cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפאל בירדוגו
בין עניים לעשירים
רבי רפאל מביא פעמים רבות לידי ביטוי בתקנות שתיקן ובפירושים שכתב, כדוגמה בספרו "רב פנינים" על הגדה של פסח הוא מבאר את המילים "כל דכפין...":
גדלותו
פסקיו של רבי רפאל התקבלו לאורך דורות ללא עוררין, וכך כותב עליו אחיינו רבי יעקב בירדוגו, בנו של אחיו הגדול רבי יקותיאל:, וסיים:.
צרותיו
רבי רפאל בימי חייו סבל לא מעט אבל ושכול, הוא קבר שלוש נשים שנשא זו אחר זו ובח' תמוז ה'תק"ם נפטר בנו חיים בהיותו בן חמש שנים. מקרים אלה מוזכרים בחיבוריו וייתכן שהיו עוד.
בניו
השאיר אחריו ארבעה בנים הידועים לנו הרב מימון המכונה בשם המבי"ן, רבי מרדכי, רבי אברהם ורבי מאיר. האחרון נהרג הוא ואשתו על ידי ערבי–ברברי. רבי מרדכי ורבי אברהם נזכרים בין חכמי העיר. רבי מימון הוא המפורסם ביותר מביניהם. כיהן בדיינות. רבי מימון השאיר אחריו חיבורים רבים, מתוכם פורסמו תשובותיו 'לב מבי"ן' ו'פני מבי"ן' במכנאס בשנת ה'תש"א, חידושים וביאורים על שלושה חלקי שולחן ערוך – חושן משפט, אבן העזר, ויורה דעה.
יצירתו הרבנית
תיקן תקנות וחיבר ספרים בתחומים שונים ביהדות: תנ"ך, תלמוד, הלכה, אגדה, מנהגים שו"ת.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא "לשון לימודים" (ג' כרכים) – הספר היחיד שכתב בערבית יהודית ולא בעברית – הכולל תרגום ופרשנות (שרח') של מרבית התורה. ספר זה נכתב בעיקרו כדי לשמש ספר ללימוד תורה לצעירים בני הקהילה, ועל כן יצרו ממנו העתקים רבים לאורך השנים. בשנת ה'תשס"ב פרופ' משה בר-אשר הוציא לאור מחדש מהדורה מדעית של הספר בשלושה כרכים (כ-1,400 עמודים) בהוצאת מוסד ביאליק. ספרי פרשנות מקרא נוספים שחיבר הם "מי מנוחות" (ב' כרכים) המביא דרשות על התורה הודפס בשנת 1942 על ידי נכד נינו, רבי שלום משאש בעיר ג'רבא. וספרו "משמחי לב" הכולל מפרשנותו למקרא בהתבסס על פרשנויות גדולי ספרד.
ספר השו"ת שלו "משפטים ישרים" (ב' חלקים) היה זה שפרסם את שמו כפוסק חשוב במרוקו. ספרו "תורות אמת" הוא פרשנות לשולחן ערוך לר' יוסף קארו. ספרו "רוקח מרקחת" (נסוב על אגדות התלמוד לפי סדר המסכתות) הוא פורץ דרך בביקורתיות שלו כלפי כמה מהדמויות באגדות התלמוד.
המעונות המלכותיים של בית סבויה
המעונות המלכותיים של בית סבויה (באיטלקית: Residenze sabaude in Piemonte) הם קבוצת מבנים בטורינו ובאזור "טורינו" אשר במחוז פיימונטה בצפון איטליה. בשנת 1997 הוסיף ארגון אונסק"ו את ה"מעונות המלכותיים" לאתרי מורשת עולמית. בהחלטת אונסק"ו נקבע כי המעונות המלכותיים של בית סבויה מסביב לעיר טורינו מציגים מבט מקיף של הארכיטקטורה המונומנטלית האירופאית של המאה ה-17 והמאה ה-18, תוך הדגשת הסגנונות, הממדים והמרחבים של מונרכיה אבסולוטית.
תיאור כללי
כאשר אמנואלה פיליברטו, הדוכס לבית סבויה, החליט בשנת 1562 להעביר את בירתו לטורינו, הוא בנה שורה של מבנים מלכותיים (שבנייתם נמשכה בידי יורשיו) המבטאים את עוצמת בית המלוכה. מעונות אלה, אשר נבנו על ידי גדולי האדריכלים והאומנים של אותם הזמנים, מרוכזים סביב מוקד הארמון המלכותי של בית סבויה באזור טורינו. המכלול כולל מעונות מגורים ומעונות ציד. ה"מעונות המלכותיים" כוללים את האתרים הבאים:
בעיר טורינו:
כמו כן, מטה המשטרה עם מחסן הנשק המלכותי והספרייה המלכותית, ארכיב בית המשפט, האקדמיה הצבאית, המטבעה המלכותית, בית הספר לרוכבי מרוץ, תיאטרון רג'יו טורינו (Teatro Regio Torino), קסטלו דאל ולנטינו (Castello del Valentino) וילה דלה רג'ינה (Villa della Regina).
באזור פיימונטה:
צחאבה
רוב הסונים רואים בכל המוסלמים שראו את מוחמד בני לוויה (صحابي). לרוב, רשימות בני הלוויה הבולטים כוללות בין חמישים לשישים שמות, שהיו האנשים הקרובים ביותר למוחמד. אולם, ישנם רבים אחרים שהיו בקשר כלשהו עם מוחמד, ושמותיהם והביוגרפיות שלהם נכתבו בספרי דת.
החשיבות בהגדרת מי הם בני הלוויה נובעת מכך שמלומדים היו צריכים לקבוע אחרי כן על עדויותיו (חדית'ים) של מי הם יכולים להסתמך, בבואם לקבוע עניינים דתיים שונים. עדויות אלה משמשות, בין היתר, כמקור לאימרות מפי מוחמד, מעשים שעשה, מקרים בהם פרקים מן הקוראן התגלו למוחמד, ועניינים חשובים אחרים בהיסטוריית האסלאם ומצוותיו.
עם בני לווייתו של מוחמד נמנים (רשימה חלקית):
ליקוט עצמות
ליקוט עצמות או קבורה דו־שלבית היא צורת קבורה יהודית קדומה של קבורה משנית, שבה עצמותיו של הנפטר נאספות לגלוסקמה ומונחות במתחם משפחתי. שיטה זאת הייתה בשימוש בתקופת בית שני.
רקע היסטורי
קבורה דו־שלבית היא סוג קבורה שהתקיימה בעת העתיקה. בשיטת הקבורה הזו, לאחר שנקבר הנפטר במערה, היו ממתינים עד שיתעכל בשר גופת הנפטר. לאחר כשנה, כשהתאכל הבשר ומגופת המת נשארו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם – חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני. ארון הקבורה היה נטמן באדמה או במערה ובכך היה בא אל סופו תהליך קבורת הנפטר. כשפסק המנהג לקבור את הנפטר באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה הרלוונטית – יום ליקוט עצמות.
רקע הלכתי
בזמן המקרא, המשנה והתלמוד רוב הנפטרים היו נקברים בצורה זמנית, ולאחר מכן היה מלקט בנו של הנפטר את העצמות ומעבירן לאחוזות קבר משפחתיות. לכך מתייחסת המשנה:.
בתלמוד הירושלמי מובא תיאור מפורט של מנהג ליקוט העצמות:.
בברייתא במסכת שמחות ליקוט העצמות מוזכר כמעשה של גמילות חסדים, לצד לווית המת והכנסת כלה:.
מנהג זה נפסק להלכה ברמב"ן ובשולחן ערוך (יו"ד שסג, ד) כאופציה שמותרת לפי ההלכה: "מקום שנוהגין לקבור במהמורות בלא ארון עד שיתעכל הבשר ואחר כך מלקטין העצמות וקוברין אותן בארון – מותר". הרמב"ן הסביר שהאיסור לפנות מת מקברו נוגע למצב שבו לא תוכנן לעשות כך מראש, והפינוי נעשה בניגוד לרצונו של הנפטר.
מיזם לחידוש השיטה
בעשור השני של המאה ה־21 החלו יוזמות לחידוש שיטת הקבורה הזאת בארץ ישראל, בעיקר בשל מצוקת קרקעות הולכת וגוברת. הכינוי שניתן למיזם הוא קבורת ארץ ישראל.
לדברי יוזמי המיזם יש בו חיסכון גדול בשטח, כיוון שקבורת שדה מאפשרת עד 330 קברים לדונם, ואילו קבורת ארץ ישראל צפויה לאפשר עד 5000 קברים לדונם. כמו כן, הם מונים יתרונות נוספים, בהם עלות פיתוח נמוכה, והימנעות מפגיעה בנוף ובסביבה, שגורמות שיטות הקבורה הישנות.
אל המיזם הצטרפו רבנים רבים, בהם הרב יעקב רוז'ה שתמך במיזם אך לאחר שנה פרסם שדבריו היו 'להלכה ולא למעשה', הרב יובל שרלו, ראש תחום האתיקה בארגון רבני צהר, הרב דוב ליאור, רבה של חברון לשעבר, הרב שמואל דוד רבה של עפולה, הרב מנחם פרל, ראש מכון צומת, הרב שמואל אליהו ועוד.
מאזיר
מאזיר (בבלארוסית: Мазы́р; ברוסית: Мозырь, מוזיר; בפולנית: Mozyrz, מוזיז', ביידיש: מאזיר) היא עיר במחוז הומל שבבלארוס, על גדת נהר פריפיאט, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
מאזיר נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובמאה ה-13 נכבשה בידי הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1577 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי מאזיר
בנובמבר 1920 נערך בעיר פוגרום, בו נרצחו כ-30 יהודים, תוך אונס נשים ושוד רכוש. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-6,300 יהודים, כחמישית מתושביה.
