cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריטפופ
מקורות השפעה
בנוסף, הבריטפופ הושפע עד מאוד מלהקות פוסט-פאנק אלטרנטיביות שפעלו בשנות ה-80, דוגמת הקיור, ג'וי דיוויז'ן, הג'אם, אקו והבאנימן ובמיוחד הסמית'ס. להקות אלו היו בריטיות במהותן ובתכליתן, ועולמן המוזיקלי-לירי סבב סביב האי הבריטי, שאוקיינוס שלם מפריד בינו לבין העולם החדש.
ההתחלה: הלאז, פול וולר וסוויד (1993-1991)
בשנת 1990 הלאז (The La's), להקה מליברפול שהוקמה ב-1986, הוציאה את אלבומה הראשון, שנקרא, גם הוא, The La's. מאוחר יותר נואל גלאגר, הגיטריסט וכותב השירים העיקרי של אואזיס, תיארו כאלבום הבריטפופ הראשון. ב-1991 שיר מאלבום זה - There She Goes - הפך ללהיט, הגיע למקום 13 במצעד הסינגלים הבריטי, ונחשב עד היום לאחד מהשירים הראשונים והטובים של הבריטפופ. אולם, הצלחתם של הלאז מתמצה עם שיר זה, ודווקא פול וולר (Paul Weller), סולנה לשעבר של הג'אם, מוכר כאביו הרוחני של הבריטפופ. הכרה שמתבססת על שני אלבומי הסולו הראשונים שלו (Paul Weller שיצא ב-1991, ו-Wild Wood שיצא ב-1993) שזכו להצלחה מסחרית מחד, ולאהדת הביקורות מאידך. יתרה מכך, וולר זכה להערצתן של להקות הבריטפופ, ולא בכדי: הוא סייע לרבות מהן בתחילתן, ואף ביצע עמן שירים, לרבות ביצועו המוכר עם אואזיס לשירה Champagne Supernova.
עם זאת, ועל אף מחלוקות שיש בעניין, נהוג לקבוע שאלבום הבכורה של הבריטפופ הוא אלבום הבכורה של הלהקה הלונדונית סוויד (Suede), שאף הוא נקרא על שמה. אלבום זה, שיצא במרץ 1993, הציג מוזיקת פופ נוצצת ואטרקטיבית, שהושפעה רבות מדייוויד בואי ומהסמית'ס, בשילוב עם טקסטים שהציבו סימני שאלה סביב זהותו המינית של סולן הלהקה ברט אנדרסון. האלבום זכה לשבחים רבים ולהצלחה מסחררת, הגיע למקום הראשון במצעד המכירות, וכן זכה בפרס מרקורי ב-1993. על עטיפת האלבום הוצג זוג מתנשק, כשזהותו המינית לא ברורה, בהתאמה להצהרתו של ברט אנדרסון שהוא "ביסקסואל, אך ללא ניסיון הומוסקסואלי".
באפריל 1993 הציג המגזין "סלקט" (Select) את אנדרסון על שערו, כשמאחוריו מתנוסס דגל בריטניה ומופיע הכיתוב "ינקים, לכו הביתה! ("!Yanks, go home"), ובזאת עורר את הגאווה הבריטית וסייע להרים את קרנו של הרוק הבריטי.
השיא: אואזיס, בלר ופאלפ (1996-1994)
שנת 1994 הייתה שנת מפנה בהתהוותו של הבריטפופ, ויצאו בה מספר אלבומים חשובים, שכולם הפכו - כבר אז, או מעט מאוחר יותר - לקלאסיקות בריטפופ.
באפריל 1994 יצא האלבום Parklife, השלישי במספר של הלהקה בלר (Blur). בלר הוציאה קודם לכן שני אלבומים ומספר סינגלים, שלא זכו להצלחה גדולה, אך הפעם האווירה הייתה שונה. מצד אחד, עיתונות המוזיקה הבריטית, לצידן של להקות כמו סוויד והלאז, הכינו את הדרך לשובה של המוזיקה הבריטית. ומצד שני, בתחילתו של אותו חודש התאבד קורט קוביין, סולנה ומנהיגה של להקת הגראנג' "נירוונה", וכך החלה גסיסתו של הגראנג'. ואכן, האלבום, שהושפע רבות ממוזיקת המוד של שנות ה-60 ושהציג מגוון של סגנונות מוזיקה - החל בדאנס-פופ (Girls & Boys), עבור דרך פּאנק (Bank Holiday) וכלה ברוק (Trouble in the Messege Centre) - זכה להצלחה כבירה והגיע למקום הראשון במצעד המכירות הבריטי. היה זה אלבום בריטי במלוא מובן המילה: שיר אחר שיר תיאר בחדות את החיים בבריטניה בשנות ה-90, ובביקורות עליו נטבע המושג "בריטפופ".
מעט מאוחר יותר, ביוני 1994, הוציאה הלהקה פאלפ (Pulp), שהוקמה כבר ב-1978 בעיר שפילד, את אלבומה הרביעי והראשון שזכה להצלחה - His n' Hers. הטקסטים של השירים, שנכתבו כולם על ידי מנהיג הלהקה והדמות הבולטת בה ג'רוויס קוקר, במיוחד התבלט השיר
?Do You Remember the First Time. אולם, אלבומה הבא של הלהקה, Different Class, שהנפיק המנוני בריטפופ דוגמת Common People ו-Disco 2000, הוא זה שקנה לה את עולמה.
האלבום השלישי הבולט של אותה שנה היה Definitely Maybe, אלבום הבכורה של אואזיס (Oasis), שהייתה להקה של בני מעמד הפועלים ממנצ'סטר. זמן קצר לאחר יציאתו הרקיע האלבום, שנישא על גלי ההצלחה של הסינגלים Supersonic ,Shakermaker ו-Live Forever, את שחקי המצעדים. אואזיס, שהושפעו רבות מהביטלס, הציגו באלבום רוק גיטרות רעשני ובועט, שלווה בקולו המאנפף של הסולן ליאם גלאגר.
בשנים אלו הוקמו להקות רבות, שלא כולן עשו בריטפופ, אך בשל ההתעניינות המחודשת במוזיקה בריטית הן זכו להצלחה וכמו כן, להקות שקודם יצרו בסגנונות אחרים, יישרו קו עם סצנת הבריטפופ. דוגמאות בולטות הן להקות כגון: פלסיבו (Placebo), אלסטיקה (Elastica), הוורב (The Verve), סופרגראס (Supergrass), פריימל סקרים (Primal Scream) ומנסן (Mansun). חברי הלהקות השונות נעשו לכוכבי על, ומגזיני המוזיקה השונים החלו מחזרים על פתחיהם, מראיינים אותם ומציגים אותם על שעריהם. לא פלא, אפוא, שהמושג "בריטפופ" נבחר כמושג המתאר באופן הטוב ביותר את שנת 1995. בשנה זו התחולל גם קרב האיתנים בין שתי הלהקות המצליחות ביותר בז'אנר, בלר ואואזיס.
"הסצנה הוולשית" של הבריטפופ התאפיינה בהקמתם של הרכבים וולשים ששמרו על קשר מסוים עם תרבותם הייחודית, כגון סופר פרי אנימלס (Super Furry Animals), מאניק סטריט פריצ'רס (Manic Street Preachers) וקטטוניה (Catatonia), שבאחד משיריהם שרו: Everyday when I wake up, I thank the Lord I'm Welsh. כן קמו הרכבים סקוטיים, דוגמת טראוויס (Travis) ובל אנד סבסטיאן (Belle and Sebastian), ואיידלויילד, ואף הרכבים איריים, כגון אש (Ash) והקרנבריס (The Cranberries) וJJ72.
ב-1996 יצא הסרט "טריינספוטינג", שהפך לסרט קאלט, ושפסקולו הציג שלל אמנים בריטיים. שנים אלו היו שעתו היפה של הבריטפופ, שבהן נותבה ההתרגשות הראשונית להצלחה חסרת תקדים. באוגוסט של אותה שנה ערכו אואזיס שתי הופעות פתוחות בנבוורת' (Knebworth), ששברו כל שיא קודם.
ב-1997 הוציאו סוויד את אלבומם השלישי Coming Up, שחמישה משיריו - Lazy ,Saturday Night ,Trash ,Beautiful Ones ו-Filmstar - הגיעו כולם לעשרת המקומות הראשונים במצעד.
ההחלשות (1998-1997)
בשנת 1997 החל הבריטפופ לשקוע, וההתלהבות ממנו שככה לאט, בעיקר משום שרוב הלהקות נטשו, במידה זו או אחרת, את סגנונן המוזיקלי הקודם. ביטוי לכך ניתן באלבום האולפן החמישי של בלר, שנקרא על שם הלהקה, ושהציג התרחקות בולטת מהבריטפופ לעבר מחוזות רוקיסטיים יותר, שהיו, עד עתה, נחלתן של להקות גראנג' אמריקאיות. היו אלה אואזיס שכמו והחלו את ההידרדרות: אלבומם השלישי, Be Here Now, יצא באוגוסט 1997 וזכה להצלחה מרשימה, אך - להבדיל משני אלבומיהם הקודמים, שהתאפיינו בבלדות רוק הדוקות - אלבום זה התאפיין בשירים ארוכים ובריפים אינסופיים של גיטרות. כמו כן, ביקורות רבות טענו שמדובר באלבום בומבסטי, לא מקורי ומופק יתר על המידה.
