cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמי דוידוף
קריירה
בשנת 2007 כתב והלחין דוידוף שיר בשם "הכל דבש" בעונה ראשונה בה גם שיחק בתפקיד אורח. בשנת 2009 יצא אלבום ראשון של להקת "אטלנטיקה", "שוב בבוקר", שנכתב והולחן באמצעות רמי דוידוף והופץ על ידי חברת "התו השמיני". מבין השירים באלבום השיר "בן המלך" נבחר לשיר נושא בפסקול הסרט "מישהו לרוץ איתו", המבוסס על ספרו של דויד גרוסמן בו שיחק בתפקיד יהונתן "הבולדוג". בשנת 2011 "תמרות עשן" עונה שנייה הקליט והפיק גרסת כיסוי לשיר של מאיר אריאל "לא יכול להוריד ממך את העיניים" כשיר סיום לעונה בה שיחק גם בתפקיד האח וויסמן.
בשנת 2015 הוציאה להקת "אטלנטיקה" את אלבומה השני "אין לי מה" שנכתב והולחן באמצעות רמי דוידוף, בהפקתו של רן שם טוב. מבין שירי האלבום "גטה פיקס", "נרקומן", "אין לי מה" ו"אף אחד לא חייב לך" שהושמעו בפסקול הסדרה אטלנטיקה בהפקת הוט 3 המגוללת את סיפורה של הלהקה האמיתי התסריט נכתב באמצעות רמי דוידוף ביחד עם חברו שגיא אזולאי.
בהמשך שנת 2016 בתום מסע הופעות ארצי חיממה להקת "אטלנטיקה" את להקת הרוק "דיפ פרפל" בפסטיבל הרוק שנערך בלייב פארק ראשון לציון.
משחק
את קריירת המשחק וכתיבת התסריטים, החל רמי דוידוף כתלמיד בתיכון לאומניות בירושלים. בתחילה ביים וכתב סרטים קצרים ביחד עם חברו שגיא אזולאי. ביניהם: "סוליקו עם ארמונד", "לא רוצחים בשבת" ו"שמחת זקנתי".
בשנת 2006 גילם את תפקיד "יהונתן הבולדוג" לצידו של צחי גראד בסרט "מישהו לרוץ איתו".
בשנת 2008 שיחק בסדרה "הכל דבש" בתפקיד אורח כמוזיקאי פלרטטן.
בשנת 2010 שיחק בסדרה "נבלות" - מיני דרמה בהפקת הוט 3, בתפקיד אורח. באותה השנה שיחק בסדרה "תמרות עשן" בתפקיד האח וויסמן. בשנת 2011 שיחק בעונה שנייה בתפקיד האח וויסמן.
"מרסדס" סרט גמר של מכללת תל חי גילם תפקיד ראשי לצידה של ליא קניג.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "הדילרים" שכתב דוידוף יחד עם שגיא אזולאי, בהפקתם של האחים אדרי ודוד מנדיל ובבימויו של אחיו עודד דוידוף. קומדיית פשע שכונתית המצולמת בשכונת רמות השכונה בה גדל. בהשתתפות יובל שרף וצחי גראד.
בשנת 2015 כתב וייצר את הסדרה "אטלנטיקה" בהפקת חברת הוט. דרמה קומית בת 12 פרקים, סדרה המגוללת את הסיפור של להקת אטלנטיקה הירושלמית, בדרכה להוצאת אלבום ראשון. בפרק הסיום של הסדרה השתתפו בהופעת אורח חברי להקת "דיפ פרפל" איאן גילן ורוג'ר גלובר אשר גילמו את הלהקה עצמה.
בשנת 2016 שיחק בסדרה "בתולות 2" בהפקת הוט 3 בתפקיד ציון.
גנרל גרנט
גנרל גרנט הוא עץ מזן סקוויה ענקית הגדול ביותר בפארק הלאומי קינגס קניון שבקליפורניה והעץ השני בגודלו בעולם.
היסטוריה
העץ נקרא בשנת 1867 על שם יוליסס ס. גרנט, מפקד צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ונשיאה ה-18 של ארצות הברית. קלווין קולידג' העניק לעץ זה את התואר "עץ חג המולד הלאומי" ב-28 באפריל 1926. בשל בסיסו הגדול, חשבו בתחילה שזהו העץ הגדול ביותר בעולם, אך בשנת 1931 לאחר מדידות מדויקות התואר הועבר לעץ גנרל שרמן. ב-29 במרץ 1956 הנשיא דווייט אייזנהאואר קבע שהעץ ישמש כמצבת זיכרון להרוגי המלחמות של צבא ארצות הברית.
כיום
בשנת 2005, הדירוג של הגנרל גרנט בין עצי הסקויה הגבוהים בעולם עלה שלב אחד, זאת לאחר שעץ וושינגטון עלה באש וצמרתו נשרפה. בעבר סברו שגילו של העץ למעלה מ-2,000 שנים, הערכות מדויקות יותר אומדות את גילו של העץ בכ-1,650 שנים. בשנת 2012 נקבע שעץ זה הוא עץ הסקוויה הענקית השני בגודלו בעולם, לאחר הגנרל שרמן.
עפרה נבו-אשכול
עפרה נבו (נולדה ב-9 באוקטובר 1942), היא פרופסור אמריטה לפסיכולוגיה תעסוקתית באוניברסיטת חיפה. מחקרה עוסק בפיתוח קריירה ובחקר ההומור.
תחומי מחקר ועשייה
נבו החלה בלימודי פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בשנת 1962, ובהמשך השלימה את לימודי המוסמך בחוג בתחום הפסיכולוגיה הקלינית. בין השנים 77–1971 עסקה בפיתוח המרכז לייעוץ תעסוקתי באוניברסיטת חיפה בין היתר בפיתוח אמצעי הדרכה, הקמת מערכת מבחנים בתחום הייעוץ התעסוקתי, בניית ספריית מקצועות ופיתוח שיטות ייעוץ והדרכה. בין השנים 1977–1980 השלימה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה בנושא "תגובות הומור כביטוי לתוקפנות אצל יהודים וערבים בישראל: הדגשת היבטים שונים של הומור - יצירה, הערכה ודווח". בשנים 88–1985 יזמה ועמדה בראש תוכנית לריכוז מידע ויצירת כלים שהופיעו בספר הדרכה בבחירת מקצוע. פרויקט זה יצא לאור כספר: "כל מה שרצית לדעת על בחירת מקצוע: מידע והכוון ללימודים גבוהים ועל תיכוניים" את הספר כתבה יחד עם פייזר קרלוס, רוזן אמיר ושרה שפירא, והוא פורסם על ידי המרכז הארצי לבחינות והערכה.
נבו הקימה וניהלה את מרכז הייעוץ התעסוקתי באוניברסיטת חיפה, מרכז העוסק בריכוז מידע אודות עיסוקים וביצוע הערכה אישית לגבי התאמה מקצועית. בהמשך הקימה וניהלה את מרכז ברמן לייעוץ פסיכולוגי והכוון תעסוקתי. מרכז ברמן כולל שני מדורים מרכזיים: מדור קליני המטפל במשברים וקשיים רגשיים של סטודנטים במהלך התואר, ומדור לימודי תעסוקתי העוסק בקשיים לימודיים ובהכוון תעסוקתי למועמדים, סטודנטים ובוגרים. במסגרת המרכז סיימו את התמחותם עשרות פסיכולוגים המשמשים בתחומי מפתח בתחום.
בצד מיומנות בתחום הייעוץ לקריירה, עוסקת נבו בחקר ההומור כ-40 שנים. במהלך השנים שילבה בין שני התחומים, לדוגמה "שימושים של הומור בייעוץ", "פיתוח חוש הומור" והעברת סדנאות על שימוש בהומור במהלך הייעוץ. בשנים האחרונות מחקריה מתמקדים בתחום הייעוץ.
כיום נבו היא פרופסור חברה (אמריטה) בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. כמו כן, היא עורכת שותפה יחד עם בני בנימין בכתב העת הדיגיטלי "אדם ועבודה".
מאמרים בתחום הייעוץ
Nevo, O. & Nevo B. What do you do when asked to answer humorously. Journal of Personality and Social Psychology,1983, 44, 188-194.
Nevo, O. Appreciation and production of humor as an expression of aggression: A study of Jews and Arabs in Israel, Journal of Cross-Cultural Psychology, 1984, 15, 181-198.
Nevo, O. Humor diaries of Israeli Jews and Arabs. The Journal of Social Psychology, 1987, 126, 411-413.
Nevo;, O. Nevo, B.&; Janie Leong Siew Yin, Singaporean humor: A cross-cultural cross-gender comparison. The Journal of General Psychology; Apr 2001; 128, 2; Psychology Module, 143- 156.
בית הכנסת כפוסי
בית הכנסת כפוסי קרוי על שם רבי חיים כפוסי, פוסק הלכה ומגדולי רבני מצרים במאות ה-16 וה-17 שנפטר בשנת 1631. בית הכנסת ממוקם ברחוב "דרב אלנוציר" מס' 3 בשכונת היהודים ("חארת אליהוד") בקהיר.
