cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של אוסטרליה
מסעות אירופיים לגילוי ארצות
דיווחיו של קוק לגבי הארץ החדשה עוררו עניין בפתרון הפוטנציאלי שלה לצפיפות האוכלוסין אשר ממנה סבלה בריטניה באותה תקופה, לאחר איבוד הקולוניות בצפון אמריקה. ב-13 במאי 1787 יצאו 11 ספינות הצי הראשון מנמל פורטסמות' באנגליה לכיוון מפרץ בוטאני. שתי התרומות האחרונות לגילוי אוסטרליה היו של מתיו פלינדרס וג'ורג' בס - שני אנגלים אשר היו הראשונים למפות את קו החוף האוסטרלי; והצרפתי ניקולה בודן, שמיפה את קו החוף האוסטרלי באותן שנים, 1802-1803.
תאוריית גילוי אוסטרליה בידי הפורטוגזים
אף על פי שרוב ההיסטוריונים מסכימים שהגילוי האירופאי של אוסטרליה החל ב-1606 עם מסעו של הנווט ההולנדי וילם יאנסזון על סיפונה של הדויפקן, ישנן גם מספר תאוריות על גילויים אפשריים אחרים. הגילוי נטען לזכותן של סין, צרפת, ספרד ואפילו לזכותם של הפיניקים, אך אחת מהתאוריות הנתמכות ביותר היא תאוריית גילוי אוסטרליה בידי הפורטוגזים.
התאוריה
תאוריית גילוי אוסטרליה בידי הפורטוגזים בין 1521 ל-1524 נתמכת בידי מספר כותבים, שנשענים על מספר אמונות ודעות. אמונות אלו הן:
התיישבות וקולוניזציה
ראשיתה של מושבת הכתר הבריטית בניו סאות' ויילס בהקמתה של מושבת עונשין.
הרעיון להקמת מושבת העונשין באוסטרליה היה של שר הפנים הבריטי, הויסקונט תומאס טאונסנד, שנשא בתואר "ברון סידני". כתוצאה מיוזמה זו הפליגו ב-13 במאי 1787 מנמל פורטסמות' 11 ספינות שנשאו כ-800 אסירים, מתוכם קרוב ל-600 גברים וכן כ-600 אנשי צוות ונוסעים לכוון היבשת שנחשבה אז כבלתי מיושבת.
על צי האניות פיקד קפטיין ארתור פיליפ. האוניות הפליגו דרך טנריפה, ריו דה ז'ניירו, חזרה לכף התקווה הטובה ומשם ליבשת אוסטרליה.
האניה הראשונה הגיעה ב-18 בינואר 1788 למפרץ בוטאני ושאר האניות הגיעו בהדרגה עד ל-20 בינואר. המפרץ הוערך כלא מתאים לעגינה ולהתיישבות ולכן צי האניות המשיך לפורט ג'קסון. שמו של המקום שונה למפרץ סידני על שם יוזם המסע. יום ההגעה למפרץ סידני, ה-26 בינואר 1788. מצוין כיום כ"יום אוסטרליה", החג הלאומי.
השנים הראשונות של המושבה היו קשות: כשליש מן האסירים היו אסירים פוליטיים מהתקוממויות שנערכו שאותה תקופה באירלנד. לא האסירים ולא החיילים שהופקדו לשמור עליהם היו בעלי ידע חקלאי נרחב, והם התקשו להתמודד עם העונות האוסטרליות.
טסמניה (שנקראה אז ארץ ואן דימן, "ודן דימן לנד") יושבה ב-1803 והפכה למושבה נפרדת ב-1825. בריטניה טענה לבעלות על מערב אוסטרליה ב-1829. בין השנים 1836–1863 הוקמו מושבות בחלקים אחרים באוסטרליה: ניו סאות' ויילס חולקה לאוסטרליה הדרומית (1836), המושבה ויקטוריה ב-1851 וקווינסלנד ב-1859. הטריטוריה הצפונית הוקמה ב-1863 כחלק מדרום אוסטרליה. ויקטוריה ודרום אוסטרליה הוקמו כ"מושבות חופשיות" (כלומר, לא כמושבות עונשין), אם כי ויקטוריה הסכימה לקבל אסירים שהועברו אליה מטסמניה. גם מערב אוסטרליה הוקמה כמושבה חופשית, אך בשל מחסור בכח אדם הסכימה לקבל אסירים לשטחה. ניו זילנד הייתה גם היא חלק מ"ניו סאות' ויילס" עד 1840, ואז הפכה למושבה בפני עצמה. בין 1840 ל-1868 ירדה כמות המורשעים שהועברו לאוסטרליה. בסך הכול, כ-160,000 גברים ונשים הועברו לאוסטרליה כאסירים.
מרד הרום ב-1808
בתחילת ימיה של הקולוניה הבריטית באוסטרליה שימש הרום כמטבע עובר לסוחר וזאת עקב הפופולריות שלו מחד והמחסור במטבעות מאידך. שתיית הרום פיצתה את המתיישבים הראשונים על חוסר הנוחות ועל תנאי החיים הדלים והדבר הביא להתפשטות תופעות לא רצויות של שכרות. ב-1808 החליט המושל הבריטי, ויליאם בליי (שפיקד כ-20 שנה קודם לכן על הבאונטי), לאסור על שימוש ברום כתמורה לסחורות, כדי להחליש את כוחם של סוחרי הרום ושל תאגיד South Wales Corps. ההתנגדות לא איחרה לבוא וב-26 בינואר 1808 צעדו המתנגדים, חמושים בכידונים, אל עבר בית הממשל, והשתלטו עליו. בליי הושם במעצר למשך כשנה וג'ורג' ג'ונסטון, מראשי המתנגדים, שלט בקולוניה. רק ב-1810 הושב הסדר על כנו וכוח צבאי שנשלח מבריטניה סיים את שליטת המורדים בקולוניה.
הממשל הקולוניאלי ובהלת הזהב
ב-1851 התגלו מרבצי זהב באוסטרליה. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 התחילה "בהלת זהב" באוסטרליה, אשר משכה ליבשת מהגרים אירופאיים (בעיקר בריטים, ואירים, אשר איבדו 2% מאוכלוסייתן לטובת אוסטרליה בתקופה זו) כמו גם מצפון אמריקה ומסין. המהגרים החדשים אשר הפכו לרוב האוכלוסייה, דחקו את רגליהם של האסירים לשעבר. הם הביאו עימם תרבות פוליטית דמוקרטית, כולל דרישה למשפט עם חבר מושבעים, שלטון ייצוגי וחופש הביטוי. ב-1854 התרחש "מרד ביצורי יוריקה" (Eureka Stockade), בין כורי הזהב לבין הממשל הקולוניאלי, אשר בישר למעשה את ניצני הלאומיות האוסטרלית. ההתיישבות המהירה פגעה קשות באוכלוסיית האבוריג'ינים. מוערך כי אלה איבדו בין השנים הראשונות שפגשו אירופאים לתחילת המאה ה-20 כ-90% מן האוכלוסייה המקורית. זאת, בראש ובראשונה בשל הידבקות במחלות "אירופאיות", נגדן לא היה להם חיסון טבעי (אבעבועות שחורות, חצבת, אך גם מחלות קלות יחסית לאדם המחוסן כנגדן כמו שפעת ואבעבועות רוח). בנוסף, במקרים רבים נדחקו האבוריג'ינים מאדמותיהם או נרצחו בידי מתיישבים.
בין 1855 ל-1890, קיבלו שש מושבות בנפרד אוטונומיה חלקית מול האימפריה הבריטית. הממשל הקולוניאלי בלונדון שמר על השליטה על נושאים כגון יחסי חוץ, ביטחון ותנועת סחר בינלאומי. תקופת השגשוג הכלכלי שהביאה עמה הבהלה לזהב הסתיימה עם מיתון חריף ומשבר כלכלי בשנות ה-90 של המאה ה-19. המשבר הביא לעלייתה של מפלגת הלייבור האוסטרלית.
אוסטרליה במלחמות העולם
ב-1 בינואר 1901 הוכרזה פדרציה של המושבות באוסטרליה תחת מסגרת של דומיניון של האימפריה הבריטית. בהמשך אותה השנה נחקק חוק מדיניות ההגירה של אוסטרליה שהגדיר את זהותה האירופית של המדינה והערים קשיים על כניסתם של מהגרים מארצות לא אירופאיות. מכיוון שלא ניתן היה לקבוע חוק המפלה על בסיס אתני, מבלי ליצור קונפליקט מול בריטניה, וכן מול יפן בעלת בריתה, על פי החוק מהגרים יכלו להיכנס אם הצליחו במבחן שמטרתו לבדוק בקיאות בסיסית בשפה אירופית.
ב-9 במאי 1901 פתח נסיך הכתר ג'ורג' את הפרלמנט האוסטרלי. המדינה הפדרלית החדשה גם הכריזה על כוונתה לבנות עיר בירה בניו סאות' ויילס, ואף הקצתה לצורך זאת ב-1911 את "שטח הבירה האוסטרלית", שבו תוקם קנברה. בין 1901 ועד ההכרזה הרשמית על קנברה כבירה ב-1927, שימשה מלבורן כבירה. יורשו של ג'ורג' החמישי (שיוכתר אחר כך כג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת), פתח את הדיון הראשון של הפרלמנט האוסטרלי ב-1927. אוסטרליה הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם אשר נתנו לנשים שוויון פוליטי - החל מ-1902.
