cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנטוני גורמלי
פרסים
בשנת 1994 הוענק לגורמלי פרס טרנר ובשנת 1999 הוענק לו פרס סאות' בנק לאמנות חזותית. בשנת 1997 הוענק לגורמלי תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית. בשנת 2007 זכה גורמלי בפרס ברנרד היליגר לפיסול. בשנת 2013 זכה בפרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה.
פי.אר. טרופרז
'''פי.אר. טרופרז (באנגלית: PR Troopers''') היה הרכב ראפ והיפ הופ ישראלי. נחשב לאחד ההרכבים החשובים בהיפ הופ הישראלי. ההרכב הוקם על ידי נמרוד דוויק וגד ברוך חינקיס (מקדדי ג'י). בשונה מהרכבי היפ הופ אחרים, ההרכב הוקם כמאמץ לאתר כישרונות בתחום הראפ בישראל, ולהקליט אותם בנפרד. דוויק היה אחראי על איתור הראפרים, וחינקיס על ההפקה המוזיקלית. עד להשלמת אלבום הבכורה של ההרכב, לא נפגשו מעולם חברי ההרכב זה עם זה. מאמץ איתור המשתתפים נמשך בין השנים 2003–2004.
בסוף 2004 יצא לאור האלבום "מתוך הזוהמה", האלבום זכה לתשבחות רבות ממבקרי המוזיקה וחברי הלהקה הופיעו איתו ברחבי ישראל במשך שנתיים.
ב-2006 התארחו חברי ההרכב באלבומם של הדג נחש, בעזרת הג'אם, בשיר "להביא את המכה". מאוחר יותר באותה שנה ההרכב התפרק.
תחת השם PR Trooperz יצא שיר נוסף בלבד בפרויקט שנקרא PRT, בשנת 2009.
לאחר התפרקות ההרכב המשיכו הראפרים החברים בו לפעול. פלד ואורטגה התאחדו לצמד, נועה פארן הוציאה אלבום בכורה, איתי לוקץ' פיתח קריירה ענפה, ואקסטרה ג'י הקים את ההרכב תכל'ס.
איתן זליגר
איתן זליגר (נולד ב-1971) הוא איש יחסי ציבור ותקשורת ישראלי בעלים ושותף במשרד "זליגר שומרון תקשורת".
היה בעבר חבר פאנל בתוכנית "הפטריוטים" בערוץ 20 וסגן עורך העיתון מקור ראשון.
ביוגרפיה
זליגר גדל ביישוב מרכז שפירא ולמד בישיבת בני עקיבא אור עציון. בכיתה יב למד בתיכון אפלמן בדימונה במסגרת פרויקט שמיניסטים לעיירות פיתוח (של"פ) של תנועת בני עקיבא.
בלימודיו באוניברסיטה היה חבר תא "גלעד אביב" של הליכוד והיה מראשי מאבק הסטודנטים ב-1998, עם גילה גמליאל, ארז אשל ויואב הלר, שכלל שביתת רעב ארוכה והפגנות.
זליגר הוא בוגר תוכנית העמיתים של ארגון מעוז וחבר רשת מעוז.
עד שנת 2003 היה סגן עורך העיתון "מקור ראשון", ועוד לפני כן שימש כדובר ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
החל משנת 2003 איתן זליגר הוא בעלים ושותף, עם אמנון שומרון, במשרד "זליגר שומרון תקשורת", המעניק שירותי אסטרטגיה ותקשורת לארגונים ציבורים ופוליטיים. משמש כיועץ האסטרטגי של תנועת הנוער בני עקיבא, בית החולים הדסה וניהל עבור ארגון רבני צהר את קמפיין "חוק צהר" לפתיחת אזורי הרישום להרשמה לנישואין ואת מיזם הכשרות של צהר.
החל משנת 2016 מכהן כחבר פאנל קבוע בתוכנית “הפטריוטים” בערוץ 20 לצד ינון מגל לצד אראל סגל, קלמן ליבסקינד, יריב אופנהיימר וכיום לצד ינון מגל ואנשי תקשורת נוספים.
זליגר גם משמש מגיש מחליף של התוכנית "ריקלין ושות'" והאולפן הפתוח, בערוץ 20.
זליגר נשוי לנטליה ולהם ארבע בנות. הם מתגוררים במזכרת בתיה.
זליגר גם היה בצוות ההקמה של בית הספר קשת במזכרת בתיה, המשותף לדתיים וחילוניים שם גם לומדות בנותיו.
זליגר הוביל את הקמת "נבחרת השבת" ואת שינוי תקנת התקצוב לאגודות ספורט שיתנו אפשרות לשומרי שבת להתחרות באופן שוויוני.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע החל לכתוב פרשנות פוליטית בעיתון גלובס.
תבאי (מצרים)
תֶּבַּאי (ידועה גם בשמות נוא-אמון או ואסט; Was-t) היא עיר מצרית עתיקה, הממוקמת במחוז לוקסור על גדותיו המזרחיות והמערביות של הנילוס, במצרים העליונה. העיר שוכנת 560 ק"מ דרומית לקהיר, בקרבת האתרים כרנכ ומקדש לוקסור.
שמות העיר
במצרית עתיקה שמהּ של העיר נאות אמן, שפירושו "עירו של (האל) אמון" (אל מצרי המזוהה עם רע).
בתנ"ך נזכרת העיר בשם נֹא אמון: בנוסף מכונה העיר ארבע פעמים בשם נֹא:
בתקופות מאוחרות יותר שימש השם "נא אמון" במקורות יהודיים ככינוי לאלכסנדריה.
השם "תֶּבַּאי" (Θῆβαι, Thēbai) הוא יווני אך קדום מאוד. שם זה מופיע כבר באיליאדה בה נזכרת העיר בשם "תבאי של מאה השערים", בניגוד לתבאי שביוון, "תבאי של שבעת השערים". מכאן נגזרו שמותיה בשפות אירופה (Thebes וכדומה).
בתרגום השבעים לספר יחזקאל מתורגם השם נא אמון "עיר זאוס", וזאת מכיוון שהיוונים זיהו את האל אמון עם האל זאוס. שם נוסף היה "מֵגָלֶה דיוספוליס" (μεγάλη Διόσπολις, megálē Dióspolis; לטינית: Diospolis Magna).
היסטוריה
העיר יושבה לראשונה בסביבות המאה ה-32 לפנה"ס, והייתה עיר המחוז הרביעית של מצרים העליונה, בשמה המצרי וַסְט. העיר הפכה לעיר בירה – בתחילה רק של מצרים העליונה בתקופת השושלת ה-11 בתקופת הביניים הראשונה, בסוף האלף ה-3 לפנה"ס, וכמעט כל תקופת השושלת ה-18 בתקופת הממלכה החדשה במאות ה-16 - 13 לפנה"ס. העיר בגדה המזרחית של הנילוס כללה את האתרים מקדש לוקסור וכרנכ, שבהם שכנו בעיקר בנייני השלטון. בחלק זה נמצאו המקדשים הגדולים של האל אמון, אשתו מות' ובנם ח'ונסו. בגדה המערבית שכנו הנקרופוליס (עיר המתים) המלכותית, הארמונות, משכנות כוהנים, חיילים, אומנים ופועלים ששירתו את המלכים.
תקופת הזוהר של העיר הייתה בתקופת הממלכה החדשה בימי השושלת ה-18. המלכה חתשפסות בנתה צי סוחר שסחר מנמל על חוף הים האדום (קוסייר (מצרים) של היום) עם ארצות שכנות (כולל עציון גבר). הסוחרים ייבאו לעיר לבונה, מור, ביטומן, אריגי פשתן, שמן ערער וקמעות נחושת לתעשיית הקבורה בכרנך. כתוצאה ממסעות המלחמה של יורשיה תחותמס השלישי ואמנחותפ השלישי זרם לעיר שלל רב גם מאזור הים התיכון ונבנו בה מקדשי ענק וארמונות.
בתקופת אחנתון ירדה העיר מגדולה כאשר הבירה עברה לאחתאתון. לאחר 20 שנה החזיר תות ענח' אמון את נוא אמון כעיר הבירה. הפריחה המשיכה גם בתקופת השושלת ה-19. רעמסס השני, שמלך במאה ה-13 לפנה"ס, העביר את הבירה לעיר פר-רעמסס שבאזור הדלתה של הנילוס. יורשיו מיעטו לבנות בנוא-אמון, אבל היא המשיכה לשמש כמקום קבורה למלכי מצרים.
בשנת 663 לפנה"ס, בעקבות מאבק עם פרעה תנות אמון, כבש אשורבניפל מלך אשור את העיר ובזז אותה. הכיבוש מתואר בגליל ראסאם (en:Rassam cylinder) מסמך המתעד את הישגיו. אירוע זה עורר רושם כביר בכל עמי האזור, והדים לו ניתן למצוא בדברי נחום הנביא שנזכרו לעיל, בהם מוכיח את אשור על כיבושיה. אשורבניפל המליך את פסמתיך הראשון על מצרים העליונה  כוסאל, אך האחרון ניצל את עזיבתו של אשורבניפל למסעות כיבוש אחרים, והצליח לאחד את מצרים ולגרש את האשורים ממנה תוך זמן קצר.
כיבוש מצרים בידי אלכסנדר מוקדון במאה ה-4 לפנה"ס ולאחריו שלטון בית תלמי קיבעו שם היווני "תבאי" המוכר כיום, אך הביאו לדעיכה של העיר שנמשכה גם תחת שלטון רומי. במאה הראשונה לספירה תבאי הייתה כבר כפר נידח.