מבנה וארכיטקטורה
בית הכנסת כפוסי הוא אחד ממבני התפילה העתיקים ביותר שהוקמו בין חומות קהיר העתיקה. לבית הכנסת מבנה ארכיטקטוני ייחודי השונה מזה של בתי כנסת אחרים במזרח התיכון ודומה למבנה של בתי כנסת המצויים בוונציה ובפאדובה שבאיטליה. על גג אולם התפילה המרכזי ניצבת כיפה המזכירה כיפות של כנסיות קופטיות רבות במצרים. אולם התפילה המרכזי בנוי משני מפלסים, כאשר הקומה התחתונה משמשת כעזרת הגברים והקומה העליונה משמשת כעזרת הנשים. ארון הקודש ממוקם בחלקו המזרחי של האולם, ומשני צידיו היו מסודרים שני טורים של ספסלי עץ שעליהם ישבו המתפללים, כמקובל בבתי הכנסת הספרדיים. בקירות בית הכנסת ובכיפה קבועים חלונות מלבניים וחלונות מוארכים שבראשם קשת. ארגונו הפנימי של בית הכנסת כפוסי אף הוא ייחודי ושונה משל בתי כנסת אחרים במצרים. בחלקו האחורי של בית הכנסת מצויות חצרות להקמת סוכה, רחבה לחגיגת אירועים מיוחדים, חדר הגבאי ומגורים עבור שומר. בית הכנסת שופץ בסוף המאה ה-19.
מקורות
יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1995, עמ' 57-61.
במלמבדה
במלמבדה (שם מדעי: Bemalambda) הוא סוג של יונק פרהיסטורי מהסדרה הנכחדת כימולסטיים שהתקיים במשך הפלאוקן שלפני 63 עד 58 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר למדע ב-1973 בידי צ'או ועמיתיו, בחפירות בג'יאנגשי וגואנגדונג שבסין. הוא היה קרובו של הסוג Alcidedorbignya מאמריקה הדרומית ובעל קרבה לפנטולמבדה.
יונק זה היה קדום מאוד והיה בינוני בגודלו בגודל של כלב גדול. הוא היה בעל גולגולת גדולה ורחבה שהזכירה מעט מכרסם אך הייתה בעלת שרירי לעיסה חזקים מאוד, שיניים חותכות רחבות בולטות מקצה הלסתות וטוחנות עמוקות בפנים הלסת עם רווח רחב לאורכה. הגוף היה נמוך וקצר עם זנב ארוך, רגליים חזקות ושריריות שהותאמו לתנועה בדומה לדובים מודרניים ועליהם טפרים ארוכים. מספר חוקרים רואים בהם הוכחות לכך שהיונק הקדום היה חופר מחילות באדמה, בדומה לדוב נמלים או לשנבוב. עקב מבנה הלסת נראה שהיה אוכל צמחים או אוכל כל.
אורי וקסלר
אורי וקסלר (1931 – אפריל 1993) היה כירורג אשר טיפל גם בילדים, מנהל מחלקה כירורגית א' בבית החולים קפלן (1973-1993), מרצה בכיר בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
בנוסף עסק וקסלר בגילוי מוקדם וטיפול כירורגי של סרטן השד.
ביוגרפיה
וקסלר נולד בחיפה לאב יליד הארץ ולאם דור שביעי בארץ, ואח לדליה שנולדה אחריו. בחיפה למד בבית הספר הריאלי. ב-1946 עברה משפחתו להתגורר בתל אביב ווקסלר עבר ללמוד בכיתה השישית בתיכון עירוני א' ובו בזמן התגייס לארגון ההגנה.
במאי 1948, בגיל 16 וחצי, וקסלר התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות. וקסלר עבר קורס קשר בשייח' מוניס, והיה הקשר המורסיסט האישי של יצחק שדה. לאחר סיום מלחמת העצמאות חזר וקסלר ללימודים להשלמת בחינות הבגרות ולאחר מכן חזר לצה"ל להשלמת השירות הצבאי. לאחר שנה בה שימש וקסלר מדריך בבית הספר לקשר בצריפין החליט וקסלר ללמוד רפואה.
ב-1951 החל וקסלר את לימודי הרפואה בז'נבה. עם פתיחת השנה השנייה של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיך בלימודיו בארץ, אותם סיים ב-1957. הוא נישא ליונה בסוף שנת 1957, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר סיום שנת הסטאז' בבית החולים קפלן ברחובות, החליט וקסלר להתמחות בכירורגיה כללית, במחלקתו של הפרופ' שלמה זאב טבע. בסיום ההתמחות בכירורגיה, וקסלר נסע ללונדון לבית החולים לילדים ב-Great Ormond Street שם התמחה בכירורגית ילדים אצל פרופ' וילקנסון. עם שובו לבית החולים קפלן, המשיך לעסוק בכירורגיה כללית, והיה בין מניחי היסודות לכירורגית ילדים בישראל. תחום נוסף בו עסק וקסלר הוא גילוי מוקדם וטיפול כירורגי של סרטן השד. וקסלר פיתח בבית החולים קפלן ובישובים בסביבה מערכת של מרפאות לבדיקת שד שפעלו במשך שנים.
הוא המשיך בשירות מילואים פעיל במשך כל השנים, עד לשיחרורו בדרגת רב-סרן בגיל חמישים. בשנת 1973 התמנה וקסלר לנהל את מחלקה כירורגית א' בבית החולים קפלן.
וקסלר זכה מספר פעמים בציון של "מרצה מצטיין" מטעם בית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
וקסלר נפטר באפריל 1993.
פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן
פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן (באנגלית: United States Forces Japan ובקיצור USFJ) הוא פיקוד משולב של הזרועות השונות בכוחות המזוינים של ארצות הברית המשתייך לפיקוד האוקיינוס השקט. משימת הפיקוד היא היערכות להגנה על יפן ומילוי משימות נוספות בהוראת פיקוד האוקיינוס השקט.
מפקד הפיקוד הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל המשמש גם מפקד חיל האוויר החמישי של ארצות הברית. מאז פברואר 2019 מכהן בתפקיד קווין שניידר. מפקדת הפיקוד ממוקמת בבסיס חיל האוויר יוקוטה, כ-28 מיל צפונית-מערבית לטוקיו.
היסטוריה
הפיקוד הוקם ב-1 ביולי 1957 ומפקדתו התמקמה בבסיס האוויר פוצ'ו במטרופולין טוקיו. משימת הפיקוד הוסדרה בעקבות הסכם שיתוף הפעולה הביטחוני בין ארצות הברית ליפן שנחתם ב-19 בינואר 1960, וההסכם הסדרת מעמד הכוחות האמריקאיים ביפן שנחתם באותו ביום, בהתאם להסכמים אלו נקבע כי באחריות מפקד הפיקוד לתכנן תוכניות להגנה על יפן ובשעת הצורך יפעיל את הכוחות האמריקאיים למימוש תוכניות אלו.
ב-1972 בוצעו שינויים בהסכם עם יפן, כולל החזרת השליטה באוקינאווה ליפן. שינויים אלו הביאו להגדלת אזור האחריות של הפיקוד. ב-1974 עבר מטה הפיקוד למשכנו הנוכחי בבסיס חיל האוויר יוקוטה.
ארגון ויחידות
יחידות הפיקוד המרכזיות:
רבי ירמיה (הראשון)
רבי ירמיה הראשון היה תנא ואמורא בדור האחרון לתנאי ארץ ישראל, בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים.
ההוכחות
במסכת סוכה מוזכר כי אחד מתלמידיו של רבי ירמיה, היה חכם בשם חזקיה, בעל הערכי תנאים ואמוראים מסתפק האם מדובר בחזקיה בנו של רבי חייא, או בחזקיה בן בתו של רב שחי בדורו של רב.
במסכת זבחים מוזכרים רב הונא וחזקיה תלמידיו של רבי ירמיה. בעל הערכי תנאים ואמוראים, מעורר את השאלה, מי הוא רב הונא זה, שהרי לא ייתכן שמדובר ברב הונא הידוע וברבי ירמיה הידוע שהיה תלמידו של רבי זירא שהיה תלמידו של רב הונא, ולכן מן ההכרח לומר שמדובר בשני אמוראים בשם רב הונא, או לחלופין שמדובר בשני אמוראים בשם רב ירמיה. כדי ליישב את כל התמיהות המחקריות, הוא מציג שתי אפשרויות מחקריות:
האפשרות השנייה, היא שהחזקיה המוזכר הוא חזקיה בן בתו של רב, ואם כן היו שני רבי ירמיה בלבד: תלמידו של רבי יוחנן, ותלמיד תלמידם של רבי יוחנן.
תולדות חייו
בהנחה שהאפשרות הראשונה שהציג בעל הערכי תנאים ואמוראים נכונה, הרי שרבי ירמיה זה היה רבו של האמורא הידוע חזקיה, בנו של רבי חייא. לפי זה, ייתכן שהיה תנא, וייתכן שהוא אותו רבי ירמיה המוזכר בברייתות פעמים רבות, לפעמים מוזכר כשהוא חלוק עם "אחרים", שהוא כינויו של רבי מאיר.
לאיוש לוי
לאיוש לוי (בהונגרית: Lévy Lajos; בודפשט, 1 באוקטובר 1875 – לונדון, 7 באפריל 1961) היה רופא, מומחה ברפואה פנימית, אחיו של עורך הדין והסופר המשפטי בלה לוי (1873–1959), דודו של הכלכלן טמאש באלוג בהונגרית Thomas Balogh, Baron Balogh (1985–1905) באנגלית.
