cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ננסי צ'ודורו
ננסי ג'וליה צ'ודורו (באנגלית: Nancy Julia Chodorow; נולדה ב-20 בינואר 1944) היא סוציולוגית פמיניסטית אמריקאית, העוסקת בפסיכואנליזה של מיניות ומגדר. עד שנת 1986 לימדה צ'ודורו סוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, וכיום היא משמשת כחוקרת ומרצה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. צ'ודורו היא בעלת השפעה חשובה בתחום הפסיכואנליזה המודרנית. במשך שנים רבות חקרה את נושא האימהות, ופרסמה ספרים ומאמרים רבים בנושא זה. מהמפורסמים שביניהם הם "שעתוק האימהות– פסיכואנליזה והסוציולוגיה של המגדר" שפורסם בשנת 1979, ונחשב לאחד הספרים הקלאסיים בהבנת התפתחותה של הזהות המגדרית של בנים ובנות ובשכפול האימהות מדור לדור, ו"פמיניזם ותאוריה פסיכואנליטית" שפורסם בשנת 1989 בו קוראת צ'ודורו לשינוי בתפקידי הורות מסורתיים. התאוריות החדשות שלה על הרצון להיות אימהות, השפיעו רבות על הפמיניזם וקידמו את המחקר המגדרי. כמו כן, התובנות שלה בתחום הקונפליקטים הכרוכים בזהות הגברית, הכינו את הבמה למה שיהפוך מאוחר יותר לתחום המתפתח של "לימודי גבריות". צ'ודורו נחשבת למומחית בתחום של מדעי ההתנהגות, והיא פעילה בארגונים רבים.
ביוגרפיה
ננסי צ'ודורו נולדה בעיר ניו יורק, ב-20 בינואר 1944, למרווין צ'ודורו, פרופסור לפיזיקה יישומית, וללאה (טוריץ) צ'ודורו. היא סיימה את לימודיה האקדמיים במכללת רדקליף בשנת 1966 ואת הדוקטורט שלה בסוציולוגיה קיבלה מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1975. בשנת 1977 נישאה צ'ודורו למיכאל רייך ויש לה שני ילדים – רחל וגבריאל.
צ'ודורו משמשת כאנליסטית במכון הפסיכואנליטי בבוסטון וחברה בפקולטה במרכז לפסיכואנליזה בסן פרנסיסקו. היא מרצה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, שמשה שנים רבות כפרופסור במחלקות לסוציולוגיה ולפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, ממנה פרשה בשנת 2005, מאז היא עוסקת בביקורת ספרים עבור כתב העת הבינלאומי לפסיכואנליזה של צפון אמריקה, משמשת כיועצת ועורכת מחקרים במגדר ומיניות, ופעילה באגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית. הופעותיה האחרונות בפורומים שאינם פסיכואנליטיים כוללות הרצאה על "פרספקטיבות פסיכואנליטיות על חוק ורוח" באוניברסיטת ייל בפקולטה למשפטים, במאי 2009, ויום העיון, "שינוי פני הפסיכולוגיה: ננסי צ'ודורו וקרול גיליגן," בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קולומביה, נובמבר 2009. צ'ודורו היא בעלת פרקטיקה פרטית בקייברידג', מסצ'וסטס ומלמדת כיום סוציולוגיה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
צ'ודורו מעידה על עצמה שראתה תמיד את הפסיכואנליזה כמתודה פרשנית (ולא רפואית או מדעית) בהקשר לתאוריית יחסי-אובייקט. היא חולקת דעה זו עם רוב הפסיכואנליטיקאים האמריקאים, בשונה מאקדמאים הומניסטים אחרים הרואים בפסיכואנליזה מדע חברתי המבוסס על תאוריות, והמשמש כמחקר אמפירי המשפיע על החיים.
פסיכואנליזה פמיניסטית – פמיניזם של שוני
צ'ודורו הגיעה לפסיכואנליזה מתוך התעניינותה במרכיבים האישיותיים והנפשיים המייצרים את הקטגוריות החברתיות התרבותיות. דרכה החלה מהדיסציפלינות הסוציולוגיות והאנתרופולוגיות, ואילו מהכיוון הפמיניסטי היא קשורה למסורת פמיניסטית שחיפשה תאוריה כוללת המסבירה את אי השוויון בין המינים. בכתביה היא מגשרת בין שלוש הדיסציפלינות - סוציולוגיה, אנתרופולוגיה ופסיכואנליזה. צ'ודורו כתבה על נושא הזהות הנשית והגברית, ועל האימהות, תוך שהיא מבחינה בין זהות עצמית נשית (Self-in-Relation- עצמי המצוי בקשר), לבין זהות עצמית גברית (Relatedness – עצמי המבוסס על נפרדות). לטענתה, כל הבנה של תהליכים חברתיים ותרבותיים מחייבת הבנה פסיכואנליטית של האישיות.
צ'ודורו "מנסחת מחדש" את המודל הפרוידיאני וממזגת לתוכו את הפן הנשי. היא עוקבת אחר ההתפתחות המגדרית של הילדה תוך התייחסות לקרבתה לאם. "קנאת הפין" על פי צ'ודורו היא הקנאה של הילדה בחופש של הילד, כשהפתרון שלה הוא, לתרגם את הדילמה הזו לתשוקה הטרוסקסואלית. (בכך היא אינה רחוקה מן התאוריה של פרויד). הביקורת שלה על פרויד מחולקת ל-2 טענות מרכזיות:
הפסיכואנליזה והפמיניזם חולקות כלים ביקורתיים, שפה וצורת מחשבה דומות. צ'ודורו משתמשת בכלים אלה כשהיא מתמקדת בזהות של סובייקט שלא התייחסו אליו באופן מיוחד לפני כן- הסובייקט האימהי. היא מנסה לזהות במקום חסר-הסובייקטיביות הזה את הפוטנציאל לייצר סובייקט שהתרבות עדיין לא ייצרה.
השלב הפרה אדיפלי- מהלידה עד גיל שלוש
הרעיון המרכזי לגבי שלב זה הוא שלפני שנרכשת הזהות המינית מתחילה להתרחש האבחנה הבין מינית בהתפתחותן של תכונות אופי הקשורות לתפקידי מין. התינוק חווה תהליכים של הזדהות והפנמה, היוצרים את ההמשכיות של העצמי. בניגוד לפרויד, גורסת צ'ודורו, שייתכן שכבר בשלבים אלה קיימות התנסויות שונות בין בנים ובנות.
יחס מצד האם: האם מתנסה בהזדהות כפולה כאשר מידת ההזדהות עם הבת גדולה יותר מאשר עם הבן.
השלב האדיפלי- מגיל שלוש
ההזדהות המינית מתפתחת בקצב מואץ ומתחילה ההבחנה בין המינים שמקורה בתהליכים פסיכולוגיים נפרדים.
לגבי בנים – עם המעבר להזדהות עם האב, מגדיר הבן את עצמו על דרך השלילה ("אני לא בת...") ואז נבנית זהותו החדשה, אולם ההזדהות עם האב שלא תמיד נוכח נובעת מהפנמת תפקיד שאינו לגמרי ברור, ולא מתוך קשרים רגשיים.
לגבי בנות –
צ'ודורו בעצם "מנסחת מחדש" את התאוריה של פרויד. היא מתארת תהליך שבו הזהות הראשונית היא נשית, ממנה הבן חייב להיפרד, בעוד הבת יכולה להמשיכה ללא הפרעה. משום כך- הזהות המגדרית של הבת יציבה יותר משל הבן. על הבן והבת להתמודד עם בעיות שונות: הבן צריך לבסס את זהותו וחווה בעיות ביצירת קשרים, הוא צריך להוכיח שהוא "גבר". לבת אין צורך לעשות פעולה המוכיחה את זהותה, משום שזהותה היא מתמשכת. מוטיב החיים שלה הוא ההימצאות בקשר.
זהותו של הבן צומחת באמצעות היפרדות, אינדיבידואליות ונוצרת אישיות אוטונומית עם פחות יכולת לאינטימיות ואמפתיה, ואילו זהותה של הבת נבנית באמצעות הקשר הקרוב עם אימה ולכן נוצרת אישיות בעלת יכולת אמפתית ואינטימית גבוהה, אבל עם פחות אוטונומיה.
סיאט פורמולה
סיאט פורמולה (בספרדית: SEAT Fórmula) היא מכונית קונספט בתצורת ספורט קבריולה, 2 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט בשנת 1999.
ננסי צ'ודורו
שיעתוק האימהות – פסיכואנליזה והסוציולוגיה של המיגדר (1979)
צ'ודורו שרואה באמהות חלק מהבנייה חברתית באה מתוך התאוריה הפסיכואנליטית – ומתבססת על התאוריה של יחסי אובייקט. לפי תאוריה זו, תהליך התפתחות הנפש של הילד קשור ליחסיו עם אנשים אחרים והסביבה. צ'ודורו מעניקה משמעות רבה ליחסי האם והתינוק בתקופה הפרה - אדיפלית. נקודת המוצא שלה היא חלוקת התפקידים בחברה המודרנית, שבה האישה היא בעלת התפקיד האימהי המרכזי. בחלוקת תפקידים זו רואה צ'ודורו משמעות פסיכולוגית רבה בהתפתחותם של הבנים והבנות. צ'ודורו מציעה הורות משותפת, מכיוון שמעורבותם של אבות בטיפול ראשוני בילדיהם, יש בה כדי להשפיע עמוקות על הבדלי המין, הזהות המגדרית וההעדפה המינית, ועל הבנתנו אותם.
