cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבריאל סוטו
חיים אישיים
החל מ-2018 גבריאל נמצא בזוגיות עם השחקנית אירנה באייבה, אשר שיחקה לצידו בטלנובלה "באה מאהבה". ב-25 באוקטובר 2020 השניים התארסו.
קונגרס פוקשאן
רקע
ביהדות רומניה, בגבולות הרגאט, התאכזבו מכך ששלטונות רומניה דחו את דרישות קונגרס ברלין למתן זכויות ליהודים ואפילו הגבירו את הדיכוי והקיפוח. בין שתי אפשרויות ההגירה שהיו פתוחות בפני יהודי מזרח אירופה, ההגירה לאמריקה וההגירה לארץ ישראל, רבים ביהדות רומניה העדיפו את השנייה מתוך שיקול שגם באמריקה עלולה להתפתח אנטישמיות. מרבית יהודי רומניה, 70,000, היו מאורגנים באגודות ששמו להן למטרה עלייה ומעבר לעבודה חקלאית בארץ ישראל.
לקראת סוף שנת 1881, "הוועד המרכזי הזמני" של פוקשאן, פרסם קול קורא-מזמין לוויעוד של כל החברות ליישוב ארץ ישראל. הכרוז היה קודם כל קריאה לידידות (היו מתחים בין קהילות שונות ומתחים בין אישיים ובעיקר בין קהילת בוקרשט ובין קהילות גאלאץ ופוקשאן). הכינוס הראשון בוטל יומיים לפני מועדו באמצעות מברקי ביטול שנשלחו לקרואים וזאת כדי להספיק ולקבל את אישור השלטונות לפני הכינוס בפועל.
הכינוס התפרסם בעולם היהודי ועשה רושם רב ויהודים רבים ברחבי העולם הגיבו בעיתונות היהודית.
התכנסות הקונגרס
ביום כ' בטבת תרמ"ב התכנס בפוקשאן הקונגרס תחת השם: "קונגרס אגודות יישוב א"י על ידי עבודת-אדמה". הקונגרס הורכב מ-51 צירים שייצגו 32 אגודות. בקונגרס נבחר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, הגוף הראשון שעסק בעלייה מאורגנת.
הנהלת הקונגרס הורכבה משמואל פינלס (נשיא הקונגרס), מאיר וינברג מבוקרשט ונפתלי זוננבליך מבוטושאן (סגני נשיא), דויד רינצלר (מזכיר), י. מ. ברנר, המורה והסופר ישראל טלר, נפתלי פופר וג. ס. גולדשטין (חברי נשיאות). לקונגרס הגיעו גם אורחים מחוץ לרומניה וביניהם לורנס אוליפנט ואליעזר רוקח שנאמו בפני המתכנסים ותיארו להם את נופי ארץ ישראל.
השבועון "המגיד" בגיליונו מ-8 בפברואר 1882 מדווח: "ליישוב ארץ ישראל. שבת תחכמוני. (והיא אספת הנבחרים צירי החבורות ליישוב ארץ ישראל אל עבודת האדמה, בפאקשאן ביום כ' וביום כ"א טבת, שנת: "כאיש אחד חברים יחדיו" (בגימטריה תרמ"ב) לפ"ק.) ביום ד' כ' טבת (30 דעצעמבער) כשעה השישית אחרי הצהריים התאסף הוועד לחברת יישוב ארץ ישראל מפה בתור ועד ראשי לפי שעה (פראוויזארישעס צנטראלקאמיטעט) באולם הגדול אשר בבית הספר לאחב"י (= לאחינו בני ישראל) פה למען קבל את האורחים הנכבדים צורי הוועדים לחברת יישוב ארץ ישראל אשר בכל ערי רומניה. האולם היה ערוך ומתוקן וטוב ויפה עם כל הכלים הדרושים: שלחנות וכיסאות עמדו במשטר וסדר נכון בעבור מושבות הנבחרים. מנורות רבות האירו את האולם המקושט בתבניות גדולי ישראל." (הועתק לפי המקור פרט להערת הגימטריה)
רשימת הצירים
להלן רשימת הצירים שהשתתפו בקונגרס (לפי סדר אלף בית של יישובי המקור בלטינית):
מוריס בז'אר
מוריס בז'אר (בצרפתית: Maurice Béjart; נולד ז'אן מוריס ברז'ה Maurice-Jean Berger; 1 בינואר 1927 – 22 בנובמבר 2007) היה כוריאוגרף צרפתי שניהל את "באלט בז'אר לוזאן" בשווייץ.
ביוגרפיה
בז'אר נולד במרסיי שבצרפת כבן של הפילוסוף גסטון ברז'ה. כילד הוקסם מרסיטל של סרז' ליפר, החליט להתמסר למחול, והחל ללמוד אצל מתילד קשסינסקה.
בשנת 1945, הוא הצטרף כרקדן בלט לאופרה של מרסיי. משנת 1946 למד ב"סטודיו וואקר" בפריז.
בשנת 1948, הוא גם למד אצל ג'נין צ'אראט, איווט שאווירה ולאחר מכן אצל רולנד פטיט, בנוסף למד אצל ורה וולקובה בלונדון.
בשנת 1954 ייסד את להקת "באלט הכוכב" (Ballet de l'Etoile). ב-1960 ייסד בז'אר את "באלט המאה ה-20" בבריסל. בשנת 1987 עבר ללוזאן שבשווייץ, שם ייסד את "באלט בז'אר לוזאן", אחת מלהקות הבלט המפורסמות והמצליחות ביותר בעולם.
בשנת 1988 הוזמן להופיע בפסטיבל ישראל, תחילה סירב בעקבות ביקורות על מדיניות ישראל בדיכוי האינתיפאדה הראשונה שפרצה כמה חודשים קודם לכן, לבסוף אמר שיגיע מפני שאינו רוצה להוסיף אי-סובלנות לאי-סובלנות.
בשנת 1998 הורשע בז'אר בגין פלגיאט. בית המשפט קיבל את הטענה שמחול של בז'אר בשם "Presbythère" הכיל קטע ש"נגנב" מתוך היצירה "chute La d'Icare" (התרסקות איקריוס) של הכוריאוגרף הבלגי פרדריק פלמן (Frédéric Flamand).
בין יצירותיו עיבוד חדשני ומקיף של מפצח האגוזים בהשראת סיפור חייו הוא, שהועלה על הבימה בשנת 2000. המוזיקה לבלט היא עדיין הפרטיטורה המקורית של צ'ייקובסקי, אבל העלילה והדמויות המקוריות הוחלפו כולן בסיפור חדש, על מאמצי ילד להתאחד מחדש עם אמו. הבלט מאפשר גם מבט אל הפנטזיות המיניות המוזרות של הנער. עיצוב ההפקה מלא דימויים ארוטיים, שכמה מהם עלולים לזעזע רבים מן הצופים, כמו רחם ונרתיק פעורים לרווחה. אחת הדמויות היא של מריוס פטיפה, ההופך למפיסטו. דמות אחרת קרויה "פליקס החתול", כנראה בעקבות הדמות המצוירת המפורסמת.
בז'אר המשיך לנהל את להקתו עד יום מותו ב-22 בנובמבר 2007. הלהקה ממשיכה לפועל מאז, ואף הגיעה לביקורים בישראל מספר פעמים.
בתי ספר למחול
בז'אר היה מייסדם של כמה בתי ספר למחול:
בית הספר רודרה עודנו פתוח והוא אחד המפורסמים ביותר מבין בתי הספר המקצועיים למחול בעולם.
קישורים חיצוניים
לאחר מותו
מחסה (ספר מתח)
מחסה (באנגלית: Shelter) הוא ספר מתח לנוער, שנכתב על ידי הרלן קובן, אשר יצא לאור ב-15 בספטמבר 2011. זה הספר הראשון בסדרת הספרים "מיקי בוליטר". גיבור הספר הוא אחיינו של גיבור סדרת הספרים המפורסמת "מיירון בוליטר". הספר הוא ספר הנוער הראשון שלו.
עלילה
הספר "מחסה" מסופר מנקודת מבטו של מיקי בוליטר, נער בן 16 אשר מגיע לתיכון חדש בפעם הראשונה. שם הוא פוגש חברים חדשים, אך גם צובר אויבים. חייו של מיקי מסובכים מאוד: אביו נהרג בתאונת דרכים, אמו נמצאת במוסד גמילה מסמים, ובעקבות זאת מיקי נאלץ לגור עם דודו, אותו הוא לא אוהב במיוחד.
חברתו של מיקי, אשלי, נעלמת מבלי להשאיר סימן מאחוריה, ודמות מסתורית בשם גברת העטלף הודיעה למיקי שאביו עדיין בחיים. מיקי פורץ לביתה של גברת העטלף כדי לחשוף את האמת על אביו, אבל במקום זאת הוא מוצא רמזים לגבי היעלמותה של אשלי.