ביוגרפיה
לאיוש לוי נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט לוי, פילולוג ומזרחן, ושל מינה קליינמן (1847–1918). אמו הייתה אחייניתו של הרב לאופולד לעף (1811–1875), הרב הראשי של סגד, ודודו מצד אמו היה מור קרמן (1843–1915) שהיה איש חינוך ופרופסור באוניברסיטה. לאיוש לוי השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה של "המכון המלכותי להכשרת מורים בהונגריה", שם עבר את בחינת הבגרות ב-1892. בין השנים 1892–1898 היה סטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וכסטודנט באוניברסיטה - בין השנים 1896 לבין 1898 - עבד תחילה כמתמחה ולאחר מכן כמרצה במכון לפתולוגיה בראשות לאיוש טאנהופר. הוא קיבל את התואר ואת ההסמכה כרופא ב-24 באוקטובר 1898. בתחילת דרכו עבד באמבולטוריום הנוירולוגי של בית החולים סנט רוקוש כעוזר רופא שהוקצה לד"ר בלה סקאץ' (Béla Székács), ובמקביל התמחה ברפואה פנימית. בין 1899 לבין 1904, עבד כרופא מתמחה בבית החולים ואז הכיר את שנדור פרנצי. את שנת 1904 בילה במינכן ובהיידלברג בסיור לימודי. בין השנים 1904 לבין 1905 עבד בבית ההבראה של המבורג אדמונדסטל (Hamburgische Heilstätte Edmundstal). לפני שחזר הביתה עבר את מבחן הרפואה הפנימית שלו באוניברסיטת טיבינגן. במהלך שנות לימודיו מחוץ להונגריה הושפע בעיקר מעבודתו של הפרופסור לרפואה פנימית רודולף קרהל (1861–1937).
בסוף 1906 חזר לבודפשט ובשנה שלאחר מכן מונה לרופא ראשי של הפוליקליניקה Pest Charité מס' 1 במחלקה לרפואה פנימית. ב-6 ביוני 1908, בבודפשט, נישא לקטה פרוינד (1883–1969), בתו של תעשיין יהודי בעל תואר אצולה. בנם היחיד, וילמוש (1911–1995), השתקע בלונדון ב-1938, שם הפך לפסל הידוע בשם פיטר למבדה (Peter Lambda). לאשתו הייתה הסמכה כמורה לחינוך מיוחד, אך היא לא עסקה במקצועה. הוא המשיך את הכשרתו הפסיכואנליטיקאית אצל שנדור פרנצי ובשנת 1928 הפך לחבר באיגוד הפסיכואנליטיקאים ההונגרים.
ב-1913 מונה לרופא פנימי ראשי ב"בית החולים לעניים ארז'בט" (Erzsébet Szegénykórház) וכן הועסק בקרן הלאומית לביטוח מחלות ותאונות עובדים כרופא פנימי מומחה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביצע שירות קו ראשון (בחזית) לתקופה קצרה ולאחר מכן כרופא גדוד ניהל את המחלקה לרפואה פנימית 1 של בית החולים על שם "מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה". בין השנים 1919 לבין 1921 עבד כרופא הראשי של בית החולים הציבורי זיטה ומשנת 1922 חזר לבית החולים לעניים ארז'בט. ב-1917 הוא מונה לעורך הראשי של כתב העת "רפואה". הוא ערך את העיתון עד ינואר 1929 - בו פרסם ברציפות גם לפני התפטרותו וגם אחריו. בשנת 1929 הפסיק הן את תפקידו בכתב העת רפואה והן תפקידו בבית החולים לעניים, כי בשנת 1928 הופקד על ניהול המחלקה הפנימית ג' בבית החולים היהודי (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. בראש שתי המחלקות האחרות לרפואה פנימית (א' וב') עמדו אימרה פודור ויאנוש בידרמן. בשנת 1936 מונה הן לרופא הראשי של בית החולים היהודי והן למנהל הכללי של המוסד.
לאחר הכיבוש הגרמני, ה-אס אס הפקיע את מבנה בית החולים היהודי בפשט ולכן לוי קיבל תחילה את ניהול בית החולים הקטן ברחוב סאבולץ' ואחר כך את ניהול בית החולים חירום ברחוב ושלני, שהוקם בגטו בבודפשט, שם ביצע מתוך הקרבה עצמית את הפעילות הארגונית, הרפואית וההומניטרית בתנאים קשים במיוחד, תוך הצלת חיי אדם רבים. הוא נעצר פעמיים במהלך שלטונו של מפלגת צלב החץ, אך תמיד הצליח להימלט. לאחר המלחמה, ב-1945, בגיל 70 יצא לגמלאות. פאל שוורצמן החליף אותו בניהול המחלקה. בין השנים 1946–1954 עבד במוסדות יהודיים שונים בתפקידים אדמיניסטרטיביים. משנת 1946 ועד להגירתו, כיהן בתפקיד היועץ הרפואי ב-American Joint Distribution Committee ובוועד הסיוע היהודי הלאומי (Országos Zsidó Segítő Bizottság), וכן הייתה לו פרקטיקה פרטית. לאחר פרישתו נקלע לדיכאון חמור וטופל על ידי הפסיכואנליטיקאי אנדרה אלמשי. באפריל 1954, לבקשתו, לאחר ש"תרם" את ספרייתו בת 6,000 הכרכים לאוניברסיטת זמלווייס, הוא ואשתו הצליחו להגר לבריטניה. עם זאת, הוא לא יכול היה להמשיך את הקריירה הרפואית שלו שם, כי התעודה הרפואית שלו לא אושררה (לא קיבלה תוקף). הוא סיפק ייעוץ רפואי במשפטים של אנשים שנרדפו על ידי הנאצים. מותו נגרם מאי ספיקת לב.
מגן יוהאן קרויף
מגן יוהאן קרויף (בהולנדית: Johan Cruijff Schaal) הוא טורניר כדורגל הולנדי הקרוי על שמו של חלוץ העבר של נבחרת הולנד, יוהאן קרויף, ומשמש למעשה כמשחק הסופר-קאפ ההולנדי. הטורניר, שנערך כשבוע לפני פתיחת עונת המשחקים בהולנד, מוכרע במשחק אחד בין אלופת הולנד לבין מחזיקת הגביע. אם האלופה היא גם מחזיקת הגביע, יתקיים משחק בין האלופה לבין סגניתה בליגה.
מחזיקת הגביע הנוכחית (2023) היא קבוצת פ.ס.וו. איינדהובן, שגברה על פיינורד בתוצאת 0–1.
היסטוריה
הטורניר שוחק לראשונה ב-25 ביוני 1949, והפגיש בין קבוצת SVV לקבוצת קוויק 1888 (מהעיר ניימכן). SVV ניצחה במשחק בתוצאה 0–2. על אף שהיה זה לאירוע חד פעמי באותה תקופה, הוא עדיין נחשב לסופר קאפ ההולנדי הראשון.
התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית החזירה את הטורניר לפעילות בשנת 1991, תחת השם גביע PTT טלקום. לאחר שלוש שנים של חסות, המשיך המפעל עד שנת 1996 תחת השם הסופר קאפ ההולנדי. בשנים אלו התקיים המשחק באופן מסורתי באצטדיון פיינורד שברוטרדם.
בשנת 1996 שונה שמו של המפעל למגן יוהאן קרויף, ומאז הוא מתקיים באצטדיון אמסטרדם ארנה.
ההחלטה לקיים את המשחק באצטדיון באמסטרדם עוררה מחלוקת בקרב אוהדי המשתתפות בטורניר של שנת 2003, פ.ס.וו. איינדהובן ואוטרכט. אוהדי אוטרכט מחו נגד החוקים המיוחדים לגבי הגעתם לאמסטרדם ולאצטדיון, שהתקבלו על מנת למנוע עימותים וחוליגניזם, בעוד אוהדי פ.ס.וו מחו על היציעים שהוקצו עבורם באצטדיון, ולבסוף נכחו במשחק 700 קוני כרטיסים בלבד.
פ.ס.וו איינדהובן היא שיאנית הזכיות (14) וההופעות (21) בטורניר. שמונה קבוצות שונות זכו בתואר, האחרונה שבהם הייתה מחזיקת הגביע לעונת, זוולה.
שיטה
בשנת 2008 שונתה שיטת צבירת הכרטיסים בטורניר, ונקבע כי כרטיסים צהובים לא ייצברו בין משחקי סופר קאפ. לעומת זאת, הוחלט כי שני כרטיסים צהובים במשחק, שמשמעותם כרטיס אדום, יגררו הרחקה ממשחק סופר קאפ אחד, עם הגבלת זמן של שלוש שנים. כרטיס אדום ישיר יחייב הרחקה ממשחק אחד בכל אחד מהטורנירים המאורגנים על ידי ההתאחדות, כך שכרטיס אדום במשחק יכול לגרור הרחקה ממשחק ליגה או גביע.
הנס הולביין האב
הנס הולביין האב (בגרמנית: Hans Holbein der Ältere; 1546 בקירוב – 1524) היה צייר גרמני, אביו של הנס הולביין.
הנס הולביין האב נולד בעיר הקיסרית החופשית אאוגסבורג (כיום גרמניה)/ תאריך לידתו של הולביין איננו ידוע. שמו מופיע לראשונה ברשימת מיסים משנת 1494. עיקר יצירותיו של הולביין האב באופיינות בצבעוניות עזה, והן משקפות את המעבר מסגנון ה"גותיקה בינלאומית" לסגנון הציור של הרנסאנס. בנוסף לעיסוקו המרכזי בציור, הולביין עסק גם בעיצוב חלונות ויטראז' וביצירת חיתוכי-עץ. שני בניו - הנס הולביין (1497 – 1543) ואמברוזיו הולביין (1494 בקירוב - 1519 בקירוב) היו ציירים אף הם.