התנסויות נבדלות אלה מקורן בראש ובראשונה ב"ארגון לא סימטרי של ההורות" – הנשים הן המטפלות העיקריות והאחראיות לגידול הילדים וישנה חשיבות מרכזית להשפעות מודעות ולא מודעות של המעורבות האינטנסיבית של האמהות בחיי ילדיהן.
צ'ודורו מסבירה כי הסיבות לשיעתוק האימהות נובעות ממאפייני הקשר שבין אמהות לבנותיהן מופנמים ואחראים להתפתחות מבנה האישיות של הבנות וע"י כך משפיעים על חזרתו מחדש של אותו דפוס יחסים גם בדורות הבאים, ומהדפוסים הראשוניים ביותר של זהות מינית נבדלת של ילדים וילדות, אשר נקבעים כבר בשלב הקדם-אדיפלי.
"אסימטריה אדיפלית וקשרים הטרוסקסואליים" - מתוך: פסיכולוגיה נשית: העצמי המתעורר (1981)
היחסים עם הדמויות הקרובות מהווים בסיס להתפתחותה של אהבה הטרוסקסואלית. לפי צ'ודורו, העובדה שהבן והבת מתאהבים קודם כל באימם, יוצרת הבדלים ביחסים ההטרוסקסואליים שלהם בבגרותם. אצל הבן קיים צורך להדחיק את הרגש הראשוני החזק שחווה עם האם, להדגיש את גבולות ה"אני" שלו, ולהתכחש לתלות באהבה המושלמת. כדי שזו לא תבטל את זהותו הגברית, הוא מדחיק את רגשותיו ואת תלותו בקשר מאחר שצרכים אלה נמצאים בסתירה עם צורכי הזהות הגברית ועצמאותו. אולם למעשה, הגברים שומרים על אובייקט האהבה הראשונה ואינם מוותרים עליו ויתור מוחלט.
הבת, לעומת זאת, מחליפה את אובייקט האהבה מהאם לאב, לגבר, אולם קשר זה יהיה תמיד משני לקשר עם האם. על בסיס האהבה הראשונית עם האם היא בונה את אהבתה לאב. התלות באב אינה מוחלטת ולכן אין הוא מהווה איום לאני הנפרד שלה, כמו אהבת הבן לאם. האהבה לאב והיריבות עם האם ממותנים אצל הבת על ידי האהבה לאם. זו הסיבה שנשים מפתחות קשר עם גברים כשהוא מלווה גם בקשר אינטימי עם נשים אחרות, וזאת בניגוד לגברים שמפתחים קשר אקסקלוסיבי עם אישה (גם אם הוא נמצא בקונפליקט לגבי מידת הקרבה והעצמאות ביחסים אלו), שאינו מלווה בדרך כלל בקשרים אינטימיים אחרים.
יחסי אם – בת: קשיי היפרדות
מורכבות הקשר בין האם והבת סובבת סביב שאלת ההפרדות. האם אינה מעודדת את העצמאות של בתה כפי שהיא מעודדת אותה אצל הבן. ההפרדות הופכת למילכוד לגבי הבת והאם. פירושה לגבי האם היא נטישה, בגידה וויתור על ציפיות, למרות רצונה שבתה תהיה עצמאית, ולגבי הבת משמעותה איום באובדן אהבת האם במקרה שתבחר בדרך של עצמאות, או- הישארות במצב של התמזגות וקרבה תוך ויתור על האוטונומיה.
תרומתה לחשיבה הפמיניסטית
צ'ודורו מאתגרת את התסביך האדיפלי המסורתי ואת הפטריארכיה. תיאורה לגבי התהליכים הפסיכולוגיים המגדריים ולגבי הפסיכודינמיקה המשפחתית, נותן לתאוריה שלה משמעות לטווח ארוך. הרעיונות המוצגים בספרה "שעתוק האמהות" הם בעלי רלוונטיות רבה לשיח העכשווי על מגדר וסוביקטיביות, לפי קולין הינאן (Heenan, 2002). רעיונותיה הם מתווי דרך לפמיניסטיות שבאו אחריה, למשל: קרול גיליגן בספרה "בקול שונה: התאוריה הפסיכולוגית והתפתחות האשה".
התפלגות לוגיסטית
פונקציית ההתפלגות
ההתפלגות הלוגיסטית מאופיינת בשני פרמטרים, \ \mu ו- \ s. פונקציית ההסתברות המצטברת של ההתפלגות היא הפונקציה הלוגיסטית המוזזת ב-\ \mu ומכווצת פי \ s:
פונקציית הצפיפות היא הנגזרת של פונקציה זו:. למשתנה מקרי בעל התפלגות כזו יש תוחלת \ \mu, ושונות.
פונקציית סיכון
פונקציית הסיכון (Hazard function) של ההתפלגות לוגיסטית היא :
דונטלו (צבי הנינג'ה)
דונטלו (באנגלית: Donatello), הידוע גם בכינויים דוני (Donnie) ודון (Don), הוא דמות בדיונית של גיבור-על צב-מוטאנט המופיע בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה. דמותו של דונטלו הופיעה במקור לראשונה בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 בהוצאת מיראז' סטודיו ממאי 1984 ובמחודש בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 בהוצאת IDW Publishing מאוגוסט 2011, ונוצרה על ידי הכותב קווין איסטמן והמאייר פיטר ליירד.
דונטלו משתמש במוט בו רב עוצמה כנשקו, ומדי פעם גם בנגינטה. במקור של מיראז', דונטלו עוטה על עיניו בנדנה אדומה, אם כי בסדרות האנימציה, בסרטים ובחידוש של IDW, זו בנדנה סגולה. הוא קרוי על שם אמן הרנסאנס ואיש האשכולות דונטלו.
מיראז' סטודיו
נער צעיר בשם לא ידוע רכש בחנות חיות ארבעה צבי מחמד, ולקח אותם לביתו. בדרך, הנער חצה כביש סואן, ומשאית התנגשה בו. בעקבות ההתנגשות, הנער מצא את מותו, בעוד הצבים שרדו אך בקושי. המשאית שהתנגשה בנער ובצבים התגלתה כמכילת מוטגן, שהתפזר לכל עבר, וסחף את הצבים לביוב, יחד עם עכברוש שנכח במקום. בביוב, החמישה הושפעו מהמוטגן, והפכו לדמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח. העכברוש העניק לעצמו את השם "ספלינטר", ולצבים שמות על פני אמני רנסאנס - דונטלו, לאונרדו, מיכלאנג'לו ורפאל. ספלינטר אימן את הצבים באמנות הנינג'יטסו, והסית אותם נגד אורוקו סאקי, המזוהה בשם "שרדר", על מנת שירצחו אותו, כמעין "נקמת דם" אישית. לאחר אימונים רבים, ארבעת הצבים עלו למעל פני השטח, ושם הם נאבקו בסאקי. בסופו של הקרב, דונטלו הנדס פצצה מתוחכמת, ואותה הוא נותן ללאונרדו שהפעיל אותה על סאקי, אשר התפוצץ. הארבעה סיפרו על האירועים לספלינטר, שהביע שביעות רצון, והחליט לאמץ אותם כאב.
נגלה כי אורוקו סאקי שרד את הפיצוץ, וכי הוא החל במעקב אחר הצבים וספלינטר, עבור נקמת דם. במהלך חגיגת ערב חג המולד, סאקי תקף את החמישה בעת חגיגה משותפת בביתה של אפריל א'וניל. תוך זמן קצר, הצבים מצאו עצמם מובסים, מושפלים וחלשים, הן פיזית והן נפשית, והם ברחו יחד עם א'וניל לבית החופשות שלה אשר בנורת'המפטון. שם, במחשבה כי הוא אשם בתבוסה, דונטלו החל לתקן כל דבר שבדרכו, על מנת לא להגיע בשנית ל"כישלון". כעבור שנה, בכוחות מחודשים, הצבים חזרו לניו יורק, ותקפו במפתיע את סאקי. הם הרגו אותו, שרפו את גופתו והשליכו את אפרה לנהר.
כאשר ארגון "שבט הרגל" התחלק לשני פלגים בשל היעדרות מנהיגם, אורוקו סאקי המת, פרצה מלחמה, אליה ארבעת הצבים נגררו בשל בקשת קראי, בהבטחה כי אם ויעזרו לה לעצור את המלחמה ולהשיג שליטה, היא תדאג שהארגון לא יפעל יותר כנגדם. המעורבות במלחמה חילקה את הצבים, כאשר מיכלאנג'לו ודונטלו אינם מצאו כל היגיון במעורבות, בעוד לאונרדו ורפאל התעקשו על דעתם. בסופו של דבר, הארבעה התאחדו לקרב, בו הם ניצחו והעניקו לקראי את השליטה המיוחלת. בתום אירועים אלו, הארבעה החליטו על דרכיהם להיפרד.