חברו של מיקי, "כף", הוא בנו של השרת, ולכן הייתה לו גישה למצלמות האבטחה של בית הספר. הוא ומיקי בדקו וגילו שתלמידה אחרת בשם רייצ'ל פרצה ללוקר של אשלי ורוקנה אותו. מיקי נפגש עם רייצ'ל ותיחקר אותה לגבי היעלמותה של אשלי. רייצ'ל סיפרה לו שהיא ראתה בריונים שניסו לחטוף אותה. רייצ'ל איימה שתתקשר למשטרה וכך הבריחה אותם. היא הרשתה לאשלי להתחבא בביתה, ולכן אשלי הפסיקה להגיע לבית הספר. המצב התבהר לאחר שאשלי סיפרה שאמה עבדה במועדון חשפנות והייתה חייבת המון כסף לבעל המקום. לאחר שהיא מתה, אשלי נאלצה לעבוד שם כדי לפדות את החובות. התנאים במקום היו גרועים, אך בסופו של דבר היא הצליחה להימלט משם ולהירשם לבית הספר. בעל המועדון שלח את אותם הבריונים כדי להחזירה. מיקי דרש מרייצ'ל שתראה לו שאשלי נמצאת בביתה, אולם כאשר הם הגיעו לשם אשלי כבר לא הייתה. מיקי הבין שמנהל המועדון ככל הנראה מצא את אשלי ותפס אותה הפעם. הוא וחבריו האחרים שיתפו פעולה ויצאו למועדון בעקבותיה. רייצ'ל ונערה נוספת בשם אימה נכנסו למועדון והסיחו את דעתו של בעל המקום. באותו הזמן, מיקי חיפש את אשלי. הוא מצא אותה קשורה במרתף נידח וחילץ אותה בעזרת המשטרה. אשלי נלקחה למקום שבו תהיה מוגנת.
בסוף הסיפור מיקי נפגש עם גברת העטלף שנית. הוא התאכזב לגלות שאביו אכן מת, אבל למד מידע חשוב על חייו של אביו לפני מותו אשר ישפיע גם עליו בעתיד: אביו הקדיש את רוב חייו לארגון בשם "מחסה אבאונה". ארגון זה נרמז בספר פעמים רבות ומטרתו היא לעזור לאנשים במצוקה. מיקי החליט להמשיך את תפקידו של אביו והצטרף לארגון.
דמויות
מיקי
אימה
נערה גותית בבית הספר של מיקי. לובשת בגדים שחורים ושמה איפור באותו הצבע. יש לה מספר קעקועים, אף על פי שהיא רק בת 14. היא מתוארת כשמנה, עם המון ביטחון עצמי וחוש הומור. מצבה המשפחתי ככל הנראה די עגום.
"כף"
תלמיד בתיכון של מיקי. הוא הציע למיקי כף פעם, ולכן ניתן לו הכינוי הזה. אביו הוא השרת בבית הספר, ולכן יש לכף גישה לכל החדרים והמחשבים. הוא מאוד מגושם, ומסוגל לפלוט עובדות אקראיות בכל נושא.
רייצ'ל
הנערה הכי מקובלת בתיכון. היא נחשבת יפה מאוד ומשתתפת בנבחרת המעודדות. היא טובת לב, ותמיד שואפת לעזור לאנשים במקום לפגוע בהם.
חברתו של מיקי, ותלמידה חדשה באותו התיכון. לפני שהגיעה לבית הספר, עבדה במועדון חשפנות על מנת לפדות את החובות של אימה המנוחה. היא בלונדינית, חכמה ונוצר בינה לבין מיקי קשר רומנטי.
גברת העטלף
דמות מסתורית שגרה בבית נטוש בעיר. קיימות מעשיות רבות לגביה בקרב הילדים הגרים באזור. בסוף הספר מתברר ששמה הוא ליזי סובק, ושהיא ניצולת שואה אשר גם חילצה יהודים רבים נוספים. היא הקימה את ארגון "מחסה אבאונה" במטרה לעזור לעוד אנשים.
על המחבר
מחבר הספר, הרלן קובן, הוא סופר מתח יהודי מארצות הברית. הוא עבד בענף התיירות עד שכתב את ספרו הראשון בשנת 1990. מאז הוא כתב עשרות ספרים, ורבים מהם הם רבי מכר. דמותו של מיירון בוליטר, דודו של גיבור הספר, מבוססת על קובן עצמו, וגם דמותו של גיבור הספר מבוססת במעט על אחיינו של הסופר.
ביקורות
הרלן קובן הוא סופר נודע ברחבי העולם וספריו למבוגרים תורגמו לעשרות שפות. ספרו "מחסה" הוא הראשון אשר נכתב לקהל יעד צעיר יותר. הביקורות שיבחו את הספר על היותו מותח ומסתורי. נוסף על כך, יש האומרים כי ספר הנוער הזה מתאים הן לבני נוער והן למבוגרים. עם זאת, יש הטוענים כי חלק מהספר נכתב בשפה ילדותית מדי ושמספר תעלומות נותרו לא פתורות.
רומניה באירוויזיון
רומניה השתתפה באירוויזיון כ-23 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1994 ונעדרה מהתחרות 6 פעמים ב-1995, 1996, 1997, 1999, 2001 ו-2016. רומניה מעולם לא ניצחה בתחרות והישגה הטוב ביותר הוא המקום השלישי אליו הגיעה פעמיים ב-2005 ו-2010.
רשות השידור הרומנית נוהגת לבחור את שיריה לתחרות באמצעות תחרות בשם "סלקציה נציונלה", תחרות לאומית אשר קיימת מ-1993.
היסטוריה
רומניה הביעה, לראשונה, התעניינות בשליחת נציגות רומנית בשנות ה-70, אולם האפשרות שרומניה תיטול חלק בתחרות לא הייתה אפשרית מבחינה מעשית באותה תקופה עקב היותה חלק מהגוש הקומוניסטי.
אחרי המהפכה הרומנית ב-1989, רומניה הביעה התעניינות בשליחת נציגות לתחרות. רומניה ניסתה לעשות את הופעת הבכורה בתחרות ב-1992, אך נתקלה במספר בעיות כלכליות אשר מנעו את היכולת ליטול חלק בתחרות. רומניה ניסתה להצטרף לתחרות שוב ב-1993, אך היא לא עברה את הסינון הראשוני שהיה באותה שנה למדינות חדשות שביקשו להצטרף לתחרות. במסגרת הסינון הראשוני שבע מדינות התחרו אחת בשנייה בתחרות שנקראה "העפלה למילסטריט", בתקווה להיות אחת משלוש המדינות שתקבלנה את הניקוד הגבוה ביותר, דבר שיקנה להן כרטיס כניסה לתחרות ב-1993.
בתחרות "העפלה למילסטריט" שנערכה ב-3 באפריל 1993 בסלובניה, ליובליאנה, הגיעה רומניה למקום האחרון עם 38 נקודות עם השיר "Nu pleca" אשר בוצע בשפה הרומנית על ידי דידה דרגאן, ובכך היא נותרה אחת מ-4 המדינות שלא נטלו חלק לבסוף בתחרות ב-1993.
שנותיה הראשונות של רומניה בתחרות לא נחלו הצלחה: ב-1994, כאשר עשתה את הופעת הבכורה בתחרות, הדבר לא נחל הצלחה והיא סיימה את גמר התחרות במקום ה-21 עם 14 נקודות, מה שמנע מרומניה את היכולת ליטול חלק בתחרות ב-1995 עקב החלטתו של איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות עקב ריבוי המדינות שביקשו להצטרף לשורותיה.
ב-1996, רומניה שוב נשפטה לסיבוב מקדים טרם קיום התחרות. באותה שנה הוחלט על סיבוב מקדים בו כל 29 המדינות הנוטלות חלק בתחרות (חוץ מהמארחת) חייבות ליטול בו חלק. רומניה סיימה את הסיבוב המקדים, כמו ב-1993, במקום האחרון ונבצרה מרומניה האפשרות ליטול חלק בתחרות. רומניה שוב לא נטלה חלק בתחרות בשנה שאחריה עקב סינון מוקדם של המדינות על ידי איגוד השידור האירופי.
ב-1999, רומניה לא הורשתה ליטול חלק בתחרות עקב התוצאה הנמוכה בשנה הקודמת, המקום ה-22 עם 6 נקודות, שהוא, נכון ל-, המיקום הגרוע ביותר בתולדות רומניה בגמר התחרות. ב-2001 רומניה שוב לא הורשתה ליטול חלק בתחרות עקב תוצאות נמוכות בשנים הקודמות.
הישגים
רומניה נטלה חלק בתחרות כ-23 פעמים: מתוכן היא הגיעה פעמיים למקום השלישי בגמר התחרות שהוא הישגה הטוב ביותר בתחרות. הפעם הראשונה הייתה ב-2005 כאשר לומיניצה אנגל, ביחד עם הלהקה סיסטם, הופיעו עם השיר "Let Me Try" שסיים את גמר התחרות עם 158 נקודות, ואף הגיע למקום הראשון בשלב חצי-הגמר עם 235 נקודות. רומניה הגיעה למקום השלישי בפעם השנייה ב-2010 כאשר הצמד פאולה סלינג ואובי הופיעו עם השיר "Playing with Fire" שסיים את גמר התחרות עם 162 נקודות. פאולה סלינג ואובי שבו לתחרות בשנית ב-2014, אולם הם כשלו להשיג עבור רומניה תוצאה טובה יותר.
לתחרות ב-2006 שלחה רומניה את מיכאי טראיסטאריו עם השיר "Tornerò" שסיים את התחרות, בערב הגמר, במקום ה-4 עם 172 נקודות, כאשר התחרות הייתה הפעם היחידה בה רומניה סיימה במקום ה-4. רומניה מעולם לא סיימה את גמר התחרות במקום החמישי.
