cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקן שעשועים
מתקן שעשועים הוא מתקן המצוי ביריד, פארק שעשועים או גן שעשועים המיועד לגרום הנאה. מתקן שעשועים גורם למבקר חוויות מוחשיות הקשורות בחושים. לרוב המתקנים משפיעים על חוש שיווי המשקל, חוש הראיה, חוש השמיעה, חוש הריח או חוש המישוש.
נאוונאטוריים
נאוונאטוריים (שם מדעי: Neovenatoridae) היא משפחה של דינוזאורים טורפים מקבוצת התרופודים ועל-משפחת האלוזאורים, אשר חיו בקרטיקון התחתון ובתחילת הקרטיקון העליון לפני 92–130 מיליון שנה. בצורתם הם דומים לאלוזאוריים מחד ולקרכרודונטוזאוריים מצד שני וייתכן שהייתה משפחת מעבר לשתי המשפחות.
מיני המשפחה היו טורפים בעלי עצמות שת רחבות, כתפיים וגפיים קצרות ולסתות בעלות שורות שיניים מחודדות. הסוג העיקרי במשפחה הוא הנאוונאטור שחי בבריטניה לפני 125 מיליון שנה. סוגים נוספים נתונים במחלוקת ומשויכים לעיתים למשפחות אחרות כמו לקרכרודונטוזאוריים, מגלוזאוריים, מטריאכאנטוזאוריים או נואזאוריים.
משפחת המגרפטוריים שויכה לקבוצה בעבר אך כיום היא מהווה קבוצה נפרדת.
ביטול פעיל
ביטול פעיל (active cancellation) הוא טכניקת לוחמה אלקטרונית מתקדמת, המהווה סוג אקטיבי של אמצעי-נגד אלקטרוניים. היא משמשת להגנה על כלי טיס.
מערכת ביטול פעיל עושה שימוש במקלט כדי לקלוט איומים אלקטרומגנטיים - מכשירי מכ"ם של האויב, העשויים לזהות את הפלטפורמה המוגנת. לאחר שהאיום נקלט, המערכת מבצעת אבחון של האופן שבו המכ"ם המאיים אמור לראות את הפלטפורמה המוגנת, ושולחת חזרה, לכיוון המכ"ם המאיים, גל בחצי הפאזה של הגל שהגיע מהמכ"ם המאיים. כתוצאה מכך, נוצרת התאבכות הורסת, והמכ"ם המאיים אינו קולט גלים שהיו אמורים לחזור מהפלטפורמה המוגנת.
ביטול פעיל נחשב לטכניקה קשה ביותר לביצוע, מכיוון שלשם מימושה נדרשת ידיעה כיצד כל חלק וחלק מגוף המטוס "נראה" למכ"ם. כמו כן, קצב המתקפים הגבוה בכמה ממערכות המכ"ם המודרניות גורם לכך שמערכת ביטול פעיל יעילה תצטרך לקלוט את האיום, לעבד את נתוניה, ליצור גלים בפאזות המתאימות ולשדרם תוך פרקי זמן קצרים ביותר (פחות מ-1 מיקרו שנייה).
מערכות ביטול פעיל נמצאות בשירות מבצעי, לפי הערכות שונות, כחלק מחליפות לוחמה אלקטרונית מדגם SPECTRA מתוצרת חברת תאלס, המותקנות על מטוסי דאסו ראפאל שבשירות חיל האוויר והצי הצרפתיים. מטרתן להקנות תכונות דמויות-חמקנות למטוס שאינו חמקן בצורתו הגאומטרית.
Stealth technology
קאליש
קאליש (בפולנית: Kalisz; בגרמנית: Kalisch; ביידיש: קאליש) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית פולין גדול. העיר יושבת על גדות הנהר פרוזנה, וחשיבותה בעיקר היסטורית ותעשייתית.
היסטוריה
בשנת 1282 אושרו לקאליש זכויות-עיר וב-1314 היא הייתה לבירת חבל קאליש, ובמיקומה המרכזי שימשה כעוגן מסחר כמו גם זירה לחתימתו של המלך קז'ימייז' השלישי על הסכם שלום עם המסדר הטבטוני, ב-1343. ב-1426 נבנה בית עירייה חדש. ב-1574 הגיעו הישועים, וכעבור עשר שנים פתחו בעיר מכללה ישועית שהייתה לשם-דבר בין מוסדות החינוך בפולין של אותה העת. דבר זה לא עמד לה לקאליש עם זאת מול העיר פוזנן, המרוחקת ממנה כ-155 ק"מ, שירשה בהמשך את מעמדה כמרכז אזורי. במחצית הראשונה של המאה ה-17 תרמו להתפתחותה של קאליש חברי מסדר פרוטסטנטי גדול שהתיישבו בה לאחר שגורשו מבוהמיה. ב-1792 כילתה שרפה את חלקו הניכר של מרכז העיר. כעבור שנה, בחלוקתה השנייה של פולין בין שכנותיה, הפכה העיר לחלק מממלכת פרוסיה.
בראשית מלחמת העולם השנייה היו בעיר 89 אלף נפש בקירוב. לאחר הפלישה לפולין ב-1939 שוב הוכח חסרונה של הקרבה אל הגבול, כשקאליש נכבשה בקלות רבה בידי הוורמאכט וסופחה לגרמניה הנאצית. עד סוף המלחמה נרצחו רבבות מתושבי העיר, יהודים כקתולים; או הוגלו אל תוך הגנרלגוברנמן, וב-1945 מנתה אוכלוסיית העיר כמחצית ממניינה טרם המלחמה. מקץ 30 שנה שוב נתכוננה ווֹייוודת (מחוז) קאליש, שקאליש בירתה; וב-1998 היא בוטלה ומאז העיר היא מרכזה של נפת קאליש ונכללת בפרובינציית פולין גדול שבירתה היא פוזנן.
כלכלה
קאליש היא ליבהּ של מטרופולין שבה 350 אלף תושבים בקירוב הכוללת, מלבד קאליש, את שכנתה אוסטרוביה ומספר רשויות מקומיות קטנות. תעשיית התעופה המפותחת (מנועים וחלקי מכונות) תורמת לחשיבותה של העיר. מעבר לזאת יש בעיר תעשיית טקסטיל, תחרה ווילונות, מזון ושימוריו, ומפעל הפסנתרים הוותיק "קליסיה" שהוקם במאה ה-19 והעמיד מורשת רבה עד לסגירתו ב-2007.
תרבות
קאליש היא מושבהּ של בישופות קתולית נפרדת מאז 1992. בעיר 25 כנסיות, מרביתן קתוליות; הבזיליקה הקולגיאטית של עליית הבתולה היא מקום הפולחן הלאומי ליוסף הקדוש ומהווה מוקד עלייה לרגל עבור רבבות מדי שנה. בנוסף פועלים שלושה בתי תפילה של עדי יהוה וכן קהילה מוסלמית.
קאליש היא מרכז חינוכי אזורי חשוב, ובה מספר רב של בתי ספר ומכללות כמו גם סניפים של אוניברסיטת פוזנן.
יהודים
לקאליש תפקיד מכריע בתולדות יהודי פולין. ההתיישבות היהודית בעיר החלה בשנת 1139. ב-1264 היא הייתה לעיר הפולנית הראשונה שבה ניתן ליהודים כתב-האמנה שהקנה להם מגוון חירויות בחוק. כתב הזכויות של קאליש, כשמו, היווה את התשתית החוקית הראשונה לזכויותיהם של היהודים בפולין, ושימש מופת שלאורו הרחיבו שליטי המדינה את תחולת המסמך גם ליתר חלקי הארץ. ב-1358 העניק המלך רישיון להקמת בית כנסת בעיר.
היהודים התפרנסו לרוב ממלאכה ועסקו בטקסטיל. ב-1860 מנו יהודי קאליש 34% מאוכלוסיית העיר. במהלך המאה ה-19 ניטש בקהילה מאבק חריף בין חוגי המשכילים, שהושפעו מהנאורות הגרמנית; לבין האורתודוקסים השמרנים. במפנה המאה ה-20 צצו תנועות ציוניות בעיר, בד בבד עם עליית התארגנויות פוליטיות אחרות בקרב היהודים. ב-1931 מנו היהודים 15,300 איש, כ-30% מתושבי העיר. ב-1934 גדל שטח העיר משמעותית בשל צירוף שטחים כפריים יהודיים מסביב לקאליש.
האנטישמיות הרימה ראשה לקראת סוף שנות ה-30. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו בקאליש כ-25 אלף יהודים. בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים. כחודש וחצי אחר כך נספרו בה כ-18 אלף יהודים במפקד שערך היודנראט. לקראת סוף נובמבר החלו השילוחים מזרחה, ואלה כללו גם יהודים מפוזנן שהגיעו לקאליש מעט קודם לכן כפליטים. עד קיץ 1942 חוסלה שארית קהילת קאליש.
מעיר זו מוצאה של משפחת גֶמְבִּיצְקִי. צֶצִילְיָה גֶמְבִּיצְקִי הייתה אימו של הרופא והמחנך היהודי יאנוש קורצ'אק.
חינוך
קאליש היא מרכז חינוך ידוע בכל האזור. יש בה שבע מכללות ועשרות בתי ספר מקצועיים. בנוסף ישנם בעיר סניפים של אוניברסיטת פוזנן.
אנשים מפורסמים
בין האנשים המפורסמים שנולדו ו/חיו בעיר ניתן למנות את:
גני ארמון ורסאי
גני ארמון ורסאי (בצרפתית: Jardins de Versailles) הם גנים בצרפת המשתרעים בשטח שהיה פעם חלק מ"האזור המלכותי של ורסאי" (בצרפתית: Domaine royale de Versailles). הגנים ממוקמים מערבית לארמון, בשטח העולה על 8 קמ"ר.
