cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האשים ת'אביט
ראשית חייו
ת'אביט גדל בטנזניה והחל לשחק כדורסל רק בגיל 15, לאחר שבילדותו שיחק בעיקר כדורגל. שיחק במשך שלוש עונות באוניברסיטת קונטיקט, בהן קלע בממוצע 8.4 נקודות, הוריד 7.2 ריבאונדים וחסם 4.1 פעמים במשחק. זכה פעמיים בתואר "שחקן ההגנה של השנה" (עונת 2007/08 ו-2008/09) ובתואר שחקן העונה בביג-איסט (2008/09). באפריל 2009 הודיע כי הוא מוותר על השנה האחרונה באוניברסיטה ומצטרף לדראפט. בדראפט עצמו נבחר במקום השני על ידי קבוצת ממפיס גריזליס, מיד אחרי בלייק גריפין ולפני ג'יימס הארדן.
קריירה מקצוענית
ת'אביט הוחתם על ידי ממפיס גריזליס ושיחק בשורותיה 50 משחקים, אך ב-25 בפברואר החליטה הקבוצה להעבירו לדקוטה ויזארדס מליגת הפיתוח. בכך הפך ת'אביט לבחירה הגבוהה ביותר בדראפט שנשלחת לליגת הפיתוח. שבועיים מאוחר יותר החזירה ממפיס את השחקן לשורותיה.
ב-24 בפברואר 2010 העבירה ממפיס את ת'אביט בטרייד ליוסטון רוקטס תמורת שיין באטייה. הוא הספיק לשחק שני משחקים בקבוצה לפני שנשלח לריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח.
במהלך העונה הראשונה הפך ת'אביט לחלק כמעט קבוע מהרוטציה של השחקנים, כאשר שותף ב-66 משחקים. ב-26 בנובמבר 2012 קלע 13 נקודות והוריד 10 ריבאונדים במהלך הניצחון 69 – 114 על שרלוט בובקאטס – הדאבל-דאבל הראשון בקריירה המקצוענית שלו. בעונת 2013/14, עם הגעתו לקבוצה של סטיבן אדמס, מיעט לשחק ושותף רק ב-23 משחקים, רובם בחצי השני של העונה. בפלייאוף שותף בשני משחקים, בהם שיחק רק קצת יותר מ-7 דקות במשותף, ולא סיפק שום נתון סטטיסטי, למעט 4 עבירות שביצע.
לקראת עונת 2014/15 שלחה אוקלהומה את ת'אביט לפילדלפיה 76 תמורת בחירת דראפט בסיבוב השני. 4 ימים מאוחר יותר שוחרר מהקבוצה. ב-25 בספטמבר 2014 הוחתם על ידי דטרויט פיסטונס, אך ב-20 באוקטובר שוחרר מהקבוצה. ב-1 בנובמבר 2014 הוחתם בקבוצת גרנד ראפידס דרייב מליגת הפיתוח, ובמהלך העונה שיחק ב-49 משחקים, בהם השיג ממוצעים של 8.6 נקודות ו-6.2 ריבאונדים למשחק.
מטרופוליס (סרט)
מטרופוליס (בגרמנית: Metropolis) הוא סרט אילם שהפיק אריך פומר וביים פריץ לאנג בשנת 1927, על פי תסריט שכתבה אשתו תיאה פון הארבו ב-1926. עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2026.
גרסאות
פריץ לאנג יצר סרט באורך של 210 דקות. גרסה זו גם הוצגה בהצגת הבכורה בברלין. לאחר מכן, בארצות הברית, עברה הגרסה עריכות וקיצוצים שנראו נחוצים למפיצים האמריקאים, וכמעט רבע ממנה, כולל מספר סצנות מפתח, קוצצו. גרסה זו, בת 114 דקות, היא הגרסה המופצת לקהל צופי הקולנוע עד היום; בעוד שהגרסה המקורית נחשבה במשך שנים לאבודה. ב-2 ביולי 2008 הודיעה מנהלת ארכיון קולנוע בבואנוס איירס כי נמצאה הגרסה המקורית, והיא עברה תהליכי שיפוץ. בתום תקופה ארוכה בה שופץ, הוצג הסרט בהקרנת בכורה בו-זמנית בברלין ובפרנקפורט ב-12 בפברואר 2010.
עלילה
הפועלים זועמים משום שהם חושבים שהרובוטית הטביעה את משפחתם ושורפים אותה ובתוך כך הם מגלים שהיא מלאכותית. פרדר יוצא להציל את אהובתו שנחטפה על ידי רוטוואנג ונאבק איתו על גג הקתדרלה. המדען נופל אל מותו בעוד שני המעמדות בעיר מתאחדים.
עיצוב
התפאורה והתלבושות השפיעו על העיצוב בקולנוע במשך שנים רבות. אחד החידושים החשובים בסרט היה השימוש במודלים מוקטנים שצולמו באמצעות מראה, וכך התקבלו תמונות מרשימות של עיר ענקית מודרנית. גורדי השחקים של ניו יורק היוו מודל לעיר העתיד, המזכירה את הרישומים האוטופיים של האדריכל הפוטוריסטי אנטוניו סנט'אליה. את תפאורת הסרט עיצבו אוטו הונט (Otto Hunte), קרל פולברכט (Karl Vollbrecht) ואריך קטלהוט (Erich Ketlehut). הסגנון הגאומטרי המכני של התפאורה הושפע מסגנון האר דקו. הדבר בולט במיוחד בעיטור האדריכלי. הדמות המרשימה של הרובוט מזכירה מאוד את "המסכה בצהוב ושחור" (1923) של אוסקר שלמר (Schlemmer). חלק משמלות הנשים לקוחות מאוסף הבאוהאוס של שלמר. הבית של המדען המשוגע הוא דגם כמעט מדויק של הווילה שעיצב האדריכל האקספרסיוניסטי אוטו ברטנינג (Bartning). דמות המופיעה בחלומו של פרדר מעוצבת בהשפעת מסכות אפריקניות שהוצגו באחד המוזאונים של ברלין, מודל האהוב על ציירים אקספרסיוניסטים רבים. הגנים הנצחיים עוצבו בסגנון "היוגנדסטיל". במשחקי אור-צל דרמטיים ניכרת השפעה של סרט אקספרסיוניסטי גרמני אחר - "הקבינט של דוקטור קליגרי" (1919).
השפעת הסרט
בכתב עת מהתקופה תואר הסרט: "מתכון למטרופוליס: קחו עשרה טון של פחד, ערבבו עם 10% של סנטימנטליות, הוסיפו מיסטיציזם לפי הטעם, וערבבו עם מארקים (כמה מיליונים)".
הדימוי של "מטרופוליס" שהופיע בסרט השפיע על אופן הצגתה של העיר המודרנית עד עצם היום הזה. דוגמה אחת ניתן למצוא בקליפ לשיר של ג'ורג' מייקל, "פריק" (Freek) - הדימוי שפותח את הקליפ הוא עיר העתיד הענקית והממוכנת. צורת הבניינים המונומנטליים, התנועה העזה, כלי התעופה - כל זה מזכיר תמונות פתיחה מהסרט "מטרופוליס". באלבום "איש המכונה" של קרפטוורק משנת 1978 מופיע שיר בשם מטרופוליס. בסרט בלייד ראנר (1983) ישנם עשרות ציטוטים ויזואליים ממטרופוליס, לרבות הורדת המסך במשרדו של טיירל, ואפילו תנועת היד בעת שרייצ'ל מציתה סיגריה. בנוסף, קטעים מתוך הסרט מופיעים בקליפ השיר "Radio Ga Ga" של להקת קווין.
בסרט מופיעה בתפקיד קטן, השחקנית היהודייה גרטה ברגר שנספתה באוושויץ בשנת 1944.
הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת
הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת (באנגלית: Princess Helena of the United Kingdom; 25 במאי 1846 – 9 ביוני 1923) הייתה ילדתם החמישית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. היא נישאה לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין, נסיך מרושש מענף צעיר של בית המלוכה הדני. הזוג התגורר בבריטניה והלנה, יחד עם אחותה הצעירה ביאטריס, שימשה כמזכירתה של אמהּ המלכה.
ילדותה
הנסיכה הלנה אוגוסטה ויקטוריה נולדה ב-ארמון בקינגהאם שבלונדון, בתם השלישית וילדתם החמישית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. הנסיך אלברט דיווח לאחיו ארנסט כי לידתה של הלנה הייתה קשה יותר מאלו של אחיה וכי התינוקת נולדה כחולה. הלנה הייתה ילדה מלאת חיים וגלוית לב ונהגה להכות באחיה שהציקו לה. כישוריה כללו ציור, נגינה בפסנתר, רכיבה על סוסים והשטת סירות. מגיל צעיר היא התעניינה במדע וטכנולוגיה, תחומי עניין אותם חלקה עם אביה.
מותו של הנסיך אלברט
אביה של הלנה, הנסיך אלברט, נפטר ממחלת הטיפוס בטירת וינדזור ב-14 בדצמבר 1861. המלכה ויקטוריה הייתה שבורת לב ממותו של בעלה והורתה לכל בני ביתה לעבור מווינדזור לבית אוסבורן שבאי וייט. האווירה בחצר המלוכה הבריטית הפכה לעגמומית וקודרת לאחר מותו של הנסיך והנסיכה הלנה, שהייתה בת 15 במותו, כתבה כי כאבה מר ביותר.