ניתן לסכם את הישגיה של רומניה בתחרות כמעורבים: בשנים הראשונות בהן נטלה חלק בתחרות היא כשלה להתמקם במקומות גבוהים בגמר התחרות ולעיתים אף כשלה להעפיל לתחרות משלב הסינון המקדים. מהחלת שלב חצאי-הגמר ב-2004 רומניה הצליחה לעלות לגמר התחרות משלב חצי-הגמר בכל פעם בה נטלה חלק בתחרות, יחד עם אוקראינה, אך רצף זה נשבר בתחרות ב-2018, בה כשלה רומניה להעפיל לגמר משלב חצי-הגמר בפעם הראשונה בתולדותיה ומאז לא הצליחה להעפיל לגמר גם בשנים 2019 ו-2021. על אף הישגיה המעורבים, רומניה היא אחת המדינות היחידות שמעולם לא הגיעה למקום האחרון בתחרות ולא סיימה מעולם את גמר התחרות עם אפס נקודות.
שפה
עד התחרות ב-1999, מדינות חויבו לשיר בשפה הרשמית של המדינה וב-1994 ו-1998 השירים אשר שלחה רומניה לתחרות היו ברומנית. החל מביטול חוק השפה ב-1999, רומניה שלחה בעיקר שירים באנגלית כאשר ברומנית היא שלחה שלושה שירים. מדי פעם רומניה שלחה שירים בשפות נוספות שאינן אנגלית ורומנית, כך למשל השירים בין 2006-2008 בוצעו בחלקם באיטלקית, השיר ב-2007 הושר ב-6 שפות שהן אנגלית, ספרדית, איטלקית, רוסית, צרפתית ורומנית והשיר ב-2012 בוצע באנגלית ובחלקו בספרדית.
אדלן
אדלן (בהונגרית: Edelény) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, צפון הונגריה.
רומניה באירוויזיון
הצבעות
מולדובה, שכנתה של רומניה, נוהגות להעניק לה מספר רב של נקודות, ורומניה מעניקה לה מספר רב של נקודות. ב-2005, 2006, 2007, 2009, 2011, 2012, 2013, 2017 (הצבעת הקהל) ו-2018 (הצבעת הקהל), רומניה העניקה למולדובה את מספר הנקודות הגבוה ביותר. ב-2006-2012, 2014, 2015 ו-2017, מולדובה העניקה לרומניה את מספר הנקודות הגבוה ביותר. כמו כן, משהחלה שיטת הצבעת הקהל, ספרד נוהגת להעניק נקודות רבות לרומניה. הדבר כנראה נובע מהעובדה שישנו מיעוט רומני גדול בספרד. כך, למשל, בין השנים 2005-2008 ו-2014 (הצבעת הקהל), ספרד העניקה לרומניה את מספר הנקודות הרב ביותר בתחרות. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
אדלן
היסטוריה
באזור אדלן נמצאו כלים מהתקופה הפלאוליתית.
רומניה באירוויזיון
היעדרויות
רומניה נעדרה מ-6 תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
אדלן
היסטוריה
אדלן מוזכרת במקורות מהמאה ה-13. הכפר בורשוד שסופח אליה במאה ה-20 מוזכר במקורות מהמאה ה-12 כמקום מושבה של קהילה שהשתייכה לאציל מקומי, בעל טירה.
רומניה באירוויזיון
היעדרויות
במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, רומניה הייתה אחת המדינות המושפעות ביותר בתחרות מהחלטתו של איגוד השידור האירופי לפסול מדינות שהגיעו להישגים נמוכים בתחרות בשנים קודמות, כדי לאפשר למדינות חדשות להצטרף לתחרות. נבע הדבר מריבוי המדינות שביקשו לקחת חלק בתחרות, דבר שחייב את איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות. שתי שיטות לסינון נקבעו לשם כך: סינון של השירים הפחות טובים ומניעה ממדינות שהישגיהן בשנים קודמות היו נמוכים לקחת חלק בתחרות. באותן שנים, הוחלט לערוך הצבעה מוקדמת של צוותי שיפוט מכל המדינות שלוקחות חלק על סמך גרסאות מוקלטות של השירים, ולנפות מן התחרות את השירים שהגיעו לשבעת המקומות האחרונים. זאת, כתוצאה מהצורך לנפות את מספרן הגדל של המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות בשל תוצאות נמוכות בתחרות, רומניה לא לקחה חלק בתחרויות האירוויזיון בשנים 1995, 1996, 1997, 1999 ו-2001. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
אדלן
היסטוריה
במהלך כיבוש הונגריה על ידי העות'מאנים ננטשה העיירה מספר פעמים. בתחילת המאה ה-18 נבנה ארמון בסגנון בארוק שנשמר עד היום ומהווה אטרקציה חשובה למבקרי האזור.
רומניה באירוויזיון
היעדרויות
היעדרותה האחרונה של רומניה התרחשה ב-2016, לאחר שאיגוד השידור האירופי הודיע ב-22 באפריל 2016 על הרחקת רשות השידור הרומנית מהתחרות עקב אי-תשלום חוב העומד על כ-16 מיליון פרנק שווייצרי. בעקבות החלטת האיגוד, נבצרה מאובידיו אנטון, הנציג הרומני, האפשרות ליטול חלק בתחרות ימים ספורים טרם קיומה ורומניה, שהוצבה בחצי-הגמר השני של התחרות, הוסרה מרשימת המדינות הנוטלות חלק בתחרות באתר הרשמי. איגוד השידור האירופי אישר כי השיר הרומני שכבר פורסם באלבום הרשמי של התחרות, ימשיך להיות אפשרי להורדה וכי העיתונות הרומנית תוכל להמשיך לסקר את התחרות. המפקח על התחרות, יון אולה סאנד, אמר כי "הדבר, כמובן, מתסכל עבור האמן שנבחר כנציגה של רומניה, עבור העמיתים שלנו מרשות השידור הרומנית ולא פחות עבור הצופים הרומנים ומעריצי התחרות במדינה, אולם אנו מאמינים כי מדובר בהחלטה נכונה וכי הדבר לא ישפיע לרעה על התחרות בכל דרך אחרת". לאחר הסדר תשלום החוב, התאפשר לרומניה לשוב לתחרות בשנה שאחריה.
אדלן
היסטוריה
במאה ה-19 עלתה חשיבותה של התעשייה בעיירה, ובשנת 1838 הוקם בה מפעל סוכר ונפתח בה מכרה פחם.
קהילה יהודית
בינואר 1941 נמנו באדלן 260 תושבים יהודים מתוך כ-3,000 תושבי העיירה, רובם אורתודוקסים.
בשנת 1942 גויסו גברים יהודים רבים מהעיירה לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי ורובם נספו באוקראינה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב־19 במרץ 1944. במאי יצאה פקודה הונגרית להקים גטו בעיירה ובגטו רוכזו כ-500 יהודים. ביוני גורשו לאושוויץ רוב יהודי העיירה.
XSS-10
XSS-10 (ראשי תיבות באנגלית של eXperimental Satellite System-10) הוא מיקרו לוויין שפותח על ידי מעבדות המחקר של חיל האוויר האמריקני, לצורך הדגמת הטכנולוגיה והיישום של מבצעי פעילות קרבה בחלל - תמרון בקרבתו של לוויין אחר, צילומו ובחינתו. הלוויין נועד גם לבחון מערכות שונות המאפשרות ניווט אוטונומי של לוויינים, בקרבה של מטרים מלוויינים אחרים.
היישומים של פעילויות קרבה מגוונים, ופרט לתחום הצבאי, כוללים תדלוק לוויינים, שדרוג בחלל, ותיקונם של לוויינים מקולקלים.
ראו גם
XSS-11
תחנת קיטאי-גורוד
תחנת קיטאי-גורוד (ברוסית: Китай-город) היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלוז'סקו-ריז'סקאיה וקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
התחנה ממוקמת על גבול רובע טברסקוי ובסמאני, חלק מהיציאות מובילות לרובע טגנסקי. קרויה על שם רובע היסטורי באותו שם.
תחנת קיטאי-גורוד נפתחה ב-3 בינואר 1971, והיא אחת מהתחנות העמוסות במטרו של מוסקבה.
אודי מרפי
אודי לאון מרפי (באנגלית: Audie Leon Murphy; 20 ביוני 1925 – 28 במאי 1971) היה גיבור מלחמה אמריקאי, החייל המעוטר ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של ארצות הברית נכון לעת סיום שירותו, ושחקן קולנוע פופולרי.
ילדותו
מרפי נולד וגדל בחווה חקלאית בצפון טקסס, אחד משלושה עשר אחים ואחיות, בגיל צעיר אביו נטש את המשפחה ומרפי עזב את לימודיו כדי לעבוד ולפרנס את בני ביתו. הוא הועסק בעבודות חקלאיות מזדמנות כגון קטיף כותנה ורכש מיומנות ירי בזמן שצד בעלי חיים לקיום משפחתו. בשנת 1941 מתה אימו ואחיו הצעירים הועברו לבית יתומים ולמשפחות אומנות.
תקופת השירות הצבאי
מרפי ניסה להתגייס לצבא בעקבות המתקפה על פרל הארבור והצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, אך לאור גילו הצעיר נדחתה בקשתו. מרפי זייף את תעודת הלידה שלו אך בקשתו להתגייס לחיל הנחתים נדחתה, בשל היותו נמוך וצנום מדי (גובהו של מרפי באותה עת היה 1.65 מטר בלבד). ביוני 1942, מעט אחרי יום הולדתו ה-17, גויס לצבא ארצות הברית.
