cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מ. קליפורד טאונסנד
כהונתו
כאשר התקרבה תקופת כהונתו של טאונסנד כמושל לסיומה, ניסה יושב הראש לשעבר של המפלגה במדינה, פרדריק ואן נויס, שנבחר שוב כסנאטור, לקחת את השליטה על המפלגה מידי סיעת מקנאט-טאונסנד. המאבק התנהל בעיקר על השאלה מי ישלוט על משרות הפטרונות הפוליטיים הפדרליים. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט התערב לאחר שוואן נויס התנגד לתוכניתו להגדיל את מספר שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית, ועשה שימוש בהשפעתו לגרום לתבוסתו של ואן נויס בניסיונו להיבחר לכהונה נוספת. בתחילה הסכים טאונסנד לתמוך בתוכניתו של רוזוולט, אך לאחר שמקנאט החליט שצעד זה יזיק למפלגה במדינה, שינה טאונסנד את דעתו, לצערו הרב של רוזוולט.
בבחירות אמצע הכהונה השיגו הרפובליקנים את השליטה בבית הנבחרים של אינדיאנה לאחר שזכו ברוב של 51 מושבים מול 49. הרפובליקנים בלמו את הצעתו של טאונסנד לתוכניות רווחה חדשות וניסו להפוך על פניהם רבים מהתוכניות של קודמו בתפקיד. הסנאט המדינתי חסם את העברת החוקים, ומושב האספה הכללית הסתיים במבוי סתום. רק כמה צעדי חקיקה עברו: מבחני נהיגה לקבלת רישיון הונהגו בחוק, אושרו גמלאות ללוחמי האש של המדינה, אושרה אספקתם של ספרי לימוד בחינם בבתי הספר הציבוריים, והאוטובוסים לתלמידים נצבעו בצהוב למען הבטיחות, צעד שהפך לנוהג ברחבי ארצות הברית.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל הדיר טאונסנד את עצמו מהפוליטיקה הפנימית של המפלגה במדינה ולא היה מעורב בבחירת יורשו. במהלך מלחמת העולם השנייה עשה טאונסנד שימוש בניסיונו בשירות הממשלתי, ניהל את משרד ענייני החקלאות של המלחמה, את המנהל לשימור ותיאום החקלאות, ואת מנהל ייצור המזון. ב-1943 הוא התפטר מהשירות הפדרלי ושב לאינדיאנה כדי לנהל את חוותיו במחוזות בלאקפורד וגרנט. ב-1946 היה טאונסנד מועמד להיבחר לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח על ידי ויליאם א. ג'נר.
מוריס קליפורד טאונסנד נפטר בהרטפורד סיטי שבאינדיאנה ב-11 בנובמבר 1954 כתוצאה מהתקף לב. הוא נטמן בבית הקברות אוד פלווס שבעיר.
ג'וני ויליאמס
ג'וני ויליאמס (באנגלית: Jonny Williams; נולד ב-9 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן ולשי, המשחק בעמדת הקשר בג'ילינגהאם.
קריירת מועדונים
ב-27 בפברואר 2014, ויליאמס הושאל לאיפסוויץ' טאון לתקופה של חודש. ב-29 בספטמבר 2014, ויליאמס הושאל בשנית לאיפסוויץ' עד לאמצע העונה, אך חזר אליה במרץ עד לסיום העונה.
ב-10 בספטמבר 2015, ויליאמס הושאל לנוטינגהאם פורסט בהסכם שנחתם עד ל-16 בינואר 2016, אך הוא עזב את הקבוצה טרם סיום החוזה עקב פציעות.
ב-22 בינואר 2016, ויליאמס חתם במילטון קיינס דונס לתקופה של 93 ימים. ב-31 באוגוסט 2016, חזר לקדנציה רביעית באיפסוויץ' טאון בה שיחק עד לסיום העונה.
ב-31 באוגוסט 2017, ויליאמס הושאל לסנדרלנד עד לסיום העונה. ב-24 בפברואר 2018, ויליאמס כבש את השער הראשון שלו בסנדרלנד בתיקו 3-3 נגד מידלסברו.
ב-4 בינואר 2019, ויליאמס שוחרר מקריסטל פאלאס וחתם בצ'רלטון את'לטיק עד לסיום העונה. ב-18 ביולי 2019, ויליאמס חתם על חוזה לשנה נוספת במועדון. ב-31 באוקטובר 2020, ויליאמס הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–2 נגד פורטסמות'.
ב-1 בפברואר 2021, ויליאמס חתם בקארדיף סיטי.
ב-13 באוגוסט 2021 ויליאמס חתם בסווינדון טאון.
ב-14 ביוני 2023 חתם בג'ילינגהאם
קריירה בינלאומית
ויליאמס, גדל באנגליה, אך החליט לייצג את ויילס. הדבר התאפשר בזכות העובדה שאביו נולדת בעיר אנגלסי. ויליאמס, הוא השחקן השני הצעיר בתולדות הנבחרת הצעירה של ויילס.
ויליאמס, נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
אמנדה פיט
אמנדה פיט (באנגלית: Amanda Peet; נולדה ב-11 בינואר 1972) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
קורות חיים
פיט נולדה בניו יורק שבארצות הברית, לאב נוצרי-קווייקרי ולאם יהודייה. אמה פני (לבית לוי) הייתה עובדת סוציאלית, ואביה צ'ארלס פיט ג'וניור, עורך דין המתמחה בדיני תאגידים. הוריה גרושים. יש לה אחות גדולה אחת. סבה של אמה סמואל לוי,, כיהן כנשיא רובע מנהטן. כשהייתה בת 7 משפחתה עברה עמה ללונדון למשך ארבע שנים ולאחר מכן שבו בחזרה לניו יורק. פיט החתנכה בבית ספר של קווייקרים במנהטן.
פיט בוגרת לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת קולומביה. במהלך לימודיה, לקחה שיעורי משחק אצל אוטה האגן והופיעה במחזה "Awake and Sing" באוף ברודוויי לצד סטיבן לאנג.
קריירה
הופעתה הראשונה של פיט על המסך הייתה בסרטון פרסומת לסוכריות. בשנת 1995, בין תפקידיה הראשונים היה גם תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" ותפקיד קטן בסרט הקולנוע "חדר חיות", לצדם של ניל פטריק האריס ומת'יו לילארד. כמו כן, בשנת 1997 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "ספין סיטי", ובפרק האחרון בעונה השמינית של הסדרה "סיינפלד", בתור מלצרית שיוצאת עם ג'רי סיינפלד.
תפקידה המשמעותי הראשון של פיט היה בשנת 1999, בסדרת הטלוויזיה "ג'ק וג'יל", בהפקת רשת WB. הסדרה שודרה במשך שתי עונות. בשנת 2000 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע שובר קופות, קומדיית הפשע "ללכת על הכל", לצידם של ברוס ויליס ומת'יו פרי (וב-2004 בסרט ההמשך "ללכת על הכל 2"). הצלחת הסרט, ביחד עם הופעתה באותה שנה בסרט העצמאי "השפוט שלה", שהפך לסרט פולחן, סייעו לה לשדרג את מעמדה משחקנית משנה לשחקנית מובילה. בשנת 2000 היא אף נבחרה על ידי המגזין פיפל לאחת מ-50 האנשים היפים ביותר בעולם.
בשנת 2003 שיחקה בסרט "באהבה אין חוקים", בתפקיד בתה של דיאן קיטון וחברתו (בחלקים מסוימים של הסרט) של ג'ק ניקולסון. ב-2005 כיכבה בסרט "הכי דומה לאהבה", לצידו של אשטון קוצ'ר. ב-2006 הופיעה במחזה של ניל סיימון, "יחפים בפארק", מעל במות ברודוויי.
פיט הייתה חברה בצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "סטודיו 60", ששידורה החל ברשת NBC בספטמבר 2006. איתה בצוות היו מת'יו פרי (ששיחק לצידה בסרט "ללכת על הכל" ובסרט ההמשך "ללכת על הכל 2") ושרה פולסון (איתה שיחקה בסדרה "ג'ק וג'יל"). ב"סטודיו 60" פיט גילמה את דמותה של ג'ורדן מקדיר, הנשיאה החדשה של רשת השידור הפיקטיבית NBS. הסדרה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים אך לרייטינג נמוך, וירדה מהמרקע אחרי עונה אחת בלבד.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שיפוץ רומנטי" בתפקיד הראשי של אלכס מאיירס, ברשת NBC, שבוטלה לאחר 6 פרקים. באותה שנה שיחקה בעונתה הרביעית של סדרת הדרמה "האישה הטובה" בתפקיד חוזר של הקפטנית לורה הלינג'ר.
בשנת 2015 החלה לגלם את דמותה של טינה מוריס בסדרת הטלוויזיה "כולנו יחד", דרמה קומית שיצרו האחים ג'יי דופלאס ומארק דופלאס לרשת HBO. הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות. בשנה זו, שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשכב עם אחרים".
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "בלוקמאייר" לצדו של האנק עזריה, בדמותה של ג'ולס ג'יימס, בעלים של קבוצת בייסבול. ב-2018 עלתה העונה השנייה, וב-2019 עלתה העונה השלישית.
בספטמבר 2019 לוהקה פיט לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "העידן המוזהב" שיצר ג'וליאן פלוז לרשת HBO, אמנם באפריל 2020 הוחלפה פיט על ידי השחקנית קארי קון בשל אילוצי מגפת הקורונה. בנוסף ב-2020, פיט הצטרפה לקאסט העונה השנייה של סדרת הפשע אמיתי "ג'ון הנבל", לצדו של כריסטיאן סלייטר, שעלתה לשידור באמצע השנה ברשת USA Network.