ב-22 באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי רצח בקרב יהודיה, תוך רצח כ-200 יהודים ב-10 בספטמבר 1941. ב-27–28 בספטמבר 1941 התרחשה ההשמדה הגדולה הראשונה: חלק מהיהודים נרצחו ממש בבתים וברחובות, אחרים נאספו בקבוצות של 30–40 איש והוסעו לבית הקברות. אנשים נאלצו לחפור את קבריהם ואז נורו. כ-1,000 בני אדם מתו במהלך פעולה זו. בסתיו ובחורף 1941 טבעו בנחל פריפיאט כ-700 קורבנות יהודים.
ב-31 באוגוסט 1941, 21 יהודים התכנסו בתוך בית ברחוב פושקין. הם שפכו קרוסין על קירות הבית והציתו אותו באש, כשכל האנשים בפנים. מטרתם של האנשים הייתה לברוח מהמוות בידי הנאצים. התקרית כונתה בשם "מצדה בלארוסית".
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודי כפרי הסביבה. ב-7 בינואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו, בין 1,150 ל-1,500 איש, ליד הכפר הסמוך בוברי, חלקם בירי וחלקם בהטבעה בנהר פריפיאט.
מבין היהודים במאזיר שהיוו כ-36 אחוז מכלל האוכלוסייה בעיר לפני מלחמת העולם השנייה, כמעט כולם הושמדו בגטו.
פרנצ'סקו רדי
פרנצ'סקו רדי (באיטלקית: Francesco Redi; 18 בפברואר 1626 – 1 במרץ 1697) היה חוקר טבע, רופא ומשורר איטלקי.
ביוגרפיה
רדי נולד בארצו, בירת נפת ארצו הממוקמת כ-80 ק"מ דרומית-מזרחית לפירנצה. אביו היה רופא פרטי, והוא עודד את בנו ללכת בעקבותיו. רדי למד רפואה בפירנצה ובפיזה, ועם סיום לימודיו ב-1647 הוא התקבל לעבודה אצל משפחת קולונה ברומא, משרה בה החזיק חמש שנים. לאחר מכן עבד בחצרם של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ובנו קוזימו השלישי. <BR>רדי הקדיש את חייו לביצוע ניסויים בתחומי המדע הביולוגיה (ראו להלן) והרפואה, ולכתיבת שירים. בין המפורסמים שבשיריו נמנים "Bacco in Toscana" (בכחוס בטוסקנה), ו-"Arianna Inferma". הוא מת בגיל 71 בפיזה. על שמו נקרא מכתש במאדים.
ניסויו המפורסם
רדי נודע בעקבות ניסויו המפורסם, שהצליח להפריך את תאוריית הבריאה הספונטנית אשר ניסה עם צנצנות מאותו הסוג אשר צורת פתיחתן הייתה שונה. התאוריה, שהתבססה על תפיסתו של אריסטו טענה כי יצורים חיים נוצרים באופן ספונטני מחומר שאינו חי, אך לא הועמדה עד אז למבחן ולא נבדקה. רדי החליט להיות הראשון שיבדוק תאוריה זו בניסויו המפורסם משנת 1668, שיש הרואים בו את הניסוי הביולוגי הראשון שעמד באמות מידה מדעיות בשל השימוש בבקרה וכאחד מהניסויים החשובים בתולדות הביולוגיה.
רדי, שהיה בעל גישה מחקרית עצמאית ומקורית, הפריך גם את תורת אריסטו בדבר נדידת הצלופחים. הוא היה הראשון שתיאר שלב בהתפתחות הלרוות של העלקות, שלב זה שהוא השלישי בהתפתחות העלקת נקרא על שמו "דרגת הרֶדיה".
הכיכר האדומה
הכיכר האדומה (ברוסית: Кра́сная пло́щадь, תעתיק: "קראסנאיה פלושד") היא הכיכר המפורסמת במוסקבה, ונחשבת פעמים רבות למרכזה של העיר ולמרכזה של רוסיה כולה. שמה המקורי של הכיכר היה "כיכר המסחר", אך במהלך המאה ה-16 שונה השם לכיכר השילוש על שם הכנסייה שניצבה בעבר בחלקה הדרומי (כיום ניצבת במקומה כנסיית וסילי הקדוש).
מבנה הכיכר
אורכה של הכיכר הוא 695 מטר ורוחבה 130 מטר, וסביב לה ובשטחה שוכנים מבנים היסטוריים חשובים: אל הכיכר מובילים מספר רחובות שהחשובים שבהם הם "וסילבסקי ספוסק" ("מורד ואסילי") המוביל ממנה דרומה אל נהר מוסקבה ואל "גשר מוסקבורצקי הגדול" (Большой Москворецкий мост), וכיכר מאנז' (Манежная площадь) מצידה הצפון-מערבי.
היסטוריה
הכיכר האדומה נוצרה בסוף המאה ה-15 כאשר בפקודת הצאר איוואן השלישי נהרסו מבני העץ סביב חומת הקרמלין בשל סכנת שרפה לארמון הצאר, ובמקומם הוקמה ליד החומה המזרחית כיכר למסחר קמעונאי. בין השנים 1508–1516 נחפרה תעלת מגן בעומק של 12 מטר בין חומת הקרמלין לבין הכיכר, ותעלה זו, שהייתה מוגנת בחומות, הייתה קיימת עד לאחר שנת 1812. בחלק הצפוני של הכיכר היו שערים לאזור המסחרי של העיר (קיטאי-גורוד) והשער היחיד שנותר מאלה הוא שער התחייה. בשנים 1555–1560 נבנתה כנסיית וסילי הקדוש בדרום הכיכר, במקום בו ניצבה קודם לכן כנסיית השילוש. בשנות ה-30 של המאה ה-16 נבנתה בכיכר בימה מיוחדת שזכתה לשם לובנויה מייסטו. הבימה שימשה להכרזת פקודות הצאר ולא הרחק ממנה היה מקום להוצאות הפומביות להורג. במהלך המאה ה-16 נבנו סביב הכיכר בנייני ממשלה ובנייני ציבור חשובים, ובבניין "בית המרקחת הראשי" של העיר החלה לפעול אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1755. בשנת 1786 נבנה בחלק המזרחי של הכיכר בניין מסחרי חדש, ובשנת 1818 הוצבה אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בחזיתו. בשנת 1930 הוזזה האנדרטה למקום אחר בכיכר שם היא ניצבת גם כיום. במהלך המאה ה-19 השתנה מראה הכיכר באופן מהותי. בין השנים 1875–1881 נבנה בצידה הצפוני של הכיכר המוזיאון להיסטוריה, ובחלקה המזרחי הוקם בניין מסחרי בשנים 1889–1893. הבניינים נבנו בסגנון מעין רוסי ישן, כך שידמו לחומותיו ולמגדליו של הקרמלין.
בתקופה הסובייטית הוקמו המאוזוליאום של לנין (1929-1930) ובמות לישיבת אחמ"ים (1930-1931). באותה תקופה נשתלו עצי אשוח לאורך חומת הקרמלין. בתקופה זו גדלה חשיבותה של הכיכר והיא הייתה לכיכר המרכזית במדינה, אשר שימשה לעריכת מצעדים צבאיים ולהפגנת העוצמה הסובייטית. הכנסיות שהפריעו למצעדים (קתדרלת קאזאן והקפלה האיוורית ליד שער התחייה) נהרסו, ומקובל שגם כנסיית וסילי הקדוש נועדה להריסה. על המצעדים החשובים שנערכו בכיכר נימנים מצעד אחד במאי לפני הפלישה הגרמנית, המצעד שנערך בנובמבר 1941 כאשר הצבא הנאצי הגיע לקרבת מוסקבה ומצעד הניצחון ב-1945.
ב-28 במאי 1987 נחת מתיאס רוסט, טייס חובב ממערב גרמניה עם מטוס קל בלב הכיכר האדומה (אזור אסור לטיסה). הנחיתה עברה בשלום לאחר מעבר כל מערכות ההגנה האווירית ההדוקה של בירת ברית המועצות, העמידה במבוכה את הצמרת הסובייטית. עקב המקרה פיטר הנשיא מיכאיל גורבצ'וב את שר ההגנה הרוסי סרגיי סוקולוב ואת ראש מערך ההגנה האווירית אלכסנדר קולדונוב, שניהם גיבורי מלחמת העולם השנייה ונציגי המשטר הישן.
בתחילת המאה ה-21 משמשת הכיכר גם לקונצרטים שונים, והופיעו בה פול מקרטני, פינק פלויד, רד הוט צ'ילי פפרז ואומנים ידועים נוספים. מסורת המצעדים הצבאיים בכיכר חודשה כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20, והיא נערכת פעם בשנה בחגיגות יום הניצחון, למרות הקושי בהעברת כלי רכב כבדים לאחר הקמת כנסיות שנהרסו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מאז 2009 נערך בכיכר, מדי שנה, גם פסטיבל בינלאומי למוזיקה ותזמורות צבאיות הזוכה להתעניינות ציבורית רבה ברוסיה ובעולם.
גיורא קנת
גיורא קנת (נולד ב-9 בינואר 1954) הוא זמר, מלחין, גיטריסט ומדבב ישראלי.