כוחות הצבא האוסטרלי - ניו זילנדי (אנזא"ק) השתתפו בשתי מלחמות העולם כבעלי ברית של בריטניה. במלחמת העולם הראשונה ספגו האוסטרלים אבדות קשות בקרבות גליפולי. החוויות הקשות בגליפולי הביאו לכך שיום הקרב, 25 באפריל, יצוין באוסטרליה ובניו זילנד כ"יום אנזא"ק", יום לזכר החיילים שנפלו במערכה זו ובמערכות אחרות. בין היתר, במהלך מלחמה זו השתתפו בכיבוש ארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה השתתפו במאמץ הצבאי הבריטי בצפון אפריקה, באוקיינוס השקט ובאגן הים התיכון. ב-1942 הופצצה העיר דרווין על ידי היפנים. עם זאת, עם התבוסות הקשות שספגה בריטניה במלחמת העולם השנייה והחשש האוסטרלי מפלישה יפנית, פנו האוסטרלים לארצות הברית כבעלת ברית חדשה ושמו קץ לשיתוף הפעולה ההדוק שלהם עם בריטניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
מצבה הפגיע של אוסטרליה במלחמת העולם השנייה והעובדה כי יפן כמעט והצליחה לפלוש למדינה הביאה להכרה כי המדינה לא תוכל להגן על עצמה ללא עיבוי האוכלוסין. אוסטרליה נקטה מדיניות המעודדת הגירה לאחר המלחמה וכשני מיליון איש היגרו למדינה בין 1945 ל-1975. המהגרים השתתפו בפרויקטים שונים לפיתוח אוסטרליה ובכלל זאת בניית תחנות כוח באלפים האוסטרליים. עד שנות ה-70, המדיניות נגעה בעיקר למהגרים "לבנים" ונקראה מדיניות אוסטרליה הלבנה. מדיניות מעוררת מחלוקת זו ננטשה לחלוטין בשנות ה-70, צעד אשר הוביל להגירה מסיבית של סינים לאוסטרליה. האבוריג'ינים היו מופלים לרעה במערכת זו, והמצב תוקן בהדרגה משנות ה-50. שנים רבות לאחר מכן המשיכו אפליות ברמה החברתית והתרבותית נגדם; וגם נטישת "מדיניות אוסטרליה הלבנה" לא הובילה לסיום מהיר של תופעות גזעניות לא-פורמליות כלפי אוכלוסייה לא-לבנה (מהגרים ואבוריג'ינים).
מבחינה פוליטית אוסטרליה נשלטה במרבית השנים שלאחר מלחמת העולם על ידי המפלגה הליברלית של אוסטרליה וראש הממשלה היה רוברט מנזייס. ב-1951 חתמה אוסטרליה על הסכם ANZUS, הסכם שיתוף פעולה ביטחוני בינה לבין ניו זילנד וארצות הברית. להסכם היו מספר השלכות מעשיות לגבי השתתפות אוסטרלית במספר מבצעים צבאיים בזירה הבינלאומית: בהיסטוריה של מלזיה, במלחמות בקוריאה ובווייטנאם, ובניסויים גרעיניים שביצעה בריטניה בוומרה (מערב אוסטרליה) באמצע שנות ה-50. מאז 1986 אוסטרליה אינה קשורה בצורה חוקתית לבריטניה, אם כי היא עדיין חברה בחבר העמים הבריטי ונחשבת למונרכיה חוקתית, עם המלכה אליזבת השנייה כמלכת אוסטרליה וכראש המדינה וקשריה התרבותיים עם בריטניה הם הדוקים יותר מכל מדינה אחרת. בנובמבר 1999 נערך באוסטרליה משאל עם בסוגיית המעבר למשטר רפובליקני, בו נדחתה ברוב גדול ובכל מדינות אוסטרליה ההצעה להתנתק מהקשרים החוקתיים והסמליים עם בריטניה והכתר הבריטי. אחרי מלחמת העולם השנייה עברה אוסטרליה תהליכים של תיעוש מואץ ושל מעבר מן הערים לפרברים. ב-1956 אירחה מלבורן את אולימפיאדת הקיץ; דחיפה נוספת למעמדה של אוסטרליה בזירת הספורט והתרבות העולמית התרחשה בשנת 2000, עם האולימפיאדה בסידני. הממשלה הליברלית בראשות ג'ון הווארד התייצבה לצד ארצות הברית במלחמותיה באפגניסטן ובעיראק. פיגוע התופת באי באלי, שבאינדונזיה בשנת 2002, בו נרצחו עשרות אוסטרלים, חידד את תמיכתם של האוסטרלים במלחמה בטרור ומהומות בין אוסטרלים למהגרים מזרח תיכוניים פרצו בסידני במהלך שנת 2006. בנובמבר 2007, נחלה המפלגה הליברלית תבוסה למפלגת הלייבור בראשות קווין ראד, אשר הצהירה כי תסיג את היחידות הלוחמות של הצבא האוסטרלי מעיראק, אך לא את היחידות העורפיות, ותמתן את מדיניותה הפרו-אמריקאית של המפלגה הליברלית, תוך חיזוק הקשרים עם מדינות אסיה ועם האו"ם.
אלמיירה סיטי
מועדון הכדורגל אלמיירה סיטי (בהולנדית: Almere City Football Club) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר אלמיירה שבפלבולנד הולנד המתמודד נכון לעונת 2023/2024 בליגת העל ההולנדית.
היסטוריה
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה מועצת העיר אלמיירה על תוכנית ארוכת טווח להקמת מסגרות ספורטיביות מקצועניות בעיר. בין היתר החליטה המועצה כי יוקמו קבוצות, כדורסל, כדורגל וכדורעף במטרה להעמיד מגוון קבוצות מקצועניות עד 2015. אז על פי התוכניות הייתה צפויה העיר למנות למעלה מ-250,000 תושבים, במסגרת התוכנית נרכשו זכיות הניהול של קבוצת החובבים שהורכבה מאוהדי קבוצת העבר פ.צ. אמסטרדם, לאחר שהקבוצה החובבנית הושעתה מפעילות עקב מספר תקריות אלימות. ב-1997 רכשה מועצת העיר את זכויות הניהול ושינתה את שם הקבוצה לספורטינג פלבולנד והקבוצה נרשמה תחת האוגדה העירונית מועדון הספורט אומניוורלד והקבוצה שולבה במתחם הספורט העירוני. ב-2001 שונה שמה של הקבוצה למועדון הכדורגל אומניוורלד.
ב-2002 לאחר הבחירות המקומיות וניצחון מפלגת Leefbaar Almere הוחלט על ביטול התמיכה העירונית המלאה בקבוצה, עקב חוסר התמיכה הכספית המועדון נכשל בעמידה בתנאי הרישיון לליגות המקצועניות והמשיך לשחק בליגת החובבים.
ב-2004 הצטרפו קבוצה של משקיעים פרטיים למועדון ולאחר בחינת המצב הפיננסי ואישור מגרשה הביתי של הקבוצה, קיבלה הקבוצה אישור להצטרך למערך המקצועני וקיבלה כרטיס לראשונה לליגת המשנה ההולנדית.
עונת 2005/2006 הייתה עונת הבכורה של הקבוצה בליגה השנייה בה השיגה 7 ניצחונות, 8 תוצאות תיקו ו-23 הפסדים.
עד 2014 סיימה הקבוצה בחלק התחתון של הטבלה בין המקומות 13 ל-20.
בעונת 2014/15 סיימה הקבוצה לראשונה במקום ה-10 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הפסידה לדה חראפסחאפ.
בעונת 2015/16 סיימה הקבוצה במקום ה-8 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו גברה על אמן אך הודחה בסיבוב השני לאחר הפסד לוילם II.
בעונת 2016/17 סיימה הקבוצה שוב במקום ה-8 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הפסידה להלמונד ספורט.
בעונת 2017/18 סיימה הקבוצה במקום ה-9 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו גברה על מאסטריכט, בסיבוב השני גברה הקבוצה על רודה ובגמר הפלייאוף הפסידה לדה חראפסחאפ.
בעונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום ה-7 והעפילה לסיבוב הראשון של פלייאוף העלייה בו הפסידה לקמבור.
בעונת 2020/21 סיימה הקבוצה במקום ה-4 כאשר הייתה רחוקה מרחק 2 נק' מהעפלה ישירה, היא העפילה לשלב הפלייאוף אך הודחה לאחר הפסד לניימכן.
בעונת 2021/22 סיימה הקבוצה לראשונה מאז 2015 מחוץ לפלייאוף כאשר היא מסיימת במקום ה-14.
בעונת 2022/23 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה כאשר סיימה במקום ה-3, בשלב הפלייאוף גברה על מועדון הכדורגל איינדהובן לאחר שהפסידה במשחק הראשון ביצעה מהפך וניצחה במשחק השני לאחר הארכה. בסיבוב השני גברה על פנלו לאחר הארכה ופנדלים כאשר פנלו מחמיצה 4 פנדלים רצופים. בגמר הפלייאוף גברה הקבוצה על אמן לאחר צמד ניצחונות והעפילה לראשונה לליגת העל ההולנדית.
אחד בפה ואחד בלב
אחד בפה ואחד בלב הוא ביטוי שמקורו בתלמוד, ופירושו: פיו ולבו אינם שווים, אדם צבוע, שדבריו אינם תואמים את מחשבותיו הפנימיות.
