cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרס טגנל
ביוגרפיה
ב-1 במרץ 2013 מונה לתפקיד האפידמיולוג הראשי של הסוכנות לבריאות הציבור השוודית.
כחלק מתפקידו כאפידמיולוג הראשי של שוודיה, היה טגנל אמון על ניהול שירותי בריאות הציבור במהלך התפרצות נגיף הקורונה במדינה. במסגרת זו, הנהיג מדיניות חצי-וולנטרית שכללה הטלת מגבלות חלקיות בלבד וללא הטלת סגר כללי על שוודיה, בשונה ממדיניות הסגר שהונהגה ביתר מדינות המערב. כך למשל בתי הספר היסודיים במדינה נותרו פתוחים לאורך כל התקופה. כן, בתי הספר העל-יסודיים והאוניברסיטאות הועברו ללמידה מרחוק ונאסרה כל התקהלות של מעל ל-50 איש.
במרץ 2022 עזב טגנל את תפקידו כאפדמיולוג הראשי לטובת משרה בתחום הנגשת חיסוני הקורונה בארגון הבריאות העולמי. עם זאת, לבסוף לא התמנה לתפקיד וחזר לעבוד תחת הסוכנות לבריאות הציבור השוודית.
טגנל נשוי למרגיט ולהן שלוש בנות: אמילי, ססקיה ואנמיק. בני הזוג מתגוררים בוורטה קלוסטר (Vreta klosters distrikt) בסמיכות ללינשפין.
ג'ורג' פולינגסבי
ג'ורג' פרדריק פולינגסבי (באנגלית: George Frederick Folingsby; 23 באוגוסט 1828 – 4 בינואר 1891) היה צייר ומחנך אמנות אוסטרלי יליד אירלנד.
ביוגרפיה
פולינגסבי נולד במחוז וויקלו, אירלנד. בגיל 18 היגר לקנדה. בהמשך נסע לעיר ניו יורק, למד רישום ותרם איורים למגזינים, כולל "הרפרס מגזין". בשנת 1852 נסע למינכן ובילה שנתיים בבית הספר לציור של האקדמיה המלכותית. לאחר מכן נסע לפריז ובמשך כמה חודשים היה תלמידו של תומאס קוטור. בשובו למינכן עבד חמש שנים אצל קרל פון פילוטי.
בשנת 1864, תמונתו של פולינגסבי "בוניאן בכלא", נרכשה על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה. הוא המשיך להתגורר במינכן אך הציג מדי פעם באירלנד ובאנגליה; "השיעור הראשון" שלו נתלה באקדמיה המלכותית בשנת 1869, "ניצחונה של ליידי ג'יין על הבישוף גרדנר" בשנת 1871. הוא זכה במדליות על ציורים היסטוריים בתערוכות שהתקיימו בווינה בשנת 1871 ובפילדלפיה בשנת 1873.
בספטמבר אותה שנה הוא מונה למנהל הראשון של הגלריה הלאומית של ויקטוריה וארגן מחדש את בית הספר לציור. הפרקטיקה של יצירת עותקים של תמונות נפסקה וכל עידוד ניתן לציור מהחיים.
בין תלמידיו היו ג'ון לונגסטאף ואבי אלטסון, קלרה סאות'רן, ואיזובל ריי. הראשונים זכו במלגות הנסיעות הראשונות.
לאחר מותו של פולינגסבי מונה לינדזי ברנרד הול למנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
עלעליות
עַלְעַלִּיּוֹת (שם מדעי: Sacoglossa) הן ענף קטן של 284 מיני חשופיות ימיות, החיות על ידי בליעת תוכן התאים של אצות.
מאפיינים
עלעליות נוהגות לנקב אצות ולצרוך את נוזל התאים כמזון. חלקן פשוט מעכלות את הנוזל, אך מינים מסוימים מסוגלים לסנן את הכלורופלסטים מתוך הנוזל שהן מוצצות ולשלב אותו ברקמותיהם. מאחר שעורן של העלעליות שקוף הכלורופלסטים שהן מצצו מהאצות ממשיך להחשף לאור השמש וכתוצאה לייצר סוכר בדומה לתהליך הפוטוסינתזה בצמחים ולספק אנרגיה לעלעלית. למעשה העלעלית נעה בזכות אנרגיה סולרית. תופעה יוצאת דופן זו מכונה kleptoplasty (גנבת פלסטידה).
החידה של קספר האוזר
עלילה
הסרט עוקב אחר קספר האוזר, שחי את 17 השנים הראשונות של חייו כבול במרתף קטן עם סוס צעצוע, ללא כל מגע אנושי למעט אדם לבוש מעיל שחור וכובע, שהאכיל אותו מדי יום.
האוזר משך את תשומת לבם של אנשי האקדמיה, אנשי הדת ואנשי האצולה, אך בשיא פריחתו, הותקף פיזית על ידי אותו אדם שהחזיק בו במשך 17 שנים. האוזר נפגע בראשו אך הצליח להתאושש. לאחר מכן, באופן מסתורי, הוא נדקר בשנית, הפעם באזור החזה, פגיעה שהביאה למותו.
הקשר היסטורי
הסרט עוקב אחר סיפורו האמיתי של קספר האוזר, על פי מכתביו שנמצאו עם גופתו ובעקבות פרטים שנתגלו לגבי כליאתו ושחרורו לחופשי.
האוזר היה בן 17 כשנתגלה לראשונה בנירנברג, אך גולם בסרט על ידי ברונו שליינסטין, שהיה בן 41 בעת הצילומים.
הפקה
ורנר הרצוג גילה את השחקן הראשי, ברונו שליינסטין, במסגרת סרט תיעודי על נגני רחוב. הרצוג הוקסם ממנו והציע לו לשחק בשניים מסרטיו: "החידה של קספר האוזר" ו-"Stroszek", וזאת למרות שלא הייתה לו הכשרה כשחקן. סקירת חייו של שליינסטין מעלה מספר קווי דמיון לחייו של קספר האוזר, ואישיותו באה לידי ביטוי לעיתים קרובות גם על סט הצילומים. בפרשנותו של הרצוג בגרסת ה-DVD של הסרט, הוא מספר כי שליינסטין נותר לבוש בתלבושת התפקיד למשך כל הצילומים, וכי הרצוג ביקר אותו פעם בחדר המלון שלו ומצא אותו ישן על הרצפה ליד הדלת, לבוש באותם בגדים.
הסרט צולם בעיר דינקלסבוהל (Dinkelsbühl) ובעיר הסמוכה הסלברג (Hesselberg) בגרמניה.
מספר יצירות מוזיקה קלאסיות שולבו בסרט, בהם יצירותיהם של יוהאן פכלבל, אורלנדו לאסוס, תומאזו אלבינוני וכן של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1975 וזכה בשלושה פרסים, בהם הפרס הגדול של חבר השופטים.
הסרט זכה בשלושה מפרסי הקולנוע הגרמני בשנת 1975, בהם הסרט הגרמני הטוב ביותר. למרות זאת הוא לא היה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב ביותר במסגרת טקס פרסי האוסקר ה-48.
סוד (שיר)
סוד הוא סינגל של הזמר אדם, מתוך אלבום הבכורה "סוד" שיצא לאור ב-1987.
השיר נכתב בידי אלונה קמחי והולחן על ידי יזהר אשדות, כשאשדות שימש גם כמעבד המוזיקלי וניגן בכל הכלים בשיר.
השיר הפך ללהיט הגדול מתוך אלבום הבכורה של אדם, צעד במקום הראשון במצעד הפזמונים של רשת ג' ואף הגיע למקום השלישי במצעד הסיכום השנתי, בעת שאדם נבחר ל"זמר השנה".
הגרסה של רוני דואני
בשנת 2004 הוציאה הזמרת רוני דואני גרסת כיסוי לשיר, במסגרת אלבומה הראשון "עולם שלם בחוץ".
השיר הוקלט עם מילים בגרסה נשית, ולווה בקליפ שספג ביקורת ציבורית על השילוב של תכנים מסחריים בו.
למרות זאת, השיר הפך ללהיט, צעד במצעדי הפזמונים בישראל, והגיע למקום ה-16 במצעד השנתי של גלגלצ, ובמקום ה-36 במצעד השנתי של רשת ג'.
הגרסה של רועי לבס
הביצוע כולל את המילים בגרסתן הנשית כפי שבוצעו לראשונה ע״י רוני דואני, והביצוע כולו הוגדר ע״י לבס (שגם עיבד את הגרסה) כמחווה לדואני, וכולל אלמנטים מתוך העיבוד שביצעה 16 שנים קודם לכן.
הגרסה התגבשה במהלך הופעות של לבס עם להקתו לאורך כארבע שנים, והוקלטה באולפן כפי שהיא מבוצעת על הבמות.
הגרסה של נונו
בשנת 2022 הוציאה הזמרת נונו גרסת כיסוי נוספת לשיר במסגרת אלבום הבכורה שלה "סטטוס". בגרסה זו השתתפו גם רוני דואני ואדם, כאשר נונו ודואני שרו את המילים בגרסה הנשית ואילו אדם שר בגרסה המקורית. גרסה זו הופקה על ידי עיליי אשדות, שהפיק את כל שירי האלבום, עיליי הוא גם בנו של יזהר אשדות שהלחין והפיק את הגרסה המקורית של השיר. השיר שובץ כרצועה האחרונה באלבום.
