cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמלת רקלס
שירות צבאי
טבילת האש הראשונה של רקלס הייתה במקום שנקרא "המפשעה של ההדים" ליד הכפרים צ'אנגדאן וקואקצ'אן. אף על פי שהייתה עמוסה בשישה פגזים של תול"ר, היא זינקה על ארבעת הרגליים בבהלה בעת ששמעה בפעם הראשונה את קול הירי של התול"ר. כשנחתה על האדמה היא רעדה, אבל קולמן המטפל שלה הרגיע אותה. בפעם השנייה שבה נשמע הירי של התול"ר היא רק נחרה בבוז, ועד סופו של אותו יום לחימה היא כבר נראתה מנסה לאכול בשלווה קסדות מושלכות בעת רעמי התותחים. החיילים סיפרו שהיא אף נראתה מתעניינת בהפעלת התותח. כאשר השתמשו ברקלס להביא משלוחי נשק במסלול חדש, היא הייתה צריכה חייל שיוביל אותה רק מספר פעמים, ולאחר מכן, עשתה את הדרך הלוך ושוב בכוחות עצמה. בפלוגה הייתה הוראה שלא לרכוב על רקלס, אולם בתחילת דצמבר 1952, חייל אחד הפר את ההוראה ויצא לדהירה איתה דרך שדה מוקשים כשלמרבה המזל היא לא נפגעה במהלכה. ההישג המשמעותי ביותר בתקופת השירות שלה, היה בזמן הקרב על מאחז וגאס שהתרחש בין 26 ל-28 במרץ 1953; באותה תקופה, חודשים ספורים לפני תום המלחמה, כוחות האו"ם, הנחתים, הדרום קוריאנים והטורקים התפרסו על קו הגנה של סדרת מאחזים על רכס הררי מול הכוחות הצפון קוריאנים והסינים בקו רוחב 38 צפון 25 קילומטר צפונית לסיאול. עקב שיחות השלום, הסינים ניסו לנצל את חודשי הלחימה האחרונים על מנת להרחיב את שטחה העתידי של צפון קוריאה כפי שיקבע בהסכם הפרדת הכוחות, ולשם כך הם החליטו לתקוף את מאחז וגאס כדי לכבוש 3 גבעות אסטרטגיות בקרב שלימים ייחשב לאחד הקרבות העקובים מדם במלחמת קוריאה ובהיסטוריה של חיל הנחתים: כמות הנפגעים הייתה גבוהה בשני הצדדים, והסינים ביצעו הפצצות אדירות על הרכס בהטילם כ-28 טון של פצצות ומאות פגזים על הרכס. במהלך 3 ימי הלחימה, רקלס הוזעקה עם פלוגתה להביא תחמושת לקווי הלחימה הקדמיים, ואף שבתחילת הקרב היא נתקפה בהלם וברחה להתחבא בבונקר, בהמשך, היא עשתה עשרות משלוחי נשק ללוחמים בחזית דרך שטחי הפקר בשדות אורז וגבעות תלולות שבהם הייתה חשופה לאש האויב, ובאחד הימים היא שברה שיא וצעדה לא פחות מ-51 פעמים הלוך ושוב על פני מסלול של 35 קילומטרים, בהביאה סך הכול 386 פגזי תול"ר במשקל כולל של 9,000 ק"ג באותו יום (בכל פעם היא נשאה 4–8 פגזים שמשקל כל אחד מהם 24 קילו); יתר מכך, ב-95% מהפעמים היא צעדה הלוך ושוב בגפה לאחר שלמדה את המסלול על בוריו, ובפעמים רבות סוככה בגופה על חיילי הנחתים שהיו צריכים לחצות את שטחי ההפקר החשופים לאש של הסינים כדי לתגבר את הכוחות על הרכס. רקלס נפצעה פעמיים במהלך הקרב: פעם אחת מרסיסים שחדרו מעל לעין השמאלית שלה, ופעם נוספת מרסיסים שחדרו לאגף השמאלי של גופה, אך זה לא האט אותה או מנע ממנה להמשיך לעשות משלוחי נשק. בשלבים מסוימים בקרב, החיילים השתמשו ברקלס כדי לסחוב חיילי נחתים פצועים במורד ובמעלה הגבעות של הרכס. עבור ההישגים שלה במהלך הקרב היא הועלתה לדרגת רב"ט, והנחתים אהבו אותה מאוד עד שדאגו לה יותר מלעצמם, וכאשר היו תחת אש הם זרקו עליה את השכפצ"ים שלהם כדי שלא תיפגע. נחתים סיפרו, שבמהלך הקרב המראה של הסוסה הקטנה המביאה עבורם תחמושת במסירות גרם להעלאת המורל בקרב הלוחמים על הרכס. אחד הנחתים תיאר זאת כך:
ניו-פסט
בשנת 2020, הפסטיבל היה אחד השותפים המרכזיים, לצד Outfest, פסטיבל הסרטים פריימליין ו-Inside Out, באיגוד פסטיבלי הקולנוע הקווירים הצפון אמריקאיים, יוזמה לפרסום וקידום סרטים להט"בים.
סמלת רקלס
שירות צבאי
כאשר רקלס לא הייתה נחוצה בחזית, היא שימשה להובלת ציוד אחר עבור הפלוגה, והייתה שימושית במיוחד עבור פריסת כבלים, תיל וחוטי טלפון. כדי להתחרות בכמות הסלילים שהיא יכלה לשאת על תרמילה, היה צריך כשנים עשר חיילים. רקלס הפכה להסוס הראשון בחיל הנחתים ובצבא האמריקני שהשתתף בצליחה אמפיבית, כאשר הרגימנט החמישי הפליג ממחנה קייסי בדונגדוצ'און צפונה, במטרה להשתתף במאות נחיתות אמפיביות מספר קילומטרים דרומית לאינצ'ון עקב תוכניתו הנועזת של גנרל דאגלס מקארתור להשמיד את הצבא הצפון קוריאני בתנועת מלקחיים מאינצ'ון הצפונית ומפוסאן שבדרום חצי האי קוריאה. קצין הטעינה של האונייה עליה התכוונה פלוגת התול"ר לעלות, עצר את טעינת הציוד שלהם כאשר ראה את הפלוגה ממתינה במזח עם רקלס, וסירב לאפשר לה לעלות לאונייה לאחר שזמן קצר קודם לכן אונייתו זכתה בפרס "האונייה הנקייה ביותר בחיל". עם זאת, ברגע שהפלוגה הביאה תוכנית מפורטת לטעינה של הסוסה והציוד שלה, הקצין הבכיר יותר שפיקד על הספינה אישר באופן ספציפי ויוצא דופן על צירופה להפלגה. ברגע שהאונייה הפליגה לעבר היעד, הסוסה נתקפה במחלת ים ולכלכה את רצפת האונייה בקיא שלה במהלך החלק הראשון של המסע. עקב הסערה, קצין הטעינה וחיילים אחרים לא יכלו להתקרב לחוף ולהוריד אותה מהאונייה למגינת לבם, אולם הסוסה התרגלה עד מהרה לחיים על הסיפון ולא יצרה יותר בעיות. לאחר שהנחיתה על אינצ'ון נעשתה בהצלחה, דיוויזיית הנחתים הראשונה הקימה בסיס עורפי לצורך מנוחה זמן קצר לאחר מכן, והחיילים בבסיס שחיבבו את רקלס נהגו להצטלם איתה לצד שלטי תיגר על סוס המרוצים האמריקני המפורסם "הרקדן האינדיאני", כששדה המרוצים המדומה נקרא פאדי דרבי ומסלול המרוצים המדומה "אופסאן דאונס". החיילים קבעו את תנאי המירוץ שכללו בין השאר נשיאת תחמושת במשקל 192 ק"ג לאורך 2 קילומטר של שדות וגבעות ללא רוכב, והתבדחו שהרקדן האינדיאני מעולם לא נענה לתיגר להתחרות ברקלס. הרקדן האינדיאני הגיע באותה שנה למקום שני במהלך הדרבי של קנטקי, אך ניצח בתחרות בלמונט ובתחרות של פריאקניס.
רנדולף מקאול פייט, אז מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, העניק לרקלס את דרגת הסמל בטקס רשמי עם בימת כבוד ב-10 באפריל 1954, חודשים ספורים לאחר תום המלחמה. היא גם קיבלה שמיכה אדומה עם דרגה רקומה מזהב. רקלס זכתה לקידום נוסף לדרגת סמל ראשון ב-31 באוגוסט 1959 במחנה פנדלטון בקליפורניה שמשמש כבסיס האם של חיל הנחתים. גם קידום זה הוענק לה על ידי פייט, שאז כבר היה מפקד חיל הנחתים. פייט ניהל באופן אישי את טקס הקידום, במהלכו נורו מטחי כבוד מתותחים ונעשה לכבודה מצעד של 1,700 לוחמי נחתים מהרגימנט שבו לחמה. סמלת רקלס הייתה החיה הראשונה שהחזיקה בדרגת פיקוד רשמית בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ההגעה לאמריקה
הכניסה של הסוסה רקלס לאדמת ארצות הברית לא הייתה פשוטה כל כך. אף שלשכת המכס והגנת הגבולות לא עשתה בעיות גדולות, מחלקת החקלאות של ארצות הברית התעקשה לעשות לה בדיקות רפואיות ולא אפשרה להוריד אותה מהספינה עד שיוחזרו תוצאות הבדיקות מהמעבדה. חיילי הנחתים יצרו קשר עם פקידים בכירים במחלקת החקלאות בוושינגטון שהסכימו בסופו של דבר לרדת מהאונייה, אולם הם התנו זאת בכך שאם יתברר בהמשך במעבדה שהיא חולה בנחרת או בשחין היא תושמד או תשלח חזרה ליפן. רבים מחיילי הנחתים שהכירו את הסוסה, זעמו על מה שהיה בעיניהם עלבון לכבודה. בלילה לפני שירדה מהאונייה, היא שוב אכלה את השמיכה האדומה המעוטרת שלה, אולם שמיכה חדשה הוכנה מבעוד מועד עם כל האותות והעיטורים שלה. כאשר ניתן האישור של מחלקת החקלאות, הטכנאי הוביל אותה מהספינה לידיו של סגן אריק פדרסן שרכש אותה בזמנו בקוריאה, וכף רגלה דרכה על אדמת אמריקה בסן פרנסיסקו ב-10 בנובמבר 1954, אשר היה במקרה גם יום ההולדת של חיל הנחתים. קהל רב של עיתונאים, חיילים ואזרחים קיבל אותה במחיאות כפיים בנמל. באותו יום, היא הובאה לטקס יום ההולדת של החיל לצד מפקדים וגנרלים, הועלתה במעלית לקומה 10 במלון שבו התרחשה המסיבה, והתכבדה לאכול את חתיכת העוגה הראשונה ועיטורי הפרחים שעליה מידי אשתו של סגן אריק פדרסן.
