cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברוך אהרן פופקו
הרב ברוך אהרן פופקו (פופקא; באנגלית: Bernard Poupko; 5 בפברואר 1917-ל' בניסן ה'תש"ע, 14 באפריל 2010) היה רב ומנהיג רוחני יהודי-אורתודוקסי אמריקאי, במקביל לתפקידיו הרבניים ופעילותו החינוכית כיהן כנשיא תנועות המזרחי-הפועל המזרחי בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בווליז' לרב העיר הרב אליעזר פופקו ולפעשא חיה בתו של הרב יעקב משה ספיר. הוריו היגרו לארצות הברית ואביו כיהן כרב בפילדלפיה.
למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ונסמך לרבנות ב-1941 בידי רבו, ראש הישיבה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. הוא נישא להינדה מעטל, שאמה הייתה בתו של האדמו"ר ממקארוב-שיקגו, ואביה, הרב דוד שלמה נובוסלר, היה רב הקהילה החסידית בפילדלפיה.
פקודת המלט
פקודת המלט, 1944 היא פקודה משנת 1944 שהסדירה את ייצור המלט ומכירתו בארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי, וממשיכה להסדיר זאת במדינת ישראל. הפקודה מטילה הגבלות חמורות ולא שגרתיות על ייצור מלט ושיווקו.
סעיף 3(1) לפקודה קובע: "אסור לשום אדם לייצר, או לנסות לייצר, מלט על ידי תהליך שהוא בכל מקום שהוא בארץ, אלא אם כן קיבל מאת שר המסחר והתעשייה או שר האוצר רישיון המתיר לו לעשות את הדבר הזה". רישיון כזה נתון כעת רק לחברת נשר מפעלי מלט ישראליים, המהווה מונופול בתחום זה. סעיף 3(3) מחמיר הגבלה זו בקובעו: "אסור לשום אדם להחזיק ברשותו מלט שיוצר בארץ שלא בהתאם לרישיון הניתן לפי סעיף זה".
ברוך אהרן פופקו
ביוגרפיה
בשנת 1942 התמנה כרב בקהילת "שערי תורה" בפיטסבורג שבפנסילבניה על מקומו של הרב הקודם, הרב משה שמעון זיוויץ שנפטר כבר ב-1936, וב-1953 התמנה בידי חברי הקהילה כמנהיג רוחני לכל ימי חייו, משרה בה החזיק עד 2004. במקביל כיהן כיו"ר הסתדרות הרבנים בפנסילבניה (1949–1999).
פקודת המלט
סעיף 6(1) מגביל באופן דומה את יבוא המלט: "אסור לשום אדם לייבא מלט לארץ אלא אם כן קיבל מרשות המכס רישיון ליבואו".
סעיף 4 מגביל גם את שיווק המלט, ובכך מחזק את ההגבלות שצוינו לעיל. הסעיף קובע: "אסור לשום קמעונאי של מלט להחזיק ברשותו כל מלט, זולת מלט שנוצר בארץ או שיובא לארץ על ידי בעל רישיון על פי פקודה זו".
ברוך אהרן פופקו
ביוגרפיה
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה מן הפעילים הראשונים למען יהדות ברית המועצות, ובשנות ה-60 כתב על ביקוריו בברית המועצות בספרו ביידיש "אין שאטן פון קרעמלין: דריי באזוכן אין סאוועט-רוסלאנד" (בצלו של הקרמלין: שלושה ביקורים ברוסיה הסובייטית). הוא השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פיטסבורג.
הרב פופקו היה שותף בעריכת כתב העת "הדנו", ובשנת 1942 היה העורך הראשי של קובץ הזיכרון "אידנו", לזכרו של הרב דב רבל. ואת הקבצים המיוחדים לזכר ולכבוד הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב יוסף דב סולובייצ'יק והרב נחום לאם. במשך עשרות שנים ערך את מאסף הנאומים לחגים ושבתות של הסתדרות הרבנים.
פקודת המלט
למדינה נתונה סמכות להחרים מלט שאינו עומד בהגבלות דלעיל, וכן להחרים את האמצעים ששימשו להובלתו.
ברוך אהרן פופקו
ביוגרפיה
בשנותיו האחרונות חי בסיאטל שבמדינת וושינגטון עם בתו המרצה והמחנכת ריבי פופקו קלטניק וחתנו הרב משה קלטניק  המכהן כיו"ר ועדת הסמיכה לרבנות של הסתדרות הרבנים דאמריקה  (RCA).
פקודת המלט
על המלט המיוצר בארץ מוטל בלו, ועל המלט המיובא מוטל מכס.
ברוך אהרן פופקו
ביוגרפיה
הוא נפטר בסיאטל בל' בניסן ה'תש"ע, 14 באפריל 2010.
משפחתו
משפחתו של הרב פופקו היא משפחה רבנית, אביו הרב אליעזר פופקו נפטר כזקן הרבנים בפילדלפיה וסבו היה הרב יעקב משה ספיר.
פקודת המלט
על המפר את המגבלות שבחוק מוטלים עונשים, שהמדינה רשאית להמירם בכופר.
ברוך אהרן פופקו
משפחתו
אחותו בתיה נישאה לרב מרדכי סוויצקי ואחותו ריסיה שושנה נישאה לרב גדליה דוב שוורץ. ארבעה מאחיו כיהנו כרבני קהילות ברחבי ארצות הברית: הרב חיים יצחק פופקו, היה ממנהיגי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, הרב אברהם אריה פופקו והרב מרדכי פופקו היו רבני קהילות בפילדלפיה, והרב שלמה פופקו היה רב בקולומבוס שבאוהיו, בג'קסונוויל שבפלורידה ובקהילת "חובבי תורה" בקראון הייטס, ניו יורק. אחיהם הרב ראובן פופקו חיבר ספר והתפרסם כלמדן מבריק, אך נפטר בצעירותו.
פקודת המלט
במשפט שבו עולה לדיון השאלה האם שולם המס החל על המלט או האם ייצורו או החזקתו של המלט היו כדין, חובת ההוכחה חלה על הנתבע.
ברוך אהרן פופקו
משפחתו
בניו ובנותיו:
פקודת המלט
בתיקון לפקודת המלט, שאושר בכנסת בדצמבר 2013, נקבע בפקודה החיוב, של מי שמייצר מלט או משווקו באריזות, לארוז את המלט גם בשקים שמשקלם אינו עולה על 25 קילוגרם. בהצעת התיקון נטען כי התיקון בא להקל על פועלי הבניין, שנאלצו להרים שקי מלט במשקל הנפוץ, 50 קילוגרם, עם זאת, ניכר כי מטרת התיקון היא לשמור על ריכוזיות בענף המלט בארץ להקשות על תחרות.
ברוך אהרן פופקו
משפחתו
בין נכדיו: הרב חיים פופקו, רב קהילת אהבת תורה בניו ג'רזי ור"מ בישיבת TABC; והרב אליעזר שטיינברגר, ר"מ בישיבת מערבא ומחבר הספר "שומר מצווה".
מגלקום
מגלקום (באנגלית: Magalcom) היא חברה ישראלית.
היסטוריה
חברת מגל נוסדה בשנת 1983 על ידי זאב שכטר ושני שותפים נוספים, במטרה לספק פתרונות תכנון ביצוע להקמת חדרי מחשב ותשתיות תקשורת. עם הקמתה עסקה החברה גם בשירותי טכנולוגיית מידע וטלפוניה.
מגל הרחיבה את פעילותה ובשנת 1996 רכשה את חברת התשתיות גלקום. שם החברה המאוחדת שונה למגלקום (Magalcom). בשנת 2011 חברת מגלקום נרכשת על ידי חברת טלרד שהייתה בבעלות הקרן פורטיסימו קפיטל.
בשנת 2012 מגלקום הרחיבה את פעילותה למתן שרותי רשת והגנת סייבר, ורכשה את חברת "אואזיס טכנולוגיות תקשורת", ובשנת 2015 רכשה את חברת "רמטל אשר" שהתמחתה במערכות כריזה ואינטרקום. בשנת 2020 רכשה מגלקום את חטיבת המולטימדיה של חברת ארדן והטמיעה את פעילות החברה בתוך מגלקום באופן מלא.
בשנת 2022 רכשה "ליקוויד טלקום" את טלרד, שהפכה בכך לחברה פרטית.
מנהלי החברה הם זאב שכטר (המנכ"ל והמייסד) ומוטי אלמליח (יו"ר טלרד טלקום).
שירותים עיקריים
מגלקום עוסקת בהטמעה של פתרונות עסקיים וטכנולוגיים עבור חדרי מחשב ושירותים נלווים, בהם מערכות לניתוח נתונים ומערכות לניהול שיחות וידאו. בחברה כ-200 עובדים.
בין לקוחות החברה נמנים בנק הפועלים ומקס איט פיננסים. סיפקה גם מערכות עיר חכמה עבור עיריות מודיעין-מכבים-רעות, הרצליה, חיפה ובאר יעקב. מגלקום אחראית על תשתיות התקשורת בקריית התקשוב יחד עם חברת טלדור.
בשנת 2020 ביצעה פרויקט הקמת חדר בקרה עבור חברת נתיבי איילון, שכלל חדר שרתים, מערכות ביטחון, מרכז בקרה ורכיבים נוספים.
חברות שותפות
בין החברות השותפות של מגלקום נמנות טלדור מערכות מחשבים, AT&T, סיסקו מערכות, נוקיה, סוני וסמסונג.
