cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תלויה באוויר (סרט, 2022)
עלילה
הבנות מבינות שהן תקועות בקצה המגדל ורואות שהתיק שלהן, בו יש מים וציוד נפל על צלחת לוויין שממוקמת באמצע המגדל. האנטר מרגיעה את בקי ומסבירה ששירותי החירום כנראה שמעו את רעש הסולם שנפל ובדרכם להצילן. לאחר חמש שעות, בקי והאנטר מבינות שהעזרה לא תגיע ושהן לכודות. לשתי הבנות יש טלפונים סלולריים והן מנסות להתקשר לעזרה, אך מגלות שאין קליטה על ראש המגדל (בשל המרחק הרב מהקרקע, או בגלל צלחת הלווין שמשבשת את האות). הן מנסות להוריד טלפון למטה בעזרת חבל במחשבה שהקליטה תחזור, אך לא מצליחות. הבנות מוצאות אקדח ובו נור מצוקה, אך מעדיפות לחכות שיחשיך כדי להשתמש בו. בקי מבחינה בפצע ברגלה ובנשר שחג סביבן לאחר שהריח את הפצע. האנטר נזכרת שבתחתית המגדל יש קליטה סלולרית ומחליטה לכתוב הודעת מצוקה ולזרוק את הטלפון שלה מהמגדל כשהוא מוחבא בתוך הנעל שלה על מנת שזאת תרכך את הנפילה. הניסיון נכשל והטלפון נשבר בקרקע.
הצמד מבחין במעונוע שנמצא סמוך למגדל ובו שני גברים באמצעו של טיול מחנאות. השתיים מחכות לחשיכה ומשתמשות באקדח הנורים כדי לסמן לגברים. הגברים מבחינים בהן, אך במקום לסייע הם גונבים את הג'יפ איתו השתיים הגיעו למגדל ובורחים. כשהלילה יורד, בקי מבחינה בקעקוע שהיא לא ראתה קודם לכן על קרסולה של האנטר. הקעקוע הוא המספר 143 שבגימטריה אומר "אני אוהב אותך", דרכו של דן להצהיר על אהבתו לבקי. האנטר מודה בדמעות שהיא ודן ניהלו רומן במשך מספר חודשים עד החתונה שלו ושל בקי. האנטר מסבירה שזאת הסיבה שהיא התרחקה מבקי לאחר שדן מת ובעקבות החרטה על הרומן היא החליטה להביא את בקי למגדל התקשורת. למרות זאת, בקי לא סולחת להאנטר. למחרת, האנטר מציעה לרדת אל צלחת הלוויין במטרה להביא לשתיים מים לפני שיתייבשו, אך לא מצליחה להגיע אל התיק מכיוון שהחבל לא מספיק ארוך. האנטר מחליטה בצעד פזיז לקפוץ מהחבל אל צלחת הלווין ולאחר מכן חזרה אל החבל, מצליחה לחזור אל המגדל. בקי מציעה להאנטר להשתמש ברחפן שהן הביאו במטרה להדביק אליו פתק ולהטיס אותו לכיוון הדיינר הכי קרוב, אך הסוללה של הרחפן ריקה. בקי מחליטה לחבר את הרחפן לאחד מאורות המגדל במטרה שאלו יטעינו אותו ולאחר מכן מטיסה אותו אל הדיינר, אך משאית מתנגשת בו והוא נהרס.
בקי מבקשת מהאנטר לנסות שוב לזרוק טלפון לקרקע בעזרת הנעל השנייה שלה. האנטר חושפת בפני בקי שהיא בעצם נהרגה בזמן שניסתה להשיג את התיק מצלחת הלוויין, אך בניסיון להגיע אל התיק היא איבדה את אחיזתה ונפלה למוות (מתברר שבקי הרימה את התיק לבדה אל ראש המגדל). בקי מביטה למטה ורואה את גופתה של האנטר שוכבת על צלחת הלוויין ונשרים ניזונים ממנה. בקי, שלא הייתה מסוגלת להתמודד עם היותה לבד על המגדל, הזתה את האנטר לצידה בגלל התייבשות וחוסר במזון במשך ימים שלמים. באותו הלילה, סופה מתחוללת במדבר ובקי מנסה להאחז במגדל במטרה לא לעוף ממנו למוות. בקי מצלמת בטלפון שלה סרטון לאביה ג'יימס, בו היא מתנצלת על היחס שלה כלפיו ושהוא צדק לגבי דן. למחרת, בקי מפתה נשר להגיע אליה בעזרת הפצע ברגלה, הורגת ואוכלת אותו במטרה לא למות מרעב וצמא.
כמוצא אחרון, בקי מצליחה לרדת בעזרת החבל אל עבר גופתה של האנטר ושולחת הודעת מצוקה לטלפון של אביה. לאחר מכן, היא מכניסה את הטלפון לנעל של האנטר ואת הנעל היא דוחסת לתוך גופתה הרקובה של האנטר (בעזרת פתח אותו הנשרים יצרו). לאחר מכן, בקי מפילה את גופתה של האנטר מצלחת הלוויין במחשבה שהיא תגן על הטלפון מריסוק והקליטה תחזור אליו. למרות זאת, בקי מבינה שזמנה אוזל ובגלל משקלה, צלחת הלוויין מתחילה להישבר. ג'יימס שמודאג מכך שבתו נעדרת ומנסה ליצור איתה קשר, מקבל את ההודעה ונוסע במהירות אל עבר המגדל. ג'יימס מגיע למגדל ויחד איתו גם שירותי החירום שמורידים את בקי מהמגדל חזרה לקרקע והשניים מתאחדים.
צילומים
במקור הסרט תוכנן להיות סרט קצר. על פי הבמאי סקוט מן, הרעיון לסרט הגיע בזמן שהוא צילם את הסרט "בני ערובה" (2018) בתוך אצטדיון בממלכה המאוחדת: "צילמנו בגובה ובזמן ההפסקות דיברנו על גבהים ועל הפחד מנפילה ואיך שזה טמוע בכולנו. באמת, ואיך אפשר להפוך את הפחד הזה לרעיון טוב לסרט". הסרט צולם בפורמט IMAX בהרי הצל שבמדבר מוהאבי. העיצוב של מגדל התקשורת המופיע בסרט נעשה בהשראת מגדל התקשורת "KXTV/KOVR" האמיתי שממוקם בקליפורניה. גם המגדל המקורי הוא בגובה 2,000 רגל (600 מטר) ונחשב לאחד המבנים הגבוהים בעולם. על פי מן, יוצרי הסרט התלבטו אם להשתמש במסך כחול או בסט שעוצב כולו בצורה דיגיטלית, אך החליטו לבסוף לצלם על "הדבר האמיתי". חלקו העליון של המגדל נבנה על הר מתוך רצון להמחיש את הגובה הרב שבו השחקניות מצויות, למרות שבמציאות הן מעולם לא היו בגובה של יותר מ-30 מטרים מהקרקע. הצילומים היו קשים לביצוע מכיוון שתנאי מזג אוויר וסופות ברקים הקשו על התהליך. עלות הפקת הסרט הייתה 3 מיליון דולר.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-12 באוגוסט 2022. אולפני "Lionsgate Films" השקיעו סכום של 4 מיליון דולר במטרה להעלות את הסרט לאקרנים ולשווק אותו.
הכנסות
בארצות הברית ובקנדה הסרט הרוויח סכום של בין מיליון ל-2 מיליון דולר ממכירות הכרטיסים. ביומו הראשון, הסרט הרוויח 923,000 דולר לבסוף הרוויח 2.5 מיליון דולר והגיע למקום העשירי ברשימת שוברי הקופות. בסוף השבוע השני שלו באולמות הקולנוע, הסרט הרוויח 1.3 מיליון דולר.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל ציון של 78% טריות על סמך 126 ביקורות.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 62/100 על סמך 23 ביקורות.
האגודה הכימית
האגודה הכימית (באנגלית: The Chemical Society), הייתה אגודה מקצועית אנגלית, שנוסדה בשנת 1841 כתוצאה מהתעניינות גוברת בנושאים מדעיים. עם היווסדה נקראה 'האגודה הכימית של לונדון'. הכימאי האנגלי רוברט ורינגטון, נחשב לכוח המניע מאחורי הקמתה של אגודה כימית ראשונה בעולם, 'האגודה הכימית של לונדון', שהפכה לימים ל'חברה המלכותית לכימיה'.
אחת ממטרות האגודה הייתה להיפגש כדי לקיים "התקשרות ודיון בתגליות ותצפיות, ואשר דין וחשבון אודות אלו יפורסם בידי האגודה". חשיבותה של האגודה זכתה להכרה בשנת 1847 באמצעות צ'רטר מלכותי, אשר הרחיב את מטרות האגודה מקידום המדע לפיתוח יישומי מדע הכימיה בתעשייה. על חברי האגודה נמנו כימאים מפורסמים מרחבי העולם כגון אוגוסט וילהלם פון הופמן, אשר התמנה לנשיא האגודה בשנת 1861. החברות באגודה הייתה פתוחה לכל המתעניינים בכימיה, אך הייתה מוגבלת במשך זמן רב רק לגברים.
בשנת 1904, הכימאית האי־אורגנית אדית האמפרי נחשבה לאישה הבריטית הראשונה שזכתה בתואר דוקטור בכימיה (באוניברסיטת ציריך), הייתה אחת מתשע עשרה נשים כימאיות שהגישו עתירה לאגודה הכימית לקבלת נשים עמיתות. החברות באגודה הוענקה בסופו של דבר בשנת 1919, והמפרי נבחרה לאחר מכן לעמיתה באגודה.