אבן גבול
אבן גבול היא אבן המוצבת בגבול בין שתי מדינות או טריטוריות, שנועדה להוות סמן פיזי למיקום הגבול ביניהן. אבנים כאלו מוצבות במספר נקודות לאורך הגבול, במיוחד בנקודות בולטות ובעלות משמעות לאורכו. בימינו מקובל כי הגבול עובר במתיחת קו ישר ודמיוני בין האבנים, אך בעבר הוצבו אבנים כאשר קו הגבול ביניהן עבר בדרך אחרת.
ייעוד ומאפיינים
אבני הגבול מקוטלגות בדרך כלל על ידי מספרים ו/או אותיות, על מנת ליצור שפה משותפת בשטח. המרחקים בין אבני הגבול הם לעיתים קבועים ולעיתים קשורים באופיו הטופוגרפי של הגבול (תבליט) או תכסית. מרחקים אלו נעים בין עשרות מטרים ועד עשרות קילומטרים.
אבני גבול משמשות בסימון גבול בינלאומי בין מדינות, גבולות מנהליים בתוך המדינה וגם בגבולות בין קרקעות בבעלות פרטית. השימוש באבני גבול החל בעבר כאשר אלו שימשו כסמנים בין שטחים חקלאיים, על מנת לא להעביר גדר ביניהן.
אבני גבול בגבולות ישראל
בגבול ישראל-מצרים הוצבו 91 אבני גבול לאחר נסיגת צה"ל מסיני. האבנים היו מונחות מרפיח בצפון ועד טאבה בדרום, וסייעו להבנת תוואי הגבול במקומות בהם לא הייתה גדר, או שלא הייתה ברורה, בשל קו הגבול הישר יחסית, שאינו מתחשב בתבליט בשטח. אבני הגבול היו קיימות בגבול המקורי מ-1906 אך חלקן נסחפו או כוסו. אבני הגבול החדשות הוצבו לראשונה ב-1982 על ידי צוות משותף של ישראל ומצרים שסימן את הגבול היבשתי בדצמבר 1981. על האבנים חקוקים מספרים מ-1 ברפיח ועד 91 בטאבה. עם השנים הוקמה גדר לאורך כל הגבול.
בגבול ישראל-לבנון ובגבול נפת רמת הגולן-נפות צפת וכנרת במשותף, שהיה בעבר הגבול בין ארץ ישראל המנדטורית שנשלטה על ידי בריטניה לבין צרפת ששלטה על סוריה (בגבולותיה מלפני מלחמת ששת הימים אשר כללו את רמת הגולן) ולבנון, היו קיימות 71 אבני גבול, שלרובן לא נותר זכר. הנחת אבנים אלו התבצעה בשנים 1921–1925 על בסיס הסכמים משנת 1920 ו-1923.
בגבול ישראל-ירדן קיימות כ-130 אבני גבול. אבנים אלו הוצבו לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
יפעת בן חי שגב
יפעת בן חי שגב (נולדה ב-13 בינואר 1968) היא אשת תקשורת. מתמחה בתחומי התרבות, המדיה, הרדיו, הטלוויזיה והמחקר. רוב שנותיה עבדה בתפקידים בכירים בשירות הציבורי בתחום התקשורת. בשנים 2014–2018 כיהנה כיו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין.
ביוגרפיה
יפעת בן-חי שגב נולדה בשנת 1968 בפתח תקווה. בוגרת בית הספר התיכון ״אחד העם״. שירתה בצה"ל במחלקת קשרי חוץ.
השכלה אקדמית
בשנת 1990 בעודה סטודנטית, הייתה ממייסדי תנועת הסטודנטים והמרצים הפוליטית "סל"ה" (סטודנטים למען השלום) ועמדה בראשה. התנועה התמודדה לאגודת הסטודנטים באוניברסיטת בר-אילן ולתפקיד היו"ר. 'סל"ה' זכו ל-25% מהקולות אך בשל שיטת הבחירות שהייתה נהוגה אז לא זכתה לייצוג באגודת הסטודנטים.
בשנת 1990 סיימה תואר ראשון במדעי המדינה וספרות (בהצטיינות, מצטיינת דיקן), באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1994 סיימה ​לימודי תעודה (דו שנתי), עיתונאות ותקשורת, החטיבה לעיתונאות ותקשורת באוניברסיטת תל אביב.
פעילות מקצועית
בשנת 1991 שימשה כתבת תרבות ואומנויות בעיתון העיר תל אביב.
בשנים 1991–1994 עבדה כמנהלת יחסי ציבור בהסתדרות הכללית. במקביל, בשנים 1992–1993 עבדה כעורכת שבועון בנושאי תעסוקה ושידור ישראלי בקול ישראל.
בשנים 1994–1997 כיהנה כסמנכ"ל תקשורת ומדיה במשרד הבריאות.
בשנים 1997–1998 כיהנה כיועצת תקשורת אסטרטגית בכירה במשרד רימון כהן בע"מ. במסגרת התפקיד ניהלה יחסי ציבור לחברות ומוסדות ציבוריים במשק הישראלי.
בשנים 1998–2002 כיהנה כדוברת ומנהלת תקשורת ומיתוג של עיריית חולון. במסגרת תפקידה הובילה את תהליך הפיכת חולון ל"עיר הילדים".
בשנים 2007–2014 כיהנה כמנכ"לית ועדת המדרוג, חקר קהל הטלוויזיה הישראלית.
בשנ 2014 מונתה ליו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, ושימשה בתפקיד זה עד 2018. בין היתר שימשה כיו"ר ועדת המכרזים הארצית לרישיונות טלוויזיה, יו"ר ועדת המענקים לתוכניות מקור ויו"ר וועדת מענקים ארצית לשידור קהילתי.
בין השנים 2014–2017 הופיעה ברשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל של "ליידי גלובס".
משנת 2018 היא עובדת כיועצת לענייני ממשל ומומחית תקשורת ואסטרטגיה.
בינואר 2023 מונתה למנהלת השיווק של המרכז הרפואי הדסה בירושלים.
חברות בדירקטריונים
בשנים 2005–2007 הייתה דירקטורית ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, חברה בוועדות: כספים, טלוויזיה, ביקורת ויו"ר ועדת האסטרטגיה.
בין השנים 2014–2016 כיהנה כדירקטור בשדולת הנשים בישראל, חברה בוועדת הכספים.
בשנת 2021 כיהנה כדירקטור בהדסה. משנת 2021 מכהנת כדירקטורית בערוץ 13. מ-2022 היא חברה בנבחרת הדירקטורים.
חיים אישיים
יפעת מתגוררת בפתח תקווה. נשואה לאשר שגב ולה שתי בנות.
ظ
האות טַ'א (בערבית: ظاء) היא האות השבע-עשרה באלפבית הערבי. לפניה באה האות ط|טא ואחריה האות ع|עין.
בערבית סטנדרטית ט'א מייצגת את העיצור /zˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /z/ (כעין ז|זי"ן משולבת עם ע|עי"ן מזרחית). ט'א היא אחת מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם ص|צאד, ض|צ'אד, ط|טא, וق|קאף), והיא הגרסה הנחצית של ز|זאי. הגייה נוספת של ט'א שנחשבת תקינה בערבית סטנדרטית היא /ðˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother, משולב עם עי"ן מזרחית), ואז ט'א היא הגרסה הנחצית של ذ|ד'אל.
ישנן שלוש דרכים לתעתק לעברית את ט'א: כדל"ת או כזי"ן על-פי השמיעה, או כ-"ט'", שזהו תעתיק קרוב יותר לדרך הכתיבה הערבית. בעברית התמזג עיצור זה עם צ|צד"י. לדוגמה: המילה הערבית לצבי – ظَبْي, ט'בי.
ט'א היא האות הערבית הנדירה ביותר. מבין 2,967 השורשים המשולשים שמנה הנס ור, רק 42 (1.4%) מכילים ט'א.
ט'א היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ث|ת'א, خ|ח'א, ذ|ד'אל, ض|צ'אד וغ|ע'ין). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, הרי שבאלפבית הפיניקי, המקור הישיר לאלפבית הערבי, הצליל הזה לא היה קיים. לכן עוצבה ט'א כווריאנט של ط|טא.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
FN Browning M1900
האקדח נחשב לקל מאוד, בעל רתע נמוך וניתן לירי בקלות, אך יש צורך לנקות את הקנה די הרבה פעמים בגלל אבק השרפה.
צב דרבוני
צב דרבוני, צב יבשה סודני או צב יבשה דרבוני (שם מדעי: Centrochelys sulcata) הוא השלישי בגודלו בעולם מבין הצבים אחרי צב גלאפגוס וצב היבשה הענק מהאי אלדברה, הצב הגדול ביותר ביבשת אפריקה, והצב היבשתי הגדול ביותר שאינו חי על אי. ביכולתו להגיע עד לאורך של 125 סנטימטר ועד משקל של 115 ק"ג, אך משקלו הממוצע הוא 26–50 ק"ג.
שמו ניתן לו הודות לקשקשים שעל גפיו. צבעו הכללי חום בהיר עד צהבהב עם קווים כלליים בצבע חום כהה בצעירותו של הצב שהופכים לשחורים - אפורים במהלך השנים ובבגרותו. הזכר בדרך כלל קטן מן הנקבה ונבדל ממנה בזנבו הארוך ובשריונו הקעור בחלקו התחתון.
