cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלאכת מבעיר
האיסור
חז"ל נחלקו, לשם מה נכפל פסוק זה ונכתב למרות שמלאכה זו אסורה במילא. יש שאמרו, שפסוק זה "לחלק יצאת", כלומר לחלק ולומר שכל מלאכה נחשבת לחילול שבת באופן עצמאי, ולכן אדם שעבר על כל ל"ט מלאכות שבת חייב להביא קרבן חטאת על כל אחת ואחת, אם נעשה בשוגג. ישנה דעה אחרת האומרת כי "הבערה ללאו יצאת", כלומר התורה כפלה פסוק זה כדי לומר לך שהבערה אינה אב מלאכה, אלא איסור לאו כמשתמע מהלשון "לא תבערו".
חוה ורבה
חוה וֶרבָּה (10 בדצמבר 1909, כ"ז בכסלו תר"ע,– 11 באפריל 1969, כ"ג בניסן תשכ"ט) הייתה מחנכת, גננת, סופרת ילדים ועורכת עברייה ישראלית ילידת פולין. יישמה תפיסות הומניסטיות חדשניות בחינוך והייתה ממעצבי דמותו של החינוך לגיל הרך בישראל.
מלאכת מבעיר
האיסור
בין שתי הדעות יש חילוק להלכה, בהלכות יום טוב. האיסורים שאסורים ביום טוב, הם רק איסורי שבת שנחשבים למלאכה, שכן התורה אמרה "לא תעשו כל מלאכה" על יום טוב, ולכן אם הבערה נחשבת לאיסור לאו, היא מותרת ביום טוב, אם כי אין להתירה שלא לצורך.
חוה ורבה
קורות חיים
חוה ורבה נולדה בשם חוה סֶר (נכתב גם סיר; ביידיש: סעהר) בעיירה צ'חנוביץ (Ciechanowiec) שבפלך לומז'ה, בקרבת העיר ביאליסטוק, בפולין הרוסית, בתם של פייגה לבית גולדברג ויצחק (איצֶ'ה), סוחר עצים מצליח, שסחר בעץ מהיערות שליד העיירה.
בקיץ 1914, בהיותה ילדה צעירה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, וחיילי הצבא הרוסי נסוגו תוך שהם שורפים ערים וכפרים, בהם צ'חנוביץ. ורבה ובני משפחתה היו בין אלפי הפליטים שנמלטו מהעיירה הבוערת והיו לפליטים ביערות רוסיה הלבנה. כעבור שנות נדודים, שבעי תלאות (בין היתר ניצלו ממגפת הכולרה, ונכלאו במחנות סגורים בתוך קסרקטיני הצבא העזובים בזמברוב), שבה המשפחה לעיירה, שהייתה תחת כיבוש גרמני (וכעבור שנים ספורות הייתה לחלק ממדינת פולין). למדה בבית ספר ששפת ההוראה בו הייתה גרמנית, ואת השכלתה השלימה בלימודי דת ותפילות ב"חדר" לבנות. אביה, שהיה ציוני, עמד על כך שבנותיו ילמדו עברית כשפה מדוברת, וורבה רכשה בנוסף השכלה עברית וציונית במועדוני נוער שקמו בעיירה בתום המלחמה.
לאחר שסיימה את לימודיה, למדה בסמינר לגננות של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" בבירה ורשה. בין מוריה שם היו יצחק אלטרמן (לימים מנהל מחלקת החינוך בתל אביב), דוד לוין, חיים גרינברג, ד"ר יעקב נפתלי שמחוני, אהרן צייטלין ואף יאנוש קורצ'אק, שתקופה מסוימת עבדה במחיצתו כמתמחה ("בורסיסטית") בבית היתומים היהודי שלו שברחוב קרוכמַלנה 92, ודרכה החינוכית הושפעה ממנו רבות. בנוסף ללימודי הפדגוגיה הכלליים, סיימה גם לימודים לימודי חינוך מוזיקלי לריתמיקה לפי שיטת אמיל ז'אק-דַאלקרוֹז בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש ויסוצקי.
מלאכת מבעיר
האיסור
לעומתם, לדעת רבי ישמעאל הפסוק מלמד על כך שאין לבצע עונש מוות, בשבת, לדעת הרמב"ם איסור זה נמנה אף בתרי"ג מצוות
חוה ורבה
קורות חיים
במהלך לימודיה בסמינר התבלטה בכישרונותיה, ועם סיום לימודיה נשלחה מטעם "תרבות" לעיר ביאליסטוק לנהל בית יתומות שהיה בשליטתם של "הבונד" והזרם היידישיסטי, שכן אנשי "תרבות" האמינו שתצליח להעביר את המוסד לחינוך בשפה העברית. במוסד התחנכו ילדות מגיל הגן ועד נערות שהיו כמעט בגילה. עד מהרה הצליחה לרכוש את אמון החניכות וההנהלה, תוך שהיא מיישמת במוסד שיטות חינוך חדישות, ובהנהלתה אף הפך המוסד לאחד המרכזים העיקריים של הפעילות הציונית באזור. בהמשך הגיעה לעיר קובל, שהייתה אז מרכז ציוני, ושם ייסדה גן ילדים עברי מאורגן ראשון מטעם "תרבות". לדברי המחנכת חיה הוטמן (בקר), היה זה "גן משוכלל ומסודר... [ורבה] היא-היא שהניחה את היסוד לגן-ילדים רציני, שהצטיין בסידוריו הפנימיים, בצורתו האסטטית, ועמד על רמה פדגוגית גבוהה".
בקובל הכירה את בעלה לעתיד, אהרן ורבה, בנם של יהודית לבית אידס ושמואל יוסף ורבה, שנולד בעיירה קאמין-קושירסקי שבווהלין, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) ומשם עבר עם משפחתו לעיר קובל (גם היא בווהלין). ורבה היה פעיל בתנועת "החלוץ" בעירו, ובמסגרת זו ביקר בארץ ישראל. בנוסף היה פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל בקובל, עד שבשנת 1927 עבר לעבוד במרכז התנועה בוורשה. בהמשך נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת ברלין, אך עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 1929 עזב את גרמניה ושב לפולין.
מלאכת מבעיר
יישומים
הדלקת נורת להט בשבת נחשבת להבערה. גם הדלקת נורה פלואורסצנטית אסורה באותה חומרה כיוון שהיא מכילה חוטי להט בקצותיה. לעומתן, נורת לד אינה מכילה חוט להט והדלקתה אינה נחשבת הבערה, אך אסורה מדרבנן ככל שימוש בחשמל בשבת.
חוה ורבה
קורות חיים
בשנת 1933 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם בתם הבכורה בת השלוש, פנינה. הוריה של חוה ואחותה הצעירה שיינדל נותרו בעיירתם בפולין, וב-1942–1943 נספו בשואה. בעלותם ארצה השתקעה המשפחה בעיר תל אביב: תחילה התגוררו ברחוב פינסקר ולאחר מספר שנים עברו לרחוב חובבי ציון שבצפון העיר. ב-1942 נולדה בת הזקונים, דורית. בארץ עבד אהרן תחילה כמזכיר חברת "אל ההר", שרכשה קרקעות להתיישבות יהודית בגוש עציון. אחר-כך עבר לעבוד במגבית לביטחון היישוב, "כופר היישוב" (בהמשך "מס חירום", ואחר-כך "מגבית ההתגייסות"). עם קום המדינה ב-1948 עבר לעבוד עם שר התחבורה הראשון, דוד רמז. כעבור מספר שנים עזב את משרתו במשרד הממשלתי בירושלים ועבר לעבוד בלשכת המס המרכזית של ההסתדרות, ושם נשאר לעבוד (לבסוף כחבר הנהלת לשכת המס) עד סוף שנות ה-70. ורבה היה עסקן במפא"י, ופעל בסניף ג' של המפלגה, בית ארלוזורוב (ברח' בילינסון 6, סמוך לכיכר דיזנגוף), שהיה הסניף החשוב בתל אביב. במפלגה היה אחד העסקנים המרכזיים ב"גוש", הקבוצה המרכזית במפלגה בהנהגת שרגא נצר, והיה מקורב במיוחד ליהושע רבינוביץ' (לימים ראש עיריית תל אביב, חבר הכנסת ושר האוצר ושיכון). כן היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות. המפלגה עמדה במרכז הווייתה של המשפחה. ביתם היה מלא אורחים, ידידים ואנשי מפלגה. הם ניהלו אורח חיים חילוני, אך הקפידו לקיים את חגי ישראל ומסורותיהם.
ורבה עבדה כגננת במשך 35 שנה. בשנת 1950 נסעה לארצות הברית בלוויית בתה הצעירה דורית לשנת השתלמות, שבה ביקרה במוסדות חינוך שונים שהיו המוסדות המתקדמים באותה תקופה. זמן קצר לאחר עלייתה הצטרפה לפעולה ציבורית בהתאחדות הגננות, בהשפעתה של המחנכת טובה חסקינה, ובמשך עשרות שנים הייתה חברת מרכז התאחדות הגננות. בנוסף הייתה חברת הנהלת בנק מסד של הסתדרות המורים וחברת ארגון יוצאי צ'חנוביץ בישראל ובתפוצות. תקופה מסוימת הייתה מדריכה בסמינר לגננות. הרצתה בסמינר הקיבוצים על החינוך המוזיקלי. כתבה ופרסמה עשרות מאמרים על החינוך בגיל הרך. משנות ה-30 הייתה חברת מערכת "הד הגן", הביטאון לבעיות חינוך בגיל הרך שיצא מטעם התאחדות הגננות, והייתה הרוח החיה בו. בקיץ תש"ח החליפה את טובה חסקינה כעורכת כתב העת (זמן קצר לפני פטירתה), וערכה אותו במשך 16 שנה. בשנת תש"ט (1948–1949) הגישו ילדי הגן של חוה תסכיתים במסגרת "פינת הילד" ששודרה ב"קול ישראל לנוער".