ללא אחיו, דונטלו שהה יחד עם ספלינטר בנורת'המפטון. יום אחד, בעת מדיטציה שגרתית, דונטלו חווה חיזיון. בזה, דונטלו צפה במותו של ספלינטר, ובקבירתו בהר נידח ביפן. דונטלו נרתע, וצווה על ידי לספלינטר לעשות את אשר ראה. בקפיצת זמן של שנים עשר שנים, ספלינטר נפטר ודונטלו מתחבט בשאלה האם לעשות את אשר צווה עליו, כשבסופו של דבר הוא מחליט שלא.
אימג' קומיקס
כאשר הצבים יצאו במרדף אחר פורעי חוק קטלניים, הם מצאו עצמם בקרב אווירי. ההליקופטר עליו היה דונטלו ספג ירי ומתקפת קיבורג, והתרסק לאדמה. ההתרסקות פצעה את דונטלו במצב אנוש, ועל מנת להבטיח את חייו, הוא התאחד עם הקיבורג. בתחילה, הקיבורג לא השפיע על דונטלו, והוא חי את חייו כרגיל. עם זאת, לאחר שדונטלו הובס בקרב הקיבורג השתלט על גופו ונלחם במקומו, וניצח. בשיגעון הניצחון, הקיבורג תקף את הצבים, וגרם לנזק רב, הן גופני והן נפשי. בסופו של דבר, תודעתו של דונטלו התעוררה, ולקחה בחזרה את השליטה בגוף. לאחר סיעור מוחות עם הקיבורג, הוחלט כי הוא יקבל את הגוף רק בעת קרבות.
IDW Publishing
בגלגול קודם, המאטו יושי ערק מארגון "שבט הרגל" בו היה חבר, מה אשר גרם לאורוקו סאקי לרצוח אותו, את רעייתו טאנג שן ואת ילדיו, כמעין "נקמה". לאחר הירצחם, יושי התעורר בגלגול חדש, בו הוא מצא עצמו עכברוש, ואת ילדיו צבים, כשהם במעבדת ניסויים של מדען בשם בקסטר סטוקמן. אחת מעובדות המעבדה, אפריל או'ניל, חיבבה את הצבים עד מאוד, וראתה בהם אנושיים. כאשר המעבדה הותקפה, הצבים הושלכו לשלולית מוטגן, הושפעו ממנה, והפכו לדמויי-אנוש בעל אינטלקט מפותח. יושי העניק לעצמו את השם "ספלינטר", ולצבים שמות על פי אמני רנסאנס - לאונרדו, רפאל, דונטלו ומיכלאנג'לו. בנוסף, הוא החל לאמן אותם באמנות הלחימה נינג'יטסו.
כאשר ספלינטר נחטף בידי הגלגול הנוכחי של אורוקו סאקי, "שרדר", דונטלו ואחיו הצבים יצאו בעקבותיו. במהלך חיפושיהם, הם נחשפו לחייהם בגלגול הקודם. זעומים, הצבים תקפו את שרדר ללא רחמים, ושחררו את ספלינטר. בהתרשמות מכוחם, ספלינטר התיר לצבים להתחיל לעלות מעל לפני השטח ולפעול בעזרת הכישורים אותם למדו, מה שהיה אסור להם קודם.
מעל פני השטח, דונטלו החל לסייר באופן יום-יומי ברחובות מנהטן. יום אחד, הוא חזה בגנבה אותה ביצע פרופסור ידוע בשם הרולד, ונחשף לחזונו ליצור רובוט בעל בינה אנושית שיילחם בפשע. דונטלו סייע לו במלאכה, והשניים העניקו לרובוט את השם "ראש מתכת". כאשר "ראש מתכת" הגיע ליכולת מבצעית, הרולד הרולד בגד בדונטלו והפעיל את הרובוט נגדו. בלית ברירה, דונטלו נאלץ לתקוף את הרולד ו"ראש מתכת". מאוחר יותר, כאשר "שבט הרגל" החל בחיפושים אחר ספר עתיק ובעל חשיבות רבה, דונטלו יצר קשר עם הרולד, שהסתייע לצד שלהם. דונטלו והרולד השלימו, והחלו לבנות מחדש את "ראש מתכת".
כאשר הצבים פגשו בסלאש ונלחמו בו, דונטלו האמין בטיב אישיות ובכך שכל חטאו הוא חוסר הידע לדרך ניצול כוחותיו. בעקבות כך, דונטלו נמנע מלהשתתף בקרב נגד סלאש, אך עשה זאת בלית ברירה לאחר שספלינטר גער בו. כאשר הקרב הסתיים במותו לכאורה של סלאש על ידי לאונרדו, דונטלו החל לערער ביחסיו עם משפחתו. אחר כך, בעת המלחמה נגד גנרל קראנג במימד X, דונטלו החליט כי אין בכוונתו להשתתף בתקיפה מחשש לנזק עודף ופגיעה בחפים מפשע, וקיבל את האחריות על הגנת האזרחים. בנוסף, כאשר שרדר חטף את לאונרדו ושטף את מוחו במטרה להפוך אותו לסגנו, ומלחמה כוללת של "שבט הרגל" פרצה במנהטן, דונטלו השתתף עם אחיו בלחימה ובהגנה. כמו השאר, לאחר המלחמה גם הוא יצא לפרישה זמנית בנורת'המפטון.
בתחילת אירועי "מלחמת האלים", שרדר הורה לביבופ ורוקסטדי להרוג את דונטלו במקרה ודבר מה ישתבש. כאשר דבר כזה אכן קרה, השניים מצאו את דונטלו ללא כל הגנה, והרגו אותו. ספלינטר מצא את דונטלו חי במישור הרוחני, רגע לפני מעברו ל"עולם הבא". גופו של דונטלו הוכנס לשימור, ונשלח לבדיקות אצל הרולד אשר העביר את תודעתו באופן זמני לגופו של "ראש מתכת". בגוף הרובוט, דונטלו סייע לאחיו בקרבות, כשבמקביל הרולד נעזר בראש-תנין בשיקום גופו של דונטלו. בסופו של דבר, דונטלו חזר לחיים, ונלחם יחד עם אחיו בקרב הסופי נגד שרדר ו"שבט הרגל".
סרטי קולנוע
בסרט מ-1990, דמותו של דונטלו גולמה על ידי ליף טילדן, ודובבה על ידי קורי פלדמן. בסרט ההמשך מ-1991, טילדן שב לגלם את הדמות, ואילו פלדמן הוחלף באדם קרל. בסרט השלישי מ-1993, טילדן הוחלף בג'ים ראפוסה, ואילו פלדמן שב לדבב את הדמות. בטרילוגיה זו, דונטלו הוצג כבעל קשר הדוק ומיוחד עם קייסי ג'ונס, מאפיין שנלקח מרפאל, וכבעל חוש הומור שחור, מאפיין שנלקח ממיכלאנג'לו. דונטלו הוצג רק לעיתים רחוקות כמי שבעל אינטליגנציה גבוהה וכישורי מחשבים ומדעים, וברב הזמן הוא הופיע כאתנחתא קומית.
בסרט מ-2007, דמותו של דונטלו דובבה על ידי מיטשל וויטפילד. דונטלו עבד בקו תמיכה טכנית למחשבים, על מנת להשלים את הכנסת הבית, ועם היעלמותו של לאונרדו למרכז אמריקה, וגסיסתו של ספלינטר, דונטלו קיבע עצמו כמנהיג, ושימש כ"המבוגר האחראי", כאשר שמר על מיכלאנג'לו מפני צרות ועל רפאל רגוע ושליו. בגרסה העברית דובב ע"י עידו מוסרי.
בטרילוגיית הסרטים החדשה, את דמותו של דונטלו מגלם השחקן ג'רמי הווארד. בסרט הראשון, שיצא ב-2014, דונטלו הוא זה שעוצר את מתקפת הרעל של שרדר, ושבסוף הסרט בונה את רכבם המשוריין של הצבים. במבט כללי, דונטלו מוצג כרציני יותר מאשר בשאר הסרטים, וכ"חנון" מרכיב משקפיים, אם במבנה הגוף הצנום שלו או אם באינטליגנציה הגבוהה שלו, הזוכה לגנאי. דמותו בגרסה העברית של הסרט השני מדובבת ע"י דניאל מגון.
סדרות טלוויזיה
בסדרת הטלוויזיה מ-1987, דמותו של דונטלו דובבה על ידי בארי גורדון. דונטלו הוצג כגאון מדעים, מחשבים וטכנולוגיה ומהנדס מוכשר, וכמעין "חנון". יכולותיו האינטליגנציות של דונטלו סייעו לצבים בעם קרבותיהם, אם בכלי נשק המשוכללים אותם הוא המציא, או אם בתכנון האסטרטגי אותו הוא הוביל. דמותו דובבה בעברית ע"י שי זורניצר.