Bulletin de l'Alliance Israélite Universelle
Bulletin de l'Alliance Israélite Universelle ("ידיעון כל ישראל חברים") היה ביטאון בשפה הצרפתית של חברת "כל ישראל חברים" (בראשי תיבות: "כי"ח", מכונה גם "אליאנס"), ארגון יהודי בין לאומי, שיצא בשנים 1860–1913.
"כל ישראל חברים" הוקם בשנת 1860 בפריז שבצרפת, ומייד בשנת הקמתו החל להוציא את הביטאון. הוא דגל באמנציפציה ליהודים ופעל למען הגנה על זכויותיהם של יהודים ברחבי העולם. עיקר פעילותו של הארגון ברשת בתי ספר שהחל להקים מיד לאחר ייסודו, ובהם הנחילו מחנכיו את יסודות התרבות המערבית.
הביטאון היה מפיצן הרשמי של דעות אנשי האליאנס, וחולק לאלפי חברי הארגון בעולם. הוא כולל דוחות (בין השאר, דוחות על הוצאות והכנסות הארגון) ופרוטוקולים שונים על פעילות החברה במהלך השנים; התכתבויות ותכתובות עם קהילות יהודיות בעולם ועם בעלי תפקידים פוליטיים ודיפלומטיים במדינות רבות; וסקירות על מצב יהודים במקומות שונים בעולם וכן סקירות נוספות בנושאים שהעסיקו את דעת הקהל היהודית באותן שנים. המידע הרב שבעיתונים שימש במהלך השנים חוקרים רבים במחקריהם, והוא מקור בעל חשיבות להבנת חיי הקהילה היהודית במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילתה של המאה העשרים.
סך הכל יצאו שלושים ושמונה גיליונות של ביטאון זה. הוא יצא לאור בפעם האחרונה ב-1 בינואר 1913, ערב מלחמת העולם הראשונה. מספר שנים לאחר שנסתיימה המלחמה, בשנת 1921, החל ארגון "כל ישראל חברים" להוציא ביטאון חדש, בשם "Paix et Droit".
נער הבועה (סרט)
עלילה
ג'ימי ליוינגסטון נולד ללא מערכת חיסונית ומתגורר בתוך בועת פלסטיק בבית משפחתו בקליפורניה. שכניו מכנים אותו בלעג "נער הבועה". אמו, נוצריה אדוקה ומגוננת יתר על המידה, חושפת את ג'ימי לעולם שבחוץ בעזרת מגזינים לנוער וצפיה בסדרה "". כשג'ימי מגיע לגיל ההתבגרות, הוא מתחיל להימשך לשכנתו, נערה בשם קלואי שעוברת להתגורר בבית הסמוך והשניים נעשים חברים, למרות חוסר ההסכמה של אמו. כשקלואי נוסעת למפלי הניאגרה כדי להתחתן עם בחור בשם מארק, ג'ימי מבין שהוא מאוהב בקלואי ובונה לעצמו חליפת בועה ניידת במטרה לעצור את החתונה.
ג'ימי נאסף על ידי פושפאפ, נהג משאית גלידה הודי, אבל נאלץ להמשיך ברגל לאחר שפושפאפ דרס פרה בדרכם. ג'ימי זוכה ב-500 דולר בהיאבקות בוץ ומשלם לנהג בשם פאפי שייקח אותו למפלי הניאגרה, אך חברי הכת מגיעים ומנסים ללכוד אותו. הפריקים מגיעים לעזרתו של ג'ימי ומבריחים אותו מהכת, אך כנופייתו של סלים מגיעה ומתפתח בינם לבין חברי הכת עימות פיזי (לאחר שג'ימי סיפר לסלים על ההיתקלות שלו עם חברי הכת קודם לכן). ג'ימי מנצל את המהומה ובורח ביחד עם פאפי. בבוקר שלמחרת, ג'ימי מגלה שפאפי מת בזמן הנהיגה ובורח מהרכב. ג'ימי מגיע לתחנת דלק ומנסה להתקשר לקלואי, אך מארק עונה לטלפון ומסביר לג'ימי שאין לו סיכוי עם קלואי בגלל מצבו וג'ימי המיואש מחליט להתקשר להוריו ולחזור הביתה. כשהוריו מגיעים לקחת אותו, מורטון, אביו של ג'ימי מעודד אותו להמשיך במסעו ועוזר לו לברוח מהאם. ג'ימי בורח מאמו ועולה על מטוס אותו מטיס אדם בשם פיפי, המתברר להיות אחיו של פאפי.
ג'ימי וקלואי מתחתנים ואל החתונה מגיעים כל האנשים שג'ימי פגש במסעו. סלים מזהה את אמו של ג'ימי כאש פראית, אותה אישה שהוא אהב בעבר ואמו של ג'ימי עוזבת ביחד עם סלים ומורטון לטיול אופנוענים. ג'ימי וקלואי מגלים שפאפי ופופי בחיים והשניים לוקחים את הזוג לירח הדבש שלהם.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 31% טריות על סמך 84 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 7.5/10 על סמך 21 ביקורות.
שירי לוטן
ביוגרפיה
שירי לוטן נולדה וגדלה בתל אביב.
בנעוריה למדה בבית הספר לאמנויות בתל אביב במגמת תיאטרון. בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
לוטן הייתה חברה בלהקת ״צעירי תל אביב״ במסגרתה שיחקה בסדרת הטלוויזיה ״ציון מאה״ בערוץ הראשון.
במהלך שירותה הצבאי למדה בסדנאות משחק בהנחיית ירון אדלשטיין בסמינר הקיבוצים.
לאחר סיום שירותה הצבאי החלה בלימודי משחק במסלול 4 שנתי ב״מסלול למצטיינים במשחק״ של החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אשר במהלכם זכתה במספר מלגות הצטיינות, ביניהן הצטיינות דיקן. בשנת 2017 סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות ובשנת 2018 סיימה את לימודי התואר השני בהצטיינות יתרה.
מאז משחקת בהצגות תיאטרון, מפיקה פרויקטים בקולנוע ובטלוויזיה, הקימה את המיזם "שחקנים ויוצרים" וכיהנה כשופטת בטקס פרסי הפרינג' ("קיפוד הזהב").
בתיאטרון
בשנת 1999 גילמה את דורותי בהצגה ״הקוסם 2000״ בבימוי של אורי פסטר.
בשנת 2000 גילמה את מורן בהצגה ״המכשפה״, מאת אברהם גולדפאדן, בבימויו של מיקי גורביץ׳ בתיאטרון הבימה.
בשנת 2000 גילמה את מולי בהצגה ״אנני״ בבימויו של מנחם גולן.
בשנת 2001 גילמה את מריה בהצגה ״עד ראייה״ מאת יהושע סובול, בבימויו של פאולוס מנקר בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2018–2019 גילמה את הכלה בהצגה ״רצח״ מאת חנוך לוין, בבימויה של אילאיל סמל. ההצגה הופיעה בתיאטרון צוותא והתארחה בתיאטרון החאן, תיאטרון חיפה ותיאטרון עכו, כמו כן ההצגה השתתפה בפסטיבלים הבינלאומיים: FITS רומניה, Kufar בלארוס, ISTF בולגריה.
בשנת 2019 שיחקה במופע ״פרפרים בזריחה״, מאת ובבימויו של עידן זילברשטיין, בהפקת פסטיבל Jaffa Fest ותיאטרון הסימטה.
בשנת 2020 גילמה את פרופסור זורבין בהצגה ״פינטה״ בבימויה ועיבודה של רוני טוביאס, בפסטיבל עכו.
בשנת 2021 גילמה את מריה בהצגה ״האם יש מקקים בישראל?" מאת נסים אלוני, בבימויו של מרט פרחומובסקי בתיאטרון הבימה.
בשנת 2022 גילמה את הלן בהצגה "התינוק עם מי האמבטיה", מאת כריסטופר דוראנג, בבימויה ועיבודה של שירי לוטן עצמה בהבימה 4.
בשנים 2021-2023 גילמה את אסנתי בהצגה הקומית ״מנחם יוצא למלחמה״, מאת דדי גל ואלמה וייך חושן, בבימויה של אלמה וייך חושן בתיאטרון תמונע.
בשנים 2022-2023 גילמה את יונה בהצגה "לשמור עלייך", מאת גור קורן ונופר הורביץ, בבימויה של אפרת שטיינהולף בתיאטרון הארצי לילדים ונוער.
בטלוויזיה
בצעירותה שיחקה בסדרות הקיץ ״המגנט״, ״מחנה קיץ״ ו״הקשבת הרווחת״ בערוץ הילדים.
השתתפה בתוכנית ״קומי קומי״ מאת שרי גורביץ, אסף שלמון וירון ארזי, בבימויו של דודו ארז, בערוץ ג׳טיקס.
הנחתה 3 עונות של התוכנית ״מטבחבחים״ מאת דודו ארז, בבימויה של רויטל בללי, בערוץ ג׳טיקס.
שיחקה בסדרה ״ציון מאה״ מאת הילה ואלון שלגל, בבימויו של מיקי יוסף, בערוץ הראשון.
