cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טירת צ'פסטו
היסטוריה
סביב שנת 1190, ויליאם מרשל, רוזן פמברוק הראשון אשר ירש את הטירה והאדמות מסביב, הרחיב משמעותית את הטירה ובנה ביצורים מודרניים אותם למד מתקופתו במסעי הצלב. מרשל בנה את שער הכניסה הנוכחי, עיבה את החומות והוסיף מספר מגדלים עגולים לאורך החומות. בניו של מרשל המשיכו את עבודת אביהם והרחיבו את "המגדל הגדול" סביב שנת 1245. בשנת 1270 הטירה הועברה בירושה לרוג'ר ביגוד, רוזן נורפוק החמישי שהיה נכדו של מוד, ביתו הבכורה של ויליאם, הוא הוסיף מספר מבנים בחצר התחתונה של הטירה כמגורים למשפחתו. ביגוד הקים גם את חומות העיר של צ'פסטו סביב 1278 וב-1284 הטירה זכתה לביקור של אדוארד הראשון, מלך אנגליה, בסיום המערכה המוצלחת לכיבוש ויילס. בתקופה זו הקים ביגוד את "מגדל מרטן" ששלט בצד הדרומי של הטירה וגם הרחיב את המגדל הגדול.
מאחר שוויילס נכבשה כולה על ידי אנגליה ב-1284, חשיבותה האסטרטגית של הטירה ירדה באופן ניכר. במהלך המרד הוולשי של אווין גלינדור בתחילת המאה ה-15 (1400-1415) שכן בטירה חיל מצב קטן להגן עליה במקרה של תקיפה, אך הכוחות הוולשים לא ניסו לכבוש אותה ובמקום כבשו את טירת ניופורט הסמוכה. בשנת 1468 הטירה הועברה מבעלות רוזנות נורפוק לוויליאם הרברט, רוזן נורפוק, בתמורה לאדמות באנגליה וב-1508 ירש אותה צ'ארלס סאמרסט, רוזן ווסטר הראשון אשר שיפץ את מבני הטירה באופן נרחב לטובת מגורי משפחתו.
החל משנת 1535, הנרי השמיני ביטל את החוק העצמי ולמעשה את רוב כוחום של אדונויות הספר הוולשי לטובת החלה מלאה של החוק האנגלי, מה שהביא לדעיכה בחשיבות אחוזות וטירות אדוני הספר כולל צ'פסטו שאיבדה את עמדתה כמרכז כוח אזורי. במקום אדונות הספר ששכנה במקום, הטירה הייתה כעת חלק ממחוז מונמות'שייר האנגלי והיא תפקדה כמעון מגורים למשפחת האציל שירש אותה.
החל מסוף המאה ה-18 החלה הטירה בהדרגה לשמש יעד תיירותי למטיילים באזור, הריסותיה הניצבים מעל לצוקי הגיר על גדת נהר הוואי היו מחזה מרשים למבקרים במיוחד עם עליית זרם רומנטיקה. במהלך המאה ה-20 צ'פסטו נחפרה ונסקרה מספר פעמים, כאשר המחקר הארכאולוגי המשמעותי הראשון התרחש ב-1910, המשפחה שהמשיכה להחזיק בטירה ובאדמות מסביב לא הצליחה למכור אותה והיא הועברה לידי הממשלה ב-1953. החל מ-1984 הטירה נמצאת בבעולת Cadw והיא כיום פתוחה לציבור הרחב ואתר תיירות חשוב באזור.
שיר משמר
שִׁיר מִשְׁמָר (שִׁמְרִי נַפְשֵׁךְ) הוא שירו של המשורר נתן אלתרמן, שראה אור לראשונה במסגרת ספרו "חגיגת קיץ" (1965). פורסם בין השאר בכותר "ארבעים שירים של נתן אלתרמן".
השיר נכתב לבתו תרצה אתר ונסב על מכאובי החיים והנפש שחוותה, לצד עצות לחיים. המילים הראשונות של השיר ופסוקים מתוכו נטבעו בשיח הישראלי הציבורי והפרטי בתחום בריאות הנפש, ובמיוחד אצל נשים.
כתגובה ל"שיר משמר" כתבה תרצה אתר את "שיר הנשמרת".
גרסה מקוצרת של "שיר משמר" הולחנה על ידי סשה ארגוב עבור ההצגה חגיגת קיץ שהועלתה בתיאטרון הקאמרי ב-1972. בהצגה שרה אביבה שוורץ את השיר. שנה אחר-כך הקליטה חוה אלברשטיין את השיר במסגרת אלבומה "לו יהי". מבצעים נוספים של השיר כוללים את אחינועם ניני יחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מרגלית צנעני, מתי כספי, יהודית רביץ, קובי אלדר עם ארנון פרידמן, דורית פרקש ושילה פרבר.
בשנת 1999 הקליט יוסי בנאי גרסה חדשה מוקראת בקולו לשיר, עטופה בלחן חדש של יונתן בר גיורא, ואשר יצאה באלבום פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן.
בשנת 2011 הוקלט על ידי מיכה ביטון וחני דינור "שיר משמר שיר הנשמרת" ללחן של גידי קורן, שיר שמהווה דיאלוג בין שני השירים של אלתרמן ואתר.
בתי השיר ותכניו
השיר המחורז כולל אחד עשר בתים. נושאיו הם מצבי החיים והנפש, והדברים המזיקים לבריאות הנפש והגוף ואף לעצם קיומו של האדם, ועמם התחינה והבקשה להישמר מהם, מבלי לאבד את עוצמת החוויה במצבי החיים השונים. השיר הארוך יחסית, בממדים של פואמה, הוא מונולוג יחיד הנישא אל דמות כאילו אלמונית אך ידועה היטב; הוא נושא אופי של אופרה. כברבים משיריו של אלתרמן, הדובר עומד במרכזו ונושא את דברו, כאשר הוא עובר מתוכחה, אל תחנונים, שאלות ותשובה, ותפאורת מצבים מילולית נותנת פירושים לדבריו תוך כדי מעברים אלו.
בבית הראשון פונה הדובר בגוף ראשון יחיד אל דמות נשית, ומתאר באמצעות דימויי עצם או תואר מטפוריים, את הנסיבות המורכבות שהיא נמצאת בהן ואת הסכנות השונות והמגוונות שאורבות לה; הוא משיא לה, בדאגה גלויה, עצות רבות כיצד להימנע מנזקם. הוא מפרט מהם הדברים שעליה לשמור, בהם: הנפש, הכוח - כוחות הנפש והגוף, החיים - איכות החיים ועצם הקיום, והבינה - השפיות, התושיה וכישורי החיים וההסתגלות אל הנסיבות והתמורות שהם מזמנים.
בבית הראשון מונה המשורר בזה אחר זה את "הדברים" המסכנים את ממוענת שירו. הם כוללים עצמים מוחשיים כביכול: ושמות תואר המייצגים מהויות מופשטות: השורות האחרונות חוזרות כמעין פזמון על השורות הראשונות.
בבית השני פורש המשורר תפאורת רקע של תחושות ורגשות לשירו, מעין תפאורה למונולוג הנאמר; הוא מתאר מבוכה, אי ודאות ואף זרות שהם מנת חלקה של החברה הסובבת, כמו אצל הנמענת.
בבית השלישי עובר המשורר לכאורה לעמדה מסבירה ורכה, ומצייר את האקלים הנפשי הפנימי המקווה, הרצוי - אבל שנעדר או איננו בנמצא. מיוצג בו האקלים הנעים והמוכר בהקשר הארצישראלי: והוא משרטט את התחושות הביתיות, הבטוחות, הרכות והמלטפות, אשר צריכות להיות מנת חלקה של נמענת השיר, לפי תקוותו של הדובר:  וכמו בבית הראשון הוא מסיים עם שורות פזמון חוזר:
הבתים הרביעי וההחמישי ממשיכים את קווי התפאורה של הופעת הדובר על הבמה השירית, והם: הרחוב, השדרות, הציפורים העפות, הערב היורד על העיר הגדולה עד כדי חשכה והפנסים הנדלקים; ולצדם "נוֹשֵׁם הַיָּם".
בבית השישי הדובר חוזר על בקשתו לממוענת מילותיו, בשיר ובמציאות, במילים דומות ואחרות, אבל הפעם הוא נותן ביטוי גלוי יותר לאהבתו לנמענת, למצבה הנפשי הרעוע, הוא מפרט מרכיבים מכלל ישותה, בנפשה: בינה ולב, ובגופה: עור, שיער; וחוזר על דרישתו ממנה להגן על עצמיותה, ומבקש שכך תעשה בכוחותיה שלה:
לאחר מכן, בבית השביעי, מרחיב הדובר ומתאר מנעד מצבי נפש ורגשות שהנמענת חווה, הכוללים: דכדוך עד דיכאון, חרדה ופחדים, הזרה וניכור.
הבית השמיני עשוי שאלות רבות ארוכות וקצרות אל הנמענת, ועניינן ויכוח עם מבעים או אמירות שלה על משמעות החיים. בבית התשיעי עונה הדובר על כמה משאלותיו הרבות אל הנמענת. בידו תשובה למסכת החרדות והדכדוך שהיא חווה. בבית העשירי והאחד עשר חוזר הדובר ומבקש, מהנמענת, בלווית טון רך ומלטף, לשמור על נפשה.
חמי קלירוהי
חמי קלירוהי (בלטינית: Callirrhoe) הם מעיינות חמים הנמצאים ליד החוף המזרחי של ים המלח, כ-2.5 ק"מ מדרום לשפכו לים של ואדי זרקא-מעין ונקראים היום עין-א-זארה. המעיינות היו מפורסמים מאוד בימי קדם, והם נזכרים בספריהם של פליניוס הזקן ויוסף בן מתתיהו, וכן מופיעים במפת מידבא. הראשון שזיהה את המעיינות בעת המודרנית בעין-א-זארה והציע את השם קלירוהי היה הנוסע הגרמני אולריך יאספר זצן ששהה באזור בין 1806 ל-1807.
