה לרוץ כתוסף דפדפן, או על התקנים ניידים נתמכים, כדוגמת מחשבי לוח וטלפונים חכמים, אך קיימות גם גרסאות המיועדות להרצה ישירה על מערכת ההפעלה הן למשתמשים רגילים והן למפתחים.
התוכנה מפעילה קבצים בפורמט SWF, הנוצרים על ידי תוכנות העריכה Adobe Flash Professional, Adobe Flex, וכן על ידי תוכנות נוספות של יצירת מקרומדיה, בחלקן תוכנות צד שלישי. במקור נוצרה התוכנה על ידי מקרומדיה, וכיום היא משווקת על ידי אדובי מערכות לאחר שנקנתה על ידה.