המלכה ויקטוריה הסתמכה על בתה אליס כמזכירתה האישית, וכשאליס נישאה ללודוויג, נסיך הסן בשנת 1862, אחותה הצעירה הלנה החליפה אותה בתפקיד וסייעה לאמהּ בכתיבת מכתבים ומסמכים רשמיים וכן שימשה לה כבת לוויה.
נישואים
בשנות נערותיה החלה הנסיכה הלנה רומן עם הספרן של אביה, קארל רולנד, שהיה מורו לגרמנית של הנסיך אדווארד הצעיר. כשהמלכה גילתה כי בתה נקשרה לרולנד הוא נשלח במהרה בחזרה לגרמניה בשנת 1863. לאחר מכן החלה ויקטוריה לחפש חתן עבור בתה, אולם הסיכוי לברית חזקה עם בית מלוכה אירופאי חשוב היה נמוך, הן לאור העובדה כי הלנה הייתה בת אמצעית, והן בשל מראה של הלנה, שתוארה כשמנמנה ולא יפה במיוחד. בנוסף, המלכה התעקשה כי בנותיה הצעירות ימשיכו לגור לידה ולדאוג לה ולכן הייתה צריכה למצוא חתן שיסכים לעבור לגור בבריטניה.
הבחירה בחתן נפלה לבסוף על כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין, אולם השידוך היה לא נוח במיוחד מבחינה פוליטית וגרם לקרעים בתוך משפחת המלוכה. מחוזות שלזוויג והולשטיין היו מקור לחיכוך בין פרוסיה, דנמרק ואוסטריה, שאף נלחמו עליהם מספר פעמים במהלך המאה ה-19, ומשפחתו של הנסיך כריסטיאן טענה לתואר דוכס שלזוויג-הולשטיין (בגיבוייה של אוסטריה), בעוד שמעשית התואר היה שייך למשפחת המלוכה הדנית. לאור זאת רעיון הנישואים החריד את אלכסנדרה, כלתה של המלכה ויקטוריה, בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. אלכסנדרה גייסה את תמיכתם של בעלה אדווארד ושל הנסיכה אליס נגד הנישואים, אולם המלכה נתמכה על ידי בתה האהובה ויקטוריה, נסיכת הכתר של פרוסיה, שהייתה ביחסים קרובים עם משפחתו של כריסטיאן מזה שנים רבות. למרות המחלוקת הפוליטית והפרש הגילים הגדול (כריסטיאן היה מבוגר מהלנה ב-15 שנים) כריסטיאן מצא חן בעיני הלנה והיא התעקשה להינשא לו. הזוג היה למעשה בני דודים מדרגה שלישית - סבי סביה של הלנה, פרדריק, נסיך ויילס, היה גם סבי סבתו של כריסטיאן.
בני הזוג נישאו בטירת וינדזור ב-5 ביולי 1866 ולמרות איומו הראשוני של הנסיך אדווארד להחרים את הטקס האירוע היה שמח. הכלה לוותה לכנסייה על ידי אחיה ואימה, שלרגל האירוע לא לבשה את שמלת האלמנה המסורתית שלה. בני הזוג בילו את ליל כלולותיהם בבית אוסבורן לפני שיצאו לירח דבש בפריז, אינטרלאקן וג'נובה.
הלנה וכריסטיאן היו מסורים אחד לשני ובילו חיים שקטים יחסית. לאחר ירח הדבש הם התגוררו באכסניית קמברלנד שמחוץ לטירת וינדזור. הלנה, יחד עם אחותה הצעירה ביאטריס, שימשו כמזכירות ועוזרות למלכה. בריאותה של הלנה הייתה רופפת והיא נהגה לקחת אופיום, אולם אמהּ לא האמינה כי היא באמת חולה והאשימה אותה בהיפוכונדריה ובפינוק עצמי.
משפחתה
להלנה וכריסטיאן נולדו שישה ילדים, אולם רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות:
להלנה וכריסטיאן לא נותרו צאצאים כלל כיוון שבנה הבכור ויקטור מת בצעירותו, מרי לואיז ביתה הצעירה לא הצליחה להביא ילדים לעולם, הלנה ואלברט לא נישאו כלל וביתו הלא חוקית של אלברט, ולארי, התאבדה ללא צאצאים.
שנותיה האחרונות
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנסיכה הלנה הקדישה את זמנה לסיעוד. במהלך המלחמה חגגו הלנה וכריסטיאן את חתונת הזהב שלהם, ולמרות המלחמה הקיסר הגרמני שלח להם מברק ברכה דרך נסיכת הכתר השוודית מרגרט, אחייניתה של הלנה. בשנת 1917, בשל רגשות אנטי-גרמניים עזים ששטפו את בריטניה, החליט המלך ג'ורג' החמישי לשנות את שמה של משפחת המלוכה מסקסה-קובורג-גותה לווינדזור ולוותר בשמם על כל תאריהם הגרמנים, וכך איבדו כריסטיאן, הלנה וילדיהם את תאריהם כ"נסיכי שלזוויג-הולשטיין". למרות זאת, בנה השני של הלנה, אלברט, שירת בשורות הצבא הפרוסי אולם הצהיר כי לא יילחם ישירות בצבא הבריטי. באותה השנה נפטר הנסיך כריסטיאן והלנה נותרה לבדה להילחם בנושים שניסו לסלק אותה מאכסניית קמברלנד בשל העלויות הגבוהות של אחזקתו.
הנסיכה הלנה נפטרה בבית שומברג שבלונדון ב-9 ביוני 1923 ולווייתה הובלה על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
ג'יימס האריס סימונס
ג'יימס האריס "ג'ים" סימונס (באנגלית: James Harris "Jim" Simons; נולד ב־1938) הוא מתמטיקאי, איש אקדמיה, סוחר בשוק ההון ונדבן יהודי-אמריקאי.
ב־1982 ייסד סימונס את "רנסאנס טכנולוגיות", חברת השקעות פרטית שמרכזה בניו יורק שמנהלת כספים בהקף של 15 מיליארד דולרים; סימונס עדיין עומד בראשה, כמנכ"ל, של מה שהיא כיום קרן הגידור המוצלחת ביותר בעולם. הונו של סימונס נאמד בכ־22 מיליארד דולר.
סימונס מתרחק מפרסום, ונותן ריאיונות רק לעיתים רחוקות, על מנת להסביר זאת הוא מצטט את בנימין החמור מחוות החיות: "אלוהים נתן לי זנב כדי להרחיק ממני זבובים. אבל הייתי מעדיף שלא יהיה לי זנב ולא זבובים". באוקטובר 2009 הכריז סימונס כי הוא יפרוש ב־1 בינואר 2010 אולם יישאר ב"רנסאנס טכנולוגיות" כיושב ראש שאינו חבר הנהלה.
שנותיו הראשונות והקריירה שלו
ג'יימס סימונס הוא בנו של בעל מפעל לנעליים ממסצ'וסטס. הוא קיבל את התואר הראשון שלו במתמטיקה מ־MIT ב־1958, ואת הדוקטורט, אף הוא במתמטיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב־1961. בהיותו בן 23.
בשנים 1968–1964 הוא היה חוקר במכון לניתוחי הגנה (IDA). סימונס לימד מתמטיקה ב־MIT ובאוניברסיטת הרווארד. ב־1968, הוא מונה כראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק.
ב־1976 זכה סימונס בפרס אוסוולד ובלן בגאומטריה מטעם החברה האמריקאית למתמטיקה, בשל עבודתו העוסקת במזעור של יריעות רב־ממדיות ופונקציות אופייניות. הוא הצליח להוכיח את השערת ברנשטיין עד לממד 8 (מעל הממשיים),
ולהביא לשיפורה של תוצאת רגולריות מסוימת של ונדל פלמינג על בעיית פלטו.
המחקר המשפיע ביותר של סימונס עוסק בגילוין ויישומן של מדידות גאומטריות, שהובילו לפיתוח תבנית Chern-Simons (נודעה גם כאינווריאנט של Chern-Simons). ב־1974 פורסמה התאוריה שלו בספר "Characteristic Forms and Geometric Invariants" אותו הוא כתב עם חוקר הגאומטריה דיפרנציאלית הנודע שינג-שן צ'רן. משתמשים בתאוריה בפיזיקה, במיוחד בתורת המיתרים.
ב־1978 עזב את האקדמיה על מנת לנהל קרן השקעות ולסחור בסחורות ומכשירים פיננסיים.
רנסאנס טכנולוגיות
במשך למעלה משני עשורים קרן הגידור "רנסאנס טכנולוגיות" של סימונס, שסוחרת בשווקים ברחבי תבל, משתמשת במודלים מתמטיים מורכבים על מנת לנתח ולבצע מסחר – רבים מהם אוטומטיים. רנסאנס משתמשת במודלים שפותחו במחשב על מנת לנבא תמורות במחירים ככלי כספי שקל לסחור בו. מודלים אלה מבוססים על ניתוח כמות גדולה של מידע ככל שניתן לאסוף, ואחר כך על חיפוש תנועות שאינן אקראיות על מנת לבצע תחזיות.