תומאס טוד
ראשית חייו
תומאס טוד נולד במחוז קינג אנד קווין שבקולוניית וירג'יניה. הוא היה הצעיר במשפחה של חמישה ילדים. שני הוריו נפטרו כאשר היה צעיר. הוא גודל על ברכי האמונה הפרסביטריאנית. בגיל 16 הוא התגייס לצבא הקונטיננטלי ושירת בדרגת טוראי בפלוגת פרשים ממנצ'סטר וירג'יניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית. עם שובו לביתו, הוא למד באקדמיית ליברטי הול (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה וסיים את לימודיו שם ב-1783.
לאחר סיום לימודיו היה טוד למורה באקדמיית ליברטי הול ובתמורה לעבודתו הוא קיבל מקום מגורים וארוחות והדרכה במשפטים. לפני שעבר למחוז קנטקי (אז בתחומי וירג'יניה), הוא למד מדידה, כאשר דודנו הארי אינס מונה כשופט במחוז קנטקי של בית המשפט העליון של וירג'יניה. טוד למד משפטים בקריאה עצמית וב-1786 התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי, אך השפעתו ניכרה בעיקר כאשר היה לקצרן בבית המשפט.
ראשית הקריירה
טוד שימש כעוזר משפטי בחמש ועידות חוקתיות בשנים 1784–1792, כאשר ביקשה קנטקי להתקבל כמדינה. הוא שימש כמזכיר בית המחוקקים של קנטקי כאשר היא התקבלה לאיחוד ב-1792. ב-1789, כאשר הוקם בית המשפט לעתירות של קנטקי, שהיה אז הערכאה המשפטית העליונה של המדינה, היה טוד לפקיד הראשי שלו. הוא גם עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בדנוויל בשנים 1788–1801 ולאחר מכן מונה כשופט בבית המשפט לעתירות של קנטקי. ב-1806 הוא מונה כנשיא בית המשפט. טוד החזיק בבעלותו עבדים ובמפקד האוכלוסין של 1820 נרשמו בבעלותו 26 עבדים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-28 בפברואר 1807 מינה הנשיא תומאס ג'פרסון את טוד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. מינוי זה התאפשר לאחר שהקונגרס העלה את מספר המושבים בבית המשפט העליון לשבעה. המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-2 במרץ וב-4 במאי המחרת הושבע טוד לכהונתו.
טוד כיהן על כס השיפוט תחת נשיאותו של ג'ון מרשל. מבחינה פוליטית היה טוד איש הסיעה הג'פרסונית. אף על פי שהשקפותיהם הפוליטיות היו שונות, אימץ טוד את השקפותיו של מרשל על הפרשנות המשפטית, אך הוא לא כתב אף חוות דעת חוקתית. הוא סומן על ידי השופט פרנק איסטרברוק כשופט הבלתי משמעותי ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון. טוד כתב 14 פסקי דין בלבד, 11 דעות רוב, שתי חוות דעת משלימות וחוות דעת מיעוט אחת. מתוך 11 דעות הרוב שכתב, עשר היו קשורות לסכסוכי קרקעות.
חוות הדעת הראשונה המתועדת של טוד הייתה חוות דעת מיעוט שהתנגדה לחוות דעתו של הנשיא מרשל בפסק הדין "פינלי נגד לין" (Finley v. Lynn). הוא כתב חוות דעת משלימה בכל שאחר פסקי הדין שנכתבו על ידי מרשל. אחת מחוות הדעת הבולטות ביותר מבין אלו הייתה בפסק הדין "פרסטון נגד בראודר" (Preston v. Browder), שבו פסק בית המשפט שלקרוליינה הצפונית הייתה את הזכות להגביל את תביעות המקרקעין שנעשו בטריטוריה האינדיאנית ושהפרו את הסכם האי הארוך של הולסטון שנחתם על ידי המדינה ב-1777. חוות דעתו בפסק הדין "ווטס נגד יורשי לינזי ואחרים" (.Watts v. Lindsey's Heirs et al), ביאר זכויות מקרקעין מורכבות שהטרידו את המתיישבים הראשונים של קנטקי.
חוות הדעת היחידה שכתב טוד שלא נגעה לתחום המקרקעין הייתה האחרונה שלו. בפסק הדין "ריגס נגד טיילור" (Riggs v. Taylor) פסק בית המשפט את כלל המשפט הפרוצדורלי החשוב, שכיום הוא מובן מאליו, שאם אחד הצדדים במשפט מתכוון לעשות שימוש במסמך כראיה, עליו להגיש את המסמך המקורי. עם זאת, אם המסמך מצוי ברשותו של הצד השני במשפט, וצד זה מסרב להגישו, או אם המסמך המקורי אבד או הושחת, אזי תתקבל ראיה משנית.
חייו האישיים
ב-1788 נשא טוד לאישה את אליזבת האריס ולשניים נולדו חמישה ילדים. בנם הבכור, צ'ארלס סטיוארט טוד, היה לימים איש צבא ושגריר ארצות הברית ברוסיה. במרץ 1812, שנתיים לאחר פטירת אשתו הראשונה, נישא טוד בשנית ללוסי פיין וושינגטון, אחותה הצעירה של דולי מדיסון ואלמנתו של מייג'ור ג'ורג' סטפטו וושינגטון, אחיינו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון. מקובל לחשוב שהייתה זו החתונה הראשונה שהתקיימה בבית הלבן. לזוג נולדו שני בנים.
בערוב ימיו היה בבעלותו של טוד רכוש רב, במיוחד בפרנקפורט. הוא היה חבר בחברת נהר קנטקי, החברה הראשונה שהוקמה כדי לקדם את נתיבי הנהרות במדינה. בבעלותו היו מניות של כביש האגרה של קנטקי, שהיה הכביש הציבורי המשופר הראשון ממערב להרי האלגיני, ושל גשר האגרה של פרנקפורט שחצה את נהר קנטקי. בנוסף לביתו היו בבעלותו קרקעות בשטח של 29 קמ"ר בכל רחבי קנטקי ויותר מעשרים מגרשים בתחומי העיר. שווי רכושו הוערך ביותר מ-70,000 דולר, סכום עצום במונחי הימים הללו.
ב-1820 התקבל טוד כחבר באגודת העתיקות האמריקאית. הוא גם היה חבר בבונים החופשיים.
תומאס טוד נפטר בפרנקפורט ב-7 בפברואר 1823, בגיל 61. בתחילה הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית של משפחת אינס. מאוחר יותר הועברו שרידיו לבית הקברות של פרנקפורט. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
כיכר הקתדרלה בווילנה
כיכר הקתדרלה בווילנה (בליטאית: Katedros aikštė) היא הכיכר הראשית של העיר העתיקה בוילנה, בירת ליטא, מול קתדרלת וילנה הנאו-קלאסית. הכיכר מהווה מיקום מרכזי בחיים הציבוריים בעיר, ממוקמת במעבר הרחובות הראשיים ומשקת את המגוון התרבותי בעיר. באתר זה מתקיימים באופן קבוע ירידים וכינוסים של אנשי עיר, מצעדים צבאיים, אירועים ציבוריים דתיים ורשמיים, אטרקציות והופעות גדולות, הצדעות ראש השנה ותערוכות. זה לא רק המיקום התוסס והחשוב ביותר בעיר, אלא הוא גם אחד הסמלים המשמעותיים והידועים ביותר של ליטא כולה.
כיכר הקתדרלה נוסדה בסוף המאה ה-19, במהלך שחזור הקתדרלה ושופצה. בעבר היה האזור מאוכלס בצפיפות ונבנה עם בתים מימי הביניים והרנסאנס. חלקים מהאזור נכבשו גם על ידי הטירה התחתית. לאחר הקמת כיכר חדשה הוא הפך לשטח הפתוח הראשי של מרכז התקציב. שם נערכו המצעדים הצבאיים הרוסיים ושם נערך רחוב השנתי. היריד של קזימיר נערך. בשנת 1905 הוקמה אנדרטה ליקטרינה הגדולה (מאת מארק אנטוקולסקי). לאחר שנכבשה העיר על ידי גרמניה בשנת 1915 והממשל הפולני הורשה לשלוט בעיר, האנדרטה נהרסה. היריד של קזימיר הועבר לכיכר אוקישקקי (כיכר לוקיסקיס). בעידן המודרני נערכים באתר ירידים וחגיגות באופן קבוע. שם ממוקם עץ חג המולד הגבוה ביותר בעיר, כמו גם מספר קישוטים אחרים לחג המולד. שם גם מתקיימות החגיגות הציבוריות השנתיות של הסילבסטר.
גאורגה ביבסקו
גאורגה ביבסקו (ברומנית: Gheorghe Bibescu; 26 באפריל 1804 - 1 ביוני 1873) היה שליט של נסיכות ולאכיה בשנים 1843 עד 1848.
גאורגה ביבסקו הוא צאצא ישיר של קונסטנטין ברנקוביאנו, אח של בארבו שטירביי ואביהם של גריגורה, מריה וג'ורג'ס ביבסקו. הוא למד בבוקרשט ובפריז וב-1824 התחיל לעבוד בשירות הציבורי של נסיכות ולאכיה. הוא עבד במשרד המשפטים ובמשרד החוץ עד 1934, כשהתפטר ועזב את ולאכיה לטובת מגורים בפריז ובווינה. הוא שב לוולאכיה ב-1842 ועמד בראש האופוזיציה לשליט אלכסנדרו דימיטריה גיקה. בבחירות של 20 בדצמבר 1942 ביבסקו התחרה מול 35 מועמדים אחרים, כולל אחיו, בארבו שטירביי (שם המשפחה שונה, כי אומץ על ידי דוד מצד אימו) וזכה ברוב של קרוב ל-70% והיה לשליט ולאכיה. פעמוני הכנסיות ברחבי הנסיכות צלצלו כדי להודיע לתושבים על הבחירה.