סמלת ראשונה רקלס הוחזקה במשך זמן קצר על ידי משפחתו של סגן אריק פדרסן, לפני שעברה לאורוות הקבע שלה ברגימנט החמישי של דיוויזיית הנחתים הראשונה במחנה פנדלטון בקליפורניה. כתבה שנייה על רקלס הופיעה ב-22 באוקטובר 1955. החומר לכתבות נלקח מלוטננט קולונל אנדרו גיר שרשם ביומניו אפיזודות משירותה של רקלס במלחמת קוריאה, ובהמשך, הוא הוציא עליה ספר מיוחד שנקרא "הגאווה של הנחתים". היא עשתה מספר הופעות פומביות כולל בתוכנית הטלוויזיה "מסיבת הבית" של השחקן ארתור גורדון לינקליטר, אך ההופעה המתוכננת שלה במופע של אד סאליבן נדחתה עקב תזמון גרוע של מועד ההגעה לאמריקה. אד סאליבן רצה שהיא תופיע אצלו בתוכנית אירוח ב-7 בנובמבר של 1954 בעיר ניו יורק והיה מוכן לשלם את העליות של ההבאה שלה מנמל סן פרנסיסקו, אך סופת הטייפון כאמור עכבה את הגישה לנמל עד ל-8 בנובמבר, ורקלס איפוא לא הופיעה בה.
אחרית חייה
במהלך שהותה במחנה פנדלטון, זכתה סמלת ראשונה רקלס לטיפול ויחס של אח"מ. חיל הנחתים נזהר שלא לאפשר לה להיות מנוצלת על ידי גורמים מסחריים. במהלך חייה בבסיס, היא ילדה ארבעה סייחים: "פרארליס" (1957), "דונאטליס (חסר פחד)" (1959), ו"צ'סטי" (1964); הצאצא האחרון שלה - סייחה שנולדה בין 1965 ל-1966, מתה כחודש לאחר הלידה ולא קיבלה שם. הסייח "צ'סטי" נקרא על שם לוטננט גנרל בחיל הנחתים לואיס "צ'סטי" פולר, שהיה בין הבודדים שהורשו לרכב על הסוסה רקלס עקב היותו הנחת המעוטר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. רקלס פרשה משירות פעיל בטקס צבאי מלא במחנה פנדלטון ב-10 בנובמבר 1960. במקום זכותה לקבלת פיצויי פרישה על פי מסמכי חיל הנחתים, היא הורשתה לדור ולהסתובב חופשי במחנה כשעלויות המזון והטיפול היו על החיל.
דלקת פרקים שהתפתחה אצל רקלס בגבה לעת זקנה, הובילה אותה לפצוע את עצמה על ידי נפילה לתוך גדר תיל ב-13 במאי 1968. היא מתה בעודה מורדמת תוך כדי שפצעיה טופלו. בעת מותה, גילה הוערך בסביבות 19 עד 20 שנים. היא נקברה בטקס מכובד מאחורי האורוות בבסיס. החיל יצר לזכרה לוח זיכרון מצולם הנמצא בתוך מחנה פנדלטון. מרוץ הסוסים הראשון במסלול המרוצים אקוודוקט בניו יורק הוקדש לזכרה של "סמלת ראשונה רקלס" ב-10 בנובמבר 1989. בשנת 1997, רקלס נבחרה על ידי מגזין הלייף כאחת מ-100 הגיבורים האמריקנים של כל הזמנים.
הנצחה
האנדרטה הראשונה לזכרה של סמלת ראשונה רקלס, נוצרה על ידי הפסל ג'וסלין ראסל אשר עיצב אותה בגודלה הטבעי כשהיא נושאת פגזי תול"ר, תחמושת וציוד לחימה אחר; חלק מהשיער של זנב האנדרטה נלקח מזנבה האמיתי של רקלס. האנדרטה נחנכה ב-26 ביולי 2013, בפארק סמבר פידליס ממוריאל במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים בבסיס קוונטיקו שבוירג'יניה, יום אחד לפני ציון 60 שנה למלחמת קוריאה. בלוח האבן הסמוך לאנדרטה, רשום ציטוט של סמל הרולד ואדלי ששירת במהלך הקרב לצד סמלת רקלס:
אנדרטה נוספת לזכרה של רקלס נחנכה במחנה פנדלטון ב-26 באוקטובר 2016. האנדרטה נוצרה אף היא על ידי ג'וסלין ראסל, והיא דומה לאנדרטה במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים. על סמלת רקלס נכתבו מספר ספרים, חלקם על ידי לוחמי נחתים ששירתו לצידה; חברת ברייר המתמחה בייצור מודלים קטנים של בעלי חיים, יצרה מודל קטן של סמלת רקלס יחד עם השמיכה המעוטרת שלה.
אותות ועיטורים
עבור שירותה למופת בחיל הנחתים, הוענק לסמלת רקלס שני לבבות ארגמן עבור הפציעות שלה במהלך הקרב על מאחז וגאס, מדליית התנהגות טובה של חיל הנחתים, צל"ש יחידה אמריקני עם כוכב ברונז'ה, מדליית שירות הביטחון הלאומית, מדיילת השירות הקוריאנית (אות מלחמת קוריאה) עם 3 כוכבי ברונז'ה, מדליית האו"ם הקוריאנית, צל"ש יחידת חיל הים, וצל"ש יחידה קוריאני שניתן על ידי ממשלת קוריאה לכוחות שהשתתפו בהגנה על המדינה. האותות והמדליות שלה הוצמדו לשמיכת הסוס שלה יחד עם דרגת הסמל-ראשון, ובנוסף לכך, היא קיבלה עיטור שרוך צרפתי שהוענק לכלל חיל הנחתים במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור ההגנה על צרפת. ב-28 ביולי 2016, הוענקה לסמלת ראשונה רקלס לאחר מותה מדליית דיקין בגין השירות הצבאי המסור שלה בין 1952 ל-1953.
Inspired
Inspired הוא סינגל שיווקי של הזמרת האמריקאית, מיילי סיירוס, שיצא, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, ב-9 ביוני 2017, כחלק מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Younger Now. השיר, שנכתב והופק על ידי מיילי סיירוס ואורן יואל, הוא בלדת קאנטרי. הקמפיין לנשיאות ארצות הברית של הילרי קלינטון ב-2016 נתן השראה לסיירוס לכתוב את השיר, שמתייחסת לאביה בילי ריי סיירוס ולילדותה בטנסי.
השיר הוא שיר צדקה, שהכנסותיו הותרמו ל-Happy Hippie Foundation, העוסקת בבני נוער חסרי בית להט"בים.
נכון ליוני 2022, השיר הושמע למעלה מ-22 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-5 מיליון פעמים ביוטיוב.
רקע והקלטה
מיילי סיירוס כתבה והפיקה את "Inspired" בשיתוף פעולה עם אורן יואל עבור אלבום האולפן השישי שלה, Younger Now.
סיירוס ביסס את המילים על מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית של הילרי קלינטון ב-2016.
מוזיקה וליריקה
"Inspired" הוא בלדת קאנטרי, שמבוצע במפתח סול מז'ור בקצב של 104 פעימות לדקה, בשימוש עם כלי מיתר (כנראה כינור).
מספר מבקרי מוזיקה טענו כי "Inspired" הוא שיר חזרתה של הזמרת למוזיקת קאנטרי, בעקבות הגיחה של סיירוס למוזיקת ההיפ הופ שביצעה באלבום האולפן הרביעי שלה, Bangerz. מספר כלי תקשורת טענו כי השיר מאמץ את האישיות של ילדי הפרחים.
בריאיון עיתונאי ל-The Zach Sang Show, אמרה סיירוס ש-"Inspired" הוא "גרסה חדשה וישנה יותר" לסינגל שלה "The Climb" מ-2009.
בשיר, היא מקווה שהעולם ישתפר, בין היתר שימוש בזיכרונותיה של סיירוס מאביה, בילי ריי סיירוס, ומילדותה בטנסי. דנה גץ, מהמגזין Bustle, טענה כי השיר גם מתייחס להתחממות העולמית.
סיירוס אמרה שהיא קיבלה השראה מהסיפורים שסיפרה הילרי קלינטון על אביה, יו רודהם, במהלך הדיבייטים לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. ז'אק ג'ונסון, מ-E! News, כתב ש-"Inspired" עוסק גם בבריאות הנפש.
הוצאה וקידום
חברת התקליטים RCA רקורדס הוציאה את "Inspired" כסינגל שיווקי של Younger Now, ב-9 ביוני 2017. כל ההכנסות של השיר נתרמו ל-Happy Hippie Foundation, העוסקת בבני נוער חסרי בית להט"בים. עטיפת הסינגל צולמה על ידי ארוסה, ליאם המסוורת'. סיירוס הוציאה את השיר במהלך חודש הגאווה בתגובה למה שכינתה "זעקה נואשת לעוד אהבה בעולם הזה". ב-1 ביולי היא שיתפה וידאו קליפ שנוצר על ידי מעריציה דרך חשבון האינסטגרם שלה. בווידאו קליפ, מעריציה של הזמרת מחזיקים מילים של השיר בכתב יד תוך כדי ליפ סינק לשיר. סיירוס אמרה שהיא "הזילה כמה דמעות" כשראתה את זה.