מקור הביטוי
הביטוי מופיע במספר מקומות בתלמוד, וביניהם מסכת פסחים: "שלשה הקדוש ברוך הוא שונאן: המדבר א' [אחד] בפה ואחד בלב והיודע עדות בחבירו ואינו מעיד לו והרואה דבר ערוה בחבירו ומעיד בו יחידי". שלוש העבירות האלו, מסביר המהרש"א, הן בכלל העבירות שבין אדם לחברו, אלא שבא הכתוב לומר לנו "שכל שאינו נוח לבריות, אינו נוח למקום" (כינוי לאלוהים ביהדות)
מקור השראה לביטוי ניתן למצוא גם בתנ"ך: : "קָר֤וֹב אַתָּה֙ בְּפִיהֶ֔ם וְרָחוֹק מִכִּלְיוֹתֵיהֶֽם׃".
בייגל בייגל
בייגל בייגל הוא מפעל ישראלי לייצור חטיפים אפויים, בבעלות של חברת יוניליוור ישראל.
היסטוריה
משפחת בייגל היא משפחת אופים יהודית שהחלה לייצר מוצרי בייגלה ב-1880, בעיירה סמוכה לקרקוב בפולין. שם המשפחה "בייגל" נקבע על פי משלח היד של בני המשפחה, כמקובל באותה תקופה.
בשנת 1933 עלתה משפחת בייגל לארץ ופתחה שתי מאפיות – בתל אביב וברמת גן. המאפיה ייצרה מגוון של מוצרים אפויים.
בשנות החמישים המוקדמות הוקם מפעל גדול של החברה שנועד לספק כמות גבוה יותר של מוצרים. באותו זמן, החברה החלה לספק את החטיף המלוח הישראלי הראשון אשר היה מבוסס על כעכים קטנים ופריכים. כעכים אילו ידועים כיום בשם "בייגלה" על שמו של בייגל.
בשנות ה-60, לאחר שהמפעל רכש מכונות חדישות, נזנח ייצור הבייגלה בשיטה הידנית של "נחשי בצק" והחל הייצור האוטומטי. עם השנים נוספו מוצרים רבים אחרים בצורות שונות למאפייה. בשנת 2000 רכשה יוניליוור את "תמי בסט פוד" ובכך קבלה לידיה 51% מחברת בייגל בייגל ומשפחת בייגל החזיקה ב-49% הנותרים. בשנת 2011 השלימה יוניליוור את הרכישה של חברת בייגל בייגל באופן מלא מידי משפחת בייגל (100%). ב-2012 קיבלה החברה מענק של 10 מיליון שקלים להקמת מפעל בצפת, במקום המפעל באזור התעשייה ברקן שנסגר.
מוצרי בייגל בייגל
כל מוצרי מותג בייגל בייגל הם אפויים. המוצרים:
שיווק ופרסום
ב-2006, במטרה להכפיל את נתח השוק שלה עד סוף שנת 2008, יצאה חברת בייגל בייגל עם קמפיין פרסומי בהשקעה של כ-2 מיליון שקלים ועם אריזות חדשות שעוצבו על ידי פיליפ בולקיה בגריד עיצובי קבוע ואחיד לכל המוצרים.
בשנת 2012 ובתחילת שנת 2013, דורגה הפרסומת של בייגל בייגל במקום הראשון. בפרסומת מוצג נער בפולין שחושב על טעמים חדשים לבייגלה דקים דקים (קו פרסומי שהחל ב-2011). הפרסומת נוצרה על ידי משרד הפרסום באומן בר ריבנאי.
רוברט אי. הווארד
קונאן ויצירי ספוריו האחרים של הווארד יצרו את הסוגה הנקראת "חרבות וכשפים" (Sword-and-Sorcery) בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20. ספוריו זכו לחיקויים רבים והשפעתו על סוגת סיפורי הפנטזיה היא רבה ביותר. רק ג'ון רונלד רעואל טולקין הגיע למידת השפעה דומה בסוגת הפנטזיה ביוצרו את העולם הדמיוני בשר הטבעות.
ספריו של הווארד מודפסים עדיין במהדורות מחודשות והוא נקרא על ידי המונים גם בימינו. הוא הושווה לסופרים אמריקאים שהתמחו ביצירות קודרות כנתניאל הות'ורן, הרמן מלוויל וג'ק לונדון.
חייו
הווארד נולד בפיסטר, טקסס, בן יחיד לרופא הנודד ד"ר מרדכי הווארד. למשפחתו היו שורשים בדרום ארצות הברית וזכרונות על אובדן מטעים ועל המלחמה בצפון במלחמת האזרחים. ביצירותיו המאוחרות יש ביטוי לתחושת האובדן הזו.
את ראשית חייו עבר בנדודים בערי טקסס, מאזין לסיפוריהם של לוחמים יוצאי מלחמת האזרחים, לסיפורי אימה מעבדים משוחררים ומבקר באתרים היסטוריים. עד לנעוריו שלט הווארד בסיפורי ההיסטוריה העקובה מדם של דרום ארצות הברית ובאומנות העברת סיפור טוב.
הווארד אהב לקרוא וללמוד אך בית הספר נדמה לכלא בעיניו והוא חיפש את הריגושים בשמיעת סיפורים מאקדוחנים לשעבר, אינדיאנים ומקורות טקסניים אחרים שנטעו בו את המבט הטקסני הקשוח על העולם.
ב-1919 כשהווארד היה בן 13 עברה משפחתו לקרוס פליינס במרכז טקסס ושם נתקל הווארד בספריה המקומית בספר המתאר שבטים ברבריים בימי הביניים שנקראו פיקטים. הסיפורים והאגדות אודות שבט הברברים שלא מוכן להיכנע לאויביו הציתו את דמיונו והביאו לו את ההשראה ליצירותיו בהמשך.
כתבים ראשונים
מגיל 9 החל הווארד לכתוב סיפורים היסטוריים בדיוניים שעסקו בויקינגים, קרבות והקזת דם. הוא התפרסם כבעל זיכרון צילומי שאפשר לו לדקלם את כל היצירות שקרא. בגיל 15 גילה לראשונה את העולם הפופולרי של הספרות הזולה וגמלה בו ההחלטה להיות סופר. בשנים הקרובות יצר מספר ספורים אותם ניסה למכור לירחונים אך נכשל.
ב-1922 כשהיה בן 16 עבר הווארד לברונווד להשלמת לימודיו התיכוניים. שם הכיר ידידים שהיו שותפים לאהבתו לסיפורים ויחד החלו לפרסם סיפורים ועודדו זה את זה בכתיבתם.
במקביל, אהבתו לאגרוף, ספורט שאותו אהב מילדות גברה ובשנים אלו התפתח הווארד בתחום והחל להתאגרף בקרבות מקצועיים. שם התפרסם כלוחם קשוח שלא נכנע בקלות. ניסיון חיים זה הביא לסיפוריו מידה רבה של ריאליזם וכח שאפיינו מאז את סיפוריו.
מכתביו הראשוניים ומעדויותיהם של חבריו עולה שהווארד סבל מדיכאון מגיל צעיר.
כתיבה מקצועית
הסיפור הראשון שהצליח הווארד למכור היה לירחון Weird Tales, בסכום של 16 דולר, ומאז החל לכתוב לירחון זה באופן קבוע. עם השנים הפך Weird Tales לירחון ספרות זולה מוביל בעיקר בשל סיפוריהם של הווארד ושל ה.פ. לאבקראפט וקלארק אשטון סמית. הסדרה הראשונה שפרסם בירחון הייתה אודות סולומון קיין, לוחם חרב נועז והיא הייתה משופעת בראייה קודרת, אכזרית ודיכאונית על העולם. במקביל כתב שירה, סיפורים קצרים נוספים ורומן היסטורי ראשון.
הסדרה הבאה שהתפרסמה בירחון הייתה אודות מתאגרף קשוח בשם סטיב קוסטיגן, והיא התפרסמה במקביל גם בירחון המקביל Action Stories. בגיל 23 הפך הווארד לסופר מקצועי והשקיע את כל זמנו בכתיבה.
יצירתו הראשונה בסוגה ספרותית החדשה שיצר, שכונתה אחר כך "חרבות וכשפים", הייתה "ממלכת הצללים" (אנגלית: The Shadow Kingdom) בה הציג את גיבורו המלך קול, שהיווה השראה לגיבוריו המאוחרים יותר.
מותו
ב-1934 נפגש הווארד עם נובלין פרייס, עימה הייתה לו מערכת יחסים רומנטית במשך כשנתיים. עם עזיבתה ללימודיה חש הווארד בבדידות שהלכה וגאתה. הדיכאון שליווה את הווארד כל חייו הביא להתאבדותו על ידי ירייה בראשו, כאשר קיבל את הבשורה שאימו גוססת. הוא נפטר ב-11 ביוני 1936 ואמו נפטרה ביום למחרת. נובלין פרייס כתבה ספר בשם "ההולך בדרכו" (אנגלית: One Who Walked Alone), על חייהם המשותפים. ספר זה שימש ב-1996 בסיס לסרט בשם The Whole Wide World בכיכובה של רנה זלווגר. קרוס פליינס, העיר בה גר הקימה מוזיאון לזכרו.
בעיית שחמט
בעיית שחמט היא חידה העושה שימוש בכללי משחק השחמט, שבה מוצג מצב מסוים על לוח השחמט, ועל הפותר להגיע למצב כלשהו (לדוגמה: שח או מט) תחת הגבלות של כללים מיוחדים, בהתאם לסוג הבעיה. ברוב הבעיות יש הגבלה על מספר המסעים.
בעיות שחמט לרוב יצייתו לכללי המשחק, אך יש כאלה שחורגות מהם. למרות זאת, הן שומרות על החוקים הבסיסיים ועוסקות במצבים, ובכך הן נבדלות מחידות שחמט, שבהן משתמשים בלוח ובכלים אך לא במצבים. בעיות שחמט נחשבות כמפתחות את החשיבה הלוגית ואת היכולת במשחק השחמט, אפילו כאלה שמטרתן הפוכה ממטרת משחק השחמט (לדוגמה: מט לדעת), ואף על פי שהמצבים שמוצגים בבעיות שחמט מורכבים ובדרך כלל לא יגיעו במשחק רגיל.
