cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלפא רומיאו
היסטוריה
המכונית הראשונה מתוצרת החברה הייתה ה-"24HP", שהוצגה בשנת 1910 ובשנה שלאחר מכן השתתפה במרוץ הטארגה פלוריו, המרוץ השנתי להקפת סיציליה. התחלה צנועה זו הניבה עשר זכיות בטארגה פלוריו בין השנים 1923 ל-1975 (שנייה רק לפורשה שרשמה 11 זכיות). בשנים 1924-1925 זכתה מכונית P2 של אלפא רומיאו באליפות העולם הראשונה במרוצי הגרנד פרי למכוניות. בשלושים השנים שלאחר מכן רשמה אלפא רומיאו עשרות זכיות במרוצי הגרנד פרי. בשנת 1935 ניצחה אלפא רומיאו בגרנד פרי הגרמני, במכונית P3 הנהוגה בידי טאציו נובולארי, באחד ממרוצי המכוניות הדרמטיים ביותר של כל הזמנים. אלפא רומיאו מחזיקה בשיא הניצחונות (11) במרוץ הקלאסי למרחק אלף מייל מרומא לברשיה ובחזרה, המילה מילייה. כמו כן, מכונית ה-8C 2300 ניצחה במרוץ 24 השעות של לה מאן בכל שנה ברציפות משנת 1931 עד 1934.
בשנת 1950 ניצח האיטלקי נינו פארינה באליפות העולם הראשונה במתכונת הפורמולה 1 כשהוא נוהג באלפא 158 מוגדשת, וב-1951 הארגנטינאי חואן מנואל פנג'יו ניצח באלפא 159 (המכונית הראשונה שבה נוסה מגדש דו-שלבי) וזכה באליפות העולם השנייה. אליפויות עולם נוספות הושגו בשנים 1975 ו-1977 כאשר אב הטיפוס של האלפא 33 שלט בקטגוריית אליפות העולם למכוניות ספורט ואליפות העולם ליצרנים בשנים 1967 עד 1977. כן זכתה אלפא רומיאו בעשרות אליפויות אירופה ואליפויות איטליה, בריטניה, גרמניה וספרד בקטגוריות GT, Touring Cars ועוד
בשנת 1933 הולאמה אלפא רומיאו על ידי הממשלה הפשיסטית של בניטו מוסוליני. אחר כך נשארה בבעלות ממשלת איטליה והתמקדה בייצור ושיווק של מכוניות יוקרה ומכוניות ספורט. אלפא רומיאו נודעה במדיניות שיווקית נועזת, אשר הביאה פיתוחים רבים ממסלול המרוצים היישר למכוניות הכביש, גם במחיר אובדן נתח שוק. בעלון מכירות בבריטניה נכתב:
המסר השיווקי היה שאלו הן מכוניות המאפשרות נהיגה ספורטיבית בכבישים רגילים, בתנאי שהנהג יאפשר למכונית להביע את "צלילה" הייחודי. מסר שמועבר גם בסיסמת הפרסום הקודמת בישראל: "אלפא רומיאו - רק אם אתה מתאים לה". הייחודיות של אלפא רומיאו הקנתה לה קהל אוהדים נאמן ומסור. אלה זכו, מאז שנות השלושים, לכינוי "אלפיסטה" (ביחיד, "אלפיסטי" ברבים), מילה שנכנסה לשפה ומופיעה במרבית המילונים באיטלקית. מכוניות מסוימות של אלפא רומיאו הפכו לסמלי תרבות, כגון הספיידר דואטו (מעצב: פינינפארינה) האדומה המפורסמת של דסטין הופמן ש"כיכבה" בסרט "הבוגר".
הצבע הטיפוסי למכוניות אלפא רומיאו הוא אדום, ועד לאלפאסוד של שנות ה-70 היו כל דגמי אלפא רומיאו בעלי הנעה אחורית. משנות ה-60 ואילך התאפיינו רבות ממכוניות החברה בהתנהגות מעוררת מחלוקת: ההילוך השני בתיבת ההילוכים הידנית היה קשה במיוחד לשילוב, דבר שחייב מיומנות מיוחדת בהחלפת ההילוכים, אך היווה גם מקור גאווה ל"אלפיסטים".
בשנת 1986 חברת פיאט משכה את תוכניתה להקמת מיזם משותף עם אלפא רומיאו, לאחר שחברת פורד מארצות הברית, הגישה הצעה לרכוש חלק מאלפא רומיאו ולבנות מחדש את החברה, תוך הגדלת חלקה בחברה לאורך זמן. עם זאת, פיאט בחרה גם להציע הצעה לרכוש את כל אלפא רומיאו, ולהציע ערבויות לעובדים איטלקים שלא יהיו קיצוצים בחברה, הצעה שפורד לא הייתה מוכנה להשוות. זה גם לא הזיק לאף אחד מהצדדים המעורבים, שרכישה של פיאט תשאיר את אלפא רומיאו בידיים איטלקיות. בשנת 1986, העסקה נחתמה כאשר אלפא רומיאו מוזגה עם היריבה המסורתית שלה לנצ'יה לתוך Alfa Lancia Industriale S.p.A, כחלק מקבוצת פיאט.
באוקטובר 2021 הודיעה אלפא כי תשיק חמישה דגמים חדשים היברידיים או חשמליים עד שנת 2026.
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
יער ביטצבסקי
פארק טבע היסטורי "יער ביטצבסקי" (ברוסית: «Природно-исторический парк «Би́тцевский лес) הוא אזור טבע מוגן במיוחד, הפארק השני בגודלו במוסקבה אחרי הפארק הלאומי לוסיני אוסטרוב. אורכו של הפארק מצפון לדרום הוא 10 ק"מ, ממערב למזרח - 1.5-4 ק"מ.
נקרא על שם נהר הביטצה, שחוצה את קצה היער הדרומי לכיוון מזרח.
לפארק טבע היסטורי "יער ביטצבסקי" יש חשיבות סביבתית, אקולוגית, חינוכית, היסטורית ותרבותית כמתחם טבעי-טריטוריאלי בעל ערך גדול ואינטגרלי במיוחד, המאופיין במגוון טבעי גבוה, בנוכחות מיני צמחים ובעלי חיים נדירים ופגיעים בסביבת עיר, וכן תנאים נוחים לבילוי בסביבה טבעית. הערך העיקרי של פארק טבע היסטורי "יער ביטצבסקי" הוא מיקומו של אזור יער גדול, שדרכו נכנס אוויר ממחוז מוסקבה למרכז מוסקבה.
דיפלומטיה דיגיטלית
דיפלומטיה דיגיטלית היא דיפלומטיה ציבורית המתקיימת במימד הדיגיטלי. מטרתה לפנות אל מעגלים רחבים בדעת הקהל, להשפיע על תפיסות הציבור ביחס לנושא מסוים באמצעות קיום דיאלוג פתוח וחופשי ואף לקרוא לציבור הרחב לפעול ביחס לנושאים ולמטרות ציבוריות שעל הפרק.
הרקע להיווצרותה של הדיפלומטיה הדיגיטלית
מהפכת עידן המידע יצרה כמות חסרת תקדים של הזדמנויות לקיום שיח מדיני וציבורי עם קהלים נרחבים בישראל ובעולם הרחב. נכון ל-2015 נספרו כ-7 מיליארד מנויים לטלפונים סלולריים וכ-3.2 מיליארד (כ-44% מאוכלוסיית העולם) משתמשי אינטרנט. סטטיסטיקות מהשנים האחרונות מלמדות על תפוצתן הרחבה של הרשתות החברתיות: לפייסבוק – יש למעלה מ-1.5 מיליארד משתמשים; באינסטגרם - למעלה מ-400 מיליון; בטוויטר – למעלה מ-320 מיליון; בגוגל + למעלה מ-300 מיליון ובלינקדין למעלה מ-100 מיליון. בעשור האחרון, התווספו מדי יום למעלה ממיליון חשבונות חדשים ברשתות חברתיות אלו וברשתות אחרות נוספות. מספרים אלו, מקנים נגישות רבה וישירה, ללא סינון ועריכה של גורמים מתווכים לקהלים בהיקפים חסרי תקדים. במקביל, לאורך השנים הלכה והתחדדה התובנה, כי פיתוח ושכלול יכולותיהם של משרדי החוץ השונים באמצעות נציגויות דיפלומטיות ברחבי העולם, לפנות לקהלים רחבים ככל האפשר – באופן המותאם לשפות, לתרבויות ולמאפיינים הייחודיים לכל מקום, לפתח עם קהלים אלו שיח ולציידם במידע נרחב ומגוון על מדינות הלאום בשמן פועלים, מדיניותן, כלכלתן, חיי החברה שבהן ועוד - מהווה כלי ממשי לחיזוק מעמדן, דמותן ותדמיתן של מדינות אלו בעולם, ובכך אף משמש מרכיב מרכזי בביצור ביטחונן הלאומי. על רקע נתונים אלו, בעשורים האחרונים התפתח רובד נוסף בדיפלומטיה. דיפלומטיה שמוכוונת לציבור הרחב ("דיפלומטיה ציבורית"), אך מתבצעת באמצעות האינטרנט, בדגש על כלים מתחום המדיה החברתית - ה"דיפלומטיה דיגיטלית". פנייה לקהלים באמצעות רשתות חברתיות דוגמת פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם, לצד אתרי אינטרנט ייעודיים, ורמת התקשורת הבין אישית הגבוהה המתאפשרת באמצעים אלו – מקנה פלטפורמה לקידום אינטרסים רבים במגוון רחב של נושאים, מאפשרת לטפח קשרים קיימים, לבנות קשרים חדשים, לספק אינפורמציה לאזרחים ולהניעם לפעולה ולעודד מעורבות ציבורית של אזרחים על ידי השתתפות בדיאלוג הדדי.