בשנים מאוחרות יותר פרסמה חוה ורבה ספרים לגיל הרך (שיצאו בצורת אלבומים, מלווים בתצלומים), שהיו לספרי יסוד בגני הילדים: "משפחת חתולים אחת" (מסדה, תשכ"ג); "זה אני, דור" (עם עובד, תשכ"ג); "כך גם אני יודע" (בעריכת דויד פאיאנס, עם עובד, תשכ"ה 1964), על חינוך גופני; "קול אני שומע" (תרבות וחינוך, 1967), על קולות וצלילים בחיי היום-יום; ו"פה השיכון שלנו" (בעריכת לוין קיפניס, תרבות וחינוך, 1969).
חוה ורבה נפטרה בתום מחלה קשה באפריל 1969. נקברה בבית העלמין קריית שאול. בהלווייתה נכחו ראש עיריית תל אביב וחברי המועצה, מזכיר ההסתדרות, מזכיר מועצת פועלי תל אביב, סופרים, אמנים ואנשי חינוך, וכן אישים שהתחנכו אצלה במשך שנות עבודתה, בהם בעלי תפקידים בכירים. הותירה את בן-זוגה, בנותיה ונכדים. אלמנהּ, אהרון ורבה, נפטר ב-1981, בעודו מכהן כסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לקראת הבחירות לכנסת העשירית,
ב-1970, במלאת שנה למותה, נחנך בגן הילדים ע"ש אלתרמן חדר מוזיקה ובו מכשירים וכלים לחינוך מוזיקלי שיצרה. בערב שנערך לזכרה ציין מנהל אגף החינוך בעיריית תל אביב, ברוך אביבי, כי "בשביל מחנכים כדמותה של חוה, החינוך הוא ייעוד נשגב ואורח-חיים, תוך חתירה מתמדת לחידושים בעבודה וליצירת כלים מתוקנים לשיפור דרכי החינוך; חדר המוזיקה המוקדש לזכרה הוא סמל למאוויה בעולם הצלילים, בו ראתה ייעוד פדגוגי ומפתח-קסם לפתרון בעיות רבות".
בשנת תשל"א ראה אור בהוצאת "תרבות וחינוך" הקובץ "נקשיב להם: על החינוך בגן-הילדים" ובו מאמרים ורשימות מפרי עטה, מהם שהתפרסמו ומהם שנמצאו בכתב יד בעזבונה, בעריכת המחנך והסופר שמואל גדון, שהביא "בעיקר [את] הדברים, שהם בבחינת מסקנות מן העבודה ולמענה", וכן דברים על אודותיה מאת כמה מחברים. בין הכותבים היה ידידהּ הקרוב נתן אלתרמן (בנו של יצחק), שכתב כי חוה ורבה "תמיד היתה קשובה אל החדש והמתחדש. היא היתה מן המובהקים שבין הכוחות הערים והמחפשים, המחדשים וחסרי-המנוחה, בתחומי החינוך העברי, ועם זאת לא היה קשור יותר ממנה אל השורשים, אל מניחי היסודות גננת עבריה מחוננת וברוכת חסד אל, של מחנכת נאצלה, אחד הפירות הבשלים והנאים ביותר שהבשיל שדה החינוך העברי בימינו אלה, שעודם ימי בראשית. הבאים אחריה יזכרוה כמופת מאיר ומעורר".
חוה ורבה הייתה אם לשתיים. בתה הבכורה, פנינה הררי, היא אלמנתו של מייק הררי, איש "ההגנה", הפלמ"ח, השב"כ והמוסד. בתה הצעירה, דורית ביניש, כיהנה כפרקליטת המדינה (1989–1995), כשופטת בית המשפט העליון משנת 1995 וכנשיאת בית המשפט העליון מספטמבר 2006 ועד פברואר 2012.
אחותה של חוה, בתיה גרשוני, שעלתה שנה אחריה, הייתה גננת אף היא. ב-1946 נישאה לד"ר גרשון גרשוני, ידידו של אהרן ורבה עוד מתקופת פועלי ציון שמאל. גרשוני היה מפעילי תנועת העבודה באירופה ובארץ, חבר הוועד הפועל הציוני, הוועד הפועל של ההסתדרות ומרכז מפלגת אחדות העבודה.
ספריה
קובץ מאמרים ורשימות:
לה אקידד
קלוב דפורטיבו לה אקידד סגורוס (בספרדית: Club Deportivo La Equidad Seguros Sociedad Anónima) הוא מועדון כדורגל מהעיר בוגוטה שבקולומביה ומשחק בליגה הראשונה. הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון מטרופוליטנו דה טצ'ו ונחשבת לקבוצה הקטנה של עיר הבירה אחרי מיונאריוס ואינדפנדיינטה סנטה פה. הישגה הגדול ביותר הוא זכייה בקופה קולומביה ב-2008, שבעקבותיו נכנסה לדירוג 100 הקבוצות הטובות בעולם לאותה שנה על ידי התאחדות ההיסטוריה והסטטיסטיקה (IFFHS)
היסטוריה
המועדון נוסד בדצמבר 1982 ומיד החל לשחק במסגרת גביע הידידות של דרום בוגוטה, טורניר החובבנים החשוב ביותר של העיר. ב-1993 עברה הקבוצה לשחק בליגה השלישית בקולומביה שנקראת פרימרה סה (בספרדית Primera C) וזוהי בעצם ליגת חובבים תחת פיקוח ההתאחדות החובבנית לכדורגל (Difutbol). בשנת 2003 נרשמה הקבוצה אצל מנהלת הליגה הקולומביאנית, הדימאיור והפכה לקבוצה מקצוענית ששיחקה בליגה השנייה ובשנת 2006 תחת הדרכתו של המאמן אלכסיס גרסיה, זכתה בתואר בליגה זו, מה שהקנה לה את ההעפלה לליגה הבכירה.
סגנות בעונת הבכורה
באופן טבעי כעולה חדשה הסמסטר הראשון של 2007 לא היה טוב והקבוצה סיימה במקום האחרון עם שני ניצחונות בלבד, אבל בסמסטר השני היא הדהימה את כולם. היא הצליחה להעפיל לפלייאוף כשהיא מסיימת את הליגה הסדירה במקום השני עם 34 נקודות אחרי אתלטיקו נסיונל ובפלייאוף מוגרלת לאותו בית יחד עם דפורטיבו פאסטו, דפורטס טולימה ובויקה צ'יקו. לה אקידד סיימה עם 12 נקודות במקום הראשון והעפילה למשחק הגמר, שם פגשה את נאסיונל. את המשחק הראשון היא אירחה באצטדיון אל קמפין הגדול והובסה 0–3, מה שהפך את המשחק השני במדיין לפרוטוקול בלבד ואכן אחרי 0-0 הוכתרה אתלטיקו נסיונל כאלופה. הקבוצה כללה שמות כמו סטלין מוטה, רומן טורס, רוברטו פולו, קרלוס בחארנו וג'רסון קורדובה שהיו בין היתר שחקני המפתח באותה עונה.
זכייה היסטורית בגביע
בעונתה השנייה בסך הכל בליגה הבכירה, כבר הצליחה הקבוצה לזכות בתואר. זה קרה במתכונת המחודשת של הגביע הקולומביאני, טורניר שחזר אחרי שנים רבות של הפסקה. לה אקידד שובצה בבית C ביחד עם מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה, בוגוטה פוטבול קלוב, סנטאורוס ואקדמיה פוטבול קלוב וסיימה כראש הבית. בשלב השלישי הדיחה את קוקוטה דפורטיבו ובחצי הגמר גברה על אנביגאדו. במשחק הגמר הם גברו בביתם על אונסה קלדס 0-1 ובגומלין שנערך באצטדיון פלוגרנדה, הם סיימו בתיקו 3-3 בשביל לחגוג תואר ראשון בהיסטוריה והעפלה לקופה סודאמריקנה 2009.
הופעת בכורה בטורניר בינלאומי
ב-2009, שנתיים לאחר העפלתה לליגה הבכירה, לה אקידד כבר הופיעה בקופה סודאמריקנה. היא פגשה את הקבוצה הצ'ילאנית אוניון אספניולה וסיימה איתה בבית בתיקו 2-2 משערים של אריאל קרניו ושער עצמי של סבסטיאן מיראנדה. בגומלין חוסר הניסיון של לה אקידד גרם לכך שהם הפסידו 0–1 והודחו מהמפעל.
ב-2010 סיימה הקבוצה את הליגה הסדירה במקום הרביעי עם 31 נקודות ופגשה בחצי גמר הפלייאוף את דפורטס טולימה שסיימה ראשונה. במשחק הראשון שנערך בביתה, סיימה לה אקידד בתיקו 2-2 כשלזכותה כובשים הפרואני רנסו שפוט וקרלוס רנטריה. בגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו סיימה הקבוצה בתיקו 1-1 כשלזכותה כובש שרמן קרדנס. לאחר תיקו 3-3 בסיכום שני המשחקים ומאחר שלא היה קיים חוק שערי חוץ, ניצחה לה אקידד 1–3 בדו-קרב הפנדלים והעפילה לגמר. במשחק על התואר פגשה הקבוצה את ג'וניור ברנקייה והצליחה לנצח במשחק הראשון בבוגוטה 0-1 משער שכבש רנסו שפוט, אבל לא הצליחה לשמור על היתרון בגומלין בברנקייה והפסידה 1–3 כאשר לאונרדו קסטרו מצמק עבורה אחרי שלמקומיים כבשו קרלוס באקה (צמד) ושער של ויקטור קורטס שנתנו לקבוצה מברנקייה את התואר.