מרבית שטחי הגן בנויים בצורה של גן צרפתי קלאסי, אשר תוכנן על ידי אדריכל הגנים אנדרה לה נוטרה. מסביב לגנים הפורמליים משתרעים יערות המפרידים בין הגנים לעיר ורסאי במזרח, ולאזור שסני מצפון מזרח.
כיום הגנים מהווים חלק מ"האזור הלאומי של ורסאי והטריאנון" (le domaine national de Versailles et de Trianon) - רשות ממשלתית אוטונומית הפועלת במסגרת משרד התרבות הצרפתי. גני ורסאי והארמון הם אחד האתרים המתויירים ביותר בצרפת - למעלה מ-6 מיליון תיירים מבקרים בהם מדי שנה.
הגנים מעוטרים מבנים ופסלים רבים שנבנו במהלך השנים, ומושקים במערכות הידראוליות מתוחכמות.
בשנת 1979 הכריז ארגון אונסק"ו כי הגנים (יחד עם ארמון ורסאי) מהווים אתר מורשת עולמי.
תקופת לואי ה-14
בשנת 1661 הורה לואי הארבעה עשר לאדריכל לואי לה וו, לצייר שארל לה ברון ולאדריכל הגנים אנדרה לה נוטרה להרחיב את הארמון ואת גניו. ההרחבה בוצעה בשני שלבים:
שלב ההרחבה הראשון
בשנת 1662 בוצעו שיפוצים מועטים בטירה, והגנים הורחבו בצורה משמעותית. בין היתר נבנו אורנז'רי (חממת התפוזים) והגרוטו של תטיס (Grotte de Thétys).
האורנז'רי תוכננה על ידי לואי לה וו ומוקמה דרומית לארמון (במטרה שמבני הארמון לא יצלו על מבני החממה), תוך ניצול מבנה פני השטח והמורד של הגבעה, הנוטה לכיוון דרום.
הגרוטו של תטיס (הנִקבה של תטיס) מוקמה צפונית לארמון, והפכה לאחד מסמליו.
עבודות ההרחבה הושלמו בשנת 1664 ונחנכו באירועים חגיגיים (fête galante) שנקראו "התענוגות של האי הקסום" (Les Plaisirs de l’Île Enchantée). החגיגות נמשכו כשבוע ימים, ובמהלכם התברר כי אין די חדרי שינה בארמון (חלק מהאורחים ישנו במרכבותיהם). בעקבות החגיגות החליט לואי ה-14 על הרחבת הארמון.
שלב ההרחבה השני
בין השנים 1664–1668 הורחבו גני הארמון והארמון עצמו. התמה העיקרית של המבנים והגנים הייתה התמה של האל אפולו מהמיתולוגיה היוונית, תוך השוואה של המלך לואי ה-14 לאל אפולו. לואי לה וו הרחיב את מבנה הארמון תוך בניית חדרים חדשים למלך ולמלכה, וחזית חדשה הפונה לגנים. התמה השלטת ששולבה בגנים ומבנים הם התמה של השמש - המסמלת את האל אפולו. צורת "שמש" שולבה במבנים ובגנים.
שלב ההרחבה השלישי
שלב הרחבה זה החל בשנת 1680 עת הוקמה המדשאה (Tapis Vert) בין מזרקת לאטונה לבין מזרקת אפולו. בשנת 1674 נהרס ה שבנה לה וו ובמקומו נבנה במסגרת ההרחבה אורנז'רי גדול יותר בתכנונו של ז'ול ארדואין-מאנסאר (Jules Hardouin-Mansart). בנוסף, במסגרת ההרחבה נבנו הטרסות בדרום הגנים וגרם המדרגות שהוביל אליהם (ה-Escaliers des Cent Marches).
במסגרת הרחבת הארמון ובניית האגף הצפוני שלו (ה-Aile des Nobles) בין השנים 1685–1686, נהרס הגרוטו של תטיס, על מנת לפנות מקום למבנה, ומאגר מים חדש נבנה צפונית לאגף החדש.
בין השנים 1686–1687 נבנתה מחדש מזרקת לאטונה על פי תוכניות של ארדואין-מאנסאר.
כמו כן, במסגרת הרחבה זו, שופצו שלושה מהבוסקטים של הגן, והוקם בוסקט חדש, "גלריית העתיקות" (ה-Galerie des Antiques) בשנת 1680 במיקום בו עמדה קודם לכן "גלריית המים". בשנת 1681 הוקם בוסקט "סלון הנשפים" (ה-Salle de Bal), שהקמתו הסתיימה בשנת 1685 והוא נחנך בנשף מפואר שערך לואי, הדופן הגדול של צרפת.
בין השנים 1684–1685 נבנתה אכסדרת העמודים בתכנונו של ארדואין-מאנסר, במקום בו עמדה קודם לכן "בוסקט המעיינות" של לה נוטרה. חורשה זו כללה 32 קשתות ו-28 מזרקות.
שלב ההרחבה הרביעי
קשיים כלכליים שנגרמו בשל השתתפות צרפת במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית גרמו להפסקת עבודות הבנייה בגנים עד שנת 1704. בין השנים 1704–1709 שופצו הבוסקטים ושונו שמותיהם.
תקופת לואי ה-15
בעקבות מותו של לואי ה-14, בשנת 1715, עזבה חצר המלוכה את ורסאי ועבודות השיפורים וההרחבות הופסקו. בשנת 1722 שב לואי החמישה עשר לוורסאי עם חצרו. בתקופת שלטונו שופצה בריכת נפטון והוקמו בשנת 1750 במקום בו ניצב כיום כפר המלכה גנים בוטניים (les jardins Botaniques). בשנת 1761 הורה לואי ה-15 על הקמת הטריאנון הקטן בסמוך לגנים הבוטניים, על מנת לאפשר למלך לבלות בקרבת הגנים. בהיותו בארמון זה נפטר המלך ב-10 במאי 1774.
תקופת המהפכה הצרפתית
בשנת 1792, במהלך המהפכה הצרפתית, בהוראת הוועידה הלאומית נעקרו חלק מעצי הגנים. מחשש להרס הגנים פנה לואי קלוד מארי רישאר - מנהל הגנים הבוטניים של פריז לממשלה המהפכנית וקרא לשימור גני ורסאי כנכס לאומי. רישאר הצליח למנוע הרס נוסף של הגנים בכך שהציע שבערוגות הפארק הקטן (הסמוך לארמון) ישתלו ירקות, ובפארק הגדול ישתלו עצי פרי. תוכניות אלה לא בוצעו, אולם הגנים נפתחו לציבור, ותיעוד התקופה מתאר את תושבי הסביבה מכבסים בגדיהם בתעלה הגדולה ובמזרקות, ותולים את הכביסה לייבוש על הפסלים והשיחים.
תקופת נפוליאון הראשון
במרבית תקופת כהונתו של נפוליאון בונפרטה לא נעשו שינויים בגנים, למעט שתילה מחודשת של העצים בחורשת שער הניצחון ובחורשת שלושת המעיינות, בהם, עקב מות העצים ושחיקת הקרקע נדרשה שתילה מחודשת. השינוי המרכזי היחיד בתקופה זו בארמון היה התקנתם של מספר חדרים בארמון לשימוש רעייתו של בונפרטה, הקיסרית מארי לואיז, דוכסית פרמה.
תקופת השבת שושלת בורבון (הרסטורציה)
עם השבת שושלת בורבון בשנת 1814 עברו הגנים שיפוץ נרחב. בשנת 1817 הורה המלך לואי ה-18 על הפיכת אי המלך (Île du Roi) ואזור ראי המים (Miroir d’Eau) של הגנים לגן בסגנון האנגלי שנקרא "גן המלך" (Jardin du Roi).
תקופת האימפריה השנייה
בתקופת מלכותו של לואי פיליפ הפך הארמון למוזיאון כל הניצחונות של צרפת שנחנך ב-10 במאי 1837. גני הארמון נותרו ללא שינוי, למעט שיפוץ קל שנערך לקראת ביקור המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט בשנת 1855.
פייר דה נולהאק
מינויו של פייר דה נולהאק כמנהל המוזיאון הביא לשינוי משמעותי ביחס למוזיאון ולגנים. נולהאק יזם תוכנית לשיקום הגנים והמבנה - אשר מיושמת עד היום, ובמסגרתה משוחזרים הגנים ונשמרים במצבם כפי שהיו בשיאם.
נטיעה מחודשת של הגנים
נטיעות חוזרות ונשנות הן דבר מקובל בגנים המתקיימים לאורך עשרות ומאות שנים. גני ורסאי עברו חמש נטיעות מחודשות כלליות שנעשו הן מטעמים פרקטיים והן מטעמים אסתטיים:
קשיים באספקת המים לגנים
הגנים שהוקמו בתקופת לואי ה-13 הושקו במי המעיינות המקומיים. הרחבת הגנים בתקופת לואי ה-14 דרשה בניית מערכת השקיה חדשה, מסובכת ויקרה, על מנת להפעיל את מערכת המזרקות הראשונה. מערכת המים שהוקמה כללה שאיבת המים ממספר מעיינות סמוכים (העיקרי בהם הוא מאגם קלאני (Clagny). מים אלה הוזרמו למאגר מים שעמד בראש הגרוטו של תטיס וממנו, בכוח המשיכה, למזרקות הגנים.