בעיות שחמט נחשבות כתחום עצמאי במשחק השחמט. יש ספרות ענפה בנושא, ומתקיימות אליפויות קומפוזיציה (חיבור בעיות) ופתרון בעיות. שחקני שחמט רבים עוסקים בהן. יש המתמקדים בבעיות שחמט, ועוסקים פחות בשחמט רגיל.
סוגי בעיות
בנוסף, בבעיות שחמט נעשה לפעמים שימוש בכלי שחמט אגדתיים שהם כלים מיוחדים שלא קיימים במשחק רגיל, אך הם משמשים בווריאציות של משחק השחמט ובבעיות. בעיות עם כלים כאלה מכונות "בעיות אגדתיות".
מוטיבים בדו-מסעיות
ב"דו-מסעיות" (לבן נוסע וכופה מט ב-2) ישנן הזדמנויות למוטיבים מעניינים רבים, כגון:
בדוגמה משמאל הפתרון הוא 1. מהב1 (מאיים מהב7). על 1...רב2 עונים 2. מה ח1 (כי נחסם צז2) ועל 1...צב2 עונים 2.מהו5 (כי נחסם רה5)
פרובלמאים ישראלים
האיגוד לקומפוזיציה שחמטית בישראל מארגן תחרויות פתירת בעיות וקומפוזיציה, ומוציא לאור בכל ארבעה חודשים כתב עת ששמו "וריאנטים". מדי שנה מתקיימת אליפות עולם בפתירת בעיות שחמט, וישראל זכתה מספר פעמים במקום הראשון.
מחברי בעיות ישראלים מפורסמים: ז'אק רוטנברג, עפר קומאי, מרק ארנבורג, יוחנן אפק, אורי אבנר, שלמה זיידר, יוסי רטר, פז עינת, אהרון הירשנזון, מנחם ויצטום, עמנואל נבון, יואל אלוני, הלל אלוני, יהודה הוך, אמציה אבני, גדי קוסטף, לאוניד מקרונץ, דוד רוברט ורטהים ויפים רוחליס.
פותרי בעיות ישראלים מפורסמים: עפר קומאי, רם סופר, עומר פרידלנד, לב גליאצנשפיגל ומוטי צ'ובניק.
המתמטיקאי היהודי נועם אלקיס הוא מחבר ופותר של בעיות שחמט וזכה באליפות העולם ליחידים בפתרון בעיות שחמט בשנת 1996.
סימוני הבעיות
מט מסומן ב-#, מט עזר ב-H (קיצור של helpmate) ומט לדעת ב-S (קיצור של selfmate). לידם מוסיפים את מספר המסעים. (לדוגמה: 2# פירושו מט בשני מסעים. 3#H פירושו מט-עזר בשלושה מסעים).
רישומי הפתרונות
רישומי התנועות לפי הכללים שבערך שחמט.
פיתוח קול
פיתוח קול הוא אימון קולי לשיפור היכולת הקולית. קיימות טכניקות שונות לפיתוח הקול והן נועדו בעיקר להרחיב את מנעד קולו של הזמר ואת איכות קולו, וגם לתחזוקה נכונה ולמניעת השחיקה של מיתרי הקול בקרב אנשי מקצוע המשתמשים בקולם באופן אינטנסיבי כמו זמרים, שחקני תיאטרון, מרצים ומורים.
היסטוריה
ראשיתו של חקר פיתוח הקול ביוון העתיקה. מלומדים כמו פיתגורס ואליפיוס התעמקו בנושא, אך אין עדות בכתובים אם הגיעו למסקנות של ממש או אם פיתחו שיטה להוראת פיתוח הקול. העדויות הראשונות לכך הן מתחילת המאה ה-13 בערך, ממנזרים קתוליים. כמו בשאר תחומי המחקר, היו המנזרים גם מרכז חיי המוזיקה האינטלקטואליים בימי הביניים, ורבים במערכת זו הקדישו עצמם ללימוד ולחקר פיתוח הקול ואומנות השירה. נזירים כמו יוהנס דה גרלנדיה וז'רום ממורביה, השפיעו רבות על מחקר זה, בהיותם הראשונים שפיתחו את נושא חלוקת מנעד הקול האנושי לשלושה משלבים: קול חזה, קול גרוני, וקול ראש. כמו כן עסקו אותם נזירים בנושאי תהודה, חלוקת הקולות לסוגים, תמיכה נשימתית, הגייה ועוד.
המחקר בנושא נשאר בגבולות הכנסייה עד תחילת תקופת הרנסאנס במאה ה-15, אז יצא מתחומה אל חצרות שליטים עשירים – פטרונים שהחזיקו בבעלותם בתי ספר שלימדו בהם את אמנות השירה, כמו הדוכסים מבורגונדי שתמכו באסכולה הבורגונדית ובהאסכולה הפרנקו-פלמית. אך גם בבתי ספר אלו לימדו על בסיס אותן שיטות שלימדו בכנסייה, ורבים מהמורים בהם רכשו את הידע שלהם בכנסייה כנערי מקהלה. כמו כן נשארה הכנסייה דומיננטית ומובילה בתחום המוזיקה, שכן רוב הלחנים בתקופה ההיא הולחנו ובוצעו למטרות דתיות, והשפעתה ניכרה גם על סגנונות מוזיקליים מחוץ למסגרת הדתית. כך למשל, השימוש בקסטרטו החל בכנסייה הקתולית במאה ה-16, שלא התירה בתקופה ההיא שירת נשים בכנסייה, אך ממנה הגיע לשימוש באופרות הבארוק ולאופרות הקלאסיות.
בתחילת המאה ה-17, עם פריחת ז'אנר האופרה, התרחקו המחקר ולימוד השירה מהמתודות הכנסייתיות, והחלו להתעמק יותר בתהליך הפיזיולוגי הכרוך בהפקה הקולית ביחס למשלב (רגיסטר) ולתהודה (רזוננס). באותה תקופה צמחו מורים מומחים מפורסמים לפיתוח קול, דוגמת ג'וליו קאצ'יני האיטלקי. בישראל בתקופה זו לימד את אומנות פיתוח הקול נריה עמר הצברי. בשלהי המאה ה-17 התפתחה באיטליה תנועת הבל קנטו ("שירה יפה"), שהייתה לה השפעה אדירה על התפתחות האופרה והתפתחות לימוד פיתוח הקול בתקופה הקלאסית והרומנטית. באותה תקופה החלו מלחינים לכתוב מוזיקה לקולות מסוימים כמקובל היום, על פי אופיו וסגנונו של כל סוג קול, ועד המאה ה-19 סיווג הקולות הפך למפורט אף יותר כמו בשיטת פאך (Fach) הגרמנית, אז החלו להבחין, למשל, בין סופרן לירי לסופרן קולרטורה.
באמצע המאה ה-20 החלו לחקור את ההיבטים האנטומיים והפיזיולוגיים של השירה והגיעו למסקנות שונות, בחלקן, מאלו של מפתחי שיטת הבל קנטו. כך נוצרו שתי שיטות מרכזיות ללימוד פיתוח קול: אחת המשמרת את הגישה ההיסטורית של שיטת הבל קנטו, והשנייה המתבססת על הידוע כיום על האנטומיה והפיזיולוגיה של גוף האדם. יש המשלבים רעיונות משתי השיטות.
טכניקות
שירה היא יכולת הדורשת אימון. ניתן לפתח יכולת זו על ידי תרגילים קוליים המכוונים לכמה מטרות: חימום הקול, פיתוח נשימה נכונה, חיזוק השרירים המעורבים בהפקת הקול, הרחבת מנעד הקול, שיפור ההגייה, האחדת טיב הקול לאורך המנעד, הקניית יכולות חיתוך והתמודדות עם קווים מלודיים מסובכים.
חימום
חימום מיתרי הקול מאפשר מעבר חלק יותר ממצב של דיבור שוטף למצב של שירה המהווה פעילות גרונית מאומצת, משפר את איכות הקול בזמן השירה, מחזק את כוח הקול ושומר עליו לטווח ארוך. כל פעילות גופנית גורמת לעלייה בטמפרטורת הגוף ומכניסה את הגוף למצב עבודה יעיל, ובכך מעודדת את השרירים להיכנס למגננה מפני אפשרות של פגיעה תוך כדי פעילות. שרירי הצוואר, הלסת והלשון ננעלים, ובכך נדרש מהאדם להפעיל לחץ רב יותר על מנת לשיר. מתח זה יוצר חיכוך אשר גורם למיתרי הקול להתחמם יתר על המידה ולהתנפח. החימום נועד לשחרר את אותם שרירים ולהזרים את הדם באזור.
דוגמאות לחימום הקול:
נשימה
הנשימה המומלצת לאדם היא נשימה סרעפתית, שהיא עמוקה יותר מנשימה צלעית (המדגישה הנעת צלעות לשם הגדלת נפח בית החזה) ומאפשרת לכמות גדולה יותר של אוויר להתחלף בכל נשימה ולחלקים גדולים יותר בריאות להתאוורר. כיום רבים נוטים להימנע משימוש בה, בשל הרגלים נרכשים, חיקוי אחרים או מטעמי עמידה באידיאל של יופי. בנשימה סרעפתית, שאיפת האוויר מנפחת את אזור הבטן כתוצאה מהגדלת נפח הריאות על ידי כיווץ הסרעפת, הגורם לדחיפת האיברים בחלל הבטן כלפי מטה (מפאת מקום). עבודה על נשימה נכונה דורשת תרגול ארוך אך תורמת לאיכות הקול ולשירה חזקה וארוכה יותר.