חיים אישיים
ב-30 בספטמבר 2006 נישאה פיט למפיק הטלוויזיה האמריקאי-יהודי דייוויד בניוף, בנו של איש העסקים סטיבן פרידמן, לשעבר מנכ"ל חברת גולדמן זקס. לזוג שלושה ילדים שנושאים את שם משפחתו המקורי (פרידמן), והם מתגוררים ביחד לסירוגין במנהטן ובבוורלי הילס.
ב-2008 חשפה פיט כי היא נאבקה עם דיכאון לאחר לידה וכי היא סובלת מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
פאוור טריו
ברוב הרכבי הפאוור טריו במוזיקת הארד רוק וההבי מטאל משמשים נגני הגיטרה החשמלית לשני תפקידים; במהלך רוב השיר, הם מנגנים תפקיד ליווי של גיטרת קצב, את המהלך ההרמוני ואת הריפים החשובים של השיר, ואז עוברים לתפקיד סולו במהלך סולו הגיטרה.
אף על פי שלהקות הבנויות במערך של שלושה נגנים וסולן ראשי, כמו The Who או לד זפלין, עשויות לתפקד בקטעים אינסטרומנטליים כפאוור טריו, הן אינן נחשבות לכאלו.
היסטוריה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התאפשרה פריחה של הרכבי פאוור טריו, בין השאר הודות להתפתחויות בטכנולוגיית המגברים שהעצימו מאוד את עוצמת הקול של הגיטרה החשמלית והבס. למגמה הצטרפה הפופולריזציה של גיטרת הבס החשמלית על חשבון הקונטרבס האקוסטי. מכיוון שהבס המוגבר היה יכול להישמע בעוצמה, שאר חברי הלהקה יכלו לנגן גם בווליום גבוה יותר, ללא חשש שלא יוכלו לשמוע את הבס. זה איפשר ללהקה בת שלושה אנשים לקבל את אותה השפעה קולית כמו ללהקה גדולה, והותיר הרבה יותר מקום לאלתור ויצירתיות, ללא מעצורים שנובעים מהצורך בעיבודים מפורטים ותיאום בין נגנים רבים.
בנוסף התקיים שיקול כלכלי. בדומה לשלישיית העוגב, הרכב ג'אז מתקופת שנות ה-60 שבמרכזו אורגן האמונד מוגבר, הרכב טריו היה יכול להישמע בבר או במועדון גדול במחיר נמוך בהרבה מלהקת רוקנרול גדולה. הפאוור טריו, לפחות בגלגול הבלוז-רוק שלו, נחשב כפיתוח של להקות הבלוז של שיקגו, כמו השלישייה של מאדי ווטרס.
דחף נוסף לעליית הפאוור טריו היה הווירטואוזיות של גיטריסטים כמו אריק קלפטון, ג'ימי הנדריקס רורי גלאגר, שיכלו למלא גם תפקיד גיטרת קצב וגם את תפקידי הגיטרה הראשיים בהופעה חיה. ב-1964, פרנק זאפה ניגן בגיטרה בפאוור טריו של ה-Mathers, עם פול וודס בבס ולס פאפ בתופים. בשנת 1966 הפאאור טריו והסופרגרופ הבלוז-רוק, שהפך למעין אבטיפוס של פאוור טריו, קרים המורכב מאריק קלפטון בגיטרה/שירה, ג'ק ברוס בבס/שירה וג'ינג'ר בייקר בתופים. להקות פאוור טריו משפיעות נוספות של בלוז רוק והארד רוק מתקופת שנות ה-60 היו The Jimi Hendrix Experience, בלו צ'יר, Grand Funk Railroad.Tast.
הרכבי פאוור טריו ידועים משנות ה-70 כוללים את להקות הרוק המתקדם הקנדיות ראש ו-Triumph, הלהקה האמריקאית זי זי טופ, להקת ההבי מטאל הבריטית מוטורהד, ורובין טרואר.
גם אמרסון, לייק ופאלמר (כמו גם שלוחתה אמרסון לייק ופאוול) נחשבת בדרך כלל כפאוור טריו, אף על פי שהיא כוללת את אמרסון כקלידן ולא כגיטריסט.
לאחר שנות ה-70, הביטוי "פאוור טריו" יושם על הרכבי הגל החדש הפוליס, להקת הגראנג' נירוונה, להקות הרוק האלטרנטיבי Hüsker Dü ,Concrete Blonde, הג'אםThe Presidents of the United States of America, גו גו דולס, פריימוס, מיוז, ו-Eve 6, להקת הארד רוק/מטאל מתקדם King's X, להקת הפוסט-גראנג' סילברצ'ייר, להקות הפופ-פאנק גרין די, בלינק-182, Alkaline Trio ו- MxPx, ולהקות רוק ארגנטינאיות כמו סודה סטריאו, Divididos, ANIMAL ו-From Power Project.
בישראל
בישראל ניתן לציין את הרכבי הפאוור טריו: המכשפות, תערובת אסקוט, Vegan Friendly, נערות ריינס, ויתרתי, קין והבל 90210, Tatran, ביש בש, טרספאס וטריפולי.
מרי
{{פירושונים|* מרד (מרי) – התקוממות, התנגדות. שם משפחה:
ראו גם
}}
אדריאן ריילנט
אדריאן ריילנט או האדריאנוס רלאנדוס (בהולנדית: Adriaan Reland או Reelant, במקורות בעברית נכתב גם אדריאן רלנד, בלטינית: Hadrianus Relandus; 17 ביולי 1676 – 5 בפברואר 1718) היה מלומד הולנדי שעסק בקרטוגרפיה, מזרחנות ופילולוגיה. ריילנט נחשב לאחד האירופאים הראשונים שעסקו במזרחנות.
קורות חיים
ריילנט נולד בכפר דה רייפּ במחוז צפון הולנד. אביו היה כומר פרוטסטנטי ואחיו היה עורך דין רב השפעה בעיר הארלם. תחילה למד באמסטרדם ואחר מכן עבר לאוניברסיטת אוטרכט.
שימש כפרופסור לכל חייו, וגם כתב שירה. מת בגיל 41, כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות.
מחקריו
כבר בגיל 11 החל ללמוד לטינית. מאוחר יותר, למד גם עברית, סורית, ערבית ושפות שמיות נוספות. ב-1699 החל ללמד באוניברסיטת הרדרווייק, וב-1701 נתמנה פרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת אוטרכט. ומ-1713 לימד גם על העברים ב.
ב-1705 פרסם את הספר De religione Mohammedica libri duo (״על דת מוחמד״), שהיה הספר האירופאי הראשון שתיאר את דת האסלאם בצורה מדעית.
ב-1708 פרסם ספר בלטינית על המקדשים של היהודים ב, בשם Antiquitates sacrae veterum Hebraeorum.
ב-1714 פרסם את ספרו Palaestina ex monumentis veteribus illustrata (״ארץ ישראל מתוארת על-פי התעודות הקדומות״), שהיה סקירה ממצה של ארץ ישראל בזמן המקרא על פי כתבים עתיקים, ובפרט נעזר בתלמוד.
למרות עניינו הרב בגאוגרפיה לא ידוע על מסע כלשהו שערך מחוץ להולנד.
מנהרות הרכבת בראש הנקרה
מנהרות הרכבת בראש הנקרה היא מערכת של שתי מנהרות לרכבת המחוברות בגשר, בקצה מסילת החוף, העוברות מתחת לרכס ראש הנקרה. המנהרות נחפרו בידי חיל ההנדסה של דרום אפריקה בזמן מלחמת העולם השנייה והן אינן בשימוש כיום. מערכת המנהרות היא באורך כולל של כ־200 מטר. קו הגבול בין ישראל ללבנון עובר בתוך המנהרה הצפונית, ולפיכך היא נאטמה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש לבנון מידי צרפת על ידי הצבא הבריטי בשנת 1941, הוחלט לחבר את מסילת החוף עם רשת הרכבות בלבנון. מחיפה דרך ביירות לטריפולי, משם הייתה כבר קיימת מסילה צפונה דרך חלב לטורקיה, כדי לאפשר מעבר כוחות צבאיים וציוד. המסילה הוקמה על ידי יחידות צבאיות מדרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד ובניתה ארכה כשנה וחצי. על מנת לחצות את סולמה של צור נחצבו שתי מנהרות מתחת לרכס המחוברות בגשר מעל לאחת הנקרות הגדולות שבמקום. המנהרה נחצבה על ידי פלוגה 40 של חיל ההנדסה הדרום אפריקאי ונחנכה ב־14 באוגוסט 1942. מעל הכניסה הדרומית למנהרה מופיעה כתובת המציינת את השלמתה בשנת 1942. תוואי המסילה בין חיפה לביירות הושלם ב-24 באוגוסט 1942 ועד לתחנת הרכבת בטריפולי ב-18 בדצמבר 1942.
קו רכבת חיפה – ביירות –טריפולי (HBT) הייתה הקישור הראשון שחיבר בין רשת הרכבות של יבשת אירופה עם רשת הרכבות של צפון אפריקה, אך הוא מעולם לא פעל בשימוש אזרחי. הבריטים שמרו עליו בשליטה צבאית.
במלחמת העצמאות ב־14 במרץ 1948, פוצצו לוחמי גדוד 21 של חטיבת כרמלי את הגשר שחיבר בין המנהרות, כדי למנוע מעבר נשק וחיילים של צבא לבנון. זו הייתה אחת הפעולות הראשונות של החטיבה שנוסדה ב־28 בפברואר 1948. לאחר המלחמה נאטמה המנהרה הצפונית כדי למנוע את חציית הגבול.