עם הרחבת הגנים והוספת המזרקות בשנת 1664, סבלו הגנים ממחסור תמידי במי השקיה ובמים להפעלת המזרקות. בשל כך תכנן לואי לה וו את ה"משאבה" (La Pompe) - מגדל מים שנבנה צפונית לארמון. מגדל זה קיבל את מימיו מאגם קלאני. המים נשאבו באמצעות טחנת רוח ובאמצעות משאבות המופעלות על ידי סוסים. המגדל הכיל 600 מ"ק מים ליום, והקל על המחסור במי השקיה.
הקמת התעלה הגדולה בשנת 1671 איפשרה את מחזור מי הגנים. המים זרמו אל התעלה ונשאבו מחדש באמצעות טחנות רוח אל המאגר שבראש הגרוטו של תטיס.
פתרונות אלה לא הספיקו, ועקב המחסור במים ניתן היה להפעיל באופן רציף אך ורק את המזרקות שהיו סמוכות לטירה ונראו מהחלונותיה. מזרקות בגנים המרוחקים הופעלו רק כאשר בני משפחת המלוכה התקרבו אליהן. לצורך כך, הפעיל ז'אן-בטיסט קולבר בשנת 1672 שיטה לפיה עובדי הגן השתמשו במשרוקיות על מנת לסמן זה לזה על התקרבותם של המלך או המלכה למזרקות המרוחקות על מנת לתת את האות להפעילן.
בשנת 1674 הוגדל מגדל המים שכונה "המשאבה הגדולה" (La Grande Pompe). מגדל זה הכיל 3,000 מ"ק מים ליום - אולם הגדלה זו הביא לעיתים לייבוש אגם קלאני. בשל המחסור במים הוחלט על הטיית מימי נהר בייוורה (Bièvre) לגנים. הטיה זו נעשתה בין השנים 1667–1674 ובמסגרתה נסכר הנהר ונבנו חמש טחנות רוח על מנת להעלות את המים למאגרים שברמת סאטורי. מערכת זו איפשרה הבאת 72,000 מ"ק מים ליום לגנים.
על אף תוספת מים זו, בניית המזרקות לגנים והשקייתם דרשה מים נוספים ובשנת 1681 הוחלט על הבאת מים לארמון מנהר הסן תוך שימוש ב"מכונת מארלי", מערכת שהופעלה בשנת 1680 על מנת להשקות את גני סן ז'רמן. מערכת זו נבנתה בשנת 1681. על פי תכנונה, מכונת מארלי נועדה להביא את המים מהנהר תוך שימוש באמות מים. לצורך זה נדרשה העלאת המים לגובה של 100 מטרים מעל פני הנהר. סדרה של טחנות רוח נבנתה לאורך הנהר, ומערכת של 64 משאבות העלתה את המים למאגר שגובהו 48 מטרים מעל הנהר. מערכת נוספת של 79 משאבות העלתה את המים למאגר נוסף בגובה של 104 מטרים מעל הנהר, ומערכת נוספת של 78 משאבות העלתה את המים לאמת המים אשר הביא את המים לארמון ורסאי ולטירת מארלי.
המערכת הופעלה בשנת 1685, אולם בשל כשלים באמות ובמשאבות הצליחה המערכת להביא לגנים כמות של 3,200 מ"ק מים בלבד ביום - כמחצית מהכמות הצפויה, כך שבגנים, שקיבלו כמות כוללת של 12,800 מ"ק מים ליום, הופעלו המזרקות במחצית תפוקתן (מחצית לחץ המים המתוכנן). כאשר הופעלו כל המזרקות בגן נדרשה כמות מים של למעלה מ-10,000 מ"ק מים ליום.
על אף כישלונה, המערכת הפכה לאתר תיירות, והמשיכה בפעולתה עד שנת 1817 - אף שהיא צרכה יותר מים ליום מהעיר פריז כולה.
ניסיון נוסף לפתור את המחסור במים נעשה בשנת 1685. במסגרת תוכנית זו, ולאחר שהוטו כבר כל הנהרות הקרובים לוורסאי, הוצע להטות את מימי נהר האור (Eure), הזורם 160 ק"מ דרומית לוורסאי. פרויקט הטיה שאפתני זה, דרש בנייה תעלה עבור הטיית הנהר והעלאת המים שבו לגובה הארמון והגנים (שכן הנהר זורם בגובה של 26 מטרים מתחת למפלס המאגרים של הארמון). כמו כן נדרשה הקמת תעלות משנה על מנת להביא חומרי בנייה לצורך הקמת אמות המים. בין 9,000 - 10,000 עובדים הועסקו בעבודות כפייה בשנת 1685, ובשנת 1686 הובאו 20,000 חיילים לבנות את התעלות. בעת פרוץ המלחמה בשנת 1686 כעשירית מחיילי צבא צרפת הועסקו בבנייה. פרוץ המלחמה הביא להפסקת העבודות, ואלה לא הושלמו. לו הושלם, היה הפרויקט מביא לגנים 50,000 מ"ק מים ליום, והיה פותר את בעיות המים.
גם כיום חסרים מים להפעלת מזרקות הגנים. משאבות מודרניות מאפשרות שאיבה מהירה של המים מהתעלה הגדולה על מנת להזין את המזרקות. מערכת איסוף מי גשם מאפשר השבת מים שאובדים כתוצאה מאידוי.
אמיר אשל
אמיר אשל (נולד ב-4 באפריל 1959) הוא אלוף במילואים בצה"ל, שכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון. היה בעבר ראש אגף התכנון בצה"ל ולאחר מכן מפקד חיל האוויר ה-17. בין היתר שימש כראש מטה חיל האוויר, ראש להק האוויר, מפקד בסיס תל נוף ורמון, רמ"ח מבצעים ומפקד טייסות 110 ו-201.
ביוגרפיה
בעל תואר ראשון בלימודים כלליים מאוניברסיטת אובורן שבאלבמה ותואר שני מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
כמפקד וכטייס קרב
אשל התגייס לצה"ל בשנת 1977, התנדב לקורס טיס והוסמך כטייס קרב בשנת 1979. שירת בחיל האוויר כטייס "עייט" (סקייהוק) בבסיסים עציון ורמון, נלחם במסגרת טייסת 140 כמוביל מבנה במלחמת לבנון הראשונה. במשך שנתיים שירת כמדריך בבית הספר לטיסה ובקורס אימון מבצעי, עבר הסבה למטוסי F-16 ושירת כסגן מפקד טייסת הנגב, טייסת מטוסי F-16 דגם "נץ". כיהן כראש מדור במחלקת מבצעים של חיל האוויר. בשנים 1991 עד 1993 פיקד על טייסת 110, ("אבירי הצפון") המטיסה מטוסי F-16C ("ברק") ברמת דוד. בשנים 1993 עד 1995 פיקד על טייסת 201 ("האחת"), טייסת מטוסי F-4 פנטום ("קורנס 2000") שהוצבה בבסיס תל נוף והשתתפה בפיקודו במבצע דין וחשבון. באפריל 1996 פיקד על הגזרה המזרחית בפיקוד הצפון במהלך מבצע "ענבי זעם". בשנים 1996 עד 1999 כיהן כראש מחלקת המבצעים במטה חיל האוויר בדרגת אלוף-משנה.
ב-1999 מונה למפקד בסיס רמון. בתפקידו זה השתתף, יחד עם טייס נוסף, בטיסת העברה של מסוק מדגם AH-64 אפאצ'י ("פתן") מבסיס רמון למחניים. הוא ביצע צרור צילום (פעולה בה עוברים על כלל מתגי החימוש בכלי הטיס, על מנת להבטיח בטיחות חימוש) מבלי שידע שמסוקו חמוש בטיל חי. להפתעתו, נורה ממסוקו טיל אוויר-קרקע מדגם AGM-114 הלפייר שחלף בקרבת כוח מילואים של מערך הנ"מ שהיה באימון במקום. מפקד חיל האוויר, האלוף איתן בן-אליהו, מינה ועדת חקירה חיילית בעקבות האירוע והדבר נרשם לחובתם של הטייסים. אשל קנס את עצמו בעקבות האירוע, אך קידומו לא נפגע.
בהמשך מונה למפקד בסיס תל נוף, תפקיד בו שירת למעלה משנתיים. בתפקידו זה התפרסם בתקשורת כאשר הוביל את מטס חיל האוויר מעל מחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו. אשל הופיע בסרטם של הבמאי חיים הכט והמפיק רואי מנדל "טיסה אחת בשבילנו" שעסק בשאלה "מדוע בעלות הברית לא הפציצו את מחנה המוות אושוויץ-בירקנאו במלחמת העולם השנייה?" ומתאר את מטס חיל האוויר מעל אושוויץ ב-2003, בו שלושה מטוסי F-15 ("בז") בהובלת אשל, אז תת-אלוף, טסו מעל המחנה, כאשר בו-זמנית מתקיימת באתר המחנה עצרת לזכר הנספים במסגרת משלחת עדים במדים. המשפט שבחר אשל להקריא בטיסה מעל שמי אושוויץ היה:
את הרעיון למטס הגה אשל עוד בשנת 1987 כשפיקד על משלחת חיל האוויר באימון בגרמניה. בשנת 2003 כשהזמינו הפולנים את חיל האוויר לטוס בארצם באירוע בראדום במלאת 85 שנה לחיל האוויר שלהם, ביקש אשל ממפקד חיל האוויר להתנות את ההגעה במתן אפשרות לטוס מעל אושוויץ. למרות הסיכום שהמטס יהיה ברום גבוה יחסית, הפר אשל את ההסכמה והוביל את המבנה בגובה נמוך בחולפו מעל למחנה.