תפוצה
צב היבשה הדרבוני חי באזורים מדבריים כמעט בכל יבשת אפריקה מלוב בצפון דרך סודאן, צ'אד וקמרון במרכז היבשת ועד נמיביה ודרום היבשת. מפאת אזורי תפוצתו, נקרא בשמו: "צב יבשה סודני".
המין קוטלג בקטגוריית שימור כפגיע. נצפו ירידות דרסטיות באוכלוסיית המין במאלי, בצ'אד, בניגריה ובאתיופיה. בסנגל נותרו אוכלוסיות מוגבלות בצפון המדינה, אשר נמצאות במגמת ירידה עקב רעיית יתר.
התנהגות
הצבים חפרנים מנוסים של מחילות קבועות וארעיות, ומבנה גופם מותאם לכך ביותר. הם נחשבים לחזקים ולפעלתנים בקרב צבי היבשה, בשעות הבוקר המוקדמות ולקראת שקיעת החמה. אך כאשר מזג האוויר חם או קר מידי עבורם הם נסוגים למחילתם ומבלים בהם את שעות היום החמות. התנהגות זו מבטיחה שלא יאבדו נוזלים עקב חשיפה ממושכת לחום השמש המדברית. הצבים נצפו מטיחים בוץ על שריונם כדי לקררו. כאשר הטמפרטורות מגיעות ל-40 מעלות צלזיוס מרייר הצב ומורח את רוקו על גפיו הקדמיות, כדי לקררם.
מזון
מזונו צמחי ומגוון והוא אינו בוחל בכל צמח ירק או פרח למאכל. במדבר מגוון הצמחייה אינו רחב ועל כן הסתגל צב היבשה הדרבוני לאכילת כל עשב וירק על מנת להתקיים, כגון קקטוס המספק לו מים ונוזלים, ואף משורשי צמחים שונים המספקים לו מינרלים וחלבונים.
חיזור, רבייה וגידול צאצאים
ניתן לזהות כי צב היבשה הדרבוני הגיע לבגרות מינית, כאשר קוטר הלוחיות 30 ס"מ בקירוב או לאחר כ-5 שנים מלידתו. המין שמציג התנהגות תוקפנית תוך מינית רבה, מדגיש התנהגות זו בתקופת הייחום שבין חודש דצמבר לחודש מרץ', כאשר הזכרים מכים זה את זה באמצעות שריונם עד זוב דם.
לאחר ההזדווגות, גופה של הנקבה מתמלא בביצים, היא מפחיתה בכמות צריכת המזון. היא נהית חסרת מנוחה בשעה שהיא מחפשת אחר מקום בטוח להטיל.
חודשיים לאחר ההזדווגות, בעונת הסתיו, יוצרת הנקבה מספר גומחות עמוקות (14 ס"מ) שכל אחת מהן היא חופרת במשך חמש שעות. לבסוף היא מטילה באחת הגומחות בין 7 ל-15 (מקסימום 30-15) ביצים לבנות אליפטיות, בקצב הטלה של אחת כל 3 דקות, ומכסה אותן בחול היטב על מנת להסתירן מעיני טורפים למיניהם ומן השמש הקופחת. זו היא כמות לא מעטה של ביצים לצב ממשפחת צבי היבשה, אך היות ששיקול הברירה הטבעית גובר, מטילה הנקבה מספר גדול של ביצים שחלקן לא בוקע ורוב הבוקעים אינם מגיעים לבגרות.
לאחר כשלושה עד ארבעה חדשים לערך בוקעים הצבים הצעירים מן הביצים בעזרת שן קיטן הנמצאת מעל לשפה העליונה והנושרת לאחר יציאתם מן המחפורת החוצה. בדרכם החוצה, הם 'אוכלים אדמה' ויש הסוברים כי בעת אכילת אדמה הם מכניסים לגופם יצורים חד תאיים המאפשרים להם עיכול ראשוני קל וכי האדמה סופחת אליה שיירי חלבון ממערכת העיכול של הצבים הצעירים.
במהלך השנה הראשונה לחייהם, פגיעים הצבים מאוד והם נטרפים על ידי טורפים שונים כגון זאבים, נמרים, חתולי מדבר ועוד בעלי חיים מדבריים שונים ואף עופות דורסים מן האוויר.
המין ידוע כמאריך שנים, בטבע נצפו פריטים שגילם הגיע עד 95 שנים. הוא מסוגל ברבייה בשבי, ועושה זאת בהצלחה יתרה.
המין והאדם
הצלחת רבייתו בשבי ואריכות ימיו של צב היבשה הדרבוני, הופכים אותו ליעד מועדף בסחר לא חוקי של חיות בר, והוא מוחזק לעיתים כחיית שעשועים.
תרבויות אחדות באפריקה רואות את המין כיישות מגשרת בין האדם לבין האלים. בכפרים הוא מוחזק על ידי ראש השבט כאמצעי תקשורת עם האבות הקדומים של השבט, כך למשל בתרבות הדוגון (Dogon).
בסנגל, מסמלים הצבים פוריות אושר ואריכות ימים. במדינה זו קל לקדם תוכניות שימור שמקדמות את המין.
צב היבשה הדרבוני הוא בעל חיים מוגן בסביבתו הטבעית בכל מדינות תפוצתו, אך עם זאת ידוע כי בישראל הסחר מאושר על ידי רשות הטבע והגנים.
מיכאל פלזנבאום
מיכאל פלזנבאום (בכתיב יידי: פֿעלזענבאַום; בכתב רוסי: Михо́эл Фельзенба́ум; באנגלית: Mikhoel Felsenbaum; נולד ב-1951 בווסילקיב, אוקראינה) הוא סופר, משורר ומחזאי פוסט מודרניסט שכותב ביידיש.
ביוגרפיה
מיכאל פלזנבאום גדל בעיר הבסרבית פלורשט. למד בימוי, תיאטרון, מוזיקולוגיה והיסטוריה של האמנות בלנינגרד. מ- 1973-1969 עבד כבמאי בתיאטרון הלאומי של בלץ. במחצית שנות ה-80 התחיל לפרסם את יצירתו בכתב העת ביידיש סאוועטיש היימלאנד. ב- 1988 הוא ייסד את התיאטרון היהודי בבלץ ובו ביים כמה מחזות ביידיש. הוא היה היושב ראש הראשון של אגודת התרבות היהודית בעיר.
יצירתו
אחרי עלייתו לישראל ב- 1991 פרסם פלזנבאום כמה ספרי שירה ופרוזה ביידיש והיה אחד ממייסדי האלמנך נייע וועגן. עבודתו פורסמה בכתבי עת שונים ביידיש: די גאלדענע קייט וטאפלפונקט (ישראל), די פען (אוקספורד), אויפן שוועל ויידישע קולטור (ניו יורק). הרומן שלו שבתדיקע שוועבעלעך הוא אחד הבודדים בספרות שנכתבה ביידיש השייך לזרם הפוסט מודרניסטי. הוא עתיד להיות מתורגם לעברית, אנגלית, גרמנית, רוסית וצרפתית. הוא נדון בכנס שהיה באוקספורד. שירים רבים שלו תורגמו לשפות רבות כמו:רוסית, גרמנית, צ'כית, רומנית, ספרדית ויפנית.
הנרי מינצברג
הנרי מינצברג (באנגלית: Henry Mintzberg; נולד ב-2 בספטמבר 1939) הוא אחד מן ההוגים המובילים בעולם בתחום של חקר ניהול וחשיבה אסטרטגית בעסקים, הוא שימש כפרופסור לניהול מאוניברסיטת מקגיל שבקנדה ופרסם מספר ספרים מרכזיים בתחום. מינצברג עוסק בהתנהלותם של ארגונים ובחקר משאבי אנוש בארגון והוא נמנה בין מובילי גישת הקונפיגורציה בתחום מדעי הניהול.
קריירה
בשנת 1968 קיבל מינצברג תואר דוקטור בניהול מ-MIT, לאחר שהגיש מחקר בנושא "המנהל בעבודה - קביעת פעילויותיו, תפקידיו ותוכניותיו באמצעות התבוננות מובנית".
בספרו The Structuring of Organizations שיצא לאור בשנת 1979, עוסק מינצברג בהרחבה במבנה הארגון.
עקרי גישתו
מינצברג פעל בשני תחומים מרכזיים - חקר הניהול ותחום החשיבה האסטרטגית בארגונים. במסגרת חקר הניהול, מינצברג השקיע מאמצים מחקריים להבנת האופנים השונים שבהם בפועל ארגונים מנוהלים. מינצברג הניח בכך תשתית לדיון שאינו רק נורמטיבי (כיצד ראוי לנהל) אלא כיצד ניהול מתרחש במציאות.
בתחום של חקר האסטרטגיה מינצברג מוכר בייחוד בשל ספרו על גישת התכנון האסטרטגי - "The Rise and Fall of Strategic Planning". מינצברג מתאר את העלייה של המושג שהפך מוביל בשנות ה-70', וכיצד מחלקות התכנון פוגעות בפועל בתפקוד התאגידים עד שהן נסגרות במהלך שנות ה-80. מינצברג מנתח את התהליך הן במובנים ההיסטוריים והן בחתירה להבנת המשגים שבגישת התכנון האסטרטגי. בספר "ספארי אסטרטגיות" מינצברג פורס ומנתח באופן ביקורתי עשר אסכולות מובילות בחשיבה על אסטרטגיה עסקית. מדבריו בספר עולה כי מתוך הגישות המתוארות הוא נוטה להזדהות באופן משמעותי עם גישת הלמידה העוסקת בצורה שבו ארגונים לומדים את סביבתם באופן מתמשך.