רנסאנס מעסיקה מומחים רבים שלהם אין רקע פיננסי, בכללם מתמטיקאים, פיזיקאים וסטטיסטיקאים. הקרן האחרונה שייסדה החברה היא Renaissance Institutional Equities Fund .RIEF באה בעקבות קרן מדליון (Medallion fund) הידועה יותר של החברה, שהיא קרן נפרדת שסוחרת רק בכספם הפרטי של מנהלי החברה. ("זה מדהים לראות כאלה מתמטיקאים מוצלחים משיגים הצלחה בשדה אחר", כתב אדוארד ויטן, פרופסור לפיזיקה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי, ונחשב בעיני עמיתיו לפיזיקאי התאורטי החי המוכשר ביותר"). ב־2006 נבחר סימונס למנהל הכספים של השנה בידי האיגוד הבינלאומי למהנדסים פיננסיים (IAFE) ב־2007 הוערך שהוא הרוויח 2.8 מיליארד דולר, 1.7 מיליארד דולר ב־2006, 1.5 מיליארד דולר ב־2005, (הגמול הגבוה ביותר שקיבל מנהל של קרן גידור כלשהי באותה שנה) ו־670 מיליון דולר ב־2004.
מומחים שבחנו זאת תהו כיצד קרן מדליון הפנים ארגונית של רנסאנס המשיכה להאפיל בביצועיה על הנעשה בשוק המניות בעוד קרנות גידור אחרות הפתוחות למשקיעים מבחוץ הציגו ביצועים עלובים. יוצאת מן הכלל לכך היא קרן נובה (Nova Fund) שלה תשואות גבוהות ובאופן מסתורי נכללת באותו סוג של קרן מדליון.
נדבנות
העושר שסימונס צבר מממן הרבה ממיזמיו הנדבניים. סימונס תורם למדעי המתמטיקה, תומך בפרויקטי מחקר, קתדראות, וועידות בארצות הברית ומחוצה לה.
סימונס ורעייתו השנייה, מרילין האריס סימונס, הם המייסדים השותפים של קרן סימונס, ארגון נדבנות שתומך בפרויקטים העוסקים בחינוך ובריאות, בנוסף למחקר מדעי. מרילין מכהנת כנשיאת הקרן, בעוד ג'יימס משמש כמזכיר וכגזבר. לזכרו של בנו פול, מרעיתו הראשונה ברברה סימונס, הוא ייסד את פרק אבלון, שמורת טבע בת 0.53 קילומטר רבוע בסטוני ברוק. ב־1996 נהרג פול בן ה־34 בידי מכונית כשרכב על אופניו ליד ביתם של משפחת סימונס. בנו ניק טבע בגיל 23, בעת טיול לבאלי שבאינדונזיה ב־2003. ניק עבד בנפאל ומשפחת סימונס החלה לתרום רבות לשרותי הבריאות של נפאל באמצעות מכון ניק סימונס. ג'יימס סימונס גם ייסד את מתמטיקה לאמריקה (MfA), מוסד ללא כוונת רווח ששם לעצמו למטרה לשפר במידה משמעותית את החינוך המתמטי בבתי הספר הציבוריים.
ב־2006 תרם סימונס 25 מיליון דולר לאוניברסיטת סטוני ברוק באמצעות קרן סטוני ברוק.
המענק יועד לתמוך במחלקות המתמטיקה והפיזיקה של האוניברסיטה.
ב־27 בפברואר 2008, הכריז המושל אליוט ספיצר על תרומה בסך 60 מיליון דולר שנתנה קרן סימונס על מנת לממן את מרכז סימונס לגאומטריה ופיזיקה בסטוני ברוק. זוהי התרומה הגדולה ביותר שניתנה לאוניברסיטה ציבורית בהיסטוריה של מדינת ניו יורק.
בשנת 2016, קרן סימונס הקימה את מכון פלטירון כדי לאכלס 5 קבוצות של מדענים חישוביים (כל אחד עם 60 חוקרים ברמת דוקטורט ומעלה). המכון מורכב מארבע ליבות או מחלקות: CCB (מרכז לביולוגיה חישובית); CCA (מרכז לאסטרופיזיקה חישובית); CCQ (מרכז מכניקת קוונטים חישובית); CCM (מרכז למתמטיקה חישובית); ו־CCN (מרכז למדעי המוח החישוביים). המכון החדש ממוקם במנהטן ומייצג השקעה גדולה במדעי החישוב הבסיסיים. המשימה של מכון פלטירון היא לקדם את המחקר המדעי באמצעות שיטות חישוביות, כולל ניתוח נתונים, תיאוריה, מודלים וסימולציה. מכון המחקר נחנך בטקס ב־6 בספטמבר 2017.
מחקר האוטיזם
קרן הנדבנות המשפחתית נתנה 38 מיליון דולר על מנת למצוא את הסיבות לאוטיזם, ומתכננת לתרום 100 מיליון דולר נוספים למה שנהיה ההשקעה הפרטית הגדולה ביותר למחקר באוטיזם, כאשר ג'יימס שולט במידה רבה מאוד על היכן וכיצד יושקע הכסף. ג'יימס סיפק DNA ממשפחתו לצורך מחקר, וסייע בפתרון בעיות המחקר. כש־MIT ביקשו מימון למחקר, הוא התנה זאת בפרויקט שיתמקד באוטיזם ויכלול מדענים לפי בחירתו.
בשנת 2003 קרן סימונס יסדה את תוכנית יוזמת מחקר האוטיזם של קרן סימונס (SFARI) המתמקדת בכל ההיבטים של מחקר האוטיזם. הארגון מימן למעלה מ־200 מיליון דולר במחקר אוטיזם ל־150 חוקרים שונים מאז 2007.
ג'ודי גרלנד
ביוגרפיה
נולדה בשם פרנסס אתל גאם (Frances Ethel Gumm) במינסוטה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-אפיסקופלית. אביה נאלץ לעזוב את מקום מגוריו יחד עם אימה ושלוש בנותיו כתוצאה משמועות על היותו הומוסקסואל.
ג'יימס האריס סימונס
מחקר האוטיזם
ב־11 ביוני 2003 אירחה משפחת סימונס את "הכנס על מחקר האוטיזם" בעיר ניו יורק, אירוע שארך יום שלם שהדגיש את המחקר בסיבות לאוטיזם, במיפוי הגנומי המדויק של האוטיזם, ובמחקר במכניזמים הביוכימיקליים שפועלים אצל אנשים אוטיסטים. בין הנוכחים בכנס היו David Amaral, Dr. Eric Courchesne, Dr. Nathaniel Heinz, Tom Insel, MD, Catherine Lord, PhD, Dr. Fred Volkmar and Dr. Paul Greengard. קרן סימונס תרמה לאחרונה 10 מיליון דולר לשני מחקרים במרכז למחקר הילד באוניברסיטת ייל על מנת לחקור את ההשפעות הגנטיות על האוטיזם.
ג'ודי גרלנד
ביוגרפיה
גארלנד מהווה סמל לקהילת הלהט"בים בגלל סיבותיה המשפחתיות ואמונותיה ביחס לקהילה הלהט"בית בזמנה.
ג'יימס האריס סימונס
מינויים בהנהלה
סימונס מכהן כנאמן של המעבדה הלאומית ברוקהייבן, המכון למחקר מתקדם, אוניברסיטת רוקפלר ובמכון המחקר למדעי המתמטיקה בברקלי. הוא גם יושב בחבר המנהלים של תאגיד MIT (MIT Corporation).
בית הנשיא יצחק בן-צבי
בית הנשיא או בית ולירו הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב אלחריזי 17. התגוררו בו נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית ומשפחתם, גם בתקופת כהונתו כנשיא מדינת ישראל. הוא נכלל במתחם יד יצחק בן-צבי, הכולל, בין השאר, את בית החלוצות.
ג'יימס האריס סימונס
הון
סימונס הרוויח כ־2.5 מיליארד דולר ב־2008, והונו נטו מוערך ב־8.5 מיליארד דולר, וכאיש ה־29 בעושרו בארצות הברית.
בית הנשיא יצחק בן-צבי
היסטוריה
בני הזוג רחל ינאית ויצחק בן-צבי רכשו בשנת 1924 מגרש בשכונת רחביה במטרה להשתקע בה. עלות רכישת המגרש ברחוב אבן גבירול 10 הייתה גבוהה, ולא נותר להם די כסף לבנות עליו את ביתם, ולכן התגוררו עם בניהם בצריף שניצב על המגרש. בן צבי קיבל שני צריפים אוסטריים שנלקחו על ידי הצבא הבריטי כשלל מלחמה, בהיותו חייל משוחרר מהצבא הבריטי. צריפים אלה אוחדו יחד לצריף אחד בן שישה חדרים בו התגוררו גם הוריו של יצחק בן-צבי והוריה של רחל ינאית.
הצריף שימש גם כמפקדה של ארגון "ההגנה" בשכונה, ובו הוחזקו מוטות הברזל באמצעותם הגנו גברי השכונה על השכונה במאורעות 1929. בצריף נערכו ישיבות של ההסתדרות הכללית ושל הוועד הלאומי בו היו פעילים בני הזוג בן צבי.
בהמשך הגיעו בני הזוג בן צבי להסכם עם קבלן בניין, שבנה במגרש בית מגורים ובתמורה נתן לבני הזוג את הדירה בקומת הקרקע של המבנה. על יתרת המגרש, במקום בו היה "משק החלוצות", נבנה בית החלוצות.