דיפלומטיה ציבורית בשירות החוץ הישראלי
משרד החוץ הישראלי היה בין הראשונים להצטרף לטרנד זה, ודיפלומטים יוצאי תעשיית ההייטק והמדיה החברתית לוקחים חלק מרכזי בהתוויית פעילותו של המשרד בתחום. בשנים האחרונות מרבית נציגויות ישראל פתחו עמודי פייסבוק, דיפלומטים רבים מצייצים בטוויטר, ובלוגים חדשים של נציגויות נפתחו. משרד החוץ הישראלי מעלה ומפיץ סרטים ביו-טיוב, תמונות באינסטגרם ועוד. בכך, מנסה משרד החוץ ליצור ערוצי הידברות רבים ככל האפשר, עם הציבור הרחב במדינות השונות, לרבות במדינות המזרח התיכון. כך למשל, משרד החוץ מנהל שיח וירטואלי עם כמיליון עוקבים במדינות ערב. רובם ככולם, ממדינות שאין לישראל יחסים עמן.
משרד החוץ הבריטי טבע כבר בראשית הדרך את הכללים הבסיסיים לקיום דיפלומטיה ציבורית מוצלחת: כך למשל, משרדי החוץ של גרמניה וישראל, ואזרחים משתי המדינות, לקחו חלק בהבעת סולידריות עם ישראל, לאחר הפיגוע בירושלים ביום 8.1.17, בו נרצחו סג"ם ארז אורבך, סגן יעל יקותיאל, סגן שיר חג'אג' וסג"ם שירה צורף כאשר לאות הזדהות עם העם בישראל הואר שער ברנדנבורג בברלין בצבעי דגל ישראל. דוגמה ל"דיפלומטיה דיגיטלית" מעט שונה באופייה, סוקרה בהרחבה, ביחס לכרזת "הברווז הצולע" שהפיצה שגרירות רוסיה בלונדון, אשר התייחסה להחלטת הממשל היוצא בארצות הברית להכריז על 35 דיפלומטים רוסיים כאישיות בלתי רצויה ולגרשם.
האם דיפלומטיה דיגיטלית צפויה להחליף כליל את הדיפלומטיה המסורתית
נכון להיום, משרדי החוץ השונים מפעילים חשבונות טוויטר, פייסבוק ולינקדאין ייעודיים, מעלים פוסטים ברשתות החברתיות וזוכים לתגובות, צוברים "עוקבים" רבים ברשתות החברתיות ואף מנהלים שיח עם קהלים שונים ברחבי העולם וכן עם נציגים דיפלומטים ממדינות שונות. עם זאת, לעת עתה נראה, כי יכולתם הייחודית של אנשי משרדי החוץ השונים לשהות "בשטח" בערי הבירה השונות, להבין לעומק תהליכים המתרחשים במדינות, לפתח קשרים קרובים ובלתי אמצעיים עם בעלי תפקידים רשמיים, מעצבי דעת קהל ומובילים חברתיים במדינות השונות – לשוחח, לשכנע, להתרשם מנימת הדברים של השותפים לשיח ולרקום עמם שיח אישי נותרה ללא תחליף ממשי, והיא שמאפשרת הקמה ושימור של ערוצי קשר פתוחים וישירים בין מדינות העולם בדרגי עבודה ובדרגים מדיניים בעתות שגרה ובזמן משבר.
סעיד מורתזווי
סעיד מוֹרתָזָווִי (בפרסית: سعید مرتضوی; נולד בשנת 1967, בעיר טאפט, מחוז יזד, איראן), שנודע בכינוי "שוחט העיתונאים", הוא משפטן איראני, ממקורביו הבולטים של הנשיא לשעבר מחמוד אחמדינז'אד. שימש כתובע רשמי של בית הדין האסלאמי המהפכני, ובין השנים 2003–2009 בתפקיד התובע הכללי של טהראן. בשנת 2010 הוכרז על ידי המועצה הלאומית להתנגדות של איראן כמי שביצע פשעים כנגד האנושות ושהוא היה קשור לעינויים ומוות אסירים במרכז המעצרים קהריזאק. ב-15 בנובמבר 2014 הורחק מכל עמדה פוליטית או משפטית לכל ימי חייו.
מורתזווי נולד בשנת 1967, ובגיל צעיר התייתם מאביו. כדי לסייע בפרנסת המשפחה החל, כנער, לעבוד בבית דפוס. בהגיעו לגיל 23, החל בלימודי משפטים, ובלימודי הדוקטורט שלו התמחה בקרימינולוגיה, וחוק העונשין. את הקריירה המשפטית שלו התחיל כסגן תובע, ולאחר מכן כראש הרשות השופטת בבאבאק, ובשנת 1994 כיהן כראש הענף למשפט ציבורי בטהראן. בהמשך כשופט בבית משפט לעובדי מדינה, ולאחר מכן כתובע הכללי של טהראן.
אדם פיש
אדם פיש (31 בינואר 1957 - 26 בדצמבר 2014) היה עורך דין ישראלי. כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה. ממקבלי אות הנשיא למתנדב.
ביוגרפיה
ב-1981 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה שנה הוסמך לעורך דין מטעם לשכת עורכי הדין בישראל. בנוסף היה בעל תואר שני במשפט בינלאומי פומבי וזכויות אזרח מהאוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון די. סי.
בשנות ה-80, כעורך דין צעיר, עבד בסניף חיפה של האגודה לזכויות האזרח בישראל. בין פעולותיו באותה תקופה: הגנה ללא תמורה על כפרים ערביים לא מוכרים ובעיקר הכפר עין חוד שזכה כעבור 15 שנים להכרה; הגנה ללא תשלום שכר טרחה על חופש ההפגנה; פעילות ללא תמורה נגד אלימות משטרתית תחת הכותרת "המשטרה חוקרת את עצמה", שתרמה לבסוף להקמת המחלקה לחקירות שוטרים; הגנה ללא תשלום שכר טרחה, על פעילים פוליטיים ערבים מהגליל נגד צווי ריתוק ומעצרים מנהליים מתוקף צווי חירום, ועוד. הוא נהג לומר: "אני לוקח שכר טרחה גבוה מאלה שיש להם, כדי לעזור לאלה שאין להם", מתוך הסרט של יצחק רובין אדם לכל עת (סרט דוקומנטרי) 2015.
פיש התמחה במשפט מנהלי, ציבורי, פלילי ומסחרי, ייצג גופים ציבוריים ופרטיים רבים בתחומים אלו, והרצה במסגרות מקצועיות שונות בתחום עיסוקו. עבד גם כמגשר.
כיהן כחבר מועצת העיר חיפה.
היה חבר נבחרת הצעירים של ישראל בברידג'.
פיש היה אב לבת אחת.
נפטר במהלך טיול רכיבת אופניים בנגב, בגיל 57.
במאי 2021 נחנכה לזכרו כיכר זכויות האדם בחיפה, בצומת כביש נחל הגיבורים ורחוב אבן גבירול.
רוזוולט סקריט
רוזוולט סקריט (באנגלית: Roosevelt Skerrit; נולד ב-8 ביוני 1972) הוא פוליטיקאי דומינקני אשר משמש כראש מממשלת דומיניקה מאז אוגוסט 2004. במקביל, סקריט מכהן כחבר בפרלמנט הלאומי מאז שנת 2000. בעבר כיהן גם כיושב ראש ארגון מדינות מזרח הקריביים והקהילייה הקריבית.
עלה לשלטון לאחר מותו של ראש הממשלה פייר צ'ארלס. בנוסף להיותו ראש הממשלה, הוא שימש גם כשר האוצר, החינוך, הספורט והנוער, והחוץ. עם כניסתו לתפקיד הפך סקריט לראש הממשלה הצעיר בעולם, כשעשה זאת בגיל 32 בלבד. עם ניצחון הבחירות במפלגתו במאי 2005, הפך סקריט למנהיג הלאומי הראשון שנבחר באופן דמוקרטי בעולם שנולד בשנות ה-70. נכון לדצמבר 2010 נותר סקריט כשליט הצעיר ביותר בחצי הכדור המערבי והשלישי הצעיר ביותר בעולם.
זלמה קורץ
ביוגרפיה
זלמה קורץ נולדה בביאלה האוסטרית. באותה עת בייליץ וביאלה היו ערים צמודות זו לזו, בדומה לבודה ופשט בהונגריה. כיום זו עיר אחת הידועה בשם ביילסקו-ביאלה, במחוז הפולני של שלזיה, 56 ק"מ מקטוביץ. כשזלמה קורץ נולדה, היו אלה ערים אוסטריות, שנותרו במובלעת הקטנה של שלזיה שנשארה בידי אוסטריה אחרי שעיקר המחוז סופח לפרוסיה אחרי מלחמת הירושה האוסטרית במאה ה-18. הפרימה דונה לעתיד נולדה למעשה בביאלה, הענייה בשתי הערים, למשפחה יהודית צנועה מאוד, אחת מאחד-עשר ילדים. עם זאת, היא גדלה בצד המצליח קצת יותר של עיירת בייליץ.
עוד בנעוריה נשלחה למנזר, בתקווה ששם תלמד להיות תופרת, אבל הנזירות לא איחרו לגלות את יפי קולה והיא שרה לעיתים קרובות גם בבית הכנסת המקומי. נסיבות אלה הניעו תושבים מקומיים לגייס תרומות שיאפשרו לה לנסוע לווינה ולהיבחן אצל פרופסור גנזבאכר, מורה נודע לפיתוח קול. גנזבאכר לא לימד נשים, אבל הוא כתב אי-אילו מכתבי המלצה רבי ערך. זלמה הגיעה איפוא לטירת טוטיס המרשימה, מעונו הווינאי של פטרון האמנויות הנודע, הרוזן אסטרהאזי, שהסכים לשלם תמורת שיעוריה אצל מורה אחר מן החשובים לפיתוח קול, יוהנס רס.
