cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביקס ביידרבק
תולדות חייו
בהקלטתו האחרונה, ב-15 בספטמבר 1930 ניגן ביידרבק לראשונה את Georgia On My Mind עם הוגי קרמייקל בזמרה ו"סופרגרופ" שכללה את אדי לאנג בגיטרה, ג'ו ונוטי בכינור, ג'ק טיגרדן בטרומבון, ג'ימי דורסי בקלרינט ופי ווי ראסל בסקסופון אלט. סטנדרט זה זכה מאז לביצועים רבים מאוד בג'אז ומעבר לו, בין היתר על ידי לואי ארמסטרונג, אניטה או'דיי וג'ין קרופה, ג'אנגו ריינהארדט, בילי הולידיי, פאטס וולר, פרנקי ליין, סטיב וינווד, ג'יימס בראון, וילי נלסון וכמובן ריי צ'ארלס שזכה עמו בפרס גראמי ובמקום ראשון במצעד הפזמונים.
השפעה והוקרה
לואי ארמסטרונג צוטט כמי שאמר שהוא מעולם לא ניגן את Singin' the Blues, כיוון שביצועו של ביידרבק היה כה מופתי שאין מה לחדש אחריו. הדבר מצביע על ההערכה הרבה שרחשו לו חצוצרנים בני זמנו. בפיסוק (פרייזינג) שלו השפיע גם על זמרים כגון בינג קרוסבי.
הרומן משנת 1938 "איש צעיר עם חצוצרה" מאת דורות'י בייקר (Young Man With A Horn) מבוסס על הביוגרפיה של ביידרבקס, הספר עובד ב-1950 לסרט בכיכובו של קירק דאגלס.
בשנת 1962 נבחר ביידרבקס להיכל התהילה של הג'אז על ידי מבקרי דאון ביט.
בסרטו של וודי אלן קליעים מעל ברודוויי (1994) מושמעת ההקלטה ההיסטורית של Singin' the Blues.
פאווליק מורוזוב
פַּאוֶול טרופימוביץ' "פאווליק" מורוזוב (ברוסית: Па́вел Трофи́мович "Павлик" Моро́зов; 14 בנובמבר 1918 - 3 בספטמבר 1932) היה גיבור לאומי של השלטונות הסובייטים, אשר, לפי המיתוס, נרצח על ידי משפחתו משום שבנאמנותו למדינה הלשין על אביו. דורות של ילדים בברית המועצות גדלו על דמותו של מורוזוב כגיבור אשר עמד מול החברה, ולמען המולדת הלשין על הקרובים לו. הילד מורוזוב הונצח בספרי ילדים רבים, בשירים, מחזות, פסלים ויצירות אחרות, והוא כונה "פיוניר מספר 1" בברית המועצות. מחקרים עדכניים מאשרים את קיומו של הילד ושככל הנראה נרצח, אך מטילים ספק כמעט בכל שאר הפרטים במיתוס אודותיו וחלוקים בשאלה האם הלשין, מה היו מניעי ההלשנה, ומי היה הרוצח.
המיתוס
על פי המיתוס בגרסתו הפופולרית, פאווליק מורוזוב היה ילד נאה שנולד למשפחת איכרים ענייה בכפר גרסימובקה שליד יקטרינבורג. פאווליק היה תלמיד טוב ומנומס וקומוניסט נאמן שהנהיג את חבריו בתנועת הפיונירים בבית ספרו. בגיל 13, כשנודע לו שאביו טרופים (Трофим), שהיה יו"ר הסוביט (הועד) של הכפר, עסק בזיוף מסמכים ומכירתם למגורשים קולאקים שכונו אויביה של המהפכה בברית המועצות, הוא הלשין על אביו לנ.ק.ו.ד., ובכך הביא על אביו גזר דין של חמש או עשר שנות עבודות כפייה, אותם האב ככל הנראה לא שרד. המשפחה לא ראתה בעין יפה את ההלשנה, ובשלושה בספטמבר נרצח מורוזוב ביחד עם אחיו הצעיר בידי דודו, סבו, סבתו ובן דוד, בעת שקטף תותים. הרוצחים נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד., הועמדו לדין והוצאו להורג בירייה, לאחר שמאות מברקים מרחבי ברית המועצות דרשו למצות איתם את הדין.
סיפורו של פאווליק מורוזוב התפרסם בעיתונות המקומית, עד שהגיע למוסקבה ופורסם בעיתון "פראבדה" לילדים. בשנת 1933, מקסים גורקי העלה על נס את סיפורו של מורוזוב והניע מסע של הפיכתו לגיבור לאומי, למרות שעל פי השמועות סטלין לא התלהב מהסיפור והשתמש כלפי המלשין הקטן שהסגיר את אביו במונח המקביל ל"חלאה". גורקי ביקש מהסופר ויטלי גוברב לכתוב ספר על הילד וכך נולד ספר ילדים ראשון, שאחריו באו יצירות רבות נוספות, על הילד מורוזוב. על פי הספר, מורוזוב לא הסתפק בהלשנה על אביו, ובמשך הזמן הוא הספיק להלשין על שכן, על דודתו ועל סבו. הוא היה מנהיג של חבורת פיונירים טובים שנאבקה נגד כנופיית הרעים וסבלה ממנה הצקות רבות.
בהמשך הוקמו פסלים של מורוזוב, רחובות, פארקים, בתי ספר, קנים של הפיונירים, תחרות סקי וקולחוז נקראו על שמו. אופרה, מספר שירים, ספרי ילדים ויצירות אחרות נכתבו לכבודו. בית הספר בכפרו ואנדרטה המציינת את מקום הרצחו הפכו לאתרי עלייה לרגל למאות אלפי תלמידי בתי ספר מרחבי ברית המועצות. ביטאון הפיונירים ניהל מסע לעידוד ילדים להלשין על קרוביהם בדומה למעשהו הנאצל של פאווליק מורוזוב. בשנת 1935 הבמאי הידוע סרגיי אייזנשטיין החל בצילום סרט קולנוע בשם "שדה בז'ין" שהיה מבוסס על הסיפור של פאווליק מורוזוב, אך בהוראת השלטונות הסרט לא הושלם. בשנות ה-40, מעמדו של מורוזוב ירד והוא פינה את מקומו לגיבורי המלחמה נגד הנאצים, אך הוא עדיין שמר על מעמד מוביל: בשנת 1948 הוצג פסל של מורוזוב במוסקבה, ובשנת 1955 הוא הוגדר כפיוניר מספר 1 בספר הכבוד של ארמון הפיונירים במוסקבה. בשנות ה-60 וה-70 חזר פאווליק לקדמת הבמה, הפעם עם דגש על גבורתו אל מול אנשי כפרו ומות הקדושים שלו ופחות על המלשינות. בתחילת שנות ה-80 התפתח אנטגוניזם נרחב כנגד פאווליק המלשין בחוגי האינטליגנציה בברית המועצות, ובשנת 1991 היה פסלו אחד הראשונים ליפול, ביחד עם פסלו של פליקס דזרז'ינסקי. לאחר נפילת ברית המועצות המיתוס של מורוזוב הוצא מתוכנית הלימודים הרוסית, ועולי הרגל הדירו את רגליהם מהאנדרטה שלו. אולם בשנת 2003 קרן של ג'ורג' סורוס תרמה $7,000 לפתיחה מחדש של המוזיאון, תוך הצגת פרספקטיבה רחבה יותר על התקופה והסיפור.
כדרכם של מיתוסים, גרסאות שונות של הסיפור הופיעו בזמנים שונים. בתקופות מסוימות, פשעו של האב במיתוס היה אגירת תבואה, כאשר השלטונות הסובייטים בקשו לקדם את הקולקטיביזציה ולהילחם באלו שמחביאים את התבואה שלהם. בחלק מגרסאות הסיפור, פאווליק הלשין למורה בבית הספר ולא לנ.ק.ו.ד. הרוצחים הוגדרו בחלק מהסיפורים כעשירים או קולאקים ראקציונרים, אויבי הקולקטיביזציה.
לאחר הרצח, אמו של מורוזוב עברה לעיר אחרת בברית המועצות והתפרנסה מפנסיה ממשלתית ומתהילתה כאמו של הגיבור. לאחר שבן נוסף שלה מת מסרטן, נותרה האם עם בן יחיד שבצחוק הגורל נשלח לעשר שנות מאסר במחנה עבודה באשמת כוונה לעבור את הגבול ולרגל עבור גרמניה. גם פגישה אישית של האם עם לברנטי בריה לא הצליחה להביא להקלה בעונשו.
בדיקת המיתוס
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החלו חוקרים שונים לבדוק את המיתוס של מורוזוב. הם העמידו סימן שאלה כמעט על כל פרט מסיפורו של פאווליק מורוזוב, החל משמו ומראהו וכלה בסיפור ההלשנה וזהות רוצחיו.
בשנים 1980 - 1984, כאשר ברית המועצות הייתה עדיין מדינה חזקה, חקר יורי דרוז'ניקוב את סיפורו של פאווליק מורוזוב והוציא לאור באופן מחתרתי את מסקנותיו בספר "המיתוס של פאווליק מורוזוב", שהתפרסם יותר מאוחר, בשנת 1987, בלונדון. הספר הביא לדרוז'ניקוב פרסום רב ויצא לאור שוב בשנת 1995 בשם "מלשין מספר 1". עיקר טענותיו של דרוז'ניקוב הם שמורוזוב הסגיר את אביו לנ.ק.ו.ד. לא בגלל נאמנות קומוניסטית אלא בלחצה של אמו שבקשה להתנקם באב על שנטש אותה עם אשה אחרת, הוא היה מוגבל בשכלו ותלמיד גרוע ושככל הנראה הילד נרצח על ידי פרובוקטור של הנ.ק.ו.ד. במטרה להעליל את רציחתו על הקולאקים. דרוז'ניקוב גם מצא שמורוזוב מעולם לא היה פיוניר.