שנה מאוחר יותר, בטורניר הקלאוסורה 2011, שוב הצליחה הקבוצה להגיע לגמר ושוב פגשה שם את אתלטיקו נסיונל. במשחק הראשון בביתה גברה לה אקידד על נסיונל 1–2 משערים של אדווין ריבאס וחואן נונייס. במשחק הגומלין במדיין, הצליחה נאסיונאל לבצע מהפך ולהוליך 0–2 לקראת סיום המשחק מה שהיה מזכה אותה בתואר, אבל רוברטו פולו בשער דרמטי בתוספת הזמן צימק ל-1–2 והישווה את הסדרה ל-3-3. ההכרעה עברה לדו-קרב פנדלים שאותו ניצחה נסיונל 2–3 ושוב הותירה את לה אקידד רק עם הסגנות.
אצטדיון
לה אקידד החלה את דרכה בליגה הבכירה כששיחקה מספר משחקים באצטדיון "אלפונסו לופס פומרחו", האצטדיון של אוניברסיטת בוגוטה, אבל לאחר מכן עברה באופן קבוע לאצטדיון מטרופוליטנו דה טצ'ו. קבוצות נוספות שמשחקות או שיחקו באצטדיון זה הן טיגרס פוטבול קלוב, סואצ'ה, בוגוטה פוטבול קלוב, פורטלסה פוטבול קלוב וסיפקירה.
תעשיין
התעשיין משקיע ברכש אמצעי ייצור (חומרי גלם, מכונות, נדל"ן), בהקמת בתי חרושת ובהעסקת פועלים שכירים ובעלי מקצוע אחרים. רבים מהתעשיינים, אך לא כולם, הם יזמים או ממציאים המייצרים מוצרים שהם עצמם פיתחו או המציאו. אחרים צמחו מתפקידי ניהול בכירים או מתחום אצולת ההון.
תאוריית המרקסיזם רואה בתעשיין הקפיטליסט גורם נצלני. לפי תאוריית הערך של העבודה ערכו של התוצר התעשייתי קיים אך ורק הודות לעבודה שנעשתה על מנת להביאו למצבו או צורתו הנוכחית. התעשיין מקבל סכום כסף הגדול בהרבה מהשקעתו המקורית, על ידי תשלום לעובדיו שהוא נמוך בהרבה מערכה האמיתי של התוצרת. לכן, מרקסיסטים תומכים בכך שעל הפועלים עצמם להחזיק באמצעי הייצור.
בין התעשיינים הבולטים בישראל ניתן למנות את דב לאוטמן, אלי הורביץ, סטף ורטהיימר ודן פרופר.
יקוטיה איירליינס
היסטוריה
החל ממרץ 2015 מפעילה יקוטיה איירליינס יותר מ-55 טיסות.
ב-4 בפברואר 2010, טיסה 425, שהופעלה על ידי אנטונוב An-24 RA-47360, ספגה כשל במנוע בעת ההמראה משדה נמל התעופה יקוטסק לנמל התעופה אוליוקמינסק. במהלך הנחיתה, נסוגה התחתית הראשית של האף והנמל ונגרם נזק משמעותי למטוס. איש לא נפגע או נהרג בהתרסקות והמטוס תוקן לאחר מכן והוחזר לשירותו.
ב-10 באוקטובר 2018, טיסה 414 שהופעלה על ידי סוחוי סופרג'ט 100 RA-89011 יצאה מהמסלול עם הנחיתה בנמל התעופה יקוטסק מאולן-אודה. במהלך האירוע ציוד הנחיתה הראשי של המטוס קרס. איש לא נהרג בהתרסקות, ארבעה אנשים נפצעו.
אייזק לי פטרסון
אייזק לי "אייק" פטרסון (באנגלית: Isaac Lee "Ike" Patterson, נודע גם כ-I. L. Patterson; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-18 מ-1927 ועד מותו. הוא היה חוואי בעמק וילמאט ובשנים 1918–1922 הוא כיהן כחבר הסנאט של אורגון. פטרסון היה מושל אורגון הראשון שנולד במדינה לאחר קבלתה כמדינה בארצות הברית.
ראשית חייו
אייזק לי פטרסון נולד באחוזת משפחתו בקינגז ואלי שבמחוז בנטון שבאורגון. הוריו, פרנסיס א. וקרוליין (לבית טאטום) היגרו לטריטוריית אורגון מבלוויו, אילינוי. עד הגיעו לגיל 18 עבד פטרסון בחווה המשפחתית. בהמשך הוא למד במשך שנה בקולג' הנוצרי במונמות' שבאורגון. הוא התפרנס כעובד חנות מכולת בעיר אינדיפנדנס, ובהמשך היה לשותף בחנות. שותפותו בעסק נמשכה 22 שנים. ב-1886 הוא נשא לאישה את מרי אליזבת וודוורת', ולשניים נולדו שני ילדים.
קריירה פוליטית
ב-1898 נכנס פטרסון לפוליטיקה לאחר שנבחר למושב בסנאט של אורגון מטעם מחוז מריון. באותה עת הוא היה אחד המחוקקים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם, כאשר הושבע בגיל 32.הוא לא הספיק לכהן בסנאט זמן רב ובאותה שנה מונה פרטסון על ידי הנשיא ויליאם מקינלי כגובה המכס של מחוז פורטלנד, וב-1902 מונה מחדש על ידי הנשיא תאודור רוזוולט, וכיהן בתפקיד עד 1906.
ב-1899 מכר פטרסון את חלקו בחנות המכולת, ורכש חווה בשטח של 300 אקרים (1.2 קמ"ר) במחוז פולק הכפרי. החווה הייתה לרווחית, ובמשך הוביל אותו עיסוקו זה לעיסוק מצליח בעסקי הצמר והעורות בפורטלנד.
לאחר שסיים את תפקידו כגובה המכס, המשיך פטרסון בניהול עסקיו והיה פעיל פוליטית במפלגה הרפובליקנית. ב-1918 הוא נבחר שוב מטעם מחוזות בנטון ופולק לסנאט המדינתי. בסנאט הוא פילס את דרכו מעלה ושימש כיושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב שלו.
מושל אורגון
ב-1922 ניסה פטרסון להשיג את מועמדות המפלגה הרפובליקנית כמושל אורגון, אך הגיע למקום השלישי מבין חמישה מתמודדים בבחירות המקדימות. על אף זאת, היו לו קשרים טובים עם ותיקי המפלגה. ב-1924 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה באורגון, וניהל את מסע הבחירות באורגון של קלווין קולידג' לנשיאות.
תוך שהוא ספג השראה מהנשיא קולידג', משל פטרסון במדינה תוך שהוא מחזיק בגישה הפיננסית השמרנית. הוא ייעל את סוכנויות הממשל המדינתי והטיל וטו על צעדי חקיקה שאיימו על האיזון הפיננסי של אורגון. ב-1920 היה תקציב המדינה של אורגון מאוזן בפעם הראשונה בתולדותיה. ממשלו של פטרסון המשיך לבצע עבודות שיפור בכבישים ובדרכים במדינה, הקים את מערכת החינוך הגבוה של המדינה, וניהל את מערכת הכליאה המדינתי כך שמבוגרים ונערים נכלאו בנפרד. פטרסון זכה לאהדה ציבורית, ויריביו ותומכיו כאחד רחשו לו כבוד.
אייזק לי פרטסון נפטר באופן פתאומי כתוצאה מדלקת ריאות ב-21 בדצמבר 1929, בעת כהונתו כמושל. הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבסיילם.
יוסי פלדמן
יוסי פלדמן (4 באפריל 1932 – 4 בנובמבר 2020) היה המייסד, המקים והמנהל של בית ספר שדה הראשון בעין גדי. בשנת 1984 ייסד את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועמד בראשה כמנכ"ל במשך כ-26 שנים.
קורות חיים
פלדמן נולד ב-1932 בתל אביב לעליזה ואברהם פלדמן. הוריו הם יליד העיירה גרוסולובה שבאוקראינה, אביו עלה לארץ ישראל בשנת 1919 באוניה רוסלן, האניה שפתחה את העלייה השלישית, השתקע בתל אביב ועבד בקרן הקיימת לישראל. יוסי היה מנעוריו חבר תנועת "מחנות העולים". למד ב"בית חינוך לילדי עובדים" בתל אביב (ששכן מול גן מאיר) ואחר כך בבית הספר מקוה ישראל בו סיים את לימודיו בשנת 1949. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לגרעין נח"ל של תנועת "מחנות העולים" שיצא לקיבוץ רביבים.
במקביל לעבודתו במשק רביבים הרבה לסייר ברחבי הנגב והשתתף בסיורים ומחקרים ארכאולוגיים באזור. בין השנים 1952-1951 השתתף כסייר במשלחתו של הארכאולוג נלסון גליק שהגיע מארצות הברית לחשוף עתיקות בנגב. בין השנים 1957-1954 עמד בראש פרויקט שיחזור ושיקום העיר הנבטית בשבטה שכלל כ-100 עובדים. כן עסק באותה תקופה בשחזור ושיקום חווה חקלאית קדומה בשבטה.