כשכבר התגבשה הקריירה שלה, התייעצה קורץ עם מורי שירה בעלי שם עולמי, כמו יאן דה רשקה בניס ומתילדה מרקזי בפריז, כמו גם הסופרן פליציה קאשובסקה, בעלת שם בווינה; אבל תמיד ראתה את עצמה, מעל לכל, כתלמידה של רס.
הופעות ראשונות
לראשונה הופיעה קורץ בווינה בקונצרט סטודנטים של תלמידי רס ב-22 במרץ 1895. היא קיבלה ביקורות טובות והצעות הגיעו אליה מבתי אופרה רבים, בייחוד בערי השדה של גרמניה, שחיפשו תמיד כישרונות חדשים. הופעת הבכורה שלה הייתה בתפקיד הראשי באופרה "מיניון" של אמברואז תומא, בתיאטרון העירוני של המבורג, ב-12 במאי 1895. היא המשיכה להופיע שם ובפרנקפורט במשך ארבע העונות הבאות, בתפקידים שונים ומגוונים, ביניהם אדוקסי ב"יהודיה" של ז'אק הלוי, אליזבת ב"טנהאוזר" של וגנר ואפילו "כרמן".
וינה
הצלחתה בווינה הייתה מהירה ומוחלטת, ונמשכה עד תום הקריירה המוזיקלית שלה, כעבור שלושים שנה. מאהלר עצמו, לאחר ששמע את הטריל המושלם שלה ואת הצלילים הגבוהים, הנקיים להפליא שהפיקה באריה של ליאונורה במערכה הרביעית של "איל טרובאטורה", הציע לה ללמוד את הרפרטואר לסופרן קולורטורה גבוה, התפקידים שיעשו אותה לפרימה דונה אסולוטה של אופרת החצר הווינאית.
מנהל אופרת החצר הכניס אותה בזהירות לרפרטואר הזה כשנתן לה לשיר את רוזינה ב"ספר מסביליה", את שני הנערים ב"הוגנוטים" וב"נשף המסיכות", את יוליה ואת מרתה; אבל עד מהרה התקדמה לאלווירה ב"ארנאני", לאקמה, קונסטנצה, ג'ילדה, ויולטה (בלה טרוויאטה) ואחרונה אחרונה חביבה, "לוצ'יה די למרמור".
שירתה האגדית של קורץ בהצגה המחודשת של "נשף המסיכות" בניצוח מהלר, בשנת 1903, כמו גם התפקיד שבו, אולי, התפרסמה יותר מכל, עשתרת ב"מלכת שבא" של קרל גולדמארק, שבו ריתקה את קהל המאזינים בזמרת ווקאליזה של "שירת הסירנה", חתמו אחת ולתמיד את הפופולריות העצומה שזכתה לה בציבור הווינאי. הם הביאו גם להעלאתה למעמד של Kaiserliche und Königliche Kammersängerin ("זמרת חצר קיסרית ומלכותית") בגיל 29. מאז ואילך התייצבה לעיתים קרובות לשירות הוד מלכותו הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, מעריץ מושבע של אמנות השירה.
במופעי פסטיבל מוצרט לחגיגות יום הולדתו ה-150, שנמשכו שנה תמימה, שרה קורץ את פיורדיליג'י ב"כך עושות כולן" בשנת 1905 ואת קונסטנצה בחטיפה מן ההרמון כעבור שנה. עדיין ב-1906, בקונצרט גאלה של אנריקו קארוזו רב התהילה, שרה את ג'ילדה בריגולטו, עם טיטה רופו בתפקיד הליצן. הייתה זו הופעתו היחידה של רופו בווינה.
על אף הצלחותיה המרשימות בתפקידי קולורטורה, לא זנחה קורץ את הרפרטואר הלירי שלה. אדרבא, מתוך 992 הופעותיה באופרת החצר של וינה (בהמשך האופרה של וינה), יותר מ-100 הוקדשו למימי ב"לה בוהם" של פוצ'יני. כמו כן גילמה את "מאדאם באטרפליי" שלו, לראשונה בווינה, ואת צאפי ב"ברון הצוענים" של פראנץ להאר ב-1910.
קורץ שרה את טטיאנה ("יבגני אונייגין" ואת סופי ("אביר הוורד") ב-1911 ובאחת מנקודות השיא הרבות בקריירה הווינאית שלה, גילמה את צרבינטה בהצגת הבכורה העולמית של הגרסה השנייה ל"אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס ב-4 באוקטובר 1916. היא שרה בתפקיד זה 36 פעמים בווינה.
בווינה שרה כל תפקיד שיעלה על הדעת, מוויולנטה של צ'ייקובסקי, אלזה (בלוהנגרין) וזיגלינדה (ב"וולקירות") של וגנר עד מרגריטה ב"פאוסט" של גונו, מאנון של מאסנה, פראו פלות' ב"נשי וינדזור העליזות" של ניקולאי ורוזלינד ב"עטלף" של יוהאן שטראוס. לצד מימי ב"לה בוהם", התפקידים שמילאה בתדירות הרבה ביותר היו ג'ילדה, ויולטה וליאונורה ב"איל טרובאטורה".
הופעתה האחרונה בתיאטרון הגדול ברינגשטראסה, המקום שבו זכתה לניצחונות רבים כל כך ולתשואות משני דורות של אוהבי אופרה מכל רחבי אירופה והעולם, התקיימה ב-12 בפברואר 1927. הופעתה זו, בתפקיד רוזינה ב"הספר מסביליה" חתמה אחת מן הקריירות המזהירות ביותר בתולדות האופרה במאה ה-20.
הופעתה הפומבית האחרונה והסופית הייתה בספטמבר 1932 בהטבלת הארכידוכס שטפאן, בנם של הארכידוכס אנטון והנסיכה אילאנה מרומניה. על אף מחלתה האנושה, שרה זמרת החצר הקיסרית והמלכותית את "רידנטה לה קאלמה" של מוצרט ואת "אוה מריה" של באך-גונו כמחווה לסבתו של התינוק, המלכה מריה מרומניה, שהייתה ידידתה הקרובה במשך שנים רבות.
הקריירה שלה מחוץ לווינה
מראשית הקריירה שלה היה לזלמה קורץ ביקוש רב בכל רחבי אירופה והיא הופיעה בהצלחה הן באופרות והן בקונצרטים בגראנד אופרה בפריז, באופרה הנסיכותית במונטה קרלו, ברומא, בזלצבורג, בוורשה, בפראג, בבודפשט, באמסטרדם, באוסטנד, בבוקרשט ואף בקהיר.
יוסף נחמיה קורניצר
יוסף נחמיה קורניצר (י' בטבת תרמ"א, 12 בדצמבר 1880 - ב' באייר תרצ"ג, 28 באפריל 1933) היה רבה של קרקוב.
זלמה קורץ
הקריירה שלה מחוץ לווינה
בלונדון שמעו אותה לראשונה במאי 1904 ב"ריגולטו", עם אנריקו קארוזו ומוריס רנו. אז שרה את תפקיד הנער המפורסם שלה, אוסקר, ב"נשף המסיכות", עם ג'אנינה רוס, קארוזו, אנטוניו סקוטי ומרסל ז'ורנה.
יוסף נחמיה קורניצר
קורות חייו
יוסף נחמיה קורניצר נולד בשנת 1880, בנם של הרב עקיבא קורניצר ורייזל, בת הרב שמעון סופר, רבה של קרקוב. היה נינו של החתם סופר הן מצד אביו והן מצד אמו. ביום הברית שלו נפטרה אמו, ובשנת 1882, בהיותו בן אחת עשרה, התייתם מאביו. גדל אצל דודו, אחי אמו, הרב שלמה אלכסנדרי סופר-שרייבר. למד אצל הרב יהודה גרינוולד אב"ד בוניהד.
זלמה קורץ
הקריירה שלה מחוץ לווינה
בשנה שלאחריה שרה שוב את ב"נשף המסיכות" עם קארוזו ומריו סאמארקו וכן בתפקיד הנער השני שאהבה, אורביין באופרה "ההוגנוטים", מול אמי דסטין, קארוזו, סקוטי, ז'ורנה והבריטון האמריקאי קלרנס וייטהיל. כמו כן הופיעה ב"רומיאו וז'ולייט" של גונו מול שרל דאלמורה כרומיאו. באותן שתי עונות של הצלחות קולורטוריות, גם חזרה על הופעתה כאליזבת ב"לוהנגרין", עם קרל בוריאן בתפקיד הראשי.
יוסף נחמיה קורניצר
קורות חייו
בשנת תרס"א (1901) נישא לבריינדל, בת הרב פנחס חיים קליין, רבה של עיר סעליש. הוא סירב לכהן ברבנות, ולמחייתו עבד כמנהל מפעל לסבון. רק לאחר שהמפעל נשרף נעתר לקבל עליו את הרבנות. הוא התמנה לראש הישיבה בסעליש, ובשנת תרע"ב (1912), לאחר פטירת חותנו, התמנה תחתיו כרבה של סעליש.
זלמה קורץ
הקריירה שלה מחוץ לווינה
בשנת 1907 שרה שוב בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, הפעם את "לוצ'יה דה למרמור", עם אלסנדרו בונצ'י בתפקיד אדגרדו. היא חזרה על "ריגולטו" (עם בונצ'י וסאמארקו) ו"נשף המסיכות" עם אמדאו באסי והוסיפה, משום מה, את "לורליי" של קאטאלאני, כנראה לטובת קידומו של באסי. היא לא הופיעה שוב באופרה המלכותית עד 1924, כששרה את "לה בוהם" ואת "לה טרוויאטה" עם צוותי זמרים, שלא היו אלא צל חיוור בהשוואה לזוהר קודמיהם. הופעותיה בלונדון זכו להצלחה רבה, על אף איבתה של נלי מלבה רבת העוצמה, שהפילה את מוראה על קובנט גארדן כשם שעשתה זאת קורץ בווינה.