לאחר טירונות בסיסית בת 13 שבועות בבסיס צבאי בטקסס, עבר אימון מתקדם במרילנד ובמרץ 1943 הוצב בדיוויזיית חיל הרגלים מס' 3 ונשלח לקזבלנקה שבמרוקו. את טבילת האש הראשונה שלו עשה בפלישת בעלות הברית לסיציליה. מרפי הצטיין בלחימה עם יחידתו. עד מהרה התקדם בדרגות, ולאחר שפיקד על סיור בו השתלט על כוח גרמני עדיף מונה לדרגת סמל. ב-2 במרץ 1944 הוענק למרפי עיטור כוכב הארד עם סימול V לאומץ לב לנוכח פני האויב, היה זה הראשון מבין שורה ארוכה וחסרת תקדים של עיטורים ואותות בהם זכה מרפי לאורך שירותו הצבאי.
מרפי זכה לעיטור השירות למופת על פעולתו ב-15 באוגוסט 1944, תחילת מבצע דרגון. חברו הטוב נהרג מאש מקלע גרמני, מרפי השתלט לבדו על עמדת הירי, והפנה את האש לכיוון הגרמנים. ב-2 באוקטובר חיסל לבדו עמדת מקלע גרמנית נוספת, וב-5 באוקטובר התנדב לסחוב מכשיר קשר עד לסמוך לכוחות האויב ולכוון משם את הארטילריה האמריקאית. על כל אחת מפעולותיו אלו זכה מרפי לעיטור כוכב הכסף, וקודם לתפקיד קצין בפועל ומפקד המחלקה.
במהלך המלחמה נפצע מרפי מספר פעמים, וזכה על כך בשלוש מדליות לב הארגמן, באחת התקריות נפגע בירכו ואושפז בשל כך בבית חולים צבאי. בטרם התאושש לחלוטין, עזב מרפי את בית החולים והצטרף ליחידתו.
ב-25 בינואר 1945, ימים ספורים לאחר חזרתו לשדה הקרב, מונה מרפי למפקד הפלוגה, שסבלה מאבדות כבדות ומנתה פחות מ-30 חיילים כשירים. פקודת הקרב שקיבל הייתה להתקדם לקצה יער רידוייר (Riedwihr) בצרפת, להתבצר ולהחזיק את הקו לקראת מתקפה גרמנית. האדמה הקפואה מנעה מהחיילים אפשרות להתחפרות אפקטיבית, ומרפי שלח את חייליו לאחור, נותר בכך לבדו בחזית עם תחילת המתקפה ב-26 בינואר בשעה 14:00.
הגרמנים תקפו עם כוח של כ-250 חיילים ושישה משחיתי טנקים מסוג יאגדפנתר. משחית טנקים אמריקאי מסוג M10 וולברין נפגע וצוותו נטש אותו, מרפי טיפס על גבי משחית הטנקים הבוער שעמד להתפוצץ, והחל לירות במקלע הכבד שהיה מוצב על גג המשחית לעבר חיילי האויב. במהלך הלחימה נפגע מרפי ברגלו אך המשיך לירות במקלע ובמקביל לכוון בקשר את הארטילריה, אף על פי שסיכנה גם אותו. פעולתו הניסה את הגרמנים ששרדו את ההפצצה והוא ארגן את מתקפת הנגד האמריקאית. על פעולתו זו זכה מרפי ב-2 ביוני במדליית הכבוד, העיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילים בכוחות המזוינים של ארצות הברית. באותו טקס הוענק לו גם אות לגיון ההצטיינות על שירותו לאורך התקופה.
סך הכול זכה מרפי ל-33 עיטורים אמריקאים, חמישה עיטורים מצרפת, ביניהם אות לגיון הכבוד בדרגת אביר, צלב המלחמה (Croix de guerre) מצרפת ועיטור צלב המלחמה מבלגיה. לזכותו נזקפות 241 הריגות של חיילים גרמנים במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה
ביוני 1945 חזר מרפי למולדתו והתקבל במצעד ססגוני בטקסס. מגזין לייף פרסם ביולי את תמונתו של מרפי על גבי שער העיתון, מה שהקנה לו הכרה בינלאומית ופרסום רב. למרות שסבל ממה שידוע כיום כהפרעת דחק פוסט-טראומטית, הצטרף מרפי לכוחות המשמר הלאומי, עם פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950. יחידתו לא נקראה לחזית והוא שירת במשמר הלאומי עד 1966 עת השתחרר בדרגת מייג'ור.
מרפי התחתן לראשונה ב-1949 עם השחקנית ונדה הנדריקס, ממנה התגרש כעבור שנתיים, והתחתן בשנית עם פמלה ארצ'ר. לזוג נולדו שני ילדים הקרויים על שם חבריו של מרפי שנפלו בקרב. מרפי החל לפתח את קריירת העסקים שלו, בתחום גידול סוסי מרוץ והרבעה, כתב ב-1949 אוטוביוגרפיה ונכנס לעסקי הבידור.
קריירה בעסקי הבידור
שחקן הקולנוע ג'יימס קאגני שראה את תמונתו של מרפי על שער מגזין LIFE, הזמין את מרפי להוליווד כדי שישתלב בתעשיית הקולנוע המקומית. חלפו מספר שנים עד שקיבל את תפקידו הגדול הראשון, בסרט "ילד רע" (Bad Boy).
אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי
אל-מלכ אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי (בערבית: الأشرف سيف الدين قايت باي) (נודע גם בשם קאיתבֵּאי) היה הסולטאן הממלוכי ה-17 בשושלת הבורג'ית, מושבו היה בקהיר, מצרים, משם שלט גם על ארץ ישראל בשנים 1468–1496. הוא נחשב לגדול הסולטאנים הממלוכים. הוא שם קץ לנסיכות הטורקמנית התקיפה של שושלת ד'ו-אל-קדר בדרומה של אסיה, ולחם בהצלחה בעות'מאנים. אולם מלחמותיו דילדלו את אוצר הממלכה. קאיתביי היה שליט חזק שגילה עניין רב בנושאי דת ומדע וחי בהתנזרות מהבלי העולם. במוצאו היה צ'רקסי והובא למצרים כעבד. הסולטאן אל-אשרף סיף אל-דין ברסבאי רכש אותו בגלל מיומנותו בירי חץ וקשת, והוא הפך  לאחד מחברי משמר ארמון המלוכה. הסולטאן אל-ט'אהר סיף אל-דין ג'קמק שהכיר ביכולותיו הוציא אותו לחופשי והוא קיבל תפקיד בכיר בארמון. תחת שלטונם של הסולטאנים הבאים אל-אשרף סיף אל-דין אינאל אל-עילאא'י, אל-ט'אהר סיף אל-דין ח'שקדם ואל-ט'אהר סיף אל-דין בלבאי אל-מאיّדי התקדם קאיתבאי בסולם הדרגות, והפך עד מהרה להיות מפקד הצבא הממלוכי. קאיתבאי זכור בעיקר בשל מיזמי הבניה המרהיבים שמימן, וחותמו האדריכלי שהשאיר על מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק, חלב, אלכסנדריה, וכל רובעיה של קהיר.
אודי מרפי
קריירה בעסקי הבידור
ההצלחה הגדולה ביותר של מרפי הייתה בגילום תפקיד עצמו, בסרט שנעשה ב-1955 על בסיס האוטוביוגרפיה שלו ונקרא באותו השם, "לגיהנום ובחזרה" (To Hell and Back). הסרט שהופק על ידי אולפני יוניברסל הפך לשובר הקופות מספר אחד של האולפנים עד לאותה עת.
מרפי הוחתם על חוזה ארוך טווח ביוניברסל וסך הכול שיחק ב-44 סרטים רובם מערבונים אך גם סרטי עלילה אחרים כגון מבצע קהיר שצולם בחלקו בישראל. על פועלו בתעשיית הקולנוע זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי
בנייה בירושלים
קאיתבאי היה בעל טעם בארכיטקטורה, והשאיר את חותמו בכל הערים בתחום ממלכתו בהם ביקר. בירושלים בה ביקר בשנת 1480 נותרו מבנים רבים שנבנו ביוזמתו ובמימונו, 2 היפים שבהם הנמצאים במערב הר הבית הם סביל קאיתבאי, ומדרסת אשרפייה.
אודי מרפי
קריירה בעסקי הבידור
ב-1959 שיחק במערבון "הפראים והתמימים" לצידה של סנדרה די וב-1960 בסרט "הגזע המוחרם" לצידם של ברט לנקסטר ואודרי הפבורן.
אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי
בנייה בירושלים
סביל קאיתבאי נבנה עוד בשנת 1455 על ידי הסולטאן בלבאי אל-מאיّדי, ושופץ על ידי קאיתבאי בשנת 1482. הוא נבנה בסגנון של מאוזוליאומים מהתקופה הממלוכית במצרים, עם כיפה המעוטרת בערבסקות מעולם החי. הסביל נמצא במרחק 30 מטר דרומית מזרחית לשער מוכרי הכותנה, בחזיתו המזרחית, 4 מדרגות המובילות אל פתח הכניסה, ובשאר החזיתות חלונות מסורגים. בסביל, מאגר מים עם ברזי שתייה. המים מגיעים באמצעות אמת מים המגיעה מבריכות שלמה שבהרי חברון ונכנסת לעיר דרך שער השלשלת.
אודי מרפי
קריירה בעסקי הבידור
בנוסף למשחק, היה מרפי גם פזמונאי פורה, שכתב שירים רבים לבולטים מזמרי הקאנטרי באותה התקופה.
אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי
בנייה בירושלים
מדרסת אשרפיה נבנתה גם היא קודם לכן בשנת 1465, על ידי המשגיח על הר הבית ומערת המכפלה. אך בשנת 1482 ציווה קאיתבאי להורסה ולבנותה מחדש. המדרסה ממוקמת בשטח שבין שער השלשלת לבין שער מוכרי הכותנה, מערבית לסביל. מבנה המדרסה מפואר מאוד והוא עתיר עיטורים, המאפיינים את שיא האדריכלות הממלוכית כגון: קשתות, כרכובים, לולאות, סורגים ותשליבים גאומטריים.
אודי מרפי
מותו והנצחתו
מרפי נהרג יחד עם חמישה אחרים, בהתרסקות מטוס בווירג'יניה במהלך נסיעת עסקים. הוא נקבר בטקס צבאי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. מדינת טקסס הכריזה כי יום הולדתו, ה-20 ביוני ייקרא "יום אודי מרפי", על שמו נקראו בית חולים בסן אנטוניו, בתי ספר ודרכים במדינה. שירות הדואר של ארצות הברית הוציא לזכרו בול בשנת 2000. בשנת 2014 הוציאה להקת הפאוור מטאל השוודית סבטון שיר לזכרו של אודי מרפי שנקרא To hell and back.
נחום ויינשטיין
נחום ויינשטיין (1876, תרל"ו, ירושלים – 15 באפריל 1956, ד' באייר תשט"ז, תל אביב), ממייסדי תל אביב. שוחט ובודק, והמוהל הראשון של תל אביב.
במשך ארבעים וחמש שנות פעילותו כמוהל, מל ויינשטיין כעשרים ושבעה אלף מילדי יפו ותל אביב. הוא ניהל רישום מדויק של כל הילדים שמל, והשלטונות הבריטיים הסתמכו על רישומים אלו והוציא דרכונים על סמך תעודות שנחתמו על ידו.
קורות חייו
ויינשטיין נולד בעיר העתיקה בירושלים בשנת 1876. בגיל חמש עבר עם המשפחה מירושלים ליפו, ואביו אליהו היה לשוחט האשכנזי הראשון של יפו, תפקיד שמילא במשך 60 השנה הבאות.
למד תורה מפי מלמדים פרטיים שהובאו ליפו מירושלים. בגיל 12 נשלח לפתח תקווה ללמוד תורה אצל הרב ישראל צבי הכהן ולאחר מכן חזר ליפו ולמד בכתה הגבוהה של בית הספר שערי תורה. בהיותו בן 17 נישא לאטיל ביילה בת יהודה לייב ופייגא שפירא מחברון.
ויינשטיין למד מאביו את מלאכת השחיטה, וממאיר המבורגר, המוהל הראשון ביפו – את מלאכת המילה.
בשנת 1895 הוזמן ויינשטיין על ידי חברת יק"א לעבוד במושבה יהודית שהוקמה על ידה בקפריסין בשם מרגוע-ציפלינג, שם חיו אז כעשרים משפחות יהודיות שבאו מאנגליה ללמוד התיישבות מטעם החברה אהבת ציון. במשך הזמן חזרו רובן לאנגליה ואחרי שלוש וחצי שנים עזב ויינשטיין את קפריסין וחזר ליפו.
בשנת 1899 נתמנה למשגיח בשערי תורה בנווה שלום שהיה בית הספר העיקרי של יהודי יפו. ובמקביל עבד כשוחט, בתור המוהל היחידי ביפו, כאחראי על סידורי חופה וקידושין, וכמשגיח על העירוב של השכונות. עם הקמת אחוזת בית בשנת 1909 הצטרף אליה ויינשטיין כאחד מ-66 משפחות המייסדים, יחד עם אביו אליהו וינשטיין, אחיו המורה ישראל ויינשטיין ואחותו שושנה רייזל רסקין ומשפחתה. הם בנו את בתיהם ב"אחוזת ויינשטיין" ברחוב לילינבלום 20-18.
בשנת 1917, בעת גירוש היהודים מתל אביב ויפו, הורשה ויינשטיין להישאר כדי לשרת את בעלי המלאכה היהודים שנשארו אף הם לשם עבודתם עבור הצבא העות'מאני.
ויינשטיין נפטר בביתו בשנת 1956 בהיותו בן שמונים, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. משפחתו מנתה תשעה בנים ובנות.
חתנו של ויינשטיין, יהושע שקול (נפטר בכ"ז חשוון תשנ"א), המשיך את דרכו והיה מן המוהלים המפורסמים בירושלים. בעקבותיו הלך בנו מאיר עמנואל שקול, נכדו של ויינשטיין, שגם היה מגדולי ומוותקי המוהלים בבני ברק (נפטר בכ"ט שבט תשפ"א)
שנות ה-60 של המאה ה-20
שנות ה-60 של המאה ה-20 (בקיצור: שנות השישים או באנגלית הסיקסטיז) היו העשור השביעי של המאה ה-20, החלו ב-1 בינואר 1960 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1969.
בזירה הבינלאומית חלה הסלמה ניכרת במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, אשר כמעט והגיעה לשואה גרעינית בשנת 1962. המלחמה מצאה את ביטויה הן במישור הצבאי (מלחמת וייטנאם, ובמידת מה גם מלחמת ששת הימים) והן במישור הטכנולוגי (המירוץ לחלל, שראשיתו בשיגור האדם הראשון לחלל ושיאו במסעה של אפולו 11 שהנחיתה את האדם הראשון על הירח). הקמתה של חומת ברלין והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה המחישו את הקרע המתמשך בין שתי מעצמות העל. כחלק מהתמודדותה של ארצות הברית עם איומי המלחמה הקרה בחרו תושבי ארצות הברית בג'ון פיצג'רלד קנדי כנשיא ה-35 של ארצות הברית, בשנת 1963 של אותו עשור נרצח קנדי בדאלאס, טקסס.
התקופה עומדת בסימן קריסתו של הקולוניאליזם האירופי ועצמאותן של מושבות רבות ברחבי העולם, ובמיוחד באפריקה, שבה גל הלאומיות נתפס כבלתי ניתן לעצירה. תביעות לשוויון זכויות נתנו אותותיהן גם בעולם המפותח, ובמיוחד הפגנות המחאה של אפרו-אמריקאים בארצות הברית בהנהגתו של מרטין לותר קינג. השלב הראשון של "הגל השני" של הפמיניזם, הפמיניזם הליברלי, החל עם פרסום ספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" בשנת 1963.
עשור זה הוא חלק מנקודת השיא של שיעור הצמיחה הכלכלית בהיסטוריה - שיא שלא נשבר גם בראשית המאה ה-21.
ואולם נראה שיותר מכל, ייזכר העשור בשל תרבות הצעירים המתירנית, שהתפתחה באמריקה הצפונית ובאירופה (ילדי הפרחים) בד בבד עם התרחבות מערכת תקשורת ההמונים. תרבות זו, פציפיסטית ואנטי-קפיטליסטית, דחתה את ערכי דור ההורים ויצאה נגד איסורים מיניים וחברתיים ארוכי-שנים, בנצלה את תפוצת המריחואנה ואת פיתוח הגלולה למניעת היריון. להקת הביטלס ואמן הפופ אנדי וורהול נתפסו כחלוציה של תרבות זו. בלונדון ידועה התקופה כתקופת "לונדון החוגגת", שהצטיינה בפריחה של תרבות, אופנה, מוזיקה ויצירה צעירה ומשוחררת.
הדור שנולד במחצית הראשונה של שנות ה-60 (יחד עם ילידי המחצית השנייה של שנות ה-50) מכונה דור הבייבי בום. הדור שנולד במחצית השנייה של שנות ה-60 (יחד עם ילידי המחצית הראשונה של שנות ה-70) מכונה דור ה-X.
בישראל שנות ה-60 מזוהות בעיקר עם משפט אייכמן, מלחמת ששת הימים, ומלחמת ההתשה.
תנועת תרבות הנגד והמהפכה החברתית של שנות ה-60
במחצית השנייה של העשור צעירים רבים במדינות העולם המערבי החלו להתקומם נגד הנורמות השמרניות של התקופה. בעקבות כן נוצרה "תרבות נגד", שהובילה למהפכה חברתית ברחבי העולם המערבי במהלך העשור. תנועת תרבות הנגד החלה בארצות הברית כתגובה נגד השמרנות והקונפורמיות החברתית של שנות החמישים, וכמו גם כתגובה להתערבותה הצבאית הנרחבת של ארצות הברית בווייטנאם. בני הנוער שהיו פעילים בתנועת תרבות הנגד כונו "היפים". תנועת תרבות הנגד פעלה לקידום הליברליזציה בחברה, כולל קידום המהפכה המינית, קראו שלא לבטוח באופן מוחלט ברשויות ובממשל, וחתרו להשגת שוויון מוחלט עבור נשים ומיעוטים.
התנועה נגד המלחמה
במהלך המלחמה בווייטנאם מעל לחצי מיליון חיילים אמריקנים נשלחו לווייטנאם, ומעל ל-58,500 חיילים אמריקנים נהרגו במלחמה. כתוצאה מכך נוצרה בארצות הברית התנגדות ניכרת למלחמה בווייטנאם. בעוד שב-1965 רק אמריקנים מעטים מחו על המעורבות האמריקאית בווייטנאם, ככל שהמלחמה נמשכה, ומספר מקרי המוות עלה, התגברה בארצות הברית התסיסה האזרחית. הסטודנטים האמריקנים היו מבין המתנגדים העיקריים למלחמה, ועל כן מהקמפוסים של האוניברסיטאות והקולג'ים יצאו חלק ניכר מההפגנות נגד המלחמה. ככל שהאידיאלים של התנועה התפשטו מעבר לקמפוסים של האוניברסיטאות והקולג'ים, החלו לעלות ספקות לגבי המלחמה גם בתוך הממשל עצמו.