הפקה
בשנת 2020 הייתה מנהלת ההפקה של הסדרה ״המניע״ של Yes דוקו, מאת ובבימוי טלי שמש ואסף סודרי, הסדרה הוקרנה גם כסרט בפסטיבל ירושלים ונמכרה ומשודרת בנטפליקס.
בשנים 2020-2021 הייתה מפיקה שותפה בפרויקט הניו מדיה ״מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי״.
בשנת 2021 הפיקה את הסרט "תל אביב" מאת ובבימוי מרט פרחומובסקי. הסרט הוקרן בבכורה בתחרות הישראלית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וזכה בפרס סרט הביכורים.
בשנת 2021 הפיקה את ההצגה "האם יש מקקים בישראל" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2022 הפיקה וביימה את ההצגה "התינוק עם מי האמבטיה" בהבימה 4.
בקולנוע
ב-2023 השתתפה בסרטו של טומי לנג "גזוז" לצדם של רוברט הניג וענת מנדלסון.
שונות
בשנת 2022 מונתה להיות מנהלת התוכן של הבימה 4 ע"ש בלאנש רפפורט, אולם בתיאטרון הבימה, אשר מארח תיאטרון פרינג', פרפורמנס, מחול, סטנדאפ ועוד.
בשנת 2020 הקימה את המיזם "שחקנים ויוצרים" - בו שחקנים מקריאים תסריטים ומחזות שיוצרים בודקים לראשונה. המיזם זכה להצלחה רבה והתקיימו בו מעל מאה קריאות. בין המשתתפים במיזם: יהושע סובול, מוטי לרנר, ליאור אשכנזי, רבקה מיכאלי ועוד.
כיהנה כחברה בוועדת השיפוט של פרס קיפוד הזהב בשנים 2019–2021.
עבדה כמדריכת טקסט ושחקנים בתיאטרון גשר ("רווקים ורווקות", "העבד"), בתיאטרון הערבי-עברי ביפו ("מחכים לגודו") ובתיאטרון האוניברסיטה ("הדיבוק", "רצח").
דיבבה בילדותה בערוץ הופ! (״אובי״, ״ברייני בייבי״, ״יוצרים קטנים״) ובערוץ הילדים (״ליגת הצדק״).
פסרולפיס
פסרולפיס (שם מדעי: Psarolepis; מיוונית: "ψαρός" - מנומר ו-"λεπίς" - קשקש) הוא סוג נכחד של דג קדום שחי בין סוף הסילור לתחילת הדבון שבפלאוזואיקון לפני 418 עד 397 מיליון שנה מזמננו.
תיאור
הסוג תואר למדע בידי החוקר הסיני שיאבו יו ב-1998 ונכלל בו מין יחיד - Psarolepis romeri. כיום החוקרים רואים בו מאובן מעבר שמהווה קשר בין מקריני הסנפיר לבין בעלי סנפירים בשרניים, אף שלא ברור איפה לשייך אותו ביניהם, אם כי כמה חוקרים הציעו שהיה קרוב לסדרה Onychodontiformes.
דג זה התגלה בממצאים מאובנים בדרום סין ליד העיר Qujing שביונאן שנאספו בשנים 1981 ו-1984, כשממצאים מווייטנאם נחשבים ללא תקפים. הוא היה דג בעל מתאר קשקשים בולט, מבנה ראש מחוזק שאולי הזכיר את המחלקה בעלי שריון ומבנה סנפירים רכים שאולי דמו לאלה של כריש. הלסתות היו ייחודיות עם לסת תחתונה עבה ורדודה, חוטם מוזר שהטה מעלה את הלסת העליונה ונחיריים מובלטות. העיניים היו קטנות וקרובות מאוד לפתח הלסת. מבנה השיניים דמה לניבים בולטים עם מספר שיניים קטנות יותר שחלקם בלטו מצידי הפה. ככל הנראה דג זה היה טורף של דגים אחרים וכמה חסרי חוליות מתקופתו.
טפג'ריים
טפג'ריים (שם מדעי: Tapejaridae) היא משפחת זוחלים מעופפים מסדרת הפטרוזאורים שחיו בתור הקרטיקון והיו קרוביהם של משפחת האזדרקיים הגדולה וקרובים רחוקים יותר של האורניתוכיריים והפטראנודוניים.
מאפיינים
הטפג'ריים היו בעלי חיים גדולים עם זנב קצר מאוד וכן ראשים מוארכים וחסרי שיניים ובעלי בליטות דמויי-כרבולת עשוית עצם ששימשה ככל הנראה לראווה. אפשרות נוספת היא שה"כרבולת" סייעה בייצוב הראש בזמן תעופה. לכל מין הייתה קסדה בגודל אחר. היצורים דאו עם כנפיהם הגדולות מעל חופי ימים בכמה אזורים כמו בברזיל, הונגריה, מרוקו, ספרד וסין בחיפוש מזון. ייתכן שמבנה המקור העצום עזר לבעליו לאכול צמחייה או פירות בדומה לטוקניים או לתוכים מודרניים.
ישנם דעות שפטרוזאורים אלה בדומה לנוספים כוסו בשערות על גופם, אשר שימשו לחימום.
פרל ביילי
פרל מיי ביילי (באנגלית: Pearl Mae Bailey; 29 במרץ 1918 – 17 באוגוסט 1990) הייתה שחקנית וזמרת אפריקאית-אמריקאית. לאחר הופעות בוודוויל, היא הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר St. Louis Woman בשנת 1946. היא זכתה בפרס הטוני על תפקיד הכותרת בהפקה הכולה-שחורה של ''Hello, Dolly! '' ב-1968. ב-1986, היא זכתה בפרס אמי על תפקידה בתור הפיה הסנדקית, בספיישל ABC Cindy Eller: A Modern Fairy Tale.
הביצוע שלה לשיר "Takes Two to Tango" היה להיט בעשירייה הפותחת במצעדים בשנת 1952. היא קיבלה את פרס מפעל החיים של גילדת שחקני המסך ב-1976, ואת מדליית החירות הנשיאותית ב-17 באוקטובר 1988.
ביוגרפיה
ביילי נולדה בניופורט ניוז שבווירג'יניה, לאיש הדת ג'וזף ג'יימס ואלה מיי ריקס ביילי. היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר על שם בוקר טי וושינגטון בנורפוק, וירג'יניה, העיר הראשונה באזור להציע חינוך גבוה עבור תלמידים שחורים.
קריירה
ב-1967, ביילי וקאב קאלוויי כיכבו בהפקה הכולה-שחורה של "הלו, דולי!". סיבוב ההופעות של ההפקה היה כל כך מוצלח, שהמפיק דייוויד מריק העלה את המופע בברודוויי, שם הוא היה ללהיט ענק. ביילי זכתה בפרס טוני מיוחד על תפקידה ו-RCA ויקטור הוציאה אלבום פסקול של המופע.
בעקבות סדרת הבידור שלה בטלוויזיה בשנת 1971, היא סיפקה קולות עבור אנימציות כגון Tubby the Tuba (1976) ו"השועל והכלבלב" של דיסני (1981). היא חזרה על תפקידה בתור "דולי" בברודוויי בשנת 1975. הלו, דולי! בשנת 1985, בגיל 67, היא השלימה את התואר שלה בתאולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה.
חיים אישיים
ב-19 בנובמבר 1952, נישאה ביילי למתופף הג'אז לואי בלסון בלונדון.
ביילי, שהייתה רפובליקנית, מונתה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כ"שגרירת האהבה" של ארצות הברית ב-1970. מאוחר יותר, היא הופיעה בקמפיין הבחירות של הנשיא ג'רלד פורד ב 1976 הבחירות.
היא קיבלה את מדליית הארד ב-1968, אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק לאזרחים על ידי העיר ניו יורק.
ביילי הייתה חברה טוב של השחקנית ג'ואן קרופורד. ב-1969, קרופורד וביילי הצטרפו לעמיתתן ג'יפסי רוז לי בקבלת פרס מטעם USO (ארגון התמיכה בחיילים). באותה השנה, ביילי הוכרה בתור "אשת השנה" של ה-USO. כשנפטרה קרופורד במאי 1977, ביילי הספידה אותה ושרה בלוויה שלה.
מותה
פרל ביילי נפטרה בבית החולים האוניברסיטאי על שם תומאס ג'פרסון בפילדלפיה ב-17 באוגוסט 1990, בעקבות סתימת עורקים. ביילי נקברה בפארק הזיכרון רולינג גרין בווסט צ'סטר, פנסילבניה.
קסנתלזמה
קסנתלזמה (Xanthelasma) או "כתמת העפעף" (בלטינית: xanthelasma palpebrarum) היא הפרעה עורית המתאפיינת במשקעים צהבהבים-כתמתמים של כולסטרול מתחת לעור, בדרך כלל על העפעפיים או בקרבתן, לרוב בזווית האפית העליונה. על אף שאינם מזיקים או מכאיבים, גושים קטנים אלה יכולים להוות פגם אסתטי ואפשר להסירם.