ב-2004 מונה לראש להק האוויר, והוביל עם תא"ל שמואל זכאי, מפקד אוגדת עזה, שינוי בתפיסת ההפעלה של כוחות אוויר ויבשה של מבצע ימי תשובה. אשל גם לחם במבצע והוביל גיחה מעל מחנה הפליטים ג'באליה. ב-2006 מונה לראש מטה חיל האוויר, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה ובמבצע מחוץ לקופסה. ב-27 במרץ 2008 מונה לראש אגף התכנון בדרגת אלוף.
מפקד חיל האוויר
במהלך כהונתו יצא צה"ל למבצע עמוד ענן, שבו חיל האוויר נשא בעיקר עול הלחימה, הן בתקיפה באמצעות מטוסי החיל, והן בהגנה באמצעות מערכת כיפת ברזל. בתחילת המבצע חוסל מהאוויר מפקד הזרוע הצבאית של החמאס אחמד ג'עברי. בהמשך כהונתו יצא צה"ל למבצע צוק איתן, שבו לקח חיל האוויר חלק מרכזי, הן בתקיפה באמצעות מטוסי החיל, והן בהגנה באמצעות מערכת כיפת ברזל. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה קיבל חיל האוויר אחריות על ניהול המערכה למניעת העברת אמל"ח מאיראן וסוריה לחזבאללה. במסגרתו ערך החיל תקיפות רבות של מטרות בשטח סוריה ושיירות נשק לחזבאללה. בתקופת כהונתו נקלטו בחיל מטוסי M-346 "לביא" (מטוס אימון סילוני), C-130 סופר-הרקולס, "שמשון" (מטוס תובלה) ו-F-35I אדיר (מטוס קרב חמקן) ומערכות ההגנה נגד טילים קלע דוד וחץ 3.
כהונתו של אשל הוארכה בשנה, והיא הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד מאז פרישתו של מרדכי הוד בשנת 1973. ב-14 באוגוסט 2017 החליף עמיקם נורקין את אשל בתפקידו כמפקד חיל האוויר. עם סיום כהונתו העניק לו מפקד חיל האוויר של ארצות הברית את אות לגיון ההצטיינות. כמו כן קיבל במהלך כהונתו את צלב הכבוד מזהב מטעם גרמניה.
לאחר פרישתו מצה"ל
בינואר 2019 מונה לחבר ועד מנהל בהתנדבות בעמותת "קרן רמון", זאת לבקשתה של רונה רמון לפני מותה. בפברואר 2019 מונה לדירקטור מטעם קרן פימי בחברת Bird Aerosystems.
בינואר 2020 פורסם כי הוא משמש כיועץ של בני גנץ, ראש רשימת "כחול לבן", לענייני תוכנית השלום של טראמפ. במסגרת זו פעל למנוע סיפוח שטחים מיידי באיו"ש מחשש שתוכנית השלום של הנשיא טראמפ לא תוכל לצאת לדרכה עקב התנגדויות מדינות ערב והפלסטינים לסיפוח חד צדדי.
מנכ"ל משרד הביטחון
כמנכ"ל משרד הביטחון הוביל אשל תהליכי התעצמות ובניין כח לחיזוק יתרונה האיכותי של מדינת ישראל, בהם רכש מטוסי תדלוק, מסוקים וצוללות, פיתוח מערכת ליירוט באמצעות לייזר רב-עוצמה ועוד.
אשל פעל לחיזוק הקשרים הביטחוניים - אסטרטגיים עם מדינות רבות ברחבי העולם ובראשן ארצות הברית ומדינות הסכמי אברהם. במהלך כהונתו זינק היצוא הביטחוני בעשרות אחוזים לשיא כל הזמנים - 11.3 מיליארד דולר בשנת 2021.
אשל הוביל את המהלך הלאומי להעברת צה"ל לנגב ולהוצאת מחנות צה"ל ממרכזי הערים, לטובת הקמת עשרות אלפי יחידות דיור ומיליוני מ"ר של שטחי מסחר ותעסוקה. אשל תכנן וקידם רפורמות רבות, בהן רפורמת 'נפש אחת', לשיפור הטיפול והשירות בנכי צה"ל. משרד הביטחון, תחת המנכ"ל אשל, יזם שינוי במעמדם של יתומי מערכות ישראל, הביא להרחבת ההכרה בצוללי הקישון, קידם את חוק "ממדים ללימודים" ואת העלאת שכר החיילים. בנובמבר 2022, זמן קצר אחרי הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע על רצונו לפרוש מתפקידו. הוא סיים את כהונתו ב־1 בפברואר 2023.
חיים אישיים
אשל נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר עם משפחתו במושב קדרון.
רלי אברהמי
רֵלי אברהמי (נולדה ב-3 בפברואר 1960) היא צלמת עיתונות ישראלית.
ביוגרפיה
בין השנים 1984–1986 למדה צילום במכללת הדסה בירושלים ומ-1986 עסקה בצילום דיוקנים בעיתונות הישראלית, בעיקר במוסף "סופשבוע" של "מעריב" ובמוסף "הארץ" (בין השנים 2002–2011). בשנת 2011 חזרה למעריב. משנת 2000 מרצה לצילום במכללת הדסה. שי גולדן אמר אודותיה בראיון באוגוסט 2011: "רלי אברהמי היא אחת מצלמות העיתונות והמגזין החשובות והטובות ביותר."
משנת 2002 פרסמה יחד עם בעלה, העיתונאי והמעצב אבנר אברהמי, את המדור הפופולרי "מצב משפחתי" במוסף "הארץ", שהציג משפחות ברחבי הארץ באמצעות צילום וראיון מובנה משאלות קבועות.
במהלך השנים הציגה מספר תערוכות צילומים בישראל ובחו"ל, זוכת פרס ליאון קונסטנטינר לצילום, מוזיאון תל אביב לשנת 2004 ופרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום מטעם מוזיאון ישראל לשנת 2014.
תערוכות
2010 - "Family files" - המוזיאון היהודי במינכן 2010 - "בטבעת זו" - בית התפוצות בתל אביב 2009 - "יומן" - תערוכת יחיד בגלריית החוג לצילום במכללת הדסה בירושלים 2008 - "49th October salon", בלגרד + זכייה בפרס 2005 - "Menier Gallery, "Conflicted, לונדון 2005 - "Martin Gropious-Bau, "Die Neuen Hebraer, ברלין 2004 - "מוכרי הפרחים", תערוכת יחיד, זוכת פרס לאון קונסטנטינר לצילום, מוזיאון תל אביב 1994 - "Bamot" המוזיאון היהודי, וינה 1993 - "קבוצות עובדים בפרובאנס" - קמרה אובסקורה, תל אביב 1992 - "תל אביב תיעוד זמני", מוזיאון תל אביב
אורות הבמה
אורות הבמה (באנגלית: Limelight) הוא סרט משנת 1952 שנכתב, בוים והופק על ידי צ'ארלי צ'פלין, שגם שיחק בו בתפקיד הראשי; צ'פלין אף הלחין את המוזיקה המקורית של הסרט ושימש כאחד מהכוריאוגרפים ומהמעבדים המוזיקליים שלו.
תקציר עלילה
באורות הבמה מגלם צ'פלין את דמותו של קאלוֵורו, בדרן וודוויל שהיה פעם מלך הבמה. עתה, לאחר שנים רבות, חולה, עזוב ונשכח, הוא שותה עצמו למוות כדי לשכוח את עלבונו, עד שלחייו נכנסת תרזה (קלייר בלום), רקדנית צעירה, שרגליה קורסות תחתיה מפחד ההצלחה. שני ההפכים: המלך שהודח, והצעירה הפוחדת להצליח, הזקן והצעירה, מסייעים זה לזה להתגבר על פחדיהם ובדרך אף מתאהבים בדרך חרדה ומבוהלת. בסוף הסרט, עולה קאלוורו על הבמה למופע גדול אחרון עם בן זוגו משכבר הימים (באסטר קיטון). אחרי שהוא יורד מן הבמה, גווע, הוא מבקש לצפות בתרזה, המצליחה סוף-סוף לרקוד, ומת. מותו של קאלוורו הוא כמובן סמל, לצ'פלין עצמו, לדורו ולסוג האמנות שייצג.
לויד LT 500
לויד LT 500 (בגרמנית: Lloyd LT 500) היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית "Lloyd Motoren Werke G.m.b.H" אשר יוצרה בין השנים 1953–1957.
חכים זיאש
חכים זיאש (מכונה לעיתים בהולנדית: חאקים זייך - Hakim Ziyech, בערבית: حكيم زياش, בברברית: ⵃⴰⴽⵉⵎ ⵣⵉⵢⴰⵛ; נולד ב-19 במרץ 1993) הוא כדורגלן מרוקאי-הולנדי המשחק בעמדת הקיצוני בצ'לסי מהפרמייר ליג האנגלית ובנבחרת מרוקו.
הולנד
זיאש נולד וגגדל בדרונטן שבהולנד, להורים מהגרים ממרוקו וממוצא ברברי. הוא החל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות בדרונטן, עיר הולדתו. בגיל 11 הצטרף למחלקת הנוער של הירנפיין. ב-2 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הירנפיין, בניצחון 4–0 על ראפיד בוקרשט במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. עשרה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בהפסד 0–2 לניימכן.
ב-18 באוגוסט 2014 חתם לארבע שנים בטוונטה. בעונת הבקיע 17 שערים ב-26 משחקי ליגה, סיים כמלך שערי הקבוצה וחמישי ברשימת הכובשים בליגה.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם לחמש שנים באייאקס. בעונת הבכורה שלו העפיל עם הקבוצה לגמר הליגה האירופית 2017, שם פתח בהרכב בהפסד קבוצתו 0–2 למנצ'סטר יונייטד. בעונת 2018/2019 היה בורג מרכזי בהגעת הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות, כשהיא מדיחה בשמינית הגמר את ריאל מדריד ואת יובנטוס ברבע הגמר, אך הודחה על ידי טוטנהאם הוטספר בחצי הגמר. באותה עונה זכה עם הקבוצה גם באליפות הולנד ובגביע.