בשנת 1999 בקשו אנשים מכפרו של פאווליק מורוזוב לטהר את שמם של קרובי משפחתו שהורשעו ברציחתו, אולם הם נענו בשלילה ולא הורשו לעיין בתיק. אנה פסטוחובקה, פעילת זכויות אדם ברוסיה טענה שהסירוב לפתוח את התיק מסמל את העובדה ששלטונות רוסיה רוצים לחזור לעידן ברית המועצות. עם זאת, בית המשפט העליון של רוסיה קבע שהרצח היה פלילי ולא פוליטי.
בשנת 2005 יצא ספרה של קתרינה קלי, "החבר פאווליק, עלייתו ונפילתו של הילד הגיבור הסובייטי" ("Comrade Pavlik: The Rise and Fall of a Soviet Boy Hero"), שהציג מסקנות של מחקר מקיף על המיתוס. קלי טענה שמסקנותיו של דרוז'ניקוב היו דמיוניים לא פחות מהמיתוס עצמו ונבעו בעיקר מהכלל שהאמת היא בדיוק ההפך ממה שאמרו השלטונות הסובייטיים. קלי מציבה בספרה בעיקר סימני שאלה מבלי לתת תשובות, לטענתה בהיעדר מידע מספק. היא מסכימה שהילד היה קיים, אם כי שמו לא היה פאווליק, ושהוא נרצח ביער, אלא אם הוא נהרג על ידי חיה. חוץ מזה, היא אינה קובעת האם הוא הלשין על אביו או לא, האם אביו הועמד לדין או לא, והאם פאווליק ראה עצמו כחבר בפיונרים או לא, אם כי מן הסתם לא היה חבר רשמי שכן ספק אם הארגון היה קיים בכפרו המרוחק. קלי מדווחת שאנשי הכפר של מורוזוב מספרים שהוא היה מלשין קטן וייתכן שאכן נרצח על רקע זה בידי בן דודו שהורשע ברצח.
בפרסומים אחרים נטען שלא פאווליק מורוזוב הלשין על אביו והחקירה של אביו החלה כאשר חבורת גנגסטרים בראשות האחים מיכאיל וגרגורי פורטוב נתפסו ביחד עם מסמכים מזויפים בחתימת טרופים מורוזוב. על פי גרסה זאת, במהלך החקירה ספרה אשתו, אמו של פאווליק מורוזוב, כי האב נהג להכות אותה ולהביא הביתה חפצי ערך שקיבל בתמורה למסמכים מזויפים ופאווליק רק אישר בחקירה את המידע שמסרה האם.
פרט נוסף שנמצא הוא שהתמונה היחידה של פאווליק מורוזוב מראה ילד הסובל מתת תזונה שאינו דומה כמעט בכלל לדמויות השונות המופיעות בספרי הילדים ובפסלים כילד פאווליק.
התייחסויות למיתוס
המיתוס של פאווליק מורוזוב היה בראש ובראשונה לסמל של מלשינות מתועבת ושל חברה השמה את המלשינות בקדמת הבמה כמעשה ראוי. בנוסף לכך, המיתוס מייצג בפי דוברים בימינו את הרוע שבשלטון טוטליטרי השם את המדינה לפני המשפחה. נאמנות למדינה לפני המשפחה הופיעה גם במיתוס הרומאי על ברוטוס האב שדאג להעניש את בניו הבוגדים ברפובליקה.
אתר אינטרנט של ארגון גברים נקרא על שמו של האב טרופים מורוזוב, על רקע הדעה הרווחת שאשתו עמדה מאחורי ההלשנה כנגדו.
הד לסיפורו של מורוזוב מופיע בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", שם מתוארת תנועת ילדים שהמשטר מעודד את חבריה להלשין על הוריהם, קרוביהם ושכניהם.
אלגוריתם מילר-רבין
אלגוריתם מילר-רבין (או 'רבין-מילר') Miller-Rabin, הוא אלגוריתם לבדיקת ראשוניות של מספר טבעי. הוא דומה למבחן פרמה לבדיקת ראשוניות אשר מבוסס על ההיפוך הלוגי של המשפט הקטן של פרמה, אך מרחיב אותו בצורה שמתגברת על מספרי קרמייקל - מקרי הקצה עבורם מבחן פרמה אינו עובד. הוכחת הנכונות של האלגוריתם דורשת את השערת רימן המוכללת.
יש לאלגוריתם גרסה הסתברותית מהירה יחסית, שמזהה כל מספר ראשוני ככזה, אבל עשויה, בהסתברות נמוכה ככל שנרצה, להכריז כך גם על מספר פריק. גרסה זו, שפותחה על ידי פרופ' מיכאל רבין מן האוניברסיטה העברית, היא המבחן המקובל לבדיקת ראשוניות (תפקיד אותו מילא קודם מבחן סולוביי-שטרסן .)
תיאור המבחן
נתון מספר אי-זוגי שלם n. אפשר לכתוב \ n-1=2^sr, כאשר r אי-זוגי. יהי a מספר שלם כלשהו. אם n ראשוני, אז המשפט הקטן של פרמה מבטיח ש-. מכיוון שבחשבון מודולו מספר ראשוני יש ל-1 בדיוק שני שורשים ריבועיים, \ \pm 1, בהכרח מתקיים תנאי זה חייב להתקיים אם n ראשוני. סיבוכיות הבדיקה כ- פעולות.
לצורך המבחן, בוחרים באקראי את הבסיס a, ובודקים את השוויוניים לעיל. אם הם אינם מתקיימים, n הוא מספר פריק. אם אחד מהם מתקיים, אז a הוא עד חזק לכך ש- n ראשוני (המונח עד משמש, בהקשר דומה, במבחן פרמה), אבל זו אינה הוכחה לראשוניות: קיימים מספרים פריקים שיש עדים חזקים לראשוניות שלהם. אפשר להוכיח שאם n פריק, אז לכל היותר רבע מבין המספרים עד n-1 עלולים להיות עדים חזקים לראשוניות של n. משום כך, אם בדיקה באמצעות t עדים אקראיים מודיעה שהמספר הנבדק ראשוני, הסיכוי לטעות באימוץ ההצהרה הוא לכל היותר \ 4^{-t}. לצרכים מעשיים (למשל, הגרלת מספרים ראשוניים גדולים עבור אלגוריתמי הצפנה כגון RSA או שיטת רבין), מקובל להסתפק בבדיקה כזו ולא להפעיל אלגוריתמים דטרמיניסטיים לבדיקת ראשוניות, שהם איטיים בהרבה.
קוד של אלגוריתם מילר רבין
להלן מימוש של האלגוריתם בשפת פייתון:
דוגמה
נבדוק את המספר \ n=781, שעבורו. בבדיקת הבסיס 5 מתברר ש- (שהרי \ 5^5=1+4n). לכן 5 הוא עד חזק לראשוניות של 781. עבור הבסיס 17, מקבלים, ולכן גם 17 הוא עד חזק. לעומת זאת, בדיקת הבסיס 2 נותנת, ומכאן ש- 781 אינו יכול להיות ראשוני. ואכן,.
משה פרלמן
משה (מויש) פֶּרְלמן (23 במרץ 1911 – 5 באפריל 1986) היה עיתונאי וסופר ישראלי, דובר צה"ל הראשון במלחמת העצמאות, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה וראש שירות השידור "קול ישראל", שגריר ישראל בקונגו. ממייסדי מערך ההסברה הצבאי והאזרחי של מדינת ישראל.
ראשית דרכו
משה פרלמן נולד בשם מוריס פרלמן (Maurice Pearlman) באנגליה באביב 1911. אביו ליפמן נולד במינסק שברוסיה (כיום בירת בלארוס) ואמו רבקה לבית ויינגרטן נולדה באנגליה למשפחת מהגרים מפולין. בצעירותו למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והיה תלמידו של הרולד לאסקי (Laski), פרופסור יהודי מרקסיסט למדעי המדינה וסופר שלימים כיהן גם כיושב ראש מפלגת הלייבור הבריטית. קיבל תואר בוגר במדעים (B.Sc). עם סיום לימודיו החל להורות באחד הקולג'ים בלונדון ושאף לקריירה אקדמית. במקביל התקבל לעבודה במשרה חלקית בסוכנות הידיעות לונדון ג'נרל פּרֶס (London General Press), והלך ונסחף למקצוע העיתונות עד כי זנח את האקדמיה.
בלונדון בשנית
בשובו ללונדון העלה את רשמיו מהמצב ששרר בארץ ישראל בעקבות המרד הערבי בספרו "מה מתרחש בארץ ישראל" (What is happening in Palestine), שאותו פרסם בשנת 1937 בשם העט "מ"פ ווטרס" (M. P. Waters). את תוצאות מחקרו על ההתיישבות בארץ ישראל פרסם בספרו "הרפתקה קולקטיבית, דו"ח בלתי רשמי על ההתיישבות השיתופית בארץ ישראל" (Collective adventure, an informal account of the communal settlement of Palestine), שראה אור בשנת 1938 תחת שמו.