המנהרות כיום
המנהרה הדרומית מהווה חלק מאתר הנקרות של ראש הנקרה וניתן להגיע דרכה אל המסלול שעובר בנקרות. בחלקה הדרומי של המנהרה הצפונית ישנו מיצג אור-קולי של אתר ראש הנקרה.
עוזיה גליל
עוזיה גליל (27 באפריל 1925 – 9 ביוני 2021) היה מהנדס, ממציא ואיש עסקים ישראלי, מייסד חברת "אלרון" ויו"ר דירקטוריון "אלביט". ממקימי וחלוצי תעשיית ההיי-טק בישראל. חתן פרס ישראל לשנת 1997.
ביוגרפיה
נולד בבוקרשט שברומניה בשם אוֹזיאס רוֹלינג וקיבל בילדותו השכלה רחבה, כולל רכישת ידע בשפות אנגלית, צרפתית וגרמנית. עם הנהגת חוקי הגזע נגד היהודים בשנת 1940, נאלץ להפסיק את לימודיו בתיכון "ספירו הארט" שבבוקרשט. באווירה הקשה שנוצרה, בין היתר בעקבות הפוגרום בבוקרשט בינואר 1941, בעודו בן 16, בחר עוזיה, בהסכמת הוריו, לעלות לארץ ישראל. הוא עשה זאת על סיפון האונייה "דאצ'יה" בשנת 1941.
בשנת 1947 סיים את לימודיו בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, ועם קום מדינת ישראל גויס לחיל הים הישראלי, מטעמו נשלח בשנת 1952 ללימודי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת פרדו בארצות הברית. לאחר מכן נותר שנה נוספת בארצות הברית, בשיקגו, ועבד ביחידת המחקר ופיתוח של TRW מוטורולה. בשנת 1954 שב לישראל, ומונה למנהל מחקר ופיתוח מערכות אלקטרוניות בחיל הים, תפקיד בו הוא שירת עד 1957.
נוסף על תפקידיו באלרון, היה גליל יו"ר דירקטוריון אלביט (משנת 1981), יו"ר דירקטוריון "צורן" וחבר דירקטוריון במספר חברות, בהן אלסינט ואורבוטק. פנה גם לפעילות ציבורית, וכיהן כיו"ר הקורטוריון הבינלאומי של הטכניון (1980–1990) וכסגן יו"ר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
גליל זכה על פועלו לקידום התעשייה בישראל בפרסים ובעיטורי הוקרה שונים, בהם: פרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל (1976), פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים (1986), תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון (1977), מכון ויצמן למדע (1991), המכון הפוליטכני של אוניברסיטת ניו יורק (1995) ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרס סלומון בובליק מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, עיטור כבוד מיוחד מטעם המכון הבינלאומי להנדסת חשמל ואלקטרוניקה (1984), הדלקת משואה ביום העצמאות (1985) ופרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה (1997).
גליל נישא פעמיים. ציפורה, אשתו הראשונה, שימשה מורה לאנגלית בבית הספר הריאלי בחיפה והיא אם בנותיו - רות אלון, מייסדת חברת נטוויז'ן, ודניאלה. לאחר גירושיו נישא גליל לאלה לביא, שעבדה לצדו באלרון במשך כ-30 שנים.
במהלך חודש מרץ 2021 החליטה עיריית חיפה להקים באזור הכניסה הצפונית למנהרות הכרמל מתחם תעשיות הייטק שיקרא על שמו של עוזיה גליל.
סבא בהפרעה
סבא בהפרעה (באנגלית: Dirty Grandpa) הוא סרט קומדיה שיצא בשנת 2016 בבימוי של דן מייזר ובכיכובם של זאק אפרון ורוברט דה נירו.
עלילה
הסרט עוסק בנכד וסבא לאחר הלוויית אשתו, כאשר הסבא מבקש מנכדו עורך הדין והמשעמם שיצאו יחד לחופשת גולף בפלורידה, במה שמתברר כתחבולה וניסיון לקחת את הנכד למסע הוללות בחוף דייטונה שבפלורידה. הלוויה מתקיימת שבועיים בלבד לפני חתונתו של הנכד, ג'ייסון, והסבא (בגילומו של רוברט דה-נירו) שמתברר כגמלאי של הכוחות המיוחדים רוצה להציל את נכדו מאשתו העצבנית והלא נחמדה, על ידי לתת לו הצצה אל חיים כפי שהוא היה רוצה לחיות אותם.
ביקורת
הסרט ספג ביקורת שלילית מאוד מצד המבקרים. האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 7%. אתר Deadline גינה את הסרט וטען שהוא הסרט הגרוע ביותר בכל הקריירה של רוברט דה-נירו.
יעקב אדלר
כינויו "הנשר הגדול" בא מהמילה ביידיש אדלער שפירושה נשר. הצלחתו הבימתית הראשונה הייתה באודסה אבל הקריירה שלו נקטעה במהירות כשהשלטונות הרוסיים הכריזו על תיאטרון יידיש כלא חוקי ב-1883. הוא נעשה כוכב בתיאטרון יידיש בלונדון וב-1889 במסעו השני לארצות הברית הוא התיישב בניו יורק. אדלר הקים במהרה להקה משלו כשהוא מנהיג תיאטרון יידיש רציני יותר מהמקובל, במיוחד על ידי גיוסו של המחזאי הריאליסטי הראשון ביידיש יעקב גורדין. אדלר זכה להישג גדול בתפקיד דער יידישער קעניג ליר מאת יעקב גורדין, שמקום התרחשותו היה ברוסיה של המאה ה-19. תפקיד זה יחד עם גילומו את שיילוק במחזה של שייקספיר תרמו ליצירת הדמות, שהוא עצמו הגדיר כיהודי הגדול.
כמעט כל משפחתו הייתה בתיאטרון. הידועה מכולם היא בתו הצעירה סטלה אדלר, שלימדה את שיטת המשחק לשחקנים רבים, בהם מרלון ברנדו.
ילדות ונעורים
אביו של אדלר, פייבל אברמוביץ' אדלר, היה סוחר תבואה, שעסקיו לא המריאו. אמו, חסיה הלפרין, הייתה אישה ממשפחה אמידה בברדיצ'ב. היא הורחקה ממשפחתה לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון כדי לשאת את אביו של יעקב אדלר. על פי אדלר, הדמות הפטריארכלית האמיתית במשפחתו הייתה דודו אהרן טרכטנברג שהיווה מאחר יותר מודל לגילום תפקידים כמו המלך ליר היהודי במחזהו של יעקב גורדין. אדלר גדל עם רגל אחת בעולם היהודי המסורתי ורגל אחת בעולם המודרני יותר, האירופי. חינוכו היה לא סדיר. הוא נשלח לחדר או לבית ספר בו למדו ברוסית על פי המצב הכלכלי של המשפחה. היו זמנים בהם לא למד והיו זמנים בהם היה לו מורה פרטי למשך כמה חודשים. הוא כתב ש"סך לימודיו היה מעט חשבון, מעט דקדוק רוסי וכמה משפטים ברוסית".
אדלר גדל עם חברים יהודים ונוצרים וכן שרד פוגרום שהיה בערך ב-1862. כילד בן 12 הלך לצפות בהצלפות פומביות, סימונים בברזל מלובן והוצאות להורג של פושעים. מאוחר יותר הוא החל ללכת למשפטים שנערכו בבתי משפט. בגיל 14 התחיל לעבוד בבית חרושת לטקסטיל, וזמן קצר לאחר מכן התקדם לעבודה פקידותית בשכר של 19 רובל לחודש, סכום שהיה נחשב באותה תקופה שכר מכובד אפילו למבוגר. עוד בעת שהתגורר בבית הוריו החל לפקוד לעיתים קרובות את אזור מולדובנקה הידוע לשמצה. החיכוך הראשון שלו עם כוכבות היה כשהוא היה, לזמן קצר, מתאגרף בכינוי יענקלע קולאטשניק (יעקב האגרוף). הוא השתעמם מהאגרוף אחרי זמן קצר אבל לא מהקשרים החדשים שלו עם "בני העשירים, עורכי דין בלי דיפלומה" וכדומה. בהיותו רקדן טוב הוא נעשה חלק מציבור של צעירים קשוחים שהשתלטו בפראות על מסיבות נישואין באופן קבוע. הוא התפרסם מקומית כרקדן הקאן-קאן הטוב ביותר באודסה.
אדלר עזב את בית החרושת ונעשה רוכל. בזיכרונותיו הוא רומז על פגישות אהבים עם נערות משרתות וחדרניות. על פי עדותו הוא היה כפסע מחיי פשע באותה תקופה. בזכות דודו ארקה "אוהב תיאטרון נלהב" הוא החל להתעניין בתיאטרון; תחילה בשחקנית היפהפייה אולגה גלבובה ובלבוש האופנתי של השחקן איבן קוזלסקי, אך מזלו הטוב איפשר לו להימצא באחד מבתי התיאטרון הטובים ביותר של זמנו.
בגיל 17 הוא נעשה מנהיג קבוצת המריעים להופעותיה של גלבובה והתפרנס כמעתיק עבור עורכי דין. הוא היה הולך לתיאטרון, מסבאה או מסיבה כל לילה. במהלך השנים היה מעורב במספר פרשיות אהבה, ונמנע ממנו להינשא לבחורה בשם אסתר רייזל בשל פרסומו המפוקפק שצורף לכתם החברתי שגרמו גירושי אמו. הוא שרד פוגרום נוסף אבל משפחתו נהרסה מבחינה כלכלית בשל אובדן רכושם וגנבת כספם.