ביקורת
השיר ספג, בדרך כלל, ביקורות חיוביות. דנה גץ, מהמגזין Bustle, אמרה כי הפשטות של מילות השיר מתאימה לאקלים הפוליטי המפלג בארצות הברית. זכרי פורטר, מהמגזין בילבורד, תיאר את "Inspired" כהמנון גאה שמתמקד בשוויון זכויות להט"ב ובביטחון עצמי. סוזן וייס, מ-Teen Vogue, סיכמה את הסינגל כ-"מסר מרומם [שהוא] נחוץ מאוד עכשיו". סיליה היוטון, מ-Taste Of Country, שיבחה את "Inspired" כמסירותה של מיילי לאביה. מבקר המוזיקה ג'ון נוריס טען כי השיר הוא אחד המתנות הטובות ביותר ליום האב. אלכס יאנג, מ-Consequence of Sound, השווה את הסינגל למוזיקה שהוקלטה על ידי לורטה לין ואמילו האריס. מייב מק'דרמוט, מ-USA Today, שיבח את השירה של סיירוס באומרו כי לשירה יש "הרמונית נוסקות" ו"זמזומים מאושרים". בריאן קנטור, מ- Headline Planet, כתב שמיילי איזנה את הביצועים הרגשיים שלה באיפוק. ליאוני קופר, מ-NME, שיבחה את מוזיקת הרקע של השיר.
עומר השני
עומר בן עבד אל-עזיז (בערבית: عمر بن عبد العزيز; 2 בנובמבר 682 – 5 בפברואר 720), המכונה גם עומר השני, היה הח'ליף השמיני משושלת בית אומיה והח'ליף השנים עשר באסלאם הסוני בכלל. על אף שמשל פחות משלוש שנים, עומר נחשב במסורת האסלאמית כח'ליף טוב מאוד ביחס לשאר ח'ליפי בית אומיה' ובכלל, ויש שאף החשיבו אותו כשווה במעלתו לארבעת הח'ליפים ישרי הדרך (אלח'לפאא' אלראשדון – הח'ליפים הראשונים אחרי הנביא מחמד, שנחשבו לצדיקים במיוחד).
ראשית דרכו
עומר נולד בעיר אל-מדינה בסביבות שנת 680 לספירה, את מרבית שנות ילדותו (בערך מאז 685) העביר במצרים, שאותה כבש אביו ושלט בה במצוות סבו מרואן בן אל-חכם שהיה אז הח'ליף, ולאחר מכן תחת דודו עבד אל-מלכ בן מרואן שירש את הסב. לאחר מות אביו ב-705 נקרא עומר על ידי דודו עבד אל-מלכ לדמשק, מקום מושב הח'ליפות האומיית, ולקח את ידה של בת הח'ליף פאטימה. זמן קצר לאחר מכן, נפטר דודו-חותנו, ועומר נשלח לשלוט על החג'אז מהעיר מדינה על ידי דודנו-גיסו הח'ליף החדש אל-וליד בן עבד אל-מלכ.
בתקופת נציבותו בחג'אז יצאו לעומר מוניטין של שליט רחום ונח, עובדה שגרמה לפליטים עיראקים, שנסו מפני ידו הקשה של הנציב העיראקי אל- חג'אג' בן יוסוף, לברוח למדינה כדי לזכות בחסדיו.
גרסה מחקרית, רומנטית פחות, מסבירה שאל-חג'אג' רדף בעיראק את אנשי שבט הימנים אשר התנגדו לשבט הקיס שבו צידד הח'ליף, אל ואליד. עומר לעומת זאת, כמו סולימאן, אחי הח'ליף ויורש העצר העתידי, צידד בימנים ולכן נתן להם מקלט בחג'אז מפני רדיפותיו של אל-חג'אג'.
לאחר שנים של עוינות פוליטית בין עומר לאל-חג'אג', נענה הח'ליף אל-ואליד לקובלנותיו של מושל עיראק והעביר את עומר מתפקידו בחג'אז. כך מצא עצמו עומר בשנת 712 בדמשק, יושב בחצר הח'ליפות, וכך היה מוכן שלוש שנים לאחר מכן ליעץ לשותפו הפוליטי, סולימאן בן עבד אל-מלכ, שעלה לשלטון ב-715.
עלייתו לשלטון
בשנת 717, לאחר כשנתיים של מלוכה, נפל סולימאן בן עבד אל-מלכ, שהיה צעיר למדי, למשכב. הוא ביקש מאיש שלומו רג'א אבן חיוה להפיץ את כתב הצוואה, שבו נכתב כי בנו בן השתים עשרה יירש את ח'ליפותו. רג'א מתאר כיצד הוא נחרד מהרעיון וטען בפני הח'ליף הגוסס ש"אחד הדברים ששומרים על הח'ליף בקבר הוא מינויו של יורש הגון". מנהיג המוסלמים קיבל את דבריו, ולאחר דין ודברים בחר בדודנו, עומר בן עבד אל-עזיז, כח'ליף אחריו, משום שהעריך את היותו מוסלמי טוב והגון. המנהיג הגוסס חשש שיורשו ייתקל בהתנגדותם של אחיו בני השושלת המרואנית – יזיד והישאם בניו של עבד אל-מלכ, ועל כן ציווה שיזיד אחיו ימונה כח'ליף אחרי מות עומר.
חלק מן ההיסטוריונים סבורים שעידודו של סולימאן למנות את עומר כמחליפו, על ערש דווי, נעשה על ידי אנשי שלומו, הימנים. הסיבה לכך הייתה חששם מתפיסת השלטון על ידי אחד מאחיו יזיד או הישאם, בני בריתם של הקיסים. חשש זה מסביר את הצורך בהבאת בן הדוד לצורך ירושת הח'ליף מרובה האחים. כמו כן מסביר את חששם ממינויו של אחד מבניו הצעירים, אשר בקלות רבה היה עשוי להישלט על ידי דודיו ולהיות עוין לימנים.
במצוות דודנו המנוח, מצא עצמו עומר בשנת 717 יושב על כס הח'ליף בדמשק.
האדרת שמו של עומר במסורת המוסלמית
המסורת המוסלמית שנכתבה ברובה בידי נאמני השושלת העבאסית, שהדיחה מהשלטון את האומיים, נוהגת לרוב להציג את ח'ליפי בית אומיה כמלכים נהנתניים וחילוניים למדי. בניגוד אליהם בולטת דמותו של עומר השני, ח'ליף נאמן לאסלאם בכל רמ"ח אבריו ושליט רחום ודואג לאנשיו. מוחמד אבן ג'ריר אל-טבארי, בספרו, מביא שורה של סיפורים על דמותו של עומר, המקבעים את דמותו כמנהיג שונה וטוב מקודמיו.
רצף הסיפורים פותח בכך שהוא שולח מכתב, עם הכתרתו, לאחד מנציגיו בשם יזיד אבן מוהלב. במכתבו בולטת דבקותו באל והנכונות לשמור את דבריו, גם כשאלו סותרים את תאוותיו ורצונותיו. עובדה זו מפתיעה כל כך את יזיד שאומר כי איננו מוכן לשרת תחת ח'ליף זה, משום ש: "זו לא הדרך שבה דיברו בני ביתו בעבר, והוא לא מתכוון להמשיך את מורשתם". המסר של הסיפור ברור: עומר איננו ח'ליף אומיי רגיל, אלא איש אדוק במצוות אללה.
רפורמות עומר
בתקופת שלטונו הקצרה ניסה עומר להעביר רפורמות רבות בצורת השלטון שהייתה נהוגה עד זמנו. רוב הרפורמות בוטלו, או אבדו מכוחן לאחר מותו, כדוגמת חוקי עומר המפורסמים, המגדירים בחוק את ההגבלות וההשפלות המוטלות על בני החסות שאינם מוסלמים, שנכתבו ככל הנראה על ידי עומר השני (הגם שבמסורות הקדומות הן מיוחסות לסב אמו, עומר אבן אל-ח'טאב – הח'ליף השני. לאחר מותו לא הם יושמו רק לעיתים נדירות, על ידי מנהיגים מאוחרים, קנאים לדתם כמותו. גם דרישתו לבטל את מס הג'יזיה המוטל על מואלים (מתאסלמים 'טריים'), ולהחילו רק על בני החסות הלא מוסלמים, לא החזיקה מעמד לאחר לכתו.
מות עומר
ייתכן שמאמציו היו נושאים פרי, וייתכן שהרפורמות שקיווה להנהיג היו משנות את פני הח'ליפות האומיית והאסלאם בכלל, אילו היה מאריך ימים. אולם בעשרה (או בחמישה) לפברואר בשנת 720 נפח עומר בן עבד אל-עזיז את נשמתו, לאחר מחלה של עשרים ימים, והוא אך בן 40 (או 35) שנים. לאחר מותו, עבר השלטון ליזיד דודנו, כפי שציווה סולימאן לפני מותו. כמצופה, הפך יזיד את המפה הפוליטית לטובת רעיו הקיסים, ואף הביא לביטולן של מרבית הרפורמות של דודנו. באופן לא מפתיע קיימת גם אגדה התולה את מותו של עומר בגיל כה צעיר בכך שהוא הורעל בידי האצולה האומיית שסלדה מגישתו השמרנית.
צ'אקיר
צ'אקיר הוא שם משפחה.
שכווי יערות
שכווי יערות (שם מדעי: Dendragapus) הוא סוג של שכווים ממשפחת הפסיוניים הגדולה. בעבר סוג זה היה שייך לסוג שכווי האורנים.
שכווים אלה חיים ברחבי היערות ההרריים של מזרח אמריקה הצפונית מאלסקה עד קליפורניה, והם חיים על ענפי העצים או בין סבכי היערות. לעיתים הם נמצאים גם בשדות פתוחים שונים.