תיאורים אצל היסטוריונים מהתקופה העתיקה
יוסף בן מתתיהו כותב על המקום בהקשר עם מחלתו הקשה של הורדוס בערוב ימיו (שנת 4 לפנה"ס) יוסף מתאר כיצד הגיע הורדוס למקום בעצת רופאיו וכיצד יעצו לו הרופאים לטבול בתוך מיכל שמן כדי להקל על סיבלו. בעת הטבילה איבד הורדוס את הכרתו ועבדי המלך חשבו שהוא מת. המלך התעורר מצעקות הסובבים אותו וכאות הוקרה להצלתו חילק כספים לחייליו ומפקדיהם. הטבילה בקלירוהי לא סייעה למצבו והוא מת זמן קצר לאחר מכן.
פליניוס הזקן מתאר את המקום בספרו תולדות הטבע. הוא מתאר מעיינות חמים המצוינים בתכונותיהם הרפואיות והידועים ברחבי העולם הקדמון.
ממצאים ארכאולוגיים
האתר נחפר בשנים 1985/6. בדו"חות החפירות מתואר האתר כאזור של גנים עם מרחצאות שנבנה בצורה נרחבת בתקופת הורדוס ביחד עם הארמונות ביריחו והמבצר במכוור. באתר התגלה מעגן קטן לסירות ומדרגות המובילות למרחצאות ומבני שהייה למתרחצים. במקום הייתה וילה מפוארת בסגנון הבנייה של ארמונות הורדוס ביריחו ומבני חוות וחלקות לעיבוד חקלאי. לפי הסימנים המקום נהרס ביחד עם הרס מבצר מכוור בשנת 72 לספירה.
לאחר ההרס בתקופת המרד הגדול היה המקום שומם במשך 300 שנה. לפי השרידים הארכאולוגיים המקום היה מיושב בתקופה הביזנטית מאמצע המאה הרביעית לספירה עד המאה החמישית לספירה ושימש כמרחצאות ציבוריות. המקום נהרס סופית בתקופה הערבית.
מפת מידבא
במפת מידבא מופיע האתר בין הנחלים ואדי זרקא מעין וואדי מוג'יב - נחל ארנון. השם שמופיע הוא חמי קלירואס (Therma Kalliroes), (ראה התמונה לעיל). באזור יש שלושה מבנים עם בריכות או מבנים מהם נובעים המעיינות. מצד שמאל יש מבנה עגול. המבנה השני מימין הוא מרובע עם קשת וממנו יוצא ערוץ מים לים המלח. המבנה השלישי נראה כאילו צמוד לצלע ההר והקשת צמודה לצד הקדמי של המבנה. לידו מימין מעבר לערוץ יש שני עצי תמר.
22 באוגוסט
22 באוגוסט הוא היום ה-234 בשנה בלוח הגרגוריאני (235 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 131 ימים.
חירוב
גאוגרפיה
חירוב שוכנת 12 קילומטר מהגבול עם פולין, 16 קילומטר מבירת הנפה - סטארי סמביר, ו-89 קילומטר דרומית-מערבית מלבוב. היא צומת של מסילות רכבת.
היסטוריה
המקום היה ככל הנראה מיושב מימים קדומים. בשנת 1871 בעת בניית תחנת הרכבת נמצאו באתר מטבעות רומיים מן המאה ה-4 לפנה"ס.
השלטון הפולני
חירוב מוזכרת לראשונה בשנת 1374 כחלק מחבל פשמישל (פרמישל) בכרוניקות של נסיכות הליץ'- ווהלין באותה שנהה העניק הנסיך ולדיסלב מאופולה לאחים הרברט ופרדריק הרבורט, אבירים ממורביה, את הבעלות על עשרה כפרים בחבל פשמישל, ביניהם הכפר חירוב. בזמנו השתייכה למשפחת אצילים פולנים בשם הרבורט והייתה למשך 400 שנה חלק מהוויבודות הפולנית של רוטניה, הפלטינט של רוטניה או חבל פשמישל. בשנים 1502–1505 ידע היישוב פשיטות של הטטרים. בשנת 1528 העניק מלך פולין, זיגמונט הראשון ל אנדז'יי טארלו זכות להקים עיר שוק בשטח הכפר חירוב. העיירה החדשה אימצה את סמל משפחת טארלו - הגרזן. תושביה קיבלו פטור ממסים למשך 14 שנה. כמו כן העיירה קבלה את זכות לקיים שני ירידים בשנה ומכרזים בכל יום שני. באותה שנה 1528 קיבל היישוב מעמד כעיר בזכות עצמה לפי חוקי מגדבורג. כעבור שלוש שנים ב-1531 אנדז'יי טארלו הקים בה כנסייה רומית-קתולית. היא הייתה במקור מעץ ונשרפה במחצית השנייה של שנות ה-1640, ככל הנראה בימי מלחמת הצפון הגדולה. לפי תשלומי המיסים שיער ההיסטוריון הפולני א.ו. יבלונובסקי שבשנת 1589 בעיר היו 84 בתים, ו-420 תושבים. בשולי היישוב קם פרבר בשם חירובסקה פוסאדה. באוגוסט 1604 עצר ביישוב צבא פרטי אוקראיני-פולני שפנה בהמשך למוסקבה וכבש אותה ב-20 ביוני 1605. במאות 17–18 הייתה העיירה ידועה בסוסיה שנמכרו אף למקומות רחוקים. היא עברה לבעלות המשפחות אוסולינסקי ומנישק. בשנת 1710 נבנתה הכנסייה מחדש מאבן ונקראה על שם לברנטי הקדוש. בשנת 1740 נפתח בעיירה גם בית כנסת. בסוף המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19 היה בה מרכז גדול לייצור גרביים בעבודת יד.
השלטון ההבסבורגי
בעקבות החלוקה הראשונה של פולין בשנת 1772 היא סופחה עם חבל גליציה לאימפריה ההבסבורגית כחלק מאוסטריה. האזור נכלל לתוך המחוז (רוזנות) סטארוסמבורסקי שבממלכת גליציה ולודומריה שהייתה נחלה של הכתר ההבסבורגי. במאה ה-19 הוקם גם בית הכנסת השני. בשנת 1785 היו ביישוב 124 בתים ו-1055 תושבים. ב-1849 עלה היישוב באש. חצו אותו כוחות רוסים שפלשו להונגריה לצורך דיכוי המהפכה ההונגרית. החל משנת 1867 הייתה חלק מאוסטריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1867 שוקמה כנסייה מקומית. בשנת 1872 נפתחה ביישוב תחנת רכבת שדרכה עברה מסילת הברזל שחיברה את לבוב עם בודפשט. באמצעות קו הדנייסטר הגיעו רכבות מחירוב לסטרי ואחר כך הלאה בקו הארכידוכס אלברכט עד ללבוב, סטניסבלוב וצ'רנוביץ, ומסמבור, סטרי למונקאץ' (כיום מוקצ'בו). קו הרכבת הונגריה-גליציה הראשון חיבר את פשמישל לקרקוב ולבודפשט - דרך המעבר ליפקוב (החל מ-1896 קו רכבות עם שני נתיבים) בגבול בין נחלות הכתר האוסטרי בגליציה לבין אדמות סלובקיה וטרנסילבניה שבטרנסלייטניה החל משנות ה-1880 עד שנת 1939 פעלה בחירוב מכללה ישועית מפורסמת בכל פולין שברשותה ספרייה בעלת ערך רב. בשנים 1886–1896 עמד בראשה הכומר והמיסיונר הפולני יואן בייזים (1912-1850), שהוכרז בשנת 2002 למבורך של הכנסייה הקתולית. עם בוגריה נמנו הכלכלן והפוליטיקאי הפולני אאוגניוש קוויאטקובסקי, הגאוגרף הפולני מייצ'יסלב אורלוביץ', הצייר הפולני אדם סטיקה. בשנת 1913 הגיעה אוכלוסיית העיירה ל 3,400 תושבים, מתוכם מעל 2000 היו יהודים וכ-1000 היו פולנים.
מלחמת העולם הראשונה
חירוב היה צומת אסטרטגי חשוב בימי מלחמת העולם הראשונה. כל יום עברו דרך היישוב עד 40–50 רכבות. בגלל חשיבותו לכן זכה לביקור ב-28 בנובמבר 1914 מצד יורש הכתר של אוסטרו-הונגריה, קרל, ובאפריל 1915 לביקורו של הצאר ניקולאי השני ב-3 במרץ 1918 התכנסו בעיר כ-15,000 אוקראינים באספת "חג הממלכתיות והשלום" בתמיכה בממשלת הרפובליקה העממית האוקראינית.
שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה
בשלהי שנת 1918 והתחילת שנת 1919 התקיים באזור חירוב קרב קשה בין צבא פולין וכוחות אוקראינים. (ראה מלחמת פולין-אוקראינה). בימי מבצע "וובצ'וחיב" אחת ההיחידות של הצבא האוקראיני של הליץ' (גליציה) נקראה "חיריב" לפי שמה האוקראיני של חירוב. ב-5 בדצמבר 1918 כוחות אוקראינים בפיקוד הגנרל אנטון קראבס כבש את חירוב. אולם ב-20 בדצמבר 1918 העיר נכבשה שוב על ידי הפולנים ב-27 במרץ 1919 התקיים בחירוב מו"ם בין משלחת מערב -אוקראינה (מ. לוזינסקי, הגנרל גנבצ'וב, לוטננט-קולונל פידלר, קפטן דולזאל) ומשלחת פולנית (הרוזן א. סקארבק, מ קולינסקי, קפטן י. רוזוואדובסקי) עם השתתפות הגנרל האמריקאי פ. קרנאן. . הגליציאנים הסכימו לשביתת נשק ולהעברת הדיונים לפריז, בחסות הראדה העליונה. בסופו של דבר פולין ניצחה במלחמה בין 23 בספטמבר 1920 ל-28 בספטמבר1939 הפכה חירוב לחלק ממנה. לפי המפקד משנת 1921 חיו ביישוב 2,654 תושבים. בין מלחמות העולם חירוב הייתה חלק ממחוז סטאריסמבור אחר כך (1932) מחוז סמבור בתוך פרובינציית ("וויבודות") לבוב. ב-1934 נכללה בעיר במחוז דוברומיל. פעלו בה שני בתי חרושת לעץ, שתי טחנות קמח, שני בתי חרושת לרהיטים ובית חרושת ללבנים. בשנת 1924 נבנה בעיר "בית העם".
מלחמת העולם השנייה
ב-17 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשו מחוזותיה המזרחיים של פולין על ידי ברית המועצות. ב-27 באוקטובר 1939 הונהג בחירוב "השלטון הסובייטי" וב-4 בדצמבר 1939 צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות שייך את חירוב ואת אזור לבוב כולו לאוקראינה הסובייטית במסגרת ברית המועצות. באותו יום הפכה חירוב לחלק מהמחוז דרוהוביץ'. ב-17 בינואר 1940 הוקם ה"ראיון" (נפת) חירוב וחירוב שהוכרזה לעיר הייתה לבירתו.
ב-28 ביוני 1941 פלשו לעיר כוחות גרמניה הנאצית ובני בריתה. יהודי העיר נשלחו ככל הנראה לגטו פשמישל שם רבים מהם נורו למוות. ב-1942 יהודים ששרדו נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בתי הכנסת הישן והחדש נהרסו על ידי הגרמנים. בספרייה הסגורה של המכללה הישועית לשעבר הועסק ככל הנראה בקיטלוג הספרים הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ. אוקראינים רבים מקרב תושבי העיר נשלחו לעבודות כפייה בגרמניה. ב-27 ביולי 1944 במסגרת מבצע מתקפת לבוב-סנדומיר בחזית האוקראינית הראשונה ( 13 ביולי-29 באוגוסט 1944) ארמיית משמר השריון השלישית וחטיבת השריון 91 של הצבא הסובייטי בפיקוד הקולונל ויקטור טוטשקין כבשו את חירוב. אולם הגרמנים הצליחו לחזור ב-30 ביולי 1944. דיוויזיית הרובאים 304 בפיקוד הקולונל אלכסנדר גאלצב ווקורפוס ה רובאים 52 של הגנרל-מייג'ור סרגיי בושב במסגרת הארמייה ה-38 כבוש מחדש את חירוב ב-8 באוגוסט 1944.
חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
בתום מלחמת העולם השנייה חזרה חירוב להשתייך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית במסגרת ברית המועצות. רוב תושביה הפולנים עברו טרנספר לפולין. במקום הובאו אוקראינים משטחים שנכללו בפולין. הוקם בעיר מרכז של נ.ק.וו.ד לצורך דיכוי קבוצות מתנגדים אנטיקומוניסטים אוקראינים. המכללה הישועית נהפכה לקסרקטין. עם סגירתה ירדה חשיבות היישוב כמרכז לחינוך ולמחקר. בניין המכללה הישועית לשעבר יחד עם טירת הרבורט על ההר טרנבסקי היו בהמשך אתרי אטרקציה חשובים מבחינה תיירותית. בסוף שנות ה-1970 נפתחה חלנות "פוליארון" מפעלי "אקוואטור" ו"מרידיאן" עד שנת 2003 פעלו הכנסייה הקתולית העתיקה עברה שיפוץ בשנת 2006.
אחרי 1991 - באוקראינה העצמאית
אחרי הכרזת העצמאות של אוקראינה אורגן על יד העיירה מעבר הגבול קורוסטנקו-חירוב שבין אוקראינה לפולין. במאי 1995 הופרט המפעל "מרידיאן" שבעיר. הוא פשט את הרגל ביוני 2000. ברובע פוסאדה חירבסקה הוקמה כנסיית "השתדלות הבתולה הקדושה" של הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה האוטוקפלית. בינואר 2013 מספר התושבים היה 4088.
דמוגרפיה
בשנת 1900 מתוך 3658 תושבים 1292 היו אוקראינים, 1219 יהודים ו-1090 פולנים. לפי המפקד משנת 2001 רוב תושבי העיר (97.39%) היו דוברי אוקראינית כשפת אם בעוד מיעוט של 1,98% היו דוברי רוסית כשפת אם.
יהודי חירוב
ייתכן כי יהודים תרמו להקמת העיר. ידיעיות ראשונות עלי יהודי חירוב מגיעות משנת 1544. הם עסקו במהלך השנים במסחר, ומקצתם במלאכות. בשנת 1740 נבנה בית הכנסת הראשון ובמאה ה-19 הוקם בית כנסת שני. בסוף המאה ה-19 היו ידועים בעיר מסר חלפנים פרטיים שהלוו כספים עם ריבית קצוצה. בשנת 1927 הוקמה קופת חולים גמ"ח. ראשי הקהילה נבחרו מבין בני המשפחות העשירות. עם הזמן מרבית היהודים הצטרפות לחסידות. בלטו בהשפעתם האדמו"רים מבני הרב נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ. בחירוב כיהנו ר' צבי-הירש ב,ר מאיר, חתנו של ר' מנחם מנדל הורוביץ'-רובין מלינסק (נפטר ב-1811) ואחריו ר' מאיר ב"ר אברהם אב בית דין טיצ'ין, שהתיישב בחירוב בשנת 1820. החל מאמצע המאה-ה19 ועד סוף קיומה של הקהילה בשואה כיהנו בה הרבנים לבית רימלט: בלטו ביניהם הרב אלימלך שמעון בן טודרוס רימלט, אבד"ק, וצבי הירש רימלט. כמו כן היה ידוע הראב"ש ר' משה גליקהויפט. יליד חיורב (לפי מקורות אחרים -יליד רימנוב) היה החזן ישראל שור. במאה ה-20 קם בעיר איגוד ציוני בשם "התחייה" וגם איגוד נשים ציוניות בשם "דבורה". בשנת 1900 חיו בחירוב 1219 יהודים, שליש מאוכלוסיית היישוב. בין שתי מלחמות העולם הזירה הפוליטית בקהילה היהודית נשלטה על ידי הציונים הכלליים. תנועת הנוער שלהם, הנוער הציוני, מנתה ב-1936 70 חברים. במועצת העיר לעומת זאת נכנסו יהודים רק מטעם רשימת השלטון מיסודו של המרשל יוזף פילסודסקי, ""סנאציה". עד למלחמת העולם הראשונה למדו מרבית ילדי היהודים ב"חדרים" ומיועטם בבית ספר כללי בעיר, שהיה תחת השפעת הישועים. בשנת 1922 הוקם בית ספר עברי משלים שבו למדו 25 בנות. ליד בית הספר פעל איגוד תרבותי בשם "תרבות" שהחזיק ספרייה. התקיימו יחסים של עזרה הדדית בין יהודי חירוב ליהודי פשמישל וסאמבור. ב-1928 תרמו יהודי חירוב לבית החולים היהודי בפשמישל. בשנת 1903 פרצה ביישוב פרשת "עלילת דם" כשמשרתת נוצרייה שעברה אצל הרב התלוננה שהיהודים מוצצים ממנה דם. הרשויות פעלו להרגעת הרוחות. בשנת 1910 פרצה תקרית אנטישמית שבה סטודנטים לאומנים פולנים שביקרו בחירוב ניפצו שמשות בבתים של יהודים ותקפו כמה יהודים ברחוב.
השואה
בשנת 1941 חיו בחירוב 2654 תושבים, מתוכם 919 יהודים. בשואת יהודי אירופה חוסל היישוב היהודי בחירוב ביולי 1942 כש הגרמנים השמידו את רוב היישובים היהודים בחבל פשמישל. ככל הנראה יהודי חירוב הועברו לדוברומיל הסמוכה. שם התקיימה אקציית חיסול ב-29 ביולי 1942 ויהודי המקום ושאר היהודים שנמצאו שם נשלוח להשמדה במחנה בלז'ץ.
הכלכלה
בעיר פועלת תעשייות רהיטים וחומרי בניין.
אישים
בשנים 1886–1896 פעל ביישוב הכומר המיסיונר יואן בייזים שלימד במכללה הישועית והוכרז מאוחר יותר למבורך של הכנסייה הקתולית. יליד העיר היה המנהיג הלאומן האוקראיני מיכאילו גאליו. לזמן קצר פעל במקום המורה והמלחין הצ'כי רודולף וינש. ב-27 ביוני 2001 בלבוב הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני את אולימפיה בידא ואת לאוקדיה הרסימיב, ניזירות מחירוב של קונגרגציית האחיות יוסיף הקדוש כקדושות מעונות של הכנסייה הקתולית.
חירוב בספרות
בימי מלחמת העולם הראשונה ביקר בעיירה הסופר הצ'כי ירוסלב האשק ורשמי הביקור משתקפים בספרו "החייל האמיץ שווייק". בימינו עוברת דרך העיירה מסלול תיירות הנקרא "דרכי החייל האמיץ שווייק".