הגייה
לעיתים קרובות נדרשת בשיעורי פיתוח קול עבודה על הגייה נכונה של ההברות השונות, פתיחה של הפה על מנת לשמוע את הצליל בצורה טובה וחזקה (במקום "לבלוע" את הצליל), ותרגול של מעברים קשים. במצבים של קושי חמור, מופנה האדם לקלינאי תקשורת.
דוגמאות למשימות הגייה:
תמיכה
בפיתוח קול נלמדות צורות שונות בהן ניתן לתמוך בקול מבחינת היציבה הגופנית בצורה הטובה ביותר. חזרות רבות על התרגילים משפרות את כוח הקול עד לרמה בה הקול מקבל תמיכה ללא מאמץ רב. תמיכה נכונה גורמת לעלייה משמעותית במנעד הקולי של האדם. דוגמאות לתמיכה בקול: התכופפות קלה בברכיים והפעלת שרירי העכוז. שגיאה ידועה שמרבים לתרגל הימנעות ממנה בפיתוח קול, היא מתיחת הראש כלפי מעלה בעת שירת קולות גבוהים, אשר חוסמת את האוויר ובכך מונעת יציאה חלקה של הקול.
הגשה
אחד המאפיינים של השירה המודרנית היא חשיבות המשחק והבעת הרגש בצורת ההגשה של השיר. בפיתוח קול יש הקפדה על קריאה מראש של מילות השיר וניסיון להבין את המשמעויות שלו. בשיעורי פיתוח קול מוקנים כלים שעשויים לעזור לאדם "לשכנע" את המאזין באותנטיות הכוונות של הדברים הנאמרים.
דוגמאות לאפקטים קוליים בהגשה של שיר:
יציבה
עם התקדמות הטכנולוגיה ויצירת פלייבקים ושירים מוקלטים, החלו מורים לפיתוח קול ללמד גם יציבה ועמידה בימתית, על אף שיכולת זו אינה קשורה ישירות לקול. האדם לומד להופיע כך שהוא ישרה לפי הצורך ביטחון ואנרגיה בהופעה. הלימוד בא לידי ביטוי בהופעות חוזרות מול המורה, תוך ביקורת והערות לגבי העמידה שלו, התנועה והתזוזה שלו והחזקת המיקרופון שלו.
מייה הורוביץ
מייה הורוביץ (נולדה ב-23 באוקטובר 1949) היא גנטיקאית ישראלית ופרופסור אמריטה בבית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
מייה הורוביץ נולדה ביפו.
את לימודיה לתואר ראשון בביולוגיה עשתה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים והשלימה אותם בשנת 1970 בהצטיינות. מיד לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני בגנטיקה, אף הם באוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' עמירם רונן, ואותם סיימה בשנת 1972 בהצטיינות. בשנים 1972–1974 שירתה בצה"ל.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה את לימודיה לתואר שלישי בגנטיקה, אותו עשתה במכון ויצמן למדע בהנחייתו של פרופ' יוסף אלוני. נושא עבודת הדוקטורט שלה שהוגשה בשנת 1980, היה "חקר ההיווצרות והעיבוד של RNA בנגיפי SV40 ופוליומה".
באותה שנה עברה הורוביץ למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם הייתה לעמיתה בתר-דוקטורית במרכז לחקר הסרטן, בהנחייתו של פרופ' פיליפ שארפ. בשנת 1983, עם חזרתה לישראל, הצטרפה למחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע, שם קודמה לדרגת מדענית בכירה בשנת 1985, וב-1988 לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1989 הצטרפה למחלקה לאימונולוגיה ולחקר התא באוניברסיטת תל אביב. שם, קודמה הורוביץ לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1998, ובשנים 1999–2003 שימשה כראש המחלקה.
במשך השנים שימשה כחוקרת אורחת באוניברסיטת ניו יורק, במעבדות לביולוגיה ימית בוודס הול ובאוניברסיטת רוקפלר.
הורוביץ נשואה ואם לשלושה, מתגוררת ברמת השרון.
מחקר
מחקרה של הורוביץ התמקד בשני אפיקים מרכזיים. באפיק האחד, היא חוקרת את מחלת גושה, מחלה גנטית אוטוזומלית רצסיבית הנגרמת על ידי הפחתה בפעילות של האנזים הליזוזומלי גלוקוצרברוזידאז. הורוביץ קבעה את קיומם של שני גנים ואת הרצף שלהם: גן הגלוקוצרברוזידאז ופסאודוגן, הזהה לו ב-96%, אך אינו מקדד לחלבון. בהמשך זיהתה מספר מוטציות המופיעות בחולי גושה, וקבעה תדירות של מוטציות באוכלוסיות היהודית והלא-יהודית בישראל. כמו כן פיתחה הורוביץ דרך לקבוע פעילות של חלבוני גלוקוצרברוזידאז מוטנטיים בתרביות רקמה. בהמשך הראתה יחד עם קבוצתה כי גלוקוצרברוזידאז מוטנטי מוכר כבלתי-מקופל באברון התאי הנקרא רשתית תוך-פלזמית, האחראי על קיפול חלבונים. כתוצאה מכך החלבון המוטנטי לא מובל לליזוזומים ושוהה ברשתית התוך-פלזמית, מה שגורם לעקה.
באפיק השני, הורוביץ וקבוצתה גילו משפחה של חלבונים המשתתפים באנדוציטוזה ובשינוע בין-תאי, הנקראים חלבוני EHDs. מבין ארבעה חלבונים הידועים בקבוצה (EHD4-EHD1) נחקרו לעומק שלושה במעבדתה של הורוביץ, ונמצא תפקידם בשרשרת ההובלה התוך-תאית.
לאחרונה, מתרכזת מעבדתה של הורוביץ בהבנת הקשר בין מחלת גושה למחלת פרקינסון. מחקרים שנעשו בישראל ובמדינות אחרות הצביעו על כך שנשאות של גן מוטנטי לגלוקוצרברוזידאז מהווה גורם סיכון להתפתחות מחלת פרקינסון, שהיא מחלה נוירודגנרטיבית הנובעת ממוות של תאים דופמינרגיים במוח ומתבטאת בבעיות תנועה: תנועה איטית, רעד ונוקשות שרירים. הורוביץ הראתה, תוך שימוש בזבוב התסיסה דרוזופילה מלנוגסטר, כי ביטוי של חלבוני גלוקוצרברוזידאז מוטנטיים בתאים הדופמינרגיים במוח מוביל להופעת סימנים פרקינסוניים בזבוב. נוסף על כך, הראתה מעבדתה כי שימוש במולקולה קטנה, אמברוקסול, העוזרת בקיפול החלבון המוטנטי ברשתית התוך-פלזמית, ומשמשת לכן כפתרון פרמקולוגי, מאטה משמעותית את התפתחות הסימנים הפרקינסוניים.
הורוביץ פרסמה למעלה מ-100 מאמרים בכתבי עת מקצועיים.
בן-ציון ציטרין
בן-ציון ציטרין (נולד ב-6 במרץ 1956) הוא עורך דין, בעליו של משרד עצמאי ציטרין ושות' - משרד עורכי דין, בעברו יועץ תקשורת ומוציא לאור ישראלי, ולשעבר עיתונאי.
ביוגרפיה
בן-ציון ציטרין נולד וגדל בתל אביב. למד בתיכון עירוני ה' בתל אביב ושרת בצה"ל בבסיס קליטה ומיון. למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ואחר כך השלים תואר במשפטים ב, התמחה בבוררות וגישור.
קריירה כעיתונאי ומוציא לאור
בשנים 1981–1986 שימש כעיתונאי בשבועון "העולם הזה".
בשנים 1986–1990 כתב בירחון מוניטין, בשבועון "כספים" ובעיתון "גלובס".
בשנים 1994–2004 שימש ככתב בעיתון "הארץ", במדור כלכלה בתחומי כיסוי שונים וכתב טור משפטי בשם "מאחורי הגלימה". עם הקמת העיתון הכלכלי של קבוצת הארץ בשנת 2000, "TheMarker", החל לשמש ככתב גם בעיתון זה.
ב-1987 החל לשמש כמוציא לאור עצמאי של ספרות מקצועית בתחומי הכלכלה, השקעות וצרכנות פיננסית, כמחבר מדריכים בתחום ייעץ לקהילה העסקית וכמו"ל עצמאי ועורך של מגזין "משקיהון", העוסק במתן מידע למשקיעים בתחום הפיננסי. הספר הראשון שהוציא לאור נקרא "כל הדרכים לרכישת דרכון נוסף", אחר כך כתב וערך כ-12 ספרים ומדריכים.
בשנים 2003–2008 הוציא את המדריך "אנשי מפתח - רשימת החברים שיפתחו לך כל הדלת".
קריירה כיועץ ועורך דין
בשנים 2005 - 2019 ציטרין משמש כמנכ"ל חברת "ב.צ. ציטרין גרופ בע"מ" אותה הקים, העוסקת בתחום יחסי ציבור, ייעוץ תקשורת אסטרטגי, לובינג, מדיה דיגיטלית והוצאה לאור.
ציטרין משמש גם כיו"ר הוועד המנהל של עמותת הצלחה.
בספטמבר 2019 פתח ציטרין משרד עצמאי - "ציטרין ושות'", המתמחה, בין היתר, בתביעות המונים (תביעות ייצוגיות ונגזרות), דיני תקשורת, ניו מדיה ולשון הרע, עבירות כלכליות - פלילי, מיסוי - אזרחי, ניהול ההון המשפחתי, חדלות פירעון ואכיפת חיובים, ליטיגציה אזרחית.
