cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רב חנינא מסורא
תורתו
אחת מהן היא בשאלה התלמודית מה דינו של אדם שאמר לשלוחו צא ומכור לי כור חיטים והלך השליח ומכר רק את חציו, האם מכיוון שמילא את מחצית משליחותו לא בטלה שליחותו או שמא אומרים שגם זה הוא שינוי מציווי המשלח שכן הוא רוצה שימכור השליח את כל הכור בבת אחת ולא בשתי פעמים כדי שלא ירבו שטרות על שמו. רב חנינא מסורא הביא ראיה מברייתא שבה נפסק אודות אדם שגזל דינר של זהב מדמי הקדש, ונתן לשלוחו דינר של זהב ואמר לו הבא לי חלוק, והלך והביא לו בשלוש חלוק ובשלוש טלית שניהם מעלו, מהפסק ששניהם מעלו נראה כי לא רק השליח שקנה בחצי מהכסף דבר על דעת עצמו מעל, אלא גם הבעל הבית מעל בהקדש מכיוון שהחלוק שנקנה לצרכו ובשליחותו נחשב כנעשה על ידו, ומשם נראה כי גם כאשר השליח לא קיים את דברי המשלח במדויק רק את חלקם, וייתכן ובעל הבית יתנגד לכך מנימוק כל שהוא (במקרה זה - שמעדיף הוא חלוק יקר בשווי שש מאשר חלוק זול ופשוט יותר בשווי שלוש), העסקא קיימת.
דיון אחר של רב חנינא מסורא שבו חכמי התלמוד מקבלים את דבריו להלכה הוא במסכת סוטה שם מסתפקים חכמי התלמוד אם אשה המורדת על דת משה ויהודית. צריכים התראה, או שמא מפסידים את כתובתם ללא התראה. רב חנינא מסורא הביא ראיה מפורשת מברייתא שבה כתוב שגם נשים אלו אינם מפסידים את כתובתם ללא התראה.
בתלמוד מוזכרת הנהגתו של רב חנינא מסורא בעניין איסור ריבית. הוא נהג להלוות כסף לסוחרים שקנו תבואה בכפרי בכמות השווה ארבעה זוזים ומכרו אותה בסורא במחיר שישה זוזים, ובתנאי שיעניקו לו עצמו את הסחורה במחיר זול יותר. בתלמוד הוסבר כי מותר היה לו לעשות כך מפני שתי סיבות: 1. הרווח במחיר הזול המוענק לסוחר קשור ישירות גם למלווה, שכן סוחר שברשותו כסף מזומן בכמות גדולה מוכר כסוחר בקלות ומוענקת לו סחורה במחיר סיטונאי. 2. מכיוון שהמוכרים יודעים שהקונה מוכר חלק מהסחורה במחיר הקרן הם מוכרים לו את הסחורה במחיר זול יותר - בלית ברירה - כדי שימשיך לקנות אצלם.
ארקהם (ה. פ. לאבקרפט)
ארקהם (באנגלית: Arkham) היא עיר בדיונית, אשר הומצאה בידי הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט. היא נמצאת במסצ'וסטס, ארצות הברית, ומהווה חלק אינטגרלי מעולמו הספרותי לאחר שהופיעה ברבים מסיפוריו וכן ביצירות רבות אשר נכללות תחת סוגת המיתוסים של קת'ולהו.
הוצאת ארקהם, הוצאת פרסום ספרים אשר הוקמה בידי שניים מחבריו הקרובים של לאבקרפט, אוגוסט דרלת' ודונלד וואנדרי, שאלה את שמה מעירו של לאבקרפט כמחווה. המוסד ארקהם לחולי נפש על שם אליזבת', מוסד בדיוני מסיפורי הקומיקס של באטמן, לקח גם הוא את שמו מעיר זו.
עולמו של ה. פ. לאבקרפט
ארקהם היא ביתה של אוניברסיטת מיסקטוניק, המופיעה ברבות מעבודותיו של לאבקרפט. המוסד האקדמי מממן מסעות שונים בסיפורים "בהרי הטירוף" (1936) ו"הצל מחוץ לזמן" (1936); דמותו של וולטר גילמן מ"החלומות בבית המכשפה" (1933) משתתפת בשיעורים באוניברסיטה. מוסדות אחרים הנמצאים בעיר שראוי לציין הם החברה ההיסטורית של ארקהם והסנטוריום של ארקהם. בסיפור "הרברט ווסט - מחיה המתים" (1922) נכתב כי העיר הותקפה על ידי התפרצות קשה של טיפואיד ב-1905.
עיתונה הראשי של העיר נקרא "פרסומי ארקהם" ששלוחותיו מגיעות עד העיר הבדיונית דאנוויץ'. בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, שם העיתון היה "רשומות ארקהם".
העיר ידועה בעיקר בשל גגותיה הפרסתיים והמעשיות האפלות שהתרחשו בה לאורך מאות השנים האחרונות. היעלמותם של ילדים (אשר נרצחו לכאורה בהקרבות טקסיות) בערב מאי ודברים אחרים מהסוג הזה נחשבים כחלק רגיל מחייהם של תושביה האומללים של העיר.
מיקום
המיקום המדויק של העיר מעולם לא נכתב במפורש, אולם מקובל לחשוב שהיא נמצאת בין אינסמאות' לבין דאנוויץ'. כמו כן סיפוריו של לאבקרפט מרמזים על כך שהיא נמצאת היכן שהוא מצפון לבוסטון, ככל הנראה במחוז אסקס, מסצ'וסטס.
הסנטוריום של ארקהם מופיע בסיפור הקצר "הדבר שעל סף הדלת" מ-1937 וייתכן שהוא תואם לבית החולים של דנברס הנמצא בעיר דנברס, מסצ'וסטס. בית החולים עצמו הופיע בשני סיפורים אחרים של לאבקרפט, "המודל של פיקמן" מ-1927 ו"הצל מעל אינסמאות'" מ-1936.
שטיח שיר השירים
תיאור
יעקב קנטרוביץ', מנהל מחלקת השטיחים של בצלאל, עיצב את השטיח בין השנים 1910–1914. בחלקו התחתון של השטיח מופיעה הכתובת "שיר השירים", והיא העניק לו את שמו.
זחלן רשת
זחלן רשת, רובוט חיפוש, רובוט רשת או עכביש רשת הוא בוט או תוכנה לסריקת הרשת הכלל עולמית, באופן אוטומטי, שיטתי וסדרתי. אתרים רבים, בייחוד מנועי חיפוש, משתמשים בזחלנים כדי לקבל תמונה עדכנית של הרשת. הזחלן שומר העתק של האתרים כדי שניתן יהיה לעדכן אותם מאוחר יותר באינדקס של מנוע החיפוש ובכך מאפשר למנוע החיפוש מתן תוצאות מהירות. כמו כן, תוכנות זחלן יכולות לאתר קישורים מתים בדפי אינטרנט או לאסוף כתובות דואר אלקטרוני (בדרך כלל לשם משלוח דואר זבל ופרסומים שונים). התהליך אותו עושה התוכנה נקרא "הזדחלות אינטרנטית". בדרך כלל הזחלן מתחיל לסרוק דף מתוך רשימה נתונה של דפים (למשל האינדקס של מנוע החיפוש) ומשם הוא מתקדם באופן רקורסיבי דרך הקישורים בדף, לדפים נוספים.
דרך פעולה
הזחלן מתחיל את פעולתו ברשימת אתרים אותם עליו לבקר, אתרים אלו נקראים בשם "זרעים", כאשר הזחלן מבקר באתרים אלו הוא מזהה את הלינקים שיש בדף אינטרנטי מסוים ומצרף אותם לרשימת האתרים שאותם עליו לבקר. הכמות הרבה של האתרים בהם העכביש מבקר מחייבת את התוכנה לדעת לסדר את האתרים בסדר עדיפויות, אך אין אפשרות לדעת בביטחון כי האתר בו העכביש מבקר לא מבוקר בפעם הראשונה. לכן השגת מידע ראשוני בכל הפעלה של התוכנה היא דבר כמעט בלתי אפשרי. התנהגותו של הזחלן היא תוצאה של צירוף מספר קווי מדיניות:
שטיח שיר השירים
תיאור
מספר שטיחים נארגו על בסיס עיצובו של קנטרוביץ' ב"בצלאל" ואחר כך בחברת-הבת לשטיחים של בצלאל - "מרבדיה". עותק של דוגמת שטיח זו הוצגה בתערוכת "בצלאל" באודסה בשנת 1911. תוכנית לדגם מצויה באוסף יצחק אינהורן. היא הוצגה, לצד שני שטיחים מדגם זה, בתערוכה '"בצלאל" של שץ' במוזיאון ישראל (ה'תשמ"ג). אחד מן השטיחים המוקדמים, שמקורו באוסף אלן ב. סליפקה, נמצאה כיום באוסף מוזיאון ישראל. במוזיאון נמצא גם שטיח נוסף, שנוצר בתקופה מאוחרת יותר על ידי "מרבדיה". עותקים נוספים נמצאים באוספים פרטיים.
זחלן רשת
מדיניות בחירה (סלקציה)
בהינתן הגודל של האינטרנט כיום גם מנועי חיפוש גדולים מכסים בחיפושם חלק קטן מהנתונים. מחקרים הראו כי המידע המתקבל על ידי אתרים אלו עומד על 40%-70% מכלל ההיצע האינטרנטי. מכיוון שהזחלן מוריד רק חלק קטן מדפי האינטרנט, התוצאה הרצויה היא שדפים אלו יכילו בתוכם את המידע הרלוונטי ביותר ולא רק דגימה מקרית.