בהמשך לכך, כתב יחד עם ברוס אלסטראנד וג'וזף לאמפל את הספר ״ספארי אסטרטגיות: סיור מודרך בערבות הניהול האסטרטגי״ המציג עשר גישות שונות בתחום האסטרטגיה העסקית. מינצברג מתחיל את סקירתו בגישות העיצוב והתכנון האסטרטגי שנוסדו בשלהי שנות ה-50, והניחו את יסודות התחום (למשל את מודל ה-SWOT) ובגישות המיצוב מבית מדרשו של מייקל פורטר שהניחה את היסודות לתחום הייעוץ האסטרטגי. הוא מסיים בתיאור של גישות עכשוויות העוסקות בלמידה ארגונית וניווט במורכבות. הספר אמנם דן באופן ביקורתי בכל עשר הגישות, אך מבקש להציע לבסוף מודל בו כל אחת מן הגישות רלוונטית בהקשר אחר בחיי הארגון.
Pinball Wizard
Pinball Wizard (בתרגום חופשי: "אשף הפינבול") הוא שיר נושא מאופרת הרוק "טומי" של להקת "המי". השיר נכתב על ידי פיט טאונסנד והוקלט בשנת 1969. באותה שנה הגיע השיר למקום הרביעי במצעד הפזמונים הבריטי.
סיפור ותוכן
השיר מספר על נער חירש, אילם ועיוור בשם טומי ווקר, גיבור אופרת הרוק, המתגלה כאשף במשחק הפינבול, יכולתו האגדית מוסברת בכך שדעתו לא מוסחת מהפעמונים והצלילים של המכונה. השיר נכתב מנקודות מבטו של אלוף פינבול המכונה "הבחור המקומי" הנדהם מיכולותיו של טומי האנונימי.
גרסאות כיסוי
להקות וזמרים שונים ביצעו את השיר, וביניהן ניתן למנות את:
יחסי הונדורס–רוסיה
יחסי הונדורס–רוסיה הם היחסים דו-צדדיים בין הונדורס ורוסיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 בספטמבר 1990. הונדורס מיוצגת ברוסיה באמצעות שגרירותה במוסקבה. רוסיה מיוצגת בהונדורס דרך שגרירותה במנגואה, ניקרגואה ושתי קונסוליות כבוד בסן פדרו סולה וטגוסיגלפה.
שתי המדינות חברות מלאות בקרן המטבע הבינלאומית ובאו"ם.
היחסים בין שתי המדינות
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות להונדורס החלו ב-30 בספטמבר 1990. לאחר התפרקות ברית המועצות, הונדורס הכירה ברוסיה כיורשת ברית המועצות ב-3 בינואר 1992. בשנת 1993 שתי המדינות הסמיכו שגרירים - שגריר הפדרציה הרוסית בניקרגואה הוסמך גם להונדורס, ושגריר הונדורס ברוסיה. בשנת 1995 הוקם קונסול כבוד של רוסיה בהונדורס, ולתפקיד זה מונה פרדי אנטוניו נאסר סלמן, התומך בקשרים בין פרלמנטריים. בשנים 1988 ו-1991 ביקרה משלחת של הקונגרס הלאומי של הונדורס במוסקבה. בסוף ספטמבר 1996 ביקרה בהונדורס משלחת של האספה הפדרלית של רוסיה בראשות גורדומי ו.מ. פלטונוב. נכון להיום, ההקשר הרוסי-הונדורסי, השיג התקדמות מסוימת, ומקיים דיאלוג פוליטי בנושא נושאים בינלאומיים, קשרים מרכז אמריקאים באו"ם. לאחר ההפיכה בהונדורס בשנת 2009, דובר משרד החוץ הרוסי גינה את הדחתו של זלאיה וכינה זאת "הפרה גסה של נורמות דמוקרטיות בסיסיות". רוסיה בירכה גם על מאמציהם של ארגונים וקבוצות אזוריות שניסו "למצוא פתרון במסגרת המשפט הבינלאומי".
עמאד אל-עלמי
עִמאד ח'אלֶד אל-עִלמי (בערבית: عماد خالد العلمي, מכונה "אבו המאם"; 16 בפברואר 1956 - 30 בינואר 2018) היה בכיר בתנועת החמאס.
חייו
אל-עלמי נולד בעיר עזה. שימש כיושב ראש והמייסד של ועדת הפנים של חמאס, האחראית בין היתר על כלל פעולות התנועה בגדה המערבית וברצועת עזה, בין היתר על תחום הטרור. חבר הלשכה המדינית של חמאס. מהנדס, ברשותו משרד מהנדסים בעזה. ב-1980 מונה לחבר הרשות המינהלית של אגודת המהנדסים ברצועת עזה.
בשנות ה-80 סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת אלכסנדריה. במהלך לימודיו נחשף לרעיונות האחים המוסלמים. עם שובו לעזה הצטרף לאגודת אל-מג'מע אל-אסלאמי בראשותו של השייח' אחמד יאסין. ריצה עונש מאסר בישראל בשנים 1990-1988 בגין חברות בחמאס. גורש ללבנון ב-1991.
לאחר גירושו היה נציג חמאס בסודאן. ב-1992 עבר לאיראן ופתח בה את משרדי התנועה. בשנים 1995-1993 שהה בירדן עד שגורש ממנה והשתקע בדמשק.
שימש מ-1998 כנציג חמאס בסוריה. ב-2009 הודח מתפקידו על ידי ח'אלד משעל.
בשנת 2012 חזר להתגורר ברצועת עזה, כחלק מעזיבת פעילי חמאס את סוריה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. במהלך מבצע צוק איתן, בתאונת מעלית שאירעה בבונקר בו שהה בעזה, נפגעו שתי רגליו קשה, והרופאים נאלצו לכרות אותן. על פי גרסה אחרת במהלך ויכוח עם פתחי חמאד זרקו אנשיו של חמאד את אל-עלמי מחלון המשרד.
ב-9 בינואר 2018 פורסם שאל-עלמי נפצע בראשו מפליטת כדור מנשקו האישי. ב-30 בינואר 2018 מת מפצעיו. על כך זכה בפרס דרווין.
אדוארד בלוך
קורות חיים
לאחר סיפוח אוסטריה ב-1938 (האנשלוס) הורעו תנאי חייהם של היהודים באוסטריה. בלוך כתב להיטלר מכתב המבקש עזרה, וכתוצאה העניק לו היטלר הגנה מיוחדת של הגסטפו. הוא היה היהודי היחיד בלינץ בעל מעמד כזה. היטלר הסדיר לבלוך את הגירתו לארצות הברית, וב-1940 היגר בלוך לרובע הברונקס שבניו-יורק.
ב-1941 וב-1943 ראיין המודיעין האמריקאי את בלוך במטרה להשיג מידע על ילדותו של היטלר. הוא גם פרסם את זכרונותיו על היכרותו עם היטלר במגזין אמריקאי.
תיאודור לסינג
תיאודור לסינג (בגרמנית: Theodor Lessing; 8 בפברואר 1872, הנובר – 30 באוגוסט 1933, מריינבאד, צ'כוסלובקיה) היה פילוסוף ופובליציסט יהודי-גרמני שחי בגרמניה. נרצח על ידי הנאצים.
החזית הלאומית הלבנונית
החזית הלאומית הלבנונית (בערבית: الكتلة الوطنية תעתיק: "אלכתלה אלוטניה"), היא מפלגה שמרנית שנוסדה בלבנון בשנת 1936.
תיאודור לסינג
חייו
תיאודור נולד למשפחה יהודית מתבוללת בהנובר. אביו היה רופא, ואמו הייתה בת למשפחת בנקאים. עם סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, בון ולבסוף מינכן, שם החליט ללכת אחר נטיות לבו ופנה ללמוד ספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה. את לימודי הפילוסופיה סיים בדיסרטציה על הלוגיקן הרוסי אפריקן ספיר.
החזית הלאומית הלבנונית
היסטוריה
בשנת 1936, מקים המפלגה, אמיל אדה הפך לנשיא לבנון, תחת פרוטקטורט צרפתי. בנו, ריימונד, ירש אותו כראש המפלגה בשנת 1949. בשנת 1968, החזית הלאומית הצטרפה ל"ברית המשולשת"(الحلف الثلاثي אלחלף אלת'לאת'י) של המפלגות הנוצריות, קבוצה שכללה את המפלגה הליברלית הלאומית של הנשיא כמיל שמעון ומפלגת הפלנגות של פייר ג'ומאייל. הברית הייתה מוצלחת יחסית וגרפה בבחירות לפרלמנט שהתקיימו באותה שנה 30 מושבים (מתוך 99). עם זאת, בשנת 1969, עזבה החזית את הברית לאחר הסכם קהיר. במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, למרות שהחזית היא נוצרית ברובה, המפלגה סירבה להצטרף לחזית הלבנונית, המורכבת מבני בריתה לשעבר. במהלך שנות המלחמה, המפלגה סירבה להחזיק מיליציה ונקטה בקו מתון, קו המורכב מהגנה על עצמאות לבנון ועל אחדות שהשתלב עם עמדות סוניות בורגניות, המיוצגות על ידי רשיד כראמי וסעב סלאם.
