cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיפור גדול
פרסים ופסטיבלים
ביולי 2009 השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי קרלובי וארי בצ'כיה, הנחשב לאחד מפסטיבלי הסרטים המובילים באירופה, וזכה בו בפרס חביב הקהל. זו הייתה הפעם הראשונה בה זכה סרט ישראלי בפרס זה. כמו כן זכה הסרט בפרס הסרט הקומי הטוב ביותר בפסטיבל טרוורס סיטי במישיגן. בנובמבר 2009 זכה "סיפור גדול" בפרס הקהל לסרט הטוב בפסטיבל הקולנוע היהודי בבריטניה (UK Jewish film festival).
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים של סראייבו ובפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו, וצפוי להשתתף במספר פסטיבלים נוספים ברחבי העולם, בהם פסטיבל הסרטים בוורשה, פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של מונטריי במקסיקו, פסטיבל הסרטים היהודי בסינגפור ופסטיבל הקולנוע בפסטרויה שבפורטוגל.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אופיר, והוביל את רשימת המועמדים עם מספר המועמדויות הרב ביותר. בטקס שהתקיים ב-26 בספטמבר 2009 זכה הסרט בשלושה פרסי אופיר: השחקנית הטובה ביותר (עירית קפלן), שחקנית המשנה הטובה ביותר (לבנה פינקלשטיין) ועיצוב התלבושות (ענבל שוקי).
ביקורות והצלחה מסחרית
הסרט נתקל בתגובות מעורבות. חלק ממבקרי הקולנוע התלהבו. יאיר רוה כתב על הסרט: "סרט מצחיק ומקסים, שיענג את הקהל הרחב ושעשוי באופן נהדר. אך יותר מזה: הוא מצליח להפוך על פיה את דיקטטורת דימוי הגוף." יעל שוב: "קומדיה אנושית נוגעת ללב, משוחקת לעילא ורצופה דיאלוגים מדויקים ורגעים קומיים משובחים המוגשים בטיימינג מושלם... מותק של סרט." חיים קינן החמיא על "הדיאלוגים המצחיקים, הבימוי הגדוש הברקות, הצילומים הנהדרים, העריכה הקצבית, המשחק... רוב הזמן צחקתי, פה ושם אפילו מחיתי דמעה." מתן שירם כתב בביקורתו על הסרט: "לא זכור מתי בפעם האחרונה הופקה בישראל דרמה קומית מרגשת ומקורית כל-כך." יאיר הוכנר מאתר סרט כתב: "דרמה עדינה ומקסימה עם רגעים קומיים נפלאים." רון פוגל, מאותו אתר, הפליג בשבחיו כשסיכם את ביקורתו כך: "בשלוש מילים: מקסים, מקסים, מקסים." גם יונתן דורון המליץ על הסרט בביקורתו: "סרט מצחיק עם משפטי מחץ נהדרים... סרט רגיש ואמין שנהנה מקצב טוב וצילום נפלא."
הסרט זכה לביקורות טובות גם מחוץ לישראל. אליסה סיימון ממגזין וראייטי כתבה בביקורתה שהסרט מצטיין ב"תזמון קומי מעולה וחוש ויזואלי מלוטש." רייצ'ל ג'וזיו מ-MTV כתבה שהסרט "קורע מצחוק... הדיאלוגים שנונים ואמיתיים... הקהל צחק המון."
חלק מהמבקרים מצאו את הסרט מאכזב. מאיר שניצר כתב בביקורתו על הסרט: "רעיון מצוין ויישום פושר... הסרט מתקשה לעמוד במשימה הקומית, והחלק הקומי שבו אינו מצליח להתרומם אל מעבר להצחקה בנוסח הבורקסי של סרטי שנות ה-70", אך הוסיף כי "דווקא הרגעים הדרמטיים מנצחים" ונתן לסרט שלושה כוכבים. גידי אורשר כינה אותו "סרט בוסר ... סרט לא מצחיק ... המתחנף לקהל".
עד לסוף השבוע הראשון להקרנתו בישראל, צפו בסרט כ-24,000 צופים. נתון זה העמיד אותו בשורה אחת עם סרטי הקולנוע הישראליים המצליחים של העשור, דוגמת "אביבה אהובתי", "בופור" ו"איים אבודים". בסך הכול במהלך הקרנתו בבתי הקולנוע צפו בסרט כ-300,000 צופים, ובכך הוא היה לסרט הישראלי הנצפה ביותר בשנת 2009.
חברת ההפקה ההוליוודית "סרטי פרמאונט" רכשה את הזכויות לסרט.
יעקב שלמה כהן
יעקב שלמה כהן (תרמ"ט, 1889 – תשכ"ד, 10 באוגוסט 1964) היה פעיל ציבור בקהילת יוצאי תימן ביישוב, מראשי התאחדות התימנים, מזכיר מועצת העובדים התימנים של ההתאחדות בתל אביב, ציר לאספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי.
ביוגרפיה
יעקב בן שלמה כהן נולד בשנת תרמ"ט-1889 בנפת חובייש שבמחוז איבּ שבמערב תימן. בשנת תרע"ב-1911 עלה לארץ ישראל. השתקע בתל אביב הקטנה. הוא היה מראשי התאחדות התימנים בארץ, פעל לקליטת יהודי תימן, ייסד את מועצת העובדים התימנים (לשכת תעסוקה) של ההתאחדות בתל אביב ושימש כמזכירהּ. נבחר כציר לאספת הנבחרים ולוועד הלאומי. בהמשך פעל בהסתדרות ובמפא"י.
בשנת 1966 נקרא על שמו רחוב בתל אביב (רחוב ישכ"ן).
משפחתו
כהן נישא לאסתר לבית לוי והיה אב לשבעה בנים ושתי בנות. בנו שלמה כהן (סולימאן הגדול) היה זמר ומחלוצי השירה בציבור בישראל, בניו איתמר כהן גם הוא זמר, שהיה סולן להקת הנח"ל בשנות ה-50 ובנו הצעיר דוד היה גם כן סולן להקת הנח"ל.
סטריאוסקופיה
צילום סטריאוסקופי הוא שיטת צילום וצפייה בתמונות המורכבות משני דימויים כמעט זהים, אשר מוצבים זה לצד זה (ראו תמונות להלן להמחשה).
מצב זה דומה לאופן המבט הטבעי בעזרת העיניים כאשר שתי העיניים מביטות באובייקט משתי זוויות שונות ונוצרת ראייה תלת-ממדית שהיא טבעית. עצימת עין אחת לאורך זמן תהפוך את הראייה לדו-ממדית בלבד, כפי שקורה לאנשים שאיבדו עין.
מצלמה סטריאוסקופית היא מנגנון המורכב משתי מצלמות סמוכות זו לזו, שהמרחק בין העדשות מקביל למרחק בין העיניים של בן אנוש ממוצע.
סטריאוסקופ הוא מתקן הצפייה בתמונות שצולמו במצלמה סטריאוסקופית; מתקן זה מורכב משתי עדשות צפייה, מולן מוצב הדימוי הסטריאוסקופי, כך שכל עין רואה דימוי אחד מבין השניים שצלמה המצלמה - עין ימין רואה את הדימוי הימני בלבד, עין שמאל רואה את הדימוי השמאלי. כאשר המראות הסטריאוגראפיים נצפים דרך הסטריאוסקופ, המוח האנושי מאחד את שני הדימויים לאחד, והן נראות כתמונות תלת-ממדיות בעלות עומק אשלייתי.
סטריאוסקופ הוא גם מכשיר לפיענוח תצלומי אוויר סמוכים מתוך רצף צילומים אשר יש ביניהם חפיפה בין 60% ל-80% בשטח המצולם. בעזרתו ניתן לראות שטח בצורה תלת-ממדית וללמוד מכך את פרטי הנוף וצורתו.
הסטריאוסקופ היה אחד מהאביזרים האופטיים האופנתיים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19 בצפון אמריקה ובאירופה, ובמשך שנים כונן את אחד ממצבי הצפייה המרכזיים בצילום. עם זאת, הסטריאוסקופ התפתח מתוך מחקרים באופטיקה בלי קשר ישיר להמצאת הצילום.
רקע היסטורי
מקורות המצאת הסטריאוסקופ הם בניסויים בראייה סובייקטיבית ובפיזיולוגיה של חוש הראייה שנעשו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19. שתי הדמויות המרכזיות שתרמו להמצאה, צ'ארלס ויטסטון (Wheatstone) וסר דייוויד ברוסטר (Brewster), ערכו מחקרים שונים על אשליות אופטיות, תאוריות צבע ותופעות חזותיות אחרות.
בשנות ה-20 חיפשו פיזיולוגים את ההסבר במבנה האנטומי של העין, בעיקר באזור בו נפגשים העצבים שנשלחים מכל עין. ווטסטון הסיק ב-1833 שלאורגניזם האנושי היכולת לערוך סינתזה של הדימויים הרשתיים לכדי דימוי מאוחד אחד. כאשר אובייקט נצפה ממרחק, הציר האופטי של העיניים הוא מקביל למעשה. אך כאשר צופים באובייקט קרוב, כל עין רואה דימוי שונה באופן מובהק יותר. במקרה כזה, טען ווטסטון, הדימויים מתאחדים לכדי דימוי אחד.
מראות סטריאוסקופיים הושגו לרוב בעזרת מצלמה סטריאוסקופית - מצלמה שהורכבה למעשה משתי מצלמות סמוכות, שהבדל הזווית בין העדשות שלהן היה זהה להבדל הממוצע בין עיניים אנושיות. המצלמה צילמה בו זמנית שני דימויים שהיו כמעט זהים, למעט הבדלים קטנים.