בכתיבתו על תקופה זו מזכיר אדלר שהוא נכח בהופעה הראויה להערצה של ישראל גרודנר שהיה חבר בזמרי ברודי ושחקן מאלתר שזמן קצר לאחר מכן נעשה אחד ממייסדי תיאטרון יידיש המקצועי. הוא סיפר שהיה גם הוא הופך לאחד מזמרי ברודי כמו גרודנר, אלא ש"לא היה לי קול". חיסרון זה של יכולת לשיר היה גורם מרכזי בכיוון אליו פנתה קריירת המשחק שלו. על פי רוזנפלד: אף על פי שתיאטרון יידיש נשלט זה מכבר על ידי וודוויל ואופרטות "הוא היה שחקן תיאטרון יידיש היחיד שנשען רק על מחזות קלאסיים ותרגומי מחזות אירופאיים מודרניים.
סניטר ומפקח
בחזרתו לאודסה הוא קיבל משרה בחלוקת עיתונים. משרה מכובדת זו דרשה ממנו לקום ב-6 בבוקר, דבר שהתקשה לבצע עקב חיי הלילה שלו. אבל בזכות הקשר לעיתונים הוא שמע, במהרה, שאחת מתוצאות המלחמה הייתה שסוחרים יהודים רבים ומתווכים שהובאו לבוקרשט היוו ברכה לתיאטרון יידיש הצעיר של אברהם גולדפדן שם. שניים ממכריו באודסה – ישראל רוזנברג, נוכל יפה תואר ויעקב ספיבקובסקי, צאצא למשפחה עשירה נעשו שם לשחקנים ואז עזבו את גולדפדן כדי ליסד להקה משלהם כשהם מופיעים ברחבי מולדובה. אדלר כתב אליהם כשהוא מפציר בהם להביא את להקתם לאודסה.
אדלר הצליח להשיג המלצה מהנסיך משרסקי ומאברהם מרקוביץ' ברודסקי לקבל משרה כמפקח בשוק עבור מחלקת המידות והמשקלות, תפקיד לא שגרתי ליהודי באותה תקופה. הותק הקטן שלו כפושע זעיר סיפק לו קשרים טובים עם המשטרה. קשרים אלה התבררו כשימושיים כדי להתעלם מבעיות מסוימות עם להקת התיאטרון החדשה וחסרת הרישיון של רוזנברג וספיבקובסקי, בעת שחזרו מרומניה חסרי פרוטה והיו מוכנים להקים להקה באודסה.
אדלר שאף להיות שחקן, אך תחילה שירת את הלהקה יותר כמבקר ותאורטיקן כשהוא משתמש בידע הנרחב שלו על התיאטרון הרוסי. ההפקות הראשונות היו מחזותיו של גולדפדן "די באבע מיטן איינקל" (הסבתא והנכד) ושמנדריק. הן היו אמנם הצלחות קופתיות, אבל אדלר מתאר אותן כהצגות בינוניות ודודו ארקה היה מזועזע: "האם זה תיאטרון? לא ילדי זה קרקס". אדלר הופיע לראשונה כשחקן בלהקה במחזה של גולדפדן סצוציק ומוציק משום שהשחקן שהיה אמור לשחק לא הגיע, ומאוחר יותר בתפקידים קטנים במחזות אחרים מאת גולדפדן.
קריירת משחק
הערתה של לולה רוזנפלד שאדלר "נשען לגמרי על מחזות קלאסיים ותרגומים של מחזות אירופאיים מודרניים אינה מדייקת. מצד אחד הוא היה אחראי לגיוסו של יעקב גורדין שהיה המחזאי הנטורליסט הראשון בתיאטרון יידיש והוא גם זכה בהצלחה גדולה בתפקיד הראשי במחזהו של גורדין דער יידישער קעניג ליר (המלך ליר היהודי). מצד שני הוא לא נמנע מלנצל את מיומנותו כרקדן וביצע, עד שנות החמישים שלו, תפקידים בהם היה צריך לשיר, אף על פי ששירה לא הייתה הצד החזק שלו. סטיבן קפנר, במאמרו: The Yiddish Theater’s Triumph, City Journal, Spring 2004, מצטט את אדלר: "הייתי חלש כזמר. לא היה לי קול טוב ואני מודה שגם אוזן טובה לא הייתה לי. אבל האם זאת הסיבה ששיחקתי במחזות דרמטיים טהורים ולא באופרטות? איני סבור כך. משנותיי המוקדמות נטיתי למחזות בהם השחקן עובד לא עם בדיחות ותנועות קומיות כי אם עם על פי עקרונות האמנות. לא ניסיתי לבדר את הקהל בנפילות, אלא לעורר אותו לרגשות עזים."
רוסיה
אדלר כתב בזיכרונותיו שהלהט של סוניה אוברלנדר, רעייתו לעתיד, ושל משפחתה לתיאטרון, וכן גם חזונם למה יכול לתיאטרון יידיש להתפתח השאיר אותו במקצוע למרות הקושי בשנים הראשונות של הקריירה שלו כשחקן". כשהיא צוותה על ידי רוזנברג לשחק מול יעקב ספיבקובסקי בתפקיד הראשי באופרטה הקומית השחורה של אברהם גולדפדן בריינדעלע קאָזאַק (בריינדלה הקוזקית) היא הפעילה את השפעתה כדי שאדלר יקבל את תפקיד גוברמן במקום ספיבקובסקי. הצלחתו בתפקיד נקטעה כשהגיעה הידיעה שגולדפדן, שאת מחזותיו העלו בלי קבלת רשות, מגיע עם הלהקה שלו לאודסה. גולדפדן מספר שהוא בא לשם על פי בקשת אביו. אדלר מייחס את המניע לביקורו ל"אויביי" רוזנברג וספיבקובסקי. רוזנברג, שלא היה אף פעם אדם בעל מוסר גבוה, הוציא את להקתו מאודסה כדי להופיע באזור שמסביב. (תוך זמן קצר הוא הגיע להסדר על פיו הוכרה הלהקה שלו באופן רשמי כנספחת ללהקתו של גולדפדן.)
אדלר מספר שהוא לקח חופשה מעבודתו כדי להופיע עם להקתו של רוזנברג בחרסון שם הייתה לו הופעה מוצלחת ראשונה כשחקן בתפקיד המאהב מרקוס במחזה המכשפה מאת גולדפדן. הוא נשאר בתפקיד זמן ארוך מדי ואיבד את עבודתו במשרד הממשלתי, וכך הוקלה עליו ההחלטה להפוך לשחקן במשרה מלאה. בלהקתו של נפתלי גולדפדן הוא חווה לראשונה את טעם הכוכבות כאשר אנשים בקישינב חיכו בחצרות לבואם של השחקנים. אפילו המשטרה "התאהבה" בלהקה כשהשוטרים מלבישים את השחקנים במדיהם במסיבות פרועות אחרי ההופעות בזמן שהם עצמם לובשים את בגדי השחקנים.
בהיותם בקרמנצ'וג היה אדלר לא מרוצה מהשכר הנמוך אותו קיבלו השחקנים והוא הוביל שביתת שחקנים שלא הצליחה. כשהלהקה התפרקה היו האדלרים בין הבודדים שנשארו עם רוזנברג כדי ליצור להקה חדשה שכללה שחקנית שמאוד התפרסמה מאוחר יותר בשם קני ליפצין. בצ'רניגוב דחה אדלר את ההזדמנות לשחק בהפקה רוסית של בוריס גודונוב. בערך באותו זמן חזר גולדפדן ואחרי שהשתמש בתכסיס מסובך כדי להראות שלרוזנברג אין שום נאמנות כלפיהם הוא העביר אותם ללהקה שלו שבאותו זמן הייתה אמורה לערוך כניסה מרשימה לסנקט פטרבורג.
כל זה השתנה עם רציחתו של הצאר אלכסנדר השני. האבל על מותו של הצאר מנע הופעות מבדרות בעיר הבירה. בנוסף לכך נטה האקלים הפוליטי בחדות נגד היהודים. להקתו של גולדפדן הופיעה לזמן מה במינסק, בוברויסק שם הם שיחקו בעיקר בפני חיילים רוסיים ואחרי כן נסעו לויטבסק, שם נאלצו יעקב אדלר ורעייתו ההרה לתבוע את גולדפדן שישלם להם את שכרם. הם עזבו אותו והצטרפו לרוזנברג כשהם משחקים בתיאטרון אוהל בניז'ין. אך מצבם החמיר עוד יותר. היה פוגרום בניז'ין. הלהקה הצליחה להתחמק מפגיעה גופנית בחלקו על ידי כך ששכנעו את הפורעים שהם להקת תיאטרון צרפתי ובחלקו בכך שעשו שימוש נבון בכסף שהאדלרים זכו בו בבית המשפט מגולדפדן.
בלודז' שיחק אדלר בהצלחה מרובה את התפקיד הראשי במחזה של קארל גוצקוב אוריאל אקוסטה שהיה ראשון מתוך סדרה של תפקידים בהם הוא פיתח דמות של מה שהוא קרא "היהודי הגדול". אחרי לודז' הם עברו לז'יטומיר. הם חשבו שמצאו פינה שקטה באימפריה הרוסית שבה" יוכלו להתפרנס" אבל המשקיע שלהם שם, הרטנשטיין, היה לא מוכשר והפסיד את כספו. התוצאות הכספיות של התמוטטות הלהקה שלהם רוככו על ידי סדרה של שלוש הופעות רווחיות בשיתוף פעולה עם להקת התיאטרון הרוסי המקומית. סוניה חזרה לאודסה כדי ללדת את בתה רבקה. אדלר נשאר עוד שישה שבועות בז'יטומיר והיה במין חניכות מאוחרת אצל שני שחקני אופי רוסיים בעלי פרסום ארצי, בוריסוב ופיליפובסקי. עם זאת הוא חזר לאודסה כשהוא חושב שהוא משאיר את התיאטרון מאחוריו.