כשחזר ללונדון, כבר כציוני, התקבל פרלמן לעבודה כקצין העיתונות (הדובר) של הנהלת ההסתדרות הציונית. העיתונאי הצעיר, שהיה באמצע שנות העשרים שלו, זכה בתפקידו זה לעבוד במחיצתם של ד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית, ודוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית. כן נתמנה פרלמן לעורכו של ה-Zionist Review, ביטאונה של ההסתדרות הציונית.
במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי והוצב בחיל התותחנים, השתתף בפלישה לצפון אפריקה, נלחם באיטליה וביוון, זכה לציון לשבח והגיע לדרגת מייג'ור (רב-סרן). אחיו הצעיר נהרג בקרב בחזית איטליה.
פעיל בהעפלה
עם תום מלחמת העולם השנייה הושאל פרלמן על ידי הצבא הבריטי לשגרירות בריטניה באתונה, להיות בה עוזר לנספח העיתונות. באתונה נפגש פרלמן לראשונה עם שליחי "ההגנה" ופעילי ההעפלה, שבאו לאירופה כדי לחלץ את ניצולי השואה ולהעלותם לארץ ישראל. פרלמן נרתם למבצע, ובעודו ממלא את תפקידו הדיפלומטי, פעל בסתר לארגון עלייה ב', ובהיעזרו בדרכון הדיפלומטי הבריטי שנשא, יצא מעת לעת לשליחות בבירות המזרח התיכון.
גם לאחר ששוחרר משירותו הצבאי המשיך פרלמן להיות פעיל בתנועת ההעפלה, והפעם בחסות תעודות עיתונאי של העיתון האמריקאי PM ושל השבועון הבריטי New Statesman, ששניהם ביטאו השקפה שמן המרכז שמאלה. בשנת 1947 פרסם פרלמן (שוב בשם העט מ"פ ווטרס) ספר באנגלית על ארגון "ההגנה" בשם: "הגנה - סיפורה של ההגנה העצמית היהודית בארץ ישראל" (Haganah - The story of Jewish self defense in Palestine).
ב-1 באפריל 1947 עלה פרלמן על סיפון אוניית המעפילים "תאודור הרצל", שהפליגה לארץ ישראל מחופי צרפת, כשעל סיפונה למעלה מ-2,600 מעפילים בפיקודו של מרדכי לימון ("מוקה"), לימים מפקד חיל הים הישראלי. בהתקרבה לחופי הארץ התגלתה הספינה על ידי הצי הבריטי ושתי משחתות החלו לנגוח בה. המעפילים הצטופפו על הסיפון ומנעו מן הבריטים מלעלות על הספינה, כשהם מטילים עליהם כלים וחפצים. הבריטים עלו על הספינה כשהם מתיזים סילוני מים על המעפילים וזורקים עליהם רימוני גז ואף פתחו באש מכלי ירייה. המאבק ארך כשעתיים עד שהצליחו הבריטים להשתלט על הספינה. בעימות נהרגו 3 מעפילים ו-27 נפצעו. הספינה נגררה לחיפה, אליה הגיעה ב-14 באפריל. המעפילים, ופרלמן בתוכם, גורשו לקפריסין. פרלמן הציג עצמו בפני מפקד מחנה המעצר הבריטי כעיתונאי אנגלי, שהצטרף למסע הספינה רק לצורך סיקור עיתונאי, ושוחרר מן המחנה, תוך הגבלה כי לא יורשה להיכנס לארץ ישראל. עיתונאים בריטים שביקשו מן הנציב העליון אלן קנינגהם לבטל את האיסור, נענו על ידו בשלילה.
דובר צה"ל במלחמת העצמאות ולאחריה
בראשית מלחמת העצמאות נבחר פרלמן, בעל הרקע הצבאי, הניסיון העיתונאי והשליטה המושלמת בשפה האנגלית, כאיש המתאים להיות דובר הצבא. בראשיתו נשא בעל התפקיד את התואר "מנהל הלשכה לעיתונאי חוץ", ובמרוצת הזמן, כשצה"ל התארגן והתגבש, הפך להיות דובר צה"ל. עם קביעת דרגות צה"ל הוענקה למשה פרלמן דרגת סגן-אלוף (שבאותה עת, בטרם הונהגו דרגות אלוף-משנה ותת-אלוף, הייתה דרגה בכירה ביותר, אחת מתחת לדרגת אלוף). משה פרלמן מילא את תפקידו כשהוא נוהג בג'יפ ברחבי הארץ ובאזורי הקרבות, ומוביל עמו לסיורים כתבים זרים ועיתונאי חוץ בכירים. בין היתר ליווה בסיוריו בישראל את העיתונאי האמריקאי אוהד הציונות וידיד ישראל בארטלי קראם ואת הסופר ג'רולד פרנק.
עם תום מלחמת העצמאות המשיך לשרת כדובר צה"ל עד לשנת 1952. הייתה זו תקופת ההתארגנות וההתגבשות של צה"ל במתכונת שבה הוא קיים עד היום, המתבססת על גרעין של חיילי שירות חובה מגיל 18, ועל מבנה רחב היקף של יחידות מילואים, שכל אזרח כשיר ממשיך לשרת בהן במשך שנים רבות כשהוא נקרא מעת לעת לאימונים, לתעסוקה ולתמרונים, ובמצבי חירום ומלחמה - ללחימה. תמרוני המילואים, שהראשון בהם נערך בחודש אוקטובר 1950, היו אירועים מתוקשרים ביותר באותה תקופה. בכיסוי התקשורתי שניתן לתמרונים היה למשה פרלמן תפקיד חשוב, שידוריו ברדיו למידע ולהסברה, בתקופת התמרונים, זכו להאזנה מרובה, וקולו, במבטא אנגלוסקסי מובהק, היה מוכר לכל אזרח.
בשנת 1950 הוקם בצה"ל גדוד הצנחנים הסדיר 890. באפריל 1950 יזם מפקד הגדוד יהודה הררי עריכת קורס צניחה, בבית הספר לצניחה בתל נוף, לקציני צה"ל שאינם מיחידת הצנחנים, אלא קצינים מיחידות שונות. סגן-אלוף משה פרלמן, שהיה אז בן 39, התנדב לעבור את קורס הצניחה ועבר אותו בהצלחה. במסדר הסיום שנערך ליד מטוסי הדקוטה בתל נוף ענד הרמטכ"ל יגאל ידין את כנפי הצניחה לבוגרי הקורס ובכללם לפרלמן.
בשירות מדינת ישראל
בשנת 1951 פשט פרלמן את מדיו ומהשירות בצה"ל, עבר לשירות ציבורי אזרחי ומילא תפקידים אחדים הקשורים בהסברה ובתקשורת. הוא התמנה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ובסוף אותה שנה התמנה לראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה וראש שירות השידור "קול ישראל".
ערב מלחמת ששת הימים, כאשר מונה משה דיין לתפקיד שר הביטחון, הוא גייס את משה פרלמן, שהיה כבר מעבר לגיל שירות מילואים, להיות עוזרו המיוחד, שתפקידו הסברה וקשר עם עיתונאי חוץ. כשם שמינויו של משה דיין עצמו לתפקיד שר הביטחון, ערב המלחמה, התקבל בהתלהבות בציבור, כך הייתה התגובה למינויו של פרלמן. הופעתו במדים לצדו של דיין עוררה תחושה של שיבה לימי מלחמת העצמאות.
משה פרלמן הופיע לצדו של משה דיין במסיבת העיתונאים הראשונה שערך דיין לאחר מינויו, בבית סוקולוב בתל אביב, בשבת 3 ביוני 1967, יומיים לפני פתיחת המלחמה, שבה בחר דיין בניסוח מעורפל במכוון באשר לכוונותיה של ישראל, באומרו כי אין מכריזים מלחמות לפי לוח זמנים וכי לעת הזאת "מאוחר מכדי להגיב בשטח הצבאי על חסימת מצרי טיראן ומוקדם מכדי שנוכל להסיק מסקנות לגבי הדרך הדיפלומטית של טיפול בעניין זה... מלבד זאת, השעה אינה כשרה לכך - היינו צריכים להגיב מיד ומשהחמצנו את השעה ניטל עלינו לתת למדינאים למצות את כל האפשרויות בשטח הדיפלומטי". דבריו הובנו במדינות ערב כאילו החליט שאין בכוח ישראל לצאת מיד למלחמה ודחה אותה לעת אחרת. בזאת החזיר דיין לצה"ל, שפתח כעבור 36 שעות במלחמה, את אלמנט ההפתעה.
בתום שירותיו הממלכתיים בישראל מונה פרלמן לשגריר ישראל בקונגו. עם תום שליחותו, ב-1960, פרש מהשירות הציבורי ונתפנה לפעילותו הספרותית.
משה פרלמן נפטר בשנת 1986, והוא בן 75. נקבר בהר המנוחות.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
פועלו הספרותי
כתיבתו של משה פרלמן נמשכה כחמישים שנה. כל ספריו היו ספרים תיעודיים בנושאי ארץ ישראל, ההיסטוריהה שלה, הארכאולוגיה שלה ונופיה. יש מספריו שהופיעו במתכונת אלבומית. הוא כתב את רוב ספריו באנגלית; מיעוטם הופיעו בעברית (וגם חלק מהם רק תורגמו לעברית). הוא גם תרגם  לאנגלית ספרים שיגאל ידין כתב בעברית.