אנגליה
ב-14 בפברואר 2020 חתם בצ'לסי מהפרמייר ליג האנגלית, על חוזה לחמש עונות תמורת 40 מיליון יורו, החל מעונת 2021/2020.
את הופעת הבכורה בפרמייר ליג ערך ב-17 באוקטובר בתיקו 3-3 מול סאות'המפטון. ב-31 באוקטובר כבש שער בכורה בפרמייר ליג בניצחון 0–3 של צ'לסי על ברנלי. זאת שלושה ימים לאחר שכבש שער בכורה בליגת האלופות במדי הבלוז, בניצחון 0–4 של קבוצתו על קראסנודר הרוסית.
הולנד
זיאש שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של מולדתו ההולנדית, ובמאי אף קיבל זימון ראשון לנבחרת הולנד, אך לא-ערך הופעה במדיה.
מרוקו
ב-23 בספטמבר 2015 קיבל זימון לנבחרת מרוקו. ב-9 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת המרוקאית, בהפסד 0–1 ל. ב-27 במאי 2016 הבקיע את שני שעריו הראשונים בנבחרת בניצחון 2–0 על.
בשמינית הגמר אליפות אפריקה 2019 מרוקו פגשה את, וכשהתוצאה הייתה 1–1 בדקה ה-96, החמיץ זיאש פנדל ומרוקו הודחה לבסוף בבעיטות הכרעה.
נמל התעופה הבין-לאומי אנקרה אסנבואה
נמל התעופה הבינלאומי אנקרה אסנבואה (טורקית Ankara Esenboğa Uluslararası Havalimanı) ממוקם סמוך לכפר אנסבואה במרחק של 28 ק"מ מצפון-מזרח למרכזה של העיר אנקרה בטורקיה.
בנמל שני מסלולי אספלט מקבילים באורך של 3,750 מטר, האחד ברוחב של 60 מטר והאחר ברוחב של 45 מטר.
נמל התעופה החל לפעול ב-1955, וב-2006 נחנך בו טרמינל חדש שהוקם ומתופעל מאז בידי חברת TAV Esenboğa Investment Construction & Operations Co בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
הטרמינל החדש משלב מסוף בינלאומי בחלקו המערבי ופנימי בחלקו המזרחי, שטחו 182,000 מ"ר, והוא מסוגל לטפל ב-10,000,000 נוסעים בשנה. המבנה כולל 18 שרוולי גישה למטוסים, ובסמוך לו הוקם מבנה בן מספר קומות המסוגל לקלוט 4,336 כלי רכב.
חורבת חשק
חורבת חשק (Khirbet Heshek - Hesheq) (ערבית: قصر العشاق קסר אל-עשאק) (בגוגל Khirbet Hahk) היא חורבה קדומה במערב הגליל העליון, כקילומטר מדרום-מזרח ליישוב לפידות והשדות של כפר כיסרא, מצפון לדיר אל-אסד, בלב חבל תפן בגליל המערבי. האתר הוא שלוחה טרשית של רכס כישור בלב גוש תפן (נ״צ 1756/2619) על מזלג וואדיולת של נחל בית העמק ונחל חשק שהוא יובל שלו. החורבה כ-500 מטר מעל פני הים. החורבה צופה לכיוון דרום אל נחל בית העמק (ואדי מג'נונה) ולכיוון צפון לנחל חשק. מרחוק, מעבר לוואדי בית העמק, תשקיף עלינו חורבת תפן, בעבר מצודה הלניסטית - רומית, הממוקמת בנקודה אסטרטגית מעל ערוצו של נחל בית העמק. תפקידה של מצודת תפן הייתה בלימת כיבוש מכיוון מערב של העיר עכו (פטולמאיס). חורבת חשק נמצאת 200 מ‘ צפונית לחורבת מחוז. בחורבת חשק ישנו רק מבנה אחד (כנסייה) לעומת המבנים הרבים בחורבת מחוז. סביר שמקימי הכנסייה בחורבת חשק היו תושבי חורבת מחוז.
תולדות חורבת חשק
בתקופה ההלניסטית כאו היה הגבול המערבי של ממלכת החשמונאים. האתר אוכלס לראשונה בתקופה הביזנטית (במאות ה-4 עד ה-6 לספירה) והתפתחה עם אוכלוסייה נוצרית. בעבר הייתה סברה שהיה מנזר במקום, אך היום סוברים שלא היה מנזר בחורבת חשק. היישוב נהרס ונעזב כמו יישובים אחרים באזור בתחילת המאה השביעית – בפלישה הפרסית 614 או בפלישה המוסלמית 638. בתקופה הצלבנית הכנסייה שוקמה. המקום ניטש בצורה מסודרת. כמה שנים לאחר הנטישה עמדה הכנסייה בשממונה, ואז הושחתו דמויות האדם בפנלים שבכנסייה, והמקום הועלה באש.
מקור השם
חורבת חשק משמרת את השם הערבי. בערבית שמה של החורבה הור ‘(קסר אל-עאשק)’ – ״ארמון החשק״ שהוא תרגום מדויק יותר מ״אהבה״. נוקדי הסביבה מספרים שהחורבה הייתה מקום מסתור אהבה בין רועים לרועות מהאזור.
כתובות חורבת חשק
התגלית המיוחדת של חורבת חשק היא ריבוי הכתובות. בכנסייה נחשפה רצפת פסיפס עם חמש כתובות ביוונית, רובן מוקדשת לבונה הכנסייה דמטריוס ולבני משפחתו, כמו גם לקדושים גיאורגיוס וסרגיוס. הכתובות פוענחו על ידי די סנגי (Di Sengi). בכתובת אחת מופיע פסוק מספר תהילים ”אוהב ה‘ שערי ציון מכל משכנות יעקב“. כתובת שישית התגלתה על גבי מזבח קטן מאבן שיש, וכתובה לטינית. מזבח זה מפתיע שכן הכתובת בו מוקדשת לשלושה אלים – אל השמש, ונוס ומרקיור. הכתובת רשומה בצורה מקוצרת ומאפיינת את התקופה הרומית. מן הכתובות למדים שאבי המשפחה היה שמי. יש השפעה יהודית בנוסחאות. הופעת סרגיוס בחורבת חשק קשורה לקרבת המקום למרכז העירוני הגדול של עכו.
כנסיית גיאורגיוס הקדוש
בחורבת חשק ישנו רק מבנה אחד – זוהי כנסייה מבודדת שנמצאת כ-250 מ׳ צפונית לחורבת מחוז. השטח ביניהם הוא טרשי ואין כל שביל סלול בין הכפר למבנה. הכנסייה בחורבת חשק נחפרה בשנים 1985-1988. אורכו של המבנה 21 מ׳ ורוחבו 17 מ׳. מבנה הכנסייה כולל בסיליקה, נרתקס ואטריום, כאשר האטריום והנרתקס נבנו מעל מאגר המים. אורכו של אולם הכנסייה כ-11 מ׳ ורוחבו 8.5 מ׳. הוא מחולק לשתי סיטרות, שרוחב כל אחד 2 מ׳ ואולם התווך 4.5 מ׳. האפסיס המרכזי אל מול הפתח הראש השתמר באופן יוצא מן הכלל. באולם התווך נמצאה במה. שרידיהן של הגלריות שנישאו מעל שורת העמודים נמצאו על הרצפה, ולא נשדדו, יחד עם חלק עמודים ורעפי חרס. הכנסייה היא מבנה האבן דו - קומתי - בסגנון כנסייה ביזנטית. שהמבנה הוא יחידה שנבנתה במכלול אחד. הכנסייה הוקמה סמוך לצוקי נחל חשק. הכנסייה באתר היא הכנסייה הביזנטית השמורה ביותר בצפון הארץ, והיחידה שהיו לה שתי קומות. הפתח היחיד נמצא בצד צפון.
הכנסייה בנויה מעל חדר קבורה ובור מים תת-קרקעיים עם קימרון. גובה הכניסה לבור המים חייב את הנכנס להתכופף - זה טיפוסי לבורות מים בכנסיות אחרות בתקופה הביזנטית בגליל.[2] מבנה האבן של הכנסייה המתוארכת למאה השישית לספירה. פסיפס ב-nartex של הכנסייה מציין שתאריך הבנייה היה ב-518 לספירה. בקומה התחתונה נמצא חדר עם קימרון שכנראה היה קריפטה או בור מים. בקיר המערבי של הכנסייה יש ארבעה פתחים.
מתחת לסיטרה הדרומית נמצא פתח לחלל הקריפטה - חדר הקבורה חצוב בחלקו בסלע הטבעי, ובצמוד אליו נמצא מאגר מים (10 מ׳ אורך 3.4 מ׳ רוחב) שתיקרתו נישאת ע“י קשתות אבן. חדר הקבורה ומאגר המים הם ה״פודיום״ של הכנסייה. דפנות המאגר מכוסות שכבת טיח ובה חרסים מן התקופה הביזנטית. בגג המאגר נחשף פתח לשאיבת מים. בין שני קמרונים נוצר מפתח וגומחה חצי עגולה שייתכן ששימש מקום תפילה - קפלה. על גבי אחד הקמרונים התגלה חרותת של שני טווסים הפונים זה אל זה המחזיקים זר בפיותיהם.