בערוב ימיו, כשהתבונן אחורה על תקופתו כשחקן בלהקות של רוזנברג וגולדפדן ראה אדלר שנים אלה כ"ילדות" הקריירה שלו. הוא מתאר את מחשבותיו לקראת סוף התקופה הזאת: "במשך שלוש שנים נדדתי במערה של המכשפה (המחזה די כישוף-מאכערין) בסמרטוטים של הליצן בשמנדריק ומה באמת ידעתי על המקצוע שלי? ... אם אחזור יום אחד לתיאטרון יידיש לפחות שלא אהיה כל כך בוּר".
כששב לאודסה גילה שאף אחד לא מקבל אותו לעבודה, אלא רק כשחקן. ב-1882 הוא הקים להקה משלו עם קני ליפצין והכניס את רוזנברג כשותף. להקה זו הופיעה ברוסטוב, טאגאנרוג וברחבי ליטא עד דינבורג, לטביה. מטרתו הייתה להביא את הלהקה לסנקט פטרבורג. הם החזירו את מי שהיה מנהלם בעבר חייקל ביין. הם שהו בריגה ב-1883 כאשר הגיעו הידיעות על איסור מוחלט על תיאטרון ביידיש ברוסיה.
הלהקה נותרה תקועה בריגה. חייקל ביין חלה ומת. למרות קשיים אחדים הצליחה הלהקה לארגן נסיעה ללונדון בספינת בקר בתמורה לבידור הצוות. בכל אופן, בערך באותו זמן הופיעו מחדש ישראל גרודנר ואשתו אנטה. אדלר רצה לשלב אותם בקבוצה שפניה היו מיועדות ללונדון. לפי אדלר אמר לו רוזנברג, ששיחק רבים מהתפקידים של גרודנר, זה הוא או אני. אדלר ניסה לשכנע אותו לשנות את דעתו ועמד על שיתוף גרודנר בחבורה הנוסעת. אדלר החשיב אותו כאחד מן השחקנים הטובים ביותר בתיאטרון יידיש ונכס גדול לכל הצגה שהם יעלו בלונדון. הוא חש שחסר לרוזנברג עומק כשחקן. הוא ניסה לשכנע את רוזנברג לבוא איתו ללונדון אך זה סירב לזוז מעמדתו.
לונדון
על שהותו בלונדון כתב אדלר: "אם נגזר על תיאטרון יידיש שילדותו תהיה ברוסיה ובאמריקה הוא התבגר והצליח, הרי שלונדון הייתה בית הספר שלו.
אביו של אדלר כתב מכתב בעברית לנתן מרקוס אדלר קרוב משפחתו שהיה באותה עת הרב הראשי של האימפריה הבריטית, ובו שטח בקשה לסייע לבנו. הרב אדלר שראה ביידיש "ז'רגון" שהתקיים על חשבונן של העברית - שפת התפילה, ושל האנגלית, סירב לסייע. בנוסף חשש הרב שייצוגם של יהודים על הבמה יספק תחמושת לאויבי היהדות.
בעת ההיא היה תיאטרון היידיש בלונדון מורכב ממועדוני חובבים. הגעתם של שחקני יידיש מקצועיים מרוסיה תרמה להתמקצעות התיאטרון. בזיכרונותיו הודה אדלר לכמה אנשים שעזרו לו בצורות שונות. בעזרתם של קרובה של סוניה הרמן פידלר – מחזאי, מנצח תזמורת ובמאי – הצליחו בני משפחת אדלר ומשפחת גרודנר לקבל לידם את מועדון רחוב פרסקוט (Prescott Street Club). הם הציגו שם הצגות רציניות בפני קהל שמנה בדרך כלל 150 איש. פידלר כתב את המחזה הקבצן מאודסה על פי מחזה של פליקס פייה (Félix Pyat) "הסמרטוטר מפריס". אדלר כיכב בתפקיד והמשיך לשחק אותו במשך כל הקריירה שלו.
בשל התנאים: משחק על במות קטנות עם להקות קהילתיות בהם רוב השחקנים, מלבד הכוכבים עבדו במשך היום והופעות רק בימי שבת בערב ובימי ראשון משום שיהודי לונדון האדוקים לא אפשרו להופיע בימי שישי התרכז אדלר בתיאטרון רציני יותר מכפי שעשה עד אז. אבל אדלר וגרודנר רבו אחרי זמן קצר. הם רבו על אידאולוגיה ועל תפקידים והקרבות המילוליים שלהם גלשו לדיאלוגים על הבמה. בסופו של דבר עזבו הגרודנרים ושיחקו בסדרה של מקומות אחרים, במיוחד בפריז. הם חזרו אחרי כן ללונדון שם נפטר ישראל גרודנר ב-1887. בנובמבר 1885 היה לאדלר תיאטרון משלו: מועדון הנסיך מס' 3 (Prince's Street Club, No. 3) שמומן על ידי קצב בשם דייוויד סמית. היו בו 300 מקומות ישיבה והופיעו בו כל יום מלבד יום שישי. הוא זכה בפרסום גדול הרבה מעבר לשכר המצומצם אותו הרוויח. רוב השחקנים החשובים בתיאטרון יידיש כולל: זיגמונד מוגולסקו, דוד קסלר, אבא שיינגולד, שרה שיינגולד והיינה (לעתיד שרה אדלר) הופיעו שם הופעות אורח כאשר הם עברו בלונדון.
1886 הייתה שנה קשה מאוד לאדלר. בתו רבקה נפטרה מאסכרה. סוניה נפטרה מדלקת שהחלה בלידת בנם אברהם. באותו זמן הוא ניהל רומן עם אישה צעירה, ג'ניה קייזר שהייתה גם בהריון עם בנו צ'ארלס. אחרי מות אשתו הוא היה מדוכא וויתר על הצעה לעבור לארצות הברית. במקומו נסעו לשם מוגולסקו ופינקל. ב-18 בינואר 1887 קרה אסון במועדון הנסיך כאשר בזמן תרגיל אזעקת אש חשב הקהל שהשרפה אמיתית ובמנוסת הבהלה נהרגו 17 אנשים. כאשר השלטונות קבעו שלא הייתה זאת אשמתו של אדלר והמועדון נפתח מחדש אבל השחקנים התפזרו כבר וגם הקהל לא חזר. הוא כתב: התיאטרון היה כל כך קר, חשוך וריק עד שיכולת לצוד ביציע זאבים.
הרומן של אדלר עם ג'ניה נמשך. הוא התחיל גם עם נערת מקהלה מבית דתי, דינה פיינמן. בזיכרונותיו הוא כותב שלג'ניה לא הייתה שום כוונה להתחתן בעוד שאביה של דינה התעקש על חתונה אף על פי שתיעב את אדלר ופקפק בכך שהנישואין יחזיקו מעמד. הוא הציע לדינה נישואין על הבמה וזמן קצר אחרי כן נסע לאמריקה.
הגעתו לאמריקה
בעזרת סכום כסף קטן אותו קיבל מקרובו הרב הראשי של בריטניה הוא הצליח לנסוע לאמריקה עם בנו התינוק אברהם, אלכסנדר אוברלנדר ומשפחתו, קני ליפצין והרמן פידלר. בניו יורק התברר להם שאין להם עבודה בתיאטרון של מוגולסקו ופינקל ולא אצל מוריס היינה. הם נסעו לשיקגו ושם נפרדו בשל מריבות על עבודה ותחרות עזה. קני ליפצין הגיעה לניו יורק וחתמה בבית האופרה הרומני של מוגולסקו. אדלר חזר ללונדון.
הוא לא נשאר זמן רב בלונדון. אחרי הצלחה גדולה בוורשה, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי, הוא חזר ללונדון באביב של 1889 ואחרי כן נסע שוב לניו יורק. הוא מאוד הצליח שם במחזה אוריאל אקוסטה והצלחה זו נתנה לו בסיס כלכלי להביא לניו יורק את דינה אשתו. נישואיהם לא הצליחו והם נפרדו אם כי שמרו על יחסים ידידותיים. אדלר יצא למסע הופעות עם בוריס טומשבסקי. הם שיחקו בפילדלפיה ושיקגו כאשר הגיע לאוזניהם שמועה על אפשרות להשתלט על תיאטרון פול (Poole's Theater). אדלר חזר לניו יורק. מוגולסקו וקסלר שלא היו מרוצים מהתנאים של היינה הצטרפו אליו וכך הייתה לאדלר הלהקה הטובה ביותר בניו יורק
ניו יורק
ההופעה הראשונה של אדלר בניו יורק הייתה בתיאטרון פול במחזה דער אדעסער בעטלער. (הקבצן מאודסה). אדלר חווה שם כישלון חרוץ. בועז יאנג מתאר את שארע: "כאשר המסך ירד בסוף ההצגה היה שקט מושלם בתיאטרון. אוהדי קארפ-פיינמן הלכו מן התיאטרון כמנצחים, הקהל מאוכזב. אני ויעקב פ. אדלר, הנשר הגדול, הלכנו הביתה עצובים, מבוזים, מבוישים". אדלר שינה את שמו של התיאטרון מפול ליוניון (יוניאן טעאטער). הוא ניסה ליצור את תיאטרון היידיש הרציני ביותר שניו יורק ראתה עם הצגות כמו "היהודייה", "שמשון הגדול" מאת זולוטקב ו"קוו ואדיס" מאת סנקביץ'. אבל עם הצלחתו הגדולה של טומשבסקי באופרטה "דוד בן ישי" של משה הורביץ נאלץ תיאטרון יוניון לזנוח את התוכניות האינטלקטואליות שלו ולהתחרות בו כשהוא מעלה אופרטות כמו "יהודית והולופרנס".
