cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקס פרסי אופיר לשנת 2019
בדומה לשנתיים הקודמות, גם בשנה זו לא הוזמנה לטקס שרת התרבות מירי רגב. לאחר זכיית הסרט "ימים נוראים" בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר הוציאה רגב הודעה וביקרה את זכיית הסרט, בהודעה ציינה שלא צפתה בו.
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ומודגשים בכתב מודגש:
מועמדויות מרובות
להלן הסרטים אשר מועמדים לשני פרסים או יותר:
זכיות מרובות
להלן הסרטים אשר זכו בשני פרסים או יותר:
לזכרם
במהלך הטקס, ביצע שולי רנד את השיר "אייכה" לזכרם של אישים בולטים בתעשיית הקולנוע שהלכו לעולמם בשנה החולפת:
יוסי דהאן
יוסי דהאן (נולד ב-1954) הוא פרופסור למשפטים וראש החטיבה לזכויות אדם במרכז האקדמי למשפט ועסקים (רמת גן). ממייסדי ויושב ראש מרכז אדוה, ממייסדי ועורכי אתר "העוקץ" ומלמד פילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה. תחום התמחותו הוא דיני עבודה, זכויות עובדים וצדק גלובלי, תאוריות של צדק חברתי, הזכות לחינוך וצדק חינוכי.
ביוגרפיה
יוסי דהאן נולד במרוקו והגיע לישראל בשנת 1960, משפחתו התגוררה תחילה במעברת בית שמש ולאחר מכן במעברת בת-ים משם עברה לחולון שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר "קוגל". דהאן למד לתואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1981-1988 נסע לארצות הברית ללימודים מתקדמים וסיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "שוויון פוליטי בתאוריות דמוקרטיות" בהנחיית תומאס פוגי וסידני מורגנבסר. את התואר במשפטים סיים דהאן בשנת 1999 במכללה למנהל. דהאן הוא פרופסור חבר בחוג למשפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן שם הוא משמש גם כראש חטיבת זכויות האדם. הוא גם משמש כמרכז הוראה בפילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2006 שימש כעמית מחקר במרכז לחקר צדק חברתי באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובשנים 2012-2011 כחוקר אורח במרכז טאוב באוניברסיטת ניו יורק.
דהאן הוא אחד ממייסדי "מרכז אדוה לחקר החברה בישראל" והוא מכהן כיושב ראש המרכז מאז היווסדו. דהאן, יחד עם ד"ר יצחק ספורטא, הוא מייסד, עורך וכותב משנת 2003 של אתר הדעות "העוקץ", אתר העוסק בסוגיות פוליטיות, חברתיות, כלכליות ותרבותיות מזווית ביקורתית. דהאן שימש כנציג ציבור מטעם העובדים בבית הדין לעבודה וכנציג ציבור במליאת רשות השידור. החל משנת 2003 הוא חבר במועצת המערכת של כתב העת "תיאוריה וביקורת". משנת 2005 עד לשנת 2009 שימש כיושב ראש קבוצות מחקר במכון ון ליר בירושלים בנושאי "זהות ומעמד" ו"צדק חברתי". חבר ועד מנהל באגודה לצדק סביבתי בישראל, וחבר האספה הכללית והוועד המנהל של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים. דהאן שירת כחבר הצוות האקדמי המייעץ של שרת הרווחה אורה נמיר. היה חבר במשלחת, מפגש טולדו, מזרחים ופלסטינים למען דיאלוג ישראלי-פלסטיני, יולי 1989. חבר במשלחת השיחות עם אש"ף בסטוקהולם ב 1990. בשנים 1992 - 1993 עמד יחד עם פרופ' יוסי יונה, יצחק שפירא ויעל פישביין בראש צוות החינוך של "הוועדה המיוחדת לפיתוח חברתי", שפעלה במשרד ראש הממשלה יצחק רבין. דהאן נמנה עם מייסדי הפורום לצדק חברתי ולשלום, שפעל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, בחסות המרכז הבינלאומי לשלום. הפורום קיים תוכניות הכשרה למנהיגות קהילתית לאוכלוסיות מעורבות: יהודים וערבים, תושבי הערים ועיירות הפיתוח, ותיקים ועולים חדשים. במסגרת פעילותו בפורום שימש דהאן, יחד עם פרופ' יוסי יונה, ראש ועדת ההיגוי האקדמית לתוכניות ההכשרה של הפורום. דהאן היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית. דהאן היה בעל טור דעות בעיתונים "על המשמר", "חדשות", וכיום הוא בעל טור דעה ב"ידיעות אחרונות". חבר הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל. דהאן הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
חיים אישיים
יוסי דהאן נשוי למירי, מעצבת גרפית, ואב לאיילת, נילי ונעם.
מחקריו ועמדותיו
"תאוריות של צדק חברתי", ספרו זה של דהאן ראה אור לראשונה בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2007. הספר סוקר באופן נרחב וביקורתי תאוריות מרכזיות של צדק חברתי בנות זמננו (תאוריית הצדק של ג'ון רולס, ליברטריאניזם, גישת היכולות של אמרטיה סן ומרתה נוסבאום, תורות גמול של צדק, תאוריית הצדק של מייקל וולצר, צדק גלובלי, צדק ופמיניזם, צדק ורב-תרבותיות). גרסה מורחבת ומעודכנת של הספר הכוללת פרק חדש על צדק ודמוקרטיה, יצאה לאור בשנת 2013 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה. הספר משמש טקסט מרכזי בקורס "תאוריות עכשוויות של צדק כלכלי וחברתי" של האוניברסיטה הפתוחה. דהאן כתב את אחרית הדבר לספרו של רולס "צדק כהוגנות" שהופיע בתרגום לעברית בהוצאת עליית הגג ומשכל, בשנת 2011.
מאז שנת 2008 דהאן שותף לסדרת מחקרים, יחד עם דר' חנה לרנר מהחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ודר' פאינה מילמן מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, העוסקים בזכויות עובדים במשפט הבינלאומי וצדק גלובלי. פרויקט המחקר שהוא בעל אופי נורמטיבי ואמפירי מפתח תאוריה של חלוקת אחריות ועקרונות של הטלת אחריות שמטרתם להצדיק הגנה על זכויות עובדים בשרשרות ייצור גלובליות הנשלטות על ידי תאגידים כלכליים בינלאומיים. פרויקט המחקר זכה במימון קרן המחקר הישראלית למדע - ISF. במסגרת פרויקט מחקר זה פורסמו מספר מאמרים בכתבי עת משפטיים ופילוסופיים, ובתחילת שנת 2016 יצא לאור ספר מאמרים בעריכת החוקרים 'International Labor Rights and Global Justice בהוצאת קיימברידג'. יחד עם פאינה מילמן הוא גם ערך גיליון מיוחד של כתב העת Law&Ethics of Human Rights על הנושא Labor Rights in an Era of Gobalization
במסגרת מחקריו בחינוך פרסם דהאן סדרת מאמרים בכתבי עת ישראליים ובינלאומיים בנושא שוויון הזדמנויות והפרטה. בין היתר, פרסם מספר מאמרים יחד עם פרופ' יוסי יונה מאוניברסיטת בן-גוריון העוסקים בתיאור וביקורת של אספקטים אידאולוגיים ונורמטיביים של רפורמות ניאו ליברליות הפוקדות את מערכת החינוך הישראלית ומערכות חינוך במדינות רבות בעולם מאז שנות השמונים של המאה הקודמת. בשנים האחרונות עובד דהאן על ספר העוסק בבחינה נורמטיבית ואמפירית של שלש סוגיות, שוויון הזדמנויות הפרטה ולימודי ליבה. הספר מתוכנן לצאת לאור בשנת 2015.
דהאן ערך יחד עם פרופ' הנרי וסרמן את הקובץ "להמציא אומה" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה הספר כולל מאמרים העוסקים בתאוריות מודרניסטיות של לאומיות. הספר יצא בשנת 2006 במסגרת סדרה בקורס "סוגיות בחקר הלאומיות" שבה יצאו לאור תרגומים לעברית של הספרים: "קהילות מדומיינות" מאת בנדיקט אנדרסון, "לאומים ולאומיות" מאת ארנסט גלנר ו"חשיבה לאומית והעולם הקולוניאלי: שיח משני?" מאת פרתה צ'טרג'י.
ספריו
ספר זה ראה אור בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, סדרת הקשרי עיון וביקורת, בשנת 2018. הספר מציע ניתוח ביקורתי של שלוש מחלוקות המעסיקות את מערכת החינוך בכל המדינות הדמוקרטיות, ובכלל זה ישראל: המחלוקת על צדק חלוקתי, המתבטאת בפערים בהישגים הלימודיים על רקע לאומי, אתני, מגדרי ומעמדי, המחלוקת על אחריות המדינה ותהליכי הפרטה בחינוך והמחלוקות על מטרות החינוך ועל הדיוקן הראוי של בית הספר, לרבות התכנים, דרכי ההוראה והמורים. הספר משלב ניתוח נורמטיבי בכלים פילוסופיים וניתוח אמפירי בכלים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים.
ספרו זה של דהאן ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2007. גרסה מורחבת ומעודכנת של הספר הכוללת פרק חדש על צדק ודמוקרטיה, יצאה לאור בשנת 2013 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה. הספר משמש טקסט מרכזי בקורס "תאוריות עכשוויות של צדק כלכלי וחברתי" של האוניברסיטה הפתוחה.
דהאן ערך יחד עם פרופ' הנרי וסרמן את הקובץ "להמציא אומה" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה הספר עוסק בתאוריות מודרניסטיות של לאומיות, 2006.