מבקרי מוזיקה אחדים טענו שקו השבר התחיל עם יום מותה של הנסיכה דיאנה, ב-31 באוגוסט 1997, ימים ספורים לאחר צאתו של האלבום Be Here Now. לפי טענה זו, לאחר מותה של הנסיכה נוצרה כמיהה למוזיקת הבריטפופ הישנה, אך אף להקה לא מילאה את כמיהה זו.
ב-1997 יצא אלבום חשוב נוסף: Urban Hymns של הוורב. אלבום זה זכה להצלחה - הן מסחרית והן מבחינת הביקורות. אך הוא היווה התרחקות מהצליל המוכר של הבריטפופ, לעבר צליל אלקטרוני, סימפוני יותר.
גם פאלפ באלבומם - This Is Hardcore - חשפו מוזיקה קודרת ואירונית יותר בהשוואה לאלבומיהם הקודמים, שהתאפיינו בפופ קלידים עולז. אולם,
הנפילה (2000-1999) והגל השני של הבריטפופ (2001-ההווה)
עם זאת, להקות מסוימות המשיכו ליצור מוזיקה ולהקליט אלבומים, והצליחו לשמור על פופולריות, שנסמכה על קהל אוהדים מסור. בלר המשיכו להתרחק מתיוגם כלהקת בריטפופ, והוציאו שני אלבומים נוספים, שהושפעו, בין היתר, ממוזיקת רוק, פולק וגוספל אמריקאית: האלבום 13 יצא ב-1999, ואלבומם האחרון (נכון ל-2006), Think Tank, יצא ב-2003, לאחר פרישתו של הגיטריסט גראהם קוקסון מהלהקה. אואזיס, לעומתן, לא הראתה התרחקות ניכרת מעברה אך גם חבריה ידעו מנת שבר: חלק מחברי הלהקה פרשו והוחלפו באחרים, ואלבומיהם החדשים - Standing on the Shoulder of Giants שיצא ב-2000, Heathen Chemistry שיצא ב-2002 לא הצליחו לשחזר את הישגי העבר, הן מבחינה אמנותית והן מבחינה מסחרית. למרות כל הטלטלות שעברו על אואזיס, הלהקה נראתה מאוחר יותר כחוזרת במידה מסוימת לסגנון המוקדם שאפיין אותה, תוך שילוב עם הסגנון המאוחר יותר. מעיד על כך היטב אלבומה Don't Believe The Truth, אשר זכה להצלחה מרשימה והביא לתפוסה מלאה בסיבוב ההופעות של אואזיס, אשר התקיים לאחר צאת האלבום ב-2005.
עם ראשית שנות האלפיים, לאחר שזרם הבריטפופ, רובו ככולו, נעלם מקדמת הבמה, החלו להתפרסם להקות כמו טראוויס, קולדפליי (Coldplay) ואימברייס (Embrace), שהציגו מידה מסוימת של השפעה מן הבריטפופ. אך להקות אלו הסתייגו מהצליל היותר רוקיסטי, והקפידו ליצור בלדות רוק עדינות, כמו Come Back to What You Know (של אימברייס) ו-Clocks (של קולדפליי). ב-2003 וב-2004 פרץ של להקות אינדי, שהושפעו הן מזרם הפוסט-פאנק של שנות ה-80 והן מזרם הבריטפופ, שטף את בריטניה. להקות כמו פרנץ פרדיננד (Franz Ferdinand), קייזר צ'יפס (Kaisr Chiefs), בלוק פארטי (Bloc Party) וקאזביאן (Kasabian) נהנו מתמיכתם ומעידודם של מגזיני המוזיקה, ומספר להקות אף הצליחו להכניס את שיריהן למצעד הלהיטים. עם זאת, חלוקות הדעות אם יש להתייחס לשטף זה של להקות כ"גל השני של הבריטפופ" או כזרם נפרד, שהבריטפופ מהווה חלק מסך כל השפעותיו. כיום פעילות בשדה להקות אינדי כמו White lies שזוקפות את עיקר השראתן לבריטפופ.
קו זמן
גרף זה מציג את שלבי התפתחותו של הבריטפופ אל מול השנים בהן התקיימו הלהקות הבולטות בז'אנר.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון היא תזמורת סימפונית ישראלית שנוסדה בשנת 1988 על ידי עיריית ראשון לציון. מאז שנת 1989 היא פועלת כתזמורת הבית של האופרה הישראלית.
היסטוריה ופעילות
בדצמבר 1988, התקיים קונצרט הבכורה של התזמורת באולם הקולנוע "נעמן" בראשון לציון. לאחר כמה קונצרטי הרצה התקיים הקונצרט הרשמי הראשון עליו ניצח שמעון כהן ובהשתתפות הכנרת ורה ויידמן. הקונצרט היה במעמד ראש העירייה דאז מאיר ניצן שהיה ממייסדי התזמורת.
עוד לפני שהיה לה אולם קונצרטים משלה הופיעה התזמורת בין לבין באולם נגה ביפו ובמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב. כשנחנך היכל התרבות מאיר ניצן בראשון לציון עברה התזמורת למשכנה הקבוע.
במהלך השנים מנגנת התזמורת תחת שרביטם של מנצחים נודעים רבים עליהם נמנים בין היתר דן אטינגר, דניאל אורן, אשר פיש, מיכאל בודר, מיכאל יורובסקי, בנג'מין וולפיש, קרל היינץ שטפנס, דוד גריילסאמר, פאולו אולמי, כריסטיאן ירווי, כריסטיאן זכריאס, דניאל בויקו, אוון אלקסיס כריס, וולדימיר ספיבקוב, אנריקה ארתורו דימק, ג'ון אקסלרוד וג'יאנלוקה מארציאנו. ברשימת הסולנים שניגנו עם התזמורת ניתן למצוא מוזיקאים בעלי שם עולמי, כגון: דויד גארט, שלמה מינץ, דניאיל טריפונוב, אלכסנדר קורסנטיה, סרגיי נקריאקוב, סטפן ורטר, מישה מייסקי, אלכסנדרה סום, שרון קם, אלכסיי וולודין, דניס קוזוחין ושירלי בריל.
התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון היא התזמורת הראשונה שביצעה בישראל בקונצרטים פומביים, עם יצירות מאת ריכרד שטראוס ואלכסנדר זמלינסקי. מלחיני הבית של התזמורת היו גיל שוחט, יוסף ברדנשווילי וחיים פרמונט.
מנכ"ל התזמורת הנוכחי הוא עופר סלע והכנר הראשי שלה הוא אקרט לורנצן.
התזמורת מציעה לקהלה מגוון רחב של יצירות מכל התקופות עם הקפדה על ביצוע יצירות מאת מלחינים ישראליים בסדרות הקונצרטים למנויים. בין הסדרות: קונצרטים סימפוניים בראשון לציון, בתל אביב וברחובות, קונצרטים קאמריים בימי שישי, קונצרטים למשפחה במוזיאון יעקב אגם עם חן צימבליסטה ומופעים מוזיקליים עם אמנים מובילים בעולם המוזיקה הישראלי. כמו כן מקיימת התזמורת את סדרת הקונצרטים 'מסע מוסיקלי מחוץ לקופסא' עם ירון גוטפריד ובשיתוף בית הספר למוסיקה בקריה האקדמית אונו.
התזמורת משתפת פעולה באופן קבוע עם עמותת ארתור רובינשטיין ולוקחת חלק בחג המוזיקה הישראלית של המכון למוסיקה ישראלית ובפרויקטים לאומיים נוספים.
התזמורת רואה חשיבות רבה בחינוך מוזיקלי וכפועל יוצא, יזמה את התכנית "צליל ראשון". מטרת התכנית היא הכנת עתודה של צרכני תרבות רגישים למוזיקה קלאסית ושל יוצרים ומבצעים עתידיים, וזאת על ידי יצירת קשר ישיר ובלתי אמצעי בין נגני התזמורת לבין הקהילה. במסגרת תוכנית זו מופיעה התזמורת בפני ילדי גנים ובתי ספר, רובם מראשון לציון, תוך שיתוף הילדים כמבצעים במהלך הקונצרטים. המפגשים נערכים במסגרות החינוכיות עם הרכבים קאמריים של נגנים מתוך התזמורת ובהיכל התרבות מאיר ניצן בראשון לציון בהרכב סימפוני מלא.
התזמורת זכתה בפרס אקו"ם על עשייתה יוצאת הדופן והצטיינותה בביצוע מוזיקה ישראלית מקורית, בהפצתה ובקידומה.
יהושע גרוס
יהושע גרוס (נולד ב-1937), הוא שופט בדימוס, כיהן כסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
חייו
גרוס הוא יליד תל אביב ובוגר תיכון עירוני א' בתל אביב. מוסמך הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (בהצטיינות). בעל רישיון עריכת דין משנת 1964, עורך דין עצמאי בשנים 1964 עד 1975. גרוס כתב מאמרים בעיתון הארץ בין השנים 1974 – 1975.
בשנת 1975 נתמנה גרוס לשופט בית משפט השלום בתל אביב. ב-1979 נתמנה שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובשנת 1980 קיבל מנוי של קבע כשופט מחוזי. ב-1993 נתמנה כראש הרכב ערעורים (אזרחיים ופליליים) ובשנת 2000 נתמנה כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב. פרש לגמלאות ב-2007.
