cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איתי גורביץ'
אלוף המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכה גורביץ' ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.03 דקות, לפני יונתן בטשא (2:02.05 דקות) ואבי כהן (2:02.40 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:25.47 דקות, לפני טל חנני (4:26.36 דקות) ונמרוד חייט (4:32.08 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכה גורביץ' ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:01.32 דקות, אחרי גל נבו (1:59.33 דקות) ולפני אבי כהן (2:01.51 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.60 דקות, אחרי נבו (2:02.47 דקות) ולפני טל חנני (2:05.08 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.88 דקות, אחרי נבו (4:20.41 דקות) ולפני חנני (4:28.22 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.30 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא איש חדש של 3:57.17 דקות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות ואיטית ב-8 מאיות מזמנו של עידו הבר שזכה באליפות (3:57.09 דקות).
2014
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכה גורביץ' ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.01 דקות, אחרי גל נבו (1:54.89 דקות) ולפני נמרוד חייט (1:58.06 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.68 דקות, אחרי חייט (1:58.45 דקות) ולפני רונן פאור מבני הרצליה (2:00.91 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:13.50 דקות אחרי נבו (4:08.30 דקות) ולפני חייט (4:18.03 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.48 דקות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה השנה זכה גורביץ' ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:02.10 דקות, לפני תום קרמר חברו לאגודה (2:02.34 דקות) ואבי כהן מהפועל בת ים (2:03.04 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:05.86 דקות, אחרי גל נבו (2:03.34 דקות) ולפני ניב שילר ממכבי קריית ביאליק (2:06.48 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:27.29 דקות, אחרי גל נבו (4:25.43 דקות) ולפני גל הדר מקרית אונו (4:32.52 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.68 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיים גורביץ' במקום 29 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.74 דקות, במקום 32 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.10 דקות, במקום 50 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 55.55 שניות ובמקום 55 במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.40 שניות. נוסף לכך, הוא פסל במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
2016
בתחרות גביע האיגוד שנערכה במכון וינגייט באפריל 2016 קבע גורביץ' במשחה ל-200 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:58.96 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 2:01.53 דקות ומשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 4:17.56 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי אותה שנה הוא סיים במקום 15 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:21.08 דקות, במקום 22 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.60 דקות, במקום 24 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:02.51 דקות ובמקום 39 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.02 דקות.
השחיין המצטיין באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.81 דקות, לפני יונתן בטשא (2:01.37 דקות) וגל נבו (2:02.85 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:02.58 דקות, לפני גל נבו (2:04.80 דקות) וחברו לאגודה אורי טרלצקי (2:05.80 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי 4:20.58 דקות, לפני גל נבו (4:30.01 דקות) וגל הדר ממכבי קריית אונו (4:31.16 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.77 דקות, אחרי איליה גלדישב (1:02.49 דקות) ואמרי גניאל (1:02.76 דקות).
אויגן, דוכס וירטמברג (1758–1822)
ביוגרפיה
לאחר מכן התיישב אויגן בקרלסרוהה, ובספטמבר 1806 הביא את קרל מריה פון ובר לחצרו כקפלמייסטר. משנת 1820 היה אויגן חבר בפרלמנט של וירטמברג, על אף שלא השתתף אישית בישיבות, אלא שלח את נציגו הרוזן קרל ריישאך. ב-20 ביוני 1822 מת אויגן במיינינגן, והוא בן 64 שנים.
משפחתו
ב-21 בינואר 1787 התחתן אויגן עם לואיזה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של כריסטיאן קרל, נסיך שטולברג-גדרן ואלאונורה, רוזנת רויס-לובנשטיין, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
חוה סמואל
חוה סמואל ( 16 בנובמבר 1904 – 3 באוקטובר 1989) הייתה אמנית ישראלית, ילידת גרמניה, מחלוצות אמני הקרמיקה בישראל וממייסדי אגודת אמני הקרמיקה בישראל.
ביוגרפיה
חוה (אוה) סמואל נולדה בעיר הגרמנית אסן. אביה, ד"ר סולומון סמואל שימש כחזן וכרב בעיר. בית המשפחה נטה לאמנות. אחיה, הנס-יוחנן היה נגן עוגב ואילו אחותה אדית סמואל הייתה אמנית בובות. בין השנים 1921–1923 למדה סמואל אמנות בבית הספר "פולקוונג" (Folkwang-Schule) באסן. בעת שהותה בכפר האמנים וורפסדוודה (Worpswede), בשנת 1923, נחשפה לרעיונות של תנועת הבאוהאוס, והושפעה מיצירותיו של פרנק מאזארל (Masereel). את ההתמחות בקרמיקה עשתה בין השנים 1924–1927 בבית המלאכה לקרמיקה "מרגרטנהוה" בראשות וויל לאמארט (Lammert). בשנת 1931 למדה בבית הספר לאמנות מעשית בשטוטגרט.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בירושלים הקימה בית מלאכה לקרמיקה בשם "היוצר", בשיתוף המהנדס יצחק רייך. היה זה בית המלאכה הראשון לקרמיקה בקרב היישוב היהודי בארץ ישראל. בית המלאכה מוקם בחצר בית הספר "תורה ומלאכה", שנסגר בשנת 1930. בחודש מאי 1933 נערכה ב"בית הנכות בצלאל" תערוכה מעבודותיה של סמואל. ביוני 1933 הצטרפה לבית המלאכה האמנית פאולה אהרונסון, במקומו של רייך שעזב. השתיים חלקו חדר מגורים בביתה של משפחת בן-דוד ברחוב הנביאים בעיר.
בשנת 1934, בעקבות נישואיה של פאולה, סגרו השתיים את בית המלאכה בירושלים והקימו בית מלאכה לקרמיקה בשם "כד וספל" בראשון לציון. בית המלאכה הכיל תנור בעל שני מבערים ומדחס. העבודות של "כד וספל" כללו מגוון רחב של כלי חרס העשויים בטכניקות קרמיות שונות. בשנת 1936 עזבה פאולה את בית המלאכה בין הפריטים שעוצבו ב"כד וספל" היו דמויות קרמיקה מזוגגת היצוקות בתבניות אותן עצבה סמואל. דמויות אלו, כגון "מוכרת התרנגולות", מאופיינות במוטיבים יהודיים או מזרחיים וכוללות דמויות של מנגנים, דמויות מזרחיות ודמויות מן המסורת היהודית. בנוסף, עיצבה סמואל כלים שונים ועליהם עיטור בסגנון מזרחי, כגון "כד עם דמות פרש".
על העבודות הציבוריות שיצרה נמנים: תבליטי המזלות (1948) עבור מבנה "קולנוע קסם" בתל אביב-יפו, קיר קרמיקה (1965) עבור בית העם במושב סתריה, קיר קרמיקה בבית יד לבנים בראשון לציון וכן קיר (1973) במרתף יקב כרמל מזרחי בעיר.
בשנת 1979 נסגר "כד וספל" וסמואל עברה להתגורר ברמת גן. היא נפטרה בשנת 1989.
יצירתה
למרות שעיקר יצירתה של חוה סמואל היה בתחום הקרמיקה, הרי שהרבתה להציג גם ציור ורישום בתערוכות שונות. היא גישרה ביצירתה בין היותה ציירת להיותה קדרית וב-1940 עדיין הציגה כציירת במוזיאון תל אביב. התייחסותה של סמואל לקדרות היא מנקודת המוצא הדואלית של ציירת ופסלת, גם אם הציור תופס רק חלק קטן מהכלי. זהו ציור דקורטיבי, ספונטני, אך מאופק, שנושאיו בעיקר: הטבע (פרחים וחיות האזור), דמויות מזרחיות וסיפורי התנ"ך. יצירות הקרמיקה שלה כללו דמויות ופריטים היצוקים בתבנית ומעוטרים בזיגוג צבעוני. רבים מפריטים אלו נשאו מוטיבים מן התרבות היהודית. כלי הקדרות שיצרה במפעל עוטרו בציור חופשי שהושפע גם מן הארכאולוגיה הארץ ישראלית. על הייחודיות של סגנונה נכתב ש"סגולתה של חווה סמואל הקדרית בכך שאינה נרתעת מן הקישוט הצבעוני. לפי שהיא ציירת וקדרית כאחת, היא נמנית עם המועטים בארץ, במשך שנים הייתה היחידה, שלא הדירה מאמנותה את השימוש בעיטורים ובזיגוג. ולא מפני שיצירותיה היו לוקות בלי קסם הצבע ובלי חן העיטורים, אלא מפני שמעולם לא חסרה את כוח הדמיון ואת חדוות המשחק היוצרת".
אושר עטוף בשמיכה
אושר עטוף בשמיכה הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מסוגת דרמה שיצא ב-2014, אותו ביים, כתב והפיק יוסי ארצי.
הסרט יצא לאקרנים בינואר 2014 כאשר הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים, אך הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בתחרות הרשמית בפסטיבל קולנוע דרום ביוני 2013.