מטבח מוסדי
מבנה
מטבחים מוסדיים נמצאים בחלל נפרד משאר המבנה (או, במקרים נדירים, במבנה נפרד משל עצמו). חלוקת החלל יכולה להיות מחלל עיקרי עם מעט חדרי תמך, ועד מערכת חדרים, בתלות בהיקף. החלל יכלול אזורי הכנה מתמחים - חיתוך, בישול, טיגון, אפייה, הכנה להגשה (צילחות) וכדומה, אזורי שטיפה נפרדים למזון, לציוד ולכלים. חדרי התמך כוללים חדרי אחסון שונים, חדרי קירור, חדרי שירות - שירותים והלבשה, חדר מנוחה, חדר מנהל עבודה, ועוד.
לעיתים יתבצעו משימות שונות באותו החלל, שיחולק לאזורי עבודה שונים עבור המשימות השונות. במטבחים גדולים יוקצו חדרים נפרדים למשימות שונות. במטבח השומר על כשרות ומגיש מאכלי בשר ומאכלי חלב (למשל במטבח צבאי) מתקיימת הפרדה בין אזור הבשר לאזור החלב.
במטבח מתקיימים תנאי סביבה של חום ולחות גבוהים, וכן חשיפה לחומרים ותהליכים משתכים. מבנה המטבח כולל מערכות רבות שנועדו להתמודד עם תנאים אלו ולתמוך בעבודת המטבח: מערכת מים קרים וחמים, מערכת סילוק שפכים המאפשרת גם טיפול בשומנים באמצעות מפריד שומן, מערכות אוורור, מיזוג אוויר, גז בישול, תאורה, מערכת גילוי וכיבוי אש, מערכת כריזה והעברת הודעות ומערכת חשמל המפעילה את כל אלה ואת ציוד העבודה.
ציוד
בשל תנאי הסביבה המאפיינים מטבח, רוב הציוד המותקן במטבח בנוי מפלדת אל חלד.
סיווג
במקרים מסוימים, עשוי מטבח מוסדי להשתמש בשאריות מזון כחומר גלם. שימוש כזה יעשה תוך יום או, במקרים נדירים, תוך ימים ספורים, ורק במצבים בהם ניתן לבצע זאת ללא סיכון בריאותי. למשל, מטבח מוסדי שהכין 100 מנות של מג'דרה אך רק 10 מהן הוגשו (והשאר נשארו במטבח), עשוי לנצלן להכנת פשטידה והגשתה למחרת.
אספקה וכמויות
כמות חומרי הגלם שאותם צורך מטבח מוסדי גדולה בהרבה מזו שצורך משק בית, ומותאמת למספר הסועדים. מטבחים מוסדיים קונים חומרי גלם בסיטונאות, ואלו מגיעים באספקה ישירה למטבח. חומרי גלם טריים מגיעים באספקה יומיומית. חומרי גלם עם תוקף ארוך יכולים להגיע באספקה שבועית. במקרים רבים, חומרי הגלם שמגיעים למטבח עוברים לפני כן טיפולים להארכת חיי המדף, כהוספת חומרים משמרים, אריזה בוואקום, הקרנה, ועוד.
עד כמה שניתן, מגיעים חומרי הגלם באריזות המותאמות למתכונים. כך, למשל, מטבח שמכין בכל שבוע שלוש פעמים 50 ק"ג אורז, יזמין שקים המכילים בדיוק כמות זו, יפתח בכל פעם שק אחד וישתמש בו עד תומו. עבור אריזות שלא ניתן לנצלן בצורה זאת קיימים מתקנים ייעודיים לאחסון חומר הגלם, אשר מאפשרים גישה מהירה ויעילה.
שיטת העבודה עם אריזות המותאמות למתכונים מאפשרת לצמצם את שטחי האחסון במטבח, ומקטינה את הסיכוי לקילקול חומרי גלם - סיכוי גבוה בהרבה מהקיים במטבח ביתי בשל הכמויות הגדולות.
קליטת הסחורה במטבח מוסדי מורכבת: הסחורה מגיעה באריזות גדולות, במשלוח שעשוי להיות ישירות מספק או באמצעות חברת הובלה, ולכן על המטבח לבצע בקרה על איכות ועל כמות, על מנת לוודא שמה שסופק תואם את ההזמנה ואת החיוב. לאחר מכן יש להעביר את המוצרים לאחסון מתאים תוך שמירה על סדר. כל זה הופך את הקליטה לתהליך ארוך ועתיר כוח אדם, ולכן במקרים רבים יעדיפו המטבחים תדירות משלוחים נמוכה יותר עם כמויות גדולות יותר עבור מוצרים בעלי חיי מדף ארוכים.
איכות
בכל האמור באיכות חמרי גלם, נבדלים מטבחים מוסדיים זה מזה באופן ניכר. מטבחים של בתי עסק הפועלים בענף התיירות עשויים להשתמש בחומרי גלם מהאיכות הגבוהה ביותר האפשרית - לעיתים גם כאלה שלא ניתן להשיגם באופן יומיומי, עד כדי יבוא פרטי של מוצרים. פרקטיקה כזו מאפיינת בעיקר מסעדות יוקרה ומלונות פאר. כתוצאה מכך, עלות המנות גבוהה ביותר. אולם גם במסעדות שאינן מסעדות יוקרה מקובל להשתמש לכל הפחות בחומרי גלם מאיכות גבוהה, על מנת להגיע למנות איכותיות שיספקו את קהל הלקוחות.
אחת הדרכים להבטחת האיכות של האוכל היא שימוש בחומרי גלם לא מעובדים. כך, גם תהליכים שבדרך כלל מבוצעים במפעלי ייצור מזון, ארוכים כיישון בשר, והחמצה או קצרים כקלייה והכנת תערובת תבלינים, יבוצעו באופן מקומי במטבחים. בשיטה זו, שולט המטבח על מדדים רבים של המוצר הסופי ובכך מקבל את האיכות הרצויה לו.
לעיתים, קיימת חשיבות לאחידות באיכות ובטעם של אוכל. כך, למשל, מסעדות רשת רואות חשיבות רבה לאחידות הטעם והחוויה של הסועדים בסניפים השונים. על מנת להבטיח זאת הרשת תרכוש או תייצר באופן מרוכז חומרי גלם כגון תערובות תבלינים, רטבים, מאפים וכדומה. הייצור המרכזי של חומרי הגלם עבור סניפי הרשת מתבטא גם ביתרון לגודל והקטנת ההוצאות. בחלק מהמקרים מדיניות כזו באה על חשבון רמת האיכות של חומרי הגלם (ביחס למסעדות אחרות, למשל).
מטבחים שלא בענף התיירות, מתוקצבים בדרך כלל על ידי גורם חיצוני, לפי מספר סועדים פחות או יותר קבוע וללא התחשבות בשביעות רצון הסועדים. כתוצאה מכך, נוטים מטבחים כאלה להשתמש ככל הניתן בחומרי גלם מעובדים: מעבר לזמן ההכנה והעלויות הנמוכות, המשמעות של שימוש בחומרי גלם קנויים מתבטאת גם בהקטנת ההשקעה הראשונית ועלות התפעול של המטבח, הן בשל צמצום השטח, המערכות והציוד הנדרש למטבח, והן צמצום צוות העובדים הדרוש. התוצאה המתקבלת היא לא פעם איכות מזון ירודה.
תפקידים
ההכשרה של מרבית העובדים המקצועיים היא כטבחים, והעבודה נעשית בצוות. בין העובדים קיים מידרג מקצועי, לפי תחומי האחריות.
ראשי מחלקות
ראשי מחלקות הם על פי רוב טבחים מנוסים, ותפקידם לפקח ולתזמן את העבודה במחלקה שתחת ניהולם.
שיטות וטכנולוגיות
שיטת העבודה במטבח מוסדי היא בפס ייצור (וזו אחת הסיבות לכינוי "מטבח תעשייתי"), כאשר בכל שלב עוסקים עובדים מתמחים. מכיוון שמספר המתכונים אותם מכין מטבח מוסדי מוגבל כעיקרון, הרי בכל סוג התמחות ישנו מספר סופי של משימות אפשריות, בדרך כלל מצומצם למשימות בודדות - טבח שעובד במטבח מוסדי חוזר שוב ושוב על אותן משימות, וכך משפר את הטכניקות שלו וצובר ניסיון.
קיימות שתי גישות להתמחות במטבחים: באחת, עובדים הטבחים בצורת "סבב", כאשר עמדת העבודה משתנה כל פרק זמן ידוע. בשיטה זו, לומד הטבח להכיר את העבודה במספר עמדות, כך שלמטבח מתאפשרת גמישות תפעולית. הגישה השנייה, דוגלת בהתמחות עומק: כל טבח עובד בעמדה קבועה פרקי זמן ארוכים (של חודשים ואף שנים), ורק לאחר שהראה שליטה מושלמת בעמדתו הוא רשאי להתקדם לעמדה בכירה יותר.
העבודות במטבח נעשות על פי שלבים. השלבים העיקריים בדרך כלל יהיו: ליקוט חומרי הגלם ממקומות האחסון, טיפול ראשוני כשטיפה, קילוף וקיצוץ, בישול החלקים השונים של המנה (לעיתים קרובות מנות אינן מתבשלות כיחידה אחת) תיבול וטעימה, הרכבת המנה וצילחות.
חדרי אוכל
מטבחים מוסדיים המשרתים חדרי אוכל או הסעדה עובדים על פי תוכנית מוגדרת מראש - התפריט והכמות הנדרשים ידועים מראש עם תחילת יום העבודה, ואלתורים כמעט שאינם נדרשים. המטבח מכין את הארוחה בכללותה מראש, ועם פתיחת חדר האוכל עוסק בהגשתה בלבד.
מטבח שמשרת סועדים בהגשה (למשל באירועים) צריך להתמודד עם שיאי ביקוש קצרים ומהירים. בעוד שהמטבח בישל את כל המרכיבים מראש, נוצר לחץ על ההרכבה והוצאת המנות.