International Labor Rights and Global Justice
International Labor Rights and Global Justice, Cambridge University Press, Yossi Dahan, Hannal Lerner, Faina Milman Sivan, (eds.) 2016
בנושא זכויות עובדים וצדק גלובלי:
קישורים חיצוניים
מכתביו
הערות שוליים
''
אוזכר בשדרים
אוזכר בשדרים (Mentioned in Despatches) הוא עיטור לאיש כוחות הביטחון, בדרך כלל מבריטניה, מהאימפריה הבריטית, או ממדינות חבר העמים, ששמו אוזכר בדיווחים או בשדרים, בדו"ח רשמי שנכתב על ידי קצין בכיר ונשלח לפיקוד העליון, ותיאר התנהגות מצוינת לשבח, אומץ, או מעשה גבורה נוכח פני האויב.
משרתי כוחות הביטחון אשר לא עוטרו במדליה עבור פעולתם, אך אוזכרו בשדרים, מקבלים אישור לענוד ענף עץ אלון על עיטור המערכה.
אזכור לאיש בכוחות המזוינים של בריטניה מתפרסם בלונדון גאזט.
פייר בל
פייר בל (בצרפתית: Pierre Bayle; 18 בנובמבר 1647 – 28 בדצמבר 1706) היה פילוסוף וסופר צרפתי.
בל היה בנו של כומר פרוטסטנטי בעיירה קרלה שבמחוז פואה בצרפת, קרוב להרי הפירנאים הצרפתיים. בעיירה זו שבה נולד, בילה את עשרים השנים הראשונות לחייו, למד יוונית ולטינית וספג לתוכו את תורתו של קלווין. ב-1669 נשלח לקולג' הישועי בעיר טולוז (בדרום מערב צרפת), כדי להתמחות בלימודים קלאסיים, אך הפך שם לקתולי. כעבור שבעה עשר חודשים בלבד הוא חזר לקלוויניזם. כדי להימנע מן הרדיפה הדתית בצרפת, אביו שלח אותו ללמוד באוניברסיטה הקלוויניסטית שבעיר ז'נבה, אך שם גילה את כתביו של הפילוסוף רנה דקארט והתחיל להטיל ספק בנצרות. ב-1675 פייר בל נתמנה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה ההוגנוטית של העיר סדן, שבצפון מזרח צרפת. ב-1681 נסגרה האוניברסיטה של סדאן על פי צו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. בל מצא משרה באקדמיה המפורסמת שבעיר רוטרדם שבהולנד, שבה שימש כפרופסור להיסטוריה ופילוסופיה.
ב-1682 פרסם בל מכתבים שבהם ביקר את ספרו של הכומר לואי מיימבורג, "היסטוריה של הקלוויניזם". באותה שנה הופיע גם ספרו "הרהורים על כוכב השביט" (Lettre sur la comète) (שביט היילי שגרם לבהלה באירופה). ב-1684 החל לפרסם בעילום שם כתב עת לביקורת ספרותית. זה היה הניסיון הראשון להפוך את הספרות לפופולרית. ב-1693 פוטר ממשרתו ברוטרדם בגלל ויכוחים עם אחד מאנשי הסגל האקדמי, אך מצב זה הותיר לו פנאי כדי לכתוב את "המילון ההיסטורי והביקורתי" המהווה את יצירתו העיקרית. שנות חייו הנותרות הוקדשו כדי להשיב לאלה שביקרו את "המילון". בל, שחלה בשחפת, נפטר ברוטרדם ב-1706.
ב-1906, הוקמה בעיר פמייה בצרפת, באזור שבו נולד, אנדרטה לזכרו שעליה נכתב: "פיצוי עבור שכחה ארוכה".
לבל נודעה השפעה על הפילוסופים של תקופת ההשכלה: מונטסקייה, וולטר, דני דידרו, לייבניץ, גוטהולד אפרים לסינג, לוק. וולטר ביסס על דמותו של בל את הדמות מרטין, חוקר מניכאי בספרו "קנדיד", על דמות של בל. האסכולה של הספקנות בפילוסופיה מצאה בו שוב את ביטויה: "אופי האדם אינו משתנה; הוא אינו לומד מן ההיסטוריה", "ההיגיון יכול ללמדנו להטיל ספק בכל, אך לעיתים רחוקות הוא מובילנו לפעול".
כאפייה
כאפייה (בערבית: كُوفِيَّة, תעתיק מדויק: כּוּפִיַּה, מן כופה שבעיראק); נקראת גם "חַטַּה" (בערבית: حَطَّة) היא כיסוי ראש מסורתי לגברים ערבים או מוסלמים, אשר נפוץ בעיקר בירדן, בעיראק, בחצי האי ערב ובסיני, במדינות הערביות והמוסלמיות באזור המפרץ הפרסי כולל איראן, ובקרב הפלסטינים והבדואים. הוא עשוי בדרך כלל מכותנה או מפשתן. הכאפייה מלופפת סביב הראש באופנים שונים, בעיקר כדי לספק הגנה מפני חשיפה לשמש. באזורים מדבריים הכאפייה גם יעילה במיוחד משום שהיא מספקת הגנה על אזור הפה והעיניים מאבק ומחול. משום כך, הכאפייה נפוצה בעיקר באזורי אקלים מדברי.
הכאפייה מוצמדת לראש באמצעות פתיל בצורת טבעת (בדרך כלל מחבל כותנה) הנקרא "עִקַאל" בערבית, או "עָקָל" בעברית. מידת העיטור של העקל (כמו גם השימוש בעקל כפול ואף משולש) משמשת לראיה למעמדו של החובש.
צבעי הכאפייה, הדוגמה שעליה וקיום שנצים מעידים לרוב על שיוך שבטי או מדיני. בירדן, למשל, נפוצות כאפיות בצבע אדום (על בד לבן), באיחוד האמירויות הערביות נפוצות הכאפיות הלבנות ללא צבע בולט אחר ואילו בשטחי הרשות הפלסטינית - בשחור.
דימויי כאפייה באמנות ובאופנה הישראליים
בסוף שנות ה-1960-תחילת שנות ה-1970, יצרה האופנאית רוז'י בן יוסף סדרת שמלות עשויות מבד כאפייה. ב-2008 השיקה חברת קסטרו הישראלית סדרה של צעיפים שנראו ככאפיות.
רפי לוי
רפי לוי (22 בפברואר 1938 – 25 בפברואר 2021) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק במכבי תל אביב ובארבע קבוצות באוסטרליה ובדרום אפריקה. היה ידוע בשנות החמישים כ"חצי השני" של שייע גלזר בחוד ההתקפה של מכבי תל אביב.
קריירה
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב ערך לוי כמה שבועות לפני שמלאו לו 17 שנים, במחזור הראשון של עונת 1954/1955 נגד מכבי נתניה, וכבש את השער השני בניצחון 1–6. בהמשך אותה עונה כבש לוי עוד שלושה שערים.
עונה לאחר מכן כבש לוי שישה שערים, כולל צמד בניצחון 0–3 בדרבי מול הפועל תל אביב. באוקטובר 1956 יצאה הקבוצה למסע משחקים בארצות הברית, ולוי כבש שלושער בניצחון 0–6 על בוסטון. לאחר מכן הוסיף שער בניצחון 0–2 על נבחרת איסלנד, במשחק שנערך בניו יורק.
ככל שחלפו העונות, מספריו של לוי עלו ובעונת 1957/1958, כשמכבי תל אביב זכתה בדאבל, הוא זכה בתואר מלך השערים עם 14 כיבושים בליגה. גם בגביע המדינה תרומתו של לוי הייתה משמעותית עם חמישייה בחצי הגמר נגד שמשון תל אביב ושער בגמר נגד הפועל חיפה.
בעונת 1959/1960 זכה בשנית בתואר מלך השערים, כשכבש 19 שערים ב-20 משחקי ליגה. כמו כן, הוא היה בין השחקנים הבולטים שהוליכו את מכבי תל אביב לשתי אליפויות בעונות 1955/1956 ו-1957/1958 ולשני גביעים (1958 ו-1959). לוי שיחק במכבי תל אביב מ-1954 עד 1961 אז עבר לשחק לחמש שנים באוסטרליה ובדרום אפריקה. ב-1966 חזר למכבי תל אביב לעונה נוספת, לאחר שהוצעו לו 50,000 לירות, אך החלוץ לא נשאר זמן רב ובאמצע העונה עזב שוב לדרום אפריקה, שם שיחק עד אשר פרש מכדורגל בשנת 1972, בתקופה זו זכה בשלוש אליפויות ושני גביעים בדרום אפריקה. בדרום אפריקה מכר לוי פסלים במקביל למשחק בכדורגל. בשנת 1973 שב לישראל ולזמן מה שיחק בהפועל רעננה בליגה ב'.
לזכותו של לוי 17 הופעות בנבחרת ישראל, בהן כבש 11 שערים. במשחק הניצחון על נבחרת יוגוסלביה, 1:2 במוקדמות אולימפיאדת רומא 1960, כבש לוי שני שערים. ניצחון זה נחשב לאחד הניצחונות המפתיעים ביותר בתולדות הכדורגל הישראלי, ולוי היה אחד מגיבוריו יחד עם השוער יעקב חודורוב.
בעקבות הניצחון על יוגוסלביה כתב הסופר שרגא גפני את ספר הילדים "בעט אלון בעט", שדמות אחד מגיבוריו, החלוץ המרכזי "אלון לוי", הייתה מבוססת על רפי לוי. הספר הפך במהירות לרב-מכר ובעקבות הספר הראשון יצאו ספרי המשך נוספים, שגם הם זכו להצלחה מסחרית, והפכו לסדרה בשם "הספורטאים הצעירים".