קריירה מוזיקלית
את שירותו בצה"ל עשה בצוות הווי הנח"ל כגיטריסט. לאחר מכן, למד באקדמיות למוזיקה בתל אביב ובלוס אנג'לס.
בשנת 1974 השתתף קנת במופע שירי הביטלס. איתו הופיעו גם מוטי דיכנה (בס ושירה), ג'קי טל (גיטרה ושירה), אבי רוזנבאום (תופים ושירה), אילן גלבוע (קלידים, שירה ועיבודים) כמו כן השתתף שלמה גרוניך כמעבד מוזיקלי.
בהמשך שנות ה-70 השתתף קנת בלהקת הליווי של הגשש החיוור, צביקה פיק, עוזי פוקס, שלמה ארצי, המחזמר בני בום ואחרים.
בשנת 1979 קנת ניגן בהקלטות הסרט "שלאגר" בהשתתפותם של הגשש החיוור ועפרה חזה.
בין השנים 1979 ל-1986 התגורר בלוס אנג'לס ועבד כגיטריסט מקצועי.
עם חזרתו ארצה השתתף כגיטריסט וזמר בהופעות של יהורם גאון, דני סנדרסון בתוכנית "חכם על קטנים", יהונתן גפן בתוכנית "טוב נבוט בעד ארצנו".
עבד בתור גיטריסט, מלחין וכמנהל מוזיקלי. ליווה כגיטריסט עשרות זמרים ידועים. בהם הגשש החיוור, דני סנדרסון, אביב גפן ורבים אחרים.
הלחין פתיחים ואותות תחנה לערוצי טלוויזיה כגון מוזיקה לתוכניותיהם של רפי רשף ומודי בראון וכמו כן הלחין את אות הפתיחה של קומדיית המצבים התנ"כית "חצי המנשה". כמו כן, הלחין ג'ינגלים לסרטים ולפרסומות.
ביצע את שירי הפתיחה של סדרות הטלוויזיה "עכבר העיר ועכבר הכפר" (עם אור אזולאי), מאיה ומיגל, אונץ' פונץ', "דובוני אכפת לי" (עם רותי הולצמן) ו"רוץ דייגו רוץ".
בשנת 1995 יצא תקליטו הראשון, "תמונות משביל החלב" בחברת נענע דיסק/הד ארצי. גיורא הלחין את כל הקטעים בתקליט, שמכיל שירים וקטעים כליים, ואף תרם ממילותיו לכמה מהשירים. התקליט הופק בשיתוף עם המוזיקאי עידן סוכובולסקי. דיסק נוסף שהלחין משיריו: תקליט הילדים "זנב לא שוכח" עם התמלילנים מאיר גולדברג ודן תורן ובשיתוף הזמרים אסף אמדורסקי, דנה ברגר, מיקי שביב, גני תמיר, אבי בללי, אופירה יוספי, חיים צינוביץ' וגיורא בעצמו. התקליט הופק בשיתוף המוזיקאי ניר אוורבוך.
מלמד מוזיקה: פופ, רוק ובלוז ברמות מתקדמות. בין תלמידיו אפשר למצוא מוזיקאים מקצועיים רבים כגון אביב גפן, ברק גביזון, אמיתי אשר (מלהקת מטרופולין, אחיה של הזמרת מאירה אשר), טוני ריי, השדרן דני סידס ואחרים.
קריירה בדיבוב
קנת עוסק למעלה מ-30 שנה בדיבוב של סרטים מצוירים ועד היום דיבב (ואף שר וניהל מוזיקלית) כ-300 סדרות וסרטים, בהם סרטים באורך מלא של דיסני (עליסה בארץ הפלאות, על כלבים וגנבים) האחים וורנר (ענק הברזל) דרימוורקס (שרק, הדרך לאל-דוראדו) וסדרות ילדים מכל התקופות, הסוגים והערוצים. כמו כן מקריין ושר בעברית ובאנגלית, שפת אמו.
קנת החל לדבב בשנת 1985 בארצות הברית ולאורך השנים השתתף בסדרות המצוירות "סיפורי ספר הג'ונגל", "באטמן", "פופקורניה", "סימבה מלך הג'ונגל", "טאז-מאניה", "דיג'ימון" (ורמון, אוגרמון בחצי מהעונה הראשונה, אטמון), "קסאי לוק ומרנה" (רוחות הנומות), "דרגון בול Z" (סל, קאמי, גרגורי וקאי הזקן, וג'אנמבה בסרט מספר 12), "ליגת הצדק", "פאוור ריינג'רס", "האופנוברים ממאדים" (קארבנקל), "כנפי הרעם" (וירג'יל), "בובספוג מכנסמרובע", "איירון מן" (בשני פרקים בלבד),מי מה מו (חיות) "צבי הנינג'ה (ב"דור הבא" ובסדרה מ-2003), ועוד. קנת דיבב גם בסרטים "אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה", "ענק הברזל", "הדרך לאל-דוראדו" (טוליו), "מרטין על הבוקר", "מעבר ליער", עידן הקרח 2, "חברים על הכוונת", "חוות הקסמים" ועוד.
קנת גם דיבב והפעיל את הוגו בפינת סיפורים בערוץ הילדים, ובקו הטלפוני של חברת החשמל. (יתר הקריינות ב"הוגו" נעשתה על ידי דורי בן זאב). כמו כן דיבב את מרפי ואת אנדרה בגרסה העברית של ריימן 3: מהפכת המגה לומים.
בשנת 2008 עזב את הארץ ועסק בקריינות באנגלית, ב-9 בדצמבר 2008 חזר לארץ ודיבב בסדרה "רוץ דייגו רוץ" (ספין אוף של מגלים עם דורה) ובשנת 2009 חזר לדבב את עוגיפלצת וציפורת ברחוב סומסום (העונה הרביעית).
בשנת 2013 השתתף בדיבוב הסרט "הממלכה הסודית" בתפקיד נים גאלו.
בשנת 2016 השתתף בדיבוב הסדרה דרגון בול סופר בתפקיד קאיושין הזקן.
חיים אישיים
קנת נשוי בשנית ואב לשלושה, אחד מהם הוא השחקן והמדבב אדם קנת.
אלמינה
אלמינה (באנגלית: Elmina; באקאנית: Edina) היא עיר בדרום גאנה לחוף האוקיינוס האטלנטי. ב-1482 הקימו הפורטוגזים על חוף הים באלמינה את מצודת אלמינה, שנודעה כמצודת סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) והייתה היישוב האירופי הראשון באפריקה שמדרום לסהרה. ב-1652 הקימו ההולנדים על גבעה סמוכה את מצודת קונראדסבורח (Coenraadsburg) שנודעה גם כ"פורט סן ז'אגו דה מינה" (Fort St. Jago da Mina). שתי המצודות הוכרו ב-1979, יחד עם תשע מצודות נוספות ברחבי גאנה, כאתר מורשת עולמית. בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 25,560 איש, שפרנסתם בעיקר על הדיג והתיירות.
לפני בוא האירופים
אזור אלמינה יושב בשנת 1000 לכל המאוחר, כאשר שבטים אקאנים נדחקו דרומה מהאזור שבשוליו הדרומיים של הסהרה על ידי שבטים יריבים. האקאנים התחלקו לשתי קבוצות - שבטי האשאנטי שהתיישבו ברצועת החורש של אפריקה המערבית, ושבטי הפאנטה שהמשיכו דרומה והתיישבו לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי. בתחומי גאנה לבדה קמו כעשרים ממלכות קטנות נפרדות, ואלמינה שכנה בין שתי ממלכות של אנשי הפאנטה - פטו ואגואפו. ממלכות אלה קיימו ביניהן קשרי מסחר וסחרו גם עם מדינות מצפון לסהרה.
השלטון הפורטוגזי
יש הטוענים כי הצרפתים הגיעו לחופי אפריקה המערבית כבר בשנת 1346 ויצרו קשר עם המקומיים, אך ברי שלא הקימו יישוב במקום. סוחרים צרפתיים שהגיעו לאלמינה בשנת 1383 קראו למקום La mine (המכרה) על שם הזהב שמצאו שם הפורטוגזים נחשבים לאירופים הראשונים שהגיעו אל חופי גאנה, לאחר שהחלו להדרים באופן הדרגתי לאורך חופיה של אפריקה המערבית החל בתחילת המאה ה-15. לאחר כ-50 שנים שבמהלכן הגיעו הפורטוגזים בכל הפלגה לנקודה דרומית יותר, הגיעו גם לאלמינה ב-1471 בעת שלטונו של אפונסו החמישי, מלך פורטוגל. הסחר הפורטוגלי באלמינה התפתח במשך העשור הבא, וב-1481 החליט מלך פורטוגל ז'ואו השני על הקמת מצודה במקום. חומרי הבנייה למצודה נשלחו ב-10 קרוולות ובשתי ספינות מטען על ידי המלך, והן יצאו לדרכן ב-11 בדצמבר 1481 והגיעו ליעדן לאחר כחמישה שבועות.
המצודה שנקראה סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) נועדה להגן על הסחר במפרץ גינאה, ושמה נגזר מהמילים הפורטוגזיות "א מינה" (A Mina), דהיינו "המכרה". התושבים המקומיים לא קיבלו את הקמת המצודה בהבנה, והפורטוגזים ניהלו איתם משא ומתן, הבטיחו להם הבטחות שונות והעניקו להם מתנות. למרות זאת, כאשר החלה הבנייה, התפתחו מהומות בין הצדדים על רקע הריסת חלק מבתי הכפר כדי לפנות מקום למצודה בנקודה האסטרטגית ביותר במקום, ובשל כך שהפורטוגזים חצבו בסלע שנחשב לקדוש בעיני המקומיים. מהומות אלה עלו בחייהם של מספר פורטוגזים אשר שרפו מצידם את בתי הכפר. למרות זאת, הקומה הראשונה של המצודה הושלמה בתוך 20 יום בלבד, ויתר העבודות, כולל הקמת כנסייה, הסתיימו לאחר זמן קצר.