כמה מהם תורגמו לעברית, וכמה תורגמו לשפות אחרות. ספרו "איך נתפס אייכמן" (1961) הופיע באנגלית ובעברית, וראה אור בתרגום לאיטלקית, גרמנית, הולנדית, ספרדית ושוודית; שיחותיו עם בן-גוריון תורגמו על ידי פרלמן לאנגלית (1965), ומשם תורגמו לצרפתית ולגרמנית, ולימים הופיעו גם בעברית; "ירושלים: 4000 שנות היסטוריה של עיר הנצח", שכתב פרלמן עם טדי קולק, הופיע תחילה באנגלית ואחר-כך בעברית, וראה אור בתרגום לאיטלקית, גרמנית, יפנית, ספרדית וצרפתית; "בעקבות משה", אלבום שראה אור באנגלית (1974), הופיע בתרגומים לגרמנית, פורטוגזית, צרפתית ושוודית; "מגילת ים המלח בהיכל הספר" (אנגלית, 1981) תורגם לגרמנית ולצרפתית; ו"המכבים", שהופיע בעברית ובאנגלית ב-1973, תורגם להולנדית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
רומן שירוקוב
רומן ניקולאייביץ' שירוקוב (ברוסית: Роман Николаевич Широков, נולד ב-6 ביולי 1981 בדדובסק, רוסיה) הוא כדורגלן עבר רוסי ועסקן ספורט.
H2O (סדרת טלוויזיה)
H2O היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית. הסדרה עלתה לראשונה לשידור בערוץ 10 האוסטרלי בשנת 2006 ובהמשך בערוץ דיסני אוסטרליה. הסדרה משודרת כיום ביותר מ-120 מדינות.
בעקבות הצלחת הסדרה, יצאו שתי סדרות בת לסדרה זו, הראשונה יצאה ב-26 ביולי 2013 ושמה "בנות הים של מקו" ובה דמויות חדשות. השנייה יצאה ב-22 במאי 2015 ושמה "H2O: הרפתקאות בנות הים" והיא סדרת אנימציה על אותן הדמויות אך עם שינוי ומדבבים שונים.
בשנת 2016, מצטרפת קריבה היין אשר שיחקה את ריקי צ'אדוויק בסדרה H2O לשני פרקי הסיום של סדרת ההמשך "בנות הים של מקו". היא צוללנית ואוספת עתיקות מפורסמת. במהלך הפרקים היא מספרת שאמה, קליאו, בלה והיא ניתקו קשר והתרחקו אחת מהשנייה, ושהיא מתגעגעת אליהן מאוד.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בשלוש נערות: ריקי, אמה וקליאו. בתחילת הסדרה שלושתן מתוארות כנערות רגילות לחלוטין. הסירה שלהן נתקעת באמצע הים, והן חותרות לאי מייקו המסתורי. הן מחפשות דרך לצאת מהאי, ויוצאות דרך בריכה קטנה. הן מחולצות על ידי משמר החופים, ומגלות שכתוצאה ממגע קסם של האי, הן הופכות לבתולות ים בכל פעם שהן באות במגע עם מים. הבנות מגלות בסמוך שכל אחת מהן קיבלה כוח על טבעי שקשור למים. הן מחליטות לשמור על כל העניין בסודיות מוחלטת. בכל פרק בסדרה נוצרת בעיה שמאיימת על הבנות ועל שמירת סודן, אך תמיד הבנות מוצאות דרך לפתור את הבעיה ומצליחות להמשיך ולשמור על סודיות היותן בתולות ים.
בעונה השלישית מתגלה כי אמה עוזבת. קליאו וריקי מכירות נערה חדשה בשם בלה, גם היא בתולת ים. בנוסף הן מגלות כי הירח המלא לא משפיע עליהן אלא שולח מים לתקוף אותן ולהביא אותן לבריכת הירח כי אסון עומד לבוא על כדור הארץ, המים מראים להם שכוכב שביט נמשך לבריכת הירח כמו מגנט ועלול להרוס את כדור הארץ, בלה מגלה ששלושתן יכולות לעצור את אותו כוכב שביט על ידי מים לפי אגדה שמצאה, בה ילדה אחת הצליחה לעצור את אותו כוכב שהגיע לכדור הארץ לפני הרבה שנים. בלה, קליאו וריקי הופכות לחברות טובות מאוד.
כנופיות לונדון
כנופיות לונדון (באנגלית: Gangs of London) היא סדרת טלוויזיה פעולה בריטית-אמריקאית בבימויו של גארת' אוונס, המגוללת מאבקים בין כנופיות יריבות לארגוני פשע אחרים בלונדון של ימינו. תשעת פרקי הסדרה ישודרו בבריטניה ב-23 באפריל רשת Sky Atlantic ובארצות הברית ברשת Cinemax.
הסדרה נוצרה על ידי במאי הקולנוע גארת' אוונס ומאט פלנרי, המתארת את עולם הפשע של לונדון. העונה הראשונה עלתה כולה בבכורה -23 באפריל 2020 ברשת Sky Atlantic. רשת הטלוויזיה הפיקה עונה שנייה בת שמונה פרקים לסדרה אשר תשודר בשנת 2022.
עלילה
כנופיות לונדון, מתרחשת בלב אחת הערים הדינמיות והרב-תרבותיות בעולם, מספרת את סיפורה של העיר מתפרקת בשל מאבקי הכוח הסוערים של הכנופיות הבינלאומיות השולטות בה, בוואקום השלטוני הפתאומי שנוצר כאשר ראש משפחת הפשע החזקה ביותר של לונדון נרצח.
במשך 20 שנה היה פין וואלאס הפושע החזק ביותר בלונדון. מיליארדי לירות שטרלינג זרמו בארגונו בכל שנה. אבל עכשיו הוא מת - ואף אחד לא יודע מי הורה על ההתנקשות. עם יריבים בכל מקום, שון וואלאס האימפולסיבי, בסיוע משפחת דומאני מנסה לתפוס את מקום אביו. אם המצב כבר לא היה מסוכן מספיק, התגלגלות השלטון לרגליו שון גורמת לזעזוע בעולם הפשע הבינלאומי. האדם היחיד שעשוי לעזור לו ולהיות בן בריתו הוא אליוט פינץ', שעד כה היה אחד האנשים הזניחים במאבקי הכוח בלונדון, אך מגלה עניין מסתורי במשפחת וואלאס. כאשר רוח הגורל נושבת, אליוט מוצא את עצמו מועבר לפעילות הפנימית של ארגון הפשע הגדול ביותר בלונדון.
אלדין (חברה)
אלדין מערכות מידע (באנגלית: Aladdin Knowledge Systems) הייתה חברת טכנולוגיה ישראלית שעסקה בפיתוח, יצור ושיווק פתרונות לאבטחת מידע, להגנה ורישוי תוכנה. בין השנים 1993–2009 הייתה אלדין חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. לאחר מאבק שליטה שנמשך חודשים רבים בין מייסד החברה ינקי מרגלית לקרן וקטור קפיטל (קרן השקעות שמקום מושבה בסן פרנסיסקו בארצות הברית), נמכרה החברה במרץ 2009 לקרן במחיר של 160 מיליון דולר.
הקמת החברה
חברת "אלדין" הוקמה בשנת 1985 על ידי ינקי מרגלית כשהיה בן 23 בלבד, יחד עם הגרפולוג צבי פופובסקי, כבית תוכנה וכמכון לגרפולוגיה, בהשקעה ראשונית של 10,000 דולר בלבד. בתחילה עסקה החברה בפיתוח תוכנה לתחום הגרפולוגיה. במקביל עסקה בפיתוח כרטיס דיבור ל-IBM PC המיועד למוגבלי ראייה. בהמשך הצטרף אחיו של ינקי מרגלית - דני (אז בן 18) בתור מנהל הפיתוח של החברה.
פיתוח ה-HASP
כבר בתחילת הדרך עסקה החברה גם בפיתוח התקן חומרה המיועד לסייע לבתי תוכנה להילחם בפריצות ובגנבת תוכנות; המוצר מבטיח שהמשתמש רכש רישיון שימוש על ידי כך שתוכנה פועלת רק כשהתקן מחובר למחשב. המוצר קיבל את השם HASP - Hardware Against Software Piracy. המוצר זכה להצלחה ובשנת 1987 החליטה החברה להתמקד רק בתחום הגנת תוכנה.
הנפקה בנאסד"ק והרחבת קו המוצרים
בשנת 1993 הגיעו הכנסותיה השנתיות של אלדין ל-4 מיליון דולר, ובאוקטובר 1994 הונפקו מניותיה של אלדין בבורסת הנאסד"ק בניו-יורק. החברה גייסה סכום של 7 מיליון דולר לפי שווי שוק של 30 מיליון דולר. קצת יותר מעשר שנים אחר כך, ביצעה הנפקה שנייה וגייסה כ-40 מיליון דולר.
באמצע שנות ה-90 הפכה אלדין לחברה השלישית בגודלה בעולם בתחום הגנת התוכנה. בהמשך רכשה שתי חברות מתחרות (חברת פאסט הגרמנית בשנת 1997, ונכסים ופטנטים של חברת Preview האמריקאית בשנת 2001), ובעקבות הרכישות הפכה אלדין לחברה השנייה בגודלה בתחומה בעולם. בשנת 1998 נכנסה גם לתחום אבטחת המידע לארגוניים, באמצעות רכישת חלק מפעילות חברת אלישים (Eliashim) הישראלית מחברת אלרון, בעסקה בהיקף של כ-23 מיליון דולר. חברת אלישים פיתחה תוכנת אנטי-וירוס ששוקה תחת השם eSafe בשנת 1999, זכה המוצר בפרס בחירת העורכים של פי.סי מגזין. בנוסף פיתחה מוצר נוסף לאבטחת מידע, ה-eToken, התקן חומרה מבוסס USB להזדהות של משתמשים וחתימות דיגיטליות לארגונים.
