cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח אורון ירדן
המשפט
הרקע הבעייתי של צבי גור נחשף במהלך חקירתו. התברר כי ב-28 ביולי 1976 הוא נידון ל-18 חודשי מאסר בפועל ועוד 18 חודשים על תנאי בגין ביצוע פריצות לבתי עסק והפצת המחאות ללא כיסוי. גור ישב אז כשנה בכלא לאחר ניכוי שליש על התנהגות טובה. ב-24 באפריל 1980 חודשיים לפני חטיפתו של אורון ירדן, ביצע גור ניסיון חטיפה כושל של ילד בשם נתי שקד מכפר שמריהו. גור פיתה אותו להיכנס לרכבו בתואנה כלשהי והחל להתרחק מהיישוב. שקד נבהל והחל לבכות ועל כן גור החזיר אותו סמוך למקום שממנו אסף אותו. באותו ערב התקשר גור לאמו של שקד, התנצל בפניה ואמר כי מדובר באי הבנה כביכול. למחרת התפרסמה בעיתון ידיעה על ניסיון לחטוף ילד מכפר שמריהו.
בין שהילד מת מחנק בתא המטען, בין שהחוטף חנק אותו למוות במו ידיו, מבחינה משפטית היווה מעשהו רצח כהגדרתו בחוק העונשין, ובית המשפט דן את צבי גור למאסר עולם בגין מעשה הרצח וכן ל-36 שנות מאסר בגין שתי עבירות החטיפה ועבירת הסחיטה באיומים, שרוצו במקביל לעונש על הרצח.
אחרית דבר
גור נכלא בכלא איילון.
בשנת 1999 הנשיא עזר ויצמן קצב את עונשו ל-45 שנות מאסר. בשנת 1995 גור החל שוב לצאת לחופשות, אולם במרץ 2005 נשללו ממנו שוב החופשות בעקבות מידע מודיעיני על התנהגותו ובמאי 2005 הוא הועבר מכלא מעשיהו לכלא באר שבע. ביולי 2010 החל לצאת שוב לחופשות.
בספטמבר 2017, 37 שנים לאחר מעצרו, הודיעה ועדת השחרורים על שחרורו של גור לאחר שהפחיתה 8 שנים מעונשו הקצוב ל-45 שנות מאסר. הפרקליטות עתרה לבית המשפט המחוזי בלוד נגד החלטת ועדת השחרורים, הערעור התקבל וגור לא שוחרר. גור ערער על החלטה זו לבית המשפט העליון. ערעורו נדחה, אך בית המשפט פסק שעל הוועדה לדון שוב בשחרורו בתום ריצוי שמונה תשיעיות (ארבעים שנים) מגזר הדין הקצוב. ביולי 2019 קיימה הוועדה את הדיון נוסף. במהלך הדיון ביקש גור מוועדת השחרורים לדחות את הדיון בשנה שבמהלכה ישתתף בתוכנית שיקום, אולם בקשתו סורבה.
במאי 2020 ביקש להשתחרר עקב גילו המבוגר, היותו חולה בסרטן, והחשש שמא ידבק בנגיף הקורונה בכלא, אולם ועדת השחרורים דחתה את בקשתו, כמו גם בקשות חוזרות ביולי ובדצמבר של אותה השנה.
ב-12 באוקטובר 2021 הובהל גור למרכז הרפואי שמיר והורדם והונשם. עקב כך, החליטה ועדת השחרורים על שחרורו מהכלא באופן מיידי. הפרקליטות ערערה על ההחלטה ולפיכך, שחרורו עוכב. ב-15 באוקטובר 2021, מת גור בגיל 74 בבית החולים, לאחר 41 שנות מאסר. גור היה האדם שריצה הכי הרבה זמן בכלא בישראל.
בתרבות
מאיר כרמון, שהיה פקד במשטרת ישראל ואחד האחראים לחקירת החטיפה והרצח, כתב רומן היסטורי בשם "השמונה ביוני", המבוסס במידה רבה על הפרשה. הספר יצא לאור ביוני 2013, בהוצאת "מסדה".
בעיר נתניה נקרא גן ציבורי על שמו של אורון ירדן.
ב-8 ביוני 2020 שודר בכאן 11 הסרט של הבמאיות תמנע גולדשטיין חטב והדר קליינמן צדוק "סיפור חטיפתו ורציחתו של הילד אורון ירדן - קץ התמימות", חלק מסדרה בת 3 פרקים בשם "קצה חוט", העוסקת במקרי רצח שאירעו במדינת ישראל. בסרט מרואיינת אחותו של אורון, ליאורה, וכן אנשי משטרה שעסקו בחקירת המקרה, בראשם ניצב משה טיומקין, אז מפקד מחוז תל אביב.