באפריל 2022 הגיש, בשם קבוצה של חברי וגמלאי קואופרטיב אגד, כתב תביעה הצהרתי נגד עסקת מכירת חברת נצבא (חברת נדל"ן שהייתה שייכת לחברי אגד) לחברת איירפורט סיטי של איש העסקים קובי מימון בשנת 2006. בתביעה כי שווי העסקה האמיתי היה 692 מיליון שקל, אך שווי העסקה שהוצג לחברים עמד על 626 מיליון שקל. לטענתם ההפרש, בסך 66 מיליון שקל, שולם כשוחד לחברי מזכירות אגד, מאחר שחברה שהוערכה לפני העסקה בשווי של יותר ממיליארד שקל, נמכרה בסכום נמוך יותר. התביעה הוגשה לאחר שנחשפו מסמכים חדשים בנוגע לעסקה.
פעילות ציבורית
לקראת הבחירות לכנסת ה-11 (1984) והבחירות לכנסת ה-12 (1988) שובץ כמועמד ברשימה המתקדמת לשלום.
בשנת 2003 עתר לבג"ץ לבטל חובת הסודיות על זהות מועמדים לשפיטה, בעקבותיה נקבע כי שמות המועמדים יפורסמו ברשומות 21 יום לפני ישיבת הוועדה שבה תידון מועמדותם.
בשנת 2007, בעקבות עתירתו לבג"ץ החליטה שרת המשפטים ציפי לבני למנות שופטים חדשים לבית המשפט העליון, לאחר שלוש שנים בהן לא מונו שופטים חדשים לבית המשפט, ומצבת השופטים הייתה לא מלאה.
בשנת 2017 הגיש תביעה ייצגית נגד רכבת ישראל בשל המחיר המופרז של חטיפים ומשקאות במכונות ברציפי תחנות הרכבת.
הלכת ציטרין
בשנת 1986 פרסמו יפעת נבו ובן-ציון ציטרין שתי כתבות בהן הוזכרו עורכי דין ותמונתם של עורכי הדין פורסמה בכתבה. לשכת עורכי הדין זימנה למשפט בבית הדין המשמעתי שלה את שני עורכי הדין ששמם פורסם בכתבות, בטענה כי אלו עברו על כללי האתיקה המקצועית של עורכי הדין האוסרים על פרסומת אישית. נבו וציטרין הוזמנו להעיד בפני בית הדין המשמעתי, ונדרשו לחשוף את מקורותיהם העיתונאים. על פי חוק לשכת עורכי הדין, בית הדין המשמעתי של הלשכה רשאי לדרוש מכל אדם בישראל להתייצב בפניו ולהעיד ולהציג מסמכים שידרוש בית הדין. ציטרין ונבו סירבו לחשוף את מקורותיהם העיתונאים, ובשל סירובם הם נקנסו בקנס כספי על ידי הלשכה. נבו וציטרין עתרו לבג"ץ כנגד ההחלטה, בטענה כי כעיתונאים שמורה להם הזכות שלא לחשוף את מקורותיהם. השופט מאיר שמגר פסק בהחלטה תקדימית כי לעיתונאים שמורה הזכות שלא לחשוף את מקורותיהם וכי ללשכת עורכי הדין לא הייתה סמכות לקנוס את העיתונאים. פסיקה זו מכונה בעולם המשפטי "הלכת ציטרין". בפסיקתו קבע השופט את הכללים על פיהם ניתן לבטל את החיסיון העיתונאי: כאשר המידע המבוקש רלוונטי לחקירה; כשהעבירות הנטענות הן עבירות חמורות, וכשלרשויות אין כל אפשרות אחרת להגיע לחקר האירועים.
קווינס אוף דה סטון אייג'
קווינס אוף דה סטון אייג' (באנגלית: Queens of the Stone Age) היא להקת רוק כבד שהוקמה ב־1997 בפאלם דזרט, בקליפורניה שבארצות הברית. הלהקה הוקמה בשם "Gamma Ray" על ידי הגיטריסט והסולן ג'וש הומי זמן קצר לאחר פירוקה של להקתו הקודמת, "Kyuss". שמה של הלהקה שונה לאחר שלהקת הפאוור מטאל הגרמנית הוותיקה "Gamma Ray" איימה בתביעה. מאז הקמתה השתנה הרכב הלהקה תכופות וכלל בין השאר את באסיסט "Kyuss" לשעבר ניק אוליברי, מתופף "Kyuss" לשעבר אלפרדו הרננדז, מתופף "נירוונה" וסולן להקת ה"פו פייטרס", דייב גרוהל, סולן להקת "סקרימינג טריז" מארק לאנגן (בה ניגן הומי תקופה קצרה), ומתופף "Danzig" לשעבר ג'ואי קסטילו.
היסטוריה
אלבומה הראשון של הלהקה Queens of the Stone Age (1998) הוקלט על ידי הומי, שניגן גם גיטרה וגם בס (תחת השם קרלו וון סקסרון), ומתופף Kyuss לשעבר אלפרדו הרננדז. הקטע הסופי באלבום, "I Was A Teenage Hand Model" כולל סמפול של הודעה קולית שהשאיר באסיסט Kyuss לשעבר, ניק אוליברי, בו הוא מודיע להומי שהוא מעוניין להצטרף ללהקה.
בשנת 2000 הוציאה הלהקה את האלבום Rated R, אלבום שהיווה את פריצת הדרך של הלהקה. לצד הופעת אורח של סולן הסקרימינג טריז מארק לאנגן, כלל האלבום עיבודים מחודשים למספר שירים שהוקלטו בפרויקטים שונים של חברי הלהקה ביניהם ה-Desert Sessions של הומי ו-Mondo Generator של אוליברי.
הרכב הלהקה השתנה שוב בשנת 2002 עם צאת אלבומה השלישי Songs for the Deaf וכלל שוב את לאנגן, מתופף נירוונה וסולן להקת הפו פייטרס דייב גרוהל, וגיטריסט A Perfect Circle לשעבר טרוי ואן ליואן שנשאר חבר בלהקה עד היום.
גרוהל עזב לאחר סיבוב הופעות קצר עם הלהקה והוחלף על ידי מתופף Danzig לשעבר ג'ואי קסטילו. בשנת 2004 פיטר הומי את אוליברי בעקבות תקרית אלימה בה היה מעורב.
בשנת 2005 הקליטה הלהקה את אלבומה הרביעי Lullabies to Paralyze, הנקרא על שם שורה מהשיר "Mosquito Song" שנעל את האלבום הקודם. האלבום כלל בין השאר הופעות אורח של בילי גיבונס מלהקת ZZ Top, ג'ק בלאק מלהקת טניישס די, סולנית להקת Garbage שירלי מנסון וסולנית להקת Distillers ואשתו של הומי, ברודי דייל.
בנובמבר 2012 הודיע מתופף הלהקה ג'ואי קסטילו על פרישתו מההרכב לאחר 9 שנים. הלהקה החלה עבודה על אלבומה השישי, Like Clockwork... שיצא ב-4 ביוני 2013, עם דייב גרוהל שוב בעמדת המתופף. האלבום היה הראשון של הלהקה בחברת התקליטים העצמאית Matador Records.
ב-30 במרץ 2013 חשפה הלהקה את המתופף החדש שלה ג'ון ת'יאודור, מתופף דה מארס וולטה לשעבר. במהלך 2015 הקליט הומי, סולן הלהקה, את האלבום Post Pop Depression המשותף עם איגי פופ אשר יצא לאור במרץ 2016. באלבום השתתף גם דון פרטיטה ובמסע ההופעות שליווה את האלבום השתתף גם טרוי ואן ליואן.
באוגוסט 2017 התפרסם אלבומה השביעי של הלהקה, Villains. בהפקת האלבום השתתף בין היתר מארק רונסון, והוא כולל השפעות אלקטרוניות והשפעות של מוזיקת דאנס.
ב-2023 יצא האלבום In Times New Roman.... כמו שני קודמיו יצא גם הוא בחברת התקליטים Matador Records.
דן
דָּן הוא דמות מקראית, בנו של יעקב מבלהה שפחת רחל, וצאצאיו היוו את שבט דן.
מדרש שמו
שמו של דן מוסבר במפורש ב:.
פירוש מדרש השם הוא שפט - דן אותי האלוהים לעקרות. בשם שמעניקה רחל לבנה משפחתה קיימת התפיסה שהעקרות היא עונש משמים.
צאצאיו של דן
לדן היה בן אחד, חֻשִׁים מצאצאיו המפורסמים הוא שמשון.
החזקוני כותב בפירושו על התורה כי לדן היו שני בנים ואחד מהם מת ולכן לא הזכירה אותו התורה.
ספרטקוס
ספרטקוס (בלטינית: Spartacus; ביוונית: Σπάρτακος; לעיתים נכתב כאספרטקוס) היה מנהיג מפורסם של העבדים במלחמת העבדים השלישית ("מלחמת הגלדיאטורים") כנגד הרפובליקה הרומית בחצי האי האפניני, בין השנים 73 ל-71 לפנה"ס. צבאו הורכב מגלדיאטורים ועבדים נמלטים. ספרטקוס ניצח במספר קרבות את הצבא הרומי הסדיר. מעט מאוד ידוע על ספרטקוס מעבר לאירועי המלחמה, ותיעודים היסטוריים ששרדו סותרים לעיתים זה את זה. עם זאת, כל המקורות מסכימים כי הוא היה גלדיאטור לשעבר ומנהיג צבאי מוכשר.