בסדרת הטלוויזיה מ-1997, דמותו של דונטלו גולמה על ידי ריצ'רד יי, ודובבה על ידי ג'ייסון גריי-סטנפורד. דונטלו בילה רבות עם וונוס, ונהג לדון איתה על מיסטיקה ומדע. בניגוד לסרט מ-1990, אותו הסדרה ממשיכה, דונטלו הוצג באופן רציני יותר, ללא שום אזכורים קומיים. דמותו בגרסה העברית דובבה ע"י יובל סגל.
בסדרת הטלוויזיה מ-2003, דמותו של דונטלו דובבה על ידי סם ריגל. דונטלו הוצג כחכם ביותר מבין הצבים, וכמי שעומד מאחורי כל הגאדג'טים שלהם, ביניהם נשקיהם החדישים, וכן רכבם המשוריין. דמותו בגרסה העברית דובבה ע"י יובל סגל ודניאל מגון.
בסדרה "עלייתם של צבי הנינג'ה" משנת 2018, התכונות של דונטלו לא השתנו, ונשקיו בסדרה הם מקל בו בעל טכנולוגיה מתקדמת ושריונות קרב שעימם הוא טס. כמו כן, הוא שידרג את אחד השריונות, שאותו הוא מכנה שלדון, ונתן לו בינה מלאכותית. מאמין שכישוף נחות יותר ממדע, דבר שבגללו הסתכסך עם חבורת מכשפות בעיר התחתית. דונטלו בגרסה הזאת הוא צב מסוג צב רך. דובב על ידי ג'ון ברנר. בגרסה העברית ע"י דניאל מגון.
יואל פלגי
יואל פלגי (במקור נוסבכר; 1918 – 1978) היה מצנחני היישוב באירופה הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ומפקד יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל בדרגת רב-סרן.
ביוגרפיה
יואל נוסבכר נולד בקלוז', טרנסילבניה (אז חלק מהונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית) ב-1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לגרעין שהקים לימים את קיבוץ מעגן.
שרותו בארגון ההגנה ושליחותו באירופה
פלגי התנדב לקבוצת צנחני היישוב אשר הוקמה על ידי הצבא הבריטי בשיתוף עם ארגון "ההגנה". ב-13 באפריל 1944 צנח ביוגוסלביה יחד עם פרץ גולדשטיין ושני אנשי צבא בריטיים. כעבור חודשיים חצו את הגבול להונגריה והגיעו לבודפשט הכבושה. במסגרת פעילותו שם הגיע פלגי לביתו של ישראל קסטנר, חבר ועד העזרה וההצלה בבודפשט, אשר היה מעורב בעסקאות השונות לגבי רכבת ההצלה ו"סחורה תמורת דם". קסטנר ביקש מפלגי שייגש לגסטפו ויציג עצמו כשליח הסוכנות היהודית שבא לוודא אם הגרמנים רציניים באשר לעסקת רכבת ההצלה ו"סחורה תמורת דם".
לבסוף נלכד פלגי ועבר חקירות ועינויים על ידי המשטרה החשאית ההונגרית ועל ידי הגסטפו, יחד עם גולדשטיין וחנה סנש. בנובמבר 1944, לאחר כחמישה חודשים בכלא ההונגרי, הוצאה סנש להורג, ואילו פלגי וגולדשטיין נשלחו ברכבות למערב הונגריה. פלגי הצליח לברוח מהרכבת, חזר לבודפשט והשתתף במאמצי ההצלה עד תום המלחמה.
בעקבות שליחותו באירופה פרסם פלגי את ספרו, רוח גדולה באה, בסוף 1946.
עם שובו ארצה פעל בתחומים שונים ומגוונים לחיזוק היישוב היהודי בארץ, בהם ארגון ספינות מעפילים ארצה וגיוס טייסים ומטוסים לשורות "ההגנה".
שירותו בצה"ל וחייו האזרחיים
לקראת סוף 1948 קיבל על עצמו פלגי את הקמת יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל. הוא הקים תשתית ארגונית ומבנית ליחידה החדשה במחנה אחוזה שבהר הכרמל. ואכן, כעבור מספר חודשים כבר היו במקום מגרש מיוחד לאימוני צניחה וכ-250 חיילים וקצינים, אשר הרכיבו את יחידת הצנחנים הראשונה.
זמן קצר לאחר מכן, באפריל 1949, השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. פלגי הצטרף למקימי קיבוץ מעגן, ועסק בפעילות ציבורית במסגרת מפא"י. פלגי אף היה מועמד המפלגה לכנסת הראשונה, אך פרש מהרשימה לפני הבחירות.
בשנים 1951־1959 כיהן כסמנכ"ל בחברת "אל על". במאי 1960 מונה למנהל אגף התעופה האזרחית במשרד התחבורה.
בספטמבר 1963 התמנה פלגי כשגריר ישראלי בטנגניקה. באפריל 1964 התמנה גם כשגריר ישראלי בזנזיבר הסמוכה, חמישה חודשים לאחר שקיבלה עצמאות, אולם חודש אחר כך התאחדו זנזיבר וטנגניקה ליצירת טנזניה והוא מונה לשגריר במדינה החדשה.
בתחילת 1966 חזר לישראל ומונה למנהל כוח האדם בקופת חולים כללית.
פרשת קסטנר
ב-16 במרץ 1954 פלגי העיד במשך 4 שעות ב"משפט קסטנר". אחת הטענות כלפיו הייתה כי קסטנר הפקיר את פלגי וחבריו הצנחנים באירופה וכי לא עשה די כדי לפעול לשחרורם ולאפשר להם לבצע את הפעולות שלשמן נשלחו. פלגי הגן על קסטנר בעדותו, ואמר: "קסטנר סיכן את עצמו להציל יהודים. כינויו כבוגד-חילול השם". ואחר כך מתח ביקורת חריפה על פסק הדין שזיכה את גרינוולד.
לאחר הירצחו של ישראל קסטנר הוציא פלגי את ספרו "רוח גדולה באה" בהוצאה מחודשת. הסניגור במשפט קסטנר, שמואל תמיר, האשים את העד פלגי בבגידה, כיוון שהצדיע במועל יד לאנשי אס אס על מנת שלא יחשדו בו. על כך כתב פלגי בספרו:
שירלי מקליין
שירלי מקליין (Shirley MacLaine, נולדה ב-24 באפריל 1934) היא שחקנית קולנוע, זמרת, סופרת, אקטיבסטית ורקדנית עבר אמריקאית זוכת פרס אוסקר, שישה פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי.
ביוגרפיה
מקליין נולדה בריצ'מונד, בירת מדינת וירג'יניה, לאב אמריקני ממוצא בריטי ולאם קנדית ממוצא אירי-סקוטי. משפחתה משתייכת לזרם הבפטיזם בנצרות. אחיה הצעיר הוא השחקן וורן בייטי. מקליין גדלה בווברלי, וירג'יניה, סיימה תיכון ועברה לחיות בניו יורק במטרה להגשים את חלומה להיות שחקנית תיאטרון בברודוויי. היא השיגה את מטרתה כשהייתה לממלאת מקומה של השחקנית קרול הֵני במחזמר "משחקי הפיג'מה". הני שברה את הקרסול ומקליין החליפה אותה בתפקיד. חודשים ספורים אחר כך, כאשר הני עדיין לא שבה לבמה, מפיק הסרטים ההוליוודי האל ואליס ראה אותה על הבמה, התרשם והחתים אותה על חוזה לעבודה בהוליווד באולפני "סרטי פרמאונט". מאוחר יותר היא תבעה את ואליס בשל ויכוח בענייני החוזה.
הקריירה ארוכת השנים של מקליין משתרעת על פני שישה עשורים, שבמהלכן הייתה מועמדת 6 פעמים לפרס אוסקר, 8 פעמים לפרס באפט"א הבריטי, 20 פעמים לפרס גלובוס הזהב, 6 פעמים לפרס אמי וזכתה פעמיים בפרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
שנות החמישים
את הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע ערכה תחת בימויו הקפדני של אלפרד היצ'קוק בקומדיה השחורה "מי רצח את הארי?" (1955), עבורו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המבטיחה ביותר.
סרטה השני, בהמשך השנה, הייתה הקומדיה "אמנים ודוגמניות". שנה אחר כך הופיעה כנסיכה אאודה בסרט ההרפתקאות זוכה פרס האוסקר "מסביב לעולם בשמונים יום" על פי ספרו רב המכר של ז'ול ורן. אחר כך הופיעה במערבון "חוואי הכבשים", בדרמה "כישוף חם" לצד אנתוני קווין, בקומדיה "השדכנית" (1958), בקומדיה הרומנטית "שאל כל נערה" (1959) עליה זכתה בפרס גלובוס הזהב כשחקנית קומית-מוזיקלית, בדרמה "קריירה" ובסרטה המשמעותי ביותר בשנות החמישים, "אחדים באו במרוצה", סרטו של וינסנט מינלי משנת 1959 שזכה לחמש מועמדויות לאוסקר, ובהן מועמדות ראשונה למקליין, כשחקנית ראשית.