ניתן להגיד כי צורך חשוב ביותר כאשר מפעילים זחלן הוא הצורך בסידור עדיפויות, הפונקציונליות של עמוד טמונה באיכותו, הפופולריות שלה הוא זוכה ואפילו כתובתו. ולכן, כאשר מעצבים מדיניות סינון צריך לקחת בחשבון כי על הזחלן לעבוד עם מידע חלקי וכי המידע השלם שקיים ברשת לא יופיע במהלך הרצת התוכנה. ישנן מספר דרכים להריץ תוכנה זו באינטרנט: על פי מספר הביקורים באתר מסוים (הסתבר כי לא מניב תוצאות טובות, ובעיקר עוזר לדפי אינטרנט יחידים ולא לאתרים שלמים). דרך שנייה להרצת התוכנה היא הרצה של התוכנה כאשר כוונתה העיקרית היא לחפש לפי רוחב האתר, דרך זו מניבה תוצאות יותר טובות מכיוון שהאתרים המבוקרים ביותר עולים בחיפוש יחסית בהתחלה. הסיבה לכך היא כי הדפים החשובים ביותר הם בעלי הלינקים הרבים יותר, שקל יותר לאתר. ישנן תוכנות מבוססות אלגוריתמים אשר מחלקות את הדפים לפי דירוג, כאשר הדפים בעלי "הדירוג" (אשר נקבע לפי האלגוריתם) הגבוה יותר מאותרים מיידית וסימולטנית על ידי התוכנה. דרך זו של חיפוש לא הועלתה מעולם לאינטרנט ועל כן לא ניתן להוכיח את אמינותה.
מיקוד התוכנה
כאשר מריצים תוכנה כמו הזחלן, דבר חשוב שצריך לבצע הוא התאמה בין דמיון של עמוד מסוים לנושא החיפוש. הבעייתיות המרכזית אשר עולה מהזחלן היא שרוצים לדעת את מידת ההתאמה של הערך לנושא החיפוש לפני הורדת העמוד. דרך טובה לנבא זאת היא עוגן הטקסטים בלינק, זוהי שיטה שפותחה על ידי פינקרטון באחד מהזחלנים הראשונים שקמו באינטרנט. הפוקוס של החיפוש תלוי בכמות הלינקים בנושא שמחפשים והישענות על מנוע חיפוש אשר נותן נקודת התחלה טובה.
מדיניות הביקור החוזר
לאינטרנט יש טבע דינמי, ועל כן, הרצת זחלן יכולה לקחת שבועות ואפילו חודשים. בזמן זה דברים יוכלו להשתנות ולהיות לא רלוונטיים. ולכן כאשר אנו מריצים תוכנה, ערכי הבסיס שהתוצאות אמורות לעמוד בהם הם: טריות וגיל התוצאות. המטרה העיקרית של הזחלן היא לשמור על ממוצע טריות דפיו גבוה ככל האפשר וזאת תוך כדי שמירה על גיל הדפים נמוך ככל האפשר. לכן, הזחלן צריך לעשות עבודה כפולה: ראשית, עליו לבדוק את כמות הדפים המיושנים באתר מסוים ושנית, עליו לדאוג כמה ישנים הם. על הזחל לבקר מספר פעמים את כל הדפים באוסף, תוך נתינת דגש וביקור חוזר של דפים המשתנים בצורה יותר תכופה. כדי להבטיח את העלאת הדפים החדשים ביותר, על הזחל "לקנוס" אתרים המשתנים בתכיפות גבוהה יותר, ובסופו של דבר להתעלם מדפים אלו.
מדיניות הנימוס
תוכנות הזחל יכולות למצוא מידע בצורה הרבה יותר מהירה ועמוקה מאשר בני אנוש. המהירות והאופן בו פועלים הזחלים משפיע רבות על השרתים, ועל כן מספר זחלים הפועלים בו זמנית יכולים להפיל שרת. הפעלה של זחלים יכולה להיות אפקטיבית למספר משימות אך גם יכולה להוות בעיה לאוכלוסייה ממספר סיבות:
פתרון חלקי לבעיות אלו הוא "פרוטוקול מניעת הרובוטים" אשר מהווה סטנדרט למנהלי אתרים ומראה להם איזה חלק מהאתר לא נחשף לזחל. שיטה זו היא היעילה ביותר למניעת הפלות של אתרים מעומס יתר של תוכנות זחלים. הדפים אותם מנהלי האתרים קבעו שתוכנות הזחל לא ייסרקו, מפורטים בדרך כלל בעמוד Robots.txt.
מדיניות ההקבלה
זחלן מקביל הוא זחלן אשר מבצע כמה תהליכי זחילה במקביל, מטרה של תוכנה זו היא למקסם את כמות הערכים שמורידים תוך שמירה על מינימליות הכפילות. על הזחלן לזהות שתי כתובות זהות ובכך למנוע כפילות של העלאת אתרים.
Metasploit
בכלי התקיפה המפורסם Metasploit נמצא גם זחלן רשת אשר ניתן להשתמש בו על ידי הקשת הפקודות הבאות
Httrack
Httrack הוא הוא סורק אינטרנט בחינם וקוד פתוח ודפדפן לא מקוון, שפותח על ידי Xavier Roche. הכלי מאפשר לך להוריד אתר אינטרנט לספרייה מקומית, לבנות באופן רקורסיבי את כל הספריות, לקבל HTML, תמונות וקבצים אחרים מהשרת למחשב. כדי להשתמש בו דרך שורת הפקודה של Kali Linux ניתן להקיש את הפקודה הבאה:
Black Widow
כלי זה מזהה ומציג מידע מפורט עבור דף אינטרנט שנבחר על ידי המשתמש, והוא מציע כלים אחרים של דפי אינטרנט.
אנרי לה שטלייה
אנרי לואי לה שטלייה (בצרפתית: Henri Louis Le Châtelier; 8 באוקטובר 1850 – 17 בספטמבר 1936) היה כימאי צרפתי רב השפעה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בשל עקרון לה שטלייה שניסח, המשמש את הכימאים כדי לחזות את התוצאה שתחול בשיווי משקל כימי במקרה של שינוי בתנאים (ריכוז, טמפרטורה או לחץ).
בצעירותו
לה שטלייה נולד בפריז, בנו של המהנדס לואי (רוברט) לה שטלייה ואשתו לואיז דוראנד. אביו היה דמות בעלת השפעה בתעשייה הצרפתית, שהיה לו חלק חשוב בלידת תעשיית האלומיניום הצרפתית, הצגת שיטת מרטין-סימנס לתעשיית הפלדה והברזל, והקמת רשת הרכבות. לאביו של לה שטלייה הייתה השפעה גדולה על הקריירה של בנו.
כאדם צעיר למד לה שטלייה בקולז' רולן בפריז. בגיל 19, לאחר שנה אחת בלבד של לימודי מתמטיקה מוגברים, הוא הלך בעקבות אביו ונרשם ללימודים באקול פוליטקניק הצרפתי, ב-25 באוקטובר 1869. כמו כל הסטודנטים של הפוליטכניון, גויס לה שטלייה בספטמבר 1870 בדרגת סגן משנה ולקח חלק במצור על פריז. לאחר שהשיג תוצאות מעולות בלימודיו הטכניים הוא החל ללמוד הנדסה באקול דה מינה ב-1871.
לה שטלייה נשא לאישה את ז'ניבר ניקולה, חברת המשפחה ואחות של ארבעה חבריו ללימודים באקול פוליטקניק. לזוג נולדו שבעה ילדים, ארבע בנות ושלושה בנים.
קריירה
למרות הכשרתו כמהנדס, ולמרות שהתעניין בבעיות תעשייתיות, בחר לה שטלייה ללמד כימיה במקום לעסוק בתעשייה. בשנת 1887, הוא מונה למרצה ראשי לכימיה במסלול המכינה באקול דה מינה. הוא ניסה להתקבל כמרצה לכימיה בפוליטכניון ב-1884, ושוב ב-1897, אך ללא הצלחה.
בקולז' דה פראנס ירש לה שטלייה את מקומו של שוצנברגר כראש המחלקה לכימיה אנאורגנית. לאחר מכן הוא לימד בסורבון, שם הוא ירש את אנרי מואסאן.
הנושאים שאותם לימד לה שטלייה בקולז' דה פראנס היו:
לאחר ארבעה ניסיונות כושלים (בשנים 1884, 1897, 1898 ו-1900), נבחר לה שטלייה לאקדמיה למדעים ב-1907.
עבודתו המדעית
בענף הכימיה ידוע אנרי לה שטלייה בעבודתו על עקרון שיווי המשקל הכימי (עקרון לה שטלייה) ועל ההשתנות של מסיסות מלחים בתמיסה אידיאלית. לה שטלייה פרסם כשלושים מאמרים בנושאים אלו בין השנים 1884 ו-1914. תוצאות מחקריו בתחום שיווי משקל כימי הוצגו בשנת 1885 באקדמיה למדעים בפריז.
לה שטלייה גם ערך מחקר מקיף במטלורגיה והיה אחד ממייסדי כתב העת "La revue de métallurgie" (סקירת המטלורגיה).
חלק מעבודתו של שטלייה הוקדש לתעשייה. לדוגמה, הוא היה מהנדס-יועץ עבור חברת מלט. תזת הדוקטורט שלו הוקדשה לצמנט: "ניסויים בהרכב של צמנט הידראולי". כמו כן פיתח כלי מדידה ואבטחת איכות לתעשיית הצמנט, כגון בקבוק לשטליה ומחט לשטליה.
משנתו הפוליטית
חזון מדעי של התעשייה היה אופייני למדענים ולמהנדסים של אותה התקופה. בגיליון הראשון בעיתון של שטלייה פורסם מאמר המתאר את דעותיו בנושא ("תפקיד המדע בתעשייה"), מאמר שדן בתאוריית הניהול המדעי של פ.וו טיילור. בשנת 1928 הוא פרסם את ספרו על טיילוריזם.
לה שטלייה היה שמרן מבחינה פוליטית. בשנת 1934 הוא פרסם את דעתו על חוק שבוע העבודה הצרפתי בן 40 השעות. בכל זאת, למרות אמונותיו האנטי-פרלמנטריות, הוא התרחק מהתנועות הפוליטיות של הימין הקיצוני.