באתר נחשפו עמודים באתרם ועמודים נפולים, כותרות מעוטרות, יציעים, שלשה אפסיסים (גומחה) בקיר המזרחי, ואבן גדולה ששימשה כנראה בסיס לשולחן המזבח. יציעיו התמוטטו, עמודיו נפלו. באולם התווך נשתמרה רצפת הפסיפס מעטורת בארבעה צבעים בכתובות ובצורות גאומטריות - ללא דמויות בעלי חיים או אנושים. כתובת ליד המזבח המקדישה את הכנסייה לגיאורגיוס הקדוש ובני ביתו. זה גיאורגיוס הקדוש שנולד, חי ונקבר בעיר לוד. חוקרים הסיקו שזוהי כנסייה פרטית, שנועדה להנצחה משפחתית.
האמנות בכנסייה מבטא פשטות כפרית עד כדי רשלנות.
בחפירה התגלו שברי לוחות אבן גיר מעוטרים בדמויות בעלי חיים שהושחתו. משקוף הכניסה היה באתרו לפחות עד שנת 1978 ,ועליו נחקק צלב ובמרכזו חור לקיבוע צלב מתכת. בכנסייה התגלו עמודים, כותרות קורינתיות – שעוטרו גם בצלבים – וקטעים רבים של רצפת פסיפס צבעונית מעוטרת בדגמים גאומטריים. התגלו באתר רליקווריומים (תיבות לשמירת חפצים מקודשים).
שילוב הקבר, הכתובת הגדולה (אורכה 8.2 מ‘), והרליקווריום שבאפסיס, מרמזים כי זו כנסיית הנצחה לקדוש, וכפי הנראה הוקמה ע“י משפחה עשירה, אולי מן היישוב הסמוך בחורבת מחוז. חוקרים הסיקו שזוהי כנסייה פרטית, שנועדה להנצחה משפחתית.
"דמטריוס הדיאקון וגיאורגיוס בנו בנו את המקום הקדוש הזה לכבודו של גיאורגיוס הקדוש ולכבוד כל בני ביתם"
מקור ההקדשה לגיאורגיוס הקדוש
ייתכן שהייתה מסורת מקומית לדמות הזאת. מאידך ייתכן שדמטריוס הדיאקון, מייסד הכנסייה, החליט לקרוא לבנו על שם קדוש זה ולכן הקדיש את הכנסייה המשפחתית שבנה על שם הקדוש החביב עליו.
תיארוך הכנסייה
מבנה הכנסייה הוקם בסוף המאה החמישית-ראשית המאה השישית לספירה. אחת מהכתובות נוקבת בחודש אפריל בשנת 582 לאינדיקציה ה-12 כתאריך סיום העבודה. לפי הלוח הגריגוריאני, מדובר על שנת 519 לספירה. (לפי אביעם ודע-סגני על פי המניין הפומפואני הנהוגה בבית שאן בירת הפרובינציה של פלשתינה סקונדה.) אבל אפשר לפענח גם 535 לסה״נ לפי המניין של עכו. טרם הוהר אם חבל תפן הייתה שייכת לתחומה של עכו או לשטחה של בית שאן בתקופה זו.
צמחייה
מדרונות תלולים של חורש ים-תיכוני מפותח (בין היתר עצי אדר סורי ושיחי מורן החורש). סבכי החורש מהווים מקום מחסה לחזירי בר, תנים ודלקים.
גאולוגיה
האתר ישב על מסלע קשה וקרקע טרה רוסה. זהו אזור של טרשים - מסלע גירני חשוף שעבר המסה קרסטית. הוא אינו שופע במעיינות, אין בו אדמה חקלאית רבה ולכן קשה להתיישבות. עקב מחסור המעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז בורות מים רבים.
החיים כמשל
החיים כמשל הוא ספרו הראשון של פנחס שדה. הספר פורסם לראשונה בשנת 1958, ונחשב ליצירה פורצת דרך בספרות העברית שהשפיעה על רבים.
רקע
שדה הוציא לאור את ספרו בגיל 27, בהוצאת הספרים הקטנה "ששת", לאחר שספרו נדחה על ידי הוצאות ספרים גדולות. זהו ספר אוטוביוגרפי, ובו הגיגים והתלבטות בין הסופר לעצמו ובין עצמו לאלוהיו, ומחשבות על פילוסופיית החיים של המחבר.
יצירה זו היוותה מהפכה בספרות הישראלית של שנות החמישים, ונכתבה כהיפוך לעולם הערכים שעיצב את מדינת ישראל בשנות החמישים. את הספר מאפיינת דרך סיפור מוחצנת, העמדת המספר במרכז, אי הכרה במרכזיות הלאומיות הישראלית והיהדות, התייחסות אוהדת לגישות נוצריות וניטשאיות, ניכור כלפי ארץ ישראל העובדת וחיי הצנע של שנות החמישים, התלבטויות בנושא המוות ותיאורים מחיי המין של המספר, ועוד.
ביקורת
מאפיינים אלה, שהיו שונים מהספרות העברית שפורסמה עד שנות החמישים בישראל, הביאו אמנם לגינוי כללי ולביקורות מחמירות מצד מבקרי הספרות. מבקר התרבות של העיתון מעריב, יצחק אברהמי, כינה את הספר "אוטוביוגרפיה פסבדו-פילוסופית ושחצנית", ברוך קורצווייל כתב בהארץ הספר "מעניין ומושך את הקורא והוא מרגיז ודוחה אותו כאחד. אולם בראייה מרחוק, ספר זה היה אחת הסנוניות הראשונות שבישרו על הספרות העברית המודרנית. בשנות השישים והשבעים הפך "החיים כמשל" לספר רב השפעה בעיצוב תמונת עולמם של צעירים רבים, שימש כ"ספר פולחן", ועד היום הוא נחשב לפסגת היצירה של פנחס שדה, ולאבן דרך בספרות העברית.
העיתונאי ומבקר התרבות מיכאל אוהד כתב במדורו ב"דבר השבוע" על הספר, סמוך לפרסומו: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> ספרו האוטוביוגרפי של פנחס שדה הוא אחד הספרים המרתקים ביותר שקראתי בזמן האחרון. ואין זה חשוב, במקרה זה, אם הקורא יסכים לדעת המחבר, יהלל אותו או ישמיץ אותו. לפי כל הסימנים לא כתב שדה את ספרו כדי לרכוש לו ידידים. ישנם אלמנטים מסוימים ב"חיים כמשל" שאין ספק כי יקנו לו שונאים: הנימה הדתית העוברת את הספר כחוט השני ושיש בה יותר משמץ של נצרות. או התכיפות שבה הופך החוזה שלנגד עיניו למאהב ולהפך. או המחיצה שבין המחבר לחברה שבה הוא חי - מחיצה שאינו מנסה כלל לטשטש אותה, אלא מדגיש אותה בכל פרק ופרק.
שדה הוא נונקונפורמיסט. והוא רחוק מלהיות מחבר נוח. (אם כי שפתו פשוטה ובהירה כל כך). שוב ושוב הוא פותח בסיפור, מספר על ילדותו, על בית הספר, על ידידיו ואהובותיו, על לונדון ופאריס - אך לאחר עמוד או שנים נקטע הסיפור (ודווקא משום ששדה מספר בחסד, זה מרגיז שבעתיים) והמספר מתחיל לחשוב בקול. ייתכן מאוד שהקורא היה מעדיף אוטוביוגראפיה שכולה סיפור. אך לגבי שדה החיים אינם אלא חומר בידי היוצר, הסיפור אינו אלא הדגמה, והמשמעות הרוחנית היא העיקר.
הספר ראה אור מחדש בהוצאת שוקן וידיעות ספרים, שכוללת גם קטעים מיומנו של המחבר בשנת 2010.
קישורים חיצוניים
ביקורות עם צאת הספר לאור סקירות ומאמרים
לב דובאטור
לב דוֹבָאטוֹר (ברוסית: Лев Михайлович Доватор; 20 בפברואר 1903 – 21 בדצמבר 1941), היה גנרל יהודי בצבא ברית המועצות, מפקד גיס פרשים, אשר נהרג במהלך הקרב על מוסקבה במלחמת העולם השנייה.
ראשית הקריירה
לב דובאטור נולד בכפר חוטינו בקרבת ויטבסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) למשפחת איכרים אשר ככל הנראה הייתה ממוצא יהודי. אמנם, קיימות גרסאות נוספות בהקשר למוצא המשפחה, אך ידוע, כי בתקופה הסובייטית מוצא יהודי הקשה על קידום לעמדות בכירות ולכן יהודים לא מעטים שינו את שמות המשפחה וגם ניסו להסתיר את יהדותם. במקורות מהתקופה הסובייטית נטען שהוא ממוצא בלארוסי. לפי עדויות אחרות, דובאטור עצמו ציין שהוא נצר למשפחת קנטוניסטים. בתו טוענת למוצא רוסי בלארוסי עם שורשים צרפתים. קיימים גם מקורות נוספות שמציינים את מוצאו היהודי. במאמרו של י. גורי "יהודים בצבא האדום במלחמת העולם ה-2" (בספר "הלוחם היהודי בצבאות העולם" בעריכת יהודה סלוצקי וסא"ל מרדכי קפלן, הוצאת "מערכות", 1967), נכתב:
ב-1922 נבחר דובאטור למזכיר הקומסומול המקומי ובספטמבר 1924, התנדב לצבא האדום והחל לשרת בחיל הפרשים. ב-1926 נישא דובאטור ולמשפחה נולדו 2 ילדים. ב-1933, לאחר שעבר מספר תפקידים, התמנה לפוליטרוק של גדוד פרשים. דובאטור שהה למשך תקופה מסוימת בספרד, בה התחוללה בעת ההיא מלחמת אזרחים. אין מידע מדויק לגבי חלקו במערכה בספרד. ב-1939 סיים דובאטור את לימודיו באקדמיה הצבאית שליד המטה הכללי הסובייטי ובהמשך הוצב לתפקיד מטה ביחידות שונות. במאי 1941 כשהוא בדרגת קולונל התמנה דובאטור לראש מטה של אוגדת פרשים.