תקציר העלילה
באשיר (קאיס נאשף) הוא צעיר ערבי המתגורר עם בת זוגו היהודיה קארין (הילה וידור) בדרום תל אביב. בתום ליל עבודה מפרך באשיר שב לביתו ומגלה את חברתו עם תינוק בזרועותיה, אותו חטפה בבית חולים מעובדת זרה לא חוקית ממוצא אריתראי. היא אומרת לו "עכשיו לא ניפרד לעולם, אנחנו משפחה" וקוראת לתינוק "אושר". מהדורות החדשות מדווחות על התינוק שנעלם. האם פונה למשטרה שפותחת בחקירה. באשיר נקרע בין רצונו לעשות את המעשה הנכון ולהחזיר את התינוק לאמו לבין אהבתו לקארין. באשיר וקארין יוצאים למסע בריחה למדבר.
הפקה
החזרות לסרט נערכו כשנה, במהלך הזמן הזה ארצי והצלם עידן ששון יצאו לחיפושים של אתרי הצילום באזור המרכז ובדרום הארץ. צילומי הסרט נדחו פעמיים, פעם אחת כשקייס נאשף יצא לצילומי הסדרה "אננדה" ופעם שנייה כשהילה וידור הצטלמה לסרט "לוויה בצהריים".
חודשיים לפני תחילת הצילומים הצטרף המפיק בפועל רמי כץ להפקה כשהיו שתי משימות עיקריות: מציאת מכונית ישנה מתאימה ותינוק קטן לכמה סצנות. אחרי חיפושים רבים ברחבי הארץ.
הסרט צולם בשבעה ימים והפקתו עלתה שישים אלף דולר. כמפיק הסרט היה לארצי חשוב להתחיל עם צילום הסצנה הקשה ביותר של הסרט – גילוי התינוק, כבר ביום הראשון לצילומים. נאשף הודיע לארצי יומיים לפני תחילת הצילומים שהוא יוצא לנוח בבית הוריו בטייבה, ולאחר מכן לא היה ניתן ליצור איתו קשר. הצוות ניסה להשיג אותו את השחקן הראשי ללא הצלחה ובארבע בבוקר, שעה לפני התחלת הצילומים, נאשף הודיע לארצי שהוא בדרך לצילומים.
לאחר צילומי היום הראשון שנערכו בהאנגר בדרום תל אביב הצוות נסע למדבר לארבעה ימים שם נערכו סצנות שדרשו אפקטים של גשם, אש והתנגשות מכוניות. חלק מהצילומים במדבר התקיימו בחוות רוטה, חוות בודדים בנגב. שאר הצילומים בדרום נערכו באזור שדה בוקר.
סובהירקודון
סובהירקודון (שם מדעי: Subhyracodon; מילולית: "שן קרובה לשפן") הוא סוג קדום של קרנף קטן שחי בערבות אמריקה הצפונית לפני 38-26 מיליון שנה. מאובני הקרנף התגלו ב-1878 בדקוטה הדרומית לצד קבוצת פרסתנים שנלכדו בבור נהר עד למותם כמו כליקותריים והמגצרופס, הדומה לקרנף.
קרנף זה הגיע לגודל של פרה והגיע לאורך 2.4 מ' ולמשקל 381 ק"ג. לקרנף לא הייתה קרן על אפו והוא היה די חסר הגנה נגד הטורפים הגדולים של התקופה כמו ההאינדון האימתני, מהם התגונן במרוצה. ייתכן שהיו לו קרניים קטנות לצד האף בדומה לדיצרתריום. הוא ניזון מצמחייה רכה כמו עלים וירקות.
הקרנף לא הצליח להסתגל לאקלים היבש יותר שהחליף את היערות בסוף תקופת הפלאוגן כך שהוא נכחד לפני 26.3 מיליון שנה.
סטיבן וילסון
סטיבן ג'ון וילסון (באנגלית: Steven John Wilson, נולד ב־3 בנובמבר 1967 בעיר המל המפסטייד שבבריטניה) הוא מוזיקאי, זמר, כותב שירים ומפיק מוזיקלי אנגלי. ידוע בעיקר כמקים, סולן, גיטריסט וכותב השירים של להקת הרוק המתקדם פורקיופיין טרי. לאחר פירוק הלהקה המשיך בקריירת סולו. במקביל, חבר בלהקות נואו מאן ובלאקפילד בשיתוף עם הזמר הישראלי אביב גפן, וכן לוקח חלק בהרכב Storm Corrosion יחד עם סולן להקת אופת', מיקאל אוקרפלט.
ביוגרפיה
וילסון ידוע בכישורי ההפקה והמיקס שלו ובסאונד הייחודי שלו. בנוסף לעבודה על יצירותיו, כישרונו בא לידי ביטוי גם בהפקת האלבומים Heritage, Blackwater Park, Deliverance ו-Damnation של להקת המטאל המתקדם השוודית אופת'. וילסון הפיק גם את האלבום הרביעי של להקת המטאל הישראלית אורפנד לנד ואלבומים של להקות רבות אחרות, בעיקר להקות רוק מתקדם.
לאחר שסיים את דרכו בלהקת פורקיופיין טרי, החל בקריירת סולו. ב-2008 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, Insurgentes. ב-2011 יצא אלבום הסולו השני של וילסון "Grace for Drowning". ב-2013 יצא אלבום הסולו השלישי של וילסון "The Raven That Refused To Sing" שהופק על ידי אלן פרסונס. ב-2015 יצא אלבום הסולו הרביעי של וילסון "Hand. Cannot. Erase." ובו מתארחת הזמרת הישראלית נינט טייב. כמו כן, טייב הצטרפה לסיבוב ההופעות של וילסון ב-2016.
וילסון כבר הופיע בעבר כמה פעמים בישראל ובחודש פברואר 2019 הופיע בהיכל התרבות בת"א במסגרת סיבוב ההופעות לקידום אלבומו החמישי "To the Bone".
אגם אמרלד (קולומביה הבריטית)
אגם אמרלד (באנגלית: Emerald Lake - מילולית "אגם הברקת") הוא אגם בפארק הלאומי יוהו, בהרי הרוקי הקנדיים בפרובינציית קולומביה הבריטית, קנדה. האגם נודע בצבע הטורקיז של המים, הנגרמת על ידי אבקת גיר, ונקרא על שם צבעו זה. צבע הטורקיז בולט במיוחד בחודש יולי כאשר מימי האגם מועשרים במי הפשרת השלגים מההרים שמסביב.
גאוגרפיה
סביב האגם מצוי מסלול הליכה מעגלי, פופולרי בין המבקרים בפארק, שאורכו 5.2 קילומטרים. חלקו של המסלול (כמחציתו) נגיש לנכים ומאפשר מעבר כיסאות גלגלים ועגלות ילדים. במהלך חודשי הקיץ, ניתן לשכור סירות קאנו ולשוט באגם; בתקופת החורף, האגם הוא יעד סקי מים פופולרי.
האגם מוקף בהרי רכס הנשיא, בהר ברג'ס ובהר ואפטה. אגן הררי זה המקיף את האגם הוא מלכודות סערות, הגורמת לגשם בחודשי הקיץ לעיתים תכופות, ולשלג כבד בחודשי החורף. המשקעים והלחות הרבה באזור מביאה לכך שבאזור פלורה ייחודית. העצים סביב האגם אופייניים לאזורים הלחים במרכז קולומביה הבריטית, ושונים ממיני העצים האחרים הגדלים בפארק יוהו ובהרי הרוקי. סוגי העצים כוללים: ארז אדום מערבי (Thuja plicata), טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia), אורן לבן מערבי (Pinus monticola), וצוגה מערבית (Tsuga heterophylla). אזור מניפת הסחף שנוצר על ידי מפולות השלגים מאפשר שפע רב של פרחי בר הפורחים בין סוף יוני ותחילת יולי.
בשל גובהו הרב של האגם מעל פני הים, האגם קפוא בין החודשים נובמבר עד יוני.
מימי האגם נשפכים לנהר אמרלד.
היסטוריה
האירופאים הראשונים שגילו את האגם היה החוקר והמגלה תום וילסון, שגילה את האגם במקרה בשנת 1882. קבוצת הסוסים שלו ברחה, ועת שעקב אחרי עקבותיהם, נכנס לעמק האגם לראשונה, והוא נדהם מיופיו של האגם. וילסון נתן לאגם את שמו בשל צבעו (זה האגם השני לו נתן וילסון את אותו השם - כאשר האגם הראשון שווילסון גילה וקרא לו אגם אמרלד, נקרא כיום אגם לואיז).
Communiqué
Communiqué הוא אלבומה השני של להקת הרוק הבריטית דייר סטרייטס שיצא לאור ביוני 1979.
הקלטות
האלבום הוקלט בין ה-28 בנובמבר ל-12 בדצמבר 1978 באולפני "Compass Point Studios" שבעיר הבירה של איי בהאמה נסאו. הפקת האלבום נעשתה על ידי המפיקים הוותיקים ג'רי וקסלר ובארי בקט.
עטיפת האלבום נוצרה על ידי חברת הפרסום "Grant Advertising UK". ב-1979 זכתה העטיפה בפרס "עטיפת השנה" שהעניק מגזין NME.
הצלחת האלבום
האלבום הגיע למקום ה-11 במצעד בילבורד 200. האלבום היה הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הגרמני בשבוע הראשון ליציאתו. האלבום נמכר ברחבי העולם בכ-7 מיליון עותקים. הסינגל "Lady Writer" הגיע למקום ה-45 במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי.