מכשירים שונים לצפייה בתמונות סטריאוגראפיות הומצאו מאז שנות ה-40 של המאה ה-19, כשהמפורסם שבהם היה Holmes Stereoscope הקומפקטי והנישא, שהומצא בשנת 1861 (ראו תמונה מצורפת). מכשיר הצפייה הסטריאוגראפי הורכב משתי עדשות המופרדות בעזרת מחיצה, כאשר מולן הוצב התצלום הסטריאוגראפי (שהורכב, כאמור, בעצמו משני דימויים). המכשיר התבסס על בידוד המראה שרואה כל עין; כאשר מצמיד הצופה את עיניו לעדשות, כל עין רואה רק את אחד הדימוים הסטריאוגראפיים. המוח מאחד את שני הדימויים, כך שהצופה רואה למעשה דימוי משולב אחד, כשההבדלים בין הדימויים משווים לתמונה אשליה של עומק תלת-ממדי. ואולם בדימויים הסטריאוסקופיים ה"חלל" מופיע לעין כשכבות-שכבות, כמו חולק התצלום למישורים שונים, והחפצים נראים כמגזרות דו-ממדיות שמפוזרות האחת לפני האחרת. יש לציין שלא בכל תצלום סטריאוגראפי מושגת אותה תחושה של עומק; בתמונות של חפצים מרוחקים אין כמעט הבדל בין שני הדימויים, ולא נוצר כל אפקט. כדי להשיג את אשליית העומק, על התמונה לכלול אובייקטים קרובים הפזורים בכמה מישורים. ללא המכשיר חוויית ראיית הסטראו מוגבלת לתמונות זעירות יחסית, שאינן תופסות חלק ניכר משדה הראייה.
הרושם שהותיר המראה הסטריאוסקופי על הצופים היה כה רב, עד כי הפיזיולוג וחוקר הראייה הרמן פון הלמהולץ (Helmholtz) כתב בשנות ה-50 של המאה ה-19, כי:
במשך הזמן זוהה הסטריאוסקופ יותר עם דימויים ארוטיים ופורנוגרפיים, ועל-פי כמה סברות, זו הסיבה לכך שהשיטה ננטשה בהדרגה. מכשיר הסטריאוסקופ הקלאסי שרד עד לשנות ה-1950. בשנות ה-50 התפתחו מצלמות סטריאוסקופיות מודרניות יותר ויחד אתם תמונות סטריאוסקופיות השונות מהפורמט שהיה קיים עד אז. מצלמות כגון REALIST האמריקאית או גלגלי התמונות התלת-ממדיות של View-Master הם אלו שבישרו את סוף עידן הסטריאוסקופ הקלאסי.
שין (פירושונים)
{{פירושונים|* Shein – אתר אינטרנט וחברה סינית למסחר מקוון בביגוד אישים ששם משפחתם שין:
ראו גם
}}
איגרת יוחנן השלישית
איגרת יוחנן השלישית היא השלישית מבין האיגרות המהוות ספרים מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
מחבר האיגרת
בשל הדמיון הרב בין אוצר המילים והביטויים של איגרת זו לבין אוצר המילים והביטויים של איגרת יוחנן השנייה, סבורים המלומדים כי אותו אדם כתב שתי איגרות אלה (וכנראה שלא כתב את איגרת יוחנן הראשונה, הבשורה על-פי יוחנן וחזון יוחנן, אותם כתבו אנשים שונים). כבר בעת העתיקה נטען כי יוחנן כותב הבשורה לא היה אותו יוחנן אשר כתב את האיגרות - קביעה אשר אושרה על ידי מועצת רומא אשר קבעה שכותב הבשורה יקרא "יוחנן האוונגליסט", ואילו כותב האיגרת השנייה והשלישית יקרא "יוחנן הפרסביטר" (יוחנן כהן הדת).
תיארוך האיגרת ומקום חיבורה
על פי המסורת, ובהנחה שהאיגרת נכתבה על ידי יוחנן - היא נכתבה באמצע המאה הראשונה בעת שנכתבה הבשורה על-פי יוחנן. האיגרת הראשונה והשנייה נוגעות לאותו נושא ונכתבו יחד. האיגרת השלישית נכתבה בנפרד מהן, ולא ברור אם אחריהן או לפניהן.
דה יונג סבור כי האיגרת נכתבה בין השנים 100–110, ואילו מארשל סבור כי נכתבה בין שנות ה-60 לשנות ה-90 של המאה הראשונה.
בכתביו של טרטוליאנוס ובכתבי אוריגנס מאלכסנדריה מצויים ציטוטים מהאיגרת, אולם אזכורה הראשונה הוא בכתבי אוסביוס מהמאה השלישית. אוסביוס מסביר שאוריגנס הכיר את האיגרות השנייה והשלישית אולם היה סבור כי אינן מקוריות. הירונימוס לעומתו האמין שהאיגרות מקוריות, וקידם אמונה זו במועצות הכנסייה - ואכן בסינוד היפו ובמועצת קרתגו נקבע שהאיגרות מקוריות.
על פי המסורת הנוצרית, נכתבה האיגרת באפסוס - מקום מושבו של יוחנן, אולם אין כל עדות בתוכן האיגרת כי אכן נכתבה שם, אף כי עולה מהדימויים המצויים בה כי נכתבה על ידי תושב אסיה הקטנה.
עיריית אשדוד
עיריית אשדוד היא גוף השלטון המקומי במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר אשדוד. העירייה עוסקת בעניינים מוניציפליים ובהם הסדרת שירותי החינוך, התרבות, הרווחה, התשתיות, התברואה, תכנון העיר ובניינה.
ראש עיריית אשדוד, החל מ-2008, הוא ד"ר יחיאל לסרי.
היסטוריה
בשנים הראשונות להקמת המדינה, נשלחו קבוצות של מודדים ומתכננים לאזור סוכריר כדי לבחון אתר להקמת תחנת כוח ונמל חדשים בדרום המדינה. ב-1954 שלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון מכתב למיליונר עובד בן עמי, ראש עיריית נתניה וממקימיה, ובו כתב: ”עשה בשביל הדרום כפי שעשית בשביל הצפון”, בהתייחסו להקמת עיר נמל חדשה בדרום הארץ. בעקבות קריאה זו בן עמי סיפר:. כשבא בן-גוריון לשר האוצר לוי אשכול עם ההצעה, אשכול טען כי אין בידיו את המימון הדרוש להקמת הנמל, אך ”אם בן עמי יצליח לגייס 30 מיליון דולר, התוכנית תוכל לצאת אל הפועל”.
אלכסנדרה טרוסובה
אלכסנדרה ויאצ'סלבובנה טרוסובה (ברוסית: Александра Вячеславовна Трусова; נולדה ב-23 ביוני 2004) היא מחליקה אמנותית רוסייה. אלופת רוסיה לנוער לעונת 2017/2018 ועונת 2018/2019, אלופת העולם לנוער לשנת 2018 ושנת 2019 וסגנית אלופת רוסיה לעונת 2018/2019.
קריירה
אלכסנדרה טרוסובה נולדה ביוני 2004 בעיר ריאזאן, שבמחוז הפדרלי המרכזי ברוסיה. היא מתחרה בהחלקה על הקרח מאז 2008. בשנת 2011 התאמנה אצל אולגה שבצובה ומאוחר יותר עברה עם משפחתה למוסקבה והחלה להתאמן עם אלכסנדר וולקוב. בשנת 2016 התקבלה למועדון ההחלקה "סמבו 70", שבו התאמנו גם יבגניה מדבדבה ואלינה זגיטובה והחלה להתאמן אצל אטרי טוטברידזה. מאז 2017 טרוסובה היא חברה בנבחרת רוסיה להחלקה על הקרח.
טרוסובה היא המחליקה על הקרח השנייה שקפצה קפיצה מרובעת (בת ארבעה סיבובים) בתחרות של איגוד ההחלקה הבינלאומי (הראשונה היא מיקי אנדו היפנית). היא המחליקה הראשונה אשר ביצעה שתי קפיצות מרובעות שונות (טו וסלכוב) בתרגיל החופשי. כמו כן, היא המחליקה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה קפיצת טו מרובעת.
טרוסובה השתתפה באליפות העולם לנוער בהחלקה על הקרח בשלב הגראן פרי שנערך באוסטרליה וסיימה במקום הראשון. לאחר מכן גם בתחרות בבלארוס סיימה במקום הראשון והעפילה לגמר גראן פרי לנוער, שנערך בנגויה, יפן בו ניצחה. בינואר 2018 זכתה גם באליפות רוסיה לנערות ובמרץ אותה שנה נשלחה לייצג את רוסיה באליפות העולם לנערות בתחרות הקצרה ובתחרות המעורבת ביצעה ארבע קפיצות "סלכוב" וקפיצה בת ארבעה סיבובים שהעניקה לה שיא ניקוד על טכניקה של 92,35 נקודות.
בספטמבר 2018 החלה להופיע בתחרות בגראנד פרי, בקרב נערות שהתקיימה בליטא וניצחה שם כאשר במסגרת התוכנית המשולבת ביצעה קפיצת "לוטץ" מרובעת ושחזרה את קפיצת ארבעת הסיבובים שלה והיא בת 14. בדצמבר 2018 העפילה לגמר אליפות רוסיה בהחלקה על הקרח וסיימה במקום השני.
במאי 2020 נודע שעזבה את טוטברידזה ועברה להתאמן תחת יבגני פלושנקו כמאמנה.
בוורן (כדורגל)
מועדון הספורט בוורן (כפלמית: Koninklijke Sportkring Beveren) היה מועדון כדורגל בלגי מהעיר הקטנה בוורן שבמזרח פלנדריה, בלגיה.