פעילויות האגודה התרחבו במרוצת הזמן, וכללו את הפיכתה, בסופו של דבר, למוציא לאור מרכזי בתחום הכימיה. בשנת 1980 התמזגה האגודה עם המכון המלכותי לכימיה, אגודת פאראדיי, והאגודה לכימיה אנליטית, ויחדיו יצרו את החברה המלכותית לכימיה.
חברים מקוריים
ב־23 בפברואר 1841 התכנסה אספה שתתחשב בהקמת אגודה כימית. הוועדה הזמנית שמונתה לצורך ביצוע משימה זו הזמינה מספר מדענים העוסקים בתרגול כימיה להיות חברים מקוריים בארגון החדש. 77 הבאים מסרו את הסכמתם בכתב:
קולטון ווה
פרדריק קולטון ווה (באנגלית: Coulton Waugh; 10 במרץ 1896 – 23 במאי 1973) היה קריקטוריסט, צייר, מורה וסופר, הידוע בעיקר בזכות עבודות האיור שלו של סדרת הקומיקס "דיקי דארה" וספרו "הקומיקס" (1947), המחקר הגדול הראשון בתחום.
ביוגרפיה
בשנת 1916 הועסק קולטון כמעצב טקסטיל. שנתיים לאחר מכן הוא התחתן עם אליזבת ג'נקינסון. בשנת 1921 עברו בני הזוג לפרובינסטאון, מסצ'וסטס.
ציוריו הוצגו בגלריה ההדסון בניו יורק, והוא היה ידוע גם במפות הציוריות שלו ובליטוגרפיות צבעוניות.
מפות
בפרובינסטאון ווה יצר מפות דקורטיביות, כולל מפות של פרובינסטאון (1924), קייפ קוד (1926) וניובורג, ניו יורק (1958). מפת קליפורניה שלו (1948) הייתה שיתוף פעולה עם אשתו אודין בורוויק (מייבל בורוויק). קולטון ווה התגורר ליד אביו בבית המכונה "הבית העתיק ביותר" ברחוב המסחרי 72, שם ניהל חנות למודלים של ספינות. קולטון היה ימאי מקצועי ועשה רישומים בקנה מידה גדול של ספינות היסטוריות, עיצב בדים ויצר מפות ותרשימים דקורטיביים ... ווה נחשב כמחייה, אם לא המחדש באמנות יצירת מפות דקורטיביות כשהציג מפה גדולה של משי ב 1918 בתערוכת המשי הבינלאומית בניו יורק. מפת קייפ קוד שלו היא אחת הדקורטיביות שהוכנו אי פעם. הציור המרכזי מציג את אניית "המייפלאואר". השוליים שוחזרו מציור שנחתך בסכין בטכניקת גוש עץ. השוליים העליונים והתחתונים כוללים נוף של קייפ קוד והצדדים מעוטרים בתמונות של שש ספינות מפורסמות.
ציורי קומיקס
דיקי הדמיוני היה נער בן ה-12, שחלם על עצמו בהרפתקאות עם דמויות היסטוריות, הצטרף בשנת 1934 לסופר דן פלין, חבר של אביו של דיקי, ולשניים היו הרפתקאות ימיות רבות.
כשמילטון קניף עזב בשנת 1934 את הסדרה על מנת ליצור את הסדרה "טרי והפיראטים", ווה התחיל לצייר את "דיקי דארה". בשנת 1944, כאשר ווה עזב את הקומיקס הנ"ל כדי ליצור את "האנק" (1945), אשתו ועוזרו, אודין בורוויק, השתלטו על סדרת דיקי דארה בשנים 1944–1947. אך ווה בסופו של דבר חזר לסדרת הקומיקס הזאת בשנים 1950–1958 כשדיקי גדל והפך צוער בחיל הים.
בין ציוריו לסדר הקומיקס "דיקי דארה" יצר ווה סדרת שלו קצרת ימים אך הבולטת, "האנק", שהחלה את הופעתה ב 30 באפריל 1945 בעיתון בניו יורק. סיפורו של חייל נכה שחזר לחיים האזרחיים. האנק היה בעל מראה ייחודי בשל סגנון האמנות הדקורטיבי של ווה, בשילוב דו-שיח באותיות קטנות בניגוד למקובל בסדרות קומיקס - אותיות גדולות בבלונים ובכיתובים. כמה בלונים צוירו עם כיתוב לבן בבלונים שחורים. הייחודיות של "האנק" הייתה מתחת לפני השטח, כאשר ווה ביקש להעלות שאלות לגבי הסיבות למלחמה, וכיצד ניתן יהיה למנוע את המלחמה הבאה. ווה הפסיק אותה בסוף 1945.
"הקומיקס", ספר של ווה משנת 1947, עסק בהיסטוריה המקיפה והניתוח הראשון של סדרות קומיקס. הביקורת על הספר בשנת 1948 אמרה כי זהו ראשית מילוי "הצורך במחקר מעמיק בענף פורח זה של הספרות הפופולרית". ווה גם כתב סדרה של ספרי הדרכה בציור והוא היה גם העורך בשנות ה-40 וה-50 של ספרי לימוד ששימשו בלימוד ביתי של "אמנות הדרכה בע"מ". ספריו האחרים כוללים ספר תשובות בחלל (1972) ודגים וחיים תת-מימיים.
במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, הסטודיו של ווה היה בפרברי ניובורג, ניו יורק. הוא היה גם מורה במכללה הקהילתית של אורנג' במחוז ניובורג, ואוצר במרכז הסטורם קינג לאמנות ב'Mountainville, ניו יורק.
עבודותיו מוחזקות באוספי המוזיאונים באוהיו, ניו יורק ואיווה. עבודותיו מוחזקות באוניברסיטת סירקיוז ובארכיונים לאמנות אמריקאית.
ווה נפטר בביתו בניובורג ב-23 במאי 1973. הוא ואשתו היו הורים לבן ולבת.
Fame
בעברית "תהילה"
האריה השואג
האריה השואג הוא פסל בדמות אריה, מעשה ידי הפסל אברהם מלניקוב. הפסל הוצב בשנת 1934 בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי, כמצבת קבר ואנדרטה לזכר שמונת ההרוגים בקרב תל חי בי"א באדר תר"ף -1 במרץ 1920.
רקע
אתר קבורתם של לוחמי תל חי היה למקום עלייה לרגל מאז שלהי 1920, אך המקום היה עלוב ומוזנח, עובדה שטרדה את מנוחתם של המבקרים הרבים בו ובכללם ראשי היישוב. הרעיון להצבת הפסל היה של אברהם מלניקוב, שהעלה אותו עוד בשנת 1925, כחמש שנים לאחר נפילת לוחמי תל חי, עת ביקר במחצבת "גבעת החוצבים" בין כפר גלעדי למטולה. הביצוע נדחה מחוסר מימון, עד שהמימון הושג במאמץ משותף של ההסתדרות הכללית, הוועד הלאומי וסר אלפרד מונד (לורד מלצ'ט). מלצ'ט ביקש גם לבדוק הצעות של אמנים נוספים. ביולי 1928 החל הוועד הלאומי למנות ועדה בה היו חברים חיים נחמן ביאליק, אנה טיכו וד"ר ואן וניסלנד (Van Vriesland), על מנת לבחון הצעות שיוגשו לתחרות לבסוף הוחלט לקבל את הצעתו של מלניקוב ולהשלים את הנדרש למימונה.
העבודות החלו בשנת 1928. האנדרטה הועמדה בסוף שנת 1933, ונחנכה ב-22 בפברואר 1934. בפיסול המצבה סייעו יהודה קופילביץ ויצחק שדה, וסתתים בוגרי בית הספר לאמנות "בצלאל".
תיאור
המצבה המסיבית משמשת ככן הנושא את פסל האריה, היא עשויה מקונגלומרט כפר גלעדי (תלכיד מחלוקי אבן גיר קשים מתקופת האאוקן). בחזיתה לוח אבן שעליו חקוקה הסיסמה "טוב למות בעד ארצנו", ומתחתיה חקוקים שמותיהם של שמונת החברים שנהרגו, דבורה דרכלר, יעקב טוקר, יוסף טרומפלדור, בנימין מונטר, שרה צ'יזיק, שניאור שפושניק, אהרן שר וזאב (ויליאם) שרף.
האריה מפוסל בסגנון פיגורטיבי עתיק בהשראת תבליטים אשוריים. פניו של הפסל פונות למזרח וראשו מורם בשאגה. האופן בו שואג האריה, כשראשו כלפי מעלה, מסמל כוח וניצחון. סגנונו של הפסל הפך אותו לאבן דרך של האמנות ה"כנענית", והוא היה מראשוני אנדרטאות ההנצחה בארץ ישראל.
עם הקמתה נראתה האנדרטה למרחקים בכל האזור, שרובו היה מאוכלס בכפרים ערביים וביניהם שני יישובים יהודיים בלבד. היא הייתה מיד לסמל לאומי, נקודת ציון בנוף הגלילי, ואתר עלייה לרגל לאנשי היישוב ותנועות הנוער.
מחוות
בשנת 2021 הציב האמן דוד (דוכי) כהן פסל בדמותו של האריה השואג בשער של בית משיח בורוכוף בירושלים.
ויליאם וולוורת'
קורות חיים
וולוורת' היה בן למשפחה שהתגוררה בדורהאם. הוא התמחה אצל ג'ון לאבקין (John Lovekyn) חבר החברה המאמינה של מוכרי הדגים (גילדת הדייגים של לונדון).