מחבר הספרים "כבודו מלא אולם" (חידודי לשון בתחום המשפט), ו"אולם ומלואו". עם פרישתו פורסם לכבודו הספר "משפט וספר" המכיל מאמרים של שופטים ופרופסורים בתחום זה, בעקבות השתלמויות בנושא "משפט וספרות" שהשופט גרוס מנהל במכון להשתלמות שופטים.
חיבר מאמרים רבים בנושאים משפטיים ובהם: "תכונות השופט" (המשפט, ביטאון המכללה למנהל - 1996) "על שופטים ופרקליטים במחזות שייקספיר" (הפרקליט, 1993) "סמכות בית המשפט המחוזי בענייני מזונות של בני זוג מוסלמים ונוצרים (הפרקליט, 1982), "מסמך בכתב לפי סעיף 8 לחוק המקרקעין" (הפרקליט, 1974), "בית-המשפט והאקדמיה".
משפטים מפורסמים אותם ניהל: צ'רלי ביטון, המרכז הרפואי בהרצליה, ד"ר קראוס, האחים אלפרון, מרסל פדידה (מנהלת בית-אבות), רייש ומזרחי (רצח בארצות הברית), שגרירות קנדה (חסינות דיפלומטית), הרצל אביטן (רצח רוני ניצן), דוד אפל, השגריר המצרי (חסינות דיפלומטית).
ב-1994 התמנה כיו"ר הוועדה לעיון בתיקי בתי-המשפט.
משמש כיום סגן נשיא ארצי ויו"ר סניף תל אביב של אגודת הידידות ישראל-אמריקה. יו"ר ועדת אימוצים, ועדת ערר לפי חוק השבת נכסים של נספי שואה, ועדת האכיפה המינהלית על פי חוק ניירות ערך. כמו כן, עד לשנת 2014 שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של מפלגת הליכוד.
לגרוס ולרעייתו רינה שני בנים. אורן, פרופסור למשפט בינלאומי בבית הספר למשפט של אוניברסיטת מינסוטה. דרור, בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהוראה במכללת בית ברל.
מלחמת השפות הפינית
מלחמת השפות הפינית הוא כינוי למאבק ציבורי שהתחולל בפינלנד במהלך כמה עשרות שנים, מסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20, על מעמדה של השפה הפינית לעומת השפה השוודית. בעקבות המאבק הציבורי התחזק מעמדה של השפה הפינית, והיא הפכה לשפה העיקרית של פינלנד, אך התגבשה מדיניות דו-לשונית שבה לשפה השוודית יש מעמד רשמי והיא מקצוע לימוד חובה במערכת החינוך הפינית. השריד היחיד שנותר למלחמת השפות הוא הוויכוח שמתעורר מדי פעם האם להוסיף ולחייב לימודי שוודית בבתי ספר שבהם לומדים דוברי פינית.
רקע
השפה הפינית היא שפתם של רוב אזרחי פינלנד, אך יש במדינה מיעוט לא מבוטל של דוברי שוודית. שתי השפות שונות מאוד זו מזו ושייכות למשפחות שונות בסיווג המקובל בבלשנות היסטורית, אך דוברי שתי השפות מקיימים קשרים הדוקים מזה מאות שנים. במאה ה-13 הפכה פינלנד לחלק מממלכת שוודיה. בעקבות זאת, הפכה שוודית לשפת הממשל והחינוך הגבוה לצד הלטינית. בנוסף, החלה הגירה של איכרים שוודים אל אזור החוף של פינלנד. מרבית האוכלוסייה הוסיפה לדבר פינית, אך האליטה הפינית השתמשה בשוודית כשפה גבוהה, וכמו כן נוצר בתוך האוכלוסייה הפינית מיעוט גדול ששפת אמו שוודית. בשנת 1809 נאלצה שוודיה לוותר על פינלנד, ולהעביר את השלטון בה לרוסיה בעקבות מלחמת פינלנד שהתחוללה באותה שנה בין שוודיה לרוסיה. פינלנד קיבלה מעמד של דוכסות גדולה בתוך האימפריה הרוסית.
התחזקות התנועה הלאומית הפינית
שינוי השלטון לא ערער בתחילה את מעמדה של האליטה הפינית ואת מעמדה של השפה השוודית, אולם התנועה הלאומית הפינית, שהחלה להתפתח במאה ה-18, התחזקה, והגבירה את מאבקה למען השימוש בשפה הפינית בכל תחומי החיים. חלק ממנהיגי התנועה החליפו את שמותיהם משמות שוודיים לשמות פיניים והטיפו למען יצירת זהות פינית ייחודית. התנועה הלאומית הפינית כללה, בין היתר, גם אנשים ששפת אמם הייתה שוודית וגם אנשים מהאליטה הדו-לשונית, אך הם שאפו להתנער מהזהות השוודית ולאמץ זהות פינית. התנועה סיכמה את האידאולוגיה שלה במילים: "איננו שוודים עוד ולעולם לא נוכל להיות רוסים, אם כן הבה נהיה פינים". תנועה זו נקראה התנועה הפנומאנית.
העובדה שהתנועה הלאומית כללה גם אנשי אליטה דוברי שוודית הקנתה לה השפעה רבה, אולם קמה לה אופוזיציה של תומכים בהמשך הדומיננטיות של השפה השוודית. ב-1863 השיגה התנועה הלאומית את הישגה המשמעותי הראשון, כשהשפה הפינית הוכרזה שפה רשמית בפינלנד, במעמד שווה למעמדה של השפה השוודית.
עצמאות פינלנד
מלחמת העולם הראשונה הביאה למלחמת האזרחים הפינית, שבה נלחמו תומכי הבולשביקים במתנגדיהם שנתמכו בידי גרמניה. בשנת 1917, עוד בטרם הסתיימה מלחמת האזרחים, הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאות פינלנד עקב החשש מתוצאות מהפכת אוקטובר ברוסיה. הימים הראשונים לעצמאות לוו במתיחות עם שוודיה עקב מלחמת האזרחים והמשבר באיי אולנד. איי אולנד נכללו בדוכסות הגדולה של פינלנד, אך מרבית תושביהם הם ממוצא שוודי. תושבי איי אולנד לא היו מעוניינים להשתייך לפינלנד העצמאית, ותבעו שתוכר זכותם הנפרדת להגדרה עצמית. החוקה הראשונה של פינלנד שהתקבלה ב-1919 שימרה את מעמדה של השפה השוודית. "מלחמת השפות" נמשכה, אם כן, והתמקדה בשינוי החוקה כך שהשפה הפינית תקבל מעמד עדיף. בנוסף דרשו אנשי התנועה הלאומית הפינית להרחיב את הלימודים בשפה הפינית באוניברסיטאות. בעקבות מלחמת החורף ב-1939 התיישבו 420 אלף פליטים מחבל קרליה בתוך פינלנד, ועוררו את חששם של דוברי השוודית משינוי המצב הדמוגרפי וערעור מעמדם. "מלחמת השפות" הסתיימה אחרי מלחמת העולם השנייה, במידה רבה הודות למדיניותו המתונה והפרגמטית של ראש הממשלה (ולימים נשיא פינלנד) יוהו קוסטי פאסיקיבי. אף על-פי שהשתייך לתנועה הלאומית הפינית (שמו המקורי היה שוודי: יוהאן גוסטף הלסטן, והוא המיר אותו בשם פיני), הוא נקט מדיניות מתונה, ופתר את משבר פליטי מלחמת החורף בכך שיישב אותם בתחומי פינלנד מבלי לפגוע בזכויות דוברי השוודית. במהלך כהונתו התייצבה המדיניות הדו-לשונית המאפיינת את פינלנד עד היום, שעל-פיה עיקר חיי המדינה מתנהלים בפינית, אך השפה השוודית זוכה למעמד משמעותי ונכבד, וזכויותיו של המיעוט הדובר שוודית נשמרות.
המדיניות כיום
כיום השפה הפינית היא השפה העיקרית שבה מתנהלים ענייניה של הרפובליקה הפינית, אך השפה השוודית מוכרת כשפה רשמית. בתי הספר מחויבים ללמד פינית ושוודית כמקצועות חובה תוך התחשבות בשפת אמם של התלמידים. הכוונה היא שלימוד שפת האם יהיה שונה במתכונתו מלימוד שפת המדינה הנוספת. איי אולנד זכו לאוטונומיה שבה השפה הרשמית היחידה היא שוודית, אך הם נותרו כפופים לרפובליקה הפינית. הרשויות המקומיות בפינלנד רשאיות להחליט האם הן דוברות פינית, שוודית או דו-לשוניות. המדינה מחויבת לספק שירותים כלל-ארציים בשתי השפות. המתיחות בין פינלנד לשוודיה הסתיימה לאחר מלחמת העולם השנייה ומאז שנות ה-50 שורר שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי בין שתי המדינות. פועלים פינים רבים יצאו לעבוד בשוודיה והפיקו תועלת מלימוד השפה השוודית. עם זאת, הוויכוח לגבי חובת לימודי השוודית נותר בעינו, ועד היום יש הקוראים לבטלה.