שנות השישים
במהלך שנות השישים המשיכה לככב בקומדיות הוליוודיות מצליחות. זה החל מהקומדיה המוזיקלית "קאן-קאן", עיבוד קולנועי למחזמר הבימתי משנות העשרים של קול פורטר. מיד אחר כך כיכבה בסרט "הדירה", קומדיה סאטירית זוכת אוסקר של בילי ויילדר. סרט זה הניב למקליין מועמדות שנייה לפרס האוסקר, מתוך עשר המועמדויות להן היה מועמד הסרט. בנוסף זכתה מקליין על תפקיד זה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי ובפרס גלובוס הזהב השני שלה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה 1960. שנה אחר כך הופיעה בסרטו של ויליאם ויילר "שעת הילדים", בו כיכבה לצד אודרי הפבורן, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית דרמה. שנה אחר כך המשיכה בז'אנר בסרטי הדרמה עם "נדנדה בשניים" (1962) של רוברט וייז. אולם בין ובין המשיכה להופיע בקומדיות הוליוודיות טיפוסיות כמו "לואיזה וששת בעליה" (1964), כשהבולטת שבהן היא "אירמה לה דוס", סרטו של בילי ויילדר, שהיה ניסיון לשחזר את הצלחת "הדירה". מקליין הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס אוסקר על הופעתה בסרט וזכתה פעם נוספת בפרס גלובוס הזהב. מאז הופיעה בסרטים כגון "הרולס רויס הצהובה" (1965), וזכתה לעוד שלוש מועמדויות לגלובוס הזהב, עבור הסרטים: "גמביט" (1966), "שבע פעמים אישה" שביים ויטוריו דה סיקה בשנת 1967 ו"צ'ריטי המתוקה" (1969), עיבוד של בוב פוסי למחזהו של ניל סיימון.
שנות השבעים
את העשור השלישי לקריירה שלה פתחה מקליין במערבון קומי שביים דון סיגל בשם "נשרים הם רעבים" (Two Mules for Sister Sara). שנה אחר כך הופיעה בדרמה "דמויות נואשות", עליה זכתה בפרס השחקנית בפסטיבל ברלין 1971. בין השנים 1973 ל-1977 לא כיכבה באף סרט קולנוע, אך ביימה סרט דוקומנטרי בשם "החצי השני של השמיים: זיכרון סין", עליו הייתה מועמדת לאוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. ב-1977 יצא שוב סרט בכיכובה עם הדרמה הסנטימנטלית "נקודת מפנה" שהיה מועמד ב-11 קטגוריות לאוסקר, ולא זכה באף קטגוריה. סרטה הבא היה "להיות שם", עיבוד לסאטירה החברתית של הסופר יז'י קושינסקי, בו מככבת מקליין לצד פיטר סלרס, בסרטו הלפני-אחרון. על הסרט הייתה מקליין מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
שנות השמונים
בשנת 1980 הופיעה בקומדיה "נשואים בזוגות", ובדרמה הקומית הכושלת "חילופי עונות". סרטה הבא, שנתיים אחר כך, הוא הדרמה המשפחתית "תנאים של חיבה", על פי הרב-מכר של לארי מק'מרטרי בו גילמה מקליין את תפקידה הידוע מכול: אם שתלטנית היורדת לחייה של בתה, כשחייהן מתוארים במשך שלושה עשורים. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר (מתוך 11 מועמדויות), לרבות הסרט הטוב ביותר והשחקנית הראשית הטובה ביותר. מקליין זכתה לראשונה בפרס אוסקר לאחר ארבע מועמדויות לפרס השחקנית ו-28 שנות קריירה קולנועית. בהמשך הופיעה בסרטים כגון: "מאדאם סוזצקה" (1988) של ג'ון סלזינג'ר (שהקנה לה את פרס גלובוס הזהב ואת פרס השחקנית בפסטיבל ונציה) והדרמה הקומית המצליחה "מגנוליות מפלדה" (1989).
שנות התשעים
את שנות התשעים פתחה מקליין בשתי קומדיות: "מחכים לאור" ו"גלויות מהחיים", סרטו של מייק ניקולס, בו גילמה את אִמה הססגונית של מריל סטריפ, עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. בהמשך הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס בסרטים "אנשים משומשים" (1992), ו"כן, גברת הנשיא" (1994). בנוסף הופיעה בקומדיות "גברת וינטרבורן" ו"כוכב של ערב" (סרט ההמשך ל"תנאים של חיבה").
שנות האלפיים
בשנת 2000 ביימה מקליין את סרטה הראשון, דרמה קומית קטנה בשם "ברונו", בו גם כיכבה. שנה אחר כך הופיעה בסרט הטלוויזיה "זקנות חסרות מנוח". גם בסרט טלוויזיה נוסף, "מלחמתה של מרי קיי" (2002, מועמדות לגלובוס הזהב) התמודדה מקליין עם הזקנה.
בשנת 2005 הופיעה בתפקיד משני בשלוש קומדיות הוליוודיות מצליחות: "סמנתה", שהיא גרסה קולנועית לקומדיית המצבים הטלוויזיונית "מעשי כשפים" משנות השישים ותחילת שנות השבעים, "בנעליה" (מועמדות לגלובוס הזהב) ו"השמועה אומרת ש...", סרטו של רוב ריינר.
בשנת 2014 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "אלזה ופרד".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקומי "לחגוג את החיים". בשנת 2017 שיחקה בסרט "המילה האחרונה" שם גילמה את אשת העסקים הריאט לאולר. בשנת 2018 השתתפה בסרט "ג'ים ונהג הקטר", הפקה גרמנית המבוססת על הספר "ג'ים ונהג הקטר", ושיחקה בסרט "בת הים הקטנה" לצדם של ויליאם מוזלי וג'ינה גרשון. בשנת 2022 שיחקה בסרט הקומי "החולם האמריקאי".
חיים פרטיים
מקליין הייתה נשואה לאיש העסקים סטיב פרקר עד לשנת 1982 ובתם סאצ'י פרסמה אוטוביוגרפיה. מקליין החליטה להגיש מסמכי גירושין לאחר שגילתה כי בעלה שיקר לה לגבי ילדותו ביפן, ושהוא העביר את כל כספה לחשבון בנק של פילגשו היפנית במהלך כל שנות נישואיה אליו.
במישור הפוליטי מקליין ידועה בידידות, שנסתיימה, עם אנדרו פיקוק, ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, שהתמנה מאוחר יותר לשגריר אוסטרליה בארצות הברית. בנוסף יש לה חברות קרובה עם חבר הקונגרס האמריקאי דניס קוסיניץ', שהיה מועמד בבחירות המקדימות למועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מקליין ניהלה מאבקים משפטיים עם אולפני "פוקס המאה ה-20", אותם תבעה על הפרת חוזה. היא הייתה עתידה לשחק בסרט בשם "Bloomer Girl", אך ההפקה התבטלה והסרט נגנז. "פוקס המאה ה-20" הציעו לה תפקיד בסרט אחר שלהם, בתקווה להגיע עמה לפשרה וכדי לעמוד בהתחייבויות החוזה עמה, וכדי לשלם לה על ביטול ההפקה. מקליין סרבה להצעה זו של האולפנים. שופטי בית המשפט העליון, שנדרשו לסוגיה, פסקו לטובת מקליין בשנת 1970.
מקליין ידועה באמונתה בגלגול נשמות, ולטענתה הייתה גבר באטלנטיס לפני עשרות אלפי שנים. אמונתה בעקרונות זרמי העידן החדש השפיעה על תסריטיהם של אחדים מסרטיה. כמו כן טענה למפגשים אחדים עם עב"מים.
בנוסף לקריירת הקולנוע, מקליין חיברה מספר רב של אוטוביוגרפיות.
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי (מכונה גם: חוק הלאום או חוק יסוד: הלאום), מעגן בחוק-יסוד את זהותה של מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי, ומוסיף סדרת הוראות העוסקות במאפייניה היסודיים של המדינה כמדינה יהודית. רוב ההוראות המופיעות בחוק כבר עוגנו בחוקים רגילים או בחוקי היסוד. החוק אושר בכנסת ב־19 ביולי 2018 ברוב של 62 בעד, 55 נגד ושני נמנעים.
חוק-היסוד קובע כי מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, שבה זכותו הטבעית להגדרה עצמית, זכות שבמדינת ישראל היא ייחודית לעם היהודי. החוק מעגן בחוק יסוד את מעמדם של סמל מדינת ישראל, דגל ישראל והתקווה כהמנון המדינה, לוח השנה העברי, חגי ישראל ומועדיו והשפה העברית כשפת המדינה. כמו כן קובע החוק שהמדינה תעודד התיישבות יהודית, שירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל, וכי הערבית לא תיחשב שפה רשמית אלא שפה בעלת מעמד מיוחד.