פובליוס פטרוניוס
פובליוס פטרוניוס (לטינית: Publius Petronius) היה מדינאי רומאי בעל ניסיון מדיני רב. בשנת 19 לספירה הוא היה קונסול ברומא והתפרסם בחקיקה לטובת עבדים. בשנים 29 עד 35 היה פרוקונסול בפרובינקיה אסיה, ובשנת 39 נשלח לסוריה, להחליף את הנציב ויטליוס. הוא היה ממשפחה מכובדת וזכה לפרסום ולהוקרה ברומא.
פובליוס פטרוניוס והיהודים
יוסף בן מתתיהו מזכיר את תקופת שלטונו של פטרוניוס בפרובינקיה סוריה בספרו "קדמוניות היהודים". בעקבות אירוע ביבנה בו התגרו המקומיים הנוכרים באוכלוסייה היהודית, הורה הקיסר גאיוס קליגולה על הצבת פסלו בבית המקדש וביצוע המשימה נפל בחלקו של פטרוניוס. תפקיד זה לא היה קל וגם לא היה לרצונו, אך הוא לא היה חופשי להשתחרר ממנו. בהנחה שצפויים קשיים בא פטרוניוס בלוויית שני לגיונות לעיר עכו (פתולמאיס).
בהיוודע דבר בואו של פטרוניוס נהרו לקראתו אלפי יהודים והתחננו לפניו, שלא יעמיד את הקיסר בבית המקדש. הנציב ניסה להסביר להם, שהוא רק ממלא פקודה של הקיסר, ואינו רשאי לשנותה, ואילו הם מצידם הסבירו שאינם יכולים בגלל אמונתם לתת לו לבצע פקודה כזו. היהודים הבהירו שיעדיפו למות מאשר לראות פסל ניצב במקדש. היה ברור שביצוע הפקודה יגרום לשפיכות-דמים מרובה. פטרוניוס החליט לשקול את העניין ובינתיים נסע לטבריה. היהודים לא הניחו לו והלכו אחריו בהמוניהם עד טבריה, והוסיפו להפציר בו. פנייה מיוחדת באה מקרב בני משפחת הורדוס (ובראשם אריסטובולוס הצעיר) ומראשי העם, לבל תקוים הפקודה, אשר תקומם את כל העם היהודי נגד הרומאים. הם ניסו לשכנע את פטרוניוס לכתוב אל גאיוס קליגולה ולהסביר לו, עד כמה חמורה הדרישה שלו מהיהודים ואלו השלכות צפויות לה. חשוב לציין כי גזירת גאיוס קליגולה זעזעה את כל העולם היהודי שמחוץ לארץ-ישראל. על אף הסיכון שנטל על עצמו הסכים פטרוניוס בסופו של דבר לפנות לקיסר במכתב ולבקשו לא לפגוע בחוקי היהודים.
נראה שהיו לפטרוניוס שתי סיבות שהניעו אותו לנקוט עמדה זו נגד גזירת הקיסר: האחת אישית והאחרת מדינית. הסיבה האישית הייתה אהדתו ליהדות, כפי שהעיד עליו פילון האלכסנדרוני; והשיקול המדיני נבע מהרצון למנוע מרד כללי של יהודים, שהיה יכול להקיף לא רק את יהודי ארץ-ישראל וקהילות שבתחומי האימפריה הרומית, אלא גם את יהודי פרתיה, האויבת המושבעת של רומא.
מטעמים אלו ניסח פטרוניוס מכתב זהיר אל גאיוס קליגולה, במטרה לעורר אותו לביטול הגזרה, או - בינתיים - לזכות לפחות בדחייה. אומנם פטרוניוס לא הצליח, אך הישועה באה מהתערבותו של אחד מידידיו הקרובים של גאיוס קליגולה, אגריפס הראשון. הקיסר נענה לבקשתו של אגריפס וכתב לפטרוניוס מכתב בו הוא מורה על ביטול הגזירה. על אף הביטול, פטרוניוס עצמו לא יצא מכלל סכנה, כי מכתביו עוררו עליו את חמתו של גאיוס קליגולה, ששלח אליו איגרת ובה הוראה להתאבד, על שהעז לעכב את ביצע דבר הקיסר. למזלו של פטרוניוס הגיעה אליו הידיעה על רצח גאיוס קליגולה ברומא לפני שהגיע המכתב ובו פקודת ההתאבדות.
טריאנגולציה (גאומטריה)
במתמטיקה, טריאנגולציה היא חלוקה של משטח למשולשים (הנקראת גם שילוש), או - בהכללה - חלוקה של עצם גאומטרי מממד כלשהו לסימפלקסים. לחלוקות אלה חשיבות מרכזית בתרגום של בעיות מגאומטריה לקומבינטוריקה ובחזרה.