מצבה של קהילת דוברי השוודית
שיעורם של הפינים שוודים הדוברים שוודית כשפת אם באוכלוסיית פינלנד ירד במשך השנים: בשנת 1610 היה שיעורם 17.5% מהאוכלוסייה, ב-1900 - 12.9%, ב-1920, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות, היה שיעורם 11%, וכיום עומד שיעורם באוכלוסייה על 5.5% בלבד - כ-290 אלף נפש. מבין הדוברים שוודית, 9% חיים באיי אולנד, 6% חיים בערים דוברות שוודית (על-פי ההגדרה הרשמית), ו-79% חיים בערים דו-לשוניות. על השפעתם של הדוברים שוודית על תרבותה של פינלנד אפשר ללמוד מכך שכמה מאנשי הרוח הפינים הבולטים שייכים לקהילה הזו. הסופרת והציירת טובה ינסון, למשל, שכתבה את ספרי המומינים, היא פינית דוברת שוודית שכתבה את ספריה בשוודית. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה הגירה משמעותית של פינים לשוודיה, בעיקר מסיבות כלכליות. ההערכה היא שמספר המהגרים לאורך התקופה הזאת הגיע לכ-540 אלף נפש, מהם 60 אלף דוברי שוודית.
קראוות בני זייד
קראוות בַּ֫נִי זייד (ערבית: قراوة بني زيد) הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, 22 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה במרכז השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית קראוות בני זייד 3,730 תושבים. קראוות בני זיד נמצאת בשליטה מלאה של הרשות הפלסטינית, שכן היא ממוקמת בתוך שטח A. סמוך למסגד הכפר נמצאו שרידי בריכה רומית, כ-60 מטרים מתחת לפני הקרקע.
ממלחמת ששת הימים ב-1967 נמצא הכפר תחת שלטון ישראלי, ולאחר הסכמי אוסלו הוא נכלל בתוך שטח A. מאז 2004 לא נערכו בכפר בחירות, והוא מנוהל על ידי מועצה הכוללת נציגים מכל אחת מהמשפחות שנבחרה אז על ידי ראש העיר. כ-70% מהכפר תומכים במפלגת העם הפלסטיני (המפלגה הקומוניסטית), והשאר תומכים בפת"ח, בחמאס או בחזית העממית. כ-60% מכוח העבודה מובטלים.
היסטוריה
הארכאולוג ישראל פינקלשטיין פרסם כי בכפר התגלו שברי חרסים מתקופת הברזל בארץ ישראל, התקופה הפרסית בארץ ישראל, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הצלבנית/איובית והתקופה הממלוכית.
החוקר צרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1869 וכתב: "כפר קטן בו פזורים שרידים עתיקים... בכפר כ-300 תושבים".
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 274 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-394 מוסלמים אשר שכנו ב-88 בתים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 500 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 5,100 דונם, מתוכם 3,421 שימשו לחקלאות.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה קראוות בני זייד משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה קראוות בני זייד משליטה ירדנית לישראלית.
ביוני 1989 קבוצה של 11 מתנחלים נכנסה לכפר והחל עימות עם התושבים, במהלכו נורה בראשו למוות ח'מיס עראר בן 16 תושב הכפר. מאיר ברג תושב פסגות נעצר בחשד שביצע את הירי.
לאחר הסכמי אוסלו, 99% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח A ו-1% הם שטח B.
כלכלה
הענפים הכלכליים העיקריים בקראוות בני זייד הם חקלאות ותעשיות מסורתיות. שטח אדמות הכפר הוא כ-8,000 דונם, 30% מתוכם שטח בנוי, 30% נוספים מכוסים בגידולים או בוסתנים, וה-40% הנותרים הם כבישים או קרקע שאינה בשימוש. הגידולים העיקריים הם עדשים, ירקות, טימין (זעתר) ומרווה, ומלבדם קיימים גם גידולי ענבים זיתים ותאנים. התעשיות המסורתיות כוללות קליעת סלים מעץ זית, צמר ועור, וכן ייצור מזון, בעיקר גבינות.
כ-60% מאוכלוסיית העובדים בכפר מובטלים. 40% המועסקים עובדים בעיקר בחקלאות, במסחר פשוט או בהוראה, וחלק מהתושבים עובדים במשרדי הממשלה הפלסטינית ברמאללה. בכפר ישנם שני מסגדים, חמאם, ספריה, מועדון חברתי לבני נוער, ומועדון נשים.
מנהל
קראוות בני זייד נשלטת על ידי מועצת הכפר. הבחירות אינן מתקיימות, אלא המועצה, שיש לה נציגים מהמשפחות הבולטות של הכפר, בוחרת ראש עיר. הסיעה הפוליטית העיקרית היא מפלגת העם הפלסטינית (PPP). לפת"ח, חמאס והחזית העממית לשחרור פלסטין יש השפעה קטנה על הכפר.
You (שיר של וסיל גרוונלייב)
You (בעברית: את/ה) הוא שיר של הזמר וסיל גרוונלייב ממקדוניה הצפונית. הוא נבחר לייצג את מקדוניה הצפונית בתחרות האירוויזיון 2020 ב-14 בפברואר 2020.
האי סוויינז
האי סוויינז (באנגלית: Swains Island, בסמואית: Olohega) הוא אי, שמבחינה גאוגרפית, הוא חלק מאיי טוקלאו. אולם, מדינית הוא שייך לסמואה האמריקנית. בעלי האי הם משפחת ג'נינגס (Jennings) האמריקנית, שהשתמשה בו לגידול מטעי קופרה. אוכלוסיית האי מונה 17 תושבים. שטח האי הוא 1.5 קמ"ר.
שמות האי
במשך תקופות שונות היה האי ידוע בשמות שונים: אולוסנגה (Olosenga Island), אולוהגה (Olohega Island), קווירוס (Quiros Island) גנטה הרמוסה (Gente Hermosa Island) וג'נינגס (Jennings Island).
גאוגרפיה
שטחו הכולל של האי הוא 1.865 קמ"ר שמתוכם 1.508 קמ"ר הם שטח יבשה ושטחה של הלגונה שבמרכזו הוא 358 מ"ר.
מבחינה מסוימת האטול הוא יוצא דופן, בהיותו בצורה של מעגל שלם המקיפה לגונה שבעבר מימיה היו מתוקים והיא מנותקת מהים. על פי דווחים של מבקרים באי מי הלגונה מלוחים קלות והם ראויים רק לכביסה ולרחצה ולא לשתייה. מי השתייה של האי מסופקים ממכלים לאגירת מי גשמים.
דמוגרפיה
בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית האי 37 תושבים. בסוף חודש פברואר ובתחילת חודש מרץ אותה שנה גרמה סופת ציקלון נזק כבד לאי. במפקד של שנת 2010 נמנו 17 תושבים באי. הכפר אטנה (Etena) בדרום-מזרח האי, שהיה בעבר מקום משכנה של משפחת ג'נינגס שבבעלותה האי, נטוש כיום. ביתם הכפרי של בעלי האי נבנה במהלך המאה ה-19. תושבי האי דוברים טוקלאית אם כי שפת המינהל היא אנגלית.
היסטוריה
זמן מה לאחר מכן נכבש האי על ידי חיל משלוח מהאי פקאופו (Fakaofo). גברי האי נמלטו או נהרגו והנשים נלקחו לפקאופו. ניסיון התיישבות של הכובשים באי לא צלח. בשנת 1841 ביקרה את האי ספינה אמריקנית בפיקודו של קפטן ויליאם הדסון, אך היא לא יכלה לעגון עקב תנאי מזג אוויר סוערים. מציאת האי הייתה לא קלה עקב נקודות ציון לא מדויקות שדווחו על ידי דה קוויריוס. מסקנתו של הדסון הייתה שנקודות הציון, שנמסרו קודם לכן על ידי רב חובל של ספינת ציד לווייתנים בשם ויליאם סוויין (William Chown Swain), הן יותר מדויקות. הדסון קרא לאי על שמו של סוויין.
משפחת ג'נינגס
זמן קצר לאחר ביקורו של הדסון חזרו לאי תושבים מפקאופו ואליהם הצטרפו שלושה צרפתים שעסקו למשך תקופה קצרה בייצור שמן קוקוס. ב-1856 הצטרף לקהילה המקומית האמריקני אלי הטצ'ינסון ג'ניניגס (Eli Hutchinson Jennings) יחד עם אשתו הסמואית. ג'ניניגס טען שקיבל את הבעלות על האי מקפטן בריטי שבעצמו טען שהוא הראשון שגילה את האי.
ב-13 באוקטובר 1856 נעשה האי שטח עצמאי למחצה בבעלות משפחת ג'ניניגס ובריבונות אמריקנית, מעמד שהיה בתוקף כשבעים שנה. כמו כן החילה ארצות הברית את ריבונותה על האי מתוקף חוק איי הגואנו. ג'נינגס נטע באי מטע עצי קוקוס ששגשג גם בימיו של בנו. הוא אף סייע לחוטפי עבדים פרואנים לשבות תושבים של איים סמוכים.
ריבונות אמריקנית
ב-1907 טען הנציב של איי גילברט ואליס (כיום קיריבטי וטובאלו), שהאי סוויינז הוא טריטוריה בריטית ודרש תשלום מס של 85 דולר. ג'נינגס שילם את המס אך פנה בעניין למחלקת המדינה של ארצות הברית שדאגה שהכסף יושב לו. לאחר מהן הודתה ממשלת בריטניה כי האי הוא טריטוריה אמריקנית.
שאלת הבעלות על האי שבה ועלתה לאחר מותו של אלי ג'נינגס הבן ב-1920 ולאחר מות אשתו ב-1921. ארצות הברית החליטה למסור את ניהול האי בידי בנו ובתו של ג'נינגס אך לספח את שטח האי לסמואה האמריקנית. הדבר נעשה ב-4 במרץ 1925 ואלכסנדר ג'ניניגס התמנה כבעלים וכמנהל של האי. אוכלוסיית האי מנתה אז כ-100 תושבים.
