cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחיה בן אחיטוב
תפקיד נשיאת האפוד
כאשר נחרב המקדש בשילה, ניצל האפוד עד אשר הועבר לאחיה. האפוד נשאר בבית משפחת עלי גם לאחר הטבח בכהני נוב. מטרת נשיאת האפוד אינה ידועה, אך הכהנים השתמשו באפוד בעת ששאלו באלוהים. השאילה באלוהים באמצעות האפוד נעשתה כנראה, באמצעות האורים ותומים, שנמצאו בחלקו הפנימי של האפוד.
תפקידו של אחיה היה לשאת את האפוד. את האפוד לא לובשים אלא נושאים או חוגרים. פסוק ג' מתאר את שני תפקידיו: וַאֲחִיָּה בֶן-אֲחִטוּב אֲחִי אִיכָבוֹד בֶּן-פִּינְחָס בֶּן-עֵלִי כֹּהֵן ה', בְּשִׁלוֹ-נֹשֵׂא אֵפוֹד. הכינוי, מייחד במקרא רק את משפחת עלי הכהן. בפסוק מ"א נאמר: וַיֹּאמֶר שָׁאוּל, אֶל-ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל--הָבָה תָמִים. לדעת רש"י בקשת שאול, 'הבה תמים', פירושה- תן גורל אמת. במקום נוסח המסורה נכתב בתרגום השבעים: "ויאמר שאול, ה' אלהי ישראל, למה לא ענית את עבדך היום אם יש בי או ביונתן בני העוון. ה' אלהי ישראל הבה אורים ואם ישנו... בעמך ישראל הבה תמים". לדעת שמעון בר-אפרת ואחרים יש להעדיף את הנוסח בתרגום השבעים. לשיטתם, המחבר המקראי השמיט חלק מן הפסוק. לפי הנוסח בתרגום השבעים האורים והתומים הן גורלות, שאפשרו שתי תשובות גם אם הן מנוגדות.
נראה כי הדרישה מאת ה' נעשתה על ידי הכהן, נושא האפוד, לצאת למלחמה. הדרישה בה' נעשתה בידי הכהנים עד כיבוש ירושלים בידי דוד, שאז הוחלפה בידי נביאים. מסיפור זה עולה כי הכהן הוא גם משרתו של המלך ולפי פקודתו ישאל בה'.
חמצן-מימן
חמצן-מימן היא תערובת של הגזים חמצן ומימן, לרוב ביחס של 2:1 (שני שלישים מימן ושליש חמצן), אותו היחס בין היסודות כמו במים. התערובת משמשת לריתוך וחיתוך על ידי מבער וכן יש לה שימושים נוספים, כמו תאורה וריתוך תת-ימי. ניתן לייצר תערובת זו על ידי אלקטרוליזה של מים, המבצעת הפרדה של היסודות על ידי העברת זרם חשמלי בנוזל.
מאפיינים כללים
בטמפרטורה ולחץ רגילים תערובת של חמצן-מימן יכולה לבעור כשהיא מכילה בין 5% ל-95% מימן ליחידת נפח. כאשר התערובת ניצתת היא הופכת לקיטור ומשחררת חום. בתערובת סטויכיומטרית טמפרטורת הבעירה יכולה להגיע עד ל-2800 °C, כ-700 °C יותר מאשר בעירה של מימן בתוך אוויר. זוהי תערובת נפיצה מאוד ומסוכנת בשימוש לא נכון; לכן נדרשים אמצעי בטיחות מיוחדים, כמו הפרדת המימן מהחמצן וערבובם רק ברגע ובמקום השימוש.
תאורה
בעבר תערובת של חמצן-מימן שימשה לבניית מנורות שונות כמו למשל מנורת הסיד ששימשה לתאורה בהופעות ומחזות.
מבער חמצן-מימן
ניתן להשתמש בתערובת חמצן-מימן כדי להפעיל מבער. המימן משמש כמקור דלק והחמצן הכרחי לבערה. המבער משמש לריתוך וחיתוך של חלקי מתכת, זכוכית, וטרמופלסטיק. בתעשיית הזכוכית משמש המבער לביצוע פוליש לשטח החיצוני של הזכוכית על ידי המסת שטח זה והעלמת שריטות כתוצאה מכך. הלהבות של חמצן מיימן הם בחום של 2000 מעלות (°C) ומעלה.
מבער תת-ימי
מבער תת-ימי משתמש בתערובת של חמצן-מימן הנוצרת במקום הבעירה על ידי אלקטרוליזה של מים. המתקן חוסך את הצורך במכלי מימן וחמצן אך דורש חשמל ומים מזוקקים לצורך פעולתו.
תחבורה
התערובת חמצן-מימן מוזכרת לעיתים בתור התערובת שמניעה רכב הנוסע על מים. האנרגיה הנצרכת לצורך פיצול מים ליסודות תמיד תהיה גבוהה מהאנרגיה שניתן להפיק משריפה של התערובת חמצן-מימן, או, במקרה האידיאלי, שווה לה. לכן, כל טענה של רכב הנוסע על מים היא בגדר הונאה. כמו כן קיים ויכוח ציבורי רחב על האפשרות לבצע שיפור נצילות המנוע בעזרת חמצן-מימן. בעבר הוכח כי הזרקה של חמצן-מימן משפרת את ביצועי המנוע אך הוויכוח הוא סביב השאלה האם אלקטרוליזה של מים בזמן נסיעה מכוח חשמלי של האלטרנטור משפרת או גורעת מהביצועים וצריכת הדלק.
People Are Strange
"People Are Strange" (בעברית: אנשים הם מוזרים) הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית הדלתות. השיר הופיע לראשונה באלבום האולפן השני של הלהקה Strange Days בספטמבר 1967 שיצא גם כסינגל בספטמבר 1967. הסינגל הגיע למקום ה-12 במצעד U.S. Hot 100, והגיע לעשיריה הראשונה במצעדים של Cash Box. השיר נכתב על ידי ג'ים מוריסון ורובי קריגר אף שניתן קרדיט לדלתות לאחר מכן.
מצחצח נעליים
המקצוע החל להתפתח בערים הגדולות בבריטניה בסוף המאה ה-19, אך בסוף המאה ה-20 הוא החל להיעלם בהדרגה בעולם המערבי. כיום ניתן למצוא מצחצחי נעליים בעיקר בשדות תעופה.
גם בישראל נחשב המקצוע למקצוע שעבר מן העולם. אמנון דנקנר ודוד טרטקובר מתארים אותו באופן נוסטלגי:
בשל הרווחים הנמוכים שמניב המקצוע, מצחצחי נעליים שעלו לגדולה נחשבים ל"סיפורי סינדרלה". נשיא ברזיל לשעבר לואיז אינסיו דה סילבה התפרנס בצעירותו מצחצוח נעליים, וכך גם נשיא פרו לשעבר אלחנדרו טולדו, הכדורגלן הברזילאי פלה, מושל אילינוי רוד בלאגוייביץ', המשורר הארגנטינאי ארמנדו טחאדה גומס והזמר האמריקאי ג'יימס בראון. לאחר מותו של בראון, החליפה עיריית אוגוסטה את שמו של הרחוב בו עסק בצחצוח נעליים, וקראה אותו על שמו.
Thank Heavens for Dale Evans
Thank Heavens for Dale Evans (בעברית: תודה לגן עדן על דייל אוונס) הוא אלבום הבכורה של להקת הבנות האמריקאית דיקסי צ'יקס. האלבום יצא לאור בדצמבר 1990, על ידי חברות התקליטים קריסטל קליר סאונד ומונמנט רקורדס.
הצלחה
אלבום זה ספג כישלון ולא הצליח באותה התקופה להביא את ההצלחה הענקית לה זכתה הלהקה יותר מאוחר. האלבום הוא אלבום קאנטרי אשר הוקלט מתחילת השנה ועד נובמבר אותה שנה ויצא על ידי חברות התקליטים קריסטל קליר סאונד ומונמנט רקורדס. את האלבום הפיקו את האלבום הפיקו חברות הלהקה עצמן והיו שותפות לכתיבת מספר שירים באלבום.
ב-7 בפברואר 2004, הופץ האלבום מחדש. בעקבות כישלון האלבום לא יצאו ממנו סינגלים.
ביקורות
ב-AllMusic הופנה כלפי האלבום ביקורת חיוביות, תוך שהוענק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
זנות ברומא העתיקה
זנות ברומא העתיקה הייתה חוקית ומורשית על ידי החוק הרומי. גברים מכל מעמד חברתי היו חופשיים לעסוק בזנות וזנות גברית, ללא קשר למוסר, כל עוד הפגינו שליטה עצמית ומתינות בתדירות ובהנאה ממין. בתי בושת, אשר היוו חלק מתרבות רומא העתיקה, נחשבו כמקומות בילוי פופולריים עבור גברים רומאים.
רוב עובדי המין היו שפחות או נשים חופשיות. עם זאת, לא ניתן לדעת מה היה האיזון בין זנות מרצון לזנות כפויה ברחוב הרומאי. לפי החוק הרומי, כל העבדים נחשבו כרכוש פרטי של בעליהם, ולכן היה חוקי לבעליהם להעסיק אותם כעובדי מין. סרסרות וזנות נחשבו, לעומת זאת, כפעילויות מבישות וחסרות כבוד, והועסקים בהם הושמצו ברחוב הרומאי, ובפיכך גם הסתכנו באיבוד המוניטין ובזכויותיהם. ייתכן ובכדי שלא יאבדו את זכויותיהם, פטרונים ומשקיעים בעלי עבדים מינו עבדים או בני חורין כמנהלי ההשקעות שלהם. נראה כי בזמן התנצרות רומא העתיקה במאה ה-4, בתי בושת נחשבו כאטרקציה תיירותית ברחוב הרומאי, וייתכן כי חלק מהם היו בבעלות המדינה.