אחרי ששיחק בהצלחה את תפקיד שיילוק במחזהו של שייקספיר הסוחר מוונציה על במת תיאטרון יידיש הוא שיחק, שוב, את התפקיד ב-1903 בהצגה בברודוויי שבוימה על ידי ארתור הופקינס. בהפקה זו ביצע אדלר את התפקיד שלו ביידיש בעוד ששאר השחקנים שיחקו באנגלית. הביקורת של הניו יורק טיימס לביצועו של אדלר לא הייתה אוהדת. במיוחד ביקרו את סגנון המשחק הטבעי שלו שהקהל באותו זמן לא ציפה לראות בהפקה של שייקספיר. מצטט ביקורת זאת: "קונספציה מרשימה ומקורית שעוצבה לא רק ממחקר זהיר אלא, מעל הכול, מאהדה גזעית, הערכה אינסטינקטיבית של המניעים העמוקים ביותר של דמות עמוקה ומורכבת זאת". מצוטטות בספר עוד כמה ביקורות, אוהדות ושליליות.
בעקבות פרעות קישינב חזר אדלר, לתקופה קצרה למזרח אירופה בקיץ 1903. הוא ניסה לשכנע כמה בני משפחה שונים לבוא לאמריקה. אף על פי שהוא התקבל כגיבור הוא הצליח רק בחלקו לשכנע אנשים לעזוב. אמו, במיוחד, הייתה נחושה לסיים את חייה במקום בו היא חייתה. אביו נפטר כמה שנים קודם לכן. הוא שכנע את אחותו שרה לבוא איתו לאמריקה. בעלה נפטר מהתקף לב ב-1897 והיא גידלה לבד שבעה ילדים. היא היגרה ב-1905.
כשחזר לניו יורק חכרו הוא וטומשבסקי את פיפל טעאטער (People's Theater) כשהם מתכוונים להשתמש בו בלילות שונים במשך השבוע. אדלר שהיה תשוש ממסעו לרוסיה לא ניצל את הלילות שלו לעיתים קרובות וטומשבסקי הציע לקנות ממנו ב-10,000$ בתנאי שהוא לא יחזור לשחק בניו יורק. אדלר נעלב מאוד והם לא דיברו במשך כמה חודשים אף על פי שגרו בבניינים סמוכים.
אדלר החליט לבצע את מחזהו של טולסטוי "עצמת האפלה" (Власть тьмы) (ביידיש: מאכט און פינסטערניש) והחליט לתרגם את המחזה בעצמו מרוסית ליידיש. ההצגה הייתה הצלחה גדולה. הצלחה ראשונה של מחזה של טולסטוי בארצות הברית. טומשבסקי שמח מאוד בהצלחתו של אדלר וחברותם התחדשה. אדלר המשיך בהפקות מצליחות של עיבוד לדרמה מאת גורדין ל"התחייה" של טולסטוי ומחזה מקורי של גורדין אן א היים (חסר הבית) שעסק בטרגדיה של משפחת מהגרים באותם זמנים.
ב-1904 נבנה תיאטרון גרנד (Grand Theater) בפינת הבאוארי ורחוב קאנאל. היה זה המבנה הראשון בניו יורק שיועד להצגות ביידיש. בערך באותו זמן כתב לינקולן סטיבנס (Lincoln Steffens) מאמר ובו אמר שתיאטרון יידיש בניו יורק מאפיל על התיאטרון באנגלית באיכותו.
תור הזהב הזה לא נמשך זמן רב. בשנים 1905–1908 הגיעו חצי מיליון מהגרים יהודים לניו יורק ושוב הייתה דרישה מצד הקהל החדש להצגות קלות יותר. "מנהלי התיאטראות העלו מחזות שפנו לאינסטינקטים הפרימיטיביים ביותר. אדלר המשיך עוד בניסיון להפיק תיאטרון רציני. הוא העלה את המחזות של גורדין שלמה חכם (1903), אמתע קראפט (הכוח האמיתי) (1904), מטורף (1905), בו הוא משחק את תפקיד בן ציון אותו הוא מחשיב כתפקיד הטוב ביותר שלו. הוא נאלץ גם לשחק תפקידים באופרטות זולות יותר כדי להתפרנס אבל ב-1906 הוא מעלה שלושה מחזות שהחזירו לו את היוקרה: גרויסער ייד מאת קוברין, אלישע בן-אבויה ודער פרעמדער (הזר) מאת גורדין. אבל בני משפחת טומשבסקי עשו הון בתיאטרון שונד ורק ב-1911 הצליח אדלר להעלות מחזה שזכה בהצלחה קופתית דער לעבעדיקער מת (המת החי) מאת טולסטוי בתרגומו של ליאון קוברין. ב-1920 כשהיה בנופש קיבל שבץ שכמעט וגמר את הקריירה שלו. הוא עוד המשיך להופיע מדי פעם כשהוא מופיע בהצגות שהכנסתן הייתה מיועדת לו בהן שיחק בדרך כלל מערכה אחת מתוך המלך ליר היהודי כשהוא יושב במהלך כל המופע. ב-1924 הוא היה בריא דיו ושיחק את התפקיד הראשי במחזהו של גורדין הזר. הגיבור שם הוא אדם חולה ושבור וכך יכול היה אדלר לשלב את התפקיד עם חולשתו ומצב בריאותו. ב-31 במרץ 1926 הוא התמוטט בפתאומיות ומת כמעט מיד.
משפחה
אדלר התחתן שלשו פעמים. בתחילה עם סוניה אוברלנדר. אחרי כן עם דינה שטטין (אחרי כן דינה פיינמן) ולבסוף עם שרה אדלר שחייתה אחריו 25 שנים.
בתו המשותפת עם סוניה רבקה נפטרה בגיל 3. סוניה נפטרה מזיהום אחרי לידת בנם אברהם ב-1886. בנו של אברהם אלן אדלר היה התסריטאי של הפלנטה האסורה.
אחותו שרה אדלר ושבעת ילדיה הגרו לניו יורק ב-1905. אחייניתו פרנסין לרימור נעשתה שחקנית בברודוויי והופיעה גם בסרטים.
הערכות עליו כשחקן
ליאון קוברין מאפיין את אדלר כשחקן, במאי ואדם: "לאדלר היה סגנון משלו, כמו לכל אמן אמיתי. הוא יצר תמיד אווירה סביבו על הבמה שהייתה שלו, חלק ממנו ורק שלו ... לדעתי הוא נועד לשחק תפקידים של גיבורים קלאסיים. אדם עם גזרה כזאת, פנים כאלה, ראש כזה עם מבט וחיוך, עם יציבה כזאת על הבמה הוא היה חייב לכשף את האנשים ... במאי הוא לא היה ... תמיד הוא עסק בתפקיד שלו ... הוא היה יכול לשחק תפקיד במשך חודשים ובכל הצגה הוסיף משהו חדש, קו חדש, אנחה, צעקה, צחוק. תאורה של מנורה, פוזה חדשה ... הוא תמיד חשב איך לשפר את התפקיד שלו.
סאות' גלמורגן
סַאוּת' גְלֶמוֹרְגְן (באנגלית: South Glamorgan, בוולשית: De Morgannwg) הוא מחוז שמור בוויילס.
הוא נוצר לראשונה בשנת 1974 תחת חוק הממשל המקומי 1972, בתור שטח מועצה מחוזית. הוא כלל את המועצה המקומית של קארדיף יחד עם חלקיו הדרומיים של המחוז המנהלי של גלמורגן, וכן את אזור סיינט מלונס ממונמות'שר.
שטחים אלה חולקו בין שני מחוזות-משנה: קארדיף ועמק גלמורגן (היה זה מספר נמוך ויוצא מגדר הרגיל של מחוזות-משנה שנוצרו בתוך מחוז על פי החוק: המחוז הנוסף היחיד עם מספר כזה היה האי וייט).
מועצת סאות' גלמורגן בוטלה ב-1 באפריל 1996, כאשר שני מחוזות-המשנה שלה הפכו ליחידות עצמאיות. ליחידות העצמאיות סופחו ארבע קהילות ממיד גלמורגן, כאשר ויק, סיינט בריידס מייג'ור ויוני הועברו למחוז עמק גלמורגן ואילו פנטירך וקרייגיאו הועברו למחוז קארדיף. סאות' גלמורגן מוסיף להתקיים כמחוז שמור לצרכים דוגמת מתן התואר לורד-לוטננט, וככזה כולל גם את ארבע קהילות אלה.
מארי (נהר)
מָארֵי (מאנגלית: Murray) הוא הנהר הארוך ביותר באוסטרליה. אורכו כ-2,575 ק"מ. הוא זורם לכיוון מערב ויוצר את קו הגבול בין ניו סאות' ויילס לוויקטוריה. לאחר מכן הוא פונה צפון מערבית, וב-500 הקילומטרים האחרונים שלו הוא מדרים ונשפך דרך אגם אלכסנדרינה למפרץ אנקאונטר שבאוקיינוס ההודי.
לנהר מארי ספיקת מים נמוכה, יחסית לנהרות אחרים בעולם באורך ובעלי אגן ניקוז דומה לו.
לנהר מארי משמעות תרבותית ניכרת לתושבי אוסטרליה הקדמונים, האבוריג'ינים.
מערכת הנהרות מארי-דארלינג שאורכה כ-3,750 ק"מ היא הארוכה ביותר באוסטרליה ואחת הארוכות בעולם (מקום 15).