זכרי השכווים הם עופות טריטוריאליים הנלחמים בזירות תצוגה מיוחדות על בנות זוג. הם מרשימים אותם באמצעות זנבם המזדקר מעלה, בניגוד לשאר גופם הפונה מטה ומנפחים את צווארם המכיל אזור עור חשוף עגלגל בצבע צהוב או אדום. שאר גופם של השכווים כהה מאוד למעט הגבות הכתומות שלהם. הנקבות לעומתם מוסוות כדי לגדל את האפרוחים בביטחה ביער.
השכווים הם אוכלי-כול וניזונים מנצרים, מחטי עצים, פירות יער, גרעינים, חרקים שונים הנפוצים בעיקר בקיץ.
ג'יימס סדון
ג'יימס אלכסנדר סדון (באנגלית: James Alexander Seddon; 13 ביולי 1815 – 19 באוגוסט 1880) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בשתי תקופות כהונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא מונה למזכיר המלחמה של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") על ידי נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
ביוגרפיה
עקב מצב בריאותו השברירי, חונך סדון בעיקר בחינוך ביתי והיה לאוטודידקט כבר כנער. בגיל 21 הוא החל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה. לאחר סיום לימודיו הוא התיישב בריצ'ימונד, וירג'יניה, שם הוא הקים משרד מצליח לעריכת דין.
ב-1845 הוצגה מועמדתו על ידי המפלגה הדמוקרטית לקונגרס והוא נבחר בקלות רבה. שנתיים לאחר מכן הוצגה מועמדותו מחדש אך הוא סירב להתמודד עקב חילוקי דעות שלו על המצע עם המפלגה. ב-1849 הוא נבחר מחדש לקונגרס וכיהן בו מדצמבר אותה שנה עד מרץ 1851. בשל בריאותו הרופפת הוא דחה הצעה למועמדות נוספת בתום כהונתו זו והוא פרש לאחוזתו "סבות היל" שעל גדת נהר ג'יימס מעל ריצ'מונד.
סדון השתתף בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון די. סי. ב-1861 שבה נעשה ניסיון למנוע את המלחמה הממשמשת ובאה. מאוחר יותר באותה שנה הוא השתתף בקונגרס הזמני של הקונפדרציה. ב-21 בנובמבר 1862 מינה אותו הנשיא דייוויס כמזכיר המלחמה, תפקיד אותו הוא מילא עד 5 בפברואר 1865, אז הוא פרש מן החיים הפוליטיים לאחוזתו.
שביל הסנהדרין
שביל הסנהדרין הוא טרק בצפון הארץ באורך של כ־100 ק"מ העובר בנקודות ציון בתולדות הסנהדרין. השביל הוא יוזמה משותפת של רשות העתיקות, פרויקט ציוני דרך במשרד ירושלים ומורשת, רשויות רבות שהשביל עובר בתחומן, וגופים ירוקים. השביל מתחיל בבית שערים, עובר דרך האתר הארכאולוגי של אושא העתיקה, ממשיך ועובר בתוך העיר שפרעם, ממשיך לתל יודפת, משם לציפורי, ממשיך לארבל, ומסתיים בעיר טבריה. לסימון השביל יועד סימון מיוחד המורכב משלושה צבעים: ירוק המסמל את נופי הגליל, ארגמן במרכז המסמל את ארגמן המלכות - מנהיגים של העם היהודי, וכחול המסמל את הכנרת. הצבעים ירוק וכחול, מצוירים בצורת 3 חיצים. החץ ירוק מורה על הכיוון לבית שערים, החץ הכחול מורה על הכיוון לטבריה.
היסטוריה
השביל הוכשר לקראת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל בעזרת עשרות אלפי תלמידים, בני נוער ומתנדבים מכלל המגזרים ומכל רחבי הארץ. מנהל "פרויקט שביל הסנהדרין" ברשות העתיקות הוא יאיר עמיצור, שהוביל את הפרויקט ומנהל בשנים האחרונות את החפירות הקהילתיות באושא העתיקה. .
הסנהדרין
הסנהדרין הייתה בית דין של שבעים ואחד (ולדעת רבי יהודה שבעים) דיינים שהיווה ערכאה עליונה לפסיקת הלכה ומשפט בעם היהודי.
לאחר חורבן בית המקדש השני נדדה הסנהדרין ממקום למקום:
מסלול השביל
הנתיב חופף בחלקו לשביל ישראל, לשביל ישו, ולדרך הנוף הצופה על הכנרת.
מסלול השביל מחולק לחמישה מקטעים:
שכווי מזרחי
שכווי מזרחי (שם מדעי: Tetrastes) הוא סוג של שכווים קטנים הנפוצים במזרח אסיה, בסין ובצפון ומזרח אירופה. השכווים מצויים בעיקר ביערות מחטניים ויערות אחרים. בסוג זה שני מינים.
השכווים ניזונים מניצנים, מחטים קטנות וזרעים וכן מחרקים, מהם הם ניזונים בעיקר בקיץ. הם בעלי ראשים חומים עם פסים לאורך הלחי וגרון שחור. הגוף מוסווה בצבע חום-אפרפר גם אצל הזכרים. הזנבות מעט לבנים אך קצוותיהם שחורים והם יכולים להיפרש. שכווים אלה מצויים רוב זמנם בין העצים.
אלו הם הקטנים ביותר ממיני השכווים, כשהקטן ביותר הוא שכווי היערות שאורכו 35–40 ס"מ ומשקלו עד 500 גרם.
דוכיפתיות עצים
דוכיפתיות עצים (שם מדעי: Phoeniculidae) היא משפחת עופות טרופיים מסדרת הדוכיפתאים (לשעבר בסדרת הכחלאים) וקרובות המשפחה של הציפור הלאומית של ישראל - הדוכיפת (Upupa). דוכיפות אלה שאינם בעלי "כיפה" והם יותר כהים ואדומי מקור ממנה, חיים אך ורק באפריקה שמדרום לסהרה, ביערות טרופיים שונים.
משפחת דוכיפתיות העצים כוללת את המינים הגדולים והמרשימים ביותר בסדרה והגדולים מגיעים לאורך 23-46 ס"מ. דוכיפות הפגיון הם קרובות קטנות יותר, אך כהות יותר ומקורן נוטה הצידה כמו פגיון.
שני הסוגים חיים בעיקר על עצים בג'ונגל ומחפשים חרקים וחסרי חוליות אחרים אותם הם חוטפים במהירות.
נחמן מייזל
נחמן מייזל (ביידיש נכתב לרוב: מייזיל; 1887, קייב – 27 באפריל 1966, קיבוץ אלונים) היה עורך ומבקר ספרות יידי.
ביוגרפיה
מייזל נולד בבית כפרי ליד העיר קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה יהודית אדוקה ואמידה, בנם של שרה חנה ור' ישראל, ואחיה הגדול של גיטל מייזל (לימים מבקרת ספרות). קיבל חינוך ביתי עד גיל 17 אצל מלמדים. נישא לחינה, בתו של הרב שלמה הכהן אהרונסון, רבה הראשון של תל אביב יפו.
ב-1905 פרסם את חיבורו הראשון בעברית, לאחר מכן במשך מספר שנים פרסם ביקורות ספרות בכתבי עת ועיתונים עבריים. הוא שקל לעלות לארץ ישראל ולעסוק בחקלאות. ב-1909 הוא החל לכתוב ביקורות על ספרות יידיש; הביקורת הראשונה הייתה על חיבור של דוד ברגלסון. בין 1912–1914 ניהל את הוצאת הספרים "קונסט פארלאג" בקייב, ובמקביל היה עורכו של כתב העת הספרותי "די יידישע וועלט" ('העולם היהודי/היידי'). אחרי מלחמת העולם הראשונה ייסד הוצאה לאור בקייב והיה ממייסדי קולטור-ליגע, אגודת תרבות ביידיש. היה מעורכי "ביכער וועלט" ('עולם הספרים') בין השנים 1919–1920.
עם נפילת הרפובליקה העממית של אוקראינה עבר לוורשה בירת פולין, ושם ב-1921 חידש את פעילותה של קולטור-ליגע. בין השנים 1925–1938 הוא היה חבר מערכת ועורך כתב העת הספרותי "ליטערארישע בלעטער". ב-1934 פרסם ספר על חיים נחמן ביאליק, "ביאליק (זיין לעבן און שאפן)", בהוצאת פארלאג גראשן-ביבלאטעק, ווארשע.. ב-1936 ביקר בארץ ישראל, ואת חוויותיו פרסם בספר "טעג און נעכט אין עמק" ('ימים ולילות בעמק [יזרעאל]'; 1937).
בדצמבר 1937 היגר לארצות הברית, שם היה מזכיר וחבר הנהלת יידישער קולטור-פארבאנד והיה עורך ירחון "יידישע קולטור".
ב-1964 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ אלונים, קרוב לבני משפחתו, שם נפטר ב-1966, בגיל 79, והובא למנוחות. בנו, דב מיזל, היה ממייסדי הקיבוץ.
רציחות האלפבית (ספר)
רציחות האלפבית הוא רומן ספרות בלשית מאת הסופרת הבריטית אגתה כריסטי. הספר פורסם לראשונה בבריטניה, בהוצאת "מועדון הפשע של קולינס", ב-6 בינואר 1936. בעברית, פורסם בהוצאה מחודשת של "עם עובד" בשנת 2020. הרומן כתוב בצורה ייחודית, המשלבת נרטיב הכתוב בגוף ראשון עם נרטיב בגוף שלישי. גישה זו שימשה את אגתה כריסטי גם בספר "".
הדמויות הראשיות בספר מופיעות בספרים רבים של כריסטי - הרקול פוארו, ארתור הייסטינגס והפקח הראשי ג'אפ. עלילת הספר עוסקת בניסיון של פוארו ושל המשטרה להתמודד עם סדרת רציחות שמבוצעות על ידי רוצח מסתורי הידוע בכינוי 'אב"ג'.