ביקורות
בניגוד לקודמו שזכה לשבחים רבים, אלבום זה התקבל בקרירות יחסית בקרב מבקרי המוזיקה. מבקר המוזיקה ויליאם רולמן (William Ruhlmann) מאתר AllMusic כתב על האלבום כי "נשמע כמו חיקוי של אלבומה הקודם והמוצלח של הלהקה, אך עם חומרים פחות משכנעים".
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי מארק נופלר
מבצעים
חברי הלהקה
משתתפים נוספים
הדפס פלטינום
הדפס פלטינום הוא סוג של הדפס מונוכרומטי המיוצר בתהליך צילומי כימי, במהלכו הדמות נוצרת על פני הנייר על ידי שכבה של פלטינה. סוג הדפס זה מאופיין בטווח גוונים ארוך במיוחד, עומק ופרוט הצללים, ועמידות יוצאת דופן לאורך זמן.
סקירה היסטורית
אדולף פרדיננד גהלן (Adolf Ferdinand Gehlen) היה הראשון שתיעד בשנת 1804 השפעה של אור על מלחי פלטינה, לאחר ששם לב לשנוי צבעם לאחר חשיפה לקרניים אולטרה סגולות (UV). ב-1831, יוהאן וולפגן דובראינר (Johann Wolfgang Döbereiner) צפה בפירוק של אוקסלט ברזלי כתגובה לחשיפה לקרני UV, וכייל את הרגישות של מלחי פלטינה לקרינה אולטרה סגולה. בשנת 1832, ג'ון הרשל דיווח לאגודה הבריטית באוקספורד שתמיסת פלטינה בתערובת של חומצות הידרוכלוריות וחנקניות מגיבה לחשיפה לאור ביצירת משקע צהוב. במשך שנות ה-40 של המאה ה-19 ביצע רוברט הנט (Robert Hunt) ניסויים בניירות מצופים בפלטינום כלוריד, ואף הצליח לייצר תמונה כשפיתח נייר מצופה חשוף לאור בתמיסת מלחי כספית. אומנם, תמונות אלא לא היו יציבות ונעלמו לאחר זמן מה.
בשנת 1858, ס.ג'יי. ברנט (C. J. Burnett) היה ראשון שאימץ את הניסויים הקודמים כדי ליצור תהליך מבוקר ליצירת תצלומים. ניסיונותיו עם פלטינה אומנם לא צלחו, אבל הדפסי אורניום שפותחו בתמיסת כסף חנקתי וקובעו באמוניה היו מוצלחים ביותר. ברנט קרא להדפסים אלו "פלדיוטייפ" (Palladiotype).
תהליך יצירת הדפס פלטינום בצורתו העכשווית הומצא ב-1872 על ידי ווליאם וויליס (William Willis), שחיפש דרך ליצור הדפסים יציבים בתהליך ידידותי למשתמש. התהליך של וויליס כלל חשיפה של נייר מצופה באוקסלט ברזלי לאור המכיל קרני UV, ופיתוחו תוך חימום בפוטסיום אוקסלט, שהפך מלחי פלטינה לפלטינה מתכתית.
לוויליס הוענקו כמה פטנטים על פיתוחיו, והוא ייסד חברה מסחרית ראשונה לייצור ניירות פלטינום, "פלטינוטייפ קומפני" (The Platinotype Company). בשנת 1892 וויליס המציא תהליך פיתוח שלא דרש חימום, וכתוצאה תהליך הדפס הפלטינום רכש במהירות הכרה כשיטה נגישה וקלה למימוש שהובילה לתוצאות איכותיות. בתחילת המאה ה-20 ניירות פלטינום יוצרו בצורה מסחרית (אפילו על ידי חברת קודאק) נמכרו באירופה ובארצות הברית, והיו פופולריים הודות לעושר הגוונים והיציבות לאורך זמן.
בהמשך המאה תהליך הדפס פלטינום ירד בפופולריות שלו והוחלף על ידי הדפס כסף – בעיקר בגלל עליית מחיר הפלטינה, והעובדה שעקב הצורך בחשיפה לקרינה אולטרה סגולה, התהליך אינו מאפשר הגדלה ישירה מנגטיב, אלא רק הדפסי מגע (שגודלם כגודל הנגטיב). כיום לא ניתן לרכוש ניירות פלטינום מסחריים, אך חומרים מוכנים לייצור עצמי ניתנים להשגה אצל ספקים אחדים.
תיאור של תהליך ההדפסה
התהליך מבוסס על העובדה שמלחי מתכות מסוימים עוברים למצב מתכתי לאחר חשיפה לקרני UV. תהליך הפיתוח מוביל להפיכת מלחי פלטינום לפלטינום מתכתית, ועודפי המלחים נשטפים בתהליך הקיבוע. התוצאה היא דמות עמידה ביותר: אורך חיי ההדפס הוא כאורך חיי נייר הבסיס.
חומרים הבונים את הדימוי רגישים לאור UV בלבד ורגישותם נמוכה מאוד כך שזמני החשיפה הנדרשים הם ארוכים (5 - 30 דקות בהתאם לעוצמת התאורה). לכן תהליך ההגדלה כפי שמקובל בהדפס כסף איננו אפשרי מבחינה טכנית. הדפסי פלטינום נעשים בהדפסת מגע, בה הנגטיב מוצמד לנייר הצילום בזמן החשיפה – בדרך כלל באמצעות מסגרת מיוחדת. החשיפות יכולות להיעשות בשמש או במתקן UV מיוחד. יש מספר שיטות להכנת האמולסיה ובחלקן המתכת נוצרת כבר בשלב החשיפה לאור ולכן אין צורך בשלב פיתוח נוסף בדומה להדפסות כסף. אחר כך ההדפסה עוברת שלב קיבוע שבו נשטפים כל החומרים שלא התפתחו ולבסוף שטיפה.
תכונות ההדפס
הדפס פלטינום ידוע כבעל יכולת שחזור טווח הגוונים העשיר ביותר, הרבה מעבר לזה של הדפס כסף. אזורים השחורים בדמות הם עמוקים מאוד, ועשירים בפרטים. עושר גוונים זה, בחלקו הניכר, הוא תוצאה של תהליך המיסוך העצמי (self-masking) הקורה בזמן החשיפה: באזורים שנחשפו לאור נוצר מסנן שמאט את קצב החשיפה ומונע חשיפת יתר. גוני ההדפס יכולים להשתנות מקרים לחמים, והם מבוקרים על ידי גורמים כגון סוג וטמפרטורת המפתח, או תוספות לחומרים הרגישים לאור.
דגל צבא הגנה לישראל
דגל צבא הגנה לישראל הוא הדגל הרשמי של צבא הגנה לישראל. הדגל נמסר לצה"ל בשנת תשי"א, 1951 על ידי הנשיא חיים ויצמן.
תיאור הדגל
אורך הדגל 220 סנטימטר ורוחבו 160 סנטימטר. רקע הדגל בצבע תכלת, ובקנטון הדגל נמצא דגל ישראל באורך 110 סנטימטר וברוחב 80 סנטימטר. בפינה הימנית התחתונה של הדגל נמצא סמל צבא הגנה לישראל באורך 70 סנטימטר וברוחב 68 סנטימטר, וכן בשולי הדגל ישנם גדילים ברוחב 8 סנטימטר.
מעמד העברת דגל צה"ל
בטקס הדלקת המשואות מועבר דגל צה"ל למשמרת לאחת מיחידות צה"ל, על ידי היחידה ששמרה עליהם בשנה הקודמת. חוליות הדגלנים (פלוגות הדגל) נכנסות בליווי קצבי של מתופפי תזמורת צה"ל, ומסתדרות כאשר דגלני היחידה שמקבלת והיחידה שמוסרת את הדגלים נערכות זו מול זו. הדגלנים הראשיים מתייצבים זה מול זה, הדגלים נפרסים ומועברים תוך תקיעת תרועה של חצוצרה.
ביום העצמאות בשנת 2008 הועברו דגל צה"ל ודגל ישראל מידי חיל הים לפיקוד הצפון.
ביום העצמאות בשנת 2018 הועברו דגל צה"ל ודגל ישראל מידי פיקוד המרכז לפיקוד הדרום.
ביום העצמאות בשנת 2019 הועברו דגל צה"ל ודגל ישראל מידי פיקוד הדרום לחיל הים.
ביום העצמאות בשנת 2020 הועברו דגל צה"ל ודגל ישראל מידי חיל הים לפיקוד הצפון.
סמל סן מרטן
סמל סן מרטן הוא סמלה הרשמי של הקולקטיב מעבר לים סן מרטן. בסמל נראים ענפי דקל מבצבצים מול שמש, אלה מסמלים את האקלים הטרופי השורר באי, שקנאי המסמל את הפאונה הפורה באי, היביסקוס המסמל צמחייה, ספינה המסמלת את התיירות (המאופיינת בהתניידות באמצעותה) ומעל לתיאור מתנוססות המילים "Collectivité de Saint Martin" - "קולקטיבת סן מרטן". עד לפברואר 2007 כשעוד קודדה סן מרטן תחת קוד גוואדלופ (GP) בתקן ISO 3166-1 התנוססו המילים "Ville de Saint Martin" מעל לתיאור הסמל.