אחריתו
בתחילת מלחמת העולם השנייה היה דובאטור מאושפז בבית חולים ונבצר ממנו מלהצטרף ליחידתו. ביולי 1941 השתתף בקרבות על נהר דנייפר ועל גבורתו הוענק לו עיטורי הדגל האדום. באוגוסט 1941 התמנה דובאטור למפקד אוגדת הפרשים ה-36 ה"קוזאקית", ויחידתו קיבלה משימה לערוך פשיטה בעומק שטח האויב. אוגדתו שכללה כשלושת אלפים פרשים, הצליחה לחדור למרחק כ-100 ק"מ מאחרי קו החזית הגרמני. האוגדה דיווחה, שבמהלך הפשיטה הרגו חייליה יותר מ-2500 חיילים גרמנים והעבירו נשק רב ליחידת הפרטיזנים באזור בה פעלה. מכיוון שבתקופה זו הצבא האדום מצוי היה בנסיגה מתמשכת, וספג שורת תבוסות נוראות, הפשיטה המוצלחת מעבר לקווי האויב קיבלה תהודה גדולה בתקשורת הסובייטית. על פעולה זו הוענק לדובאטור עיטור לנין והוא קודם לדרגת "גנרל-מיור".
במהלך ספטמבר-אוקטובר 1941 השתתפה אוגדתו של דובאטור בקרב על מוסקבה. במהלך מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה בדצמבר 1941, ביצעה האוגדה פשיטה נוספת על אזורי העורף של הצבא הגרמני, ופעלה בעומק רב מאחרי קווי האויב. ב-16 בדצמבר, קודם דובאטור לתפקיד סגן מפקד הארמייה ה-16 הסובייטית, וקיבל את הפיקוד על גיס פרשים, שסופח לארמייה. ב-19 בדצמבר, במהלך הכנות לכיבוש אחד הכפרים באזור, ערך דובאטור סיור אישי בקו הקידמי, כדי לבדוק את מערך ההגנה הגרמני, ונהרג מאש האויב. יומיים לאחר מותו הוענק לדובאטור תואר גיבור ברית המועצות.
על פעולתו הנועזת של לב דובאטור כתב יצחק שדה, במאמרו "מלחמה פרטיזנית כמכשיר של צבאות סדירים", בכתב העת "מערכות" בספטמבר 1951:
מסייה ורדו
מסייה ורדו (באנגלית: Monsieur Verdoux) הוא סרט משנת 1947 שבוים והופק על ידי צ'ארלי צ'פלין, שגם שיחק את התפקיד הראשי בו. צ'פלין היה גם אחד מכותבי הסרט (הכותב האחר היה אורסון ולס, הוגה הרעיון של הסרט) וגם כתב את המוזיקה של הסרט.
הסרט הוא קומדיה שחורה, ובו משחק צ'פלין פקיד בבנק, בעל לאישה חולה וילד, המשיג את הונו באמצעות פיתוי גברות עשירות ורציחתן. בסרט זה נוטש צ'פלין גם את מניירות הסרט האילם וגם את דמות הנווד ומגלם להפליא את דמותו של מסייה ורדו, הרוצח המעודן. הסרט עורר בזמנו סערה גדולה, במיוחד בגלל דמותו של ורדו, שאינו ניחם על מעשיו עד הרגע האחרון.
מחוזות גאורגיה
כיום, לאחר הפלישה הרוסית לגאורגיה, השתנה מבנה המחוזות באזורים של אבחזיה ודרום אוסטיה.
הרפובליקות האוטונומיות
הרפובליקות האוטונומיות אבחזיה ואג'ריה, נוסדו בתקופת השלטון הסובייטי, ומוכרות כרפובליקות אוטונומיות בחוקה הגאורגית.
הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, היא רפובליקה בדלנית השולטת בפועל, בכל שטח מחוז אבחזיה. הרפובליקה הבדלנית מוכרת על ידי רוסיה וניקרגואה ואינה מוכרת על ידי יתר מדינות העולם. הגוף המוכר בינלאומית הוא הממשל דה יורה של אבחזיה, שגורש לאחר הפלישה הרוסית לגאורגיה מאבחזיה עילית, החלק היחיד מאבחזיה שהיה בשליטת טביליסי.
אבחזיה הבדלנית חילקה את שטחה בחלוקה למחוזות הדומה לחלוקת נפות אבחזיה שנעשתה על ידי גאורגיה, להוציא מחוז חדש שנמצא בדרום-מזרח אבחזיה.
הרפובליקה האוטונומית אג'ריה, הנשלטת על ידי יושב ראש קבינט השרים, נאמנה לחלוטין לשלטון המרכזי בטביליסי. בשנת 2004, גורש המנהיג הבדלני של הרפובליקה, אסלן אבשידזה, ללא שפיכות דמים.
המחוזות הוקמו על פי צווים נשיאותים בשנים 1994–1996 על בסיס זמני, עד שהסכסוכים הבדלניים באבחזיה ובדרום אוסטיה ייושבו. בראש כל מחוז עומד מושל, הממונה ישירות על ידי נשיא גאורגיה כנציג המדינה (სახელმწიფო რწმუნებული, סאחֶלמציפּוֹ רצמוּנֶבּוּלי).
בפרובינציה האוטונומית של דרום אוסטיה, שולטת הממשלה הבדלנית של דרום אוסטיה, בראשות נשיא. נוסדה כמחוז אוטונומי בתקופת השלטון הסובייטי. באזור בו נמצאת הרפובליקה, חלק הצפוני של כארתלי הפנימית עם חלקים קטנים במחזות השכנים, היה ידוע גם כסמאצ'בלו.
הממלכה הגאורגית המאוחדת
המחוזות ההיסטוריים של גאורגיה בתקופת הממלכה הגאורגית המאוחדת השתנו במהלך שלטון הממלכה בגודלן, במעמדן ובעצם קיומם. הממלכה התאחדה בתחילה משתי ממלכות, ממלכת כארתלי וממלכת אבחזיה וכללה את המחוזות: דוכסות אבחזיה/אבסגיה, אגריסי/סמגרלו, אימרתי, סוואנתי, רצ'ה, לצ'חומי, גוריה, אג'ריה, נסיכות כארתלי, טאו, קלארג'תי, שוושתי, מסחתי וג'אוואחתי. ממלכת קאחתי ששלטה בקאחתי והרתי הייתה לסירוגין חלק מהממלכה.
בסכסוך שנתגלע על אזור טאו, כבשו הביזנטים את האזור והפכו אותו למחוז ביזנטי בשם: התמה של איבריה.
בשנת 1243, לאחר שהפלישה המונגולית לגאורגיה הנחילה תבוסה לממלכה הגאורגית, שנאלצה להכיר בחאן הגדול, יצרו המונגולים את הוילאייט (ولاية) של גורג'יסטן (פרובינציית גורג'יסטן), שכלל את גאורגיה וכל עבר הקווקז, כאשר הם שלטו באזור בצורה עקיפה בעזרת המלוכה הגאורגית. עם מותה של רוסודן, מלכת גאורגיה, בשנת 1245, ניצלו המונגולים את תקופת המעבר בין שתי תקופות שלטון, וחילקו את הקווקז לשמונה דומנים (מחוזות). בשנת 1248 הם אישרו את המלכת דוד השביעי אולו ודוד השישי נארין כמלכים משותפים לממלכה כאשר האחרון מונה לשליט ממלכת אימרתי שמאוחר יותר הפכה לממלכה עצמאית.
בין האזורים ניתן למנות את:
האימפריה הרוסית
הסכם גוליסטן, משנת 1813, שנחתם בין האימפריה הרוסית לאימפריה הפרסית (سلسله قاجاریه), נבע ממלחמת רוסיה-פרס, 1804–1813, שהיה בעיקרו ניסיון כושל של הצבא הפרסי לחסום את ההתקדמות הרוסית בקווקז, והביא, בסופו של דבר, לתוצאה ההפוכה של מיסוד השליטה הרוסית בגאורגיה, ארמניה וחלקים מאזרבייג'ן. החלקים בגאורגיה שהוכרו על ידי הפרסים כחלק מהאימפריה הרוסית היו: אימרתי, גוריה, מגרליה ואבחזיה.
האימפריה הרוסית חילקה את גאורגיה לשני פלכים ("גוברניה" ברוסית) אדמיניסטרטיביים: פלך טביליסי (הגוברניה של טביליסי), ופלך כותאיסי (הגוברניה של כותאיסי).
ממלחמת העולם הראשונה ועד התייצבות המשטר הסובייטי
בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז (פברואר 1918 – מאי 1918) וכן בתקופת הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז (1922–1936) אוחדו גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן למדינה אחת. החלוקה הפנימית של מחוזות גאורגיה לא השתנתה באותה תקופה.
בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (1918–1921) ויתרה גאורגיה על חבל בתומי, בהתחלה לטובת האימפריה העות'מאנית ואחר כך לטובת הבריטים, אבחזיה הוכרה כרפובליקה אוטונומית ולגאורגיה נוספו לזמן קצר מחוזות שלא היו בשליטתה בעבר.
תקופת השלטון הסובייטי
השלטון הסובייטי עיצב את הגבולות על פי עקרון של יחידות פדרטיביות. חלוקה זו לא התייחסה כלל להבדלים האתניים בין הקבוצות השונות בגאורגיה. יחד עם היחידות הפדרטיביות הוקמו אוטונומיות למיעוטים שונים, החלוקה הסובייטית היא הבסיס לחלוקה הנוכחית של מחוזות גאורגיה.