היינריך לווה
אליקום היינריך לֶוֶה (לעיתים: אליקים בן יהודה; בגרמנית: Heinrich Loewe; 11 ביולי 1869, ואנצלבן, פרוסיה – 2 באוגוסט 1951, כ"ט בתמוז תשי"א, תל אביב) היה עיתונאי, פובליציסט, פולקלוריסט, בלשן, מזרחן, הוגה דעות וספרן יהודי-גרמני, ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ומחלוצי הספרנות בארץ ישראל.
קורות חיים
היינריך לווה נולד בקיץ 1869 בעיירה ואנצלבן (Wanzleben) שבקרבת העיר מגדבורג בפרוסיה, הצעיר בין חמישה ילדים. בין השנים 1883–1888 למד בבית הספר של המנזר הפרוטסטנטי Kloster Unser Lieben Frauen שבעיר העתיקה במגדבורג, וזכה עם אחיו ריכארד לחינוך הומניסטי מוצק. לדת היהודית נחשף באמצעות הרב מוריץ ראמר (Rahmer), רבהּ של קהילת מגדבורג.
בשנת 1889 החל ללמוד היסטוריה ושפות מזרחיות באוניברסיטת ברלין, ובמקביל ביקר בהרצאות בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות שבעיר. לווה נחשב לאחד מאבות הציונות בגרמניה, בין היתר בשל פועלו בתעמולה ובעשייה עיתונאית בתקופת Fin de siècle. בנוסף לכך, היה לווה ממייסדי "האגודה המדעית היהודית-רוסית בברלין" (1889), "האגודה לטיפוח הלשון העברית, חובבי שפת עבר" (1891) שהתגלגלה ל"תרבות", אגודת הסטודנטים הציוניים בברלין "ישראל הצעיר" (בגרמנית: Jung Israel; "יונג ישראל"; 1892), שב-1895 התגלגלה ל-"התאחדות הסטודנטים היהודים" (Vereinigung Jüdischer Studenten, ובראשי תיבות: V.j.St), כאופוזיציה ל"אגודת הסטודנטים הגרמניים" האנטישמית – לצד תאודור זלוציסטי, ארתור הנטקה ומרטין בובר, כולם לימים מראשי ציונות גרמניה – ו"אגודת ציוני ברלין" (Berliner Zionistische Vereinigung; 1898). ב-1895 ביקר לראשונה בארץ ישראל, מתוך כוונה לעלות אליה, ובשנת 1897 עלה אליה. לאחר שנשלח באותהּ שנה כציר מטעם ארץ ישראל לקונגרס הציוני הראשון בבזל, נותר לווה בגרמניה, והיה ממייסדי הפדרציה הציונית בגרמניה.
ב-1899 החל לווה לעבוד כספרן באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1901 נישא לווה ליוהנה (חנה) אוארבך (Johanna Auerbach), הצעירה ממנו בשבע שנים. בשנה שלאחר מכן נולדה בתם וב-14 בנובמבר 1907 נולד בנם.
בין השנים 1902–1908 היה לווה ראשון עורכי ה"יידישע רונדשאו" (Jüdische Rundschau), ביטאון התאחדות ציוני גרמניה.
ב-1915 התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין. חיבר מאמרים רבים בנושא פולקלור יהודי, וכן על אנטישמיות ועל התנועה הציונית.
החל בעשור הראשון למאה ה-20 ועבור בשנות ה-20 עשה לווה רבות למען תרבות יהודית ומוסדות לחינוך יהודי בגרמניה. בשנת 1916 היה לחבר ה "Jüdischen Volksheim", המרכז הקהילתי היהודי מיסודו של זיגפריד להמן בברלין, ומשנת 1919 לימד ב-Freien Jüdischen Volkshochschule שנפתח זמן קצר לפני כן. ב-1922 ייסד בברלין את "אגודת ידידי הספרייה הירושלמית" (בגרמנית: Freunde der Jerusalem-Bibliothek), ומ-1924 היה חבר בחברת הביבליופילים היהודים הברלינאים "חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" (Soncino Gesellschaft der Freunde des Juedischen Buches).
ב-4 ביולי 1933 עלה לווה עם משפחתו לארץ ישראל, ונתמנה למנהל הספרייה העירונית "שער ציון" בתל אביב, תפקיד שבו שימש עד שנת 1948.
אליקום היינריך לווה נפטר בקיץ שנת 1951, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
שנות ה-20
{{פירושונים
המילניום ה-3
}}
ססגונית
ססגונית (שם מדעי: Dendronephthya) הוא סוג של אלמוג רך דמוי-שיח וצבעוני, אשר אינו מכיל אצות שיתופיות - זואוקסנטלות. אלמוג זה מצוי במימי שוניות אלמוגים טרופיות, בהם זרמים עשירים ויכול להימצא עד לכמה עשרות מטרים מפני הים. האלמוג ניזון בסינון חלקיקי תרחיף מהמים. הסוג מכיל מעל 250 מינים.
תיאור
סוג זה עשיר במינים החיים במושבות צפופות ומסועפות נמתאפיינות במגוון עשיר של צורות וצבעים. לאלמוגים מחטי שלד בגווני צהוב, אדום, כתום ועוד וכן גוונים זוהרים. הסידור סימטרי ועשוי מסדרות של מחטים. המחטים הבולטות מצויות בתוך הפוליפים ובולטות מחוץ לגוף הפוליפ.
המינים השונים נבדלים זה מזה על פי צורת ההסתעפות של האלמוג, היערכות קבוצת הפוליפים על הענפים ועל פי צורת הסידור של מחטי השלד בפוליפים.
בים סוף
בים סוף ישנם יותר מ-30 מינים לאורך השוניות השונות. השכיחים ביותר הם ססגונית ים-סוף (Dendronephthya eherenbergi), ססגונית מסולסלת (Dendronephthya curvata) וססגונית המפריך (Dendronephthya hemprichi). עם זאת באילת מיני הסוג נדירים בשונית הטבעית, אך שכיחים על עצמים מלאכותיים לאורך קרקעית הים הרדודה. הוא נפוץ במיוחד על עמודי פלדה התומכים במזחי נפט ועל קרקעיות כלי שיט עוגנים.
במחקר שנערך באילת על תזונת ססגונית המפריך, הגיעו החוקרים למסקנה שהאלמוג צמחוני לחלוטין וניזון בלעדית מפיטופלנקטון צמחי, מה שנחשב לגילוי מרתק לאחר שסברו שהאלמוגים ניזונים מהחי.
לידא
לידא (בבלארוסית: Лі́да, ברוסית: Ли́да, בליטאית: Lyda, בפולנית: Lida, ביידיש: לידא או לידע) היא עיר במערב בלארוס, בירת נפה (ראיון), על גדות הנחל לידייקה, במחוז (ווֹבּלַסְט) גרודנו, 160 ק"מ מרחק ממינסק ו-40 ק"מ מהגבול עם ליטא. לידא היא צומת כבישים ומסילות ברזל המחברות אותה עם וילנה, ברנוביץ', גרודנו ומלדזייצ'נה. מספר תושביה בשנת 2015 היה 99,976.
מקור שם העיר
לפי סברה אחת, שם העיר בא מהמילה הבלטית Lyda - "שדה מעובד במקום שהיה בו יער, קרחת יער", מ-"לידימאס" (Lydimas) - שמשמעותה "חיתוך", וקרובה למילה הבלארוסית ляда.
ראשית ההתיישבות
ישוב ליטאי התקיים במקום עוד במאה ה-10. שמו מוזכר בכרוניקות בסביבות שנת 1180. עד למאה ה-14 ניצב במקום, בגדה הימנית של הנהר ניימן, מבצר עשוי מעץ ואדמה, ששימש להגנת הגבול בין ליטא ובין רוס הקייבית. הוא מצוין בכרוניקות מאוחרות יותר - ה"לטופיס ווסקרסנסקי" הרוסי ובכרוניקה הפולנית ה של מאצ'יי סטריקובסקי. אולם שנת הקמת העיר נחשבת 1323, כשהדוכס הגדול של ליטא, גדימינאס התחיל לבנות כאן בעזרת בנאים שהביא מקייב מצודת מלבנים שהפכה לסמל העיר. בנייתה נמשכה כחמש שנים והעיר התפתחה סביבה בערך החל משנת 1380, בשטח שבין העמקים הבוציים של הקמנקה והלידייקה. המצודה עמדה בהצלחה מול התקפות של הצלבנים הגרמנים - האבירים הטבטונים - בשנים 1392 ו-1394 אך נשרפה עד ליסוד בשנת 1710. אחרי מותו של גדימינס ליטא התפצלה לשתי נסיכויות. לידא הייתה לבירת אחת מהן, בראשותו של אלגירדאס. היא עברה בהמשך בירושה- ב 1381 - לשליטת בנו, יוגאילה (יאגיילו), נסיך של ויטבסק, קרווייה ולידא, ולאחר מכן לידי ויטאוטאס (ויטולד), אחיו של אלגירדאס.
ימי הדוכסות הגדולה של ליטא
בימי הדוכסות הגדולה של ליטא במאות ה-14–16 הייתה לידא אחת מחמש הערים המובילות של המדינה. היא השתייכה, זה אחר זה, לדוכסים גדולים גדימינאס, קסטוטיס, אלגירדאס, יגיילו וויטאוטאס, וכן לנסיך קוריבוט.