פרסים
לה שטלייה זכה לתואר אביר לגיון הכבוד ב-1887, ב-1908 היה ל"קצין" במסדר, ב-1919 "אביר מפקד", ולבסוף הוענק לו התואר "קצין-אביר דגול" במאי 1927.
תקנת המקוואות של בעל התניא
תקנת המקוואות של בעל התניא היא תקנת רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד במטרה להנהיג טבילה במקווה כשר ומהודר לפי כל הדעות גם במים חמים ונעימים לרחיצת הגוף, כדי שיוכלו לטבול ביישוב הדעת כראוי. תקנה זו היא אחת משלוש התקנות העיקריות שתיקן רבי שניאור זלמן מלאדי, והנחשבות ביותר בעיניו ובעיני גדולי ישראל ופוסקי הדור.
רקע
מצוות הטבילה לטמאים רגילים אינה דורשת "מים חיים" דווקא (שהם מי נביעה מהקרקע ולכמה שיטות גם ימים), אלא די בטבילה במים טבעיים המחוברים לקרקע. הללו יכולים להיות גם היקוות של מי גשמים שנאספו בקרקע. גם מקום הטבילה צריך להיות מחובר בקרקע ולא כלי שהאדם יצר. משום כך מים שנשאבו מהקרקע והוכנסו לכלי - פסולים לטבילה. כמו כן מי גשמים או "מים חיים" שלא נשאבו אלא נאספו ישירות לתוך כלי פסולים לטבילה, שכן אין לטבול בתוך כלי.
דרישות אלה של ההלכה יצרו קשיים, במאה ה-18 בצפון אירופה, לבנות מקווה כשר לטבילה שבו מים חמים. הטבילה התקיימה על פי רוב במעיינות, וזאת מפני סיבות שונות, הקשורות לכשרות המקווה, ובעיקר בשל מגבלות טכניות. בין השאר מכיוון שהיו מקומות רבים שבהם לא היו מי גשמים, וממילא לא ניתן לבנות מקווה על ידי מי גשמים שיורדים ישירות לתוך המקווה, ולא הייתה קיימת אפשרות לחמם את מי המעיין, הזורמים ומתחלפים בקביעות. לכן הטבילה התקיימה בדרך כלל במים קרים.
רבים ממנהיגי היהדות באירופה הצפונית (האזורים הקרים) רצו שהמים שבמקווה יהיו נעימים לטבילה, כדי שנשים לא יימנעו מלטבול במקווה, וכן לאפשר לנשים לטבול במתינות, ושיוכלו לשהות במקווה בנחת, ולפשט את קמטי הגוף קודם הטבילה כהלכה, כדי שהטבילה תהיה כשרה ומהודרת לפי כל הדעות.
על טבילה בחבית כזו קמו מערערים רבים. הם טענו שטבילה בחבית זו פסולה, מכיוון שחבית היא "כלי". אמנם, במסכת בבא קמא, מוזכר כי כי כלי שקבעו בקרקע ורק אחר כך נהפך לכלי (מושג הלכתי שנקרא "קבעו ולבסוף חקקו") - מותר, אך רבים מהפוסקים כתבו כי לקבוע בקרקע ולאחר מכן לחקוק בו כלי פותר רק את בעיית "מים שאובים", אבל עדיין זו נקראת טבילה בכלי, ואינה נקראת טבילה בקרקע כפי שנדרש בתורת כוהנים. בנוסף, טענו רבים מהפוסקים, כי אין כלי זה נחשב ל"קבעו ולבסוף חקקו", מכיוון שהוא לא נקבע כלל בקרקע אלא הוא תלוי ועומד בתוך מי המעיין. החתם סופר, אחד מגדולי הפוסקים בדורו, הורה להכריז משמו שהמקוואות פסולים לטבילה אף בדיעבד.
על רקע זה התקין רבי שניאור זלמן מלאדי פתרון הנדסי הלכתי - מבנה של מקווה שיהיה כשר לטבילה לפי כל הדעות. מקווה זה התקבל בקהילות רבות באירופה, היה מקובל על כל הפוסקים ואף אחד לא ערער על כשרותו. אף החתם סופר סמך את ידו על מקוואות אלו, והורה כי מדובר בתקנה מיוחדת ומהודרת.
התקנה
שלב שני: מנקבים את הקרקעית בנקב גדול שנקרא בלשון ההלכתית "כמוציא רימון" כלומר גודל כזה שהוא שלושה רימונים אחוזים זה בזה לפי שיטה אחת, שלפי מה ששיער בעל התניא, השיעור הוא כ'טפח על טפח', כך שגם לאחר חיבור הקרקעית לדופני החבית, אין החבית נחשבת לכלי.
שלב שלישי: קובעים את קרקעית החבית בתוכה באופן מדויק ובמהודק לדפנות החבית, ללא שיהיה חור באמצע (כדי שלא יכנסו מים קרים דרך חור זה לחבית, ויקלקלו את כל מטרת בניית המקווה).
שלב רביעי: קובעים בקרקעית המקווה נסר עץ גדול שמחובר לקרקעית המקווה היטב על ידי מסמרים של ברזל (כך שהוא נחשב כחלק מהקרקע על פי ההלכה), ואליו מחברים את קרקע החבית העליונה, כך שיסתום את החור שבגודל רימון, כדי שתהא ראויה לטבילה. למרות זאת, אין הסתימה נחשבת לעשות את דין הכלי ל"כלי", מכיוון שהיא נעשית לכלי על ידי חלקה התחתון שהוא מהקרקע ואינו נחשב לחלק מהכלי, כך שמצד הכלי אי אפשר להחשיבו ל"כלי" שהרי יש בו נקב גדול שנסתם רק על ידי הקרקע.
איגי פופ
איגי פופ (באנגלית: Iggy Pop; נולד ב-21 באפריל 1947 כג'יימס ניוול אוסטרברג ג'וניור) הוא מוזיקאי, זמר ושחקן אמריקאי. את השם "איגי" אימץ לעצמו על שם להקת "האיגואנות" ( The Iguanas) שהיה חבר בה בתיכון.
תקנת המקוואות של בעל התניא
התקנה
שלב חמישי: שופכים סיד לתוך החור שהוא "כמוציא רימון", ומעמידים שומר שישגיח שלא יכנסו לבור מים שאובים עד שיכנסו לתוך החבית מאליהם מים בשיעור של "ארבעים סאה", כך שכאשר יכנסו המים לחבית, יתקשה הסיד ויסתום היטב את החור. לאחר שנכנסו לחבית ארבעים סאה של מים כשרים, מותר גם להוסיף מים שאובים, והמקווה אינו נפסל, לפי כל הדעות.
התייחסויות הלכתיות
גדולי הפוסקים התייחסו להלכות השונות בהלכות מקוואות, הנלמדות מסוג מקווה כזה.
איגי פופ
ביוגרפיה
נולד במאסקיגן שבמישיגן, ארצות הברית, ללואלה ולג'יימס ניוול אוסטרברג האב, מורה לאנגלית ומאמן כדורסל בבית ספר תיכון. אביו בעל שורשים גרמניים, אנגליים ואיריים, ואמו ממוצא נורווגי ודני.
תקנת המקוואות של בעל התניא
תקנות הצמח צדק מליובאוויטש
רבי מנחם מנדל שניאורסון, הצמח צדק - נכדו של האדמו"ר רבי שניאור זלמן מלאדי, הוסיף פרטים להידור בתקנה זו:
איגי פופ
ביוגרפיה
איגי פופ נחשב ל"סנדק הפאנק". בשנת 1969 הוציא את האלבום הראשון בליווי להקת הסטוג'ס אשר בראשה עמד. הצליל הנועז, הבועט והגס הפך אותו מיד לילד הרע של הרוק ובישר למעשה את תנועת הפאנק שתפרוץ רק עשור לאחר מכן. בין שירי האלבום אשר הופק על ידי יוצא להקת הוולווט אנדרגראונד המוזיקאי ג'ון קייל, בלטו השירים: "1969", "אני רוצה להיות הכלב שלך", "אין שמחה" ו"אן".
במקור נוצר האלבום על ידי ג'ון קייל, אך לאחר שחברת התקליטים דחתה את התוצר הסופי, עובד האלבום מחדש על ידי נשיא חברת התקליטים ואיגי פופ, כשרק ארבעה מהשירים כוללים את התוצרים המקוריים של קייל, והשיר "אן" הופץ ללא כל עיבוד. במרץ 2005, דירג המגזין Q את השיר "אני רוצה להיות הכלב שלך" במקום ה-13 ברשימת 100 קטעי הגיטרה הגדולים ביותר.
תקנת המקוואות של בעל התניא
תקנת בור על גבי בור של הרש"ב מליובאוויטש
עם התפתחות הטכנולוגיה, שיטה זו של בעל התניא אינה נצרכת, שהרי ניתן להתקין בתוך המקווה עצמו מערכת חימום שמחממת את המים, מבלי לפסול אותם, המים אינם נכנסים לתוך כלי ואינם מים שאובים.
רבי שלום דובער שניאורסון, האדמו"ר החמישי בשושלת, התקין תקנה אחרת שמטרתה לבנות מקווה שגם יוכלו לחמם אותו, גם להחליף את מימיו, וגם לא תהיה בעיה של התערבות המים השאובים המושקים במי הגשמים זה בזה, וזאת על ידי תקנת ה"בור על גבי בור", לפיה בור הטבילה עומד על גבי בור מי הגשמים התחתון, כך שהמים מושקים באופן מהודר ביותר, מבלי שהם מתערבים זה בזה.
איגי פופ
ביוגרפיה
שש שנים לאחר מכן, כאשר נקלע פופ לקשיים כלכליים (עקב התמכרות לסמים), החליט דייוויד בואי להקליט מחדש את השיר, ובכך להעניק תמלוגים לפופ ולהעמידו על הרגליים. השיר הוקלט מחדש לאלבום Let's Dance של בואי, וזכה להשמעות רבות ולהצלחה מסחרית.