מסעדות
במסעדות, על אף שהתפריטים והמתכונים ידועים ומתורגלים, הרי שסדר ההכנה שלהם משתנה במהירות, ולצורך תפקוד תקין של המטבח נדרשת תקשורת רציפה וברורה ותיאום רב בין המחלקות השונות במטבח. יתר על כן, על מנת לשמור על רמת שירות ושביעות רצון של הלקוחות, שואפות מסעדות להוציא בו זמנית את כל המנות אותן הזמין שולחן מסוים. כאשר מדובר בשולחנות ובהם אורחים רבים, הדבר מהווה אתגר מקצועי לא פשוט, והיכולות והתיאום של צוות המטבח חיוניים לעמידה במשימות כאלו. על מנת להבטיח זאת, מסעדות רבות מרווחות כניסה של קבוצות גדולות, גם אם במסעדה ישנם מספיק מקומות פנויים להושיב את כל הלקוחות.
פיקוח
במדינות רבות נתונים מטבחים מוסדיים, כולם או חלקם, לאסדרה ולפיקוח של רשויות המדינה. התחומים העיקריים הנתונים לאסדרה הם רישוי עסקים, תברואה, בטיחות ובמדינת ישראל גם כשרות. תחת האסדרה נמצאים מגוון של היבטים, ממבנה המטבח, שיטות העבודה, בגדי העבודה וכיוצ"ב.
בטיחות מזון
יישום כללי בטיחות מזון במטבח מוסדי נעשה על פי אסדרה ברורה. להלן מספר דוגמאות לכללים אלו:
בטיחות בעבודה
העבודה במטבח מוסדי כרוכה בסיכונים בטיחותיים רבים. עובדה זו מחייבת תכנון נכון של המטבח שיצמצם סיכונים אלו, שימוש באמצעי בטיחות, הקפדה על כללי הבטיחות בעבודה השוטפת ובדיקות תקופתיות קפדניות.
כשרות
במקומות השומרים על כשרות בכלל, ובמדינת ישראל בפרט, נדרשים מטבחים מוסדיים לפעול תוך שמירה על כללי ההלכה ובהשגחת משגיח כשרות. מכיוון שבמדינת ישראל קיימים גופים שונים המעניקים "הכשרים" שונים, הרי שבמידה ומטבח מעוניין לעמוד בכשרויות שונות, הוא עשוי למצוא עצמו מעסיק מספר משגיחי כשרות.
בתרבות
מבחינת מרבית האנשים, המטבחים המוסדיים נמצאים "מאחורי הקלעים" בחווית האכילה מחוץ לבית. עם זאת הנעשה בתוך המטבח משלב דמויות ומראות ססגוניים, לעיתים שפים ידוענים. כתוצאה מכך מהווים מטבחים לא פעם רקע בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
זיגפריד קרקאואר
ביוגרפיה
קרקאואר היה נצר למשפחה יהודית שהתגוררה בפרנקפורט. למד אדריכלות וקיבל דוקטורט בהנדסה בשנת 1914. עבד כאדריכל באוסנברוק, מינכן, וברלין עד ל-1920. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, התיידד עם תיאודור אדורנו הצעיר ונעשה למדריכו הפילוסופי.
משנת 1922 עד 1933 פעל כעורך בתחומי קולנוע וספרות ב"פרנקפורטר צייטונג", שהיה בתקופה זו עיתון חשוב בגרמניה, תוך כדי עבודתו גם ככתב בברלין, לצד ולטר בנימין וארנסט בלוך. ב-1930 נישא קרקאואר ללילי ארנרייך, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עבר לפריז, ובעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) הגיע בשנת 1941 לארצות הברית.
בשנים 1941 עד 1943 עבד במוזאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בתקופה זו נתמך כלכלית על ידי מלגות רוקפלר וגוגנהיים, על מנת לפתח את עבודתו שהתמקדה בקולנוע הגרמני.
בשנים האחרונות לחייו עבד קרקאואר כסוציולוג במוסדות שונים, בהם באוניברסיטת קולומביה כמנהל מחקר יישומי במדעי החברה. הוא נפטר בניו יורק בשנת 1966 מסיבוכים של דלקת ריאות.
עבודתו
בשנים 1923 עד 1925 כתב קרקאואר את המסה "הרומן הבלשי", שעסקה בתופעות מחיי היומיום בחברה המודרנית. בשנים הבאות המשיך לפתח שיטות תאורטיות לניתוח קרקסים, תצלומים, סרטים, פרסומות, תיירות, תכנון ערים ומחול, שפורסמו בשנת 1927 באסופת המאמרים "העיטור של המונים". ב-1930 פרסם קרקאואר את "השכירים", מבט ביקורתי על אורח חייהם של בני ההצווארון הלבן. אלו תוארו כחסרי מקור רוחני ונטולי זיקה למנהגים ומסורת, שמצאו מפלט בהסחות הדעת שמייצרות תעשיות הבידור. ביקורתיות הולכת וגדלה של קרקאואר כלפי הקפיטליזם, שהתפתחה בעקבות קריאה בעבודותיו של קרל מרקס הובילה בסופו של דבר לפרישה מעבודתו בעיתון.
בשנת 1947 פרסם את החיבור "מקליגרי להיטלר: היסטוריה פסיכולוגית של הקולנוע הגרמני" המשרטט את לידתו של הנאציזם מהקולנוע של רפובליקת ויימאר. הספר סייע להניח את היסודות של ביקורת הסרטים המודרנית. בשנת 1960 פרסם את החיבור "תאוריה של קולנוע: הפדיון של מציאות פיזית", שבו טען שהריאליזם הוא התפקיד החשוב ביותר של קולנוע.
ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו, "היסטוריה, הדברים האחרונים לפני האחרונים" (ניו יורק, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1969).
רנה דה סולה
רנה דה סולה (בספרדית: René De Sola; נולד בשנת 1919) הוא מדינאי ומשפטן יהודי-ונצואלי.
קורות חיים
דה סולה נולד בשנת 1919 בקראקס. הוא קיבל דוקטורט בלימודי פוליטיקה ומדעי החברה מהאוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, תואר המקביל היום ללימודי משפטים, בשנת 1943. בשנת 1944 הוא ייסד משרד עורכי דין עם שותף. בשנת 1947 הוא מונה לשופט. הוא לימד משפטים באוניברסיטאות שונות בוונצואלה והיה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנטה מריה. בשנת 1958 לאחר הדחת מרקוס פרס חימנס, הדיקטטור של ונצואלה, כיהן דה סולה כשר המשפטים, כנציג מקצועי של לשכת עורכי הדין של ונצואלה, בממשלה הזמנית שפעלה תחת החונטה השלטת וכללה 17 חברים. בתפקיד זה ייסד את משטרת מערכת המשפט של ונצואלה. בסוף מאי 1958, לאחר ביקורו של ריצ'רד ניקסון בוונצואלה בה הוא נתקל בהמוני מפגינים, התפטרו שניים מחברי החונטה ודה סולה מונה לשר החוץ. דה סולה החזיק בתפקיד שר החוץ עד פברואר 1959, עת כוננה ממשלה חדשה לאחר הבחירות. בנובמבר 1958 הוא הכריז על הקמת נציגות דיפלומטית בישראל. בניגוד לקודמו בתפקיד, פעל דה סולה להסגרתם של ראשי המשטר הקודם לידי ונצואלה ובראשם את הנשיא המודח מרקוס פרס חימנס. הוא דאג לשלול מהם את הדרכונים הדיפלומטיים שניתנו להם בידי קודמו ונאבק לצמצם את ההגדרה של עבירות פוליטיות שחסינות מפני הסגרה.
בשנת 1964 ושוב בשנת 1966 הוא סירב להיות שופט במשפטו של מרקוס פרס חימנס לאור טיפולו בנושא הסגרתו בשנת 1958.
דה סולה היה פרופ' למשפט מסחרי באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה וכתב בנושא ספרים שנחשבו לאוטוריטה בתחומם.
בשנים 1969–1974 הוא היה הנציג הקבוע של ונצואלה באונסק"ו. בשנת 1979 מונה דה סולה לשופט בבית המשפט העליון של ונצואלה ובשנת 1987 היה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו החזיק את פרישתו בשנת 1989. באותה שנה קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
השאלה (קומיקס)
השאלה (באנגלית: Question) הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור שהופיע תחילה בחוברות הקומיקס של חברת צ'רלטון קומיקס ולאחר מכן של חברת DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Blue Beetle Vol.4 #1 מיוני 1967, ונוצרה בידי הכותב והמאייר סטיב דיטקו.
השאלה הוא אלטר-אגו אותו חלקו שלוש דמויות - צ'ארלס ויקטור "ויק" סייג', רנה מריה מונטויה ושאלה שלישי אנונימי. השאלה הראשון ויק סייג' היה עיתונאי חוקר בהאב סיטי, שלאחר שסיכל מזימה של מדען מטורף למכירת עור מלאכותי נעשה לגיבור-על באמצעות כישורי הבילוש והלחימה שלו. הוא בעל מסכה העשויה מהעור המלאכותי המשווה לו מראה חסר פרצוף, והוא בעל מוטיב סימן שאלה המשמש כסימן לאחר פעולותיו. רנה מונטויה היא בלשית לשעבר במשטרת גות'אם סיטי שהתפטרה מהמשטרה לאחר שנחשפה לשחיתות שבה. היא הוצאה מהארון כלסבית בידי הנבל דו-פרצוף, ונעשתה לשאלה השנייה לאחר תקופה בה הייתה שותפתו של סייג' שהסתיימה כאשר הוא נפטר מסרטן הריאות.