היסטוריה
מועדון בשם "סטנדרד קלאב בוורן" הוקם בשנת 1921 ואוחד מאוחר יותר עם מועדון פ.צ. אמיקל (בתרגום לעברית-פ.צ. ידידותי) אך המועדון התפרק בשנת 1931. שלוש שנים מאוחר יותר הכדורגלנים של סטנדרד קלאב החליטו להקים מועדון חדש שלו הם קראו: "אס.קיי. בוורן-ווֶאָס" ומועדון זה הפך לחלק בהתאחדות הכדורגל הבלגית ב-6 בספטמבר 1935. עשר שנים מאוחר יותר שינה המועדון את שמו ל"אס.קיי. בוורן-ווָאס" שכן העיר בוורן שוכנת במחוז "ווָאסלנד-פאיס דה ווֶאָס". אחרי 14 עונות בליגות המחוזיות במדינה העפילה הקבוצה בשנת 1948 לליגה הארצית הרביעית בחשיבותה והעפילה לליגה השלישית בשנת 1951. בשנת 1966 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה והיוותה את הפתעת הליגה כשזכתה במקום הראשון בליגה השנייה. מאז אותה השנה המועדון ירד מהליגה הבלגית הראשונה רק שלוש פעמים נוספות (1972, 1990 ו-1996) אך בכל אחת משלוש עונות אלו של ירידה חזרה הקבוצה לליגת הבכירה אחרי עונה אחת בלבד. הקבוצה שינתה את שמה בשנת 1978 ל"קיי.אס.קיי בוורן", שם שאותו שמרה עד פירוקה ותחתיו גם הגיעה לתור הזהב של המועדון עם זכייה באליפויות הליגה הבלגית בעונות 1979 ו-1984. בשנת 1979 ניצחה הקבוצה את קבוצת אינטר מילאן בגביע המחזיקות אך הודחה לבסוף בחצי הגמר על ידי ברצלונה. בעונת 2006 הייתה אמורה הקבוצה לרדת לליגה השלישית בשל בעיות ברישום ורישיונות אך לבסוף נותרה בליגה הראשונה. הקבוצה הייתה ידועה בבלגיה בשל ריבוי שחקנים ילידי חוף השנהב, דבר שזכה לביקורת מדי פעם בפעם בתקשורת הבלגית.
בעונת 2006/07 ירדה הקבוצה לליגה השנייה. בעונת 2009/10 סיימה הקבוצה במקום ה-18 והייתה אמורה לרדת לליגה השלישית, אך בעקבות קשיים כלכליים היא אוחדה לתוך קבוצה שכנה, הכוכב האדום ואסלנד. הקבוצה המאוחדת קיבלה את השם ואסלנד-בוורן והיא נחשבת לממשיכת דרכה של הכוכב האדום ואסלנד, כך שההיסטוריה והתארים של בוורן לא נזקפים לזכותה.
בוב אזרין
בוב אזרין (באנגלית: Bob Ezrin; נולד ב-26 במרץ 1949) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי קנדי יהודי שהפיק כמה מן האלבומים הידועים של שנות ה-70.
קריירה
אזרין, יליד טורונטו, אונטריו, זכה לתהילתו הראשונית כמפיק הצעיר והמוכשר של אלבומי להקת אליס קופר. לאחר מכן, הפיק אלבומים ללו ריד, פינק פלויד, פיטר גבריאל, Kiss, וJane's Addiction. הוא תואר כאדם קשה, וכ"פרנסיס פורד קופולה" של הפקה מוזיקלית. ההפקה שלו מתבססת על טכניקות ארגון מוזיקלי הדומות למוזיקה קלאסית. אזרין גם השתתף גם בתור מוזיקאי, בחלק מהאלבומים שאותם הפיק, כמו האלבום The Division Bell של להקת פינק פלויד. בין הכלים שעליהם הוא ניגן באלבומים אלה - קלידים, גיטרה, גיטרה בס, כלי הקשה ואף אקורדיון.
בשנים האחרונות אזרין חזר להפיק אלבומים לאליס קופר, ומפיק גם אלבומים של להקות מטאל שונות, בין היתר.
אזרין מחזיק גם בחברת תוכנה למחשב בשם "השלב השביעי" אשר מוציאה לאור תקליטור של מונטי פייתון. אזרין נכנס להיכל התהילה המוזיקלי של קנדה במהלך "פרסי יונו" באפריל 2004.
תזמורת יומיורי
תזמורת יוֹמיוּרי (ביפנית: 読売日本交響楽団) היא תזמורת סימפונית יפנית שבסיסה המנהלי בטוקיו. התזמורת מבצעת בעיקר קונצרטים בטוקיו באולם סונטורי, אך מופיעה גם באולם הקונצרטים העירוני של האופרה של טוקיו. כמו כן מופיעה תזמורת יומיורי ביוקוהמה באולם מינאטו מיראי.
היסטוריה
התזמורת נוסדה בשנת 1962 על ידי "יומיורי שימְבּוּן", הטלוויזיה היפנית ותאגיד השידור יומיורי. מנצחה הראשי הראשון היה המנצח האמריקאי ויליס פייג', שכיהן במשרה בתקופת חופשה מן התזמורת הסימפונית של נאשוויל. הירושי ואקאסוגי היה למנצחה היפני הראשון של התזמורת בשנת 1965. רפאל פריבק דה בורגוס, המנצח הרביעי של התזמורכת בשנים 1983-1980, החזיק בתואר מנצח אורח של התזמורת משנת 1983 עד 1990, והיה לאחד ממנצחי הכבוד שלה בשנת 1990. עוד מנצחים הנושאים תואר זה הם קורט מאזור, מאז 1979, וגנאדי רוז'דסטוונסקי, מאז 1990. טאדאקי אוטאקה, המנצח הראשי השישי במספר של התזמורת, בשנים 1998-1992, נושא עכשיו בתואר מנצח אורח של כבוד. גרד אלברכט, המנצח הראשי השביעי של התזמורת בשנים 1998 עד 2007, נושא עכשיו בתואר מנצח מהולל (laureate). סטניסלב סקרובצ'בסקי, מנצחה הראשי השמיני של התזמורת בשנים 2007 עד 2010, מחזיק עכשיו בתואר מנצח כבוד מהולל.
מנצחה הראשי הנוכחי של התזמורת הוא סילבן קמברלינג, החל באפריל 2010.
אילון
אֵילוֹן הוא קיבוץ בגליל המערבי, דרומית לנחל בצת. שייך למועצה אזורית מטה אשר.
סביבת היישוב
אילון ממוקם על כביש הצפון במורדות הגליל המערבי בין הנחלים בצת וכזיב. האזור מאופיין בחורש ים תיכוני של חברת האלון המצוי והאלה הארצישראלית ובמסלע המורכב בעיקר מדולומיט וגיר קשה היוצרים קרקע אדומה מסוג טרה רוסה. באזור היישוב שרידים רבים של חקלאות קדומה ומספר אתרים ארכאולוגים, ביניהם אתרים פרהיסטוריים ואתרים מאוחרים עד ימינו.
מדרום ליישוב ממוקם מאגר אילון, מאגר מים מסוג מאגר-גיא שהוקם בשנת 1997, ומשמש לאגירת מימיו של נחל בצת, ואגירת מי נגר עיליים משטח הקיבוץ וסביבתו.
מקור השם
יוסף וייץ, מי שהיה מנהל מחלקת הקרקעות והיעור של הקק"ל וחבר ועדת השמות, הציע בשנת 1939 את השם "אֵלוֹן-רום". "המילה 'אֵלוֹן' מסמלת את העץ הגדל בכל שטח אדמת נקודת ישובכם ובסביבתכם והמילה 'רום' באה להפוך את הרע לטוב: במקום המילה 'חרבת' [הכוונה לחרבת סמח, שעל אדמתה הוקם הקיבוץ] שבשם האדמה המסורה לנקודת ישובכם – תבוא המילה 'רום', שמובנה (מחוץ לפירוש המקובל) גם – קוממיות".
חברי הקיבוץ השיבו כך: [... אנו מעדיפים את השם] 'אילון' שהוא שם נרדף לאלון. מבחינה פונטית רצוי לדעתנו לקרוא את ה-א' בצירה וכדי להדגיש זאת הוספנו אחריה י'.
היסטוריה
בתחילת שנות האלפיים עבר הקיבוץ תהליך הפרטה כמעט מלא (למעט שיוך נכסים ומספר פרטים טכניים נוספים). כחלק מתהליך ההפרטה עצר הקיבוץ קבלת חברים חדשים, אך הציע הצטרפות לקהילה על ידי קניית בית בשכונת ההרחבה. הקהילה החדשה, הכוללת את חברי הקיבוץ הישן ואת רוכשי הדירות בהרחבה, נקראת "חורש אילון". כיום ממשיך הקיבוץ להרחיב את שכונת ההרחבה אך מתנה בנייה בשכונה בקבלה לחברות באגודה החקלאית. עוד לפני תהליך ההפרטה החל הקיבוץ להשכיר דירות בשטח הקיבוץ הוותיק. רוב המתקנים המשותפים המרכזיים המאפיינים קיבוץ כבר אינם פעילים (למשל, חדר-האוכל והמכבסה), אך נותרו הבריכה, אולם הספורט ומערכת החינוך לגיל הרך.
מבנה ארגוני
הסמכויות הניהוליות ביישוב מתחלקות בין שלושה גופים: הועד המקומי, ועד האגודה השיתופית חקלאית (אגש"ח) קיבוץ אילון, ועד האגודה השיתופית קהילתית "חורש אילון".