נורבאנו סולטאן
נורבאנו סולטאן (טורקית עות'מאנית: نور بانو سلطان; 1525 - 7 בדצמבר 1583) הייתה האסקי סולטאן של האימפריה העות'מאנית כבת זוגו הראשית של הסולטאן סלים השני (שלט 1566–1574), אשתו החוקית, כמו גם ולידה סולטאן כאמו של הסולטאן מוראט השלישי (שלט 1574–1595). היא הייתה אחת הדמויות הבולטות ביותר בתקופת "סולטנות הנשים". תיאוריות סותרות מייחסות לה מוצא ונציאני, יהודי או יווני. ייתכן ששם הלידה שלה היה ססיליה ונייר-באפו, רחל או קלץ קרטנו. בהיסטוריה העות'מאנית ישנן רק שתי נשים שהיו נשואות באופן חוקי לבני זוגן הסולטאנים לאחר שהשתחררו מעבדות - הורם סולטאן ונורבאנו סולטאן.
קסנתלזמה
במקרים מסוימים הם תורשתיים ואז לא תמיד מתלווים ברמה גבוהה של כולסטרול. במקרים שבהם אין היסטוריה משפחתית של קסנתלזמה, הפרעה זו יכולה להצביע על קיום רמה גבוהה של כולסטרול ולהיות בקורלציה עם סיכון של מחלה אתרומטוטית (אתרוסקלרוזיס).
נורבאנו סולטאן
תיאוריות לגבי מוצאה
ישנן מספר תיאוריות אודות השורשים האתניים של נורבאנו:
קסנתלזמה
מקור השם
המונח בא מהמילים היווניות "קסנתוס" ξανθος שמשמעותה "צהוב" ו"אלזמה" έλασμα, שמובנה "לוחית".
נורבאנו סולטאן
מוצא יהודי
ההיסטוריון הטורקי אהמט רפיק האמין שהיא ממוצא יהודי, וכך גם כמה היסטוריונים טורקיים.
קסנתלזמה
פיזיופתולוגיה
כמחצית המקרים מתלווה ברמות גבוהות של שומנים (ליפידים) בדם. חלקם מופיע על רקע הרכב משובש של הרכב או מבנה הליפופרוטאינים, למשל: רמה נמוכה של ליפופרוטאין בעל צפיפות גבוה HDL הקסנתלזמה מופיעה תכופות אצל הלוקים מהיפרליפידמיה סוג II (לפי הסיווג של פרדריקסון) - (במיוחד סוג IIא - הכולל היפרכולסטרולמיה משפחתית) ולפעמים ב סוג IV של היפרליפידמיה או דיסליפידמיה המתאפיין בהיפרטריגליצרידמיה
נורבאנו סולטאן
ססיליה ונייר-באפו
בשנת 1900 טען אמיליו ספאני כי היא ונציאנית, בתם של ניקולו ונייר ויולנטה באפו, שנחטפה מפארוס כשנלכדה על ידי האדמירל העות'מאני ברברוסה במלחמה העות'מאנית-ונציאנית השלישית. היא עצמה, הייתה אומרת לעיתים קרובות שהיא ממוצא ונציאני, אך מעולם לא סיפרה על משפחתה.
קסנתלזמה
טיפול
ניתן להסיר קסנתלזמה בעזרת: הטיפול עלול לפעמים להשאיר צלקות או שינויים פיגמנטיים. תופעות לוואי אלה אינן שכיחות אחרי הסרה בעזרת החומצה טריכלורואצטית.
נורבאנו סולטאן
קלץ קרטנו
בשנת 1992, העלה בספק ארבל את ההשקפה שהיא ממוצא ונציאני. לדידו, התיאוריה הסבירה ביותר היא שהיא הייתה יוונית מקורפו בשם קלץ קרטנו.
ראשית חייה
נורבאנו סולטאן נולדה בשנת 1525, היא הייתה בתו של ניקולו ונייר. בשנת 1537 היא נלכדה על ידי ברברוסה, במהלך המסע הוונציאני, ונלקחה לאימפריה העות'מאנית.
נורבאנו, שנאמר עליה שהיא בלטה בארמון ביופייה ובאינטליגנציה יוצאת הדופן שלה, נשלחה לקוניה כמו שאר נשות ההרמון של שהזאדה סלים בשנת 1543, בשנת 1544 ילדה את בתם הראשונה, שאה סולטאן, בשנת 1545 ילדה את איסמיהאן סולטאן וב -4 ביולי 1546 ילדה את בנה היחיד שהזאדה מוראט, שלימים יהפוך לסולטאן האימפריה.
האסקי סולטאן
נורבאנו הפכה לבת הזוג המועדפת ביותר על שהזאדה סלים (שהפך לסולטאן העות'מאני כסלים השני בשנת 1566), ולאמו של שהזאדה מוראט (מוראט השלישי לעתיד, יליד 1546).
בזמן שבן זוגה סלים היה עדיין שהזאדה, נורבאנו הייתה ראש ההרמון הנסיכי שלו במניסה.
לאחר שהפך לסולטאן, סלים התיר לאשתו האהובה, האסקי נורבאנו, להישאר בארמון טופקאפי לאורך כל תקופת שלטונו, כפי שעשה קודמו (סולימאן המפואר).
כאשר הסתיים שלטונו של סלים השני בשנת 1574, קיבלה האסקי נורבאנו סולטאן קצבה בת 1,100 אקצ'ה ליום, ואילו בנות זוגו האחרות של סלים, קיבלו קצבה יומית של 40 אקצ'ה בלבד.
ולידה סולטאן
שהזאדה מוראט נשלח לכהן כמושל מניסה על חוף הים האגאי והיה שם כאשר הסולטאן סלים השני נפטר בשנת 1574. נורבאנו לא סיפרה לאיש על מותו והסתירה את גופתו של בעלה בקופסת קרח. היא שלחה לבנה שבמניסה הודעה שיגיע מיד לבירה. בכל אותה העת אף אחד לא ידע כי הסולטאן מת. מותוזה הוכרז בפומבי רק לאחר 12 ימים, כאשר מוראט בנה הגיע. בנה הפך לסולטאן מוראט השלישי ונורבאנו הפכה לולידה סולטאן, המעמד הגבוה ביותר שאישה הייתה יכולה למלא באימפריה העות'מאנית. בניגוד לקודמתה הורם סולטאן, נורבאנו הייתה חיה כשבעלה נפטר ונהנתה מכוח מוחלט בין השנים 1574 - 1583, אם כי ככל הנראה לא התגוררה בארמון לאחר מותו של סלים השני. כספיה של נורבאנו, שהגיעו לסכומים גבוהים, נחשבים כמדד לכוח זה. כולידה סולטאן הוקצו לה 2,000 מטבעות מדי יום.
נורבאנו סולטאן התפרסמה בזקנתה בזכות היחסים שלה עם אשת בנה ספייה סולטאן. כפי שאמרה ספייה סולטאן, "ראיתי את נורבאנו לראשונה באמצע שנות הארבעים לחייה, אך למרות גילה המתקדם, היא הייתה האישה הכי יפה שראיתי."
יחסי חוץ
לאחר שנורבאנו הפכה לולידה סולטאן של בנה מוראט השלישי, היא ניהלה למעשה את הממשלה יחד עם הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, שפעל כיורש עצר משותף עם הסולטאן בתקופת "סולטנות הנשים".
המתווכת שלה בעולם מחוץ להרמון הייתה הקירה שלה, אסתר הנדלי. היא התכתבה עם המלכה קתרין דה מדיצ'י הצרפתית.
מובן כי נורבאנו סולטאן השתמשה בקירה אסתר הנדאלי ממוצא יהודי לענייניה האישיים והייתה בקשר פיננסי עם הדוכס מנקסוס, ג'וזף נשיא. אולי, בגלל רשת היחסים הזו, התפשטה השמועה שהיא ממוצא יהודי. מידע נרחב נמצא בדיווחי השליח על הקשר הדיפלומטי הפוליטי ההדוק של נורנבאנו סולטאן עם הוונציאנים. בשנת 1583 הסכים הסנאט בוונציה לשלוח לה מתנה בשווי 2,000 זהב ונציאני על שירותיה השימושיים. על פי דיווח אחר, היא מנעה את ההתקפה העות'מאנית האפשרית על כרתים והזהירה את סרן עלי פאשה מפני פתיחת מלחמה בוונציה.
מקורות ונציאניים הם הפוריים ביותר בתיאור נורבאנו סולטאן כאישה שמעולם לא שכחה את מוצאה הוונציאני. לפי הדיווחים, היא שמרה על קשר עם ונציה באמצעות צ'יראנה המשרתת שלה, ששמרה על קשר קבוע עם מועצת העשרה בוונציה, ממנה קיבלה (צ'יראנה) קצבה כסוכנת ונציאנית.
במהלך תשע שנות כהונתה (1574–1583), הפוליטיקה שלה הייתה כל כך פרו-ונציאנית, עד שהיא הייתה שנואה על הרפובליקה של גנואה. ישנם שאפילו אומרים שהיא הורעלה על ידי סוכן גנואי. בכל מקרה היא נפטרה בארמון ברובע ייניקאפי באיסטנבול ב-7 בדצמבר 1583.
מותה
נורבאנו נפטרה באיסטנבול ב-7 בדצמבר 1583, בתקופת שלטון בנה מוראט השלישי. היא נקברה ליד סלים השני במאוזוליאום שלו בחצר איה סופיה, ובכך הפכה לאשת הסולטאן הראשונה שזכתה למנוחות ליד בן זוגה.