נוסח החוק שהתקבל עורר מחלוקת, בעיקר על כך שנעדר ממנו אזכורה של ישראל כמדינה דמוקרטית המקנה שוויון לכל אזרחיה.
רקע היסטורי
שאלת היחס בין היותה של ישראל מדינה יהודית לבין היותה מדינה דמוקרטית היא חלק בלתי נפרד מתולדותיה ובאה לידי ביטוי במגילת העצמאות. מצד אחד פותחת המגילה בהצגת זיקת העם היהודי לארצו:
מצד שני, מדגישה המגילה את מרכזיות הערכים הדמוקרטיים בעיצוב אופייה:
אופייה היהודי של המדינה בא לידי ביטוי גם בקשת רחבה של חוקים, בהם חוקי־יסוד העוסקים ב"ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית", ובפסקי דין רבים, בהם פסק דינו של הנשיא אהרן ברק שבו הגדיר את ישראל כמדינה דמוקרטית שהיא יהודית:
בפסיקה
בפסק דין שניתן בבית המשפט המחוזי בירושלים בתביעה שהגישו נפגע הטרור דוד משיח ובני משפחתו נגד ארגון הטרור "חמאס" ציין השופט משה דרורי שחוק היסוד אינו דקלרטיבי בלבד, וכי "חזקה על הכנסת, כרשות מכוננת, כי הוציאה תחת ידה חוק יסוד, שניתן יהיה לעשות בו שימוש בבתי המשפט", ובהתאם לכך הסתמך על סעיף 6(א) לחוק היסוד, הקובע כי "המדינה תשקוד על הבטחת שלומם של בני העם היהודי ושל אזרחיה הנתונים בצרה ובשביה בשל יהדותם או בשל אזרחותם", ופסק לזכות התובע גם פיצוי עונשי בסך מיליון ש"ח. עוד נקבע בפסק הדין, בהסתמך על פסקי דין קודמים של בית המשפט העליון שעסקו בחוקי יסוד, ובהם פסק הדין עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל, שלחוק היסוד שלפנינו תחולה למפרע, כך שניתן להסתמך עליו בתביעה שעניינה פיגוע שאירע עשרים שנה לפני חקיקת חוק היסוד.
בפסק דין נוסף של השופט דרורי נקבע שמדינת ישראל היא המקום המתאים לדיון בתביעת נזיקין שהגישו שתי נוסעות יהודיות, תושבות ארצות הברית, נגד חוטפי האונייה אקילה לאורו באוקטובר 1985. במשפט נבחנה האפשרות שהמקום המתאים לדיון הוא איטליה, שתחת דגלה הפליגה האונייה, או מצרים, שבמימיה אירעה החטיפה, ונפסק, בין השאר על פי סעיף 6(א) לחוק היסוד, שיש לקיים את הדיון בישראל.
בפסק דין שלישי שלו הסתמך השופט דרורי על חוק הלאום ועל פסיקתו בעניין משיח שהוזכר לעיל, ופסק שעל השב"כ לחשוף מידע שנדרש לתובעים בתביעת נזיקין נגד הרשות הפלסטינית. בערעור שלל בית המשפט העליון את הסתמכותו של השופט דרורי על חוק הלאום, וקבע שלדיון בסוגיה די בכלים רגילים של משפט (תקנות סדר הדין האזרחי).
בשנה הראשונה שלאחר חקיקת החוק, עד 21 ביולי 2019, נעשה שימוש בחוק (על ידי צד להליך) לפחות ב-12 תיקים שהתנהלו בערכאות שונות של בתי המשפט.
בנובמבר 2020 בית משפט השלום בקריות דחה על הסף תביעה של שני ילדים ערבים מכרמיאל שתבעו את עיריית כרמיאל על החזרי הוצאות על נסיעות למוסדות לימוד, מאחר שאין בתחומה של כרמיאל אף מוסד לימוד ערבי. בין הטעמים למחיקת התביעה היה שמירה על צביונה היהודי של כרמיאל בהתאם לחוק הלאום. בערעור על פסק הדין הורה נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, רון שפירא, על ביטול החלק בפסק הדין העוסק בחוק הלאום.
הכנסת ה-18
בכנסת ה-18 יזמו חברי הכנסת אבי דיכטר וזאב אלקין את "הצעת חוק-יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי". על הצעת החוק חתמו 40 חברי כנסת ממפלגות הקואליציה והאופוזיציה: העבודה, קדימה, הליכוד, העצמאות, ישראל ביתנו, האיחוד הלאומי והבית היהודי. למחרת ח"כ בן אליעזר הסיר את חתימתו יחד עם מספר ח"כים נוספים שהתנו את תמיכתם בהצעת החוק והעלו ביקורת כלפי כמה אלמנטים בה. מאוחר יותר בנובמבר גנז דיכטר את החוק, בלחץ יושבת ראש מפלגתו, ציפי לבני.
הכנסת ה-19
ב-2014 חידש ח"כ אלקין את הצעת חוק מדינת הלאום שהגיש יחד עם ח"כ דיכטר בכנסת הקודמת. בעקבותיו ניסחו חברי הכנסת יריב לוין ואיילת שקד גרסה מרוככת של ההצעה, בשם "הצעת חוק-יסוד: ישראל מדינת הלאום של העם היהודי". ההצעה של לוין ושקד הסירה מהחוק את ההתייחסות לשפה העברית ולהתיישבות היהודית, והוסיפה להצעת החוק מחויבויות לזכויות אדם אישיות וכן הפניה למגילת העצמאות. ההצעות עוררו מחלוקות רבות בכנסת ואף בקואליציה. הליכוד, ישראל ביתנו והבית היהודי תמכו בהצעות החוק, ואילו יש עתיד והתנועה התנגדו להן. ב-16 בנובמבר 2014 הובאו הצעות החוק לשולחנה של ועדת השרים לענייני חקיקה. ראש הממשלה הכריז על תמיכה בהצעת החוק. בסופו של דבר, שרת המשפטים ציפי לבני הסירה את הצעת החוק מסדר היום, בשל התנגדותה לו. ראש הממשלה הביע כעס על המהלך, והכריז שיביא את ההצעה להצבעה בישיבת הממשלה הבאה.
ב-23 בנובמבר 2014 דנה ממשלת ישראל בשתי הצעות החוק (של אלקין ושל שקד ולוין), ובתמיכת ראש הממשלה, אישרה המשך תהליך החקיקה, ברוב של 15 שרים מול 6.
ראש הממשלה, בניסיון להתגבר על ההתנגדויות ערך הצעת חוק משלו.
בעקבות הדיון בממשלה הוגשו לכנסת הצעות חוק פרטיות לחוקי יסוד חלופיים:
טרם הבאת הצעה כלשהי (כולל זו שאושרה בממשלה) לקריאה טרומית התפזרה הכנסת.
הכנסת ה-20
בשנת 2017 שבה ועדת השרים לענייני חקיקה לעסוק בגרסה מרוככת של הצעת החוק שהגיש חבר הכנסת אבי דיכטר מהליכוד, ובמאי 2017 החליטה לקדמה תוך הכנסת שינויים בה לפי דרישת מפלגת "כולנו". בהחלטה נקבע דיון בסעיפים השנויים במחלוקת, כדי להגיע בתוך חודשיים לנוסח מוסכם על כל סיעות הקואליציה של הצעת חוק ממשלתית. לפי הנוסח שהוגש לוועדה, מדינת ישראל היא "הבית הלאומי של העם היהודי", "הזכות למימוש ההגדרה העצמית הלאומית במדינת ישראל ייחודית לעם היהודי" והשפה הערבית בישראל תהיה "בעלת מעמד מיוחד" – ולא שפה רשמית. ב-10 במאי 2017 עברה הצעת החוק בקריאה טרומית בכנסת.
ביולי 2017 הוקמה בכנסת ועדה משותפת לוועדת הכנסת ולוועדת החוקה, חוק ומשפט, בראשות ח"כ אמיר אוחנה, לשם הכנתה של הצעת החוק לקריאה ראשונה. ב-1 במאי 2018 אושרה הצעת החוק בקריאה ראשונה. ביולי 2018, לקראת העלתו להצבעה בוועדה, התגלעה מחלוקת על סעיף 7ב' המאפשר לכל קהילה דתית להקים יישוב נפרד לבני דתה. סעיף זה עורר התנגדות מצד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט ונשיא המדינה ראובן ריבלין, בטענה שהוא בעצם מכשיר גזענות ואפליה נגד ערביי ישראל, ושמטרתו להתיר הקמת יישובים ליהודים בלבד. בליכוד רצו לבטל את הסעיף כדי לרכך את החוק אך בבית היהודי ובארגוני ימין התנגדו. ב-15 ביולי הושגה פשרה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו ליושב ראש הבית היהודי נפתלי בנט בה נוסח סעיף 7ב' באופן הבא: "המדינה רואה בפיתוח התיישבות יהודית ערך לאומי ותפעל על מנת לעודד ולקדם הקמה וביסוס שלה". בעקבות הפשרה והנוסח המרוכך הסיר היועץ המשפטי לממשלה את התנגדותו לחוק.