בשנת 1950 פורק הצריף והועבר לקיבוץ בית קשת, שם הוא משמש כמרכז נוער על שמו של, בנם של יצחק בן-צבי ורחל ינאית, שנפל במרץ 1948 בקרבת הר תבור בקרבות מלחמת העצמאות.
עם היבחרו של בן צבי לנשיא, סירבו בני הזוג בן צבי לעבור לבית זלמן שוקן שנועד לנשיאי ישראל. רחל ינאית אמרה ליוסף כרמל, שלישו הצבאי של הנשיא כי:
בעקבות סירוב זה החליטה ממשלת ישראל על רכישת ביתו של הסוחר העשיר ניסים ולירו (בנו של חיים ולירו ואביו של פרופסור אהרון ולירו) הסמוך ברחוב אלחריזי 17, בתור לשכות בין הנשיא ומשרד הנשיא, וכן נבנו בסמוך שני "צריפים שוודיים" על מנת לשמש אולמות קבלות פנים. הצריף הגדול ידוע כ"צריף הנשיא". את עיצוב הפנים של הבית ביצע זוג האדריכלים יחזקאל גד ודורה גד.
ג'ודי גרלנד
קריירה
בשנת 1935 חתמה גרלנד על חוזה עם חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM). בגיל 16 כיכבה גרלנד בסרט "הקוסם מארץ עוץ", בתפקיד דורותי גייל עם נעלי האודם היוצאת למסע יחד עם חבריה.
ב-1944 כיכבה בסרט "פגוש אותי בסנט לואיס" בבימויו של וינסנט מינלי.
באפריל 1947, במהלך צילומי הסרט "הפיראט", עברה גרלנד התמוטטות עצבים ונלקחה מהסט, ובהמשך עברה עוד התמוטטויות שלבסוף הביאו לעזיבתה את חברת MGM.
ב-1948 שיחקה בסרט המוזיקלי "מצעד הפסחא" לצידו של פרד אסטר.
בשנת 1954 שיחקה גרלנד בסרט המוזיקלי "כוכב נולד" של האחים וורנר, שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
חיים אישיים
גרלנד הייתה נשואה חמש פעמים והתגרשה ארבע פעמים. יש לה שלושה ילדים. מ-1941 עד 1945 הייתה נשואה לדייוויד רוז. מ-1945 עד 1951 הייתה נשואה לבמאי הקולנוע וינסנט מינלי, שבסרטיו הופיעה פעמים רבות, ובתה מנישואים אלו היא השחקנית והזמרת לייזה מינלי. מ-1952 עד 1965 הייתה נשואה לסידני לופט. ב-1952 נולדה בתם לורנה, וב-1955 נולד בנם ג'וי. מ-1965 עד 1967 הייתה נשואה למארק הרון. ממרץ 1969 עד מותה ב-22 ביוני 1969 בלונדון, הייתה נשואה למיקי דינס.
בנובמבר 1959 אובחנה כחולה בדלקת כבד חמורה, ואף על פי שהרופאים ניבאו שלא תוכל לשיר יותר, חזרה גרלנד להופיע בקולנוע ובטלוויזיה לאחר החלמתה. במשך השנים סבלה גרלנד מהשמנה, תת משקל והתמכרות לתרופות ממשפחת הברביטורטים המרדימות וסמי מרץ המעוררים, שניטלו בסירוגין.
מותה
ב-22 ביוני 1969 נמצאה גרלנד מתה בחדר האמבטיה בביתה בלונדון על ידי בעלה האחרון מיקי דינס. בחקירה שלאחר המוות נקבע שהיא נפטרה ממנת יתר של ברביטורט. בתה לייזה מינלי גורסת אחרת, ולדבריה אמה מתה מדום לב ובאופן טבעי, אף על פי שלקחה את התרופות שבהן טופלה.
בית הנשיא יצחק בן-צבי
היסטוריה
זמן קצר לאחר פטירתו של בן צבי ב-23 באפריל 1963 נוסד יד בן צבי על ידי רחל ינאית, לוי אשכול וקדיש לוז.
בית ולירו
בית ולירו נבנה באמצע שנות ה-20 עבור אסתרינה (לבית קוקיה) וניסים ולירו, על פי תכנון של האדריכל יהושע סלנט בסגנון הבינלאומי. המבנה צופה באבן אדומה, ובחזיתו הותקנה דלת כניסה מרשימה בסגנון אר דקו. בחדר האוכל של הבניין, שהפך לחדר האירוח של הנשיא, הותקן הרדיאטור הראשון בירושלים. בקומת הקרקע היה משרדו של הנשיא וחדרי האירוח והקומה השנייה שימשה למגורים.
הצריפים השוודים
"הצריפים השוודים" הותקנו בחצר המבנה (שהורחבה על חשבון "גן הכוזרי" הסמוך) במטרה לשמש אולמות אירועים ואולמות קבלות פנים. צריפים אלה יוצרו בגרמניה. הצריף הגדול שימש לקבלות פנים רבות משתתפים, והקטן לקבלות פנים מצומצמות. הצריפים מעץ הותקנו לבקשת בן צבי אשר סבר כי לאור העובדה שמרבית העולים החדשים התגוררו במעברות בצריפים ובפחונים, אין זה ראוי שלנשיא יבנו אולם קבלת פנים מרשים, ודי בצריף צנוע.
הצריפים, מהיותם אולמות האירוח הרשמיים של נשיא המדינה, עוטרו בסמלי שנים עשר השבטים מעשי ידי הפסלת בתיה לישנסקי (אחותה של רחל ינאית). על רצפת האולם הונח שטיח "משכית". באולם הקטן מוצגים אריחי אבן שעליהם כתובים פרקים מספר יחזקאל, שהובאו מעיראק, ממקום קבורת הנביא.
בכניסה לצריפים ניצב פסיפס מעון, וכן פסל של בתיה לישנסקי בשם "מגש הכסף" - על שם שירו של נתן אלתרמן.
כיום משמש הצריף הגדול כאולם ההרצאות של יד בן צבי, והצריף הקטן - ככיתת לימוד.
אמברוש נמני
אמברוש נמני (במקור עד 1871 נוימן, בהונגרית: Neményi Ambrus; פצל, 15 בנובמבר 1852 – בודפשט, 13 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי, עיתונאי יהודי-הונגרי, דודו של המתמטיקאי-פיזיקאי פול נמני.
קורות חיים
אמברוש נמני נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ז'יגמונד נוימן ושל יוליה קוֹהְן (כהן). לאחר שסיים את לימודיו בתיכון למד משפטים ומדע המדינה בווינה והיה אחד התלמידים החביבים על לורינץ שטיין שם. לאחר מכן שמע הרצאות של מרצים בקולג' דה פראנס ובסורבון בפריז במשך שנתיים. אחרי חזרתו להונגריה קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת בודפשט. בכניסתו למערכת היומון בבודפשט בשפה הגרמנית הפסטר לויד, הפך לכותב מאמרי המערכת. הוא יזם הקמת מספר מוסדות ללא כוונת רווח והפך גם לעמית העיתון "הסקירה של בודפשט" (Budapesti Szemle). בשנת 1878 כתב את המחקר שלו על ההיסטוריה התרבותית של "פרנסואה רבלה ותקופתו". בשנת 1880 פרסם את מאמריו שנאספו בשני כרכים שכותרתם הייתה "רישומים היסטוריים עכשוויים". בשנת 1881 נחבר נמיני לוועדת החקיקה של בודפשט וככזה עסק בעיקר בנושאי מזון ודיור. הוא כתב מאמר מרכזי בנושא שיכון מטעם הגוף המייצג הזה של בירת הונגריה שפורסם במהדורת מועצת העיר של בודפשט בשנת 1884. עבודתו המאוחרת יותר, "משמעת וסמכות פרלמנטרית" (בודפשט, 1885), דנה בזכות החסינות, ובשיקול הדעת של נשיא הפרלמנט. עבודתו "המדינה וגבולותיה" (1889) מראה את התפשטות התפיסות הסוציאליות הממלכתיות במוסדות המדינה ההונגריים. המחקר שלו "דמוקרטיה בספרות" הלך בכיוון דומה. יצירה מינורית שלו: "העיתונים והעיתונאים של המהפכה הצרפתית" הופיעה בהוצאת "הספרייה הזולה". כתביו שהופיעו בחו"ל: Hungaricae Res, שחשף את עסקי השולבריין (Schulverein-אגודות בית ספר ויש למונח משמעויות שונות) והוליד פולמוס חד באותה תקופה, כמו כן פורסמו מאמריו עיתונים שונים בנושאי:
נמיני הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
חייו האישיים
אשתו הייתה טרזיה קופיי (1864–1944), בתם של אדולף קופיי ושל רוזה דויטש, אותה נשא בבודפשט ב-17 באוקטובר 1880.