במחצית השנייה של המאה ה-14, בימי תהליך ההתנצרות של העם הליטאי, הוקמה ביישוב בשנת 1360 נציגות מיסיונרית פרנציסקנית שהגיעה מפולין. הפרנציסקנים הביאו איתם מויזנה איקונין של מרים הקדושה שהפך ליעד פולחן. הדוכס יוגאילה ייסד כאן בשנת 1380 כנסייה קתולית, מוקדשת לעליית מרים ולצלב הקדוש, ששופצה בשנת 1414. חורבותיה נראות עד ימינו. בשנת 1460 במקום הנציגות הפרנציסקנית הוקמה קהילה קתולית קבועה (פארוכיה) עם כנסייה חדשה. .בשנת 1533 הוקמה גם כנסייה בעלת פולחן נוצרי מזרחי.
אחרי שהתפייס עם יוגאילו, ויטאוטאס, כמושל של ליטא, שיפץ בצורה יסודית את המצודה. בשנים 1396–1398 שימשה העיר מקלט לחאן המודח של אורדת הזהב, טוכטמיש, שגורש על ידי טימור לנג ובין השנים 1411–1412 גם לבנו, ג'לאל-א-דין, שפיקד על היחידה הטטרית שהשתתפה על יד הליטאים בקרב גרונוולד נגד האבירים הטבטונים. ב-5 באוגוסט 1406 הותקפה העיר וניזוקה על ידי הנסיך הרוסי מסמולנסק, גאורגי סביאטוסלבוביץ', שגורש לבסוף על ידי הנסיך וויטילה, לימים גיסו של יוגאילה. בשנת 1410 אזרחי העיר התגייסו והשתתפו בקרב גרונוולד הכריע נגד האבירים הטבטונים.
החל מהמאה ה-15 הפכה לידא למרכז משגשג של בעלי מלאכה ומסחר. לכך תרמה בהמשך גם ההתיישבות היהודית שהחלה במאה ה16. באמצע המאה ה-16 גדל בעיר גם מספר הנוצרים הרפורמים - קלוייניסטים. נוצרו קשרי תחבורה ומסחר עם וילנה, נבהרדק, פולאצק ומינסק. באותה תקופה לעיר היו ככר עם שוק, וכן ארבעה רחובות: ויילנסקה, זמקובה, קמיינסקה וקריבאיה. בשנת 1588 לידא הייתה לבירת המחוז לידא (לידזקי) כחלק מהפלטינות (וייבודות) וילנה.
בש-17 בספטמבר 1590 זכתה העיר לזכויות לאוטונומיה מוניציפלית שהוקנו בחוקי מגדבורג ולסמל רשמי משלה. זכויות מגדבורג חודשו על ידי הסיים הפולני בשנת 1776. בעיר אורגנו שני ירידים שנתיים. אוכלוסייתה הגיעה ל 2,000-5,000 תושבים. לשליטה על העיר הייתה חשיבות אסטרטגית במלחמה הרוסית-פולנית בשנים 1654–1667 ובמלחמה הצפונית הגדולה בשנים 1700–1721. תחת השלטון הפולני-ליטאי הוקם מנזר כרמליתי (1676) ומנזר של הפיאריסטים, שניהלו גם מכללה בעיר בין השנים 1756–1834.
ימי השלטון הרוסי
עקב חלוקת פולין, בשנת 1795 העיר, שרוב תושביה היו באותה תקופה יהודים, הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית. באף רגע לא הייתה בירת גוברניה (פלך) אלא מרכז של יחידה מנהלית משנית בלבד. כשנתיים הייתה מרכז המחוז סלונים. החל מ-1797 סופחה לפלך ליטא, מ-1801 לפלך גרודנו ומ-1841 לפלך וילנה. עם זאת, עדיין נחשבה בעלת חשיבות אך בשנת 1817 הצטמצם מספר תושביה ל-770.
במאה ה-19 הוקמו בעיר, בעיקר על ידי יהודים, מבשלות בירה (פופקו, פפירמייסטר), בתי חרושת לטבק ולסיגרים (וילנצ'יק, רובינוביץ'),מפעל למעטות פגזים (שלמוביץ') בית דפוס (זלדוביץ'), מפעלים לעיבוד עורות, מנסרות, בתי חרושת לעיבוד מתכות (שפירו), נפתחו מאות חנויות ובתי מלאכה, בתי מלון, מסעדות, בתי קפה, מסבאות וקונדיטוריות.
ציון דרך בפיתוח העיר הייתה בניית מסילת רכבת (1862 - קו הרכבת לווילנה). בשנת 1872 הותקן קשר טלגרפי. ב-1884 הושלמה מסילת הברזל וילנה-לונינץ, מה שתרם מאוד להתפתחות תעשייתה של לידא. בשנת 1891 הוכה מרכז העיר על ידי דליקה גדולה. ב-1897 הוקמו בתי ספר חדשים, ב-1901 בתי ספר תיכון לבנים ולבנות. בשנת 1899 נוסד בית חולים.
הדליקה מ-7 באוקטובר 1891
בדליקה שפרצה בלילה נחרב כל מרכז העיר - 400 בתי דירות ועוד 600 בניינים, לרבות בית העירייה. לצורך שיקום העיר נאספו תרומות בכל האזור הצפוני-מערבי של האימפריה ובעזרתם מרכז לידא נבנה מחדש עם בניינים דו-קומתיים אלגנטיים מלבנים, עתירי קישוטים.
מלחמת העולם הראשונה, ימי המשטר הסובייטי והשלטון הפולני
במהלך המאה ה-20 לידא עברה מיד ליד, כך שהשפה הרשמית בעיר השתנתה תשע פעמים.
בימי מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1915–1918 נכבשה העיר על ידי הגרמנים. בסתיו 1918 קם במקום ארגון צבאי פולני שנועד להגנה מפני רוסיה הסובייטית השכנה. אחרי עזיבת הצבא הגרמני, הפכה העיר לזירת מלחמה בין פולין ורוסיה הסובייטית. ב-1919 נכנס הצבא האדום והנהיג בלידא את השלטון הסובייטי. אולם בתחילת מרץ 1919 כוחות פולנים בפיקודו של גנרל יוזף אדם לסוצקי התקרב לפרברי העיר. ב-15 באפריל הם חידשו את התקדמותם וכעבור יומיים, ב-15 באפריל כבשו את לידא, כחלק ממתקפה לעבר וילנה.
החל מיוני 1919 העיר הייתה חלק ממחוז וילנה תחת ממשל זמני פולני. אך ב-17 ביולי 1920 העיר נכבשה שוב על ידי הצבא האדום, לזמן קצר בלבד. בעקבות קרב ורשה, באוגוסט הרוסים התחילו לסגת וב-30 בספטמבר 1920 במהלך הקרב על הניימן התעמתו הרוסים והפולנים בלידא ובסביבתה, כשאוגדת הרובאים 21 של הצבא האדום ניסתה לשווא להשתלט על עמדות הפולניות. הרוסים נהדפו על ידי האוגדה הליטאית-בלארוסית 1 של הצבא הפולני, וכ-10,000 לוחמים סובייטים נפלו בשבי. בין השנים 1921–1939 הפכה לידא לחלק מהרפובליקה הפולנית שקמה לתחייה, מרכז מחוז וחלק מהוויוודט נבהרדוק. בעקבות חתימת הסכם מוסקבה משנת 1920, ויתרה רוסיה על לידא לטובת ליטא, אך פולין לא הכירה בהסכם זה. לפי הסכם ריגה משנת 1921, עברה העיר לידי פולין כמרכז של פוביאט במסגרת הוויבודות נובוגרודק.
בימי השלטון הפולני, בשנת 1927 היו בלידא 24 בתי חרושת. השנים 1927–1928 היו שנים של צמיחה. קמו מפעלים חדשים כמו המפעל "ארדאל" לנעליים (1929), מפעלים לכלים חקלאיים, למוצרי מתכת וגומי, לשמן ובירה, מנסרות, מאפיות וכו'. בשנת 1930 כ-800 תושבים עבדו בתעשייה, מתוכם שליש במפעל לנעליים. בעיר הוצב חיל מצב פולני, עם אוגדת רגלים והקורפוס החמישי של חיל האוויר הפולני. החל משנת 1935 הופיע בעיר כתב על בשם "זיימיה לידזקה".
מלחמת העולם השנייה
בפלישתם למזרח פולין בשנת 1939, לפי המתווה של ההסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לידא נכבשה על ידי הצבא האדום וסופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית במסגרת ברית המועצות. החל מינואר 1940 היא הפכה לבירת ה"ראיון" לידא, בתוך האזור באראנאביץ'. אבל בעקבות מבצע ברברוסה בין יוני 1941 - יולי 1944 העיר נכבשה על ידי הצבא הגרמני של היטלר.
עם כניסתם לעיר, הפולשים הגרמנים הרסו את כיכר השוק, כיכר בית הספר, בית כנסת ורחובות שלמים, על בתי מגורים והעסקים - חנויות, מסעדות, בתי מלון, כבר בחודשים הראשונים אחרי כיבוש העיר, ארגנו שלטונות הכיבוש הגרמנים הקמת גטו ליהודים - גטו לידא. בזמן הכיבוש נרצחו על ידי הצבא הגרמני 25,149 בני אדם. ב-18 בספטמבר 1943 אחרוני היהודים מגטו לידא גורשו להשמדה למחנה מיידנק. רק כמאתיים יהודים שרדו את השואה.
אחרי השחרור על ידי הצבא האדום ב־8 ביולי 1944, החל מספטמבר 1944 לידא נכללה במחוז גרודנו. מספר תושבים עברו לשטח פולין.
אחרי המלחמה. השלטון הסובייטי
בימי המלחמה הקרה ועד שנת 1993 הוצבה בלידא אוגדת המשמר ה-1 של מפציצים של חיל האוויר הסובייטי.