עם השלמת המצודה הפכה אלמינה לעיר לכל דבר, ומונה לה מושל. סחר הזהב במקום התפתח והגיע בשיאו בתחילת המאה ה-16, לכעשירית מאספקת הזהב העולמי. האירופים התערבו בחיי המקומיים ושכנעו אותם להכריז על אלמינה כעל מדינה עצמאית בחסות פורטוגזית, תוך שהם מבטיחים להם הגנה. אט אט כפו הפורטוגזים מונופול על הסחר עם המקומיים, פגעו במרקם המסורתי בסביבה והביאו ליריבות בין המקומיים לבין שבטים אחרים. בנוסף הפכה אלמינה למוקד חשוב בסחר עבדים, וראשי שבטים אפריקאים הביאו למקום עבדים וסחרו בהם בתמורה לטקסטיל, לסוסים ולמוצרים אחרים. העבדים הוחזקו במצודה לפני שיצאו למסעם לברזיל ולמושבות פורטוגזיות אחרות.
בואם של ההולנדים
ב-1596 ניסו הולנדים להשתלט על המצודה לראשונה אך ללא הצלחה. בספטמבר 1606 שבו 600 חיילים הולנדים למקום, והתקיפו את המצודה במספר הזדמנויות במשך 1606 ובחודש ינואר 1607, אך הם נסוגו לבסוף. רעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1615 גרמה נזקים למצודה, וההולנדים ערכו שלושה ניסיונות נוספים ובלתי מוצלחים להשתלט עליה. ההולנדים לא אמרו נואש וב-1625 הגיע כוח צבאי של 1,200 חיילים ו-150 אפריקאים ב-15 כלי שיט בסמוך למצודה. ההולנדים הפגיזו את מצודת אלמינה שבה שהו אותה עת 56 חיילים פורטוגזים בלבד, אך אלה הצליחו להדוף את ההולנדים בעזרת מקומיים שנמנו על בני בריתם. הקרב עלה להולנדים בחייהם של 500 חיילים.
ב-1637 הצליחו לבסוף 800 חיילים הולנדים, שאליהם חברו בין 1,000 ל-1,400 מקומיים, להכריע את המצודה. התוקפים השתלטו על הגבעה שעליה ניצבה קפלה פורטוגזית מבוצרת, והפגיזו ממנה את המצודה. ב-29 באוגוסט 1637 נכנע חיל המצב הפורטוגזי להולנדים, והשלטון הפורטוגזי באלמינה הסתיים. כדי למנוע את כיבוש מצודת אלמינה בעתיד, באופן שבו כבשו אותה הם עצמם, ביצרו ההולנדים את הגבעה, וב-1657 הקימו במקום מצודה קטנה, שנקראה "פורט סן ז'גו דה מינה" (Fort Sao Jago da Mina), על שם הקפלה הפורטוגזית שניצבה במקום קודם לכן או קונראדסבורח (Coenraadsburg) בהולנדית. מצודה זו לא שימשה מעולם לסחר עבדים והייתה רק מעוז צבאי, וההולנדים אף הרחיבו את מצודת אלמינה עצמה והעניקו לה את המראה הנוכחי שלה. בתקופה זו הייתה אלמינה לבירת גינאה ההולנדית, וההולנדים המשיכו בסחר העבדים במקום. במהלך המאה ה-19 כשלו ניסיונותיהם של ההולנדים להקים מכרה זהב נוסף באלמינה ולפתח את משק הכותנה. מאידך גיוס מקומיים לצבא ההולנדי ושליחתם לאיי הודו המזרחית היה מוצלח יותר. עם זאת, ברבע השלישי של המאה ה-19 הגיעו ההולנדים למסקנה כי המשך החזקתם באלמינה אינו כלכלי, והם מכרו את המקום לבריטים ב-1872.
התקופה הבריטית
חילופי השלטון לא עברו בשקט והמקומיים כמו גם בני האשאנטי הגיבו במחאה ציבורית ובפעולות גרילה נגד הבריטים. ביוני 1873 הגיבו הבריטים בהפגזת העיר העתיקה של אלמינה וזו נשרפה עד היסוד. האוכלוסייה המקומית נמלטה ממקום ואלמינה הפכה לעיר רפאים למשך עשור שנים. שטח העיר העתיקה הפך למגרש מסדרים והיא לא נבנתה מחדש עד עצם היום הזה. אלמינה יושבה שוב החל בשנות השמונים של המאה ה-19, אך רק בתום יותר ממאה שנים, הגיעה האוכלוסייה למספרה לפני הרס העיר. העיר החדשה נבנתה בסגנון קולוניליסטי ובתים אלה עדיין שולטים בנופה.
אלמינה כיום
שתי המצודות שופצו באופן מקיף במהלך המאה ה-20 והוכרזו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית. דבר זה האיץ את חשיבותה התיירותית של העיר, וזו הולכת ומתפתחת אם כי טרם הפכה למקור הכנסה מרכזי. רוב האוכלוסייה נסמך עדיין על דיג לפרנסתה, אף כי ענף זה נפגע בשנים האחרונות בשל דיג יתר לא חוקי. קיימות תוכניות שאפתניות להמשיך ולפתח את העיר כיעד תיירותי, החשובה שבהן מכונה "תוכנית אלמינה 2015".
האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה (תל אביב)
מבנה
הכניסות לגינה הן מרחוב בורלא ומדרך נמיר. בפתח הכניסות שלטי ברזל עליהם כתוב: לזכר כ"ג יורדי הסירה, תש"א, 1941.
במרכז הגינה נמצא לוח שיש עליו מופיעים שמות כ"ג יורדי הסירה ומייג'ור אנטוני פאלמר שסופח אליהם מטעם השלטונות הבריטים. על הלוח חקוק:
האנדרטה היא מעשה ידיה של הפסלת נחמה אופק (1914-1996), ונחנכה בשנת 1991. האנדרטה מתארת סירה נטרפת בין גלי הים כשחציה שקוע בים. בתוך הגלים נראים ראשים, ידיים, רגלים ונעליים של האנשים הטובעים.
כ"ג יורדי הסירה הונצחו במקומות נוספים בישראל ובראשם בהר הרצל בירושלים. עמוד זיכרון מוצב גם על גדות הירקון בתל אביב, במקום שבו התאמנה הקבוצה לפני יציאתה לפעולה.
דיגלוסיה
דִּיגְלוֹסְיָה (מיוונית Διγλωσσία, "שפה כפולה") היא מצב לשוני־חברתי לא-שכיח, שבו הפער בין השפה הכתובה לשפה המדוברת גדול מאוד, עד כדי כך שדוברי השפה נאלצים ללמוד את השפה הכתובה כאילו הייתה שפה זרה. אפשר לראות בדיגלוסיה מקרה פרטי של דו־לשוניות (Bilingualism), אולם המונח דו־לשוניות מתאר קשת רחבה הרבה יותר של מצבים לשוניים.
המונחים "שפה כתובה" ו"שפה מדוברת" אינם מדויקים לגמרי בהקשר זה. "השפה הכתובה" אמנם משמשת בעיקר בטקסטים כתובים, אולם היא משמשת במצבים מסוימים גם בדיבור. באותו אופן, "השפה המדוברת" משמשת בעיקר בדיבור, אולם לעיתים היא מועלית על הכתב. מסיבה זו יש המעדיפים את המונחים "שפה גבוהה" ו"שפה נמוכה" במקום "שפה כתובה" ו"שפה מדוברת" בהתאמה, אולם אין להבין מכך כאילו השפה המדוברת נחותה לעומת השפה הכתובה. בקהילות מסוימות שבהן מתקיימת דיגלוסיה, "השפה המדוברת" אכן נתפסת כנחותה, אולם זה לא תמיד המצב, ובכל מקרה התפיסה הזו עשויה להשתנות במהלך ההיסטוריה. אפשר לומר כי "השפה הכתובה" או "הגבוהה" משמשת בעיקר במצבים רשמיים, בעוד "השפה המדוברת" או "הנמוכה" משמשת בנסיבות פאמיליאריות ופופולריות.
ארצות ערב
מצב של דיגלוסיה קיים כיום בארצות ערב. בארצות אלה משמשת השפה הערבית הספרותית (اللغة الفـُصْحى, השפה המשמרת במידה רבה את לשון הקוראן והמסורות העתיקות) כלשון הכתיבה בספרים ובעיתונים, וגם כלשון הדיבור בנאומים, בקריינות של מהדורות חדשות ושל הודעות רשמיות ברדיו ובטלוויזיה וכיוצא באלה, בעוד ששפת הדיבור היומיומית היא אחד הניבים הערביים המקומיים, המשתנים ממקום למקום.
לוקסמבורג והקנטונים דוברי הגרמנית של שווייץ
דיגלוסיה קיימת כיום גם בקנטונים דוברי הגרמנית של שווייץ, שבהן משמשת הגרמנית ה"גבוהה" (Hochdeutsch, הניב הנפוץ בגרמניה) כשפת הכתיבה, בעוד שפת הדיבור היומיומית היא גרמנית שווייצרית (Schweizerdeutsch). מצב דומה קיים גם בלוקסמבורג, אם כי בשנות ה־80 קיבלה הלוקסמבורגית מעמד של שפה רשמית נפרדת בלוקסמבורג בצד הגרמנית והצרפתית. על כל פנים, השפה הלוקסמבורגית, שאין לה מסורת כתובה, משמשת עדיין כמעט אך ורק כשפת דיבור, אם כי הועלתה גם על הכתב.