בנותיהם:
בנימין פרנקלין פיישוטו
בנימין (בנג'מין) פרנקלין פיישוטו (באנגלית: Benjamin Franklin Peixotto, 13 בנובמבר 1834 ניו יורק - 18 בספטמבר 1890) היה עורך דין, עיתונאי, דיפלומט אמריקאי, פעיל קהילתי יהודי ופילנתרופ, בן למשפחה יהודית-פורטוגזית עם שורשים בהולנד וקוראסאו, ממנהיגי הארגון בני ברית. הוא נודע, בין השאר, במאמציו כדיפלומט בבוקרשט לעודד את האמנציפציה של יהודי רומניה ולהגן על זכויותיהם נגד האנטישמיות השלטונית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
בנג'מין פרנקלין פיישוטו נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית, כאחד משמונת ילדיהם של הרופא, הפובליציסט והפעיל הפוליטי הדמוקרטי דניאל לוי מדורו פיישוטו (1843-1800) ושל רחל לבית מנדש סיישאס (1861-1798). ד"ר מדורו פיישוטו, יליד אמסטרדם, היה לפרק זמן יושב ראש החברה הרפואית של ניו יורק. הסב מצד האב, מוזס לוי מדורו פיישוטו, יליד קוראסאו, כיהן, בין השאר, כחזן בקהילת שארית ישראל בניו יורק בין השנים 1820–1828. בגיל שנתיים עבר בנג'מין עם הוריו לקליבלנד, שם קיבל אביו עבודה כפרופסור בבית הספר לרפואה. מאוחר יותר, בשנת 1841 המשפחה חזרה לניו יורק, שם המשיך האב את עבודתו כרופא בכיר. אחרי מות אביו בשנת 1843, בשנת 1847 חזרו הנער, אמו ואחיו לקליבלנד ובשנות ה-50 של המאה ה-19 החל לנהל בית חרושת לטקסטיל יחד עם ג'יאו איי. דייוויס, Davis, Peixotto & Co., שסיפקה, בין השאר, מדים לצבא בימי מלחמת האזרחים ובמקביל עסק בעיתונאות. בשנים 1862-1856 כתב פיישוטו מאמרי מערכת בעיתון "Cleveland Plain Dealer". הוא עזב ב-1862 כשהעיתון אימץ את השקפתם של ה-copperheaders, דמוקרטים פציפיסטים שהתנגדו למלחמה עם הדרום.
פעילותו הפוליטית והקהילתית באמריקה
פיישוטו למד משפטים והתמחה אצל המשפטן והפוליטיקאי הדמוקרטי סטיבן דאגלס שהפך בשבילו לדמות נערצת. התגייס בעצמו, כמו אביו, לפעילות במסגרת המפלגה הדמוקרטית, ותמך במועמדותו של דאגלס בעת מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860. בין השנים 1855 ל-1866 היה פעיל בענייני הקהילה היהודית בקליבלנד. הוא היה שותף להקמתם של מוסדות שונים, בהם, יחד עם דייוויס, "החברה היהודית לצדקה" (Hebrew Benevolent Society; 1855, הוא היה גם למזכיר שלה), "החברה הספרותית של הצעירים היהודים" (1860), אותה צירף בשנת 1863 ללשכת בני ברית המקומית שהקים, ע"ש סר משה מונטפיורי. פיישוטו עזר גם כן בהקמת בית מחסה ליתומים יהודים (כיום "בלפר") בקליבלנד. כדי להשיג כספים למימון בית המחסה, גייס ארגוני נשים בתשע ערים גדולות. פיישוטו היה גם חבר בהנהגת קהילת "תפארת ישראל" בקליבלנד וגזברה וניהל את בית הספר ליום ראשון שלה בשנת 1858. עלה במהירות בהירארכיה של ארגון בני ברית ונבחר בגיל 29 בלבד ל"שר הגדול" שלו בין השנים 1865-1863. פעילותו הציבורית הענפה בקליבלנד כללה גם השתתפות בהקמת "איגוד הספרייה המרכנטילית" ועמד זמן מה בראשה. בשנת 1866 עזב פיישוטו את קליבלנד ופתח משרד עורכי דין בניו יורק. בהמשך התיישב בקליפורניה, משנת 1867 בסן פרנסיסקו. בשנת 1870 התמנה על ידי הנשיא יוליסס גראנט לקונסול אמריקאי ברומניה.
הפעילות ברומניה
רומניה נוצרה מאיחוד נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה. במדינה החדשה, שחוקתה טרם גובשה סופית, היה מאבק על מתן אזרחות לתושביה היהודים. אישים יהודים שונים (הבנקאי ז'וזף זליגמן, השד"ר חיים צבי שניאורסון מירושלים ואחרים בארצות הברית) הפעילו לחצים על הנשיא האמריקאי, למינויו של בנג'מין פרנקלין פיישוטו לתפקיד הקונסול האמריקאי ברומניה, במטרה שיפעל מתוקף תפקידו זה לקידום נושא מתן האזרחות ליהודים. חיים צבי שניאורסון, שהתקבל אצל הנשיא יוליסס גראנט שטח בפניו את קשייהם של יהודי ארץ ישראל ויהודי רומניה, נסע לסן פרנסיסקו במסגרת סיור ההרצאות וההתרמות שלו באמריקה, הכיר את פיישוטו והתרשם מאוד ממנו. אף על פי שהיה קיים מועמד אחר לתפקיד של קונסול בבוקרשט בשם אדולף בוכנר, שכיהן כפקיד בקונסוליה בבוקרשט, זליגמן ושניאורסון התעקשו שימונה פיישוטו. אחרי היסוסים רבים, הצטרף אליהם גם ידידו של פיישוטו, עורך-הדין והפילנתרופ סיימון וולף, שבהתחלה הופתע מהרעיון החריג בעיניו. הנשיא גראנט, שבגלל פעולות שונות בעברו נחשב לאנטישמי, נענה לבקשתם ואישר את המינוי, ייתכן גם כדי לנסות לערער את הדימוי האנטישמי שדבק בו. הפעילות הבינלאומית לקידום איזרוח יהודי רומניה, שהתחילה ב-1867, בביקור קצר של משה מונטפיורי בבוקרשט, רוכזה בהמשך בידי פיישוטו, אשר ראה בכך את יעודו. בסופו של דבר המאמצים הבינלאומיים לא נשאו פרי ומרבית יהודי רומניה לא זכו לאזרחות המיוחלת אלא לאחר מלחמת העולם הראשונה. מישרתו הדיפלומטית של פיישוטו הייתה ללא שכר ומימונה הובטח על ידי קבוצת יהודים אמריקנים, בעיקר מקרב חברי בני ברית, וכן קרן מבריטניה. פיישוטו הגיע לבוקרשט עם מכתב מהנשיא גראנט למלך קרול הראשון מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, שלמרות הבטחותיו, נכנע מהר לעמדת צירי הפרלמנט ברומניה. הללו התנגדו למתן אזרחות ליהודים מהיותם "מיעוט שהתרבה דרך הגירה במהלך המאה האחרונה", והצגתם "כסכנה דמוגרפית, כלכלית ותרבותית". במכתבו ציין הנשיא גראנט כי פיישוטו נשלח לשרת ללא שכר, לשם שליחות, כדי לבוא לעזרת היהודים המקומיים, וכי ארצות הברית, שאינה מפלה את אזרחיה מסיבות דת ולידה, מאמינה באופן טבעי כי השקפות אוניברסליות אלה צריכות להיות נחלת כל העולם המתורבת. פיישוטו התקבל אצל המלך קרול וקשר איתו יחסים שהוגדרו כטובים. אף על פי שנושא איזרוח היהודים לא התקדם, בנוכחותו ובפעילותו בבירת רומניה הצליח פיישוטו לתרום ולהשפיע בתחום האמנציפציה והמודרניזציה של חיי הקהילות היהודיות, וניסה להגן עליהן מפני האנטישמיות המיליטנטית. דעת הקהל היהודית והכללית-הליברלית נסערה מאוד אחרי הפרעות ביהודים בשנת 1872 בערים איזמאיל, קחול ורשקוב בדרום בסראביה, וכן בגלל גזירות שונות שהוטלו, גם במישור מקומי וגם בארצי, נגד היהודים (גירושם ממגוריהם, הגבלתם בתעסוקה ובמסחר, מגבלות ואיסורים בבנייה, בשרותי הדת והחינוך, הטלת קנסות ומיסים כבדים, "שבועת היהודים" וכו'). על סמך דיווחיו של פיישוטו, מזכיר המדינה פיש שלח מכתבים לדיפלומטים האמריקנים בארצות שונות לפעול וללחוץ למען שיפור גישת שלטונות רומניה כלפי היהודים. פיישוטו השיג חנינה מהנסיך קרול לחמשה מתוך היהודים שהואשמו כי גרמו לפריצת המהומות באיזמאיל. ב-1873, ככל הנראה גם בהשפעתו, עיכבו השלטונות יישום החוק לאיסור מכירת משקאות חריפים על ידי יהודים. ב-1874 התאפשרה ליהודים ילידי רומניה קבלת ערבות זמנית לקיומן של זכויות מוניציפליות.
פיישוטו הקים ברומניה את חברת אחוות ציון לצורך קידום החינוך והפצת ההשכלה בקרב היהודים. על בסיס זה הוקמה כעבור זמן לשכת ארגון בני ברית של יהודי רומניה. מאוכזב מיחס השלטונות כלפי בני דתו, יזם פיישוטו הצעה להגירה יהודית המונית מרומניה לארצות הברית. בעוד הממשלה הרומנית קיבלה בשביעות רצון את הרעיון, הוא נתקל בהתנגדות וכעס בקרב חוגים יהודים במערב אירופה ובארצות הברית עצמה, כולל מצד אלה שמימנו את פעילותו, שחששו מפני הגירה כזאת. בין היתר הובע החשש כי הרצון להגר יתפרש כהוכחה ל"חוסר הלויאליות" של היהודים כלפי רומניה. קבוצה של 150 יהודים הצליחו, למרות הכל, להגר לארצות הברית הודות למאמציו. פעילותו של פיישוטו תרמה לפעולות מחאה שננקטו בסופו של דבר כלפי רומניה על ידי נציגי הקהילות היהודיות במערב בוועידת בריסל ב-1876; ובעקבותיה גם ועידת המעצמות שהתכנסה בברלין ב-1878 אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) (אותה רואים הרומנים כמלחמת העצמאות שלהם) דרשה מרומניה הענקת זכויות אזרחיות שוות למיעוטים הלא נוצריים, שרובם היו יהודים.