מגן לעורף
עמותת מגן לעורף היא עמותה שנוסדה בדצמבר 2008, ופועלת להגברת המודעוּת הציבורית בישראל לנושא איום הרקטות והטילים על ישראל, ולמענה לאיום - פיתוח מערכות הגנה מפני טילים. במיוחד מנסה העמותה לקדם פתרון של יירוט רקטות ופצצות מרגמה באמצעות מערכות נשק לייזר. ראשי העמותה, קבוצת מומחים לנושא, מנסה לקדם פעילות בתחום הביטחון הלאומי של המדינה, בדרך של דיון ציבורי.
העמותה היא עמותה שנייה הפועלת בנושא, לאחר העמותה הישראלית להגנה בפני טילים.
ויזנה
ויזנה (בפולנית: Wizna) היא עיירה בפולין בנפת לומז'ה במחוז ביאליסטוק.
העיירה ויזנה שוכנת על הגדה המערבית של הנהר נארב, מדרום לשפך הנהר בייבז'ה, כ-21 ק"מ מזרחית ללומז'ה. העיירה נזכרת לראשונה במקורות בשנת 1113.
היהודים בוויזנה
לא ברור מתי החלו יהודים להתיישב בעיירה. רוב האוכלוסייה היהודית חייתה סביב ה"רינק" (כיכר השוק) וברחובות הסמוכים. מספר קטן של יהודים חיו בכפרי הסביבה. בשנת 1765 חיו בוויזנה כ-16 משפחות יהודיות (כ-75 נפשות). בשנת 1857 חיו בוויזנה 492 יהודים מתוך כלל האוכלוסייה שמנתה 1861. בשנת 1921 מנו היהודים 714 נפשות מתוך 2,670 תושבים. היהודים עסקו במסחר זעיר, במלאכה ובמתן שירותים. בעיירה פעל בנק יהודי קואופרטיבי. בכפר ויטקובו, הצמוד לצפונה של ויזנה על גדות הנהר נארב, חיו משפחות של יהודים שעסקו בחקלאות ובדייג. ידוע שאחת מהמשפחות היהודיות בוויטקובו, משפחת גוסטקובסקי, אף הפעילה מעבורת על נהר הנארב במאה השנים שקדמו להקמת הגשר על הדרך שהובילה מלומז'ה לביאליסטוק. הסופר אורקה נחלניק, בעברו איש העולם התחתון היהודי, נולד וגדל בוויזנה למשפחת פרברוביץ' האמידה והמכובדת שסחרה בתבואות ובדגנים והפעילה טחנת קמח. ספריו וסיפוריו של אורקה נחלניק ראו אור במספר שפות וחלקם אף הומחזו והתפרסמו כסיפורים בהמשכים בעיתונות יידית בפולין ובארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20.
פעילות ציונית בוויזנה
בשנות העשרים של המאה ה-20 פעלו בוויזנה מפלגות ציוניות, נפתח בית הספר העברי "תרבות" ופעלו בה תנועות נוער ציוניות: השומר הצעיר והחלוץ. יהודים מויזנה היגרו לארצות הברית וארצות הגירה אחרות במאה ה-19, לפני מלחמת העולם הראשונה ואחריה. קבוצות של חניכי תנועות הנוער הציוניות עלו לארץ ישראל בשנים שבין מלחמות העולם והצטרפו לגרעינים שהקימו את הקיבוצים רמת הכובש, יגור, גבעת השלושה, כפר מנחם, עברון וגבת. כמו כן התיישבו יוצאי ויזנה בראשון לציון, תל אביב, חיפה, ירושלים, כפר סבא, כפר סירקין, קריית חיים, פתח-תקוה, רמת גן, חולון, גני הדר, רמת צבי, תל מונד, נהריה ועוד.
יהודי ויזנה בתקופת השואה
בקרבות בין ברית המועצות וגרמניה בשנת 1941 הופגזה ויזנה ורוב הבתים בסביבות הרינק נהרסו. בסוף חודש יוני 1941 נרצחו בוויזנה 15 יהודים, ובראשית חודש יולי נרצחה קבוצה שנייה של 15 יהודים. ביולי 1941 גורשו רוב היהודים מוויזנה לעיירה ידוובנה הסמוכה ומיעוטם לגטו לומז'ה. כ-200 מיהודי ויזנה וכ-1,400 מיהודי ידוובנה נספו באסם תבואה שהוצת על ידי פולנים תושבי ידוובנה. הרצח מתועד לפרטיו על ידי יאן תומאש גרוס בספרו "שכנים: השמדתה של הקהילה היהודית בידוובנה שבפולין", שהתפרסם לראשונה בפולנית בשנת 2000 ולאחר מכן תורגם לאנגלית ולעברית.
Charlie Bit My Finger
Charlie Bit My Finger – Again! (בעברית: "צ'ארלי נשך לי את האצבע – שוב!") הוא סרטון וידאו ביתי, בן 56 שניות, שפורסם באתר YouTube, ובתקופות מסוימות נחשב לסרטון הנצפה ביותר אי פעם, עם כמעט מיליארד צפיות (כ-866 מיליון צפיות נכון ליולי 2021). לפי אחת המדידות, היה סרטון זה הנצפה ביותר במשך יותר משנתיים, עד אפריל 2010.
רקע
הסרטון מתאר סיטואציה קצרה בין שני אחים בריטים, בגיל שלוש ובגיל שנה, היושבים בכורסה. בסרטון מגיש האח הגדול יותר, הארי, את אצבעו לפיו של האח הצעיר, צ'ארלי. צ'ארלי נושך את אצבע אחיו, בעוד האח הגדול מייבב וצועק מכאבים, עד שלבסוף מצליח לשחרר את אצבעו מפיו של צ'ארלי. אורכו של הסרטון הוא 56 שניות, והוא הועלה לרשת על ידי אביהם של הילדים, הווארד דייוויד קאר, בחודש מאי 2007. לפי דבריו של קאר ברֵאיונות, הוא העלה את הסרטון לאתר YouTube באופן תמים למדי, על מנת שקרובי משפחה בארצות הברית יוכלו לראות את הילדים, מאחר שקובץ הווידאו היה גדול מדי למשלוח בדואר אלקטרוני.
התפשטות הסרטון
הסרטון הפך תוך זמן קצר לסרטון ויראלי. פחות משנה לאחר העלאתו לרשת, במרץ 2008, הוא נצפה ב-12 מיליון צפיות. בדצמבר 2008 כבר היה הסרטון אחד מ-12 הסרטונים הנצפים ביותר ב-YouTube עם 65 מיליון צפיות. עד אפריל 2009 נצפה הסרטון 92 מיליון פעמים, ובחודש אוגוסט 2009 הפך לסרטון הנצפה ביותר אי פעם לאותה תקופה, והכניס לגוגל לא מעט כסף מפרסום.
השפעות
כתוצאה מהתפשטות הסרטון הפכו שני הילדים לכוכבים. הארי וצ'ארלי זכו לבלוג וידאו משלהם, ואף הודפסו חולצות טי-שירט ולוחות שנה עם תמונותיהם ועם הלוגו "Charlie Bit My Finger". החל מיולי 2010 הועלו ל-YouTube למעלה מ-30 סרטונים נוספים של הארי וצ'ארלי, על ידי אביהם, בהם נראים הילדים מתבגרים, ומלווים באמם ובאחיהם הקטן. גם סרטונים אלה זכו לצפייה על ידי מיליונים. ברחבי העולם הוקמו אף מועדוני מעריצים.
4 שנים לאחר שהועלה לראשונה לרשת קיבל האב המחאה על סך 120 אלף פאונד ישירות מגוגל, שמייצגים את חלקו של בעל הסרטון מכלל ההכנסות בעקבות פרסומות באתר. בסך הכל, הרוויחה משפחתם כמיליון ליש"ט מהסרטון.
הבמאי ג'ף צ'אן ערך את הסרטון ויצר לו גרסה חדשה ומפחידה בה זומבים מסתערים ומנסים לנשוך את האצבע. הסרטון הוצג בפסטיבל CFC Worldwide Short Film Festival בשנת 2011 בטורונטו, קנדה.
באחד הראיונות עמו הגיב אביהם של הבנים ואמר:.
מכירתו
בכך שבר הסרטון שיא נוסף, בהיותו הסרטון הביתי הקצר, שנמכר בסכום הגבוה ביותר מעולם. העותק המקורי נשאר ברשת יוטיוב עד חודש יולי 2021 עם התראה על המכירה, ואז הוסר.
עותקים של הסרטון עדיין זמינים ברשת.
דאגלס פיירבנקס
דאגלס פיירבנקס (באנגלית: Douglas Fairbanks; 23 במאי 1883 – 12 בדצמבר 1939) היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי קולנוע יהודי-אמריקאי. נודע בעקבות הסרטים האילמים בהם השתתף. פיירבנקס היה גם ממייסדי יונייטד ארטיסטס והאקדמיה האמריקאית לקולנוע וכן מנחה האוסקר הראשון, שנערך בשנת 1929. עם נישואיו למרי פיקפורד בשנת 1920, הם עד מהרה נהפכו לזוג הנוצץ בהוליווד ופיירבנקס כונה "המלך של הוליווד". בנו הוא השחקן דאגלס פיירבנקס ג'וניור.
קורות חיים
דאגלס החל לשחק עוד מגיל צעיר על בימות התיאטרון של דנוור, ועבר בין בתי ספר שונים לאחר מספר מעשי קונדסות שגרמו לסילוקו. בשנים הראשונות לתחילת המאה ה-20 עבר לניו יורק והצטרף ללימודי המשחק של השחקן השייקספירי פרדריק וורד (Frederick Barkham Warde), שגילה אותו מעל במות דנוור. הוא עבד בחנות לכלי בית וכפקיד במשרד בטרם פרץ בתפקידו הראשון בברודוויי בשנת 1902.
בין סרטיו הידועים של פיירבנקס נמנים "הסימן של זורו" (1920), "שלושת המוסקטרים" (1921), "רובין הוד" (1922), "הגנב מבגדאד" (1924), "הפיראט השחור" (1926) ו"מסיכת הברזל" (1929).
פירבנקס היה חבר במסדר הבונים החופשיים, היה חבר בלשכת "בוורלי הילס" מס' 528 בבוורלי הילס, קליפורניה.
פיירבנקס מת בביתו שבסנטה מוניקה, קליפורניה כתוצאה מהתקף לב בדצמבר 1939. הוא היה בן 56 במותו.
למהלך האידיאות בישראל
למהלך האידיאות בישראל הוא מאמר שפורסם על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת ה'תרע"ב (1912) בעיתון העברי שעורכו היה הרב מאיר בר-אילן, ושובץ לאחר מכן בספר אורות במהדורתו המורחבת, על פי הצעת הרב יהושע הוטנר.
המאמר, הנחשב אחד ממאמריו המרכזיים ביותר של הרב קוק, נותן סקירה היסטוריוסופית על תולדות האנושות בכלל ועם ישראל בפרט. המאמר מנתח תופעות תרבותיות רבות כאלילות פאגאנית, נצרות, בודהיזם, תנועת ההשכלה וכדומה - מנקודת מבט יהודית-אמונית.
מהמאמר עולה תפיסה חדשנית ביחס להבנת היהדות, הניצבת כנגד התפיסה שהתפתחה, לטענת הרב קוק, בגלות. לדבריו, בגולה הפכה היהדות מתרבות-לאומית-אלהית ל'דת', במובן המצומצם, כחוקים המגבילים את זרימת החיים, ועוסקים בעיקר בפרט, בעוד היהדות המקורית - והעתידה - היא דרך חיים החובקת את כל ביטויי החיים, החומריים והרוחניים, הפרטיים ובעיקר הכלליים, ומביאה להוצאתם לפועל באופן בריא ושלם, ולא לצמצומם. באומה הישראלית שוכנת 'השכינה', המעניקה 'נעם אלהי' לחיים וגורמת לאהבתם, ולא להפך.
הרקע לכתיבת המאמר
המאמר פורסם כמענה לבקשתו של הסופר ש"י איש הורוויץ. הורוביץ, שהיה מתלמידי אחד העם, הוציא כתב עת הנקרא "העתיד" ובו דן על "דבר היהדות ועתידותיה". טענתו הייתה שאין עתיד ליהדות כדת והיא עתידה להיות ככל הדתות שהיו בעולם, שלאחר זמן מה, הן נעלמו. הוא ביקש מהרב קוק שיביע את דעתו בדבר עתידה של היהדות וישלח לו את תשובתו, על מנת לפרסמה בעיתונו. הרב קוק שולח לו מכתב קצר ובו הוא עונה, שעם ישראל אינו עם ככל האומות אלא הוא תמצית של כל הכוחות באנושות ושאיפתו היא להגיע למצב שבו אין צורך בפיזור הכוחות, אלא שכולם יתגלו בכנסת ישראל "בהופעה ברורה ובולטת בבת אחת, בצורה של יצירת היסתוריה חדשה".
המאמר פורסם בעיתון "העברי", בשנת ה'תרע"ב (1912), בגליונות ט'-יב'. לאחר מכן הוא הודפס בהוצאה הראשונה של אגרות הראי"ה. בשנת ה'תש"י (1950), בעצתו של הרב יהושע הוטנר, הוכנס המאמר לספר אורות, וכיום מודפס בעמודים קב'-קיח' של הספר (בהוצאת מוסד הרב קוק).
את המאמר הזה הגדיר הרב צבי יהודה כ.
תוכן המאמר
למאמר שישה פרקים. במאמר מסביר הרב קוק תהליכים היסטוריים, בעיקר בתוך עם ישראל, על פי ההנחה שהאנושות שואפת לשיווי משקל מוחלט בין שתי אידיאות המוטבעות בנפש האנושות - האידאה האלוהית והאידאה הלאומית, כך שהאחרונה תבטא (כ"כלי ו"לבוש") את הראשונה. לדבריו, כל ההיסטוריה היא ביטוי להגיע לאיזון זה, שיגיע בעת הגאולה העתידה.
המילה אידיאה לקוחה מכתבי אפלטון, ובמאמר היא מתפרשת באופן קרוב למובן שיצק לתוכה הגל. לדברי הרב צבי יהודה הראי"ה עושה שימוש בנוסח זה משום שלפי ספר הזוהר יש סוג של חכמי יוון דאינון קריבין לאורחא דמהימנותא, והיינו שמכירים ביסוד הרוחני של הבריאה. ובזה עדיפותו של אפלטון על תלמידו אריסטו.
פרק א'
כותרת הפרק: האידאה האלוהית והאידאה הלאומית באדם.
פרק ב'
כותרת הפרק: האידאה האלוהית והאידאה הלאומית בישראל.
בעם ישראל התפתחה שאיפה תמידית להרמוניה מוחלטת בין שתי האידיאות, דבר הנותן לו קיום נצחי והשפעה מכרעת על עיצוב התרבות האנושית כולה. שאיפה זו, שהחלה מהאבות והמשיכה ביציאת מצרים ומעמד הר סיני, הוטבעה בצורה כה חזקה, שההפרדה בין שתי האידאות לא תיתכן בעם זה. על מנת לממש שאיפה זו, יש צורך במציאות חיים כוללת המתבטאת ביכולות בלתי מוגבלות בכל תחומי החיים.
פרק ג'
כותרת הפרק: מצב הירידה והפירוד בין האידאות.
בכניסה לארץ ישראל בימי יהושע בן נון, נפגש עם ישראל עם החיים החומריים, דבר שהשכיח מעט את האידאה האלוהית. למרות זאת, למשך תקופה "קצרה בכמותה וארוכה באיכותה" של ימי שלמה המלך, באה לידי ביטוי "אחדות האידאות" בצורה המלאה ביותר: כל האומה יושבת בארצה והאידיאלים הנשגבים ביותר באים לידי ביטוי בחיי החומר. לאחר תקופה זו חלה ירידה, שהגיעה כתוצאה מזה שהמוסר של האנשים הפרטיים עוד לא היה מתוקן. היו ניסיונות לאמץ השקפות של עמים אחרים ולעבוד עבודה זרה, אך אין זה משביע את הנשמה הישראלית, השואפת לחיבור בין האלוהות לחיים הארציים. עם ישראל הגיע לשפל המדרגה, אך במעמקים, עדיין קיימת באומה התכונה האלוהית שבסופו של דבר מוכרחה לצאת אל הפועל.
פרק ד'
כותרת הפרק: המצב בגלות.
כתוצאה מפירוד האידאות, יוצא עם ישראל לגלות, משום שחיי העם בארצו כבר אינם תקינים. הגלות "שוברת לרסיסים" את האידאה הלאומית. אך גם בזמן הגלות, קיים קשר פנימי בין האידאות, הגורם לשימורן בצורה המינימלית: בתי הכנסת מאפשרים ניהול חיי חברה מצומצמים בהם שומרים על הדת בצורה טובה. מהגלות יש גם רווח מסוים וקטן: הגויים יכולים לקלוט מעט מהתכנים היהודיים ולאמץ אותם.
פרק ה'
כותרת הפרק: '''בית ראשון ובית שני. האידאה הדתית. המצב הישראלי ויחוסו לאנושיות'''.
הבית השני אינו המצב המושלם של "אחדות האידאות", משום שמופיע בו כוח של יחידים, לא של אומה שלמה. בתקופה זו "נולדה" אידאה חדשה: האידאה הדתית- מעין ממלא מקום לאידאה האלוהית. אידאה זו מתאפיינת בנתינת המקום לפרטים: אין עיסוק בחיי אומה שלמה בצורה מתוקנת, אלא רק "דאגה לחיי-הנצח האישיים הפרטיים, הדיוק הפרטי של כל מעשה בודד". בתקופה זו קיים עיסוק מוגבר ב"קבלת הפרס של היחידים"- החיים שלאחר המוות. האידאה הדתית עזרה לשמר את עם ישראל כלאום עם שאיפות גבוהות גם בזמן הגלות. כתוצאה מאידאה זו, יכלו הגויים לאמץ תכנים יהודיים, בצורה של שימת דגש על הפרטיות. אך, "זיווג משונה זה- אי אפשר שיעלה יפה" משום שהוא חסר את הדבר הבסיסי ביותר- האידאה האלוהית. בתקופה זו, חלה ירידה גם באידאה האלוהית- שנהפכה רק ל"רגש דתי"- וגם באידאה הלאומית- שנהפכה ל"רעיון מדיני". כל הניסיונות ליצירת עַם עִם מסגרת שמחזיקה מעמד, יעלו בתוהו, משום שרק עם ישראל הוא העם המסוגל להוציא לפועל את השאיפה של חיבור שמיים וארץ- בין שתי האידאות.
פרק ו'
כותרת הפרק: התאחדות האידאות בכנסת-ישראל בתחיתה בארצה, רשמי דרכיה ופעולותיה.
הפרק מסרטט קווים לתהליך של "התאחדות האידאות" מחדש, שיקרה כאשר עם ישראל יחזור לארצו ויקים שם מדינה שתהיה מבוססת על ערכי התורה, כך שהערכים העליונים יצאו אל הפועל בחיים החומריים. בחיים אלו, לא יודגשו המעשים הפרטיים, אלא תתקיים חיות מיוחדת בעת קיום המצוות. בתקופה זו יובנו גם המצוות השמעיות כתוצאה מהחיבור המיוחד לחיים הכלליים האלוהיים.
משטח אלגברי
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, משטח אלגברי (באנגלית: Algebraic Surface) הוא יריעה אלגברית מממד 2. במקרה שהיריעה חסרת נקודות סינגולריות, והשדה שהמשטח המוגדר מעליו הוא שדה המספרים המרוכבים מקבלים יריעה מרוכבת מממד 2, או יריעה חלקה מממד 4 מעל שדה המספרים הממשיים.
פרנק שרווד רולנד
פרנק שרווד רולנד (באנגלית: Frank Sherwood Rowland; 28 ביולי 1927 – 10 במרץ 2012) היה חוקר בתחום הכימיה אמריקאי אשר עסק בכימיה של אטמוספירה וקינטיקה כימית. פרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. בשנת 1995 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם מריו מולינה ופול קרוצן.
ילדות ומשפחה
רולנד נולד בדלאוור, אוהיו. אביו, סידני ארצ'יבלד רולנד, היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ווסליאן באוהיו, שבה לימים התחנך רולנד. אמו, מרגרט ויס דרייק רולנד, הייתה מורה ללטינית.
ב-1952 נישא רולנד לג'ואן לונדברג, ונולדו להם שני ילדים - בתו אינגריד, שהייתה היסטוריונית אומנות, ובנו ג'פרי.
לימודים
רולנד התחנך בעיר הולדתו באוניברסיטת ווסליאן אוהיו (תואר ראשון, 1948) ובאוניברסיטת שיקגו (תואר שני, 1951; דוקטורט, 1952). הוא החזיק משרות אקדמיות באוניברסיטת פרינסטון (1952-1956) ובאוניברסיטת קנזס (1956-1964) לפני שהפך לפרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה באירווין, בשנת 1964. באירווין, בשנת 1970, הוא החל לעבוד עם מריו מולינה. בשנת 1978 נבחר רולנד להאקדמיה הלאומית למדעים.
מחקר
תחושת דאגה גדולה השתררה בשנת 1974, כאשר הקהילה הבינלאומית נחשפה להיפותזה שהעלו שרווד רולנד ומריו מולינה, לפיה שכבת האוזון מאוימת על ידי הפליטות המתמשכות של גזי פריאון (השם המסחרי של CFC, מולקולות כלורו - פלואורו-קרבונים), קבוצת כימיקלים תעשייתיים שהשימוש בה היה נפוץ מאוד. רולנד ומולינה שיערו כי גזי CFC משתלבים עם קרינת שמש ומתפרקים בסטרטוספירה, משחררים אטומים של חד תחמוצת כלור וכלור, ומסוגלים להשמיד מספר גדול של מולקולות אוזון. מחקרם, פורסם לראשונה במגזין Nature בשנת [TC2] 1974, ביוזמת החקירה הפדרלית של הבעיה. בשנים 1975 ו-1976 נערכו מחקרים נוספים אשר תמכו בהיפותזה של רולנד ומולינה והעמיקו את הבנת נושא הידלדלות שכבת האוזון. האקדמיה הלאומית למדעים הסכימה עם הממצאים שלהם בשנת 1976, ובשנת 1978 תרסיסים מבוססי CFC נאסרו בארצות הברית. אימות נוסף של עבודתם הגיע במחצית שנת 1980, יחד עם הגילוי של מה שנקרא "החור באוזון" שמגן על אנטארקטיקה. בשנת 1987 פרוטוקול בינלאומי שאסר את הייצור של גזים המדללים את שכבת האוזון נידון על ידי האומות המאוחדות במונטריאול.[TC3]
איזידור פנקוכן
איזידור פַנקוכן (באנגלית: Isidor Fankuchen; 19 ביולי 1905 – 28 ביוני 1964) היה קריסטלוגרף אמריקאי-יהודי.
כקריסטלוגרף עסק פנקוכן בעיקר בפענוח מבנה חלבונים, והיה שותף יחד עם ג'ון דזמונד ברנל לניסיון שלא צלח לפענח את מבנה וירוס מוזאיקת הטבק בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, אם כי הם היו הראשונים להבחין בתתי היחידות המרכיבות את החלבון המגן על ה-RNA של הווירוס. עיקר תרומתו הייתה קידום מדע הקריסטלוגרפיה בארצות הברית באמצעות הרצאות באוניברסיטה, כנסים בנושא לחובבים, ועריכה של המאמרים שנשלחו לאקטה קריסטלוגרפיקה, כתב העת של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
השכלה ומחקר באנגליה (1939-1904)
איזידור פנקוכן, בנו של רב, נולד בברוקלין שבניו יורק ב-1904. כבר בצעירותו נמשך ללימודי פיזיקה, שאותם מימן כשהקים בית מלאכה קטן למכירה ותיקונים של מקלטי רדיו. תחילה למד בבית הספר הפרטי היוקרתי קופר יוניון (The Cooper Union for the Advancement of Science and Art) שבמנהטן, ובו קיבל את התואר הראשון ב-1926. את התואר השני והשלישי בפיזיקה קיבל פנקוכן באוניברסיטת קורנל (1933-1929). ב-1931 נשא לאישה את דינה דרדיקין (Dina Dardickin).
כשסיים את קופר יוניון זכה פנקוכן למלגה מטעם קרן שווינברג אותה ניצל ללימודים ומחקר במסגרת פוסט דוקטורט אותם החליט לממש כאסיסטנט של ויליאם לורנס בראג באוניברסיטת מנצ'סטר (1936-1934). במעבדה במנצ'סטר עשה פנקוכן שימוש בשיטות החדישות של פונקציית פטרסון ושיטת החישוב "רצועות ביוורס-ליפסון" על מנת לחשב את המבנה של מלחי אורניל אצטט (UO2(CH3COO)2•2H2O) הכסף והנתרן.
באוקטובר 1935 כתב לורנס בראג לג'ון דזמונד ברנל, שהיה אז אחראי על הקריסטלוגרפיה במעבדת קוונדיש שבאוניברסיטת קיימברידג', והציע לו שיתוף פעולה בחקר מבנה הסטרולים, סוג של תרכובות אורגניות (שהידוע בהם הוא הכולסטרול), כאשר פנקוכן יהיה האחראי מטעמו על המחקר. ברנל הציע לפנקוכן לבקר במעבדה וכתוצאה מהביקור הוחלט שפנקוכן יעבור לעבוד כאסיסטנט אצל ברנל במקומה של הלן מגאו שעזבה ללימודים בווינה. פנקוכן היה אתאיסט מוצהר ורדיקל בדעותיו הפוליטיות ואלו התאימו מאוד לברנל שהיה קומוניסט. פנקוכן עבד עם ברנל מ-1936, וכאשר עבר ברנל בסוף שנת 1937 לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון, עבר פנקוכן אתו.
המחקרים שערך פנקוכן עם ברנל כללו מדידות של תא היחידה של סטרולים, שהתפרסמו ב-1940 כמאמר משותף עם ברנל ודורותי קרופוט הודג'קין, שכלל מידע קריסטלוגרפי על כ-80 נגזרות של סטרולים; וניתוח מבנה גביש של כימוטריפסין, שהניב מאמר עם ברנל ומקס פרוץ. העבודה החשובה ביותר שלו מאותה תקופה כללה ניסיון לפענח את המבנה של וירוס מוזאיקת הטבק. ב-1935 הצליח הביוכימאי האמריקני ונדל סטנלי (Wendell Meredith Stanley), ליצור גבישים מהווירוס, כצעד ראשון בדרך לפענוח מבנה הווירוס. הבעיה הייתה שמבנה הווירוס די מורכב ומכיל גם חלבון וגם חומצת גרעין (RNA). לצורך בחינת הווירוס היו חייבים לסרוק את הגביש בזוויות נמוכות ולצורך כך נדרשו קרני רנטגן מונוכרומטיות. פנקוכן, שהיה בעל מלאכה מוכשר עוד מהתקופה שניהל בית מלאכה למכשירי רדיו, המציא מונוכרומטור של קרני רנטגן. לצורך כך הוא השתמש בגביש של פנטאריתריטול (C(CH2OH)4) אותו חתך בזווית כזו שקרני הרנטגן שעברו בגביש התמקדו לאלומה צרה בעוצמה גבוהה של גלים מונוכרומטיים. תוך שימוש במכשיר נבחן המבנה של וירוס מוזאיקת הטבק וגם וירוסים אחרים כדוגמת TBSV (ראשי תיבות של Tomato bushy stunt virus, סוג של וירוס התוקף עגבניות), שלגביו הגיעו ברנל, פנקוכן ודניס ריילי (עוזר נוסף לברנל) למסקנה כי מבנהו הוא של קובייה ממורכזת גוף. בסופו של דבר לא הצליחו ברנל ופנקוכן לפענח את מבנה וירוס מוזאיקת הטבק ונטשו את הפרויקט, אם כי היו הראשונים להבחין בתתי היחידות המרכיבות את החלבון המגן על ה-RNA של הווירוס. המשך העבודה על פענוח הווירוס בוצע בסופו של דבר על ידי רוזלינד פרנקלין שעבדה אצל ברנל אחרי מלחמת העולם השנייה.