הספר עוסק בתעלומת רצח של קורבנות עם שמות אליטרטיביים, ונראה שמדובר ברוצח סדרתי. הרציחות מתבצעות לפי סדר אלפביתי, החל בקורבן הראשון, שראשי התיבות של שמו היו א"א והוא נרצח בעיר ששמה מתחיל באות א'. במבט ראשון נראה שהרציחות חסרות מניע, אולם פוארו חושד שהיה מניע ברור מאחורי מעשי הרצח. המניע מתברר רק בסוף הספר, עם פתרון התעלומה.
עלילה
בשובו מדרום אמריקה, נפגש קפטן ארתור הייסטינגס עם חברו הוותיק הרקול פוארו, בדירתו החדשה בלונדון. פוארו מראה לו מכתב מסתורי שקיבל. כותב המכתב מקניט את פוארו ומאתגר אותו לפתור פשע, שעתיד להתבצע בקרוב. המכתב חתום באותיות 'אב"ג' ופוארו מבין שמדובר בתכנון של רצח. שני מכתבים נוספים, בעלי אופי זהה, מגיעים עד מהרה לדירתו, כל אחד לפני רצח שיבוצע, כביכול, על ידי אב"ג. הרציחות מבוצעות בסדר אלפביתי. תחילה נרצחת אליס אשר, בחנות הטבק שלה באנדובר. אחריה נרצחת אליזבת "בטי" ברנרד, מלצרית, בחוף של בקסהיל. הנרצח השלישי הוא סר ג'פרי גלדסטון, איש עשיר, שנהרג בביתו בגמפטון. בכל רצח, נמצא, לצד הקורבן, מדריך האלפבית לקווי הרכבת.
המשטרה מקימה צוות חקירה, בראשותו של רב-פקד ג'אפ מהסקוטלנד יארד. לצוות צורפו גם המפקח קרום, המפקפק ביכולות הבילוש של פוארו, והפסיכיאטר ד"ר תומפסון, שמנסה להתחקות אחר מוחו של הרוצח.
בהמשך החקירה, לאחר שכבר מתרחשות מספר רציחות, פוארו מקים "לגיון", הכולל את קרובי המשפחה של הנרצחים, כדי לנסות לחשוף מידע חדש שלא עלה בחקירה הראשונית. הלגיון כולל את פרנקלין גלדסטון, אחיו של הנרצח הראשון סר גלדסטון; את מרי דרואר, אחייניתה של הנרצחת הראשונה גברת אשר; את דונלד פרייזר, ארוסה של בטי, שנרצחה שניה; את מייגן ברנרד, אחותה הגדולה של בטי ואת ת'ורה קרמייקל, העוזרת הצעירה של סר גלדסטון. בעקבות פגישה עם אלמנתו חולת הסרטן של הקורבן השלישי, ליידי גלדסטון, מצליח פוארו למצוא מכנה משותף בין הרציחות - ביום של כל אחת מהרציחות הופיע אדם שמכר גרביוני משי בזירת הפשע או בסמוך לה.
שאלה מרכזית שמעסיקה את פוארו בחקירתו היא מדוע נשלחו המכתבים אליו ולא למשטרה או לעיתונים. תמוה במיוחד המכתב השלישי, שבו נכתבה כתובתו של פוארו בצורה שגויה - טעות שגרמה לעיכוב בקבלתו. בשלב מתקדם של החקירה, אב"ג שולח את המכתב הבא שלו, ומפנה את תשומת הלב לעיירה דונקסטר. בתאריך שצוין במכתב, 11 בספטמבר, עומד להתקיים בדונקסטר מרוץ הסוסים של סנט לג'ר סטייקס, ועולה החשד שהרצח הבא יתרחש במירוץ. עם זאת, הרוצח מפתיע את צוות החקירה ומבצע את הרצח בבית קולנוע ולא במירוץ. שמו של הקורבן - הרלספילד - לא תאם לתבנית האלפביתית של הרציחות, מכיוון שהוא מתחיל באות ה' ולא באות ד'.
לאחר הרצח הרביעי, מקבלת המשטרה שיחת טלפון מאדם בשם טום הארטיגן, שמעלה חשד באשר לזהותו האפשרית של הרוצח - אדם בשם אלכסנדר בונפרטה גאסט, איש מכירות נודד אפילפטי, שסובל מהפרעות זיכרון ומכאבי ראש מייסרים, תוצאה של פגיעת ראש במהלך מלחמת העולם הראשונה. בעקבות ההודעה למשטרה, מתקשרת בת זוגו של אותו הארטיגן לגאסט ומודיעה לו שהמשטרה בדרכה אליו. גאסט בורח מדירתו אך מתמוטט עם הגעתו לתחנת המשטרה באנדובר, שם נלקח למעצר. מלבד הטענה שחברת גרביונים שכרה אותו, לגאסט אין כל זיכרון של ביצוע הרציחות. עם זאת, הוא מאמין שהוא אשם בהן מכיוון שהיה נוכח בקולנוע בזמן שהתרחש הרצח האחרון ומכיוון שמצאו דם על שרוולו וסכין בכיסו, לאחר שעזב את המקום. למשטרה נודע כי חברת הגרביונים המדוברת מעולם לא שכרה את גאסט. חיפוש בחדרו גילה קופסה סגורה של מדריכי אלפבית לרכבות, את מכונת הכתיבה, ואת הנייר המשובח שבו השתמש כותב המכתבים אל פוארו. הסכין התגלה במסדרון מחוץ לחדרו. למרות כל הראיות, מטיל פוארו ספק באשמתו של גאסט עקב בעיות הזיכרון שלו ובמיוחד מכיוון שהיה לו אליבי מוצק לליל הרצח, שהתרחש בבקסהיל.
לאחר שפוארו נפגש עם גאסט בבית הכלא, הוא כינס פגישה של הלגיון. בפגישה הכריז פוארו על חפותו של גאסט וחשף את פרנקלין גלדסטון כרוצח, אב"ג. לדברי פוארו, המניע שלו היה פשוט - ליידי גלדסטון תמות במוקדם או במאוחר מסרטן, ועם מותה סר גלדסטון כנראה ישא לאישה את קרמייקל המזכירה. מכיוון שרצה לרשת את אחיו העשיר, פרנקלין חשש מנישואים שניים אפשריים ולכן בחר לרצוח את אחיו בעוד ליידי גלדסטון עדיין בחיים. מפגש מקרי עם גאסט בפאב העלה לפרנקלין את הרעיון למזימת הרצח - הוא יסווה את הפשע שלו כחלק מרצח סדרתי וישתמש בגאסט כשעיר לעזאזל. לאחר שהוא כותב את המכתבים, שישלחו לפוארו, פרנקלין מגייס את גאסט לתפקיד מוכר גרביונים כדי שיסכים לפעול בשירותיו ונותן לו את מכונת הכתיבה ופריטים נוספים שפרנקלין השתמש בהם ברציחות, כדי להפליל את גאסט במעשיו. הייסטינגס, חברו של פוארו, מציע את הרעיון כי הטעות בכתובת המכתב השלישי הייתה מכוונת ונועדה לדאוג שהמכתב לא יגיע ליעדו בזמן זאת, כדי להקנות לפרנקלין מספיק זמן לביצוע הרצח. ברצח הרביעי, פרנקלין הולך בעקבות גאסט לבית הקולנוע, מבצע את הרצח האחרון ומטמין אצלו את הסכין בצאתו. הרצח הרביעי הוא מסווה, שנועד להסית את האש מהרצח המרכזי של סר גלדסטון. פרנקלין רצח אדם אקראי במחשבה שימצא אדם קרוב ששמו יתחיל באות ד׳ והמשטרה תחשוב זאת לטעות שולית באיתור הקורבן.
עם פתרון המקרה, משדך פוארו את דונלד פרייזר, ארוסהּ של בטי, למייגן, אחותה של בטי. מאוחר יותר, גאסט מספר לפוארו, שהעיתונות הגישה לו הצעת מחיר לפרסום הסיפור שלו ופוארו מציע לו לדרוש על כך מחיר גבוה יותר.
הספר מסתיים בכך שפוארו מגלה להייסטינגס שהטענה של טביעת האצבע של פרנקלין על מכונת הכתיבה הייתה שקר ונועדה להוציא ממנו הודאה ברצח.
הוא מסכם כרגיל, באמרת שמחה - "אם כן, הייסטינגס - שוב יצאנו לציד, הלא כן?".
שלמה בידרמן (בירן)
שלמה בידרמן (בירן) (1936 – 6 ביולי 1995) היה מלחין ישראלי.
ביוגרפיה
בידרמן היה מורה למוזיקה, והלחין מספר שירים, כולל "נעמה" (מילים אברהם בר-עוז) שזכה במקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון ב-1961, בביצועה של אסתר עופרים. בשנים שלאחר מכן, זכה השיר לביצועים נוספים. במיוחד התפרסם ביצועה של עופרה חזה באלבומה מ-1983, "שירי מולדת". כמו כן ביצעו את השיר גם ג'ו עמר, גילה אדרי, חוה אלברשטיין וליאורה.
שירים נוספים שהלחין והתפרסמו הם: שיר הילדים "ענן ועננת" (מילים: שמואל בס), "צללים" (מילים: אורי אסף, ביצוע: נחמה הנדל) ו"המחרוזת" (מילים: אורי אסף, ביצוע: אסתר עופרים).
ניגן באקורדיון ולימד מוזיקה, בין היתר, בבית ספר "גולן" ברמת השרון. יצא בשליחות מטעם ההסתדרות הציונית העולמית למקסיקו, שם שימש כמורה למוזיקה בבית ספר יהודי. נרצח ב-6 ביולי 1995 במקסיקו.
חיים אישיים
היה נשוי ליעל ולהם שלושה ילדים, בהם המוזיקאי צליל בירן.
מוחסן פאיז כאשאני
מולא מוחסן פאיז כאשאני (פרסית: ملا محسن فیض کاشانی) היה מיסטיקן, משורר, פילוסוף ומוחדית' מוסלמי תריסרי שיעי (נפטר ב-1680).