תיאודור לסינג
חייו
במהלך לימודיו התנצר; מאוחר יותר חזר לחיק היהדות בעקבות אירוע אנטישמי שחווה במוסד האקדמי שבו לימד, הפך לציוני נלהב, ואף ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוא כתב מחקר אופי על המועמד לנשיאות, פאול פון הינדנבורג, שבו הזהיר מפני בחירה באיש. את הינדנבורג עצמו הוא תיאר כאיש לא מתוחכם, חף מיומרות אינטלקטואליות, אולם מאחוריו עלולים לפעול כוחות פוליטיים מסוכנים. מאמר זה הקנה לו את שנאת האופוזיציה הלאומנית הגרמנית וקבוצות אתניות שונות. סטודנטים הקימו ועדה למאבק בלסינג, הם קראו להחרים את הרצאותיו, ושיבשו אותן באלימות. לבסוף אף הופסקה עבודתו כמרצה ונאסר עליו להרצות.
החזית הלאומית הלבנונית
כיום
גלותו (בשנת 1976) ומותו (בשנת 2000) של ריימונד אדה, לצד עליית הכוחות הלבנוניים והזרם הפטריוטי החופשי (מפלגתו של מישל עאון), הובילו לירידת המפלגה מכוחה.
כיום, המפלגה היא חלק מהקואליציה האנטי-סורית (קואליציית 14 במרץ) ונוקטת בקו ברור נגד חזבאללה. מנהיג המפלגה הנוכחי הוא קרלוס אדה, אחיינו של ריימונד. נשיא המפלגה נקרא באופן מסורתי العميد(ראש עדה, מועצה).
תיאודור לסינג
חייו
בשנת 1930, שלוש שנים לפני עליית היטלר לשלטון פרסם ספר שעורר הדים רבים בשם "השנאה-העצמית היהודית" (Der jüdische Selbsthaß), שבו ניסה להסביר את תופעת השנאה העצמית היהודית – משכילים יהודים אנטישמיים אשר הסיתו כלפי העם היהודי ואשר ראו ביהדות את מקור הרוע בעולם.
הגותו - מקור השנאה העצמית היהודית
המוסר היהודי המפותח הוא גם המפתח לפתולוגיה של השנאה האוטו-אנטישמית. האדם אינו רוצה לדעת רק מהי הסיבה לאסונות הפוקדים אותו, אלא גם מדוע. בעוד מרבית האנושות תזקוף את האשמה לפתח האחר – האויב – היהודי מקבל על עצמו אשמה, משום שהוא רואה בכל אסון עונש שהוא בד בבד כפרה על חטא. תכונה זו מקורה באלפי שנות סבל.
סיבה נוספת לשנאה העצמית נעוצה בסביבה הלא-יהודית. תהליך הדמוניזציה של הקורבן הוא תהליך פסיכולוגי שכיח כדי להתגבר על נקיפות מצפון על עוול שנעשה. האדם מחפש סיבה להצדיקו. 2,000 שנה של רדיפה נוצרית שינו משהו במהות הפנימית היהודית עד שגם היהודים השתכנעו שהעוולות מגיעות להם, ובלשונו של לסינג:
זימרינג
זימרינג (בגרמנית: Simmering) הוא הרובע ה-11 של וינה, אוסטריה. הרובע גובל בדנובה והוכרז כרובע בשנת 1892. ברובע ישנם אתרים רבים, מוזיאונים, טירות ישנות וארבעה בתי קברות, אחד מהם הוא בית הקברות המרכזי בווינה, אחד מבתי הקברות הגדולים באירופה.
היסטוריה
הממצאים הראשונים להתיישבות בסימרינג הן משנת 1028. מבשלת בירה הוקמה במקום בשנת 1605 והמשיכה להניב הכנסות לאזור במשך יותר מ-300 שנה. זימרינג נותרה קטנה עד שנת 1860, אז נבנה בית המגורים רינבקהאוזר (Rinnböckhäuser), שהיה בזמנו השני בגודלו בווינה, והביא לצמיחה מהירה באזור.
קייזרברסדורף (שנודע קודם לכן בשם אברסדורף) היה אחד הכפרים המקוריים ברובע ושיכן בתוכו את מגוריה של שושלת אבנדורפר. קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן השני צד תכופות באזור והמיר את בית המגורים לבקתת הציד נויגבאודה.
ב-1 בינואר 1892 זימרינג, קייזרברסדורף וכמה חלקים קטנים מאוד של קלדרינג, שווכאט ואלברן, שולבו בווינה כמחוז ה-11.
הממצאים הראשונים של העיירה הקטנה אלברן מקורן ב-1162. העיירה הייתה קטנה לאורך כל ההיסטוריה שלה. היה צורך להזיז אותה וליישב אותה פעמיים עקב שיטפונות מהדנובה. ב-15 באוקטובר 1938 הועברה העיירה לרובע ה-23 לשעבר של שווכאט. אבל לאחר מלחמת העולם השנייה, היא הועברה לרובע השני לאופולדשטאדט כדי שבתי הזיקוק שלה יהיו שייכים לאזור הכיבוש הסובייטי של וינה. ב-1955, באמנת המדינה האוסטרית העיירה הפכה לחלק מזימרינג.
גאוגרפיה
הרובע שוכן בחלקה הדרומי של וינה. הוא גובל בתעלת הדנובה והדנובה במזרח ובמסילת הרכבת המזרחית במערב. מבין כל המחוזות, זימרינג הוא הרובע הנמוך ביותר מבחינת גובה.
תחבורה
זימרינג הייתה תמיד צומת תחבורה חשובה לדרום ולמזרח. הרחוב הראשי של זימרינג מתוארך כדרך רומאית. בהמשך חצתה את זימרינג תעלה ויינר-נוישטאדט, באלברן ישנו נמל לדגנים, קווי רכבת רבים עוברים ברובע, וכן הכביש המהיר A4 לנמל התעופה הבינלאומי של וינה (והלאה להונגריה) מתחיל בזימרינג.
עלונדון
היסטוריה
עלונדון החל לצאת לאור כעלון מודפס בשחור-לבן בן ארבעה עמודים בשנת 1994, שהופץ בבתי עסק ישראליים בשכונת גולדרס גרין וברחבי לונדון. עם השנים העלון גדל והתרחב והפך לירחון בצבע ב-1997. בין השנים 2002–2004 המגזין יצא לאור בשיתוף הפעולה עם השבועון הבריטי ג׳ואיש ניוז וב-2005 חזר כירחון עצמאי. בשנת 2001 עלתה לרשת הגרסה המקוונת של הירחון, שהחלה לספק עדכונים שוטפים נוספים לקהילה. ובנובמבר 2017, לאחר יציאה לאור של 250 גיליונות, הדפסתו של הירחון נפסקה ומאז הוא פועל כאתר תוכן אינטרנטי אקטואלי-קהילתי.
עלונדון במתכונתו המוקדמת היה מגזין קהילתי בשם הישראלי של לונדון, שיצא בשנת 1990 וכתבו בו, בין היתר, אלכס גלעדי, יהונתן גפן ורפי ברזילי. כמו כן, השתתפו בו מצוות הכותבים של עלונדון, בהם: זיוה לוי, צילה שני, שאול צדקא, אבי מלר ואריק יהלומי. המגזין הישראלי של לונדון הופץ בתשלום ולכשהתחלף לעלונדון החלו להפיצו בחינם.
כתבים בולטים
על סקירתה בעלונדון את הפעילות העסקית והכלכלית בין ישראל ובריטניה קיבלה צילה שני תעודת הוקרה מלשכת המסחר ישראל־בריטניה.
תוכני האתר ומטרותיו
האתר מצהיר כי מטרתו היא לספק לדוברי העברית המתגוררים או מבקרים בבריטניה כלי עזר מקומי לקבלת מידע אמין וקבוע ולשמש להם כבית ישראלי מקומי. נכון לשנת 2018, האתר עלונדון כולל מגוון תכנים:
בית המשפט העליון של קנדה
בית המשפט העליון של קנדה מהווה את הסמכות העליונה במסגרת הרשות השופטת בקנדה. הוא מונה תשעה שופטים המתמנים לתפקידם על ידי ראש הממשלה (להרחבה ראה להלן). בית המשפט העליון יושב בעיר הבירה אוטווה.
נשיא בית המשפט (2018) הוא רישאר וגנר.
סמכויות בית המשפט העליון
בית המשפט העליון משמש כערכאת הערעורים העליונה במערכת המשפטית הקנדית. מתחתיו מצויים באופן ישיר בית המשפט הפדרלי לערעורים, בתי המשפט הפרובינציאלים והטריטוריאליים לערעורים ובית המשפט הצבאי לערעורים. החלטת בית המשפט היא סופית בית המשפט העליון מעורב בערעורים בתחומי המשפט השונים: משפט חוקתי, משפט מינהלי, משפט פלילי ומשפט אזרחי.
לפני שתיק ידון בבית המשפט העליון על המבקשים להוכיח כי מיצו את האפשרויות העומדות לפניהם בערכאות משפטיות נמוכות יותר. בקשות לדיון נמסרות בכתב ונבחנות על ידי שלושה שופטים המחליטים האם התיק ראוי לדיון בבית המשפט העליון.
לממשלת קנדה יש זכות לפנות לבית המשפט העליון ולבקש את חוות דעתו בעניינים הנוגעים לפירוש החוקה הקנדית כולל כתב הזכויות והחירויות הקנדי. בית המשפט בקנדה יכול לפסול חוקים של הפרלמנט הנוגדים את החוקה.