קישורים חיצוניים
ערך נכתב על ידי י. דניליוק וו.י דמיטרוק
בוסטון דיינמיקס
בוסטון דיינמיקס (באנגלית: Boston Dynamics) היא חברה אמריקאית מקבוצת יונדאי, המתכננת מוצרים בתחומי הרובוטיקה וההנדסה וידועה בזכות "כלב גדול", רובוט בעל ארבע רגליים שפותח עבור צבא ארצות הברית. החברה הוקמה על ידי מארק רייברט, פרופסור ב-MIT.
החברה שיתפה פעולה בעבר גם עם חברת אמריקן סיסטמס שהייתה תחת חוזה עם Naval Air Warfare Center Training Systems Division (NAWCTSD) כדי להחליף הדמיות ממוחשבות תלת־ממדיות המדמות מספר תרחישי המראה של מטוסים מנושאת מטוסים.
ב-13 בדצמבר 2013 נרכשה בוסטון דיינמיקס על ידי גוגל במשא ומתן אותו ניהל אנדי רובין. זמן קצר לפני הרכישה העבירה בוסטון דיינמיקס את התוכנה אותה פיתחה, DI-Guy, ל-VT MÄK, ספקית תוכנות סימולציה מקיימברידג', מסצ'וסטס. בשמיני ביוני 2017 מכרה גוגל את החברה לקבוצת סופטבנק תמורת סכום לא ידוע. בדצמבר 2020 רכשה יונדאי את החברה תמורת 1.1 מיליארד דולר.
כלב גדול
כלב גדול (BigDog) הוא רובוט בעל ארבע רגליים שפותח בשנת 2005 על ידי בוסטון דיינמיקס בשיתוף עם פוסטר-מילר, המעבדה להנעה סילונית, ואוניברסיטת הרווארד. המימון לפיתוח הרובוט הגיע מ-DARPA בשאיפה ליצור רובוט המסוגל לשאת משאות כבדים, בדומה לפרד, שיתלווה לחיילים בשטחים קשים למעבר לכלי רכב. במקום גלגלים, כלב גדול משתמש בארבע רגליו ובכך משיג יתרון על פני רכבים. הוא תוכנן לשאת עד 150 קילוגרמים, הוא נע במהירות של 6.4 קמ"ש ומסוגל לעבור שטחים משופעים עד 35 מעלות.
רובוט ה-LS3 (Legged Squad Support Systems) אותו פיתחה החברה דומה לכלב גדול.
צ'יטה
צ'יטה (Cheetah) הוא רובוט בעל ארבע רגליים המסוגל לרוץ במהירות של עד 45 קמ"ש ונכון לאוגוסט 2012, זו מהירות שיא לרובוט בעל רגליים. השיא הקודם של 21.1 קמ"ש היה שייך לרובוט שפותח בשנת 1989 ב-MIT. פיתוח צ'יטה נעשה במימון ובמסגרת תוכנית "Maximum Mobility and Manipulation" של DARPA. גב הרובוט בנוי בצורה בו הוא מסוגל להתכופף קדימה ואחורה בכל צעד בעת ריצה, דבר המגדיל את צעדיו של הרובוט ומהירות ריצתו, בדומה למבנה עמוד השדרה הביולוגי של החיה בטבע. רובוט צ'יטה השיג את מהירותו (45 קמ"ש) על מסילת כושר במעבדה כשהוא מחובר לאמצעים השומרים עליו במרכז מסילת הכושר. רובוט שרץ ופועל באופן חופשי בשטח נקרא "חתול פראי" (WildCat) והוא הוצג לציבור ב-3 באוקטובר 2013.
כלב קטן
כלב קטן (LittleDog) הוא רובוט בעל ארבע רגליים שפותח על ידי בוסטון דיינמיקס ובמימון DARPA לצורכי מחקר.
RiSE
בוסטון דיינמיקס פיתחה את RiSE בשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת קרנגי מלון, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת סטנפורד וקולג' לואיס וקלארק במימון DARPA.
LS3
LS3 (קיצור של Legged Squad Support System), הידוע גם בכינויו כלב-אלפא (AlphaDog), הוא גרסה צבאית לכלב גדול ולשם כך שלדתו חוזקה והוא מסוגל לפעול בחום, קור, סביבה רטובה ויבשה.
אטלס
אטלס (Atlas) הוא רובוט דמוי אדם בגובה של 1.8 מטרים המבוסס ברובו על טכנולוגיית הרובוט PETMAN ותוכנן למגוון משימות של חיפוש והצלה במימון DARPA.
SpotMini
רובוט דמוי כלב בעל חיישני מיפוי המצויד במצלמות מכל הצדדים. ב-11 במאי 2018 מנכ"ל החברה, ד"ר מארק רייברט, אמר כי מתוכננת מכירה של מוצר זה עבור חברות אבטחה החל משנת 2019.
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר הוא פרס אופיר הניתן מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז שנת 1990 בגין הופעה של שחקן בתפקיד ראשי, והוא מייצג את ההכרה שהשחקן הופיע בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי אופיר.
טיין דיילי
בכורת הברודוויי של דיילי הייתה ב-1967. היא מוכרת לקהל הרחב בעיקר בשל תפקידה כבלשית מרי בת לייסי בתוכנית הטלוויזיה משנות השמונים, "קגני ולייסי", עבורו זכתה ארבע פעמים הפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה. ב-1989, היא כיכבה ברימייק בברודוויי של המחזמר "ג'יפסי", וזכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
תפקידים אחרים בטלוויזיה כוללים את אליס הנדרסון בתוכנית "כריסטי" (1994-95), עבורו זכתה בפרס אמי ב-1996, ומקסין גריי ב"המשפט של איימי" (1999-2005), עבורו זכתה בפרס אמי השישי שלה ב-2003. תפקידים אחרים בברודוויי כוללים את "השחף" (1992), "Rabbit Hole" (2006), שזיכה אותה במועמדות לטוני, וכן Mothers and Sons (2014), שגם עבורו זכתה במועמדות לטוני. היא שיחקה את מריה קאלאס, גם בברודוויי וגם בווסט אנד בלונדון, במחזה Master Class (2011–12).
ביוגרפיה
דיילי נולדה במדיסון שבוויסקונסין, לשחקן ג'יימס דיילי ואשתו, מרי הופ (לבית ניואל). אחיה הצעיר הוא השחקן טים דיילי, ויש לה שתי אחיות, מרי גלין ופגין מייקל.
היא גדלה במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק, שם התחילה את קריירת המשחק שלה במחזות הקיץ יחד עם המשפחה שלה. היא למדה באוניברסיטת ברנדייס ובאקדמיה האמריקאית למוזיקה ודרמה.
טלוויזיה
דיילי שחקה את אחת מדמויות הכותרת של דרמת הפשע "קגני ולייסי" של CBS. דמותה, מרי בת לייסי, שהיא בלשית ואמא עובדת, ושותפתה של הבלשית קגני שהיא לכאורה היפוכה המוחלט. היא זכתה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ארבע פעמים, בשנים 1983, 1984, 1985, ו-1988, ובנוסף הייתה מועמדת לפרס ב-1986 ו-1987. יחד עם שרון גלס, שגילמה את קגני, השתיים זכו בפרסי האמי לפריימטיים שש שנים ברציפות.
ב-1991, דיילי שיחקה בתפקיד אורח בתוכנית של אחיה טים דיילי, "כנפיים" כאישה שיוצאת עם בריאן האקט (סטיבן ובר), אחיו של ג'ו, דמותו של טים. היא הופיעה כעובדת הסוציאלית מקסין גריי, אמה של איימי השופטת בתוכנית הדרמה של CBS "המשפט של איימי", אשר שודר מ-1999 עד 2005. בהרצאה בכנס של האיגוד הלאומי לעבודה סוציאלית בשנת 2000, דיילי אמרה שהיא למדה מעובדות סוציאליות עבור התפקיד, והוסיפה: "אני למדה מכן, כי אתן אלה שנאלצות להתמודד עם כל המוסדות הגרועים של החברה שלנו: העוני הממוסד, הגזענות הממוסדת, והציניות הממוסדת."
ב-2003 דיילי הופיעה בסרט טלוויזיה ברשת Lifetime, Undercover Christmas, בתפקיד אן קנינגהם. היא גם התאחדה עם שותפתה מ"קגני ולייסי" שרון גלס, בתפקיד אורח ב-2010 בסדרה סוכן מחוק. בין תפקידי האורח הרבים שלה כלולים הופעות בסדרות כגון "קולומבו", "נני", ו"הארון של ורוניקה".
במה
הופעת הברודוויי הראשונה של דיילי הייתה ב-1967 במחזה That Summer, That Fall. באפריל 1989, היא כיכבה בתפקיד רוז במסע ההופעות ברחבי ארצות הברית של המחזמר "ג'יפסי", ולאחר מכן בברודוויי בנובמבר 1989. ההפקה הזאת הייתה רימייק של המחזמר המקורי משנת 1974 בכיכובה של אנג'לה לאנסברי. היא זכתה ב-1990 בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על הופעתה זו. היא הופיעה בגרסת הברודוויי של "השחף" של אנטון צ'כוב בשנת 1992 בתפקיד מאדאם ארקדינה, ובתפקיד סאלי אדמס בהפקה של Call Me Madam בפברואר 1995. בלוס אנג'לס, היא גילמה את לולה במחזה Come Back, Little Sheba באפריל 1997.
בינואר 2008, היא שיחקה את תפקיד האמא בבכורה העולמית של Me, Myself & I של אדוארד אלבי בתיאטרון מקרטר בפרינסטון, ניו ג'רזי. ב-2009, היא הייתה חלק מהקאסט המקורי ב- Love, Loss, and What I Wore.