טריאנגולציה של מצולע
טריאנגולציה של מצולע היא חלוקה של פנימו למשולשים באמצעות אלכסונים. לכל מצולע קיימת טריאנגולציה. נוכיח זאת באינדוקציה על n:
ל-n=3 המצולע הוא משולש ומהווה הטריאנגולציה היחידה של עצמו. נניח שהטענה נכונה לכל מצולע בעל פחות מ-n צלעות ונוכיח כי היא נכונה למצולע עם n צלעות (וכן 3<n). נחפש אלכסון שעובר כולו בתוך המצולע. נבחר קודקוד B של המצולע שנמצא על שפת הקמור שלו. יהיו A ו-C הקודקודים הסמוכים ל-B (AB ו-BC הם צלעות במצולע). אם AC עובר בתוך המצולע הוא האלכסון הרצוי. אחרת, יש קודקודים של המצולע שנמצאים בתוך המשולש ABC. מבין קודקודים אלו נבחר את הקודקוד D שהוא הרחוק ביותר מהישר AC. האלכסון BD חייב לעבור בתוך המצולע. האלכסון שמצאנו מחלק את המצולע לשני מצולעים מסדר נמוך יותר, להם ניתן לבצע טרינגולאציה לפי הנחת האינדוקציה. יחד הם נותנים טריאנגולציה של המצולע הגדול כולו. באינדוקציה דומה ניתן להוכיח שבכל טריאנגולציה יש n-2 משולשים.
כאשר מדובר במצולע קמור מסדר n, מספר הטריאנגולציות האפשריות הוא מספר קטלן ה-n-2.
טריאנגולציה של משטחים
בטריאנגולציה של משטחים משתמשים הן בטופולוגיה והן בגרפיקה ממוחשבת.
סויוז TMA-12
סויוז TMA-12 (ברוסית: Союз ТМА-12) היא חללית סויוז ששוגרה ב-10 באוקטובר 2007 בשעה 14:16 שעון ישראל מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - הקוסמונאוטים אולג קונוננקו וסרגי וולקוב וכן האישה הקוריאנית הראשונה בחלל והאישה האסייתית השנייה בחלל - אי סו-יון. שני אסטרונאוטים נותרו בתחנת החלל והצטרפו לצוות ה-17 שלה, והאסטרונאוטית הדרום-קוריאנית חזרה עם הצוות ה-16 של תחנת החלל על גבי החללית סויוז TMA-11 שהייתה מחוברת לתחנה מהמשימה הקודמת. סויוז TMA-12 נשארה מחוברת לתחנת החלל עד ה-25 באוקטובר 2008.
טריאנגולציה (גאומטריה)
משטחים טופולוגיים
בטופולוגיה השימוש המרכזי של טריאנגולציה הוא בשביל להגדיר אינווריאנטים טופולוגיים (כגון הומולוגיה של מרחב טופולוגי ומאפיין אוילרundefined), ומבנים על יריעות (כגון אוריינטציה). בדרך כלל, אנו מחלקים משטחים טופולוגים למשולשים במובן הטופולוגי של המילה, זאת אומרת שהצלעות והמשולשים עצמם עקומים ומכופפים. ידוע שמטריאנגולציה מסוימת של משטח אפשר לעבור לכל טריאנגולציה אחרת של אותו משטח, עם אותן נקודות קצה, באמצעות סדרה של צעדי פכנר (Pachner moves), שבהם עוברים בין שתי הטריאנגולציות השונות של מרובע קמור.
סויוז TMA-12
הצוות
צוות ששוגר:
טריאנגולציה (גאומטריה)
משטחים טופולוגיים
לכל יריעה טופולוגית קומפקטית ממימד 1, 2 או 3 יש טריאנגולציה סופית; לעומת זאת, במימד 4 או יותר יש יריעות טופולוגיות שלא ניתן לבצע להן טריאנגולציה, והחל מממד 5 יש גם יריעות חלקות כאלה. מסיבה זאת, בטופולגיה מודרנית הטריאנגולציה הפכה פחות שימושית ומשמשת בעיקר להמחשת רעיון מסוים ודוגמאות.
סויוז TMA-12
הצוות
צוות שחזר:
טריאנגולציה (גאומטריה)
טריאנגולציה בגרפיקה ממוחשבת
בגרפיקה ממוחשבת משתמשים בטריאנגולציה לצורך הצגת משטחים. כאן הצלעות והמשולשים בדרך כלל ישרים ומשוריים, ולכן רק מקרבים את המשטח. ככל שהמשולשים קטנים יותר כך הקירוב טוב יותר.
יעל עוזאי
יעל עוזאי (15 ביוני 1920 – 3 ביוני 2013) הייתה מזכירת הממשלה בין השנים 1962–1968 ובין 1958-1957 כמ"מ, והיא האישה היחידה שכיהנה בתפקיד זה בתולדות המדינה.
ביוגרפיה
עוזאי נולדה ברוסיה בשם קיילה נוביקוב, בת לרחל וליצחק. בשנת 1925 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל וגדלה בתל אביב. למדה בגימנסיה "הרצליה".