מינוי שופטים
כיום השופטים מתמנים לפי בחירת ראש הממשלה. בעבר מינוי השופטים היה ברובו חסוי, ומלבד הבנה כללית ששר המשפטים מתייעץ עם גורמים בקהילה המשפטית, התהליך היה לא פורמלי ולא גלוי. בשנת 2004 הוועדה למשפט וזכויות אדם של בית הנבחרים הקנדי פרסמה דו"ח המלצות לשיפור הליך בחירת השופטים לבית המשפט. בין היתר, ועדת בית הנבחרים המליצה על הקמת ועדה מייעצת שתגבש ותמסור לשר המשפטים רשימת מועמדים לבית המשפט העליון. בנוסף הומלץ, כי לאחר הליך בחירת השופטים, על שר המשפטים להופיע בפני ועדת שימוע ולהסביר בפניה על הליך הבחירה ועל כישורי המועמדים שנבחרו.
במהלך השנים 2004–2016 נעשו מספר שינויים בדרכי מינוי שופטים, שינוי עיקרי (אשר במינוי מספר שופטים לא יושם) הייתה ועדה שיצרה רשימת מועמדים מומלצים, וכן שימוע בפני ועדת אד הוק. בשתי הוועדות - שהרכבם השתנה לאורך השנים - לחברי הפרלמנט תמיד נשמר ייצוג.
בשנת 2016 נעשו השינויים האחרונים (עד היום) שנועדו על מנת להגביר את השקיפות, המקצועיות וההוגנות של מינוי השופטים. בשנה זו הוקמה הוועדה העצמאית המייעצת למינוי שופטים לבית המשפט העליון, נפתחה האפשרות לכל אדם החפץ בכך להגיש טופס מועמדות ובאופן כללי כל התהליך הפך לשקוף לעיני הציבור.
הרכב הוועדה המייעצת
הוועדה מונה שמונה חברים:
הליך המינוי
ראשית, הוועדה המייעצת בוחנת את הבקשות שהוצגו לה, מבצעתת ראיונות עם המועמדים, וכן מבצעת חיפוש אקטיבי אחר מועמדם לשיפוט. לאחר מכן הוועדה מגישה לראש הממשלה 3-5 מועמדים. ראש הממשלה אינו מחויב להמלצות הוועדה, אם כי, מאז שהוקמה הוועדה, ראש הממשלה מינה תמיד שופט מבין אילו שהומלצו על ידי הוועדה. ראש הממשלה מכריז על המינוי. השופט מגיע לשימוע בשני הבתים, ולאחר השימוע הוא ממונה באופן רשמי על ידי המושל הכללי של קנדה.
הרכב בית המשפט
על פי חוק שלושה מבין תשעת השופטים של בית המשפט העליון חייבים להיות מהפרובינציה של קוויבק. על פי המסורת, שלושה נוספים הם מהפרובינציה של אונטריו, שניים ממערב קנדה, ואחד מהפרובינציות האטלנטיות.
אלפי
אלפי (באנגלית: Alfie) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1966 בכיכובו של מייקל קיין, זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. ב-2004 הופקה גרסה קולנועית נוספת לסרט, עם ג'וד לאו בתפקיד הראשי.
הסרט היה מבוסס על מחזה של ביל נוטון משנת 1963, שעלה בווסט אנד בלונדון בברודוויי בניו יורק. המחזה עלה גם בישראל ב-1969 ב"במת השחקנים", בבימוי עודד קוטלר ובכיכובו של אלכס אנסקי.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (מייקל קיין), שחקנית המשנה (ויוויאן מרצ'נט), הפסקול, השיר "אלפי" (שנכתב על ידי ברט בכרך והאל דייוויד), והתסריט הטוב ביותר. את פסקול הסרט כתב מוזיקאי הג'אז סאני רולינס וביצעו מוזיקאי ג'אז בריטים ובהם סטן טרייסי. השחקן טרנס סטאמפ היה מועמד לגלם את דמותו של אלפי אך דחה את התפקיד.
עלילה
אלפי הוא צעיר לונדוני רודף נשים. הוא עובר מאישה לאשה עד שכמה אירועים ומהפכים בחייו גורמים לו להעריך מחדש את סגנון חייו. "אלפי" נכתב במקור כתסכית רדיו על ידי ביל נוטון אשר כתב גם את התסריט לסרט. הבמאי משתמש בטכניקה קולנועית של דיבור ישיר למצלמה לקבלת אפקט של סיפור בגוף ראשון.
פונקציות היפרבוליות
במתמטיקה, פונקציות היפרבוליות אנלוגיות לפונקציות הטריגונומטריות הרגילות: בעוד שהנקודות יוצרות יחדיו מעגל, הנקודות  מגדירות את החלק הימני של ההיפרבולה \ x^2-y^2=1, ומכאן שמן. הפרמטר \ t הוא זווית היפרבולית המייצגת את כפליים השטח בין ציר ה־X, ההיפרבולה, והקו הישר שמחבר את ראשית הצירים לנקודה על העקום לעיל, כפי שמתואר באיור משמאל.
הגדרת הפונקציות ההיפרבוליות
גרפי הפונקציות ההיפרבוליות נראות כך:
בהינתן \ i^2 = -1 (ראו מספרים מרוכבים) הפונקציות ההיפרבוליות הן:
סינוס היפרבולי:
קוסינוס היפרבולי:
טנגנס היפרבולי:
קוטנגנס היפרבולי:
סקאנט היפרבולי:
קוסקאנט היפרבולי:
הגדרה לפי טורים
ניתן להביע את הפונקציות ההיפרבוליות כטורים:
כאשר:
קשרים לפונקציות טריגונומטריות
כשם שהנקודות מגדירות מעגל, הנקודות  מגדירות את החלק הימני של ההיפרבולה \ x^2-y^2=1 (הקביעה מתבססת על הזהות  ועל כך ש- לכל \ t). הפרמטר t איננו זווית מעגלית, אלא זווית היפרבולית שמייצגת את פעמיים השטח בין ציר ה־X, ההיפרבולה, והקו הישר שמחבר את ראשית הצירים לנקודה על ההיפרבולה (cosh t, sinh t).
למרות זאת, הפונקציות ההיפרבוליות אינן פונקציות מחזוריות, בניגוד לפונקציות הטריגונומטריות הרגילות, שכן בהצגתן המעריכית של הפונקציות הטריגונומטריות הרגילות ישנו חלק מעריכי מרוכב אשר תורם למחזוריות הפונקציה, אך נעדר מן הפונקציות ההיפרבוליות.
ההצגות המעריכיות של הפונקציות ההיפרבוליות והרגילות הן דומות, פרט, כאמור, לקיומו של החלק המרוכב בפונקציות הטריגונומטריות הרגילות. כך, למשל, פונקציית הסינוס מוגדרת כך: בעוד מקבילתה ההיפרבולית מוגדרת כך, כאמור:
. בדומה לפונקציה \ \cos x, הפונקציה \ \cosh x היא פונקציה זוגית (סימטרית סביב ציר Y)ו־cosh 0=1. באופן דומה, הן הפונקציה \ \sin x והן הפונקציה \ \sinh x הן פונקציות אי זוגית (סימטרית סביב ראשית הצירים) ו \ \sinh 0=0. הפונקציות ההיפרבוליות מקיימות זהויות רבות, כולן דומות לזהויות טריגונומטריות. למעשה, חוק אוסבורן מראה שניתן להמיר כל זהות טריגונומטרית לזהות היפרבולית, על ידי החלפת סינוס בסינוס היפרבולי, קוסינוס בקוסינוס היפרבולי, והפיכת הסימן של כל מונום שיש בו מכפלה של שני סינוסים היפרבוליים. לדוגמה:
הגדרת הפונקציות ההפוכות לפונקציות ההיפרבוליות כטורים
ניתן להביע את הפונקציות ההפוכות לפונקציות ההיפרבוליות כטורים:
פונקציות היפרבוליות עבור מספרים מרוכבים
פונקציות היפרבוליות יכולות לקבל בתור ארגומנט מספר מרוכב. ניתן, בעזרת נוסחת אוילר להגיע לקשרים הבאים בין הפונקציות ההיפרבוליות לפונקציות הטריגונומטריות עבור ארגומנטים מרוכבים:
במשוואות הבאות, :
שימושים בפונקציות היפרבוליות
דוגמות:
רוברט מיכלס
מיכלס למד באנגליה ובסורבון בפריז ולאחר מכן באוניברסיטאות של מינכן ולייפציג, האלה וטורינו. הוא הפך לסוציאליסט כאשר לימד באוניברסיטת מרבורג והפך לפעיל באגף הרדיקלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הוא עזב את המפלגה בשנת 1907 ועבר ללמד באוניברסיטה של טורינו שם לימד כלכלה, מדע המדינה וסוציולוגיה. בשנת 1914 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת בזל שם לימד עד שנת 1926. בשנותיו האחרונות שהה באיטליה שם לימד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה של פרוג'ה. בשנים אלו היה לסינדיקליסט ואחר-כך לפשיסט.
קייזאנואובה
קייזאנואובה (באיטלקית: Chiesanuova) היא אחת מתשע היחידות האדמיניסטרטיביות - הקסטלי המרכיבות את סן מרינו (Castelli).
היא כולל 7 יישובים קטנים לברות קונפינה.