בתקופת כהונתו הנסיכות נשלטה למעשה על ידי האימפריה הרוסית - ב-1948 החלה מהפכה ברוח אביב העמים וביבסקו, שהזדהה עם עקרונותיה וחתם על הצעת החוקה, נאלץ להתפטר ועזב את הנסיכות. כעבור כמה ימים הגיע הצבא הרוסי שדיכא את המהפכה. אחרי כן השלטון הרוסי הכתיב את שלטונו של שטירביי.
נישואיו
ביבסקו נישא לזויה מברוקורדט-בסרב, שאומצה על ידי הדוד שלה, גריגורה ברנקובאנו ורעייתו וקיבלה את שם משפחתם. זויה הייתה בעלת חינוך משובח, מקושרת למשפחה חשובה ועשירה מאוד - הנדוניה שלה הוערכה למיליארד לאי זהב. כעבור כמה שנות נישואין התערערה הבריאות הנפשית של זויה והיא הוחזקה תחת השגחה ובהמשך נשלחה לטיפול, תחילה בווינה ולאחר מכן בפריז.
לאחר עלייתו לשלטון ושילוח רעייתו לטיפול בחוץ לארץ, הביא ביבסקו לארמון את פילגשו, מריה הנשואה לקוסטקי גיקה ואם ל-4 ילדים. מריה ביקשה להתגרש מבעלה וביבסקו ביקש להתגרש מרעייתו, אך התגלו קשיים. ביבסקו חיפש דרכים לעקוף את השבת הנדוניה עם הגירושים, כולל חקיקה, אך נכשל. נישואיו האזרחיים הותרו, אך הפטריארך דחה את בקשת הגירושים. גם פנייה לפטריארך של קונסטנטינופול לא עזרה, אך לאחר החלפת הפטריארך של קונסטנטינופול, הפטריארך החדש אישר את הגירושים. גירושי מריה קיבלו אישור, כי גם בעלה היה מעוניין בהם. ביבסקו ופילגשו נישאו מחוץ לבוקרשט, כי המיטרופוליט של בוקרשט סירב להשיא אותם.
רקטת קונגריב
רקטת קונגריב (באנגלית: Congreve rocket) הייתה כלי נשק בריטי שתכנן ופיתח סר ויליאם קונגריב ב-1804.
הרקטה פותחה בבית הנשק המלכותי בעקבות הניסיון שצברו הבריטים במלחמת אנגלו-מייסור השנייה, השלישית והרביעית בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין ממלכת מַייסוּר שבהודו. לאחר המלחמות נשלחו אל אנגליה רקטות מייסור אחדות, וב-1801 החל ויליאם קונגריב חוקר ומפתח רקטות שכמותן במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'. תצוגת הירי הראשונה של הרקטה, שהונעה בדלק מוצק, נערכה בווליץ' ב-1805. הבריטים השתמשו ברקטות קונגריב בהצלחה לא מבוטלת בים וביבשה במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812. השימוש בהן פסק באמצע המאה ה-19.
פורטו-וקיו
פורטו-וקיו (בצרפתית: Porto-Vecchio, בקורסיקאית: Portivechju) היא עיר נמל (וקומונה) באי קורסיקה שבצרפת. פורטו-וקיו ממוקמת בקצה מפרץ בדרום-מזרח האי, הפונה לים הטירני. נכון ל-2019, אוכלוסיית פורטו-וקיו מנתה 11,132 איש.
משמעות השם בקורסיקאית ובאיטלקית (ממנה הגיע השם הצרפתי) הוא "נמל ישן".
פרהיסטוריה
מצפון לעיירה נמצא האתר הפרהיסטורי טורה, שקבל את שמו מתרבות הטורה שחיה באזור. האתר מתוארך לתקופת הברונזה הקורסיקאית, הוא כולל מצודות אבן עגולות או חצי עגולות (צמודות).
לכיוון פיגארי ולכפר צ'צ'יה יש גם שרידים פרה-היסטוריים, ולא רחוק משם נמצא אתר נוסף של טורנים, בשם Castellu di Tappa. ממערב לעיירה נמצא האתר הפרהיסטורי Tivulaghju.
ימי הביניים והתקופה המודרנית
פורטו-וקיו ממוקמת באזור שבזמנים קדומים יותר היה אזור ביצות שסבל מאוד ממלריה; עם זאת, חלק מהמעגן בנמל של העיירה הנקרא "הנמל הישן", ראשיתו היה כנראה הנמל הרומי שהשפיע על הסביבה. לאחר התקופה הרומית, האזור ננטש בגלל ביצות המלריה. במאה ה-16 באזור התקיימה קהילה נוצרית גדולה. העיירה נוסדה מחדש בשנת 1539 על ידי בנק ג'ורג' הקדוש מג'נובה על גבעה בגובה 70 מטרים מעל פני הים המשקיפה על המפרץ.
אנשי ג'נובה הקפידו לשמר את הנמל הרומי בתוך החומות של העיירה. החומות שנבנו היו טרפזיות ותחמו גם את הכיכר המרכזית, place de la République, ליד הכנסייה, Église St.-Jean Baptiste. הם התכוונו להקים מושבה במקום, אך המלריה הרגה במהרה את רוב המתיישבים. מושבה אחרת קמה בשנת 1546 וחוותה את אותו גורל. לאחר מכן בהתאגדות מוניציפלית הפכה לנפה אזורית (מועצה אזורית) במקום. סמפיירו קורסו כבש את העיירה למשך כמה חודשים בשנת 1564.
חלק מהתושבים החלו לחזור למקום כשהחלו פרויקטי הניקוז של הנהר Stabacciu שהוקמו תחת הקיסרות השנייה, אך הם זכו להצלחה מינימלית. מלחמת העולם השנייה הובילה לנוכחותם את חיילי בעלות הברית באזור שהיו נחושים למגר את המלריה למען בריאותם של כל הנוגעים בדבר, אך במיוחד החיילים ואנשי האוויר שהתבססו באזור. באמצעות ניקוז, מילוי אדמה וריסוס הם הצליחו, להפוך את האזור המנוקז לאטרקטיבי. גודל האוכלוסייה הנוכחית נובע מהתרחבות העיירה שהחלה בערך בשנת 1950.
מתקנים ציבוריים
בעיירה יש בית ספר תיכון ציבורי ושתי מכללות קהילתיות, בית חולים פרטי עם 107 מיטות, בית ספר לרפואה, תעשיית שעם ומתקני תיירות נרחבים. הנמל הימי מאפשר עגינות ל-450 כלי שיט קטנים, הוא כולל מתקנים מסחריים ותחנת מעבורות. בעונת הקיץ אוכלוסיית הקנטון מתרחבת ומגיעה עד לכדי פי 4 מכמות התושבים הקבועים בנפה כ-50,000 תושבים, בעיקר איטלקים המגיעים לנפוש במקום. החופים מאוכלסים מאוד, במיוחד חוף פלומבאג'ה הנמצא במרחק 3 קילומטרים מדרום מזרח מהעיירה פורטו-וקיו. בשנת 1983 העיירה רכשה מכון קולנוע, שמארגן פסטיבל סרטים שנתי.
תחבורה
בעיירה נמצא קצה של קווי מסילות הרכבת הקורסיקנית ברוחב אחד-מטר . רשת מסילות זו נסגרה לשימוש ולא חודשה. רשת מסילות אלה חיברה את העיירה עם מערכת המסילות הראשית של קורסיקה המגיעה עד ליישוב קזמוצה בקומונה לוצ'יאנה הנמצאת במרחק 128 קילומטרים מצפון לפורטו-וקיו.
פורטו-וקיו נגישה בקלות דרך נמל התעופה פיגארי-סוד קורס, שנמצא במרחק של 24 קילומטרים מהעיירה. בנוסף נתן להגיע לעיירה בקווי המעבורות המגיעות לנמל ממרסיי, צ'יוויטווקיה (רומא), נאפולי ומהאי השכן מדרום, סרדיניה.
גאוגרפיה
בקנטון (בנפת) פורטו-וקיו, שוכנות העיירות והכפרים פורטו-וקיו, סארי-סולנזרה, קונקה ולצ'י.
העיירה פורטו-וקיו נמצאת 64 קילומטרים מזרחית לסארטן. בחוף הצפוני של המפרץ נמצאים אתרי נופש רבים, כמו בנדטו, מרינה די פיורי ואחרים השייכים לכפר לצ'י. החוף המזרחי, הוא חוף עם צוקים ומצוקים, על כן הוא פחות ראוי למגורים; מעבר לראש-Chiappa Point (אתר טבע) הנמצא מדרום מזרח לפורטו-וקיו החוף פונה לכיוון דרום מערב עד לכפר Bonifacio הנמצא בדרום האי קורסיקה.
מול החוף הדרום מזרחי נמצאים ארבעת האיים Cerbicale ( נראים בתצלומי לוויין ונדיר לראות אותם במפות), המהווים שמורת טבע מוגנת על שטח של 360 דונם, שהם חלק מהשמורה הגדולה יותר Bouches de Bonifacio (הכוללת את "מיצרי Bonifacio" שבדרום קורסיקה).