מפעלים וענפים
הענפיים העיקריים בקיבוץ הם: אבוקדו, בננות, לול פיטום, רפת, ומכוורת.
כמה מהמפעלים הנמצאים בשטח הקיבוץ ושהיו בבעלותו בעבר נמכרו לבעלויות חיצוניות: "עשת אילון" - מפעל לייצור מערכות מיכון חקלאי, "מוזאיקה אילון" - סדנה לייצור אומנות הפסיפס, ומפעל בתחום תעשיית המזון.
בקיבוץ פועל אירוח כפרי של 28 חדרים תחת המותג "מלון מטיילים אילון".
הקיבוץ היום
אילון הוא קיבוץ מופרט הנותן לחבריו רשת ביטחון כלכלית.
ילדי אילון לומדים בבית הספר היסודי האזורי מעיינות בקיבוץ כברי, בחטיבת הביניים מנור כברי באילון, ובתיכון מנור-כברי בכברי.
לקיבוץ יש הרחבה משנת 2005. כל אנשי ההרחבה הם חברי האגודה. חלק מאנשי ההרחבה הם חברי קיבוץ.
במרכז הקיבוץ הוקם מרכז עסקי, הבנוי על יזמויות של תושבי המקום. מבנים ישנים ששימשו בעבר לצרכים אחרים (מגורי המתנדבים, מאפייה, מכבסה, מטבח ועוד) שופצו לשם כך והם אבן שואבת לתושבי המקום, לתושבי האזור וגם למבקרים מרחוק.
באילון חיי תרבות עשירים ומגוונים.
מפעלי תרבות ואישים
קשת אילון, מרכז מוזיקלי לטיפוח כנרים צעירים מחוננים, שאירוע הדגל שלו - קורס קיץ בינלאומי במתכונת כיתות אמן - מתקיים מדי שנה.
גרדה כהן, סופרת חברת קיבוץ שנפטרה בשנת 2009. כתבה ספרים וספרי ילדים, שחלקם מתארים את החיים בקיבוץ. אחד מהם, "לאסוף סיפורים בחצר" בהוצאת ספריית פועלים, הוא קובץ של סיפורים לילדים שהוצא בשנת 1978, שמתאר את הווי חיי הקיבוץ בשנים אלו.
גיטל מישקובסקי (1988-1914), משוררת חברת הקיבוץ, פרסמה שני ספרי שירה בהוצאת ספרית הפועלים.
גן דודזון, גן פסלים וגלריה של האמן מאיר דודזון, ובו כ-300 יצירות של פסלי פסיפס בגדלים שונים.
רכס טמון
רכס טמון (נקרא גם 'הטמון') הוא רכס פסגות בקמר המזרחי של השומרון, הנמצא בין בקעת נחל תרצה לבקעת הבקיעה. כיוון הרכס הכללי הוא דרום-מזרח לצפון-מערב, בדומה לרוב רכסי השומרון. ייחודו של רכס טמון הוא בנטיות הגאולוגיות החריפות המאפיינות אותו, כתוצאה מפעילות טקטונית חזקה, והוא מורכב משברים, הורסטים וגראבנים רבים.
רכס טמון הוא הצר ביותר בכל השרשרת המקוטעת של ההרים מהגלבוע עד אזור מעלה החמישה ונס הרים שבמבואות ירושלים, הכוללת את הר כביר, הר גדיר ורכס טמון.
שמו נובע מהיותו הרכס הנמוך ביותר מבין רכסי מזרח השומרון ועקב כך טמון בין הר כביר להר גדיר.
עקב ייחודיות הנופית והגאולוגית של הרכס שטח של כ-18,485 דונם ממנו אושר כשמורת טבע בצו אלוף, אך כיום חלקי השמורה אשר נמצאים בשליטת הרשות הפלסטינית אינם מנוהלים כשמורת טבע וסובלים מבנייה בלתי חוקית של אנשי הכפר טמון.
היסטוריה אנושית
בשיפוליו הצפון מערביים נמצא העיירה טמון.
לאורך רכס טמון נתגלו עדויות לפעילות אנושית במשך אלפי שנים, וניכר כי פסגות ההר שימשו כנקודות פולחן לבני עמים שונים. סמוך ל.נ.ג. 539 שוכנת פסגה עגולה בקוטר של כ-25 מטרים, אשר בולטת לגובה של כעשרה מטרים על סביבותיה. פרופ' אדם זרטל, שחפר במקום, מצא בה ערימת אפר שנותרה משריפת קורבנות מהתקופה הכלקוליתית לפני כ-6,000 שנה. כן נמצאו לאורך הרכס גתות, מערות ובורות מים.
נתן אוריאלי
נתן (נתי) אוריאלי (נולד ב-26 ביוני 1959) הוא סוציולוג וחוקר תיירות, פרופסור מן המניין במחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
אוריאלי נולד וגדל בהרצליה, בן לאחת המשפחות הראשונות והוותיקות בעיר. למד לתואר ראשון (1984) ושני (1989) במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1993 באוניברסיטת אילינוי בשיקגו. את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1995 הצטרף לסגל המחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הוא משמש כפרופסור מן המניין. בשנים 2009–2012 כיהן כראש המחלקה לניהול מלונאות ותיירות בקמפוס אילת של האוניברסיטה, ובשנים 2012–2016 כראש המחלקה בקמפוס הראשי באר שבע.
מתגורר עם משפחתו בבאר שבע.
ארתור פן
ארתור פֶּן (באנגלית: Arthur Hiller Penn; 27 בספטמבר 1922 - 28 בספטמבר 2010) היה במאי קולנוע ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי, שהגיע לשיאו בסדרת סרטים שנוצרו החל מסוף שנות ה-60, ובמהלך שנות ה-70, ובהם "בוני וקלייד", "איש קטן גדול", "המסעדה של אליס" ו"ג'ורג'יה". פן יצר קולנוע אפי, פוליטי ומודע לעצמו, ושיקף נאמנה את רוח הזמן, את תרבות הנגד ואת הקונפליקטים החברתיים והתרבותיים של ארצות הברית בשנות ה-60 וה-70. ב-1960 זכה בפרס טוני.
ילדות ונעורים
ארתור פן נולד בפילדלפיה למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו הארי היה שען, ואמו סוניה (לבית גרינברג) הייתה אחות. אחיו הגדול היה הצלם המפורסם אירווינג פן. אביו הכשיר את פן להמשיך במקצועו, אך פן נמשך מילדותו למשחק ולתיאטרון. לאחר שגויס למלחמת העולם השנייה הקים קבוצת תיאטרון במקום בו הוצב. לאחר שחרורו למד במוסדות שונים בניסיון לפתח קריירה כשחקן תיאטרון. בין היתר למד בסניף לוס אנג'לס של "אולפן השחקנים", שם למד את "השיטה", שיטת משחק המושפעת מתורתו של קונסטנטין סטניסלבסקי.
בשנת 1955 נישא לשחקנית פגי מאורר, ולזוג נולדו בן ובת.
קריירה קולנועית מוקדמת
ב-1951 החל לעבוד בטלוויזיה, תחילה כמפיק וכתסריטאי, ולאחר מכן כבמאי. ב-1958 ביים כמה הצגות מצליחות בתיאטרון, ובשנה זו ביים את סרטו הראשון, "יד שמאל הנוקמת", מערבון על אודות בילי הנער בכיכובו של פול ניומן. בסרט זה ניכרה עדיין השפעת "השיטה". המערבון השגרתי הפך למעשה להתבוננות פסיכולוגית באישיות הגיבורים ובמניעיהם, והציג את בילי הנער כבן עשרה הלוקה בבעיות הסתגלות. נאמר כי התפקיד היה מיועד במקור לג'יימס דין, ורק לאחר מכן נמסר לניומן. הסרט לא זכה להצלחה רבה, ופן המשיך את עבודתו כבמאי תיאטרון מצליח.
ב-1962 שב לביים סרטי קולנוע, וביים את הסרט "עושת הנפלאות", סיפורה של הלן קלר. יצירה זו נשאה אופי דרמטי ונוגע ללב (היו כמה ביקורות מאוחרות שגרסו כי אף הרחיקה לכת ברגשנותה), וזיכה את כוכבותיו, אן בנקרופט ופטי דיוק, בפרס אוסקר, ואת פן עצמו כמו גם את התסריטאי ויליאם גיבסון במועמדות לאוסקר.
ההצלחה של "עושת הנפלאות" אפשרה לפן חירות יצירה גדולה יותר בסרטו הבא "מיקי אחד ("Mickey One") (1965) - סרט הזוי על קומיקאי סטנד-אפ (וורן בייטי) הנרדף על ידי כוחות רשע עלומים. הניסיון האמנותי להלך בגדולות הסתיים בכישלון. הצופים והמבקרים לא הבינו את כוונתיו של פן שהתבטאו בצילום ובעריכה בהשראת הגל החדש הצרפתי. יש הטוענים כי הסרט הקדים את זמנו, וכי היה חלוץ של גל סרטי הפרנויה משנות ה-70, בנוסח "המעקב" (Parallax View) של אלן ג'יי פאקולה, אף הוא בכיכובו של ביטי.
תקופת הזוהר
פן פרץ אל השורה הראשונה של הבמאים האמריקאים ביצירת המופת "בוני וקלייד" (1967). הסרט היה שיקוף נאמן של רוח התקופה ועסק בזוג השודדים הנודע, בוני פארקר (פיי דאנאוויי בתפקיד שהפך אותה לכוכבת) וקלייד בארו (וורן בייטי), שהטילו את חיתתם על דרום-מערב ארצות הברית בתקופת השפל הגדול.