נירית נלסון
נִירִית נֶלְסוֹן (נולדה ב-1968) היא אוצרת בתחומי האמנות העכשווית והעיצוב העכשווי, מנהלת אמנותית של תוכנית הרזידנסי JCVA ומרצה לאמנות ולאוצרות. בספטמבר 2022 מונתה לאוצרת בכירה לאמנות עכשווית באגף לאמנויות במוזיאון ישראל.
קורות חייה
נלסון למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית. במשך לימודי התואר השני החלה עבודתה במוזיאון ישראל, שם עבדה בשנים 1991–2000. היא הרצתה על אמנות ועיצוב ועבדה עם איזיקה גאון, ראש מחלקת עיצוב ואדריכלות כעוזרת לאוצר. נלסון אצרה איתו 12 תערוכות בתחום העיצוב והאדריכלות. בארבע השנים האחרונות במוזיאון אצרה ארבע תערוכות, מתוכן שתי תערוכות באוצרות-משותפת עם האוצר יגאל צלמונה ועם האוצרת סוזן לנדאו.
נלסון היא בתם של חנה ונתן נלסון, זוכה פרס ישראל למדעי החיים. מתגוררת במרכז הארץ, נשואה ואם לשניים.
קריירה
נלסון היא המנהלת האמנותית של תוכנית הרזידנסי לאמנים ולאוצרים מחוץ לישראל JCVA, המרכז לאמנות חזותית ירושלים, החל משנת 2002. בחירותיה ודרך ניהולה שמתאימה לכל אורח תוכנית ייחודית, הפכו את המרכז לחשוב מאוד בארץ, ומוערך מאוד בעולם. תוכנית זו מקשרת את אורחי הרזידנסי הנבחרים, אמנים ואוצרים בינלאומיים, עם קהילת האמנות המקומית והציבור הרחב, באמצעות סדנאות, הרצאות, תערוכות ועוד. בין האורחים שהוזמנו על ידי נלסון לתוכנית: האוצרות אלן בלומנשטיין, ג'סמיל ריימונד (Yasmil Raymond) וחוזה רוקה (Jose Roca) והאמנים הארון פרוקי, יעל ברתנא, רקס מדיה קולקטיב, היראקי סאווה (Hiraki Sawa), מריה חוזה ארחונה (Maria Jose Arjona), ג'ו קיוברט, ועוד.
בשנים 1988–2012 שימשה יועצת לענייני אמנות של קרן ירושלים. במסגרת זו הקימה את גלריה דואק לאמנות במשכנות שאננים, ירושלים; עמדה בראש ועדה להקמת סדנאות האמנים בתלפיות, ירושלים, ויזמה את הקמת גלריה ת (א)עשייה לאמנות עכשווית במקום זה; הייתה אחראית להתאמה ולשיבוץ של יצירות פיסוליות במרחב הציבורי כמו הפסלים של דניאל בורן (Daniel Buren), ג'אום פלנזה (Jaume Plensa), יהודית סספורטס, גבי קלזמר ורבים אחרים ברחבי העיר ירושלים; יזמה והייתה שותפה בהקמת פרויקטים העוסקים באמנות עכשווית דוגמת מרכז דניאלה פסל, הקימה את פרויקט הצילום המתמשך "פלחי עיר", אצרה תערוכות ועוד. בנוסף אצרה נלסון את אוסף משכנות שאננים לצילום ישראלי עכשווי, ויעצה לאוספי אמנות נוספים השייכים לקרן לירושלים.
בשנים 2000–2006 יזמה והייתה המנהלת האמנותית של פסטיבל "קולנוע לאור ירח" שהתקיים בשיתוף פסטיבל הסרטים של סינמטק ירושלים, וכלל לצד תוכנית סרטים באורך מלא, תוכנית ארט-פרפורמנס, תיאטרון חזותי, מוזיקה וריקוד עכשוויים שהוצגו תחת כיפת השמיים לקהל הרחב.
נלסון שימשה יועצת לענייני אמנות במוסדות נוספים, ליוותה את תהליך העשייה של אמנים ומעצבים רבים, משתתפת בוועדות פרס של אמנות ועיצוב (כמו פרס אנדי Andy Bronfman Prize, קרייט אנד ברל Crate and Barrel prize, פרסים מטעם משרד התרבות) ועוד.
נלסון מרצה בבצלאל משנת 2000. היא בנתה שם קורסים חדשים בתחומי האמנות והאוצרות כמו גם במוסדות להשכלה גבוהה נוספים. היא משתתפת בכנסים בארץ ומחוצה לה וכותבת מאמרים על אמנות ועיצוב עכשוויים לקטלוגים, לכתבי עת מקצועיים ולספרים שראו אור בישראל ובחו"ל.
השקפה אוצרותית
לדברי נלסון, "מקורות ההשראה מבחינתי נמצאים בכל מקום, אנחנו רק צריכים לשים לב אליהם״. בנטייתה האוצרותית שלה "יש רגעים של התמקדות ויש רגעים שהם לגמרי לרוחב, ומכלילה דברים שלאו דווקא היו מקובלים״.
לתפיסתה, "אמנות עכשווית זה כמו לצעוד על משטח נע. זה כל הזמן משתנה, חמקמק, אלסטי.... כל הפרספקטיבות האלה שפתאום נפתחות, זה מרתק בעיניי ותמיד האמנות היא מעין סיסמוגרף. האמנות שמה לב. זה הדבר שמעניין״.
עם מינויה לתפקיד לאוצרת בכירה לאמנות עכשווית במוזיאון ישראל, אמרה נלסון: "אני מצפה לתרום לקידום המחלקה באמצעות אוצרות המכוונת לשימור נכסיה והישגיה המשמעותיים לצד פעולה המקיימת שיח ער עם מגמות השינוי והחידוש בתחום".
TH1RT3EN
Th1rt3en (או Thirteen) הוא אלבום האולפן ה-13 של להקת הת'ראש מטאל מגאדת', אשר יצא לאור ב-1 בנובמבר 2011. זה האלבום הראשון מאז The World Needs a Hero בהשתתפות מייסד הלהקה, הבסיסט דייוויד אלפסון.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דייב מאסטיין אלא אם כן צוין אחרת.
גרסת בונוס לשוק היפני:
גרסת בונוס ל-iTunes:
שירים
השיר "New World Order" היה אמור לצאת באלבום " Youthanasia ", אך יצא ב-2004 כגרסת בונוס בהוצאה מחודשת של הדיסק. השיר "Millennium of the Blind" היה אמור לצאת באותו אלבום, אך לא נכלל בו לבסוף. השיר "Sudden Death" נכתב במיוחד על ידי דייב מאסטיין למשחק גיטאר הירו. השיר "Never Dead" נכתב לכבוד משחק המחשב Never Dead, ונכלל בפסקולו.
סינגלים מהאלבום:
לשיר Public Enemy No.1 יצא קליפ.
מספר שירים מהאלבום היו מועמדים לפרס גראמי:
פיאודליזם
המונח פיאודליזם או המשטר הפיאודלי משמש בשני מובנים שונים: במובן הרחב הוא מציין שיטה חברתית-פוליטית-דתית, שהתבססה באירופה במהלך ימי הביניים. במובן הצר, הפיאודליזם מציין מערך של קשרי תלות וחסות אישיים בקרב אליטה השולטת באירופה המערבית. מקור המונח פיאודום – מענק קרקע שנתנו אדונים לנאמניהם (לווסאלים שלהם).
המונח "פיאודליזם" נטבע בדיעבד, בהכרזת האספה המכוננת הלאומית מ-11 באוגוסט 1789 בהכרזה כי "הרסנו לחלוטין את השיטה הפיאודלית".
המונח פיאודליזם מתייחס למערכת החברתית-כלכלית שהתפתחה במערב אירופה במאה ה-10 בשטחים שהיו תחת שלטון השושלת הקרולינגית, כלומר צרפת, גרמניה, איטליה וארצות השפלה, וכן באנגליה שהושפעה מהן ובספרד.
המונח הוחל גם על מערכות חברתיות-פוליטיות דומות במקומות אחרים, בהם מצרים העתיקה, רוסיה, הודו, סין, יפן ואתיופיה. בחלק מהמקומות ההקבלה רחוקה ומאולצת ואילו בחלקם, כמו ביפן ובאתיופיה, הדמיון רב מאוד.
מקורות הפיאודליזם
בקיסרות הרומית כבר היו יחסי תלות הדדית בין פטרון לבין קליינט, עם שקיעת האימפריה הרומית והחלשות השלטון המרכזי, הקימו הסנאטורים שלטון עצמאי בנחלותיהם (בעיקר בנחלות הרחוקות). הם היו השופטים של העבדים, שופטים של האנשים החופשיים בדרגים הנמוכים, אחראים על השיטור והיו בעלי שליטה על אלו שעיבדו את אדמתם, בין אם היו אלו עבדים ובין אם היו אלו אנשים חופשיים.
במהלך המאות החמישית והשישית התמזגה האריסטוקרטיה הגאלו-רומית עם האריסטוקרטיה הפרנקית. עקב השירות הצבאי המשותף בצבא הרומי, הייתה למשפחות האריסטוקרטיה השונות תרבות משותפת עוד קודם למיזוג ביניהן. ב-486, אחרי קרב סואסון, כבש כלוביס הראשון את ממלכת סיאגריוס, כיבוש זה השלים את השתלטות הפרנקים על גאליה בלגיקה. לא הייתה יותר טריטוריה גאלו-רומית עצמאית ועובדה זו הייתה זרז למיזוג בין האריסטוקרטיות השונות. האריסטוקרטיה (הממוזגת, אבל בעיקר הגאלו-רומית) שלחה נציגים הן לשירות הציבורי והן לשירות הדתי. כלומר היו פקידי ממשל בכירים ונושאי תפקידים במדרג הכנסייתי.