בשנת 1988 הופיע פופ בישראל, באולם הסינרמה בתל אביב. בשנת 1990 השתתף בתפקיד משנה בסרטו של ג'ון ווטרס, "נער שוליים". בשנת 1992 הוא השתתף בשירה של הזמרת הישראלית עפרה חזה, "Daw Da Hiya" מתוך אלבומה הבינלאומי "Kirya". עוד באותה שנה הקליט ארבעה שירים לפסקול הסרט "חלום אריזונה", מתוכם התפרסם במיוחד השיר: In The Deathcar. פופ היה "דמות חיצונית" בעלת תפקיד לא קטן בספר "טריינספוטינג", בסרט ובפסקול של הסרט, ובעיקר בשיר "Lust for Life" אשר נשמע על רקע סצנת הפתיחה המפורסמת. ב-1998 הופיע בתפקיד אורח קטן ב"חלל עמוק 9".
בשנת 2003 יצא אלבומו Skull Ring, ובמרץ 2007 הוציאה להקת הסטוג'ס עם פופ אלבום חדש, לאחר שלושים ושלוש שנות הפסקה. האלבום, שהיה גם לאלבומה האחרון של הלהקה, היה למעשה המשך לשיתוף הפעולה של פופ עם שאר חברי ההרכב, עימם חזר להופיע החל משנת 2003. כחלק ממסע ההופעות המלווה את צאת האלבום החדש. הלהקה הופיע גם בתל אביב ב־7 ביולי 2007. בשנת 2010 יצא שיר חדש של פופ, אותו הקליט לאלבום הבכורה של המוזיקאי סלאש (גאנז נ' רוזס, ולווט ריבולבר). סרט הקולנוע "The Passenger" המתאר את ראשית דרכו המקצועית של פופ, בכיכובו של השחקן אלייז'ה ווד אמור היה לצאת ב-2010 אך הוקפא מסיבות שונות. בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה בכיכובה של קריסטן ריטר, "אסתמה", בתפקיד של שיכור מקומי.
עקרון (עיר מקראית)
עֶקְרוֹן הייתה עיר קדומה בארץ ישראל שיושבה לראשונה על ידי הכנענים בתקופת הברונזה. בתקופת הברזל, עם פלישתם של גויי הים למישור החוף, הפכה לעיר פלשתית חשובה. בשלהי המאה ה-8 לפנה"ס כבשו האשורים את עקרון והשתלטו עליה. באותה תקופה נודעה העיר כיצרנית שמן זית בהיקף גדול. בשנת 603 לפנה"ס הוחרבה העיר כליל על ידי האימפריה הנאו-בבלית בראשות נבוכדנצר השני. מעט לאחר מכן התקיים במקום יישוב קטן בעיר התחתונה, ולאחר זמן קצר ננטש אף הוא, ומאז לא יושבה העיר יותר.
האתר מזוהה כיום עם התל הארכאולוגי תֵּל מִקְנֶה, הסמוך לקיבוץ רבדים.
תקופת הברונזה
בתקופת הברונזה התיכונה השנייה, סביב המאה ה-17 לפנה"ס, נושב התל לראשונה (שכבה XI) על ידי אוכלוסייה כנענית בראש התל (העיר העליונה) ולמרגלותיו (העיר התחתונה). סביב התל הוקמה סוללה שהקיפה הן את העיר העליונה והן את העיר התחתונה.
בתקופת הברונזה המאוחרת התדלדל היישוב בכל האזור, וגם כאן התקיים רק יישוב כנעני קטן לא מבוצר בעיר העליונה בלבד (שכבות VII-X). מתקופה זו נמצא בתל כלים המיובאים מקפריסין וממיקנה, כמו כן נמצאו באתר חותם וחרפשוית מצרית מתקופת השושלת ה-19. שכבות אלו חרבו בשריפה.
במקרא
על פי המקרא, בחלוקת הארץ, עקרון יועדה לבני שבט יהודה (פסוקים י"א, מ"ה-מ"ו), אולם במקורות מקראיים אחרים (שם ) היא יועדה לבני שבט דן. בפועל ישבו בה הפלשתים.
עקרון מוזכרת בהקשרים נוספים במקרא, לאחר שארון הברית נפל לידי הפלשתים, חששו בני עקרון להכניסו לעירם ושלחו אותו לבית שמש. כמו כן לאחר מות גוליית נאמר שהפלשתים ברחו עד שערי עקרון. תושבי עקרון מוזכרים במקרא כמי שסגדו במקדשם לבעל זבוב, האל שגם אחזיה מלך ישראל דרש בו כשהיה חולה.
באנלים האשוריים
העיר עקרון מוזכרת גם במקורות חוץ מקראיים, כמו באנלים האשוריים של מלכי אשור: אסרחדון, אשורבניפל וסנחריב (מנסרת סנחריב). על פי הכרוניקות האשוריות, בשנת 721 לפנה"ס לכד את העיר סרגון השני והציב בה וואסל אשורי בשם פָּדִי, שהוסגר לאחר מכן לחזקיהו מלך יהודה בידי אנשי עקרון. בשנת 701 לפנה"ס נכבשה העיר שוב, הפעם על ידי סנחריב מלך אשור, שחילץ את פדי מירושלים והמליכו מחדש על עקרון.
לאחר תקופת הברזל
לאחר החורבן הבבלי לא יושבה עוד העיר העליונה. יישוב דל התקיים במשך תקופה קצרה במאה ה-6 לפנה"ס בעיר התחתונה, אולם לאחר זמן מועט ננטש אף הוא.
בתקופה ההלניסטית התקיים יישוב בשם "עקרון", אולם לא באתר זה, אלא באתר המזוהה כיום עם הכפר הערבי עאקיר. על פי ספר מקבים א' העניק אלכסנדר באלאס, המלך היווני-סורי, את עקרון (ההלניסטית) סביב שנת 150 לפנה"ס ליונתן הוופסי משליטי בית חשמונאי כגמול על הכותו את צבא יריבו, דמטריוס הראשון. באונומסטיקון של אוסביוס, מראשית המאה ה-4 לספירה, נזכרת עקרון כ"כפר גדול של יהודים".
זיהוי האתר
במשך שנים ארוכות לא היה ברור זיהויה המדויק של עקרון הקדומה: חוקר ארץ ישראל במאה ה-19, יהוסף שוורץ, כתב בספרו "תבואות הארץ" שעקרון המקראית וקיסרי (קיסריה) הן אותה עיר. אדוארד רובינסון זיהה את עקרון ליד הכפר הערבי עאקיר, ובהתאם לכך נקראה מזכרת בתיה בשם "עקרון". אולם לאחר שלא נמצאו בעאקיר חרסים מתקופת הברזל, הציע ויליאם פוקסוול אולברייט לזהות את עקרון בתל קטרה שליד גדרה ובתל מקנה הוא זיהה את אלתקה. בנימין מזר חלק על זיהוי זה בטענה שעל פי התנ"ך עקרון נמצאת יותר מזרחה, ועל כן זיהה את עקרון בתל בטש. חבר קיבוץ רבדים נתן אידלין ששוטט בשדות הקיבוץ, היה הראשון שהעלה את ההצעה לזהות את חרבת אל מוקנע, ובעברית – תל-מקנה, כעקרון. במקום נמצאה חומה ועיר גדולה וחרסים פלישתיים רבים. זיהוי זה התקבל על דעת רבים, אולם הזיהוי היה עדיין שנוי במחלוקת והיו שטענו שעקרון נמצאת בתל צפית. כדי לבדוק את העניין, נערכו חפירות ארכאולוגיות בתל מקנה. מציאת "כתובת עקרון", כתובת המתארת בנייה של מקדש שנמצאה במקום, ובה מופיע התואר "שר עקרון", שנמצאה בשנת 1996, שמה קץ לספיקות, והביאה לזיהויו הוודאי של האתר כעקרון המקראית. החפירות נערכו החל משנת 1981 בראשות טרודה דותן יחד עם עמיתה סימור גיטין במשך מספר עונות. במסגרת החפירות נחשפו בתי בד רבים, שהקנו לעיר הפלשתית מעמד מרכזי בתעשיית ייצור השמן.
שם היישוב ההלניסטי (שייתכן ששימר את שם היישוב המקראי) נשתמר בשמו של הכפר הערבי עאקיר. המושבה מזכרת בתיה הסמוכה, נוסדה בשם "עקרון" ב-1883 על אדמות שנרכשו מהכפר. לאחר מלחמת העצמאות נבנתה על חורבותיו קריית עקרון.
ארה פקיס
רקע היסטורי
בשנת 17 לפנה"ס יצא אוגוסטוס למסע ממושך מחוץ לעיר רומא לצורך טיפול בבעיותיהן של הפרובינקיות המערביות - גאליה והיספניה. שכן פרובינקיות אלו סבלו מהתמרדויות של השבטים המקומיים שסירבו לקבל עליהם את עול השלטון הרומי ונזקקו להסדרה של מערכת גביית המיסים ושל ישוב החיילים הרומאים המשוחררים. מסע זה הושלם בסופו של דבר בשנת 13 לפנה"ס עם חזרתו של אוגוסטוס לרומא. לכבוד מאורע זה החליט הסנאט הרומי לכבד את הקיסר בהקמת מזבח השלום על שמו בשדה מארס ובסמוך לויה פלמיניה- הדרך אשר דרכה שב אוגוסטוס אל רומא. אוגוסטוס עצמו מדווח על דברים אלו בחיבור תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי (Res Gestae Divi Augusti) ומספר שעל גבי המזבח הורה הסנאט שיועלו קורבנות שנתיים ביום שיבתו לרומא על ידי בעלי התפקידים, הכהנים והבתולות הוסטליות. בנייתו של המזבח המפואר נערכה במשך כ-3 וחצי שנים והוא נחנך לבסוף בשנת 9 לפנה"ס.