ב-1953 פרץ סכסוך עבודה באי ופועליו של אלכסנדר ג'ניניגס טענו לחזקה על האי מתוקף היותם תושבי קבע בו. לאחר שג'נינגס פינה מהאי 56 פועלים ואת בני משפחותיהם, התערב בעניין מושל סמואה האמריקנית. בעלותו של ג'ניניגס על האי הוכרה, אך יחד עם זאת הוסדרו זכויותיהם של תושבי האי כעובדיו של ג'נינגס והם קיבלו ייצוג במועצה המחוקקת של סמואה האמריקנית.
כיום
ב-25 במרץ 1981 נחתם הסכם בין ארצות הברית לבין ניו זילנד כבעלת הריבונות על טוקאלו, לפיו ניו זילנד מכירה באי סוויינז כחלק מסמואה האמריקנית בתמורה לוויתורה של ארצות הברית על תביעותיה על איים בטוקלאו. יחד עם זאת על פי מסמך ההבנה של הגדרה עצמית של טוקלאו, האי עדיין נתבע כחלק מטוקלאו. במרץ 2007 הודיע מושל סמואה האמריקנית כי ההחלטה לגבי האי לא התקבלה אך הוא סבור שממשלת ארצות הברית צריכה לעשות כל שביכולתה כדי להשאיר את האי במסגרת הטריטוריה.
בשנת 2007 הועלתה הצעה לדגל חדש לטוקלאו. על פי ההצעה היו אמורים להופיע על הדגל שלושה כוכבים המייצגים את שלושת האטולים של טוקלאו וכוכב רביעי המייצג את האי סוויינז. ההצעה לא אושרה במשאל עם ושנה לאחר מכן אושר הדגל עם ארבעת הכוכבים המסודרים במבנה של הצלב הדרומי שהוא מרכיב בדגליהן של מדינות רבות במרחב האוקיינוס השקט. בכך הושגה פשרה בנוגע לתביעה של טוקלאו על האי.
שמואל בודן
שמואל בודן באנגלית: Samuel Standidge Boden; (1826–1882) היה שחמטאי אנגלי.
בן תקופתם של אדולף אנדרסן והווארד סטאונטון, נחשב לטוב שבשחקני השחמט של אנגליה. בשנת 1851 שיחק בתחרות שחמט מקבילה לתחרות הבינלאומית שהתקיימה בלונדון, שבה שיחקו רק שחקנים מאנגליה ומאירלנד. בודן ניצח בגמר את ראנקן 3-0 וזכה בתחרות . שנה לאחר מכן ניצח את בן ארצו ג'ון אוון +7 -2 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
על שמו קרויה התבנית "מט בודן" על פי התבנית ממשחקו בשנת 1853 נגד שולדר.
הנה דוגמה להיווצרות מט כזה ממש בשלב הפתיחה של משחק סימולטני משנת 1934:
המסע האחרון שהשחור שיחק היה 10... 0-0-0. משום שהכלים הלבנים כבר מכוונים לאגף המלכה, הצרחה גדולה זו היא שגיאה גסה.
11. א:ב4! מה:א1+ 12. מד2! מה:ח1 הלבן הקריב שני צריחים כדי להטות את המלכה השחורה ממוקד ההתרחשויות. כעת ההכנות הסתיימו וניתן לממש את מט בודן:
13. מה:ג6+! ב:ג6 14. רא6 מט.
משחק זה מפורסם בעיקר משום ההקרבות הרבות שבוצעו בו ומכונה בשם "הפרואני האלמותי".
אחת מההסתעפויות של הגנת פילידור קרויה על שמו בעקבות אחד המשחקים ששיחק מול פול מורפי.
פול מורפי היה בדעה שבודן הוא השחקן האנגלי החזק ביותר, למרות שלתומאס וילסון בארנס הייתה תוצאה מצטברת טובה יותר נגדו מאשר בודן.
יעל דיין
יעל דיין (נולדה ב-12 בפברואר 1939) היא סופרת, עיתונאית ופוליטיקאית ישראלית. הייתה חברת הכנסת מטעם "העבודה", וסגנית ראש עיריית תל אביב-יפו מטעם מרצ תל אביב-יפו, ובתפקידה האחרון כיושבת ראש המועצה העירונית מטעם סיעת תל אביב אחת שבראשות רון חולדאי. זוכת פרס מפעל חיים מטעם המשרד לשוויון חברתי (2022).
פעילות ציבורית
דיין החלה את הפעילות הציבורית הענפה שלה במנהיגות תנועות שלום ("בת שלום", "המרכז הבינלאומי לשלום", "המועצה לשלום וביטחון") ובהרצאות. כמו כן פעלה בחוגי מעמד האישה, פעילה באגודות נשים, זכויות אדם וזכויות הומואים ולסביות.
בשנת 2002 חלתה דיין במחלת ריאות חסימתית כרונית, ומאז משתתפת במאמצים להעלות את המודעות למחלה ולקדם מחקר בנוגע לה.
פעילות בכנסת
בשנת 1992 נבחרה לראשונה לכנסת. עם כניסתה לכנסת הוציאה לפועל את המלצתה של אורה נמיר, משנת 1978, להקים ועדה למעמד האישה בכנסת, וכיהנה כיו"ר הראשונה של הוועדה לקידום מעמד האישה, תפקיד שבו כיהנה בשנית בכנסת ה-14, ובפעם השלישית בכנסת ה-15. ב-1998 הביאה לחקיקת החוק למניעת הטרדה מינית. במהלך שנות כהונתה בכנסת שימשה כחברה בוועדת החוץ והביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט.
ב-1993 נפגשה דיין עם יאסר ערפאת בתוניס, מבלי לעדכן מראש את ראש הממשלה רבין, ועוררה בכך תרעומת רבה מצידו ושרי הממשלה. ב-22 באוקטובר 1996, בעת ביקורה בחברון, שפך עליה ישראל לדרמן כוס תה חם, על כך נידון לשלוש שנות מאסר והוגשה נגדו תביעת פיצויים אזרחית.
משלא נבחרה למקום ריאלי בפריימריז של מפלגת העבודה לבחירות 2003, הצטרפה לתנועת שח"ר שהקים יוסי ביילין, והשניים פרשו מהעבודה והחליטו להתמודד לכנסת במסגרת רשימת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר, בה שוריין לה המקום ה-12, אך הרשימה המשותפת קיבלה רק 6 מושבים בכנסת.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצבה ברשימת מרצ במקום ה-111 הסמלי.
פעילות למען נשים, קהילת הלהטב"ים ומיעוטים נוספים
דיין נודעה בזכות מאבקיה למען נשים, ובהיותה יו"ר הוועדה למעמד האישה הקימה את ועדת המשנה למניעת אפליה על רקע העדפה מינית. דיין הייתה גם הפוליטיקאית הראשונה שהשתתפה באירוע גאווה ציבורי, והעלתה לסדר היום את הנושא הרגיש בימים, שלא דברו עליו.
פעילות מוניציפלית בתל אביב
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 עמדה בראש ברשימת מרצ תל אביב-יפו למועצת העיר תל אביב-יפו. הרשימה זכתה בחמישה מנדטים והייתה הסיעה השנייה בגודלה במועצת העיר. דיין נבחרה לתפקיד סגנית ראש העירייה, רון חולדאי, ומונתה למחזיקת תיק הרווחה בעיר ויושבת ראש הוועדה לזכויות האדם בתל אביב.
במאי 2008 נוצחה דיין בבחירות המקדימות לראשות רשימת מרצ בתל אביב יפו על ידי מיטל להבי. בעקבות ההפסד, פרשה ממרצ באוגוסט אותה שנה, וחודש לאחר מכן הצטרפה לרשימתו של ראש העירייה רון חולדאי והוצבה במקום החמישי בסיעתו תל אביב אחת. בבחירות המקומיות זכתה רשימה זו בחמישה מנדטים ודיין נבחרה בשנית למועצה.
בקדנציה השנייה שלה במועצת העירייה מינה אותה חולדאי לתפקיד יו"ר מועצת העיר והיא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד הזה בעיריית תל אביב. דיין ניהלה את ישיבות המועצה, סדר היום ומתן רשות דיבור לחברי המועצה. במקביל, שימשה דיין כמחזיקת תיק הרווחה בעירייה.
לקראת הבחירות המוניציפליות בשנת 2013, הודיע לה ראש העיר חולדאי כי לא תשולב ברשימתו למועצה והיא פרשה מפעילות פוליטית.
חיים אישיים
בשנים 1959–1967 שהתה דיין ביוון עם בן זוגה הבמאי היווני מייקל קקויאניס, ואף שימשה כעוזרת הפקה בסרטו "זורבה היווני".
זמן קצר לאחר חזרתה לישראל, נישאה לדב שיאון, ולשניים נולדו בן ובת. בתה, רחל, רופאת ילדים העובדת בבית החולים וולפסון (מנהלת יחידת טיפול נמרץ ילדים בבית החולים), נשואה לישי שריד, בנו של יוסי שריד. ב-22 במרץ 2003 נפטר בעלה.
דיין מתגוררת בתל אביב.