קיימת התייחסות לעיתים קרובות לעובדי המין בספרות הלטינית. היסטוריונים, כמו טיטוס ליוויוס וטקיטוס, הזכירו עובדי מין שרכשו מידה מסוימת של כבוד באמצעות התנהגות פטריוטית, שומרת חוק או אוארגטיסטית. נערות ליווי מהמעמד הגבוה היוו דמויות ראשיות בקומדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס. בשיריהם של המשוררים גאיוס ולריוס קאטולוס, הורטיוס, אובידיוס, מרטיאליס, יובנאליס וב-"סטיריקון" של פטרוניוס, היו התייחסויות בדיוניות או סאטירות לעובדי מין. ממצאים אריכאלוגיים של זנות ברומא העתיקה ניתן למצוא על אפיגרפיות, ציורי גרפיטי וציורי אמנות ארוטית בפומפיי והרקולנאום.
טרמינולוגיה
רוב העדויות מזנות ברומא העתיקה מרמזים על היררכיה חברתית, לפיה "מרטריקס" (meretrix) היא עובדת מין רשומה וחופשית מהמעמד העליון, בעוד ש-"סקורטום" (scortum) היא עובדת מין ענייה שעובדת ברחוב, ואילו "אמיקה" (amica) הייתה אישה שהיא "ליידי-חברה". מילים אלו הופיעו בקומדיות רומיות, כך שכל המונחים עשויים לייחס אל אותו האדם, מתוך הירככיה של נימוס, כאשר מרטריקס היא המכובדת ביותר, אך משמשת באותמה מידה עבוד עובדי מין בבתי בושת ועובדי מין חופשיים מהמעמד הגבוה. סקורטום הוא, בנסיבות מסוימות, עלבון, אך מהווה גם התלוצצות חיבתית, ואילו אמיקה מהווה לשון הרע עבור הלקוחות המתבגרים התמימים של עובדי המין שאינם עובדים ברחוב.
ברוב המחקריים המודרניים על זנות ברומא העתיקה, מרטריקס נחשבת למונח הסנדרטי לעובדת מין רשומה מהמעמד הגבוה. עובדות מין לא רשומות או מזדמנות נחשבות כעובדות מין מהמעמד הנמוך. המונח הבלתי שכיח יחסית, "לופא" (lupa), אשר נפוץ בקרב המעמדות החברתיים הנמוכים, מצביע על עובדת מין נמוכה במיוחד שעובדת בבתי קברות.
נסיבות
חלק מעובדי המין היו עצמאיים, ששכרו לעצמם חדר לעבודה. עובדת מין עשויה לחיות עם בעל בית בושת, או אפילו לעבוד בעבודתה של אימה. הסדרים אלו מצביעים על פנייתם לזנות של נשים חופשיות במצוקה כלכלית חמורה, וייתכן כי עובדות מין אלו היו נחשבות כבעלות מוניטין גבוה יותר או מעמד חברתי גבוה יותר. עובדי מין יכלו גם לעבוד בבתי בושת, מרחצאות או טברנות, שסיפקו להם לקוחות והגנה. חלק מעובדי המין עבדו ברחבות או בבתי הקברות, עם סיכון עצמי לאי-תשלום המעשה ולתקיפה על ידי הלקוח, וללא אפשרות לפנות לבית המשפט הרומי. נשים שיצאו בלי מלווה בדרך כלל נחשבו כעובודת מין.
רוב עובדי המין היו עבדים או עבדים לשעבר, ולכן לא היה להם מעמד חברתי או מוניטין להפסיד. ישנן עדויות שעובדי מין שהיו עבדים שמרו על חלק מהרווחים שלהם. בכלל האימפריה הרומית, מחיר לעבודת זנות היה בין 1 ל-25 אסים, כאשר ההכנסה היומית הייתה מגיעה ל-10 אסים, לפני עמלות שנלקחו מבתי הבושת או המסרסרים. בפומפיי המחירים היו בין 2 ל-20 אסים. לא ידוע בדיוק אילו שירותים ניתנו עבור סכומים אלו. לפי אדם ממשפחת הלוציליוסים, התשלום הנמוך ביותר, עבוד שירות לא מוגדר, היה "זעום". עבודות מין למעמד העליון היה בלתי מוגבל: עושרו של לוקיוס קורנליוס סולה הושתת על עיזבון של עובדת מין מהמעמד הגבוה. הביטוי הפיגורטיבי "עובדת המין הנדיבה" מוכרת ברחוב הרומאי כאקה לרנטיה. באופן היסטורי, רוב המרטריקסים, בהשוואה למסרסרים ולבעלי בתי הבושת, הרוויחו מעט.
מספר קורטיזנות נמנו בין הנשים העשריות והמשפיעות ביותר של רומא העתיקה. בשנת 49 לפנה"ס, מרקוס טוליוס קיקרו גילה כי על אף שגנאיוס פומפיוס מגנוס הוא גבר נשוי, הוא איפשר לפילגשתו, וולומניה סית'ריס, שפחה לשעבר וקורטיזנה, לקחת את מקום הכבוד השמור לאם משק הבית (materfamilias). בהקשר לספרות האוגוסטנית , סית'ריס מהווה דוגמה לנשים "מקסימות, אמנותיות ומשכילות", שתרמו לסטנדרט רומני חדש ליחסי גברים-נשים, נמצאים באלגיות הארוטיות של אובידיוס ואחרים. קיסר רומא, דומיטיאנוס, סירב לקבל נשיקה מקאניס , המאהבת והשפחה לשעבר של אביו, אספסיאנוס. במקום זאת, הוא הושיט לה את ידו. הסופר וההיסטריון סווטוניוס דיווח שזאת הייתה דוגמה ליהרותו ולגסות הרוח של דומיטיאנוס. אחיו הבכבור של דומיטיאנוס, טיטוס, שהיה קיסר רומא לפני דומיטיאנוס, קיבל את הנשיקה.
אינפמיה, רישום ומס
עובדי המין היו "אנשים ידועים לשמצה" בשל המקצוע הלא צנוע שלהם. היו להם מעט זכויות, וכמעט ולא הוגנו על ידי החוק הרומי. ניתן היה להטיל עליהם ענישה פיזית. הם לא יכלו למסור עדות בבית המשפט הרומי, ועל גברים ונשים רומאים חופשיים נאסר להינשא להם; מאחר שאובדן הצניעות היה בלתי הפיך, האינפמיה נשארה לכל חייהם. רוב עובדי המין היו עבדים או עבדים לשעבר, ולכן לא היה להם מעמד חברתי או מוניטין להפסיד. "אנשים ידועים לשמצה" נוספים כללו שחקנים וגלדיאטורים, שהפעילו קסם ופיתוי מיני, מסרסרים, קברנים ותליין, שהיו באותה קטגוריה חברתית, אם כי מסיבות שונות מאוד. הרומאים הניחו ששחקנים, רקדנים וגלדיאטורים זמינים לספק שירותי מין בתשלום. לא ניתן להבדיל בין קורטיזנות לבין שחקניות ומבצעות אחרים.
אישה מהמעמד העליון שאשמה בניאוף יכלה להיגרש מרומא, לאבד את כספה שקיבלה מהנדוניה ואת מעמדה החברתי, ואפילו להיות מוגדרת כמרטריקס. בעל שלא התרגש מאשתו בשל ניאוף מוכח, היה נפתס ברחוב הרומאי כמי שסירסר את אשתו. אביה או בעלה של אישה שנתפסה בניאוף יכלו להרוג, בזמן המעשה, אותה או את האדם שאיתו קיימה יחסי מין, גם ללא משפט. אף אחד מהחוקים והגזירות שחוקקו על ידי האימפריה הרומית לא חל על עובדי מין רשומים. כל ילד שנולד באמצעות מפגשים מיניים על עובדי מין, לא היה יכול להיות יורשו של אביו. עם זאת, נואפת גרושה שהורשעה במשפט הרומי יכלה להתווסף לרשימת עובדי המין של רומא העתיקה, ובכך למתן את אובדן הזכויות, המעמד החברתי וההכנסה שלה.
החל מתקופת שלטונו של קליגולה, עובדי מין היו מחויבים לשלם מס השווה לתשלום הרגיל עבור לקוח אחד, בין אם הם פועלים כעובדי מין, ובין אם לא. לא ידוע מהי התדירות שבה היה צריך לשלם את המס, אך ידוע שהמס הוחל בכל האימפריה הרומית. בחלק מהמקרים, המס הוטל על עובד המין עצמו, ובמקרים אחרים המס הוטל על בתי הבושת או על המסרסרים. בתחילה, המס נאסף על ידי פובליקניים. מאוחר יותר, האחריות הועברה ל של צבא רומא העתיקה. ניתנו גם היתרים לעובדי מין, אולי בתמורה לתשלום נוסף, על מנת שיוכלו לעסוק בגלוי במקצועם בימי פסטיבל מסוימים. מאחר שהכסף נחשב כסף מלוכלך, הקיסר אלכסנדר סוורוס העביר את האחראיות לאיידילים. המס בוטל ב תחת הקיסר תאודוסיוס הראשון.