את משמעות הקמתו של הארה פאקיס יש להבין על רקע האווירה שבתקופת שלטונו של אוגוסטוס והתעמולה שיצר. הפולחן לאלה פאקס לא נפוץ לפני תקופתו של אוגוסטוס והוא מקושר לאידיאל השלטוני שהתפתח בתקופתו של אוגוסטוס- הפקס רומנה (Pax Romana)- השלום הרומאי. כחלק מאידיאל זה עוצבה תעמולה המציגה את אוגוסטוס כמושיע של רומא וכמי שאחראי לעושרה, רווחתה ושגשוגה. טובתה של רומא נקשרה ישירות בטובת הקיסר והפולחן במזבח השלום נקשר ישירות בשמו.
תיאור המזבח
הארה פאקיס ניצב באוויר הפתוח וסביב לו ארבעה קירות. פתח כניסה ראשי, אשר אליו מוביל גרם מדרגות, מוקם בעת העתיקה בחזית המערבית, ואילו פתח נוסף מוקם מנגד לו לכיוון מזרח. גובהו הכולל של המבנה הוא כ-4.5 מ'. המזבח כולו נחצב בשיש לבן וקירותיו חופו בתבליטים מהיפים והמרשימים ביותר שהשתמרו מתקופתו של אוגוסטוס.
תבליטי הקירות הפנימיים מעוטרים במקלעי פירות וצמחים, ואילו הקירות החיצוניים נחלקים לרחבם כך שחלקו העליון של כל קיר מספר תיאור שונה מזה שבחלקו התחתון. חלקם התחתון של ארבעת הקירות מקושט בתיאורים מעולם הטבע- פירות, צמחים, ציפורים וחרקים. תיאורים אלו מזוהים כסמלים לרווחה ולעושר אשר זוהו עם תקופת שלטונו של אוגוסטוס. חלקם העליון של הקירות, לעומת זאת, מספק תיאורים שונים, מפורטים ועשירים של סצינות הקרבה, ודמויות מיתולוגיות וסמליות:
הקיר הימני והשמאלי
שני קירות אלו מספקים את התבליטים הגדולים ביותר (שכן שני הקירות האחרים, הקדמי והאחורי, נקטעים על ידי פתחי הכניסה והיציאה שבהם) והם מתייחסים לאותו האירוע: תהלוכת הקיסר, משפחתו והסנאט בטקס הנחת אבן היסוד של מזבח השלום עצמו בשנת 13 לפנה"ס.
הקיר הימני
בראש התהלוכה המוצגת בתבליט זה ניתן למצוא את אוגוסטוס. מרבית תיאור גופו נפגם ולכן איננו יכולים לדעת מה הייתה התנוחה, או התנועה, אשר בה הונצח בתבליט זה, אולם ניתן לזהות על ראשו את זר עלי הדפנה המזוהה עם תפקידו בטקס הדתי. מעט מאחורי אוגוסטוס ניתן להבחין בארבעה כהנים (Flamines maiores) המאופיינים על ידי כיפת העור בעלת השפיץ במחודד במרכזה (Apex). כהנים אלו נהגו לקחת חלק בפולחן הרשמי של העיר. מיד מאחוריהם ניתן לזהות ליקטור הנושא בידיו את הפסקס, כנהוג בפולחן הרשמי. מאחוריו, עוטה טוגה וכיסוי ראש, מצוי אגריפה, שותפו וחברו הקרוב של אוגוסטוס. אישה נוספת בעלת כיסוי מזוהה לעיתים כאשתו של אוגוסטוס ואמו של הקיסר טיבריוס- ליוויה. עוד ממשפחת הקיסר נהוג לזהות את אנטוניה הצעירה ובעלה דרוסוס, ביניהם מצוי בנם הקטן גרמאניקוס. מאחור נמצאת אחותה הבכורה אנטוניה הגדולה ומשפחתה עמה. פניהן של הדמויות השונות על גבי התבליט מופנים לכיוונים שונים, ראשיהן בגובה אחיד כהדגשה לאווירת השוויון בתקופתו של אוגוסטוס. גרמאניקוס הקטן מנסה לתפוס את מבטה של אמו, ושתי נשים מקרבות את אצבעותיהן אל שפתותיהן כמו מזכירות שיש לשמור על השקט בשל קדושתו של המאורע.
הקיר השמאלי
הקיר השמאלי, הצפוני במקור, סבל במשך השנים נזקים כבדים ולכן אף לא אחד מהראשים של הדמויות בתבליט הקיים אינו מקורי. בראש התהלוכה שעל קיר זה, הממשיכה את זו הנצפית בקיר הימני, ניתן להבחין בשני ליקטורים הנושאים בידיהם פסקס. מאחוריהם צועדים הסנאטורים, לבושים בטוגה ולראשיהם זרים של עלי דפנה, חלקם מחזקים בידיהם ענף של עלי זית. שתיים מהנשים הצועדות מזוהות כיוליה- בתו של אוגוסטוס, ואוקטביה- אחותו של אוגוסטוס. חלק מהילדים המתוארים בתבליט זה, כמו גם בזה הימני, מתאפיינים בלבוש שאינו רומי ולראשיהם קשורה הדיאדמה (עטרה) המזוהה עם התרבות ההלניסטית. ההשערה המחקרית היא שמדובר בנסיכים ברבריים שהובאו אל העיר רומא, לעיתים עם אימהותיהן, על מנת ללמוד את מנהגי הרומאים.
הקיר הקדמי והאחורי
שני קירות אלו מחולקים במרכזם על ידי פתחי הכניסה והיציאה ולכן בכל אחד מהם שני תיאורים שונים, אחד מכל צד של הפתח. יחד מספקים שני קירות אלו ארבע תמונות שונות המנותקות מהאירועים המתרחשים על שני הלוחות הגדולים- הימני והשמאלי, ומתכתבות עם מיתוסים מייסדים של העיר רומא.
רמוס ורומולוס
התיאור שבתמונה זו מתייחס למיתוס מייסד חשוב של העיר רומא- גידול שני התאומים רמוס ורומולוס על ידי הזאבה. שכן, רומולוס, לאחר שרצח את אחיו רמוס היה, על פי אחת מהמסורות, למייסדה הראשון של העיר רומא. תמונה זו פגומה ביותר אולם ניתן לשחזר את המתרחש בה. במרכז התמונה הזאבה מיניקה את התאומים. מצדה השמאלי ניצב גבר חסון, אשר אותו ניתן אולי לזהות כפאוסטולוס, הרועה שמצא את התאומים וגדלם כבניו על פי המסורת. מימין ניצב האל מרס, ועל העץ עומד הנקר, אשר סייע בהאכלתם של התאומים. האל מרס עצמו מזוהה כאביהם של התאומים על פי המסורת אולם יש לו מקום חשוב על גבי מזבח השלום. דמותו מזכירה שהשלום הרומאי הושג בזכות הצלחה צבאית. כמו כן, מזבח השלום עצמו הוקם בשטחי שדה מארס- אזור אשר נשלט על ידי האל מרס עצמו.
טלוס
תמונה זו היא המפורסמת מבין התבליטים שעל גבי הארה פאקיס. במרכז התמונה אישה יושבת על סלע ובזרועותיה שני תינוקות, האחד מבקש לינוק והשני מושיט לה פרי. סביב לה תיאורי טבע שופע- פירות, מים וצמחים, ולרגליה פרה וחזרזירון. מימינה ומשמאלה ישובות שתי דמויות נשיות המזוהות כנימפות. האחת רכובה על גבו של ברבור, או אווז, ואילו השנייה על גבו של יצור ימי כלשהו. הדמות המרכזית גדולה מאלו שנצבות לצדדיה והסלע עליו היא יושבת נדמה ככס מלכות. נהוג לזהות אותה כטרה, או טלוס (בלטינית: Tellus), אלת האדמה.
רומא
תמונה זו פגומה מאוד ומעט השתמר ממנה. במרכזה דמות נשית המזוהה עם האלה רומא. היא לבושה בלבוש של אמזונה ויושבת על גבי ערמה של כלי נשק המשמשים לה מעין כס מלכות. תיאור זה מסמל את מנוחת הלוחם ומיקומו על גבי מזבח השלום מזוהה עם ההשקפה שהשלום והרווחה ניתנים להשגה רק על ידי הצלחה בשדה הקרב.
הארה פאקיס וקמפוס מרטיוס בתקופתו של אוגוסטוס
שדה מארס (בלטינית: Campus Martius) היה אזור על גבול העיר רומא שנחשב מקודש ושימש כמתחם התכנסות פוליטית וצבאית לאורך תקופת הרפובליקה. אולם, בימי שלטונו של אוגוסטוס הפך מתחם זה לחלק מהעיר עצמה. כחלק מתהליך זה, החלה ביוזמתו של אוגוסטוס בנייה מאסיבית בשדה מארס של מבנים ששקפו את תפקידו המרכזי של הקיסר בחיים הפוליטיים והדתיים. בין המבנים שהוקמו בתקופתו של אוגוסטוס ניתן למצוא את הסייפטה-יוליה מבנה שיועד להתאספות והצבעה, הפנתאון- מבנה בעל פונקציות פוליטיות ובתוכו הוצב פסלו של אוגוסטוס, מרחצאות אגריפה ואמת המים אקווה וירגו שסייעה להביא מים לשדה מארס ואל המרחצאות, מקדש לאל מארס ועוד. לאחר מותו של אוגוסטוס נבנה באזור זה, בסמוך לנהר הטיבר מאוזוליאום אוגוסטוס, בסמוך אליו נמצא כיום הארה פאקיס. הארה פאקיס, לפיכך, מהווה חלק מתוך שרשרת אתרים שנבנו בתקופתו של אוגוסטוס ותכליתם ביסוס שלטונו וגריפת הון פוליטי באמצעות מפעלי בנייה.