שפת יידיש
שפת יידיש (אידיש) הנפוצה כיום בעיקר בקרב היהודים חרדים בישראל ומחוצה לה היא גם דוגמה לדיגלוסיה, בעוד השפה המדוברת מכילה יותר מילים שמקורן בעברית ובארמית, השפה הכתובה ביידיש דומה יותר לגרמנית והיא שונה מאוד מהשפה המדוברת. את השפה הכתובה לומדים בבתי הספר שבהם לומדים ביידיש, ומשתמשים בה לספרות, עיתונות, שירה וכו.
יוון
עד שנת 1976 הייתה נהוגה דיגלוסיה גם ביוון. שפת הלימוד בבתי הספר ושפת הכתיבה, הייתה על-פי רוב "קתרבוסה" (Καθαρεύουσα), שפה שנוצרה מתוך ניסיון לשמר את השפה היוונית הקלאסית, בעוד שפת הדיבור היומיומית כונתה "דימוטיקי" (Δημοτική), שהיא בעצם סדרה של ניבים יווניים שהתפתחו במהלך הדורות, תוך השפעה של שפות בלקניות אחרות, בעיקר טורקית. מאז שנות ה־80 של המאה ה-20, שפת הלימוד בבתי הספר היווניים, ושפת ההודעות הרשמיות היא "דימוטיקי", והשימוש ב"קתרבוסה" דועך.
ארץ ישראל במאות 2–4 לספירה
בארץ ישראל, בסוף המאה ה־2 לספירה, דעך השימוש בלשון חז"ל כשפת דיבור, והשימוש בארמית נעשה נפוץ. עם זאת, עדיין נכתבו חיבורים בלשון חז"ל במשך כ־200 שנה אחרי שהדיבור בה כמעט פסק. חוקרי עברית משערים, שהחל מסוף המאה ה־2 ובמשך 200 שנה בערך, נוצר בקרב היהודים בארץ ישראל מצב של דיגלוסיה – שפת הכתיבה, או השפה ה"גבוהה" הייתה עברית (לשון חז"ל), בעוד שפת הדיבור היומיומית הייתה ארמית (למעט כמה קהילות יהודיות קטנות). ארמית ועברית בלשון חז"ל הן שפות קרובות, הן מבחינת המוצא והן מבחינת ההשפעה ההדדית, ולפיכך המצב הלשוני הזה מתאים להגדרה של דיגלוסיה. החל מהמאה ה־5 לספירה דעך השימוש בלשון חז"ל גם כשפה כתובה והארמית החלה לשמש את היהודים בארץ ישראל בכל תחומי החיים.
דיגלוסיה בצרפת הימי ביניימית
באזורים הרומאניים ובכללם צרפת, השפה הלטינית הייתה הדומיננטית בהיווצרות השפה המקומית, משמע שבצרפתית יש יותר יסודות רומיים מאשר גרמאניים. בצרפת לא הייתה אחידות בניב בימי הביניים. בכל צרפת השפה המדוברת הייתה הצרפתית, אם כי בניב שונה בכל אזור, למשל בנורמנדיה ניב נורמני, בדוכסות בורגונדיה ניב בורגונדי (רק במהפכה הצרפתית הניב הפריזאי ניצח והשתלט על כל הצרפתית). השפה השנייה - השפה העליונה - הייתה הלטינית, בה השתמשו לצורכי פולחן, כנסייה, סקרמנטים, שפת התרבות ובאותיותיה כתבו, והיא נחשבה לשפת המשכילים ואנשי הכנסייה.
היהודים בימי הביניים
בקרב יהודי ימי הביניים התקיימה תופעה שניתן לכנותה דיגלוסיה (אם כי ניתן לראותה גם כדו לשוניות, כי לא מדובר בשני משלבים של אותה שפה): השפה המדוברת אצל היהודים הייתה השפה המקומית (גרמנית, צרפתית וכדומה), ומימי הביניים המאוחרים ניבים יהודיים של השפות המקומיות, ואילו שפות הכתיבה היו עברית וארמית (אצל יהודים אשכנזים מכונות שתי השפות "לשון הקודש"). כיוון שיהודים למדו לקרוא ולכתוב עברית, הם השתמשו באותיות העבריות גם לכתיבת הניב המקומי שבו דיברו. לפיכך שפות יהודיות כגון יידיש, לאדינו או ערבית יהודית נכתבות באותיות עבריות. לעברית הייתה יוקרה תרבותית ומבחינה דתית נחשבה לקדושה, שכן זו שפת התורה וספרי הקודש. היא נחשבה גם לשפה מקורית ועליונה.
דיגלוסיה בחברה היהודית-צרפתית בימי הביניים
פרשן המקרא היהודי-צרפתי רש"י כתב את פירושיו לתורה ולתלמוד בעברית. כיוון שגם היהודים שידעו עברית, לא הבינו מילים נדירות, קשות או עתיקות בשפה העברית רש"י תרגם אותן ללועזית, כלומר לשפה הצרפתית. למשל לפסוק ב' בפרק א' בבראשית נמצאת המילה "תוהו" שהיא קשה להבנה, לכן ראה רש"י צורך לתרגם אותה לצרפתית כדי שהיהודים הצרפתים יבינו את משמעותה. רש"י השתמש בלעזים (שימוש במילים משפת הארץ באותיות עבריות) 1,300 פעמים בפירושו לתורה ו-2,500 פעמים בפירושו לגמרא. התרומה הגדולה של הלעזים לבני התקופה היא בכך שהם סייעו ללימוד העברית ואם אוספים את כל הלעזים הרי לפנינו מילון של מילים עבריות קשות ולא שכיחות.
הבחנה חדה בין "מצבים לשוניים" שונים
מבחינה חברתית־תרבותית יוצרת הדיגלוסיה הבחנה ברורה וחדה בין מצבים לשוניים שונים, מצבים לשוניים שבהם נדרשת "השפה הגבוהה" (הכתובה) ומצבים לשוניים שבהם נדרשת "השפה הנמוכה" (המדוברת). כך, למשל, כתיבת מכתב למשרד ממשלתי היא מצב לשוני של "השפה הגבוהה", לעומת שיחה בין ידידים שהיא מצב לשוני של "השפה הנמוכה". ההבחנה הזאת קיימת גם לגבי פעולה זהה בהקשרים שונים, למשל, כתיבת מכתב רשמי תהיה מצב של "שפה גבוהה" בעוד כתיבת מכתב לידיד תהיה מצב של "שפה נמוכה". אמנם, גם בקהילות לשוניות שאין בהן דיגלוסיה קיימת הבחנה בין רמות שונות של השפה, אבל ההבחנה ביניהן אינה כה חדה כמו בקהילה שמקיימת דיגלוסיה. ההבחנה החדה הזאת עלולה אף להביא למבוכה במצבי־ביניים. בעולם הערבי ניטש בעבר ויכוח, האם דיאלוגים בספרות יפה או במחזות יכולים להיכתב בשפה המדוברת, כדי שיישמעו אותנטיים, או שחובה לכתוב גם אותם בשפה הספרותית (בסופו של דבר התקבלו שתי הגישות, אם כי הגישה הרווחת יותר היום היא כתיבת דיאלוגים בשפה המדוברת, בייחוד כשמדובר במחזות ובסרטים). בטלוויזיה וברדיו מתנהלים ראיונות תוך עירוב של שתי השפות, בהתאם למצב הלשוני המסוים שאליו נקלע הריאיון (למשל: דיון באידאולוגיה, לעומת ענייני דיומא). מעקב אחרי שיחות וראיונות מסוג זה בקהילות לשוניות שמקיימות דיגלוסיה מצריך מיומנות לשונית גבוהה.
השלכות על המחקר הבלשני
במחקר הבלשני ההיסטורי דיגלוסיה נחשבת למצב המקשה מאוד על חקירת שלבי ההתפתחות של השפה. שינויים בשפה המדוברת כמעט שאינם באים לידי ביטוי בשפה הכתובה "הגבוהה", והטקסטים שנכתבים בשפה המדוברת הם מעטים, ולפעמים אין בהם די כדי לתאר בצורה אמינה את השינויים שעברה השפה במהלך הדורות. מצד שני, מעט הטקסטים שנכתבים בשפה המדוברת מציגים תמונה אמינה יותר של השפה בתקופה שבה נכתבו, מאשר טקסטים דומים שנכתבו בסביבה לשונית שאין בה דיגלוסיה. בקהילות שמקיימות דיגלוסיה נעשה מאמץ רב לשמר את השפה הכתובה וליצור גרסה אחידה ומקובלת שלה. לעומת זאת, אם וכאשר נכתב טקסט בשפה המדוברת, הוא נכתב בצורה חופשית לפי מיטב הבנתו של הכותב, ולפיכך הוא משקף בצורה טובה את האופן שבו הוא משתמש בשפה.
המאוזוליאום של לנין
המאוזוליאום של לנין (ברוסית: Мавзолей Ленина) הוא מונומנט הממוקם לאורך חומת הקרמלין, בכיכר האדומה שבמוסקבה, בירת רוסיה, והוא מקום משכבו של ולדימיר איליץ' לנין. גופתו החנוטה הושמה לתצוגת הכלל בשנת 1924, שנת מותו.