זלמה קורץ הוזמנה פעמים רבות להופיע בארצות הברית וקיבלה כמה הצעות מפתות מן המטרופוליטן אופרה בניו יורק. בכל אלה לא היה די להרחיקה במידה כזאת מווינה וממשפחתה. רק ב-1921 הפליגה לבסוף אל העולם החדש והופיעה פעם אחת ויחידה בהיפודרום של ניו יורק. זה היה אמור להיות הקונצרט הראשון בסיור ארוך, אבל היא נפלה מיד למשכב (ייתכן שלקתה בהתקף לב) והסיור בוטל. היא חזרה ללא דיחוי לווינה ושם פרשה לתקופת החלמה ממושכת לפני שיכלה לחזור לשיר וקולה, על כך הסכימו הכל, לא שב עוד לחלוטין לקדמותו.
יוסף נחמיה קורניצר
קורות חייו
בשנת תרפ"ה (1925) עבר לקרקוב והתמנה כרב העיר, משרה שמילא אביו ושנותרה פנויה במשך שלושים ושלוש שנים. כיהן ברבנות במשך שמונה שנים, עד פטירתו בשנת 1933. לאחר פטירתו התמנה תחתיו בנו, הרב שמואל שמלקה קורניצר.
זלמה קורץ
שנותיה האחרונות
בשנת 1910 נישאה זלמה קורץ לגינקולוג בעל שם עולמי, פרופסור ד"ר יוזף האלבן. בהמשך עיטר אותו הקיסר בתואר אצולה והוא היה לריטר פון האלבן. לזוג נולדו שני ילדים, דזירה וגיאורג. "דזי" האלבן הייתה לזמרת סופרן קונצרטנטית, שהקליטה, בין השאר, את הסימפוניה הרביעית של מאהלר עם ברונו ולטר, אירוע שהיה בו, מן הסתם, מטעמו של מפגש משפחתי, כמעט. על אף בריאותה הרופפת, נהנתה זלמה פון האלבן-קורץ מחיי משפחה מאושרים בביתה המפואר בווינה עד שחלתה, ב-1929, בסרטן. לאחר מאבק מתיש כוחות במחלה, הלכה לעולמה ב-10 במאי 1933.
יוסף נחמיה קורניצר
קורות חייו
בן נוסף הוא הרב שמעון. חתנו, שנישא לבתו חנה שיינדל, הוא שבתי פרנקל. חתן נוסף, הרב מנחם צבי אייזנשטט, נישא למרים, היה חבר מועצת עיריית קרקוב ולאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וייסד בה ישיבה. חתן נוסף, שנישא לבתו חיה-שרה, הוא הרב שלמה שפירא שהתגורר בברזיל.
זלמה קורץ
שנותיה האחרונות
הרשויות המוניציפליות עמדו על כך, שזמרת החצר הקיסרית והמלכותית הדגולה תיקבר באתר מלבב בבית הקברות המרכזי בווינה, שם נקברים בניה ובנותיה הדגולים של וינה. שם היא נחה, לא הרחק מן האנדרטה לזכר מוצרט ומקבריהם של בטהובן, שוברט וברהמס.
הקלטות
זלמה קורץ הותירה אחריה 150 תקליטי 78. הראשונים הוקלטו לחברת ברלינר בשנת 1900. בשנים 1907 - 1914 הקליטה סדרה ארוכה ומזהירה לחברת HMV ("קול בעליו") (כיום EMI). תקליטים אלה עולים בהרבה על כל האחרים. אחרי מלחמת העולם הראשונה הקליטה לדויטשה גראמופון/פולידור, ב-1923-24, סדרה מעניינת המגלה ירידה ניכרת בקולה. ב-1924-25 הקליטה שוב לחברת "קול אדוניו", שערכה הקלטות חשמליות של שירתה, כולל גרסה מרשימה של קריאת הסירנה מ"מלכת שבא", מעוטרת בטריל נהדר.
יוטקה סאדו
יוטקה סאדו (ביפנית: 佐渡 裕; נולד ב-13 במאי 1961) הוא מנצח יפני.
ביוגרפיה
יוטקה סאדו נולד בקיוטו. עוד בלימודיו, סאדו קיבל תפקיד בקנסאי ניקאי, בית ספר יפני לאופרה, שם הייתה לו הזדמנות לעבוד עם התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן והתזמורת הסימפונית של קיוטו, וללמוד רפרטואר אופראי. ב-1987 הוא נסע לארצות הברית כדי להשתתף בפסטיבל המוזיקה טנגלווד, שם למד אצל סייג'י אוזאווה. מאוחר יותר זכה בפרס דוידוף המיוחד לתחרות בשלזוויג-הולשטיין, גרמניה. הוא חזר ליפן כעוזר לאוזאווה וערך את הופעת הבכורה שלו עם התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן בטוקיו עם סדרה סימפונית של היידן. מאוחר יותר למד אצל שארל דיטואה, גנאדי רוז'דסטבנסקי וליאונרד ברנשטיין, איתם סייר בברית המועצות ובגרמניה.
יוטקה סאדו זכה בפרס הראשון והפך לזוכה היפני השלישי (אחרי סייג'י אוזאווה ב-1979 ויוקו מטסואו ב-1982) בתחרות הבינלאומית השנתית ה-39 של בזאנסון למנצחים צעירים בבזאנסון, צרפת ב-1989. ב-1990, הוא הפך למשתתף קבוע באוקיינוס השקט. פסטיבל מוזיקה בסאפורו, יפן, יחד עם כריסטוף אשנבאך ומייקל טילסון תומאס. סאדו משמש גם כמנהל אמנותי ויועץ אמנותי של המרכז לאמנויות הבמה היוגו ומנצח ראשי של תזמורת המרכז לאמנויות הבמה היוגו שאותה עזר להקים בשנת 2005. סאדו הוא גם המנצח הראשי של תזמורת כלי הנשיפה של סיינה ביפן.
מחוץ ליפן, סאדו היה המנצח הראשי של תזמורת לאמור בין השנים 1993 עד 2011. הוא הקליט עם תזמורת לאמור עבור לייבלים כמו Erato. באוקטובר 1995 נבחר סאדו לזוכה בתחרות המוזיקה הבינלאומית הראשונה של ליאונרד ברנשטיין בירושלים. ב-2011 ניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן, עם 10,000 יפנים, לקורבנות רעידת האדמה ביפן ב-2011. בנובמבר 2013, תזמורת אמני הצליל הודיעה על מינויו של סאדו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2015–2016, עם חוזה ראשוני של 3 שנים.
סובל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יוקובואה
יוקובואה (ביפנית: 横笛) הוא חליל רוחבי יפני או. הסוגים השונים כוללים את Komabue ,Nōkan ,Ryūteki ו-Shinobue.
סוגים שונים של יוקובואה
לחלילים אלו תא סגור במיוחד (לשיפור האיכויות הגוון והטונאלי), המשתרע מעבר לסנטר עד לכתף שמאל וניתן להשתמש בו כמנוחה, כמו שניתן להניח כינור על הכתף השמאלית.
ג'ודית שרמן
ג'ודית דורותי שרמן (באנגלית: Judith Dorothy Sherman; נולדה ב-12 בנובמבר 1942) היא טכנאית קול ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
ביוגרפיה
שרמן נולדה בקליבלנד, אוהיו בשנת 1942. היא למדה באוניברסיטת ולפראיסו, שם סיימה תואר ראשון בשנת 1964. היא קיבלה תואר שני באמנויות יפות מאוניברסיטת באפלו בשנת 1971. לאחר שסיימה את לימודיה, שרמן עבדה עבור אד קלהוף בשנים 1971–1972 בניו יורק. היא המשיכה לעבוד בתחנת הרדיו WBAI בניו יורק, שם התחילה כטכנאית קול ועשתה את דרכה למפיקה ולמנהלת מוזיקלית.
ב-1976 היא הקימה את חברת "ג'ודית שרמן הפקות", שם היא עובדת מאז כטכנאית קול ומפיקה עצמאית.
שרמן הייתה נשואה למפיק זוכה הגראמי מקס וילקוקס, עד שהשניים התגרשו. היא נשואה לכנר קרטיס מקומבר.
אנייס סמדלי
אנייס סמדלי (באנגלית: Agnes Smedley; 23 בפברואר 1892 - 6 במאי 1950) הייתה עיתונאית וסופרת אמריקאית, ידועה ברומן האוטוביוגרפי למחצה שכתבה "בת הארץ", וכן על סיקורה האוהד את הכוחות הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא פעלה בארצות הברית למען עצמאותה של הודו מבריטניה, וקיבלה תמיכה כספית מממשלת גרמניה. לאחר מכן, נסעה לסין, שם היא נחשדה כפעילה עבור הקומוניסטים. היא הייתה המאהבת של רב המרגלים הסובייטי ריכרד זורגה בשאנגחאי בתחילת שנות השלושים וסייעה להצלחתו הגדולה בטוקיו. היא פעלה גם ממניעים אחרים כולל זכויות נשים, אמצעי מניעה ורווחת ילדים. סמדלי כתבה שישה ספרים, ביניהם רומן, דיווח וביוגרפיה של הגנרל הסיני ז'ו דה, שדווח בעיתונים גדולים כמו ״ניו יורק קאל״, "פרנקפורטר צייטונג" ו"מנצ'סטר גארדיאן", וכתבה לכתבי עת אחדים.