תפקידים נוספים כוללים את ג'ודי שטיינברג במחזה It Shoulda Been You, ואת מריה קאלאס ב-Master Class, בברודוויי וכן בווסט אנד בלונדון.
ב-2009 ו-2010 דיילי ביצעה מופעי קברט בלאו'ז ריג'נסי בניו יורק.
קולנוע
בין הסרטים בהם דיילי הופיעה הם "ג'ון ומרי" (1969), בסרט האופנוענים Angel Unchained (1970), בסרט מבוסס-המחזה Play It As It Lays (1972),  The Adulteress. היא שיחקה קייט מור, השותפה-האישה הראשונה של הארי קאלאהן בסרט The Enforcer מסדרת הארי המזוהם. הרעיון שימש מאוחר יותר כבסיס לתוכנית הטלוויזיה "האנטר".
ב-4 באוגוסט 2016 יצא לאקרנים הקומדיה הרומנטית "שלום, קוראים לי דוריס" שם היא מככבת לצידם של סאלי פילד ומקס גרינפילד.
מודל לחיקוי
דיילי מזוהה בתקשורת בתור אייקון פמיניסטי, במיוחד בהתבסס על תפקידה בסדרה "קגני ולייסי". בתפקיד לייסי היא הציגה לעולם אישה בתפקיד בלשית בתקופה שהרעיון לא היה מאוד מקובל; ועל אף הייצוג בתור אמא עובדת, רוב זמן המסך שלה היה במסגרת העבודה ולא במסגרת המשפחתית. היא גם מתבטאת רבות על שמירה על מראה טבעי ככל שהיא מתבגרת, דבר מאוד לא מובן מאליו במסגרת הוליוודית בה נשים בשנות השלושים לחייהן כבר נחשבות למבוגרות מידי לשחק תפקידים ראשיים רומנטיים, והלחץ הוא רב לבצע ניתוחים פלסטיים. במהלך כל הסדרה "המשפט של איימי", דיילי הופיעה עם השיער האפור הטבעי שלה.
חיים אישיים
דיילי הייתה נשואה לגאורג סטנפורד בראון משנת 1966 עד שנת 1990. יש להם שלוש בנות, כולל השחקנית קתרין דורה בראון.
קולנוע
''
פרסים והכרה
דיילי הייתה מועמדת לפרס אמי בסך הכל 17 פעמים; היא זכתה 6 פעמים, עבור הסדרות הבאות:
פרסים והכרה נוספים:
יהונתן גוטליב
יהונתן גוטליב (נולד בי"ט בשבט ה'תשנ"ו ; 9 בפברואר 1996) הוא עיתונאי ישראלי, ששימש ככתב לענייני דתות של אתר ערוץ 7.
קורות חיים
יהונתן גוטליב נולד בירושלים וגדל בבית שמש. הוא למד בישיבה התיכונית בני צבי בבית אל ולאחר מכן בישיבה הגבוהה בבית אל. את שירותו הצבאי עשה בחיל התותחנים במסגרת ישיבת הסדר.
פעילות עיתונאית
גוטליב החל את דרכו בתקשורת בתחילת שנת 2019 ככתב בערוץ 7, שם הוא משמש ככתב לענייני דתות.
במאי 2021 במהלך מבצע שומר החומות חשף גוטליב כי חברת סלקום מתכננת שביתת מחאה וקריאה לסולידריות ביום בו מתקיימת שביתת ערביי ישראל כתמיכה בתושבי רצועת עזה. חשיפתו זו חוללה סערה ציבורית רחבה במהלכה קראו חברי כנסת ומובילי דעת קהל לחרם צרכנים על החברה. הפרסום גרם לגל ענק של עזיבת לקוחות את סלקום.
במאי 2022 פרסם כי שופטת ביהמ"ש המחוזי בת"א השופטת מיכל אגמון גונן אישרה את השתתפותה בכנס של האגודה לזכויות האזרח, לכאורה בניגוד לכללי האתיקה לשופטים, בעקבות הפרסום ולחץ שהפעילו פוליטיקאים וארגוני ימין, הורתה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות לשופטת אגמון גונן לפנות לוועדת האתיקה לשופטים, שאסרה על השתתפותה בכנס ובעקבות כך הודיעה השופטת מיכל אגמון גונן על ביטול השתתפותה בכנס.
ביוני 2022 פרסם כי בתיאטרון 'הפרינג' בבאר שבע עתידה לעלות ההצגה 'אינסטינקט בסיסי' שמבוססת על עדויות שניתנו לארגון שוברים שתיקה. בעקבות הפרסום התעורר לחץ ציבורי נגד הופעת ההצגה בתיאטרון עירוני ובסופו של דבר החליטה הנהלת התיאטרון להורות על ביטול ההצגה בבאר שבע. כתגובת נגד ארגוני היוצרים החרימו את התיאטרון במשך חודש, ובנוסף 67 אמנים בכירים חתמו על עצומה נגד התיאטרון.
ביוני 2023 הודיע על סיום עבודתו בערוץ 7.
חיים אישיים
גוטליב הוא סטודנט למשפטים בקריה האקדמית אונו. גוטליב נשוי לעטרת גוטליב אושיית אינסטגרם ובעלת משרד הדיגיטל "עטרת גוטליב". הם מתגוררים בעיר לוד והורים לבן. ב-2023 הודיעו על כוונתם להתגרש.
ג'ון פרסיבל
ג'ון פֶּרְסִיבָל (באנגלית: John Percival; 3 באפריל 1779 – 7 בספטמבר 1862), המוכר בכינוי Mad Jack Percival, היה קצין בצי האמריקני, ששירת במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת, במלחמת 1812, במערכה להדברת שודדי הים באיי הודו המערבית ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
קורות שירותו בצי
ג'ון פרסיבל נולד בווֶסְט בֶּרְנְסְטֵייבְּל, מסצ'וסטס. הוא עלה לים בגיל 13 והצטרף לספינת חופים מבוסטון בתפקיד שוליית מלחים (cabin boy). במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת שירת בצי האמריקני בתפקידי חובל ופרח קצונה. לאחר המלחמה שב לעבוד בצי המסחרי. באחת מהפלגותיו גויס בכפייה על ידי הצי המלכותי הבריטי ונשלח אל אה"מ "ויקטורי". אחר כך הוצב באוניית שלל ספרדית, בה הצית מרד ונמלט אל אוניית הסוחר האמריקנית "וושינגטון".
ב-1809 שב לצי המלחמתי בתפקיד רב חובלים (sailing master) והוצב באונייה "סיירן" (16 תותחים) שהייתה חלק משייטת ניו יורק בפיקודו של קפטן ג'ייקוב לואיס. הוא פיקד על ספינת תותחים מס' 6, וב-4 ביולי 1812 קיבל בהשאלה את ספינת הדיג "ינקי" והשתמש בה כדי להכניע ולתפוס שלל את אה"מ "איגל", ספינת השירות (tender) של אוניית הוד מלכותו "פויקטירס" (74 תותחים). ב-9 במרס 1814 נשלח פרסיבל לסלופ "פיקוק", אשר במהלך שלוש הפלגות מבצעיות לכדה תשע-עשרה אוניות סוחר ושתי אוניות-מלחמה, אה"מ "איפרוויר" ו"נאוטילוס". לאות הערכה על תעוזתו בלכידת "איפרוויר" הועלה פרסיבל לדרגת לוטננט ואף קיבל חרב מיוחדת מן הקונגרס (הנראית בתצלום הדיוקן).
באוגוסט 1825 הפליג בסקונר "דולפין" אל קצווי האוקיינוס השקט בחיפוש אחר המלחים המורדים של אוניית הלווייתנים "גְּלוֹבּ", אשר נמלטו אל איי סנדוויץ' (איי האוואי). "דולפין" שבה לארצות הברית באוגוסט 1826 עם שניים מן המורדים, ופרסיבל נחשב לאמריקני הראשון שביקר באיים אלה. ב-1841 הועלה לדרגת קפטן, פיקח על שיפוצה של קונסטיטושן לאחר שבוטלה בלחץ הציבור ההחלטה לגרוט אותה, ובשנים 1844–1846 ערכה האונייה בפיקודו הפלגה סביב העולם.
כינויו של פרסיבל היה "ג'ק המשוגע" או "ג'ק הרועם", אך למרות אופיו הזועף וקצר הרוח הוא נודע גם בטיפוח אבהי של דור פרחי קצונה שהתבלטו בתקופת מלחמת האזרחים. אבות בעלי השפעה של פרחי קצונה צעירים ביקשו לעיתים קרובות כי בניהם יוצבו תחת פיקודו של פרסיבל. הוא נתפרסם גם בכישורי הימאות המצוינים שלו וכמי שאין לו מתחרים באומנות השיט. אוניות המלחמה בהן החל וסיים את שירותו – "ויקטורי" ו"קונסטיטושן" – הנמצאות עדיין בשירות פעיל והן היכלי תהילה לאומיים, מוסיפות ניחוח אגדי לשם שיצא לו. הרמן מלוויל וג'יימס מיצ'נר יצרו בסיפוריהם דמויות המבוססות על אופיו הססגוני של קפטן פרסיבל.
ב-1809 נשא פרסיבל לאישה את מרי פינקרטון מטרנטון שבניו ג'רזי. לזוג לא היו ילדים. הוא מת ב-7 בספטמבר 1862 בדורצ'סטר, מסצ'וסטס, ונקבר ליד מקום הולדתו בווסט ברנסטייבל. שתי משחתות של הצי האמריקני נקראו על שמו.
Correption
Correption היא מושג בפונטיקה המתאר תופעה בה רצף תנועות, היאטוס, שאינן דיפתונג, מובילה להתקצרות התנועה הראשונה ברצף.