לאחר האתחול המחודש של יקום DC, שאלה שלישי ואנונימי הוצג כחבר ב"שילוש החטא", המורכב משלושת האנשים שביצעו את החטאים הגדולים ביותר בתולדות כדור הארץ. סייג' ורנה הופיעו לאחר האתחול - סייג' הופיע כסוכן ממשלתי המפקח על יחידת המתאבדים לצד אמנדה וולר, ורנה הופיעה כשותפתו החדשה של הארווי בולוק במשטרת גות'אם. דמותה של רנה מונטויה כשאלה מדורגת במקום ה-87 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN. דמותו של רורשאך מהרומן הגרפי "Watchmen" מבוססת על דמותו של השאלה.
את דמותה של רנה מונטויה בסרט הלייב אקשן "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" גילמה השחקנית רוזי פרז.
ויק סייג'
ויק סייג' נולד כצ'ארלס ויקטור זאס בהאב סיטי, גדל בבית יתומים ורכש לעצמו מוניטין של מחפש ועושה צרות. כדי למנוע בלבול בינו לבין ויקטור זאס, שם משפחתו שונה לסייג'. סייג' העביר את רוב היתומים התעללות פיזית, והמשיך בנטיותיו האלימות גם לאחר שהתקבל למכללה. שם, בין היתר, הוא הכה באכזריות סוחר סמים שנתן לו מנת LSD. והתאהב בסטודנטית לויס ליין. לאחר שעזב את המכללה, סייג' נעשה לעיתונאי חוקר בוטה ואגרסיבי בעל מוניטין בהאב סיטי. הוא עבר לעיתונאות חוקרות טלוויזיונית, מה שהוביל אותו לחקירת ד"ר ארבי טוויין. סייג' פנה למורהו לשעבר במכללה אריסטו רודור שנעשה למדען, וזה סיפר לו על עור מלאכותי בשם פסאודאום אותו יצר יחד עם טוויין. העור נועד לאיחוי וריפוי פצעים ושברים באמצעות גז, אך לעיתים נוצרה הרעלה כתוצאה מאי-יציבות החומר. רודור וטוויין הסכימו לנטוש את הפרויקט ונפרדו לדרכיהם, אך רודור גילה כי טוויין מוכר את הפסאודאום למדינות עולם שלישי ללא התחשבות בסיכון חיי אדם. סייג' החליט לעצור את טוויין, ובעזרת מסכה העשויה מהפסאודאום המסתירה את פרצופו לגמרי, עצר את טוויין באמצעות כישוריו וביטל את המכירות. סייג' נעשה למגן האב סיטי כ"שאלה", והחל בשותפות עם פרופסור רודור המספק לו פסאודאום, המשנה את צבע שיערו ובגדיו. באמצעות גז הפסאודאום הוא יוצר מראה עשן המספק לו מראה מסתורי.
בעקבות מכירת דמויות וכותרי צ'רלטון קומיקס ל-DC קומיקס בשנת 1983, הדמות לקחה חלק במשבר בעולמות האינסופיים והובא ליקום DC החדש. בין היתר הוא חבר לחיפושית הכחולה, ריצ'רד דרגון, ליידי שיווה ובאטמן כחלק מכותר סולו משלו, עזראל, סטיל והחץ הירוק. סייג' חבר לבאטמן, הקנרית השחורה, טיגריס הארד, קונור הוק, ג'ודומאסטר, קטאנה, נייטווינג, טים דרייק/רובין, אורקל ושכיר החרב אדי פיירס נגד אחוות האגרוף, נעשה שותפה של הלנה ברטינלי/הציידת במיני-סדרת סולו שלה ונעשה חבר בקבוצת L.A.W יחד עם החיפושית הכחולה, ג'ודומאסטר וקפטן אטום בין היתר. סייג' עבר למטרופוליס וסייע ל-לויס וג'ימי אולסן למנוע את מזימתו של לקס לות'ר להתנקש בחיי סופרמן.
רנה מונטויה
לאחר אירועי "המשבר האינסופי" והיעלמותו של באטמן, סייג' עבר לגות'אם סיטי והפך למגנה החדש. הוא הסיר את סמל העטלף מזרקור העטלף והחליף אותו בסימן שאלה, והשתמש בזרקור כדי למשוך את תשומת לבה של בלשית משטרת גות'אם לשעבר רנה מונטויה. הוא שכר אותה לתצפת על בניין נטוש בשכר גבוה, ויום אחד הם נלחמו יחד נגד יצור מסתורי שנכנס לבניין. החקירה הובילה לאומה הבדיונית קאנדאק, ומשם לעסקיהם של האינטרגנג ולמניעת פיגוע התאבדות בחתונתם של אדם השחור ואיזיס. הוא שלח את רנה למשימות נוספות, ושימש לה כמנטור ודמות אב. כאשר גילה כי הוא סובל מסרטן הריאות, הוא ליווה את רנה לאימוני אמנויות לחימה עם ריצ'רד דרגון וטיפח אותה כמחליפתו באמצעות מפגשים עם רודור. כאשר רנה גילתה את מחלתו לאחר שאושפז, היא נסעה לעיר מיסטית בהרי ההימלאיה בתקווה למצוא שם דבר המסוגל לרפאו. סייג' נפטר מסרטן הריאות, ורנה נעשתה מחליפתו כשאלה השנייה לאחר תקופת אבל.
רנה נעשתה לשותפתה ובת זוגה של באטוומן, והן לכדו ושחררו את טריקסטר והחלילן לאחר שאלו הופללו ברצח בארט אלן. היא נעשתה אויבת של כת הפשע, ובכך נעשתה מעורבת ב"משבר האחרון" ועזרה לדן טורפין בחקירת מועדון הצד האפל והכובען המטורף. רנה התעמתה עם שותפה לשעבר במשטרת גות'אם כריספוס אלן שהפך לדמות הספקטר ועזרה לו להילחם בכת הפשע ובונדל סאבאג'. היא נעשתה דמות משנית בחוברות "קומיקס בלשי" המתמקדות בבאטוומן. במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", סייג' הוקם לתחייה כחבר בחיל הפקחים השחורים, ותקף את רנה, רודור ליידי שיווה. הוא הובס כאשר הם ניתקו את עצמם מרגשות כלפיו, ונקבר מחדש בידי רנה וסיינט ווקר מחיל הפקחים הכחולים.
השאלה השלישי
לאחר האתחול המחודש של יקום DC בעקבות אירועי "פלאשפוינט", שאלה שלישי ואנונימי הוצג. שבעת המכשפים הראשונים מצוק הנצח החליטו להשתמש בקסם כדי להגן על האנושות, והענישו את החוטאים שביצעו את המעשים הרעים ביותר בתולדות כדור הארץ. השאלה נענש יחד עם פנדורה אשר שחררה לעולם את שבעת אויבי האנושות ויהודה איש קריות/פנטום סטריינג'ר אשר בגד בחברו ישו. לא ידוע איזה חטא השאלה ביצע או מה היה שמו, היות ששבעת המכשפים השכיחו את שמו מההיסטוריה והסירו את תווי פניו לאחר שאמר להם שהעולם יפחד משמו והוא יעלה לשלטון. השאלה קולל לנדוד ברחבי כדור הארץ בימי חייו, לבצע חקירות בנוגע לעברו ולחפש לשווא תשובות. בעידן המודרני הוא נעשה לוחם בפשע, הציל את בתו של ראש העיר של האב סיטי והשאיר סימן שאלה מאחור. השאלה עדיין מחפש אחר תשובות, ומשוכנע כי לפנדורה ופנטום סטריינג'ר יש את התשובות. הוא נראה עובד עם פרופסור שלוש-עשרה המרושע נגד פנטום סטריינג'ר. כאשר שלוש-עשרה הביא את פנטום סטריינג'ר למעבדתו, השאלה הסיח את דעתו כדי ששלוש-עשרה ידקור את סטריינג'ר בגבו עם חנית הגורל.
במהלך אירועי "מלחמת השילוש", בזמן שחברי ליגת הצדק של סופרמן, ליגת הצדק של אמריקה של באטמן ואמנדה וולר וליגת הצדק האפל של וונדר וומן חיפשו תשובות לשאלות משלהם, השאלה התחזה לסטיב טרבור ושאל את סופרמן האם הוא רוצה לדעת מי רצח את דוקטור לייט. הוא נתן לסופרמן קצה חוט בקאנדאק, מה שהוביל את חברי ליגת הצדק של סופרמן אטום, אשת האלמנטים, סייבורג ופיירסטורם לצאת לחקור. חברי הליגה של באטמן ווולר הצייד ממאדים והחץ הירוק התעלמו מהוראותיה של וולר ועזרו בחקירה. הם מוצאים וחוקרים את הנבל דוקטור פסיכו, שאומר שהחברה הסודית של נבלי-העל שלחה אותו וש-וולר יצרה את ליגת הצדק שלה כתגובה לליגה המקורית. כאשר הם הולכים לחקור את וולר, פלסטיק מהחברה הסודית מפוצצת את המקום. הקבוצה שורדת את הפיצוץ, וכאשר שלוש הקבוצות מאתרות את תיבת פנדורה באתונה, הם מתחילים להילחם בהשפעת התיבה. השאלה תוקף את פנדורה ושואל מה יקרה אם התיבה תפתח, והאם היא תספק את התשובות לשאלותיו. התיבה נפתחת בידי אלפרד פניוורת' מארץ-3, המאפשר לסינדיקט הפשע של אמריקה להיכנס ליקום DC ולכאורה להרוג את כל הנוכחים.