לבוש ומראה
במספר יצירות ספרות של מספר סופרים רומאים, יש עדות, לכאורה, על כך שעובדי המין הופיעו בעירום. עירום היה קשור, בדרך כלל לעבדות, כאינדיקציה לכך שהאדם נשלל מפרטיותו ומבעלותו על גופו. להלן קטע שנכתב על ידי סנקה הזקן על מצבה של עובדת מין למכירה:
ב-"סטיריקון", מספר פטרוניוס כיצד "ראה מספר גברים מסתובבים בחשאיות בין לוחות לעובדות מין עירומות". הסאטיריקן יובנאליס תיאר עובדת מין עירומה עומדת בכניסה לתאה "עם פטמות מוזהבות". עם זאת, שם התואר nudus יכול לתאר גם "נחשף" או מופשט מלבושו החיצוני, וכן ציורי הקיר הארוטיים בפומפיי והרקולנאום מראים כיצד נשים, הנחשבות לעובדות מין, לבושות בחזייה, כשהן מתעסקות בפעילות מינית.
זכויות והגבלות
ברוב המקרים, ילד/ה של שפחה היו תחת רכושה של אמם השפחה. כאשר מכרו עבדים, הוסיפו לפעמים לנשים את הסעיף ne serva למסמכי הבעלות. פירוש הסעיף ne serva הוא שאם הבעלים החדשים, או כל בעלים אחר, ישתמשו בה בתור עובדת מין, היא תהיה חופשית. הגבלה דומה הוטלה בסעיף ne prostituatur. נערה שפחה שנמכרה כבתולה, ומאוחר יותר קיימה יחסי מין, יכלה לילד, עבור בעליה, ילדים לגיטימיים וחופשיים. עבור כל המעמדות החברתיים, צניעות של נערה בתולה הייתה הנכס האישי המוערך ביותר של הנערה, שאסור היה לבזבז אותו.
זנות גברית
הרומאים התנגדו לחדירה מינית של אזרחים גברים רומים, שבדרך כלל נקשרה לנשיות. מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס היה מאוד פתוח לגבי הרגשות המיניות שלו. הוא, ורומאים רבים אחרים, חשבו שהרעיון היווני לגבי מיניות חופשית הוא רעיון מביש. מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס לא רצה שאף גבר רומי יהיה "נשי מדי", מאחר שלפי דעתו זה לא מכובד. עם זאת, היה נפוץ שגברים רומאים יעסקו במין עם גברים כבן הזוג האקטיבי. יחסים כאלו היו נפוצים במרחצאות הציבוריים הרומיים, שכן גברים ונשים התרחצו בנפרד. סביר להניח כי במרחצאות הציבוריים הרומיים התרחשה זנות גברית.
ישנם מונחים לטיניים מרובים המשמשים לעובד מין זכר, כגון סקורטום (scortum) ואקסולטוס (exoltus; ספציפי לגברים מעל גיל 18).
ייתכן ועובדי מין גברים קיבלו אחוז מהרווחים שלהם, בעוד שעובדות מין לא קיבלו. ציור גרפיטי מפומפיי מציג עדות לזנות גברית בפומפיי.
ההיסטוריון מהמאה ה-1, ולריוס מקסימוס, הציג סיפור של פסיכולוגיה מינית מסובכת שבה אדם חופשי, אשר אולץ על ידי בעליו בתקופתו כעבד להיות עובד מין, הורג את בתו הצעירה של האדם במהלך שהבת הצעירה מאבדת את בתוליה למורה שלה.
בתי בושת
ניתן למצוא עדויות לבתי בושת ברומא העתיקה ממקורות ספרותיים, רשימות אזוריות ועדויות ארכאולוגיות. רוב בתי הבושת היו ברובע II קאילימונטיום, גבעת צ'ליו, בשכונת סובורה ובעמק בין גבעת צ'ליו וגבעת אסקווילינו. רובע II קאילימונטיום היה אחד הרבעים העמוסים והצפופים ביותר ברומא, ולכן רובע זה מהווה מיקום אידיאלי לבעלי בתי בושת.
בתי הבושת תוארו, בדרך כלל, כמקומות מלוכלכים מאוד עם ריחות המאפיינים חללים לא מאווררים ושל עשן מנורות. בית הבושת לופנארה מציג עד כמה תנאי החיים של עובדי המין היו ירודים.
ברומא העתיקה פעלו שני סוגים של בתי בושת:
מעל כל דלת לתאי עובדי המין בבתי הבושת היה לוח (titulus) שבו היה רשום שם עובד המין, ומחיר עבור קיום יחסי מין עם עובד המין. כאשר עובד המין היה מקיים יחסי מין, היה הופך את הלוח, שמאחוריו היה רשום occupata (תפוס). בכל תא של עובד מין, היה ניתן למצוא מנורה מארד או אספלט, בסיס קבוע למיטה, שעליו נפרסה שמיכה, ואפילו וילון. עלות לעבודת זנות בבתי הבושת בפומפיי היה 2–20 אסים ללקוח. לשם השוואה, לגיונר רומאי הרוויח בסביבות 10 אסים ליום, היה יכול לקנות 324 גרם לחם. למספר בתי בושת הונהגה שיטת מסחר משלה, ספינטריה.
זנות ברומא העתיקה מחוץ לבתי הבושת
פעילות זנות נרשמה בקשתות שליד מתחם הקרקס ברומא העתיקה.
הטברנות והפונדקים ברומא העתיקה נחשבו, בדרך כלל על ידי שופטים רומאים, כבתי בושת, כאשר המלצריות נחשבו כעובדות מין. התייחסות לכך נמצאת בפואמה "Copa" (הברמנית), אשר מיוחסת לורגיליוס, ובסיפור מסעו של הורטיוס לברינדיזי. בכתובת איסרמן, ניתן למצוא דיאלוג בין מלצרית בטברנה לאדם שחולף על פני הטברנה. בקטע שנכתב על ידי פאולוס הדיאקון נכתב כי: "ככל שחלף הזמן, בעלי טחנות התירס הציבוריות הפכו אותם להונאה מזיקה. הם הקימו במקומות מתחת על פני האדמה דוכנים, שבם עובדות מין עבדו בשכר. לפיכך, הם הונו רבים מאוד, חלק שבאו ללחם וחלק שבאו למען סיפוקם השפל. איזו הפקרות." הסופר והמילונאי סקסטוס פומפיוס פסטוס טען כי זנות בטחנות לחם החל בקמפניה: "עובדות מין נקראו 'aelicariae' או 'נערות טחנות הכוסמין', בקמפניה, כשהן רגילות להשתדל למטרות רווח משלהן לפני שהן חושבות של טוחני הכוסמין." התייחסות לכך נמצא גם בדברים שכתב טיטוס מאקיוס פלאוטוס: "חצוצרות נפוצות, פילגשים של אופים, מסרבים לנערות טחנות הכוסמין".
זנות ודת
בדרך כלל, הגבול בין נשים מכובדות ובין האינפמיות היה מעוות. כל מי שמכר את גופו למטרות בידור של אחרים, או חשף את עצמו לציבור, איבד חלק מזכויותיו, גם אם היה אזרח. כוהנות מסוימות, ובמיוחד בתולות וסטליות, היו מודלים לצניעות מושלמת ברומא העתיקה. הן הין מוגנות מפני זיהום פולחני על ידי ליקטורים, בעת מילוי חובותיהן הציבוריות. הליקטורים, שנבחרו על ידי הכוהן הראשי של רומא (פונטיפקס מקסימוס), היו מוסמכים להסיר כל "אדם טמא" שמפריע לכוהנות.
יש כתות, פסטיבלים ומקדשים רבים אשר לא כללו עובדות מין לחלוטין. לעומת זאת, למספר כתות, פסטיבלים ומקדשים, עובדות המין היו חלק מרכזי בהם. חודש אפריל היה החודש הקדוש לוונוס, אלת האהבה, היופי, התשוקה, המין, הפוריות, השגשוג והניצחון במיתולוגיה הרומית. ב-1 באפריל, נשים סגדו לפורטונה וירליס, ולוונוס ורטיקורדיה , בזמן שנחגג הפסטיבל ונרליה. לפי אובידיוס, עובדות מין הצטרפו לנשים נשואות (matronae) בניקוי פולחני ובהלבשה מחדש של פסל הפולחן של פורטונה ויליס. ב-23 באפריל, עובדות מין ו-"נערות פשוטות" העניקו פולחן לוונוס אריקינה (ונוס של אריקס), שמקדשה היה ממש מחוץ לגבול הפולחני של רומא. הענקת פולחן זו נחשבה לא מכובדת. יום הענקת הפולחן התקיים באותו יום שנחגג פסטיבל היין, ויניליה. "הילדים של לנון" (pueri lenonii) היה יום חג לעובדי המין שנחגג ב-25 באפריל, כאשר באותו יום התקיים הפסטיבל החקלאי הארכאי, רוביגליה.
מרטריקסים בימי הביניים
בתקופת ימי הביניים באירופה, מרטריקס הובנה כאישה שקיימה עם כל איש יחסי מין. עסקות עם מרטריקסים כללו, בדרך כלל, כסף ומידת ההפקרות של הנשים.
סופרים נוצריים מימי הביניים הרתיעו לעיתים קרובות על זנות, אך לא ראו בכך עבירה חמורה, ובנסיבות מסוימות אף ראו בנישואים עם עובדי מין כמעשה של חסד. בחלק מהסיפורים של אותפ סופרים נוצריים, ניתן לראות עובדות מין שחזרו בתשובה במטרה להיות קדושות.
מספר פרופסורים מודרניים למגדר ופמיניזם טוענים כי מרטריקס, בהלך הרוח של ימי הביניים, קרוב יותר להבנה המודרנית שלנו לזהות מינית או נטייה מינית.