לפי מקורות בני אותה תקופה, הייתה ירידה באיכות הקרקע שנבעה מניצול יתר שלה בלי טיוב מתאים וכן מעזיבת איכרים את אדמותיהם בשל נטל המס. חלק מהאדמות שהופסק עיבודן הפכו לשדות מרעה. בשטחים שמצפון לאיטליה התרחש שינוי באופיים של אלו שעיבדו את הקרקעות. במקום עבדים (שהתייקרו) באו איכרים, איכרים אלו באו במעמד של קולוני, כלומר היו קשורים לווילה מסוימת והיו חייבים במס תוצרת לבעל הווילה וכן בימי עבודה לטובת נחלותיו, בתמורה היו פטורים מעול מיסים ועבודות (אנגריה וליטורגיה). מעמד של קולונוס עבר בירושה, וכך בן של קולונוס נאלץ גם הוא להפוך לחקלאי שמעבד את השדות המשפחתיים. העבדים והאיכרים בני החורין היו נישאים בינם לבין עצמם ותוך דור-שניים נוצר טשטוש בין מעמד העבדים (שהשופט היחיד שלהם הוא בעל האחוזה) לבין מעמד בני החורין הזכאים להגיע למערכת המשפט של בני החורין. עבדים שקיבלו נחלות קטנות (בתוך הווילות) עיבדו אותן בחריצות רבה יותר מאשר כשהיו עבדים והרחיבו את שטחי העיבוד ליערות שבוראו ולשטחים שלא עובדו עד אז.
התפתחות היחסים הפיאודו-וסאליים
(ימי הביניים, אחרי התפוררות האימפריה הרומית), ובהמשך לתהליך נדידת השבטים הגרמאניים והשתלטותם על חלקים גדולים מאירופה המערבית, התפתחה מערכת יחסי תלות וחסות בין אנשים חזקים לבין בני-לווייתם.
להתפוררות השלטון המרכזי והצורך בביטחון אישי היו מספר סיבות, אחת החשובות בהן הייתה המלחמות בין בני השושלת המרובינגית שגרמו לכך שלא היה שלטון מרכזי שהיה יכול לקיים סדר ציבורי ולהבטיח את ביטחונם של התושבים. הרצון בביטחון גרם לאנשים לבקש חסות אצל מי שהיה יכול לספק הגנה. בתמורה העניק מבקש החסות שירות או מוצרים. מבקש החסות שמר על מעמדו כאדם חופשי, אולם היה Ingenui in obsequio (אדם חופשי במערכת תלות).
השליטים הקרולינגים ניסו להבטיח את נאמנות גדולי הממלכה אליהם בעזרת הפיכתם לווסאלים שלהם והענקת פיאודה (ריבוי של פיאודום) לווסאלים; כך הפכו יחסים וסאליים למרכיב מרכזי בשיטה הפוליטית במערב אירופה והטביעו עליה את חותמם.
אחת הסיבות להיווצרות דגם זה של שלטון, ונכונות השליטים לוותר על חלק מכוחם לטובת הווסאלים היה הבידוד היחסי של חלקים שונים של הממלכה. בידוד שנבע מכך שאירופה של אותה תקופה הייתה מיוערת ביערות-עד שהקשו על התחבורה, התקשורת והשליטה המרכזית. הווסאל ששלט על נחלה קטנה, שלט על שטח בר-שליטה ובעל דרכים פנימיות. את נאמנותו נתן למלך מרוחק שלעיתים היה צריך לנסוע ימים ארוכים על מנת להגיע לחצרו.
קרל הגדול כבש מרחבים גדולים, מטיפי הנצרות הגיעו לשטחים אלו והפיצו את הנצרות אבל לא היו בשטחים החדשים תשתיות שלטוניות, לא מנגנון גביית מיסים ולא הייתה תקשורת סבירה בינם לבין אאכן, מושב המלך. לכן החליט קרל לתת כבנפיקיום לאריסטוקרטיה הגבוהה ולאצילים נאמנים חלקות מתוך ממלכתו וזאת תמורת הבטחת נאמנות. קרל העניק לאציליו "הונור" (מלטינית: Honoris) במשמעותו המקורית – משרה גבוהה, משרה שצמודה אליה נחלת אדמה שעליה יוכל האציל להפעיל את סמכותו. נכסי דלא-ניידי שהיו צמודים למשרה נקראו רס-דה-קומיטטו (Res de comitatu) או בקיצור קומיטטוס (Comitatus) או מיניסטריום (Ministerium).
בהדרגה התחזקו הווסאלים לעומת האדונים שנזקקו לעזרתם. קשה היה לקחת פיאודום מידי וסאל שהפר את חובותיו, הן משום שהפיאודום הזה לא היה פיסת רכוש נייד אלא לרוב אחוזה אגררית, והן משום שהווסאלים חיזקו זה את זה נגד תביעות אדוניהם. הם הלכו והמעיטו את חובות השירות הצבאי שהוטלו עליהם למספר ימי שירות מוגבל בשנה, ואילצו את האדונים ברוב אזורי אירופה להתחייב להפקיד בידי היורש את הפיאודום שהוענק לאביו; כך הונהגה ירושה בפועל של הפיאודה. היסוד הרכושי והחומרי במערכת היחסים הפיאודו-וסאלית הלך והתחזק על חשבון הזיקה האישית שבין אדון לאדם הנאמן לו. אנשים הפכו לווסאלים של אחרים כדי לקבל פיאודה, ולרבים מן הווסאלים היו אדונים רבים. במקום פירמידה מסודרת של יחסי נאמנות אישיים התפתח סבך של יחסי נאמנות סותרים שהלכו ונחלשו. היו וסאלים שהיו חזקים מאדוניהם, וגם בכירים שהפכו פורמלית לווסאלים של פחותים מהם כדי לקבל פיאודה. השאלה באיזו מידה שימשה המערכת הפיאודו-וסאלית לביסוס שלטון מרכזי וייצובו ובאילו דרכים החלישה אותו נתונה במחלוקת במחקר.
בהדרגה עברו יחסי החסות והתלות שבין אדונים ווסאלים גיבוש וקיבלו לבוש משפטי. בסכסוכים שבין אדונים לווסאלים שלהם אמורים היו אדונים לקבל הכרעות בצוותא עם הווסאלים שלהם, שנחשבו לשווים אליהם מבחינת הסטטוס שלהם. מתוך הכרעות אלה ניסחו משפטנים למן המאה השתים-עשרה את המשפט הפיאודלי. הטקסים, הסמלים והמשפט הפיאודלי שרדו והאריכו ימים גם כאשר נדחקה השיטה הפיאודו-וסאלית ממעמדה המרכזי נוכח עלייתם של צבאות שכירים, משק כספים עירוני ומדינות ריכוזיות יותר.
מאפייני הפיאודליזם
ככינוי לשיטה חברתית שלמה, מציין הפיאודליזם סוג אחד של חברת איכרים (חברה שרוב חבריה הם איכרים, אך אלה כפופים בדרכים שונות לאליטה מצומצמת החיה מפרי עמלם), שהתפתח באירופה במהלך המאות הראשונות לספירה. רוב החברות האגרריות בעולם היו חברות איכרים. איכרי אירופה היו ברובם המכריע אריסים, שחיו באחוזות, וחלקם היו נתונים לשעבוד מחמיר יותר ונחשבו לצמיתים.
פיאודליזם במובן המצומצם מציין את מערכת יחסי החסות הייחודית, שהתפתחה בקרב האליטה המערב-אירופית, אשר הפכה במהלך ימי הביניים בהדרגה לאצולה יציבה ומובחנת; כדי למנוע בלבול עם פיאודליזם ככינוי לשיטה חברתית שלמה, משתמשים היסטוריונים במונח מערכת היחסים הפיאודו-וסאלית. יחסי האדון והווסאל היו סוג של יחסי פטרון-קליינט אישיים, המבוססים על הדדיות: כוחו של האדון היה מותנה בנאמנותם ובתמיכתם של הווסאלים שלו, ואילו מעמדם של הווסאלים היה כרוך במידה רבה בעוצמתו של אדונם.
פוליטיקה של רגשות בתקופה הפיאודלית
להבעת רגשות הייתה חשיבות רבה בפוליטיקה של התקופה הפיאודלית. תקשורת בחיים הציבוריים בימי הביניים הייתה גדושה במעשים והתנהגויות הפגנתיים. אנשים השתמשו בסימנים וסמלים על פי חוקים נוקשים, בדרכים רבות, על מנת להביע את מעמדם, דרגתם ויחסם אחד כלפי השני. לפעולות אלה, שנראו לעיתים כטקסים או אף הופעות של ממש היו מטרה של שידור מסר ברור. ידידות הופגנה בארוחות משותפות, עוינות באמצעות קללות ואף השלכת טינופת. המלך למשל הפגין את נכונותו לצאת למלחמה באמצעות זעם, או את רכותו באמצעות דמעות בכי. גינונים רבים מתקופה זו עשויים להיראות כרגשנות יתר, אך שירתו מטרה חשובה, כאמור, של העברת מסרים ברורים בין בעלי התפקידים והדרגות הקשורים אחד לשני.