-  u  u| -    -|- uu|-    u u|- u  u|—  × πλάγχθη, ἐπεὶ Τροίης ἱερὸν πτολίεθρον ἔπερσε Odyssey 1.2
האות אטא במילה πλάγχθη הייתה צריכה להיחשב כתנועה ארוכה. עם זאת מאחר שיש לנו היאטוס, אטא התקצרה.
בדיפתונג
כאשר הרצף הוא דיפתונג, כלומר רצף של שלוש תנועות ה-Correption מתבצע לכאורה, כי התנועה הסופית הופכת לחצי עיצורית לפני התנועה הבאה:
-  u  u\-     u u\-    - \-   - \ - uu\ -  x ῥύσκευ, ἔχες δ᾽ ἀλόχους κεδνὰς καὶ νήπια τέκνα Hom. Il. 24.730
בסיס חיל האוויר המלכותי מאונט פלזנט
בסיס חיל האוויר המלכותי מאונט פלזנט (RAF Mount Pleasent) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הבריטי באיי פוקלנד שבדרום האוקיינוס האטלנטי. הוא הוקם לאחר מלחמת פוקלנד בין בריטניה לארגנטינה ב-1982 על מנת לשפר את ההגנה האווירית על האיים ולהרתיע את ארגנטינה מפני ניסיון נוסף לכבוש אותם. עד היום זהו שדה התעופה החדש ביותר של חיל האוויר המלכותי. הבסיס משמש גם כנמל התעופה הבינלאומי של האיים.
רקע
קודם למלחמה החזיק חיל האוויר המלכותי בסיס בשדה התעופה הקטן של העיר סטנלי, בירת האיים. לאחר כיבוש האיים על ידי ארגנטינה שימש שדה התעופה את הארגנטינים ואף הופצץ על ידי מפציצים בריטיים.
עד להכשרת שדה התעופה בסטנלי לשימושם של מטוסי קרב סילוניים נדרש הצי הבריטי להחזיק בקרבת איי פוקלנד נושאת מטוסים משלו ועליה מטוסי קרב מדגם הרייר. שלוש נושאות המטוסים של הצי מילאו את התפקיד בתורנות, אך הדבר יצר קשיים בתחזוקתן, מאחר שהן נדרשו להפליג דרך ארוכה מאוד אל בסיסיהן בבריטניה לשם תיקונים.
בסופו של דבר שוחררו נושאות המטוסים ממשמרתן לאחר שהוארך מסלול הטיסה בשדה התעופה בסטנלי והוצבו בו ארבעה מטוסי קרב מדגם פנטום. עם זאת התברר לממשלת בריטניה שהשדה בסטנלי מוגבל מכדי להוות בסיס קבע להגנה אווירית משמעותית על האיים. לכן החליטה להקים בהם בסיס טיסה חדש לחיל האוויר המלכותי, אשר יאפשר גם תגבור צבאי מהיר של האיים בדרך האוויר במקרה הצורך.
הבסיס
כאתר להקמת הבסיס החדש נבחר שטח בדרום האי המזרחי, כ-48 קילומטרים מדרום-מערב לסטנלי. הבסיס נבנה במהירות על ידי חברה קבלנית אזרחית, שהתמודדה עם קשיים גדולים בהבאת חומרי הבנייה הדרושים לאתר. הוא נפתח ב-12 במאי 1985 על ידי הנסיך אנדרו, בנה של המלכה אליזבת השנייה (שלחם במלחמת פוקלנד כטייס) והפך למבצעי באופן מלא בשנה שלאחר מכן.
הבסיס משתרע על פני שטח של כחמישה קילומטרים מרובעים ויש בו שני מסלולי טיסה. הוא מהווה יחידה מרכזית של הכוחות הבריטיים באיי דרום האוקיינוס האטלנטי (BFSAI) – מסגרת צבאית של כוחות אוויר, ים ויבשה שהוקמה בעקבות מלחמת פוקלנד כדי לתגבר את הגנת איי פוקלנד ושכניהם ולהרתיע את ארגנטינה מפני ניסיון נוסף לכובשם.
מספר המטוסים המוצבים בבסיס דרך קבע הוא קטן – כעשרים ומטה. מטוסי פנטום הוצבו בו עד 1992 ואז הוחלפו על ידי מטוסי טורנדו, ובשנת 2009 באו במקומם מטוסי טייפון. בנוסף למטוסי הקרב הוצבו בבסיס מטוסי תובלה ותדלוק אווירי וכן מסוקי סי קינג. שוכנות בו גם יחידת נ"מ המצוידת בטילים נגד מטוסים ומרכז תקשורת המספק שירותי פיקוד ושליטה ולוחמה אלקטרונית עבור כל יחידות הצבא, הצי וחיל האוויר של בריטניה המוצבות באיים.
כיום מוצבים בבסיס 1,000 עד 2,000 חיילים, שלרשותם עומד מגוון רחב של שירותי רווחה ובידור. אחד מן המוצבים בו היה הנסיך ויליאם, ששירת בבסיס כטייס מסוק למשך שישה שבועות בראשית שנת 2012. ארגנטינה גינתה את הצבתו באיים - שהייתה גם סמוכה ליום השנה השלושים לפרוץ המלחמה באיים - והגדירה אותה כהתגרות.
Main Road Post
Main Road Post (בתרגום חופשי לעברית: עמדת הדרך הראשית, ובתעתיק: מיין רואד פוסט) הוא אולפן לאפקטים חזותיים רוסי, שהוקם בשנת 2006, במוסקבה, רוסיה. האולפן עבד על האפקטים הוויזואליים לסרטים הרוסים הגדולים ביותר בעשור האחרון וכמה פרויקטים בינלאומיים והוא נחשב לחלוץ בהנפשה הממוחשבת ברוסיה ועוסק בעיקר בעבודות הדורשות אפקטים חזותיים עבור סרטי קולנוע.
האולפן דורג במקום ה-97 מבין 100 אולפני האנימציה המשפיעים ביותר.
ממס
מֵמֵס (בריבוי: מְמִסִּים; באנגלית: solvent, סולבנט) הוא חומר שיש ביכולתו להמס חומר אחר (המומס). רוב הממסים הם נוזלים, אך אין ההגדרה מחייבת שהממס יהיה במצב צבירה נוזלי.
הממס והמומס יוצרים יחד תמיסה בתהליך ההמסה (solvation).
רוב הממסים הקיימים הם תרכובות אורגניות, כלומר תרכובות המכילות אטומי פחמן. אף על פי כן, ישנם ממסים אחרים שאינם שייכים לקטגוריה זו כגון: מים, אמוניה ואף כספית (שהיא מתכת נוזלית בטמפרטורת החדר המסוגלת להמיס לתוכה מתכות שונות וליצור אמלגמה).
ממסים עשויים לשמש ליישומים ישירים כגון חיטוי או כמקור אנרגיה (בצורה של דלק), או לשימושים עקיפים, כגון דילול (של חומרי צבע), המסה (של חומרי ריח, מזון ותרופות) או תיווך (בסינתזות כימיות, כמחליפי חום וכאלקטרוליטיים בתאים חשמליים).
מיון של ממסים
- נוזל יוני, המשמש כממס ביישומים כימיים שונים]] ניתן למיין ממסים על בסיס תכונות כימיות ופיזיקליות שונות. שלוש השיטות הנפוצות ביותר הן:
משפחת הממסים ההטרוציקלים
קבוצת ממסים חשובה ביותר, השייכת למשפחת הממסים האורגנים, היא קבוצת הממסים ההטרוציקלים. לקבוצה זו שייכים תרכובות אורגניות טבעתיות או רב טבעתיות שלהן תכונות מועדפות להמסת קטיונים מתכתיים על ידי יצירת קומפלקסים יציבים מאוד אתם. למשפחה זו שייכות תרכובות האתר כתר (crown ether), והקריפטנידים (cryptand).
על התגלית אודות קבוצת הממסים הזו, ועל פיתוח השיטות הסינתטיות לייצורן, הוענק בשנת 1987 פרס נובל לכימיה לצ'ארלס פדרסן, ז'ן-מארי להן ודונלד ג'יימס קראם.
ממסים באנליזות NMR (תהודה מגנטית גרעינית)
לממסים יש חשיבות גבוהה באנליזות כימיות רבות, בדגש על אנליזת תהודה מגנטית גרעינית (NMR - nuclear magnetic resonance) המשמשת לקביעת המבנה הכימי של מולקולות.
החומר שעבורו יש לבצע את אנליזת ה-NMR עובר המסה בממס אורגני מתאים, ומוכנס אל מכשיר ה-NMR, שם נבחנים התנאים המגנטיים בחומר על בסיס הקרינה הנפלטת מגרעין האטום, כתלות בין תגובת גרעין האטום המצוי בשדה מגנטי חיצוני קבוע, לבין שדה אלקטרומגנטי המשתנה בתדירות המתאימה לתדר התהודה של החומר הנבדק.
באנליזת NMR של פרוטונים (HNMR - proton nuclear magnetic resonance) לא ניתן להשתמש בממסים אורגנים המכילים אטומי מימן (H), כיוון שכך לא יתאפשר להבדיל בין תוצאות האנליזה שהתקבלו מהחומר הנבדק (המומס) לזה של הממס. על כן, נעשה שימוש בממסים שעברו דיוטוריזציה (deuteration) כלומר, שכל אטומי המימן (H) בהן הוחלפו לאטומי דאוטריום (D; איזוטופ מימן שבגרעינו יש נייטרון).