החזרה לארצות הברית והמכון הפוליטכני של ברוקלין (1964-1939)
במכון נוצר מרכז לקריסטלוגרפיה, פרופ' הרמן מארק, כבר היה במכון ובהמשך הצטרפו למכון הקריסטלוגרפים פאול פטר אוואלד (1949) ודייוויד הרקר (David Harker 1950). פנקוכן נחשב מרצה מעולה, ומלבד תוכנית הלימודים הרגילה הוא ארגן סמינר חודשי אותו כינה "חבורה נקודתית" (Point Group – מונח בקריסטלוגרפיה) שחיקתה מוסד דומה באנגליה המכונה "חבורה מרחבית" (Space Group – עוד מונח בקריסטלוגרפיה) שאליו הגיעו חוקרים מכל החוף המזרחי של ארצות הברית. בתקופת הקיץ ארגן פנקוכן סמינר מיוחד שכונה "קליניקות של קיץ" (summer clinics), קורס בן שבועיים שכוון לאנשי מדע מתחומים אחרים, כדוגמת רופאים, מהנדסים, עיתונאים ותלמידי בתי ספר תיכוניים נבחרים. מטרת הקורס הייתה להרחיב את קהל האנשים המודעים לטכנולוגיה של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, ובמידת האפשר להדביק חלק מהם בהתלהבות לנושא.
ב-1954 שהה פנקוכן ארבעה חודשים במכון ויצמן למדע על פי הזמנת המוסד.
בשנותיו האחרונות חלה פנקוכן בסרטן. הוא נותח פעמיים וקיבל עירויי דם, אבל עם סיום סמינר הקיץ של 1964 חלה הרעה במצבו ולאחר שבועיים אשפוז בבית החולים על שם הרמב"ם (Maimonides) בברוקלין הוא נפטר ב-28 ביוני, פחות מחודש לפני יום הולדתו ה-59.
תרומותיו
פנקוכן פרסם 95 מאמרים מדעיים בכתבי עת שונים החל מ-1933 ועד 1963, שנה לפני מותו. מלבד עבודותיו עם בראג וברנל שהוזכרו לעיל ראויים לציון עבודתו על סיבים (טבעיים וסינתטיים, פולימרים, חלבונים סיביים) שלצורך המחקר בהם הוא תכנן מצלמת קרני רנטגן מיוחדת, מחקריו על מבנה השיניים ועצמות, ועל מבנה המינרלים סטילפנומלן וכריזוטיל.
פנקוכן השתתף בהקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, ומשנת 1948 והלאה שימש פנקוכן כעורך האמריקני של מאמרים שנשלחו לאקטה קריסטלוגרפיקה, כתב העת של האיגוד. ב-16 שנותיו כעורך הוא בחן כ-1,500 מאמרים, כשהוא מקפיד לקרוא את כולם לפני ששלח אותם לביקורת עמיתים.
בין תרומותיו הנוספות: הקמת שירות למכירת ספרי קריסטלוגרפיה (Polycrystal Book Service), ושירות למציאת עבודה בתחום אותו ניהל בהתנדבות. פנקוכן היה הנשיא הראשון של האגודה האמריקאית לקריסטלוגרפיה (American Crystallographic Association, נוסדה ב-1950 מאיחוד שני ארגונים), היה יושב ראש הוועדה אמריקנית הלאומית לקריסטלוגרפיה, והיה עמית בארגונים מדעיים רבים בארצות הברית, אנגליה וצרפת.
לפני מלחמת העולם השנייה היה צורך לייבא את רוב ציוד המחקר הקריסטלוגרפי לארצות הברית. פנקוכן יצר קשר עם השלוחה האמריקאית של חברת פיליפס שהחלה לייצר על פי הצעתו ציוד למחקר הקריסטלוגרפי. עם התגברות העניין בתחום, תופעה שפנקוכן תרם לה בצורה משמעותית, החלו חברות נוספות בארצות הברית לייצר ציוד זה. פנקוכן שימש כיועץ למספר חברות מסחריות והצליח לשכנע את חלקן להקים מחלקות לקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
קישורים חיצוניים
May 2014
יחסי סין–קמבודיה
יחסי סין–קמבודיה הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת קמבודיה לרפובליקה העממית של סין אשר התחזקו במידה ניכרת לאחר תום מלחמת קמבודיה–וייטנאם, שבמהלכה תמכה סין בקמר רוז' נגד וייטנאם.
היסטוריה
למרות שלמדינות אין גבול משותף, לסין הייתה מערכת יחסים תרבותית ומסחרית היסטורית עם קמבודיה. 950,000 הסינים בקמבודיה מהווים 3-5% מאוכלוסיית קמבודיה, ולמרות שהופלו לרעה על ידי הקמר רוז' והווייטנאמים, הם התחדשו כקהילה עסקית בולטת.
המגעים הראשונים בין סין לאימפריה החמרית של קמבודיה התרחשו בתקופת שושלת טאנג, ובמשך מאות שנים חלקו שתי המדינות יחסי מסחר חזקים. ציר סחר צ'ולה - סונג - קמר שלט במסחר במזרח במשך רוב המאות ה-11 וה-12. דיווחים סיניים של שושלת יואן על הממלכה הקמבודית הוכחו כקריטיים לחשיפת ההיסטוריה של האזור. קמבודיה שמרה על יחסים עם סין של תקופת מינג כבר בשנת 1421 לספירה במהלך השנים האחרונות של אימפריית הקמר כאשר פונהיא יאט שיגר שגריר כדי ליצור קשרים דיפלומטיים רשמיים. סין השתמשה בקמבודיה כמשקל נגד להשפעה השלטת של וייטנאם. באמצע המאה ה-20, סין הקומוניסטית תמכה בקמר רוז' המאואיסט נגד משטרו של לון נול, שסין הלאומנית ניהלה איתו קשרים, במהלך מלחמת האזרחים בקמבודיה ולאחר מכן השתלטותה על קמבודיה ב-1975. כמו כן, מאו דזה-דונג טיפח יחסים טובים עם הנסיך נורודום סיהאנוק, שגם נלחם נגד לון נול ותמך בקמר רוז'. כאשר צבא וייטנאם פלש לקמבודיה ב-1978, סיפקה סין תמיכה מדינית וצבאית נרחבת לחמר רוז'. בשנת 1979, צבא השחרור העממי הסיני ניהל מלחמת גבול קצרה נגד וייטנאם, בין השאר כדי לאיים עליה לפרוש מקמבודיה. ועידת השלום בפריז על קמבודיה, מיולי 1989 עד אוקטובר 1991, פתרה את יחסי קמבודיה-סין ותרמה לשילוב מחדש של סין במשא ומתן רב-צדדי של הכוחות הגדולים. לאחר נסיגת וייטנאם מקמבודיה ולאחר מכן הבחירות בחסות האו"ם ב-1993 הכירו ותמכו בממשלה הדמוקרטית החדשה.
מאז 1997, החלה סין לפתח קשרים הדוקים יותר עם משטרו של ראש ממשלת קמבודיה הון סן, פעם מנהיג פרו-וייטנאמי ועריק מהקמר רוז' במהלך כיבוש קמבודיה של וייטנאם. למרות שבתחילה תמכה ביריבו הפוליטי של הון סן, הנסיך נורודום רנארידה, ובמפלגת ה-FUNCINPEC שלו, סין התאכזבה ממאמצים לטענתה של רנארידה לבנות מערכת יחסים קרובה יותר עם טאיוואן. בהתמודדות עם בידוד בינלאומי לאחר ההפיכה ב-1997 שהעלתה אותו לשלטון, טיפח הון סן קשרים הדוקים עם סין, שהתנגדה למאמצים של מדינות המערב להטיל סנקציות כלכליות על קמבודיה. הקשרים ההדוקים של סין עם קמבודיה שימשו גם להשיג מינוף נגד ההשפעה הווייטנאמית באזור.