הסתייגויות
לדיון בהצעת החוק בקריאה שנייה ושלישית ב־18 ביולי 2018 הוגשו 133 הסתייגויות, מרביתן של חברי כנסת מהאופוזיציה וכמה מהן של חברי קואליציה. בין ההסתייגויות היו הצעות לכלול בחוק את הקביעות הבאות:
חלק מההסתייגויות האחרות ביקשו להציג את החוק כגזעני (למשל בהצעה לשנות את שם החוק ל"חוק-יסוד: האפרטהייד"). כל ההסתייגויות נדחו והחוק אושר ב-19 ביולי 2018, ברוב של 62 ח"כים בעד מול 55 נגד ושני נמנעים.
גרסאות נוסח החוק
חוק היסוד נדון בכנסת במשך שבע שנים, במהלכו גובשו יותר מעשר גרסאות שונות שלו, כאשר בגרסה הסופית הושמטו רבים מסעיפיו המקוריים.
הצעת החוק של חברי הכנסת אבי דיכטר וזאב אלקין
הצעת חוק הלאום הוגשה לראשונה למליאת הכנסת ב־2011 על ידי חברי הכנסת אבי דיכטר וזאב אלקין בתמיכת חברי כנסת נוספים. היא כללה מרכיבים שונים שבאו לחזק את מאפייניה היהודים־לאומיים של המדינה מבחינת החוק והופיעה בו הקביעה כי "מדינת ישראל היא בעלת משטר דמוקרטי." היא כללה קביעה כי כאשר בית המשפט מוצא כי "שאלה משפטית הטעונה הכרעה, ולא מצא לה תשובה בדבר חקיקה, בהלכה פסוקה או בדרך של היקש מובהק, יכריע בה לאור עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל."
הצעת החוק של חברי הכנסת שקד, לוין ואילטוב
סעיף 3, שבסופו של דבר הוחלט לא לכלול אותו בהצעת החוק, עוסק באופייה הדמוקרטי של המדינה וקובע:
המשך ההצעה מקנה מעמד של חוק יסוד לנושאים אחדים שעוגנו קודם לכן בחוקים שונים, ובכלל זה חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, חוק השבות, חוק יום העצמאות, חוק יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה, חוק שעות עבודה ומנוחה, חוק יסודות המשפט וחוק השמירה על המקומות הקדושים. עוד כוללת ההצעה סעיפים העוסקים בקביעת הלוח העברי כלוח הרשמי של המדינה, בקיבוץ גלויות ובעזרה לבני העם היהודי הנתונים בצרה.
סעיף 8 קובע כי "המדינה תפעל לשימור ולהנחלת המורשת והמסורת התרבותית וההיסטורית של העם היהודי ולטיפוחה בארץ ובתפוצות". סעיף 9 משלים זאת וקובע כי "המדינה תפעל לאפשר לכל תושב ישראל, ללא הבדל דת או לאום, לפעול לשימור תרבותו, מורשתו, שפתו וזהותו".
בדומה לאחדים מחוקי היסוד האחרים נכללת בהצעה פסקת הגבלה, וסעיף המשריין חוק יסוד זה, כך שניתן לשנותו רק בחוק-יסוד שנתקבל ברוב של חברי הכנסת.
הצעת חוק ממשלתית
נוסח הצעת החוק שאושרה בוועדה המיוחדת לחוק הלאום, לקריאה שנייה ושלישית, כולל 11 סעיפים:
מחלוקת טרם אישור החוק
בכנסת, עיקר התמיכה בהצעת החוק באה ממפלגות הימין, ועיקר ההתנגדות לו באה ממפלגות השמאל, הרואות בו חוק שיש בו "דמוקרטיה ליהודים בלבד, בלי ערבים." עם זאת, גם במחנה הימין היו דעות שונות באשר לתכולתו של החוק, ויש אף שהתנגדו לעצם חקיקתו.
נימוקים בעד החוק
בנייר עמדה שפורסם בכתב העת 'כיוונים חדשים' ביולי 2009, הציעו דובי הלמן ועדי ארבל מהמכון לאסטרטגיה ציונית לכונן חוק יסוד ברוח זו:
בדברי ההסבר להצעת החוק שהובאה לאישור הממשלה, נאמר:
ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר בישיבת הממשלה בה נידונו הצעות החוק: ד"ר אביעד בקשי מהמכון לאסטרטגיה ציונית נימק את הצורך המשפטי בחוק היסוד: "בעשרים השנים האחרונות חלה שחיקה דרמטית במשקל שמעניק בית המשפט העליון לזהותה היהודית של ישראל. אחד הגורמים המרכזיים למציאות החוקתית בישראל כיום הוא המחסור בעיגון חוקתי לאופייה של מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי. הצעת חוק היסוד הולמת את המסורת המקובלת של המשפט הישראלי ובה בעת יש בה צורך משפטי מעשי בשל סטייה ממסורת זו בפסיקת בית המשפט בעשרים השנים האחרונות." לכך הוסיפו ד"ר בקשי ופרופ' גדעון ספיר מפורום קהלת כי ראוי להכיר בזכותם של אזרחי ישראל היהודים למדינת לאום כזכות חוקתית. בכנס שקיים פורום קהלת ב-23 בפברואר 2014 בנושא "זהותה של ישראל כמדינת לאום של העם היהודי-לקראת עיגון חוקתי?" ציינה ח"כ לשעבר ד"ר עינת וילף כי החוק יסייע לקשר עם יהדות התפוצות ויעגן את המחויבות של מדינת ישראל לעם היהודי כולו.
פורום קהלת, השואף לדבריו "לעגן את זכותו של העם היהודי למדינה עצמאית בארץ ישראל בחוק ובמדיניות של מדינת ישראל", תמך בהצעת החוק. ד"ר עמיחי מגן, חבר הפורום, הסביר כי למדינת ישראל יש אינטרס ביחסיה עם העולם לעגן את היותה מדינת לאום. מבחינת הנוהג הבינלאומי והמשפט הבינלאומי רשאית כל מדינה להגדיר את עצמה ואת מהותה, במיוחד כשהמהות הזו מוגדרת באמצעות נבחרי הציבור בהליך דמוקרטי ובמוסדות נבחרים.
מכון בגין למשפט וציונות ערך מחקר משווה בין 200 חוקות בעולם ומצא כי העיגון החוקתי לסמלים ולמרכיבי זהות נפוץ מאוד במדינות העולם. כך למשל, עניין השפה מעוגן ביותר מ־170 חוקות; עניין הדגל מעוגן ב־136 חוקות; עניין ההמנון מעוגן ב־120 חוקות.
יו"ר הבית היהודי נפתלי בנט הסביר שהחוק יעגן את אופייה היהודי של מדינת ישראל בחוק יסוד ובכך יאלץ את בג"ץ לקחת בחשבון עובדה זו בפסיקותיו. לדבריו: "חוק הלאום שדרשנו בהסכם הקואליציוני איתנו יציל את תושבי דרום תל אביב מהמסתננים. כשבפעם הבאה יובא חוק לעצירת המסתננים לבג"ץ, בג"ץ יצטרך גם להכניס לשיקוליו שישראל היא הבית הלאומי של העם היהודי. ולא רק את כבוד האדם וחרותו. זאת בשורה חשובה לתושבי דרום תל אביב ולמדינת ישראל כולה."
ב-12 ביולי 2018 נימק נתניהו את חשיבות החוק והבהיר שהוא לא פוגע בזכויות אלא מעגן זכויות:
נימוקים נגד החוק
בחוות דעת שהגישו לוועדת השרים לענייני חקיקה ציינו עו"ד עמיר פוקס ופרופ' מרדכי קרמניצר מהמכון הישראלי לדמוקרטיה כי "אנו מתנגדים להצעת החוק שבנדון. זאת, אף על פי שאנו מסכימים, כמובן מאליו, לכך שישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי. זוהי הצעה מיותרת ומסוכנת, העלולה להפר את האיזון העדין, בין שתי מהויותיה הבסיסיות של המדינה – יהודית ודמוקרטית." בהמשך דבריהם הם מנו את הסיבות הבאות להתנגדותם להצעת החוק:
שני חוקרים מארגון השמאל מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה הביעו התנגדות להצעת החוק. פרופ' אלון הראל סובר כי הצעת חוק הלאום פסולה לא רק כי היא פוגעת בלא-יהודים, אלא גם משום שהיא פוגעת בעם היהודי ובמורשת היהודית עצמה שיהפכו לכלי פוליטי בידיה של קבוצה יהודית אחת: החוקרת השנייה מטעם מולד – המרכז להתחדשות הדמוקרטיה, ד"ר נעמי זוסמן כתבה שהצעת החוק היא "ניסיון מסוכן לשכתוב מגילת העצמאות ולהחלפת חזונם האזרחי של מקימי המדינה בחזון סקטוריאלי שחותר תחת ערכי הציונות ומטרותיה".
היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין התנגד לתוכנה של הצעת החוק. אף שציין כי אין פסול ברצון להגדיר בחוק יסוד את המאפיינים של מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי, הוסיף: "יש בהסדרים המסוימים המוצעים בהצעות החוק כדי לשנות שינוי של ממש את עקרונות היסוד של המשפט החוקתי כפי שעוגנו במגילת העצמאות ובחוקי היסוד של הכנסת, ולרדד את המאפיין הדמוקרטי של המדינה".
יו"ר מרצ תמר זנדברג טענה כי החוק "הוא חוק גזעני ומיותר שכל מהותו היא סיבוב של נתניהו על חשבון אזרחי ישראל הערבים ועל חשבון הדמוקרטיה הישראלית".
גם בימין היו שהתנגדו לחוק. חבר הכנסת בני בגין מהליכוד נמנע בהצבעה עליו ואמר כי "לאומיות שאיננה מקפידה על איחודה עם זכויות האדם על זכויות האדם, מתדרדרת ללאומנות", לאחר שהחוק עבר, בני בגין הציע להוסיף לחוק את הסעיף לפיו מדינת ישראל "מקיימת שוויון זכויות לכל אזרחיה". השר לשעבר משה ארנס תיאר את החוק המוצע כמיותר ומזיק.
נשיא המדינה, ראובן ריבלין, ביקר גם הוא חוק זה והעלה סדרה של שאלות רטוריות:
בעדותו של זאב ז'בוטינסקי בפני ועדת פיל בשנת 1937 אמר כך:.
יושב ראש הסוכנות היהודית, נתן שרנסקי, הזהיר כי ביטול מעמד השפה הערבית, והקמת יישובים הסגורים בפני אוכלוסיות מסוימות (כפי שהוצע בנוסח מוקדם של החוק שנפסל לבסוף), נותנים תחמושת לתומכי חרם על ישראל.
בישראל
הפולמוס סביב החוק נמשך גם לאחר אישורו. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, אמר מייד לאחר אישור החוק כי "זהו רגע מכונן בתולדות הציונות ותולדות מדינת ישראל. 122 שנה אחרי שהרצל פרסם את חזונו קבענו בחוק את עקרון היסוד של קיומנו". ראש האופוזיציה, יצחק הרצוג אמר כי "עצוב לנו מאוד שעקרון השוויון שהוא נכס צאן ברזל בהגנה על שמה של ישראל נעלם מהחוק הזה".
לאחר ההצבעה, חברי הכנסת מהרשימה המשותפת קרעו את דפי נוסח החוק והשליכו אותם באוויר.
פרופ' מרדכי קרמניצר מתח ביקורת על סעיף 7 של חוק היסוד, שעניינו התיישבות יהודית, וטען ש"בנוסח החדש מועלית האפליה, גלויה ובוטה, אל ראש הדגל החוקתי". שופט בית המשפט העליון בדימוס, אליהו מצא, אמר כי "חוק הלאום מאמץ את רעיון המדינה היהודית וזונח את הדמוקרטית", ומטרתו היא "להדיר את כל המיעוטים מזכויות אזרחיות בסיסיות".
רבים הביעו מחאה על הפגיעה במעמדה של הלשון הערבית, בהם קבוצה של 130 בלשנים ישראלים שחתמו על עצומה נגד החוק.
שר האוצר, משה כחלון, אמר "חקיקת חוק הלאום נעשתה בפזיזות, טעינו ואנחנו צריכים לתקן". לעומתם אמר השר להגנת הסביבה, זאב אלקין, "החוק הוא נכון ונוסח נכון והגיע לאיזון."
שאלת אופייה של ישראל כמדינה דמוקרטית בה כול אזרחיה שווים כמו גם פגיעת חוק הלאום במיעוט הדרוזי זכו להתייחסות נרחבת. עם זאת כמעט ולא התקיים דיון פרטני בפגיעת החוק במיעוטים אחרים – מוסלמים, נוצרים וצ'רקסים.
השר וחבר הכנסת לשעבר חיים רמון אמר שבחוק אין שום אפליה אלא הוא מנסח את המובן מאליו. הוא גם טען שנוסח חוק הלאום מתון יותר מניסוחים שהציעו נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק ושרת החוץ ציפי לבני, ושהמרכז-שמאל הציוני היה צריך לתמוך בחוק.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק אמר כי "אני חושב שזה חוק חשוב אבל היה כדאי שיבוא בסוף תהליך כינון החוקה ולא באמצעו. ... נקודת המוצא שלי היא שמדינת ישראל היא מדינת הלאום של עם היהודי. הסעיף הראשון בחוק הלאום מקובל עליי וגם בכמה פסקי דין כתבתי שישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, תוך ציטוט של מגילת העצמאות. אבל עדיין קיימים היבטים של השוויון, שלא מטופלים מספיק בחוק." והוסיף: "אני מקבל שאין מקום להכניס התייחסות לשוויון בתוך חוק הלאום, משום שהשוויון נוגע לזכות האישית ומקומן של הזכויות האישיות הוא בחוקים אחרים. הבה נבטיח שזה יהיה חלק מהזכויות האישיות."
בציבור הדרוזי
בקרב הציבור הדרוזי רבים חשו כי החוק פוגע בהם. ימים אחדים לאחר אישור החוק הוקם פורום של דרוזים ישראלים יוצאי צבא במטרה להילחם בחוק ובאפליה נגד הדרוזים, המשרתים בצה"ל. מנגד, אחרים בקרב הציבור הדרוזי ובהם השר איוב קרא שהצביע בעד החוק, סבורים שהחוק אינו פוגע בדרוזים.
יו"ר הבית היהודי, נפתלי בנט, מתומכיו הבולטים של החוק, הביע צער על הפגיעה של החוק בדרוזים ואמר שלא הייתה כוונה לפגוע בהם. בהמשך הבהיר בנט בפוסט בפייסבוק שהוא עדיין תומך בחוק הלאום ושהחוק חיוני "לנוכח כירסום מתמשך בפסיקות בג"ץ ביסוד הלאומי של מדינת ישראל." הוא הבהיר שהחוק איננו פוגע בזכויות הפרט ואמר שיפעל לחוקק "חוק מיוחד המכיר בחשיבות הברית עם העדה הדרוזית, הצ'רקסית וכל מיעוט שקושר גורלו למדינת ישראל" במטרה לאחות את הקרע עם הדרוזים. לפי ד"ר רמי זיידאן, הבעיה המרכזית בחוק היא ההתמקדות במושג "יהודי" וההתעלמות מהמושג "ישראלי" – מושג שמרבית הדרוזים בישראל מאמצים כחלק מההגדרה העצמית שלהם.
בשנת 2023 מנעו מפגינים דרוזים את הגעתה של שרת המודיעין גילה גמליאל לטקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בעוספיה, על רקע תמיכתה בחוק הלאום.
הפגנות נגד החוק
ב-14 ביולי 2018 התקיימה צעדת מחאה נגד החוק מכיכר רבין אל דיזנגוף סנטר. הצעדה תוכננה על ידי שלום עכשיו, עומדים ביחד, התנועה הרפורמית ועוד, ובסיומה התקיימה עצרת שבה נאמו בין היתר איימן עודה, תמר זנדברג ומנכ"לית שלום עכשיו שקד מורג.
ב-4 באוגוסט 2018 התקיימה עצרת שאורגנה על ידי ראשי המגזר הדרוזי בכיכר רבין במחאה נגד החוק ובקריאה לשוויון במדינת ישראל. עם הנואמים נמנו רון חולדאי, שייח' מוואפק טריף, ראש העדה הדרוזית ומשה לדור.
ב-11 באוגוסט 2018 התקיימה בכיכר רבין הפגנה של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, שצעדו מהכיכר אל רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, שם נישאו נאומים נגד החוק, על ידי מוחמד ברכה, מהא כרכבי-סבאח, אווה אילוז ועוד. למרות בקשה של המארגנים שלא להניף דגלים בהפגנה, דגלי פלסטין הונפו לאורך ההפגנה, לצד דגלים שחורים וכמה דגלי ישראל, נשמעו קריאות "ברוח ובדם נפדה את פלסטין". יו"ר ועדת המעקב, מוחמד ברכה, אמר בעצרת כי דגל פלסטין "הוא הדגל שמנסים דרך חוק הלאום להוציא אותו מההיסטוריה, אבל הוא דגלו של עם גאה". ראש הממשלה נתניהו הגיב להנפת הדגלים וציין כי "אין עדות טובה מזו לנחיצותו של חוק הלאום".
עתירות לבג"ץ
נגד החוק הוגשו 15 עתירות לבג"ץ. ביולי 2018 הוגשה עתירה כנגד החוק מטעם שלושה חברי כנסת דרוזים, אכרם חסון (כולנו), חמד עמאר (ישראל ביתנו) וסאלח סעד (המחנה הציוני), יחד עם ארגוני דרוזים בישראל, בדרישה לבטל את החוק כולו או חלק מסעיפיו בנימוק שהוא מבטל את הזכות לשוויון ופוגע במשרתי כוחות הביטחון הדרוזים.