היסטוריה
ביום מותו של לנין קיבלה הממשלה הסובייטית יותר מ-1,000 מברקים, מכל רחבי רוסיה, המבקשים לא לקבור את גופתו ולשמר אותה בדרך כלשהי, למען הדורות הבאים. פרופסור אלכסיי אבריקוסוב, פתולוג רוסי חשוב, חנט את גופתו של לנין ב-22 בינואר כדי שתישאר שלמה עד לקבורה. בליל 23 בינואר האדריכל אלכסיי שצ'וסב קיבל משימה לעצב ולבנות בשלושה ימים קבר שיאפשר לכל אלה המעוניינים להיפרד ממנו, לעשות כן. ב-26 בינואר התקבלה החלטה להציב את ארון הקבורה בכיכר האדומה לצד חומת הקרמלין. ב-27 בינואר בנה שצ'וסב חלקת קבר מעץ ובאותו היום הונח ארון המתים של לנין בתוכו. למעלה מ-100,000 איש ביקרו בקבר בתוך חודש וחצי. באוגוסט 1924 שיפר שצ'וסב את חלקת הקבר לגרסה גדולה יותר. האדריכל קונסטנטין מלניקוב עיצב את הסרקופג (ארון קבורה עשוי אבן) של לנין.
בשנת 1929 התברר בוודאות שגופתו של לנין יכולה להישמר לתקופה ארוכה הרבה יותר. הוחלט אפוא להחליף את המאוזוליאום הזמני מעץ למבנה קבוע העשוי אבן. בבניית המאוזולאום נעשה בין היתר שימוש בשיש, פורפיר, קוורציט, גרניט ולברדוריט. באוקטובר 1930 הושלמה בניית חלקת הקבר. בשנת 1973 עיצב הפסל ניקולאי טומסקי סרקופג חדש.
למרות תיקונים קוסמטיים למיניהם, שנעשים לגופתו של לנין מדי שנה על ידי קברנים, אנשים תוהים אם גופתו אכן אמיתית בשל היותה מבריקה מאוד. ייתכן שכמה חלקים בגופה מזויפים, או מזויפים חלקית לצורך הייצוגיות. גם הממשלה הסובייטית וגם זו הנוכחית סירבו להגיב בנושא אמיתות הגופה.
עם מותו של יוסיף סטלין בשנת 1953, מוקמה גופתו החנוטה במאוזוליאום לצד גופת לנין, עד להוצאתה משם ב-31 באוקטובר 1961, כחלק מקמפיין הדה-סטליניזציה של יורשו, ניקיטה חרושצ'וב. גופתו של סטלין נקברה מאחורי המאוזוליאום, בצמוד לחומת הקרמלין. בחלקה זו, המכונה "בית הקברות של חומת הקרמלין", קבורים רבים ממנהיגי ברית המועצות וקברניטיה, והחלקה פתוחה לביקור הציבור.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התכוון בוריס ילצין לסגור את המאוזוליאום ולהביא את לנין לקבורה בסמיכות לקבר אמו בסנקט פטרבורג, וזאת בהתאם לצוואתו. הדבר לא צלח עקב התנגדות רבה מצד קומוניסטים ומדריכי תיירים. ולדימיר פוטין, שאף הוא נדרש להכריע על עתידו של לנין, החליט שלא לקבור אותו בטענה שזה יפגע בכל אותם דורות שחונכו על לנין ודרכיו.
אסף ענברי
אסף ענברי (נולד ב-9 במרץ 1968) הוא סופר ישראלי. זוכה פרס עגנון לאמנות הפרוזה לשנת תשפ"א.
ביוגרפיה
ענברי נולד בקיבוץ אפיקים, הבכור מבין שלושה ילדים. ב-1988 פרסם בכתב העת "פרוזה" מסה ראשונה מפרי עטו שעסקה בעמוס עוז. שירת בגלי צה"ל, שם ערך את תוכנית הבוקר של אלכס אנסקי "שבע אפס שבע" ובמקביל החל לפרסם סיפורים ומאמרים בעיתונים רבים תחת שבעה שמות-עט שונים, ביניהם דוד בש, איתי לדרמן ויריב שכטר. בריאיון ברדיו עם יעקב אגמון הוא החשיב תקופה זו כתקופת הכשרה אינטנסיבית ביותר בכתיבה שסייעה לו רבות בהמשך דרכו. לאחר שסיים את שירותו הצבאי המשיך לפרסם סיפורים ומסות בעיתונים שונים במסגרת עבודתו בהם.
הוא למד ספרות כללית ופילוסופיה במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך שלו חקרה את "מבנה המציאות ביצירתו של נאבוקוב" והוגשה בשנת 2000. הוא המשיך ללימודי ספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, שבה כתב עבודת דוקטור בהנחיית פרופ׳ אבידב ליפסקר בנושא: "הגותו הספרותית-תרבותית של ביאליק" (הוגשה בשנת 2008).
בשנת 2005 נישא לנעמי, ולהם שני בנים ובת.
ב-2020 זכה בפרס עגנון לאמנות הסיפור לשנת תשפ״א.
אסף ענברי מתגורר בקיבוץ דגניה ב' (אך לא חבר בו), בעבר לימד במכללת כנרת, במכללת עלמא בתל אביב ובמכללת סמינר הקיבוצים. מלמד במרכז האקדמי שלם בירושלים. הוא פרסם מסות וסיפורים בכתבי עת ובעיתונים שונים.
ספריו
ב-2009 יצא לאור רומן פרי עטו, "הביתה", המתאר את תולדותיו של קיבוץ אפיקים לאורך שלושה דורות. סגנונו של הספר חסכני, משפטיו קצרים, והוא גדוש בפעולות ומקמץ בתיאורי רגשות ומחשבות. כתיבה זו נאמנה לתפיסה התאורטית של ענברי על טיבה של הספרות העברית: "במשפט אחד: הספרות העברית, בגרעין מהותה, היא סיפורת-פעולה היסטורית-לאומית. כלומר סיפורת הנשענת על תפיסת הזמן כהיסטוריה, על תפיסת האדם כחלק מלאום, ועל תפיסת המציאות כסדרה של פעולות, ולא כמכלול של עצמים במרחב". ספרו היה ברשימת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2011.
ב-2022 יצא לאור ספרו "הספר האדום" בהוצאת "ידיעות ספרים". הספר עוסק באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי, ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה.
קישורים חיצוניים
על "הביתה"
על "הטנק" על "הספר האדום"
על מאמריו
שיחנית גדולה
בישראל היא מקייצת ומקננת נדירה, וחולפת לא שכיחה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
התיאור המקורי של אהרנברג של ציפור זו היה "די מעורפל" והיא תוארה מחדש על ידי הנרי בייקר טריסטרם ב-1864, שקרא לה Hippolais upcheri על שם חברו הנרי מוריס אפצ'ר. זהו גם מקור השם העממי באנגלית של הציפור. זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת-מינים שונים.
שם הסוג Hippolais הוא מיוונית עתיקה hupolais, כפי שנכתב באופן שגוי על ידי ליניאוס. זה התייחס לציפור קטנה שהוזכרה על ידי אריסטו ואחרים, ועשויה להיות אונומטופאית או נגזרת מ-hupo,"מתחת" ו-laas, "אבן". שם המין הספציפי languida הוא מלטינית languidus - חלש.
תפוצה ובית גידול
היא מקייצת ומקננת בטווח שמטורקיה, דרומה ומזרחה עד פקיסטן. היא נודדת, חורפת במזרח אפריקה, מאריתריאה וסומליה ודרומה לטנזניה.
מין זה מעדיף עצים ושיחים גבוהים במגוון בתי גידול: פרדסים, מטעים, חורשים על מדרונות ההרים, עצים פזורים בקצה המדבר (במיוחד אשל), ויערות בעמקים. לעיתים קרובות הוא קשור לקרקע מוגבהת, בהרים ובמדרונות סלעיים צחיחים עם צמחייה גבוהה מספיק ומקורות מים.
קינון
עונת הקינון מתרחשת מאפריל עד יולי, ובתטולה שלוש עד חמש ביצים. הקן בצורת גביע חזק ומסודר של עשבים, גבעולים וזרדים רכים, לרוב מכוסה בקורי עכביש, מרופד בסיבים עדינים, פלומות צמחיות, פרווה וחומרים רכים דומים וממוקם במזלג של ענפים.
בישראל
בישראל היא דוגרת נדירה ומתמעטת בגריגה פתוחה בחרמון, בגולן ובגבעות לכיש. בשל הרס מקומות חיות שנבע מפיתוח, חקלאות ושריפות שנגרמות כתוצאה מפעילות צה"ל נהייתה ירידה גדולה באוכלוסיית השיחנית הגדולה בישראל. מין זה אינו מקנן עוד בגליל המזרחי ויהודה ושומרון, ובשל הירידה התלולה במספר הזוגות הדוגרים היא מוגדרת בארץ כמין ש"עתידו בסכנה".
קולות
השירה שלה דומה לזו של שאר השיחניות, אך מיוחדת ובלתי ניתן לטעות בה, ושונה לחלוטין מזו של שיחנית הזית.
סטטוס
למין זה טווח גדול במיוחד, ומגמת האוכלוסייה נראית יציבה, ומכאן שהמין אינו מתקרב לסף פגיעות. מסיבות אלו המין מוערך כ"ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
בלום
בלום הוא שם משפחה נפוץ. בגרמנית, Blum משמעו פרח ובאנגלית, Bloom משמעו פריחה.