וולוורת' ירש את מקומו של מורו כאלדרמן של רובע ברידג' (Bridge ward) במועצת הסיטי בשנת 1368, נבחר לתפקיד שריף בשנת 1370 ולתפקיד הלורד ראש העיר בשנת 1374.
במהלך כהונתו הוא נהג להלוות כספים רבים לריצ'רד השני, מלך אנגליה ותמך בדודו של המלך ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
וולוורת' עבד זמן קצר בבית המכס של לונדון תחת ג'פרי צ'וסר ונחשב באותה עת לאחד הסוחרים העשירים בלונדון.
מרד האיכרים
וולוורת' ידוע בכך שהרג את ווט טיילר במהלך הפגישה שנערכה בין המלך לבין טיילר, ובכך הביא במו ידיו לסיום מרד האיכרים.
בעקבות הטלת מס הדרכים, יצא טיילר בראש קבוצת איכרים ותפס את השלטון בקנטרברי. בעקבות ניצחון זה התקדם לעבר העיר לונדון ונכנס אל העיר בראש צבא איכרים המונה כ-50,000 לוחמים.
טיילר חצה את גשר לונדון בלא התנגדות, נכנס אל מצודת לונדון וכלא את סיימון סדברי, ארכיבישוף קנטרברי הלא פופולרי, וכרת את ראשו. המורדים המשיכו לארמון סאבוי, העלו אותו באש והרגו את דודו של המלך.
ריצ'רד מוולינגפורד נפגש עם המלך ריצ'רד השני והגיש לו את דרישות המורדים. המלך נפגש עם צבא המורדים באזור מייל אנד והבטיח לבחון את דרישותיהם, ולפעול להפחתת המיסים הלא פופולריים.
בעוד ש-20,000 מחייליו המתינו באזור סמית'פילד, טיילר רכב לבדו להיפגש עם המלך. טיילר נפגש עם המלך בנוכחותו של וולוורת'. לא ברור מה התרחש בפגישה, אולם ככל הנראה טיילר העליב את המלך בן ה-15, וסר ויליאם וולוורת' שלף את חרבו ודקר את טיילר שהיה בלתי חמוש. ראלף דה סטאנדיש, אחד משומרי המלך דקר אף הוא את גופתו של טיילר ווידא את מותו.
בשל ההגנה על המלך קיבל וולוורת' את תואר האבירות "סר" וכן קיבל משכורת חודשית לשארית חייו מאוצר המלך.
וולוורת' התמנה לשתי ועדות מלכותיות שנועדו להחזיר את השלום למחוז קנט.
וולוורת' נפטר בשנת 1385 ונקבר בכנסיית סנט מייקל שבקרוקד ליין (כנסייה בה התפלל במהלך חייו, ותרם לה כספים רבים).
בשל מעשיו נחשב וולוורת' לגיבור עממי, והוא מוזכר בספרו של ריצ'רד ג'ונסון משנת 1592 "תשעת הגיבורים של לונדון".
תטיס (מיתולוגיה)
תטיס (יוונית: Θέτις) הייתה אחת מחמישים הנראידות במיתולוגיה היוונית - נימפות הים, והייתה ידועה בזכות בנה אכילס.
קווים כלליים
אביה היה הטיטאן נראוס, ואמה הטיטאנית דוריס - בתה של הטיטאנית טתיס (Tethys), שלפעמים מבלבלים בינה לבין נכדתה.
למרות שתטיס בעלת רגלי הכסף הייתה אלה, ונחשבה לחשובה שבנראידות, תטיס ידועה בעיקר בזכות בנה אכילס ולא בשל פולחנים לכבודה.
משמעות שמה ביוונית "לייסד", ולפי פיוט של המשורר הספרטני אלקמן היא זו שבראה את העולם הפיזי - בתחילה את ה"דרך", את "נקודות הציון", את ה"חושך" ואז את השמש ואת ירח. ה"דרך" (או המסלול) ו"נקודות הציון" הם היסודות של מסלול המירוץ - הסמל לאתלטיקה - שבספרטה היה בעל חשיבות גבוהה ביותר. ייתכן שסיפור זה קשור לבנה הגיבור אכילס, שנחשב למופת ולדוגמה לאתלטיות ולגבורה.
נישואי תטיס עם פלאוס
זאוס ואחיו פוסידון חשקו שניהם בתטיס (שאף שחררה פעם את זאוס כאשר כמה אלים כבלו אותו), אך כאשר שמעו על הנבואה שבנה של תטיס יעלה על אביו (הנבואה הייתה או מפרומתאוס או מתמיס או מקלכס ), הם השיאו אותה לפלאוס שהיה מלך המירמידונים שלא היה אל אלא בן אדם. תטיס לא הסכימה לדבר, ואז כיירון הקנטאור החכם (שלאחר מכן היה מחנכו של אכילס) יעץ לפלאוס להתגנב אל תטיס בשנתה ולכבול אותה כדי שלא תוכל להתחמק על ידי שינוי צורתה. פלאוס שמע לעצתו ולמרות שתטיס ניסתה להפוך את עצמה לשלהבת ולאריה זועם, לא הצליחה להתחמק ולכן הסכימה להינשא לו.
חתונתם נחגגה על הר פליון וכל האלים השתתפו במשתה, אפולו ניגן בלירה והמוזות שרו. כיירון נתן לפלאוס כמתנת נישואין חנית אפורה, ופוסידון נתן לו את הסוסים בני האלמוות בליוס וקסנתוס. היות שאריס אלת הריב והמדון לא הוזמנה לחתונה, כנקמה היא זרקה בין המשתתפים תפוח מזהב שעליו היה כתוב: "ליפה ביותר". מיד התגלע סכסוך בין הרה, אתנה ואפרודיטה וכל אחת מהן טענה שלה מגיע התפוח. זאוס, שלא רצה להכעיס אף אחת מהן, נתן לפאריס להחליט מי מהן תקבל את התפוח. שלושתן ניסו לשחד אותו, הרה הציע לו את המלוכה על אסיה ואירופה, אתנה הציעה לו גבורה וחוכמה מופלאים, ואפרודיטה הציעה לו את היפה בנשים. הוא נתן התפוח לאפרודיטה, וקיבל את הלנה מספרטה שהייתה האישה היפה בעולם, דבר שהוביל למלחמת טרויה.
תטיס ואכילס
תטיס ילדה לפלאוס את בנם אכילס. היות שרצתה להעניק לבנה חיי נצח, טבלה את גופו בנהר השאול סטיקס כדי להפוך את גופו לחסין מפני כל פגע, אך כיוון שאחזה בעקבו, העקב לא טבל במים ונותר פגיע. לפי גרסאות אחרות, תטיס הפעילה כישוף על אכילס כדי להפוך אותו לבן אלמוות על ידי צריבתו באש האח בלילה ומשיחתו באמברוסיה (מאכל האלים) ביום. כאשר פלאוס גילה זאת, הוא הרים קול זעקה. תטיס מיד הפילה את אכילס לקרקע וברחה לתוך הים, ממנו לא חזרה עוד. פלאוס נתן אז את אכילס לכיירון שיגדל אותו.
נאמר לתטיס בנבואה שלבנה אכילס יהיו חיים רגילים וארוכים או חיים מלאי תהילה וקצרים. כשפרצה מלחמת טרויה, תטיס לא רצתה שאכילס ישתתף בה למרות גבורתו והתהילה שיזכה בה, כי חששה לחייו, ולכן החביאה אותו מחופש לנערה אצל ליקומדס מלך סקירוס. כאשר אודיסאוס שמע שאכילס מסתתר בין הנשים שבחצרו של ליקומדס, הוא בא לשם מחופש לסוחר וערם על גבי השולחנות כלים ותכשיטים מזהב. כאשר ראה שאכילס לוקח את החרב המוזהבת, הוא הבין מי הוא ושכנע את אכילס להצטרף למלחמה. תטיס ביקשה מהפייסטוס שיכין לה מגן ושריון ונתנה אותם לבנה אך לאחר מכן סרבה לשלם להפייסטוס עבור השריון. לאחר שאכילס נהרג במלחמה על ידי פאריס, עלתה תטיס מהים עם שאר הנראידות כדי להתאבל עליו ואספה את אפרו בצנצנת זהב שהעניק לה הפייסטוס לאחר שהצילה אותו. היא הקימה לזכרו מצבת זיכרון וערכה לזכרו משתאות.
אזכורים של תטיס במיתולוגיה
כאשר הפייסטוס הושלך מאולימפוס על ידי הרה בגלל צליעתו, תטיס ואורינומה תפסוהו והביאו אותו לאי למנוס שמה הם טיפלו בו, והפייסטוס גמל להם ועבד עבורן כנפח אצל הקיקלופים.
כאשר ליקורגוס, שהיה מלך בתראקיה, החרים את הפולחן לדיוניסוס וכלא את כל העובדים לו, דיוניסוס עצמו הצליח להימלט לים סוף ביחד עם תטיס על גבי מצע של אצות.
במסעם של הארגונאוטים בעקבות גיזת הזהב, ליוותה תטיס יחד עם נראידות אחרות את ספינתם "ארגו", והשגיחה עליה שלא תטבע.
בתרבות
האסטרואיד  שהתגלה על ידי האסטרונום רוברט לות'ר, נקרא על שמה.
גינתר ליטיינס
גינתר ליטיינס (Günther Lütjens; 25 במאי 1889 – 27 במאי 1941) היה אדמירל בצי הגרמני במלחמת העולם השנייה, שנודע בעיקר כמפקד השייטת הגרמנית במבצע "ריינאינבונג" (Rheinübung), פשיטתן של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן לאוקיינוס האטלנטי, פשיטה דרמטית שבמהלכה הוטבעה סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד, והסתיימה בהטבעתה של ביסמרק.
קריירה מוקדמת
ליטיינס נולד ב-25 במאי 1889 בויסבאדן, בירת מדינת הסה בגרמניה. הוא התגייס לבית הספר הימי של הצי הגרמני הקיסרי בקיל בשנת 1907. כפרח קצונה צעיר שירת על הסיירת הקלה אה"מ (אוניית הוד מלכותו, Seiner Majestät Schiff) פְרֵיַה (Freya), ועבר אימוני ים בסיסיים בשיוט בים התיכון. לאחר שהוסמך לקצונה שירת עד 1910 על אוניית המערכה אלזאס (Elsaß), אונייה מסוג פרה-דרדנוט; בשנים 1910 – 1913 שירת כקצין על הסיירת המשוריינת אה"מ קניג וילהלם (König Wilhelm), אונייה מיושנת שהוסבה לאוניית הדרכה. ב-1913 הועלה לדרגת סגן.
החל מ-1913 שימש ליטיינס כקצין בספינות טורפדו. ב-1914 כבר היה מפקדה של ספינה כזו. בזמן מלחמת העולם הראשונה היה מוצב בשייטת ספינות טורפדו שבסיסה היה בחוף פלנדריה, בבלגיה, שנכבשה בידי הגרמנים בתחילת המלחמה. במהלך המלחמה השתתף בפשיטות שונות בתעלת למאנש ובהתקפות על דנקרק. לקראת סוף המלחמה הועלה ליטיינס לדרגת קורבטנקפיטן (Korvettenkapitän) המקבילה לדרגת לייטננט קומנדר (Lieutenant Commander) בצי הבריטי, רב-סרן.
בשנת 1921, עם תחילת ארגונו מחדש של הרייכסמרינה, הצי הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר, חזר ליטיינס לצי בדרגת קומנדר (Commander), המקבילה לדרגת סגן-אלוף. והמשיך בשירותו בשייטות ספינות הטורפדו, ואף פיקד על כמה מהן. הוא שירת בתפקידי מטה שונים, וב-1934 קיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה קרלסרוהה (Karlsruhe).
עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, החל גם הצי להתחדש, ושמו השתנה לקריגסמרינה. ב-1936 מונה ליטיינס לראש אגף כוח אדם בצי; ב-1937 מונה למפקד זרוע ספינות הטורפדו, והועלה לדרגת סגן אדמירל. בנובמבר 1938 היה ליטיינס אחד משלושת האדמירלים היחידים שמחו בכתב נגד מאורעות ליל הבדולח.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה ליטיינס מפקד כל הכוחות הקלים של הצי הגרמני: ספינות טורפדו, משחתות, וסירות מהירות. ב-1 בינואר 1940 הועלה ליטיינס לדרגת Vizeadmiral, תת-אדמירל. באפריל 1940, במבצע וזראיבונג (Weserübung, תרגיל הוזר), המערכה בנורווגיה, פיקד ליטיינס על כוח החיפוי הימי הרחוק בים הצפוני, שייטת שכללה את סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו. במהלך המבצע נתקלה השייטת בסיירת המערכה הבריטית אה"מ רינאון (Renown) אך הקרב שהתפתח לא היה מכריע.
ביוני 1940 התמנה ליטיינס למפקד אוניות המערכה ולתפקיד מפקד הצי (Flottenchef) השלישי, התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי. קודמו בתפקיד, תת-אדמירל וילהלם מרשל (Wilhelm Marschall) ניהל ויכוחים רבים עם הפיקוד הגרמני העליון בסוגיית עצמאותו של מפקד הצי בעת פעולות בים. בעת המערכה בנורווגיה הבין מרשל, שהיה על סיפונה של שרנהורסט, שבעלות הברית נסוגות. הוא התעלם מההוראות ניתנו לו, ועל פיהן אסור היה לו להיכנס לקרב עם אוניות מלחמה בריטיות. הוא הורה לשרנהורסט ולגנייזנאו לתקוף את נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס, שהוטבעה יחד עם שתי המשחתות שליוו אותה. יחד עם הצלחה זו, ספגה שרנהורסט טורפדו מצוללת בריטית ותיקונה נמשך עד סוף אותה שנה. בשל החריגה מההוראות הודח מרשל מתפקידו; ליטיינס היה נחוש שלא לחזור על משגה זה, ולמלא את פקודותיו במלואן.
מבצע ברלין
ליטיינס פיקד על שייטת ובה שתי סיירות המערכה, שרנהורסט וגניזנאו. מטרת הכוח הייתה פשיטה על נתיבי הסחר הימי של בריטניה, במטרה לנתק אותה ממקורות האספקה והתגבורת שלה. בדצמבר 1940 החלו ההכנות ליציאתן לאוקיינוס האטלנטי, וב-28 בדצמבר נעשה ניסיון ראשון, אך סערה כבדה מנעה את יציאתן לים. ב-22 בינואר יצאו שוב שתי האוניות לים, למבצע "ברלין". לכוח הגרמני ניתנה הוראה להימנע ממגע עם אוניות מלחמה בריטיות, ולהתמקד בתקיפת אוניות סוחר. ב-5 בפברואר עברו האוניות הגרמניות דרך מצר דנמרק, בין איסלנד לגרינלנד, ונכנסו לאוקיינוס האטלנטי.
השיירה הראשונה שאותה ניסו האוניות הגרמניות לתקוף הייתה HX-108, שהפליגה מקנדה לבריטניה. ה"אחיות" זיהו את השיירה ב-8 בפברואר, במרחק של 28 ק"מ מהן. הכוח הגרמני ניגש לתקיפה, אך משהתקרבו אל השיירה הסתבר שבין אוניות המלחמה המלוות הייתה אוניית המערכה הבריטית אה"מ Ramilies. על פי הוראותיו, הורה ליטיינס לאוניות הגרמניות לנתק מגע. הוא חשש שהבריטים ידעו כעת ש"האחיות" נמצאות בים, אך בפועל הבריטים הבחינו רק באונייה אחת וטעו בזיהויה.
ה"אחיות" המשיכו בדרכן, כשהן מתדלקות ממיכליות גרמניות שהמתינו להן; באזור שבו פעלו לא היה כיסוי אווירי בריטי, ולפיכך לא התגלו. הן המשיכו כעת דרומה, מתוך כוונה ליירט את השיירות הדרומיות, שהפליגו מבריטניה לגיברלטר ולפריטאון שבסיירה לאון. ב-6 במרץ הבחינו האוניות בשיירה נוספת, אך לאחר זמן קצר הסתבר שהשיירה מלווה, גם הפעם, באוניית מערכה. הפעם המדובר היה באוניית המערכה אה"מ "מלאיה" (Malaya); למרות שהייתה זו אוניית מערכה שהושקה ב-1915, העדיפו האוניות הגרמניות שלא להיכנס עמה לקרב. ואולם, במקום זאת הן הודיעו לצוללות גרמניות שהפליגו בסביבה על מיקומה של השיירה. בלילה שבין 8 ל-9 במרץ תקפו הצוללות U-124 ו-U-105 את השיירה, הטביעו 6 אוניות סוחר ופגעו קשות ב"מלאיה".
ב-16 במרץ תקפו האוניות הגרמניות שש עשרה אוניות סוחר בריטיות ואחרות, בתפוסה כוללת של למעלה מ-80,000 טון; האוניות הוטבעו או נלכדו. לאחר הצלחה זו פנו האוניות הגרמניות לברסט, בצרפת; המטרה הייתה לאפשר לאוניות תיקונים דרושים, אך גם ליצור הסחה שתאפשר לסיירות הכבדות אדמירל היפר ואדמירל שר לעבור גם הן לאוקיינוס. בברסט היו האחיות אמורות להמתין לאוניית המערכה ביסמרק ולסיירת הכבדה פרינץ אויגן, שהיו אמורות לצאת בתוך כמה שבועות לגיחה לאוקיינוס האטלנטי. ליטיינס היה אמור לפקד על ארבע האוניות, במבצע ששמו ריינאינבונג (Rheinübung). ב-22 במרץ נכנסו האוניות לברסט, לאחר שהשלימו מסע בן יותר מחודשיים ולמעלה מ-17,800 מיל ימי (קרוב ל-33,000 ק"מ), בו הטביעו ולכדו, יחד ולחוד, 22 אוניות בתפוסה של למעלה מ-113,000 טון. הייתה זו הצלחה ללא תקדים לאוניות שטח גרמניות.
מבצע "תרגיל הריין" (Rheinübung)
התוכנית המקורית למבצע "תרגיל הריין" נועדה לשייטת בת ארבע אוניות – שרנהורסט, גנייזנאו, ביסמרק ופרינץ אויגן (אוניית האחות של ביסמרק, טירפיץ לא הייתה מוכנה עדיין, ולכן לא נכללה במבצע) – בפיקוד ליטיינס, שתפשוט על נתיבי השיט באוקיינוס האטלנטי. ואולם, שתי ה"אחיות" נפגעו בהתקפות בלתי פוסקות של חיל האוויר הבריטי, ולא היו יכולות להצטרף למבצע. לפיכך, יצאו למבצע רק ביסמרק ופרינץ אויגן.
שתי אוניות השטח הגרמניות הפליגו מסביב לאיסלנד, ונתקלו בשייטת בריטית כאשר חצו את מצר דנמרק. השייטת הבריטית הייתה מורכבת מאוניית המערכה אה"מ פרינס אוף וויילס וסיירת המערכה אה"מ הוד. בקרב הקצר שהתפתח הטביעה ביסמרק את אה"מ הוד על כל צוותה כמעט, ופגעה באה"מ פרינס אוף וויילס שבע פעמים, פגיעות שגרמו לנזק רב והכריחו את האונייה הבריטית לנתק מגע. ליטיינס לא רדף אחריה משום שרצה לעמוד בהוראותיו שדרשו הימנעות מעימות עם כוחות שווים או חזקים יותר של האויב אלא אם כן כפה האויב עימות זה. ביסמרק נפגעה גם היא בקרב ואיבדה דלק, וליטיינס החליט שעליה להפליג לברסט, בצרפת, כדי לתקן את הנזק ולתדלק מחדש. הוא הורה לפרינץ אויגן להמשיך בעצמה לפשיטות על אוניות הסוחר.
ביסמרק הצליחה לחמוק מהאוניות הבריטיות, אך הגרמנים לא היו מודעים לכך. הם המשיכו לקלוט אותות שסימנו מכ"ם בריטי באזור, אך לא ידעו שההחזרים חלשים מדי מכדי שיקלטו. ליטיינס היה סבור, כאמור, שמיקומו ידוע לבריטים, ולכן הרשה לעצמו לשדר תשדורת רדיו ארוכה לברלין, בניגוד לדעתו של מפקד האונייה. התשדורת נקלטה על ידי הבריטים וסייעה להם באיכון מיקומה של ביסמרק. בסופו של דבר נתגלתה האונייה על ידי מטוסים שיצאו מצפון אירלנד.
ב-25 במאי, בשעה 11:25, קיבל ליטיינס תשדורת מאדולף היטלר, ובה ברכה ליום הולדתו. אחד מהניצולים מביסמרק, גרהרד יונאק (Gerhard Junack), אימת את סלידתו של ליטיינס מהיטלר, וסיפר שהאדמירל הסתפק בקימוט פיסת הנייר ודחיסתה לכיסו. בשלב זה של המרדף היו לביסמרק סיכויים רבים להצליח ולחמוק מהבריטים הרודפים אחריה, אך ליטיינס ראה את הדברים באור עגום, כפי שהשתקף מנאום שנשא בפני צוות האונייה. ליטיינס אמר למלחים שהאויב ינסה לתקוף אותם בדרכם; "העם הגרמני איתכם, ואנו נילחם עד שקני תותחינו יאדימו ועד הפגז האחרון. לנו, מלחים, זוהי שאלה של ניצחון או מוות".
למחרת, 26 במאי, הותקפה האונייה על ידי מטוסים בריטיים שהוזנקו מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל. טורפדו אחד פגע במערכת ההיגוי של האונייה, ומכאן ואילך לא ניתן היה כמעט לשלוט ולתמרן בה. צוללים שהורדו אל המים לא הצליחו לתקן את הנזק בשל הגלים הגבוהים. צוות האונייה הצליח להשתלט מחדש על תמרון האונייה על ידי שינוי במהירותם של המדחפים, אך בדרך זו ירדה מהירותה של האונייה לשבעה קשרים. במשך הלילה הותקפה האונייה ללא הרף על ידי משחתות בריטיות, שירו לעברה טילי טורפדו. ב-26 במאי, בשעה 23:58, שידר ליטיינס למפקדת הצי את השדר הבא:
מעט לפני הקרב האחרון שלח ליטיינס בקשה לצוללת שתאסוף את יומן המלחמה של ביסמרק. בשידור האחרון הוסיף ליטיינס: "האונייה אינה ניתנת יותר לתמרון. נילחם עד הפגז האחרון. יחי הפיהרר".
אוניות המערכה הבריטיות אה"מ המלך ג'ורג' החמישי ואה"מ רודני, בליווי סיירות ומשחתות, גרמו לביסמרק נזק כבד. כל המבנה העילי של האונייה נהרס כמעט לגמרי, אך חדרי המנועים עדיין פעלו, אף על פי שהתמלאו בעשן. מלחי ביסמרק טוענים שהאונייה הוטבעה על ידי צוותה; הצי הבריטי טוען שהאונייה הגרמנית הוטבעה בידי אוניותיו. כך או אחרת, 2,106 מאנשי הצוות הגרמני טבעו בים, ורק 118 נמשו על ידי האוניות הבריטיות, שחששו להישאר במקום זמן רב מדי מחשש לתקיפת צוללות גרמניות. ליטיינס היה אחד מאותם שנהרגו בקרב, כנראה באחד ממטחי תותחי 14 האינץ' של אה"מ המלך ג'ורג' החמישי שפגעו בגשר הפיקוד והרגו רבים מקציניה הבכירים של ביסמרק.
אוניות על שם ליטיינס
על פי החלטה של שר ההגנה גרהרד שרדר קרא הבונדסמרינה, הצי של גרמניה המערבית, לסדרה של משחתות נושאות טילים מונחים על שם ליטיינס, למרות התנגדות המפקח הראשי של הצי להנצחת שמו של אחד מנאמניו הבולטים ביותר של היטלר שנמנע מלהציל את צוות הביסמרק על ידי כניעה.
האונייה הראשונה בסדרה, גינתר ליטיינס, הושקה ב-11 באוגוסט 1967, ויצאה משירות ב-18 בדצמבר 2003.
יזהר הירשפלד
יזהר הירשפלד (1950 - 16 בנובמבר 2006) היה אחד מן הארכאולוגים הבולטים בישראל, ערך חפירות באתרים ארכאולוגיים מרכזיים בארץ, כיהן כפרופסור במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ונחשב מומחה בינלאומי לתולדות האיסיים ומנזרי מדבר יהודה.
תולדות חייו
הירשפלד נולד בקיבוץ בית קשת שבגליל התחתון, וגדל בקריית טבעון ובאשקלון. למד במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1987 קיבל תואר דוקטור. החל משנת 1989 שימש כמרצה במכון וארכאולוג חופר. בשנת 1998 קיבל מעמד של פרופסור מן המנין במכון. פרסם עשרות מאמרים וספרים.
בשנות ה-2000 ניהל את החפירות בטבריה העתיקה ובעין גדי. הירשפלד נפטר ממחלה בשנת 2006.
קומראן והאיסיים
הירשפלד היה מן הבולטים בארכאולוגים שעסקו בקומראן ובאיסיים. דעתו המהפכנית הייתה שקומראן אינו אתר כיתתי של האיסיים, אלא מדובר בבית חווה חקלאית יהודאית בעלת מגדל. למסקנתו זו הגיע בעקבות החפירות שניהל ברמת הנדיב, בחירבת עלק, ובה חשף בית חווה כזה מן התקופה ההרודיאנית. את האתר הכיתתי המוזכר בדברי הרומאי פליניוס הזקן הוא הציע לזהות בתאים קטנים ומבודדים מעל עין גדי, תאים אותם חפר בשנותיו האחרונות.
מבין ספריו
בנוסף לספריו פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת רבים בארץ ובעולם.
קמפוס ביאליק-רוגוזין
עירוני ו' רוגוזין הוא בית ספר עירוני ממלכתי בדרום תל אביב, הכולל חטיבת ביניים ותיכון.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1955, ובשל מיקומו בדרום תל אביב, באזור בו השתכנו מהגרי עבודה מרחבי העולם ופליטים מאפריקה, יש בבית הספר מיזוג ייחודי של תרבויות. בבית הספר מתחנכים ילדים ובני נוער ממספר רב של מדינות ברחבי העולם.
תוכנית הלימודים הותאמה לאופיו הייחודי של בית הספר, וכוללת לצד תוכנית הלימודים הממלכתית לבתי ספר יהודיים גם התייחסות לחגים נוצריים ומוסלמיים.
בשנת 2005 התאחד בית הספר העל יסודי "רוגוזין" עם בית הספר היסודי "ביאליק" שעבר ממשכנו הקודם ברחוב לוינסקי מול התחנה המרכזית החדשה. בית ספר המאוחד בו למדו תלמידי א'-י"ב נקרא "קמפוס ביאליק-רוגוזין"
בסוף 2022 החליטה עיריית תל אביב להפריד שוב את שני בתי הספר כך שבית הספר היסודי "ביאליק" נותר ברחוב העלייה 49, ובית הספר "רוגוזין" עבר למשכן חדש ברחוב בן אביגדור 5, מול מתחם ה-TLV ברחוב המסגר.
ערביי ארץ ישראל
ערביי ארץ ישראל, ערביי דרום-סוריה או ערביי פלשתינה (באנגלית: Arabs of Palestine; בערבית: عرب فلسطين) היו השמות המקובלים לערבים תושבי ארץ ישראל טרם השתרשות הלאומיות הפלסטינית.
אטימולוגיה
השם "פלשׂתינה" (Palaestina), שנגזר משם ממלכת "פלשת" הוא השם המקובל בשפות אירופאיות עבור ארץ ישראל מהעת העתיקה, מופיע לראשונה ביוונית אצל ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) ונזכר גם אצל אריסטו ובספרות ההלניסטית והרומית, וגם אצל הסופרים היהודים פילון ויוסף בן מתתיהו במאה ה-1 לספירה. השם הפך רשמי באימפריה הרומית במאה ה-2 לספירה, כשהקיסר אדריאנוס הקים לאחר דיכוי מרד בר-כוכבא את הפרובינקיה הרומית "סוריה פלשתינה" במקום פרובינקייה "יוּדֶאָה" (יהודה), שבוטלה, למרות שאנו למדים מכתובת שכתב הניצב ארוקיוס קלרוס (שהיה קונסול ברומי בשנת 170) שהשם "יודאה" נשאר בשימוש גם בשנות ה-70, כ-40 שנים לאחר לאחר שהשם יודאה יצא מהשימוש הרשמי.
במהלך התקופה הערבית בארץ ישראל, שמה של אחת הנפות של ארץ ישראל היה "ג'ונד פלסטין". ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית נכללה בחלק הדרומי של וילאייט (מחוז) סוריה של האימפריה העות'מאנית, וכתוצאה מכך ערבים תושבי ארץ ישראל ראו עצמם כ"דרום-סורים" ושמם המקובל בתקופה זאת היה ערביי דרום-סוריה. בשלהי התקופה העות'מאנית החלו משכילים מתמערבים (באופן בולט נוצרים–אורתודוקסים) לאמץ את השם "פלסטין" (فلسطين) מחדש בהשפעת השפות האירופאיות, וביפו נוסד ב–1911 עיתון בשם "פלסטין". השם ערביי פלסטין נהפך לשם מקובל בשפה הערבית והיה בשימושים שונים במהלך ימי המנדט הבריטי, אז נקבע לארץ ישראל השם "פָּלֶשְׂתִינָה (א"י)" (Palestine). בתקופה זו הכינוי "פלשתינאים" כלל בתוכו את כל תושבי ארץ ישראל, יהודים וערבים, ואף היה מזוהה יותר עם הצד היהודי. כך למשל מתנדבי היישוב העברי לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה נקראו "פלשתינאים" ובהסכם ויצמן-פייסל ב־1919 מסתמן המושג "פלשתינה" כמציין את הצד היהודי אל מול הצד הערבי. ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי נטו לתמוך בלאומיות כלל ערבית, ורק בהמשך עם התפתחות זהות "פלסטינית" מקומית בהובלת התנועה הלאומית הפלסטינית השם פלסטינים השתרש כשמם של הערבים תושבי הארץ. כך עבר המושג, היווני–רומי–אירופי במקורו, תהליך של שערוב וכיום הוא מביע את הזהות, הפוליטיקה והמאוויים של ערביי ארץ ישראל. השם "דרום סורים" המשיך להיות בשימוש מסוים בקרב ערביי ארץ ישראל גם במהלך ימי המנדט הבריטי, והשם "פלשתינה" (או פלסטין, בהגייה ערבית) נתפש לעיתים כשם זר ממוצא אירופאי שטעון במשמעויות אירופאיות ותנ"כיות. כך למשל עווני עבד אל-האדי, מנהיג ערבי מקומי, העיד בפני ועדת פיל בשנת 1937: "אין דבר כזה פלסטין... הארץ הייתה מאות בשנים חלק מסוריה. השם 'פלסטין' זר לנו. הציונים המציאו את זה".
המונח "ערבי" ובהקשר ארצישראלי הוזכר בעברית גם בתנ"ך ובספרות חז"ל. בשלהי המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 המונח ערביי ארץ ישראל היה השם המקובל בספרות ובכתבים עבריים לערבים תושבי ארץ ישראל, עד החלפתו בשם "פלסטינים" המקובל בעברית כיום.
העת העתיקה וימי הביניים
עמים נוודים הקרויים ערבים נדדו בתחומי המזרח התיכון ובארץ ישראל בשלהי העת העתיקה. עד חורבן בית שני, אלו היו עמים ממוצא לא-ערבי (כמו אדוֹמים, עמונים ומואבים) שנדדו באזור הערבה ועבר הירדן, ומכאן שמם. הם מוזכרים כנוודים וסוחרים שעברו בארץ, ומהם נגבה מס. בספר נחמיה, שנכתב בתקופת בית שני, מסופר על ערבים שהפריעו לבניית חומת ירושלים. בתקופה הביזנטית חיו בארץ "שבטים ערביים עובדי שדים ורוחות", לצידן של קהילות יהודים, שומרונים, יוונים-סורים פגאנים ונוצרים.
בשנת 641, כבשו כוחות ערבים ובראשם החליפים עומר ואבו בכר את ארץ ישראל וסוריה מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית בארץ ישראל. האוכלוסייה בארץ הייתה אז נוצרית ברובה עם מיעוטים יהודים, שומרונים ופגאנים ושפתה הייתה ארמית או יוונית. השליטים הערבים המוסלמים מבית אומיה הציעו לתושבי הארץ הנוצרים והיהודים (שמצבם הוטב בשל כך במידת מה לעומת ימי השלטון הביזנטי הנוצרי) ביטחון פיזי, אוטונומיה קהילתית וחופש פולחן, "בתמורה לקבלת עול פוליטי וצבאי". היחסים בין המוסלמים לבין היהודים והנוצרים שכונו "עמי הספר", הוסדרו ב"חוקי עומר". ההסדר כלל מיסים שהוטלו על התושבים שאינם מוסלמים: מס גולגולת – "ג'יזיה" ומס קרקע – "ח'ארג'" (במקורות העבריים: "כרגא").
הד'ימי (נוצרי או יהודי) לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אשה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו מזמן לזמן נועדו להשפיל ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים שיהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות. עם זאת, הלחץ להתאסלמות על האוכלוסייה הלא-מוסלמית לא היה גדול, ואין ידיעות על התאסלמות המונית כלשהי של האוכלוסייה המקומית. האוכלוסייה הערבית בארץ הייתה לאורך רוב התקופה אליטה שלטת. על תקופה זו כתב ההיסטוריון יצחק בן-צבי: "מעריכים את מספר הערבים, שנתווספו עם הכבוש והתיישבו בעיקר בערים, ל-30,000 איש. ... זרם הכובשים הערבים היווה את השכבה השלטת. הם נעשו לאפנדים, התיישבו על הרוב בערים, ומשם שלטו על הכפרים".
בשנת 661 תפסו את השלטון באימפריה הערבית, ובכלל זאת בארץ ישראל, שליטים מבית אומיה; היסטוריונים סוברים ששלטונם התאפיין בסובלנות דתית, וכפועל יוצא שגשגה בתקופתם התרבות היהודית-ערבית בארץ ומחוצה לה. תחת השלטון הערבי התחזק היישוב העירוני ונחלש היישוב הכפרי, תוך כדי תנועת הגירה.
המצב הדמוגרפי בארץ ישראל השתנה משמעותית תחת שלטון בית עבאס. בירת בית אומיה הייתה דמשק, אך העבאסים קבעו את בירתם בבגדד, כך שארץ ישראל הייתה כעת רחוקה יותר מהמרכז השלטוני. העבאסים קידמו סחר עם מדינות אחרות ממזרח, כדוגמת סין והודו, וכן זיהו את תושבי אזור סוריה עם יריביהם האומיים. שינוי מדיניות זה הביא להזנחת ארץ ישראל בידי בית עבאס וכן לניוון היישוב העירוני, תסיסה בקרב התושבים המקומיים, ולמרידות חוזרות ונישנות. במהלך רעש שביעית (749), נחרבו ערים רבות בארץ ולא שוקמו בידי העבאסים. בעקבות זאת, יהודים, שומרונים ונוצרים רבים ירדו מן הארץ, ואחרים נותרו בערים החרבות ובכפרים הדלים - עד שהתאסלמו. חמור במיוחד היה מצבם של השומרונים, שנהנו מסובלנות דתית תחת שלטון בית אומיה, אך עתה היו נתונים לרדיפות מתמשכות. מן המקורות ההיסטוריים עולה כי שומרונים רבים נאלצו להתאסלם באותה התקופה בשל תנאי בצורת, רעידות אדמה, אנרכיה, רדיפות וקשים כלכליים. מן הממצא הארכאולוגי עולה כי עד סוף התקופה האוכלוסיה הכפרית השומרונית רובה ככולה התאסלמה, ונותרו קהילות שומרוניות קטנות שהתרכזו בערים כגון שכם וקיסריה, וכן בקהיר, דמשק, חלב וצרפתה.
בשנת 1099 כבשו הצלבנים הנוצרים שטחים נרחבים בארץ, והחלה התקופה הצלבנית שנמשכה כמאתיים שנה. הצלבנים הקימו את ממלכת ירושלים כדי לקיים את שליטתם בארץ ישראל. הצלבנים פגעו בתושבים המוסלמים והיהודים מקרב האוכלוסייה; הרגו לוחמים ואזרחים ולקחו מהם שבויים ועבדים. נאסר על תושבי הארץ שאינם נוצרים, להתגורר באתרים מקודשים לנצרות, ובמיוחד בעיר ירושלים. עם זאת, בצפון הארץ ובדרומה נשארו ריכוזי אוכלוסין עצמאיים של תושבי הארץ בני קבוצות אתניות שונות ודתות אחדות: יהודים, שומרונים, ערבים נוצרים ומוסלמים.
שלטונם של הצלבנים עורער על ידי צלאח א-דין מנהיג האיובים המוסלמים, שחזר ועלה ממצרים עם צבאותיו, והשיג שליטה בארץ. אחר כך, עבר השלטון בארץ לידי הממלוכים, שייצבו את שליטתם משנת 1260. שלטונם התקיים עד שנת 1517, שבה נכבשה הארץ על ידי האימפריה העות'מאנית.