חייו
במסגרת שובו חזרה לפרס, כאשאני מצא מורה חדש, בדמותו של מולא סדרא, מהעיר קום, אשר החל ללמדו ולהדריכו במספר תחומים שונים ומגוונים. סדרא לימד והדריך את כאשאני במשך שמונה שנים, כאשר האחרון רוכש ממנו את ידיעת כל ענפי המדע השונים הרלוונטיים לזמנם וכן פרקטיקות סגפניות ומיסטיות. סדרא העניק לפאיז כאשאני את אחת מבנותיו למטרות נישואין, כאשר מאוחר יותר הזוג הנשוי יביא לעולם בן, מוחמד עלאם אל-הודא, אשר המשיך בדרכו של אביו. נאמר על פאיז כאשאני שהוא יצר חיבורים ששילבו נושאים מוסריים הלכתיים אסלאמיים עם סכימות פילוסופיות מערביות מבית היוצר של אריסטו ואפלטון, ביחד עם המיסטיציזם הייחודי של תנועת ההארה המוסלמית שיעית (אישראקיה; ערבית: إشراقية) והפילוסופיה של אבן ערבי. לדידו של החוקר סאג'אד ריזווי ניתן להגדיר שילוב זה כגישה רציונליסטית גנוסטית. כמה מחיבוריו הביאו לפתחו תשומת לב שלילית, כאשר מספר עולמא ביקרו אותו בשל כך שלא השתמש בהליך ההלכתי הקרוי איג'מאע, בבחינת ההסכמה הכוללת לסוגיות הקשורות לחוק האסלאמי, כמו סוגיית הלגיטימיות של השמעת מוזיקה וסוגיית ההגדרה של המושג טומאה, לפי הראייה התרייסרית המוסלמית השיעית. לפי החוקר ויליאם צ'יטיק, אחד מתלמידיו של פאיז כאשאני האשים אותו בכך שהוא נתן לתלמידיו להאזין למוזיקה. פאיז לימד במדרסת מולא עבדאללה וניהל את תפילות השישי שהתקיימו באספהאן. לאחר פרק זמן בלתי ידוע, שב כאשאני חזרה לעיר הולדתו, כאשאן, שם הוא נפטר מאוחר יותר בשנת 1680.
זמן קצר לפני מותו, הכתה רעידת אדמה בעיר שירוואן שבאיראן. במהלך אותה השנה, גם העיר משהד, שהייתה באותה תקופה עיירה קטנה, הייתה קורבן לרעידת אדמה אשר הכתה בה בעוצמה גבוהה. שליטו של האזור באותו פרק זמן, החליט לנסוע דרך כאשאן ונעשה מודאג בצורה ניכרת בשל אובדן החיים והתשתיות שהתרחש. עד מהירה הוא החל לחפש תשובות מאותם אלה שנחשבו כחכמים ביותר מבין התושבים שהתגוררו בכאשאן. בסופו של דבר, הוא נפגש עם מוחסן פאיז כאשאני והחל לבקש תשובה. קאשאני מצוטט כמי שאמר: "רצף אירועים זה נובע בגללך. אתה אמנם עשוי לא לדעת, אבל ישנן הוכחות המצויות במסורות על האימאמים, בעלי העצמאא, כלומר בעלי היכולת לא לטעות מבחינה מוסרית לעולם, שרעידות אדמה שבאות בזו אחר זו, יתרחשו כאשר השוחד יהפוך למנהג בחצרות המשפט".
חיבוריו
פאיז כאשאני היה כותב מוכשר, הן בערבית, הן בפרסית, עם ביבליוגרפיה של יותר ממאה ועשרים כותרים. אחד מחיבוריו המפורסמים הוא החיבור הפרסי ששמו בערבית הוא المَحجّةُ الْبَيْضَاءِ (תעתיק מקורב מערבית לעברית: אלמַחְגַּ'ה אלבַיידּאא, תרגום חופשי לעברית: הצליינות הטהורה), שמהווה שכתוב פרשני אחד לאחד של החיבור הידוע אחיאא עלום א-דין, מאת האימאם אל-ע'זאלי, מנקודת מבט שיעית. חיבור נוסף מתוך חיבוריו החשובים, הוא החיבור הסוּפי מידת הוודאות של עין החוזה (ערבית: عين اليقين), אשר מהווה סינתזה אישית שמשלימה את פרשנותו רחבת היריעה לקוראן.
חיבוריו הנוספים כוללים את أبواب الجنان (תרגום חופשי לעברית: שערי גן העדן), تفسير الصافي (תפסיר א-סאפי) الأصفي (אל-אספי) ו-الوافي (אל-ואפי), חיבורי פרשנות ואנתולוגיות של דברי האימאמים ושל החדית'ים השיעים השונים, כאשר האחרון מביניהם, אל-ואפי, מהווה פרשנות לחיבור החדית'ים התריסרי השיעי كتاب الكافي, מאת מוחמד איבן יעקוב אל-כולייני. ניתן לציין חיבורים חשובים נוספים, ביניהם יש להזכיר את الشافي (א-שאפי, הדבר שמתרפא), مفاتيح الشرائع (המפתחות לשריעה), الاسرارٱلصَّلَاة (סודות התפילות), علم اليقين (וודאות הידיעה, של דת האסלאם), لكلمات المكنونة (המילים הנסתרות, ספר פרשנות של אסטרונומיה), וכן سفينة النجاة (ספינת ההצלה, חיבור פרשני על חיבור תפילות התחנונים השיעי, המכונה לרוב בשם ספר התהילים השיעי, أَلصَّحِيفَة الْكَامِلَة السَّجَّاديَّة - הגייה מקורבת בעברית: א-סאחיפה א-סג'אדיה, כתבי הקודש של סאג'אד, כינויו של עלי בן חוסיין, האימאם השיעי הרביעי). כמו כן, שרד דיוואן של פואמות מאת פאיז כאשאני, שנכתבו בהשראה צוּפית. ישנן כ-13,000 שורות של פואמות במסגרת יצירותיו. פאיז כאשאני היה הראשון להציג את הרעיון המהפכני שאין זה הכרח להתפלל תפילה מוסלמית דווקא בשפה הערבית.
מחקר ביבליוגרפי מעמיק הוכיח שפאיז חיבר 122 חיבורים עם סך כולל של מעל 550,000 שורות; מתוכם, כ-40 פורסמו. הוא חיבר כ-20,000 פסוקים של שירה פרסית, לרוב בסגנון סוּפי ושלושים ספרי פרוזה.
דימויים ארכיטיפיים
כשהוא מבסס את הצורך בקיומו של עולם דימויים ארכיטיפיים, כאשאני מפרט את האופן שבו העולמות הרוחני והגשמי באים במגע זה עם זה. קשר כזה מתרחש באמצעות העולם הגשמי והתכונות המגדירות אותו, דבר המאפשר לעולם הרוחני להתבטא בעולם הגשמי ולקרום עור וגידים. מציאות פיזית חדשה זו אין לפרש כשינוי מהות. העולם הארכיטיפי מאפשר לעולם הרוחני, פשוטו משמעו, להיות מגולם במשמעות סימבולית בעולם הגשמי. כפי שפאיז כאשאני מצביע, כאשר המלאך גבריאל הופיע לפני מרים, היסוד הרוחני שלו קיבל אופי "מוגדר" ולבש על עצמו גוף. אמנם, שלמותו של היסוד הרוחני נשמרה, אך בנוסף לכך יסוד רוחני זה קיבל משמעות סמלית נוספת דרך הגוף החדש אותו לבש המלאך גבריאל והפכה אותו לנראה עבור מרים. אולם, כפי שרוחות מתגלמות בגוף במסגרת עולם תווך זה, כך גם הגוף נהיה רוח. מאחר שכל התכונות הרוחניות והגשמיות קשורות זו בזו דרך ארכיטיפים, היסוד הגשמי עצמו משתקף ביסוד הרוחני. דבר זה, בעת המוות, מאפשר לנשמה המושלמת לשנות את עצמה מצורתה הגשמית לצורתה הרוחנית. באופן כולל, הישויות הרוחניות בעולם הדימויים הארכיטיפיים הן ישויות בעלות צורה מובחנת מהחומר, אולם עדיין ישויות אלו קשורות באופן הדוק לעולם החומר.
גנוסיס
בחיבורו, כּלימאת-י-מכּנוּנה (الكلمات المكنونة; עברית: המילים הנסתרות), מספק פאיז כאשאני את ההבנה התאורטית של הידע או הגנוסיס המוסלמי הסוּפי, לשיטתו, המשפיע בתורו על יחסי הגומלין של הפרט ובינתו את המסתורין האלוהי. טענתו הראשונה היא שחיפושו של הפרט אחר האמת מהווה משימה בלתי אפשרית מפני שהאמת מקיפה את כל הדברים. כל הדברים שביקום מהווים ביטוי לאמת כוללת זו, אך אלה שאותם מכנה פאיז כאשאני בתור אנשי "עילית", מסוגלים להפנים את האמת מתוך כל הדברים אותם היא מגלמת. ההוויה היא למעשה סוג מסוים של אור רוחני. מאחר שאפילה איננה מהווה דבר העומד בפני עצמו, אלא רק מהווה את היעדרו של אותו אור רוחני, כל הידע הקיים הנוגע להווייה טמון ביכולתו של האינדיבידואל לתפוס במוחו דרגות שונות של ידיעה. האלוהים מייצג את הדרגה הגבוהה ביותר של אור זה ולכן מייצג את הדרגה הגבוהה ביותר של ההוויה הכוללת. האור הנובע מהאלוהים כל כך בהיר ועוצמתי, כך שישנם מעין מעטפת או ענן המכסים את פניהם של כל מי שמבקשים את האל. מאחר שמקור הידע הרוחני הוא האלוהים, מעטפת זו משמשת כמחסום עבור האינדיבידואל המבקש באמצעות כוחותיו האישיים ללמוד את הידיעה האלוהית. אולם, יש להדגיש, שגם אצל בני האדם קיימת הוויה זו ולכן הם בעלי דרגת אור קטנה יותר וכמו כן בעלי היכולת להפנים ידיעה רוחנית אפשרית הנובעת מאותו אור. פאיז כאשאני מסיק מכך שהאלוהים הוא הישות העליונה, הוא ההוויה הכוללת, המתקיים בתוך עצמו, בעוד שכל הדברים האחרים ביקום מתקיימים בתוכו ומהווים שיקוף שלו.