האתר המודרני
לאורך השנים ניזוק המזבח, כוסה וחלקים ממנו נמצאו במהלך השנים. בשנת 1938, תחת שלטונו של מוסוליני, החלו העבודות על שחזורו של המזבח ומקומו הועתק בסמוך למאוזוליאום אוגוסטוס כחלק מניסיון ליצור מתחם של מבני רומא העתיקה ובדרך זו לפאר את איטליה הפשיסטית. המזבח המשוקם עשוי משילוב שרידי המקור שנמצאו באתר עצמו ומהעתקי גבס של שרידים המצויים במוזאונים השונים. בשל שינוי מיקומו, הכניסה אל המזבח, אשר פנתה בעת העתיקה לכיוון מערב, פונה כיום דרומה. בשנת 2006 נחנך לראשונה המבנה המודרני של המוזיאון הבנוי סביב לשחזור המזבח על פי תוכניתו של האמן והאדריכל האמריקאי ריצ'רד מאייר. מבנה זה ספג ביקורת ועורר מחלוקות רבות בנוגע להתאמת העיצוב לאידיאל העיצובי של המזבח עצמו.
תוכנית פקינג
תוכנית פקינג (נקרא גם מבצע פקינג) הייתה פעולה בה פונו שלוש משחתות של חיל הים הפולני, ה"בורזה" (Burza, "סערה"), בליסקאוויצה (Błyskawica, "ברק") וגרום (Grom, "רעם") לממלכה המאוחדת בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 1939. בהתאם לתוכנית הונחו המשחתות לשוט לנמלי בריטניה ולסייע לצי המלכותי הבריטי במקרה של מלחמה עם גרמניה הנאצית. התוכנית נחלה הצלחה והמשחתות הצליחו להימנע משבייה או הטבעה על ידי הגרמנים.
רקע
תוכנית פקינג נוצרה במטרה להוציא את דיוויזיית המשחתות של חיל הים הפולני מהמערכה בים הבלטי. ביודעם שלקריגסמרינה יתרון מספרי משמעותי על הצי הפולני הבינו בפיקוד העליון הפולני שבמקרה של מלחמה האוניות שיישארו בים הבלטי יוטבעו במהירות על ידי הגרמנים. זאת ועוד ההבנה שמצר דנמרק שמאפשר את היציאה מהים הבלטי נשלט על ידי חילות הים והאוויר של גרמניה, כך שההשערה הייתה שסיכויי ההצלחה שלה ירדו משמעותית לאחר הפלישה הגרמנית.
ב-24 באוגוסט 1939, ממשלת בריטניה, על ידי לויטננט-גנרל סר אדריאן קרטון דה ויארט, ראש הנציגות הצבאית הבריטית בפולין, העבירה בקשות למרשל אדוורד רידז-שמיגלי, המפקד העליון הפולני לפיהם האוניות המודרניות ביותר בצי הפולני יפונו מהים הבלטי. על אף התנגדותו בתחילה, רידז-שמיגלי הסכים לבסוף.
חלק מהנימוקים להתנהגותו של רידז-שמיגלי הייתה הרעיון של ראש הגשר הרומני. לפי רעיון זה הייתה תקווה שהפולנים יוכלו להחזיק מעמד בדרום-מזרח המדינה בסמוך לגבול הידידותי עם רומניה עד שתגיע התקפה צרפתית-בריטית במערב. לפי רעיון זה יהיה אפשר להעביר אמצעי לחימה דרך נמלי רומניה וחיל הים הפולני יוכל לאבטח את האספקה.
עגינה באדינבורו
עם התגברות המתיחות בין פולין וגרמניה, מפקד השייטת הפולנית, אדמירל יוזף אונרוג חתם על פקודת המבצע ב-26 באוגוסט 1939, זאת יום אחרי החתימה על ברית ההגנה הפולנית–בריטית. הפקודה הועברה במעטפות אטומות לפיקוד האוניות. ב-29 באוגוסט קיבלו המשחתות את האות "פקינג, פקינג, פקינג" מאת מרשל רידז-שמיגלי: "בצעו את פקינג". בשעה 12:55 קיבלו האוניות את האות דרך דגלי קוד או ברדיו, ובשעה 14:15 יצאו שלוש המשחתות לדרך.
המשחתות עברו ללא בעיות מיוחדות בים הבלטי ונכנסו למצר ארסונד לאחר חצות. במצר זה הם נתקלו בשייטת הגרמנית קניגסברג ובמשחתת נוספת, אך כיון שעדיין לא שרר מצב מלחמה בין המדינות לא התנהל קרב. לאחר מכן עברו הפולנים דרך קטגט וסקאגרק. ב-31 באוגוסט זוהו המשחתות על ידי הגרמנים ומטוסי סיור טסו מעליהן, מה שאילץ את הכוח לשנות כיוון לעבר נורווגיה בלילה במטרה להתנער מהליווי הגרמני עד שחזרו למסלול המקורי. המשחתות נכנסו לים הצפוני, ובשעה 9:25 בבוקר 1 בספטמבר נודע להן על פלישת גרמניה לפולין. בשעה 12:58 הן פגשו במשחתות הצי המלכותי הבריטי HMS Wanderer ו-Wallace. בשעה 17:37 הן עגנו בנמל אדינבורו, ליית'.
אחרי המבצע
תוכנית פקינג עוררה מחלוקות בפולין, אך הוכיחה עצמה כהחלטה נבונה. האוניות שירתו לצד הצי המלכותי למשך שארית המלחמה, ושתיים מהן, הבורזה והבליסקאוויצה אף שרדו אותה עד סופה, כשהגרום הוטבעה במאי 1940. לעומתן, יתר חיל הים הפולני הוטבע החל מקרב מפרץ גדנסק ב-1 בספטמבר. גורלן של שתי האוניות הפולניות הגדולות שנותרו בפולין, ויכר וגריף היה מר כשהוטבעו עד 3 בספטמבר, שלושה ימים בלבד לאחר פרוץ המלחמה.
מהצד הגרמני, תוכנית פקינג זכתה לתגובה ב-30 באוגוסט כשהיחידה הטקטית נשלחה על מנת להעסיק אותן באמצעות שלוש סיירות קלות, עליהן פיקד אדמירל הרמן דנש.
סומו
סוּמוֹ (ביפנית: 相撲) הוא ספורט לחימה ואמנות לחימה יפנית בו מתקיים קרב בין שני מתאבקים גדולי גוף (נקראים: ריקישי) הנאבקים בתוך זירה עגולה. הספורט יפני במקורו ונקשר בתרבות היפנית לטקסים רוחניים רבים. ביפן קיים גם סגנון סומו מודרני והוא אחד מענפי הגֶנדַאי בּודוֹ, קבוצה של אמנויות לחימה מודרניות שפותחו ביפן. לסומו מסורת רבת שנים, וגם בתחרויות הבידוריות שנערכות כיום ביפן ומחוצה לה נערכים סביבו טקסים רבים שמקורם בתקופה בה היה הסומו חלק מדת השינטו.
במקור היפני אין חלוקה לקבוצות משקל, כך שלעיתים מתמודד נאבק ביריב הכפול ממנו במשקל.
כחלק ממאמץ להנחיל את הסומו ברחבי העולם ולהפכו לספורט אולימפי, הוקמה הפדרציה הבינלאומית לסומו. על פי חוקי הפדרציה ישנן תחרויות לפי ארבע קבוצות משקל: עד 85 ק"ג, עד 115 ק"ג, מעל 115 ק"ג, ומשקל חופשי.
הסומו הולך ומתפשט בשנים האחרונות באירופה ובארצות הברית, בעיקר בחוף המערבי ובהוואי.
עקב המשקל הגבוה של לוחמי הסומו, הלחץ הנפשי ושתיית המשקאות החריפים הרבה, תוחלת החיים הממוצעת של לוחמי סומו נמוכה בכ-10 שנים מהממוצע ביפן.
חוקים לניצחון בקרב סומו
הקריטריונים לניצחון בקרב סומו מגדירים למעשה את המפסיד ולא את המנצח: על פי רוב, קרבות הסומו נמשכים שניות ספורות בלבד עד שאחד המשתתפים מופל לרצפה או נהדף אל מחוץ לזירה.
הדוהיו - זירת הקרב
הזירה בה נערכים קרבות הסומו נקראת ביפנית דוהיו. זוהי במה עגולה מוגבהת בקוטר 4.55 מטרים, שעליה פזורה תערובת של חול וחימר. את הזירה תוחם חבל עגול הנקרא טאווארה והוא לרוב עשוי מסיבי אורז. החבל הוא סמל שינטו של הפרדה בין קודש לחול. בתוך המעגל ישנם שני קווים לבנים אותם אסור לעבור לפני תחילת הקרב. מחוץ לחבל מפוזר חול דק מאוד אשר מכונה "עין הנחש" ואשר עוזר לשופט לקבוע אם אחד המתמודדים נגע עם גופו מחוץ לזירה.
הבאשו - הטורניר
הסומו המקצועני כיום מכיל מספר ליגות : מקואוצ'י - הליגה הבכירה, ג'וריו, מקושיטה, סאנדנמה וג'ונידאן.
ליגת המקואוצ'י מורכבת משישה טורנירים בשנה, כאשר בכל טורניר כל אחד מהמתאבקים נלחם בחמישה עשר קרבות, והמנצח הוא זה אשר זכה במרב הקרבות. אם יש שוויון אזי שני המנצחים מתחרים ביניהם בקרב נוסף.
הדרגות בסומו
לכל אחד ממתאבקי הסומו דרגה הנקבעת לפי תוצאות הבאשו הקודם.
הדירוג הנמוך הוא מָאֵיגַשירה (Maegashira), וממוספר מהגבוה לנמוך, עד ל-15 או 16 - בהתאם למספר המשתתפים בטורניר. סדרת הדרגות הבאה היא של האלופים ונקראת סנייאקו (Sanyaku). שמות הדרגות, מהנמוכה לגבוהה הם: קוֹמוּסוּבּי (Komusubi), סֶאקיוּוַאקֶה (Sekiwake) ואוֹסְזקי (Ozeki).