אישים
בימי הביניים עם הדמויות החשובות שגרו בלידא נמנו חאנים טטרים של אורדת הזהב - טוכטמיש ובנו, ג'לאל אד דין, וכן חאג'י גיראי מקרים. מושל של לידא, יורי איליניץ' (? - 1425) שעבר מאוחר יותר לעיר מיר, יזם שם בסביבות 1510 את בניית טירת מיר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מונה כ-100,000 תושבים (98,200 בשנת 2004). הרכבה האתני כולל בלארוסים - 44.2%, פולנים - 38.3% ורוסים - 14%, כמו כן בני מיעוטים רבים (כ-50 במספר). עד לאמצע המאה ה-20 הייתה במידה רבה ערייה יהודית. בשנת 1897 מספר היהודים היה 5,294 מתוך 9,323 תושבים, כלומר כ-57 %. בשנת 1939 חיו בלידא 5,419 יהודים. בתקופת הכיבוש הנאצי בין 27 ביוני 1941 ולבין 9 ביולי 1944 נהרגו בלידא ובנפה (ראיון) לידא 25,149 בני אדם, ביניהם למעלה מ-8,000 יהודים.
דתות
בעיר קיימות 22 קהילות דתיות המשתייכות ל:נוצריות -אורתודוקסיות, 5 רומיות-קתוליות, 1 יוונית-קתולית, 1 מוסלמית, 1 יהודית, 1 נוצרית לותרנית ו 6 פרוטסנטיות ונאופרוטסטנטיות אחרות. פועלים 7 מוסדות דת, כולל 4 כנסיות קתוליות, 2 אורתודוקסיות ו2 בתי תפילה לפולחן פרוטסטנטי.
היהודים בלידא
יהודים התיישבו בלידא במחצית השנייה של המאה ה-16. בשנת 1579 נתן להם המלך סטפאן באטורי אישור לבנות בית כנסת, בתנאי שגובהו לא יעלה על זה של הכנסייה. תעודה משנת 1623 מתייחסת לראשונה לקשרי הקהילה היהודית בלידא עם קהילות יהודיות שכנות. הקהילה בלידא הייתה כפופה לקהילה בגרודנו. בשנת 1630 באישור המלך ולדיסלב הרביעי לבית ואזה, שוקם בית הכנסת והורחב. בימי המלך יאן קז'ימייז' הקהילה מנתה 160 תושבים. בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 המצב הכלכלי של יהודי ליטא, שהיו בעלי עסקי מסחר קטנים וחלקם עסקו בחקלאות, לא היה טוב והם התקשו מאוד לעמוד בדרישות הכספיות של השלטונות. על אי תשלום קנס התנהל בשנת 1709 משפט נגד ראשי המוסדות היהודיים בעיר עם השנים הקהילה גדלה ובשנת 1766 הגיע מספר היהודים משלמי מיסים ל-1167.
בזמן השלטון הצארי הרוסי היהודים היוו רוב האוכלוסייה. בשנת 1813 567 היהודים היוו שלושה רבעים מכלל האוכלוסייה. גם בסוף המאה ה-19 בשנת 1897 היהודים, 5,166 במספר, היוו 68% מהתושבים. באזור לידא חיו 24,813 יהודים - 12% מכלל התושבים.
עקב התפתחות מסילות הברזל ושיפור התחבורה בין לידא ובין שאר האזורים מסביב חלה צמיחה כלכלית ניכרת בעיר. היהודים תרמו בכך תרומה מיוחדת. הקימו בתי חרושת רבים, כולל מבשלות בירה, בתי חרושת לטבק, תעשיית עץ, מפעלים לעיבוד עורות, מתכות, פתחו חנויות, בתי מלאכה, מסעדות ומסבאות, בתי מלון וכו'.. בפעילות הכלכלית הצטיינו משפחות כמו וילנצ'יק, רבינוביץ' (בתחום הטבק), פופקו ופפירמייסטר (בתחום הבירה והעץ), זלדוביץ' (בתחום הדפוס), שפירא (בתחום עיבוד המתכות) וכו'. בשנת 1879 היו רשומים בעיר 189 בעלי מלאכה, רובם יהודים.
בשנות ה-1880 היו קיימים בלידא 13 בתי כנסת ובתי תפילה אך הם ניזוקו קשות בדליקה והיה צורך לשקמם. באותה תקופה גבר זרם ההגירה היהודית לארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20 התחזקו בקרב היהודים אידאולוגיות חילוניות ודתיות חדשות. אחת מהן הייתה הציונות הדתית, שנציגה הבולט היה הרב יצחק יעקב ריינס, מייסד תנועת המזרחי, רבה של העיר וראש ישיבת לידא במפנה המאה. תנועת חובבי ציון שקדמה לציונות הפוליטית, ארגנה בלידא התרמות למען הקמת היישוב מזכרת בתיה בארץ ישראל. קמו גם תנועות הבונד המנוגדת לציונות ופועלי ציון הציונית סוציאליסטית.
בין חכמי ורבני העיר נודעו: רבי משה הגולה (בעיר בסביבות 1506); רבי דוד לידא (בעיר בסביבות 1671); רבי אלימלך קמנצקי (כנראה עד 1845); רבי אליהו שיק מחבר "עין אליהו" (בערך עד 1864); רבי מרדכי מלצר (1864–1883); רבי יצחק יעקב ריינס (1883–1915); חתנו הרב אהרן רבינוביץ (1915–מלחמת העולם השנייה).
ללידא קשורים שמות משפחה יהודים כמו לידסקי (למשל יעקב לידסקי) או לידר (למשל עברי לידר) משפחות שלובסקי מרים וטוביה ואחיהם. מבין היהודים ילידי לידא: יעקב - יאן. שלובסקי ( יליד 1911 עלה לישראל בשנת 1973 ) חבר תנועת השומר שלחם עם הפרטיזנים היהודים ביערות ורשה ונכנס לגיטו ורשה להודיע על תחילת המרד הראשון ( שלא צלח  ), האחות חנה שלובסקי שנרצחה בשואה עם הוריה כמו כן נולדה בלידא האחות יוכבד שלובסקי - פיטוחובסקי ממקימי קיבוץ כפר מנחם. שלום חולבסקי, ארקדי מגדל, יצחק גנוז ומולה בן-חיים. עם צאצאי יהודי לידא נמנים הרב יחיאל פופקו משיקגו, חוקר המקרא, פרופ' יאיר זקוביץ מירושלים (שאמו נולדה בעיר) והמומחית במחשבת ישראל פרופ' רחל אליאור (שאמה, לאה קליקו-רובינשטיין, הייתה גם היא ילידת לידא).
אתרים חשובים ויעדי תיירות
בחצר עומדים להשתחזר בית הקסטלאן, קסרקטין, נפחיה, סככות לסוסים, גלריה, שתי בארות מימי הביניים, ומגדל נוסף.
תעשייה
בעיר קיימים 33 מפעלים, מתוכם 18 בעלי חשיבות, בתחום יצור הבירה, מכונות, אוטובוסים, יציקת מתכות, שיפוץ קרונות, מוצרי חשמל, תעשייה כימית, נעליים, רהיטים, שימורים וכו', מאפיות וכו'.
ידועים יותר הם מפעל "בלטקס אופטיק", "לאקוקראסקה", לידסקויה פיבו" (לבירה), המפעל "ניומאן" לאוטובוסים, לידסקאיה אובובנאיה פבריקה (לנעליים), מפעל "אופטיק", המפעל למוצרים אלקטרוטכניים, בית החרושת לרהיטים, מפעל מכני להשבחה, "לידא פרוגרומאש" (למכונות), לידסלמאש" (למיכון חקלאי וכו'), "לידאפישצ'הקונצנטראטי" (לשימורים), "לידאסטרוימטריאלי" (לחומרי בניין), "לידאחלבפרודוקט" (ללחם), התשלובת למוצרי חלב וכו', "בלוורוטאר". שווי התפוקה השנתית של מפעלי העיר בשנת 2000 היה 1733 מיליארדים רובל (בשנת 2008 - 1457 מיליארד רובל).
חינוך
בלידא ישנם 18 בתי ספר עם חטיבת ביניים, בית ספר תיכון, גימנסיה, בית ספר תיכון מקצועי, 2 מכללות טכניות, "מכללת לידא", מכללה למוזיקה, בית ספר לאמנויות ובית ספר למוזיקה, 33 גני ילדים ו10 מסגרות חינוך נוספות, בית ילדים ליצירה.
תרבות
קיימים בעיר שלושה בתי תרבות, 7 ספריות, מוזיאון להיסטוריה ולאמנות, בית קולנוע, 46 מסגרות של אמנים חובבים.
תקשורת
בעיר פועלים חברה מקומית לרדיו וטלוויזיה, עיתונים כמו "לידסקאיה גזטה" ו"פרינמנסקייה וסטי".
תחבורה
שרותי ההובלה וההסעה מסופקות על ידי חברת "לידטרנסאבטו", "לידאספצאבטוטראנס", "וינטראנס", תחנת ההובלות "גרודנואינטרטראנס", פארק האוטובוסים מס. 2 והרכבות. התחבורה הציבורית של העיר מובטחת על ידי 13 קווי אוטובוס 12 קווי מוניות שירות.
נייט הגדול (סדרת טלוויזיה)
נייט הגדול (באנגלית: Big Nate) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בהנפשה ממוחשבת שנוצרה והופקה על ידי מיץ' ווטסון ומבוססת על הקומיקס וסדרת הספרים באותו השם מאת לינקולן פירס, ששיתף פעולה עם מפיקי הסדרה. הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של גיבור הסדרה באותו השם, לצד חבריו, בכיתה ו'.