שנים הראשונות
מאוחר יותר באותה שנה, בעזרתה של דודה, נרשמה סמדלי לבית ספר לעסקים בגרילי, קולורדו, ולאחר מכן עבדה כסוכנת מכירות. היא פרסמה את כתביה הראשונים כעורכת כתב עת של הקולג' שלה, שהיה בעיר טמפה. בטמפה היא התיידדה עם אשה בשם ת'ורברג ברונדין ואחיה ארנסט ברונדין. שניהם היו חברים במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה וחשפו לראשונה את סמדלי לרעיונות סוציאליסטיים. כאשר הם עזבו את טמפה ועברו לסן פרנסיסקו, הם הזמינו את סמדלי לבוא להישאר איתם, ובאוגוסט 1912 נישאה סמדלי לארנסט. אבל הנישואים לא החזיקו מעמד, הם התגרשו וב-1917 עברה סמדלי לניו-יורק.
גיסתה של סמדלי, ת'ורברג ברונדין, הגיעה גם היא לניו יורק, וסמדלי הצליחה להישאר איתה בקשרים במשך החודשים הראשונים שלה בניו יורק. במהלך השהות איתם, סמדלי התוודעה למספר מכריה של ברונדין, ביניהם הפמיניסטיות הנרייטה רודמן ומרגרט סנגר.
סמדלי והאקטיביזם ההודי
באותה תקופה, סמדלי הייתה במגעים עם מספר מהפכנים הודים מבנגל שעבדו בארצות הברית, כולל מ'נ'רוי וסילנדרנט גוס. שני פעילים אלה רצו להפיל השלטון הבריטי בהודו, והם ראו במלחמת העולם הראשונה הזדמנות לממש את עניינם. הם החלו לשתף פעולה עם גרמניה, שראתה בפעולות המהפכנים הזדמנות להסיח את דעתה של בריטניה מהחזית האירופית. שיתוף הפעולה בין המהפכנים לגרמניה נודע בשם "הקונספירציה ההינדית-גרמנית", וממשלת ארצות הברית נקטה במהרה פעולה נגדם. רוי וגוזה עברו שניהם למקסיקו, וגייסו את סמדלי כדי לסייע בתיאום פעילותה של הקבוצה בארצות הברית בהיעדרם, כולל הפעלת משרד קבלה לקבוצה ופרסום תעמולה אנטי-בריטית. רוב הפעילויות הללו המשיכו להיות ממומנות על ידי גרמניה. גם המודיעין הצבאי האמריקאי וגם הבריטי התעניינו במהרה בפעילותה של סמדלי. כדי למנוע מעקב אחריה, סמדלי שינתה את מגוריה לעיתים תכופות, ועברה עשר פעמים דירות בתקופה שבין מאי 1917 למארס 1918, לפי הביוגרפית רות פרייס.
במארס 1918, סמדלי נעצרה לבסוף על ידי המודיעין האמריקאי. הוגש נגדה כתב אישום בגין הפרת חוק הריגול, תחילה בניו יורק ומאוחר יותר בסן פרנסיסקו, והיא נכלאה למשך חודשיים, ושוחררה בערבות באמצעות מאמצי חברים. סמדלי בילתה את השנה וחצי הבאות במאבק בכתבי האישום שהיו נגדה. סמדלי המשיכה לעבוד ב-1920 בשם ההודים שהוגש נגדם כתב אישום במשפט הקנוניה ההינדי-גרמני. לאחר מכן היא עברה לגרמניה, שם פגשה קומוניסט הודי, וירנדרנאת צ'אטופדייאיה, שבא להתגורר בגרמניה זמן מה, עם גורמי שמאל שונים.
בשנת 1928 סיימה את כתיבת הרומן האוטוביוגרפי "בת הארץ" לאחר מכן היא עזבה את גרמניה ועברה לשאנגחאי, בתחילה ככתבת בעיתון גרמני ליברלי.
שנים בסין
בשנות השלושים, לסמדלי הייתה מערכת יחסים אישיים עם ריכרד זורגה, רב המרגלים הסובייטי, בעודו בשאנגחאי, וכנראה גם עם אוזאקי הוטסומי, שהיה כתב של עיתון יפני גדול. מאוחר יותר הוא תרגם את ספרה של סמדלי ליפנית. היא הכירה את זורגה לאוזקי, שהפך למודיע החשוב ביותר של זורגה ביפן. בנוסף לכך, היא הכירה לזורגה את אורסולה קוצ'ינסקי, שלימים הפכה לאחת המרגלות החשובות ביותר של המודיעין הסובייטי. האלוף צ'ארלס א. וילגבי, ששירת עם ראש המודיעין של גנרל דאגלס מקארתור, טען שסמדלי הייתה חברה ברשת הריגול האנטי-יפנית שהקים זורגה. לאחר המלחמה איימה סמדלי לתבוע את וילובי על האשמותיו. רות פרייס, מחברת הביוגרפיה העדכנית והמקיפה ביותר על סמדלי, כותבת כי יש עדויות רבות מאוד בארכיונים הסובייטיים לשעבר, כי סמדלי הייתה אכן מרגלת שעסקה בריגול למען הקומיניסטים הסיניים ולמען ברית המועצות.
בסין שימשה סמדלי ככתבת עבור העיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג" ועבור "מנצ'סטר גארדיאן". היא כיסתה נושאים רבים, כולל מלחמת האזרחים הסינית. בשנת 1936, היא הייתה בשיאן במהלך התקרית של ניסיון הפיכה נגד הממשלה הלאומנית וגרמו לה לסייע בשידורים באנגלית עבור המורדים. לאחר מכן היא דיווחה על המלחמה נגד יפן במהלך תקופת החזית המאוחדת השנייה - כשהקומוניסטים הסינים והלאומניים איחדו כוחות בשנים 1937 - 1941. היא נסעה לאזורי הקרבות עם היחידות הסיניות הקומוניסטיות, אבל גם ביקרה ביחידות של הצבא הסיני הלאומני.
בשנות השלושים היא הגישה מועמדות כחברה במפלגה הקומוניסטית הסינית, אך נדחתה בשל ההסתייגויות שהיו כלפיה - על חוסר המשמעת שלה ועל עצמאותה המוגזמת. סמדלי הייתה מאוכזבת מדחייה זו, אבל נשארה נאמנה ומחויבת לרעיון הקומוניסטית הסיני. סמדלי ארגנה אספקה ​​רפואית והמשיכה לכתוב. בין השנים 1938–1941, היא ביקרה גם את הכוחות הקומוניסטיים וגם את כוחות הלאמניים באזורי המלחמה. היא שעתה עם הכוחות הקומוניסטיים ביונאן, אחרי "המצעד הארוך". במצעד הזה נסוגו הכוחות הסינים הקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג, מערבה כ-10,000 ק"מ, מלחץ הכוחות הלאומניים. היא ניהלה ראיונות נרחבים עם גנרל ג'ואו דה, ראיונות שהיו הבסיס לספר שלה עליו. היא נעזרה בספרה על ידי השחקנית והסופרת וואנג יינג שהתגוררה בארצות הברית בשנות הארבעים.
שנים סופיות
היא חזרה לארצות הברית, לעיר הבירה וושינגטון כדי לסנגר על סין וכתבה כמה עבודות על המהפכה של הסינית. בשנות הארבעים היא התגוררה ביידו, מושבת סופרים אומנים בצפון מדינת ניו יורק. בשנת 1947 היא הואשמה בריגול, עזבה את ארצות הברית בסתיו 1949 ועברה לברטניה, שם נפטרה בשנת 1950 לאחר ניתוח בכיב קיבה.
סמדלי נקברה בבית העלמין המהפכני בבאבאושן בבייג'ינג בשנת 1951.
אליזבת פרימן
אליזבת פרימן (אנגלית: Elizabeth Freeman; ידועה גם כ"בת" (Bet) וכ"מאמבת" (MumBet); נולדה בשנת 1744 לערך, ונפטרה ב-28 בדצמבר 1829) הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בחירות (שחרור מהעבדות), לאחר מאבק משפטי במסצ'וסטס. בית המשפט הגבוה פסק לטובתה, וקבע כי העבדות היא מנוגדת לחוקה של המדינה. פסק הדין של בית המשפט הגבוה, נחשב לסופה של העבדות במדינה. פרימן הייתה סמל למאבק האדם למען השוויון והחירות.
ביוגרפיה
פרימן הייתה אנאלפביתית ועל כן לא נותר שום תיעוד כתוב עליה. ההיסטוריה המוקדמת של חייה נאספה במחקר עכשווי שכלל איסוף מידע אודותיה ממקורות שונים, כולל רשומות היסטוריות.
ג'ון אשלי שהיה עורך דין בוגר אוניברסיטת ייל, היה איש עשיר ובעל קרקעות, ומנהיג בקהילתו. בבית התנהלו דיונים פוליטיים ערים שהביאו לפרסום הצהרת שפילד, שהייתה עצומה נגד עריצות בריטית ומניפסט לזכויות הפרט. פרימן שמעה את הדיונים שהובילו לניסוח ההצהרה שעסקו בחופש ושוויון בין בני האדם.
פרימן התעמתה עם הבעלים שלה, חנה אשלי, כאשר הגנה על ילדה צעירה שעבדה גם היא במשק הבית של המשפחה. היא הצילה את הילדה אך נפצעה בזרועה. אחרי שהפצע החלים, פרימן הקפידה לחשוף את הצלקת כך שתשמש כעדות לאלימות שחוותה. הסופרת קתרין סדג'וויק שהכירה את פרימן מאז ינקותה כאישה משוחררת, מצטטת את פרימן: "מאז, הגברת לא הרימה יד על ליזי. כל החורף הזרוע שלי הייתה פצועה אבל הגברת הייתה במצב הרבה יותר גרוע. ושאנשים היו שואלים אותי לפני הגברת: בתי, מי פגע לך בזרוע? הייתי עונה תשאלו את הגברת! [שידעו] מי כאן העבד ומי כאן הגברת האמיתית". לאחר התקרית עם חנה אשלי, פרימן עזבה את בית המשפחה.