סמל איי קוק
סמל איי קוק כולל במרכזו מגן שעליו 15 כוכבים (בדומה לדגל איי קוק) המסמלים את האיים.
למגן שני תומכים: דג מעופף ושחפית הפיה. השחפית אוחזת בצלב המסמל את הנצרות – דתם של תושבי האיים, והדג תומך ברארוטונגה (חנית מסורתית המשמשת את תושבי האיים באסיפות שבט – רק לאוחז בחנית ניתנת זכות הדיבור באספה) – המסמלת את המסורת של תושבי האיים.
מעל המגן מצויה קסדת "פארה קורה" – קסדת צ'יף מסורתית העשויה נוצות אדומות. הקסדה מסמלת את מערכת המעמדות המסורתית שבאיים.
שם המדינה רשום מתחת על קלף מתחת למגן.
הסמל עוצב על ידי פאפא מוטו קורה, צ'יף מהכפר מאטאברה באי רארוטונגה. מוטו קורה שימש כמזכיר בית אריקי – אספת הצ'יפים של האיים, במשך שנים רבות.
כריסטיאן אריקסן
כריסטיאן דאנמאן אריקסן (בדנית: Christian Dannemann Eriksen; ) הוא כדורגלן דני, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת דנמרק.
קריירת מועדונים
בצעירותו שיחק אריקסן בקבוצת הילדים של עיר מולדתו מידלפארט ובאודנזה. ב-17 באוקטובר 2008 כשהיה בן 16 הצטרף לאקדמיה של אייאקס אמסטרדם תמורת מיליון אירו. ב-17 בינואר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק נגד נאק ברדה במסגרת ליגת העל ההולנדית. ב-25 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד גו אהד איגלס במסגרת הגביע ההולנדי. באפריל 2010 האריך את חוזהו באייאקס עד קיץ 2014. ב-6 במאי 2010 הבקיע את שערו השני בקריירה במסגרת גמר הגביע נגד פיינורד בו ניצחה אייאקס 1:6 כאשר אריקסן הבקיע את השער ה-4 של אייאקס. בעונת אריקסן הפך לחלק מרכזי בקבוצה ועזר לה לזכות באליפות ראשונה מזה 7 שנים ובאותה שנה זכה בתואר כישרון השנה בליגה ההולנדית. ב-18 באוקטובר 2011 הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופית נגד דינמו זאגרב במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. ב-7 בנובמבר 2011 זכה בתואר אישי נוסף, כדורגלן השנה בדנמרק.
ב-30 באוגוסט 2013, נמכר אריקסן לטוטנהאם הוטספר האנגלית תמורת 11.5 מיליון ליש"ט. ב-2014 זכה בתואר שחקן העונה בטוטנהאם. ב-8 במאי 2019 העפיל עם טוטנהאם לגמר ליגת האלופות אחרי ניצחון בשערי חוץ מול קבוצתו הקודמת, אייאקס.
ב-28 בינואר 2020 חתם אריקסן לארבע וחצי שנים באינטר מילאנו מהסרייה א', אשר שילמה תמורתו לטוטנהאם 20 מיליון אירו. ב-17 בדצמבר 2021 שוחרר מהמועדון לאחר שהושתל בלבו קוצב לב.
ב-31 בינואר 2022 חתם אריקסן בברנטפורד מהפרמייר ליג עד לסוף העונה. הוא עלה לראשונה לשחק במדיה כמחליף בהפסד 0–2 לניוקאסל יונייטד ב-26 בפברואר, ולראשונה במשחק כדורגל רשמי מאז ההתמוטטות ביורו 2020. ב-2 באפריל כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 על צ'לסי.
ב-15 ביולי 2022 חתם לשלוש שנים במנצ'סטר יונייטד. ב-7 באוגוסט ערך הופעת בכורה בהפסד 1–2 לברייטון אנד הוב אלביון.
קריירה בינלאומית
במרץ 2010 ערך אריקסן את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת דנמרק במסגרת משחק ידידות נגד, ובכך שבר את שיאו של מיכאל לאודרופ כאשר הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת שעורך משחק במדיה. כל זאת כשהוא רק בן 18 וחודש. אריקסן נכלל גם בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה כאשר הוא השחקן הצעיר ביותר שמשתתף בטורניר. הוא אף שיחק בשני משחקים נגד נבחרות ו. לאחר משחק ידידות שנערך נגד, אריקסן זכה לשבחים בטוויטר מצד שחקני נבחרת אנגליה כמו פרנק למפארד וריו פרדיננד. ב-4 ביוני 2011 הבקיע אריקסן את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת במסגרת מוקדמות יורו 2012 נגד.
ב-12 ביוני 2021, במסגרת טורניר יורו 2020, התמוטט אריקסן במהלך משחק הפתיחה של נבחרתו נגד פינלנד בדקה ה-42. הוא טופל במשך 20 דקות ובוצעה בו החייאה ובהמשך הועבר לטיפול רפואי בבית החולים המלכותי בקופנהגן במצב יציב. הוא שוחרר לאחר מספר ימים, לאחר שעבר השתלת קוצב לב.
חסות
בשנת 2012, חתם אריקסן על חוזה חסות עם נייקי. הוא הופיע לפרסומת עבור הנעל "Nike Green Speed II" החדשה לצד סטפן אל שעראווי, מריו גצה, אדן הזארד, ת'יאו וולקוט וראהים סטרלינג בנובמבר 2012.
חיים אישיים
אריקסן מתגורר עם בת זוגו, סברינה קויסט ג'נסן. לזוג יש שני ילדים.
יוסף איסקפה
חייו
שנת לידתו אינה ברורה, ושלמה אברהם רוזאניס כותב שנולד בשנת ה'ש"ך, שלא כמקובל שנולד בשנת ה'ש"ל. למקור השם "איסקפה" יש משערים שנולד בעיר סקופיה, ונקרא על שם עיר מולדתו (דעת רוב החוקרים היא שנולד בסלוניקי). אך מקור השם הוא מהמילה הספרדית "escapare" שפירושה "בריחה"- מספרד בתקופת האינקוויזיציה.
היה תלמידו של רבי אהרן בן יוסף ששון ולמד בישיבתו. שם היה לחבר לרבי חיים שבתי, רבה של סלוניקי.
בתחילה היה רב וראש ישיבה בסלוניקי, ואחר כך כיהן כרב וראש ישיבה באיזמיר, לצידו של רבי עזריה ישועה אשכנזי. בין שני הרבנים היו ויכוחים הלכתיים רבים, שהוגשו להכרעתם של רבני סלוניקי. אחרי פטירתו של רבי עזריה, נשאר רבי יוסף לכהן כרב יחיד בעיר עד יום מותו. הקהילה היהודית באיזמיר נוסדה בשנים אלו, כשהעיר הפכה למרכז החברות המסחריות הבריטיות, הצרפתיות וההולנדיות, ורבי יוסף היה רבה הראשון של הקהילה.
רבי יוסף היה רבו של שבתי צבי, והחרימו כאשר התיימר להיות משיח. כמו כן היה רבו של רבי דוד קונפורטי, מחבר ספר "קורא הדורות" העוסק בהיסטוריה של עם ישראל. בין תלמידיו של רבי יוסף נמנה גם רבי שבתי פולשטרו, שעלה אחר כך לירושלים והרביץ בה תורה.
רבי חיים בנבנישתי, מרבני איזמיר הצעירים בזמנו, נמנה עם מעריציו הגדולים של רבי יוסף, ומביא בחיבורו "כנסת הגדולה" פסקים רבים ושמועות הלכתיות רבות בשמו.
פסקיו הותירו את חותמיו על העיר איזמיר למשך שנים רבות, ורבי רפאל יוסף חזן, בעל ה"חקרי לב" שחי באיזמיר כמה דורות אחריו, כותב כי "מורינו הרב הגדול כמוהר"ר יוסף אישקאפה ז"ל אשר מימיו אנו שותים בכל חיי העיר".
נפטר בכ"ו טבת ה'תכ"ב, ורבי ניסים אלגאזי הספידו בהספד שנדפס אחר כך בספרו של רבי ניסים, "שמע שלמה".
חיבוריו
כמו כן חיבר שו"ת בשם "ראש יוסף", הכולל שאלות ותשובות הלכתיות בדיני ממונות, וראה אור בפרנקפורט על האודר בשנת 1709.
חיבור נוסף הוא ספר "עבודת משא", הכולל את מנהגי הקהילה ותקנות המיסים של קהילת איזמיר. הספר ראה אור בסלוניקי בשנת 1846.
בספרייתו של רבי דוד אופנהיים היה כרך מחיבורו בכתב יד של רבי יוסף, הכולל חידושים על הרמב"ם עם קצת שו"ת. כתב יד זה שרד עד היום.
קישורים חיצוניים
מתוך אתר hebrewbooks:
רוברט פצל
רוברט פצל (נולד ב-15 בנובמבר 1965 בווינה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת משחק
פצל החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ראפיד וינה. המאמן אוטו באריץ' העלה אותו לסגל קבוצה הבוגרת בעונת, וכבר באותה עונה ערך פצל 14 הופעות ליגה במדי ראפיד. באותה העונה הצליחה ראפיד להשלים מהפך במחזור הסיום ולעקוף את אוסטריה וינה בראש טבלת הבונדסליגה האוסטרית, ולזכות באליפות אוסטריה לראשונה מזה ארבע עונות. פצל השלים דאבל עם ראפיד כבר בעונת הבכורה שלו, כשקבוצתו גברה 4-2 על סוורובסקי טירול בסיכום שני משחקי הגמר. פצל פתח בהרכב של באריץ' בשני המשחקים.