הסדרה שוחררה לראשונה בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+ ב-17 בפברואר 2022, ובישראל בערוץ ניקלודיאון ב-1 בספטמבר של אותה שנה. ב-24 במרץ 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה שתשודר ב-7 ביולי 2023 בפרמאונט+.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של נייט רייט, תלמיד כיתה ו' חסר יכולת למחצה, נמרץ ומרדן. חבריו הם פרנסיס, טדי, צ'אד ודידי. נייט שונא את המורה ללימודי חברה, גברת גודפרי, שאותה הוא מחשיב ל"גודזילה של בית הספר", ואת מנהל בית הספר, ניקולס. נייט גר בביתו עם אביו היחידני, מרטין, ואחותו הנערה אלן.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי ענת ניב, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב. בנוסף בדיבוב העברי השתתפו עינת אזולאי, ערן מור ודור סרוגו.
הפקה
ב-19 בפברואר 2020, ניקלודיאון הכריזו על סדרת הנפשה המבוססת על "נייט הגדול". סגנית הנשיא של ניקלודיאון להפקה ופיתוח הנפשה, רמזי אן נאיטו, הצהירה כי היא רצתה לעבד את סדרת הספרים לסדרת הנפשה במשך זמן רב.
ב-24 במרץ 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה של 10 פרקים. ב-3 באוגוסט, הוכרז כי הוזמנו 10 פרקים נוספים לעונה השנייה, כאשר העונה אמורה לצאת ב-7 ביולי 2023.
הפצה
במקור, הסדרה תוכננה לעלות לשידור בספטמבר 2021. עם זאת, בדצמבר, עם הכרזת המדבבים, הוכרז כי תופץ בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+ בתחילת 2022, ולאחר מכן צוין כי תעלה לשירות ב-17 בפברואר. ב-3 באוגוסט, הוכרז כי תשעה פרקים חדשים ישוחררו בפרמאונט+ ב-19 באוגוסט.
גולדן איי
גולדן איי (באנגלית: GoldenEye, עין הזהב) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי וה-17 בסדרת ג'יימס בונד והראשון בכיכובו של פירס ברוסנן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1995, והוא נעשה שש שנים לאחר הסרט הקודם בסדרה. העיכוב נגרם מסיבות משפטיות, והוא הסרט הראשון שנעשה לאחר התפרקות ברית המועצות. גולדן איי היה מעונו של איאן פלמינג בג'מייקה.
עלילה
עלילת הסרט מדברת על סוכן 006 (שון בין - בתפקיד אלק טרווליאן), אשר ג'יימס בונד חשבו למת כש"נהרג" בתחילת הסרט (קטע מקדים משנת 1986 - לפני התפרקות ברית המועצות), שחבר לגנרל אורומוב מהצבא הרוסי וברשותו מתקן להפעלת לוויין מיוחד ששמו "גולדן איי", שמסוגל לייצר EMP - פולס אלקטרומגנטי רב-עוצמה שמשבית כל מכשיר אלקטרוני ברדיוס של קילומטרים ממוקד הפגיעה.
קסניה אונטופ, החברה בארגון של גנרל אורומוב, נשלחת לגנוב מסוק מיוחד בעל מערכת למניעת השבתה אלקטרומגנטית, במהלך טקס הסרת הלוט מעל אב טיפוס של מסוק מסוג זה, שבו נוכח גם בונד.
לאחר מכן מגיע גנרל אורומוב לבסיס סודי ברוסיה בו הוא מפעיל את המתקן באמצעות תקשורת לוויינית ל"גולדן איי" ומכוון את הפגיעה לבסיס עצמו, כאשר הוא מחסל את מפעילי הבסיס ובורח מהמקום באמצעות המסוק, המוטס על ידי קסניה. נטליה סימיונובה היא הניצולה היחידה.
ג'יימס בונד מגיע לסנקט פטרבורג ובעזרת "ידיד" ותיק, ולנטין זוקובסקי, סוכן קג"ב לשעבר (השחקן רובי קולטריין), מגיע אל ראש ארגון יאנוס, 006 לשעבר אלק. אלק כולא אותו ואת נטליה במסוק אותו גנב (הטייגר) ומפוצץ אותו. שניהם בורחים, ונתפסים על ידי צבא רוסיה.
חוקר צבאי משוכנע שג'יימס הוא הגנב של המסוק, אבל נטליה מספרת לשניהם שה"חפרפרת" מבפנים היא גאון מחשבים בשם בוריס, שברח מהבסיס הסודי שניות לפני שאורומוב הופיע. גנרל אורומוב בעצמו מתפרץ לחדר לפתע, הורג את החוקר ולוקח את נטליה. ג'יימס גונב מהבסיס טנק ורודף אחריו ברחובות העיר.
בונד משיג את אורומוב ואונטופ בזמן נסיעתם ברכבת מיוחדת להעברת טילים בליסטיים שהייתה בשימוש הצבא הרוסי. על הרכבת נמצא גם המסוק המיוחד והמתכנתת סימיונובה. אלק הורג את אורומוב ומשאיר את בונד וסימיונובה ברכבת, העומדת להתרסק.
בזמן שבונד מנסה לחלץ את עצמו ואת סימיונובה מהרכבת, הם עולים על עקבות הארגון של אורומוב וטרווליאן בקובה, ומנסים לאתר את צלחת הלוויין המפעילה את מתקן ה-EMP. בסופו של דבר הם מגלים אותו בזמן הפעלתו מתוך אגם קטן באזור.
בונד וסימיונובה חודרים למרכז ההפעלה של המתקן ומגלים את תוכניתו של אלק - העברת כסף מבנק אנגליה לכרטיס האשראי שלו באופן אלקטרוני וכיוון פגיעת הגולדן איי ללונדון. בונד וסימיונובה מצליחים לשבש את הפעלתו של הלוויין, תוך כדי הריסתו והריסת הצלחת. לאחר מכן בונד מצליח להפיל את אלק ולהשאיר אותו שם כדי שכל המתקן יתמוטט עליו ויהרוג אותו.
בסיום הסרט מאתרים כוחות מיוחדים בראשות זוקובסקי את בונד וסימיונובה שנחלצו מאזור הצלחת לאחר שהושמדה.
הפקה
לאחר צאת הסרט הקודם בסדרה, "רישיון להרוג" ביולי 1989, החלו במאי 1990 הכנות לקראת סרט נוסף, זאת בעקבות חתימתו של השחקן טימותי דלטון לשלושה סרטים. הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בסוף שנת 1991. בעקבות סכסוכים משפטיים צילומי הסרט לא יצאו אל הפועל, זאת לאחר שהחוזה עם דלטון פג בשנת 1990, והסכסוכים המשפטיים התארכו עד לשנת 1992.
לאחר התפטרות דלטון, ההפקה בחנה שחקנים חדשים, בהם פול מקגאן (שכמעט נבחר לתפקיד), ליאם ניסן ומל גיבסון. לבסוף נבחר השחקן פירס ברוסנן, אשר כמעט ושיחק את בונד עוד בשנת 1986. שכרו של ברוסנן היה גבוה מאוד- 1.2 מיליון דולרים (כ-2% מעלות ההפקה כולה). לתפקיד M נבחרה השחקנית ג'ודי דנץ' שירשה את מקומו של השחקן רוברט בראון. דנץ' הייתה האישה הראשונה לשחק את התפקיד.
אמנם רק שש שנים עברו מאז יציאת הסרט הקודם בסדרה, אך הפוליטיקה העולמית השתנתה מאוד בשנים אלו. "גולדן איי" היה הסרט הראשון בסדרה שיצא אחרי סתיו העמים, התמוטטות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה. כתוצאה מכך עלו ספקות ברלוונטיות של דמותו של ג'יימס בונד, שעסק רבות באירועים אלו. היו אף שטענו כי הסדרה לא אמורה להתחדש לאחר אירועים פוליטיים אלו, אלא להישאר סמל של העבר.
צילומי הסרט החלו ב-16 בינואר 1995, והסתיימו ב-2 ביוני באותה השנה. צילומי האולפן נערכו בהרטפורדשייר שבדרום מזרח אנגליה. קפיצת באנג'י בתחילת הסרט צולמה בשווייץ. הסצנות שהתרחשו בסנקט פטרבורג צולמו למעשה בלונדון, זאת מתוך רצון להוזיל עלויות וחשש ביטחוני.
הסרט היה הראשון בסדרה שהאפקטים המיוחדים בו נוצרו על ידי מחשב. שיר הנושא נכתב על ידי בונו ודה אדג', ובוצע על ידי טינה טרנר. הפסקול הולחן על ידי המוזיקאי הצרפתי אריק סרה.
הפצת הסרט וביקורות
הקרנת הבכורה התקיימה באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק ב-17 בנובמבר 1995. כעבור כמה ימים התקיימה הצגת הבכורה הבריטית בנוכחות צ'ארלס, נסיך ויילס. ברוסנן החרים את הבכורה הצרפתית על מנת לתמוך במחאה של גרינפיס כנגד תוכנית הגרעין הצרפתית. מבחינה מסחרית, הסרט היה המצליח ביותר בסדרה מאז מונרייקר, והסרט הרביעי בהצלחתו בשנת 1995. הביקורות לסרט היו חיוביות מאוד. האתר Metacritic נתן לסרט ציון של כ-65%, בעוד שהאתר Rotten Tomatoes נתן לו ציון של כ-78%.האתר IGN דירג את גולדן איי כסרט החמישי הטוב ביותר בסדרה.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע עבור הסאונד הטוב ביותר והאפקטים הטובים ביותר, אך הפסיד לסרטים לב אמיץ ואפולו 13 בהתאמה. הסרט היה מועמד לפרס סאטורן עבור סרט הפעולה הטוב ביותר.