בשנת 1958 הקים סמוך לקיבוץ עין גדי את בית ספר השדה הראשון בישראל, אשר שימש בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה הקודמת מרכז לטיולי בתי ספר ותנועות נוער באזור הנגב ובמדבר יהודה. בנוסף להיותו מקום לינה למטיילים שימש בית הספר מרכז מחקר ולימוד של החי והצומח בסביבתו, כשהתלמידים נוטלים חלק פעיל בסיורי מחקר, תצפיות בטבע ועוד - וכך לומדים להכיר את החי, הצומח והסביבה באזור. במסגרת פעילות בית ספר שדה עין גדי בוצע לראשונה בארץ סימון שבילים במדבר יהודה, והוצאה לאור של מפת סימון שבילים על ידי ועדה ציבורית לסימון שבילים, בראשה עמד יוסי פלדמן. עם סיום תפקידו כראש הוועדה החליף אותו אורי דביר. לימים הורחב פרויקט סימון השבילים לכל רחבי הארץ.
בשנת 1961 החל פלדמן לפעול במסגרת החברה להגנת הטבע שאימצה דרך פעילותו החינוכית של בית ספר שדה עין גדי והקימה באותה מתכונת בתי ספר שדה דומים במקומות נוספים ברחבי הארץ.
באפריל 1965 נישא יוסי פלדמן לפנינה לבית אליאש. החתונה נערכה ליד מעיין עין גדי סביב מדורה. לזוג ארבעה ילדים. בשנת 1977 הצטרף למושב בית נקופה, בו היה חבר עד פטירתו. בין השנים 1979-1976 למד גאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר האוניברסיטה במקצועות אלה. ב-1980 שימש רכז מערכת האנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל.
בתחילת שנות ה-80 מונה מטעם החברה להגנת הטבע לרכז הטיפול בנושא שמירת אתרים היסטוריים. בתחילה פעל כמעט לבדו וכמעט ללא תקציב. הוא ניהל וארגן מאבקים והפגנות נגד פגיעה באתרים היסטוריים בזכרון יעקב, בנווה צדק ובמקומות נוספים ורתם למאבק אישי ציבור, אנשי אקדמיה, עיתונאים ועוד, במטרה להגביר המודעות הציבורית לנושא. בשנת 1984 יסד והקים את המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וכיהן בתפקיד מנכ"ל המועצה ברציפות במשך כ-26 שנים משנת 1984 עד 2010. ב-1991 יזם את חוק שימור אתרים שהתקבל בכנסת בהובלתה של חברת הכנסת עדנה סולודר.
כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים, הן בחברה להגנת הטבע והן במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, התכבד פלדמן בשנת 2010 בהדלקת משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-62 למדינת ישראל.
ב-2014 יזם והקים אנדרטה בעיירה וליקה מיצ'איליווקה (עד 1945 נודעה בשם גרוסלובה) באוקראינה, לזכר קורבנות הפוגרום שנערך ביהודי העיירה ב-1919 ובהם סבו יוסף פלדמן, ושני דודיו, אחיו של אביו.
פלדמן נפטר ב-4 בנובמבר 2020 בגיל 88.
אדון וגברת בשינוי אדרת (סדרת טלוויזיה)
אדון וגברת בשינוי אדרת (בצרפתית: Monsieur Bonhomme, באנגלית: Mr. Men and Little Miss) היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-בריטית בת 104 פרקים באורך 5 דקות כל אחד, אשר שודרה לראשונה ב-5 בספטמבר 1995. הסדרה מהווה עיבוד לסדרת ספרי הילדים "מר וגברת" שנוצרו בשנות השבעים והשמונים על ידי הסופר הבריטי רוג'ר הרגריבס ובנו אדם הרגריבס.
הסדרה הופקה על ידי חברת Marina Productions ושודרה במקור על ערוץ הטלוויזיה הבריטי CITV וערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 3.
כל פרק בסדרה מתמקד בהרפתקאותיה ההומוריסטיות של דמות שונה בעלת תכונת אישיות דומיננטית (מר מגושם, מר שמח, גברת שובבה, מר חמדן, מר גאוותן, וכו') המוצגת באופן מוגזם במטרה להעביר שיעור מוסרי פשוט.
Tha Dogg Pound
דה דוג פאונד (באנגלית: Tha Dogg Pound), ידועים גם כ-.D.P.G, הוא הרכב היפ הופ אמריקאי, הכולל את הראפרים קורופט ודאז דילינגר. הצמד הוקם ב-1992, כאשר הם חתמו בחברת התקליטים דת' רואו רקורדס. הצמד הופיעו לראשונה באלבומו הראשון של הראפר ד"ר דרה, The Chronic. הם גם הופיעו באלבום הראשון של הראפר סנופ דוג, Doggystyle, ובפסקול של הסרטים Murder Was the Case ו-Above the Rim. האלבום הראשון שלהם Dogg Food יצא ב-1995 ונמכרו כ-2 מיליון עותקים של האלבום.
.D.P.G.C (קיצור של Dogg Pound Gangsta Crips) הם "המשפחה המורחבת" של הלהקה, שכוללת את האומנים: דה דוג פאונד, סנופ דוג, נייט דוג, סופאפליי, Lil' ½ Dead ,Big C-Style ,Techniec ,באד אזז ,RBX, Lil' C-Style ,Tha Eastsidaz ואחרים. The Dogg Pound Gangstaz מתארחים באלבומים ובפרויקטים אחד של השני.
בדת' רואו (1991 – 1998)
לפני שהאלבום The Chronic יצא, קורופט ודאז היו זמרי סולו, אולם השמועות לכימיה שבין השניים בזמן שהם מקליטים את האלבום, ד"ר דרה אמר שהם מרכיבים להקה ביחד. השניים התארחו יחד באלבום Doggystyle ובמספר שירים אחרים כדה דוג פאונד. בין השנים 1993–1994, הלהקה סייעה לראפר אם סי האמר באלבום החמישי שלו, The Funky Headhunter, יחד עם שוג נייט ו-Whole 9.
בשנת 1995, הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם, Dogg Food, תחת הלייבל דת' רואו רקורדס. האלבום הגיע למקום 1 במצעד בילבורד 200 והוכתר פעמיים כאלבום פלטינה. "Let's Play House" היה הסינגל הגדול מהאלבום, שהגיע ל-50 השירים הכי הטובים של המצעד בילבורד הוט 100. הסינגל "New York, New York" הוכרז כשיר המועדף של MTV. באוקטובר אותה השנה, טופאק שאקור שוחרר בערבות על ידי שוג נייט (הבעלים של דת' רואו רקורדס) בתמורה לשחרור ארבעת האלבומים הבאים שלו בלייבל דת' רואו. טופאק צירף את חבריו: דה דוג פאונד וסנופ דוג על מנת להקליט איתו את האלבומים.
בספטמבר 1996 נרצח טופאק שאקור בלאס וגאס, נבדה. קורופט ודאז הושפעו מכך בכך שהיה להם קשה להוציא לאור יצירות שלהם לאחר המוות של שאקור. 7 שנים לאחר מכן (ב-2003) דאז אמר בראיון: "אני עכשיו מאמין ששוג נייט היה אחראי לרצח של טופאק". באותה השנה הם התארחו באלבום השני של סנופ דוג Tha Doggfather.
לאחר דת' רואו (1999 – 2001)
ב-2001 הוציא שוג נייט לאור אלבום של דה דוג פאונד תחת השם "2002", שכלל שירים שלא פורסמו של ההרכב. דאז אמר בראיון כתגובה על שחרור האלבום: "שוג נייט גנב כמה שירים שהוא יכל למצוא של DPG".
סכסוכים חיצוניים
במהלך השנים לדה דוג פאונד היה סכסוך עם Bone Thugs-n-Harmony, בשל סכסוך בין דת' רואו רקורדס עם הלייבל Ruthless Records של Eazy-E. דה דוג פאונד הוציאו לאור את השיר "Dogg Pound Gangstaz" שהווה שיר דיס על Bone Thugs-N-Harmony, עם השורה של קורופט: "Ain't got no love for no hoes in harmony". כתגובה לייזי בון (חבר להקת Bone Thugs-N-Harmony) החזיר לו בשיר "Shotz to tha Double Glock" עם השורה "Dogg Pound hoes it's on". קרייזי בון (חבר להקת Bone Thugs-N-Harmony) אמר "Gotta find these 'Row Hoes" בשיר "Mo' Murda" מהאלבום E. 1999 Eternal. הסכסוך הסתיים כאשר סנופ דוג וקורופט התארחו בשיר של קרייזי בון "The War Iz On" מתוך האלבום Thug Mentality 1999. קורופט גם התארח בשיר "Kurupted Flesh" של הראפר פלאש אן בון. ב-2008 התארח קרייזי בון באלבום של דאז Only on the Left Side בשיר "Meal Ticket" ולאחר מכן בשיר "Money Fold'N" מתוך האלבום של דה דוג פאונד That Was Then, This Is Now.
דה דוג פאונד היו גם מעורבים בסכסוך עם הראפר B.G. Knocc Out ועם הראפר דרסטה שהיו חבריו של Eazy-E. דה דוג פאונד יחד עם סנופ דוג עשו שיר דיס על What Would You Do" ,B.G. Knocc Out", עם השורה: "Fuck B.G. Knocc Out and every nigga down with him". כתגובה B.G. Knocc Out ודרסטה החזירו להם בשיר "D.P.G. Killa" מתוך האלבום המשותף שלהם "Real Brothas".
דה דוג פאונד התערבו גם בסכסוך שבין שוג נייט וטופאק לבין הלייבל באד בוי רקורדס של שון קומבס ושל הנוטוריוס בי. איי. ג'י.; דאז וקורופט הרחיבו את הסכסוך עם השיר "New York, New York" כנגד הראפרים Capone-N-Noreaga ,Tragedy Khadafi ומוב דיפ.
בעיות פנימיות
בסוף שנת 2002, קורופט הפתיע את כל DPGC ואת המעריצים של ההרכב, כשהוא חזר לדת' רואו רקורדס כסגן נשיא הלייבל תחת שוג נייט. דאז, סופאפליי, סנופ דוג ושאר חברי DPGC ראו בחזרה לדת' רואו כבגידה. דאז עשה עליו שני שירי דיס: "U Ain't Shit" עם הראפר Bad Azz ו-"I Don't Give a Fucc" עם הביט של השיר "In Da Club" של הראפר 50 סנט. כתגובה על כך קורופט החזיר לו עם מספר שירי דיס עליו באלבום Originals, שהידוע בהם הוא השיר "(Eat a Dicc (Fucc Daz".
האיחוד, פרסומים חדשים ופרויקטים עתידיים (2005 – היום)
ב-2005 יישבו דאז וקורפט את המחלקות שהיו ביניהם, וקורופט עזב את דת' רואו רקורדס. קורופט ודאז התחילו לעבוד על האלבום השלישי שלהם, Dillinger & Young Gotti II: Tha Saga Continuez, שיצא ב-2005. ב-2006 הוציאו דה דוג פאונד לאור את האלבום Cali Iz Active תחת הלייבל של סנופ דוג, דוגי סטייל רקורדס. הם ארחו אומנים רבים מ-DPGC, כמו: דה ליידי אוף רייג', סופאפליי ו-RBX. ב-27 במרץ 2007 הוציאו דה דוג פאונד לאור את אלבומם החמישי Dogg Chit תחת לייבל עצמאי. באוגוסט 2007 היו שמועות שההרכב נמצא במשא אומתן לחתימה בלייבל קאש מאני רקורדס, אך בסוף הם לא הצטרפו ללייבל. ב-2 בדצמבר 2012, ההרכב הוציא לאור את המיקסטייפ That's My Work Vol. 1 בשיתוף פעולה עם סנופ דוג.
ירושה (משפט עברי)
בהלכה, ירושה היא העברה של כל נכסי אדם שנפטר - אל יורשיו.
מי יורש
על פי ההלכה, יורשיו של האדם הם בניו (או צאצאיהם). אם אין לו בנים, בנותיו הן היורשות (או צאצאיהן). במקרה שאין לו צאצאים כלל, יורשים אותו קרוביו לפי סדר הקרבה: אב, אחים, דודים ובני דודים. אשתו של האדם אינה יורשת אותו.
כבר בספר בראשית מופיע פסוק על הירושה:. לפי דין תורה, הבכור נוטל פי שניים ממה שנוטל כל בן אחר. דיני הירושה המפורטים יותר מופיעים בפרשת בנות צלפחד, ובה סדר העדיפות הקובע מי יורש: בן, בת, אח, אח-האב, ו"שארו הקרוב אליו ממשפחתו".
לפי פירוש חז"ל, כשהתורה הציגה את הסדר הנ"ל היא התייחסה רק למצב שבו אבי המוריש כבר אינו בחיים: אחרת - האב קודם לאח (כיוצא בכך: אביו החי של האב - קודם לאחי-האב). עוד פירשו חז"ל בתורה כי יבם קודם לכולם בירושת אחיו המת, וכי - בכל דיני ירושה - "אח" הוא בהכרח בן-האב (אך לא בהכרח בן-האם).
ירושת אשתו
אשה שנפטרה בחיי בעלה, בעלה יורש את כלל נכסיה. חכמים למדו זאת מהפסוק נחלקו תנאים האם הירושה היא מהתורה או מדרבנן, והדבר שנוי במחלוקת גם בין הראשונים.
ירושה על פי לשון ״מתנה״
מיסודות דיני הצוואה, שכל צוואה המנוגדת לסדר הירושה האמור בתורה, תקפה רק אם היא מנוסחת ב"לשון של (הענקת) מתנה" - אך לא אם היא מנוסחת ב"לשון של (הורשת) ירושה", אלא אם כן: האדם אשר לו מזַכָה הצוואה, ממוקם - לפי סדר הירושה שבתורה - לא-נמוך יותר מאלו שהיו אמורים לרשת לולי הצוואה, ואז הצוואה תקפה גם אם נאמרה בלשון ירושה - אלא ש"אין דעת חכמים נוחה" מצוואה שכזו כשהיא מקפחת חלק מהיורשים המסודרים בתורה בדרגתו של זה אשר לו מְזַכָּה הצוואה.
דיני ירושה מדרבנן
במשפט העברי מפורטים גם דיני ירושה נוספים הקשורים לתחומים רבים אחרים שאינם נושקים לנושא הקלאסי הנדון בתורה, שהוא נושא סדר הירושה. רובם של דינים נוספים אלו (ושל שאר דיני ירושה המבארים את אלו המפורשים בתורה), נדונים לראשונה במסכת בבא בתרא פרקים שמיני ותשיעי, וכן במסכת כתובות, בעיקר בהקשר של זכויות בן הזוג.
ירושת הבת
שאלת אי השיתוף של בנות בירושה עוררה דיון רחב מימי התנאים ועד ימינו. בימי המשנה והתלמוד החכמים עודדו את האבות לתת לבנות את חלקן בנכסי האב בזמן נישואיהן. במשך השנים הועלו הצעות שונות לשיתוף הבנות בירושה כגון ירושה בלשון "מתנה", ו"שטר חצי זכר". בדורות האחרונים בתי הדין בדרך כלל מעודדים את הבנים לשתף גם את הבנות בחלוקת הירושה.
דיני הירושה לא ניתנים להתנאה
ההלכה כי בנות יירשו את אביהן אם אין לו בנים יורשים, נבעה מפנייתן של בנות צלפחד בן חפר, שאביהן נפטר כשאין לו בנים. עד לפנייתן הפומבית למשה לא היה ברור אם במקרה כזה הבנות יורשות, וכמענה קבע משה מפי ה', שבנות יירשו את אביהן כל אימת שאין לו בנים זכרים שיירשו אותו.
בתלמוד הבבל י שדן בדיני הירושה, הובהר כי אין אפשרות להתנות על דינים אלה, להוריש למי שאינו בר ירושה ולשנות מסדר היורשים שקבעה התורה, אף לא באמצעות תקנת בית דין. אפילו אם נשיא בישראל מבקש להתנות על דינים אלו, אין להקשיב לו, כדי שלא תיראה התנאתו כהסכמה עם הלכת הצדוקים לפיה הבת יורשת עם בת הבן. חכמים הרחיבו את איסור ההתנאה על כלל דיני הירושה. גם בתלמוד הירושלמי מוזכרים שני איסורים בנוגע לדיני ירושת הבת. הראשון, הוא איסור השוואת בת לבן – בכדי שלא להידמות לחכמי עכו"ם, והשני, איסור השוואת בת לנכדה – שלא להידמות לצדוקים, בדומה לאיסור הנזכר בתלמוד הבבלי. קביעת מעמד דיני הירושה כקוגנטיים, צמצמה למדי את האפשרות לבצע בהם שינויים בתקופות מאוחרות יותר.
כך פסק הרמב"ם: כי "אין אדם יכול להוריש למי שאינו ראוי ליורשו ולא לעקור הירושה מן היורש אף על פי שזה ממון הוא, לפי שנאמר בפרשת נחלות "והייתה לבני ישראל לחוקת משפט" לומר שחוקה זו לא נשתנה ואין התנאי מועיל בה".
עריכת צוואה מחיים או מתנת שכיב מרע
אדם יכול לחלק את נכסיו סמוך למותו בשתי דרכים: באמצעות מתנה, אם הוא בריא, ולחלופין, באמצעות מתנת שכיב מרע, אם הוא חולה הנוטה למות. מתנת בריא כפופה לדיני מתנה הרגילים. לעומתה, מתנת שכיב מרע יכול שתיעשה בדיבור בלבד, וללא קניין. שתי הדרכים אינן כפופות לדיני הירושה. כך יכול אדם להוריש את רכושו לבתו, באמצעות מתנת בריא, לחלופין, באמצעות מתנת שכיב מרע. עם זאת, לפי דין המשנה המחלק את נכסיו למי שאינם יורשיו על פי דין, אין רוח חכמים נוחה הימנו.
תקנת בנין דכרין ותקנת עישור נכסים
תקנת בנין דכרין ותקנת עישור נכסים מוזכרות בדברי המשנה ושתיהן עוסקות במתן נדוניה לבת. אלו תקנות שעוסקות בשינוי מעמדה של הבת כיורשת בשל השפעתן על חלוקת העיזבון.
תקנת "בנים דכרין" – משמעותה התחייבות הבעל לאשתו שבמקרה שתמות בחייו והוא ירש אותה, הוא יהא מחויב ליתן לבניה אחרי מותו את סך כתובתה, טרם חלוקת עזבונו. התחייבות זו עוגנה כחלק מתנאי הכתובה וקיבלה מעמד של תקנת בית דין. המשמעות היא שגם אם הבעל לא ציין תנאי זה מפורשות, ההוראה דנן קיימת ומחייבת. התלמוד הסביר את הטעם להתקנת התקנה כעידוד מתן נדוניה מכובדת לבנות. הורה לא יחשוש לתת לביתו נדוניה מכובדת מהחשש שמא תמות ובעלה יירש את הנדוניה שהעניק לו האב, הואיל ולפי תקנה זו היורשים יהיו נכדיו של האב. בדרך זו ניתן רכוש האב עוד בחייו למי שאינו יורשו על פי דין. כך, בעקיפין, נשלל מהבנים, שאינם יורשי האב, רכוש שאמור היה להיכלל בעיזבון של האב ונפגעת זכות הירושה שלו.