בעונתו השנייה בסגל הקבוצה הבוגרת כבר היה פצל לשחקן הרכב קבוע, שותף ב-31 משחקי ליגה מתוך 36 של קבוצתו (שיא קריירה אישי), וסייע לה לזכות בתואר אליפות שני ברציפות, בפער שמונה נקודות מהמקום השני. גם חוליית ההגנה של הקבוצה, שפצל היה חלק ממנה, הייתה הטובה ביותר באוסטריה באותה העונה, וספגה ארבעים שערים בלבד.
פצל שיחק בראפיד לאורך כל הקריירה, ובעונת היה לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך שלוש עונות. בשלהי הקריירה סבל פצל מפציעות שמנעו ממנו לשחק באופן רציף. לאחר שהוגבל ל-16 משחקי ליגה בלבד בעונת, נאלץ פצל בן ה-29 להיכנע לפציעה ולפרוש ממשחק פעיל מוקדם מהצפוי. במשחקו האחרון בקריירה זכה פצל עם קבוצתו בגביע האוסטרי, לאחר שעלה כמחליף בדקה האחרונה של משחק הגמר מול לאובן, שהסתיים בניצחונה של ראפיד 1-0.
בסך הכול שיחק פצל תשע עונות במדי הקבוצה הבוגרת של ראפיד, מתוכן שלוש כקפטן. הוא רשם 189 הופעות ליגה במדי הקבוצה, בהן כבש 15 שערים.
נבחרת אוסטריה
ההצלחה של פצל במדי ראפיד כבר בעונתו הראשונה בסגל הקבוצה הבוגרת, בשילוב עם הצלחתה של הקבוצה וזכייתה בתארים, הביאה את פצל לקבל זימון לסגל נבחרת אוסטריה כבר בגיל 22. ב-14 באוקטובר 1987 העניק לו המאמן ברנקו אלסנר את הופעת הבכורה במדי הנבחרת, כשהחליף את רוברט פרינד במחצית ההפסד 2-0 ל במסגרת מוקדמות יורו 1988.
פצל היה שותף לטורניר מוקדמות מונדיאל 1990, במהלכו ערך ארבע הופעות מתוך השמונה של אוסטריה בטורניר, במהלכן ספגה נבחרתו רק שני שערים. אוסטריה עם פצל סיימה במקום השני בבית (אחרי ), והעפילה אוטומטית לטורניר מונדיאל 1990 באיטליה.
במסגרת ההכנות לטורניר, במשחק ידידות מול, כבש פצל את שערו היחיד במדי הנבחרת, כשכבש כבר לאחר שלוש דקות את שער היתרון של נבחרתו בדרך לניצחון 3-2. מאמן הנבחרת, יוזף היקרסברגר, זימן את פצל לסגל אוסטריה למונדיאל, ואף העניק לו את חולצת ההרכב בכל שלושת משחקיה של אוסטריה בטורניר. אוסטריה פתחה עם שני הפסדי 1-0, ל ול, וגם ניצחון 2-1 על לא הספיק לאוסטריה על מנת לעלות משלב הבתים.
משחקו האחרון של פצל במדי אוסטריה היה ב-19 במאי 1993, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כשעלה בהרכב בהפסד החוץ של אוסטריה 1-0 ל. בסך הכול לזכותו 31 הופעות ושער בודד במדיה של הנבחרת.
מאיר פינס
ד"ר מאיר איסר פינס (בכתיב יידי: פינעס; בכתב לטיני: Pines; ברוסית: Пинесъ, בכתיב עכשווי: Пинес; 1881 – 1942/1943?) היה היסטוריון של ספרות יידיש ופעיל ציוני סוציאליסטי, ממייסדי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) ברוסיה ועיתונאי.
קורות חיים
פינס נולד במוהילב שברוסיה במשפחה אמידה, בן למשפחת פינס הענפה מרוז'ינוי. גדל ברוז'ינוי, ולמד ב"חדר" ובישיבה. בשנים 1900–1902 למד משפטים באוניברסיטת ברן שבשווייץ, ומ-1902 ועד 1905 למד בסורבון שבפריז, ואז שב לרוסיה. היה פעיל בתנועה הסוציאליסטית היהודית, ובאותה שנה (עם מהפכת 1905) לקח חלק בתנועה המהפכנית ברוסיה ובייסוד מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) והיה ממנהיגיה (תחת השם "בּריסקמַן"). אותה שנה נשלח כציר מטעמה לקונגרס הציוני השביעי, שנערך בבזל, ואחריו, תומך הטריטוריאליזם, סייע לישראל זנגוויל בייסוד ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א). ב-1907 היה מועמדה של הס"ס לדומה השנייה מפלך גרודנה.
הוא המשיך את לימודיו בסורבון, וב-1910 קיבל ממנה תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "היסטוריה של הספרות היהודו-גרמנית" (Histoire de la littérature judéo-allemande). עבודתו התפרסמה כבר באותה שנה בצורת ספר. דב בר בורוכוב וישראל צינברג קבעו כי ספרו דילטנטי, אך הוא זכה לפופולריות ותורגם עד מהרה ליידיש, גרמנית ורוסית (לימים ראה אור גם בתרגום לעברית). כתב ביקורות ספרות בעיתונות העברית, היידית והגרמנית.
בשנת 1909 שב עם משפחתו לרוסיה. תחילה התגוררו בריגה, שם היה ממייסדי היומון היהודי הריגאי "די יִידישע שטימע". ב-1915 עברו לעיר ארכנגלסק שבצפון. ב-1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, עזבו את רוסיה, תחילה ללונדון, ולבסוף השתקעו ב-1921 בברלין בירת גרמניה. שם עבד באורט (האגודה למלאכה מקצועית) ובאגודה היהודית למהגרים. ב-1941, במלחמת העולם השנייה, היה בין הנשלחים לברית המועצות במסגרת הסכם החילופים תמורת אזרחים גרמנים. נספה ככל הנראה ב-1942 או 1943 במחנה עבודה סובייטי.
בנו שלמה פינס היה פילוסוף ישראלי, חוקר פילוסופיה יהודית וכללית.
לאון בטיסטה אלברטי
לאון בטיסטה אלברטי (באיטלקית: Leon Battista Alberti; 18 בפברואר 1404 – 25 באפריל 1472) היה איש אשכולות איטלקי של תקופת הרנסאנס, יליד העיר ג'נובה. כמו כן, היה סופר, משורר, פילוסוף, אדריכל, צייר, בלשן וקריפטוגרף.
ביוגרפיה
אלברטי הוא בנו של בנקאי עשיר מפירנצה שהוגלה מן העיר, ונולד יחד עם אחיו מחוץ למסגרת הנישואין מהאלמנה ביאנקה די קרלו פיאֶסקי, שהשתייכה למשפחה מהבולטות והנכבדות באצולה הבורגנית של ג'נובה. התחנך בפנימייה בפדובה שליד ונציה על ערכי ההומניזם. כמו כן למד מתמטיקה בפנימייה ומשפטים באוניברסיטת בולוניה. עוד בשנותיו הצעירות החל לכתוב שירה ומחזות בלטינית. אביו נפטר עוד בהיותו בלימודים ורכושו נגזל ממנו והוא נשאר חסר כל. עם זאת, הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו בגיל 25 וקיבל משרה אצל אחד מראשי הכנסייה כ"מזכיר ספרותי", דהיינו, אחראי על ניסוח וסגנון מכתבים, משרה אשר לא הייתה לה כל נגיעה לתחום המשפטי.
בשנת 1432, לאחר 4 שנים במשרה, הצליח אלברטי להתקדם ומונה ליועץ האפיפיור אבל עסק בעיקר בכתיבת חיי הקדושים הנוצרים בלטינית קלאסית. הוא הצליח לפתח קריירה מרשימה במשרות שונות בכנסייה ובמקביל עסק בעבודות "חילוניות", בכתיבה ובאדריכלות. בתקופה זו גם החל לחבר סדרה של דיאלוגים באיטלקית על נושאים של חיי היום-יום אשר נקראה "על המשפחה" ("Della famiglia"). דיאלוגים אלו אשר התבססו על ספרות רומית עתיקה היו בעיקרם בעלי גוון מעשי ותכליתי ולא גלשו לתחום הפילוסופיה המופשטת.
בשנת 1434 ערך מספר מסעות עם פמליית האפיפיור בצפון איטליה והחל להתעניין בנושאים טכנולוגיים ואמנותיים. בביקור בפירנצה, הכיר והתיידד עם דונאטלו וברונלסקי. בשיתוף פעולה עמם עזר לקדם את החישוב המתמטי של הפרספקטיבה - אחד הכלים החדשים שהתפתחו בתקופה זו והשפיעו רבות על האמנות והאדריכלות. בספרו "על הציור" אף פרסם את פרטי הטכניקה החדשה. עוד בפירנצה, התיידד גם עם הגאוגרף והאסטרונום פאולו טוסקנלי.
ב-1438, בעת שהותו בחצר משפחת ד'אסטה (D'Este), שליטי פרארה שליד בולוניה קיבל מהנסיך ליונלו את ההזמנה הראשונה של פרויקט תכנון אדריכלי - שער ניצחון קטן בסגנון רומי שנועד לשמש כבסיס לפסל להנצחת אביו. כמו כן, הוזמן על ידו לתרגם את כתביו של ויטרוביוס לאיטלקית ובאותה תקופה החל להקדיש את מירב זמנו ללימודי האדריכלות הקלאסית.