בהרים שמצפון-מערב לפורטו-וקיו המגיעים לגובה של 1,314 מטרים, נמצא הפארק הלאומי שבמרכזו נמצא הכפר העתיק Ospedale שמאז התקופה הרומית נמצא בו בית חולים עתיק וגדול. הכפר Ospedale מעולם לא איבד את תפקידו כבית חולים והוא ממשיך להיות מרכז בריאות המעסיק כ-150 עובדים. בסמוך לו נמצא מאגר מים Lac de l'Ospedale ויער אורני קורסיקה.
אַקלִים
האקלים בפורטו-וקיו הוא אקלים ים תיכוני בקיץ חם (סיווג Csa לפי שיטת קפן). הטמפרטורה השנתית הממוצעת בפורטו-וקיו היא 14.5°C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 580 מילימטרים כשדצמבר הוא החודש הרטוב ביותר. הטמפרטורות הגבוהות ביותר הן בחודש אוגוסט, הן מגיעות ל-25.6°C בממוצע, והטמפרטורות הנמוכות ביותר הן בחודש פברואר, הן מגיעות לטמפרטורה של 10.5°C בממוצע. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בפורטו וקיו הייתה 41.0°C בתאריך 11 ביולי 1968; הטמפרטורה הקרה ביותר שתועדה אי פעם הייתה 2.9°C - בתאריך 10 בפברואר 1986.
אקולוגיה
בהרים שמצפון לפורטו-וקיו בשמורת הטבע של אוספדייל קיים יער של אורן קורסיקני. בינו לבין החוף משתרע מישור המנוקז על ידי הנהר Stabacciu, שזורם אל המפרץ דרך אזור של ביצות מלח. ביערות שעל שתי גדות הנהר גדלים עצי אלון שעם ואקליפטוס. הביצות היוו בעבר מחסום בין היישובים הרומאים שהיו לאורך הדרך "ויה קורסיקנה" במישור המזרחי לבין הנמלים הרומיים בדרום. חלק משטחי ביצות הסמוכים למפרץ מולאו באדמה על מנת להרחיב את העיירה המודרנית פורטו-וקיוו. בחלקים אחרים של אזור ביצות המלח נבנו בריכת אידוי למלח מסחריות (מהם קבלה העיירה את כינוי המסחרי "עיר המלח"); בשאר אזורי הביצות לא נגעו. לאורך הנהר Stabacciu עובר הכביש N198 דרומה.
אנדרטת הקדושים הלאומית (בנגלדש)
אנדרטת הקדושים הלאומית (בבנגלית: জাতীয় স্মৃতি সৌধ, בתעתיק: Jatiya Smriti Saudha) היא האנדרטה הלאומית של בנגלדש, שהוקמה לזכרם של אלו שמתו במלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971, מלחמה שהביאה לעצמאות של מה שהיה מזרח פקיסטן (בנגלדש) ממערב חלקה המערבי של פקיסטן (פקיסטן). האנדרטה ממוקמת בסאבאר (בבנגלית: সাভার), כ-35 ק"מ צפונית-מערבית לבירה דאקה. האנדרטה תוכננה על ידי סייד מיינול חוסיין ונבנתה על ידי קבוצת קונקורד.
היסטוריה
התוכניות לאנדרטה נפתחו בשנת 1976. בעקבות בחירת האתר, פיתוח הכביש והאזור, נערכה ביוני 1978 תחרות עיצוב ארצית. לאחר הערכת 57 ההגשות, נבחר העיצוב של סייד מיינול חוסיין. המבנה העיקרי והאגם המלאכותי ומתקנים אחרים הושלמו בשנת 1982. האנדרטה נחנכה ב-16 בדצמבר 1982.
הארכיטקטורה מורכבת משבעה זוגות של קירות או מנסרות בצורת משולש; הזוג החיצוני ביותר הוא הקצר ביותר בגובהו אך הרחב ביותר בטווח, הזוגות הפנימיים משנים בהדרגה את יחס הגובה שלהם והצמד הפנימי ביותר מהווה אפוא את נקודת השיא של האדריכלות. כל אחד משבעת זוגות החומות הללו מייצג פרק משמעותי בתולדות בנגלדש: תנועת השפה הבנגלית בשנת 1952, בחירת החזית המאוחדת בשנת 1954, תנועת החוקה בשנת 1956, תנועת החינוך ב-1962, תנועת שש הנקודות ב 1966, מרד ההמונים בשנת 1969, ולבסוף אירוע השיא, מלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971, שבעקבותיה קיבלה בנגלדש עצמאות.
ל'רוי פופ ווקר
ראשית חייו
ל'רוי ווקר נולד ליד האנטסוויל, אלבמה ב-1817 לג'ון ויליאם ווקר ולמטילדה פופ, בתו של ל'רוי פופ. הוא התחנך אצל מורים פרטיים ולמד באוניברסיטאות באלבמה ובוירג'יניה. לפני שהגיע לגיל 21 הוא כבר התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-29 ביולי 1850 הוא נשא לאישה את אליזה דיקסון פיקט. הוא שימש בכמה משרות באלבמה. ב-1853 הוא התפטר ממשרתו כשופט כדי להתמקד בעסקי עריכת דין. הוא נמנה עם תומכי הפרישה מן האיחוד.
מלחמת האזרחים
על פי עצתם של כמה ממקורביו של ווקר, כולל אחיו ריצ'רד, מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס למזכיר המלחמה, אף על פי שדייוויס לא הכירו אישית. הוא היה אנרגטי ומלא ביטחון בתמיכתו בקונפדרציה, אך לא היה בעל הכשרה צבאית. הלחצים והקשיים שהיו כרוכים במשרתו בקבינט השפיעו מאוד על מצב בריאותו. במרץ 1861 מדינות הדרום שפרשו מן האיחוד מינו נציגים מיוחדים שנסעו לאותן מדינות דרומיות שטרם פרשו. ווקר מונה להיות נציג אלבמה לוועידת הפרישה של טנסי, שם הוא קרא בפומבי את חוקי הפרישה של אלבמה וניסע לשכנע את הפוליטיקאים של טנסי להצביע באופן דומה.
באפריל 1861, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים שהחלה בקרב פורט סאמטר, חזה ווקר שוושינגטון די. סי. ובוסטון יפלו בידי הקונפדרציה עוד לפני ה-1 במאי אותה שנה. אף על פי כן, אירועים אלו לא התרחשו והפעם האחרונה שצבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי פלש לשטח כלשהו של מדינות הצפון היה המערכה על פנסילבניה שהסתיימה בקרב גטיסברג שהסתיים בניצחון צבא האיחוד. לאחר קרב זה לא ניסתה הקונפדרציה לנסות ולפלוש לשטחי האיחוד.
החל מאוגוסט 1861 עודד דייוויס את ווקר לקבל על עצמו את תפקיד נציג הקונפדרציה באירופה. ווקר לא נענה להצעה, אך ב-16 בספטמבר התפטר מתפקידו. דייוויס העניק לו דרגת בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה והוא פיקד על חילות המצב במוביל ובמונטגומרי, אלבמה עד אשר במרץ 1862 הוא התפטר. באפריל 1864 הוא שב לצבא הקונפדרציה ושימש בו כשופט צבאי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה שב ווקר לעסקי עריכת הדין והמשיך לגלות עניין בפוליטיקה. הוא נפטר ב-1884 ונטמן בבית הקברות מייפל היל שבהאנטסוויל.
דוד שרן
דָּוִד שָׁרָן (נולד בשנת 1969) הוא מזכיר חברת קו צינור אילת אשקלון, ראש הסגל לשעבר בלשכת ראש הממשלה ומנהל לשכת ראש הממשלה.
ביוגרפיה
יליד תל אביב. שירת בצה"ל כקצין ומפקד פלוגה במערך הנ"מ של חיל האוויר והגיע במילואים לדרגת סגן אלוף. לשרן תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב במזרחנות ובגאוגרפיה ותואר שני בלימודי משפט ובהיסטוריה של ארצות הברית. נשוי להגר קאופמן, לשעבר מנהלת לשכתו של השר סילבן שלום ומזכירת "עמידר".
בתקופת לימודיו באוניברסיטת תל אביב היה מפעילי הליכוד בקמפוס ושימש יושב ראש מועצת הצעירים של המפלגה. בשנת 1999 שימש יועצו של יובל שטייניץ, שכיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת. בשנת 2009, עם מינויו של שטייניץ לשר האוצר, היה שרן ראש המטה שלו, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2013.
בשנת 2013 מונה למזכיר חברת קו צינור אילת אשקלון. הוא שימש בתפקיד זה במשך כשנה וחצי.
בנובמבר 2014 יצא לחופשה ללא תשלום מעבודתו בקצא"א והחל למלא את תפקיד מנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו. נתניהו, ששימש גם כשר התקשורת, מינה תחילה את שרן לטפל בנוסף בתחום התקשורת במשרדו, אולם כעבור חודש החליט נתניהו למנות את עו"ד איתן צפריר כראש מטה המשרד. במאי 2016 הוחלט על מינויו למזכיר הממשלה אך באוגוסט אותה שנה הוחלט שלא יתמנה לתפקיד. בעקבות זאת התפטר שרן וחזר לתפקידו בקצא"א.
ב-3 בספטמבר 2017 נעצר שרן בחשד לקבלת שוחד במסגרת פרשת הצוללות והורחק מתפקידו בקצא"א. באוקטובר 2017 הורחק ל-30 יום נוספים מתפקיד מזכיר קצא"א. ב-2 במרץ 2018 פורסם כי שרן מסר עדות מקיפה בתיק 4000, בזמן שראש הממשלה ורעייתו נחקרו במקביל.