התנועה לזכויות האזרח
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-50 ובמהלך כל שנות ה-60 אפרו-אמריקאים בארצות הברית החלו לפעול להוצאה מחוץ לחוק של האפליה הגזעית שהתקיימה עד אז נגד שחורים בארצות הברית. התנועה התאפיינה בקמפיינים של רבים. בין השנים 1955 עד 1968 המעשים המרובים של אי-ציות אזרחי ומחאה לא-אלימה תרמו למשבר בין פעילים בתנועה לבין רשויות השלטון. במקרים רבים הממשל הפדרלי, הממשל המקומי, חברות וישובים שונים נאלצו להגיב באופן מיידי להפגנות, וכתוצאה מכך סוגיית חוסר השוויון קיבלה סיקור תקשורתי נרחב בכלי התקשורת ברחבי העולם. צורות של מחאה או אי-ציות אזרחי כללו מקרים של חרם צרכנים כמו חרם האוטובוסים של מונטגומרי שצלח, הפגנות "Sit-in", צעדות הפגנה כגון המצעדים מסלמה למונטגומרי (1965) באלבמה, וכן מגוון רחב של פעילויות לא אלימות אחרות.
הישגי החקיקה של התנועה לזכויות האזרח היו בשלב זה חוק זכויות האזרח (1964), שאסר על אפליה על בסיס "גזע, צבע, דת או מוצא לאומי" בפרקטיקת התעסוקה ובמקומות ציבוריים ; חוק זכות ההצבעה (1965), שנתן כלים לאכיפת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שכבר עיגן חוקתית את איסור האפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי ב-1870 ; חוק ההגירה והאזרחות (1965), אשר שינה את אופן חלוקת מכסות ההגירה לארצות הברית באופן מהותי, וביטל את "נוסחת המוצא הלאומי", שהייתה נהוגה בארצות הברית משנת 1921 ; חוק דיור הוגן (1968), אשר נועד למנוע אפליה גזעית נגד קונים או שוכרים.
הגל השני של הפמיניזם
הגל השני של הפמיניזם בארצות הברית וברחבי העולם צבר מומנטום בתחילת העשור. בעוד שהגל הראשון של הפמיניזם, אשר חל בראשית המאה ה-20, התמקד במתן זכות בחירה לנשים, וחתירה לשינוי המקרים בהם דה יורה מתקיים אי-שוויון חברתי בין גברים לנשים, הגל השני התמקד בשינוי הנורמות התרבותיות והחברתיות וחתירה לשינוי המקרים בהם דה פקטו מתקיים אי-שוויון חברתי בין גברים לנשים. באותה העת הדעה הרווחת בעולם, ובמדינות המערב בפרט, הייתה שמקומה של האישה הוא ברוב המקרים בבית, ועל כן באותה התקופה הייתה הדרה של נשים מענפים רבים בתעשייה. ועדה נשיאותית אמריקאית לבחינת מעמד האישה מצאה, שבארצות הברית מתקיימת בפועל אפליה נגד נשים במקום העבודה ובכל היבט אחר של החיים, ובעקבות כן במהלך העשורים הבאים יושמו רפורמות משפטיות, שנועדו לקדם את הנשים בחברה האמריקנית (, תיקון סעיף 9 לחוק החינוך, וכו'), ואשר הסירו את המחסומים המשפטיים האחרונים שנותרו לחופש האישי של הנשים בחברה האמריקנית ולהצלחתן המקצועית. במהלך העשור פמיניסטיות רבות לקחו חלק בהפגנות לקידום מעמד האישה ולסיום אי השוויון בין נשים לגברים, כתבו ספרים על הנושא, וקידמו את השיח הציבורי בנושא, והובילו לבסוף לשינויים חברתיים ופוליטיים ולהסרת המגבלות, שהיו קיימות עד אז על נשים. בשנת 1963 יצא לשווקים ספרה המהפכני של בטי פרידן, "המסתורין הנשי", אשר ניתח את תפקיד הנשים בחברה ובחיים הציבוריים והפרטיים. בשנת 1966 התנועה החלה לגדול באופן מהותי, ובעקבות כן פרידן, יחד עם פמיניסטיות נוספות, ייסדה את הארגון הנשים הלאומי (NOW).
התנועה לזכויות להט"בים
בהשראת התנועה לזכויות האזרח והתנועה הפמיניסטית בשנות ה-60 נוסדה במהלך העשור גם התנועה לקידום זכויותיהם של להט"בים. בעוד שבתחילה התנועה הדגישה כי גברים הומוסקסואלים ונשים לסביות אינם שונים מהטרוסקסואלים ועל כן מגיע להם שוויון זכויות מלא, לקראת סוף העשור מטרותיה של התנועה הפכו קיצוניות יותר, כאשר התנועה תבעה את הזכות להיות שונה ועודדה גאווה להט"בית.
התנועה לזכויות להט"בים נוסדה רק לקראת סיום העשור. ההומופוביה ברחבי ארצות הברית בשנות ה-50 וה-60, הייתה קיימת הן במערכת החוק, שאיפשרה ענישה על התנהגות שנחשבה כ"סוטה", והן ביחס החברתי שהתיר אלימות, ולמעשה התיר את דמם של להט"בים. באותה העת ההומוסקסואלים בארצות הברית לא הורשו להתכנס על פי חוק. בשל כך במהלך העשור המשטרה ערכה פשיטות רבות על מקומות מפגש בולטים של הקהילה ההומוסקסואלית, בהם הגיי בר "פונדק סטונוול" בגריניץ' וילג' שבניו יורק, במטרה לעצור הומוסקסואלים. ביוני 1969 חלה בפעם הראשונה התנגדות לפשיטות המשטרתיות. התקוממות זו, שכונתה לימים "מהומות סטונוול", נחשבת לציון דרך חשוב בתולדות תנועת שוויון הזכויות להומוסקסואלים, והביאה לשינוי משמעותי ביחס ללהט"בים בתרבות המערבית ובתרבות האמריקנית בפרט.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
מנהיגי עולם בולטים
מנהיגי עולם שנכללו במהלך העשור בצמרת רשימת אנשי השנה של המגזין "טיים":
אירועים משמעותיים בישראל
מדינת ישראל ידעה במהלך רוב העשור שקט ביטחוני יחסי (למעט תקריות לאורך הגבול הסורי ופעולות חבלה ראשוניות של ארגון פת"ח הפלסטיני). דוד בן-גוריון פרש מהחיים הפוליטיים.
גלי עליה גדולים, בעיקר ממרוקו ומרומניה, הגיעו לישראל.
ב-1961 נלכד פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן על ידי המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים והובא למשפט בישראל. במהלך משפטו נחשפו פרטים רבים וקשים על השואה, והחברה החלה לגלות יותר עניין בנושא הכאוב. אייכמן נמצא אשם ונידון למוות. הוא הוצא להורג ב-1962.
אין ספק שהאירוע המשמעותי בתקופה זו היה מלחמת ששת הימים (1967), שפרצה לאור הסלמה מהירה במצב הביטחוני. ישראל הדהימה כשהביסה את צבאות מצרים, סוריה וירדן, השמידה את חילות האוויר שלהם תוך מספר ימים והכפילה את השטח שבשליטתה פי ארבעה ויותר - במהלך המלחמה ישראל כבשה את חצי האי סיני, את רמת הגולן, את רצועת עזה ואת הגדה המערבית, ושיחררה את ירושלים לרבות העיר העתיקה. השיפור הכלכלי שחל לאחר המלחמה תרם אף הוא לתחושת האופוריה במדינה היהודית. רבים, בעיקר בקרב הציונות הדתית, דיברו על השיבה ל"נחלת אבות" בירושלים העתיקה ובערים אחרות. קו הפסקת האש החדש כונה "הקו הסגול". בעקבות המלחמה הפך "הקו הירוק" לגבול אדמיניסטרטיבי בין שטחים הנתונים למרות ישראל. החוק הישראלי חל על השטחים שבתוך הקו הירוק, וכן על החלק המזרחי של ירושלים (שאוחד עם החלק המערבי) ועל רמת הגולן (מאז 1981). רוב השטחים שמחוץ ל"קו הירוק" כפופים לממשל מיוחד.
ב-1964 זכתה ישראל בפעם הראשונה והיחידה בגביע אסיה בכדורגל, ובשני הטורנירים הנוספים של גביע אסיה בכדורגל בעשור זה (1960, 1968), זכתה ישראל בסגנות ובמקום השלישי בהתאמה.
ב-24 במרץ 1966 מתחילים שידורי הערוץ הלימודי של ישראל, שנקרא בשלב זה "נאמנות הטלוויזיה הלימודית".
ב-1968 הצוללת הישראלית אח"י דקר, אשר עשתה דרכה מנמל פורטסמות' באנגליה לנמל חיל הים בחיפה ועליה 69 אנשי צוות, טובעת בדרכה לישראל. רק לאחר כ-30 שנה של חיפושים חוזרים ונשנים, עם עזרה מכוחות בין-לאומיים בהיקף חסר תקדים, נמצא גוף הצוללת בין כרתים לבין קפריסין ב-28 במאי 1999.
ב-2 במאי 1968 מתחיל השידור הציבורי של ישראל (הערוץ הראשון), עם הצגתו של מצעד צה"ל ביום העצמאות בשידור חי.