שנות ה-2000
לאחר פקיעת בועת הדוט-קום, הידרדרה מניית אלדין בדצמבר 2002 לשפל של דולר אחד. באותה עת החלה לפתח קו מוצרים שני של פתרונות לאבטחת מידע. עסקי החברה החלו להשתפר ומניית החברה נסחרה במחיר שיא של 28 דולר בשנת 2004. אלדין גם הפכה לחברה הגדולה בעולם בתחום הגנת התוכנה, עם נתח שוק של כ-40%. בשנת 2004, נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב באמצעות רישום כפול, ונכללה במדד תל אביב 100. בתקופה זו התרחבה בשוק אבטחת המידע באמצעות שורה של רכישות.
בסוף שנת 2007 היו הכנסות החברה לראשונה למעלה מ-100 מיליון דולר, שסיימה את השנה עם הכנסות של 105 מיליון דולר ורווח נקי של 14 מיליון דולר.
השתלטות העוינת של קרן וקטור
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של שנת 2008 חלה האטה בעסקי החברה והיא פרסמה אזהרת רווח שהביאה לקריסת מניות החברה למחיר של 7 דולר, למרות שסיימה את הרבעון הראשון של 2008 עם הכנסות שיא של 30 מיליון דולר. קרן וקטור קפיטל החלה לרכוש את מניות החברה במטרה להשתלט על אלדין, במהלך של השתלטות עוינת. זאת כדי למזג אותה עם המתחרה העיקרית שלה, חברת SafeNet, אותה רכשה בשנת 2007. חברת SafeNet, עצמה רכשה את מתחרתה המרכזית של אלדין הישראלית בשוק הפתרונות להגנה ורישוי תוכנה, חברת ריינבו, תמורת 457 מיליון דולר באוקטובר 2003.
קרן וקטור הגדילה בהדרגה את החזקותיה באלדין עד שהגיעה לנתח של 14% מהחברה. וקטור הודיעה על כוונתה להגיש הצעת רכש מלאה לאלדין במחיר של 13 דולר למניה, שייצגה שווי של 194 מיליון דולר לחברה, אך ינקי מרגלית סירב לה. לאחר מספר חודשים של דיונים הסכים לבסוף למכור את החברה לקרן במחיר של 160 מיליון דולר, לאחר שמחיר המנייה בבורסה המשיך לרדת.
לאחר המכירה
לאחר הרכישה מוזגה אלדין לתוך חברת SafeNet, ואלדין הפכה למרכז פיתוח של החברה בישראל. באותה עת העסיקה כ-300 עובדים בישראל. כשנה לאחר המכירה ביקשה קרן וקטור להנפיק את החברה הממוזגת בנאסד"ק, לגייס כ-300 מיליון דולר, לפי שווי של כמיליארד דולר. ההנפקה לא יצא לפועל ובאוגוסט 2014 נמכרה SafeNet לחרבת ג'מאלטו תמורת 890 מיליון דולר. ג'מאלטו (Gemalto), הייתה חברה צרפתית שעסקה בעיקר בפיתוח וייצור של כרטיסים חכמים.
גם חברת ג'מאלטו נמכרה לבסוף, לאחר שחברת אטוס (Atos) הציעה לרכוש אותה תמורת 4.3 מיליארד יורו, הגישה קבוצת תאלס הציעה נגדית בסך 4.8 מיליארד אירו. הרכישה הושלמה באפריל 2019.
יהודה אידלסון
הרב יהודה אידל אידלסון (לעיתים: יהודה אידיל אידילסאהן; או: אידעלסאָן; באנגלית: Idel Idelson; י"ד בניסן ה'תרל"ד, 1 באפריל 1874 - ח' בשבט ה'תש"ג, 11 בינואר 1943) היה רב ודרשן ליטאי-אמריקאי. רב בדנוור ובג'רזי סיטי ומרבני ניו יורק. רבו של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בניו יורק.
ביוגרפיה
נולד בנובהרדוק בערב פסח ה'תרל"ד לרב חיים חייקל בן ר' משה זלוצובסקי (זלאצאווסקי) ולשרה איטקה בת ר' אברהם יצחק. אביו היה למדן ומלמד ואמו הגיעה ממשפחה מיוחסת, נכדתם של הרב חיים סנדר מנעשוויז ושל הגביר הלמדן ר' דוד זאוויליס מסלונים.
בגיל 12 נסע ללמוד בישיבת מיר שבה היה תלמידו ומקורבו של רבי חיים לייב טיקטינסקי ולאחר שנות לימוד אחדות עבר ללמוד בישיבת איישישוק ובגיל שש עשרה למד תקופה אצל הרב אליהו משה לוין רבה של ז'ולודק הסמוכה ללידא. אחר כך נסע ללמוד בווילנה. נישא להדסה בתיה בת הרב שבתי יעקב בלוך בן ר' אברהם יצחק מסלצניק הסמוכה לווילנה. לאחר נישואיו נסע להשלמת לימודיו בכולל הפרושים בקובנה, בקובנה למד הלכה והחל להתמחות בדרשנות. עם סיום לימודיו נסמך לרבנות בידי רבי צבי הירש רבינוביץ, רבה של העיר; רבי משה דנישבסקי, רב הפרבר סלובודקה; ורבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין מנובהרדוק, ה"ערוך השולחן".
הוא קיבל הצעות רבנות ממספר עיירות, אך באותו זמן התדרדר מצבו הכלכלי של כולל הפרושים, והאחראים על המוסד שלחו אותו לארצות הברית לצורך גיוס כספים. הוא הגיע לארצות הברית ב-1900 ובמשך שנה סבב בערים שונות והתרים עבור כולל הפרושים בקובנה. לאחר שנה הוצעה לו משרת רבנות בעיר דנוור שבקולורדו והוא החליט להשתקע בעיר עם משפחתו. הוא הניח את התשתית לקהילה האורתודוקסית בעיר, והקים את כל המוסדות והארגונים הדרושים לניהולה: מוסדות חינוך, מערכת כשרות, ביקור חולים וכדומה. הוא גם פעל בקרב הקהילה לחיזוק ההקפדה על שמירת שבת.
בתקופת כהונתו הייתה תיירות מרפא גדולה בהיקפה לדנוור, רבים מחולי השחפת שבאו לעיר היו עניים יהודים שהתגלגלו ברחובות העיר ורבים מהם מתו. הרב אידלסון פעל להקמת סנטוריום שכלל בית חולים ובית הבראה עבורם, לצד מקומות תעסוקה לתקופת המחלה. הוא עמד בראש הוועד של הסנטוריום במשך שנתיים וגייס עבור כך תרומות בסכומים גדולים.
הוא כפה הסדרי כשרות קבועים על בעלי האיטליזים בעיר, חלקם התנגדו והביאו לעיר את הרב יעקב דוד וילובסקי (רידב"ז) כדי לבטל את התקנות, אך לאחר שהגיע לעיר הביע את תמיכתו בהסדריו של הרב אידלסון.
בשנת 1917, תרע"ז, עקר לג'רזי סיטי והתמנה כרב בבית הכנסת "אגודת שלום" ברחוב ברגן בעיר. גם בג'רזי סיטי סייע בהקמת מוסדות הקהילה היהודית ונמנה עם מייסדי בנין הקהילה בשדרות ברגן. בשנת 1919, תרע"ט, נפטרה אשתו והותירה אותו ואת בתם דבורה רחל. הוא כיהן במשרתו בג'רזי סיטי במשך שבע שנים. ב-1921 נישא בשנית לחיה דאבא בת טוביה וולף.
בשנת 1924, תרפ"ד, התמנה כרב ואב"ד קהילת "מגדל ציון" ברובע הברונקס שבניו יורק. הוא היה שותף להקמת אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, חבר פעיל בוועד הרבנים דניו יורק, שותף לייסוד ארגון "עזרת תורה" וועד ההצלה, ומיוזמי "ועד הכשרות הכללי בניו יורק". לאחר שבע שנים (1931) התמנה כרב "קהל עדת ישורון" שמרכזו בבניין המפואר של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בעיר. במשרתו זו כיהן עד פטירתו בח' בשבט ה'תש"ג, 11 בינואר 1943, לאחר שהות של חודשיים במיאמי שבפלורידה בשל מחלת לב ממנה סבל. הוא הובא לקבורה בניו יורק.
משפחתו
בתו היחידה דבורה רחל נישאה לשמואל אינזלבוך, בנו של הרב אליהו אינזלבוך. היא הייתה פעילה מרכזית בהסתדרות הציונית הדסה, עמדה במשך עשור בראש הקרן הקיימת של הדסה ועם הקמת מדינת ישראל התמנתה כיו"ר המחלקה לתעמולה חלוצית בקרב הנוער האמריקאי בהדסה. נינו הוא הכימאי התאורטי פרופ' דוד טנור ממכון ויצמן למדע.
הוליהד
הוליהד (באנגלית: Holyhead, בוולשית: Caergybi; 'מבצרו של קאבי') היא עיירה. זוהי העיירה הגדולה ביותר בצפון־מערב אנגלסי שבצפון ויילס, עם אוכלוסייה של מעל 11,000 תושבים.