קווין בורלה
קווין בורלה (בצרפתית: Kévin Borlée; נולד ב-22 בפברואר 1988) הוא אתלט בלגי, אלוף אירופה בריצת 400 מטר.
בורלה נולד בוולווה-סן-למבר שבבריסל. אחותו אוליביה, הגדולה ממנו בשנתיים, אף היא אצנית, המתחרה בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. אחיו התאום ז'ונתן ואחיו הצעיר דילן מתחרים, כמוהו, בריצת 400 מטר. את השלושה מאמן אביהם, ז'אק בעצמו אתלט מצטיין סגן אלוף אירופה בריצת 200 מטר (1983). בעוד שז'ונתן הגיע לתוצאות טובות יותר מקווין, והוא מחזיק בשיא בלגיה, קווין הוא שהגיע להישגים גבוהים יותר באליפות העולם ובאליפות אירופה.
הישגים ספורטיביים
הישגו המשמעותי הראשון של בורלה בקנה מידה לאומי היה כשהיה בן 18, כשניצח באליפות בלגיה באולמות סגורים שנערכה בגנט ב-2006.
בשנת 2008 היה שותף לכמה הישגים מרשימים של נבחרת השליחים הבלגית ל-400X4 מטרים. הנבחרת, שכללה בתחילה אותו, את אחיו, את סדריק ואן ברנטגם ואת קריסטוף ביינס, שיפרה את השיא הבלגי בן 27 השנים בלמעלה משנייה, והעמידה אותו על 3:02.51 דקות. עם זאת, תוצאה זו הייתה חלשה במאית השנייה מהתוצאה הדרושה לשם השתתפות באולימפיאדת בייג'ינג (2008). ביינס הוחלף בנילס דוארינק, ובתחרות נוספת בה השתתפו, שיפרו את השיא פעם נוספת, ל-3:02.13 דקות, מה שהבטיח את השתתפותם במשחקים בבייג'ינג.
באולימפיאדה עצמה המשיכה רביעיית השליחים הבלגית לשבור את השיא הלאומי. לשלב הגמר עלתה במקום השישי, בתוצאה 3:00.67 דקות, ובגמר עצמו סיימה במקום החמישי, בתוצאה 2:59.37 דקות. בורלה התחרה גם בריצת 400 מטר ליחידים. הוא העפיל לשלב חצי הגמר, בו קבע שיא בלגי חדש (44.88 שניות), סיים שלישי במקצה שלו, והיה רחוק 6 מאיות השנייה מהעפלה לשלב הגמר.
בראשית 2010 התאוששו האחים מפציעותיהם וחזרו לכושר. באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה אותה שנה, השתתפו רק במירוץ השליחים. הם היו שותפים לזכייתה של הנבחרת הבלגית במדליית הכסף, שגם קבעה שיא לאומי חדש באולמות - 3:06.94 דקות. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה אותה שנה, רשם בורלה את הישג השיא שלו, כשניצח וזכה במדליית הזהב בריצת 400 מטר. בכך היה לאתלט הבלגי השלישי בהיסטוריה שמוכתר כאלוף אירופה, ולראשון מאז ניצח קארל ליסמונט בריצת המרתון ב-1971. אחיו ז'ונתן, שבחצי הגמר קבע שיא בלגי נוסף (44.71 שניות), נחלש בגמר וסיים במקום השביעי. נבחרת השליחים בה היו חברים השניים זכתה במדליית ארד.
במהלך 2011 שיפר בורלה את שיאו האישי בריצת 400 מטר, והעמידו על 44.74 שניות. באליפות העולם שנערכה בטגו באותה שנה זכה במדליית הארד. אחיו סיים במקום החמישי. נבחרת השליחים בה היו חברים סיימה במקום החמישי. באולימפיאדת לונדון (2012) סיים במקום החמישי, בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.81 שניות, שתי מאיות השנייה מהר יותר מאחיו ז'ונתן שסיים שישי ובמקום שישי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:01.83 דקות.
אלי האנה
אליהו (אלי) האנה (נולד ב-17 באוקטובר 1968) הוא מפתח גוף אוקראיני-ישראלי. הוא שמר 10 שנים בלעדיות על תואר מר עולם מישראל עד שב-2013 ניצח אחיו, יוני האנה, באליפות מר עולם באיטליה. אלי הוא הישראלי היחיד שזכה באליפות העולם של NABBA ("World Championships"). הוא זכה בתחרות שלוש פעמים, בקטגוריית "Tall", אבל מעולם לא זכה בקטגוריית ה-Overall Winner. בנוסף זכה שבע פעמים בתחרות מר ישראל.
ביוגרפיה
נולד וגדל בכפר שלם שבתל אביב. החל להתאמן בפיתוח גוף בגיל ארבע עשרה, וכבר בגיל שבע עשרה זכה בתחרות מר ישראל הצעיר של איגוד IFBB. בשנת 1987 זכה האנה בתחרות מר ישראל. באותה שנה התגייס לצבא ושירת בחיל האוויר. בשנת 1989 האנה זכה בתחרות מר ישראל של איגוד NABBA, הישג עליו שמר שש שנים ברציפות. הוא נסע לארצות הברית, בה התגורר במשך שמונה שנים והתאמן בפיתוח גוף באופן מקצועי. במהלך שהותו בארצות הברית האנה שב כל שנה לישראל על מנת להשתתף בתחרות מר ישראל.
ב-1996 השתתף האנה באליפות העולם של NABBA והגיע למקום השביעי. בשנת 1997 הוא זכה במקום השני באליפות אירופה, ולאחר מכן הגיע למקום השני באליפות העולם, בקטגוריית "Tall".
ב-1998 זכה האנה בתחרות מר אירופה בליטא ובאותה שנה גם זכה בספרד לראשונה באליפות העולם, ובמקום השני באליפות העולם למקצוענים. בשנת 2000 הגיע למקום השני בקטגוריה שלו בתחרות "Mr Universe", ובשנת 2002 הגיע בתחרות זו למקום השלישי. בשנת 2001 זכה האנה בפעם השנייה באליפות העולם שהתקיימה באוסטריה, ובשנת 2003 זכה בתחרות זו בפעם השלישית.
חיים אישיים
בשנת 2008 נעצר האנה בחשד לסחר בסטרואידים ולעבירות מס הכרוכות בכך, ושוחרר בערבות. בשנת 2009 הוגש נגדו כתב האישום, בו מואשם האנה בהעלמת מס של 13 מיליון ש"ח במהלך השנים 2001–2008. ביוני 2012 עזב לאוקראינה, חודש לפני פתיחת משפטו. האנה קיבל אזרחות אוקראינית וויתר על אזרחותו הישראלית. בקיץ 2013 נעצר האנה באיטליה על ידי האינטרפול לבקשת אגף המיסים, אך הצליח להימלט ולשוב לאוקראינה, שם הוא מתגורר בעיר דניפרו.
מצלמת גוף
מצלמת גוף היא מצלמה מסוג טכנולוגיה לבישה, המשמשת להקלטה, צילום, הסרטה וטכניקות אחרות. למצלמות גוף מגוון שימושים ועיצובים, והשימוש השכיח בהן הוא כחלק מציוד כוחות אכיפת החוק בכלל וכוחות משטרה בפרט. משטרת ישראל מגדירה מצלמת גוף כ"מצלמה הנישאת על גוף השוטר, והמתעדת התרחשויות בתיעוד חזותי וקולי".
שימושים אחרים כוללים צילומים לצורכי פנאי וחברה או ספורט (כולל רכיבה על אופניים), לצד שימושים בתחומי רפואה, בריאות, מסחר, עיתונות, כמו גם פעילויות צבא ומעקב סמוי. מחקרים מתפתחים על ההשפעה של מצלמות גוף בידי רשויות אכיפת החוק מצביעים על השפעה כלשהי של נוכחות המצלמה על שימוש בכוח ועל אמון הקהילה במשטרה.
מצלמות גוף מתוכננות לרוב לנשיאה באחד משלושה מיקומים: בגו, על קסדה, או על התקן מוגדר במשקפיים. חלק מההמלצות כוללות פונקציות סטרימינג בשידור חי, ואילו אחרות מבוססות על אחסון מקומי.
"המרכז הלאומי למחקר, בדיקה והערכה של צדק פלילי", גוף במכון הלאומי לצדק של מחלקת המשפטים של ארצות הברית, ערך סקר שוק, בדבר מצלמות גוף במטרה לסייע לארגונים ברכישת מצלמת הגוף הטובה ביותר. הסקר דן בפונקציונליות, באופטיקה, יכולות השמע וטכנולוגיות ה-GPS של המכשירים, לצד קטגוריות נוספות. מחירן של מצלמות אלה נע בין כ-200 לכ-2,000 דולר אמריקני.
במצלמות לבישוֹת עושים שימוש משטרות וארגוני אכיפת חוק אחרים במגוון מדינות בעולם. המצלמות נועדו לשפר את האינטראקציה בין המשטרה לציבור. הדור הראשון של מצלמות גוף "מודרניות" לשימוש משטרתי הוצג בבריטניה בסביבות 2005, ומאז 2014 נעשה במצלמות אלה שימוש מסיבי בידי כוחות המשטרה ואכיפת החוק בארצות הברית, בעיקר כדי להגביר את השקיפות ואת האחריות המשטרתית.