משחקי וידאו
משחק וידאו שמבוסס על הסרט יצא בשנת 1997 לקונסולת הנינטנדו 64, אשר זכה להצלחה רבה. ב-2010 יצא רימייק למשחק לקונסולת ה-Wii, ובהמשך ל-Xbox 360 ולפלייסטיישן 3 ב-2011, והפעם בכיכובו של דניאל קרייג.
הרי הפירנאים
הרי הפירנאים  (בצרפתית: Pyrénées, בספרדית: Pirineos, בקטלאנית: Pirineus, באוקסיטנית: Pirenèus, בבסקית: Pirinioak) הם רכס הרים המפריד את חצי האי האיברי מאירופה ומהווה גבול בין ספרד לצרפת; במרכזם נמצאת הנסיכות אנדורה. אורכם, מחוף הים התיכון עד חוף האוקיינוס האטלנטי הוא 430 קילומטר. הפסגה הגבוהה ביותר בהם היא אנטו (Aneto), בגובה 3,404 מטר מעל פני הים.
הפירנאים לא רק מפרידים בין ספרד בדרום לצרפת בצפון, אלא גם מחלקים שתי קבוצות אתניות בין שתי המדינות: הקטלאנים במזרח והבסקים במערב. לשתי הקבוצות הללו יש זהות ועצמאות נפרדת בצד הספרדי, שבו השלטון המרכזי היה חלש יותר לאורך השנים. בצד הצרפתי, לעומת זאת, אין לקבוצות אלו זהות עצמאית. בעמקים הגבוהים שבמרכז רכס ההרים שוכנות גם תרבויות שהיו מבודדות רוב השנים מהאירועים שסביבם (למשל בעמק מדריאו פרפיטה קלארור). עם תרבויות אלו נמנות אנדורה, ששמרה על זהותה, את חבל סֶרֶדניה (Ceredanya) ואת תושבי עמק אראן (Val d'Aran) שמחולקים בין צרפת לקטלוניה שבספרד למרות היותם בעלי שפה (אראנית, Aranese) ומאפיינים ייחודיים.
בעבר התבססה רוב הכלכלה של המתיישבים בפירנאים על חקלאות, אולם כיום ענף הפרנסה העיקרי הוא תיירות, ובייחוד תיירות החורף, שהתפתחה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 והביאה לשגשוג כלכלי. העיירה ויילה (Vielha) לדוגמה, בירתו של עמק אראן, התפתחה מכפר חקלאי נידח למרכז של מלונות סקי לאחר שנפתח בסמוך אתר סקי ב-1964. כיום, רוב בתיה של העיירה, שבאופן רשמי מתגוררים בה 4,547 תושבים, הם מלונות ודירות נופש.
מלבד תיירות החורף מושכים ההרים חובבי טבע, מטיילים רגליים, מטפסי הרים וחובבי ספורט אתגרי, שתרים את הפארקים והשמורות. ברחבי האזור ניתן לחוות כמעט כל סוג של ספורט אתגרי, ממסעות רגליים של שעות, ימים או שבועות דרך רפטינג ואופני הרים, ירידה בוואדיות ומעוקים צרים עם מפלי מים (ספורט שקרוי: קניונינג, Kenyoning), סנפלינג וכלה בקפיצות באנג'י. הפארק הלאומי אייגואסטורטס הוא אחד ממוקדי התיירות המובילים בחלקם הספרדי של הרי הפירנאים, בתחומי הקהילה האוטונומית קטלוניה.
בפירנאים מצוי גם חלק מהעדויות הקדומות ביותר לאדם הקדמון ביבשת אירופה. במערות רבות, במיוחד בצד הצרפתי, השתמרו בין היתר, ציורי קיר קדומים והתגלו גם ממצאים פרהיסטוריים אחרים.
ביג לבובסקי
ביג לבובסקי (באנגלית: The Big Lebowski) הוא סרט מסוגת קומדיית פשע משנת 1998 שנכתב ובוים על ידי האחים איתן וג'ואל כהן. הסרט הפך בחלוף הזמן לסרט פולחן. ג'ף ברידג'ס מגלם את דמותו של ג'פרי לבובסקי, המכונה "The Dude" - היפי מזדקן ובטלן. חייו של הדוּד משתנים כאשר הוא מזוהה בטעות בתור ג'פרי לבובסקי אחר, מיליונר הנשוי לכוכבת פורנו לשעבר. הסרט עוסק בביקורת קומית על החברה האמריקאית בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. אף על פי שהסרט לא הצליח בקופות בזמן שיצא לאקרנים, ואף תגובות המבקרים היו מעורבות, הוא הפך לסרט פולחן ברמה בינלאומית, וציטוטים רבים מהסרט הפכו לפופולריים בקרב הצופים, שאהבו את הדמויות המשעשעות והייחודיות, הסגנון יוצא הדופן של סצנות ההזיה, והפסקול המגוון של הסרט.
הסרט נחשב סרט פולחן, ומדי שנה נערכים פסטיבלים בסגנון הסרט בארצות הברית ("Lebowski Fest") ובלונדון (The Dude abides), אליהם מגיעים מעריצים רבים. בישראל התקיים פסטיבל שכזה בירושלים ביוני 2011. בעקבות הסרט אף הוקמה דת "דודיזם" המוכרת כדת רשמית בארצות הברית וניתן לקבל הסמכה לכמורה מטעמה באופן מקוון וחינמי. הדודיסטים (כ־450,000 איש) חיים לפי סגנון החיים הנינוח והעצל של הדוד, ופילוסופיית החיים שלו.
תקציר עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בלוס אנג'לס בתקופת מלחמת המפרץ. הסרט נפתח בדברי קריינות, המציגים את הדמות הראשית בסרט, ג'פרי לבובסקי המכנה את עצמו "הדוּד". לאחר דברי הפתיחה, חוזר לבובסקי לביתו לאחר קניות בסופרמרקט, ומותקף בידי שני בריונים הדורשים כסף שהוא חייב לג'קי טריהורן, מפיק סרטים פורנוגרפיים (מגולם על ידי בן גזארה). בטרם מתבררת הטעות בזיהוי, משתין אחד הבריונים על שטיח הסלון של לבובסקי, רכוש יקר ערך בעיניו ש"נתן את האופי לחדר", לדבריו. הבריונים בלבלו בין הדוּד לבין ג'פרי לבובסקי אחר ("ביג לבובסקי"), נדבן מיליונר נכה שאשתו היא באני לבובסקי, נערה פוחזת ומפונקת, שאכן קשורה לאותו ג'קי טריהורן וחייבת לו כספים. כאשר חברו של הדוּד, וולטר, שומע על התקיפה, הוא משכנע את הדוּד לדרוש מלבובסקי המיליונר את הפיצוי ההולם על עגמת הנפש שנגרמה לו. הדוּד נפגש עם לבובסקי, ולאחר פגישה לא מוצלחת במיוחד, הוא לוקח במרמה את אחד השטיחים שמצאו חן בעיניו בביתו של לבובסקי. הוא מבקש לחזור לחייו הפשוטים והמנומנמים. אך לאחר כמה ימים לבובסקי יוצר עמו קשר על מנת שיבצע למענו משימת בלדרות בתמורה לסכום כסף נכבד: העברת מזוודה עם מיליון דולר דמי כופר תמורת שחרורה של באני שנחטפה.
העלילה מסתבכת כאשר וולטר מחליט להצטרף למשימה ומציע שעדיף להם לשמור את כל הכסף של "ביג לבובסקי" לעצמם, ובמקומו לתת לחוטפים מזוודה עם תחתונים מלוכלכים. שיבוש התוכנית מכניס את הדוּד ללחץ, והוא מודאג שמא באני תירצח בעקבות כך. וולטר אינו מודאג כי הוא מאמין שבאני חטפה את עצמה. באותו ערב נגנבת מכוניתו של הדוּד, (שבתוכה הייתה המזוודה המלאה בכסף) ממגרש החניה של אולם הבאולינג. במקביל, יוצרת עמו קשר בתו של ביג לבובסקי, מוד, שמספרת לו שבאני היא כוכבת פורנו שמשתפת פעולה עם ג'קי טריהורן, ומאשרת שיש סיכוי גדול שהיא באמת חטפה את עצמה, ושהיא מנצלת את אביה. היא מבקשת ממנו להחזיר את הכופר, שלטענתה נלקח מקרן הצדקה של משפחת לבובסקי, והיא זועמת על כך שלבובסקי משך את הכסף על מנת להציל את באני. ביג לבובסקי נפגש עם הדוּד, ומבין שהמשימה לא נעשתה כראוי. הוא מאשים את הדוּד באי חזרתה של באני, ואף מראה לו בוהן חתוכה שנשלחה אליו על ידי החוטפים, שכביכול שייכת לה. הוא מבשר לדוּד שהחוטפים ייצרו עמו קשר מעתה וכל נזק שיקרה לבאני, יוכפל על חשבונו. הדוּד מקבל טלפון מהמשטרה, שרכבו נמצא, אך עוד לפני שהוא יכול להירגע, פורצים לביתו שלושה גרמנים עם חמוס (את אחד מהם משחק פלי, בסיסט להקת רד הוט צ׳ילי פפרז), ומאיימים עליו שאם לא יביא להם את הכסף, הם יחתכו לו את איבר המין. כשהדוּד מגיע לאסוף את רכבו, הוא מגלה שהתיק עם הכסף נעלם. ממצאים במכונית הגנובה מראים קשר לנער בבית הספר התיכון בשם לארי סלרס. וולטר והדוּד הולכים לביתו על מנת לשכנעו שיחזיר את הכסף. לארי לא משתף פעולה, והם עוזבים, לאחר גרימת נזקי רכוש לשכניו.