נורבאנו סולטן זכתה כבוד רב לא רק במהלך חייה אלא גם לאחר מותה. בניגוד למקובל שהסולטאנים נותרו בארמון במהלך מסע ההלוויה, ליווה מוראט השלישי את גופת אמו, הולך וגם בוכה, עד למסגד פאתיח שבו היה אמור להיקרא טקס הקבורה שלה. המסגד הסולטאני הרחוק ביותר מהארמון הקיסרי, כלומר מסגד פאתיח, הוקצה לטקס ההלוויה. בחירה זו לא רק אפשרה לכמה שיותר אנשים לתת את ברכתם לנפשה של נורבאנו סולטאן אלא גם שמרה על ההערכה הנרחבת של כבוד דתי זה שהעניקו לה תושבי הבירה הקיסרית.
לפני מותה של נורבאנו, הצהיר פאולו קונטאריני, השגריר הוונציאני, מהארמון העות'מאני:"'כל הטובות והרעות מגיעות מהמלכה האם.'"כשנורבנו מתה בדצמבר 1583, יורשו של קונטריני דיווח על הדברים הבאים:"'מותה של אישה זו העציב חלק בגלל האינטרסים שלהם ושימח אחרים. הסמכות הרבה שהיא נהנתה עם בנה זיכתה הרבה אנשים לרווחים חשובים, ואילו להפך, ביטלה את תקוותם של אנשים למימוש משאלותיהם. עם זאת, כולם מודים באופן כללי שהיא הייתה אישה טובה מדי, אמיצה ונלמדת '."
מכון זכרון אהרן
מכון זכרון אהרן הוא מכון הוצאה לאור וההדרה, העוסק בספרות תורנית מגוונת מספרי מדרשי חז"ל, וכן בספרות הראשונים עד לספרות האחרונים.
המכון ופעילותו
מכון זכרון אהרן נוסד בראשית שנות התש"ס, כאשר מטרתו הראשונית הייתה לצורך הדפסת והפצת ספרי הרב יונתן שטייף, כאשר מייסד המכון הוא נכדו, שייסד לצורך כך את המכון.
המכון אף עוסק בחקר והוצאת כתבי יד של גדולי הראשונים והאחרונים, עידוד מחקרים תורניים, והפצת פרסומים תורניים בנושאי הלכה ואגדה. בנוסף מנהל המכון מרכז מחקר ספרותי הלכתי בשם כולל אהל יונתן ובלומא, על שם הרב יונתן שטייף.
תחומי עיסוק
סדרות שונות של ספרים יצאו לאור על ידי המכון, כמו סדרת ספרי שאלות ותשובות, ספרי הרב יהונתן אייבשיץ, ספרי הרב יעקב עמדין (היעב"ץ), ספרים אקטואליים.
המכון ידוע בעיקר בהוצאתם לאור של סדרת ספרי המדרשים, כדוגמת מכילתא דרשב"י, מכילתא דרבי ישמעאל, סדר עולם, מדרש תנחומא, פרקי דרבי אליעזר, עם פרשנים רבים, ועוד למעלה מארבעים כרכי מדרשים שונים.
ספרי המכון נערכים בתוספת הערות עדכניות, ציונים וכדומה, כפי הנהוג במכונים התורניים כיום.
ראשי המכון
יו"ר המכון ומייסדו הוא הרב יהונתן בלייער, תושב ניו יורק.
המכון הוקם בראשיתו בערך בשנת תשס"ג, למען הפצת ספרי הרב יונתן שטייף, זקנו של הרב בלייער. בין ספריו: ספר מצוות השם, שו"ת מהר"י שטייף, ספר חדשים גם ישנים, ועוד. לאחר מכן התרחב המכון לספרים נוספים, ונכון ל-2019 מונה המכון מאות ספרים, ביניהם כמעט כל המדרשים הקיימים.
אייראט רפאלוביץ אישמוראטוב
אייראט רפאלוביץ אישמוראטוב (ברוסית: Айрат Рафаилович Ишмуратов, באנגלית: Airat Rafailovich Ichmouratov, נולד ב-28 ביוני 1973) הוא מלחין רוסי-קנדי ממוצא אתני וולגה טטרי, מנצח וקלרינטן כליזמר. הוא המנצח והמלחין בתזמורת "הדור החדש" שבמונטריאול, קלרינטן בקבוצת הכליזמר כליזטורי ופרופסור אורח באוניברסיטת לאוול שבקוויבק, קנדה.
ילדות ונעורים
אישמוראטוב נולד וגדל בקאזאן, הבירה והעיר הגדולה ביותר בטטרסטן, רוסיה, הוא הילד השני לראזינה אישמוראטוב (גאטינה) ורפאל אישמוראטוב. הוא למד קלרינט בבית הספר הקאזאני למוזיקה מס' 3, במכללה הקאזאנית למוזיקה ובקונסרבטוריון הקאזאני, וסיים את לימודיו בשנת 1996.
קריירה
בשנת 1998, אישמוראטוב הגר למונטירואל, קנדה, קיבל את התואר השני באוניברסיטת מונטריאול, ולמד עם אנדרה מוייסאן. לאחר מכן הקים את שלישיית מוזינסקי עם לאו די-סלו ויבגניה קירג'נר על הפסנתר, אשר זכתה במקום הראשון ובפרס היוקרתי בפסטיבל המוזיקלי הלאומי (קנדה, 2002) ומקום ראשון בתחרות המוזיקה הבינלאומית השמינית בקרקוב (פולין,2004)
מנצח
עבודת המנצח הראשונה של אישמוראטוב, אחרי שקיבל את תואר השלישי בהנצחת תזמורת באוניברסיטת מונטריאול (2005) הייתה עם התזמורת לס ויולנס דו ראוי בעיר קוויבק, שם הוא היה עוזר המנצח של ברנרד לאבאדי. אישמוראטוב מונה לתפקיד מנצח קבע בתזמורת סימפוניית קוויבק משנת 2009 ועד 2011, שם הוא עזר למנצח והמלחין הישראלי יואב תלמי. בשנת 2011, בהתראה קצרה החליף את יולי טורובסקי, אישמוראטוב הנציח את התזמורת המוזיקאים ממונטריאול בסבב ההופעות בארצות הברית, ברזיל ופרו. באוקטובר 2011 הופיעה בהצגת בכורה עם האופרה הממלכתית האקדמאית ותיאטרון הבלט בטטרסטן (רוסיה) והוזמן בשנית להלחין את הטורנדוט של פוצ'יני [11] והריגולטו של ורדי בעונת 2012-13 ובסבב ההופעות האירופאי העוקב.
כליזטורי
בשנת 2000, מר. אישמוראטוב הצטרף לקבוצת הכליזמר כליזטורי (באנגלית: Kleztory), שבה כיום מנגן בקלרינט, מלחין ומעבד. בשנת 2012 כליזטורי ניצחו במקום הרביעי בפסטיבל הכליזמר הבינלאומי באמסטרדם וכתוצאה מכך הופיעו בפסטיבל הכליזמר הרביעי באביב העוקב
מלחין
המוזיקה של אייראט אישמוראטוב מנוגנת על ידי הרכבים ומוזיקאים רבים בכל רחבי העולם, הכוללים את מקסים ונגרוב, התזמורת סימפוניית קוויבק, תזמורת מונטריאול, תזמורת סימפוניית טאיפיי, לס ויולנס דו ראוי, רביעיית המיתרים החדשה של אורפורד, יולי טורובסקי & המוזיקאים ממונטריאול, התזמורת "אמאדאוס" מהרדיו הפולני.
פיל ים דרומי
פיל ים דרומי (שם מדעי: Mirounga leonina) הוא מין בסוג פיל ים ממשפחת כלבי ים. כמו ששמו מרמז הוא נפוץ רק בחצי הכדור הדרומי.
מאפיינים
לפיל הים הבוגר אין טורפים למעט האורקה. פרטים צעירים יכולים להיטרף גם על ידי כלב ים נמרי וזכרי אריה ים ניו זילנדי. באיי קמפבל פילי ים צעירים נטרפים גם בידי עמלצים לבנים ובאי מקווארי נמצאו פרטים צעירים עם סימני נשיכה של הכריש ישנן דרומי.
שמורת מג'רסה
שמורת מג'רסה (נקראת גם שמורת הבטיחה ושמורת בית ציידה) היא שמורת טבע מוכרזת בבקעת הבטיחה שברמת הגולן שהוכרזה ב-4 במאי 2021. שטח השמורה הוא כ-9,977.417 דונם. כמו כן, השמורה מייצגת רצף בתי גידול (בית גידול נחלי, בית גידול ביצתי, בית גידול לגוני ובית גידול אגמי).
יונקים
בין היונקים החיים בשמורה נמצאים: חזיר בר, תן זהוב, נמיה, לוטרה (נדירה מאוד), חתול ביצות, חתול בר, דרבן ונוטריה.
עופות
ללגונות בשמורה חשיבות רבה לעופות, שכן זהו אזור דגירה חשוב למיני השלדג, בהם לבן החזה, הפרפור וכן השלדג הגמדי (דוגר נדיר בארץ). בית הגידול האגמי חשוב למיני ברווזים וצוללנאים כגון קורמורן גדול, קורמורן גמדי ומיני אנפות. בנוסף מצויים בהן לבניות, שחפיות ים, (מין שאוכלוסייה קטנה שלו דוגרת בארץ). מיני סבכיים כגון: קנית קטנה, קנית אפריקנית, צטיה, ושיחנית קטנה. סופית מצויה, טבלן מצויץ וטבלן גמדי. באזור הלגונות נעשה ניסיון להשיב לטבע את מין הדורס הנדיר, עיטם לבן-זנב, הניזון מדגים ואוכלוסייתו הדוגרת נעלמה מן הארץ בשנות ה-60 של המאה ה-20. פרטים ממנו כבר הושבו לטבע בשמורת החולה. בחודשי החורף והאביב מארגנים מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים וקיבוץ עין גב סיורים מיוחדים על גבי סירות. הסיורים מאפשרים מבט שונה וחווייתי ביותר על אלפי הקורמורנים, השחפים, הטבלנים הברווזים ועוד.