במהלך פלישתם של סינדיקט הפשע, השאלה נראה חי ומחפש אחר פנטום סטריינג'ר, המחפש אחריו במקביל. השניים נפגשים בהאב סיטי, שם הם מתעמתים והשאלה מגלה לסטריינג'ר מדוע בגד בו - הוא טוען שהוא עצמו קורבן חף מפשע, וכי נאלץ לחיות לנצח ללא ידיעה מה שמו ומהו פשעו לצד חוטאים כפנטום סטריינג'ר. בהר הזיתים בירושלים, השאלה כמעט משכנע את סטריינג'ר להתאבד באמצעות חנית הגורל. סטריינג'ר חווה חיזיון ומפסיק, והשאלה תוקף אותו אך נהדף בידי המלאך זוריאל. השניים מובאים לצוק הנצח בידי ג'ון קונסטנטין וליגת הצדק האפל, המבקשים מהם עזרה בהצלת שאר חברי ליגות הצדק ובהבסת התגלמות הרוע עצמו. השאלה נעלב מכך שקונסטנטין שייך אותו לחברם של פנדורה וסטריינג'ר, ונעלם.
ויק סייג'
עובד ממשלה בשם ויק סייג' נשלח לפקח על יחידת המתאבדים בציוות לאמנדה וולר. בגרסה זו, סייג' הוא בירוקרט מושחת ולא-מוסרי, אשר במאמציו ל"שיפור" הקבוצה מבטל את השתתפותם בשטח של דדשוט והארלי קווין, אותם הוא מחליף בנבלים דת'סטרוק ובתו של הג'וקר, ומשנה את חיישני הראייה בקסדתו של חבר הקבוצה מנטה שחורה כך שכל אויב בו הוא נאבק ייראה כמו אקווהמן, וזאת כדי להפכו למתנקש קטלני יותר. לאחר שדת'סטרוק ובתו של הג'וקר בוגדים בצוות במשימתם הראשונה, סייג' נלחץ ומנסה להרוג את חברי הצוות, מה שמוביל את וולר להשעותו מכל פעילות הקשורה ליחידה. בתגובה, סייג' חבר לתאגיד מושחת החפץ להשתמש ביחידה לחיסול יריבים עסקיים, ותמרן את וולר להפוך למנהיגה בשטח של היחידה כך שהם יפעלו ללא אישור או השחת כוח משימה אקס. לבסוף, וולר ביצעה עסקה עם התאגיד, אשר מסר לידיהם את סייג' אשר הוכנס למעצר.
רנה מונטויה
רנה מונטויה נראתה לאחר אירועי "התכנסות" בחוברות "קומיקס בלשים" כשותפתו החדשה של הארווי בולוק במשטרת גות'אם.
אוי-טה-רנגיאורה
אוּי-טֶה-רַנְגיאוֹרָה (במאורית: Ui-te-Rangiora) היה, על פי הסברה, ספן מאורי בן המאה השביעית, מן האי רארוטונגה. אגדה מאורית מספרת, שאוי-טה-רנגיאורה הפליג דרומה ונתקל במצופי קרח ובהרי קרח צפים באוקיינוס האנטארקטי. הוא קרא לאזור הזה של האוקיינוס הדרומי טאי-אוּקָה-א-פִּיָה (ים מקציף כמו מרנטת הקנה), משום שמצופי הקרח היו דומים לאבקת מרנטת הקנה.
אותנטיות
אמיתות הגעתו של אוי-טה-רנגיאורה אל מימי אנטארקטיקה הייתה מוטלת בספק, עד שבשנת 1886 התגלו שברי חרס לאפיטה באיי האנטיפודה, קו רוחב -49.68333°N, 178.76667°W, ראיה לכך שהפולינזים אכן הרחיקו עד כדי כך דרומה.
חוק ההגירה של 1924
ההתנגדות להגירה אל ארצות הברית
במשך מאות שנים נתפסה ההגירה לארצות הברית באידיאל האמריקני המסורתי כדרך לתת מקלט לנרדפים וכן כמקור לכוח אדם שנדרש לשם פיתוח שטחי הספַר (frontier) הריקים של המערב. עם זאת, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו המהגרים להיתפס כעול כלכלי וחברתי וכסוכנים של אידאולוגיות המסוכנות לתרבות האמריקנית, לחברה האמריקנית וליסודות האידאולוגיים שעליהם מושתת הקיום האמריקני.
מסוף המאה ה-19 הגיעו לארצות הברית מהגרים מדרום מזרח אסיה - ממדינות כמו סין ויפן, וכן מהגרים מאירופה - בעיקר מדרום אירופה (איטליה והבלקן) וממזרח אירופה (הונגריה, פולין ופליטים יהודים מהפרעות ברוסיה ובאוקראינה). בעידן "סוף הספַר" כבר התמלא המערב ועל כן כבר לא יכול היה לשמש כשסתום ביטחון לקליטת כח האדם העודף במשק האמריקני. על כן התנגדו פועלים שכירים להכנסת כח עבודה זול ותחרותי למעגל דורשי העבודה, מה שעלול היה להביא לפיטוריהם או להורדה בתנאי עבודתם ובשכרם. מעסיקים ובעלי הון חשדו שמהגרים ייַבאו עמם רעיונות אנרכיסטיים וסוציאליסטים, בעיקר לאחר הצלחת המהפכה הבולשביקית ברוסיה.
רבים בציבור האנגלו-סאקסי הפרוטסטנטי הלבן (ה-WASP) התנגדו להגירתם של ציבורים שונים מהם מבחינה אתנית: סינים, יפנים, סלאבים ויהודים ממזרח אירופה, יוונים אורתודוקסים, אירים-קתולים, איטלקים-קתולים בעלי חזות ים תיכונית (ש-300,000 מהם היגרו לארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה). המהגרים היו שונים באופן בולט בחזותם ובדתם. על רקע ההגירה הגדולה התחזקו ארגונים שהתנגדו לנוכחותם של שחורים, יהודים וקתולים בחברה האמריקנית, כגון הקו קלוקס קלאן (K.K.K.) וכן ארגונים מקומיים כגון ה-"NATIVE SONS" בסן פרנסיסקו.
המהגרים החדשים היו שונים במראם, במנהגיהם, בלשונם, בלבושם ובאמונותיהם. הם התרכזו באזורי מגורים נפרדים וכיוון שהיו שקועים במאבק על פרנסתם, התקשו בתחילה ללמוד את השפה ולהטמיע את התרבות האמריקנית וערכיה. על כן נתפסו כמתבודדים מבחינה חברתית, כנחותים מבחינה גזעית וכציבור שאינו מבקש להשתלב בחברה האמריקנית ואף עוין לערכיה. קבוצות גזעניות ובדלניות של לבנים אמריקנים טענו שפתיחת שעריה של ארצות הברית לקבוצות אתניות כאלה שקולה ל"התאבדות גזעית". דעות קדומות וגזענות קיבלו אצטלה של מחקר מדעי ("אאוגניקה", "מדע" השבחת הגזע) ומחקר זה יצר אווירה אוהדת כלפי חקיקה שהפלתה מהגרים מזרח אירופאים ומזרח אסיאתים.
הרקע לחוק ההגירה של 1924
בסוף המאה ה-19 הוצעה בקונגרס חקיקה שתגביל את ההגירה על סמך מבחני ידיעת קרוא וכתוב. הנשיא קליבלנד הטיל עליה וטו. ב-1907 הסכימה ארצות הברית לא לחוקק חוק להגבלת ההגירה מיפן, בתנאי שיפן לא תנפיק דרכונים לפועלים יפניים המבקשים להגר לארצות הברית. הנשיאים טאפט ווילסון הטילו וטו על הצעות חוק דומות בראשית המאה ה-20, אך בשל החשש בארצות הברית לאחר המהפכה הבולשביקית נחקק ב-1917 חוק הגירה שהגביל את ההגירה מאסיה באופן משמעותי. החוק נועד אמנם להגביל את ההגירה מיפן, לאו דווקא מדרום אירופה ומזרח אירופה, אך הוא היה הראשון בשורת חוקים להגבלת ההגירה. חוקים אלו שברו מסורת ואידיאל אמריקאים בני מאות שנים, האידיאל לפיו יש לתת מקלט למהגרים על רקע רדיפות ומצוקה.
ב-1921 התקבל חוק בקונגרס האמריקאי חוק החירום להגבלת ההגירה, שהביא להורדת מספר המהגרים מכ-800,000 בשנת-1921 לכ-350,000 מהגרים ב-1922, תוך העדפת מהגרים מצפון אירופה ומערבהּ. לאווירה העוינת להגירה תרמו גם רוח הבדלנות בארצות הברית, בעיקר מסוף מלחמת העולם הראשונה, וכן האאוגניקה – "מדע" השבחת הגזע – שחסידיו הטיפו להגבלת ההגירה ולשינוי צביונה באמצעות מכסות שייכפו על אומות שנחשבו נחותות מטבע בריאתן. בהתאם לתפיסותיהם הגזעניות, הם תבעו לחסום את ההגירה לארצות הברית בפני מהגרים מאירופה הדרומית והמזרחית.
בחודש מאי 1924 שיתפו פעולה סנטורים דמוקרטים מדרום ארצות הברית עם ראשי עיריות בחוף המערבי (לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו) בנושא שחצה נאמנויות מפלגתיות: הגבלת ההגירה מהמזרח הרחוק וממזרח אירופה. מנהיגים בכל ארצות הברית התנגדו להגירה זו וזכו לתמיכה ציבורית: חברי קונגרס, מושלים, שופטים. קולות בודדים מחו על עוינותו של הקונגרס כלפי ההגירה ותבעו הסרת אמות-מידה של מוסר, רמת-משכל והתאמה חברתית, אינטגרציה במגורים ובחינוך, וכן ביטול ההכרזה שמהגרים אלו אינם רצויים מבחנה מוסרית. תביעות אלו היו נחלתו של מיעוט ליברלי וחסרו תמיכה בדעת הקהל בארצות הברית.