גאוגרפיה
הוליהד שוכנת על האי הולי הנמצא כחמישה קילומטרים מחופה המערבי של האי אנגלסי ומחובר אליו במספר גשרים. למרות היותה העיירה המאוכלסת ביותר במחוז אנגלסי (עם 11,431 תושבים) היא איננה משמשת כבירת המחוז. חשיבותה של הוליהד בעת המודרנית נבעה בעיקר משום ששימשה שער עיקרי למשא בין לונדון לאירלנד, לכן היא חוברה ללונדון בדרך היסטורית (כיום כביש A5) ומנמל העיר יצאו מעבורות שחצו את הים האירי.
אקלים
הטמפרטורות בהוליהד נמוכות במשך מרבית ימות השנה. לרוב הן נעות בין 3 מעלות צלזיוס ל־19 מעלות צלזיוס. בשנה ממוצעת יורדים כ־840 מילימטרים של משקעים. המשקעים יכולים לרדת במשך כל השנה. החודשים הגשומים ביותר הם אוקטובר–דצמבר.
רחוב בנק העליון 10
המבנה נמצא בבעלות משרד עורכי הדין הידוע קליפורד צ'אנס, וחלק מקומות גורד השחקים מושכרות לקבוצת FTSE.
בריאן כריסטנטה
בריאן כריסטנטה (באיטלקית: Bryan Cristante; נולד ב-3 במרץ 1995) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ברומא ובנבחרת איטליה.
קריירה מוקדמת
כריסטנטה נולד בסן ויטו אל טליאמנטו, אך גדל בסן ג'ובאני די קארסה, שם החל לשחק כדורגל כילד. הוא עבר לליבנטינה גורגנסה, קבוצת כדורגל חובבנית מטרוויזו, לפני שהצטרף לקבוצת הנוער של מילאן בשנת 2009.
מילאן
במהלך התקופה שלו בקבוצה הצעירה של מילאן, הוא היה חבר בקבוצה עד לגיל 15, שבה הם זכו באליפות הארצית בשנת 2010, כשכבש שמונה שערים. כמו כן, הוא היה חבר בקבוצה על לגיל 17, שגם בה הם זכו באליפות הארצית.
ב-6 בדצמבר 2011, כריסטנטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 16 ו-278 ימים, כשנכנס כמחליפו של רוביניו במשחק נגד ויקטוריה פלזן במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, שנגמר בתוצאה 2-2. בעקבות זאת, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר של מילאן ששיחק במשחק ליגת האלופות והשחקן הצעיר השלישי של מילאן בכל המפעלים.
ב-4 במרץ 2013, כריסטנטה חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו, ששמר אותו במילאן עד לשנת 2018. הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בתחילת עונת 2013/14.
ב-10 בנובמבר 2013, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשנכנס כמחליף של קאקה במשחק נגד קייבו ורונה, שנגמר בתוצאת תיקו מאופסת. את שערו הראשון במדי הקבוצה כבש ב-6 בינואר 2014, בניצחון 0–3 בסן סירו נגד אטאלנטה.
בנפיקה
ב-1 בספטמבר 2014, כריסטנטה חתם על חוזה לחמש שנים באלופה הפורטוגלית, בנפיקה ליסבון, בעבור סכום של 4.84 מיליון אירו.
ב-12 בדצמבר, הוא ערך את הבכורה שלו במדי הקבוצה בניצחון הליגה 5-0 על ויטוריה סטובאל. ב-14 בינואר 2015, הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–4 על ארוקה במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הליגה הפורטוגלית.
אנדרטת חללי התעופה באיסטנבול
אנדרטת חללי התעופה באיסטנבול (טורקית: Tayyare Şehitleri Anıtı) היא אנדרטה לזכרם של שלושה חלוצי תעופה אשר נהרגו בשתי תאונות אוויריות בשנת 1914 מעל שמי ארץ ישראל במהלך ניסיונות לבצע מסע אווירי מאיסטנבול בטורקיה אל אלכסנדריה אשר במצרים. השלושה זכו למעמד של גיבורים לאומיים, האנדרטה לזכרם הוקמה ב-1916 ובמקום נערכת אזכרה לשלושה מדי שנה. אנדרטה נוספת לזכרם של חללי האסון בצמח הוקמה גם במקום ההתרסקות (-800 מטרים מזרחית לכביש העובר בין מעגן לעין גב בקרבת קיבוץ האון).
בריאן כריסטנטה
אטאלנטה
בינואר 2017, כריסטנטה הצטרף לאטאלנטה בהשאלה מבנפיקה. בקיץ של שנת 2018, אטאלנטה רכשה אותו ב-9.5 מיליון אירו עם סעיף שחרור של 4 מיליון אירו.
רומא
ב-8 ביוני 2018, כריסטנטה הושאל לרומא לעונה אחת בעבור סכום של 5 מיליון אירו עם חובת רכישה בסכום של 15 מיליון אירו ועוד 10 מיליון אירו התלויים בסעיפים הקשורים ליכולת. ב-28 בפברואר 2019, רומא הודיעה על החתמתו של כריסטנטה במועדון. ב-8 בינואר 2020, כריסטנטה האריך את חוזהו עד שנת 2024.
אנדרטת חללי התעופה באיסטנבול
היסטוריה
בשנת 1913 הכריזה אגודת תעופה צרפתית על תחרות במסגרתה יוענק פרס לטייס הראשון שמצליח להשלים מסע בן 5,600 ק"מ מפאריס לקהיר דרך ארץ ישראל. הטייס הראשון להשלים מסע זה היה ז'ול ודרינס (Jules Vedrines) אשר החל את מסעו ב-10/11/1913, נחת ביפו במהלך דצמבר אותה שנה ולבסוף הגיע לקהיר ב-29 בדצמבר 1913. צוות נוסף שכלל את הטייס מרק בונייר (Marc Bonnier) והמכונאי יוסף ברנייר (Joseph barnier), אומנם החל את המסע זמן קצר לפני ורדינס אך התעכב בשל בעיות טכניות באיסטנבול. מטוסם של צוות זה היה הראשון לנחות בירושלים (לשם הגיעו ב- 31 בדצמבר 1913), והגיע לקהיר ב-1 בינואר 1914.
בריאן כריסטנטה
קריירה בינלאומית
כריסטנטה זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של איטליה לקראת צמד המשחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרת מקדוניה ונבחרת אלבניה, שנערכו ב-6 וב-9 באוקטובר, בהתאמה. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך ב-6 באוקטובר, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה של משחק הבית נגד מקדוניה, שנגמר בתוצאה 1-1. את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-7 באוקטובר 2020 בניצחון 0–6 במשחק ידידות על נבחרת מולדובה, כשכבש את השער הפותח של ההתמודדות.
אנדרטת חללי התעופה באיסטנבול
היסטוריה
בעקבות הצלחת מסעותיהם התעופתיים של הצוותים הצרפתיים גברה בתוך האימפריה העות'מאנית להגיע להשגים דומים. בפברואר 1914, יצאו לדרכם שני צוותים טורקיים למסע מאיסטנבול לעבר קהיר. מטרת המסעות הייתה להדגים את כוחו של חיל האוויר העות'מאני, להדגים את האופן שבו באמצעות טיסות ניתן לקרב את החלקים המרוחקים של האימפריה ולהדגים את המחויבות לקדמה של השלטון באיסטנבול. הצוות הראשון כלל הטייס פטחי בי וטייס המשנה סדיק ביי, אשר היה חבר קרוב של שר המלחמה הטורקי אנוור פאשה. הצוות השני, אשר יצא לדרך זמן קצר מאוחר יותר כלל את הטייס נורי ביי וטייס המשני אימאעיל חקי בי. נורי ביי התפרסם זמן קצר קודם לכן משום שהיה לטייס הראשון לטוס מאדירנה לעבר איסטנבול.
האסון בצמח
הצוות של פטחי וסדיק ביי המריאו מאיסטנבול ב-8 בפברואר 1914, וטסו דרך אסקישהיר, אפיון, קוניה, טרסוס, עדנה, אדנה, חלב, חומס, ביירות ודמשק אליה הגיע ב-24 בפברואר 1914. בכל אחת מתחנות הביניים עוררה הגעת המטוס התרגשות רבה ונערכו לכבוד הטייסים קבלות פנים מפוארות. קבלות הפנים בדמשק נמשכו שלושה ימים, וב-27 בפברואר 1914 המריאו השניים מדמשק לעבר יפו, ואולם בחולפם מעל רמת הגולן נתקלו השניים בקשיים ומטוסם התרסק סמוך לצמח. השניים הוכרזו כקדושים, גופותיהם הועברו לדמשק ושם נקברו בסמוך לקבר צלאח א-דין.
ההתרסקות ביפו
ב-8 בפברואר 1914 המריא הצוות השני שכלל את נורי ביי ואימעיל חקי ביי במטוס מסוג דפרדוסין ב' (Deperdussin B). הצוות נתקבל בקשיים טכניים בראשית דרכו, נאלץ להתעכב מספר ימים באנטליה, והגיע לדמשק ב-27 בפברואר 1914. בדמשק התבשרו הטייסים על הטרגדיה של התרסקות המטוס הראשון, והם השתתפו בלוויות של פטחי ביי וסאדיק בי. הצוות המשיך בדרכו והגיע ליפו ב-9 במרץ 1914. שדה הנחיתה נקבע בחולות הסמוכים לתל אביב. בקבלת הפנים לטייסים השתתף המותצארף (מושל המחוז) של ירושלים מג'יד ביי, רוב הפקידות העות'מאנית הבכירה, הקונסולים הזרים וראשי הקהילות היהודית, המוסלמיות והנוצריות. קבלת הפנים לוותה בנגינה של תזמורת צבאית עותמאנית בשיתוף עם תזמורת הגמנסיה העברית הרצליה. לאחר שלושה ימים של מסיבות חגיגיות לכבוד הטייסים המריא הצוות מיפו ב-11 במרץ 1914. מיד לאחר ההמראה חווה המטוס קשיים והתרסק בתוך הים בסמוך ליפו. הטייסים נמשו מהמים, והתברר שנורי ביי נהרג מיד עם ההתרסקות, ואילו איסמעיל האקי ביי חווה טראומה קשה.