תהליך הייצור הכימי של ממסים המכילים אטומי דאוטריום הוא יקר, בעיקר מכיוון שחומר הגלם העיקרי לייצורן הוא מים כבדים. לשם השוואה, מחירו של קילוגרם מים כבדים הוא כ-60 דולר, לעומתו, שוויו של קילוגרם כלורופרום (עם אטומי דאוטריום) הוא כ-1000 דולרים
מים "כממס האוניברסלי"
המים הם ממס מוצלח מאוד למגוון רחב של שימושים. מולקולות המים הן מהתרכובות הנפוצות ביותר בכדור הארץ, הן נמצאות במצב צבירה נוזלי בטווח טמפרטורות רחב (0–100 °C), הן אינן רעילות או מסוכנות לסביבה ויש ביכולתן להמיס מגוון עצום של חומרים, בדגש על חומרים יונים, כגון מלח בישול. יכולת ההמסה של המים נובעת מערכי הדיפול הגבוהים במולקולה, המתקיימים הודות להפרשי האלקטרושליליות הגבוהים בין אטום החמצן לשני אטומי המימן הקשורים אליו. תכונות אלו, הקנו למים את התואר הלא-רשמי "ממס אוניברסלי" (universal solvent), אף-על פי שהמים אינם ממס אוניברסלי מוחלט, כיוון שהם אינם מסוגלים להמיס את כל התרכובות הקיימות, דוגמה פשוטה לכך היא חוסר המסיסות של שמן במים. השמן צף מעל פני המים ויוצר שכבה נפרדת ממנה.
ייבוש של ממסים אורגנים
לעיתים קרובות יש צורך לייבש ממס אורגני משאריות של ממסים אחרים שנמצאים בו (drying of organic solvents). כשהממס שאותו מבקשים לייבש הוא פרוטי, אזי מטרת הייבוש היא להרחיק מים, וכשהממס אותו מבקשים לייבש הוא אפרוטי, אזי מטרת הייבוש היא להרחיק כל ממס פרוטי שנמצא בו לרבות מים.
סוגי ראגנטי ייבוש
ראגנטי ספיחה''' - מטרתן לספוח שאריות של מים מהממס האורגני. דוגמאות: סיבים מולקולריים (סיליקה ג'ל), מלחים היגרוסקופים (מגנזיום גופרתי, סידן גופרתי, סידן כלורי, אשלגן פחמתי).
ראגנטי נטרול כימי - מטרתן לנטרל ממסים פרוטים על ידי תגובה כימית אתם שמסתיימת לרוב בפליטת גז מימן. דוגמאות: ליתיום אלומיניום הידריד (LiAlH 4 ), מתכות אלקליות (ליתיום, נתרן, אשלגן).
ממסים שימושיים בתעשייה הכימית
בטבלה הבאה מובאים נתונים עבור ממסים שימושיים בתעשייה הכימית. הערה: ניתן לבצע מיון של הערכים על ידי לחיצה על העמודה המבוקשת.
בטיחות, בריאות וסביבה
מרבית הממסים האורגנים נדיפים ודליקים מאוד. חלקם עשויים להתפוצץ (כגון פראוקסידים ותרכובות ניטרו), ועל כן יש להקפיד על כללי בטיחות מתאימים בעת אחסון ושינוע של הממסים הללו. בנוסף, חלק גדול מאוד מהממסים האורגנים רעילים לאדם וחלקם חשודים כמסרטנים. לחלק מהממסים תכונות מרדימות, ועל כן, שימשו בעבר כחומרי הרדמה (כגון כלורופורם, דיאתיל אתר). יש ממסים, כגון אתנול, שנחשבים כסמים פסיכואקטיבים, ואחרים בעלי השפעה שעשויה להיות קטלניות, כגון מימן ציאנידי.
גורם חשוב נוסף, שיש להביא בחשבון בעת שימוש בממסים הוא הסיכון העלול להתרחש בעת אירוע דליפה של הממס לסביבה, בהיבט של זיהום שטחי קרקע ומים.
בחירה הממס לשימוש בתגובות כימיות, הוא תחום חשוב של הכימיה הירוקה.
סיפיווה טשאבאלאלה
לורנס סיפיווה טשאבאלאלה (באנגלית: Lawrence Siphiwe Tshabalala; נולד ב-25 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק כקשר בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
קריירה
טשאבאלאלה שיחק באקדמיה של קייזר צ'יפס. בשנת 2003 עבר לאלכסנדרה יונייטד שבליגה השנייה של דרום אפריקה. לאחר שנה באלכסנדרה יונייטד חתם לשלוש שנים בפרי סטייס סטארס.
הוא התקבל לקייזר צ'יפס כחלק מפרויקט שחקנים של הקבוצה. השחקן נראה היה כאחד מבעלי ההשפעה הגדולים המקומיים שיכול להוביל את הקבוצה לניצחונות ואליפויות.
ב-28 באוגוסט 2018 טשאבאלאלה חתם בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
קריירה בנבחרת הלאומית
משחקו הראשון של טשאבאלאלה במדי נבחרת דרום אפריקה, היה במשחק ידידות נגד מצרים ב-14 בינואר 2006.
הוא היווה חלק בגביע אפריקה לאומות 2006, גביע אפריקה לאומות 2008, ובגביע הקונפדרציות 2009. ב-11 ביוני 2010, הבקיע טשאבאלאלה את השער הראשון במונדיאל 2010 נגד מקסיקו בדקה ה-55, במשחק שנגמר בשוויון 1-1. מאוחר יותר, השער הוכרז כשער השנה על ידי פיפ"א.
פרנסואה דמולן דה רושפור
פרנסואה דמולן דה רושפור ׁ(בצרפתית: François Desmoulins de Rochefort, גם de Moulins de Rochefort או des Moulins de Rochefort,  שלהי המאה ה-15 - 1526) היה כומר קתולי צרפתי, מורה, סופר והוגה. היה היועץ והכומר המוודה של לואיז, נסיכת סבויה ושל בתה, מרגריט דה נוואר ומורה אישי של בנה של לואיזה, המלך פרנסואה הראשון. דמולן היה בשנת 1519 ל"גבאי הצדקה הראשי" (grand aumônier) של צרפת. הוא היה אחד הנציגים של ההומניזם הנוצרי ודמות משפיעה בתקופתו. היה ידיד ושותף התכתבות של ארסמוס מרוטרדם, גיום בידה וז'אן טנו, שהיה גם תלמידו. עשה רבות להפצת ההגות הפילוסופית של תקופתו, בעיקר של הגות ארסמוס.
ביוגרפיה
פרנסואה דמולן רושפור נולד במשפחת אצילים מחבל פואטו. הוריו היו ז'אן דמולן דה רושפור ולואיז ז'אמן, בת סנדקות של המלך לואי האחד עשר. אחרי הסמכתו שימש כקנוניקוס בכנסייה סן פייר וסנט רדגונד בעיר פואטייה (1508-1501), אחר כך כאב המנזר הבנדיקטיני סן מסמן במיסי, על יד אורליאן. בשנים 1514-1510 נבחר על ידי לואיזה דה סבואה, להיות מורו האישי (maistre d escolle) והכומר "גבאי צדקה" (1519-1514) של בנה, יורש העצר פרנסואה, לימים המלך פרנסואה הראשון של צרפת, שבאותה תקופה נשא את התואר הדוכס מאנגולם. דמולן לימד את פרנסואה ואת אחותו, מרגריט, לטינית, "היסטוריה קדושה" ופילוסופיה, לרבות על ידי קריאת טקסטים מאת הוגים קדומים כמו אפלטון וגם סופרים והוגים בני התקופה כמו דנטה אליגיירי וג'ובאני בוקאצ'ו. מאוחר יותר התמנה דמולן ליועץ המלך ובשנת 1519 ל"גבאי הצדקה הראשי" של צרפת. ב-25 ביולי 1524 מינה אותו המלך לבישוף של קונדום (מחוז ז'ר) אך בסופו של דבר ויתר על המינוי לטובת אראר דה גרוסול. החל משנת 1524 כיהן כ"פריור" אחראי על המנזר סן-מגלואר בלאון (Lehon) בחבל ברטאניה.
כתבי ידו נחקרו במאה ה-20 על ידי מרי אולבאן ואן-מרי לקוק שאיפשרו את הזיהוי הוודאי של מחברם. פרנסואה דמולן דה רושפור כתב כעשרים ספרים. לאחרונה חוקרת מטור, שרלוט בונה החלה לפרסם מהדורה מדעית של כל כתביו.
ארסמוס הקדיש לו את ספרו "אקסומולוגזיס". (De modo confitendi)
ספרים
נועדו
לקריאה נוספת
Charlotte Bonnet Paroles et faits exemplaires antiques dans l’œuvre de François Demoulins de Rochefort : reminiscences et réemplois des figures antiques à l’aube du règne de François ier Actualiser le passé : figures antiques du Moyen Âge à la Renaissance Études réunies par Jean-Claude Mühlethaler et Delphine Burghgraeve.Université de Lausanne, Cemep, 2012.
קישורים חיצוניים
Abbé Louis Archon - Histoire ecclesiastique de la Chapelle des Rois de France, P.A.Le Mercier, Paris 1711 בקובץ Ed.Roseline Claerr, Olivier Poncet La prise de décision en France 1525-1559 Études et rencontres de l'École de Chartes,Ecole nationale de chartes, 2008  p.65
מולייר
חייו
אביו של מולייר, ז'אן פוקלן, היה הדקורטור-רפד של מלך צרפת לואי ה-14 והוריש לבנו את תוארו. מולייר, שנשא את שם אביו, הוטבל ב-15 בינואר 1622 בכנסיית סן-אוּסטַש (אין מידע על תאריך לידתו, אך ידוע שהוריו היו נשואים באותו יום שמונה חודשים ושמונה-עשר ימים). שמו שונה לז'אן-בטיסט בגיל שנתיים, כשנולד בן נוסף, שקיבל אותו שם.