בשנת 1938 החלה לעבוד כמזכירה במשטרת היישובים העבריים. בין השנים 1940–1948 עבדה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. עברתה את שמה הפרטי ליעל בהוראת ראש המחלקה המדינית, משה שרת. לאחר קום המדינה הייתה עוזרת למזכיר הממשלה זאב שרף ומאוחר יותר מונתה לסגניתו. בתקופת הביניים שבין פרישת שרף ומינוי כתריאל כ"ץ לתפקיד, שימשה מזכירת הממשלה בפועל. לאחר פרישת כ"ץ מונתה לתפקיד ב-24 ביוני 1962 בהחלטת ממשלה וכיהנה בו בין השנים 1962–1968.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית (1957–1961) והוסמכה לעריכת דין.
לאחר פרישתה משירות המדינה הייתה פעילה ב"איגוד נשים אקדמאיות" ובפעילויות התנדבותיות למען קשישים ומוגבלים. בשנת 1973 הביעה תמיכה בטדי קולק כראש עיריית ירושלים. הייתה מראשוני מפלגת "שינוי" וחברת מועצת התנועה. בנובמבר 1976 הייתה בין מייסדי התנועה הדמוקרטית של יגאל ידין. כיהנה גם כנציגת ציבור בבית הדין לעבודה.
הייתה נשואה למיכאל, ממנו התאלמנה. נפטרה ביוני 2013, בגיל 93.
סאונה (מועדון מין)
סאונה הוא כינוי מקובל בקהילה הגאה לבית מרחץ המשמש כמקום בילוי ומפגש לאנשים המחפשים פרטנר ליחסי מין השונה ממשמעותה הרגילה של המילה סאונה. ברוב המכריע של המקרים מדובר במוסדות המשמשים גברים המקיימים יחסי מין עם גברים. סאונות כאלה קיימות ברוב הערים הגדולות בעולם המערבי. במדינות שמרניות קיימים לעיתים בתי מרחץ המשמשים למטרות דומות, אם כי במקומות כאלו הפעילות המינית בדרך כלל דיסקרטית יותר. קיימות גם סאונות מעטות הפונות לשני המינים או שיש בהן ימים מיוחדים הפתוחים לגברים ולנשים.
היסטוריה מודרנית
בשנות החמישים סאונות המיועדות להומואים נפתחו בארצות הברית. המקומות הללו היו עדיין מטרה לפשיטות של מחלק המוסר במשטרה אולם המשטרה נטתה לאשר את הפעילות של הסאונות מכיוון שנחשבו דיסקרטיות. למרות הפשיטות סאונות נחשבו כמקום בטוח להומואים והציעו אלטרנטיבה בטוחה לסקס במקומות ציבוריים, כגון שירותים ציבוריים.
מסוף שנות ה-60 ובמהלך שנות ה-70, סאונות להומואים נוהלו והיו בבעלותם של הומואים. הסאונות שבעברן סבלו מפשיטות משטרתיות קיבלו בארצות הברית רישיונות והפכו למוסד הומואי מרכזי. הסאונות שימשו כמקום המפגש הלא רשמי, מקום שבו חברים יכלו להיפגש ולהירגע. שם נערכו מסיבות לציון יום הגאווה, והסאונות נפתחו בדרך כלל בחגים כמו חג המולד והפסחא כאשר לחלק מההומואים ובמיוחד אלו שנדחו על ידי משפחתם לא היה מקום אחר ללכת אליו. באותה תקופה, הסופר האמריקאי טרומן קפוטה היה לקוח קבוע בסאונות שבניו יורק.
בבריטניה, סאונות להומואים היו יעד תדיר לפשיטות משטרתיות עד סוף שנות ה-80 ובשנות ה-90. אחת הפשיטות הייתה במאי 1988 על ה"בראוניז" שבעקבותיה בעל המקום נשפט ל-6 חודשי מאסר וקנס של 5,000 פאונד. בשנות ה-90 עלויות הפשיטות הגוברות, הסיכוי הפחות שאלה שיועמדו לדין יורשעו, החשש להיתפס הומופובים, וההתעניינות ציבורית נמוכה בפשעים ללא קורבן, הביאו את הסאונות לפעול ללא חשש מפשיטות משטרתיות. המדיניות המשטרתית מצביעה על כך שמבחינת המשטרה עדיף להעלים עין מהסאונות מכיוון שהפעילות בהן מתרחשות בפנים ולא במקומות ציבוריים.
סאונות כיום
סאונות ממשיכות למלא פונקציות דומות לאלה שמילאו בעבר. אם כי המשמעות הקהילתית של הסאונה פחתה באזורים שונים, ובמיוחד באלו שהומואים התחילו להיות מחוץ לארון. עדיין גברים השתמשו בסאונות כמקום נוח ובטוח למציאת פרטנר לסקס אם כי במקומות בהם הומוסקסואליות הפכה ללגיטימית, ביטחון כבר לא היה סיבה מרכזית.