ביוני 2020, קמבודיה הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
סיוע סיני
במהלך ביקורו של ראש ממשלת סין, וֶן גְ'יָאבָּאו, בין ה-7–8 באפריל 2006 חתמו שתי המדינות על מספר הסכמים דו-צדדיים ועל אמנה של "שותפות מקיפה לשיתוף פעולה". סין גיוונה את הסיוע וההשקעות שלה בקמבודיה והבטיחה להעניק הלוואות ומענקים של 600 מיליון דולר. סין ביטלה חלק ניכר מהחוב של קמבודיה והעניקה הלוואה חדשה בסך 12.4 מיליון דולר לבניית הבניין שבו שוכן מועצת השרים של ממשלת קמבודיה ושיקום מקדש אנגקור ואט ואתר המורשת.< כ-200 מיליון דולר יועדו כהלוואה בריבית נמוכה לבניית גשרים על פני נהרות המקונג וטונלה סאפ. סין טיפחה קשרים חזקים עם קמבודיה, והשיגה גישה לנמלי הים שלה שיכולה לאפשר לסין לנצל את עתודות הנפט במפרץ טונקין. במהלך הביקור, ראש ממשלת קמבודיה, הון סן, תיאר את סין כ"חברה האמינה ביותר של קמבודיה".
סין גם טיפחה קשרים צבאיים. לאחר ההפיכה של 1997, סין סיפקה סיוע צבאי בסך 2.8 מיליון דולר ומאז סיפקה מגוון רחב של ציוד צבאי, הכשרה של כוחות צבא ומשטרה וכלי שיט ימיים למלחמה בסחר בסמים ובפיראטיות. סין מימנה גם בתי ספר לשפה הסינית בקמבודיה. גם ההגירה של עובדים סינים לקמבודיה עלתה בשנים האחרונות והיא מוערכת בין 50,000 ל-300,000.
יחסי סחר
הסחר בין קמבודיה לסין הסתכם ב-4.8 מיליארד דולר ב-2016, בהשוואה ל-732 מיליון דולר ב-2006 וגדל ב-26% בממוצע בעשר השנים. עם זאת, לקמבודיה יש גירעון סחר משמעותי עם סין, והיא מייבאת בשווי של למעלה מ-3.9 מיליארד דולר (בדים גולמיים הם המרכיב הגדול ביותר) בהשוואה לייצוא של 830 מיליון דולר. הוערך כי 60% מהמוצרים בשווקים בקמבודיה הם מתוצרת סין ב-2006, ו-24% מהיבוא הקמבודי היה ב-2015 מסין. ישנם מספר פרויקטים סיניים בקנה מידה גדול בקמבודיה, כגון סכר 400 MW Lower Se San 2 בשווי 781 מיליון דולר ופרויקט נמל מים עמוק בהיקף של 3.8 מיליארד דולר על רצועת חוף של קמבודיה באורך 90 ק"מ. לפי המרכז הקמבודי לזכויות אדם, ממשלת קמבודיה נתנה מעל 4.6 מיליון הקטרים זיכיונות ל-107 חברות בבעלות סינית בין השנים 1994 ו-2012.
חששות
השתתפותה הדומיננטית של סין בכלכלת קמבודיה, טיפוח הקשרים ההדוקים שלה עם ממשלת קמבודיה וזרם המהגרים הסינים עוררו חששות לגבי תגובה אנטי-סינית מצד קמבודיה, שרבים מהם מתרעמים על סין על תמיכתה בקמר רוז', שערך רצח עם שגבה את חייהם של יותר מ-1.7 מיליון קמבודים. דיכוי הפאלון גונג על ידי ממשלת קמבודיה, קבוצת כת שנאסרה על ידי סין, והסגרתם של 2 פעילי פאלונגונג לסין זכתה לביקורת מצד פעילויות זכויות האדם ונציבות האו"ם לפליטים. על פי החשד, השפעתה של סין מגנה על מנהיגי החמר רוז' הפרו-סין מעמידה לדין בגין פשעים נגד האנושות. חשד ליחס מועדף לחברות סיניות המבוססות בקמבודיה והבטחת הרווחים של האספה הלאומית של קמבודיה למשקיעים הסינים בתחנת הכוח בקמבודיה עוררו גם ביקורת רחבה על הכוח הפוליטי הגובר של סין בקמבודיה.
הייתה נהירה מסיבית של השקעות סיניות בקמבודיה, כשהמדינה החלה להחלים ולהתייצב מעשרות השנים של מלחמת אזרחים ותסיסה במהלך המלחמה הקרה. קמבודיה גם מקבלת סיוע אדיר מסין; לפיכך, אין לזלזל בהשפעה הסינית על קמבודיה, למרות התעקשותו של ראש הממשלה הון סן ש"סין לא שולטת במדינתו המונה 15 מיליון". ממשלת קמבודיה עדיין מסתמכת במידה רבה על סיוע חוץ. להשפעה סינית חזקה במדינה יש, ללא ספק, את היתרונות שלה יחד עם הבעיות שלה. אפשר לטעון שהיתרונות והבעיות הם עניין של פרספקטיבה, אבל זה לא לגמרי המצב.
הבחירה של קמבודיה בברית עם סין, אינה מוזרה אם מסתכלים עליה מנקודת מבט מעשית. לא רק למדינה יש קשרים תרבותיים עם סין; היא גם קרובה יותר בהשוואה לארצות הברית. בסיוע סיני, נבנים בין היתר כבישים, גשרים וסכרים בקמבודיה; אין ספק שזה דבר חיובי למדינה. מ-1994 עד 2012 "סין השקיעה סך של 9.17 מיליארד דולר" בקמבודיה. עם זאת, חברות סיניות שמפתחות ומשקיעות בקמבודיה, נוטות גם הן לנטיות מיצוי המנצלות את משאבי הטבע של המדינה. כריתת עצים בלתי חוקית ועסקאות מפוקפקות הכוללות חברי ממשלת קמבודיה וחברות סיניות נמצאות בעלייה מתמדת. פרויקטי כרייה וזיכיונות ממשלתיים לקרקעות לחברות זרות ומקומיות, מגדילים את מספר האנשים שנעקרים מאדמתם. סטרנג'יו מתאר את הסיוע של סין לקמבודיה כ"סכומים אדירים של הלוואות ודולרי השקעה שאינם מוגבלים על ידי זכויות אדם או דאגות של ממשל תקין". המשמעות היא שחברות ופקידי ממשל מושחתים הנהנים מההשקעות, יפעלו כדי למקסם את רווחיהם ללא דאגה קטנה לזכויות אדם או לשלטון החוק.
הקהילה הבינלאומית שומרת על מינוף המדיניות של קמבודיה, הנוגעת לזכויות אדם, שחיתות וממשל תקין, באמצעות שליטה בהיקף הסיוע שניתן. הגידול בסיוע הסיני ללא תנאים; עם זאת, מאיים להקל על הלחצים המערביים בקמבודיה, ועלול להוביל לעלייה בהפרות זכויות האדם על ידי הממשלה. פינוי קרקעות הופך נפוץ יותר ויותר בקמבודיה; בשנת 2006 במחוז מונדולקירי, שבטי גבעת הפונג "טוענים שהחברה הסינית שיתפה פעולה עם ממשלת קמבודיה כדי לאלץ אותם באופן בלתי חוקי לנטוש את מולדת אבותיהם". הפינוי האחרון של בואונג קאק ובורי קיילה בפנום פן נתפס בעיני משקיפים רבים כהרחקה גוברת של ממשלת קמבודיה מהשמירה על זכויות האדם. הסינים מימנו את פרויקט סכר ססאן בחלק הצפון-מזרחי של קמבודיה, מאיימים להוריד את מלאי הדגים ולהשפיע על פרנסתם של חמרים רבים. "לפי הערכה אחת, הפרויקט יביא לירידה של 9 אחוזים במלאי הדגים בכל אגן המקונג".
ביולי 2019, שגרירי האו"ם של 37 מדינות, כולל קמבודיה, חתמו על מכתב משותף ל-UNHRC המגן על היחס של סין לאויגורים ולקבוצות מיעוט מוסלמיות אחרות באזור שינג'יאנג.
עקום אלגברי
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, עקום אלגברי הוא יריעה אלגברית (או באופן כללי יותר סכמה) מממד 1. בדרך כלל דורשים שעקום יהיה בלתי-פריק. אם לא דורשים זאת אז דורשים שכל רכיבי האי-פריקות שלו יהיו חד-ממדיים. עקום שלם הוא תמיד פרויקטיבי.
למרות פשטותם היחסית, המחקר של עקומים אלגבריים הוא עשיר ומאתגר. משפטים רבים בגאומטריה אלגברית הוכחו תחילה עבור עקומים ואחר כך הוכללו עבור יריעות כלליות. במקרים רבים הוכחת המשפט לעקומים שונה מאוד מהרדוקציה מיריעה כללית לעקום. בהרבה מקרים ההוכחה לעקומים מתבססת על חישובים מפורשים בעוד שהרדוקציה למקרה של עקום מתבססת על כלים כלליים של גאומטריה אלגברית.
עקומים חלקים
חוג הקואורדינטות של עקום אלגברי חלק הוא חוג דדקינד. לכן (בהקשר הרחב יותר של סכמות) חקר של עקומים אלגבריים אפיניים חלקים שקול לחקר חוג דדקינד. לכל עקום אלגברי חלק יש קומפקטיפיקציה (זאת אומרת עקום שלם המכיל אותו כתת-קבוצה פתוחה צפופה) חלקה יחידה. לכן ניתן למיין עקומים אלגבריים חלקים באמצעות עקומים חלקים שלמים. באופן מפורש יותר, כדי לתאר עקום חלק, צריך לתאר עקום חלק שלם ולהוציא ממנו קבוצה סופית של נקודות.