סוויש
סוויש (באנגלית: swish) הוא משחק קלפים המערב חשיבה מחוץ לקופסה. המשחק מבוסס על משחק הקלפים סט. המשחק נקרא כך מכיוון שמטרת המשחק היא לקלוע "כדורים" לתוך "סלים", כמו שבכדורסל "סוויש" הוא קליעה לסל בלי שהכדור ייגע בלוח או בטבעת של הסל.
תיאור המשחק
משחק קלפים זה מתחיל בפתיחת 16 קלפים. על כל קלף מצוירים טבעת ועיגול בשני מקומות שונים על פני הקלף, יתר הקלף שקוף. השחקנים צריכים למצוא סטים של קלפים, המכונים ביחיד "סוויש", שניתן לשים אחד על השני בצורה שבה בכל טבעת יהיה עיגול באותו צבע ללא טבעות או עיגולים מיותרים. סוף המשחק הוא כשהקופה נגמרת והמנצח הוא השחקן עם המספר הרב ביותר של קלפים.
הקלפים
לכל אחד מארבעת הצבעים יש מיקום ייחודי בקלף שגודלו 3 על 4 טבעות משחק:
סירימאבו בנדרנאיקה
סירימאבו בנדרנאיקה (בסינהלית: සිරිමාවෝ බණ්ඩාරනායක; 17 באפריל 1916 – 10 באוקטובר 2000) הייתה ראש ממשלת ציילון (כיום סרי לנקה) בשנים 1960–1965, 1970–1977 ו-1994–2000 מטעם מפלגת החירות של סרי לנקה. כשנבחרה לכהונתה הראשונה, ב-1960, הייתה לאישה הראשונה בעולם שנבחרה לעמוד בראש ממשלה.
משפחתה
סירימאבו רטאוואטה (Ratwatte) הייתה הבת הבכורה במשפחה שהשתייכה לקאסטת רדאלה, הקאסטה האריסטוקרטית. אחד מאבות-אבותיה היה רטאווטה דיסאווה, שחתם בשם הסינהאלים על אמנת קנדיאן (בשנת 1815), שהעניקה לבריטים את כוחם בציילון. היא למדה בבית ספר קתולי פרטי לבנות, אך הייתה כל חייה בודהיסטית. ב-1940 נישאה לסולומון ווסט רידג'וויי דיאס בנדרנאיקה, שהיה אז חבר ב"מועצת המדינה של ציילון" והיה בנו של סר סולומון דיאס בנדרנאיקה (האב), המודאליאר (יועץ ראשי מטעם המקומיים) למושל הקולוניאלי.
בנדרנאיקה נכנסה לחיים הפוליטיים כאשר נקראה למלא את מקומו של בעלה, סולומון, שכיהן כראש ממשלת סרי לנקה (אז ציילון) מ-1956 ונרצח ב-1959, וב-21 ביולי 1960 החלה לכהן כראש הממשלה. בהמשך הקריירה, השתמשה ברצח ליצירת מניפולציה רגשית, כאשר נהגה לפרוץ בבכי בעת שהסבירה שעליה להמשיך במדיניותו. יריביה כינו אותה בשל כך "האלמנה המייבבת".
בתה המשותפת עם סולמון בנדרנאיקה, צ'נדריקה קומרטונגה, כיהנה כנשיאת סרי-לנקה בין השנים 1994–2005. בנה אנורה בנדרנאיקה היה פוליטיקאי בממשלת סרי לנקה וכיהן בין היתר כשר וכיו"ר האופוזיציה.
תקופת הכהונה הראשונה (1960–1965)
בשנתה הראשונה בתפקיד הורתה להפסיק את השימוש באנגלית כשפה רשמית, ולהותיר את הסינהלה כשפה הרשמית יחידה. המיעוט הטמילי התקומם נגד ההחלטה, משום שחשש שהדבר יקשה על שילובו במדינה. המתיחות במדינה גברה, ובנדרנאיקה הכריזה על מצב חירום. בעיות נוספות התעוררו כאשר חברות זרות, ובמיוחד חברות נפט אמריקאיות ובריטיות, הולאמו. ארצות הברית ובריטניה הטילו אמברגו על סרי לנקה, מה שקירב את המדינה לברית המועצות ולסין. ב-1962 נכשל ניסיון הפיכה צבאית נגדה, וב-1964 נפלה ממשלתה בהצבעה על הצעת אי אמון. ב-1965 הובסה בבחירות.
תקופת הכהונה השנייה (1970–1977)
אחרי 5 שנים באופוזיציה, חזרה בנדרנאיקה למשרת ראש הממשלה ב-1970. בראשית תקופת כהונתה השנייה אושרה חוקה חדשה, שבה המדינה הוכרזה כרפובליקה, שינתה את שמה מציילון לסרי לנקה והתנתקה מחבר העמים הבריטי. 16 חודשים לאחר שנבחרה, התקוממות של צעירים מהשמאל כמעט ושמה קץ לשלטונה. הצבא הסרי לנקי הקטן לא הצליח להתמודד עם ההתקוממות, אך הודות ליחסיה הטובים של בנדרנאיקה עם גוש המדינות הבלתי-מזדהות, מיהרו אלה לסייע לה לדכא את ההתקוממות. בשיתוף פעולה נדיר, אף הודו ופקיסטן שלחו כוחות צבא לסייע לבנדרנאיקה. המשבר הפך לרגע מכונן עבורה, ועיצב את תדמיתה כמנהיגה. אחד מהשרים התבטא אז כי "היא הייתה הגבר היחיד בקבינט".
בניגוד לביקורת שנמתחה על בנדרנאיקה מבית, מחוץ לסרי לנקה דרך כוכבה. ב-1976 היא נבחרה לעמוד בראש ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ואירחה ועידה גדולה בהשתתפות ראשיהן של מדינות אלה.
בסופו של דבר, המשבר הכלכלי, לצד מחאה על גילויי שחיתות בממשלתה, הובילו לתבוסתה של בנדרנאיקה בבחירות שנערכו ב-1977.
באופוזיציה
שנות ה-80 של המאה ה-20 היו השנים הקשות בקריירה הפוליטית של בנדרנאיקה. הציבור הסרי לנקי, שהעריץ אותה בעבר, סלד ממנה. במפלגתה קראו תיגר על מנהיגותה, ואפילו ילדיה שלה, צ'נדריקה ואנורה, יצאו נגדה. כפוליטיקאית ממולחת, הצליחה בנדרנאיקה לפלג את מתנגדיה, ולהישאר בראש המפלגה על אף תבוסותיה החוזרות ונשנות בבחירות.
תקופת הכהונה השלישית (1994–2000)
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1994 זכתה בתה של בנדרנאיקה, צ'נדריקה קומרטונגה. קומרטונגה מינתה את בנדרנאיקה לראש הממשלה, אלא שב-17 השנים שחלפו מאז תקופת שלטונה הקודמת, שונתה חוקת המדינה, וכעת מירב הסמכויות היו בידי הנשיא ולא בידי ראש הממשלה, בדומה לשיטת המשטר הנהוגה בצרפת. היא עזבה את התפקיד זמן קצר לפני מותה, בשנת 2000, והלכה לעולמה בדיוק ביום הבחירות.
בסי סמית'
בסי סמית' (באנגלית: Bessie Smith; 9 ביולי 1892 או 15 באפריל 1894 - 26 בספטמבר 1937) הייתה זמרת בלוז אמריקאית, שכונתה "הקיסרית של הבלוז" והייתה זמרת הבלוז המצליחה והפורייה ביותר בשנות העשרים.
אף על פי שלא הייתה לה השכלה מוזיקלית פורמלית, הייתה סמית' שותפה פעילה בכתיבת לחני השירים שלה ותמליליהם.
שני שירים מאלבומה הראשון שברו את שיאי ההשמעות בארצות הברית בשנת 1936: "This is my business" ו-"You don't know me".
שנים ראשונות
סמית' חיה ובגרה בצ'אטאנוגה, טנסי. עוד בטרם מלאו לה תשע שנים התייתמה מאביה, פועל וכהן דת בפטיסטי ומאמה וגדלה עם אחיה. כבר כנערה הופיעה במופעי רחוב בשירה וריקוד, כאשר אחיה מלווה אותה בנגינה בגיטרה. הצורך לשרוד בסביבה הקשוחה של מופעי הרחוב הפך אותה למחוספסת ואלימה עוד בגיל צעיר. מבנה גופה (היא התנשאה לגובה של כ-1.80 מטר) וקולה החזק הפכו אותה עד מהרה לשליטת הרחוב. בתקופה זו גם החלה לשתות ג'ין, משקה אלכוהולי שיוצר במסבאות בלתי-חוקיות (מסבאה כזו נקראה speakeasy).
ב-1912 גילתה אותה זמרת הבלוז גרטרוד ("מא") רייני כאשר הופיעה בצ'אטאנוגה ולקחה אותה עמה למסע ההופעות שלה. ב-1913 יצרה סמית' את המופע הראשון שלה בתיאטרון "81" באטלנטה, בהשפעתה של רייני ותחת הדרכתה.