הסרט התמקד בצעירים החיים בשולי החברה, כביכול על זמן שאול, בתקופה של שינויי תרבות ושל משבר חברתי. אף שהיצירה כללה שחזור נאמן לשנות ה-30, היא הייתה למעשה אמירה נוקבת על זמנה. הסרט הפך למודל מכונן של "תרבות הנגד" של שנות ה-60, ונחשב כאבן דרך בקולנוע האמריקני. בעשור השנים לאחר "בוני וקלייד" נעשו בהשראתו סרטים נוספים בעלי מודעות פוליטית ואמירה חברתית נוקבת.
שחקני הסרט היו צעירים מוכשרים בשיא כוחם. לצד ביטי ודאנאווי בתפקידים הראשיים, לוהק גם ג'ין הקמן, שנמנה עם בעלי הפנים המוכרות ביותר בקולנוע האמריקני של שנות ה-70. הסרט זכה להצלחה גדולה בארצות הברית ובעולם כולו, אף שכלל את אחת הסצנות האלימות ביותר שצולמו עד אז בקולנוע המסחרי והממוסד: סצנת הסיום שבה נקלעים בוני וקלייד למארב ה-FBI ומרוססים למוות בירי מתת מקלעים. הירי ארך כחצי דקה וצולם בהילוך איטי. בסרט זה הגיע סגנונו של פן לשיאו ולמיצוי כוחו האמנותי, הן מבחינה תוכנית (העיסוק באנשי שוליים, שהודרו מהחברה וחשים ניכור כלפיה; העיסוק במין, במוות ובאלימות) והן מבחינה צורנית – צילום בלתי שגרתי, פנורמי, לעיתים לא ממוקד, באווירה נוסטלגית משהו; התמקדות בשחקנים תוך הפגנה מלאה של יכולות המשחק שלהם. כל אלה מצאו מעריצים ומחקים בקרב במאי הדור הצעיר יותר, כגון "שביל הזעם" של טרנס מאליק (1973) הדומה בנושאיו ובמבנהו ל"בוני וקלייד" (מאליק אף העניק קרדיט לפן בכותרות הסרט). הדעה הרווחת היא כי מרטין שין וסיסי ספייסק, גיבורי סרט זה, לא הצליחו לשחזר את האפיל הקולנועי של דאנאווי וביטי. הסרט הבא, "המסעדה של אליס", היה סרט פוליטי מובהק. בניגוד ל"בוני וקלייד", שהציג נושאים של שנות ה-60 באמצעות עלילה המתרחשת בשנות ה-30, נגע סרט זה ישירות בעצביה החשופים של ארצות הברית של זמנו - 1969. הוא נתן ביטוי לתרבות הנגד, למלחמת וייטנאם, למאבק הבין דורי ול"ילדי הפרחים", וכל זאת באמצעות סיפורו של ארלו גאת'רי. זהו סרט מסע במונטנה, מסצ'וסטס וניו יורק המלווה חבורה של ילדי פרחים טרם גיוסם.
פרפלה
פַרְפָלֶה היא פסטה הידועה בדרך כלל כפסטה פרפר או פסטת עניבה. שמה נגזר מהמילה האיטלקית "farfalle" (פרפרים). באזור האיטלקי של אמיליה-רומאניה פרפרלה ידועים בתור "strichetti" (מונח מקומי למילה "עניבות פרפר"). וריאציה גדולה יותר של פרפרלה ידועה בשם פרפלוני ("farfalloni"), בעוד שהגרסה המיניאטורית נקראת פרפלינה ("farfalline"). פרפלה מתוארכת למאה ה-16 באזורי לומברדיה ואמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
ארתור פן
תקופת הזוהר
סרטו הבא של פן היה "איש קטן גדול", מערבון אפי, חתרני ורוויזיוניסטי (במובן של הסתכלות בלתי מקובלת ושוברת מוסכמות על ההיסטוריה של ארצות הברית), שהציג את טבח האינדיאנים בסוף המאה ה-19 על ידי האדם הלבן דרך סיפור עמידתו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן. דסטין הופמן כיכב לצד פיי דאנאוויי ומרטין בלזם ולצד הקומיקאי ריצ'רד מאליגן (המוכר לצופי הטלוויזיה כ"ברט" מהסדרה "בועות") שגילם את הגנרל קסטר היהיר והמנותק מסביבתו. הסרט מלווה את הופמן באמצעות פלאש בק מזמן הסיפר של הסרט, שבו הוא מאופר כך שייראה כבן מאה שנים, ועד לתחילת הזמן המסופר - ילדותו בקרב שבטי האינדיאנים. המערבון האפי, רחב היריעה ופורץ הדרך היה סאטירה חריפה, קומדיה שחורה, שעסקה בטבח האינדיאנים, בהומוסקסואליות וביחסי הגזעים בארצות הברית. הסרט הציג אירוע היסטורי שנחרת כחוויה טראומתית בזיכרון הקולקטיבי של האומה האמריקנית.
פרפלה
סוגים
פרפלה מגיעה במספר גדלים, אך לכולם יש צורת "עניבת פרפר" ייחודית. לרב, הפרפלה נוצרים ממלבן או אליפסה מהפסטה, כאשר שני הצדדים חתוכים לקצה מסולסל והמרכז צמוד יחד כדי ליצור את הצורה של הפסטה. הגרסה השטוחה של הפסטה ידועה בשם פרפרלה ריגטה.
ארתור פן
תקופת הזוהר
ב-1973 ביים פן חלק מהסרט האולימפי " Visions of Eight" לצד הבמאים ג'ון שלזינגר ומילוש פורמן. סרטו הבא היה המותחן הפרנואידי "חקירה באפלה" (1975), שבו גילם ג'ין הקמן חוקר פרטי שהסתבך במזימה אפלה. ב-1976 ביים את "דו-קרב במיזורי" שבו שב לשתף פעולה עם מרלון ברנדו באחד מתפקידיו האקסצנטריים ביותר, לצדו של ג'ק ניקולסון המגלם בדרכו המיוחדת גנב סוסים הנתקל בצייד ראשים אירי (ברנדו). הסרט לא הובן בזמנו וזכה לביקורות מעורבות. נטען כי פן הבמאי נכנע לגחמותיו של ברנדו השחקן. היום יש מבקרים הרואים בסרט יצירת מופת.
פרפלה
סוגים
בנוסף לקמח לבן ומלא, צבעים מתווספים על ידי ערבוב מרכיבים מסוימים לבצק, מה שמשפיע גם על הטעם (כמו בכל פסטה). לדוגמה, סלק יכול לשמש כצבע אדום, תרד לירוק ודיו דיונון לשחור. גוונים ירוקים, לבנים ואדומים לעיתים קרובות נמכרים ביחד בערבוב שמזכיר את הצבעים של דגל איטליה.
ארתור פן
קריירה מאוחרת
גם לאחר "ג'ורג'יה" המשיך פן לביים. "מטרה" (1985), שבו כיכבו מאט דילון וג'ין הקמן, היה סרט מתח יעיל אך שגרתי למדי. זהו סיפורו של מרגל שאשתו נחטפה, והוא נעזר בבנו כדי למצוא אותה. ב-1987 יצר את "Dead of Winter" - סרט אימה שניסה לחקות את סגנונו של אלפרד היצ'קוק. ב-1989 יצר סאטירה הומוריסטית ושמה "Penn & Teller get killed", על קוסם המכריז בשידור חי בטלוויזיה כי הוא רוצה שהצופים ינסו להורגו, והיו בה כמה פיתולי עלילה בלתי צפויים.
לאחר סרט זה חדל פן מלביים לקולנוע. הוא התרכז בעשייה טלוויזיונית, יצר דרמות וסרטי טלוויזיה ונמנה עם מפיקי הסדרה "חוק וסדר".
ב-28 בספטמבר 2010, יום לאחר יום הולדתו ה-88, נפטר פן מאי ספיקת לב בביתו במנהטן, ניו יורק.
יומנו של מכשף
הספר יומנו של מכשף (בפורטוגזית: O Diário de Um Mago) הוא ספרו של פאולו קואלו משנת 1987 המתאר את מסעו של המחבר בעלייתו לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1986 בצפון ספרד.
בספר מתואר הנוף והחוויה הרוחנית אותה עובר המחבר וכן מוסברים בו תרגילים לשיפור חיי הקורא המשלבים מדיטציה ודמיון מודרך.
עלילת הספר
המכשף פאולו קואלו, טמן את חרבו הקודמת באדמה בציפייה לקבל עתה חרב חדשה, איתה ציפה להשיג עוצמה רבה יותר משהייתה לו עם החרב הקודמת. אך לרוע מזלו הוא התגאה במקצת על שהוא לא אדם פשוט אלא מכשף ובהתאם לכך החליט המאסטר שלו - שנתן לו את החרב המיוחלת - שלא מגיע לו לקבל אותה. נאמר לו כי אם הוא ייצא למסע רגלי ב"דרך סנטיאגו" (דרך שנוצרים רואים כמצווה בללכת בה ברגל), שהיא נקראת "דרך האנשים הרגילים", ובה ילמד אותו המדריך שלו להרגיש כאדם רגיל ולא כאדם החשוב יותר מאחרים - הוא ימצא את חרבו לאחר חיפוש. לאחר זמן רב של מחשבה, הוא אכן יוצא למסע בעזרת מדריך שהגיע אליו מטעם המאסטר שלו.