תקנת "עישור נכסים" – תקנה הקובעת את חלוקת העיזבון ומורה על מתן נדוניה מעיזבון האב לבת שטרם נישאה עד מועד פטירתו. המשנה מביאה שתי דעות הנוגעות לגובה סכום הנדוניה. לדעת תנא קמא – יש לתת לבת את הסך הראוי לה. לעומתו, רבי יהודה סובר כי הבת תקבל נדוניה בסכום זהה לסכום שאחיותיה קיבלו. לאור האמור, עולה השאלה האם מדובר במתן מעמד של יורשת לבת, או שמדובר בתקנה עקיפה גם כן, קרי, תקנה שעוסקת רק במתן נדוניה לבת שבעקיפין מצמצמת את ירושת הבן. ישנן מחלוקת על שאלה זו בתלמוד. דברי האמורא אמימר הם המקור הקדום ביותר והמכריע לשאלה, על אף שמדובר בדעה יחידה. לפי דעה זו, לעניין זכות הבת לקבל נדוניה מן הנכסים, דינה כדין יורשת. כמו כן, לדבריו, אם היורש רוצה למנוע מן הבת מלקבל את נדוניתה בכסף, הוא נדרש לתת לה את הנדוניה מן המקרקעין שבעזבון, כדין ירושה.
תקופת הגאונים והראשונים
לאחר תקופת התלמוד אנו מוצאים כי עריכת צוואה הייתה מקובלת ומוכרת כדרך הורשה לבנות למרות ביקורת התלמוד על כך.
רב נטרונאי גאון, פסק כי השוואה בין הבנים לבנות בצוואה מביאה לתוצאה של חלוקת הרכוש באופן שווה כפי שקיים בעת הפטירה והבת אכן מקבלת מעמד של יורשת.
המהר"ם מרוטנברג קבע גם הוא כי ניתן להוריש לבת את אותו היקף נכסים שמורישים לבנים: "באיש שהיה לו שני בנים ובת אחת וכתב שטר מתנה לבתו 'מהיום ולאחר מיתתינו תטול ביתנו כאחד מן הבנים'". הוא קבע כי החלוקה תעשה לגבי הרכוש הידוע בעת כתיבת הצוואה.
ביחס תקנות בנין דכרין ועישור נכסים חלו שינויים בתקופה זו:
תקנת בנין דכרין
לאורך תקופת הגאונים התערער מעמדה של תקנת בנין דכרין ולא הרבו להשתמש בה, שכן האבות נתנו לבנותיהם נדוניה מספיקה ואף היו מי שהפריזו בסכומים, ולא היה עוד צורך לעודד את מתן הנדוניה. בהיעדר שימוש בתקנת בנין דכרין, עלה הצורך להגן על נכסי האב שניתנו לבתו בנדוניה מפני ירושתו של הבעל. על כן, תוקנו תקנות מקומיות:
בארצות אשכנז תוקנו תקנות ר"ת ותקנות שו"ם ולפיהן חייב הבעל להשיב לאבי האישה את מלוא הנדוניה לאחר שנת נישואין במקרה של מות האישה ללא ילדים, והחזרת מחצית הנדוניה בנסיבות דומות, בחלוף שנתיים מן הנישואין. תקנות ר"ת ותקנות שו"ם, היו תקפות למקומן ולזמנן והוטל חרם על מי שאינו ציית להן. לקראת סוף תקופת הראשונים, נעשה שימוש ב"שטר ירושה", שטר הניתן בידי החתן במסגרת הנישואין ומהווה חלק מהנדוניה. שטר זה חייב את אבי האישה לתת לה חלק בעיזבונו השווה לחלקו של בן זכר.
מרי מאלון
מרי מאלון (באנגלית: Mary Mallon; 23 בספטמבר 1869 - 11 בנובמבר 1938), הידועה בעיתונות התקופה בכינוי מרי טיפוס (Typhoid Mary), הייתה טבחית מניו יורק, שאובחנה בתור הנשא האסימפטומתי (ללא תסמינים) הראשון של טיפוס הבטן בעולם.
מאלון הפיצה את מחלת הטיפוס בקרב המשפחות שהועסקה על ידן כטבחית (החיידק עובר כתוצאה ממגע עם צואה או שתן של הנשא), לפני שנעצרה על ידי רשויות הבריאות (אנשים מספרים שתקפה אחד מאנשי הרשויות במזלג בשר) והוחזקה בבידוד.
לאורך חייה הכחישה מאלון את תפקידה בהפצת המחלה וסירבה לחדול מעבודתה כטבחית עד מעצרה. מעריכים שהיא הספיקה להדביק במהלך עבודתה 51 אנשים במחלה, שלושה מהם מתו.
ירושה (משפט עברי)
ירושת הבת
בנוסף בסוף תקופת הראשונים, באשכנז, שטר הירושה החליף במידה מרובה את תקנת עישור נכסים. שטר הירושה הונהג גם לגבי בנות שאינן נשואות, ונועד להבטיח להן נדוניה ראויה בעת פטירת האב. אולם, על מנת שלא להעביר לגמרי את הנחלה מהיורשים, הוגבל הסכום שניתן לבת היורשת למחצית חלקו של הזכר. לעומת זאת, בספרד, לא נהגו שטרי ירושה בשל תקנת טוליטולא.. לכן, נותרה תקנת המשנה על כנה, ולפיה ניתן עישור נכסים לבנות שטרם נישאו.
תקנות האחרונים בירושת הבת
אשכנז – "שטר חצי זכר"
כאמור, לפי נוהג "שטר הירושה" בארצות אשכנז בתקופת הראשונים, הוענקה לבת מחצית חלקו של בן זכר. בהמשך לכך, החל שימוש נפוץ ב"שטר חצי זכר". מטרתו העיקרית של שטר זה הייתה מתן נדוניה לבת בכדי ש"יהיו עליה קופצים", כלומר לדאוג לנישואיה ולנדוניה מכובדת עבורה, וללא כוונה לאפשר זכות ירושה לבת. עם זאת, בפועל הירושה הייתה תוצר לוואי של פתרון זה. בתקופת האחרונים, שטר זה היה נחשב כשטר התחייבות והודאה של האב לביתו, בסכום הגבוה מחלקו של חצי זכר בעיזבון, בתוספת תנאי לפיו אם יתנו לה יורשי האב סכום השווה לחלק של "חצי זכר", החוב יימחל. שטר חצי זכר ניתן לחתן בסמוך למועד נישואיו. מועד מתן השטר וניסוחו כהודאת האב בחוב כלפי ביתו, שלל ממנו מאפיינים המדמים אותו לשטר המעניק זכות ירושה למי שלא זכאי לכך ע"פ דין תורה.
במאה ה-19 עלתה שאלה האם ניתן לקבוע שבהיעדר "שטר חצי זכר" חייבים היורשים לתת לבת חלק מהירושה, מעין תנאי מכללא על בסיס הנוהג המקובל. נפסק כי הואיל ומתן זכות ירושה לבת הוא מנהג הצדוקים, אין לתת תוקף למנהג התומך בכך. מכאן נראה, כי הנטייה בקרב פוסקי אשכנז הייתה שלא להרחיב את תקנות ירושת הבת. כך, בסוף תקופת האחרונים, בקרב עדות אשכנז, הצטמצם המנהג לתת שטר חצי זכר בעת הנישואין. הדבר הוביל לפניית נשים לערכאות כדי לקבל את חלקן המלא בעיזבון אביהן כנהוג במשפטי העמים, ובכך זירז שחיקה נוספת של "שטר חצי זכר."
ארצות המזרח – שימור המצב הקיים
בניגוד לקהילות אשכנז, הקהילות היהודיות בארצות המזרח נחשבו לקהילות סגורות ובעלות אוטונומיה דתית וסמכות רבנית שהוכרה על ידי השלטון. כך, ענייני הירושה הוגדרו כעניינים הנמצאים בתוך תחום הסמכות של הקהילה היהודית ולבתי הדין הרבניים הייתה סמכות משפטית לחייב את חברי הקהילה לציית להוראותיהם, שהיו הוראות הלכה. לכן הפוסקים הספרדיים בדרך כלל לא נזקקו לדון מחדש בנושא ירושת הבת והותירו את המצב ההלכתי במקומו במשך תקופה ארוכה. אמנם, גם בקהילות המזרח היו בנות שפנו לערכאות במטרה לקבלת את חלקן בירושה, וזאת מפני שעל פי חוקי האסלם יש לבנות זכות ירושה. אך, ככל הנראה, מדובר היה בתופעה שולית שאיתה התמודדו הרבנים באמצעות הטלת חרמות ונידויים על הפונים לערכאות - ה'סוררים'. כך, לדוגמה, בקהילות סלוניקי הייתה הסכמה להחרים את הפונים לערכאות בענייני ירושה. עם זאת, בסלוניקי, מקום מושבו של מהרשד"ם (רבי שמואל בן משה די מדינה), נהגו בכל זאת שינויים לטובת הנשים. כך, נקבעה חלוקה שווה בין בני הזוג של כלל נכסיהם ללא קשר לגובה הנדוניה. תקנה זו שיפרה את מצבה הכלכלי של האישה על חשבון היורשים, בהשוואה לתקנת טוליטולא, שהותירה ליורשים את הברירה לשלם את הכתובה או את הנדוניה לפי הסכום הנמוך מבין שניהם.