לכל דירוג יש שתי תת-דרגות, מזרח ומערב, כאשר דרגת מזרח היא הגבוהה יותר. לדוגמה: דירוג מאיגשירה 2 מזרח נמוכה ממאיגשירה 1 מערב, אך גבוהה מדירוג מאיגשירה 2 מערב.
הדרגה הגבוהה ביותר בסומו נקראת יוקוזונה (Yokozuna). לדרגה זו מגיע האוסזקי שניצח את הטורניר פעמיים ברציפות. מתאבק אשר הגיע לדרגת יוקוזונה אינו יכול להפסיד אותה והוא מחזיק בתואר זה עד פרישתו. נכון לשנת 2020, מחזיקים בתואר זה - האקוהו-שו וקאקוריו שניהם ממונגוליה. היפני האחרון שהחזיק בדרגת יוקוזונה הוא קיסנוסאטו יוטאקה שהיה ליפני הראשון אשר זכה בתואר מאז שנת 1998 ופרש בינואר 2019 בעקבות פציעה.
מקורותיו של הסומו
כמו סוגים נוספים של היאבקות, גם שורשיו של הסומו אינם ידועים בבירור. אזכורים לסומו נמצאים בטקסטים מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך הקשר שלהם לסומו של ימינו אינו ברור. קרבות של שני אנשים לא חמושים, לפעמים עד מוות, נקראו כבר בעבר ביפן בשם הכולל "סומו", על אף שלא היו ספורטיבים ולא כללו חוקים ספציפיים. השילוב של טקסי השינטו כחלק מהמחוות של קרב הסומו נוצר במרוצת השנים, וקשה כיום להצביע על המקור המדויק לטקסים, הן בדת השינטו והן בסומו.
השימוש בזירה כתוחמת לקרב, החל ככל הנראה בתחילת המאה ה-16. שאר החוקים וההתפתחויות בנושא קרו בתקופת אדו (החל מהמאה ה-17) שם קיבל הענף את צורתו הסופית.
הסומו בישראל
התאחדות הסומו הישראלית לחובבים, הוקמה ב-1998 על ידי היו"ר אלדד בן-חורין, מומחה לאמנויות לחימה ולהיאבקות סומו, לאחר תשע שנות הסתגלות ובתמיכת ארגון הסומו העולמי הממוקם בטוקיו, יפן. התאחדות הסומו הישראלית הממוקמת במודיעין, חברה בהתאחדות הסומו האירופאית, והיא החברה ה-76 בפדרציית הסומו העולמית. בשנת 2006 דורגה ישראל במקום ה-7 בעולם לנוער מתוך 16 מדינות, ובמקום ה-7 לבוגרים, מתוך 33 מדינות. בשנת 2006 זכתה מדינת ישראל, לביקור היסטורי של מועדון הסומו המקצועני מבירת יפן טוקיו, סאדוגאטאקה. בכירי מקצועני הסומו היפנים הופיעו בקיסריה במשותף עם חניכי הסומו של אלדד בן-חורין. סגן יו"ר ההתאחדות הוא הזמר מוטי דיכנה, מומחה עולמי לסומו מקצועני ודובר יפנית.
במועדוני אמנויות לחימה בישראל, משמש הסומו כספורט נוסף וכמשחק מוביל לאלפי מתאמנים בישראל, בעיקר במועדוני ג'ודו וקראטה. בזכות הקלות בה ניתן לעסוק בסומו, החוקים הפשוטים, הבטיחות בקרב, מהירות הקרב ותרומת הסומו לשיפור יכולת הקרב פנים מול פנים, קנה הסומו מעריצים רבים בקרב המתאמנים, הציבור והתקשורת.
היאבקות הסומו פרצה לתודעת הציבור בישראל בשנת 2009, עם הופעתו של סרט הסומו "סיפור גדול" בכיכובם של איציק כהן, אלון דהן, שמוליק כהן, דביר בנדק ועירית קפלן, ובבימוים של שרון מימון וארז תדמור. יו"ר התאחדות הסומו, אלדד בן-חורין, שימש כיועץ מקצועי להפקה וככוריאוגרף.
תחנת הרכבת לידס
תחנת הרכבת לידס (באנגלית: Leeds Railway Station) היא תחנת רכבת גדולה בממלכה המאוחדת ותחנת הרכבת המרכזית והגדולה ביותר בעיר לידס. תחנת לידס היא התחנה הרביעית בעומסה בבריטניה (מחוץ ללונדון) ובשנת 2019 עברו בה מעל ל-31 מיליון נוסעים.
תחנת לידס היא מוקד חשוב ברשת הרכבות הבריטית. התחנה משמשת כתחנת מעבר והחלפה ראשית בקו הראשי של החוף המזרחי של בריטניה. (עליו מספקת חברת הרכבת הצפון מזרחית של לונדון שירותי רכבות בין עירוניות במהירות גבוהה ללונדון כל חצי שעה) והיא מהווה תחנה חשובה בקו הבינלאומי בין סקוטלנד, מידלנדס ודרום מערב אנגליה המתחברים לערים מרכזיות כמו בירמינגהאם, גלאזגו, אדינבורו, דרבי, נוטינגהאם, רדינג, בריסטול, אקסטר, פלימות' ופנזנס. ישנם גם שירותים בין עירוניים קבועים ליעדים מרכזיים ברחבי צפון אנגליה כולל מנצ'סטר, ליברפול, ניוקאסל ושפילד. זהו גם הטרמינל של רכבות העוברות על "קו הנוף" ו"קו קרלייל". ההרחבה העתידית שמתוכננת לשנים הבאות תחבר את התחנה לרשת המסילות במהירות גבוהה 2 (HS2).
דניאל פרנסואה מאלאן
דניאל פרנסואה מאלאן (Daniel François Malan; 22 במאי 1874 - 7 בפברואר 1959) היה ראש ממשלת דרום אפריקה בין 1948 ל-1954. מחסידי הלאומנות האפריקאנרית. ממשלתו עלתה לשלטון על בסיס מצע של אפרטהייד ויישמה מדיניות של הפרדה גזעית.
ביוגרפיה
מאלאן נולד בריבק-וס במושבת הכף למשפחה ממוצא הוגנוטי צרפתי. הוא קיבל תואר ראשון במתמטיקה ומדעים מקולג' ויקטוריה (לימים אוניברסיטת סטלנבוש). לאחר מכן למד בסמינר לכמרים ובמקביל השלים תואר שני בפילוסופיה בקולג' ויקטוריה. בשנת 1900 עזב את דרום אפריקה כדי ללמוד לתואר דוקטור בתאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט. הוא השלים את התואר ב-1905 ועם שובו לדרום אפריקה שימש במשך שישה חודשים כעוזר כומר בהיידלברג שבטרנסוואל. ב-1906 הוצב על ידי הכנסייה במונטגו, וב-1912 עבר לגראף-ריינט שם כיהן עד 1915. במהלך תקופה זו אף נסע מטעם הכנסייה לבקר קהילות אפריקאנרים בקונגו הבלגית וברודזיה הדרומית.
ב-31 במאי 1910, 8 שנים לאחר תום מלחמת הבורים השנייה, נוצר איחוד דרום אפריקה, ולואי בותה מונה לראש הממשלה הראשון. ב-1912 ניתק ג'יימס ברי מוניק הרצוג את קשריו עם בותה וב-1914 הקים את המפלגה הלאומית שבסיס כוחה היה האפריקאנרים. בשנת 1915 נתבקש מאלאן לשמש כעורך עיתון המפלגה, "די בורגר". לשם כך ויתר מאלאן על משרתו ככומר בכנסייה הרפורמית ההולנדית. בשנת 1915 נוסד סניף של המפלגה הלאומית בפרובינציית הכף, ומאלאן נבחר לעמוד בראשו. ב-1918 נבחר לפרלמנט מטעם המפלגה.
המפלגה הלאומית עלתה לשלטון בהנהגת הרצוג בשנת 1924 ומאלאן מונה לתפקיד שר הפנים, החינוך ובריאות הציבור. בתפקיד זה החזיק עד 1933. מאלאן הוביל קו לאומי קיצוני בממשלה וביקש ליצור לאום דרום אפריקני נבדל מהמדינות האירופיות. במסגרת זאת הוביל לאימוץ דגל רשמי לדרום אפריקה, במטרה להחליף את הדגל ששימש אז, שכלל באופן מאוד בולט את היוניון ג'ק. בנוסף פעל מאלאן לאימוץ האפריקאנס לצד האנגלית כשפות של דרום אפריקה, במטרה לאחד את האירופאים של דרום אפריקה.
בשנת 1934 הוקמה המפלגה המאוחדת בעקבות איחוד של המפלגה הלאומית של הרצוג ויריבתה המפלגה הדרום אפריקאית של יאן סמאטס, שדרשה שדרום אפריקה תישאר חלק מחבר העמים הבריטי. במסגרת שיחות האיחוד, הוסכם על נוסח שקבע שחברותה של דרום אפריקה באימפריה הבריטית תהיה כפופה לכך שלא יפגעו האינטרסים הלאומיים של דרום אפריקה. אולם הפשרה לא סיפקה את מאלאן והוא ו-19 חברי פרלמנט עזבו את המפלגה ויסדו מחדש את המפלגה הלאומית, שהציבה במצעה את הדרישה לניתוק כל הקשרים עם מלך אנגליה והחלפתו בנשיא דרום אפריקאי. במשך 14 שנים הייתה מפלגה זו באופוזיציה. בבחירות של 1938 קיוותה המפלגה להגביר את כוחה מ-21 מנדטים לכ-40, הודות לתמיכה שהייתה לה באזורים הכפריים, אולם היא זכתה רק ל-27 מנדטים.