ג'ון אשלי דרש את חזרתה ופנה לבית המשפט. פרימן פנתה לעורך הדין תיאודור סידגוויק, פעיל למען ביטול העבדות, שייצג אותה בית המשפט בדרישה לשחרורה מעבדות. תיאודור סידגוויק ביקש את סיועו של טאפינג רייב (Tapping Reeve), עורך דין ומייסד בית הספר הראשון למשפטים בארצות הברית. הדיון בבית המשפט התקיים באוגוסט 1781, בבית המשפט המחוזי בגרייט ברינגטון, מסצ'וסטסס. לתביעה הצטרף עבד נוסף בשם ברום. דגוויק ורייב טענו לתנאי חוקתי אם "כל בני האדם נולדים חופשיים ושווים" הרי שלמעשה העבדות מבוטלת במדינה. כאשר חבר המושבעים פסק לטובתה של בת וברום, הם הפכו לאפרו-אמריקאים הראשונים ששוחררו מעבדות על בסיס החוקה של מסצ'וסטס. בית המשפט פסק פיצויים על סך שלושים שילינג. אשלי חשב לערער על ההחלטה, אך נמלך בדעתו, ככל הנראה מאחר שפסק הדין שפסק על בסיס החוקה, הסופי ומחייב. לאחר המשפט אשלי הציע לפרימן לחזור לעבוד בשכר בביתו, אך היא סרבה ובחרה לעבוד אצל תיאודור סידגוויק. פרימן עבדה אצל משפחת סידגוויק עד 1808 כמשרתת בכירה ואומנת לילדי המשפחה. הסופרת קתרין סידגוויק, כתבה ספר על חיי האומנת שלה.
העולם שאבד (סרט, 1925)
העולם שאבד (באנגלית: The Lost World) הוא סרט הרפתקאות ומדע בדיוני אמריקאי משנת 1925 המבוסס על ספרו של ארתור קונן דויל, "העולם האבוד" משנת 1912. סרט זה בכיכובם של השחקנים בסי לאב, לואיס סטון, ואלאס בירי ולויד יוז היה מראשי הסרטים המונעים בידי אפקטי סטופ מושן, איתם יכלו להציג על המסך גם עצמים שאינם קיימים כמו דינוזאורים, אשר מככבים בסרט.
הסרט קיבל מעל 1.3 מיליון דולר ונחשב להצלחה אף שאין בו כלל מלל (זהו סרט ראינוע). סרט זה סלל את הדרך לסרטי מפלצות כדוגמת קינג קונג וסרטי מפלצות שונים. ספריית הקונגרס האמריקאי החליט ב-1998 שסרט זה ייכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית והוא אינו כולל זכויות יוצרים עקב משמעותו הלאומית וגם עקב גילו.
עלילה
ברמה גבוהה ביער האמזונאס מייפל וייט חוקר אחרי סימנים מסתוריים, אשר מעידים על קיומם של חיות מוזרות, אולי דינוזאורים מעל הרמה המסתורית. בתו של וייט, פאולה מביא גזרי עיתון לפרופסור צ'לנג'ר שבלונדון והוא מאמין לה, מגיע לכנס באולם זואולוגי ושם מציג תוכנית למסע לחיפוש היצורים אשר אולי קיימים אך נתקל בלעג וזלזול מצד חבריו. הפרופסור מסכים להתלוות לחבורת הצלה למייפל וייט ובדרך להוכיח את טיעוניו לעולם האקדמי.
החבורה המגיעה לרמה המסתורית מגלה בני אדם פרהיסטוריים מעליה שמגלגלים אליהם סלע. הם נמלטים וחוצים את הרמה לעברה השני מעל גשר עץ, לעבר אזורים מסתוריים בהם חיות נכחדות. גשר זה נחתך בידי ברונטוזאורוס בהמשך.
החבורה מקימה מחנה באזור ונאלצת להתמודד עם דינוזאורים טורפים הנלחמים ביניהם על הרמה. הם מגלים עצמות המאשרות את מותו של מייפל וייט ואז אדוארד מתוודה על אהבתו לפאולה וייט והם מתאהבים ומתנשקים.
החבורה מתקרבת לעדר ברונטוזאורוסים בקצה הרמה, בקרבת הר געש ושם אלוזאורוס צד אותם וגורם להמולה רצינית. המעבר שלהם נשבר אך קוף המחמד של פאולה מחבר חבל איתו אנשי החבורה עוזבים את הרמה וחוזרים לצד השני. הברונטוזאורוס שנפל נלכד בבוץ בקצה הרמה ופרופסור צ'לנגר רוצה להביא אותו בחזרה ללונדון לשם הוכחה.
ואולם הברונטוזאורוס שהביא בורח כשהוא יורד מהספינה, משתחרר בעיר וזורע הרס גדול ולבסוף שוחה בנהר התמזה ונעלם לאכזבתו של פרופסור צ'לנג'ר. בסוף הסרט פאולה ואדוארד מבלים ביחד, בהבנה שאהובתו הקודמת של אדוארד התחתנה כבר ולאכזבתו של ג'ון רוקסטון, אשר התאהב בפאולה בסתר.
רוב השעות
רוב השעות הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אילן דמתי. השיר יצא לאור ב-4 ביוני 2009, כסינגל השביעי והאחרון מתוך האלבום "בין קירות ביתי", על ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל והופק על ידי רייכל וגלעד שמואלי, בדומה לשאר שירי האלבום. השיר הוא בסגנון מוזיקת עולם, ושירתו של דמתי בשיר מושפעת מעט מן המוזיקה המזרחית הישראלית. בשנת 2018, נכלל השיר בפסקול המופע "Freestyle פסטיגל", בו השתתף רייכל, תוך שביצעו אותו רייכל עצמו, יהונתן מרגי, עומר חזן, ניב סולטן, אורי לייזרוביץ' וסימור דניאל.
כמה שנים לאחר צאת האלבום, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שצבר שם למעלה ממיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם עבור השיר, בוים על ידי גל קציר ופורסם באתר "וואלה! NEWS" ב-4 ביוני 2009, בסמוך לצאת הסינגל. שנתיים לאחר מכן, עלה הקליפ גם לערוץ היוטיוב הרשמי של רייכל, תוך שצבר למעלה מ-10 מיליון צפיות.
הדיוויזיה ה-333 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-333 (בגרמנית: 333. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1940, על בסיס אלמנטים מהדיוויזיות ה-76 וה-293, והועמדה תחת פיקוד רודולף פילץ. הדיוויזיה הוצבה ביולי 1941 בברטאן, כחלק מהארמייה השביעית, ונותרה בצרפת עד לפברואר 1943. לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לאוקראינה, שם לחמה בקרבות הקשים באגן הדונייץ ובקרב דנייפר כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, וב-2 בנובמבר 1943 הושמדה הדיוויזיה.
פרנק נודרשר
פרנק ברנרד נודרשר (בגרמנית: Frank Bernard Nuderscher; 19 ביולי 1880 - 7 באוקטובר 1959) היה מאייר וצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי. הוא נקרא "דיקן אמני סנט לואיס" לציין את מנהיגותו בקהילה האמנותית במיזורי.
רקע והשכלה
פרנק נודרשר נולד בסנט לואיס, בנו של קבלן בניין מצליח. אביו רצה שהוא יצטרף לעסק המשפחתי, אבל לנודרשר תמיד הייתה משיכה לאמנות. האגדה מספרת שפרנק נודרשר שכנע את אביו לתמוך בשאיפותיו, כאשר בגיל 12 הרוויח שני דולרים ממכירת שרטוט שצייר, ולכן אביו השתכנע שהוא יכול להתפרנס כאמן.
נודרשר היה אוטודידקט - ולימד את עצמו. עם זאת, ידוע כי הוא למד בשיעורי אמנות בניו יורק, פילדלפיה, וגם למד אמנות באירופה, וכי נרשם לבית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. בשנת 1904, נודרשר הפנה לראשונה את תשומת לב קהילת האמנויות היפות עם ציורו של ״גשר אדס״ בסנט לואיס, שזכה בפרס הראשון בתחרות גילדת האמנים, בהשתתפות אמנים מכל העולם ביריד העולמי בסנט לואיס ב -1904. ביקסבי, פטרון אמנות ונדבן, רכש את היצירה לאוסף שלו ועודד את האמן הצעיר. ״גשר אדס״ יהפוך לנושא חוזר של נודרשר, והסטודיו העתידי שלו במרכז העיר סנט לואיס השקיף על המבנה האיקוני.
איורים
בתחילת הקריירה שלו, נודרשר עשה עבודות איור רבות יותר ממה שעשה מאוחר, כאשר המוניטין שלו כצייר איפשר לו להתמקד בעיקר באמנות. כמאייר, הוא יצר פרסומות מסחריות, רישומי ארכיטקטורה, איורי ספרים וכריכות מגזינים. הוא הצליח עם אוסקר א' ברינינגהאוס, ליצור את העיצובים והרישומים עבור הפלטפורומות במצעדים ובפסטיבלים בסנט לואיס בין 1945 ל -1954.