קריירה מוזיקלית
בראשית שנות העשרים הופיעה במחזמר ?How Come שנכתב על ידי סידני בשה והועלה על במות ברודוויי וברחבי ארצות הברית. עם תום הופעותיה עברה להתגורר בפילדלפיה, שם נישאה לג'ק גי ב-1923. שנה זו מציינת גם את התחלת הצלחתה כזמרת עם הופעת האלבום הראשון בכיכובה בחברת Columbia Records, Downhearted Blues. התקליט זכה להצלחה חסרת תקדים ונמכר עד סוף אותה שנה בשני מיליון עותקים. נישאת על גל ההצלחה הצטרפה ככוכבת ללהקת הוודוויל השחורה הגדולה Theater Owners Booking Association) T.O.B.A.) עמה יצאה לסיבובי הופעות ארוכים ברחבי ארצות הברית. היא הופיעה עם להקות גדולות ובין נגניה נמנו פלטשר הנדרסון ולואי ארמסטרונג. סמית' הפכה לזמרת האפרו אמריקאית בעלת השכר הגבוה ביותר בתעשייה ויכלה להרשות לעצמה חיי מותרות, אלא שהעדיפה לבלות בקרב הפועלים השחורים בשכונות העוני ולשתות ג'ין במסבאות כמו בשיריה Gin House Blues ו- Me And My Gin. רוב המילים לשיריה נבעו מההווי של שכונות אלה.
בעלה לא היה נאמן לה, אך גם סמית' לא הייתה נאמנה לבעלה ובגדה בו עם גברים ונשים כאחד. ב-1929 עזבה את בעלה, ללא גירושים ועברה לחיות ללא נישואין עם ריצ'רד מורגן, שהיה חבר קרוב ולא קנאי וגם לא היה מאוים מהביסקסואליות שלה. הם נותרו בני זוג עד מותה.
שלהי הקריירה
הקריירה של סמית' נקטעה עקב השפל הגדול ועקב עלייתם של הסרטים המדברים ששמו קץ למופעי הוודוויל. היא ניסתה להופיע במחזות זמר בברודוויי, אך ללא הצלחה מרובה. השיר שכתבה וביצעה, שהפך ללהיט ענק וזכה מאז לאינספור ביצועים, Nobody Knows You When You're Down and Out, משקף את תחושת הדיכאון וחוסר המוצא שאפיינה את התקופה.
ב-1933 צירף אותה ג'ון האמונד לתזמורת הסווינג שלו עם הטרומבוניסט ג'ק טיגרדן. הם הקליטו תקליט ל"קולומביה" שכלל את השירים Take Me For A Buggy Ride ו-Gimme a Pigfoot. אך הנדרסון לא היה מרוצה מהתוצאה כיוון שסמית' ניסתה להתאים עצמה לסווינג, במקום לדבוק בקצב הבלוז שפרסם אותה והחליף אותה בזמרת צעירה, אותה סימן כיורשת לסמית' - בילי הולידיי.
סמית' נפצעה בתאונת דרכים, במכונית נהג בן זוגה ריצ'רד מורגן. שמועות שהפיץ ג'ון המונד מאוחר יותר טענו שעקב סירובו של בית חולים "ללבנים בלבד" אליו הגיעה, לטפל בה היא טולטלה בדרכים עד שמתה מאיבוד דם. לאחר מכן הודה המונד שטענתו לא הייתה מבוססת על עדות ראייה אלא על שמועות, לדברי עדים "לא ייתכן שנהג כלשהו ניסה אפילו להובילה לבית חולים ללבנים בלב 'הדרום העמוק' של ארצות הברית באותה תקופה". אולם הנופך המסתורי והרקע של מדיניות ההפרדה הגזעית העניקו למותה הילה של מוות על רקע גזעי והחזירו אותה לתודעת הציבור. בטקס האשכבה שלה, שנערך ב-3 באוקטובר 1937, השתתפו 10,000 איש. ב-1970 הוצבה מצבת זיכרון על קברה בפנסילבניה במימון הזמרת ג'ניס ג'ופלין. ב-1971 הוציא ג'ון האמונד מחדש את תקליטיה של סמית', עבור הוצאה-מחדש זו זכה בפרס גראמי.
לאחר מותה
בשנת 1989 הוענק לה פרס גראמי למפעל חיים. היא נכללת בהיכלי התהילה של הג'אז, הרוק והבלוז.
ייצוגים בתרבות
ב-1972 יצאה ביוגרפיה על בסי סמית', בשם "Bessie", מאת העיתונאי האמריקאי כריס אלברטסון.
ב-2015 יצא סרט ביוגרפי, "סיפורה של בסי סמית'" (באנגלית גם שמו Bessie). בסרט כיכבה והייתה מפיקה בפועל קווין לטיפה.
בסי סמית' עצמה שיחקה בסרט קצר בשנת 1929 בשם "St. Louis Blues", עם קאסט שכולו שחור, בדמות אישה מוכה, בת זוגו של מהמר שבוגד בה עם אישה צעירה יותר.
שיריה נכללו בפסקולים של עשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה, ביניהם אימפריית הפשע, להרוג את ביל חלק 2, ומים לפילים.
במחזמר הישראלי "אל תקרא לי שחור" נכלל שיר בשם "מי רצח את בסי סמית'?" הרומז לתעלומה האופפת את נסיבות מותה. ניקו ניתאי ביים את ההצגה "מותה של בסי סמית'" לפי מחזה מאת אדוארד אלבי.
כחליל חינני
כַּחְלִיל חִנָּנִי (שם מדעי: Cyaniris semiargus; שם קודם: כחליל אנטיוכיה), הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים. בישראל פרפר זה מעופף בגליל העליון בהר מירון ובחרמון.
תפוצה
הכחליל החינני נפוץ ברחבי יבשת אירופה, עד לחוג הארקטי, מרוקו, והמזרח התיכון, משם מזרחה על פני האזור הפלארקטי עד לסיביר ולמזרח הרחוק הרוסי. בבריטניה היה ריכוז אוכלוסיות גדול של הפרפר בתחילת המאה ה-19, אך הם נעלמו לפני המאה ה-20, אף על פי שמאז זוהו מספר פרטים נודדים, ההערכה היא כי הפרפר נכחד בבריטניה עד שנת 1906. בשנת 2009, אונסק"ו חקר אפשרות השבת טבעית של הפרפר לבריטניה.
הכחליל החינני מתעופף גם בגליל העליון בחודשי אפריל ומאי, הוא נצפה גם בלבנון וככל הנראה מתעופף גם בחלקו הסורי של החרמון.
מרחב מחיה
מין זה נפוץ בכרי דשא, שטחי מרעה, עשב ואזורים לחים בעלי פרחים. הוא מתעופף בעיקר בגבהים הנעים בין גובה 1,000 עד 2,200 מטרים. נראה שהוא מעדיף לאכלס מקומות שאינם מעובדים ואינם משמשים לייצור מספוא.
תיאור
שני המינים בעלי סימנים כתומים וגופם בצבע סגול כהה או חום. הפרפר הושווה לכחליל השברק, ולתת המין היווני שלו, Helena, שבעל סימנים כתומים.
מין זה דומה למדי למין קופידו מינימוס (Cupido minimus), אך בכנפיים האחוריות התחתונות של הכחליל החינני הכתם השחור בחלל 6 (הקרוב לקודקוד הכנף) ושני הכתמים שלידו יוצרים זווית קהה, בעוד שאצל קופידו מינימוס הם יוצרים זווית חדה.
הביצים לרוב מוטלות בבודדים, עמוק בתוך פרחי הצמח הפונדקאי, קרוב לבסיס ובין עלי הכותרת. הביצה בגודל 0.6 מ"מ, בעלת קוצים מזעריים, המזכירים מעט קיפוד ים. הזחל הוא בצבע ירוק צהוב עם קווים כהים ויש לו שערות עדינות וספירקול ות חומות כהות. עם בקיעת הזחל הוא ניזון מעלי הכותרת מתוך הפרח. הוא נכנס לתרדמת חורף עוד בהיותו זחל צעיר ועם חלוף החורף ממשיך לאכול את הצמח הפונדקאי. הגולם הוא בצבע ירוק זית ומחובר לצמח הפונדקאי בעזרת חגורת משי. הגולם הוא בגודל 10.5 מ"מ ולוקח כ-3 שבועות עד בקיעתו.
ביולוגיה
מין זה מקים מחזור אחד בשנה. הוא חורף כזחל צעיר. מבוגרים טסים ממאי עד אוגוסט, תלוי בגובה האזור. זחלים ניזונים בעיקר מתלתן אדום (Trifolium pratense) ומינים אחרים של תלתן (Trifolium medium ,Trifolium spadiceum), מבקית הקרקה, אנתיליס, רתמה ודבשה.
תת-מינים
תת-המינים כוללים:
יון גיקה
יון גיקה (ברומנית: Ion Ghica; 12 באוגוסט 1816–7 במאי 1897), מהפכן רומני, מתמטיקאי ודיפלומט שכיהן פעמיים כראש ממשלת רומניה (1886-1887), (1870-1871). כמו כן היה חבר באקדמיה הרומנית ונשיאה ארבע פעמים (1876-1882, 1884-1887, 1890-1893 ו- 1894-1895).
גיקה, צאצא למשפחת אצולה רומנית, היה אחד ממייסדי רומניה המודרנית. הוא נולד בבוקרשט ולמד משפטים וספרות בפריז. גיקה פעל למען איחודה של רומניה וטבע את האימרה: "אנו איננו מונטנים וגם לא מולדבים. אנו כולנו רומנים"
ב-1843, במהלך טיול לילי בבוקרשט, בחברת ידידיו, ניקולאה בלצ'סקו וקפטן קריסטיאן טל (Tell), השלושה ייסדו את האגודה הסודית Frăţia (האחווה) שעסקה בהכנת מהפכת 1848 (ולאכיה).