הרבה סאונות פתוחות 24 שעות ביממה שבעה ימים בשבוע. לאחר תשלום בקופה המוכר פותח ללקוח את דלת הכניסה על ידי אינטרקום. בדרך זו ניתן לשלוט בגורמי סיכון שונים. סאונות רבות מסרבות להכניס אנשים שנראים שיכורים או עובדים בזנות. באזורים שבהם הומוסקסואליות אינה חוקית, לא מוסרית או הומואים נתקלים בעוינות, הכניסה לאחר ביצוע התשלום היא אמצעי זהירות.
יחסי מין בסאונות הם לרוב אנונימיים. לפעמים הם מובילים למערכות יחסים אבל בדרך כלל לא. סאונות הן מקום שאליו מגיעים גברים המקיימים יחסי מין עם גברים ולא בהכרח מזדהים כהומואים או כביסקסואלים כולל אלו שנמצאים בארון או במערכות יחסים הטרוסקסואליות במקביל.
בסאונות רבות הלקוחות בוחרים אם לשכור לוקר או חדר לזמן מסוים. חדר לרוב כולל לוקר וכן מיטה. בסאונות שונות מחוץ לארצות הברית, חלק או כל החדרים ניתנים לשימוש חופשי של כל הלקוחות.
סאונות לא תמיד ניתנות לזיהוי מהרחוב. חלק מהסאונות מסומנות באופן בולט ואחרות דיסקרטיות יותר ומסתפקות בציון בכתובת על דלת הכניסה. סאונות מציבות לפעמים את דגל הגאווה שבדרך כלל מונף על ידי עסקים בבעלות הומואים או שהם ידידותיים להומואים. סאונות בדרך כלל מפרסמות בצורה נרחבת בעיתונות הלהט"בית ולפעמים גם בעיתונות הנפוצה ובכלי תקשורת אחרים. בשנת 2003 עלתה לשידור בטלוויזיה המקומית באוסטרליה פרסומת של סאונה.
מבנה ופעילות
כשלקוח נכנס לסאונה הוא מקבל מגבת ומפתח ללוקר או לחדר. הלקוח מתפשט, מכניס את דבריו ללוקר ואז הוא חופשי להסתובב ולעשות קרוזינג ברחבי הסאונה. באופן טיפוסי כוללת הסאונה מתקנים המצויים בספא - לבד מחדרי סאונה יבשה ולחה, יש בהן לעיתים קרובות ג'קוזי, בריכת שחייה, מקלחות ולפעמים גם חדרי מסאז'. כמו כן ניתן למצוא ברוב הסאונות אזורים ציבוריים לישיבה ולמנוחה, ובדרך כלל גם בר או בית קפה. הרבה מהסאונות נותנות בכניסה קונדומים וחומר סיכה חינם וכמה סאונות מבקשות בכניסה מהמבקרים להשאיר פיקדון. לקוחות הסאונות מתארים את חשיבותן של המגבות:
רוב הגברים לובשים רק את המגבת שניתנה. בחלק מהסאונות הישארות בלבוש היא אפשרות ובחלק מעודדים ערום מלא. בעוד שמספר גברים ילבשו תחתונים או ביגוד פטישיסטי ברוב הסאונות זה יהיה חריג לראות אנשים נשארים בלבוש היום יומי שלהם. לרוב אנשים נשארים יחפים אך חלק מהאנשים מביאים כפכפים או סנדלים לרוב לשם הגנה על הרגליים. המפתח לתא הלוקר או החדר מצוי לרוב על רצועה גמישה אותה ניתן ללבוש סביב היד או הרגל.
ישנן סאונות אשר מחייבות חברות שנתית והרבה סאונות מציעות תעריפים מיוחדים לחברים, סטודנטים וקבוצות אחרות. בכמה מדינות, הכניסה לסאונות מוגבלות לטווח גילאים מסוים או למבנה גוף מסוים ובמקומות אחרים הדבר ייחשב לאפליה אסורה. ישנן סאונות אשר בהן ערבי נושא כמו ערביי לבוש עור או לבוש תחתון.
נורמות ואתיקה של סאונות
לקוחות בדרך כלל מחלקים את זמנם בין המקלחות, הסאונות והג'קוזי לאזורים המרכזיים של הסאונה. ללקוחות אשר שכרו חדרים יש גישה חופשית לחדרם, כאשר הם משאירים את דלתם פתוחה הדבר מאותת כי הם זמינים לסקס. הדלת הפתוחה יכולה להיות גם הזמנה לאחרים לצפות או להשתתף בפעילות מינית שכבר מתרחשת. כשבחדר נמצא רק אדם אחד הוא יכול לסמן לאחרים במה הוא מעוניין: אם הוא מעוניין שיחדרו אליו אנאלית, הוא לרוב ישכב על בטנו, ואם הוא מעוניין לחדור אנאלית או לקבל מין אוראלי, הוא ישכב על גבו.