חוק ההגירה של 1924
ב-26 במאי 1924 עבר החוק להגבלת ההגירה בהצבעה בשני בתי הקונגרס. החוק קבע שמכל מדינה יורשו להגר לארצות הברית רק 2% מסך בני אותו לאום שישבו בארצות הברית ב-1890. הייתה זו החמרה של תנאי ההגירה שקבע החוק משנת 1921 - 3% מסך בני אותו הלאום שישבו בארצות הברית בשנת 1910. החוק לא כוון במפורש נגד יהודים, אך הם היו אחת המטרות הברורות שלו, והם היו אלו שנפגעו ממנו יותר מכל. בחוקים נגד ההגירה הוגבלה ההגירה ממדינות מזרח אירופה, ושיעור היהודים מקרב המבקשים להגר לארצות הברית ממדינות אלה היה מכריע באותה תקופה, עקב האנטישמיות, הרדיפות ומצבם הכלכלי הגרוע. על כן היה ברור שהחקיקה נועדה לעצור את הגירתם לארצות הברית.
תוצאות
מספר היהודים שהורשו להגר לארצות הברית על פי החוק נקבע ל-2% ממספר היהודים שישבו בארצות הברית ב-1890. כיוון שב-1890, לפני ההגירה הגדולה, היה שיעורם של היהודים בארצות הברית זעום, הרי שפירושו המעשי של החוק היה סגירה כמעט מוחלטת של שערי ארצות הברית בפני יהודים. בהתייחסו להגירה מדרום מזרח אסיה אמר סנטור היירם ג'ונסון מקליפורניה: "קליפורניה הצליחה סוף סוף במאבק להגנה על עצמה ולשימור עצמה... פעלנו לפי זכותנו... מדיניות קליפורניה היא כעת מדיניות כל האומה."
אכיפת החוק
מיליוני מהגרים שביקשו להיכנס לארצות הברית נדחו דרך מסלול הפיקוח רב השלבים של הממשל, סוכנויותיו ושגרירויותיו. עוד בנמל היציאה לאמריקה המתינו פקידי משרד ההגירה והקונסוליה האמריקאית וניפו את המהגרים על סמך גזעם או לאומיותם, על סמך מה שכונה "פגמים אישיים בגוף וברוח", וכן על סמך דעות אישיות או מצב כלכלי וחברתי. הסלקציה המחמירה בקונסוליות האמריקניות בארצות המוצא גרמה לכך שרוב המהגרים נפסלו כבר בארצות המוצא ולא בנמלי ארצות הברית עצמה. לנוהל זה היו השלכות רבות וסותרות: מחד, מהגרים שידעו שייפַסלו עוד בקונסוליה, ניסו להגיע לארצות הברית בסתר; מאידך, אישורי הגירה ניתנו לעיתים גם במקרים גבוליים, בשל ההגדרה המעורפלת וחסרת האחידות של המושגים "חבר בארגון אנרכיסטי", "אשם בשחיתות מוסרית" או "בעל מום נפשי".
בנוסף להגבלת ההגירה על פי המוצא, נקבעו בנמלי הכניסה לארצות הברית מבחני כניסה שהקלו על מהגרים מצפון אירופה וממערב אירופה. מהגרים ממדינות בעלות תרבות ומנטליות שונה התקשו במבחנים אלה, בעוד שמהגרים מסקנדינביה ומבריטניה הצליחו יותר, בזכות החינוך הציבורי המפותח והמנטליות הדומה לזו שבארצות הברית. האווירה בעת מבחני הכתיבה הקשתה על הנבחנים. המהגרים שהגיעו לנמלי הקליטה בארצות הברית היו מבולבלים, עייפים ומפוחדים, לאחר שעברו אלפי קילומטרים בתנאים קשים. הם היו רעבים ועייפים, רבים מהם לא הבינו את שפת המבחן ואת מטרתו, וספק אם הבינו את הנדרש מהם. המבחן היה חסר-ערך כמודד אינטליגנציה, אך הוא הכשיל מהגרים רבים ממדינות מזרח אירופה ודרום אירופה.
קשיים באכיפת החוק
בפני משרדי הפנים וההגירה עמדו מספר קשיים באכיפת החוק:
2. אופייה הגאו-פוליטי של ארצות הברית הקשה על מניעת הגירה לא-חוקית. גבולה בדרום ובצפון נמשך לאורך אלפי קילומטרים ותנאי השטח שלו קשים לפיקוח.
3. איתור מהגרים לא חוקיים דרש שיתוף פעולה של רשויות מקומיות ומדינתיות, ואלה לא ששו לכך, כי החשיבו זאת כחדירה של הממשל הפדרלי לתחומי סמכויותיהן. מיליוני דולרים הוצאו על מנת למצוא דרך יעילה לעצור את המהגרים הלא חוקיים, אך לשווא. אלפי ערים ומחוזות הציעו מקלט למהגרים לא חוקיים. עובדים בסחר הבינלאומי, סטודנטים ותיירים כביכול, הגיעו לארצות הברית ונעלמו בה. ב-1924 ערקו לארצות הברית 38,000 ספנים שספינות המסחר שלהם עגנו בנמלי ארצות הברית, ב-1925 היה מספרם 20,000, ולאחר מכן היו עוד אלַפים מדי שנה, גם בתקופות בהן הייתה ההגירה בשפל.
4. רשויות ההגירה של ארצות הברית התקשו להסביר מדוע על פי החוק אסורה הגירתם של משכילים מבוססים ממזרח אסיה וממזרח אירופה, בעוד לעניים אנגלו-סקסיים ומקסיקנים מותר להגר.
5. לעיתים לא הסכימו מדינות המוצא לקלוט את המהגרים שגורשו.
כך נשארו בארצות הברית עשרות אלפי מהגרים לא חוקיים, וזאת בידיעת רשויות ההגירה, שחסרו כלים לאיתורם או לגירושם. ולמרות זאת, אלפי מהגרים לא חוקיים גורשו מארצות הברית כל שנה על סמך חוקי ההגירה. מספר המגורשים גדל כל שנה. ב-1921 גורשו 4,500 מהגרים ובשנת 1931 - 18,000.
השלכות החוק
אך לחוק היו השלכות חמורות גם לגבי היהודים: מכסות ההגירה צמצמו כמעט לאפס את ההגירה מדרום אירופה וממזרחה. השערים נסגרו בפני פליטים יהודים שביקשו לברוח מאירופה בסוף שנות השלושים. עקב המכסות הקבועות בחוק לא התאפשר להם להגר גם בשנים בהן המכסות של מהגרים מצפון אירופה וממערבהּ לא נוצלו במלואן. מ-1924 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מנעו מכסות ההגירה כניסה של 6 מיליון מהגרים מדרום אירופה, ממרכזה וממזרחה. למשל, בשנה שהסתיימה בסוף יוני 1936 נכנסו לארצות הברית כ-36,000 מהגרים בלבד.
הפיגוע בוואדי חרמיה (2002)
הפיגוע במחסום המשטרה הבריטית בוואדי חרמיה היה פיגוע ירי שביצע צלף פלסטיני בשעות הבוקר של 3 במרץ 2002. בפיגוע נהרגו עשרה ישראלים, שבעה מהם חיילים ושלושה אזרחים.
היה זה הפיגוע הקשה ביותר מסדרה בת שלושה פיגועים שאירעו בזמן קצר וכוונו כנגד מחסומי צה"ל בשומרון, ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי נתפס חודש זה שבתחילתו אירע הפיגוע כ"מרץ השחור".
רקע
ואדי חרמיה הוא אחד מיובליו העיליים של נחל שילה, הזורם מכיוון סינג'יל בכיוון דרום-מערב לסילוואד. משני צדדיו של הואדי משתרעות שלוחות השולטות על הואדי, בו עובר כביש 60. מעבר הכביש בתוך ואדי צר ועמוק הנשלט משני צידיו הוא נקודת תורפה ביטחונית, שנוצלה כבר בתקופות קדומות למטרות פליליות וביטחוניות, ובאזור שרידים של מבצרים שהוקמו להגנת הדרך מתקופות שונות. תרגום שמו של הואדי הוא 'נחל השודדים', שם המאזכר אירועים פליליים רבים שהיו במקום בעבר. בתקופת המרד הערבי הגדול הוקמה במקום תחנת משטרה, בשל התקפות על התנועה במקום (כביש 60 שימש בתקופה זו ככביש העיקרי המקשר בין ירושלים לצפון הארץ, עד לסלילת כביש 4 ב־1936). לאחר הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף לכביש 60 בין ירושלים לסילוואד, ממזרח לכביש המקורי. נקודת החיבור בין שני הכבישים הייתה בפתח הואדי (צומת 60-465, מעט מדרום למבנה המשטרה הבריטי). בראשית האינתיפאדה השנייה נרצחו במקום שני ישראלים בפיגוע ירי. נכון לראשית 2002 היה במקום מחסום צבאי מאויש.
בחודש פברואר 2002, ימים ספורים לפני אירוע זה אירעו שני פיגועים דומים במחסומי צה"ל בשומרון (בסורדא ובעין עריכ) בהם נהרגו 7 חיילי צה"ל.
הפיגוע
בבוקר ה-3 במרץ 2002 בסביבות השעה 6:00, התמקם צלף פלסטיני בעמדה מוסתרת על השלוחה הצופה על המחסום ממערב (במרחק של כ-100 מטרים), ופתח בירי מדויק אל שני חיילים שניצבו מתחתיו על הכביש. לאחר שפגע בשני החיילים שהיו גלויים בעמדה, יצאו חבריהם להשיב אש, אך בשל טעות בזיהוי מקור הירי (זיהוי מוטעה של הירי מהשלוחה המזרחית) חשפו את עצמם וכך הצליח המחבל לפגוע ולהרוג את כל ארבעת החיילים הנוספים שאיישו את העמדה. בשלב זה, החליף המחבל את המחסנית והמתין לבאות.