דן
ברכת יעקב
ברכת יעקב לדן הייתה: הפעלים דין ושפט, אשר מופיעים גם בשמו באים לידי ביטוי גם בברכת יעקב לדן. תפקידו של דן יהיה בתחום המשפט. דן יושיע את עם ישראל, כאחד השבטים במלחמות עם אויבים. בחלק השני של הברכה בפסוק י"ז מופיע דן, כמי שמתנכל לאויבי ישראל העוברים בדרכים. לדעת יוחנן מופס היכולת הצבאית של בני יעקב ודן ביניהם, קשורה בהבטחת אלוהים לאבות שמצאצאיהם יצאו מלכים.
ספרטקוס
המאבק של ספרטקוס, מפורש לעיתים קרובות כדוגמה לאנשים מדוכאים הנלחמים על חירותם כנגד האוליגרכיה והעבדות. סיפורו של ספרטקוס סיפק השראה לכותבים מודרניים רבים בנושאי ספרות, פרשנות פוליטית, קולנוע וטלוויזיה.
דן
ברכת יעקב
רש"י רואה בברכה זו את התפילה, אשר תאמר בפי שמשון, ויעקב בברכה מנבא את העומד לבוא:.
ספרטקוס
מקורותיו
על פי הכתובים, ספרטקוס היה תראקי שבוי או עריק של הצבא הרומאי. אחת התאוריות טוענת שהוא שרת כחייל בחיל העזר, שכוחותיו הורכבו מנתיני מדינות כבושות, בעלות ברית או שכירי חרב אשר הסכימו להילחם למען רומא. פלוטרכוס מתאר אותו כ"תראקי ממלאי הנוודים". אפיאנוס כתב כי הוא היה "תראקי מלידה, ששירת פעם כחייל עם הרומאים, אבל מאז הפך לאסיר ונמכר כגלדיאטור". פלורוס תיאר אותו כ"אחד משכירי החרב התראקים, שהפך לחייל רומאי, מחייל לעריק ושודד, ולאחר מכן, מתוך התחשבות בכוחו, לגלדיאטור". כמה מחברים מתייחסים בהקשרו לשבט תראקיה של מאדי, אשר בזמנים היסטוריים היה חלק מן האזור שבשוליים המערביים של תראקיה (דרום מערב בולגריה של ימינו). כמו כן פלוטרכוס כתב כי אשתו של ספרטקוס, נביאה של שבט מאדי, הייתה משועבדת עימו.
השעבוד והבריחה
במקורות שונים נטען כי ספרטקוס נידון לאחר שירותו כחייל, לעבדות, או שהיה שבוי שנלקח על ידי הלגיונות. ספרטקוס הוכשר בבית הספר לגלדיאטורים (לודוס) ליד קָפּוּאָה, שהיה שייך ללנטולוס בטיאטוס.
דן
עץ משפחה
עץ משפחה המציג את הדורות הקודמים:
ספרטקוס
השעבוד והבריחה
בשנת 73 לפנה"ס, לקח ספרטקוס חלק בקבוצת של 70 גלדיאטורים שפרצו החוצה ממכלאות הגלדיטורים (בלודוס מגנוס) והתגברו על השומרים הרומאים בעזרת כלי מטבח. לאחר מכן השתלטו על מספר קרונות של נשק ושריון שנועדו לגלדיאטורים, ובעודם נמלטים הם ניצחו את הכוח הרומאי שנשלח אחריהם. בתחילת דרכם ביצעו מעשי שוד באזור קפואה, בעודם מגייסים עבדים רבים לשורותיהם, למעין צבא סדיר. בהמשך נסוגו למקום מוגן יותר, והתבססו באזור הר הגעש וזוב, שבסמוך לנאפולי.
דן
קברו של דן
לפי המסורת קברו של דן בן יעקב נמצא בנחלת שבט דן בצרעה. בספר הישר מסופר שקברו נמצא באשתאול:
ספרטקוס
השעבוד והבריחה
לאחר שיצאו לחופשי, בחרו הגלדיאטורים הנמלטים בספרטקוס ובשני עבדים גאלים: קריקסוס ואוינומאוס, בתור מנהיגיהם. עם זאת, מעמדם של קריקסוס, אוינומאוס ומאוחר יותר קסטוס, אינו חד משמעי, כפי שעולה מן המקורות. אף על פי שהמחברים הרומיים הניחו כי העבדים היו קבוצה הומוגנית, אשר ספרטקוס שימש כמנהיגם, ייתכן כי הם קיימו מבנה היררכי, ששיווה להתארגנות העבדים הספונטנית אלמנטים צבאיים.
דן
קברו של דן
מקום המיוחס לקברו של דן נמצא בשטח יער צרעה במבנה המכונה "שייח ע'ריב". בשנות ה-80 הוקמו במקום ללא אישור מבנים לבית כנסת וישיבה. בשנת 2017 הרסה רשות מקרקעי ישראל את המבנים שהוקמו ליד "שייח ע'ריב" ומבנה הקבר נאטם.
החל משנות ה-2000 הוכר קבר אחר ליד הר תבור כקברו האמיתי של דן בן יעקב, על פי דעת הכפתור ופרח, ומעמדו של הקבר שביער צרעה התערער. יש מעולי הרגל שציינו את אזור הבניאס כציון מקום קברו.
ספרטקוס
מלחמת העבדים השלישית
צבאו של ספרטקוס הביס שני לגיונות רומאים אשר נשלחו לחסלו. כוחותיו של ספרטקוס בילו את החורף על החוף הדרומי בייצור נשק. בשלב זה, רבים מהולכי דרכו של ספרטקוס לא היו לוחמים כשירים. חלקם היו נשים, ילדים וזקנים אשר הצטרפו במהלך מסעו. מטרתם העיקרית של העבדים והעריקים הייתה לחזור לארצות מוצאם אשר שכנו מצפון לאיטליה, או שהיה ניתן להגיע אליהן דרך צפון איטליה. לכן, באביב, צבאו של ספרטקוס צעד צפונה לאזור גאליה. בדרך הוא הביס עוד שני לגיונות. במוטינה (כיום מודנה שבאיטליה), הובס עוד לגיון, של גאיוס קסיוס לונגינוס, המושל של גאליה קיסאלפינה (הממוקמת דרומית להרי האלפים).
נראה היה שספרטקוס התכוון להצעיד את צבאו אל מחוץ לאיטליה לתוך גאליה. אולם, הוא שינה את דעתו, כנראה בלחץ מקורביו, אשר רצו עוד שלל וביזה. יש תאוריות הגורסות כי חלק מן ההולכים בדרכו, שלא היו לוחמים, חצו את הרי האלפים וחזרו לביתם. השאר צעדו בדרכם חזרה דרומה והביסו שני לגיונות נוספים תחת פיקודו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, אשר באותו הזמן היה האיש העשיר ברומא. לקראת סוף 72 לפנה"ס, חנה ספרטקוס בעיר רגיום (כיום רג'ו די קלבריה שבאיטליה), השוכנת על מיצרי מסינה ומשקיפה על סיציליה.
ספרטקוס ניסה להגיע לעסקה עם שודדי הים הקיליקיים כדי שיעבירו את אנשיו לסיציליה, אולם הדבר לא עלה בידו. בתחילת 71 לפנה"ס כיתרו שמונה לגיונות של קראסוס את צבאו של ספרטקוס בקלבריה. לפי בקשתו של קראסוס, הזעיק הסנאט לשם כך את המצביאים גנאיוס פומפיוס מהיספניה (כיום ספרד), ואת מרקוס טרנטיוס וארו לוקולוס ממוקדון.
ספרטקוס הצליח לפרוץ את שורות קראסוס ולברוח לכיוון ברונדיסיום (כיום ברינדיזי שבאיטליה). צבאו של קראסוס הצליח לעצור את צבא ספרטקוס בלוקניה, וספרטקוס עצמו נהרג בקרב ליד הנהר סילרוס (כיום סלה). הניצולים האחרונים ברחו צפונה, אך נהרגו בידי פומפיוס, אשר בא כאמור מהיספניה.
כששת אלפים מהעבדים שנלכדו נצלבו לאורך ויה אפיה, מקפואה עד רומא. קראסוס מעולם לא נתן את הפקודה להסיר את הגופות, ולכן העוברים בדרך זו נאלצו לראות את הגופות זמן רב לאחר סיום הקרב.
במחנה של ספרטקוס נמצאו כ-3,000 שבויים רומאים בריאים ושלמים. גופתו של ספרטקוס לא זוהתה מעולם.
מטרותיו
היסטוריונים קלאסיים היו חלוקים בדעותיהם בנוגע למניעים של ספרטקוס. בעוד פלוטרכוס כותב כי ספרטקוס רק רצה לברוח צפונה אל גאליה קיסאלפינה ולפזר את אנשיו בחזרה לבתיהם, אפיאנוס ופלורוס כתבו כי בכוונתו לצעוד אל רומא עצמה. אפיאנוס גם הוסיף, כי לאחר מכן הוא נטש את המטרה הזאת, שייתכן והייתה לא יותר מאשר ההשתקפות של הפחדים הרומיים. אף אחת מהפעולות של ספרטקוס אינה מצביעה על כך כי התכוון לבצע רפורמה בחברה הרומית, או שהתכוון לבטל את העבדות.