Bloom (surname)
מונסטירשצ'ינה
ראשיתה של מונסטירשצ'ינה בתחילת המאה ה-14, ובמהלך המאה ה-19 התפתחה, כאשר למעלה מ-80% מתושביה היו יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,370 יהודים, רוב תושביה, ופעל בה בית ספר יידי.
באוגוסט 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות. כעבור כחודש רוכזו קרוב ל-1,000 יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה.
בפברואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו שבעיירה בבורות ירי, תוך עריכת מצוד אחר עשרות יהודים שהסתתרו בעיירה ורציחתם.
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה
ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה (באיטלקית: Vittorio Emanuele II, 14 במרץ 1820 – 9 בינואר 1878) היה מלך ממלכת סרדיניה ופיימונטה בין השנים 1849–1861. במהלך שנים אלו היה משתתף משמעותי בתנועה לאיחוד איטליה. בשנת 1861 הכריז עליו פרלמנט כלל-איטלקי כעל מלכהּ הראשון של ממלכת איטליה המאוחדת, תואר שבו נשא עד מותו.
תולדות חייו
נולד בטורינו ב-14 במרץ 1820, כבנם הבכור של קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, ושל מריה תרזה מאוסטריה. אביו היה למלך סרדיניה בשנת 1831. בצעירותו חי שנים מספר עם אביו בפירנצה, והתעניין בפוליטיקה, בצבא ובספורט. לפני שהומלך על סרדיניה היה תוארו דוכס סבויה.
ויטוריו אמנואלה השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, ולחם בקו הקדמי בקרבות פסטרנגו ('), סנטה לוצ'יה ('), ג'ויטו וקוסטוצה ().
בשנת 1849 ויתר אביו על כס המלוכה בעקבות הפסד לאוסטרים בקרב נובארה במלחמת העצמאות, ובנו החליפו בתור מלך סרדיניה. באותה שנה הוא הצליח להשיג הסכם שביתת נשק נוח עם האוסטרים. בית הנבחרים של פיימונטה לא אישר את ההסכם והוא פיטר את ראש ממשלתו. לאחר שערך בחירות חדשות, אושר ההסכם עם אוסטריה על ידי בית הנבחרים החדש. ויטוריו אמנואלה השני דיכא באכזריות מרד שפרץ בעיר ג'נובה וכינה את המורדים: "שפלים וגזע מזוהם של פחדנים". בשנת 1852 הוא מינה לראש ממשלה את קמילו דה קאבור, מדינאי נבון אשר תרם רבות לאיחוד איטליה, וכך הפך ויטוריו אמנואלה השני במהרה לסמל התנועה לאיחוד איטליה. הוא היה פופולרי במיוחד בממלכת סרדיניה בשל החוקה החדשה שהעניק ובזכות הרפורמות הליברליות שהנהיג.
משפחתו
ב-1842 נישא לבת דודתו - אדלהייד מאוסטריה מהענף האוסטרי של בית הבסבורג, בתו של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון. נולדו להם 8 צאצאים:
ב-1869 נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, היו להם שני צאצאים. בנוסף על כך נולדו לו ילדים ממספר פילגשים.
הנצחה
לאחר מותו הוקמה ברומא אנדרטה לכבודו בפיאצה ונציה, שבה מוקמה מצבת החייל האלמוני. כמו כן, במרכז מילאנו הוקמה מספר שנים לאחר מותו גלריה ויטוריו אמנואלה השני שהייתה אחד ממרכזי הקניות העירוניים הראשונים בהיסטוריה.
אואולו
גאוגרפיה
אואולו שוכנת לשפת שפכו של נהר בעל שם זהה (Oulujoki) המתרוקן אל מפרץ בוטניה, במערב חלקה הצפוני של פינלנד, כ-200 ק"מ מדרום לחוג הארקטי, ו-130 ק"מ מגבול שוודיה. מיקומה העניק לה את שמה השוודי, שפירושו: "המצודה על נהר אואולו". היא נוסדה ב-8 באפריל 1605 על ידי קרל הרביעי, מלך שוודיה, לאחר הסכם שלום עם רוסיה שהסיר להלכה את איום התקיפה ממזרח בדרך-הנהר. האזור הסובב אותה היה מאוכלס כבר הרבה קודם, והנהר שימש ערוץ מסחר ותיק.
השריפה הגדולה באואולו שפרצה ב-1822 הרסה חלק נכבד מהעיר, והאדריכל קרל-לודוויג אנגל, שמזוהה עם המבנים המהודרים סביב כיכר הסנאט בהלסינקי, נקרא לתכנן את בנייתה מחדש. רק שינויים קלים עברו מאז הושלמה הבנייה של אואולו המודרנית ועד ימינו, כשצריח הקתדרלה - גם היא בעיצובו של אנגל - הושלם ב-1844.
העיר הפופולרית היא המרכז המנהלי, החינוכי, המסחרי והתעשייתי של צפון פינלנד, ובה חיי תרבות עשירים הכוללים פסטיבלי מוזיקה ואמנות, לרבות פסטיבל וידאו שנתי בקיץ ואליפות העולם בנגינה על גיטרת אוויר; אירועי ספורט ועוד. האוניברסיטה של אואולו נוסדה ב-1958 ובה למדו ב-2008 כ-16,600 תלמידים. קבוצת ההוקי קרח של העיר זכתה באליפות ליגת העילית הארצית 5 פעמים בין 1981–2008.
17% מהתושבים באואולו הם תחת גיל 15, ו-12.5% הם בני 65 ומעלה.
כלכלתה של העיר מבוססת בעיקר על מגזר השירותים אולם גם על תעשייה (נייר). המעסיקים הגדולים ביותר, לפי הסדר, הם העירייה, קריית בית החולים של צפון אוסטרובוטניה, קבוצת נוקיה והאוניברסיטה. נמל אואולו הוא מהעמוסים בנמלי מפרץ בוטניה. אואולו מקושרת היטב עם כל חלקי פינלנד באמצעות כבישים מהירים, רכבות, אוטובוסים ותעופה.
סמל העיר מציג את דג הסלמון, שעליו התבססה כלכלתה של העיר בעת המוקדמת.
פיטסבורג סטילרס
פיטסבורג סטילרס (באנגלית: Pittsburgh Steelers - פלדות פיטסבורג) היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר פיטסבורג שבמדינת פנסילבניה.
הקבוצה נוסדה ב-1933 על ידי ארט רוני והיא הקבוצה החמישית בדירוג הוותק בליגת ה-NFL. כיום בעלי קבוצה הם דן רוני, בנו של ארט. שנות השיא של הקבוצה היו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, הקבוצה זכתה ארבע פעמים בסופרבול ונודעה בזכות קו ההגנה המשובח שלה שהעניק לה הכינוי "מסך הפלדה" (Steel Curtain). נכון ל-2019, הסטילרס, יחד עם ניו אינגלנד פטריוטס, הם הקבוצה בעלת מספר הזכיות הרב ביותר במשחקי הסופרבול, עם שישה ניצחונות לזכותם.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1933 ושיחקה תחת השם פיטסבורג פיירטס, בדומה לקבוצת הבייסבול של העיר. החל מעונת 1940 נקבע כינויה לשם הנוכחי, המאפיין את תעשיית הפלדה באזור. במהלך מלחמת העולם השנייה סבלה הקבוצה ממחסור בשחקנים זמינים ולכן התאחדה ב-1943 עם פילדלפיה איגלס וב-1944 עם שיקגו קרדינלס. ב-1947 העפילו הסטילרס לראשונה לפלייאוף, אך הודחו כבר במשחק הראשון. במשך 25 השנים הבאות לא הצליחו להעפיל פעם נוספת לפלייאוף. עם איחוד בין ליגת ה-NFL ל-AFL ב-1970, עברה הקבוצה לשחק בAmerican Football Conference (חטיבת הליגה האמריקאית, ה-AFC).
ב-1969 נשכר צ'אק נול כמאמן הקבוצה והחל עידן ההצלחות, בדראפט נבחרו שחקנים שיהפכו לכוכבים וחברי היכל התהילה של ה-NFL והבולטים בהם שחקן ההגנה ג'ו גרין והקוורטרבק טרי בראדשו. בשנות ה-70' העפילו הסטילרס שמונה פעמים לפלייאוף וזכו ארבע פעמים בסופרבול.
ב-1992 החליף ביל קהואר את נול ואימן את הקבוצה במשך 15 העונות הבאות. תחת הדרכתו העפילו הסטילרס 10 פעמים לפלייאוף ולשני משחקי סופרבול, הם הפסידו בסופרבול XXX (עונת 1996) לדאלאס קאובויס וזכו באליפות לאחר ניצחון בסופרבול XL (עונת 2005) על סיאטל סיהוקס.
מאז 2007 מכהן כמאמן הקבוצה מייק טומלין, ב-2008 זכתה הקבוצה פעם נוספת בסופרבול לאחר ניצחון 23-27 על אריזונה קרדינלס, בעונת 2010 העפילה בפעם השמינית בתולדותיה לסופרבול אך הפסידה לגרין ביי פאקרס.
אצטדיון
מאז 2001 משחקת הקבוצה באצטדיון ייעודי לפוטבול, הממוקם על נהר אוהיו. האצטדיון נבנה בעלות של כ-285 מיליון דולר ויכול להכיל כ-65,000 צופים. בתחילת דרכה ובמשך 31 עונות שיחקה החברה באצטדיון פורבס פילד אותה חלקה עם קבוצת הבייסבול פיטסבורג פיירטס, ב-1964 עברה לשחק באצטדיון אוניברסיטת פיטסבורג ובשנים 1970 עד 2000 שיחקה עם הפיירטס באצטדיון שלושת הנהרות.