המסע מאיסטנבול לקהיר הושלם לבסוף על ידי צוות טורקי שכלל את הטייסים סלים ביי וקמל ביי, אשר יצא לדרכו במרץ 1914, נחת בירושלים ב-1 במאי 1914, והגיע לקהיר ב-9 במאי 1914. המסע הסתיים ב-15 במאי 1914, בטיסה מקהיר לאלכסנדריה. המשך התקדמות מאמצי התעופה העות'מאנית נגדעו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
הקמת האנדרטה
אבן הפינה לאנדרטה לזכרם של הטייסים שנהרגו באסון בצמח ובאסון ביפו הונחה ב-2 באפריל 1914 על ידי שר הצבא העותמאני אנור פאשה. המקום שנבחר לשם כך היה פארק ברובע פאטיח באיסטנבול, סמוך לבית העירייה (אשר משמש היום כבניין המרכזי של רשות הכיבוי). האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל הטורקי ודט טק (Vedat Tek) ותכוננה בצורה של חרוט בעל חלק עליון שבור העשוי משיש לבן. השבר בחלק העליון של האנדרטה מסמל את אי הצלחת שני מסעות התעופה הראשונים. גובה האנדרטה כ-7.5 מטר, ובשתי צדי הבסיס של האנדרטה מוטבעים מדליות גדולות, שעל אחת מהם חרוטים מדליות, אשר על אחת מהן רשומות שמות הטייסים, ועל השנייה ישנו איור של מטוס, על רקע העיר איסטנבול.
ברבי – הבובה שכבשה את העולם
ברבי – הבובה שכבשה את העולם (באנגלית: Tiny Shoulders: Rethinking Barbie, "כתפיים זעירות: לחשוב מחדש על ברבי") הוא סרט תיעודי אמריקאי, שמתאר את יצירתה, השפעתה התרבותית והאבולוציה במהלך עשרות שנים של בובת הפלסטיק ברבי שמיוצרת על ידי חברת מאטל. הסרט בוים, נכתב והופק על ידי אנדראה בלוגרונד נווינס, יחד עם הפקתה של קריסטן קרוקר ריילי. חברת ההפקה של הסרט היא Rare Bird Films.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-25 באפריל 2018, כאשר יומיים לאחר מכן, ב-27 באפריל, הסרט עלה לשירות הסטרימינג הולו. בישראל הסרט שודר לראשונה ב-4 במרץ 2019 בערוץ HOT8. אורך הסרט הוא כ-92 דקות.
רקע
הסרט מתאר את המשבר בו נקלעו בשנים האחרונות בובת הפלסטיק ברבי וחברת מאטל שמייצרת אותה, לאחר שבמשך עשורים הבובה הייתה לאחד הסמלים האמריקאים הידועים והמצליחים בעולם. המשבר העיקרי הוא שהבובה ברבי, שהיא סמל מוגזם לאידיאל יופי בלתי סביר, כבר לא נרכשת על ידי ילדות במילניום החדש. הסרט מלווה גם את "פרויקט דון", פרויקט בו משנים את מידות הגוף של ברבי.
ברבי מתוארת בסרט כיצירה מורכבת, מצד אחד הכוונות מאחוריה היו טובות, אך מצד שני היא נהייתה בובה שמסמלת סמל קפיטליסטי שמעודד צריכה והפרעות אכילה וייצוג יופי ותרבות צר. בסרט מציגים אביזרים ובובות ברבי ידועות מכל השנים, והוא כולל ראיונות עם גלוריה סטיינם, רוקסן גיי, פגי אורנשטיין, מקורבים למאטל, היסטוריונים תרבותיים ואחרים.
הפקה והפצה
ב-27 ביולי 2017 הוכרז על הפקת הסרט על ידי Television Critics Association. בהכרזה נודע שהסרט יופץ בשירות הסטרימינג הולו בשנת 2018, ושהוא בפיתוחה של אנדראה בלוגרונד נווינס וחברת ההפקה שלה Rare Bird Films. עוד נודע שהסרט יופק גם על ידי קריסטן קרוקר ריילי ושהוא יכלול ראיונות עם גלוריה סטיינם, רוקסן גיי ופגי אורנשטיין.
נווינס שיתפה שהרעיון להפיק את הסרט הגיע אליה לאחר שחברתה שעובדת במאטל אמרה לה "כמה היא מתרגשת ללכת לעבודה בכל יום כי היא הייתה עם חבורה של נשים חזקות ומעיינות, והתלבטה מי ברבי צריכה להיות עבור הדור הבא". ריילי שיתפה שלא היה קל לצלם את משרדי החברה, וש"נדרשו תשעה חודשים של משא ומתן" על מנת "להעביר את המצלמות העצמאיות שלנו דרך דלתות מרכז העיצוב".
ב-5 באפריל 2018 הופץ קדימון הסרט, כאשר הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-25 באפריל. יומיים לאחר ההקרנה בפסטיבל, ב-27 באפריל, הסרט עלה לשירות הסטרימינג. ב-9 במאי פורסם שנרכשו זכויות גלובליות להפצת הסרט על ידי אנטרטיינמנט ואן. ב-4 במרץ 2019 הסרט שודר בישראל בערוץ HOT8, לקראת ציון יום ה-60 לבובה.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים. באתר "Rotten Tomatoes" הסרט מחזיק בציון אישור של 81% עם דירוג ממוצע של 7.2/10 על סמך 16 ביקורות. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נרשם: "הרהור מתחשב על סטנדרטים של יופי ופמיניזם, [הסרט] חורג מעבר לתצפיות פלסטיות כדי ליצור בחינה אחידה של תפקידה של ברבי בתרבות הרחבה יותר".
מונדיאל 1930
מונדיאל 1930 הוא טורניר גביע העולם הראשון שנערך מ־13 ביולי עד 30 ביולי 1930 באורוגוואי. , המארחת והאלופה האולימפית, ניצחה במשחק הגמר את בתוצאה 4–2, והוכתרה כאלופת העולם הראשונה.
13 נבחרות (7 מאמריקה הדרומית, 4 מאירופה ו־2 מאמריקה הצפונית) השתתפו בטורניר. היה זה המונדיאל היחיד בהיסטוריה שנערך ללא שלב מוקדמות. הנבחרות שהשתתפו הוזמנו על ידי פיפ"א ומארחת הטורניר, אורוגוואי, לקחת חלק בתחרות. חודשיים לפני תחילת הטורניר, אף נבחרת אירופאית לא הסכימה להגיע לאורוגוואי ולהשתתף בטורניר, עקב העלויות הכרוכות במסע הארוך ב על מנת להגיע לאורוגוואי, עד שנשיא פיפ"א, ז'יל רימה, התערב ושכנע ארבע נבחרות להשתתף בטורניר:, , ו.
הנבחרות חולקו לארבעה בתים. בית אחד הכיל ארבע נבחרות ושלושה בתים הכילו שלוש נבחרות. הנבחרות שסיימו במקומות הראשונים בכל בית העפילו לשלב חצי הגמר.
חצי הגמר
נבחרות ארגנטינה, יוגוסלביה, אורוגוואי וארצות הברית סיימו את שלב הבתים במקום הראשון והעפילו לשלב חצי הגמר. בשלב חצי הגמר הביסו נבחרות אורוגוואי וארגנטינה את יוגוסלביה וארצות הברית בהתאמה בתוצאה 6–1, ובכך העפילו למשחק הגמר של הטורניר. היה זה המונדיאל הראשון מבין שניים (השני היה מונדיאל 1950) שבו לא נערך משחק על המקום השלישי. מאוחר יותר קבעה פיפ"א כי ארצות הברית היא הנבחרת שזכתה במקום השלישי.
הגמר
משחק הגמר של הטורניר נערך ב-30 ביולי באצטדיון סנטנאריו שבמונטווידאו לעיני 68,346 צופים. לפני המשחק התעוררה מחלוקת בין הנבחרות, בנוגע לכדור שישמש למשחק, כאשר כל נבחרת התעקשה להשתמש בכדור שהביאה עמה. בסופו של דבר התערבו אנשי פיפ"א, ופסקו שבמחצית הראשונה ישחקו בכדור של ארגנטינה, ובשנייה בכדור של אורוגוואי. המשחק הסתיים בתוצאה 4–2 לטובת נבחרת אורוגוואי, לאחר שארגנטינה הובילה בתוצאה 2–1 במחצית המשחק. נשיא פיפ"א, ז'יל רימה, העניק לאורוגוואי את גביע המונדיאל, שמספר שנים מאוחר יותר נקרא על שמו. קפטן הנבחרת, חוסה נסאסי, היה זה שהניף את הגביע.