בפברואר 2019 התמודד בפריימריז של הליכוד על משבצת של נציג מחוז תל אביב לקראת הבחירות לכנסת ה-21. הוא היה היחיד מבין המתמודדים שזכה לתמיכה מפורשת של יו"ר המפלגה בנימין נתניהו אך הפסיד למתמודדת מיכל שיר ולא נבחר לכנסת.
באפריל 2023, ארבעה חודשים בלבד לאחר שחזר בו שרן מעדותו, פורסם כי ראש הממשלה, בנימין נתניהו מנהל משא ומתן עימו כדי לגייסו כיועץ פוליטי דרך הליכוד.
חיים אישיים
נשוי ומתגורר בתל אביב.
תנועת השפה הבנגלית
תנועת השפה הבנגלית (בבנגלית: ভাষা আন্দোলন) הייתה תנועה פוליטית במזרח בנגל (ששמה שונה למזרח פקיסטן בשנת 1956 ובנגלדש כאשר זכתה לעצמאות בשנת 1971) למען הכרה בשפה הבנגלית כשפתה הרשמית של מזרח פקיסטן כדי לאפשר את השימוש בה בענייני ממשל, את המשך השימוש בה כאמצעי חינוך, בתקשורת, מטבע ובולים, ולשמור על כתיבתה בכתב הבנגלי. כאשר הוקמה פקיסטן בחלוקת הודו בשנת 1947, היא לא הייתה אלא איחוד של כלל המוסלמים שבהודו הבריטית כך שהיא הייתה מורכבת מקבוצות אתניות ושפות שונות, ואף לא רציפה מבחינה גאוגרפית שכן מזרח בנגל שכנה במנותק ממערב פקיסטן כאשר הודו מפרידה ביניהן, והשלטון המרכזי היה מסור בידי הפקיסטנים - המערבים. בשנת 1948, ממשלת פקיסטן, שישבה בחלקה המערבי של המדינה, קבעה את האורדו כשפה רשמית היחידה, והציתה מחאות נרחבות במזרח בנגל בקרב דוברי הבנגלית. אל מול המתחים העדתיים הגוברים ואי שביעות רצון המונית מהחוק החדש, הוציאה הממשלה מחוץ לחוק את ההפגנות. תלמידי אוניברסיטת דאקה ופעילים פוליטיים אחרים התריסו נגד החוק וארגנו מחאה ב־21 בפברואר 1952. התנועה הגיעה לשיאה כאשר המשטרה הרגה מפגינים סטודנטים באותו יום. מקרי המוות עוררו אי שקט אזרחי נרחב. לאחר שנים של קונפליקט, השלטון המרכזי נענה והעניק מעמד רשמי לשפה הבנגלית בשנת 1956.
תנועת השפה הגבירה את הרגשות הלאומיים וחיזקה את הזהות הלאומית הבנגלית במזרח פקיסטן, והפכה למקדמת תנועות לאומניות בנגליות, כולל תנועת 6 הנקודות בעקבותיה מלחמת השחרור של בנגלדש וחוק יישום השפה הבנגלית ב-1987. בבנגלדש מצוין התאריך 21 בפברואר מצוין כיום תנועת השפה והוא חג לאומי. אנדרטת שאהיד מינר הוקמה בסמוך למכללה לרפואה של דאקה לזכר התנועה וקורבנותיה. בשנת 1999 הכריזה אונסק"ו ב-21 בפברואר כיום שפת האם הבינלאומי, כמחווה לתנועת השפה ולזכויות האתנו-לשוניות של אנשים ברחבי העולם.
משה שמר
משה (מוסא) (כהן) שֶׁמֶר (1935–2019) היה איש חינוך, פעיל ציבור ועיתונאי שפעל לשימור מורשת יהודי סוריה בכלל ודמשק בפרט. שימש כשופט (נציג ציבור) בבית הדין לעבודה, עורך ומפיק המגזין "מכאן ומשאם" (כתב העת למורשת יהדות דמשק), מחזיק תיק החינוך והספורט במועצת העיר חולון ומנהל בתי חולים ומחוזות של קופת החולים כללית. היה חבר פעיל בעמותת ידידי המרכז הרפואי וולפסון בחולון וחבר בארגון "בני-ברית", בו אף כיהן כנשיא לשכת 'אל-על'. בשנת 2004 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.
ביוגרפיה
שמר נולד בדמשק בשם מואיז מכללתי. המשפחה התגוררה ב"חארת אל-יהוד" (שכונת היהודים). אב המשפחה, יצחק, עסק כחרת נחושת, ומואיז הועסק כשוליה בבית המלאכה של אביו. במקביל ללימודיו בבית הספר היהודי "אליאנס".
במאי 1945 עלה לישראל, יחד עם אחותו לינדה בת השמונה. הקבוצה הלכה ונסעה במשאית במשך שלושה לילות עד שלבסוף הגיעה לקיבוץ כפר גלעדי. העלייה הייתה במסגרת מאמצי הפלמ"ח והסוכנות היהודית להבריח ולהעלות את יהודי סוריה לארץ. חצי שנה לאחר מכן עלתה גם שאר המשפחה והשתקעה בשכונת עם בחולון.
בחולון למד משה בבית-החינוך "ביאליק" ובמקביל עבד כנער בחלוקת דואר בסניף המרכזי בעיר. בנוסף, סייע לאביו במכירה וחלוקה של לחם לתושבי העיר. כחבר בתנועת "הנוער העובד" היה פעיל בהדרכת נוער במעברת חולון וריכז בית-הבראה לנערים עובדים בקיבוץ נען. מ-1954 עד 1968 היה מזכיר החטיבה המקצועית של הנוער העובד במועצת פועלי חולון, והיה ממייסדי בית-ספר ערב לנערים עובדים בחולון.
ב-1963 זכה במלגת-לימודים מטעם המועצה הבריטית (British Council) ויצא לאנגליה לשנת לימודי כלכלה וסוציולוגיה תעשייתית, מינהל ושלטון. עם שובו, התקבל לאוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בכלכלת ארצות מתפתחות, מדעי המדינה ומינהל. ב-1988 חזר לאוניברסיטה והיה לבוגר הקורס הדו-לשוני למנהלים בכירים במינהל שירותי בריאות ורפואה.
הוועד הפועל של ההסתדרות
בשנים 1968–1975 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף עובדים בניהול וברווחים בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
ב-1975 עבר למרכז קופת-חולים ושימש כעוזר בכיר לראש אגף ארגון ומינהל, וכמנהל מחלקת ההדרכה ופיתוח משאבי אנוש. ב-1979 התמנה למנהל קופת-חולים במרחב הנגב והמנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים סורוקה. ב-1986 נתמנה כמנהל המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד בגדרה. ב-1991 התמנה למנהל מחוז השומרון של הקופה עד לפרישתו ב-1993.
לאחר פרישתו מקופת החולים הכללית, שימש כשופט (כנציג ציבור) בבית-הדין האזורי לעבודה וכן כמגשר ומפשר. במסגרת פעילותו לשימור תרבות יוצאי דמשק, הצטרף לארגון יוצאי דמשק, שם יזם ערך והפיק את המגזין "מכאן ומשאם".
מפלגת העבודה
שמר היה מפעילי צעירי מפא"י ועם הקמת "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" הצטרף לשורותיה. לאורך השנים היה פעיל במפלגה ובמוסדותיה המקומיים והארציים ואף התמודד על מקום בכנסת ישראל.
ב-1974 נבחר למועצת עיריית חולון והופקד על תיק הנוער והספורט.
חיים אישיים
שמר נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
עלי סלימאן
עלי סלימאן (בערבית: علي سليمان; נולד ב-10 באוקטובר 1977) הוא שחקן ערבי-ישראלי.
קורות חייו
סלימאן הוא בן למשפחה שברחה מהכפר ספורייה (ציפורי) ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות. חלק מבני המשפחה ברחו ללבנון למחנות הפליטים עין אלחלווה ואלנהר אלבארד; חלקם האחר מתגוררים בסוריה ואף בירדן. מרבית בני המשפחה מתגוררים כיום בנצרת.
עלי סלימאן נולד וגדל בנצרת, ישראל, אך מגדיר עצמו גם כ"פלסטיני".
הוא למד בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין והוא בוגר שנתון 2000 של בית הספר. איתו בכיתה למדו בין השאר יובל סגל, דורית בר-אור ונתי אורנן. בתום לימודיו הצטרף לתיאטרון קומדיה דל'ארטה בלונדון. אחר-כך לימד משחק בנגב. סלימאן שיחק בסרטים וסדרות של יוצרים ישראלים, פלסטינים, אירופאים ואמריקאים שונים. הוא כיכב בסרטו של האני אבו אסעד "גן עדן עכשיו", שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. ב-2007 הופיע בסרטו של פיטר ברג "הממלכה" לצידו של ג'יימי פוקס. בסרטו של ערן ריקליס עץ לימון, הוא מגלם דמות של עורך-דין; בסרט של רידלי סקוט "גוף השקרים" הוא גילם את דמותו של עומר צדיקי.
חתול סומלי
החתול הסומלי (Somali) הוא חתול אביסיני אלא שפרוותו ארוכה יותר. למרות שמו מקור החתול הסומלי הוא באוסטרליה. מקור השם הוא על שם סומליה שבאפריקה. החתול הסומלי משתייך למשפחת החתולים בעלי שיער באורך בינוני.