בשלהי המאה ה-19 והתחלת המאה ה-20, כהמשך לפעילותו של פיישוטו, התחוללה הגירה המונית של כשליש מיהודי רומניה - לאמריקה.
גם אחרי חזרתו לארצות הברית לא הרפה פיישוטו מדאגה ליהודי רומניה ובשנת 1877 פעל אצל הנשיא רתרפורד הייז, בראש משלחת של הנהגת יהודי ארצות הברית (Board of Delegates of the American Israelites) בעקבות פרעות נגד יהודים בעיר ג'ורג'יו.
שנותיו האחרונות בארצות הברית ובצרפת
משם חזר לארצות הברית ב-1875. בשובו השתתף בהתארגנות ה"איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" (Union of American Hebrew Congregations), כיום האיחוד ליהדות רפורמית, שהוקם בראשות הרב יצחק מאיר וייז בשנת 1873. אחרי שהשתתף במערכת הבחירות לנשיאות במחנה של רתרפורד הייז, שזכה להיבחר, התמנה על ידי הנשיא החדש לשמש כקונסול כללי של ארצות הברית בליון שבצרפת. בתפקידו זה כיהן עד 1885, אז חזר לעסקיו ולפעילותו הקהילתית בניו יורק. בשנת 1886 הקים את הירחון "מנורה". היה פעיל בהנהלת המכון הטכני העברי, של החברה לעזרה רפואית, ועוד ארגונים ומוסדות קהילתיים. בנימין פרנקלין פיישוטו היה נשוי משנת 1858 לחנה שטראוס (1901-1840) ולזוג נולדו תשעה ילדים, מתוכם ארבעה בנים וחמש בנות. בנו הבכור, ג'ורג' מדורו פיישוטו, היה צייר, ובן אחר פרסי, היה איש עסקים, חבר בקהילה האמריקנית בפריז. פיישוטו מת ב-1890 בניו יורק, מסיבוכים של מחלת השחפת ושם גם נקבר.
כריס סמולינג
כריסטופר לויד "כריס" סמולינג (באנגלית: Christopher Lloyd "Chris" Smalling; נולד ב־22 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם ברומא.
קריירת מועדונים
סמולינג החל את הקריירה בקבוצת החובבים מיידסטון יונייטד, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2007. הוא הפך במהרה לשחקן חשוב בקבוצה ולאחר סדרה של הופעות מרשימות הצטרף למועדון פולהאם שהייתה אז בפרמייר ליג באפריל 2008.
סמולינג ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה ב-24 במאי במשחק האחרון של עונת 2008/2009 בהפסד 0–2 לאברטון, ובעונה שלאחר מכן כבר הפך לשחקן מפתח בהרכב פולהאם. יכולתו הגבוהה הביאה להתעניינות מצד קבוצת מנצ'סטר יונייטד, ובחודש ינואר 2010 הודיע המועדון כי סמולינג חתם בשורותיו, אך יישאר בפולהאם עד לסיום אותה עונה. סמולינג הצטרף רשמית למנצ'סטר יונייטד ב-1 ביולי 2010, והופעת הבכורה שלו במועדון הייתה במשחק מגן הקהילה ב-8 באוגוסט בניצחון 1–3 על צ'לסי שבו יונייטד זכתה בתואר.
בעונתו הראשונה בקבוצה שימש סמולינג בעיקר כשחקן מחליף, אך מספר פציעות של שחקני הגנה אחרים הובילו אותו בהמשך העונה לתפוס מקום בהרכב. עם תחילת עונת 2011/2012 סמולינג הפך לשחקן משמעותי יותר בקבוצה, שהוא מתפקד כבלם או בעמדת המגן הימני, וכבש את שערו הראשון בפרמייר ליג ב-18 בספטמבר 2011, במשחק הניצחון 1–3 מול צ'לסי.
בעונת 2016/2017 בליגה האירופית, תחת המאמן ז'וזה מוריניו, זכה סמולינג עם קבוצתו בתואר האירופי, וזאת לאחר שפתח במשחק הגמר בו ניצחה קבוצתו 0–2 את אייאקס.
סמולינג מנהל החל מ-2018 אורח חיים טבעוני.
ב-30 באוגוסט 2019 הושאל לקבוצת רומא. ב-25 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–2 לאטאלנטה. ב-30 באוקטובר כבש את שערו הראשון בניצחון 0–4 לאודינזה. ב-5 באוקטובר 2020 חתם באופן קבוע ברומא לשלוש שנים.
קריירה בינלאומית
סמולינג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-2 בספטמבר 2011, במשחק מול נבחרת בולגריה.
מעטפת (מחשבים)
במחשבים, מעטפת (באנגלית: Shell) היא רכיב תוכנה המספק ממשק למשתמשים. המונח מתייחס בדרך כלל למעטפת של מערכת הפעלה, המספקת גישה לשירותי הליבה. עם זאת, המונח משמש גם לציון יישומים ה"בנויים מסביב" לרכיב מסוים, לדוגמה דפדפנים ותוכניות לדואר אלקטרוני המשמשות כ"מעטפת" למנוע תצוגה מבוסס HTML.
למערכות הפעלה יש בדרך כלל שני סוגים של מעטפות: שורת פקודה וגרפית. מעטפת שורת הפקודה מספקת ממשק שורת פקודה (CLI) למערכת ההפעלה, ואילו המעטפת הגרפית מספקת ממשק משתמש גרפי (GUI). בשתי הקטגוריות, היעוד העיקרי של המעטפת הוא לשפעל או "לשגר" תוכניות אחרות, אך עם זאת, יש למעטפות לרוב גם יכולות נוספות כגון הצגת ספריות וקבצים.
חובת התייעצות
במשפט המנהלי, חובת התייעצות היא חובה המוטלת לפעמים על רשות ציבורית להתייעץ בגורם אחר, בטרם תקבל החלטה בעניין מסוים המצוי בסמכותה.
חשיבותה של ההתייעצות נעוצה בכך שהיא מאפשרת קבלת מידע של גורמים מקצועיים, הניתן מנקודת מבט שונה משל בעל הסמכות לקבל את ההחלטה, ולכן היא משפרת את הליך קבלת ההחלטות. לעיתים, הגורם עמו הרשות מחויבת להתייעץ מייצג ציבור מסוים שלהחלטה יש השפעה עליו, וההתייעצות מהווה מעין שימוע. כך, למשל, חוק ארגון הפיקוח על העבודה, התשי"ד-1954 קובע כי תקנות שמתקין שר העבודה בעניין הכנת תוכנית בטיחות טעונות התייעצות עם "ארגון העובדים המייצג את המספר הגדול ביותר של עובדים במדינה" ועם "ארגון מעבידים שלדעת השר הוא ארגון יציג ונוגע בדבר".
בתי המשפט נדרשו לאורך השנים לשאלת היקפה של חובת ההתייעצות ואופן קיומה.
מקור החובה
בדרך כלל, חובת ההתייעצות מוטלת מכוח חוק. כך, למשל, קובע חוק בתי המשפט כי נשיא בית המשפט העליון ימנה ועדת אתיקה לאחר התייעצות עם שר המשפטים. חוק הבטיחות במקומות ציבוריים קובע כי תקנות בעניין סדרני בטיחות יותקנו בהתייעצות עם ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
לעיתים מוטלת החובה מכוחם של מקורות אחרים.
כך, למשל, החליטה הממשלה כי תקנות חומרים מסוכנים, המצויות בסמכות השר להגנת הסביבה, ושעניינן חומרים רדיואקטיביים, יותקנו לאחר התייעצות עם הוועדה לאנרגיה אטומית.
בהנחיית היועץ המשפטי לממשלה בעניין התקנת תקנות, נקבע כי אף אם חוק אינו מטיל חובת התייעצות, על משרד ממשלתי המתקין תקנות לתאם עם משרדי הממשלה האחרים את נוסח התקנות, ובפרט אלה מהם שיש להם עניין ישיר בתקנות, מטעמים של מינהל תקין. עוד נקבע בהנחיה זו כי היועץ המשפטי במשרד הממשלתי המופקד על התקנות יכין, בתיאום עם הגורמים המקצועיים המופקדים על הכנת התקנות, רשימה של גופים עמם ראוי לקיים קשר במהלך ההכנה של התקנות. כן נכתב בהנחיה כי "יש לשקול אם ראוי לכלול ברשימה גם גופים שיש להם עניין כללי בתקנות, אך אין הם מייצגים באופן מיוחד את הציבור אליו מכוונות התקנות, כגון לשכת עורכי הדין והמועצה הישראלית לצרכנות".