מאוחר יותר, פאיז כאשאני מרחיב את דיונו לגבי יחסי הגומלין בין הייחוסים האלוהיים. הייחוסים האלוהיים זהים למהות האלוהית (ערבית: اَلذَّات الإِلَٰهِيَّة), אולם למרות זאת הם נשארים מובחנים ממנה. כל ישות מתקיימת באמצעות יחסי הגומלין בינה לבין אחד הייחוסים או השמות האלוהיים. ניתן להבין את השמות האלוהיים בשתי דרכים מנוגדות, המשלימות זו את זו: לפי ההשקפה הראשונה, השמות האלוהיים נסתרים אך מהווים כמעין מראות אשר משקפות את האמת, כאשר בנוסף לכך דרך השמות האלוהיים מתבטאת האמת בעולם. לפי ההשקפה השנייה, השמות האלוהיים נגלים לכאורה והאמת משמשת להם כמראה, אך עם התקדמותו של תהליך זה, האמת נהיית חבויה ונסתרת. פאיז כאשאני טוען שהאדם הגנוסטי המושלם יכול להתבונן (כשהכוונה כאן להתבוננות על נשמתו שלו), דרך שתי המראות (פריזמות). הוא מסתכל על העולם החומרי כהשתקפות במראה של האמת האלוהית בעוד הוא מסתכל על מהותו שלו כהשתקפות הן של העולם החומרי, הן של האלוהי. העצמיות איננה יכולה להבין את האמת האלוהית בכוחותיה שלה. למעשה, העצמיות מהווה מכשול בדרך להבנתה של אותה אמת אלוהית. לכן, כשמסתכלים על מהותו של אדם, כמראה של העולם החומרי וכמו כן של האלוהי, מתרחש תהליך של אלימינציה (ביטול) של העצמיות. או אז, מוענק לאדם ספציפי זה, הידע האלוהי המדובר.
אתיקה
כאשאני מדגיש את חשיבותה של ההתבוננות העצמית פנימה (ערבית: مُرَاقَبَة, תעתיק לעברית: מוראקבה) כסוג של מערכת יחסים שהאדם עשוי לפתח עם נשמתו שלו. מידת ההתבוננות הפנימית עשויה להתחלק לחמישה שלבים.
קיום מותנה מראש
כשהוא שואל מחיבוריו של אל-ע'זאלי, פאיז כאשאני מדמה את מערכת היחסים שבין האדם לנשמתו כפרויקט עסקי בין שני שותפים. האדם והנשמה הם השותפים בעוד החיים עצמם הם ההון שבו הם משתמשים לשם השקעה. במקרה זה, האדם עובד במהלך חייו על זיכוכה והיטהרותה של הנשמה כדי לקצור את הפירות הנצחיים מעשייה זו. בדומה לחוזה, התנאים חייבים להיות מוגדרים מראש ומוסכמים על שני הצדדים כדי שהשקעה תוכל להתממש. אם כן, תנאי החוזה חייבים לחול על נשמת האדם, כדי שהאדם יחל את תהליך ההיטהרות של נשמתו שלו.
השגחה עצמית
השגחה עצמית מוגדרת על ידי פאיז כאשאני כמאמץ מרוכז שתכליתו לגלות האם התנאים שנקבעו בין האדם לנשמתו הם בהתאם לרצונו של האלוהים. שלב זה של התבוננות עצמית מאופיין בשינוי בליבו של האדם אשר מניע אותו לקבל סיפוק כשהוא עסוק במחשבות הנוגעות למתן תשומת לבו להדרכה האלוהית. בסופו של דבר, התוצר של השגת שלב זה, הוא סוג מסוים של קבלת ידע (גנוסיס) אשר מייצר מודעות גדולה יותר לגבי האל כ.
חשבון נפש עצמי
פאיז כאשאני מתאר שלב זה כמצב אשר בו האדם מהרהר על מעשיו וכמה לדעת האם הוא עומד בתנאים שהוחלו מראש על נשמתו שלו. שלב זה מערב כל סוג של התחשבות ברצף ובסדר של מעשיו של האדם, אשר אותם הוא ביצע במהלך חייו, והתוצאות החיוביות והשליליות הנובעות מאותם מעשים. מדובר בשלב הזה בו מתחיל האדם להבין את חשיבותה של החרטה. רק כאשר האדם בוחן את ההשלכות השליליות של מעשיו הוא יכול להתחיל תהליך של חרטה. כאשר ההפך לכך, רק כאשר האדם בוחן את ההשלכות החיוביות של מעשיו הוא יכול להתחיל לקבל סיפוק ולהנות מכך.
הענשה עצמית
כאשאני מאפיין שלב זה כהתמסרות שתכליתה להרחיק את נשמתו של האדם מחוסר ציות. מדובר באמצעי המונע מהנשמה לרכוש את ההנאה אשר בה היא הייתה אוחזת כנראה, אם האדם היה חוטא. כדי להבטיח שהנשמה לא תחטא שוב, האינדיבידואל חייב להיות מוכן לקבל את ההשלכות של חטאיו. מעשים של הלקאה נועדו להסב כאב לנשמה כדי שדרישות הצדק האלוהי ימולאו. בו-זמנית, הכאב העצמי שנגרם, מתחיל את התהליך האיטי שבו מיטהרת הנשמה מהתוצאות שנגרמו מחטאי האדם.
לחימה עצמית
לדידו של כאשאני, ישנה נטייה בקרב האדם להימנע מקבלת אחריות הנוגעת להשקעה בנשמתו. האדם לא נלהב לכפות על עצמו לבצע מעשים טובים. הוא מחזיק ביצריות לעשות דברים אשר אותם הוא מורגל לעשות. כדי לשמור על עצמו מלהפוך לאדם עצל בתהליך ההתמסרות לזיכוך נשמתו שלו, האינדיבידואל חייב באופן קבוע לדרבן את עצמו לקיים את חובותיו המוסריים וכן לקיים את חובת הפולחן, מעשים מאתגרים שקשה לבצעם. בכך, הוא מפצה על עצלנותו זו. במשך הזמן, דרבון מתמשך זה, ייצור הרגל בקרב האדם אשר מפחית את המאבק הפנימי הפועל כנגד קיום מעשים טובים באופן תמידי.
ארבע קבוצות עיקריות של מוסלמים
לדידו של פאיז כאשאני, האנשים אשר מרכיבים את הקהילה המוסלמית, מחולקים לארבע קבוצות: הפילוסופים, המיסטיקנים, התאולוגים וההדיוטות. אף על פי שאף אחת מהקבוצות הללו, לא משתייכת לקטגוריית הכופרים, כל קבוצה, באופן כלשהו, הרחיקה לכת בהתאם לשאיפותיה. הפילוסופים מעורבים ומשתלבים בחיפוש אחר האמת, אך גישתם מתבססת על רציונליזם אשר כושל להבין באופן מלא את האמת. נטייתם להציג הוכחות באופן א-פריורי, מתעלמת מחשיבות המסורת וספרות הקודש, במאמץ להשיג ידע רוחני. המיסטיקנים והתאולוגים לעומת זאת, טוענים שהם פועלים מתוך האסכולה או המסורת אשר לה הם שייכים, אך בסופו של עניין, נופלים לתוך מלכודת של ספקולציה טהורה ואמונה טפלה. כל סוג של ספקולציה תאולוגית ומיסטית אשר לא ניתן לשייך לקוראן ולחדית', יש לזנוח באופן מיידי.
קארן הורני
חייה ועבודתה
קארן הורני נולדה ב-1885 בגרמניה, ועמדותיה פורסמו לראשונה בארצות הברית, לשם היגרה ב-1932, ושם ייסדה את המכון האמריקני לפסיכואנליזה. הורני אימצה רבים ממושגיו ומהנחותיו הבסיסיים של פרויד בדבר רמות המודעות, הקונפליקטים הרגשיים, ההדחקה, ההעברה ורעיון האסוציאציות החופשיות. אך לעומת פרויד דחתה את מרכזיותם של האינסטינקטים, ודחתה את האספקטים הביולוגיים והליבידינליים שאפיינו את הגישה הפסיכואנליטית הקלאסית. לעומת תורתו של זיגמונד פרויד, היא הפחיתה מחשיבות הפין שפרויד הביא לתורתו וטענה כי הזכרים מקנאים ברחם, בשדיים, בהנקה, בהריון ובאימהות וקנאת רחם זו פועלת בלא-מודע הגברי ומביאה את אלו להמעיט בערכן של נשים ועל ידי דחף לא מודע לפצות פיצוי יתר בעבודה יצירתית. היא האמינה שלבני אדם יש יכולת ורצון לפתח את אישיותם בכיוון חיובי, ושהפרעות פתולוגיות מקורן בחסימה של נטיות אלה על ידי גורמים חברתיים חיצוניים. היא הייתה מן הראשונים שהדגישו את קיומה של התפתחות נשית עצמאית המנותקת מזו הגברית. הורני גם החשיבה מאוד את התנאים החברתיים והתרבותיים בעיצוב התפתחותן הפסיכולוגית של הנשים.
עיקר עבודתה היה בין השנים 1922-1939. בחיבור משנת 1926 שכותרתו "הבריחה מנשיות", תקפה הורני בנחרצות את התפיסה הפסיכואנליטית של פרויד בנושא התפתחות הנשיות. הורני טענה שאין בין המינים הבדלים פסיכולוגיים, שאפשר ליחסם אך ורק לביולוגיה; לטענתה יש לנשים דווקא עליונות בעניין.