אנשיו של ג'קי טריהורן לוקחים את הדוּד לפגישה עם ג'קי, בביתו במליבו. ג'קי, שרוצה את הכסף שבאני חייבת לו, ואין לו קשר לחבורת הגרמנים, מסמם את הדוּד. אשר נעצר בתחנת המשטרה של מליבו בגין שוטטות.
לאחר התקרית הדוּד חוזר לביתו, ולהפתעתו הוא מוצא את מוד עירומה, ומבקשת לשכב אתו. לאחר ששכבו מספרת מוד לדוּד ששכבה איתו על מנת להתעבר. לאחר מכן, היא מספרת לו שלאביה אין כסף משלו, ושהכסף הוא בעצם של אמהּ. היא מוסיפה כי אביה מעולם לא הצליח בעסקים, והוא בעיקר עסוק בהתפארות שווא על הישגיו המעטים. ברגע זה, הדוּד מבין את כל התרמית וקורא באופן דחוף לוולטר. בזמן שהוא יוצא מהדירה, הוא פוגש חוקר פרטי, שנשלח ממשפחתה של באני, במינסוטה, משם ברחה לפני כשנה. הדוּד מחבר את כל החוטים בסיפור, ומבין שכל הסיפור היה בלוף. באני החליטה לצאת לטיול מבלי הודעה מוקדמת, וחבריה הניהיליסטים ניצלו את העובדה על מנת לסחוט את ביג לבובסקי, בתואנה של חטיפה. כמו כן, מסתבר שהאצבע שהייתה כביכול של באני הייתה של חברה גרמניה שלהם. ביג לבובסקי עצמו, ניצל את הפרשה על מנת להיפטר ממנה, והשתמש בחטיפה כתירוץ מוצדק לקחת מיליון דולר מקרן הצדקה של אשתו המנוחה. התיק שהביא לדוּד, היה בעצם ריק לגמרי מכסף.
לאחר משחק באולינג, הדוּד, וולטר ודוני יוצאים מהאולם לכיוון מגרש החנייה, ומגלים את שלושת הגרמנים הניהיליסטים מול מכוניתו השרופה של הדוּד. הם דורשים את הכסף, אך מהר מאוד מבינים שהתרמית נחשפה במלואה. הם עדיין דורשים את הכסף באיומים, אך וולטר לא מוכן לוותר בקלות, והוא מתעמת איתם ומבריח אותם. אך הקטטה אינה מסתיימת בטוב, ודוני חוטף התקף לב ומת. וולטר והדוּד מביאים את גופתו לשריפה בבית לוויות, ומפזרים את אפרו מצוק שלחוף הים. הסרט מסתיים בפגישה אקראית בפאב בין לבובסקי לבין אדם זר, המתגלה כקריין שדבריו הושמעו בפתח הסרט, ומסכם את הסרט בפני הצופים.
ג'פרי "הדוּד" לבובסקי
את "הדוּד" מגלם השחקן ג'ף ברידג'ס, תפקיד שג'ואל ואיתן כהן ייעדו בשבילו מראש. "הדוּד" הוא היפי מזדקן פליט שנות ה-60, רווק חסר עבודה, החי בוניס, קליפורניה. הוא מתלבש בסגנון מרושל ואף מוזנח, ומתנהל באופן מנומנם ועצל. תחביביו ופעילותו העיקרית הם עישון מריחואנה, שתיית קוקטייל רוסי לבן ומשחקי באולינג. הוא מגדיר עצמו כפציפיסט, אך אין לו דעות עצמאיות מוצקות, ואת עיקר דעותיו הוא מצטט מוולטר או מתכנים טלוויזיוניים. דמותו של "הדוּד" מבוססת על אדם אמיתי שהאחים כהן פגשו.
וולטר סובצ'אק
דמותו של וולטר מגולמת על ידי ג'ון גודמן. וולטר הוא חברו הטוב של לבובסקי (הדוּד), עמיתו למשחקי הבאולינג, והוא דמות המפתח או "עמוד השדרה" של השלישייה, בהיותו קשוח, בעל דעות ברורות ומוצקות, ו"רגליים על הקרקע" לעומת השאר. וולטר רואה את העולם בצבעי שחור-לבן ומאופיין בנטייה לתגובות אלימות כלפי המפריעים לו, כולל איומים באקדח ושימוש בלום. הוא לחם במלחמת וייטנאם, וכפי שנשקף מהסרט, חווה פוסט טראומה מאותה מלחמה, וניכר שהוא נמצא עדיין במעין הלם קרב. וולטר משקף את אירועי חייו דרך המלחמה הזו, ובכל הזדמנות נותן דוגמאות לחבריו מאותם אירועים שחווה, הן במילים והן במעשים. וולטר הוא גר צדק פולני-אמריקני, קתולי לשעבר שהתגייר טרם נישואיו לאשתו היהודייה, סינתיה. גם לאחר הגירושין המשיך לשמור אמונים לסינתיה וליהדות עד קיום מצוות כמו שמירת שבת ואף שומר על כלבהּ, מסוג פומרני. דמותו מבוססת באופן חלקי על דמותו של הבמאי ג'ון מיליוס, ידידם של האחים כהן.
תאודור דונלד "דוני" קרבטסוס
דוני, שאותו מגלם השחקן סטיב בושמי, הוא הצלע השלישית לצוות הבאולינג של וולטר והדוּד. דוני הוא דמות משנה בסרט, והוא משתתף בעיקר במשחקי הבאולינג, בהם הוא תמיד עושה "סטרייק" (חוץ מפעם אחת, לפני מותו מהתקף לב). דוני, שאינו מעורב בתעלומת הכסף של לבובסקי והפורצים, שואל שאלות תמימות על מנת להיות מעורב, אך זוכה ליחס פוגעני ומעליב, שהוא אינו קשור לעניין, דבר המסתכם במשפט "סתום כבר את הפה, דוני!" ("!Shut the fuck up, Donny"). הוא זוכה ליחס מזלזל אף במותו מצידם של וולטר והדוּד, בסצנת הסיום המפורסמת, בו האפר שלו עף ברוח על פרצופו של הדוּד.
ג'פרי לבובסקי ״ביג לבובסקי״
את דמותו של ג'פרי לבובסקי מגלם דייוויד האדלסטון. ג'פרי לבובסקי הוא נכה מולטי מיליונר שאיבד את כושר הליכתו במלחמת קוריאה. הוא אביה של מוד מנישואיו הראשונים. הוא מציג עצמו כאיש עסקים מצליח, שעבד קשה למען ההצלחה שלו, אך לטענת בתו, הדבר אינו כך והשליטה האמיתית בכסף אינה בידיו. ג'פרי נשוי לבאני (אותה מגלמת טארה ריד), נערה פוחזת שברחה ממשפחתה במינסוטה, והשתתפה בעבר בסרטי פורנו. בסרט ניכר כי מוד אינה מרוצה מהתנהלותו של אביה, והקשרים ביניהם אינם טובים. ג'פרי לבובסקי מתנשא מעל הדוּד, ופונה אליו בטון מזלזל, מכנה אותו "בטלן" בכל הזדמנות, ומנסה להערים עליו למען האינטרסים האישיים שלו.
מוד לבובסקי
את מוד לבובסקי מגלמת השחקנית ג'וליאן מור. מוד היא בתו של ג'פרי לבובסקי (ביג לבובסקי), ואמנית מיצג אוונגרדית ופמיניסטית, שעבודותיה הוגדרו כ"ואגינליות במידה רבה". יש לה סטודיו שם היא יוצרת את עבודותיה, והיא בעצם זו ששולטת בכסף במשפחת לבובסקי. היא ואביה לא מסתדרים בעקבות אורחות חייו מהם היא סולדת.
"הזר"
"הזר" אותו מגלם סם אליוט, הוא זקן חביב ודמות המלווה את הסרט מתחילתו ועד סופו, בצורת "מספר הסיפורים". הזר מגלם דמות של אדם חכם, שכבר "ראה הכל", והוא מסתכל על כל הסיטואציה באופן משועשע, ומחכה לראות יחד עם הצופים, מה יקרה בהמשך העלילה. בתחילת הסרט הוא מתאר את הדוּד, ולאחר מכן הוא צץ מפעם לפעם במהלך הסרט, באזור הבר של אולם הבאולינג, למעין שיחות ביניים. "הזר" נוהג לשתות כוסית של סספרילה (סוג של בירה שחורה), והוא לבוש בגדי בוקרים. בסוף הסרט מסכם "הזר" את משנתו - "לפעמים אתה אוכל את הדוב, ולפעמים הדוב אוכל אותך", ציטטה המתארת את מעגל החיים - לפעמים אתה מנצח, לפעמים אתה מפסיד.
באני לבובסקי
את באני מגלמת השחקנית טארה ריד. באני היא אשתו הצעירה, הפוחזת ותאבת הבצע של ג'פרי לבובסקי ("ביג לבובסקי"). היא החלה כמעודדת תיכון אטרקטיבית ונמרצת ,אך ברחה ממשפחתה במינסוטה לכיוון לוס אנג'לס במטרה להפוך לכוכבת. לאחר בריחתה היא מצאה את עצמה עושה קטעי וידאו פורנוגרפיים תחת השם "לה ג'ויה באני", ובסוף אף מתחתנת עם לבובסקי. לדברי ריד שחקנית נוספת שנבחנה לתפקיד היא שרליז ת'רון.