המפלגה בהנהגתו של מאלאן התנגדה להשתתפותה של דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה. בינואר 1940 טען מאלאן שהסכנה הגדולה ביותר לאירופה היא מצד הבולשביזם ועל דרום אפריקה לפרוש מהשתתפות במלחמה לצד בריטניה. התנגדותה של מפלגתו של מאלאן להשתתפות במלחמת העולם השנייה הגבירה את הפופולריות של המפלגה והיא הביסה את המפלגה המאוחדת בשנת 1948.
בעקבות הניצחון בבחירות ובמהלך שש וחצי שנות כהונתו כראש ממשלה, הניח מאלאן תשתית מוצקה למדיניות האפרטהייד, שהיו קראו לה על שמו: "מאלאנומניה". הוא נהג להצדיק את האפרטהייד בהסתמך על התנ"ך, למשל על סיפור מגדל בבל וקללת חם בן נח. עם זאת, נטען שמאלאן היה פחות קיצוני במדיניות ההפרדה הגזעית מאחרים במפלגתו. כמו כן, נטען שלקראת תום כהונתו הוא הבין את "הסכנות העלולות לנבוע מתוך הפעלה יותר מדי קפדנית של מדיניותו" וכי "בחדשים האחרונים לפני התפטרותו בשנת 1954 הורגשה כעין הפוגה בשטח זה.
באוקטובר 1954 הודיע מאלאן בהפתעה על פרישתו בנובמבר 1954, בהגיעו לגיל 80. במאבק הירושה שבא לאחר פרישתו, גבר יוהאנס סטריידום, בעל העמדות היותר קיצוניות, על המועמד המתון יותר שהועדף על ידי מאלאן.
מאלאן נפטר בשנת 1959 בסטנלבוש. ספרו, Afrikaner Volkseenheid en my ervarings op die pad daarheen (בעברית: אחדות לאומית אפריקאנרית וחוויותי בדרך אליה), פורסם באותה שנה. קובץ של כתביו ומסמכיו מצוי כיום בספריית אוניברסיטת סטלנבוש.
מערכת ההפרדה הגזעית, שמאלאן היה בין האחראים העיקריים להיווצרותה, הסתיימה רשמית בשנת 1994, אך המשיכה לתת את אותותיה עוד שנים אחר כך.
יחסו ליהודים ולישראל
כשר פנים, הצהיר מאלאן בשנת 1924 שלא תהיה אפליה כלפי יהודים אירופאיים באישור הגירה לדרום אפריקה. אולם בפברואר 1930 העביר מאלאן בפרלמנט, למרות מחאות הקהילה היהודית, חוק שמנע כמעט לגמרי הגירה ממזרח אירופה לדרום אפריקה והצהיר שבדרום אפריקה יש יותר מדי מזרח אירופאים, כשהוא כיוון ליהודים. מאלאן המשיך גם לאחר מכן לפעול נגד הגירה יהודית לדרום אפריקה.
מפלגתו הלאומית, שהוקמה ב-1934, הייתה אנטישמית, כמעט באופן רשמי. מאלאן הצהיר שבדרום אפריקה יש יותר מדי יהודים וכי הוא יפעל לגרש יהודים שלא ניתן להטמיע בתוך הלאום הדרום אפריקאי. במרץ 1937 הוא קרא לחזית דרום אפריקאית נגד היהודים ולחרם נגדם. בשנת 1945 כלל מצע מפלגתו הנהגת נומרוס קלאוזוס כנגד היהודים.
עלייתו של מאלאן לשלטון בשנת 1948 עוררה דאגה בקרב יהודי דרום אפריקה לנוכח תמיכת הלאומנים האפריקאנרים בנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. עם זאת, מיד עם עלותו לשלטון הבטיח מאלאן ליהודים כי לא יופלו לרעה.
בשנה שבה עלה מאלאן לשלטון הסתיים שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל וקמה מדינת ישראל. מאלאן איפשר ליהודי דרום אפריקה לשלוח כספים למדינת ישראל ואף העלים עין מתנועה ערה של מתנדבים לישראל. בשנת 1949 הכירה ממשלתו רשמית במדינת ישראל ומאלאן אף היה ראש המדינה הזר הראשון שביקר בישראל (בשנת 1953). דרום אפריקה אמנם רצתה לשמור על יחסיה עם העולם הערבי, ולכן רמת היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בתקופת כהונתו של מאלאן הייתה מוגבלת. ישראל לא פתחה שגרירות בדרום אפריקה, אלא צירות בפרטוריה וקונסוליה ביוהנסבורג. לדרום אפריקה לא הייתה נציגות רשמית בישראל והיא יוצגה על ידי השגרירות הבריטית בתל אביב. אולם מערכת היחסים הייתה הרמונית (ומערכת יחסים זו נמשכה למעשה עד תחילת שנות ה-60, אז החלה ישראל לצנן את יחסיה עם דרום אפריקה בשל קשריה עם מדינות אפריקה האחרות). בשנת 1955, מאלאן נרשם על ידי תומכים יהודים בספר הזהב של הקרן הקיימת.
על פי החוקר ג'יימס אדמס, הידידות שהפגין מאלאן כלפי יהדות דרום אפריקה הייתה צעד פוליטי חכם. הוא הבין כי בנסיבות שנוצרו רדיפת יהודים תעורר את דעת הקהל הבינלאומית נגדו ואף תוביל לבריחת הון. אבל מעבר לכך יש להניח שעל ידי יחסו הלבבי ליהודים ולישראל (לצד חששם של היהודים משינוי המצב לרעה) ציפה מאלאן לזכות בשתיקתם אל נוכח מדיניות האפרטהייד.
הנצחתו
לאחר מותו נקרא נמל התעופה של קייפטאון על שמו: DF MALAN Airport. באמצע שנות ה-90 שונה שמו של הנמל לנמל התעופה הבינלאומי של קייפטאון, במסגרת מהלך כללי לביטול הנצחתם של לאומנים אפריקאנרים. עם זאת, השם הישן עודנו שגור בפי רבים.
חגי שחם
קריירה
שחם נולד ב-1966 בקריית ביאליק, בן למורה למוזיקה, שנהג לנגן מוזיקה קאמרית להנאתו עם חברים. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש ובגיל 12, אחרי שעבר בהצלחה מבחן בכיתת אמן עם אייזק שטרן ודורותי דיליי, התקבל ללימודים אצל אילונה פהר, שהתקרבה אז לגיל שמונים, והיה תלמידה האחרון.
ככנר סולן, הופיע עם רבות מן התזמורות החשובות בעולם, ביניהן התזמורת הקאמרית האנגלית, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, התזמורת הסימפונית הלאומית של אירלנד, התזמורת הלאומית של בלגיה, התזמורת הסימפונית הצרפתית, התזמורת הסימפונית הלאומית של טאיוואן, התזמורת הסימפונית של באדן-באדן, גרמניה, הפילהרמונית של סלובקיה, והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של זובין מהטה. בשנת 1985 הוזמן להצטרף אל אייזק שטרן ופנחס צוקרמן בקונצרט גלה בקרנגי הול, ואחריו הזמין אותו זובין מהטה לנגן את הקונצרט הכפול של ברהמס בקרנגי הול. הוא ביצע כסולן את אותה היצירה עם מישה מייסקי ומהטה בחגיגות השבעים של התזמורת הפילהרמונית (דצמבר 2006).
הוא מופיע גם ברסיטלים ובקונצרטים של מוזיקה קאמרית. שחם מסייר בקביעות ברחבי אירופה, צפון ומרכז אמריקה, ומנגן בסדרות רסיטלים בינלאומיות ובפסטיבלים.
חגי שחם מקליט בקביעות לחברת "היפריון" הבריטית. בין הקלטותיו מיצירות יוסף אחרון, ינה הובאי, גריג, ברהמס, ארנסט בלוך, מוצרט ועוד.
בספטמבר 1990 זכו חגי שחם והפסנתרן ארנון ארז בפרס ראשון בתחרות המוזיקה הבינלאומית במינכן, בקטגוריית דואו כינור-ופסנתר. פרסים אחרים שזכה בהם כוללים פרסים ראשונים בתחרות אילונה קורנהאוזר, תחרות האמן הצעיר של רשות השידור הישראלית, תחרות האקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, ארבעה פרסי קלרמונט, ומלגה שנתית מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
מאוגוסט 2007 עד דצמבר 2010 לימד שחם כפרופסור לכינור באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס. כיום הוא פרופסור בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, ומדריך כיתות אמן, בעיקר בישראל ובאירופה.
חגי שחם שותף, עם איתי שפירא ועוד מתלמידיה הנאמנים של אילונה פהר, להקמת קרן לזכרה, שמטרתה לחנך דור חדש של מורים לכינור בשיעור קומתה. משנתו המוזיקלית והחברתית היא לחנך דור של צעירים להקשבה באמצעות המוזיקה.
שחם משמש גם כמנהל מוזיקלי של עמותת מאסטרו.
משפחתו
בני משפחתו הקרובה של חגי שחם גם הם מוזיקאים: רעייתו אפרת שכטר-שחם היא חלילנית שפנתה למנהל עסקים, בתו נעמי שחם (ילידת 1997) היא נגנית קונטרבס, בתו השנייה נגה שחם (ילידת 2001) היא נגנית כינור וויולה, ובנו הצעיר מיכאל שחם (יליד 2003) הוא כנר. שלושת ילדיו זכו בפרסים ובמלגות. אחותו היא זמרת המצו-סופרן רינת שחם.
אחוזת פאוורסקורט
אחוזת פאוורסקורט (אנגלית: Powerscourt Estate; אירית:  Eastát Chúirt an Phaoraigh) היא אחוזה המשתרעת על שטח של 3.4 קילומטר רבוע באנישקרי במחוז ויקלו, במזרח אירלנד. היא כוללת מבנה בסגנון פלאדיאני וגנים מטופחים שמאחוריהם נשקף הר הסוכר של ויקלו. בסמוך לבית ממוקם מגרש גולף.
כיום האחוזה פתוחה לקהל הרחב והמבנה שבה משמש כמרכז קניות יוקרתי.