בעבר, סאונות שימשו כחלל קהילתי להומואים. גם כיום יש שהולכים לסאונה עם חבריהם על אף שלא מקיימים איתם יחסי מין. בעוד שיש גברים שמדברים אחד עם השני בסאונות, ואף יוצרים חברויות לטווח הרחוק, רבים אחרים מעדיפים שלא לדבר ומעדיפים לשמור על החוויה אנונימית.
מחלות מין
מאמצע שנות ה-80 התחיל לפעול לובי נגד סאונות שהאשים אותן בהפצת מחלות מין שונות ובמיוחד איידס, וגרס כי יש לסגור אותן בשל כך. מנגד הסוציולוג סטאפן או מוריי כתב כי "מעולם לא הייתה הוכחה שמצביעה על כך שהליכה לסאונות היא גורם מסכן לאיידס". הטענה שסאונות לא מפיצות מחלות מין כמו גם הטענה שהן מפיצות - לא הוכחו חד משמעית. כיום ידוע שמחלות מין מועברות בסקס לא מוגן ובחלק מהסאונות התנאי לכניסה הוא התחייבות לסקס בטוח. כמו כן סאונות רבות מספקות קונדומים, כפפות לטקס וחומר סיכה בחינם או בתשלום. כמה מהפעילים נגד סאונות טענו שהצעדים הללו אינם מספקים, במיוחד כאשר לא ניתן לפקח על המגעים המיניים המתרחשים בסאונה. למרות שידעו שסגירת סאונות תוביל אנשים לסיטואציות לא בטוחות או חוקיות בפארקים ציבוריים ובשירותים ציבוריים, הם טענו כי במקומות הללו יהיה קשה יותר לבצע מין אנאלי ואורגיות, שלטענתם, הן פרקטיקות מסוכנות יותר למחלות מין.
אלכוהול וסמים
בכמה מדינות נאסרה מכירת אלכוהול בסאונות. ברבות מהסאונות נמנע מאנשים שנראים שיכורים להיכנס אך הסאונות לא יכולות לפקח על צריכת הסמים (לרוב אלכוהול, מריחואנה, פופרס וכדומה) של הלקוחות. השימוש בסמים ואלכוהול יכול לגרום לאנשים להתנהג בחוסר זהירות ולהיות מעורבים בסקס לא מוגן.
קנדה
מבצע סבון - פשיטה של משטרת טורונטו נגד ארבע סאונות ב-5 בפברואר 1981 בקנדה. יותר מ-300 גברים נעצרו דבר שהכתיר את הפשיטה כאחד מאירועי המעצר ההמוניים ביותר בקנדה. בסופו של דבר רוב האישומים שנקשרו בפשיטה בוטלו על ידי הרשויות או בתי המשפט אף על פי שכמה בעלי סאונות נקנסו. האירוע היווה נקודת מפנה בהיסטוריה של הקהילה הגאה בקנדה. הפשיטות והמחאה נגדם נחשבות למקבילה למהומות סטונוול בשנת 1969 בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
ביקורת
בקרב הקהילה ההומוסקסואלית ומחוצה לה נמתחה לעיתים קרובות ביקורת על הסאונות ועל מועדוני מין אחרים, בין השאר מסיבות מוסריות ודתיות; רבים בקהילת הלהט"ב רואים בסאונות סימן (או גורם) להתמקדות יתרה במין על חשבון יחסים בין-אישיים אחרים. קולות אחרים בקהילה רואים בסאונות מוסדות לגיטימיים וביטוי לחופש מיני מבורך ואף חתרני.
לאו פופר
לאו פופר (בהונגרית: Popper Leó; בודפשט, 11 בנובמבר 1886 – גרברסדורף-Görbersdorf, שלזיה (היום: Sokołowsko), 22 באוקטובר 1911) היה היסטוריון אמנות יהודי-הונגרי, צייר, מבקר. גאונותו בתבטאה בעבודותיו הרבות שנכתבו כבר החל מגיל 16. ועד מותו ממחלה כבר בגיל 24.
ביוגרפיה
פופר הוא בנו של דויד פופר, מלחין ונגן צ'לו. אביו נולד בפראג ועבר לבודפשט עם אשתו בשנה שבה נולד לאו. דויד פופר זכה לתהילה כמורה מהולל באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
מילדותו הייתה לו ידידות רבה עם ג'רג' לוקאץ', והתכתבותם הקבועה חשובה גם מנקודת מבט אסתטית, אמנותית תאורטית ופילוסופית. פופר סבל ממחלת ריאות קשה, ששמה קץ לחייו בסנטוריום בגרמניה. לדברי אמו, הוא הובא למנוחות בדרזדן ב-21 באוקטובר. ההספד שלו נכתב על ידי לוקאץ' ופורסם בעיתון בשפה הגרמנית בבודפשט ה-פסטר לויד ב-18 בדצמבר 1911.