הורני עסקה גם באספקטים נוספים, כגון ההיבטים הכלכליים והיחסים הבין אישיים בקשרי נישואין, הורות, מונוגמיה, אוננות, דרכי ביטוי למיניות ועוד.
קארן הורני פעלה גם בתחום ההומניסיטי בפסיכולוגיה, והגיעה למסקנה שעל מנת להגיע למימוש עצמי, על ההורים לפתח את הייחודיות של הילד, ולהדגיש בפניו שהוא אדם יחיד במינו. לטענתה, ללא תנאים אלו הילד יפתח חרדה בסיסית בה נתפס העולם כמקום קר ומנוכר, והוא יחווה קשיים בביטוי רגשות ספונטני ויצירת קשרים עם הזולת. כדי להתמודד עם החרדה הבסיסית הזו עשוי האדם לנקוט בהגנות בין-אישיות או תוך-נפשיות; הגנות בין-אישיות עשויות ליצור תנועה לקראת בני האדם (ציות מוגזם וביטול אישי), תנועה נגד בני אדם (אלימות ונרקיסיזם) או התרחקות וניתוק מבני אדם.
מגדל D2
טור D2 הוא גורד שחקים הממוקם במרכז העסקים הראשי לה דפאנס שנמצא במטרופולין פריז. המגדל מתנשא לגובה של 175 מטרים ושטחו הכולל הוא 50,000 מטרים רבועים. בניית המגדל החלה בשנת 2011 ונסתיימה בשנת 2014, המגדל נפתח לציבור בינואר 2015. המגדל כולל 37 קומות.
היסטוריה
ההיתר לבניית טור D2 ניתן בנובמבר 2009, והוא נבנה באתר הריסתו של מגדל וריטאס. הבעלות על שטח מגדל וריטאס נמכרה לחברת סוסייטה ז'נרל ב-16 במרץ 2010. ב-16 ביוני 2011 הריסת מגדל וריטאס החלה.
שלב ההריסה של מגדל וריטאס הסתיים בספטמבר 2011, ובניית יסודות מגדל D2 התקיימו בין אוקטובר 2011 לפברואר 2012. הריסת מגדל וריטאס בוצעה על ידי חברת Prodemo ובניית מגדל D2 בוצעה על ידי חברת הבנייה הצרפתית Vinci SA. הארכיטקט אנתוני בשו זכה במכרז יחד עם טום שיהאן בפרויקט של בניית מגדל D2 בגובה 175 מטרים, בצורה שקיבלה השוואה לעורך דין בצורה תלת־ממדית אשר מפתח שלוש חזיתות שונות.
מגדל D2 נראה מלפנים כמגדל בצורת גליל כמו מגדל טורה אגבר (ברצלונה, ספרד) ומגדל סוויס רה (לונדון, הממלכה המאוחדת), אך כאשר מסתובבים סביב הבניין ניתן לראות כי צידו דק.
הרברט ליהמן
הרברט הנרי ליהמן (באנגלית: Herbert Henry Lehman; 28 במרץ 1878 - 5 בדצמבר 1963) היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כמושל מדינת ניו יורק בשנים 1933–1942, וכסנאטור מטעם המדינה בשנים 1950–1957.
ביוגרפיה
ליהמן נולד בניו יורק למאיר ליהמן, ממייסדי בנק ההשקעות ליהמן ברדרס. אביו היגר מבוואריה שבגרמניה למונטגומרי שבאלבמה, ועבר להתגורר בניו יורק לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. בהמשך נעשה לשותף בבנק של אביו. ב-1910 התחתן ונולדו לו שלושה ילדים. אירווינג ליהמן היה אח של הרברט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כקולונל בצבא ארצות הברית.
בשנת 1920 התחיל פעילות פוליטית במפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1928 מונה לראש הוועדה הכלכלית של המפלגה. בשנים 1929–1932 כיהן כסגן מושל ניו יורק, תחת המושל פרנקלין דלאנו רוזוולט.
עם בחירתו של רוזוולט לנשיא ארצות הברית ב-1932, ירש אותו ליהמן והחל לשמש כמושל מדינת ניו יורק. מינואר 1933 ועד דצמבר 1942, לאחר שנבחר לתפקיד בארבע מערכות בחירות רצופות. בתקופה זו, פעל במדינתו ליישום מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט.
בשנת 1943 מונה למנהל הראשון של ארגון אונרר"א, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1946.
מינואר 1950 ועד ינואר 1957 כיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק, ובעת כהונתו נודע כמתנגד חריף של הסנאטור ג'וזף מקארתי, ונחשב לליברלי בהשקפותיו. בשנותיו האחרונות התגורר בביתו שבניו יורק, ונפטר ב-1963 כתוצאה מאי-ספיקת לב. הוא נקבר במחוז וסטצ'סטר שבניו יורק.
בדיל
היסטוריה
הבדיל הוא אחת משש המתכות המוזכרות ב: מקורו בעת העתיקה ובמיוחד בתקופת הארד (או בשמו הלועזי הברונזה) היה מאזור פרס ועילם. כעשירית מהארד שהוא סגסוגת נחושת ובדיל הגיע מהבדיל והשאר מנחושת, ומרכז המסחר בבדיל והעברתו לממלכות המערב והדרום בתקופת הברונזה התיכונה הייתה העיר מארי על ברך הפרת, כיום בגבול סוריה ועיראק.
תכונות
הבדיל הוא מתכת נוחה לעיצוב שאינה מתחמצנת בקלות ועמידה בפני קורוזיה. הבדיל נמצא בטבע בעיקר במינרל קסיטריט (Cassiterite), שהוא תחמוצת הבדיל, SnO2.
בדיל ניתך בטמפרטורה נמוכה וכאשר מכופפים מוט בדיל נשמע צליל אופייני ("צעקת הבדיל" או "בכי הבדיל") הנובע מהימצאות גבישים תאומים.
אלוטרופיה
לבדיל שתי צורות אלוטרופיות. האחת, המכונה צורה β, בדיל לבן או בדיל מתכתי, היא צורה היציבה בטמפרטורת החדר. האחרת, המכונה בדיל α או בדיל אפור, אינו מתכתי, כיוון שהוא יוצר סריג אטומרי המורכב אטומים הקשורים קוולנטית, כך שאין אלקטרונים חופשיים להולכה חשמלית, בדומה למבנה הפחמן ביהלום (הנמצא באותו טור בטבלה המחזורית). צורת α יציבה יותר תרמודינמית בטמפרטורות הנמוכות מ 13.2°C, אך אי-ניקיונות, דוגמת אלומיניום או אבץ, מורידים את טמפרטורת המעבר לפחות מ-0°C. בתנאי קור בדיל מתכתי (אלוטרופ β) עובר שינוי ספונטני, אוטו-קטליטי, לבדיל אפור (אלוטרופ α), תופעה הידועה כ"דבר של בדיל". תופעה זו תועדה בימי הביניים באירופה כאשר התגלו צינורות פגועים של עוגבי כנסיות. תופעה זו יוחסה גם לפגיעה בקופסאות שימורים שלקח רוברט פלקון סקוט למסעו באנטארקטיקה ולפגיעה בכפתורי המדים של חיילי נפוליאון במלחמתו ברוסיה, אם כי מהימנותם ההיסטורית של סיפורים אלו מוטלת בספק.
בדיל טהור
הבדיל משמש לציפוי עופרת, אבץ או פלדה למניעת קורוזיה. פלדה מצופה בדיל היא החומר הנפוץ ביותר לייצור קופסאות שימורים לצורך אחסון מזון.
יחסי החוץ של דנמרק
מדיניות החוץ של דנמרק מבוססת על זהותה כמדינה ריבונית באירופה. דנמרק מנהלת זה מכבר יחסים טובים עם מדינות אחרות. היא הייתה מעורבת בתיאום הסיוע המערבי למדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא). המדינה תומכת חזק בשמירה על השלום הבינלאומי. דנמרק גם תמכה בפעילות אמריקאית באפגניסטן ואף תרמה כוחות ל-ISAF. יוזמות אלה הן חלק ממדיניות החוץ הפעילה של דנמרק.
בדיל
בדיל טהור
חלונות זכוכית מיוצרים לעיתים על ידי הצפת הזכוכית המותכת על גבי בדיל נוזלי על מנת להשיג לוחות שטוחים.
טילי פליישר
אוטילי "טילי" פליישר (בגרמנית: Ottilie "Tilly" Fleischer; 2 באוקטובר 1911 – 14 ביולי 2005) הייתה אתלטית גרמנייה. אלופה אולימפית (ברלין 1936) בהטלת כידון ושיאנית עולם בהדיפת כדור ברזל.
יחסי החוץ של דנמרק
לאחר מלחמת העולם השנייה סיימה דנמרק את מדיניות הנייטרליות שלה זה מאתיים שנה. דנמרק היא חברה בנאט"ו מאז הקמתה בשנת 1949, והחברות בנאט"ו נותרה פופולרית מאוד. בין ארצות הברית ודנמרק היו כמה עימותים חמורים על מדיניות הביטחון בעיתוי המכונה "עידן הערות שוליים" (1982-1988).
בדיל
סגסוגות
סגסוגות בדיל חשובות:
טילי פליישר
בשנת 1966 התפרסם באוטוביוגרפיה של בתה של טילי פליישר, גיזלה, שהיא בתו הלא חוקית של אדולף היטלר, ידיעה שלא הוכחה כנכונה.
ביוגרפיה
פליישר נולדה בפרנקפורט.
בדיל
מלחים
מלחי בדיל חשובים:
יחסי החוץ של דנמרק
הערות שוליים
קטגוריה:דנמרק: יחסי חוץ
בדיל
מוליכות-על
בדיל הופך למוליך-על מתחת ל-3.72°K. תרכובת ניאוביום-בדיל (Nb3Sn) משמשת לייצור מסחרי של תיילים למגנטים מוליכי-על.