ב-1447 מונה ליועצו של האפיפיור ניקולאוס החמישי וזכה למשרה אשר במסגרתה היה שותף למלאכת שיקומה של רומא ובנייתה המחודשת של כנסיית פטרוס הקדוש ובניינים נוספים בוותיקן. ב-1452 פרסם ספר נוסף "על הבנייה" (De re aedificatoria) שהיה מבוסס על כתביו של ויטרוביוס. ספר זה השפיע רבות על אדריכלות הרנסאנס באיטליה וזיכה את אלברטי בכינוי "ויטרוביוס הפיורנטיני".
מסוף שנות ה-40 של המאה ה-15 ועד מותו הקדיש אלברטי בעיקר לעיסוק בבנייה. עבודותיו הידועות ביותר מתקופה זו הם ארמון רוצ'לאי וחזית כנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
הביוגרפיה של אלברטי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אלברטי והאסתטיקה של אמנות הרנסאנס
אף כמחברן של יצירות ספרותיות ותאורטיות הציג אלברטי את יכולותיו המגוונות. קומדיה בשם (Philodoxios), לדוגמה, אשר חיבר בסגנון עתיק, אכן נחשבה לכזו במשך זמן רב. לצד יצירות ספרותיות כאלו כתב אלברטי חיבורים בנושאי משפחה, בנושאי משפט וחוקים ועוד. אולם, את התפוצה הגדולה ביותר של יצירתו העיונית קיבלו החיבורים העוסקים באסתטיקה של האמנויות השונות. שלושת חיבוריו המרכזיים בנושא זה היו "על הציור" (Della Pittura,1435), "על הבנייה", ו"על הפיסול" (De statua), אשר נכתב לאחר שנת 1464.
בחיבורים אלו הציג אלברטי את השקפותיו המהפכניות בקשר לאסתטיקה של האמנויות. גם אלברטי, כמו הוגים קודמים במסורת ימי הביניים, הציג את האמנות כחיקוי של הטבע. אולם הוא טען כי בנוסף לייצוג ה"נכון" של הטבע, על התיאור האמנותי לייצג גם את "היפה" ולחשוף את הטבע עצמו הטמון ביצירה. הדרך לחשיפה זו מבוססת על מסורת העשייה הציורית ועל הקשר של האמן עם הטבע עצמו. "הטבע הוא הנותן לנו את המידות", כותב אלברטי ב"על הציור". "ומאחר שתועלת רבה צומחת מהכרתן, יקדישו נא הציירים השקדנים מאמצים ללימודן מן הטבע, וישקיעו-נא עיון ועמל כדי לשמר בזכרונם את הידע ששאבו ממנו. ...אחר-כך יש לדאוג, שכל איבר יהיה נאמן לייעודו ולתפקודו.".
על פי אלברטי, הדרך להגיע אל התיאור הנאמן של הטבע היא בעזרת שיטה מתודית ויסודית. במבנה שלהם, חידש אלברטי בהצגה שיטתית של העקרונות האומנותיים, אל מול הכתיבה הטכנית והאסוציאטיבית אשר קדמה לו. אולם גם בתוכנם הציגו הכתבים את השאיפה לשיטתיות ולמתודה רציונלית וברורה. אלברטי טען כי לצד הידע התאורטי של האמן, עליו גם להתמקד בשיטת ההתבוננות בטבע, כדי לייצר "דומות" אליו. השיטה להתבוננות בטבע על פי אלברטי היא שיטת הפרספקטיבה והפרופורציה. בספר על הפיסול כותב אלברטי כי מטרתו של האמן היא "למדוד ולהעלות על הכתב לא רק את היופי המצוי בגוף זה או אחר, אלא גם, במידת האפשר, את היופי המושלם שחילק הטבע, בשיעורים מדודים, בין גופים שונים". לפיכך ההתבוננות ותיאור היחס והמידות שבטבע הוא גם הדרך להגיע אל יופיו האמיתי של הטבע.
ברוך פריבר
ברוך פריבר (1893 – 7 במרץ 1983) היה ממייסדי ומקימי העיר כפר סבא. בעת עבודתו כפרדסן, נקטעה ידו, מה שהביא להקמת קופת חולים ראשונה ביישוב היהודי.
ביוגרפיה
ברוך פריבר נולד בפולין בעיר סוסנוביץ. אביו מנחם מנדל היה חובב ציון, עסק בסחר תבואות. אמו שרה פריידל לויצקי. בשנת 1922 נשא לאישה את אידה פריבר. לבית באבסט. נולדו להם שלושה ילדים: נחמה, יוסף, אהרון. אהרון עסק במשחק, בעיקר בתיאטרון "האהל". בשנת 1912 העלה לארץ את אחיו הצעיר יוסף, שנפטר (1918) בכפר-סבא בעת מגפת הטיפוס. שני אחיו: אהרון פריבר (פסל-אמן ידוע בתל אביב) וחיים פריבר עלו ארצה בשנות העשרים, אמו ושלוש אחיותיו ואחיו נספו בשואה.
בצעירותו התחנך ב"חדר", הנועד לבנים, מלמדיו ומוריו הוזמנו מליטא. אצל מורים פרטיים למד שפות לועזיות. מילדותו היה חדור הכרה בציונות, וממייסדי אגודת הנוער "בני ציון" שעסקה בפעילות ציונית בעיר מולדתו.
פעילות ציבורית
בשנת 1909 בהיותו בגיל 16, עלה ארצה ונרתם לעבוד בפרדסיה ובכרמיה של פתח תקווה. ב-1910 עבר לכפר-סבא, לעבוד במטעיה. כעבור זמן, חזר לפתח-תקוה, ובעובדו במנוע של הבאר בפרדסו של יעקב קרול (הפרדס היחיד בימים ההם על טהרת עבודה עברית). נקטעה ידו הימנית. אירוע זה זעזע את צבור הפועלים בארץ. למרות האסון התמיד לעסוק בחקלאות בכפר-סבא כמנהל עבודה במטעי השקדים וחורשות האקליפטוסים.
אירוע קטיעת ידו העלה לסדר יום את החוסר במערכת רפואית לטיפול בחולים ונפגעים. הנושא הועלה לדיון בוועידה הראשונה לפועלי יהודה, אשר נערכה בעין גנים, בחג השבועות, תרע"א (1911),כסעיף הרביעי בשם "הבטחת חייו של הפועל פריבר, שנגדעה ידו בפתח-תקוה" (לפי "הפועל הצעיר", גיליון 18, א' תמוז 1911). בוועידה התנהל דיון על הצורך ביסוד קופת-חולים, אשר תבוא לעזרת הפועל במחלתו ובמקרה של תאונה בעבודה. בוועידה השנייה של פועלי יהודה (חנוכה, תרע"ב 1911) החלט על ייסוד קופת-חולים בלתי-מפלגתית של פועלי ארץ ישראל. הקופה נקראה קופת חולים כללית, לימים שרותי בריאות כללית.
כאיש העלייה השנייה, הצטרף בשנת 1913 לשנים-עשר מתיישביה הראשונים של כפר-סבא ומאז ועד מותו המשיך להתגורר בה, למעט הפסקה של שנים אחדות, עת המושבה נהרסה שנית בפרעות מאי 1921 (בראשונה נהרסה כולה בעת מלחמת העולם הראשונה). ביתו שימש כבית-ועד לפועלי המקום. ביתו וחצרו שימשו כמחבוא ל"כלים" (נשק) של ההגנה. עם צאתו לפנסיה (1953 ) חידש את משקו החקלאי בכפר-סבא. במישור הלאומי היה פעיל בחיי הצבור ובמוסדות רבים: "קרן קיימת לישראל "קרן היסוד", "ליגה למלחמה בשחפת" ועוד.
על כל אלה הוענק לו התואר יקיר העיר כפר סבא בשנת ה-30 למדינת ישראל וה-75 לכפר סבא.
תפקידים
בשנים 24–1921 - ארגן את מוסדות ההסתדרות בפתח-תקוה וניהלם. ב-28–1925 שימש כמנהל קופת-חולים במחוז הגליל ועמק-הירדן, בהתגוררו בטבריה. בתחילת 1929 ארגן וניהל את סניפי קופת-חולים בשרון (המרפאה הראשונה בכפר סבא הוקמה ביזמתו). בשנים 1943–1950 ארגן וניהל את מחלקת מס-המקביל של קופת-חולים במחוז השרון ועמק חפר, כשמשרדו היה בפתח-תקוה. לימים, שימש חבר ועד המפקח ליד מרכז קופת חולים. שופט שלום בפתח-תקוה, טבריה וכפר סבא ועוד.
ב-53–1951 שימש כמנהל בית-החולים של ההסתדרות לחולי-שיתוק (מבוגרים ובייחוד ילדים) "בית פיינסטון", שהיה אז ברמות-השבים. לימים אוחד עם המרכז השיקומי "בית לווינשטיין" רעננה.
היה חבר הנהלה ב"קופת מילווה", לימים "בנק הפועלים" בכפר-סבא. חבר בוועדות שונות של עירית כפר-סבא, פעיל בהסתדרות העובדים ומפלגת פועלי ארץ ישראל.
גרמא בנזיקין
גרמא וגרמי בנזיקין משמעותם נזק הנעשה באופן עקיף, אולם נחלקו הדעות האם קיים הבדל מהותי בין שתי הגדרות אלה; אם קיים הבדל כזה - מהו, ובאילו מקרים מחייבים את המזיק בנזק עקיף.