דירוג סופי
ב־1986 פרסמה פיפ"א דירוג סופי רטרוספקטיבי עבור כל טורנירי המונדיאל בין 1930–1986. דירוגי מונדיאל 1930 היו כדלהלן:
מצטיינים
נבחרת הטורניר:
פרוטו-כתב
פרוטו-כתב הוא מערכת סמלים המייצגת אידאוגרמה או נמוניקה אשר קדמה לכתב. מערכת הסמלים נועדה להעביר מידע אך כנראה לא הייתה מסוגלת להעביר מידע ישיר כמו בשפה טבעית ולכן אינה ניתנת להגדרה ככתב, אך דומה לו במובנים רבים. עדויות לפרוטו-כתב ניתן למצוא כבר בתחילת התקופה הנאוליתית בסביבות האלף ה-7 לפנה"ס. הכתב שהופיע באירואסיה בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס לא הופיע יש מאין אלא התפתח בהדרגה מהפרוטו-כתב, וממנו התפתחו כמעט כל סוגי הכתב בעולם הישן.
ליסיתאה
ליסיתאה הוא ירח של צדק. הוא התגלה על ידי סת' בארנס ניקולסון ב־1938 במצפה הכוכבים מאונט וילסון ונקרא על שם הדמות המיתולוגית ליסיתאה, בתו של אוקיינוס ואחת המאהבות של זאוס.
ליסיתאה לא קיבל את שמו הנוכחי עד 1975; לפני כן הוא היה ידוע כ־יופיטר X. הוא נקרא לעיתים "דמטר".
הוא שייך לקבוצת הירחים הימליה המכילה שבעה ירחים המקיפים את צדק.
זאיר סמית'
זאיר ג'אהי-אימי סמית' (באנגלית: Zhaire Jahi-ihmi Smith; נולד ב-4 ביוני 1999) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בממפיס האסל מליגת הפיתוח של ה-NBA.
קריירת מכללות
בעונתו הראשונה של סמית' במכללות הוא העמיד ממוצעים של 11.3 נקודות ו-5 ריבאונדים למשחק. הוא נבחר לחמישיית העונה ולחמישיית ההגנה של מחוז ה"ביג-12". לצד קינן אוואנס, סמית' הוביל את אוניברסיטת טקסס טק לרבע גמר טורניר ה-NCAA, שם הפסידו לאוניברסיטת וילנובה. ב-7 בפברואר הציג סמית' את משחקו הטוב ביותר במכללה כאשר תרם 21 נקודות, 8 ריבאונדים, 3 חטיפות, ו-2 אסיסטים בניצחון על אוניברסיטת איווה. בשלב "32 הגדולות" רשם סמית' 18 נקודות, 9 ריבאונדים ו-7 אסיסטים בניצחון 69–66 על אוניברסיטת פלורידה.
לאחר הדחת קבוצתו ברבע הגמר הודיע ​​סמית' על כוונתו לוותר על שלוש שנות לימודיו הנותרות באוניברסיטה, והכריז על מועמדותו לבחירה בדראפט ה-NBA.
פילדלפיה 76'
ב-21 ביוני 2018, סמית' נבחר במקום ה-16 של דראפט ה-NBA‏ 2018 על ידי פיניקס סאנס, אך הועבר ישירות בטרייד יחד עם בחירה בסיבוב הראשון של דראפט 2021, לפילדלפיה 76' עבור מיקל ברידג'ס. ב-6 באוגוסט הוא שבר את רגלו במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA ונזקק לניתוח. ב-25 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA, לאחר שהחמיץ את 73 המשחקים הראשונים של עונת. בעונה העוקבת שיחק ב-28 משחקים עם קבוצת הבת של פילדלפיה מליגת הפיתוח – דלאוור בלו קואוטס – אולם שותף ב-7 משחקים בלבד עם הסיקסרס ב-NBA.
ב-23 בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, ושבוע לאחר מכן שוחרר מהקבוצה.
ב-26 בינואר 2021, חתם סמית' בממפיס האסל מליגת הפיתוח של ה-NBA.
פאזל (סדרת טלוויזיה)
פאזל היא קומדיית מצבים ישראלית, שהופקה על ידי מטר הפקות במשך עונה אחת. הסדרה שודרה במקור בקשת בערוץ 2 בין השנים 1999–2000, ובשידורים חוזרים בערוץ 2 ובערוץ הקולנוע הישראלי ב-yes.
עלילה ודמויות
עלילת הסדרה מתמקדת בארבעה חברים טובים, סטודנטים רווקים בשנות השלושים לחייהם אשר גרים בירושלים: יובל מגן (יואב צפיר), איתן ונטורה (ששי סמוכה), יעל בן צור (יסמין קדר) ורן ספקטור (אורי רביץ). הסדרה עוסקת בחיים האישיים של הרביעייה, קשר עם בני זוג, מקום עבודה, אוניברסיטה, חוגים, תחביבים ועוד.
הדמויות: בסדרה התארחו דוד קיגלר, יוסף שילוח, אורלי ויינרמן, רותם אבוהב, משה פרסטר, שחר חסון, אביטל דיקר, מיטל דוהן, אמנון וולף, סיניה בן דור, אייל רוזלס, יעל גולדמן, שרה'לה שרון, יובל אברמוביץ', נטע הבר, אוולין פטרובסקה, מורן אייזנשטיין, אביגיל אריאלי, דורית לב ארי, מיכל זוארץ, יוסי סגל, ריטה שוקרון, יפתח קליין, שירי גולן, ויקטוריה שוורץ, אבישג רבינר, יורם לוינשטיין, סיון שביט, אילן דר, דדי זוהר, סיון ששון, עודד מנסטר, אירית סוקי, גבי גזית, גיא לואל וטל ליפשיץ.
הפרקים:
מבקר הטלוויזיה ניר קיפניס התייחס לכך שקיים דמיון רב בין סדרה זו לבין הסדרה האמריקאית "סיינפלד", אך הסדרה הישראלית לא זכתה לרייטינג רב ולכן הורדה כבר בסוף העונה הראשונה שלה.
ודייק
ודייק, או בשמו המלא: וְדַיֵּק: תיקוני לשון ושיפור הסגנון, הוא ספר לימוד דקדוק עברי מקובל מאת יעקב בהט ומרדכי רון. הספר הציג שיבושים דקדוקיים נפוצים והציע במקומם משפטים נכונים דקדוקית בעברית, בלשון קצרה ופסקנית. הספר יצא לראשונה בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1960, וראה אור בשתי מהדורות ו-36 הדפסות חוזרות.
הביקורת העיקרית נגד הספר כיום היא שלא סיפק הסבר בלשני להצעה המדויקת לדעת המחברים. יתר על כן, לעיתים פסל הספר ביטויים תקינים מבחינה דקדוקית שיש להם שורשים היסטוריים. כך, למשל, פסקו מחברי "ודייק": ; חומרה יתרה זו הוסיפה להידפס במהדורות הספר אף על פי שהבלשן יצחק אבינרי כינס בספרו "יד הלשון" (1964) עדויות רבות לקיומו של הצירוף "אפילו אם" במקורות, מימי חז"ל ועד לימי תחיית הלשון העברית, בכתביהם של ביאליק, מנדלי מוכר ספרים ואחד העם.
גבריאל בטיסטוטה
גבריאל עומאר בטיסטוטה (ספרדית: Gabriel Omar Batistuta; נולד ב-1 בפברואר 1969 ברקונקיסטה, סנטה פה, ארגנטינה) המכונה גם "באטיגול" הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, אשר נחשב לאחד החלוצים הגדולים בתולדות הכדורגל ולאחד השחקנים הארגנטינאים הטובים בכל הזמנים. בטיסטוטה היה מלך השערים של נבחרת ארגנטינה בכל הזמנים עם 54 שערים ב-77 משחקים במדי הנבחרת, בשנת 2016 בקופה אמריקה שהתקיים בארצות הברית ליאו מסי שבר את שיאו של בטיסטוטה עם 55 שערים במדי נבחרת ארגנטינה. בשנת 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים ביותר.
קריירת מועדונים
בטיסטוטה, המכונה "באטיגול", נולד בסנטה פה שבארגנטינה. עקב גובהו הרב התעניין בכדורסל בתחילה, אולם עם ניצחון ארגנטינה במונדיאל 1978 בכדורגל, קיבל השראה מכישוריו של מריו קמפס והחל להתמסר לכדורגל. לאחר ששיחק עם חבריו התקבל לקבוצת הנוער של פלטנסה המקומית.
קבוצתו המקצועית הראשונה של בטיסטוטה הייתה קבוצת הכדורגל ניואל'ס אולד בויס אותה אימן באותם ימים מרסלו בייאלסה, מי שעתיד להיות מאמנו בנבחרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 בספטמבר 1988 במשחק בו הפסידה קבוצתו לסן מרטין דה טוקומאן. ב-16 במאי 1989 כבש את שערו הראשון בקריירה המקצוענית במשחק בו ניצחה קבוצתו 0:3 את קבוצת נעוריו פלטנסה. הוא שיחק במדי ניואל'ס 24 משחקים בהם כבש 7 שערים.
הוא הוחתם לקראת סוף שנת 1989 על ידי ריבר פלייט אך לא הצליח להרשים בשורותיה. הוא שיחק 21 משחקים בהם כבש רק 4 שערים. בנוסף, נקלע בטיסטוטה לריב עם המאמן דניאל פסארלה, מי שעתיד להיות מאמנו בנבחרת ולשם משחק בנבחרת תחת פסארלה נדרש לקצץ את שיערו. בשנת 1990 החליטה ריבר בצעד לא שגרתי להעביר אותו ליריבתה המושבעת בוקה ג'וניורס. במדיה החל בטיסטוטה לממש את הפוטנציאל הענק שהיה טמון בו. הוא שיחק שנה אחת במועדון וכבש עבורה 13 שערים ב-30 משחקים.