לאחר כ-5 דקות הגיע למחסום ג'יפ צבאי, ממנו זינקו שלושה חיילים, שניים משני צדי הרכב ואחד מאחוריו. הצלף הפלסטיני פגע גם בשלושתם והם נותרו מוטלים לצדי הרכב. לאחר דקות ספורות הגיע למחסום רכב אזרחי ישראלי ובו שלושה נוסעים, הצלף הצליח לפגוע באחד מהם והשניים האחרים הצליחו להימלט לתוך המחסום ולהסתתר מאחורי מבנה. בהמשך הגיע רכב אזרחי נוסף, ממנו יצא אדם חמוש באקדח שנורה אף הוא במקום. נהג נוסף שהגיע אחר כך ברכבו למחסום נורה בתוך הרכב. רכב נוסף הגיע למחסום ממנו יצא אדם חמוש ברובה שתפס מחסה וניסה להשיב אש, גם הוא לא הצליח לאכן היטב את מקור הירי ונפגע מאש המחבל. בשלב הזה התפוצץ כלי הנשק בידי המחבל והתפרק, הוא נטש אותו ונסוג לכיוון צפון-מערב לאזור סינג'יל - ג'ילג'יליא.
תוצאות האירוע היו קשות – 10 הרוגים (7 חיילים ו־3 אזרחים) ומספר פצועים. על רקע הפיגוע במחסום עין עריכ, שלושה שבועות קודם לכן, והפיגוע במחסום סורדא שאירע לפניו, התערערה תחושת הביטחון בשטחי יהודה ושומרון.
לאחר הפיגוע
בתחקיר הראשוני לאחר הפיגוע שיערו החוקרים כי הירי בוצע בידי מפגע בודד, אך בהמשך הועלתה סברה כי היו לו שותפים. מציאת הרובה השבור הפתיעה אף היא את החוקרים והועלתה ההשערה כי הוא הושאר שם בכוונה לשם הטעייה או סיבה אחרת, כשלמעשה הירי בוצע באמצעות רובה צלפים חדיש ומשוכלל. בהמשך הועלתה השערה בכלי תקשורת ישראלים לפיה ביצע את הפיגוע שכיר חרב, חבר המחתרת האירית. בדיעבד התבררו השערות אלו כשגויות.
במשך שנתיים וחצי לא הייתה זהותו של היורה ידועה, רק בליל ה-3 באוקטובר 2004 עצר כוח מגדוד דוכיפת את תאאר כאיד קדורה חמאד, פלסטיני רווק בן 24 מהכפר סילואד, שהודה כי הוא ביצע את פיגוע הירי כמפגע בודד, בנשק ישן מדגם מאוזר שמצא מספר שנים קודם לכן והתאמן בו. לדבריו, ארך הירי כולו 20 דקות והוא ירה בו 30 כדורים בלבד. עד אשר התפרק הנשק בידיו בשל הירי.
על מבצע הפיגוע נגזרו 11 מאסרי עולם. הסרט הפלסטיני "Eyes of a Thief" (בערבית: عيون الحراميه) שיצא לאקרנים ב-2014 מבוסס בחלקו על הפיגוע בוואדי חרמיה.
לאחר הפיגוע הוסר המחסום בוואדי חרמיה לצמיתות.
חרב יפנית
תיאור
בתקופה המודרנית אחד הסוגים הכי מוכרים של חרב יפנית היא הקטאנה, חרב המעוקלת בעלת להב יחיד, אשר שימשה את הסמוראים החל מהמאה ה-15. סוגים אחרים של חרבות יפניות כוללים את הצוגורי, חרב בעלת שני להבים; אודאצ'י, אשר היא סגנון ישן יותר של חרב ארוכה במיוחד בעלת להב אחד; ואקיזאשי, חרב קצרה בעלת להב אחד וטאנטו פגיון בעל להב אחד.
חרבות יפניות עדיין נפוצות כיום. חרבות עתיקות וחדשות עדיין ניתנות לקנייה בקלות יחסית. הנפחים היפנים עדיין מחשלים חרבות, אך תחת מגבלה מסוימת ההופכת אותן לנדירות ויקרות. חרב קטאנה מודרנית שחושלה בימינו נקראת שינקן ומשמשת בעיקר לאימוני לחימה בחרב ואימוני חיתוך, זו חרב חדה ומסוכנת. לצידה נפוצות חרבות אימון קהות (לא חדות) כמו הבוקן מעץ והאיאייטו מסגסוגת מתכת.
אורך
הדבר אשר לרוב מפריד בין החרבות השונות הוא האורך שלהן, אשר נמדד ביחידת המידה שאקו. החל משנת 1891, יחידת המידה שאקו שווה כמעט לרגל (11.93 אינצ'ים); וכאשר מחושבת ביחס לשיטה המטרית, 33 שאקו שווים ל-10 מטרים (30.30 ס"מ). למרות זאת, השאקו ההיסטורי היה מעט ארוך יותר (בערך 13.96 אינצ'ים או 53.45 ס"מ). מכך, לעיתים תהיינה אי הבנות או בלבולים בקשר לאורך הלהב, בהתבסס על איזה אורך נותנים לשאקו כאשר ממירים את אורכו לשיטת מדידה אחרת.
המחלקות העיקריות לאורכי הלהב הן:
אנה-לואיז פלאומן
אנה-לואיז פלאומן (באנגלית: Anna-Louise Plowman; נולדה ב-9 במאי 1972, ידועה גם בשם אנה-לואיז סטיבנס) היא שחקנית ניו זילנדית.
באביאק
באביאק (בפולנית: Babiak) הוא כפר במחוז קולו שבפרובינציית פולין גדול בפולין, כ-17 ק"מ צפונית לעיירה קולו, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
אנה-לואיז פלאומן
קריירה
פלאומן שיחקה בתפקיד אנאליס קרסון בסדרת הדרמה "הולבי סיטי", ובדמות ד"ר שרה גרדנר / אסיריס בסדרה "סטארגייט SG-1". ב-2003 גילמה את מלינדה מקלין, אשתו של המרגל הבריטי דונלד מקלין, והמאהבת של קים פילבי (בגילומו של בעלה טובי סטיבנס) במיני-סדרה "מרגלי קיימברידג'". ב-2005 הופיעה בתפקיד דיאנה גודארד בפרק "דאלק" בסדרה "דוקטור הו". ב-2006 שיחקה בתפקיד "C" בעיבוד המחודש של המחזה "שלוש נשים גבוהות" מאת אדוארד אלבי בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס.
באביאק
תחילת היישוב בסוף המאה ה-18, על גדת נהר טישמייניצה. בשנת 1815 קיבל היישוב זכויות עיר, ובשנת 1870 אלה ניטלו ממנו. כיום משמש היישוב כמרכז מסחר ושירותים לכפרי הסביבה.
אנה-לואיז פלאומן
חיים אישיים
ב-2001 התחתנה פלאומן בלונדון עם השחקן טובי סטיבנס, בנם של דיים מגי סמית' ושל סר רוברט סטיבנס. במאי 2007 נולד בנם הראשון ששמו אלי אליסטר. בתם, טלולה, נולדה במאי 2009. בספטמבר 2010 נולדה להם בת נוספת בשם קורה (Kura). פלאומן וסטיבנס הופיעו ביחד על הבמה ב-2012 בהפקה מחודשת של המחזה "Private Lives" בבימויו של ג'ונתן קנט שהוצג בפסטיבל צ'יצסטר. הם גילמו את התפקידים של סיביל ואליוט. ב-2013 הועלתה ההצגה בתיאטרון גילגוד.
באביאק
יהודי באביאק
תחילת התיישבות יהודים ביישוב הייתה בראשית המאה ה-19. יהודי הכפר עסקו ברוכלות ובמלאכה, וחלקם בחקלאות. ב-1857 מנתה הקהילה היהודית 240 איש ובשנת 1921 נמנו בכפר 237 יהודים, כשליש מסך תושביו.
באוקטובר 1940 גורשו יהודי הכפר לגטאות בכפרים בוגאי ונוביני ברדובסקיה, לצד מאות מיהודי קולו, ובינואר 1942 הועברו למחנה ההשמדה חלמנו.
ילנה פאוטובה
קריירה
בהמשך פאוטובה התחילה להתחרות בריצות למרחק בינוני. באתונה 2004 היא זכתה במדליית זהב במרחק 1500 מ' עם שיא עולם חדש 4:39.20 ומדליית ארד ב-800 מ'. בבייג'ינג 2008 היא זכתה ב-2 מדליות ארד. באולימפיאדה השלישית שלה בלונדון 2012 היא זכתה במדליית זהב נוספת (אלנה קונגוסט זכתה במקום השני בהפרש של שבע שניות). בשנת 2020 פאוטובה חזרה להתחרות במשחקים אולימפיים וזכתה במדליית כסף בריצת מרתון.
באליפויות העולם פאוטובה זכתה ב-3 מדליות זהב בשנים 2006, 2011 ו-2013 בריצת 1500 מ'.
פאוטובה מתגוררת ומתאמנת בעיר אופה בה היא סיימה לימודים במכון הגבוהה לספורט. על הישגיה לפאוטובה הוענקו מספר עיטורים.
מכונה מולקולרית
מכונה מולקולרית או מכונה ננומטרית, היא מכונה שמורכבת ממספר רכיבים מולקולריים המייצרים תנועות מכניות (פלט) כתגובה לגירויים מסוימים (קלט). לעיתים קרובות מכונות מולקולריות מחקות פעולות של מכונות בקנה מידה מאקרוסקופי. המונח "מכונה מולקולרית" משתייך גם לתחום הננוטכנולוגיה בו מספר גדול של מכונות מולקולריות מלאכותיות מורכבות למטרת בניית מכונה גדולה יותר, בעלת פונקציה ספציפית של הכוונת תגובות כימיות למיקום מסוים ברמת דיוק גבוהה.