ציורים
ציורי השמן המוקדמים של נודרשר שיקפו את האווירה העירונית התוססת של סנט לואיס במחצית הראשונה של המאה העשרים. הוא התמקד בסצינות תעשייתיות, נופי רחוב ומונומנטים עירוניים כמו גשר אדס. נודרשר צייר מבנים ללא קווי מתאר מוגדרים בצורה חדה וסגנונו הטונליסטי העביר את האוויר המעורפלת, האור המסונן, ואת האובך הערפילי של העיר התעשייתית. זמן מה לאחר 1910 גילה נודרשר כי יכולתו לצבוע את הדקויות של האווירה האורבנית איפשרה לו לתאר את האוויר והערפל המאפיינים את הגבעות והעמקים של הרי אוזרק. נופי אוזרק שלו הפכו ליצירתו האופיינית ביותר והמתאפיינים באווירת שלווה וצבעים מתונים, לעיתים קרובות פסטליים. נודרשר כל כך אהב לצייר באוזרק ולכן רכש בית בארקדיה, מיזורי והעביר את משפחתו לשם. משפחת נודרשר בילתה את רוב שנות העשרים בארקדיה, ונודרשר אף שימש כראש העיירה.
אף שייתכן שנודרשר נודע יותר כצייר נופי אוזרק, הוא לא נטש את הנושאים העירוניים הקודמים שלו. הוא המשיך לצייר את סנט לואיס העירונית ואת עמק ארקדיה הכפרי ולא ראה שום קונפליקט בהצגתם יחד.
ציורי נודרשר נמצאים באוספים של מוזיאון האמנות של סנט לואיס, מוזיאון ההיסטוריה של מיזורי, אחוזת מושל מיזורי, מוזיאון האמנות והארכאולוגיה באוניברסיטת מיזורי, ספריית סנט לואיס מרקנטיל באוניברסיטת מיזורי - סנט לואיס, המרכז לאמנויות בארקנסו והמוזיאון באוניברסיטת סנט לואיס.
ציורי קיר
בשנות העשרים המוקדמות המוניטין של נודרשר כצייר זיכה אותו בפרויקטים של ציור קיר בקפיטול מדינת מיזורי. הוא תכנן כמה עיצובים שונים לפרויקט לפני שהחליט על אחד הנושאים האהובים עליו, גשר אדס, ציור שהושלם בשנת 1922, הציור אהוב על מבקרי הקפיטול בגלל האשליה האופטית של הגשר הנע כשהצופה חולף על פניו.
נודרשר צייר ציורי קיר בכל רחבי ארצות הברית, כולל בעיר ניו יורק, באטלנטה ובסן פרנסיסקו. הוא היה מבוקש כצייר של ציורי קיר, במיוחד במיזורי, שם יצר עבודות בבנקים, בבתי ספר, במוזיאונים ובאחוזות פרטיות. המשימות הבולטות כללו ציורי קיר בבניין מיזורי ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1939, מוזיאון האוקיינוס השקט, גן החיות של סנט לואיס ובית החולים סנט לואיס.
בשנת 1955 עלה אחד מציורי קיר של נודרשר לכותרות ארציות בגלל התנועה לזכויות האזרח. בציור הקיר שלו, אפוטאוזיס של סנט לואיס, שעיטר את חדר האספה של מועצת החינוך של סנט לואיס, כלל ילדים לבנים בלבד. לאור המחלוקת של שילוב גזעי בבתי הספר הציבוריים בסנט לואיס, נודרשר התנדב לצבוע מחדש שניים מהילדים שבציור הקיר כילדים אפרו-אמריקאים ובכך לשלב את נושא שוויון הזכויות במעשה סמלי.
דיקן אמני סנט לואיס
לדברי היסטוריון האמנות ויליאם גרץ, נודרשר "היה הצייר האימפרסיוניסטי המשמעותי ביותר שבילה את כל הקריירה שלו במיזורי." במערב התיכון, נודרשר הוערך ככזה במהלך חייו, והוא ניצל את השפעתו כדי לחנך אמנים אחרים ולקדם את האמנויות באזור.
נודרשר היה המייסד והמנהל של בית הספר לאמנות באוזרק בארקדיה, וניהל בית ספר קיץ בקימסוויק, מיזורי.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוא שימש כמפקח האזור על פרויקט האמנויות הפדרליות של WPA באזור סנט לואיס.
במהלך כהונתו הארוכה כאמן ומורה, אימן נודרשר דורות רבים של ציירי מיזורי.
לאחר קריירה של למעלה מחמישים שנה נודרשר נפטר ממחלת לב בביתו בקלייטון, מיזורי, בגיל 79.
בית הכנסת קיטייבסקאיה
בית הכנסת קיטייבסקאיה, הידוע גם בשם בית הכנסת של חסידות דז'רינסק היה בית בית כנסת חסידי במינסק. הוא פעל בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים. בית הכנסת ממוקם ב"פרבר טריניטי" ברחוב "אלכסנדרובסקאיה" (כתובת נוכחית: רחוב מקסים בוגדנוביץ', מספר 9 א'). כעת שוכן בבניין "בית הטבע" של מינסק.
היסטוריה
בית הכנת נבנה בראשית המאה ה-19. (על פי מקורות אחרים בשנת 1874) על ידי חסידי דזיארז'ינסק. זה היה בית התפילה המרכזי של החסידות במינסק, והיה פופולרי מאוד בזכות המוזיקה שלו, במיוחד השירים המפורסמים של יענקל טלהאנר (טלהאנר).
בבניין הסמוך בבית כנסת, שפנה לחזית הרחוב, שכנה הישיבה החסידית של חסידות דזיארז'ינסק.
בשנות השבעים שופץ בניין בית הכנסת והועבר לבית הטבע.
ארכיטקטורה
קומה אחת של בית הכנסת מלבנית בבניין לבנים מתוכנן על בסיס גבוה, מכוסה בגמלונים. חזיתות הקצה משלימות בפדימנטים משולשים, שבטימפנות יש נישות חצי עגולות רדודות עם עמודים דקורטיביים.
גרי קופר
גרי קופר (באנגלית: Gary Cooper; 7 במאי 1901 - 13 במאי 1961) היה שחקן קולנוע אמריקני ממוצא בריטי אשר הקריירה שלו החלה בשנות ה-20 ונמשכה עד מותו. הוא נודע בסגנון משחקו השקט והמאופק והדמויות האינדיבידואליסטיות שגילם, אשר הסתירו לרוב סערת רגשות מאחורי התדמית המרוסנת. דמות זו התאימה במיוחד למערבונים, ואכן קופר שיחק בכמה מערבונים הנחשבים לטובים בסוגם, לרבות המערבון הקלאסי "בצהרי היום" שביים פרד זינמן בשנת 1952. קופר זכה בשני פרסי אוסקר במהלך הקריירה שלו, והיה מועמד לפרס חמש פעמים. בשנת 1961 זכה לפרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו לאומנות הקולנוע.
ביוגרפיה
ב-1924 עבר קופר ללוס אנג'לס ובכוונתו היה להיות צייר מקצועי, אך הוא נכשל בכך. לאחר שלושה חודשים החל להתפרנס כניצב בתעשיית הקולנוע, ובתוך שנה קיבל תפקיד בסרט קצר. לאחר פרסום הסרט נקרא לאולפני סרטי פרמאונט והוצע לו חוזה ארוך טווח. הוא שינה את שמו לגרי קופר בעצת סוכנו, שחש כי השם גרי הוא "חזק ומחוספס" ומזכיר את העיר גרי באינדיאנה. תפקידו החשוב הראשון היה בדרמה "כיבושה של ברברה וורת'" בשנת 1926, ודמות השחקן הגבוה והנאה שגילם כבשה את המסך; בניגוד לרבים מבני דורו, הוא הצליח במעבר מן הסרט האילם אל מסך הקולנוע.
במהלך הקריירה שלו הופיע קופר בלמעלה ממאה סרטים, כעשרים מהם מערבונים. בסרטיו שיחק את הטיפוס האמריקני האידיאלי – שתקן, מאופק, אך עומד על שלו, ואינו מהסס לנקוט אלימות כאשר הדבר מצדיק זאת. קופר שיחק בשני סרטים קלאסיים של הבמאי פרנק קאפרה, "מר דידס הולך העירה" ו"פגוש את ג'ון דו", ובהם ביסס את דמות הטיפוס "הכל-אמריקאי" הנדהם מול השחיתות של המערכת הפוליטית ושל העיר הגדולה.
בשנת 1941 זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בדרמת המלחמה "סרג'נט יורק", העוסקת באיכר פציפיסט ההופך לגיבור מלחמה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת שנות החמישים דעכה מעט הקריירה של קופר, אך היא התחדשה וזכתה לתנופה כאשר בשנת 1952 זכה שוב בפרס אוסקר על הופעתו כשֵריף ויל קיין, שאנשי עיירתו נטשוהו כשביקש מהם עזרה בהתמודדות עם פושעים המבקשים את נפשו, בסרט "בצהרי היום". תפקיד זה נחשב עד היום לטוב שבתפקידיו. קופר לא הגיע לטקס, וביקש מידידו ג'ון ויין כי יקבל את הפרס בעבורו.
לאחר "בצהרי היום" המשיך קופר להופיע בסרטים במשך כעשור נוסף עד מותו. קופר, שנחשב לגבר נאה ומושך, גילה סימני זקנה בעשור האחרון לחייו. יש שהשכילו לנצל את סימני הגיל – לדוגמה, הבמאי פרד זינמן ניצלם היטב בסרט "בצהרי היום" – אך הופעתו בסרטים כגון הקומדיה של בילי ויילדר "אהבה אחרי הצהריים" בשנת 1957, אל מול אודרי הפבורן שהייתה בשנות ה-20 לחייה, שידרה עייפות ותשישות. ויילדר סיפר בזכרונותיו כי נאלץ לצלם את הסרט כשדמותו של קופר מצולמת באופן מטושטש והוא שרוי באפלה, כדי להצעיר את מראהו.