בהתבסס על האירועים בשנת 73-72 לפנה"ס, המרמזים כי קבוצות של עבדים פעלו באופן עצמאי, וכן הצהרה של פלוטרכוס כי חלק מהעבדים הנמלטים העדיפו לבזוז את איטליה, במקום לברוח דרך האלפים, החוקרים המודרניים הסיקו כי היה פיצול בין שני הפלגים. אלה תחת ספרטקוס, שביקש להימלט דרך האלפים לחופש, ובין אלו תחת קריקסוס, שרצה להישאר בדרום איטליה להמשיך לפשוט ולבזוז.
ספרטקוס בזמנים מודרניים
ספרטקוס שימש השראה רבה למהפכנים ולתנועות מהפכניות בזמנים המודרניים, הידועה מביניהם היא הליגה הספרטקיסטית ברפובליקת ויימר הגרמנית.
תאטרו רג'ו די טורינו
תאטרו רג'ו די טורינו (באיטלקית: Teatro Regio, (התיאטרון המלכותי) הוא בית אופרה ולהקת אופרה בעלי חשיבות בטורינו, פיימונטה, איטליה. העונה בו נמשכת מאוקטובר עד יוני ובמהלכה עולות שמונה או תשע אופרות, כל אחת בין חמש לשתים-עשרה הצגות.
בניינים אחדים סיפקו אולמות להפקות אופרה בטורינו מאמצע המאה ה-16, אבל רק ב-1713 החלו לשקול הקמת בית אופרה ראוי שמו, והתכנון נמסר לידי האדריכל פיליפו ג'ובארה. אף על פי כן, אבן הפינה הונחה רק בתקופת מלכותו של קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה בשנת 1738, אחרי מות ג'ובארה. על העבודה עד השלמת הבנייה פיקח בנדטו אלפיירי, ועיצוב התיאטרון נעשה בידי ברנרדינו גלייארי.
תאטרו רג'ו, 1740 עד 1936
תאטרו רג'ו (התיאטרון המלכותי) נחנך ב-22 בדצמבר 1740 ב"ארסאצ'ה" של פרנצ'סקו פאו. היה זה אולם מפואר, שהכיל 1,500 מושבים ו-139 תאים בחמישה נדבכים ויציע.
מכל מקום, התיאטרון נסגר בשנת 1792 בפקודת המלך והוסב לבניין מחסנים. עם הכיבוש הצרפתי של טורינו בזמן מלחמות נפוליאון, שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון הלאומי" ולבסוף, אחרי הכתרת נפוליאון לקיסר, שוה שוב השם ל"תיאטרון הקיסרי". עם נפילת נפוליאון ב-1814 חזר התיאטרון לשמו המקורי, ה"רג'ו". בשנים הבאות עברו על התיאטרון תקופות אחדות של משבר פיננסי והוא עבר לניהול העירייה ב-1870.
עוד תיאטראות נבנו והציגו עונות אופרה בטורינו, בהם "תאטרו קאריניאנו" ב-1824. גם הוא עבר לשליטת העירייה ב-1932 ואחרי שהתאטרו רג'ו נהרס בשריפה ב-1936, שימש הקאריניאנו כאולם האופרה העיקרי בעיר עד לפתיחת הרג'ו מחדש בשנת 1973.
גם לפני שהתיאטרון נשרף כליל, התנהלו בטורינו בראשית המאה ה-20 דיונים בשאלה, אם לבנות את הרג'ו מחדש או להקים תיאטרון חדש לחלוטין. שתי תוכניות הוצגו וזו שנבחרה הרחיבה את קיבולת המושבים ל-2,425 על ידי ביטול נדבכי התאים הרביעי והחמישי ויצירת אמפיתיאטרון ענקי. העבודה הושלמה ב-1905 אבל התיאטרון נסגר במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפתח מחדש ב-1919. עד פברואר 1936, הוצגו עונות אופרה באולם, עד ששריפה כילתה הכל מלבד חזית התאטרו רג'ו. הוא נשאר סגור למשך שלושים ושבע שנים.
ארטורו טוסקניני היה המנצח על האופרה של טורינו מ-1895 עד 1898, ובתקופה זו הוצגו בתיאטרון כמה אופרות של וגנר בהצגות בכורה באיטליה.
תאטרו רג'ו המחודש לאחר 1973
לאחר השריפה, הוכרז על תחרות לאומית למציאת אדריכל, אך המלחמה והמצב הפיננסי הכללי גרמו לכך, שאבן הפינה הונחה רק ב-25 בספטמבר 1963. גם לאחר זאת, העבודה החלה רק בספטמבר 1967, בפיקוחו של האדריכל קרלו מולינו.
התיאטרון המחודש, מרשים בעיצובו הפנימי המודרני אך נחבא מאחורי החזית המקורית, נחנך ב-10 באפריל 1973 בהפקה של ערביות סיציליאניות (I vespri siciliani) של ורדי, בבימוי מריה קאלאס וג'וזפה די סטפאנו.
האולם החדש מכיל 1,750 מושבים, בנוי בצורת אליפסה ויש בו מפלס רחב-ממדים לתזמורת ו-37 תאים סביב-סביב. קונכייה אקוסטית נוספה לשיפור הצליל.
התיאטרון מעלה מגוון רחב של אופרות במשך העונות, בהן יצירות בנות-זמננו, אף כי בשנים הראשונות של המאה החדשה נאלץ, עקב לחצים פיננסיים, לקיים תוכניות שמרניות יותר במידת מה ולהעדיף אופרות מן המאה ה-19.
החזית
החזית החיצונית של הבניין בנויה בתבנית ייחודית, שעושה שימוש בלבנים מסותתות לפי הזמנה ליצירת תבליט של כוכבים, שנראה כחופף על עצמו שוב ושוב, בדומה לקשקשי-דג. זו אשליה, שמקורה בשיטת הבנייה הייחודית של הקיר, שהוא ישר למעשה. הצללים שנוצרים על ידי חלקים בולטים יוצרים אשליה זו והתבנית המורכבת מחזקת אותה.
חזית תאטרו רג'ו היא בין בנייני פיימונטה, שהם חלק מאתר מורשת עולמית (אונסקו).
כיסא האהבה
כיסא האהבה (בצרפתית: Siège d'amour) הוא מכשיר שיצרה חברה צרפתית לייצור רהיטים בעשור הראשון של המאה ה-20 כדי לאפשר למלך הבריטי אדוארד השביעי לקיים יחסי מין עם שתי נשים או יותר בו זמנית.
ליגת החובבים הארצית ע"ש אבי כהן
ליגת החובבים הארצית ע"ש אבי כהן הידועה רשמית בשם אליפות משרד התרבות והספורט ע"ש אבי כהן, היא טורניר כדורגל המכיל כ-180 קבוצות ומחולקת לארבעה מחוזות. הליגה הוקמה ביוני 2011, כללה בעונה הראשונה כ-150 קבוצות, ויצאה לדרך ביולי אותה שנה. האליפות מנוהלת על ידי משרד הספורט והתרבות ומדינת הכדורגל (ארגון מלכ"ר לקבוצות חובבניות).
הליגה נקראת על שמו של הכדורגלן אבי כהן, שהיה קפטן מכבי תל אביב ונבחרת ישראל בכדורגל, ושיחק גם בקבוצת ליברפול האנגלית, שהייתה אלופת אנגליה ואלופת אירופה, ונהרג בתאונת אופנוע.
הליגה נערכת מדי שנה בחודשי הקיץ.
היסטוריה
אליפות משרד התרבות והספורט 2011 ע"ש אבי כהן (על שם כדורגלן העבר אבי כהן שנפטר באותה שנה) נפתחה ב-17 ביולי 2011 והסתיימה ב-11 באוגוסט. הליגה חולקה לארבעת המחוזות העיקריים: ירושלים, תל אביב, חיפה ובאר שבע. באליפות השתתפו 128 קבוצות, והיא זכתה לתהודה בתקשורת הספורט ובקרב שחקני הכדורגל החובבים בישראל. שנה לאחר מכן האליפות צמחה ל-154 קבוצות וזכתה אף היא לחשיפה תקשורתית רחבה. ב-2014 הטורניר כבר כלל 200 קבוצות, ובנוסף כלל 2 טורנירים נפרדים לנוער ולבוגרים. ב-2015 לא התקיים עקב לוחות זמנים וטורנירים אחרים. ב-2016 חזר הטורניר להתקיים. בשנת 2018 האליפות נערכה בפעם השביעית ברציפות, ומספר הקבוצות המשתתפות גדל ל-182 קבוצות מכל האזורים. ב-2019 התקיימה הליגה ב-2 טורנירים נפרדים ל-6X6 ול-7X7. ב-2020 לא התקיימה תחרות עקב התפרצות מגפת הקורונה העולמית.
שיטת משחקים
הליגה נפתחת במשחקי מוקדמות אזוריים, המרוכזים בשלב הבתים (שייערך בנשר, קריית שלום, בית וגן ובבאר שבע). הקבוצות מחולקות לבתים בני 4 קבוצות (מרכז) או 6 קבוצות (שאר המחוזות). שתי הראשונות מכל בית עולות לשלבי הגמר המחוזיים.
הגמרים מחוזיים, נערכים בשלב הבתים השני, כאשר הקבוצות משובצות על לפי מיקומן בשלב הבתים לשלב בתים נוסף בן 3–4 קבוצות ממנו עולה קבוצה אחת מכל בית. לאחר מכן נערך חצי הגמר הארצי שכולל 18 קבוצות מ-4 מחוזות שמחולקות ל-3 טורנירים בני 6 קבוצות. כל שתי הקבוצות הראשונות מכל טורניר עולות לטורניר הגמר.
טורניר הגמר הארצי הוא בית גמר בן 6–8 קבוצות שנערך במעמד שר התרבות והספורט, משפחתו של אבי כהן ואחרים.