עלי סלימאן
קורות חייו
סלימאן שיחק ביחד עם יואב בר-לב בהצגה "אח-אח-בום-טראח". ההצגה, שנכתבה על ידי יואב בר-לב ונורמן עיסא, עלתה על במת התיאטרון הערבי-עברי בשנים 2003–2008. היא הועלתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2003, שם זכתה בפרס ראשון לבימוי (עיסא), ולתפאורה ותאורה (זיו וולושין). כמו כן זכתה ההצגה ב"ציון לשבח למחזה ולמשחק". ההצגה רצה עד 2008 בעשרים פסטיבלים להצגות ילדים ברחבי תבל. היא הועלתה בין השאר ביפן, קוריאה, אוזבקיסטן, ספרד, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה. זהו סיפור דמיוני על שני אחים (או חברים) שאינם יכולים לחיות זה במחיצת זה, אך גם לא מסוגלים להיפרד. זהו משל, כשהנמשל הוא יצחק וישמעאל, אף שהם אינם מוזכרים במפורש בהצגה, אך אשר היוו השראה למחזה.
חתול סומלי
היסטוריה של הגזע
מקורו של החתול הסומלי הוא באוסטרליה, אך הוא בעצם וריאציה של החתול האמביסני השייך לקבוצת החתולים קצרי השיער, אלא שיש לגזע פרווה ארוכה יותר. הגן האחראי על הפרווה הארוכה הוא גן רצסיבי. החתול הסומלי בעל הפרווה הארוכה יותר נחשב נחות  במהלך השנים 1920 עד 1930 אך מעמדו  השתנה כאשר ב-1960 מרביע אמריקאי הצליח להרביע מספר פעמים חתולה מגזע אמביסני באופן עקבי, וכך נוצר גזע החתול הסומלי. החתולים האמבסינים בעלי הפרווה הארוכה התגלו בבתי הרבעה של אמבסינים. משערים כי גן הפרווה הארוכה הרציסיבי הגיע לחתולים האמבסינים במהלך מלחמת העולם השנייה, אז היה מחסור באמביסינים והרביעו אותם עם גזע זר ולא ידוע, אך זה אינו וודאי.
מבנה ומאפיינים
מבנה הגוף של החתול הסומלי בינוני, ומשקלו נע בין 2.5 ל-4 קילוגרמים.
עלי סלימאן
קורות חייו
ממאי 2014 סלימאן משחק בהצגה "רוח ים" בתיאטרון חיפה; זהו עיבוד של אופירה הניג וח'ליפה נאטור לספר "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני" מאת עלאא חליחל, בבימויה של הניג עצמה.
חתול סומלי
מבנה ומאפיינים
לחתול הסומלי יש מראה "שועלי" בזכות הפרווה הארוכה, האוזניים הארוכות והזקורות והעיניים המלוכסנות מעט. זנב החתול הסומלי בצורת מניפה. גורי הגזע מתבגרים ומגיעים לגודלם המלא בגיל 18 חודשים. לחתולים הסומלים יש בעיות גנטיות, בעיקר בעיות שיניים, אך אלו נעלמו בין השנים 1990–2006 בזכות הרבעה בטוחה. הנקבה מגזע זה ממליטה 4-3 גורים בכל המלטה.
עלי סלימאן
קורות חייו
ב-2017 שיחק במיני-סדרה הבריטית "המדינה", מבית ערוץ 4 ונשיונל ג'יאוגרפיק, לצדם של היאם עבאס וכרים קאסם.
חתול סומלי
צבעיו של החתול הסומלי
פרוותו של הסומלי "טיקית" כלומר יש בה כמה גוונים. חום זהוב הוא הצבע הנפוץ ביותר בפרווה של הסומלי בשילוב טיקים שחורים. קשת הצבעים שיכולים להימצא בחתול הסומלי מונה כ - 28 גוונים וביניהם: כחול, כסף, לילך, שוקולד, אדום שמנת ועוד.
עלי סלימאן
קורות חייו
בשנת 2022 שיחק בסרט השחייניות.
חתול סומלי
אופי וטיפול בחתול הסומלי
החתול הסומלי הוא נוח, סקרן ומלא חיים, בדומה לאופיו של החתול האמבסיני. החתול הסומלי מלא אנרגיה, אוהב לשחק וזקוק לתשומת לב רבה, הוא אוהב, חכם, ואינו אוהב להיות סגור בבית.
אורך הפרווה הארוכה של החתול הסומלי משפיע על דרכי הטיפול והטיפוח שלו, ולכן בניגוד לחתול האמבסיני טיפוח השיער של החתול הסומלי מצריך הברשות תכופות. למרות אורך הפרווה הם אינם משירים שיער.
ספינת האהבה (סרט)
ספינת האהבה (באנגלית: Houseboat) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית בבימויו של מלוויל שייבלסון, עם קרי גרנט וסופיה לורן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי מלוויל שייבלסון וג'ק רוז לפי תסריט ראשוני שנכתב על ידי בטסי דרייק שהייתה אז אשתו השלישית של קרי גרנט. גרנט התכוון שהיא תככב בסרט לצידו אבל בגלל הרומן שלו עם סופיה לורן שהחל בצילומי הסרט הגאווה והתשוקה הוא החליף את דרייק בלורן וגם ביקש לשכתב את התסריט זה הביא לפירוד בין גרנט ודרייק אך לורן העדיפה לבסוף את קרלו פונטי.
תקציר העלילה
טום וינטרס (קרי גרנט) מגיע לביתו לאחר שפרודתו אליס נהרגה בתאונה. יש לו שלושה ילדים: דייוווד, אליזבת ורוברט, אותם הוא לא ראה שלוש שנים. הם נמצאים אצל גיסתו קרולין (מרתה הייר). הורי אשתו דורשים שהבנים יאומצו על ידם והבת על ידי קרולין. טום אינו מסכים ולוקח את הילדים לדירתו הקטנה בוושינגטון די סי. הילדים מסתייגים ממנו בגלל שלא ראו אותו זמן רב. הוא לוקח אותם לקונצרט שבסופו נעלם רוברט.
הוא מציע לה להיות מטפלת לילדיו והיא בתחילה מסרבת אבל לבסוף מסכימה.
כולם נוסעים לבית החדש שהושאל להם על ידי קרולין וצ'ינזיה שרה להם "בינג בנג בונג". המבנה נגרר על ידי אנג'לו דונטלו (הארי גוארדינו) שנתקל ברכבם על פסי הרכבת. הרכבת העוברת מרסקת את המבנה ואנג'לו מציע להם בית צף על האגם ששייך לו.
צ'נזיה לומדת לאט לבשל ולבצע את עבודות הבית. טום ממונה על הכביסה במכבסה אוטומטית בין כל עקרות הבית...
המבנה מלוכלך ומוזנח אבל בעבודה עם הילדים וצ'ינזיה הם משפצים אותו. הילדים אוהבים את צ'ינזיה יותר מאביהם. היחסים בין טום לצ'נזיה יודעים עליות ומורדות.
לבסוף מתהדק הקשר והם מחליטים להתחתן בבית הצף. הילדים מחרימים את הטקס כי אינם רוצים לראות אמא מחליפה את אימם אבל לאחר שיקול נוסף הם משנים את דעתם ומגיעים לטקס כשרוברט מנגן במפוחית פה את "הנה באה הכלה". והם ניצבים בין טום לצ'ינזיה כשהכומר שואל את בני הזוג על רצונם לבחור זה בזו.
אצ'י שטרו
אצ'י שטרו (באנגלית: Ernst Etchie Stroh; נולד ב-31 ביולי 1949) הוא בסיסט ישראלי לשעבר ומפיק סרטים הוליוודי בהווה.
קורות חיים
ארנסט (אצ'י) שטרו נולד בנוינקירכן שבאוסטריה. הוא עלה לישראל ושירת בלהקת חיל הים לצד שלמה ארצי. השתתף בתוכניות "וביום השלישי" (1968) ו"רפסודה בכחול" (1969). לאחר שחרורו למד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה ויחסים בינלאומיים וסיים לימודיו ב-1975. ב-1973 הוקמה "גברת תפוח", להקת הליווי של שלמה ארצי, עם שטרו בתפקיד הבסיסט.
בשנים 1982-1978 ליווה את שלמה ארצי במסע הופעות אינטימי ברחבי ישראל. ההופעה שעלתה באולמות קטנים רצה כ-500 פעם. בספטמבר 1982 הוקלטה הופעה כזאת לאלבום כפול בשם "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא" (1983). שלמה ארצי לא היה מרוצה מהתוצאה וכעבור זמן קצר נאספו עותקי האלבום מן החנויות. מאז נחשב האלבום כפריט אספנים. כעבור 30 שנה, ב-3 בדצמבר 2013, יצא האלבום במסגרת מארז דיסקים הכולל את טרילוגיית האלבומים גבר הולך לאיבוד, דרכים וחצות.
שטרו היה מנכ"ל חברת התקליטים הד ארצי עד 1985.
ב-1987 עבר שטרו ללוס אנג'לס. ב-1992 הקים חברת הפקות בשם "מונסטון אנטרטיינמנט". תחילה עסק בהפצת סרטי פעולה דלי תקציב, וב-1996 עבר להפקת והפצת סרטי איכות. עד היום (2012) הפיק 22 סרטי קולנוע, ביניהם "האהבה שאחרי" של הבמאי אלן רודולף, "מי רצח את קוקי" של רוברט אלטמן, וסרטים של מייק פיגיס ושמעון דותן.
ב-2006 היה שטרו אורח פסטיבל הקולנוע ה-23 בירושלים.