הספר, כתוב כיומן מסע המספר על מקרים רבים שקרו לו במהלך המסע, אף כי לרובם (מלבד הסיפורים על הכלב) אין כל קשר האחד לשני. לגבי כל דבר שקרה לו לימד אותו המדריך שלו דבר, כגון: האם הוא התנהג כשורה כשקרה לו מקרה פלוני? מה עליו לעשות עכשיו? וכדומה. לגבי השאלה "מה עליו לעשות עכשיו?" יש סדר מסוים מדוע כל דבר כתוב דווקא אחר הדבר שלפניו אם כי ניתן היה בקלות לכתוב זאת בסדר שונה ואף מסודר בהרבה.
סוף הסיפור הוא: שהוא מסיים את מסעו ונפרד מהמאסטר שלו, ולאחר מכן משתתף בטקס פרידה מהמדריכים שהתבצע עבור עוד כמה אנשים שנפרדו אף הם ממדריכיהם באותו הטקס. את החרב המיוחלת הוא מוצא לאחר חיפושים רק אחר שהוא כבר נפרד ממדריכו. בתחילת הספר הוא כותב הקדשה למדריך שלו.
חוק יסודות המשפט
חוק יסודות המשפט, התש"ם-1980, הוא חוק ישראלי, הבא לקבוע את הדרך בה מחויב בית משפט ישראלי לפסוק בשאלה העומדת בפניו, ואינה ניתנת להכרעה ברורה לפי לשון החוק הקיים או לפי תקדימים משפטיים. חוק יסודות המשפט מעניק מעמד מיוחד ל"עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של המשפט העברי ומורשת ישראל" כמקור לפסיקה במקרים אלו.
במערכת המשפט הישראלית ישנה מחלוקת רבת שנים בשאלת מעמדו של המשפט העברי כמקור למשפט הישראלי, מחלוקת המוצאת את ביטויה גם במחלוקת בפרשנות חוק זה.
המצב שקדם לחוק
לאחר כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, ועם כינון השלטון הבריטי האזרחי פורסם דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, דבר חקיקה מנדטורי שהיה בעל תוקף חוקתי, וכלל את המותיר את המשפט העות'מאני (המג'לה) בתוקפו, בהסתייגות של "התאמה לתנאי הארץ ולתושביה". עם זאת קבע 'דבר המלך' כי במקרים שאינם מוסדרים בחקיקה העות'מאנית יפסקו בתי המשפט בהתאם למשפט המקובל ודיני היושר האנגליים.
עם הקמת מדינת ישראל, פורסם במעמד הכרזתה "", שהיווה את הבסיס עליו ניסתה המדינה החדשה לבסס את מערכת המשפט שלה, ואשר קבע כי מועצת העם היא הרשות המחוקקת, וכי המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה יוותר על כנו, בכפוף לחריגים מסוימים. בכך אימץ המנשר את המשפט הבריטי הקיים, אך גם קבע את הדרך לשינויו - בדבר חקיקה של הרשות המחוקקת, אשר לימים תיקרא הכנסת.
ב-19 במאי 1948 הוחלף המנשר בפקודת סדרי השלטון והמשפט, שחוקקה מועצת המדינה הזמנית. פקודה זו קבעה כי: "המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח (14 במאי 1948) יעמוד בתקפו, עד כמה שאין בו משום סתירה לפקודה זו או לחוקים האחרים שיינתנו על ידי מועצת המדינה הזמנית או על פיה, ובשינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה". קביעה זו הותירה בתוקף את סימן 46, ששימש כ"צינור יבוא" דרכו המשיכה מערכת המשפט של המדינה החדשה לשאוב את המשפט האנגלי גם לאחר הכרזת העצמאות.
מקום המדינה ועד שנת 1980, חוקקה הכנסת שורה של חוקים ישראליים ייחודיים בסוגיות עיקריות המתאימות למשפט הארץ - כגון חוק המכר, תשכ"ח-1968, חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970, חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973, חוק חוזה קבלנות, תשל"ד-1974 וחוקים נוספים. חוקים אלו היוו, בעיקרם, חקיקה ישראלית מקורית, אשר שאבה עקרונותיה הן מהפסיקה שהתפתחה בארץ, הן משיטות משפט זרות, ובמיוחד מן המשפט הגרמני.
לשון החוק
חוק יסודות המשפט הוא חוק בעל תוכן קצר ביותר, ובו שני סעיפים בלבד.
, שהוא הסעיף העיקרי בו, קבע:
ניסוח זה דומה ללשון הכרזת העצמאות:
להשלמת מלאכתו קבע המחוקק הישראלי שני עקרונות נוספים הכרחיים מהמצב המשפטי החדש שנוצר:
לאחר חקיקת חוק זה העקרונות שנקבעו למקורות אליהם יפנה בית המשפט בבואו לדון בשאלה משפטית העומדת לפניו הם: ראשית, לשון החוק. שנית - אם לא מצא תשובה בדבר חקיקה, יפנה לתקדים המחייב שנוצר בפעולת בתי משפט אחרים במדינה, ושלישית - באין תשובה בחקיקה או בפסיקה - יבדוק את ההיקש - אנלוגיה למקרים אחרים שנדונו אם בחוק ואם בפסיקה (מקום בו אין תשובה בדין, ואילו ישנה הלכה פסוקה קרובה אך לא בסוגיה המשפטית המתעוררת, יופעלו 'כללי ההיקש' הידועים בפרשנות, כמתחייב מאותו עניין - כגון: "על אחת כמה וכמה", "מכלל הן הינך שומע לאו"), ורק אם כל אלו לא הביאו לפתרון, כלומר המציאות מוכיחה כי קיימת לאקונה, חסר בחוק, יש לפנות אל "עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל".
חוק יסודות המשפט והמשפט העברי
עוד קודם לחקיקת חוק יסודות המשפט היו שופטים רבים בבית המשפט העליון שפנו אל המשפט העברי - אם כמקור השראה, אם כמקור פרשנות. במיוחד היה ידוע בכך השופט חיים כהן. עם קבלת החוק ניתנה, לכאורה, גושפנקה רשמית למשפט העברי כמקור חוקי מחייב לפרשנות החוק במשפט מדינת ישראל, מתוך הנחה שיש זהות בין המשפט העברי לבין "עקרונות החירות הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל". אולם שופטים אחרים התנגדו לזהות בין העקרונות המפורטים בחוק יסודות המשפט לבין המשפט העברי.
מחלוקת זו בפרשנות חוק יסודות המשפט, לא הוכרעה עד היום בבית המשפט העליון, וחודדה במיוחד במספר פסקי דין בהם ישבו בדין השופטים מנחם אלון ואהרן ברק, שייצגו גישות מנוגדות באשר לתפקידו של המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט ובפרשנות חוק יסודות המשפט.
שאלות אלו עלו במספר פסקי דין של בית המשפט העליון, וזכו לדיון מעמיק בשלושה פסקי דין ידועים:
בפסק הדין הנדלס נ. בנק קופת עם התעוררה השאלה מי בעליהן של שטרי איגרות חוב שמצא אדם מוטלות על רצפת חדר הכספות בבנק. לשאלה זו לא נמצאה תשובה ברורה בחוקי מדינת ישראל, ונתגלתה לאקונה. יש שביקשו לפנות אל דיני השבת אבידה שבמשפט העברי, שכללו פירוט בסוגיה זו.
השופט חיים כהן, שישב בדין, הביע את עמדתו כי אכן, כלשון חוק יסודות המשפט, יש לפנות קודם אל הלשון המפורשת בחוק, לאחר מכן אל התקדים, ואל ההיקש, ואם התשובה לא תימצא בכל אלו, רק אז יש לפנות אל המשפט העברי.
לעומתו, סבר השופט מנחם אלון כי אל המשפט העברי ניתן לפנות גם במקרה שיש פרשנויות שונות להוראה משפטית, ולא רק במקרה של לאקונה, כדבריו: "הפנייה למערכת המשפט העברי כמקור השראה ראשי וראשון במעלה לפרשנותו של המשפט הישראלי, כאשר פנייה זו נעשית בעיון הראוי והזהירות הדרושה, לפי צורכי השעה ועניינו של החוק, תעניק למשפט הישראלי שורשים היסטוריים משלו, ותפתח זו שבין מערכת המשפט העברית לבין מערכת משפטה של המדינה היהודית".
השופט אהרן ברק, שישב אף הוא בדין, סבר לעומתם כי: "אין זה נכון מבחינה פורמלית, ואין זה רצוי מבחינה מהותית, להעמיד את המשפט העברי כמקור פרשני, אליו חייב השופט לפנות, במקום שהוא מתקשה בפירוש החוק. הפניה שכזו, בלא הוראה מפורשת בחוק, אינה עולה בקנה אחד עם מהות הפרשנות, הבאה לפרש מלים וללמוד על כוונה ומטרה מתוך החוק עצמו, על רקע חקיקה הדומה לו, ושאינה משתלבת כלל בהפניה למקור אחר, יהא ערכו הלאומי והתרבותי רב ככל שיהיה".
בפסק דין '''קניג נ. כהן''' חזרו השופטים אלון וברק על גישתם זו, תוך שהשופט אלון מנסה להרחיב את המקרים שבהם חייב השופט לפנות אל המשפט העברי, וברק מנסה לצמצמם.
השופט ברק סבר כי
השופט אלון סבר כי לא רק שהחוק מאפשר פנייה אל המשפט העברי, אלא גם מחייב אותה, שכן בשל העובדה שפרשנות על פי המשפט העברי כמקור מדריך הייתה נהוגה גם בטרם נכנס החוק לתוקף, לא ניתן להבין את סעיף 2 לחוק יסודות המשפט המבטל את הצינור דרכו נכנסה הפרשנות מהמשפט האנגלי, אלא כהוראה המחייבת פנייה אל המשפט העברי.