אופן ההתייעצות
בפרשת עזבה, קבע השופט אליהו מצא רשימה בסיסית של תנאים שעליהם להתקיים כדי שניתן יהיה לקבוע כי קוימה חובת ההתייעצות: "ראשית, צריך שהגורמים השותפים להתייעצות יחליפו דברים זה עם זה (בכתב או בעל-פה) במישרין; שנית, צריך שכל אחד משניהם יהיה ער ומודע לכך שמטרת חילופי הדברים היא קיומה של התייעצות כנדרש בחוק; ושלישית, צריך שהמבנה המהווה נושא להתייעצות יהיה מוגדר היטב." באותו מקרה נדונה שאלת תוקפה של התייעצות בין יושב ראש ועדה מקומית לתכנון ולבנייה לבין ראש מועצה מקומית באשר להוצאת צו הריסה מינהלי. התייעצות זו נערכה בטלפון, בשעת לילה מאוחרת ובלא שהוזכרו הגוש והחלקה שבהם נמצא המבנה המיועד להריסה. בסופו של דבר, קבעו השופטים ברוב דעות, כי התקיימו התנאים הבסיסיים, וחובת ההתייעצות מולאה.
נושא נוסף עליו עמד בית המשפט הוא חובתה של הרשות המינהלית לספק את כל המידע המצוי ברשותה לגוף עמו היא מתייעצת, כדי שאותו הגוף יוכל לתת עצות מועילות. כמו כן, על הרשות לתת לגוף עמו היא מתייעצת שהות מספקת לגבש את עמדתו. לעניין זה, אין פרקי זמן מוגדרים מראש, וכל מקרה נבחן לגופו, בהתאם לעקרון הסבירות.
היקף החובה
הרשות הציבורית אינה חייבת לקבל את דעתו של הגוף עמו היא מתייעצת, אך היא חייבת לשקול את עמדתו בלב פתוח ובנפש קולטת. כלומר, עליה להתייחס לעמדת הגוף באופן ענייני ורציני. כך, למשל, קבע השופט משה לנדוי כי "מן החומר העובדתי, שהובא לפנינו, נוכחנו לדעת, שכל אותה התייעצות עם המועצה הייתה חסרת משמעות וממשות, כי השר כבר גמר בדעתו להתלות את הרישיון ולהפסיק את החפירות, בין אם המועצה תיענה לבקשתו או בין שתמאן ... לא לזה ייקרא התייעצות עם המועצה 'בלב פתוח'"
במקרים מסוימים, כדי לפעול בניגוד להמלצת הגוף המייעץ, על הרשות הציבורית להשתית את החלטתה על נימוקים מבוססים וענייניים. אין זה נכון לכל התייעצות, והדבר תלוי בנסיבות שונות, ובהן מהות הסוגיה, לשונו של החוק המחייב את ההתייעצות ותכליתו, המעמד ותחומי המומחיות - הן של הרשות המתייעצת והן של הגוף המייעץ, ועוד.
במובן זה, כאשר חוק קובע כי על רשות ציבורית להתייעץ עם גוף אחר, מדובר בדרישה חלשה יותר מאשר בדרישה לקבל הסכמה או אישור של גוף אחר, שמשמעותם בפועל זכות וטו לאותו הגוף. סוגיה זו עולה לא אחת במהלך חקיקתם של חוקים שונים המקנים לשר מסוים סמכות להתקין תקנות, כאשר מתעורר קונפליקט בין מי שסבור שיש לאפשר לשר אחר להטיל וטו על התקנות, לבין מי שסבור שדי בהתייעצות עם אותו השר. דוגמה לכך ניתן לראות בדיון שהתנהל בכנסת במהלך אישורו של חוק הקרינה הבלתי מייננת, שבו נדונה הסתייגות של חבר הכנסת אליעזר כהן, שביקש לקבוע כי התקנות שמתקין השר להגנת הסביבה בעניין מרחקי בטיחות מאנטנות סלולריות יהיו בהתייעצות עם שר התקשורת, בניגוד לנוסח הצעת החוק, שדרש את הסכמת השר.
כאמור, על הרשות הציבורית לשקול את עמדתו של הגוף עמו היא מתייעצת בלב פתוח ובנפש קולטת, אך אין פירושו של דבר שהיא רשאית להתפרק משיקול דעתה. על הרשות לבחון בעצמה את העצה שניתנה לה, ואל לה לקבלה באופן אוטומטי.
נפקות הפרת החובה
ככלל, העמדה המקובלת בפסיקה היא שדינה של החלטה שנתקבלה מבלי שמולאה דרישת החובה להתייעץ היא בטלות. עם זאת, מאז שנות ה-80 וה-90 רווחת דוקטרינת הבטלות היחסית, שלפיה כאשר ברור מנסיבות המקרה כי ההתייעצות לא הייתה עשויה בשום אופן לשנות את ההחלטה, תעמוד ההחלטה בתוקפה.
מנחם שיפר
מנחם שיפר (Menahem Max Schiffer; 24 בספטמבר 1911 - 11 בנובמבר 1997) היה מתמטיקאי ממוצא יהודי-גרמני אשר שימש כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד.
ביוגרפיה
שיפר נולד ב-24 בספטמבר 1911 בברלין שבגרמניה למשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1930 והחל ללמוד באוניברסיטת הומבולדט שבברלין (נקראת גם אוניברסיטת פרידריך וילהלם) באותה השנה, בכוונה להתמחות בפיזיקה. הוא היה תלמידם של הפיזיקאים מקס פון לאואה, ולטר נרנסט וארווין שרדינגר, ובנוסף למד מתמטיקה מהמתמטיקאים ארהרד שמידט, ישי שור ולודוויג גאורג ביברבך. במהלך לימודיו, החליט שיפר לשנות את מקצוע ההתמחות שלו למתמטיקה.
עקב רדיפתם של הנאצים לאקדמאים יהודיים בגרמניה, נאלץ שיפר לעזוב את ברלין ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל. הוא סיים תואר שני באוניברסיטה העברית שבירושלים בשנת 1934. התואר התבסס על מאמר שכתב ופרסם בגרמניה, "משפטים סופיים של תאוריה בלתי משתנה" (Finiteness Theorems of Invariant Theory). בשנת 1938 סיים דוקטורט בהנחיית מיכאל פקטה.
שיפר המשיך לעבוד באוניברסיטה העברית עד שנת 1946, ועבר לארצות הברית בשנה זו כאשר מונה למרצה מחקר באוניברסיטת הרווארד. הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון משנת 1949 עד 1950, אז גם הוזמן לקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים של שנת 1950 שנערך בקיימברידג' (הוא הוזמן שוב בשנת 1958). שיפר חזר לאוניברסיטה העברית בשנת 1950, שם התמנה לפרופסור למתמטיקה. לאחר שנה בישראל, חזר שיפר לארצות הברית בשנת 1951, לאוניברסיטת סטנפורד, שם מונה כפרופסור למתמטיקה ב-1 בספטמבר 1952. הוא כיהן כיושב ראש המחלקה למתמטיקה משנת 1954 עד 1959.
במהלך הקריירה שלו כמתמטיקאי, חיבר ופרסם 135 פרסומים, כולל 4 ספרים, ועם כ-40 מחברים שונים.
בשנת 1937 נישא לפניה רבינוביץ' בירושלים. בתם היחידה, דינה סינגר, היא ביולוגית מולקולרית.
שיפר נפטר ב-11 בנובמבר 1997 בקליפורניה שבארצות הברית.
תרומתו למחקר
בשנת 1953, פרסם שיפר יחד עם סטפן ברגמן את הספר "פונקציות ליבה ומשוואות דיפרנציאליות אליפטיות בפיזיקה מתמטית" (Kernel functions and elliptic differential equations in mathematical physics). ספר זה מתמקד בתאוריה של בעיות ערך הגבול במשוואות דיפרנציאליות חלקיות, שממלאות תפקיד מרכזי בתחומים שונים של מתמטיקה טהורה ויישומית, פיזיקה תאורטית והנדסה. הוא דן בחלק מן התאוריה מנקודת מבט אחידה ומספק מבוא שיטתי לכל ענף של היישומים שהוא מכיל.
בשנת 1954, פרסם שיפר עם דונלד ספנסר את הספר "פונקציונליות סופית של משטחי רימן" (Functionals of finite Riemann surfaces). ספר זה, המתמקד במשטחי רימן הסופיים, שמבוססים על הרצאותיהם של שיפר וספנסר משנת 1949 עד 1950 באוניברסיטת פרינסטון, הוא ספר בסיסי שבו מוצג מידע על התפתחות התאוריה הקלאסית לאורך קווים היסטוריים, בחינת שיקולים גאומטריים ופיזיים, משפטי הקיום למשטחי רימן סופיים והקשרים בין דיפרנציאליים, וכן בדיקת הפרשי הבינריים, משטחים המוטבעים על משטח נתון, מפעילים אינטגרליים, וריאציות של משטחים והתפקודים שלהן.
בשנת 1965, פרסם שיפר, יחד עם רונלד אדלר ומוריס באזין, פרסם את הספר "הקדמה ליחסות כללית" (Introduction to general relativity). ספר זה מתאר בקצרה את התאוריה.
שיפר כתב על נושאים רבים נוספים בתחום, אך פרסומים אלו הם החשובים ביותר ותרומתם למחקר היא המשמעותית ביותר.
קרל היאסן
קרל היאסן (באנגלית: Carl Hiaasen; נולד ב-12 במרץ 1953) הוא סופר מתח ועיתונאי אמריקני.