התקופה העות'מאנית
השלטון העות'מאני הנהיג מדיניות שליטה הדוקה ואף עריצה בחלק מהתקופה; ועם זאת סממנים רבים בהתנהלותו השלטונית, כגון הדת המוסלמית, מונחים ומנהגים נלקחו מהערבים ומתושבי הארץ ותרבותם. בתקופה זו הייתה הארץ חלק ממחוז שלטון עות'מאני, ואזור עבר הירדן, סוריה ולבנון היו יחידה שלטונית אחת יחד עם ארץ ישראל.
במאות ה-17 וה-18 החלה היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני, מה שאפשר לשבטים הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים – כחלק מתהליכים שהתרחשו בכל הסהר הפורה. חדירה זו אילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר – בדרך כלל סביב בירות המחוזות, היכן שיחידות המשמר העות'מאניות יכלו להגן על התושבים מפני הבדואים, וגם באזורים ההרריים. אלא שתנאי החיים באזורי החוף והעמקים לא משכו את הבדואים וכך בתחילת המאה ה-19 נותרו בהם פחות כפרים מאשר במחצית הראשונה של המאה ה-16 – תקופת השיא בתולדות האימפריה העות'מאנית. רק במחצית השנייה של המאה ה-19 החלה מגמה הפוכה של התיישבות.
במאה ה-19 גדלה האוכלוסייה הערבית בארץ, הן בשל ריבוי טבעי והן בשל הגירה מארצות ערב השכנות. האוכלוסייה הערבית הייתה הטרוגנית ונחלקה הן לקבוצות דתיות: לצד הרוב המוסלמי היו קבוצות נוצרים, דרוזים ובהאים, והן לקבוצות אתניות שונות בעלות מסורות ומוצאים שונים. מבחינה תרבותית, האוכלוסייה הערבית התחלקה לשלוש קבוצות עיקריות: עירונים, כפריים ('פלאחים') ובדואים.
העירונים, שנקראו "חַצַ֫'אר" (הצ' נהגית כמו ד נחצית) או "מַדַנִ֫יַּה", היו החלק המשמעותי של האוכלוסייה הערבית בארץ, והתפרנסו ממלאכה, מסחר, ממיסים ושכר חכירה ששילמו להם הכפריים, שחיו על אדמתם לרוב בתנאי אריסות. עד אמצע המאה ה-19, האוכלוסייה העירונית התרכזה בערים ירושלים, עזה, חברון ושכם, ומראשית המאה ה-20 גם בערים: יפו, חיפה וטבריה. מרכיב משמעותי באוכלוסייה העירונית היו המשפחות המיוחסות, שלא נמצאו כמעט באזור הכפרי (לדוגמה, המשפחות אל-חוסייני, אל-ח'אלידי ונשאשיבי, עבד אל-האדי בשכם ודארי בחברון). האוכלוסייה העירונית כללה את ה"אפנדים", בעלי הנחלות שהחזיקו בבעלות על חלק גדול מהקרקעות בכפרים ובערים, ותחתם עבדו הפלאחים כאריסים. האוכלוסייה העירונית התאפיינה במגוון רחב מאוד של מקומות מוצא אתניים.
הפלאחים עסקו בחקלאות, וישבו בכפרים קטנים בכל רחבי הארץ. מרבית הפלאחים היו ערבים מוסלמים סונים שישבו בכפרים הומוגניים, ומיעוטם השתייכו לקבוצות אתניות אחרות (צ'רקסים, בוסנים), או לקבוצות דתיות אחרות (שיעים, נוצרים, דרוזים). מיעוט מקרב הכפרים הורכבו ממספר אוכלוסיות שונות שחיו יחדיו.
במהלך המאה ה-19 עלה כוחה של האליטה העירונית על חשבון האליטה הכפרית, מה שהמריץ את התחרות בין המשפחות העירוניות על השגת עמדות השפעה במרכזי הכוח הפוליטיים והחברתיים.
שבטי הבדואים היו שבטים שמוצאם מחוץ לארץ ישראל (מחצי האי ערב, מעבר הירדן וסוריה). חלק מהם היו ממוצא שאינו ערבי (כגון כורדים, שחורים או צוענים). הבדואים היו נודדים, שכנו באוהלים, התפרנסו מרעיית צאן ואף משוד, גנבה ודמי חסות (בערבית: "חֻ֫'וַּה"), בהתאם לחולשת השלטון באזורים שבהם שכנו.
מעמד האישה בחברה הערבית היה בדרך כלל בשפל המדרגה; מבנה המשפחה היה פטריארכלי ולרוב פוליגמי (מלבד אצל הנוצרים), ילדות ונערות נמכרו ואף הושכרו לפרקי זמן, גם במאה ה-20.
בסוף התקופה העות'מאנית, ערב השלטון הבריטי, למדו בבתי ספר רק 4 מתוך 10 ילדים ערבים, כולם בנים. כמחציתם למדו בבתי ספר זרים, נוצריים, ואילו רוב האחרים למדו ב"כותב", מעין "חדר" כפרי, בו התרכז הלימוד בקוראן והיה מבוסס בעיקר על שינון בעל פה.
המנדט הבריטי
הצבא הבריטי ואחריו ממשלת המנדט, שקיבלו לשליטתם אוכלוסייה ערבית גדולה, ניסו לאזן בין האינטרסים השונים של הממלכה המאוחדת באזור, וכחלק ממעורבותם בתהליכי כינון המדינות הערביות במזרח התיכון; אולם עם פרוץ המרד הערבי הגדול, נקטו ביד קשה כלפי המורדים.
עם תחילת השלטון הבריטי, החליטו הבריטים שהלימודים במערכת החינוך יתנהלו בערבית במקום בטורקית. החלטה מהפכנית זו עמדה בניגוד לנטיית הבריטים שלא לשנות את המצב הקיים, ונעשתה כמחווה לזהות הלאומית הערבית. בתקופת נציבותו של הרברט סמואל קמו מאות בתי ספר בכפרים ערביים.
הפיכת ארץ ישראל ליחידה פוליטית אחת בתקופת המנדט, הביאה להרחבת מעמדה של האליטה הירושלמית על פני הארץ כולה.
הכפר הערבי
עוד במאה ה-19, רובן המכריע של אדמות הכפרים בארץ ישראל היו קניין משותף (בערבית: "מֻשַׁ֫אע") לכל בני הכפר. ייתכן ושיטה זו של בעלות משותפת היא תוצאה של התקופה הפיאודלית של ימי הביניים. אדמות אלו היו מתחלקות בין המשפחות אחת לשנה או שנתיים. שיטה זו גרמה בעת החדשה נזק לחקלאות הערבית, מאחר שהיא עודדה עיבוד פרמיטיבי נחשל. הפלאחים ידעו כי האדמה שהם מעבדים תעבור בעוד שנה או שנתיים לידיים אחרות ולכן נטו להימנע מהשבחת הקרקע. ה"משאע" היה מגביל לעיתים את זכותם של בעלי החלקה למכור או לשעבד אותה לאשראי בנקאי, ובכך היה מאלץ אותם להמשיך בשיטות השעבוד והאשראי הפיאודליות. משום כך, רוב הפלאחים שאפו לבטל את מנהג ה"משאע" ולחלק את אדמות הכפר שלהם חלוקה קבועה ולהפוך אותן למפורזות (בערבית: "מַפְר֫וּז"). כפרים רבים ביצעו את החלוקה הזו ("אִפְרַ֫אז") בהסכם פנימי בלתי-רשמי. בתקופה העות'מאנית לא הייתה אפשרות לחלוקה מסודרת ורשמית, כי זו חייבה רישום מדויק של הקרקעות, אולם בתקופת המנדט הבריטי שקדה הממשלה על סידורן ורישומן ("סטלמנט"). בתהליך זה נרשמו הקרקעות כמעט תמיד כ"אפראז". היו מנהיגים ערבים שסברו כי השמירה על הקניין המשותף בכפר הערבי תמנע את מכירת אדמותיו ליהודים ולכן הציגו אותו כנכס לאומי חשוב וניהלו תעמולה נגד ה"אפראז". בשנות ה-40 הפסיקה ממשלת המנדט לבצע אותו כחלק מה"סטלמנט" והשאירה את הקרקעות כ"משאע". בתקופה זו כבר הצטמצמו שטחי ה"משאע" למיעוט מאדמות הארץ.
מלבד אדמות אלה, שהיו קניינם של הפלאחים המעבדים אותן, היו בין אדמות הכפרים גם אדמות וַקְף, אדמות ממשלה ואדמות השייכות לבעלי אחוזות, שישבו לרוב בערים. רובם המכריע הפיקו את תועלתם מהאדמות על ידי החכרתן לאריסים. המקרים שבהם בעלי אחוזות עיבדו את אדמותיהם בידי פועלים שכירים היו יוצאים מן הכלל. עם זאת, היו לא מעט פועלים חקלאיים ערבים, אלא שרובם עבדו במשק של פלאח אמיד שישב על אדמתו ופיקח בעצמו על העבודה. רוב בעלי האחוזות היו מחכירים את אדמתם לאריסים או לחוכרים שהחכירו אותה לאריסים בחכירת משנה. לרוב, היה הפלאח-האריס משלם את דמי החכירה בחלק מן היבול – בין שישית לשליש ממנו, ולאחר חישוב הוצאות העיבוד – כמחצית. במקרה שבעל האחוזה היה נותן לפלאח את הזרעים, היה הפלאח משלם לו 50% מן היבול.