עבודותיו
בשנת 1906 כתב את עבודתו הגדולה הראשונה בשם "דיאלוג על האמנות". עבודתו המשמעותית ביותר היא המונוגרפיה Peter Brueghel der Ältere, מ-1910. משמעות המונוגרפיה של ברויגל היא שפופר דחה את ההקבלות שהיו "אופניתיות" באותה התקופה בין ברויגל לבין האימפרסיוניזם. הוא הדגיש את ההקבלה בין ברויגל והריאליזם, וציין דווקא את הקרבה שלו עם פול סזאן. פופר הבחין בכך שהאוויר בציורים אצל ברויגל ואצל סזאן לא "ממיס" את הגופים/החפצים, כפי שקורה אצל האימפרסיוניסטים, אבל החפצים השונים סופגים אותו והופכים למרקם מאוחד. פופר קרא לזה בגרמנית: Allteig (בצק), היתוך של חומרים שונים. הוא גם ציין שציוריו של ברויגל מתארים אירועים מרחביים, אך הם כמו שטיחי קיר. בתקופה מאוחרת יותר של המאה ה-20, ראה קארוי טולנאי (היסטוריון אמנות הונגרי, פרופסור באוניברסיטה) תכונות אלה כמאפיינים החשובים ביותר של האמנות של ברויגל.
התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל
התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל (לשעבר עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל) היא אחד הגופים המייצגים של אדריכלי ישראל. העמותה חברה בלשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל ומייצגת במסגרת הלשכה את מקצוע האדריכלות. בראש העמותה עומדת כיום האדריכלית אורנה אנג'ל.
היסטוריה
העמותה הוקמה בשנת 1998 על ידי קבוצה של אדריכלים ובראשם האדריכל יצחק ליפובצקי ליר שכיהן באותו זמן כיו"ר אגודת האדריכלים בלשכת המהנדסים. הקבוצה החליטה לפרוש מלשכת המהנדסים והאדריכלים ולהקים עמותת אדריכלים עצמאית.
מקום משכנה של העמותה הוא בבית האדריכל' ברחוב המגדלור 15 ביפו העתיקה. חברות בעמותה כרוכה בתשלום דמי חבר. רוב חברי העמותה הם אדריכלים ותיקים.
שיר ידידות – ר' דוד בוזגלו
שיר יְדִידוֹת – ר' דוד בוזגלו הוא סרט תיעודי על חייו של המשורר והפייטן ר' דוד בוזגלו, בבימויו של רפאל בלולו. זהו הסרט השביעי במסגרת פרויקט "הָעִבְרִים" בהפקתו של יאיר קדר.
אודות הסרט
הסרט הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי ושירות הסרטים הישראלי, מפעל הפיס; משרד התרבות והספורט, המועצה הישראלית לקולנוע.
דוד גדג':
הסרט מבוסס על ראיונות שקיים בלולו עם ילדיו של המשורר (ד"ר מאיר בוזגלו, סול בן אברהם, ד"ר רחל סוויסה), תלמידיו (הפייטנים ר' חיים לוק, מני כהן, צבי תורג'מן), המו"ל שלו (הפייטן ר' מאיר אלעזר עטיה), מעריצים וחברים (רפי לוי, משה אוחיון) וחוקרים (פרופ' חביבה פדיה, ד"ר יוסי בן-שבת ופרופ' יוסף שטרית). עליהם מתווספים תצלומים של בוזגלו ושל המקומות בהם חי ופעל (תמונות סטילס שצילם בוריס כרמי בביתו של בוזגלו בשנת 1966 ונשכחו, תמונות ביתיות ממעריציו ואוהדיו, סרט וידאו מחתונה בה השתתף, סלילי 8 מ"מ שלא פותחו מעולם והקלטות פיראטיות), טקסטים שכתב והקלטות נדירות שלו (ביניהן בידי פרופ' חיים זעפרני משנת 1953 ואחרת בסתר בידי תלמידיו, בבית כנסת בהבדלה של שבת).
בלולו מציג את ישראל בסרט כארץ שכוחת אל, ומציבה אל מול מרוקו המפוארת, תוך שימוש בתצלומים של קזבלנקה מהמחצית הראשונה של המאה העשרים. בכך הוא מתאר את יחס המימסד האשכנזי ששיכן את עולי מרוקו בעיירות פיתוח והציב בפניהם קשיי קליטה ובניגוד לאתוס הציוני שהציג את ישראל כארץ מערבית מתקדמת ואת ארצות המזרח כפרימיטיביות.
עיקר הסרט עוסק בעשר השנים בהן חיי בוזגלו בישראל. הסרט נפתח עם עלייתו ב-1965, ממשיך במלחמת ששת הימים שיצרה תקווה גדולה אצל בוזגלו ולאחריה כתב שירי גאולה שמחים וממשיך במלחמת יום הכיפורים שפגעה בו קשות ואחריה לא יצא יותר מהבית, עד למותו ב-1973.
הסרט מציג את בוזגלו כפייטן חדשן, ששלט במקורות, אבל הושפע מהשירה הערבית המודרנית ומהג'אז.