משנת 1986 השתנה המבנה הפדרטיבי בצורה ניכרת, והוחל בהעברת סמכויות שלטוניות רבות יותר לגופי השלטון המקומיים. מה שהביא בסופו של דבר להתפרקות ברית המועצות ולייצוב החלוקה הנוכחית למחוזות.
לצ'ה
לצ'ה (באיטלקית: Lecce, בגריקו: Luppìu, בלטינית: Lupiae, ביוונית עתיקה: Ἀλήσιον) היא העיר השישית בגודלה במחוז פוליה שבדרום איטליה.
העיר משמשת כמרכז המנהלי של נפת לצ'ה, והיא העיר הראשית בחצי האי סלנטו (ה"עקב" במגף האיטלקי).
לעיתים מכונה לצ'ה "פירנצה הדרומית", זאת עקב שפע המומנטים הבנויים בסגנון הבארוק בעיר. לתושבי האזור קיימת זיקה מסורתית לתרבות היוונית. לפי מקורות יווניים, המספים שייסדו את העיר, מקורם באי כרתים. עד היום, אזור לצ'ה ועיירות הסובבות אותה מכונה "גרסיה סלנטינה" (Grecia salentina), ותושבי האזור דוברים את שפת הגריקו; ניב של יוונית מודרנית.
באזור העיר חוצבים את "אבן לצ'ה"; אבן גיר רכה וגמישה המתאימה לפיסול. העיר מהווה מרכז חקלאי, בעיקר של שמן זית ויין. בנוסף, מהווה לצ'ה מרכז תעשייתי המתמחה בייצור קרמיקה.
היסטוריה
תחת שלטון הקיסר אדריאנוס (המאה ה-2), הועברה העיר למיקום מחודש ששכן כשלושה קילומטרים ממיקומה הקודם, ונבנו בה תיאטרון ואמפיתיאטרון. אורונטיוס מלצ'ה, או בשמו המקומי "סנט אורונזו" (Sant'Oronzo) היה הבישוף הראשון של העיר, והוא הקדוש המגן של לצ'ה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, נכבשה לצ'ה על ידי מלך האוסטרוגותים, טוטילה. בשנת 549 נכבשה על ידי האימפריה הביזנטית, ונשארה בשליטתם במשך חמש מאות השנים הבאות, למעט כיבושים קצרים של הסרצנים, לומברדים, מדיארים, וסלאבים.
במאה האחת עשרה כבשו האיטלו-נורמדים את העיר, והשיבו לעיר את חשיבותה המסחרית. תחת שלטון בית הוהנשטאופן, היה למחוז לצ'ה אוטונומיה רבה. גם בתקופת ממלכת סיציליה (1053-1463) הייתה לעיר חשיבות רבה, והיא נשלטה ישירות על ידי השלטון המרכזי. מהמאה החמש עשרה לצ'ה היא אחת הערים החשובות בדרום איטליה. החל משנת 1630 נבנו מומנטים רבים בסגנון הבארוק בעיר. על מנת למנוע את פלישת העות'מאנים, ציווה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתחילת המאה השש עשרה, לבנות מערכת ביצורים חדשה. בשנת 1656 פרצה בעיר מגפה, אלפי תושבים נספו.
בתקופת איטליה הפשיסטית, נבנו מיזמים גדולים בעיר. תנופת הבנייה שהתאפיינה בבניינים מודרניים, גרמה להרס בעיר העתיקה, בשנות השבעים החלו במאמצים לשיקומה.
יהודי לצ'ה
בלצ'ה חיו יהודים, כבר בתקופה הנורמנית (המאה ה-11), אך לא ידוע על תיעוד מיוחד של חיי קהילה יהודית במקום עד המאה ה-15. ב-1463 גורשו יהודי לצ'ה בידי אספסוף מקומי, וב-20 ביוני 1464 פרסם המלך פרננדו השני, מלך אראגון צו המזמין את היהודים לחזור לעיר. ב-21 במרץ 1465, התפרץ המון משולהב לגטו היהודי, הגטו נבזז ובתיו נשרפו ונחרבו עד היסוד, רוב יהודי לצ'ה נטבחו ומתי מעט שרדו ונפוצו ברחבי המדינה. על מקומו של בית הכנסת המקומי הוקמה כנסייה. עם אירועים אלו, חדלה קהילת יהודי לצ'ה להתקיים. ב-1540 גורשו היהודים מרחבי ממלכת נאפולי כולה.
בלצ'ה נולד המתרגם והמדקדק העברי אברהם דבלמש, שהיה אחד ממוריו של דניאל בומברג.
ערים תאומות
ללצ'ה תשע ערים תאומות:
גרשון שקד
גרשון שקד (8 ביולי 1929 – 28 בדצמבר 2006) היה חוקר ספרות עברית, בין הבולטים במבקרי הסיפורת העברית וחוקריה. היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וחתן פרס ישראל לחקר הספרות העברית לשנת תשנ"ג (1993). יקיר ירושלים לשנת תש"ס (2000).
ראשית חייו
שקד נולד בשנת 1929 בווינה בירת אוסטריה בשם גֶרהַרד מַנדֶל (Gerhard Mandel). הוריו היו פליטים לא משכילים, שהיגרו לווינה במלחמת העולם הראשונה. בעמל רב הפכו לבעלי חנויות בדים, ובעקבות מלחמת העולם השנייה הפכו שוב לפליטים חסרי כל בפלשתינה. אחרי שהגיעו ארצה סחרו בסמרטוטים.
לאחר האנשלוס, ב-1938, כששקד היה בן תשע, נאסר אביו על ידי הנאצים לתקופה ממושכת. בליל הבדולח עבר טראומה שנחרתה בזכרונו כילד. כעבור שנה, ב-1939, נשלח שקד לבדו לארץ ישראל, במסגרת עליית הנוער, ובחמש השנים שלאחר מכן התחנך בפנימייה "משק ילדים" בפרדס חנה. הוריו, שהגיעו כמה חודשים אחריו, התיישבו בשכונת פלורנטין בתל אביב. כאשר סיים את הפנימייה בגיל 14 נשלח ללמוד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, והתגורר חלק מהזמן במשפחה אומנה בירושלים, ולאחר מכן עבר לתל אביב, סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-1948 ובאותה שנה התגייס לצה"ל לתותחנים. חוויות ילדותו הקשות מונצחות בספרו "מהגרים" (2002).
חוקר הספרות העברית
בשנת 1950 החל בלימודי ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1960 החל ללמד בחוג לספרות עברית. ב-1964 קיבל תואר דוקטור, ובין השנים 1964–1965 למד ספרות גרמנית, ואנגלית באוניברסיטת ציריך בשווייץ. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר. ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית. שימש ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, וראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. פרש לגמלאות מן האוניברסיטה העברית ב-1997, והחל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מפעלו הספרותי הגדול של שקד הוא סדרת הכרכים "תולדות הסיפורת העברית 1880–1980" – חמישה ספרי מחקר מקיפים שפרסם בין 1977 ל-1998. בספרי מחקר אלו טווה את המונח "עלילת העל הציונית", והצליח להתבונן על מרחב היצירה הספרותית בישראל ממעוף הציפור, ולחלץ את ההיגיון הפנימי של המערכת הספרותית כולה. מחקר זה זיכה אותו בפרס ביאליק ב-1986 ובפרס ישראל ב-1993.מחקריו על ספרויות יהודיות בלשונות לעז זיכו אותו בפרס בהט ב-1994. לפי ספרי "תולדות הסיפורת העברית" ערכה תמר לוטן את סדרת "לשון המראות" אודות הספרות העברית בטלוויזיה החינוכית.
שקד היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. כתב כעשרים ספרי ביקורת ומחקר בתחום הסיפורת העברית, מאות מאמרים, וכן ספרות אוטוביוגרפית. חקר בין היתר את יצירות מנדלי מוכר ספרים וש"י עגנון, ואת המגמות הכלליות בספרות העברית לדורותיה – הן בראייה לאחור והן בעת התרחשותן.
ב-9 בדצמבר 1989, הוצתו מכוניתו ודלת ביתו של שקד, לאחר שחתם על עצומת "הפורום המתון" שקראה לממשלה לנהל משא ומתן עם הפלסטינים. ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים" לקח אחריות על המעשה.
גרשון שקד נפטר בירושלים ב-28 בדצמבר 2006 בעת ניתוח לב, בגיל 77. הותיר אחריו את אשתו, חוקרת הספרות ד"ר מלכה שקד ושתי בנות, אחת מהן היא במאית הטלוויזיה והמפיקה דלית קימור, השנייה היא אפרת גולן, ניהלה בית ספר תיכון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ישיבת קול תורה
ישיבת קול תורה היא ישיבה חרדית-ליטאית השוכנת בשכונת בית וגן בירושלים. הישיבה נוסדה בידי הרב יחיאל מיכל שלזינגר והרב ברוך קונשטט. כיום עומדים בראשה בנו של הרב שלזינגר, הרב משה יהודה, ונכדו, הרב שלמה. הישיבה מורכבת מישיבה גדולה, ישיבה קטנה וכולל אברכים.
תולדות הישיבה
חבר הרבנים של הישיבה כלל את: הרב יונה מרצבך רב העיר דרמשטאדט, הרב יוסף יהודה ריינר, יוצא הונגריה, והרב חיים יוסף יעקובוביץ ששימש כר"מ בישיבת פרנקפורט יחד עם הרב שלזינגר, ועלה ארצה בה'תרצ"ד. בשנתה הראשונה למדו בישיבה כ-50 תלמידים.