חייו הפרטיים של קופר היו סוערים. לאחר כמה רומנים עם שחקניות ונשות חברה נחשבות נישא קופר לוורוניקה בלף, אשת חברה קתולית מניו יורק אשר עבדה תקופה קצרה כשחקנית בשם סנדרה שאו. נולדה להם ילדה אחת בשם מריה, ובהשפעתה המיר קופר את דתו לדת הקתולית. אף שקופר נותר נשוי לבלף עד מותו, הדבר לא הפריע לו לנהל מערכות יחסים עם שחקניות מפורסמות שהופיעו בסרטיו כגרייס קלי ופטרישה ניל.
בשנת 1961 מת קופר מסרטן הריאות. לפני מותו העניקה לו האקדמיה לאומנות הקולנוע פרס אוסקר של כבוד, אך הוא היה חולה מכדי להגיע לטקס, ואת הפרס קיבל עבורו ג'יימס סטיוארט אשר כקופר היה מן הכוכבים האהובים על הבמאי פרנק קאפרה וגילם בסרטיו תפקידים דומים לתפקידיו הקלאסיים של קופר, בדמות האמריקני התמים והשתקן.
קופר היה ידידו הטוב של ארנסט המינגוויי והופיע בעיבודים קולנועיים רבים ליצירותיו, לרבות "הקץ לנשק" (1932) ו"למי צלצלו הפעמונים" (1943).
קופר נחשב עד ימינו לאחד מגדולי שחקני הקולנוע שפעלו אי־פעם. דמותו הונצחה בבול דואר של ארצות הברית בשנת 1990. הבול, חלק מסדרה העוסקת בסרטים שהופקו בשנת 1939, מראה את דמותו של קופר כפי שהופיע בסרט "בו ג'סט".
לילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר
לילה מוטרף במוזיאון: סוד הקבר (באנגלית: Night at the Museum: Secret of the Tomb) הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי משנת 2014, שבוים על ידי שון לוי. זהו סרט המשך לסרטים: לילה מוטרף במוזיאון ולילה מוטרף במוזיאון 2. הסרט הוקדש לזכרם של רובין ויליאמס ומיקי רוני שנפטרו לפני הפצת הסרט.
תקציר העלילה
בשנת 1938 במצרים, צוות של ארכאולוגים חופרים בקבר ומנסים לגלות חפץ יקר ערך. ילד קטן נפל לתוכו וקרא לאביו ולשאר הצוות, והם גילו שזה הלוח של אחמנרע. המקומיים שחיו במקום הסבירו להם שאם הם יסירו את הלוח אז "הסוף עוד יבוא".
כיום בניו יורק, שומר הלילה לארי דיילי וחבריו המוצגים של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, אשר קמים לתחיה כל לילה, מגישים את הפתיחה מחדש של הפלנטריום. למוזיאון יש איש קדמון חדש משעווה בשם "לאא" המזכיר את לארי. אחמנרע מראה ללארי שהלוח נעשה ירוק כהה, דבר שהשפיע על כל המוצגים אשר השתגעו והבהילו את כל המבקרים. לארי כעס על המוצגים וחזר הביתה כדי למצוא את ניקי עורך מסיבה.
למחרת לארי מצא כי שומר הלילה לשעבר ססיל פרדריקס היה הילד שגילה את הלוח ב-1938. לארי נפגש עם ססיל וסיפר לו על מה שקורה ללוח. ססיל הבין כי המקומיים הזהירו אותו ש"הסוף עוד יבוא" אומר שהקסם של הלוח עומד להתפוגג. הוא סיפר גם שההורים של אחמנרע נשלחו למוזיאון הבריטי. לארי, הבין כי אחמנרע סיפר לו שאביו יודע את סודות הלוח, הבין שהוא חייב לדבר איתם. אז הוא ביקש מד"ר מקפי לקחת את אחמנרע ואת הלוח ללונדון, אף על פי שד"ר מקפי כבר לא מנהל המוזיאון. הוא ויתר והסכים לבקשתו של לארי והעמיד פנים שהוא עדיין המנהל.
לאחר שנפרד מהמוצגים, החליט לארי לקחת את האשמה, התפטר מעבודתו, הפך למורה במכללה, והחזיר את ד"ר מקפי. לאחר 3 שנים, טילי קפצה לביקור במוזיאון והראתה לד"ר מקפי את הלוח ואת המוצגים שקמים לתחיה, ולארי הסתכל מחוץ למוזיאון וחייך.
האחים פוליש
מארק פוליש (באנגלית: Mark Polish) ומייקל פוליש (Michael Polish) הידועים בכינוי האחים פוליש (Polish brothers; נולדו ב-30 באוקטובר 1970), הם צמד במאים, תסריטאים ומפיקי קולנוע אחים תאומים אמריקאים. מייקל בדרך כלל מביים את הסרטים שלהם ומארק לעיתים מגלם תפקיד.
ביוגרפיה
האחים פוליש נולדו באל סנטרו, קליפורניה. אביהם ממונטנה, והוא ממוצא אוסטרי בחלקו. הוא עבד במנהל לאכיפת הסמים בסקרמנטו. סבם מצד אביהם עבד על הסכרים של מונטנה. משפחתה של אימם היא מקסיקנית. האחים גודלו כקתולים.
חיים אישיים
ביולי 2011 החל מייקל לצאת עם השחקנית קייט בוסוורת', וב-31 באוגוסט 2013 בני הזוג נישאו בפיליפבורג, מונטנה. הם נפרדו באוגוסט 2021.
קריירה
האחים פוליש החלו את הקריירה הקולנועית שלהם עם הופעת הבכורה של סרטם הראשון בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 1999, "Twin falls Idaho". האחים התאומים הזהים כתבו וכיכבו בסיפור על תאומים סיאמיים. מייקל ביים. חברת סרטי סוני קנתה את הזכויות להפצה בבתי הקולנוע של הסרט, שלדבריה של ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס יש לו "סגנון, כוח משיכה ומקוריות בשפע".
מייקל ציין בראיון שהרבה מההשראה שלו הגיעה מצפייה בסרט "היו זמנים באמריקה" בצעירותו.
בשנת 2000, האחים פוליש החלו לעבוד על הסרט "Jackpot". הוא זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט על שם ג'ון קסאווטס לשנת 2001 ובפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סיאטל לשנת 2001. גם סרט זה הופץ בבתי הקולנוע על ידי סרטי סוני.
בשנת 2002 הוצעה לאחים הזדמנות ליצור סרט מיינסטרים. במקום זאת, הם החלו לעבוד על הסרט העצמאי "נורת'פורק". כשהמימון קרס ימים לפני שלבי הצילומים, צמד יוצרי הסרט חתמו על ביתם לנושים ושילמו עבור הסרט שלהם בכרטיסי אשראי אישיים. הסרט, בכיכובם של ג'יימס וודס וניק נולטי, נבחר לבחירה מוקדמת על ידי פסטיבל הסרטים סאנדנס, וכשהסרט הוקרן בבכורה בסאנדנס ב-2003, רוג'ר איברט כינה אותו "יצירת מופת".
בשנת 2006, האחים הצטרפו ל-Warner Independent Pictures לסרטם הרביעי, "החוואי האסטרונאוט" על אסטרונאוט לשעבר של נאס"א, צ'ארלס פארמר (בילי בוב תורנטון), שבונה באובססיביות רקטה באסם שלו. האחים וורנר הפיצו את הסרט ברחבי צפון אמריקה בשנת 2007.
לאחר מכן, האחים צילמו שני סרטים גב אל גב, בהפרש של ימים בודדים בזמן שהשיקו את חברת ההפקה החדשה שלהם Prohibition Pictures עם שותפיהם קן ג'ונסון, ג'נט דובואס וג'ונתן שלדון. סרטם החמישי של האחים פוליש, "Manure" (עם בילי בוב תורנטון וטיאה ליאוני), החל צילומים ב-27 במאי 2008 והוקרן בפסטיבל סאנדנס בשנה שלאחר מכן בשם "ריח ההצלחה". סרטם השישי של האחים פוליש, "תישאר קול" (עם וינונה ריידר, מארק פוליש, צ'בי צ'ייס, שון אסטין, הילרי דאף, ג'ון קראייר, ג'וש הולווי), החל צילומים ביולי 2008 והוצג בשנת 2009 בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
במאי 2010 החלו האחים פוליש לצלם את "For Lovers Only". אשר נאמר שנעשה בהשראת הגל החדש הצרפתי וזוכה האוסקר הכפול של קלוד ללוש משנת 1966, "גבר ואישה", הרומן מתמקד בעיתונאית (סטנה קטיק) אשר במשימה בפריז, שנתקלת במאהב (מארק פוליש) מהעבר שלה.
בשנת 2013, מייקל ביים את דרמת ההרפתקאות האמריקאית, "ביג סור", עיבוד לרומן מ-1962 בעל השם הזהה מאת הסופר ג'ק קרואק. הסיפור מבוסס על הזמן שקרואק בילה בביג סור, קליפורניה ושלושת השהויות הקצרות שלו בבקתה של ידידו לורנס פרלינגטי בקניון ביקסבי. הסרט עלה לראשונה ב-23 בינואר 2013 בפסטיבל סאנדנס, שם זכה לביקורות חיוביות.
בשנת 2014, הוכרז שמארק יכתוב, יביים וישחק בסרט "Headlock" (שמאוחר יותר קיבל את השם "Against the Clock"). בסרט כיכבו דיאנה אגרון ואנדי גרסיה.
איוואן שישמן, קיסר בולגריה
איוואן שישמן (בבולגרית Иван Шишман; 1350 – 3 ביוני 1395) היה קיסר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1371 ל-1395, בן לאם יהודיה שהתנצרה.