יחסי רוסיה–שוודיה
יחסי רוסיה–שוודיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רוסיה ושוודיה. היחסים בין שתי המדינות מתוארכים למאה העשירית; כאשר הוויקינגים השוודים שנקראו ורנגים הקימו מדינות חדשות שהתפתחו מאוחר יותר לרוסיה, אוקראינה ובלארוס.
ראשית היחסים
מבחינה היסטורית שתי המדינות היו קשורות עוד מימי קדם, בהן הוויקינגים השוודים סחרו בנהרות הרוסים הגדולים והתחילו יישובים שהפכו לימים לערים גדולות כמו נובגורוד וקייב. יישובים אלה הולידו קשרים הדדיים שהיו גם שושלתיים, שכן מלך שוודי (רוריק) הקים שושלת ששלטה ללא הפרעה מהמאה ה-8 עד המאה ה-16 כפי שתוארה בכרוניקה של נסטור. אפילו השם של רוסיה מקורו משוודיה, שכן השם הישן עבור הוויקינגים השוודים ממזרח היה רוס.
המלחמות הרוסיות-שוודיות
במהלך ימי הביניים נלחמו השוודים והרוסים 11 מלחמות רק מאז המאה ה-12.
הנושא המרכזי בשנים 1600–1725 היה המאבק בין שוודיה לרוסיה על השליטה ב, כמו גם בשטחים סביבו. רוסיה הייתה בסופו של דבר המנצחת, ושוודיה איבדה את מעמדה כמעצמה ראשית. בשנת 1610 צעד הצבא השוודי למוסקבה בפיקודו של יעקב דה לה גרדי. בשנים 1623–1709, המדיניות השוודית, במיוחד תחת גוסטבוס אדולפוס וקרל השנים עשר, עודדה ותמכה צבאית בהתנגדות אוקראינה להגמוניה רוסית מוסקובית. גוסטבוס אדולפוס נלחם במלחמת אינגריה נגד רוסיה, אשר הסתיימה בשנת 1617 בהסכם סטולבובו, שהדיר את רוסיה מהים הבלטי. התבוסה הדרמטית ביותר של שוודיה בשדה הקרב הייתה בשנת 1709 בקרב פולטבה, בניסיון לחבור אל מנהיג המרד האוקראיני איוואן מזפה. במלחמות אלה הכוחות הרוסיים עלו בכוחם על השוודים, אולם לעיתים קרובות הם הובסו בקרבות כמו קרב נארווה (1700) וקרב סוונסקסונד (1790) בגלל הארגון הצבאי המעולה בשוודיה.
מלחמת הצפון הגדולה
בשנת 1700, ברית משולשת של דנמרק-נורווגיה, סקסוניה–פולין-ליטא ורוסיה פתחו במתקפה משולשת על דוכסות הולשטיין-גוטורפ השוודית, ופרובינציות ליבוניה ואינגריה, במטרה לנצל את היתרון שכן שוודיה נשלטה על ידי מלך צעיר וחסר ניסיון, ובכך פרצה מלחמת הצפון הגדולה. למרות זאת, הצבא השוודי בהנהגת קרל השנים עשר זכה בניצחונות מרובים, ובשנת 1700 בקרב נארווה נאלץ פיוטר הגדול לתבוע הסכם שלום אותו דחה קרל אז. בשנת 1706 הביסו כוחות שוודים תחת הגנרל קרל גוסטב רנסקיולד צבא משולב של סקסוניה ורוסיה בקרב פרבה. רוסיה הייתה כעת המעצמה הבלעדית שנותרה במלחמה.
הצעדה שלאחר מכן של קרל למוסקבה זכתה להצלחה ראשונית כאשר ניצחון הגיע בעקבות ניצחון, כשהמשמעותי שבהם היה קרב הולובצ'ין, בו ניצח הצבא השוודי הקטן יותר צבא רוסי כפול מגודלו. המערכה הסתיימה באסון כאשר הצבא השוודי ספג אבדות כבדות לכוח רוסי שגודל פי שניים מגודלו בקרב פולטבה, קרל כבר נפצע לפני הקרב, מה שהפך אותו למשולל יכולת פיקוד. אחרי התבוסה הגיעה הכניעה בפרלבוצ'נה. קרל בילה את השנים הבאות בגלות באימפריה העות'מאנית לפני שחזר להוביל תקיפה על נורווגיה, בניסיון להוציא את המלך הדני מהמלחמה פעם נוספת, כדי לכוון את כל כוחותיו נגד הרוסים, אולם הוא נהרג במהלך המצור על פרדרסטן בשנת 1718.
באותה תקופה, רוב האימפריה השוודית הייתה תחת כיבוש צבאי זר, אם כי שוודיה עצמה עדיין הייתה חופשית. מצב זה התקבע מאוחר יותר, אם כי התמתן קצת בהסכם ניסטאד שאחריו. המקורבים ראו לא רק את סופה של האימפריה השוודית, אלא גם את המונרכיה החזקה ומכונת המלחמה שלה.
במלחמת הצפון הגדולה נשלחו שבויי מלחמה שוודים במספרים ניכרים לסיביר, שם הם מנו אולי 25% מאוכלוסיית טובולסק, בירת סיביר, וחלקם התיישבו בה לצמיתות. סנקט פטרבורג, שנמצאת באותו מקום שבו שכנה במקור העיר השוודית ניין במחוז אינגרלנד, נבנתה במידה רבה גם על ידי שבויי מלחמה שוודים. אסטוניה הייתה תחת שלטון שוודי משנת 1558 עד 1710; לאחר מכן הוענקה הטריטוריה לרוסיה בשנת 1721. כל השוודים האסטוניים מהאי היומאה נאלצו לעבור לרוסיה החדשה (אוקראינה של ימינו) על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, שם הקימו את הכפר שלהם Galsalsvenskby.
מלחמות נפוליאון
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, החל אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה במלחמה נגד שוודיה. האזור כלל את שוודיה ופינלנד המודרנית. שוודיה הסתמכה על מה שהיא כינתה 'גיברלטר של הצפון' - הביצורים החדשים בסוויבורג ליד הלסינקי המודרנית. על אף שהביצורים היו מוכנים להתקפות כבדות ומצור ארוך, הם נכנעו לרוסים תוך כמה שבועות בשנת 1808, עקב דרישותיו הכוחניות של הגנרל הרוסי יאן פיטר ואן סושטלן והתגובות הכספיות של סגן-האדמירל השוודי קרל אולוף קרונסטטט. לאחר סיום המלחמה בשנת 1809, פינלנד נמסרה לרוסיה. פלישת נפוליאון לפומרניה השוודית בינואר 1812 הביאה להתקרבות בין שוודיה לרוסיה, שכללה הכרה רוסית בשלטון השוודי על נורווגיה. מעולם לא הייתה מלחמה נוספת בין השתיים, ושוודיה איבדה את תפקידה כמעצמה אזורית מרכזית.
המאות ה-20 וה-21
הדיפלומט השוודי ראול ולנברג בין יולי לדצמבר 1944 הנפיק דרכוני מגן עבור יהודים, והציל עשרות אלפי יהודים בהונגריה. בשנת 1944 הוא נעצר בהונגריה ונכלא במוסקבה שם מת בכלא. על אף שהמקרה התרחש בימי ברית המועצות, הנושא אף נדון אחר כך בין רוסיה לשוודיה.
ב-27 באוקטובר 1981, U-137, צוללת סובייטית ממעמד הוויסקי (על פי המינוח של נאט"ו) עלתה על שרטון במים טריטוריאליים שוודים ליד קרלסקרונה. לפנות בוקר, יום לאחר שהדייגים המקומיים הבחינו בצוללת העומדת על הסלעים בארכיפלג בלקינגה, פרק שכותרתו בדרך כלל "ויסקי על הסלעים". בהזדמנות זו הכוחות הימיים השוודים התייצבו לאורך גבולותיה הימיים של שוודיה, ומאוחר יותר התגלה כי ראש הממשלה השוודי טורבירן פלינין הוציא הוראה לירות בכוח הרוסי, אם הוא יחצה את גבול הים השוודי. מחקר ביטחוני שוודי אישר גם שיכול להיות שיש נשק גרעיני על הצוללת. במהלך השנים אירעו אירועי צוללות רבים בהם ברית המועצות ניסתה לאסוף מידע צבאי משוודיה, כולל תצפיות של צוללות סובייטיות לאורך קו החוף השוודי וענייני ריגול.
היחסים בין שתי המדינות החמירו לאחר שמוסקבה דחתה את התוכניות לפסגה גדולה של האיחוד האירופי-רוסיה בסטוקהולם. נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, האמין כי הפסגה צריכה להתקיים בבריסל, מכיוון שהוא האמין שזה מקום נייטרלי יותר לפסגה. מקור מתח נוסף ביחסי רוסיה-שוודיה הוא הכרת רוסיה בשני אזורי המריבה, אבחזיה ודרום אוסטיה, שהתנתקו מגאורגיה לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה. שר החוץ של שוודיה, קארל בילדט, גינה את מעשיה של רוסיה, והשווה אותה למעשי התוקפנות של אדולף היטלר לפני מלחמת העולם השנייה. הפוליטיקאי השוודי יאן בירקלונד הציע גם כי יש להעמיד יחידות צבאיות בגוטלנד למקרה של מלחמה בין רוסיה לשוודיה.