לקראת חקיקת החוק, במהלך דיוני הכנסת, חברי ועדה רבים התייחסו למשפט העברי לביסוס עמדותיהם בנוגע לחוק.
ג'ולי פאוול
ג'ולי פאוול (באנגלית: Julie Powell; 20 באפריל 1973 - 26 באוקטובר 2022) הייתה סופרת אמריקאית שהתפרסמה במיוחד בזכות ספרה "ג'ולי וג'וליה: 365 ימים, 524 מתכונים ומטבח אחד קטן".
חיים מוקדמים
פאוול נולדה וגדלה באוסטין, טקסס. היא למדה באמרהסט קולג', וסיימה את לימודיה ב-1995, עם תואר ראשון בתיאטרון וכתיבה יוצרת.
ג'ולי וג'וליה
פאוול עבדה בחברת Lower Manhattan Development Corporation שהוקמה לאחר פיגועי 11 בספטמבר כדי לפתח מחדש את האזור. במסגרת עבודה זו, היא ענתה, לדבריה לשיחות טלפון רבות מאנשים שנפגעו בדרכים שונות בפיגוע – עבודה שלדבריה הייתה קשה ומתסכלת. בתוך כך, באוגוסט 2002 החלה פאוול את הפרויקט ג'ולי/ג'וליה, בלוג באתר סלון שתיעד את ניסיונה לבשל את כל 524 המתכונים בספרה של ג'וליה צ'יילד "אמנות המטבח הצרפתי: חלק ראשון" (Mastering the Art of French Cooking) בשנה אחת בלבד. הבלוג זכה במהרה להצלחה רבה והפך למודל לבלוגים אחרים בנושא בישול. ב-2005, הבלוג של פאוול הפך לרב מכר בשם: ג'ולי וג'וליה: 365 ימים, 524 מתכונים, 1 מטבח זעיר בדירה (Julie & Julia: 365 Days, 524 Recipes, 1 Tiny Apartment Kitchen). המהדורה בכריכה הרכה שינתה את שמה ל"ג'ולי וג'וליה: השנה בה בישלתי מסוכן" (Julie and Julia: My Year of Cooking Dangerously).
הביקורת לספר היו מעורבות. ג'וליה צ'יילד שספר המתוכנים שלה שימש בסיס לבלוג, לא התרשמה מהבלוג של פאוול, והאמינה שנחישותה לבשל כל מתכון מספרה "אמנות הבישול הצרפתי" היה תעלול פרסומי.
הסרט
פאוול נפטרה מדום לב ב-26 באוקטובר 2022.
סיפור על נישואים, בשר ואובססיה
ספרה השני, Cleaving: a Story of Marriage, Meat, and Obsession, מתאר את השפעת הרומן שקיימה על נישואיה, לאחר פרסום ספרה הראשון, כמו גם את ניסיונה ללמוד קצבות, פורסם ב-30 בנובמבר 2009.
אלכסנדר לפשין
ביוגרפיה
אלכסנדר לפשין נולד בשנת 1976 בסברדלובסק (כיום יקטרינבורג), לאב רוסי ואם יהודייה. בגיל 13 עלה לארץ עם משפחתו. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת חיפה שירת שלוש שנים בצבא ההגנה לישראל, הן ברצועת עזה והן בגבול לבנון-ישראל. במשך כשנה הוא למד בארצות הברית.
בשנים 2003–2008 הוא התגורר במוסקבה ועסק בנדל"ן מסחרי ובשוק המט"ח. לאחר המשבר הפיננסי בשנת 2008 שב לישראל. עד שנת 2016 התגורר בראש הנקרה בישראל, סמוך לגבול עם לבנון, ועבד כעורך מרחוק של פורטל תיירות רוסי באינטרנט.
מעצרו
ב-15 בדצמבר 2016 נעצר לפשין במינסק לבקשת אזרבייג'ן, שהעלתה אותו ל"רשימה שחורה" לביקור ברפובליקה של נגורנו קרבאך ללא אישור. לפשין ביקר פעמיים בנגורנו-קרבאך, ב-2011 וב-2012, וכתוצאה מכך הוכנס ל"רשימה השחורה" של אזרבייג'ן, כלומר נאסר עליו לבקר באזרבייג'ן. עם זאת, אלכסנדר לפשין הצליח לבקר בבאקו ביוני 2016, לאחר שנכנס למדינה עם הדרכון האוקראיני שלו, שהשתמש באיות "אולכסנדר" במקום "אלכסנדר" (עקב התעתיק האוקראיני).
לפשין הוסגר לאזרבייג'ן ב-7 בפברואר 2017. דיפלומטים מרוסיה וישראל ניסו באופן פעיל למנוע את הסגרתו לאזרבייג'ן. ארמניה מחתה באופן אקטיבי גם על הסגרתו. כתוצאה מכך, דיפלומטים ופקידים מחמש מדינות היו מעורבים במקרה. נציג מחלקת המדינה האמריקנית ג'ון קירבי דיבר על פרשת לפשין. בירוואן ארגן ראש ממשלת ארמניה לעתיד ניקול פשיניאן הפגנות מול שגרירות בלארוס לאחר שלפשין הוסגר ממינסק לבאקו. מאוחר יותר, לפשין הודה באופן אישי לפשיניאן על התמיכה הזו. המחאה בקשר להסגרתו של לפשין הוכרזה גם על ידי OSCE.
פוליטיקאים רוסים רבים התבטאו נגד הסגרתו של לפשין לאזרבייג'ן, כמו טטיאנה מוסקאלקובה, נציבת זכויות האדם בפדרציה הרוסית, שכינתה את האירוע פגיעה חמורה בזכויות העיתונאים. מנהיג מפלגת LDPR ולדימיר ז'ירינובסקי גינה את החלטתו של לוקשנקו להסגיר אזרח רוסי לאזרבייג'ן ואמר כי לעיתונאי הזכות ללכת לכל מקום שהוא רוצה כדי למלא את תפקידו המקצועי.
כמה פוליטיקאים ואישי ציבור מטורקיה התבטאו נגד הסגרתו של לפשין, כמו סגן יו"ר המג'ליס הטורקי ומייסד המפלגה הירוקה Ufuk Uras ופעיל זכויות האדם שנאר יורדטאפן.
מספר פוליטיקאים צ'כים גינו את הסגרתו של לפשין, בעיקר נציג צ'כיה בפרלמנט האירופי, ג'רומיר שטטינה ושגריר צ'כיה בארמניה, פטר מיקיסקה.
כמו כן, חברי הפרלמנט האירופי פרנק אנגל (לוקסמבורג) ואלני תיאוס (קפריסין) הצטרפו לקריאה לשחרר מיד את הבלוגר.
בית משפט בבאקו גזר שלוש שנות מאסר על לפשין. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-11 בספטמבר 2017, חתם אילהם אלייב על חנינה לאלכסנדר לפשין, שלאחריו הצליח לטוס מבאקו לתל אביב.
נסיבות המעצר והחנינה
מעצרו והסגרתו של לפשין מבלארוס לאזרבייג'ן נותר נושא לוהט עבור התקשורת והפוליטיקאים במדינות רבות. לפשין עצמו פרסם שוב ושוב מסמכים המצביעים על כך שרשויות בלארוס עצרו אותו שלא כדין, המציאו אישומים שאינם קיימים ופעלו בניגוד לחקיקה. שלטונות בלארוס החזיקו את לפשין באותו תא עם מנהיג האופוזיציה הבלארוסית והפעיל אלס יורקויט וכן עם האמן היפני דאיצ'י יושידה. לפשין העניק שוב ושוב ראיונות בנושא בבריונות וחוסר חוק המתרחשים בבתי כלא בבלארוס. באשר לאזרבייג'ן, לפשין טען שהוא הוחזק ליד הגנרל האזרי המורשע, אריף צ'ובדרוב, והכיר את הבלוגר מבאקו, מהמן גלאנדרוב, גם הוא אסיר שמת מאוחר יותר בתא כלא בנסיבות לא ברורות.
נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, הצהיר שלפשין נעצר במינסק לבקשת אינטרפול, ואילו באינטרפול דיווחו ששמו של הבלוגר מעולם לא היה ברשימת המבוקשים.
הסגרתו של לפשין מאזרבייג'ן לישראל כתוצאה מחנינה שהעניק נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב עברה גם היא בשערורייה. שלטונות המדינה טענו כי הם הסכימו זה מכבר להסגירו לישראל, אך משום מה הצד הישראלי לא הסכים על ההליך הדרוש וכתוצאה מכך לפשין ניסה להתאבד, לפשין הכחיש לאחר מכן וטען לניסיון לרצח. בנוסף, הבלוגר שנעצר כאזרח רוסי הוסגר לישראל כאזרח ישראלי. הסתירות בשאלה האם לפשין הודה באשמה במעשים שהפלילו אותו (ביקור בנגורנו-קרבאך ללא הסכמת אזרבייג'ן) ראויות לציון, מכיוון שהתקשורת האזרית טוענת כי לפשין הודה באשמה, בעוד שהתקשורת הרוסית טוענת שהוא לא הודה.
חנינת הבלוגר על ידי נשיא אזרבייג'ן, אילהאם אלייב, פורסמה באתר הרשמי של ראש המדינה ב-11 בספטמבר 2017 בשעה 10:35 בבוקר, פחות משעתיים לאחר קבלתו של לפשין לבית החולים בבאקו, שלדברי כמה אנליסטים מצביע על כך שהאירוע יכול להיות קשור למאבק הפוליטי הפנימי באזרבייג'ן ולניסיונות להכפיש את הממשלה.