את המכונות המולקולריות ניתן לחלק לשתי קטגוריות רחבות: מלאכותיות וביולוגיות (טבעיות).
רקע
קיימות שתי גישות המבוססות על ניסויים מחשבתיים אשר מהוות את בסיסן של המכונות המולקולריות. הגישה הראשונה מבוססת על "השד של מקסוול" והשנייה של ריצ'רד פיינמן המבוססת על "גלגל השיניים של בראון". בגישה של פיינמן, דמיינו מערכת קטנה מאוד אשר מכילה שני גלגלי שיניים (T1 ,T2) כמתוארת באיור. שני גלגלי השיניים נמצאים בטמפרטורות שונות זו מזו בסביבה גזית. כמו כן הם מחוברים ביניהם על ידי ציר מקשר. באחד הגלגלים (T2) ישנה שן (Pawl) המאפשרת לגלגל השיניים לנוע אך ורק בכיוון השעון, וכשתנועה זו מתקיימת הוא מסוגל להרים משקל (m) במעלה הציר. כעת דמיינו מצב שבו גלגל השיניים השני נמצא בטמפרטורה גבוהה יותר מזו שנמצא בה T2; ניתן לצפות שבזכות האנרגיה הקינטית של מולקולות הגז (עיגולים אדומים) שנמצאות בטמפרטורה הגבוהה יזוז גלגל השיניים ב-T1 מהר יותר מהגלגל שב-T2. ולכן בגלל אנרגיה קינטית נמוכה שקיימת ב-T2 תהיה התנגדות נמוכה של מולקולות הגז לסיבוב הציר. עם הזמן תיווצר הרמה של המשקל (m) על ידי גלגל השיניים ב-T1. כלומר נוצר מנוע שמקור האנרגיה שלו הוא אנרגיית חום.
כמו שמתואר, מערכת זו נראית כמו מכונה בתנועה מתמדת; המרכיב העיקרי שגורם לזה הוא שמירה על חום המערכת. גלגל שיניים זה אינו מהווה סתירה לחוק השני של התרמודינמיקה, משום ששליטה מתמדת בטמפרטורה של המערכות מחייבת תוספת של אנרגיה חיצונית למערכת. תנועה זו של מולקולות הגז נקראת תנועה בראונית (תנועה אקראית של חלקיקים) ותנועה זו מקנה את כוחה של המערכת. כמו כן, שינוי הטמפרטורה מאפשר את יציאתה משיווי המשקל. בגישה זו, תנועות ברואוניות אינן באות כניגוד למערכת, אלא ההפך, באות לעזרתה. גרדיאנט הטמפרטורה אינו יכול להישמר לאורך מרחקים מולקולריים, בשל הויברציות (רטט) של אטומי המולקולות המאפשרים לפזר את האנרגיה למרחקים מולקולריים.
שלא כמו תנועות מקרוסקופיות, מערכות מולקולריות נמצאות בתנועה מתמדת, בכפוף לחוק המכניקה הבראונית, וכמו כן, ניצול פעולה מולקולרית הוא תהליך יותר מורכב. מכונות בקנה מידה מאקרוסקופי, פועלות בסביבה של גז (אוויר) לעיתים קרובות מולקולות האוויר מוזנחות, כי הם חסרות משמעות בגודלן, לעומת מערכות מולקולריות שנמצאות בסביבה בראונית פעולת כל מולקולה בסביבה משמעותית לפעולתם. תנועה של מכונה מולקולרית בסביבה של אוויר דומה "להליכה בהוריקן או שחייה בדבש".
התופעה של תנועות בראוניות הוסברה ב-1905 על ידי אלברט איינשטיין. איינשטיין גילה כי תנועה בראונית היא תוצאה של קנה מידה הנמדד ולא קשור לאופי הסביבה. כל עוד אנרגיה תרמית חלה על מולקולה, תתקיים תנועה בראונית עם האנרגיה הקינטית המתאימה לטמפרטורה זו. לכן, כמו גישתו זו של ריצ'רד פיינמן, בעת תכנון מכונה מולקולרית, נראה הגיוני לנצל את התנועה הבראונית, במקום לנסות להילחם נגדה.
כמו מכונות מקרוסקופיות, במכונות המולקולריות ישנם חלקים ניידים. למרות זאת, בזמן שמכונות מקרוסקופיות יכולות לספק השראה עבור יצירת מכונות מולקולריות, תהיה זו טעות להשוות בין אסטרטגיות השימוש, בשל השוני בקנה המידה אשר לא מאפשר השוואה. ניצול של תנועה בראונית ברמה המולקולרית עובד על-פי החוק השני של התרמודינמיקה, אך לעיתים אינו מסתדר עם האינטואיציה שלנו, ולכן צריך יותר השראה.
בכל זאת זה מאתגר לנצל את התנועה הבראונית לטובתנו. בטבע אפשר למצוא תוכניות עבור תנועות מולקולריות לביצוע עבודה יעילה. הוא יצר מבנים שימושיים רבים עבור מערכות מולקולריות, כגון קרום התא בו מחסומים ליפופיליים עושים שימוש במספר מנגנונים לבצע תנועה מתא אחד למשנהו.
דוגמאות למכונות מולקולריות
מנקודת המבט המלאכותית, קיימים שני סוגים חשובים של מכונות מולקולריות: מתגים מולקולריים (Molecular switch) ומנועים מולקולריים. ההבדל המרכזי ביניהם הוא שמתג משפיע על המערכת באופן בינארי, בדיד ומשנה בין מצב למצב, לעומת מנוע המשפיע על המערכת באופן רציף. בהפעלת מתג גורמים לתנועה במערכת, בסגירתו ביטלנו כל השפעה שלו על המערכת. בנוסף, מתגים אינם יכולים להשתמש באנרגיה כימית בצורה קבועה ומתמשכת לעומת מנוע שכן יכול.
ביולוגית
המכונות המולקולריות המסובכות ביותר נמצאות בתוך תאים. הן כוללות חלבונים מניעים (המסוגלים לנוע על פני משטחים), כגון מיוזין, האחראי על כיווץ השריר, קינזין, המוביל מטען אל תוך התא הרחק מהגרעין לאורך המיקרוטובולין, ודיאנין, שמבצע את תנועות השוטונים בשלבי התפתחות תאים. חלבונים אלו נמצאים בקנה מידה ננומטרי ומבצעים פעולות מסובכות הרבה יותר מכל מכונה מולקולרית שיוצרה.
בניה של מכונות מורכבות יותר דורשת מחקר תאורטי רב. מולקולות מסוימות, כגון מדחפים, עוצבו, אבל עוד דרושים מחקרים רבים עבור מימוש ניסויים מחקריים על מנת ליצור שיטות לבניית המולקולות. מכונות מסובכות ומולקולריות אלו הן הבסיס לשדה הננוטכנטולוגי.
שכונת נחל עשן
נחל עשן (מכונה גם נווה-מנחם) היא שכונה במערב באר שבע. השכונה קרויה על שם הנחל העובר מצפון מערב לה.
השכונה גובלת במזרחה בשכונה י"א. היא נבנתה בשנות ה-90, כחלק מפרויקט בנייה לצורך שיכון עולים מברית המועצות.
בשכונה נמצאים בית הספר התיכון מקיף טוביהו, שני בתי-הספר היסודיים נווה מנחם והיובל, מספר גני ילדים, מרכז לזהירות בדרכים ומתנ"ס, בו שוכן מוזיאון הילדים לונדע.
ביולי 2017 נפתח במקום פארק הילדים. הפארק כולל מתחם אמפיתיאטרון, מתחם מתקני משחקים, מתחם בעיצוב של אוניית פיראטיים ואגם מלאכותי בשטח כ־5,500 מ"ר. כמו כן נסללו במקום שבילי אופניים על מנת לאפשר גישה נוחה יותר לתושבי העיר.
דמויי יונים
דמויי יונים (שם מדעי: Columbimorphae) הוא ענף של עופות בתראים, המכיל שלוש סדרות הקרובות ליונים ולקרוביהם. קבוצה זו הוגדרה ב-1790 בהתבסס על ניתוחים גנומים ומורפולוגים דומים.
הקבוצות הקרובות ליונאים (Columbiformes) הם הקטות שכיום נחשבים לסדרה עצמאית (Pterocliformes), לאחר ששויכו במקור לסדרות אחרות כמו התרנגולאים, החופמאים והיונאים. סדרה נוספת הקרובה אליהם היא המסיטאים (Mesitornithiformes) החיים רק במדגסקר.
מיני עופות אלה קטנים בגודלם והגדול ביותר מביניהם היה הדודו האפור מהאי מאוריציוס שנכחד בעת. מין זה הגיע לגובה מטר אחד ולמשקל של 10 עד 17 קילוגרם.
אב קדמון משותף אדם–שימפנזה
האב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה הוא המין המאוחר ביותר של בעל חיים שהיה אב קדמון משותף של האדם, השימפנזה המצוי והשימפנזה הננסי. קיומו של מין זה מוסק מתוך הדמיון הרב בגנום של השימפנזה והאדם, ומתוכם גם ניתן, באמצעות שיטות שעון מולקולרי, להעריך במקורב את הזמן שבו חי – בין 8 ל-4 מיליון שנה לפני זמננו. אולם, עקב נדירותם של מאובנים מתקופה זו, אין יודעים בביטחון מי היה מין זה. ארבעה מועמדים אפשריים הם המינים: סהלאנתרופוס צ'אדנסיס, אורורין טוגננסיס, ארדיפיתקוס קדבה וארדיפיתקוס רמידוס, וייתכן גם שהיה זה מין אחר שעדיין לא התגלו מאובנים שלו.