בישראל השיקו בשנת 2016 השר לביטחון הפנים גלעד ארדן ומפכ"ל המשטרה רוני אלשיך מיזם למצלמות גוף במשטרת ישראל, במהלכו הוחלט לצייד כ-8,000 שוטרים ושוטרות במצלמות גוף עד 2019. במהלך תקופת ניסיון שתמה בראשית 2017, בוצע מחקר מלווה שבחן את השפעת המצלמות על שוטרים ואזרחים. המחקר הוכיח כי בתחנות משטרה בהן חל פיילוט זה, נרשמה ירידה בת כ-35% בתלונות ציבור. בנוסף, נמצא כי מצלמות הגוף היו כלי משמעותי בשקיפות של פעילות משטרת ישראל, וגורם מרסן של כלל המעורבים בהתחככויות בין שוטרים לאזרחים ובהפחתת אלימות משטרתית.
שבתי דונולו
רבי שבתי דונולו (913–אחרי 982) היה רופא וחכם סוד יהודי-איטלקי מהעיר אוריה בחבל אפוליה שבדרום איטליה. שבתי דונולו היה הרב שכתב את ספר הרפואה העברי הראשון על אדמת אירופה הנוצרית.
קורות חייו
ספרו של הרב דונולו, "חכמוני", נכתב כפירוש על ספר יצירה. בפירוש מוכנסים מוטיבים אסטרונומיים ואנטומיים, והמחבר מנסה להקביל ביניהם. רש"י, בפירושו ל, כותב בהסבר על שבעת הכוכבים: "ור' שבתי דנול"ו הרופא זצ"ל פירשו היטב בספר חכמוני שלו". בפירוש רש"י ל, מובא פירוש בשם "פיוט יוצר שיסד אחד מגאוני לומברדיאה", הדברים מופיעים בספר חכמוני ואולי זה מקורם.
"ספר המרקחות" של הרב דונולו, שהודפס מכתב יד נדיר באמצע המאה ה-19, מכיל מרשמים להכנת 120 תרופות. כמו "חכמוני", גם ספר זה כתוב בעברית. "ספר המרקחות והמשקיות" מבוסס כולו על הרפואה היוונית, כמעט ללא השפעה ערבית.
במחקר נוטים לזהותו עם שבתי סב סבו של אחימעץ בן פלטיאל מחבר מגילת אחימעץ, בשל דברי המגילה ששבתי היה מ"משפחת אמיתי", ועדותו של דונולו על היותו קרובו של חסדיה בן חננאל, הנזכר במגילה כנכדו של אמיתי.
בית החולים הממשלתי ביפו, שפעל משנת 1949 עד לסגירתו בשנת 1980, נקרא על שם דונולו.
הסמאשינג פאמפקינס
הסמאשינג פאמפקינס (באנגלית: The Smashing Pumpkins (הפירוש מילולי בעברית מורכב: "הדלעות המרסקות" (או מרסקי הדלעות, או לחלופין "הדלעות המנפצות")) היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקאית משפיעה, שנוסדה בשנת 1988 בשיקגו, אילינוי. הרכב הלהקה חווה מספר תהפוכות במהלך שנות פעילותה, אך במהלך רוב התקופה כלל את החברים בילי קורגן (סולן וגיטרה), ג'יימס איהא (גיטרה וקולות רקע), דרסי רצקי (גיטרה בס וקולות רקע) וג'ימי צ'מברלין (תופים וכלי הקשה).
בניגוד ללהקות רוק אלטרנטיבי אחרות בתקופתה, הלהקה לא הושפעה מסגנון הפאנק רוק, ולעומתן, הכילו שיריה אלמנטים של רוק גותי, הבי מטאל, רוק פסיכדלי, דרים פופ, רוק מתקדם, שוגייז ובהקלטותיה המאוחרות, גם מרכיבים אלקטרוניים. תוכני השירים ולחניהם תרמו רבות לעיצוב אופיים של אלבומי הלהקה. שיריה ונכתבו והולחנו, רובם ככולם, על ידי סולן הלהקה, בילי קורגן. הם מאופיינים בפריטות גיטרה כבדות ועטורי שכבות צליל רבות.
הסמאשינג פאמפקינס פרצו לתודעת הציבור הרחב עם השקת אלבומם השני, Siamese Dream, בשנת 1993. הלהקה פתחה בסיבוב הופעות רחב היקף וצברה קהל מעריצים, שרק הוסיף וגדל עם השקת אלבומם הכפול, Mellon Collie and the Infinite Sadness, בשנת 1995, אשר נכנס הישר למקום הראשון בדירוג המגזין בילבורד. נכון לשנת 2006, מכירות אלבומי הלהקה חצו את סף 18 מיליון העותקים בארצות הברית לבדה על כן, ניתן להכתירה כאחת מבין הלהקות המפורסמות והמצליחות מסחרית של שנות התשעים.
יריבויות בין חברי הלהקה, שימוש בסמים ומכירות צונחות הובילו לפירוקה בשנת 2000. באפריל 2006, הכריזה הלהקה רשמית על איחוד ועל הקלטתו של אלבום חדש. לקורגן וצ'מברלין, היחידים שחזרו מההרכב המקורי, הצטרפו הגיטריסט ג'ף שרודר (שהפך לחבר רשמי בהרכב עד היום) והבאסיסטית ניקול פיורנטינו (שעזבה ב 2014). ב-22 במאי 2007, פתחו הסמאשינג פאמפקינס בסיבוב הופעות לקידום אלבומם החדש, Zeitgeist.
במרץ 2009, קורגן הודיע כי צ'מברלין החליט לעזוב את הלהקה, אך הוסיף כי הסמאשינג פאמפקינס ימשיכו להופיע ולהקליט. את מקומו של צ'מברלין תפס מייק ביירן, שעזב ב 2014.
מאוחר יותר באותה שנה, קורגן החל בהקלטת פרויקט חדש עם הרכב מוזיקאים מתחלף בשם Teargarden by Kaleidyscope. הפרויקט כלל מספר סינגלים, אסופת אלבומים מקוצרים ושני אלבומים אולפן מלאים - Oceania ב -2012 ו- Monuments to an Elegy בשנת 2014.
צ'מברלין ואיהא חזרו רשמית ללהקה בפברואר 2018. ההרכב המאוחד הוציא את האלבומים Shiny and Oh So Bright, Vol. 1 / LP: No Past. No Future. No Sun. בנובמבר 2018 ו-Cyr בנובמבר 2020.
שנים ראשונות: 1988-1991
כשהיה בן 19, עזב הסולן והגיטריסט בילי קורגן את עיר מגוריו שיקגו, אילינוי, ועבר לסנט פיטסבורג, פלורידה, עם להקתו הגותית The Marked. הלהקה נחלה הצלחה מצומצמת והתפרקה במהרה. קורגן חזר לשיקגו והחל לעבוד בחנות תקליטים. בתקופה בה עבד במקום, פגש בג'יימס איהא והשניים החלו לחבר יחדיו שירים, שניכרה בהם השפעתן של הלהקות The Cure ו-New Order. בילי קורגן והבסיסטית דרסי רצקי נפגשו לראשונה בשנת 1988, בהופעה של הלהקה Dan Reed Network, כשניהלו ויכוח לגביה. לאחר שנודע לו שרצקי מנגנת על בס, העלה קורגן את העובדה שלהקתו מחפשת בסיסט ומסר לה את מספר הטלפון שלו. לא עבר זמן רב עד שרצקי הצטרפה ללהקה ומאוחר יותר, היא ואיהא ניהלו מערכת יחסים קצרת ימים.
הסמאשינג פאמפקינס הופיעו לראשונה ב-9 ביולי 1988, בפוליש באר בשיקגו. על הבמה הופיעו באותה עת רק קורגן ואיהא, אשר עשו שימוש במכונת תופים. הלהקה ניגנה לראשונה כשלישייה ב-10 באוגוסט 1988, במועדון אבאלון. לאחר מופע זה, בעל האולם קברט מטרו, ג'ו שאנאהן, הסכים להחתים את הלהקה על חוזה הקלטות, בתנאי שימצאו מתופף אנושי כמחליף למכונת התופים. חבר של קורגן המליץ בפניו על מתופף הג'אז, ג'ימי צ'מברלין, והוא גויס ללהקה. בתחילה, נדמה היה שצ'מברלין לא היה בחירה נבונה, משום שלא היה לו ולו מעט רקע בסגנון הנגינה האלטרנטיבי דאז. עם זאת, בהמשך התבררה תרומתו הרבה של צ'מברלין ללהקה. ציטוט של קורגן עשוי להעביר את רוח התקופה: "התעסקנו ברוק-העצוב, בסגנון הדומה לזה של Cure. נדרשו לי שתיים או שלוש חזרות להבין שהעוצמה בנגינה שלו (צ'מברלין) אפשרה לנו לנגן רוק חזק יותר מכפי שהיינו יכולים להעלות בדמיוננו." הלהקה הופיעה לראשונה במתכונתה המלאה ב-5 באוקטובר 1988, בקברט מטרו. אמנם צ'מברלין לא הוכרז רשמית כחבר בלהקה, אך סופח לשורותיה עד מהרה, להרכב שלא השתנה במשך שבע השנים הבאות.