מרפק טניס
מרפק טניס או דלקת של עילית העלי הצידי (באנגלית: Lateral epicondylitis) מתאר מצב כאוב באזור המרפק על רקע נזק לגיד המשותף של השרירים הפושטים של האמה. מהלכה הטבעי (ללא טיפול כלשהו) של ההפרעה כולל תקופות של החמרה והקלה עד החלמה מלאה ברוב המקרים במהלך שנתיים לכל היותר. לטיפולים שמרניים או ניתוח תוצאות מעולות ב-90 אחוזים מהמטופלים, אך נראה שבטווח הארוך התסמינים חוזרים בחלק מהמטופלים.
מרפק טניס הוא הפרעת השריר-שלד השכיחה ביותר באזור המרפק, עם שיעור היארעות של 1-2 אחוזים. ההפרעה מופיעה על רקע מאמצים חוזרניים וטכניקה לקויה במשחק טניס או משחק רקטות אחר, אך מרפק טניס מופיע גם על רקע מאמצים חוזרניים במגוון עיסוקים אחרים הכוללים הנעה של שורש כף היד וסיבוב של האמה כלפי מעלה ומטה (למשל שימוש במברג).
אטיולוגיה
הגיד המשותף של השרירים הפושטים הוא מוצאם של קבוצת השרירים הפושטים והמסובבים את האמה כלפי מעלה. הגיד נאחז בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע (epicondyle lateralis humeri). מאמצים חוזרניים על הגיד המשותף כמו חבטות גב-יד בטניס גורמים נזקים לרקמה שקצב החלמתה נופל מקצב הפגיעה בה, בין היתר הודות לאספקת הדם הדלה של הגיד, ובסופו של דבר לתהליך ניווני בגיד, לקרעים ולדלקות. רוב הקרעים, חלקיים או מלאים, מתגלים בשריר פושט שורש היד החישורי הקצר.
מניעה
חלק מהמאמצים החוזרניים על הגיד המשותף ניתנים למניעה. שיפור טכניקות משחק לקויות כגון חבטת גב-יד בעזרת יד אחת בלבד, חבטה בכדור המשחק שלא במרכז המחבט ושימוש במחבט שגודלו אינו מתאים לשחקן תצמצם עומסים מיותרים על שרירי המרפק. בתחומי עיסוק אחרים, ארגונומיה מוקפדת עשויה להשיג מטרות דומות.
אבחון
אנשים הסובלים ממרפק טניס מתארים כאב ורגישות בחלקו הצידי של המרפק. האבחנה מאוששת במישוש הגיד המשותף של הפושטים ובבדיקות המחוללות כיווץ סטאטי של השרירים הפושטים. בדיקות נוספות כגון צילום רנטגן יכולות לשלול או לגלות הפרעות אחרות, אך אין בהן כדי להעיד על קיומו של מרפק טניס.
טיפול
טיפולים שמרניים נמצאים בקו הראשון לטיפולים במרפק טניס. רובם מכוונים להפחתת כאב ולחיזוק רקמת השרירים הפושטים. ביניהם נמצאים נטילת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, שימוש בחבק מסביב לאמה המשפיע על חלוקת העומסים בין שרירי האמה, תרגילי חיזוק ומתיחה של השרירים הפושטים הנערכים מספר פעמים ביום ומכשירים חשמליים שונים. לעיתים מוזרקים סטרואידים ישירות לאזור הכאב.
ניתוח נלקח בחשבון לאחר כישלון טיפולים שמרניים שנמשכו לפחות שנה ולאחר שנשללו גורמים אחרים לכאב. בין ההליכים הניתוחיים הקיימים, ניתוק של הגיד המשותף, הארכה של השריר פושט שורש היד החישורי או הטריה של החלקים המנוונים של הגיד המשותף וחיבורו מחדש לעצם הזרוע.
היינריך קלאס
הינרייך קלאס (בגרמנית: Heinrich Claß; 29 בפברואר 1868 – 16 באפריל 1953) היה פוליטיקאי גרמני ימני, אנטישמי, חבר המפלגה הנאצית, תמך בפאן-גרמניות והתבטא רבות בגזענות. עמד בראש האיגוד הכל-גרמני בין השנים 1908–1939.
ביוגרפיה
קלאס נולד באלזיי, עיר קטנת אוכלוסין בדרום מערב גרמניה, אביו היה נוטריון. למד משפטים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת גייזן עד לשנת 1891 אז נהפך לעורך דין מתמחה. בשנת 1894 עבר לעיר מיינץ.
קריירה פוליטית
בשנת 1894 קלאס היה ממקימיה של "התאגדות גרמנית" לאומנית, תנועה שדגלה ב"טוהר גרמני" על ידי ביטול והוצאת קבוצות מיעוטים מגרמניה.
בשנת 1897 הצטרף לתנועת האיגוד הכל-גרמני ונהיה ליושב ראש התנועה בשנת 1901. לאחר שנהיה לנשיא של האיגוד בשנת 1908 פעל כדי לקדם דרכי פעולה רדיקליים יותר.
הוא נכנס לעימות חריף עם תאובלד פון בתמן-הולווג, במיוחד לאחר המשבר המרוקאי השני בשנת 1911, אז האיגוד הגרמני הציג את דעותיו הקיצוניות בצורה ברורה. מהפגנת עוינות "פשוטה" לצרפת ולאנגליה "הנחותה עוד יותר", קלאס תמך במלחמה מהירה שלדעתו תוביל לרייך גרמני ולהגדלת שטחה של גרמניה רבתי. כמו כן דאג לסייע לחימושה הצבאי של גרמניה.
קלאס ידוע בעיקר בשל הספרים בעלי האידאולוגיה הימנית המובהקת שכתב תחת שם העט דניאל פריימן או דניאל איינהרט. מבין ספריו, המפורסם ביותר הוא ספרו משנת 1912 "Wenn ich der Kaiser wär" (לו הייתי הקיסר) שעסק באנטישמיות, אימפריאליזם ופאן-גרמניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קרא לסיפוח בלגיה לשטח גרמניה. בשנת 1917 הקים תנועה ימנית קיצונית נוספת "המולדת הגרמנית" יחד עם אלפרד פון טירפיץ ווולפגנג קאפ.
בשנת 1918 פגש את היטלר ותמך בו בניסיון הפוטש במרתף הבירה של שנת 1923. בין השנים 1933 עד 1939 היה חבר המפלגה הנאצית. כתביו, ספריו ונאומיו הרבים השפיעו רבות על הנאציזם שהתפתח בתקופת פועלו.
משנת 1943 ועד למותו בשנת 1953 גר עם בתו בעיר ינה.
קינג פאוור מהאנהון
מגדל King Power Mahanakhon (בתאית: คิง เพาเวอร์ มหานคร, הידוע בעבר בשם MahaNakhon มหานคร) הוא גורד שחקים בשימוש מעורב ברובע העסקים המרכזי של סילום/סאתון בבנגקוק, תאילנד. הוא נפתח בדצמבר 2016 על ידי מנכ"ל MahaNakhon Kipsan Beck. הוא מציג את המראה הלא שגרתי של מגדל מרובע בעל קיר מסך זכוכית עם סליל בעל פני קוביים חתוך לצד הבניין. לאחר העברת יחידות המגורים הראשונות באפריל 2016, בגובה 314 מטרים עם 77 קומות, הוא הוכר כבניין הגבוה ביותר בתאילנד ב-4 במאי 2016 על ידי המועצה לבניינים גבוהים ובתי גידול עירוניים (CTBUH). כולל בתי מלון, קמעונאות ובתי מגורים, 200 יחידות של The Ritz-Carlton Residences, בנגקוק בתוך הבניין מתומחרות בין כ-1,100,000 דולר ל-17,000,000 דולר, מה שהופך אותו לאחד מהבתים המשותפים היקרים ביותר בבנגקוק.
הבניין הוכר כבניין הגבוה בתאילנד עד פתיחת מגדל אייקון סיאם ב-2018 עם גובה של 317 מטרים. הבניין נרכש מהמנכ"ל Sorapoj Techakraisri מ-PACE Development על ידי קבוצת King Power באפריל 2018, וכתוצאה מכך החלפת השם מ-MahaNakhon ל-King Power Mahanakhon.
היסטוריה
פרטים על הפיתוח של המגדל הוכרזו ב-27 במאי 2009. בשנת 2015 חברת PACE רכשה את שאר המניות של השותף לשעבר IBC, ובכך הפכה למפתחת הפרויקט היחידה. טקס אבן הפינה נערך ב-20 ביוני 2011, הבניין הושלם ב-2016. שווי הפרויקט הכולל כתוצאה משינויי תמחור במהלך הבנייה הגיע ל-21 מיליארד באט (620 מיליון דולר).
באוקטובר 2013 הסתיימה בניית בניין CUBE הקטן יותר ליד המגדל. באותו זמן הגיע המגדל הראשי לקומה הרביעית, ונבנה בקצב שתיים-שלוש קומות בחודש. החל מספטמבר 2014 הגיע המגדל הראשי לקומה ה-45, ובדצמבר 2014 הגיע הבניין לקומה ה-60. באפריל 2015, PACE חשפה כי המגדל הגיע למלוא גובהו 314 מטרים, מה שהפך אותו לבניין הגבוה ביותר בבנגקוק. לבסוף בשנת 2016, ה-CTBUH הכיר בבניין כמושלם.
במרץ 2014, נודע כי הפיתוח נמכר בבעלות חופשית, לאחר שהיה בעבר נכס מושכר.