לאחר שחרורו, לפשין היה מעורב באופן פעיל במאבק למען זכויות אדם; הוא דיבר שוב ושוב בארגונים כמו האו"ם, PACE, OSCE ובפורומים וכנסים בינלאומיים שונים.
מעורבות מדינות שלישיות
רשויות הרפובליקה של אזרבייג'ן הוציאו צו מעצר נגד לפשין לפחות ל-13 מדינות, אך כולן סירבו, למעט בלארוס. אזרבייג'ן לא הודיעה בשום מקום על רשימה מלאה של מדינות אלה, אולם ישנם מקורות המעידים על אחת המדינות - אוקראינה, שסירבה רשמית לשתף פעולה בהעמדה לדין פלילי של הבלוגר. ביוני 2019, לפשין האשים את שלטונות גאורגיה בהעברת מידע אישי שלו באופן בלתי חוקי לרשויות אזרבייג'ן. בנוסף, לפשין הצהיר כי ברשותו מסמכים המעידים על העברת מידע על תיירים ואזרחים ארמנים שעוברים את הגבול הגאורגי על ידי הרשויות בגאורגיה.
תביעה פלילית חדשה של לפשין מאזרבייג'ן
בפברואר 2019 נודע על פתיחה מחדש של הליכים פליליים על ידי התובע הכללי של אזרבייג'ן נגד הבלוגר והעיתונאי אלכסנדר לפשין. הפעם האשימו שלטונות באקו את העיתונאי במאמרים ל"הכפשת או השפלת כבודו של נשיא רפובליקת אזרבייג'ן" ו"הקריאות הגלויות נגד ממשלת אזרבייג'ן". באקו סירבה להתייחס לנושא זה, בעוד שמשרד החוץ הישראלי לא רק הצהיר רשמית על הרדיפה החדשה של אזרחי המדינה, אלא גם הדגיש בהצהרתו כי על לפשין להיזהר ביציאה מישראל, ובכך הדגיש את אי הסכמתו למעשי אזרבייג'ן.
ניסיון לחטיפה של לפשין בלטביה
ב-15 בדצמבר 2019 פורסם מידע אודות ניסיון לחטוף את הבלוגר במהלך שהותו בריגה (לטביה). על פי הדיווחים בכלי התקשורת בישראל וברוסיה, הצו לחטוף את לפשין הגיע באופן אישי מהגנרל עלי נגייב, ראש השירותים החשאיים של אזרבייג'ן ובהשתתפות רשויות פליליות הנשלטות על ידו בפזורה האזרית של לטביה. על סמך המידע בתקשורת, ניסיון החטיפה היה אמור להתקיים במלון מרקורי ריגה, שם תכנן לפשין להשתתף בפורום תיירותי. בעוד שממשלת אזרבייג'ן סירבה להתייחס לאירוע זה, התקשורת האזרית והמומחים האזריים מכחישים את הגרסאות הישראליות והרוסיות. הודות לפעולותיהם של רשויות אכיפת החוק המקומיות בלטביה, לפשין הצליח לאחר מכן לחזור לישראל.
פנייתו של לפשין נגד אזרבייג'ן
בתחילת 2018 הגיש אלכסנדר לפשין תביעה נגד אזרבייג'ן לבית הדין האירופי לזכויות אדם (EHCR), בה האשים את אזרבייג'ן בניסיון רצח, עינויים, מאסר בלתי חוקי. עורכת דינו היא קרינה מוסקלנקו, המייצגת גם את אלכסיי נבלני בתלונה נגד הפדרציה הרוסית. ב-15 בדצמבר 2018 הודיע בית המשפט האירופי לעורכי הדין של לפשין כי הוא החל במגעים עם שלטונות אזרבייג'ן, לאחר שהחליט שהראיות שהוצגו אודות ניסיון הרצח בכלא באקו, די בגרימת חבלה חמורה ועינויים כדי לפתוח בהליכים נגד אזרבייג'ן.
ב-20 במאי 2021 מצא בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR) את שלטונות אזרבייג'ן אשמים בניסיון רצח ועינויים נגד לפשין. במקביל, בית המשפט בשטרסבורג הורה לממשלה בבאקו לשלם ללפשין פיצוי כספי בסך 30,000 יורו.
ביקורו של לפשין בערב הסעודית
ב-2 בפברואר 2020 ערך לפשין ביקור בערב הסעודית כדי להיות האזרח הישראלי הראשון שמבקר בממלכה באופן רשמי מאז 1948, עם הקמת מדינת ישראל. משרד הפנים בישראל הודיע ב-26 בינואר 2020 כי הוא יאפשר כעת לישראלים לבקר בערב הסעודית, לראשונה בתולדות מדינת ישראל. הכללים החדשים יאפשרו נסיעה לסעודיה לעלייה לרגל (חג'ג') או לנסיעות עסקים של עד 90 יום.
מהלך חופשי ממוצע
בפיזיקה ובייחוד בתאוריה הקינטית ובפיזיקת מצב מוצק מהלך חופשי ממוצע של חלקיק (אטום, מולקולה, פוטון, פונון) הוא המרחק הממוצע שהחלקיק עובר בין התנגשויות עם חלקיקים אחרים. חישובי מוליכות קוונטית למשל במוליכים למחצה ובננואלקטרוניקה מתבססים על מושג יסודי זה.
הפיתוח המתמטי
נניח כי קרן חלקיקים נורית דרך מטרות (צבועות באדום באיור) וננתח ריבוע בעל צלע L ועובי אינפיניטסימלי dx.
הנוסחה לחישוב הגודל של המהלך החופשי הממוצע תלויה במאפייני המערכת בה נמצא החלקיק. עבור חלקיק עם מהירות גבוהה ביחס לאוסף של חלקיקים זהים בעלי מיקום אקראי, מתקיים הקשר הבא:
כאשר \ell הוא המהלך החופשי הממוצע, n הוא מספר החלקיקים ליחידת נפח (צפיפות) ו-σ הוא חתך הפעולה האפקטיבי להתנגשות. אם, מצד שני, המהירויות של החלקיקים הזהים הן בעלות התפלגות מקסוול של מהירויות, אזי הקשר הבא הוא התקף:
חתך פעולה של חלקיק הוא ה"שטח" האפקטיבי של המטרה בה החלקיק יכול להתנגש. שטח הבלוק הוא L^{2}. מספר המטרות הטיפוסי בבלוק הוא צפיפות המטרות n כפול נפח הבלוק L^{2}dx. ההסתברות שחלקיק יעצר בבלוק שווה לשטח הכולל של המטרות חלקי השטח הכולל של הבלוק.
כאשר \sigma הוא השטח (או ליתר דיוק "חתך הפיזור" של החלקיקים).
הירידה בעוצמת קרן החלקיקים שווה לשטף הנכנס כפול ההסתברות שחלקיק יעצר בתוך הבלוק.
זוהי משוואה דיפרנציאלית רגילה:
שפתרונה הוא , כאשר x הוא המרחק שטייל החלקיק המוקרן דרך הבלוק ו I_{0} הוא שטף החלקיקים ההתחלתי, לפני הפגיעה בבלוק.
ההסתברות שהחלקיק יבלע בין x ל x+dx היא:
והתוצאה לפי ההגדרת ההסתברות מקיימת את הנוסחא:
ערכים אופייניים
בטבלה הבאה מובאים ערכים אופייניים עבור לחצים שונים.
דוגמאות ושימושים
יישום קלאסי של מהלך חופשי ממוצע הוא הערכת גודלם של אטומים או מולקולות.
יישום חשוב נוסף הוא הערכת ההתנגדות של חומר באמצעות המהלך החופשי הממוצע של האלקטרונים בו.
לדוגמה, עבור גל קול המתפשט בחלל סגור, המהלך החופשי הממוצע הוא המרחק הממוצע אותו עובר הגל בין החזרות סמוכות מקירות החלל.
Recovering the Satellites
אלבום זה עוסק במרבית מהנושאים בהם עוסק אלבומם הקודם של הקרואוז, August and Everything After, אך חלק ניכר מהשירים נכתב בהשפעת ההצלחה הפתאומית לה זכתה הלהקה וההתמודדות איתה.
רקע
זמן קצר לאחר צאתו של אלבום הבכורה של הלהקה, ובעיקר בעקבות הלהיט מתוכו, Mr. Jones, הפכו חברי הלהקה לכוכבים בן לילה. דן ויקרי הצטרף כגיטריסט נוסף, והלהקה יצאה למסע הופעות שנמשך קרוב לשנתיים, במהלכו התחלף המתופף סטיב באומן בבן מייז. בזמן שהותם בפריז, שמעו חברי הלהקה על מותו של קורט קוביין. אירוע זה השפיע רבות על דוריץ, שהרגיש, שבדומה לקוביין, גם חייו יוצאים משליטה ויש לו לעיתים רצון לעצור את התהליך בו הוא נמצא. תחושות אלה היו השראה לשיר Catapult, שיכלל מאוחר יותר באלבום. בתום סיבוב ההופעות התכנסה הלהקה, בדומה לאלבום הקודם, באחוזה בהוליווד והחלה בהקלטות עם המפיק גיל נורטון. ההקלטות נמשכו מספר חודשים, שאותם תיאר דוריץ כמתישות אך קלילות, מהירות וטבעיות. רבים משירי האלבום, אותם כתב דוריץ, עוסקים בתהילה הפתאומית לה זכה ובאובדן הפרטיות. השירים הסוגרים את האלבום עוסקים באותם הנושאים, אך מנקודת מבט של תהליך ההתמודדות, אותו דוריץ הגדיר כקתרזיס.
שירי האלבום
כל השירים נכתבו על ידי אדם דוריץ, אלא אם נכתב אחרת.