ארבע דרגות בחיוב על נזקים - מזיק, גרמא בנזיקין, גרמי, גרמא דגרמא
בשונה ממערכות משפט מודרניות, ההלכה כוללת פטור מפורש על נזקים עקיפים. ההלכה מתייחסת לארבע רמות של נזק, על-פי מידת הישירות בין מעשיו של האדם לבין תוצאת הנזק:
א. אדם המזיק - אדם שעושה פעולה בידיו ותוצאות הנזק ישירות, כגון שובר חפץ השייך לחברו. אדם המזיק המחבל בגופו של אחר חייב בתשלום בגין הנזק עצמו ובנוסף בראשי נזק נוספים - צער, ריפוי, שבת ובושת. לדעת בעל הטורים רק באדם המזיק חל חיוב של ארבעה ראשי נזק אלו. בנזק מסוג גרמי - יוטל חיוב על הנזק בלבד.
ג. גרמי - האדם גורם להיזק וודאי ומיידי, אך לא ישיר. דהיינו, הנזק לא בא ישירות ממעשיו, אלא כתוצאה מפעולה שעשה. כך, לדוגמה, מוכר או מלווה המקבל מטבעות מחברו, ובודק את איכות המטבעות באמצעות מומחה כספים. המומחה נותן חוות דעת חיובית על המטבעות, ועל בסיסה המוכר או המלווה מקבל את הכסף. כעבור זמן מתברר שחוות הדעת הייתה שגויה וערכן האמיתי של המטבעות פחות מערכן על-פי חוות הדעת. בנסיבות אלה הנזק וודאי אבל ההיזק לא נעשה ישירות על ידי המומחה, אלא נגרם בעקבות הסתמכות המוכר/המלווה על המלצתו של המומחה.
ד. גרמא דגרמא – מעשי האדם אינם מהווים הכנה לנזק, אלא רק הכנה להכנה. בנסיבות אלה הקשר הסיבתי, בין מעשי האדם לבין הנזק, הוא חלש. בגין ריחוק הנזק נקבע ש"גרמא דגרמא" בנזקין פטור אפילו מדיני שמים. לדעת בעל שו"ת בית אפרים גם בדיני איסור והיתר (כאשר המעשה האסור נעשה בדרך של "גורם דגורם" - אין בכך איסור כלל.
מקור החיוב
1. הפורץ גדר בפני בהמת חבירו: מדובר באדם המגיע לדיר נעול של חברו, פורץ את הדלת, משאיר אותה פתוחה וכתוצאה מכך הבהמה ברחה ואבדה. בפריצת הדלת עצמה לא נעשה נזק, אלא נעשה מעשה שעלול להוביל לנזק.
2. הכופף קמתו לפני הדליקה: מדובר באדם שמקרב את התבואה של חבירו אל האש כדי לשורפה. אם קירב את התבואה למקום שהדליקה אינה יכולה להגיע אליה בסיוע של רוח בעוצמה רגילה – פטור, משום שבנסיבות אלה אין לראות את האדם כגורם הנזק, וזהו גרמא בנזיקין.
3. שוכר עדי שקר להעיד: גם כאן מדובר על נזק עקיף משום שלא השוכר עצמו מעיד עדות שקר, אלא הוא רק עושה פעולת הכנה (שכירת העדים) לקראת עדות השקר.
4. היודע עדות לחברו ואינו מגיד לו: גם במקרה זה האדם אינו מזיק בפועל אלא שתיקתו היא הגורמת לנזק, ולכן זהו גרמא בנזיקין.
ההשוואה לדיני שבת
התלמוד שואל למה בדיני נזיקין אדם פטור על נזק שהוא יצר יחד עם אש, ובדיני שבת הוא חייב, למשל במקרה שבו אדם זורה בשבת בסיועה של הרוח. בהמשך היא מביאה ארבעה תירוצים, ששלושה מהם הם אוקימתות שמסבירות מדוע במקרה של נזיקין לא מדובר בהצטרפות של המזיק והרוח. ההסבר הרביעי – הסברו של רב אשי – הוא הסבר מהותי: בשבת אסרה התורה מלאכת מחשבת ואילו בנזיקין – גרמא פטור.
נזק בגרם שמחייב תשלום
בתלמוד מובאות כמה דוגמאות לנזק עקיף, המכונה "גרמא" או "גרמי", מפי תנאים ואמוראים:
מאידך, מצאנו מקרים שבהם אף על פי שהנזק נגרם בעקיפין, חל חיוב לשלם. לדוגמה:
היחס בין גרמי לגרמא
המונחים "גרמא" ו"גרמי" מתארים שניהם נזק עקיף:
עם זאת, בגרמא – פטור (בדיני אדם) ובגרמי - חייב. מהו אפוא השוני ביניהם?
בספרות התלמודית, לא הובא קריטריון מבחין בין נזקי גרמי לבין נזקי גרמא. הראשונים נחלקו בהגדרת ההבדל, וניתן להצביע במחלוקת זו על שתי גישות עיקריות:
לפי דעת רבים מדובר בשני סוגי נזקים שיש ביניהם שוני מהותי. ראשונים אחרים סבורים שאין הבדל יסודי בין גרמי לגרמא, לא במהות גרימת הנזק ולא בדין, ובכל מקום בו נקבע שגרמא בנזיקין פטור הכוונה היא גם לגרמי, ומאידך מקום שמחייבים בו בגרמי מחייבים בו אף בגרמא.
המבחינים בין גרמא לגרמי
רשב"ם מדגיש כגורם מבחין בין גרמא לגרמי את הזמן בין האירוע הנזיקי להתרחשות הנזק בפועל: נזק שהתרחש באופן מיידי לאחר המעשה ייחשב כגרמי, ואילו נזק שהתממש בחלוף זמן מן האירוע הנזיקי ייחשב כגרמא.
הרמב"ן והר"ן מיקדו את ההבחנה בעקרון הצפיות או בקשר הסיבתי בין המעשה להתרחשות הנזק ("ברי היזקא").
הרא"ש משלב בין שתי העמדות הקודמות ולדעתו ההבדל בין גרמא לגרמי תלוי במיידיות או בוודאות הנזק.
גם רבנו יצחק (ר"י) בתוספות משלב בין שני התנאים, על בסיס דוגמאות רבות בתלמוד. לדעתו, בנזק מסוג גרמי המזיק עצמו או ממונו עשה את הדבר שגורם לנזק. לעומת זאת בנזק מסוג גרמא האדם רק הכין את הגורם לנזק, ואדם אחר או גורם אחר ביצע את הנזק. בנוסף, גרמי הוא נזק הנגרם מיידית בעקבות המעשה, אבל אם הנזק בא רק לאחר זמן מאז שהמזיק עשה את מעשהו – הרי זה נחשב גרמא ופטור.
ראב"ד חולק על כך. לדעתו, היזק שהמזיק עצמו הזיק נקרא גרמי. אם ממונו הזיק – הרי זה גרמא ופטור.
המאירי הולך בכיוון אחר ומבסס את ההבדל על יסוד הכוונה: אם המזיק מתכוון להזיק, והזיק לבדו – נחשב גרמי וחייב, ואם המזיק לא התכוון להזיק – פטור, שזהו גרמא בנזיקין.
ריצב"א דוחה את העמדות הקודמות. לדעתו, אין הבדל מהותי בין גרמי לגרמא, אלא שחכמים ראו לנכון לחייב במקרים מסוימים, על פי שכיחותם, או על סמך שיקולי מדיניות משפטית.
הרמ"א פוסק כדעת הריצב"א, ומוסיף, שלדעתו, במסגרת תקנת חכמים המחייבת בגרמי, יש לחייב בכל דור בכל נזק עקיף שהוא שכיח ומצוי באותה תקופה. הש"ך מפרש את דעת הריצב"א באופן אחר, לפיו החיוב שהוטל בגרמי מתייחס לרשימה סגורה של מקרים המופיעים בתלמוד כגרמי. לפיכך, אין בכוחם של חכמים להוסיף ולחייב במקרים אחרים של גרמי.
אין הבחנה בין גרמי לגרמא
רש"י סובר שאין הבדל בין גרמי לגרמא, לא במקרה ולא בדין, ובכל מקום בתלמוד שאנו אומרים שגרמא פטור, זה רק אליבא דחכמים שפוטרים גם בגרמי, אבל אליבא דרבי מאיר שמחייב בגרמי, הרי שיש לחייב גם בגרמא.
הרמב"ם פסק בקצרה בסיכום דיני 'חובל ומזיק': "כל הגורם להזיק משלם נזק שלם". לדעת הסמ"ע והש"ך כוונת הרמב"ם בדבריו אלה הייתה שאין כל הבדל בין "גרמא" ל"גרמי" (ואכן בארמית "גרמי" היא צורת הרבים של המילה "גרמא").
על פי פרשנות זו, ישנה מחלוקת כבר בימי התנאים והאמוראים האם לחייב על נזק עקיף. המקורות שבהם נפסק שהמזיק חייב הם כדעת המחייבים, והמקורות שבהם נפסק שפטור הם כדעת הפוטרים.
להלכה, אף שהרמב"ם פסק ככלל, שהמזיק בנזק עקיף חייב, במקרים מסוימים פסק שפטור:
1. כשהנזק אינו תוצאה ודאית של מעשה המזיק. כגון אדם שפורץ קיר בפני בהמת חברו, ואין וודאות שהבהמה תלך ותזיק.
2. כשהנזק היה יכול להיגרם ללא מעשה המזיק. כגון, כאשר פרץ קיר רעוע בפני בהמת חברו, שייתכן והיה נופל מעצמו.
3. כאשר המזיק לא התכוון להזיק.
מהו היקף המחלוקת ?