עיצוב ומיקום
המגדל הוא בצורת פריזמה מרובעת עם מראה ספירלה מחוספסת ובעלת משטחים קוביתיים חתוכים בדופן המגדל. הבניין כולל סרט מפוקסל שמתערבל סביב החלק החיצוני, מקלף את שכבת פני השטח שלו כדי לחשוף שכבה פנימית, ויוצר מרפסות עם נוף של העיר. קירות הזכוכית של גורד השחקים מחולקים אופקית ואנכית ומוסיפים למראה המפוקסל, המשונה והייחודי של המבנה. גובהו עבר את השיא של מגדל באיוק II שהיה בגובה של 304 מטרים בהשלמתו בשנת 2016, מה שהופך אותו לבניין ה-88 בגובהו בעולם.
בין מאפייני המבנה: 10,000 מטרים מרובעים של שטחי מסחר, 209 יחידות דיור בשירות ריץ-קרלטון, עם מחירים הנעים בין כ-42 -500 מיליון באט (1.2-14 מיליון דולר), הם מהמחירים הגבוהים ביותר שהתבקשו עבור נדל"ן יוקרה תאילנדי.
האחים שמיר
האחים גבריאל ומקסים שמיר היו מעצבים גרפיים בארץ ישראל מאמצע שנות ה-30 עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. עבודתם הידועה ביותר היא סמל מדינת ישראל.
ביוגרפיה
גבריאל (גוטל) (1909–1992) ומקסים (1910–1990) שפטלוביץ', נולדו להרמן ושרה לבית פרידברג בלייפאיה שבקורלנד (אז באימפריה הרוסית, כיום בלטביה), בוגרי בית הספר לאמנויות שרלוטנבורג בברלין. בסיום לימודיהם פתחו את סטודיו "האחים שפטלוביץ'" בריגה בירת לטביה.
בסתיו 1934 עלו לארץ ישראל והקימו את "סטודיו האחים שמיר" בתל אביב. בשנת 1935 עברתו את שם משפחתם ל"שמיר". האחים שמיר היו בין מייסדי "אגודת הציירים העברים לגרפיקה שימושית בארץ-ישראל". בשנים הבאות עסקו בעיקר בעיצוב כרזות, מודעות פרסום ותוויות למוצרי צריכה בשפה מודרניסטית. בין אם מתוך הזדהות אידאולוגית ובין אם מתוך זיהוי האיקונוגרפיה הציונית ככלי שיווקי לקידום מכירות, מרבים להופיע בעבודותיהם דימויים של נופי ארץ-ישראל, סטריאוטיפים חלוציים ודמויות של חיילים. ב-1949 זכו האחים שמיר בפרס הראשון בתחרות לעיצוב סמל מדינת ישראל. ב-1958 זכו בתחרות לעיצוב ארבעה שטרי כסף שהנפיק בנק ישראל (פרט לצד הגב של השטרות בני חצי הלירה ועשר הלירות, שעוצבו על ידי יעקב צים).
בשנות ה-50 וה-60 הורחבה פעילותו של הסטודיו, וכללה גם עיצוב סמלים, בולים ומדליות, כתבי-עת, ספרים וחוברות. בין הסמלים שעיצבו נמנים: מעריב, נמל אשדוד, דואר ישראל, בית החולים תל השומר, המועצה לישראל יפה. האחים שמיר עיצבו חומרים רשמיים שונים וגויסו להפצתם של מסרים ממסדיים המבטאים את צורכי השעה, דוגמת גיוס כספים ל"מלווה הלאומי", מלחמה בשוק השחור, חוק חינוך חובה, "הנוער לטיס" וכדומה. עבודתם התאפיינה בקשב לתמורות בתרבות הישראלית, בעדכון תדיר של השפה הגרפית, תחבירה ומסריה ובהתאמתה המדויקת הן לדרישות המזמינים והן לקהלי היעד.
ב-1974 סגרו האחים שמיר את הסטודיו המשותף והחלו לעבוד בנפרד. מקסים שמיר התמקד בעיצוב בולים לארצות אפריקה, מרכז אמריקה ואסיה; ואילו גבריאל שמיר פרש לגמלאות ועסק בעיצוב גרפי בהתנדבות עבור מוסדות כאוניברסיטת תל אביב, בתי-חולים ומוסדות אחרים ללא כוונת רווח.
לווייתן (קבוצת כוכבים)
קבוצת הכוכבים לוויתן היא קבוצה גדולה על קו המשווה השמימי באזור של קבוצות "מים" נוספות כמו הנהר, דגים ודלי.
כוכבים חשובים
τ בלווייתן הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב במרחק של 11.7 שנות אור הנראה לעין בבהירות מדרגה 3.5, אחד הכוכבים הקרובים ביותר והדומים ביותר לשמש.
מירה (ο בלווייתן) הוא הכוכב המשתנה הראשון שהתגלה. הכוכב משנה את בהירותו במחזוריות של 331 ימים ונע בין דרגה 3, אז ניתן לראותו בעין, לדרגה 9, אז ניתן לראותו בטלסקופ בלבד. השתנותו של הכוכב התגלתה בשנת 1596 על ידי האסטרונום ההולנדי דוד פבריציוס וחיזקה את המהפכה הקופרניקית שסתרה את הטענה שהשמים אינם משתנים.
דנב קאיטוס, מכונה גם דיפדה (β בלווייתן) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה עם בהירות מדרגה 2.
מנקר (α בלוויתן) הוא ענק אדום משתנה לא-סדיר איטי עם בהירות מדרגה 2.5.
גליזה 65 הוא כוכב כפול המורכב מזוג ננסים אדומים עם בהירות כוללת מדרגה 12 במרחק של כ-8.7 שנות אור. זו אחת ממערכות הכוכבים הקרובות ביותר למערכת השמש.
מיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית הקבוצה מסמלת את מפלצת הים שאליה הקריבו את אנדרומדה לפני שניצלה בידי פרסאוס.
במיתולוגיה המסופוטמית הקבוצה סימלה את תיאמת - אלת הים הקדמון.
ג'ורדן לארסון
קריירת מועדונים
לארסון, נולד ברוטרדם שבהולנד. הוא בנו של כדורגלן העבר הנריק לארסון ונקרא על שמו של מייקל ג'ורדן. כאשר היה בן 7, לארסון הצטרף ללה מאסיה. בגיל 9, חזר עם משפחתו לשוודיה והצטרף לקבוצת הילדים של הוגבורג. בגיל 15, הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה הרביעית השוודית.
ב-24 ביולי 2014, לארסון חתם לחמש שנים בהלסינגבורג מליגת העל השוודית. 3 ימים לאחר מכן, לארסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ארברו. ב-26 באוגוסט, לארסון הבקיע צמד בניצחון 1–4 נגד טורסלנדה במסגרת הגביע השוודי. בנובמבר, מונה אביו למאמנו בהלסינגבורג. ב-6 ביוני 2015, לארסון הבקיע את שער הליגה הראשון שלו בקבוצה, בניצחון 0–3 נגד אטווידברג.
ב-2 בינואר 2017, לארסון חתם בניימכן מליגת העל ההולנדית. 10 ימים לאחר מכן, לארסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד וילם II. ב-18 באוגוסט, הבקיע צמד בניצחון 1–3 נגד אלמיירה סיטי.
ב-2 בינואר 2018, לארסון חזר לשוודיה, כאשר חתם לשלוש שנים בנורשפין. ב-23 באוגוסט 2018, לארסון הבקיע שלושער בניצחון 0–10 נגד ברוטבי מהליגה השישית, במסגרת הסיבוב השני של הגביע השוודי. ב-18 ביולי 2019, לארסון ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית, בניצחון 1–2 נגד סנט פטריק את'לטיק האירית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בזירה האירופית.
ב-2 באוגוסט 2019, לארסון חתם בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית תמורת כ-4 מיליון אירו. ב-27 באוקטובר 2019, לארסון הבקיע צמד בניצחון 0–3 בדרבי נגד לוקומוטיב מוסקבה.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם לשלוש עונות בשאלקה 04. ב-28 בינואר 2023 הושאל לפ.צ. קופנהגן.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, לארסון שיחק בנבחרות הצעירות של שוודיה. ב-7 בינואר 2018, לארסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד במשחק ידידות שנערך באבו דאבי. יומיים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד שנערך בדוחה.
לארסון נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
מצבות צוער
מצבות צוֹעַר הוא כינוי שניתן ל-77 מצבות קבורה יהודיות מתקופת התלמוד (התקופה הביזנטית), שהתגלו לראשונה במחצית הראשונה של המאה העשרים בע'ור א-צאפיה שבדרום-מזרח ים המלח, בימינו בשטח ממלכת ירדן.
77 כתובות הקבורה מחופו הדרום-מזרחי של ים המלח, הן הקורפוס הגדול ביותר של מצבות בארמית-יהודית מארץ ישראל של התקופה הביזנטית. הטקסטים חרותים על אבן חול מקומית, או כתובים עליה בצבע אדום. רובם המוחלט מכילים תאריכים לחורבן המקדש, ניתן לומר שהמצבות מכסות כמעט את כל התקופה הביזנטית: הקדומה שבהן היא משנת 351 והמאוחרת מאוגוסט 590 לספירת הנוצרים.
המצבה הראשונה נמצאה בשנת 1924 בסמוך לעיירה א-צאפי, המזוהה עם העיר צוֹעַר, אשר המשיכה להתקיים גם בתקופת בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד. שתי מצבות נוספות התגלו באזור במסגרת סיור גאולוגי שערכו באזור מהנדסי חברת האשלג וצילומיהן נמסרו ליצחק בן צבי. מצבות נוספות התגלו באזור במסגרת חפירות ארכאולוגיות ובחפירות שוד.