דגים
מיני הדגים הנמצאים בדלתה של בקעת הבטיחה הם: אמנון הגליל, אמנון הירדן, אמנון מצוי, טברנון סימון כנרתי, טברנון לסתני, אמנונית יוסף, שפמנון מצוי, בינית וחפף ישראלי.
הצומח
עקב ריבוי בתי הגידול בשמורה קיימת בה גם צמחייה מגוונת. על גדות הנחלים גדלים ערבה מחודדת, הרדוף הנחלים, קנה מצוי, עבקנה, מילה סורית, גפן היין ופטל קדוש וצמחייה ביצתית, כגון פשטה שרועה, ארכובית צמירה, אגמית רבת שורשים, גומא צפוף וגומא פפירוס שבתי הגידול שלהם בארץ ספורים, וכן צמחים צפים המאפיינים נוף לגונות כגון: נהרונית צפה, ומדד זוחל, ומיני גדות, כמו נענע משובלת, שנית גדולה, שנית מתפתלת, ורבנה, פרעושית משלשלת ומיני ארכובית אחרים.
הסימפוניה הרביעית של מאהלר
הסימפוניה הרביעית בסול מז'ור של גוסטב מאהלר נכתבה בין 1899 ל-1900. ביצוע הבכורה היה ב-25 בנובמבר 1901, במינכן שבגרמניה, בביצוע התזמורת הפילהרמונית של מינכן ובניצוחו של מאהלר עצמו. היא הקצרה ביותר בתשע הסימפוניות שכתב מאהלר, למעט אולי הסימפוניה הראשונה, והיא באה לאחר הסימפוניה הארוכה ביותר של מאהלר, הסימפוניה השלישית, שהזמן הדרוש לביצועה קרוב לשעתיים. משך נגינתה של הסימפוניה הרביעית נע בין 50 ל-60 דקות. לסימפוניה ארבעה פרקים, המבנה המקובל עוד מהתקופה הקלאסית, אך לנגינתה נדרשת תזמורת גדולה יחסית, אף כי חסרים בה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כגון טוּבּות וטרומבונים. לעומת זאת, פרטיטורת הסימפוניה מכילה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות של מאהלר, כגון פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי ונבוב, אפל משהו.
כמו בסימפוניה השנייה של מאהלר וכן בשלישית ובשמינית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקולות שירה: סולו סופרן בפרק האחרון. פרק זה, שהסימפוניה נוצרה בהשראתו וסובבת עליו, נכתב עוד בשנת 1892. הסימפוניה הרביעית ידועה באופייה הקלאסי והעדין, בניגוד לרוב יצירותיו של מאהלר (ובכלל זה שאר הסימפוניות שלו), הנוטות לפסימיות ואף לאלימות מסוימת בתזמורן, ומרבות לעסוק במוות. גם בסימפוניה זו מוקדש פרק שלם לנושא המוות, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן מוצג המוות לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
הסימפוניה הרביעית היא האחרונה מבין ארבע סימפוניות קרן הפלא של הנער. בשלוש הסימפוניות הבאות לא השתמש מאהלר בקול שירה, עד הסימפוניה השמינית, שחיבר כחמש שנים מאוחר יותר. זו הסימפוניה הראשונה של מאהלר שלא קיבלה כינוי כולל (כמו בסימפוניה הראשונה "טיטאן" והשנייה "התחייה"), או כינויים לפרקים נפרדים (כמו בסימפוניה השלישית).
הלחנה
ארבע הסימפוניות הראשונות של מאהלר, המכונות "סימפוניות קרן הפלא של הנער", כוללות ברובן, בנוסף לתזמורת, גם קולות שירה לשירים מתוך קובץ שירי העם הגרמניים "קרן הפלא של הנער" ("Des Knaben Wunderhorn"), שמאהלר הלחין קודם לכן ושילב שירים רבים מתוכו בסימפוניות הראשונות שלו, באופן מושר וגלוי (כמו בסימפוניות השנייה, השלישית והרביעית) או באופן מוסתר ומתוזמר (כמו בסימפוניה הראשונה).
ניצניה הראשונים של הסימפוניה נוצרו זמן רב לפני שמאהלר החל לכתוב את פרקיה הראשונים. הפרק הרביעי בה הוא שיר לסולו סופרן בשם "החיים בשמיים" ("Das himmlische Leben"). אחרי שמאהלר הלחין את השיר הוא חשב לכלול אותו בסימפוניה השלישית שלו כפרק שביעי, תחת הכותרת: "מה סח לי הילד", אך בסופו של דבר חזר בו מכוונתו זו. ייתכן שהפרק האחרון של הסימפוניה השלישית הושמט, משום שאלמלא כן הייתה נגינת הסימפוניה נמשכת קרוב לשעתיים, (כ-110 דקות), משך נגינה בקונצרט שהיה מכביד הן על המבצעים והן על המאזינים. לאחר שמאהלר הוציא את הפרק מתוך הסימפוניה השלישית, בשנת 1899, הוא החל להלחין סביב הפרק הבודד הזה (הכולל בין השאר סולו סופרן ופעמוני מזחלת) את שאר שלושת פרקי הסימפוניה. הסימפוניה הרביעית היא הקלאסית ביותר של מאהלר מבחינת אופייה, והעדינה ביותר.
בדומה ליצירות אחרות של מאהלר, היצירה עוסקת בנושא המוות. בסימפוניה מוקדש פרק שלם לנושא, אך כמו בסימפוניה השנייה, שם מוצג המוות כמילוט מייסורים וכשלב מעבר אל התחייה, גם כאן הוא מוצג לא כדבר אפל ומרושע אלא כדבר חיובי, שחייבים להשלים עמו ולקבל אותו, וכמורה דרך אל העולם הבא.
התזמורת הדרושה לנגינת הסימפוניה קטנה מזו של הסימפוניות האחרות אך עדיין גדולה יחסית. היא חסרה כמה מכלי הנשיפה שמאהלר הרבה להשתמש בהם בסימפוניות שלו, כמו טובּות וטרומבונים. לעומת זאת, נכללים בה כלים יוצאי דופן, שאינם מופיעים בסימפוניות אחרות, כמו פעמוני מזחלת בפרק האחרון, וכינור "צוענים" המכוון לטון אחד מעל שאר התזמורת, מה שמקנה לצלילו גוון זיופי, נבוב ואפל. תפקידי הכלים פשוטים יותר ותובעניים פחות מבשאר הסימפוניות של מאהלר וגם זמן נגינתה (50-60 דקות) הוא הקצר ביותר. כל אלה תרמו לכך, שהסימפוניה זכתה לביצוע תדיר יותר מכל סימפוניה אחרת של מאהלר.
הוצאה לאור
הסימפוניה יצאה לאור לראשונה בשנת 1905, בחברת ההוצאה לאור האוסטרית יוניברסל. בשנת 1943, יצאה מהדורה נוספת של הסימפוניה, הפעם בחברת ההוצאה לאור אוילנבורג הגרמנית. בשנת 1963 הוציאה חברת יוניברסל מהדורה נוספת של הסימפוניה. הייתה זו מהדורה רחבה וביקורתית, שהייתה חלק מהוצאות ביקורתיות נוספות של הסימפוניות של מאהלר שיצאו לאור במהדורות מחודשות באותה תקופה, כמו למשל המהדורה הרביעית של הסימפוניה השנייה שיצאה בשנת 1970.
אינסטרומנטאציה
כמו בסימפוניות הקודמות של מאהלר, וגם באלו שיבואו אחריהן, לביצוע הסימפוניה הרביעית נדרשת תזמורת גדולה הרבה מעבר למקובל, אף כי בסימפוניה הרביעית התזמורת יחסית קטנה יותר: ישנם פחות אבובים, קלרינטים, בסונים, קרנות יער, חצוצרות ונבלים, אך בעיקר בולט חסרונם של הטובה והטרומבונים. למעשה, זוהי הסימפוניה היחידה של מאהלר שאין בה טובה ו-3 טרומבונים לפחות. בנוסף, כמו בסימפונית התחייה ובסימפוניה השלישית, גם בסימפוניה זו נעשה שימוש בקול האדם: (סולו הסופרן בפרק הרביעי והאחרון של הסימפוניה).
הרכב התזמורת הדרוש לביצוע הסימפוניה כולל:
מבנה ופרשנות
לסימפוניה הרביעית יש כמקובל ארבעה פרקים (כמו בסימפוניות הראשונה והשישית, ה"טראגית"), אך בשונה מרוב הסימפוניות של מאהלר, שלהן מספר פרקים שונה מהמקובל, אם חמישה (כמו בסימפוניה השנייה, החמישית והשביעית), ואם שישה (כמו בסימפוניה השלישית והשיר על הארץ). ארבעת פרקי הסימפוניה הם:
כל ארבעת הפרקים כתובים בטמפו מתון יחסית, והם בעלי אופי שליו, נינוח ורגוע, לא מהירים או פרועים מדי.