באוגוסט 1933 הודיעה ממשלת המנדט על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל החוק ל"הגנת האריס". החוק הקנה לאריס קבוע זכות כלשהי על הקרקע שהוא מעבד ונועד להגן עליו מפני נישול, אך גרם לבעלי האחוזות להיזהר שלא להעניק לפלאחים המעבדים את אחוזותיהם מעמד של "אריס" בחוזי החכירה שהחתימו אותם עליהם, וכן גם להשתדל למסור להם מדי שנה חלקה אחרת, כדי שלא יגיעו לקביעות.
רובן המוחלט של האחוזות הגדולות (500 דונם ומעלה) אינן שריד של אחוזות אצילים מימי הביניים ותקופת הפיאודליזם, אלא החלו להתגבש רק בתחילת המאה ה-19, והתהוו בדרכים שונות: שטח הנחלאות שגודלן מעל 500 דונם נאמד באמצע שנות ה-40 בכ-20%–25% מאדמת הכפרים הערביים, ואילו שטח הנחלאות בנות 300 דונם ומעלה נאמד ב-30% בערך. קרוב ל-30% מן הפלאחים עבדו באדמות שהיו שייכות לבעלי אחוזות וקרוב ל-30% מקרקע הכפרים לא הייתה שייכת למעבדים אותה. מחוסרי הקרקע בכפר הערבי (כולל האריסים) נאמד אז בכ-30%. אחוז הנחלות הגדולות הגבוה ביותר היה בצפון הארץ ונמוך בהרי יהודה ושומרון. בין המשפחות הידועות שריכזו בידיהן עשרות אלפי דונם כל אחת: אל-חוסייני, עבד אל-האדי, נשאשיבי, שווא (עזה), אבו חד'רא (יפו), פאהום (נצרת) וארשייד (ג'נין). אולם הרכוש כבר לא היה משפחתי, אלא כבר חולק בין בני המשפחה.
בעקבות הגידול המהיר בריבוי האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל, במהלך שנות ה-20 וה-30 התחוללה תנועה של צעירים שעברו מן הכפר אל העיר, כי אדמת המשפחה לא הספיקה עוד לפרנסתה. העלייה במספר הכפריים הצריכה שיטות עיבוד חקלאיות חדישות, אך רובם נטו לשמר את השיטות המסורתיות ובכפרים רבים הייתה מצוקה. רבים לקחו הלוואות ונטל המיסים היה כבד. רבים מכרו קרקעות ליהודים, מה שפגע עוד יותר ביכולתם לפרנס את משפחותיהם. דו"ח פנימי שחובר בהסתדרות הציונית ב-1930 קבע כי באזור שכם ישנם כפרים שהתרוקנו כמעט לגמרי, לאחר שכל תושביהם עברו לעיר. יחד עם זאת, כבישים חדשים קיצרו את הדרכים וכך יכלו צעירים לעבוד במשך תקופה מסוימת בעיר, לחזור אל בית הוריהם בכפר ולשוב לעבודה בעיר.
באמצע שנות ה-40 היו בארץ ישראל כ-800–900 כפרים ערביים, ובהם כ-700,000 תושבים. מספר התושבים בכל כפר נע בין עשרות בודדות ל-3,000 ויותר. הכפרים הגדולים היו במיוחד ליד הערים הגדולות, למשל עין כארם ליד ירושלים, סלמה ובית דג'אן ליד יפו וטירה ובלד א-שייח' ליד חיפה. גם מרכזים של אזורים כפריים הפכו לכפרים גדולים מאוד, כמו: יעבד, עראבה, אום אל-פחם, טובאס, סילת א-ד'אהר, תרשיחא ודורא. בכפרים אלה נוצר במשך הזמן הווי של עיירה. באותה תקופה כ-30%–35% מכלל היישוב הערבי בארץ ישראל ישב בערים. בין המוסלמים, כ-27% בלבד היו עירונים, וזאת לעומת כ-80% מהנוצרים. ערבים ישבו בחמש הערים המעורבות: ירושלים, חיפה וטבריה (רוב יהודי), ויפו וצפת (רוב ערבי). היו אז 17 ערים שתושביהן ערבים בלבד, אף אחת מהן לא הייתה עיר גדולה, כולן בינוניות, קטנות או כפריות למחצה: באר שבע, ח'אן יונס, עזה, מג'דל, רמלה, לוד, חברון, טולכרם, שכם, ג'נין, שפא עמר, עכו, בית שאן, בית לחם, בית ג'אלא, רמאללה ונצרת (ארבע האחרונות בעלות רוב נוצרי). כ-20 כפרים גדולים נשאו את התואר "מועצה מקומית".
דמוגרפיה
אומדן מספרם של ערביי ארץ ישראל: בשנת 1800 – 200 אלף, 1830 – 250 אלף, 1870 – 350 אלף, 1905 – 500 אלף, 1915 ו-1920 – 600 אלף. מתקופה זו החל מספר הערבים בארץ לגדול במהירות, עד ששיעור ריבויים הטבעי נחשב לאחד הגבוהים בעולם: 1922 – 673 אלף, 1931 – 861 אלף, סוף 1944 – למעלה מ-1,200,000 (מתוכם 1,060,000 מוסלמים), סוף 1947 – 1,294,000. אחוז הילודה עלה הרבה בשנים הראשונות של השלטון הבריטי ואילו אחוז התמותה ירד בהתמדה לאורך כל תקופת המנדט בין השאר הודות לרפואה המודרנית שהציונות הביאה. אחוז הילודה בקרב המוסלמים הפלסטינים היה מן הגבוהים ביותר בעולם, ועלה בהרבה על האחוז שבארצות הערביות, כולל מצרים, שהייתה גם אז ידועה באחוז הילודה הגבוה שבה. אחוז התמותה בקרב ערביי הארץ היה נמוך לאין שיעור מזה שבארצות הערביות השכנות. תמותת התינוקות בין הפלסטינים ירדה לפחות מ-100 לאלף, בזמן שבמצרים הייתה למעלה מ-200 ובעיראק הרבה יותר.
על פי הערכות לגבי מספר המהגרים הפלסטינים שיצאו מהארץ עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ועד סוף שנות ה-20, ניתן לשער שעוד לפני הנכבה ב-1948 כבר הייתה גולה של כמה עשרות אלפי פלסטינים מחוץ לארץ ישראל. מספר המהגרים לארץ ישראל מארצות ערב בין 1920 לאמצע שנות ה-40 הוערך באותה תקופה בין 60 ל-100 אלף.
בתקופת השלטון הבריטי, פעלה ממשלת המנדט רבות בשדה החינוך וגם בציבור הערבי חלה התעוררות רבה בנושא. אך למרות זאת, אחוז האנאלפביתים בקרבו היה גבוה מאוד. מפקד 1931 העריך אותם ב-81% מכלל האוכלוסייה הערבית. ב-1936 נאמד על ידי הממשלה אחוז האנאלפביתים בין הכפריים ב-85%. ב-1941 העריכה הממשלה שהם מהווים 73% מכלל האוכלוסייה. עם זאת, עשרות אלפים מבני הדור הצעיר למדו בבתי ספר, מה שהוריד את אחוז הבורות לקראת סוף המנדט לרמה נמוכה בהרבה מזו שהייתה מצויה בארצות ערביות שכנות, כגון סוריה, עיראק ומצרים.
בין השנים 1922 עד 1931 חלו הגירות של ערבים ומוסלמים משלל מדינות, קרובות ורחוקות כאחד, אל ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. קיים קושי להעריך את היקף הגירה זו ויש על כך מחלוקת במחקר כשהערכות המרחיבות טוענות לכ-50,000 נפש.
תקשורת
למרות הפעילות הרבה בשדה העיתונות הערבית בארץ ישראל, העיתונות הפלסטינית בשנות ה-40 פיגרה אחרי זו שבמצרים, לבנון וסוריה, שם התפתחה עיתונות יומית עוד בסוף המאה ה-19, ואילו ניצניה הראשונים של העיתונות הערבית בארץ ישראל החלו רק במאה ה-20, ובהם: "אל-כרמל" בחיפה (1908–1942), "פלסטין" ביפו (1911), "סוריא אל-גַ'נוּבִּ֫יַה" (סוריה הדרומית", 1919), "מִרְאַ֫את א-שַּׁרְק" ("ראי המזרח", 1919 עד אמצע שנות ה-30), "לִסַ֫אן אל-עַ֫רַבּ", "א-צַבַּ֫אח" ("הבוקר", 1921). שלושת העיתונים היומיים בערבית שיצאו במחצית השנייה של שנות ה-40, מושבם היה ביפו: ערב מלחמת העצמאות, פעלו בארץ ישראל שתי תחנות רדיו ערביות: שתי התחנות הקדישו תשומת לב לעניינים דתיים: כמה פעמים ביום קריאות מהקוראן, ביום שישי העבירו את הדרשה ממסגד אל-אקצא ומדי פעם תפילות וטקסים נוצרים-ערביים. מלבד זאת היו שידורי חדשות, "הרצאות" ופינות למיניהן, אך עיקר תוכנית השידור הייתה מוקדשת למוזיקה ערבית.
מלחמת העצמאות
ערב הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כשני שלישים מאוכלוסייתה של ארץ ישראל היו ערבים בעוד שכשליש היו יהודים. החלטת האו"ם 181 מיום 29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) הורתה על סיום המנדט הבריטי, והקמת שתי מדינות עצמאיות – ערבית ויהודית. ההנהגה הערבית בארץ דחתה את ההחלטה מכול וכול. ומייד אחר כך, פרצה מלחמת אזרחים בין התושבים הערבים לתושבים היהודים בארץ שהתרחבה למלחמה כוללת.