ראוי לציין, שלעומת חכמי אשכנז ששכללו את כתיבת הצוואות כפתרון מועדף לירושת הבנות (בדומה לשטר חצי זכר), בקהילות ספרד נשמרה תקנת טוליטולא בשינויים מינוריים. לפי הנוהג בקהילות אלו הוקפד על מתן נדוניה, ולכן לא נדרש לאפשר בנוסף מתן חלק לבנות בירושה באמצעות צוואות.
יש לציין כי שונים היו הדברים בחלק מקהילות יהודי מרוקו. בקהילות אלו נהגו החל מסוף המאה ה-15 על פי תקנות שנתקנו על ידי מגורשי ספרד, אשר גלו למדינה. הן נקראו "תקנות המגורשים" או "תקנות קסטיליא", על שם מקורן. תקנות אלה למעשה השוו בין ירושת בת שאיננה נשואה לירושת הבנים.
תקנות הרבנות הראשית
שלטון המנדט קבע בפקודת הירושה משנת 1923 שיפוט ייחודי בענייני ירושה לבתי הדין של העדות השונות. לעדה היהודית, היה זה בית הדין של הרבנות הראשית שהוסמך על ידי ממשלת המנדט. שלטון המנדט אמנם הכיר בסמכויות בתי הדין הרבניים בענייני ירושה, אך יחד עם זאת קבע חלופה אזרחית לשיפוט הדתי ולדין הדתי. הוא אף חייב את בתי הדין הרבניים לתקן תקנות המחייבות אותו לפסוק על פי הדין האזרחי במקרים מסוימים, וציפה לתיקונים גם בתחום הירושה. לנוכח זאת בקשו הרבנים הראשיים באותה העת – הריא"ה הרצוג והבצמ"ח עוזיאל להציע פתרונות שיתקבלו על ציבור המתדיינים ויבססו את סמכות בתי הדין בתחום זה.
הרב הרצוג חיבר קונטרס שלם על הדרך בה ניתן לבסס את ירושת הבנות. את הצעתו הוא ביסס על סמכות חז"ל לתקן תקנות, ולמרות כוחם המוגבל של חכמים בימינו הוא גרס כי ייתכן שיש להם סמכות לתקן תקנות באופן עקיף מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר", ותוך השענות על תקנות קדומות. עם זאת הוא הדגיש כי חכמים אינם יכולים לבטל את הוראות התורה המונעות ירושה מבנות, וכן ציין את האיסור לבצע שינוי שמטרתו להשוות את דיני ישראל לדיני האומות. לכן, לדבריו מדובר בתקנה נקודתית על פי כללי התקנות ולצורך ספציפי.
בהתאם לכך הוא הציע "לכתוב בכתובה שהבת תיקח בעזבון כחלק זכר שלם." כלומר הצעתו הייתה לקבוע באמצעות הרבנות הראשית הוספת סעיף בכתובה, שיתייחס לירושת הבנות שיוולדו לצדדים. תיקון הכתובה ייחשב כמעין צוואה מחיים, ולכן יאפשר שימוש בכלים הלכתיים מתחום דיני הממונות ללא כל התנגשות עם דיני הירושה. הכתובה תהווה מסמך התחייבות ממוני ובו ישולבו תקנות בית דין שיחייבו את מי שיימנע להעניק זכות ירושה לבנותיו סמוך לפטירתו. מנגנון זה דומה לתקנות דומות שנזכרו לעיל: תקנת "בנין דכרין", תקנות שו"ם ותקנות המגורשים במרוקו.
הרב עוזיאל סבר כי הדרך הרצויה לאפשר ירושה לבנות היא על ידי עריכת צוואה. הרבנות תקבע שבשעת הנישואין על החתן לערוך צוואה כטופס נפרד שיצורף לשטר הכתובה. במסגרת הצוואה יינתן לבנות חלק שווה לבנים והיא תנוסח בלשון התחייבות של המצווה, בכדי שתהא תקפה גם לגבי נכסים שאינם בידיו נכון ליום כתיבתה.
ההבדל המהותי בין שני הרבנים הראשיים הוא בדבר התקנת תקנה על ידי הרבנות הראשית. הרב עוזיאל אמנם משתמש בדבריו במונח "תקנה", אך מקריאת תוכן דבריו, נראה כי לא התכוון לחקיקת תקנה הלכתית והתנגד לתקנות בדיני הירושה. כוונתו לתקנה מלשון "תיקון" שמהותו מציאת פתרון הלכתי. הוראות הרבנות בדבר הוספת התניה בכתובה, מעניקות לתוספת זו מעמד של תנאי בית דין, אך אינם מהוות תקנה במובנה הרשמי.
הרב עוזיאל קבע שניתן להסתפק בהתחייבות החתן לחלוקה שווה של עזבונו וביטל את הדרישה לכתיבת נוסח שטר "חצי זכר" כעמדת הפוסקים האשכנזיים.
ההבדל העיקרי בין הצעתו של הרב הרצוג לרב עוזיאל, הוא פרוצדורלי. הרב הרצוג הציע תנאי מובנה בכתובה, ואילו הרב עוזיאל חשש שיהיה בכך בכדי להתדמות לצדוקים, ולכן הציע התחייבות לצוואה במסמך נפרד. כך הוא הבדיל בין התחייבות רצונית של החתן לבין תנייה קוגנטית בכתובה.
בסופו של דבר לא התקבלו הצעותיהם אלה של הרבנים הראשיים, ככל הנראה בשל הסתייגות פוסקים מתיקון תקנות וחידוש חידושים בימינו. התגובה לציפיית שלטון המנדט להתקנת תקנות באה לידי ביטוי בעיקר בסדרי הדין, ולא בתחום דיני הירושה המהותיים.
הגדרת הקרבה המשפחתית לעניין ירושה
ממזר: בן יורש את הוריו, ולפיכך גם בן ממזר יורש את הוריו כי הוא מיוחס להם כבנם. זאת רק אם ההורה המנוח היה יהודי (ר' לעיל: ירושת גר). אם אחד מהורי הממזר גוי, הבן הממזר מיוחס רק להורה היהודי ויורש רק את ההורה היהודי.
משמוש בקבר
עקרונית גם אדם מת יכול לרשת (בתהליך המכונה בתלמוד: "משמוש הירושה בקבר", וגם: "ירושה בראוי"), והוא מוריש את הנכסים לבניו או בנותיו אף על פי שהוא אינו בחיים. אך בעל אינו יכול לתבוע את ירושתה של אשתו המנוחה ובן שמת [ואין לו צאצאים חיים] אינו יורש מאמו, להוריש ממנה בקברו לבנים של אביו המת ושל אֵם אחרת.
משמוש בקרובי אישות
אם האשה מתה לפני הבעל, אין הבעל יורש אותה בקבר בנכסים שירשה מקרוביה לאחר מיתתה, וזאת נלמד מפסוק.
יורשי הבעל, אינם יורשים את אשתו לאחר שנפטר. הראשונים נחלקו מנין יודעת הגמרא דין זה. לפי שיטת ריב"ם, סברא הוא, שהרי ירושת הבעל מאשתו אינה מכח קורבה רגילה אלא מכח קרובה מיוחדת הנקראת "שארות" שהיא קורבה הבאה מחמת נישואין, והשארות היא רק בעודם חיים יחד, ולכן רק הנכסים שהותירה בחייה יורש הבעל, ולא הנכסים שקיבלה לאחר מכן. על כך מקשה ר"י, שמצינו שהבעל נקרא "שאר גם לאחר מיתת האשה ולכן פירש ר"י, שסברא היא, מכיוון שדין משמוש נלמד מפסוק שמדובר שם אודות קרובים ביולוגיים, לא ניתן להסיק מכך גם לגבי קרוב שהוא רק מחמת "שארו". על כך מקשה הרשב"א מבעלי התוספות, אם כן מדוע צריך פסוק שאין הבעל יורש את אשתו כשהיא בקבר. ולכן פירש הרשב"ם, שאין זו סברא כלל, אלא מכך שיש פסוק המלמד שאין הבעל יורש את אשתו כשהיא בקבר, מוכח ונראה שאין משמוש בירושה הבאה מחמת "שארות", ולכן גם כאשר הבעל מת אין יורשיו יורשים את אשתו דרכו.
מסיבה זו, אם האם נפטרה, אין לומר דין משמוש, כדי שעל ידו ינחיל הבן שמת את הירושה לאחים מצד האב, מכיוון שאין דין משמוש של שארות בקבר.
חלק הבכורה
התורה ציוותה על האחים לתת לבכור חלק כפול בירושה, כך שאם היו למשל 5 אחים, מחלקים את הנכסים לשישה חלקים, והבכור מקבל שנים מהם. חלק זה ניתן לו עם המעלות והחסרונות שבקבלת ירושה, ולכן אם בא בעל חוב לגבות את חובו מנכסי המת, הוא צריך לשלם פי שניים. אם כי חלק הבכורה לא ניתן לבכור בעל כרחו, וזכותו לוותר עליו ולומר שאינו חפץ בו.
הבכור לא מקבל נכסים שנולדו לאחר מיתת אביהם, וזאת מפני שחלקו נקרא בתורה בשם "מתנה" לשון "נתינה", ולכן חלק הבכורה נחשב כשלו רק כאשר החלק בא לידו, בניגוד לשאר חלקי הירושה שהם של היתומים מיד עם מיתת אביהם, ולכן, אם החלק הושבח על ידי שאר היורשים, אין להחשיב את ההשבחה, כאילו חלקו הוא זה שהשביח.
אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק
רבי יהודה הנשיא וחכמים נחלקו בגדר הדברים: לפי חכמים, כל נכס שלא היה קיים במציאות בשעת המיתה, למשל פירות שצמחו לאחר זמן, אין הבכור מקבל פי שניים בהם, ולפי רבי יהודה הנשיא יש לחלק בין נכסים שהיו קיימים בשעת המיתה והושבחו מאליהם לבין נכסים שבאו מחמת השקעה מחודשת. דין זה נקרא, כלומר נכסים שלא היו בידי אביהם, אף על פי שהיו ראויים לבוא, אין הבכור יורש בהם פי שניים, אם לא היו מוחזקים למעשה בידי האב.
עם זאת, נכסים חדשים הם רק נכסים שיש להם חשיבות עצמית ושם נפרד, כמו פירות חדשים שצמחו מקרקע של האב, אבל אם הקרקע עצמה השביחה את עצמה, או דקל העלה שרטון, אין אלו בגדר נכסים חדשים, אלא בגדר נכסי האב.
חכמי הגמרא התלבטו מה ההלכה בנוגע לשטר הלוואה, האם כאשר ההלוואה שולמה היא נחשבת כדבר חדש או לא, מכיוון שכבר היה בידי האב את השטר שעל ידו היה לו כוח משפטי לגבות את החוב, חכמי ארץ ישראל סברו שההלוואה אינה נקראת כנכסים חדשים, אבל מסקנת הגמרא היא כחכמי בבל, שהלוואה נקראת ראוי ואין הבכור יורש בהם פי שניים.
ביקש לחלוק
לפי רב אסי, אם הוא הודיע וביקש מהאחים לחלוק, הוא זכה בחלקו, ומעתה והלאה מה שהשביחו הנכסים, הן על ידו והן על ידי אחיו, נחשב כאילו חלקו הוא זה שהשביח. רבה ורב יוסף הוסיפו על דבריו ואמרו שדין זה הוא דווקא אם ההשקעה והשינויים שעשו האחים בנכסים אינם בצורה משמעותית, אלא למשל בצירת ענבים מהכרם, אך כאשר האחים שינו את הנכסים בצורה משמעותית, אין השבח עולה לחלקו, לפי הרשב"ם הביאור הוא שכן במקרה כזה יש לאחים דין גזלן, והם קנו את הנכסים בשינוי. לפי שיטת רבינו חננאל, פירוש הגמרא הוא שבמקרה שהאחים שינו את הנכסים בצורה משמעותית, היה לו למחות בהם ולומר שוב שהוא רוצה לחלוק, ואם הוא לא מוחה בהם בצורה כזו סימן הוא שויתר על חלקו.
קיימת מחלוקת בין החכמים, מה תהיה ההלכה אם הבכור נטל חלק באחת מהקרקעות כמו שאר האחים המוגדרים כ"פשוט"ים, ובכך וויתר על חלק הבכורה שמגיע לו מדין המשפט העברי. ביד תלמידיו של רבא הייתה פסק של רבא שקבע כי מדובר במחילה מוחלטת ולא ניתן לחזור ממנה, ונחלקו התלמידים בפרשנות הפסיקה: לפי רב פפא בשם רבא, הוויתור הוא רק על אותו חלקת קרקע שבה נטל הבכור באופן שווה, אך למחילה השפעה על הקרקעות והנכסים האחרים, ואילו לדעת רב פפי בשמו של רבא, ניתן להשתמש בגילוי דעת זה כמחילה שמשפיעה על כל המטלטלין והקרקעות שירשו האחים מהאב המת. המחלוקת בין שני תלמידיו של רבא, נעוצה לפי דברי התלמוד, במחלוקת יסודית בקשר לחלק הבכורה. אין ספק שהמחילה היא כללית, ומדובר בגילוי דעת כללי כי הוא מוותר על חלק הבכורה שהתורה העניקה לו, השאלה היא האם משפטית יש לבכור זכות בחלק הבכורה שבירושה גם לפני חלוקת הירושה? אם יש לבכור זכות בחלק הבכורה המגיע לו גם לפני החלוקה יכולה מחילתו להשפיע גם על חלקי הנכסים שלא חולקו בין האחים אך אם לא נאמר כך, לא תועיל מחילתו על הקרקעות שעדיין לא באו לידו, ואין לו זכות משפטית כדי למחול אותן. פסק ההלכה נפסק כרב פפי, שיש לבכור זכות גם קודם חלוקה.
החלטת האב בחלק הבכורה ובירושה
האב לא יכול להחליט ולומר שהבכור לא יירש את חלק הבכורה שלו, או שאחד מהאחים לא יירש עם אחיו. הוא יכול לחלק את נכסיו מחיים בתורת מתנה, אבל לא בתורת ירושה החלה לאחר מיתה.
עם זאת, לפי שיטת רבי יוחנן בן ברוקה הוא יכול להחליט שאחד מהאחים יקבל את כל הירושה, ואף שחכמים נחלקים אליו, ההלכה נפסקת כמותו. הוא לומד זאת מהפסוק, מכאן משמע שהאב יכול להנחיל את הירושה לבניו, ולבחור מי מהם יירש את הירושה. לפי דעה אחת בגמרא, הוא אף סובר שניתן לומר שיורש אחר, בדרגה רחוקה יותר - כמו בת למשל, יירש, אם כי ברור שאינו יכול להעדיף ולבחור לו אדם שאינו יורש, שכן הוא יכול רק לבחור לעצמו מי מהיורשים הוא מעדיף, אבל לא לעקור את דין הירושה, כוח זה לא ניתן לו.
רבא מסתפק, האם דין מיוחד זה, בו האב יכול להנחיל את בניו כנלמד מהפסוק "והיה ביום הנחילו את בניו", הוא רק בשכיב מרע, שכן המשמעות של "ביום הנחילו את בניו", הוא היום בו אדם עומד למות ועשוי להוריש את נכסיו, או שמדובר בכל יום בו מחליט אדם כל שהוא להחליט מי מבניו יירש אותו. ההלכה נפסקת שרק בשכיב מרע נאמר פסוק זה.
מהות הקניין
הרשב"א מבהיר, כי יורש אינו יכול לסלק את עצמו מדיני הירושה, שכן הסילוק תקף רק אם הוא התבצע עוד לפני שהקונה זכה בכח לזכות בנכסים, אבל במקרה של היורש, זכותו של היורש בכוח כבר תקפה משעה שנולד, והירושה בפועל היא מכוח זכות הירושה שלו.
קניין ירושה מדרבנן
ישנם קניינים נוספים במשפט העברי, שתיקנו חכמים באותו גדר משפטי של ירושה. כך למשל, תיקנו חכמים שמתנת שכיב מרע חשובה כירושה, ואם יאמר האדם ההולך למות שרוצה הוא להביא חלק מנכסיו לאדם מסוים, חשוב אותו אדם כיורש גמור, ויש לו את כל העדיפויות של יורש.
אחת העדיפויות של יורש הוא, קשור לכלל במשפט העברי האומר שלא ניתן למכור חוב לאדם אחר לחלוטין, כי כאשר מוכרים את החוב, אין פירוש הדבר שהחוב בעצמו עובר לאדם האחר, שכן מלווה להוצאה ניתנה, ולא ניתן למכור לאדם אחר חוב שהוא למעשה דבר שאין בו ממש, שהרי כסף ההלוואה אינו בעולם, ולכן המכירה היא רק על השעבוד נכסים, כלומר זכות הגבייה של החוב, שהיא לגבות מנכסיו של האדם או את זכות הגבייה מהאדם עצמו, וזאת קיימת ותלויה בחוב עצמו, שלא ניתן להעבירו מהלווה למלווה, ולכן אם ימחול המלווה את החוב, לא יוכל קונה השטר חוב לגבות את החוב יותר. לעומת זאת, יורש של האדם יורש גם את חובותיו, שכן לפי הסבר חכמי האחרונים יורש אינו בעלות חדשה לחלוטין אלא שהיורש מקבל את כוחותיו המשפטיים של המוריש, ולכן הוא יכול גם לגבות את חובותיו, והם שייכים לו באופן גמור.
מכיוון שאדם שקיבל מתנה משכיב מרע חשוב כיורש, לא יכולים יורשיו האחרים למחול את מחוב, שכן מקבל המתנת שכיב מרע גם הוא חשוב כיורש לעניין החוב, וקניינו הוא מוחלט.
במסכת בבא קמא הגמרא מסופקת אם הכוהנים נחשבים ליורשיו של הגר, בנוגע לגזל הגר שמוחזר על ידי הגזלן המבקש לקיים את המצוות "והשיב את הגזילה אשר גזל", או שמדובר באחת ממתנות כהונה. קיים ספק הלכתי האם זכות זו היא כירושה או כמתנה, שכן אם גזל הגר שייך כוהנים בגדר ירושה, נחשב גזל הגר - כל עוד לא הגיע לידו של כל כוהן כתפיסת הבית, המהווה רשות שותפית לאנשים רבים ולכן אם ישנם עשרה בהמות ברשות זו יש חובה להפריש מהם מעשר בהמה, לעומת זאת אם גזל הגדר נחשב כמתנה, נחשב כל אחד מהכוהנים המקבל את חלקו כרשות פרטית ואינו מחויב להפריש מעשר בהמה. מסקנת הגמרא היא שקניין הכוהנים הוא כשאר מתנות הכהונה.
ספק מי הוא היורש
בדיני ממונות קובע הכלל אין ספק מוציא מידי ודאי שכאשר ממון מוטל בספק, וקיים אחד שיש לו בעלות ודאית על חפץ, וספק אם לשני יש חלק בחפץ, האדם המסופק לא יוכל להוציא מידי הוודאי, שכן הוודאי נחשב למוחזק בנכסים.