אמו של מולייר, מרי קרֶסֶה (Marie Cressé), בת למשפחה בורגנית, ידעה קרוא וכתוב; היא נפטרה בהיותו בן עשר. עם סיום לימודיו בבית ספר של המסדר הישועי בפריז, פנה מולייר ללימודי משפטים בעיר אורליאן, וסיים עם תואר ראשון. ראשית דרכו של מולייר בתיאטרון קשורה בשמה של השחקנית מדלן בֶּזָ'ר (Béjart). מולייר הכיר את בז'ר ב-1640, ובתחילת עלייתו על במת התיאטרון בחר בכינוי "מולייר", שלא לבייש את שם משפחתו. ב-1643 הוא החליט להתמסר כליל לתיאטרון. בראשית דרכו כשחקן, שכרו הוא ובז'ר מבנים ציבוריים, בעיקר מגרשי טניס, להצגת המחזות. לבסוף, ביוני 1643 קם "התיאטרון המהולל" (L'Illustre Theatre) בהשתתפותם של מולייר, בז'ר ושני אחיה. לאחר זמן קצר התברר כי אין בכוחו של התיאטרון החדש להתחרות בלהקות המנוסות שהופיעו אז בפריז. "התיאטרון המהולל" נסגר, ומולייר נאסר בגין חובות, עד שאביו נחלץ לעזרתו. להקת "מולייר-בז'ר" המשיכה להציג וב-1645 יצאה למסע הופעות ברחבי צרפת שנמשך 13 שנה.
ב-1650 ויתר מולייר על התואר "הדקורטור של המלך" לטובת אחיו הצעיר ז'אן. ב-1653 פגש מולייר בנסיך מקונטי (שהיה מושל חבל לאנגדוק שבדרום צרפת), שהפך לפטרונו. להקתו זכתה בתואר הנכבד "שחקני הנסיך דה-קונטי" ובמשכורת קבועה מהנסיך. ואולם, ב-1655 הצטרף הנסיך מקונטי לאויביו של מולייר. ב-1658 החזיר מולייר את להקתו לפריז, שם הציגה בפני המלך את מחזהו המבדח "האוהב המאוכזב" ואת הטרגדיה "ניקומד" של פייר קורניי. ב־1659 הוצג המחזה "הענוגות הנלעגות", שוב בנוכחותו של המלך לואי ה-14 הצעיר ואנשי חצרו. מולייר כבש את לבו של המלך במשחקו והמלך העניק לו את חסותו; להקת מולייר קיבלה אז מעמד של "להקת המלך".
מולייר התמוטט על הבמה ב-17 בפברואר 1673, כששיחק את החולה במחזהו האחרון "החולה המדומה". הוא נלקח לביתו ונפטר שם באותו יום. סיבת מותו הייתה מחלת השחפת ממנה סבל. שלטונות הכנסייה סירבו לערוך לו הלוויה, בגלל אורח חייו ובעיקר גילוי העריות לכאורה עם בתו. הוא נקבר בלילה בנוכחותם של מאות אנשים, במקום המוקצה לילדים שמתו בטרם נטבלו. לבסוף, אחרי שאשתו (ובתו) ארמנד בז'ר, שכנעה את המלך לקבור את בעלה (ואביה) קבורה מכובדת, הוא נקבר כראוי. ב-1817 הועברו עצמותיו לבית הקברות פר לשז. עד היום, יש רבים המאמינים שמקום קבורתו המקורי והאמיתי אינו ידוע.
התיאטרון הלאומי ה"קומדי פרנסה" מעלה מאז הקמתו ועד היום את מחזות מולייר, ובכך משמר את דמותו, לשונו ומורשתו.
יצירותיו
מחזותיו הראשונים של מולייר הושפעו מן הקומדיה האיטלקית של זמנו. מולייר הושפע גם מן הפילוסופים, המשוררים והמחזאים של העת העתיקה, כמו לוקרטיוס וטרנטיוס. מולייר פעל בתקופה הנאו-קלאסית, אשר התאפיינה בהקפדה על חוקים קלאסיים מיוון ורומא העתיקות. מולייר ובני תקופתו נדרשו לכתוב תחת חוקיות "טוהר הז'אנרים" או טרגדיה מובהקת, או קומדיה מובהקת. כמו כן לשמור על אחדות העלילה, הזמן והמקום במחזה, סיפורים עם עלילה אחת, המתרחשים בזמן ובמקום מוגדרים. כמו כן להימנע מרכיבים דמיוניים ופנטסטיים ביצירות, להיצמד למציאות הקיימת. מולייר כתב קומדיות בנושא מעמדה של האישה בצרפת של זמנו, כמו: "הענוגות הנלעגות" ו"בית ספר לנשים", הוא כתב גם קומדיות בלט לבקשתו של המלך לואי ה-14, כמו: "האוהבים הנפלאים" ו"גם הוא באצילים". אך יצירות המופת של מולייר הן אלה המטפלות באופי האדם, כמו: "טרטיף", "החולה המדומה", "שונא הבריות" ו"הקמצן". במחזות אלה מולייר חשף את הצביעות ששררה בחוגי החברה הגבוהה, השלטון ובחוגים הדתיים בצרפת של זמנו, ובמיוחד את הצביעות המתחסדת במעטה של דת. בסגנונו העוקצני והסאטירי הוא הסיר את המסכה מעל פניהם של המתחסדים ביניהם, המתחנפים והמעמידים פנים. במקום לכעוס הוא לגלג עליהם, דבר שהיווה ביקורת קשה יותר מן הכעס. לכן, הוא עורר את חמתם של חוגי החברה הגבוהה והחוגים הדתיים.
מולייר מעולם לא תקף את הנצרות במחזותיו, אך התעוררו ויכוחים בציבור בדבר נאמנותו הדתית. כך למשל, עם העלאתו על הבמה של המחזה "טרטיף" במאי 1664, פסח המלך לואי ה-14 על שתי הסעיפים. מצד אחד אסר על העלאת המחזה על הבמה בפרהסיה, אולם העלים עין מהצגתו במסגרות פרטיות. רק ב-5 בפברואר 1669 הרשה המלך למולייר לשוב ולהציג בפני הציבור את המחזה "טרטיף" בגרסתו המלאה. מאז זכה מחזה זה למספר הצגות גדול יותר מכל מחזה של מולייר.
רבים בתקופתו טענו שהם מופיעים במחזותיו, תחת הכיסוי של דמויות בדיוניות. מולייר הכחיש זאת מכול וכול וטען שדמויותיו, או לפחות רובן הגדול, נועדו להדגים תכונות אנושיות כלליות (לרוב שליליות) ולא להגחיך דמות ספציפית. כך, למשל, הוא מתייחס לטענות שכאלו במחזהו "אימפרוביזציה בוורסאי". במחזה, שני מרקיזים טוענים שהם המרקיז שהופיע במחזה אחר של מולייר, "ביקורת בית הספר לנשים", ומתווכחים על כך. הם הסכימו להתערב על כך ובחרו כשופט בן אצולה שלישי, שעונה להם:
עונת 1955/1956 בלה ליגה
עונת 1955/1956 הייתה העונה ה-25 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-11 בספטמבר 1955 והסתיימה ב-22 באפריל 1956.
הליגה כללה 16 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15-16 יעברו בסוף העונה לליגת משנה במקום שתי קבוצות מליגת משנה שזכו בה במקום ראשון ב-2 הבתים שלה. קבוצות שכו במקום 2-3 בכל אחת מהבתים של ליגת המשנה ישתתפו במשחקי המבחן עם קבוצות שזכו במקום 13-14 בליגה הבכירה. שתי קבוצות החזקות ממשחקי המבחן ישחקו בעונת 1956/1957 בליגה הבכירה.
מליגת המשנה עלו קולטורל לאונסה וריאל מורסיה.
אתלטיק בילבאו זכתה בתואר וזאת בפעם השישית בתולדות המועדון. בנוסף לכך, היא זכתה בגביע חנרליסימו.
קולטורל לאונסה והרקולס ירדו לליגת משנה בסוף העונה. בעקבות משחקי ריאל מורסיה ודפורטיבו אלאבס גם ירדו מהליגה הבכירה.
כדורגלנים מצטיינים
בהתאם לנתונים הרשמיים של ה-LFP, אלפרדו די סטפנו, ריאל מדריד זכה בתואר מלך השערים עם כיבוש 24 שערים ב-30 משחקים וקיבל "פרס פיצ'יצ'י". זאת בפעם השנייה בקריירה.
שירלי נייט
ביוגרפיה
נייט נולדה בעיר גוסל שבקנזס לורג'יניה ולנואל ג'ונסון נייט. למדה משחק בבית הספר לאומנויות "HB Studio" שבניו יורק סיטי.
קריירת משחק
נייט פרצה כשחקנית קולנוע בשנת 1960 לאחר ששיחקה בעיבוד הקולנועי למחזה "האפלה במעלה המדרגות" בתפקיד הצעירה רני פלוד עליו הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה קיבלה נייט את פרס גלובוס הזהב לשחקנית המבטיחה ביותר על הופעתה בסרט "ארמון קרח". ב-1962 הועמדה נייט בשנית לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור הוונלי פינלי לצידו של פול ניומן בעיבודו של ריצ'רד ברוקס למחזהו של טנסי ויליאמס "ציפור הנעורים המתוקה". בהמשך שנות ה-60 שיתפה נייט פעולה עם סידני לומט בדרמה הפמיניסטית "הקבוצה" ועם פרנסיס פורד קופולה בסרטו "אנשי הגשם" בו שיחקה בתפקיד עקרת הבית נטלי רוונה.