שטרו נשוי ליעל ולהם שני ילדים: אילון ושחר.
Just Dance (סדרת משחקי וידאו)
Just Dance (בעברית: רק לרקוד) היא סדרה של משחק וידאו ריקוד המיוצרת ומשווקת על ידי חברת יוביסופט. שם הסדרה מבוסס על השיר של ליידי גאגא, בעל אותו השם – "Just Dance".
כל משחק בסדרה כולל עשרות שירים פופולריים. על המשתמש לבחור שיר, שחקן ורמת קושי, ולאחר מכן לרקוד לפני הכוריאוגרפיה שמופיעה על ידי הדמויות שבמסך. מטרת המשחק היא לעשות את אותן תנועות המופיעות על המסך.
המשחק יצא בשלל פלטפורמות, בהן פלייסטיישן, אקס בוקס ו-Wii.
בין המשחקים בסדרה:
פסגת באלקאנוב
פסגת באלקאנוב (באנגלית: Balkanov Peak; בבולגרית: Балканов връх) היא הר מכוסה קרח, בהרי ברוגמאן באי לייז' בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 600 מטרים מעל פני הים.
הפסגה מתנשאת מעל מפרצון קוריה שמדרום לה; ומעל קרחון שטרנה שמצפון לה.
הפסגה ממוקמת 2.14 ק"מ מזרחית - צפונית לפסגת ואז'ארוב ו-5.8 ק"מ דרומית-מערבית לנקודת נייט.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של איבן בלקנוב (Ivan Balkanov), איש סירות בבסיס סווטי קילמנט אוחרידצקי בקיץ האנטארקטי 2002 - 2003.
פולקסווגן וירטוס
פולקסווגן וירטוס (בגרמנית: Volkswagen Virtus) היא מכונית משפחתית במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פולקסווגן משנת 2018. היא נחשפה ב-16 בנובמבר 2017. היא מבוססת על הפולקסווגן פולו ומהווה גרסת סדאן לפולו.
מפרט טכני
בברזיל היא משווקת עם בברזיל עם מנועי בנזין המופעלים באמצעות בנזין או אתנול בנפחי 1.6 ליטר המספק 130 כ"ס עם בנזין ו-118 כ"ס עם אתנול, 1.0 ליטר טורבו המספק 116 כ"ס עם בנזין או 128 כ"ס עם אתנול ו-1.4 ליטר טורבו המספק 150 כ"ס. בארגנטינה ובמקסיקו היא משווקת עם מנוע בנזין בנפח 1.6 ליטר טורבו המספק 110 כ"ס. בהודו היא משווקת עם שני מנועי בנזין בנפחי 1.0 ליטר טורבו המספק 115 כ"ס או בחבילת GT הכוללת עיצוב ספורטיבי ומנוע בנזין בנפח 1.5 ליטר טורבו המספק 150 כ"ס.
ג'ון רייגן
ג'ון הנינגר רייגן (באנגלית: John Henninger Reagan; 8 באוקטובר 1818 – 6 במרץ 1905) היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס. כחבר המפלגה הדמוקרטית, התפטר רייגן מכהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית כאשר פרשה טקסס מן האיחוד והצטרפה אל קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית. בקבינט של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, הוא שימש כמנהל הכללי של הדואר (Postmaster General) של הקונפדרציה. לאחר תבוסת הקונפדרציה הוא קרא לשיתוף פעולה עם הממשלה הפדרלית, עמדה שלא זכתה לאהדה בציבור הדרומי. ב-1874 הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים. בין השנים 1887 – 1891 הוא כיהן כחבר בסנאט ארצות הברית וכיושב ראש מועצת הרכבות של טקסס. הוא נמנה עם מייסדי החברה ההיסטורית של טקסס.
ראשית חייו
רייגן למד משפטים וקיבל רישיון עריכת דין ב-1846 ופתח משרד בבאפלו, טקסס. באותה שנה הוא נבחר כשופט לאישור צוואות במחוז הנדרסון. ב-1847 הוא נבחר לבית הנבחרים של טקסס, אך הובס בבחירות לכהונה השנייה ב-1849. ב-1848 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ועבד הן בבאפלו והן בפלסטיין, טקסס.
בין השנים 1852 – 1857 כיהן רייגן כשופט מחוזי בפלסטיין. מאמציו להביס את תנועת שאינם יודעים דבר הובילו לבחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1857.
רייגן היה תומך נלהב בעבדות. הוא האמין שביטולה תגרום ללבנים הדרומיים "להשמיד את חלקו העיקרי של הגזע השחור". הוא גם האמין בצורך להגנת העבדות על פי חוקת ארצות הברית כהרחבת הזכות לרכוש פרטי, ולפיכך הוא תמך באיחוד. אך כאשר היה ברור שטקסס תפרוש מהאיחוד, התפטר רייגן מהקונגרס ב-15 בינואר 1861 ושב לביתו.
הוא לקח חלק בוועידת הפרישה של טקסס שהתקיימה באוסטין ב-31 בינואר ונבחר כחבר בקונגרס הזמני של הקונפדרציה. תוך חודש הוא מונה על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס כמנהל הכללי של הדואר (Postmaster General) של הקונפדרציה.
מלחמת האזרחים
רייגן היה מנהלן מוכשר ועמד בראש המחלקה היחידה בקבינט הקונפדרציה שתוארה כמחלקה שתפקדה כראוי במהלך המלחמה. על אף מעשי האיבה, המשיכה מחלקת הדואר של ארצות הברית לפעול בשטחי הקונפדרציה עד 1 ביוני 1861, אז לקחה הקונפדרציה על עצמה את תפקידיה.
רייגן שלח נציגים לוושינגטון די. סי. עם מכתבי בקשה מראשי מחלקות שונות במחלקת הדואר של ארצות הברית כדי להצטרף אליו ולעבוד עמו. כמעט כולם הסכימו, והביאו עמם העתקים של תיקים, חוזים, ספרי חשבונות ועוד. "למעשה רייגן גנב את מחלקת הדואר של ארצות הברית", כתב ההיסטוריון ויליאם דייוויס. כאשר הנשיא דייוויס ביקש מחברי הקבינט שלו לדווח על מצב מחלקותיהם, דיווח רייגן שהוא מוכן לעבודה תוך שישה שבועות. דייוויס נדהם.
רייגן קיצץ בהוצאות על ידי ביטול קווי דואר שהשימוש בהם היה מצומצם והצריכו עלויות גבוהות ואילץ את חברות הרכבות שנשאו משלוחי דואר להפחית את תעריפיהן. על אף הבעיות שנגרמו עקב המלחמה, עלה בידה של מחלקת הדואר לרשום רווחים, "מחלקת הדואר היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית שמימנה את פעילותה באופן עצמאי", כתב ויליאם דייוויס. רייגן היה חבר הקבינט היחידי שהתנגד למתקפתו של הגנרל רוברט אדוארד לי בפנסילבניה ביוני-יולי 1863. תחת זאת הוא תמך בהצעה להקצות את הגיס הראשון של ארמיית צפון וירג'יניה כדי לתגבר את ג'וזף א' ג'ונסטון במיסיסיפי כדי שהוא יוכל לפרוץ את המצור על ויקסבורג. ההיסטוריון שלבי פוט ציין שכחבר הקבינט היחידי שמוצאו ממדינה השוכנת ממערב לנהר המיסיסיפי, היה רייגן מודע למעשה להשלכות הגורליות של נפילתה של ויקסבורג.
כאשר עזב דייוויס את ריצ'מונד ב-2 באפריל 1865, זמן קצר לפני כניסת ארמיית הפוטומק לעיר בפיקודו של ג'ורג' מיד, ליווה רייגן את הנשיא דייוויס במנוסתו אל הקרוליינות. ב-27 באפריל מינה דייוויס את רייגן כמזכיר האוצר לאחר התפטרותו של ג'ורג' טרנהולם. רייגן כיהן בתפקיד זה בנוסף לתפקידו כמנהל הכללי של הדואר עד אשר הוא, הנשיא דייוויס ומושל טקסס, פרנסיס לבוק, נשבו ליד אירווינוויל, ג'ורג'יה ב-10 במאי.
רייגן נכלא יחד עם סגן נשיא הקונפדרציה, אלכסנדר סטיבנס בפורט וורן שבבוסטון, שם הוא בילה 22 שבועות בבידוד. ב-11 באוגוסט הוא כתב מכתב פתוח לתושבי טקסס, בו הוא האיץ בהם לשתף פעולה עם האיחוד, להתכחש להחלטות ועידת הפרישה, לבטל את העבדות ולאפשר לעבדים המשוחררים להצביע. הוא הזהיר אותם מפני משטר צבאי שיוטל עליהם אם הם לא יאמצו מיוזמתם את הצעותיו. בשל כך הוא זכה לגינוי על ידי הטקסנים. מאוחר יותר אותה שנה הוא שוחרר מכלאו ובדצמבר שב לביתו שבפלסטיין.
שובו לחיים הפוליטיים
מבחינתם של אלו שחשו שתקופת השיקום הייתה קשה במיוחד, ראיית הנולד של רייגן זכתה לשבחים. הוא נודעי כ"רומאי הזקן", "קינקינטוס של טקסס". הוא היה חלק מהמאמץ המוצלח להדיח את המושל אדמונד דייוויס ב-1874, לאחר שזה האחרון ניסה להישאר בכהונתו באופן בלתי חוקי לאחר שהפסיד בבחירות.