בשנת 1989 הקליטה הלהקה מבחר הקלטות דמו, שנכללו בהמשך בהפצת הבוטלג "Early 1989 Demos". שירי הלהקה ראו אור לראשונה באותה השנה בתקליט וניל בשם "Light Into Dark". היה זה תקליט אוסף, שכלל שירים של כמה מלהקות הרוק האלטרנטיבי בשיקגו. אלבומה הראשון של הלהקה, "I Am One" יצא בשנת 1990. היה זה סינגל שהוקלט במסגרת חברת התקליטים מקומית בשם Limited Potential ונמכר בהפצה מוגבלת. הדיסקים אזלו מהמדפים והלהקה הוציאה סינגל נוסף, "Tristessa", הפעם במסגרת חברת Sub Pop. לאחר מכן, חתמו הסמאשינג פאמפקינס על חוזה הקלטות בחברת Caroline Records.
את אלבום הבכורה Gish הקליטו חברי הלהקה באולפני Smart Studios של המפיק בוטש ויג, איתו עבדו. עלות הפקת האלבום עמדה על 20,000 דולרים. שמועות, אשר יש האומרים כי מבוססות, גרסו שקורגן ניגן במו ידיו בכל כלי הנגינה לצורך הקלטת האלבום, למעט בתופים. זאת, על מנת להשיג את התיאום אותו חיפש. צלילי הלהקה היוו כור היתוך לנגינת גיטרות כבדה, רוק פסיכדלי ודרים פופ, והיו שהשוו אותם לאלה של ג'יינס אדיקשן. Gish גרף הצלחה מועטה והסינגל "Rhinoceros" הושמע במידה כזו או אחרת בתחנות הרדיו המשדרות רוק מודרני. לאחר שחרור המיני-אלבום Lull באוקטובר 1991 דרך Caroline Records, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות בחברת וירג'ין רקורדס, שנרכשה על ידי Caroline. הפאמפקינס יצאו לסיבוב הופעות במטרה לקדם את מכירות האלבום, במהלכו שימשו כמופע החימום בהופעותיהן של להקות כמו רד הוט צ'ילי פפרז, ג'יינז אדיקשן ו-Guns N' Roses. במהלך הסיבוב, חוו איהא ורצקי פרידה קשה, צ'מברלין התמכר לסמים ואלכוהול וקורגן נכנס לדיכאון עמוק, במהלכו כתב מספר שירים לאלבום הבא, במוסך שבו התגורר באותה התקופה.
הצלחה מסחרית: 1992-1994
בראשית שנות ה-90, זכו להקות גראנג' כמו נירוונה ופרל ג'אם לפופולריות גבוהה. הן סחפו עימן את ז'אנר הרוק האלטרנטיבי לקדמת המיינסטרים האמריקאי ובתקופה שכזו, צפו לסמאשינג פאמפקינס הצלחה מסחרית רבה. באותו הזמן, למרות מחאותיהם של חברי הלהקה, נהגו להכליל את הפאמקינס בתנועת הגארנג'. בראיון בערוץ המוזיקה MTV בשנת 1993, אמר קורגן: "כבר לא מכנים אותנו "ג'יינז אדיקשן הבאים" או "נירוונה הבאים". עכשיו אנחנו "פרל ג'אם הבאים"". למרות ההצהרות, תרמה הלהקה את שירה "Drown" לפסקול הסרט "סינגלס", שעלילתו התרחשה על רקע עידן הגארנג' בסיאטל. בפסקול הסרט נכללו גם שירים של להקות אחרות מסצנת הגראנג', כגון סאונדגארדן ואליס אין צ'יינס והוענק לו פלטינה לרגל מכירותיו.
לדברי קורגן, בעקבות Nevermind, אלבומה המהפכני של נירוונה משנת 1991, "כולנו חשנו בלחץ עצום, שאם התקליט הבא שלנו לא יהיה פנומנלי, זה סופה של הדרך עבורנו. כך חשבנו על כך, פשוטו כמשמעו. הרגשנו שחיינו תלויים בזה." דיכאונו של קורגן העמיק, עד כדי כך שחלפו בראש מחשבות אובדניות. כדי להתעלות על תחושת הדיכאון, עבד קורגן ללא הרף. לדבריו, הוא למעשה גר באולפן ההקלטות במהלך ההכנות לאלבום הבא.
האלבום Siamese Dream הוקלט באולפני Triclops Sound באטלנטה, ג'ורג'יה, כאשר מרב ההקלטות בוצעו בין דצמבר 1992 למרץ 1993. גם את אלבום זה הפיק בוטש ויג. בתקופת ההקלטות, התגוררו חברי הלהקה במריאטה, ג'ורג'יה. ההחלטה להקליט את האלבום כה רחוק מעיר מגוריהם נבעה בחלקה מרצונם להימנע ממפגש עם חברים מקומיים ומהסחות דעת שונות במהלך ההקלטות, אך בעיקרה מניסיון נואש לקטוע את קשריו של צ'מברלין ממקורות הסמים הידועים שלו. במובן זה, נכשלה התוכנית, משום שצ'מברלין הצליח למצוא מקורות חדשים, ולעיתים קרובות נעדר, בלא שהייתה יכולת ליצור עמו קשר, לעיתים במשך מספר ימים.
אווירת ההקלטות לא הייתה קלה וחיכוכים רבים פרצו בין חברי הלהקה. התקשורת הציגה את קורגן כמי שהתנהג כשתלטן במהלך ההקלטות. קורגן הודה שקיים בסיס להאשמות, אך ציין שהתקשורת לא הבינה את המצב לאשורו. על-פי שמועות שנפוצו, הקליט קורגן את כל קטעי הגיטרה והבס בעצמו. למעשה, מעולם לא נחשפה בדיוק תרומת כל חבר בלהקה לאלבום. מפיו של קורגן ידוע, שהוא ביצע חלק נכבד מקטעי הגיטרה, אך רק משום שהיה ביכולתו להקליט אותם בזמן קצר משמעותית. בסך הכל, נשלמה הקלטת האלבום בתוך ארבעה חודשים, בתקציב שעלה על רבע מיליון דולרים. למרות כל הבעיות שנכרכו בהקלטה, Siamese Dream נכנס בעת השקתו למקום העשירי בדירוג המגזין בילבורד ונמכר בלמעלה מארבע מיליון עותקים בארצות הברית לבדה. ערוץ המוזיקה MTV שידר תכופות את הקליפים לשירים "Today" ו-"Disarm" והסמאשינג פאמפקינס זכו לתשומת לב בינלאומית.
הפאמפקינס צברו הצלחה בעולם, אך לא כך היה בקרב חסידי הז'אנר האלטרנטיבי. החברים בסצנת האינדי לעגו לחברי הלהקה, בטענתה שהם רודפי פרסום והישגים. להקת האינדי פייבמנט הזכירה את הלהקה בשירה "Range Life" משנת 1994: "I don't understand what they mean/And I could really give a fuck". רבים מפרשים את השורות כלגלוג מפורש לפאמפקינס (אף על פי שסולן הלהקה, סטיבן מלקמוס, הצהיר כי "מעולם לא לגלגתי על המוזיקה שלהם. לגלגתי על המעמד שלהם"). סולן להקת Hüsker Dü לשעבר, בוב מולד, כינה אותם "המאנקיס של הגארנג'", והמוזיקאי והמפיק סטיב אלביני משיקגו השמיע ביקורת חריפה כלפי חברי הלהקה במכתב תגובה למאמר שדיבר בזכותה. במכתב נאמר, שהפאמפקינס אינם להקה אלטרנטיבית יותר מאשר REO Speedwagon. כן נטען בו שהם נוצרו "על ידי, בשביל ומן המיינסטרים" ו"הולמים למסיבות הקולג' העכשוויות, אך בסיכומו של דבר, חסרי חשיבות". מאידך נשמעו קולות אחרים אחרים, כמו קורטני לאב מלהקת הול (שיצאה עם קורגן לפני שנישאה לסולן נירוונה, קורט קוביין), שהיו תומכים נלהבים של הלהקה.
בשנת 1994, יצא דיסק הבי-סיידס Pisces Iscariot, שהגיע למקום הרביעי בדירוג המגזין בילבורד ובכך, התעלה על קודמו, Siamese Dream. עוד הופצה קלטת וידאו בשם Vieuphoria, שהכילה אוסף הקלטות מהופעות חיות וצילומים מאחורי הקלעים. הסמאשינג פאמפקינס יצאו למסע הופעות ארוך לקידום אלבומם, במהלכו כיכבו בפסטיבל Lollapalooza שנערך בשנת 1994 ובפסטיבל רדינג שהתקיים בשנת 1995. לאחר מכן, יצאו חברי הלהקה לפסק זמן, לכתיבת אלבומם הבא.
האלבום Mellon Collie and the Infinite Sadness: 1995-1997
המאמצים באולפן ההקלטות הניבו את Mellon Collie and the Infinite Sadness, אלבום כפול הכולל 28 שירים באורך כולל של מעל שעתיים. (גרסת הויניל של האלבום כללה שלושה תקליטים ושני שירים נוספים והשירים בו הופיעו בסדר שונה). השירים נועדו לעמוד יחדיו, כסמל למחזור החיים והמוות. מגזין טיים שיבח את האלבום, כשהגדיר אותו כ"עבודתם השאפתנית והמקצועית ביותר של חברי הלהקה עד כה".
Mellon Collie פרץ במקום הראשון בדירוג המגזין בילבורד לחודש אוקטובר 1995. הצלחתו במישור המסחרי עברה את זו של Siamese Dream ולזכותו נרשמו בארצות הברית תשעה אלבומי פלטינה. נכון להיום, מחזיק אלבום כפול זה בשיא מכירות העותקים של העשור.