ביוגרפיה
היאסן נולד וגדל בעיירה פלנטיישן, ליד פורט לודרדייל במדינת פלורידה בארצות הברית המשמשת כרקע לספריו, למשפחה ממוצא נורווגי, הבכור מארבעת ילדיו של עורך דין ומורה. לאחר סיום בית הספר התיכון נישא לקוני ליפורד, והחל ללמוד באוניברסיטת אמורי ב-1970. בעת לימודיו באוניברסיטה גילה כישרון לכתיבה הומוריסטית. ב-1972 עבר ללמוד באוניברסיטת פלורידה וב-1974 קיבל תואר ראשון בעיתונאות. בשנת 1996 התגרש, ונישא לפניה קליזר ב-1999. יש לו ילד מכל אחד משני קשרי הנישואין.
לאחר שעבד במשך שנתיים ככתב העיתון "קוקואה היום" בעיירה קוקואה בפלורידה, עבר לעבוד עבור מערכת המיאמי הרלד בשנת 1976, והוא עובד שם עד היום. משנת 1979 החל לעבוד כעיתונאי חוקר, וחקר את שדה הבניה והפיתוח, כשהוא חושף מזימות להרוס את נופה הטבעי של פלורידה עבור רווח קל. כמה מספריו סובבים סביב נושא זה, כגון הספר "שחיה בעירום" המתאר מזימה להרוס את ביצות האוורגליידס, באמצעות הזרמת שפכי חקלאות מזוהמים בזרחן. מאז 1985 החל לכתוב בעיתון טור שבועי.
בשנות ה-80 החל בקריירה כסופר מתח. ביחד עם ידידו ויליאם מונטלבנו פרסם שלושה ספרי מתח בין 1981 ל-1986 ("Powder Burn", "Trap Line" ו-"A Death in China"). לאחר שמונטלבנו הפך לכתב חוץ, פרסם את ספרו הראשון ככותב עצמאי "Tourist Season" (עונת התיירות) ובו פיתח רבים מהמאפיינים שילוו את כתיבתו בעתיד.
מרבית כתיבתו של היאסן היא למבוגרים, אך כמה מספריו מיועדים לנוער. אחד מספרים אלו, "קריאת הינשוף", אף הוסרט, וזכה במספר פרסים המיועדים לסופרי ילדים. היאסן הוא שגילה את הסופר כריסטופר פאוליני כאשר קרא את ספרו "אראגון" שיצא בהוצאה עצמית, והתרשם ממנו עד כדי כך שהמליץ להוצאת "קנופף" עמה עבד להוציא את הספר לאור, וכך נחשף הספר לקהל הרחב.
ספריו של היאסן תורגמו לשפות רבות ובהן עברית. מספרי הנוער של היאסן תורגמו לעברית "קריאת הינשוף" ו"מתח על המים".
ביוני 2018 נהרג אחיו רוב היאסן בפיגוע הירי במשרדי קפיטל גאזט בעיר אנאפוליס, מרילנד.
כתיבתו
כתיבתו של היאסן משקפת את הנושאים המעסיקים אותו כעיתונאי, וכתושב פלורידה. יצירותיו מסווגות כ"מותחנים סביבתיים" ולרוב תימצאנה על מדפי "ספרות המתח" בחנויות הספרים, על אף שהן יכולות להיקרא כרומנים מן הזרם המרכזי המתארים את מחשבותיו של היאסן על החיים המודרניים.
היאסן כותב באופן קצבי ומלא הומור. פלורידה המתוארת בספריו היא כוורת של אנשי עסקים תאבי בצע, פוליטיקאים שאפתנים, תיירים טיפשים, פועלים קשי יום, וטרוריסטים מיליטנטיים למען איכות הסביבה. זו אותה פלורידה אותה תיאר ג'ון מקדונלד באמצעות גיבורו טרוויס מקגי, המותאמת לשנות ה-90 ולעשור הראשון של המאה ה-21 בו נכתבו הספרים, ומתוארת בעין צינית וסאטירית.
ספריו של היאסן אינם מציגים תעלומת מתח, הנפתרת ככל שמתקדם הספר. הסוגה אותה חובב היאסן היא "Caper story", בו מתבצעת עלילת פשע מסובכת הנפרשת בפני הקורא על כל פרטיה. השאלה "מיהו הפושע" אינה קיימת, והיא מקבלת את התשובה לרוב בעמודו הראשון של הספר. ניסיונות המשטרה לאתר את הפושע או למנוע את הפשע אינם מרכז העלילה. ספרים אלו מתרכזים בתיאור ההתרחשויות והדמויות, ובטוויית עלילה מסובכת ורבת דמויות, כאשר השאלה היא לא "מי עשה זאת" אלא כיצד ישרדו הגיבורים את הסבך העלילתי המתוחכם שטווה להם היאסן, ומה יהיה הפיתול העלילתי הבא.
כתיבתו של היאסן היא מהירה, והאירועים המתוארים בספריו הם קיצוניים, אבסורדיים, ולעיתים אף פנטסטיים, על גבול הסוריאליזם. כך, למשל, ג'ואי, גיבורת "שחייה בעירום" איבדה את הוריה בתאונת מטוס בה השתלט דוב קרקס על הגה המטוס, ואילו בעלה הראשון נהרג כאשר צנחן שמצנחו לא נפתח נפל על ראשו בעת משחק גולף. הדמויות המתוארות בספרים הן לרוב על גבול הפשע ולעיתים מעבר לו, כל אחת ואחת מהדמויות ודמויות המשנה היא בעלת הרגלים אישיים מוזרים, ומניירות קיצוניות. רבות מהדמויות בספריו נטשו את החברה העירונית, על מנת לחיות בטבע, בביצות או באיים שפלורידה משופעת בהם.
I'd Rather Believe in You
I'd Rather Believe in You (בעברית: אני מעדיפה להאמין בך) הוא אלבום האולפן ה-13 של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור באוקטובר 1976, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
משולם טוכנר
משולם טוֹכנר (10 באפריל 1912 – אוגוסט 1966) היה מורה וחוקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1912 בעיירה מינקוביץ שבאוקראינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, בגיל 4, עבר עם משפחתו לעיירה בריטשאן (בריצ'ני) שבבסרביה. נפגע בעמוד השדרה כתוצאה מיידוי אבנים עליו. בגיל 13 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בירושלים. למד בבית הספר תחכמוני והמשיך בגימנסיה הריאלית.
למד ספרות עברית, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובגיל 25 סיים לימודיו וקיבל תואר שני. בגיל 27 נישא לרחל לבית רבינוביץ, חברתו ללימודים. עסק בהוראה בבתי ספר בטבריה, בעפולה ובירושלים, ולאחר מכן, מגיל 36 ועד לפטירתו, הורה בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים. בשנותיו האחרונות עמל על דוקטורט, אך לא השלימו עקב מותו.
בצעירותו כתב סיפורים, שהתפרסמו, בין השאר, בעיתון "הארץ", ובהמשך התמקד בכתיבת ביקורת ספרות, בעיקר על יצירתו של ש"י עגנון.
נפטר באוגוסט 1966, בהיותו בן 54 שנים. עם מספידיו נמנו אברהם אבן-שושן וש"י עגנון.
ספרו "פשר עגנון" יצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, ובו קובצו מאמריו ופרקים מהדוקטורט שלא זכה להשלים. במבוא לספר כתב דב סדן על טוכנר: "בהוראתו, שיצא לה מוניטין, עמדו לו בינתו המקיפה והחדה בחזיונה של ספרות וחזיונותיה וכוח הבעתו להקנות דעתו לתלמידיו שומעי לקחו שבעל פה, ככוח הבעתו להקנותה לקוראי דבריו שבכתב." חוקר עגנון הנודע, ברוך קורצווייל ציין: "רבות עשה גם משולם טוכנר במאמריו המעמיקים והיסודיים למען מחקר כתבי עגנון".
סיבאץ
סִיבָאץ (בסרבית קירילית: Сивац, בסרבית בכתב לטיני: Sivac) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה, לגדות תעלת מים המקשרת בין הנהר טיסה לבין הדנובה.
היסטוריה
האזכור הראשון בכתובים לכפר הוא מ-1692 עת היה מאוכלס ברובו על ידי תושבים שהיגרו מאזור שוואביה. בשלהי המאה ה-18 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הבסבורג היגרו לכפר תושבים סרבים והונגרים. בהמשך שלטה באזור האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם השנייה עבר הכפר לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר שמה שונה מאוחר יותר לממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכלל סיבאץ בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והכפר הפך מרכז סחר אזורי לתוצרת חקלאית. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר הכפר לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית
יהודים התיישבו בכפר במהלך המאה ה-18 ונסמכו על קהילת סומבור. במחצית השנייה של המאה ה-19 הפכה הקהילה מאורגנת והשתייכה לזרם האורתודוקסי. ב-1878 הוקם בית הכנסת הקהילתי. ב-1880 מנתה הקהילה 191 נפשות. בראשית המאה ה-20 הוקם בית ספר יסודי קהילתי. במועד זה מנתה הקהילה כ-100 נפשות. בני הקהילה היו ברובם סוחרים בעורות, קנבוס ודגן. לאחר מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה הדרגתית במספר בני הקהילה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסיבאץ 47 יהודים. באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. עד לסוף אותה השנה גורשו יהודי העיירה למחנה ההשמדה אושוויץ ורק נערה אחת מהקהילה ניצלה. ב-1948 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים.