cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחש-שוטני ירוק
נחש-שוטני ירוק או נחש-זמורה ירוק (שם מדעי: Ahaetulla nasuta; ע"פ האקדמיה נָחָשׁ שׁוֹטָנִי) הוא מין נחש אסייתי בסוג נחש-שוטני שבמשפחת הזעמניים. במראהו הוא דומה למין נחש גפן ירוק אף שאין קשר אמיתי ביניהם.
מאפיינים
אורכו של הנחש עד 190 ס"מ. הוא בעל גוף ירוק בולט עם צדיים משובצים בשחור ובהם גוון צהוב. הראש מוארך ומגודל והעיניים גדולות וצהובות והלסתות פעורות לרווחה ומכילות שיניים קטנות שהאחוריות מביניהם מעט ארסיות. הנחש דק ומתלפף סביב ענף קטן. נחש זה מזכיר זמורה של גפן, שוט או עלה מסתלסל מוארך ומכאן שמו.
הנחש מצוי ביערות הטרופיים של דרום-מזרח אסיה מהודו וסרי לנקה עד לקמבודיה ווייטנאם. הוא מחכה במארב על הענפים לטרף כמו לטאות שונות וצפרדעים ומכיש אותם במהירות.
נחשים אלה משריצים צאצאים חיים. הם קלים לגידול בשביה ואינם מסוכנים לאדם.
הרחבת שדות
באלגברה ובעיקר בתורת השדות, הרחבה של שדות מתארת מצב שבו שדה אחד מכיל שדה אחר, באופן שפעולות החיבור והכפל בשדה הגדול מסכימות עם אלו המוגדרות בשדה הקטן. השדה הקטן נקרא שדה הבסיס.
לאמירה שהשדה הקטן הוא תת שדה של השדה הגדול יש אותה משמעות; מתייחסים להכלה של שדות כאל הרחבה כאשר הדגש הוא על האופן שבו נבנה השדה הגדול \,K מן השדה הקטן \,F, וכאל תת שדה במקרה ההפוך, שבו רוצים להבדיל את אברי \,F משאר האיברים של \,K. זוהי הבחנה מתודית בלבד, ואין לה משמעות מתמטית.
את ההרחבה מסמנים לפעמים בסימון \ K/F.
הרחבה היא בדרך כלל תהליך אלגברי, שבו מוסיפים לשדה הבסיס \,F איברים חדשים. יש דרכים אחרות לבנות הרחבות, כאשר שדה הבסיס מצויד במבנה נוסף, כגון סדר או הערכה - ראו השלמה של שדה.
דוגמאות
להלן כמה דוגמאות להרחבות של שדות; המושגים יוסברו בהרחבה בהמשך.
יוצרים של הרחבה
לכל הרחבה יש קבוצת יוצרים: תת קבוצה \,S של \,K היא קבוצת יוצרים של ההרחבה \ K/F, אם אפשר לקבל כל איבר של \,K באמצעות פעולות השדה (חיבור, חיסור, כפל וחילוק) מן האיברים ב-\,S והמקדמים ב-\,F. במקרה זה אין אף תת-שדה המכיל את \,F ואת \,S, מלבד \,K עצמו, כלומר K הוא השדה המינימלי שמכיל גם את השדה F וגם את איברי S; כותבים \ K=F(S), ואם כותבים גם. אם \,F תת-שדה של שדה \,E המכיל גם קבוצת איברים \,S, אז \ F(S) הוא תת-השדה הקטן ביותר של \,E המכיל את \,F ואת \,S.
מבחינים בין כמה סוגים של הרחבות. ראשית, ההרחבה נוצרת סופית אם יש לה קבוצת יוצרים סופית, ואינה נוצרת סופית אם אין לה קבוצת יוצרים כזו. אם \,F שדה אינסופי וההרחבה נוצרת סופית (או אפילו נוצרת על ידי קבוצה בת-מניה), אז העוצמה של \,K שווה לזו של \,F. לדוגמה, כיוון שהעוצמה של שדה המספרים הממשיים גדולה מזו של שדה המספרים הרציונליים, ההרחבה  אינה נוצרת סופית.
הרחבות פשוטות
נניח ש-\ K=F(a), כלומר, תת-השדה הקטן ביותר של K המכיל את \,F ואת a הוא K עצמו. אפשר להגדיר הומומורפיזם מחוג הפולינומים לשדה K, על ידי הצבה:. תמונת ההומומורפיזם היא תת-חוג של שדה, ולכן היא תחום שלמות. מכאן נובע שהגרעין של ההומומורפיזם הוא אידיאל ראשוני. יש שתי אפשרויות: ייתכן שהגרעין שווה לאפס; כלומר, הומומורפיזם ההצבה הוא שיכון, ואין פולינום המאפס את a; במילים אחרות, a טרנסצנדנטי, ואז התמונה של הומומורפיזם ההצבה היא חוג הפולינומים \ F[a], שאינו שדה. האפשרות האחרת היא שהגרעין אינו אפס; במקרה זה, מכיוון שחוג הפולינומים הוא אוקלידי, האידיאל חייב להיות אידיאל מקסימלי, והתמונה שלו שווה ל-K. הגרעין נוצר על ידי פולינום אי-פריק f מעל \,F, שהוא הפולינום המינימלי של a.
הרחבה ממימד סופי K/F היא פשוטה אם ורק אם יש לה מספר סופי של הרחבות ביניים (תת-שדות ).
אלגבריות וממד
שדה-הרחבה K הוא תמיד מרחב וקטורי מעל שדה הבסיס, כאשר פעולת הכפל בסקלר היא פעולת הכפל בשדה הגדול (מצומצמת מפעולה לפעולה ). בפרט, יש להרחבה ממד, שהוא הממד של K כמרחב וקטורי מעל F. לממדים יש תכונת כפליות שימושית: אם , אז.
איבר a של K הוא איבר אלגברי אם קיים פולינום בעל מקדמים ב-\,F, אשר a הוא שורש שלו. אם כל האיברים של K הם אלגבריים, אומרים שההרחבה היא הרחבה אלגברית. כל הרחבה אלגברית נוצרת סופית היא בעלת ממד סופי, וכל הרחבה בעלת ממד סופי היא הרחבה אלגברית נוצרת סופית. לעומת זאת, קיימות הרחבות אלגבריות שאינן נוצרות סופית, כמו זו של שדה המספרים הניתנים לבניה מעל הרציונליים, או של הסגור האלגברי של שדה סופי, מעל השדה.
אם \ S \sub K היא תת-קבוצה כלשהי, הסימון \ F[S] מתאר את תת-החוג הקטן ביותר של K המכיל את F ואת S (בהשוואה ל- \ F(S), שהוא תת-השדה הקטן ביותר; כמובן ). אם כל האיברים של הקבוצה S אלגבריים, אז \ F[S] הוא שדה, ובמקרה זה \ F(S)=F[S].
פירוק למרכיב טרנסצנדנטי ומרכיב אלגברי
אוסף האיברים האלגבריים ב-K מהווה תת-שדה שלו, הנקרא הסגור האלגברי היחסי של \,F ב-K. בהרחבה אלגברית, כמו, הסגור הזה הוא K. אם אין ב- K אף איבר אלגברי פרט לאברי \,F, (כלומר, \,F הוא הסגור האלגברי היחסי), אומרים ש-\,F סגור אלגברית בהרחבה. (אין פירושו של דבר ש-\,F הוא שדה סגור אלגברית, אלא רק שבמובן מסוים, החיתוך של K עם הסגור האלגברי של \,F שווה ל-\,F). מקרה חשוב במיוחד של יחס זה בין השדות הוא הרחבה טרנסצנדנטית טהורה, שהיא הרחבה בה קיימת קבוצת יוצרים שאבריה אינם מקיימים אף יחס (כלומר, לא קיים פולינום בכמה משתנים, שאם מציבים בו יוצרים שונים מתקבל אפס).
כל הרחבה אפשר לפרק לשרשרת של הרחבות, כאשר \ F\sub F_1 היא הרחבה טרנסצנדנטית טהורה, ואילו אלגברית (Steinitz ,1948); אם ההרחבה המקורית נוצרת סופית, להרחבה האחרונה יהיה ממד סופי. למספר היוצרים הקטן ביותר האפשרי של \ F_1/F קוראים דרגת הטרנסצנדנטיות של ההרחבה \ K/F. הפירוק אפשרי רק בסדר זה: בדרך כלל אי-אפשר לפרק הרחבות כך שקודם יבוא המרכיב האלגברי, ואז המרכיב הטרנסצנדנטי. אם ההרחבה אלגברית, אז הפירוק יהיה, שהרי K אינו מכיל אף איבר טרנסצנדנטי מעל \,F.
דוגמה: נסמן ב- את השדה הסופי בן שני איברים, ונסמן ב- x, y שני משתנים מעל שדה זה, המקיימים את היחס, שאותו נסמן באות E. שדה הפונקציות של העקום האליפטי E הוא, על-פי ההגדרה,. השדה \,F סגור אלגברית ב-K, ועם זאת ההרחבה אינה טרנסצנדנטית טהורה (מפני שהיוצרים x,y קשורים זה בזה ביחס E). לשדה זה יש תת-שדה, שהוא הרחבה טרנסצנדנטית מדרגה 1 מעל \,F, וההרחבה \ K/F_1 בעלת ממד 2.
ספרביליות
בהרחבה אלגברית יש שני סוגים של איברים: אלו שהפולינום המינימלי שלהם ספרבילי, ואלו שאינם כאלה. איברים לא-ספרביליים יכולים להתקיים רק כאשר המאפיין של שני השדות הוא ראשוני, p. הרחבה שבה כל אברי K הם ספרביליים נקראת הרחבה ספרבילית של שדות; כל הרחבה במאפיין אפס היא ספרבילית, אבל יש גם הרחבות ספרביליות במאפיין \ 0<p. לדוגמה, כל הרחבה שבה השדה הגדול סופי היא ספרבילית. לפי משפט האיבר הפרימיטיבי, כל הרחבה ספרבילית נוצרת סופית היא הרחבה פשוטה (כלומר, אפשר להחליף מספר סופי של יוצרים ספרביליים ביוצר אחד).
פירוק למרכיב ספרבילי ומרכיב לא ספרבילי טהור
אוסף האיברים הספרביליים מהווה תת-שדה של K, הנקרא הסגור הספרבילי של \,F ב-K (ומוכל כמובן בסגור האלגברי היחסי). אם כל האיברים של K (פרט לאלו של \,F) אינם ספרביליים מעל \,F, אז ההרחבה היא הרחבה לא ספרבילית טהורה.
בהמשך הסעיף נניח שהשדות ממאפיין p ראשוני. אוסף חזקות-p בשדה K מהווה תת-שדה שלו, אותו מסמנים ב- \ K^p. באופן זה אפשר ליצור שרשרת יורדת של שדות,, שאת חיתוכה מסמנים ב-. אם הממד \ K/F סופי, הסדרה חייבת כמובן להתייצב. ההרחבה \ K/K^{p^n} היא הרחבה לא ספרבילית טהורה.
ההרחבה \ K/F היא ספרבילית אם ורק אם \ K=K^{p}. מכיוון שהשדה מקיים תכונה זו, ההרחבה  מוכרחה להיות ספרבילית. כך הוכחנו שכל הרחבה אלגברית אפשר לפרק לשרשרת של שתי הרחבות, הראשונה ספרבילית והשנייה לא ספרבילית טהורה.
חבורת האוטומורפיזמים
לכל הרחבה \ K/F אפשר להתאים את החבורה של האוטומורפיזמים של K השומרים על אברי F. חבורה זו היא בעלת חשיבות עליונה בחקירת ההרחבה, והיא נקראת חבורת גלואה של ההרחבה (אם כי לעיתים שומרים מונח זה רק לחבורות האוטומורפיזמים של הרחבות גלואה).
דוגמה. חבורת האוטומורפיזמים של היא טריוויאלית. הסיבה היא שכל אוטומורפיזם (של המבנה האלגברי) חייב לשמור על תת-הקבוצה של הריבועים, ולכן על הסדר של השדה. מכאן נובע שהוא רציף, ולכן שומר על גבולות. אבל המספרים הרציונליים צפופים בממשיים, ולכן כל פונקציה רציפה שלא מזיזה את המספרים הרציונליים בהכרח גם לא תזיז את המספרים הממשיים.
השריר כופף האגודל הארוך
השריר כופף האגודל הארוך (TA: Musculus flexor pollicis longus, FPL) ממוקם בשכבה העמוקה של השרירים בקדמת האמה. השריר מכופף בחוזקה את קצה האגודל וכן מסייע בכיפוף בסיס האגודל, עצם המסרק הראשונה ואף עשוי להשתתף בכיפוף שורש כף היד.
בהשוואה לפרימטים אחרים, השריר כופף האגודל הארוך ייחודי לבני אדם.
תיאור
תחילתו של השריר כופף האגודל הארוך בחלקה הקדמי של החישור ובקרום הבין גרמי הסמוך לה.
גיד השריר עובר מתחת לחֶבֶק הכופפים של כף היד (Retinaculum musculorum flexorum manus) בהיכנסו לכף היד ונאחז בבסיס הגליל המרוחק של האגודל.
עצבוב
השריר כופף האגודל הארוך מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ושורש העצב החזי הראשון (T1) דרך העצב הבין גרמי הקדמי, ענף של עצב התווך.
אוגוסטוס קיסר
גַּאיוּס יוּלְיוּס קֵיסָר אוֹקְטַבְיָאנוּס (בלטינית: CAIVS•IVLIVS•CAESAR•OCTAVIANVS; 23 בספטמבר 63 לפנה"ס – 19 באוגוסט 14 לספירה), המוכר בשם "אוֹגוּסְטוּס" (Augustus), היה מייסד השושלת היוליו-קלאודית וראשון קיסרי רומא, ולדעת היסטוריונים רבים - גם החשוב שבהם. אוגוסטוס משל ברומא 57 שנה, תחילה כאחד משלושת חברי הטריוּמווירט (43–27 לפנה"ס), ולאחר מכן כפּרִינקֶפּס (27 לפנה"ס – 14 לספירה). אוגוסטוס היה אחיינו ובן טיפוחיו של יוליוס קיסר. עם מותו של יוליוס, מונה אוגוסטוס ליורשו. הוא שם קץ למלחמות האזרחים של תקופת הרפובליקה, הרחיב את גבולותיה של רומא וכונן את "השלום הרומי" (פַּקס רוֹמָנָה; בלטינית: Pax Romana), שנמשך כמאתיים שנים אחריו. שם משפחתו המאומץ - קיסר, ותוארו - אוגוסטוס (הנשגב, המרהיב), אומצו כתוארם הרשמי של כל הקיסרים הרומיים שבאו אחריו, ואף של שליטים רבים אחרים, במדינות ובתקופות שונות, עד העידן המודרני.
נעוריו
אוגוסטוס נולד ברומא בשם גַאיוּס אוֹקְטַבְיוּס למשפחה ממעמד הפרשים. אביו, גאיוס אוקטביוס, היה הראשון ממשפחתו ששירת בסנאט ובכך הפך ל"איש חדש". גאיוס אוקטביוס האב הגיע לדרגת פְּרַייְטוֹר ושירת כמושל מקדוניה, אך מת כשאוגוסטוס היה בן ארבע. אמו אַטיַה הייתה בתה של יוליה, אחותו של יוליוס קיסר.
בשנת 46 לפנה"ס, נטל אוגוסטוס חלק במצעד הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וזכה באות צבאי, אף שלא לקח חלק במסע המלחמתי. שנה מאוחר יותר, בגיל 18, הצטרף אוגוסטוס לקיסר בספרד, שם ניהל קיסר את קרב מונדה. אוגוסטוס, כמפקד יחידת פרשים של הלגיון העשירי אקסטריס, שהוצבה מאחור כעתודה, הפגין חשיבה עצמאית מהירה ויצא להילחם באויב ללא פקודה מפורשת מקיסר, פעולה ששינתה את פני הקרב והעניקה לקיסר את הניצחון.
קיסר התפעל מתעוזתו וחוצפתו של בן חסותו הצעיר, ובמהלך מסעם לספרד ובחזרה הזדמן לשניים לעמוד זה על טיבו של זה. לאוגוסטוס הייתה זו הזדמנות נדירה ללמוד על המשילות בפרובינקיות, על ניהול מערכות במלחמה ועל מניפולציות פוליטיות. עבור קיסר הייתה זו הזדמנות לצרף כוח צעיר לפמלייתו.
עם שובו של קיסר לרומא, נשלח אוגוסטוס בהוראת קיסר לאפולוניה שבמקדוניה יחד עם המצביאים הצעירים מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס. באפולוניה היה אמור אוגוסטוס להמשיך בחינוכו ולזכות בנאמנותם של הלגיונות במקדוניה, בעודו ממתין לבואו של קיסר, שתכנן לצאת למסע מלחמה לכיבוש האימפריה הפרתית. באותה עת אוגוסטוס טרם כיהן במשרה ציבורית, וקיסר, שהבחין בפוטנציאל שלו, התכוון לשנות זאת. בשנת 44 לפנה"ס, מונה קיסר לדיקטטור לכל ימי חייו (DICTATOR PERPETVVS); ובחר באוגוסטוס לשרת כסגנו במשרת מגיסטר אקוויטום. מותו של קיסר זמן קצר לאחר מכן עמד לשנות את מסלול חייו של אוגוסטוס.
מאבק על השלטון ברומא
אנטוניוס, שחשק בכהונה כמושל גאליה קיסאלפינה, נערך למלחמה נגד מושלה דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס. הסנאט גינה את הפעולה, והכריז על אנטוניוס כבוגד. בתיווכו של קיקרו, כוחותיו של אוגוסטוס הצטרפו לכוחות הסנאט והוא קיבל אימפריום של פרופראיטור ובכך זכה לראשונה במידה של לגיטימיות וחוקתיות. הכוחות הביסו את אנטוניוס בקרב מוטינה, אולם הקונסולים שעמדו בראש הצבאות נהרגו בקרב ואוגוסטוס נשאר המפקד היחיד של הצבא. אנטוניוס עצמו נמלט לגאליה נארבוננסיס וחבר לכוחותיו של מושל האזור מרקוס אמיליוס לפידוס. המצב ברומא נטה כעת לטובת הסנאט, שחשש מטיראניה של אנטוניוס וביקש לרכז בידיו את השלטון. ואולם, אוגוסטוס הבין שעדיף לו לחבור אל אנטוניוס, הפסיק את המתקפה כנגדו ואף סירב לבקשת הסנאט למסור את הפיקוד על לגיונותיו לברוטוס. הוא דרש את ביטול ההכרזה על אנטוניוס כבוגד, וכאשר הסנאט סירב, הצעיד את לגיונותיו לרומא וכפה על הסנאט את מינויו לקונסולאט.
בשנת 43 לפנה"ס כרתו אוגוסטוס, אנטוניוס ולפידוס ברית שנקראה הטריומווירט השני. אנטוניוס ואוגוסטוס נכנסו לרומא והרגו את כל מתנגדיהם בסנאט, כולל קיקרו וכ-300 סנטורים. הם נתנו כוח בידי החיילים באמצעות החרמת רכוש וקרקעות ומסירתם לחיילים. אנטוניוס ואוגוסטוס נלחמו נגד גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס מייצגי הרפובליקה, בקרב פיליפי, שם הייתה ידם על העליונה, על אף שמחנהו של אוגוסטוס, שפרש מן הזירה עקב מחלה, הוכה על ידי צבאו של ברוטוס, קסיוס וברוטוס הובסו לבסוף ביום השני לקרבות, ובכך בא הקץ על הניסיונות להחייאת הרפובליקה הרומית. המשטר האוטוריטרי נכון כעת בידי אנטוניוס ואוגוסטוס. השלטון חולק בין השלושה: אוגוסטוס קיבל את המערב כולל רומא, אנטוניוס את המזרח כולל מצרים, ולפידוס את אפריקה.
בשנת 40 לפנה"ס אנטוניוס שב לאיטליה מן המזרח, מה שיצר חשש זמני מהתפרצותה של מלחמה בינו לבין אוגוסטוס. בספטמבר הצליחו השניים להגיע להסכם ברונדיסיום לחלוקת שטחי פיקוד והשפעה. במסגרת הסכם זה הוגדרו תחומי שליטת אנטוניוס במזרח ואוגוסטוס במערב. לחיזוק הברית ביניהם, נשא אנטוניוס את אוקטביה אחותו של אוגוסטוס לאשה. ב-36 לפנה"ס אגריפה ניצח את סקסטוס פומפיוס, שאיים על אספקת המזון לאיטליה, בקרב מילאי ובקרב נאולוכוס. לפידוס, שניסה לפעול בזמן המלחמה כנגד אוגוסטוס, הודח ממשרתו ושטחיו נמסרו לאוגוסטוס. ב-34 לפנה"ס אגריפה כיהן כאיידיל ובעזרתו של אוגוסטוס החל בשיקומה של רומא ובמתן הטבות לעם. מעשים אלו אפשרו לאוגוסטוס לזכות בתמיכת האוכלוסייה וסייעו בשינוי תדמיתו ממנהיג סיעה רודני למנהיגה של רומא.
הברית עם אנטוניוס לא החזיקה מעמד זמן רב, אנטוניוס התגרש מאוקטביה וחי חיי זוגיות עם קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים. אנטוניוס הואשם שהכיר בבנה קיסריון כיורשו של קיסר, ואף מסר לילדיהם שטחים מן האימפריה. טענות אלו הובילו למלחמת תעמולה בין הצדדים הניצים: אוגוסטוס השמיץ את כישלונותיו של אנטוניוס במלחמה כנגד הפרתים, והאשים אותו בשיעבוד מוחלט לקלאופטרה ובמסירת ניהול האימפריה לידיה. אנטוניוס, מנגד, טען שאוגוסטוס הוא צעיר פחדן, אכזר וצמא דם, שזכה למעמדו כבנו המאומץ של קיסר רק מכיוון שהתמסר בגופו לדיקטטור הזקן.
המלחמה פרצה לבסוף בשנת 31 לפנה"ס, כאשר אנטוניוס וקלאופטרה פלשו ליוון. ההיסטוריונים המודרניים חלוקים על סיבותיה. אדוארד מאייר רואה בה מלחמה אידאולוגית בין אנטוניוס, שרצה להפוך את רומא למלוכה בסגנון הלניסטי-מזרחי, לבין אוגוסטוס, שרצה ליצור משטר יחיד שמבוסס על המסורת הרפובליקאית ומוסדותיה. רונלד סיים, לעומת זאת, רואה במלחמה לא יותר מעימות אישי על כוח בין שני מנהיגים שלא היה שוני אמיתי בין מטרותיהם או קהל תומכיהם.
ב-2 בספטמבר 31 לפנה"ס, הביס אוגוסטוס את ציים של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום, ליד יוון, בעיקר הודות לכישוריו של שר-צבאו אגריפה ולהתרופפות עצביו של אנטוניוס, שחילותיו נכנעו כמעט בלא לחימה. מאוחר יותר שב אוגוסטוס למצרים, דרך חצי האי סיני, והפך אותה לפרובינקיה רומית. אנטוניוס התאבד בטרם הצליח ללכוד אותו. קלאופטרה נתפסה, והתאבדה 11 ימים לאחר מותו של אנטוניוס.
ההסדר ראשון (27 לפנה"ס)
בשנת 28 לפנה"ס אוגוסטוס מונה לקונסול יחד עם מרקוס אגריפה. בשנת 27 לפנה"ס, אחרי שהנהגתו התבססה מכוח סמכותו כטריומווירי, השיב אוגוסטוס את סמכויותיו "לסנאט ולעם הרומי" ובכך חידש כביכול את המשטר הרפובליקני. הסנאט הפציר באוגוסטוס להחזיק בשלטון, בשל האהדה לה זכה בקרב האזרחים לאחר ששם קץ למלחמות האזרחים ברומא. התואר אַוּגוּסְטוּס (AVGVSTVS, הנשגב) הוענק לו על ויתורו זה והוא מונה לפרינקפס; מעתה, עמד אוגוסטוס בראש משטר חדש שהתהווה בהדרגה, שנודע בזמנים המודרניים כמשטר הקיסרות. אף על פי שרשמית הפרינקפס מונה לתפקידו על ידי הסנאט והיה תלוי בו לאישור מינוי, בפועל הפך אוגוסטוס לשליט החזק ביותר בקיסרות משום שהחזיק ב-21 מתוך 26 לגיונות רומאיים, מתוקף שלטונו על הפרובינציות שבהן פעלו לגיונות אלה. בהמשך הצליח אוגוסטוס להכפיף למרותו את כל הלגיונות, פרט ללגיון האפריקאי.
ההסדר השני (23 לפנה"ס)
בין השנים 26–24 לפנה"ס, כיהן אוגוסטוס כקונסול. בחירתו בשנית לתפקיד ב-23 לפנה"ס, עוררה את זעמם של בני המעמד הגבוה. באותה עת חלה אוגוסטוס ונשקפה סכנה לחייו. לאחר שהבריא, ניסח את ההסדר השני, שהשלים את סמכויות הפרינקפס. לאחר שוויתר על תפקיד הקונסול, זכה בתואר אימפריום פרוקונסולרי מאיוס – שקבע את זכותו להכריע במחלוקות בין הקונסולים. האספה גם האצילה לו לסמכויות טריבונית. סביב שנת 19 לפנה"ס, ניסח אוגוסטוס מעין הסדר שלישי, שבו הצליח לזכות באימפריום באיטליה. הסדר זה איפשר לו את הקמת המשמר הפרטוריאני, יחידה מובחרת שתפקידה להגן על המצביא.
ימי שלטונו ופעולותיו כקיסר
מרותו של אוגוסטוס כללה את הנהגת הצבא וסמכות פוליטית נרחבת, כולל חקיקת חוקים וזכות הטלת וטו. בין היתר קבע ששכר אנשי הצבא יימסר בכסף ולא באדמות, הסדיר בחקיקה צבא קבע בגבולות, במקום צבא המתגייס בעתות חירום, והקים קרן למימון מענקי שחרור לחיילים, "ארריום מיליטרה". מקבלי הקצבה היו חיילים ששירתו בצבא למשך 20 שנה. רוב הקרקעות שהוענקו היו מחוץ לאיטליה. אוגוסטוס לא רצה לממן את הקרן במיסים שייגבו מהעם, וידע שיתקשה להעביר חוק שיפגע בשכבות הגבוהות. הוא הגיע אל הסנט עם הצעה משלו, אך תחילה שאל את הסנט על רעיונות למימון הקרן. כאשר לא הייתה לאף סנטור הצעה, העלה את הצעתו: גבייה של 5% מס ירושה החל מסכום מסוים עבור אדם שאינו בן המשפחה המצומצמת. הסנט העביר את החוק, אך לאור התסיסה בקרב העשירים, החליט הסנט לכנס דיון נוסף בהחלטה. הפעם שלח אוגוסטוס תעמולנים שהפיצו את השמועה כי בכוונתו להעביר חוק מחמיר יותר: מס עבור כל בעל בית. תחבולה זו פעלה וההחלטה הועברה ברוב קולות בשנית. החוק תרם לביסוסו של צבא מאורגן, מאומן ויציב.
פעולותיו הצבאיות של אוגוסטוס וקצן של מלחמות האזרחים הבטיחו שקט פוליטי יחסי שנמשך עשרות שנים לאחר מותו של אוגוסטוס. אוגוסטוס קבע את גבולות האימפריה עד הדנובה, אך את ניסיונותיו לעבור את הריין בלמו השבטים הגרמאניים. לאחר תקיפתו של המצביא הגרמאני ארמיניוס, שינה אוגוסטוס את מדיניותו והחליט להגן על הגבולות הקיימים, ולהציב את רוב החיילים בגבולות האימפריה. הוא אף הורה בצוואתו שלא להרחיב את האימפריה. כך, נמנע מלכבוש את ממלכת הפרתיים במזרח, בארמניה מינה מלך כרצונו, אך לא הפך אותה לפרובינקיה רומית, בארץ ישראל הכיר בהורדוס כבן ברית של רומא, ובמערב ביצר את הגבולות לאורך הריינוס ולא ניסה לכבוש אזורים חדשים.
אוגוסטוס חולל מהפכה אדריכלית. ברומא, שהפכה מעיר של לבנים לעיר של שיש, נבנו 82 מקדשים, בהם מקדש הפנתיאון, מקדש נפטון ומקדש על הפלטינום, ומונומנטים כמרחצאות אגריפה, תיאטרון מרקלוס, טיילות ושדירת ניצחון – כולם בהשראת הארכיטקטורה היוונית. כן נבנו סכרים בנהר הטיבר. ברחבי האימפריה תוקנו דרכים רבות, נחפרו תעלות לנילוס שבמצרים, ונבנו מובילי מים וגשרים בדרום גאליה.
אוגוסטוס ייסד את המסורת של "לחם ושעשועים", שבה התנהלו הצגות שעשוע, קרבות גלדיאטורים וביתור חיות טרף. בימי אוגוסטוס פרחו הספרות והשירה הרומית. עם המשוררים הנודעים בימיו נמנים ורגיליוס, הורציוס, טיבולוס, פרופרטיוס, אובידיוס וההיסטוריון טיטוס ליוויוס.
סווטוניוס כותב שאוגוסטוס ציווה שיחקקו את תמצית עלילותיו על-גבי לוחות ברונזה. העתקים של הכתובת, הידועה כתיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, נמצאו בטורקיה.
משפחתו ויורשיו
אוגוסטוס העדיף למנות את יורשיו מבין צאצאיו. יורשו הראשון היה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, בנם של אחותו אוקטביה ושל גאיוס קלאודיוס מרקלוס (Gaius Claudius Marcellus Minor). מרקלוס נישא ליוליה בת אוגוסטוס כדי לבסס את מעמדו הפוליטי, אך מת ב-23 לפנה"ס. לאחר מותו, השיא אוגוסטוס את בתו בפעם השנייה לידידו מרקוס אגריפה. לשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות: גאיוס קיסר, יוליה הצעירה, לוקיוס קיסר, אגריפינה ואגריפה פוסטמוס (שנקרא כך משום שנולד לאחר שאביו כבר נפטר).
אוגוסטוס אימץ את הבנים כבניו שלו, שאמורים לרשת אותו: כבר בגיל 14, בזמן טקס הטוגה שלו, רצה ההמון להכריז על גאיוס קיסר כקונסול. אוגוסטוס סירב בטענה כי הוא צעיר, אולם הוסכם כי הנער יוכל לקבל את התפקיד כעבור 5 שנים ובינתיים יוכל, כבר בגילו, לשבת בסנאט. הסכם זהה נקבע ביחס ללוקיוס (שזכה גם לתואר "פרינקפס הנערים"), לכשיגיע לגילו של אחיו. לוקיוס נפטר בשנת 2 לספירה בספאניה. גאיוס נשלח למזרח האימפריה ובדרכו אל יעדו דיכא מרד בארמניה, שם מת מפגיעת ב-4 לספירה. אגריפה פוסטמוס אמנם אומץ גם הוא, אך לאחר מכן הוגלה על ידי אוגוסטוס ונושל מהירושה. מאוחר יותר, סביב 14 לספירה, נרצח.
בערוב ימיו נאלץ אוגוסטוס למנות את טיבריוס, בנו המאומץ מנישואיו לליוויה, ליורשו. כאחיינו גרמאניקוס, היה טיבריוס אמנם מצביא עטור תהילה, אך הפרינקפס הקשיש לא הותיר ספק באשר להעדפתו את גרמאניקוס (שכבר אומץ בשנת 4 לספירה), עד למותו. תאוריית קשר שמעולם לא גוועה היא שמותם של יורשיו הפוטנציאליים נבע ממזימתה של ליוויה למנות את בנה טיבריוס לקיסר. התאוריה גורסת גם שליוויה קיצרה את חייו של אוגוסטוס, בכך שהרעילה אותו במשך 14 שנה, בכך שמשחה את התאנים שצמחו בגנו בחומר רעיל.
אופיו ומראהו
אוגוסטוס הצעיר היה נמוך קומה ונאה למראה. הוא סבל כל חייו מבעיות שיניים ואף שהאריך ימים (הוא מת בגיל 75, שנחשב מופלג למדי בתקופה זו) הייתה בריאותו רופפת כל ימיו. גופו היה מכוסה כתמים ושפע כתמי לידה עיטרו את חזהו ובטנו. אוגוסטוס היה נחוש ואף אכזרי כשנדרש לכך, בעימותו עם יריביו, והפגין כלפי חוץ התנהגות מוסרית לעילא (הוא מונה לכוהן, פונטיפקס, כבר בגיל 16). הוא אף הגלה מטעמי מוסר את בתו (יוליה אוגוסטי פיליאה) ונכדתו (יוליה הצעירה). בחייו האישיים, נהג גמישות רבה יותר והרבה לבגוד באשתו, ליוויה דרוסילה, אף שכל חייו נותר מסור לה.
למרות עושרו וכוחו הרב, המשיך הקיסר לגור באחוזתו, וניהל חיי משפחה ומשק בית לדוגמה. אופיו היה, במיוחד בשנותיו המאוחרות, מתון ונוח לבריות. הוא נהנה מחוש הומור טוב, גם כלפי עצמו, והיה פתוח לשמיעת ביקורת כלפיו. הוא חיבב משחק בקוביות, ולעיתים קרובות העניק לאורחיו את הכסף להמר באמצעותו.
תדמיתו ומורשתו
בראשית דרכו הפוליטית, אוגוסטוס נתפס כצעיר לא מוכר וחסר ניסיון. הוא הציג את עצמו כחבר רדיקלי בסיעה הקיסרית, ובנה את בסיס תמיכתו על הסתת הפלבס, שאת אהדתו ואהדת החיילים קנה בזכות שמו של אביו המאמץ. בשנותיו הראשונות אוגוסטוס נטה אפוא להדגיש את היותו בנו של יוליוס האלוהי, ובנה את כוחו הפוליטי מהאלהתו של קיסר. הוא גם קנה לו שם של מנהיג רודני, שלא מהסס להרוג באכזריות את יריביו.
החל משנות השלושים לחייו, ככל שאוגוסטוס ביצר את מעמדו, הוא החל להתרחק מדמותו של קיסר. קיסר אמנם היה עדיין אהוד במידה רבה על הפלבס והצבא, אבל הוא נשאר שנוא נפשם של המעמד הסנאטורי, ואף הסופרים בעידן האוגוסטני ראו באור שלילי את חלקו במלחמת האזרחים ויחסיו עם קלאופטרה. כדי לפייס את המעמד הסנאטורי, אוגוסטוס החל לנהוג בכבוד במסורת הרפובליקאית. התנהלותו המתונה בממשל המדינה הפכה אותו לבסוף ממנהיג סיעה בעל מוניטין אכזריים למנהיג של איטליה ורומא.
בית בירם
קמפוס בית בירם הוא סניף הדגל של בית הספר הריאלי העברי בחיפה. הקמפוס נמצא על הר הכרמל בין שדרות אבא חושי, רחוב איינשטיין ורחוב יערות באזור אחוזה העליונה. סניף זה משכן את החטיבה העליונה של בית הספר, את אשכול הגנים האקולוגיים (גילאי 3 עד 5) ואת הפנימייה הצבאית לפיקוד.
שטח הקמפוס משתרע על כ-50 דונם. בחטיבה העליונה לומדים כ-1850 תלמידים ב-4 שכבות (ט', י', י"א, י"ב) ובכ-20 מגמות לימוד שונות. הצוות החינוכי כולל כ-220 מורים ועובדי הנהלה. דורון אלוני מנהל את שכבות ט-י, ערן מקוב מפקד על הפנימייה הצבאית והגנים מנוהלים על ידי אילת אייזנברגר. מנדי רבינוביץ מנהל את שכבות י"א-י"ב ואת כלל הקמפוס.
היסטוריה
בית בירם נקרא על שם ארתור בירם, מייסדו של בית הספר הריאלי ומנהלו הראשון. בשנת 1933 נרכש המגרש במעלה שכונת אחוזה שעליו עתיד להיבנות הקמפוס. על המגרש, בן 50 דונם, הוקם בניין שאמור היה לשמש כפנימייה אזרחית, אך הוחרם על ידי הצבא הבריטי והפך לבית ספר לצניחה בתקופת המנדט הבריטי. באחד מהבניינים הבריטיים שעומדים עד היום בפנימייה הצבאית לפיקוד למדו צניחה חביבה רייך וחנה סנש. לאחר הקמת המדינה הפך הקמפוס לבית ספר לצניחה של צה"ל, עם הקמתו בזמן מלחמת העצמאות.
בשנת 1953 נחנכה הפנימייה הצבאית לפיקוד, שבמסגרתה לומדים כיום בבית בירם 170 חניכי הפנימייה, כשבחלק מהימים הם מגיעים לבית הספר לבושים במדים. החניכים מחולקים בין הכיתות באופן שוויוני בדיוק כמו תלמידים אזרחים של בית הספר, אולם מחויבים ללמוד כמקצוע מוגבר את תחום הצבאיות, מגמת לימוד עיונית וייחודית לחניכים.
תיאור הקמפוס
בקמפוס בית בירם מספר רב של מבנים. בניין בירם - הראשון במבני הקמפוס - נבנה בשנות ה-40 בסגנון הבינלאומי. מספר בניינים אחרים בנויים בסגנון ברוטליסטי מודרני. אלה בנויים בטון בלתי מטוייח המעוטר בסמלים שונים. המבנים הייעודיים מעוטרים בהתאם לתחום הדעת שמאפיין אותם ובין המבנים השונים מצויות מדשאות רחבות. בניין הספרייה מוצל על ידי משטח בטון אופקי המחובר אליו ומונע חימום המבנה בימי הקיץ.
מצפון-מזרח לבניין בירם מצויים הבניינים וולפסון, לנדס ופרת, וממערבה לו (לקראת הכניסה) מצויים בניין הספרייה, מרכזי מחשבים ותקשורת ומתחם המדעים. בצמוד להם אשכול הגנים של ריאליגן והקפיטריה. בקצהו הצפוני של הקמפוס מתחם הספורט ולידו המכלול הפדגוגי ובניין הרוח והרעות.
בנייני החטיבה העליונה
רוב החדרים בבניינים המרכזיים משמשים כסביבות למידה מתקדמות המצוידות באמצעי מולטימדיה, ובצדן משרדי צוותים וחדרי שיחה המאפשרים מרחבי מפגש לתלמידים ולמורים.
אנדרטאות
בצידו הצפון מזרחי של קמפוס בית בירם, דרומית לפנימייה הצבאית מצוי אתר ההנצחה המרכזי של בית הספר. אתר זה בנוי בצורת חפירות של מוצב צבאי, ועליו חקוקים שמות הנופלים מבין בוגרי בית הספר ומוריו. מקורו באובליסק שהוצב בכניסה לבניין בית בירם בעת הקמת הקמפוס, ולאחר מכן הועבר למקום. כשרב מספר הנופלים וצר המקום על עמוד ההנצחה, נבנה אתר ההנצחה שבו נערכו טקסים לזכר הנופלים. האנדרטה מזכירה בעיצובה את אנדרטת מלחמת וייטנאם האמריקאית וכוללת במה מיוחדת לטקסים ומקום להדלקת לפיד.
בשנת 1996 הוחלט על בניין חדר הנצחה בסמוך לאולם הספרייה בנוסף לאנדרטה, וזאת כדי לאפשר איסוף חומר תיעודי על כל אחד ואחד מהנופלים. כמו כן מחוץ לספרייה ישנו קיר זיכרון שעליו לוחיות מתכת עם שמות הנופלים וכן מסך דיגיטלי לקבלת פרטים רבים על אודות הנופלים, סיפור חייהם ופועלם.
בנוסף להללו פזורות בקמפוס פינות הנצחה רבות. ביניהן: "גן אלעד" לזכרו של אלעד ריבן, פינות ישיבה לזכרם של אביגיל לייטל ויובל מנדלביץ, פינה מוצלת לזכרו של גל קורן, "פסל הגיטרה" ופינת ישיבה לזכרו של דגי מור (מררו) ופינת ישיבה לזכרה של מיכל מנור, עובדת בבית הספר.
אוגוסטוס קיסר
תדמיתו ומורשתו
אוגוסטוס נתפס בהיסטוריוגרפיה הרומאית כאחד מהטובים שבקיסרים. הוא עיצב את תפקיד הקיסר ובמידה רבה כל הקיסרים עד הרפורמות של דיוקלטיאנוס פעלו בתבנית שאותה עיצב אוגוסטוס. ההערצה אליו אפילו חדרה לתוך החוק הרומאי בתקופת שלטונו של אספסיאנוס. אולם למרות הערצה שהוא זכה לה בדרך כלל, השתמרו תפיסות מנוגדות שמתארות את אוגוסטוס כעריץ וכמשעבד המדינה הרומאית.
שמו של אוגוסטוס הונצח באמנות ובתרבות:
אוגוסטוס והיהודים
בשנת 40 לפנה"ס, אוגוסטוס ואנטוניוס, שמשלו יחד ברומא, שכנעו את הסנאט למנות את הורדוס למלך יהודה. לאחר קרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, אשרר אוגוסטוס את מלכותו של הורדוס, על אף שעזר לאנטוניוס במלחמה. הוא אף החזיר לממלכת יהודה את חבל הארץ שנלקח ממנה על ידי אנטוניוס וקלאופטרה, ומאוחר יותר הוסיף לה שטחים נוספים: השומרון, מישור החוף, הגולן, הבשן, טרכון וחורן.
כהוקרה על ידידותו של הקיסר, הקדיש לו הורדוס חלק גדול ממפעלי הבנייה שלו ברחבי ארץ ישראל:
יוסף בן מתתיהו מספר ש"לא כיבד קיסר שום איש על פני הורדוס חוץ מאגריפס" ושאוגוסטוס אף היה המתווך בהתפייסות בין הורדוס לבניו ממרים החשמונאית. אבל היחסים הקרובים בין שליט האימפריה הרומית למלך יהודה עברו משבר מדיני חמור. בזמן שהורדוס התעמת עם בניו ברומא בפני הקיסר, כנופיות שודדים מארץ טרכון, שנמלטו מצבאו של הורדוס, מצאו מקלט אצל סילאיוס בערב, משם המשיכו לפשוט באין מפריע על יהודה ושכנותיה. כשחזר הורדוס ליהודה, "הוליך את צבאו לערב", הסתער על המבצר ששימש כבסיס לשודדים, הרס אותו ולקח אותם איתו. כשבאו הערבים לעזרת השודדים, התפתח קרב, בו נהרגו מפקד הצבא הערבי ו-25 מחייליו והשאר ברחו. באותו הזמן ביקר סילאיוס אצל הקיסר, שם סיפרו לו שליחים על האירועים "והפריזו, כמסתבר, בכל מאורע ומאורע". סילאיוס מיהר לספר לקיסר שממלכת ערב "כולה נחרבה" ו-"2,500 ערבים" מתו.
אוגוסטוס כעס מאוד שהורדוס "נזדרז יתר על המידה להתגונן" וכשבדק שאכן ביצע פעולה צבאית מחוץ לממלכתו, הודיע לו "שקודם נהג בו מנהג רֵע ועכשיו ינהג בו כבנתין". הערבים "נתעלו ברוחם" לאחר ש"מלך היהודים הושפל בגלל כעסו של קיסר". הם לא הסגירו את השודדים שהצליחו להימלט "והחזיקו בשדות-המרעה ששכרו מהורדוס והשתמשו בהם ללא תשלום". כשניסה הורדוס לשלוח משלחת לקיסר, סירב אוגוסטוס לקבל אותה. "העניינים ביהודה ובערב הלכו וגאו מיום ליום", כשהורדוס "מוכרח לשאת את כל מעשי-העוול שנעשו לו". לכן החליט לשלוח שליח נוסף לרומא, את ניקולאוס איש דמשק. שליחותו הוכתרה בהצלחה. בעזרת תומכי חרתת במלחמת האזרחים שפרצה בין הערבים, עלה בידו לשכנע את הקיסר שגרסתו של סילאיוס היא "עלילה מלאה שִטנה". אוגוסטוס דן את סילאיוס למוות וחזר בו מכעסו על הורדוס.
בעקבות הפשרת היחסים, קיבל הורדוס מאוגוסטוס את הרשות להעניש את בניו כרצונו וזה הוציא אותם להורג. מקרוביוס (המאה ה-5 לספירה) מייחס לאוגוסטוס את האמירה "מוטב להיות חזירו של הורדוס מלהיות בנו". מהציטוט משתמע כי הורדוס נמנע ממאכל חזיר, ובכך מייחסת אמירה זאת לקיסר, עדות על יהדותו של הורדוס.
בשנת 6 לספירה הגיעה שוב משלחת מיהודה, מחוזקת בנציגים שומרונים, כדי להתלונן על ארכלאוס. אוגוסטוס שפט אותו לגלות בגאליה ואת מדינתו הפך לנציבות רומאית..
הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המשלחת לגאיוס", משבח את אוגוסטוס על יחסו ליהודים בכלל וליהודי רומא בפרט ועל סובלנותו כלפי המגבלות שהטילה הדת היהודית עליהם. בנוסף לכך, פילון זוקף לזכותו של אוגוסטוס את יוזמת הנהגת "קורבן הקיסר" - קורבן יומי בבית המקדש בירושלים לשלום הקיסר, שהופסק בשנת 66 ובכך ניתן האות לפרוץ המרד הגדול.
מתוך הביוגרפיה שכתב סויטוניוס לעומת זאת, מתברר שיחסו של אוגוסטוס לדת היהודית לא היה חף מדעות קדומות. הוא מצטט ממכתב שלו, בו אוגוסטוס חושב בטעות כי היהודים צמים בשבת וגם טוען שהקיסר זלזל במנהגים עתיקים שבדתותיהם של חלק מהעמים הזרים, וכדוגמה לכך מספר ש"שיבח את נכדו גאיוס על אשר לא ערך תפילה בירושלים, בשעה שעבר את ארץ-יהודה"..
גם אם יחסו של אוגוסטוס לפולחן היהודי היה שלילי, הוא לא נמנע מלשלוח מתנות למרכז הפולחן עצמו. בין כלי הקודש שהותכו על ידי יוחנן מגוש חלב בזמן המצור על ירושלים במרד הגדול, היו גם מזרקי-היין ששלחו אוגוסטוס ואשתו לבית המקדש..
לואי סלדאן
לואי סַלָאדן (בצרפתית: Louis Saladin) היה מלחין שפעל במאה ה-17 בפרובאנס, צרפת. סלדאן כתב סגנון הבארוק והוא זכור בעיקר הודות לקשריו עם הקהילה היהודית בפרובאנס והיצירות שהלחין לפי הזמנת בני הקהילה.
ג'וזפה רוסי
ג'וזפה רוסי (באיטלקית: Giuseppe Rossi; נולד ב-1 בפברואר 1987 בטינק, ניו ג'רזי) הוא כדורגלן אמריקאי-איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ספאל.
חייו
רוסי גדל במחלקת הנוער של קבוצת פארמה ובשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד. שנה לאחר מכן עלה לקבוצה הבוגרת בה הבקיע שער אחד בחמשת המשחקים בהם שותף עד לסיום העונה. בתחילת עונת הושאל רוסי לניוקאסל יונייטד וגם בה הבקיע שער אחד בסיבוב השלישי של גביע הליגה האנגלית נגד פורטסמות'. לאחר שחזר מההשאלה ב-1 בינואר 2007, הושאל שוב, הפעם לקבוצת נעוריו פארמה, במדיה הציג יכולת מצוינת כשב-19 משחקים בהם שותף הבקיע 9 שערים.
ב-31 ביולי 2007 נרכש רוסי על ידי ויאריאל תמורת 10 מיליון אירו. בוויאריאל הפך רוסי לשחקן בכיר בליגה הספרדית ובשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה כבש 33 שערים.
רוסי היה שותף בכל הנבחרות הצעירות של איטליה ולקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. רוסי סיים כמלך השערים של טורניר הכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג, עם 4 כיבושים. את שערו הראשון במדי הנבחרת כבש במשחק ידידות נגד צפון אירלנד. תשעה ימים לאחר מכן כבש לראשונה במשחק רשמי, כשהבקיע צמד נגד ארצות הברית בגביע הקונפדרציות 2009. בנוסף על כך היה שותף לנבחרת במוקדמות מונדיאל 2010, שבסיומן העפילה איטליה למונדיאל מהמקום הראשון.
ב-4 בינואר 2013 חתם רוסי בפיורנטינה האיטלקית, לאחר 5 עונות בוויאריאל ו-54 שערים. ב-22 בינואר 2016 הושאל רוסי ללבאנטה הספרדית עד לסוף העונה. ב-28 באוגוסט 2016 הושאל רוסי לסלטה ויגו. ב-4 בדצמבר 2017 חתם רוסי בגנואה בה שיחק תשעה משחקים. בשנת 2019 נותר ללא קבוצה. לאחר שנה מחוץ למגרשים הצטרף בפברואר 2020 לקבוצת ריאל סולט לייק מליגת ה-MLS.
לסין
לסין הוא שם משפחה. {{פירושונים|* אברהם לסין – משורר ועיתונאי יידי של תנועת הפועלים בגולה, מגדולי השירה היידית האמריקאית
ראו גם
}}
ברנשטיין
ברנשטיין (מגרמנית: Bernstein; בארצות דוברות אנגלית נהגה ברנסטיין או ברנסטין) הוא שם משפחה שפירושו "ענבר".
{{פירושונים| אישים בעלי שם זה
מקומות
מושגים
ראו גם
}}
יגאל מאיר
יגאל מאיר (נולד ב-1957), פיזיקאי ישראלי המכהן כפרופסור במחלקה לפיזיקה ומופקד על הקתדרה למדע וטכנולוגיה קוונטית ע"ש גרהאם בק באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. חוקר בתחום המצב המוצק. מחקריו עוסקים מערכות אלקטרונים בקשר קורלציה חזק, פיזיקה מזוסקופית, ננואלקטרוניקה, מערכות לא מסודרות, אפקט הול הקוונטי ומערכות ביולוגיות.
קורות חיים
יגאל מאיר נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי. אחרי לימודי תואר ראשון שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב יצא מאיר לפוסט-דוקטורט ב-MIT בין השנים 1989 עד 1991 ובאוניברסיטת סנטה ברברה בארצות הברית בין השנים 1991 עד 1994. בנוסף, הוא עבר השתלמויות מקצועיות שונות במכון ויצמן בשנים הללו.
בשנת 1994 מאיר חזר לישראל והחל לעבוד בתור חבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון. עמד בראש מרכז המצוינות של הקרן הלאומית למדע הראשון באוניברסיטה, ומרכז ה-DIP הראשון בארץ. הוא היה ממקימי מרכז אילזה כץ לננו טכנולוגיה ועמד בראשו בשנים 2003-2005. בשנים 2011-2014 שירת כנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה.
מחקר
בתחילת קריירתו המדעית, מאיר התרכז בתחום הולכת נקודות קוונטיות, והסביר את תנודות קולון על זרם חשמלי נמדד בעזרת נוסחה. ביחד עם שותפו נד ווינגרין הוא פיתח את נוסחת מאיר-ווינגרין, עבור זרם חשמלי במערכות ממוזערות. כיום, נוסחה זו מופיעה בספרי יסוד בנושא ומשמשת לבסיס לחישוב זרמים במערכות ננוסקופיות. מאמר מדעי זה זכה לאלפי ציטוטים.
מאיר תרם למחקר בתחום הולכה במערכות לא מסודרות, במיוחד למעברי פזה. אחת מתרומותיו החשובות היותר לתחום הייתה הצעת פתרון לבעיית "אנומלית ה-0.7". אנומליה זו התגלתה במדידות של הזרם החשמלי ב"צווארי בקבוק קוונטים" כבר בשנות השמונים, אך נשארה חידה בלתי פתורה במשך כ-20 שנה. מאיר הסביר את התופעה בסדרת מאמרים, בהם ייחס את התופעה לדחייה בין האלקטרונים הנעים לאלקטרון שנלכד ב"צוואר הבקבוק"."צוואר בקבוק קוואנטי" הוא היחידה הבסיסית ביותר של התקנים מיניאטוריים בהם עוברים אלקטרונים. זהו מעבר צר בין שני מאגרים של אלקטרונים. ככל שהמעבר רחב יותר גדלה גם תנועת האלקטרונים דרכו, ולפיכך גם מוליכותו. הניסויים אשר נערכו בנושא, אימתו את ההשערה כי השינוי במוליכות החשמלית, עם הרחבת "צוואר הבקבוק", לא יהיה אחיד אלא יתאפיין במדרגות, כאשר המוליכות נשארת זהה ובתנועת אלקטרונים מסוימת המוליכות גדלה. גודל כל מדרגה כזו אחיד וידוע מראש. ההשערה מתבססת על תורת הקוואנטים שלפיה זרם האלקטרונים בעל תכונות הדומות לגל. למרות זאת, הניסויים הראו חריגה אחת מההשערות. בנוסף למדרגות המצופות נצפתה בניסויים מדרגה נוספת, בלתי מוסברת, שנקראה על שם גודלה "אנומלית ה-0.7". פרופ' מאיר ונד ווינגרין הציעו פתרון המסביר את התופעה. אלקטרון נלכד בצוואר הבקבוק ויוצר את ההפרעה. במחקרם, הם חישבו איך תנועת החלקיקים והכוחות החשמלים ביניהם גורמים לאלקטרון להילכד בצוואר הבקבוק.
בשנים האחרונות, פרופ' מאיר הרחיב את תחום עבודתו גם לביופיזיקה.
מאיר פרסם יותר מ-120 מאמרים, ורבים מהם מצוטטים באופן תדיר במחקרים ברחבי העולם.
רעד (טיל)
רעד (בפרסית: رعد; בעברית: רעם) הוא טיל קרקע קרקע שמפותח באיראן.
הטיל הוא בעצם רקטה בעלת דיוק סטטיסטי שבתהליך הסבה הופכת לטיל מדויק. ההסבה כוללת הוספה לרקטה ערכה ובה מערכות ניווט והנחיה מתקדמות, כולל GPS, המספקות לו את יכולת הדיוק.
לטענת גורמי ביטחון ישראלים הטיל, שפותח בחשאיות במסגרת "פרויקט הטילים האיראני", מיועד לארגון הטרור חזבאללה, שברשותו רבבות של רקטות.
יהודה לייב קצנלסון
ד"ר יהודה לייב בנימין קצנלסון (נכתב לעיתים כצנלסון; בכתיב יידי: קאַצענעלסאָן; בכתיב רוסי: Лев (Иегуда Лейб Вениамин) Израилевич Каценельсон; 29 בנובמבר 1846, י' בכסלו ה'תר"ז, צ'רניגוב – 20 בינואר 1917, ו' בטבת ה'תרע"ז, פטרוגרד), הידוע בשם העט שלו בוקי בן יגלי (נהגה "יוֹגלי"; על שם נשיא שבט דן בספר במדבר), היה רופא, סופר ופובליציסט יהודי-עברי מתקופת התחייה.
קורות חיים
לאחר מכן שירת כרופא צבאי. במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) יצא לחזית כרופא. בתום המלחמה התיישב בבירה סנקט פטרבורג, ובהּ שימש כרופא כל חייו.
עוד בצעירותו החל להשתתף בעיתונים העבריים (כגון היום, שסייע בעריכתו וחיבר בו את רוב המאמרים בענייני מדע) מצד אחד, ובכתבי עת רפואיים ברוסית מצד שני. בעברית פרסם פיליטונים, רשימות מענייני דיומא ומאמרים פוליטיים חברתיים. כן החל לכתוב על מדע הרפואה, למן התלמוד ועד לרפואה המודרנית ברוסיה של ימיו. לימים כונסו מאמריו אלה בספרו "התלמוד וחכמת הרפואה".
קצנלסון לא היה ציוני בראשית דרכו הציבורית. הוא תמך בטריטוריאליסטים, והיה מן המטיפים הנלהבים להתיישבות יהודית חקלאית בכל מקום שהדבר ניתן, בייחוד בדרום רוסיה ובמושבות היהודיות בארגנטינה. על אהבת האדמה ועבודתה כתב גם את ספרו העברי 'שירת הזמיר', שיצא לאור בוורשה בשנת תרנ"ה (1894).
בשנת 1909 ביקר בארץ ישראל וסייר במושבות הראשונות. לאחר הביקור חל מהפך בדעותיו, הוא נטש את הטריטוריאליזם והחל לתמוך בציונות המעשית.
דמותו יוצאת הדופן של קצנלסון, והשילוב בין רופא רוסי לבין סופר עברי התומך בתנועת התחייה, הביאו לו פרסום רב בכל רחבי העם היהודי. מספר מונוגרפיות על חייו ועל יצירותיו נכתבו בידי סופרים עבריים בעלי שם, בהם דוד פרישמן, יעקב פיכמן, בן ציון כץ, מנחם ריבולוב וראובן בריינין, פישל לחובר וישראל כהן.
בעיר תל אביב קרוי רחוב על שמו, הנושא את כינויו הספרותי "בוקי בן יגלי".
איגור מילושביץ'
איגור מילושביץ' (בסרבית: Igor Milošević, ביוונית: Ιγκόρ Μιλόσεβιτς; נולד ב-14 באפריל 1986 בבלגרד, סרביה) הוא כדורסלן סרבי-יווני המשחק בעמדות הרכז והקלע. גובהו 1.93 מטר.
קריירה
בשתי עונותיו הראשונות ככדורסלן שיחק מילושביץ' בהירקליס סלוניקי מהליגה היוונית. לאחר מכן שיחק שלוש שנים במועדון הסרבי הכוכב האדום בלגרד וסייע לה לזכות בגביע הסרבי ב-2006. בעונתו השנייה בקבוצה הציג יכולת טובה והעמיד ממוצעים של 9.8 נקודות, 1.3 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים ו-1.1 חטיפות למשחק, אך בשתי העונות האחרות לא קיבל דקות משחק ולכן עזב את הקבוצה וחתם בקבוצת הפאר היוונית אולימפיאקוס פיראוס. גם באולימפיאקוס מיעט לקבל דקות משחק ובסיום העונה עבר למארוסי, אך גם בה לא שיחק ולאחר שנתיים לא מוצלחות ביוון, עבר לליטא וחתם בקבוצת ריטאס וילנה.
קייל ברופלובסקי
קָייל בְּרוֹפְלוֹבְסְקִי (אנגלית: Kyle Broflovski) הוא אחת מהדמויות המצוירות המרכזיות בסדרת ההנפשה האמריקאית סאות' פארק, סדרה העוסקת בחייהם של ארבעה ילדים בני תשע הגרים בעיירה קטנה בהרי מדינת קולורדו. קייל מייצג את הסטריאוטיפ של "הילד היהודי" בסדרה ורבים מהפרקים הסובבים אותו מתעסקים ברצונו להשתלב בחברה הנוצרית-קתולית הסובבת אותו מחד ורצון לשמור על זהות יהודית ולהתגונן בפני אנטישמיות מאידך. משפחתו של קייל אף היא מוצגת כיהודית סטריאוטיפית, עם אם המגוננת יתר המידה על ילדיה ואב עורך דין מצליח. קייל מבוסס על אחד מיוצרי הסדרה, מאט סטון.
קייל מדובב על ידי אחד מיוצרי הסדרה, מאט סטון ואף מבוסס עליו. סטון, בדומה לקייל, הוא יהודי אמריקאי שגדל בעיירה קטנה בקולורדו עם משפחתו היהודית. עם זאת, בשונה מקייל, אשר משפחתו מפגינה סממנים אשכנזים (להוריו מבטא יידי) סטון הוא יהודי ספרדי.
דמותו של קייל
קייל הוא יהודי, סקפטי, אינטליגנטי, פיקח, בעל ציונים טובים, ובנוסף לכל גם ערמומי כנגד קארטמן. תחביביו הם היפ הופ, כדורסל (בניגוד לסטריאוטיפ "היהודי החלש והגרוע בפעילות גופנית", קייל הוא הכדורסלן הכי טוב בבית הספר היסודי שלו ואף הוזמן - כלבן היחידי - לאירוע מבחנים באולמה של הדנוור נאגטס), טלוויזיה ומשחקי וידאו. הוא קצר-רוח לעיתים, ולעיתים קרובות מפגין סטנדרטים מוסריים גבוהים יותר מחבריו. לרוב, קייל לא נוטה לקבל אופנות וטרנדים חולפים אשר סוחפים את חבריו, ולעיתים מפגר אחר האופנה ומתנגד לה. קייל הוא ליברלי ואנטי-גזעני ומאמין (בניגוד לקארטמן) כי הוא רשאי לצאת עם ניקול דניאלס (תלמידה חדשה ומעודדת ממוצא אפרו-אמריקאי) למרות הבדלי גוון העור שביניהם. עמיתתו לכיתה ומעודדת אחרת, בייביי סטיבנס, חושבת שלקייל יש "ישבן חמוד" ונטען בכמה הזדמנויות שהיא מאוהבת בו. קייל עצמו היה מאוהב ובמערכת יחסים פעם אחת בלבד, עם ילדה שהתחנכה בביתה (במקום ללכת לבית הספר היסודי), בשם רבקה קוטסוולדס, שנצחה אותו בתחרות איות אך לאחר שהחלו לצאת היא הפכה לפרוצה והתנשקה עם כל הבנים שרק יכלה בבית הספר, אז הם נפרדו.
קייל נראה לרוב חובש כובע ירוק בהיר, חולצה בצבע כתום בהיר ומכנסיים בצבע ירוק. הוא נראה רק לעיתים נדירות ללא הכובע שלו ויש לו שיער אפרו בצבע אדום בהיר. זוהי אולי פארודיה על הסטריאוטיפ היהודי, שכן שיער אפרו שכזה נחשב "אפרו-יהודי", או שזוהי פשוט מחווה למאט סטון, אשר בזמן יצירת התוכנית היה בעל תספורת דומה. בפרק 54 (השישי בעונה השישית) נטען כי קייל הוא סוכרתי שהיה זקוק להשתלת כליה שסטן מסדר לו בתחבולה מקארטמן שנתגלה כתורם המתאים ביותר אך ביקש עבורה 10 מיליון דולרים.
חבריו של קייל
קייל נוהג להתרועע דרך קבע עם סטן, קרטמן וקני. מבין השלושה, קייל הוא חברו הטוב ביותר של סטן, והם מתוארים כחברים טובים מאוד, שכמעט אף פעם לא נפרדים. החברות החזקה והעמוקה ביניהם מהווה את מרכזם של פרקים רבים.
לעומת זאת, עם קרטמן המצב שונה לחלוטין. קרטמן מחזיק בדעות אנטישמיות ברורות וככזה הוא יורד על קייל לעיתים קרובות בשל היותו יהודי. מערכת היחסים בין השניים המבוססת ברובה על תיעוב הדדי, וקייל מצהיר לרוב על שנאתו לקרטמן ואינו מחשיב אותו כחבר. גם מראם של קייל וקרטמן מנוגד: בעוד שלפי פרק אחד בעונה 9 בו נראו הילדים בתמונותיהם ה"אמיתיות" (לא הציורים של הסדרה, אלא תצלומים מן העולם האמיתי) נראה כי קייל הוא הרזה שבחבורה, בניגוד מושלם לקרטמן השמן. בנוסף הצבעים השולטים אצל כל אחת מן הדמויות מנוגדים: ירוק לקייל, ואדום לקרטמן. לעיתים, כאשר מתגלע ויכוח בתוך החבורה, קייל וקרטמן מוצגים כיריבים ולוקחים את הצדדים המנוגדים, כשקרטמן מייצג את הצד הרע וקייל (בדרך כלל ביחד עם סטן ולפעמים גם עם קני) מייצג את הצד המוסרי יותר. עם זאת, במספר פרקים נראה כי אכפת לו מהדעה של קרטמן במידה מסוימת וממה שהוא חושב ואומר עליו. כך, בפרק "הפסיון של היהודי" היה זה קרטמן ששכנע את קייל ללכת ולראות את סרטו השנוי במחלוקת של מל גיבסון, הפסיון של ישו.
החברות בין קני לקייל אינה חזקה כמו זו שבין סטן לקייל, אך לרוב השניים מסתדרים היטב ואף חוברים לעיתים כנגד קרטמן.
יחסו של קייל לבאטרס סטוץ' הוא נוטה לחיובי, מצד אחד בתחילת הסדרה הוא היה חלק מההתעללות בו לצד סטן וקארטמן כאשר באטרס הלא מקובל וחסר החברים ניסה להיות חברם במקום קני שמת, אך במשך הזמן ועם שובו של קני לסדרה קייל וסטן מגלים יותר אמפתיה כלפי באטרס ומעירים לקארטמן כאשר הוא מציק או מתעלל בבאטרס.
קייל והיהדות
קייל הוא אחד הילדים היהודים היחידים בסאות' פארק, וסובל בשל כך ניכור והשפלה. קרטמן הגזען והאנטישמי נהנה במיוחד לרדת על קייל ולספר בדיחות אנטישמיות על חשבונו במטרה להשפיל ולהרגיז אותו.
הוריו של קייל מתוארים כיהודים אדוקים. אביו חובש כיפה ומקפיד לפקוד את בית הכנסת העירוני, משפחתו חוגגת חגים יהודיים כגון חנוכה ואוכלת מאכלים בעלי אוריינטציה יהודית כגון געפילטע פיש. הם מקפידים ככל יכולתם שגם קייל ישמור על הדת ואף שולחים אותו למחנה קיץ יהודי (נוהג רווח בקרב יהדות ארצות הברית). למרות זאת, נראה שקייל לא יודע הרבה על מנהגי ומצוות היהדות, על מהותה ועל ההיסטוריה של העם היהודי. למשל, הוא לא ידע מהי ברית מילה עד שאחיו הקטן, אייק, עבר אותה.
יחסו של קייל ליהדות הוא אמביוולנטי. נראה שהוא בהחלט סובל מבעיות עם זהותו היהודית. קייל לא מסתיר את יהדותו ולכאורה לא מתבייש בה, אך פעמים רבות חש שונה ולעיתים אפילו בודד מחבריו בשל דתו, בעיקר באירועים שכוללים אלמנטים נוצרים כגון חג המולד. למעשה, הוא יותר מתגונן מאשר גאה בהיותו יהודי. ניכר בו שהוא לא מבין את משמעותה של היהדות ולמה בעצם הוא צריך להיות שונה מהשאר. אף על פי כן, הוא מקבל את יהדותו כעובדה שאין לשנותה. למרות התגוננותו, קייל מקיים עם משפחתו את המסורת היהודית ואת מצוותיה (אף על פי שמדי פעם צריך ללמד אותו על המסורות), ואף חוגג עם משפחתו את החגים היהודיים. לדוגמה, בעונה 16, כאשר קרטמן לועג לקייל על כך שחוגג את חג הפסח ולא את חג הפסחא, וקרטמן ממציא מפלצת בשם- ג'ופקברה, שנועדה לצחוק על החג היהודי ולהשתלט על כל ביצי הפסחא של סאות'פארק. קרטמן נכנס ללחץ שהג'ופקברה אמיתית ומתעלף, ומוצא את עצמו בתוך סיפור הגדת הפסח, כאשר הוא נלחץ כי מוצא את עצמו כבכור מצרי שגורלו למות על פי עשר המכות, הוא מתעורר ולכאורה "ניצל בנס", ומתחיל להאמין ביהדות.
למרות שלדעתו אינו שונה מחבריו, היותו יהודי גורמת לו לחוש כזה לפעמים. לכן קייל נחוש בדעתו להוכיח – גם בעיני עצמו ובעיקר כלפי אחרים – שיהודים הם אנשים ככל האנשים, וחושש להפגין סטריאוטיפים יהודיים. לדוגמה, בפרק "Rainforest Schmainforest" קייל מתואר כחסר חוש קצב והוא מכחיש זאת, מפני שזהו סטריאוטיפ יהודי. בפרק "The Entity" מוצג בן דודו של קייל, קייל שוורץ - ילד יהודי, כחוש, ממושקף ובעל מבטא יידי - דמות סטריאוטיפית לחלוטין. קייל אומר אז לסטן, "בזבזתי חמש שנים בעיירה בלעשות שם טוב ליהודים, ואז בא הסטריאוטיפ הזה והורס את הכל! אתה יודע מה הפחד הגדול ביותר שלי? שאני אהפוך להיות כמוהו. שאיכשהו ההתנהגות שלו תדבק בי ואני אהפוך להיות סטריאוטיפ. כלומר, אני יהודי והוא גורם לי לשנוא יהודים." על כך סטן עונה: "יהודי ששונא את עצמו? אתה באמת הופך להיות סטריאוטיפ." ועל זה קייל עונה: "אתה רואה?".
למרות זאת, קייל לעיתים "מאמץ" בעצמו את הסטריאוטיפים האנטישמיים כנגד היהודיים. באחד הפרקים בו אביו סירב לתת לו כסף, קייל אמר לו "אל תהיה כזה יהודי" – בהתאם לסטריאוטיפ שלפיו יהודים הם קמצנים. נראה שבמידה מסוימת הוא הפנים את הסטריאוטיפים, ובהתאם לכך הוא אף מפגין לעיתים שנאה עצמית. ביטוי לשנאה העצמית ולאי הידיעה שלו לגבי ההיסטוריה היהודית ניתן לראות בפרק המבוסס על סרטו של מל גיבסון "הפסיון של ישו", בו קייל צופה בסרט ומקבל ממנו את הרושם שהיהודים אכן הרגו את ישו וגרמו לו לייסורים וסבל. הדבר גרם לו למשבר זהות ושנאה עצמית עמוקה והוא הולך לבית הכנסת בעיירה ונושא נאום בפני יהודי סאות' פארק, בו הוא טוען שעל היהודים להתנצל בפני הנוצרים על צליבתו של ישו.
האינטליגנציה הגבוהה שלו, בשילוב עם יהדותו החריגה, הם הגורמים בוודאי לסקפטיות שלו, לחיפוש המתמיד אחר האמת, משמעות החיים ורצון למצוא שייכות כלשהי. קייל מגלה עניין יוצא דופן במשמעות החיים, משמעות הקיום, ערכים של טוב ורע, אמונה, פילוסופיה וכיוצא באלה. הוא מטיל ספק בדברים שלגבי חבריו טבעיים ברורים מאליו.
בפרקים אחדים הראו את קייל מחפש שייכות. לדוגמה, בפרק "The Super Best Friends" קייל ושאר הילדים מצטרפים לכת פיקטיבית של הקוסם דייוויד בליין וקייל לא רוצה לעזוב בטענה "בפעם הראשונה בחיי אני חלק ממשהו".
אמו
אמו, שילה ברופלובסקי, היא אם יהודייה אמריקנית סטריאוטיפית למדי. למרות ששילה, אמו של סטון, הייתה ממוצא יהודי ספרדי לדמות שמבוססת עליה יש לה מבטא יידי כנהוג בקרב יהודי ארצות הברית, והיא מתוארת כאם שתלטנית, המגוננת יתר על המידה על בנה. לעיתים היא אף יוצאת למלחמות חורמה בתוכניות טלוויזיה גסות, קללות ותכני מין במדיה. לרוב, מאבקים אלו מתדרדרים לאלימות ושפיכות דמים. קרטמן נוהג לקרוא לה כלבה ואף המציא שיר ידוע שהוא שר בהזדמנויות שונות. כך, בסרט העלילתי סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר, שילה גורמת לארצות הברית להכריז מלחמה על קנדה עקב סרט קנדי בעל הומור רדוד.
שילה עצמה נולדה בניו ג'רזי, ובעברה הייתה "פרחה" שנודעה כ"J. Wow Titty Bang". לאחר שהכירה את ג'רלד, השניים התחתנו וחיו בשנה הראשונה לנישואיהם בניו ג'רזי, שם היא התעברה עם קייל ואז החליטו כי עדיף לגדל משפחה בעיירת הולדתו השקטה של ג'רלד, אז המשפחה השתקעה בעיירה.
קייל נראה לעיתים קרובות כחושש לעמוד ולהתעמת מול אמו. זו הסיבה שבגללה קייל פעמים רבות מעדיף להתרחק מצרות, או לפחות לדאוג לכך שאמו לא תדע על כך.
חיי המין שלה ושל ג'רלד ידעו ירידה בשל התבגרותם, ולכן היא מוכנה לשחק איתו במשחקי תפקידים או לבצע בו "מקלחת זהב" כי היא מאמינה שאלה דברים שגורמים לו לסיפוק מיני. היא גם חוששת שבגלל התבגרותה בעלה חושב שהיא מכוערת (דעה שכל הדמויות הזכריות בעיר מחזיקה בה).
אמה המתה של שילה ברופלובסקי, קלאו, מוזכרת מספר פעמים בסדרה ואף באחד הפרקים מוציאים אותה מקברה לאחר שלושה חודשים מפטירתה.
אביו
אביו, ג'ארלד ברופלובסקי, הוא עורך דין אמיד, לעיתים מתואר כיהיר ומרוצה מעצמו. אביו נולד בסאות' פארק והיה חבר ילדות של סטוארט מקורמיק, אביו של קני, עד שסטוארט החל להיכשל בלימודים בעוד שג'ראלד הצטיין והלך לאוניברסיטה. עבודתו כעורך דין היא כמובן סטריאוטיפ יהודי נוסף, הסטריאוטיפ של היהודי תאב הבצע, במיוחד שבפרקים מסוימים אכן נראה שלג'ארלד יש תאווה לממון. בנוסף, הוא חובש כיפה והולך לבית הכנסת. חיי המין שלו ושל שילה קצת בדעיכה, אז הוא מכפר על כך עם סיאליס ומשחק תפקידים בינו לבינה (כמו התחפשות לשליח של חברת UPS שמצליח לשכב עם לקוחה שפתחה את הדלת בתחתונים). ייתכן כי הוא בעל נטייה הומוסקסואלית קלה, שכן בעת גשם מטאורים שהה עם רנדי מארש בג'קוזי ואוננו אחד אל מול השני כשהם בוהים במקבילם.
ג'רלד חולם להיות דולפין ובפרק שבו בנו עובר ניתוח פלסטי כדי להיהפך לכדורסלן אפרו-אמריקאי, ג'רלד הולך לנסות לדרוש מהמנתח לבטל את הניתוח אך בפועל נופל לתחבולה פסיכולוגית של המנתח ועובר ניתוח בעצמו מהמנתח תאב הבצע שהפך אותו לדולפין אנתרופומורפי. הוא דואג לבנו ואף ניסה להצילו כמשפטן כאשר קייל נחטף בידי חברת אפל להיות שפן ניסיונות בניגוד לרצונו כי לא קרא את המסמך המשפטי של אייטונס אך אישר אותו כדי ליהנות מהאפליקציה.
ג'רלד אוהב להיות ליברלי ונהנה מהטפות לשכניו ה"פחות נאורים" (כמו חלוקת קנסות שכתב בעצמו בנוגע לאי-נהיגה במכונית היברידית ומעבר לסן פרנסיסקו ה"מתקדמת יותר" בשל העובדה שתושבי העיירה סירבו להיענות לדרישותיו להחליף את רכבם עבור כדור הארץ) ומגלישה באינטרנט שבה הוא חווה את דעתו ב"אופן תרבותי" על מסעדות ב-YELP, ובעיקר עוסק בלהטריל אתרי אינטרנט למען בידורו האישי וגורם להתאבדותה של פרייז'ה אולנגרד, ספורטאית אולימפית דנית ושורדת סרטן השד (הוא לעג לה ברחבי המדיה על כריתת שדיה וחושב שזה מצחיק), למרות שהוא חושש מתגובת אשתו ונאלץ לשקר לה שהוא צופה ב"פורנו שתן" כדי להתחמק ממנה לאחר שכמעט נתפס. לאחר שנתפס בידי הממשל הדני (הילרי קלינטון ואנשי המטה שלה הסגירו אותו בציפייה שבתמורה הדנים יעזרו לה להדיח מתפקידו את הנשיא הנבחר, הרברט גריסון, שניצח אותה ולמנות אותה במקומו), הצליח להערים על שוביו ולהרוג את מנהיגם שהיה טרול בעצמו שהתחזה לדני ורצה להביא למלחמת עולם שלישית.
בסיום עונה 20 ג'רלד מודה כי מעדיף את בנו המאומץ, אייק, בשל קלילותו וחוסר ייסורי המצפון שלו מאשר את בנו הביולוגי, קייל, שלדעתו ירש את התכונות שהוא סולד מהן משילה.
במציאות, אביו של סטון, ג'רלד, היה אירי קתולי, אך בשל העובדה שרצו שקייל יהיה דמות יהודית שונתה דתו של אביו של מאט ליהודי טיפוסי.
אחיו הקטן
לאורך הסדרה נראה באופן ברור כי קייל דואג לאחיו ואוהב אותו מאוד. לדוגמה, בזמן המלחמה הפיקטיבית בין קנדה לארצות הברית, הוא החביא אותו בעליית הגג, מפחד שישלח למחנות ריכוז שהוקמו בארצות הברית בשביל אזרחים קנדים. בפרק "It's Christmas in Canada", הוריו הביולוגיים של אייק החליטו שהם רוצים אותו חזרה, ולקחו אותו לקנדה. קייל טס עד לקנדה כדי להחזיר אותו הביתה אל משפחתו. אייק, מצידו, מעריץ בדרך-כלל את אחיו הגדול, עוקב אחריו לכל מקום ונוהג לחזור על מילים שהוא אומר-שהן לרוב בלתי הולמות.
Bounce Back
השיר הגיע למקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.