באותה שנה נבחר רייגן מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו מ-4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1887. ב-1875 הוא השתתף בוועידה שניסחה מחדש את חוקת טקסס. בקונגרס הוא תמך ברגולציה של הממשל הפדרלי על הרכבות וסייע להקים את "נציבות הסחר הבין-מדינתית". הוא גם שימש כיושב הראש הראשון של הוועדה לענייני משרדי ונתיבי הדואר.
רייגן נבחר על ידי בית המחוקקים של טקסס לסנאט ארצות הברית וכיהן בו מה-4 במרץ 1887 ועד ה-10 ביוני 1891. הוא התפטר כדי לכהן כיושב הראש של "מועצת הרכבות של טקסס" לבקשתו של ידידו, מושל המדינה ג'ים הוג ושימש בתפקיד זה עד 1903. הוג התמודד על תפקיד המושל על בסיס מצע שדיבר על רגולציה של המדינה על הרכבות.
בהיותו מודע לחשיבותה של ההיסטוריה, היה רייגן המייסד של החברה ההיסטורית של טקסס. הוא גם נכח במפגשים של וותיקי הקונפדרציה במדינתו. רייגן כתב את ספר זיכרונותיו "זיכרונות, עם התייחסות מיוחדת לפרישה ולמלחמת האזרחים", שיצא לאור ב-1905.
ג'ון רייגן נפטר מדלקת ריאות בביתו שבפלסטיין מאוחר יותר באותה שנה, והיה אחרון חברי ממשלת הקונפדרציה שנותרו בחיים. הוא נטמן בבית הקברות איסט היל שבפלסטיין.
ירגזי אפרורי
ירגזי אפרורי (שם מדעי: Melaniparus cinerascens) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים בגודל 14.5–15 ס"מ ובמשקל 18.5–21.7 גרם. ראשו וגרונו שחורים ולחייו לבנות, ובטנו אפורה בהירה, סימן זיהוי עיקרי שלו. הירגזי האפרורי אנדמי לאפריקה הדרומית.
You Can't Read this Book
You Can't Read This Book: Censorship in an Age of Freedom הוא ספר עיון מ-2012 שנכתב על ידי העיתונאי הבריטי, ניק כהן. הספר עוסק בצנזורה המודרנית, חוקי הכוח הפלוטוקרטים ופרטיות, וחופש הביטוי.
ירגזי אפרורי
מאפיינים פיזיים
הירגזי האפרורי הוא ירגזי בינוני בגודל 14.5–15 ס"מ ובמשקל 18.5–21.7 גרם. ראשו וגרונו שחורים ולחייו לבנות, ובטנו אפורה בהירה, סימן זיהוי עיקרי שלו. הכיפה כחולה-שחורה מבריקה ועל עורפו יש כתם לבן. הזנב והכנפיים שחורים עם שוליים לבנים. ישנה חפיפת תפוצה בזימבבואה עם הירגזי אפור-השת, אבל ניתן להבדיל ביניהם לפי בית הגידול. הירגזי האפרורי נבדל בצבעו הכללי הכהה יותר, עם כיפה וסינר מבריקים יותר, כתם עורף לבן גדול יותר, כתמי לחיים לבנים מעט צרים יותר אך בהירים יותר, שוליים לבנים צרים יותר בנוצות הכנף, במיוחד בסוככות, והן כהות יותר במרכזן. במרכז נמיביה ובצפון מחוז הכף יש חפיפת תפוצה עם ירגזי הכף. הירגזי האפרורי הרבה יותר אפור, ומכאן שמו, גבו אינו חום כי אם אפרפר, וגם זנבו ארוך יחסית. בנוסף, אצל הירגזי האפרורי ההבדלים הזוויגיים ובין הבוגרים לצעירים מזעריים, בעוד אצל ירגזי הכף, הנקבה דהוייה מזכר והצעירים חומים. יש לו קריאות רבות, בהן זו שנשמעת כ-"קוּרְר-קוּר-קוּר" וזו שנשמעת כ-"צויץ-צויץ" מסולסל. אף על פי שניתן להבחין בקלות בין הירגזי האפרורי וירגזי הכף לפי הניצוי, קריאה והעדפת בית גידול, בלבולים ביניהם אכן התרחשו.
תפוצה ובית גידול
הירגזי האפרורי אנדמי לאפריקה הדרומית. הוא נפוץ בנמיביה, אנגולה, זימבבואה, בוטסואנה ובחלקים הצפוניים של דרום אפריקה, אך באופן ברור רוב תפוצתו מרוכזת במרכז קלהארי. אוכלוסיית זימבבואה מוגבלת לאזור צר יחסית לאורך קו פרשת המים המרכזי ונראה שהיא מבודדת מאוכלוסיית קלהארי. לפי קלאנסי (1980), תת-המין לשעבר P. c. orphnus חי בשפלה של צפון לסוטו, במרכז ובמזרח המדינה החופשית ובטרנסוואל של תת-המין הטיפוסי, חי על גבול קוואזולו-נטאל–המדינה החופשית, ומזוהה בנטאל בחורף. עם זאת, לא נמצאו ירגזי כף בקוואזולו-נטאל ובלסוטו, וקרוב לוודאי שמדובר בבלבול עם ירגזי הכף. אכן אפשרי שקיימת אי-רציפות-תפוצה בעמק לימפופו, במקביל לו ודרומה משם לתוך מחוז הכף הצפוני. שם, כנראה, נמצאים גבולות התפוצה בין cinerascens ו-orphnus. למין יש קשר הדוק עם יערות שיטה וסבך, והוא התמחה במחייה בסבכי שיטים. המין מציג תנודתיות עונתית בתפוצתו במערב אפריקה הדרומית. יש יותר מדי פיזור בתצפיות מכדי להסיק דפוסי נדידה, אבל, כמו ציפורים החיות באזורים צחיחים רבים, סביר להניח שהירגזי האפרורי נע בתגובה לגשם. מוערך כי לא חלו שינויים רחבי-היקף בתפוצתו, אם כי ייתכן והוא התרחב כתוצאה מרעיית יתר והתפשטות בתי גידול. הירגזי האפרורי חי בגבהים של 275–1,880 מטרים מעל פני הים. שטח התפוצה של המין רחב מאוד (2,930,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו עומד בקריטריון השטח לסכנת הכחדה. גודל האוכלוסייה לא ידוע, אבל מוערך כי הוא לא עומד בקריטריון גודל האוכלוסייה לסכנת הכחדה. מגמת האוכלוסייה לש המין נראית יציבה, ולכן האוכלוסייה לא מצטמצמת מהר דיה לעמידה בקריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, הירגזי האפרורי מוגדר כמין במצב שימור "ללא חשש".
You Can't Read this Book
בספר נטען כי הגישה הבלתי-מוגבלת למידע מקוון ולמדיות החברתית עשויה לזרז את נפילתם של הדיקטטורים. עם זאת, נטען גם שהאנושות אינה נמצאת בעידן חופשי חסר תקדים. בספר גם נקבע כי האנושות נתונה בידי מבנים מהדקים שמסתכלים תמיד על מה שאנו אומרים, חושבים או עושים. לדברי כהן, חוקי הפרטיות מאפשרים לעשירים לצנזר את העיתונות החופשית, והמחאה נגד הצנזורה גורמת לדיכוי הקולות של המתנגדים בשל "ההמולה שמברכת את האינטרנט כגואל הדמוקרטיה". עוד נטען כי אף על פי שהאנושות נראית יותר מושכלת מאי פעם, אם האנושות כל כך רוצה לשמור על חופש הביטוי, היא לא צריכה להתעלם מההיסטוריה שלה.
ירגזי אפרורי
התנהגות
הירגזי האפרורי נצפה לרוב יחיד או בזוגות, ולעיתים גם בלהקות מעורבות מינים. הירגזי האפרורי מחפש מזון בסבך שיחים. הירגזי הוא עוף טריטוריאלי. נצפתה צפיפות של זוג אחד/500 דונם בולד שיטה קוצני בשמורת הטבע נילסווליי. בבוטסואנה, הצפיפות נעה בין ציפור/60 דונם בחורש מעורב בקלהרי, דרך ציפור/280 דונם בסוואנה טהורה של שיטה או עצים וציפור /580 דונם בחורש מעורב צחיח על מצעים סלעיים. הטלת הביצים תועדה באוקטובר-דצמבר בטרנסוואל, אפריל, נובמבר-דצמבר בבוטסואנה; נובמבר, דצמבר ופברואר בנמיביה; ספטמבר-נובמבר בזימבבואה. הירגזי נצפה ישן בקינים של אורג שתפן ובמאורות של כוכית כהת גרון.
You Can't Read this Book
ביקורות
אפיגרף הספר מוקדש לכריסטופר היצ'נס:
ירגזי אפרורי
טקסונומיה
הירגזי האפרורי תואר לראשונה בידי לואי-פייר וְיֶיוֹ (Louis-Pierre Vieillot) בשנת 1818. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי. מחקר משנת 2013 הראה שהמינים האפריקאיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מלאניפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC. לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג מלאניפרוס בסוג ירגזי. לעיתים הוחשב ירגזי שיטים למין אחד עם ירגזי אפרורי, ובמקרים נדירים יותר, שניהם הוחשבו למין אחד עם ירגזי הכף. לירגזי האפרורי שני תת-מינים, תת-המין הטיפוסי, החי ברוב תחום התפוצה, ו-M. c. benguelae החי צפון-מערב נמיביה ודרום מערב אנגולה.
העץ הפילוגנטי של הסוג מלאניפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):