כאמור התוספות בבא בתרא הביאו הוכחות לשיטתם שיש חילוק בין דין גרמא לגרמי מכמה מקורות בתלמוד, אולם נראה כי למעשה גם אלו שגורסים שאין הבדל בין גרמא לגרמי כגון הרמב"ם פסקו חלק גדול מהלכות אלו הלכה למעשה כך שלמעשה ההבדלים בין השיטות אינם גדולים.
נחלק לכמה קטגוריות:
1. דיני האש כגון: כופף קמתו בפני חבירו, שולח בערתו ביד חש״ו וליבה וליבתו הרוח. בכל אלו פוסק הרמב״ם שחייב  שהרי מעשיו הם שגרמו. ומה שרשמו שפטור היינו שבזמן שכופף את הקמה לא היתה הרוח מביאה את האש לשם, ומה ששלח ביד החש״ו היא גחלת שנכבית מיד אך אם שלח שלהבת חייב, ומה שליבתה הרוח הכוונה לרוח שאינה מצויה. כל אלו מבוארים בסוגיות התלמודיות עצמן ובכולם או שחייב כי מעשיו גרמו או שאין כאן אפילו סרח של גרימה וממילא אינם מחלוקת למעשה בין שתי השיטות.
2. דינים הקשורים לאחריות מקצועית כגון: מראה דינר לשלחוני, טיהר את הטמא וטמא את הטהור וכו - גם כאן למעשה אין קשר לדינא דגרמי מאחר ואלו הלכות שקשורות ל״ביטוח״ של בעל מקצוע לעבודתו וגם כאן נראה שיש הסכמה בין התוספות לרמב״ם שבעל מקצוע המקבל כסף תמורת שירותיו חייב באחריות מיקצועית.
3. נזק שאינו ניכר כגון: המטמא פירותיו של חבירו או העושה מלאכה במי חטאת או שורף שטרותיו של חבירו או מכר ומחל לו או פוחס מטבעו או דחפו לים. ניתן לומר בכל המקרים דנן שאין כאן ענין של גרמא אלא שהנזק אינו ניכר ויכול לומר לחבירו הרי שלך לפניך. כגון שזרק מטבע לתוך שלולית ומסבירים התוספות שאין הכוונה לזוטו של ים אלא לתוך שלולית רדודה שניתן לחלץ את המטבע במאמץ מסוים או עם קצת להתלכלך ובעל המטבע נגעל להכניס את היד. בכל אלו פסק הרמב״ם שמעיקר הדין פטור אך חכמים חייבהו. נראה שגם התוספות מסכימים לכך לפי הירושלמי שזהו כקנס שגזרו חכמים שלא יהיה אחד הולך ומזיק את חבירו בעין. אמנם בכל מקרים אלו פסק השו״ע שחייב משום גרמא והרמ״א פסק שפטור משום גרמא אך נראה שיש מקום לחלק בין דיני גרימת הנזקים ובין גרימת נזק שאינו ניכר כלומר גם למי שמחייב בגרימת נזק יש צד לומר שהנזק צריך להיות מוחשי אחרת פטור וגם לפוטר בגרמא הרי שאם נזק שאינו ניכר אכן נחשב לנזק ממשי הרי מכיון שנעשה בכוונה תחילה וללא גורם מתווך אלא בידיים ממש שיהיה חייב.
3. מזיק ממון חבירו: פורץ גדר בפני בהמתו ונותן סם המוות לפני הבהמה גם כאן פסק הסכים הרמב״ם שאם היתה גדר בריאה הרי חייב באחריותן ואם היתה הגדר רעועה למעשה, לא מעשיו הם שגרמו מכיון שהיתה הבהמה יוצאת גם ככה ולא ברור שבכלל הועיל משהו במעשיו וקשר הרמב״ם דין זה לדין נותן סם המוות מאחר והיה על הבהמה להריח ולהרתע ולא לאכול וכן המבעית את חבירו הרי איהו דאבעית אנפשיה כלומר הנבהל גרם לעצמו מאחר ורוב ההבעתות מסתיימות בקריאת בהלה קטנה ולא במוות, הרי שלא ברור בכלל שמעשה זה הוא בבחינת גרימת נזק ואין כאן אחריות בלעדית של המזיק.
4.נזקי ממון : המשסה את הכלב בפני חבירו פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמיים ובעל הכלב חייב מאחר והכלב הידוע ככזה שמועד לתקיפה, היה עליו לשומרו וגם כאן יש הסכמה מוחלטת בין הפוסקים שאין כאן אפילו גרמא מאחר והאחריות כולה מוטלת על בעל הכלב שיקשור אותו כך שגם הצקה לא תוציא אותו ממקומו וברור שאם היה קשור והתיר אותו המשסה שהוא עבר לאחריותו של המשסה.
5. הזורק כלי שלו מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות: נראה שכאן זהו המקום היחיד שבו באמת יש חילוק בין הדעות שלדעת התוספות כולם פטורים לדעת הרי״ף חייב המסלק שגרם לנזק הסופי ולדעת הרמב״ם כולם חייבים.
6.המבטל כיסו של חבירו או המזיק לחברו בעצתו שיעץ לו נראה גם כאן שכולם יסכימו שפטור מאחר ולא מובטח לו כלל שעצתו זו או השקעה זו בפועל באמת היתה מניבה פירות בלי קשר לדיני גרימה (אלא אם כן זהו מקצוע בתשלום של נותן העצה בתחום מומחיותו שאז חזרנו לסעיף 2)..
7.דיני מוסר לגוי : מראה ממון חברו לגוי והגוי גזלו או ראובן שמכר מקח לעכו"ם ובא שמעון ואמר לעכו"ם שאינו שווה כל כך חייב לשלם לו גם הוא דין המוסכם על כולם מדיני מוסר לגויים. ראובן שהלוה מעות לעכו"ם ובא שמעון ואמר לעכו"ם להלוות לו בפחות והחזיר לראובן מעותיו פטור - גם כאן נראה שזהו פשוט דרכו של מסחר שהרי גם לקונה יהודי מותר לתת הצעת קניה נמוכה יותר..
פסיקת האחרונים
רוב האחרונים סברו שכל נזק שבא בגרימת המזיק בחוזק, בוודאות גבוהה ונראה כאילו עשה את הנזק בידיים, נקרא גרמי (לדבריהם, הדבר רמוז במילה 'גרמי' - הפתח שתחת הגימ"ל היא תנועה קטנה והרי"ש שאחריה מודגשת – דבר המציין נזק 'כבד'). אולם, נזק שנעשה בגרימתו של המזיק ברפיון ובוודאות נמוכה נקרא גרמא.
שולחן ערוך פסק להלכה כדעת הרמב"ם.
בסופו של דבר, שאלת ההבדל בין גרמי לגרמא, הן בדין והן במציאות, נותרה במחלוקת בין הפוסקים. בנוסף, אף המבחינים בין גרמי לגרמא, מציעים הבחנות שונות.
לדוגמה: הזורק כלי מראש הגג, ואדם סילק את הכרים שהיו יכולים למנוע את שבירתו, לדעת השולחן ערוך, המסלק חייב בתשלום הנזק:
"הזורק כלי שלו מראש הגג, והיו תחתיו כרים וכסתות שאם יפול עליהם לא ישבר, וקדם אחר וסלקם, ונחבט הכלי בארץ ונשבר, חייב המסלק". לעומתו, הרמ"א בהגהתו על השו"ע, מקרה זה נכנס לגדרי גרמא בנזיקין, ועל כן המסלק את הכרים ואת הכסתות פטור: "וי"א דזה מקרי גרמא בנזיקין ופטור". אולם כאמור לעיל המחלוקת בפועל מסתכמת במקרים בודדים וברוב המקרים יש הסכמה.
גרמא בנזיקין כיום
ישנו פער נורמטיבי במקרה של נזק עקיף, בין היקף החיוב הנזיקי, על פי ההלכה, בבתי דין ובין היקפו של חיוב זה בבתי המשפט האזרחיים. הפער בולט על רקע המודרניזציה, שיצרה מגוון רחב של אפשרויות לנזקים עקיפים המחוללים פגיעה משמעותית. דוגמה בולטת לכך הם נזקים הנגרמים באמצעות לוחמת סייבר.
גבעת המבתר
מקור שם השכונה הוא כנראה ממבתר שנחצב לפני 1967 בכביש ירושלים-רמאללה סמוך למקום השכונה העתידית, כדי להקל על מעבר כלי רכב.
גרמא בנזיקין
גרמא בנזיקין כיום
הרב אהרן ליכטנשטיין ביטא זאת כך:
גבעת המבתר
גאוגרפיה
גבעת המבתר היא שלוחה בשיפולים הצפון-מערביים של רכס הר הצופים, ממערב לגבעה הצרפתית ומצפון מזרח לגבעת התחמושת. מצפון וממערב עוטף אותה נחל צופים, ממזרח תוחמת אותה דרך שכם, ומדרום שדרות אשכול, אשר שימשו דרכים חשובות בתקופות היסטוריות שונות.
השטח הבנוי בשכונה אינו גדול, ומשתרע על כרבע קמ"ר. פסגת גבעת המבתר היא ברום של 814 מטר מעל פני הים, ויש בה נקודת מבט ייחודית על העיר ירושלים, הכוללת את מרכז העיר, הר הבית, שכונת רמות אלון (רמות) וגבעת התחמושת. הפסגה נמוכה מפסגת הר הצופים, שגובהה 826 מטר מעל פני הים, אך גבוהה מגבעת התחמושת הסמוכה לה, שגובהה 797 מטר מעל פני הים. נתונים אלו איפשרו למקם על גבעת המבתר עמדה צבאית השולטת על גבעת התחמושת בתצפית ובאש.