ארגונאוטיקה
ארגונאוטיקה (ביוונית: Ἀργοναυτικά, בלטינית: Argonautica) פירושו "מסע הספינה ארגו". היא שירה אפית יוונית מסוגת סיפור הירואי, מן התקופה ההלניסטית, אשר נכתבה בידי אפולוניוס מרודוס, בן המאה ה-3 לפנה"ס. יצירת האורגונאוטיקה ביחד עם השירה ההומרית והֵסִיוֹדוֹס, היא אחת היצירות הבודדות ששרדו בשלמותם לאורך ההיסטוריה. האפוס הקצר (5,835 שורות), ביחס לשירה ההומרית, תחום בתוך ארבעה ספרים. מספרת על אודות מסע יאסון וגיבורי הפוליס ארגו, בחיפוש אחר גיזת הזהב ועל פרשת האהבה בין יאסון ומדאיה. ליצירה הייתה השפעה רבה על המשוררים אשר באו אחריה כגון קטולוס ואובידיוס. הסיפור המיתולוגי של ארגונאוטים מתקיים דור אחד בלבד לפני הסיפור המיתולוגי של הומרוס - היא מלחמת טרויה. בשנת 2017 יצא הספר בהוצאת מאגנס, בתרגום לעברית של אברהם ארואטי, שכתב גם מבוא והוסיף הערות ומפתח שמות.
ספר ראשון
הספר הראשון נפתח בהודיה לאל אפולו אל ראשית מסעם של הארגונאוטים מיוון ובפנייה מובא הסבר מדוע דווקא בחרו במסע ולאן. לאחר מכן, מופיע קטלוג הגיבורים, דהיינו הסבר על מקורותיו של כל גיבור וגיבור אשר מתלווה אל יאסון בדרכו למצוא את גיזת הזהב הנמצאת בים פונטוס (הים השחור). הספר הראשון דן בעיקר בראשית מסעם בים וסיפוריו של הרקולס ופולימפוס המחפשים את האורגונוטים, אשר יצאו למסע בלעדיהם. הספר הראשון מסתיים בהגעתם של הגיבורים אל אדמתם של הבבריקים.
ספר שני
האורגונוטים מצליחים להביס את הבבריקים וממשיכים במסעם בכיון אל יעדם בקולכיס (היא אזור גאורגיה של היום). במהלך המסע הם עוברים בארצם של האמזונות וגם נלחמים כנגד ההרפיות, אשר כמעט מוליכות את ספינת הגיבורים להתנגש בסלעים. לאורך מסעם בים השחור, האל אפולו מתגלה בעיניהם ומדריך אותם במסעו. לאחר שמצליחים האורגונוטים לגשר את ציפורי האי ארס הם פוגשים את בני פריקסוס, אשר עוזרים להם להגיע אל ידעם לקוליכיס.
ספר רביעי
יאסון חוטף את גיזת הזהב בסיועה של מדאה, ויחד עם כל הארגונאוטים הם עוזבים במהירות את קולכיס. איאטס שולח אחריהם את בנו אפסירטוס בראש קבוצת רודפים. מדאה מציבה מארב לאחיה, ויאסון הורג אותו. יאסון ומדאה נדרשים על ידי זאוס להיטהר מטומאת הרצח באי של קירקה. דרך שיבתם של הארגונאוטים מקבילה למסלולו של אודיסאוס. הם עוברים בדרכם סכנות ובהן הסירנות, סקילה וכריבדיס, המוכרות מהאודיסיאה, ומגיעים לארץ הפאיאקים. מלכת האי, ארטה, עורכת את טקס הנישואים של יאסון ומדאה. לאחר מכן נמשך המסע בים ולבסוף הם חוזרים לארצם.
אזכורים נוספים של המיתוס
המיתוס על יאסון ועל אהבת מדיאה היה מוכר בקרב יוונים, שנים רבות לפני ימיו של אפולוניוס. עוד ביצירה ההומרית וגם אצל היסודיוס מוזכר המיתוס על יאסון ומסעו ועל אהבתה של מדיאה, האיליאדה מזכירה לנו את סיפורו של אונאוס, בנם של יאסון והפסיפילה. (האיליאדה, שיר 7 שורות 468.) כמו כן, מסעות האורגונטים מוזכרים בהרחבה באודיסאה.
שם לא תימלט כל-ספינה מצי בני-האדם, כי תבוא: אפס שברי אניות וגוויות בני-אנוש נטבעים. יחדו ישאו הגלים וסערו באש האבדון. אחת היא אניה מפליגה בימים שם עברה - ארגו הנודעה לכל בשובה מפקד את איאטס: היו הגלים משכילים גם אותה אל נוכח הצוקים, ולולא שלחתה הרה בשלום, כי יקר יאסון ללבה. (אודיסיאה, שיר 12 שורות 61 - 72)
בנוסף נזכרת האגדה גם אצל המשורר הסיודוס, המזכיר בתאוגוניה (טורים 1002 - 992) את מסעו של יאסון ונישואיו למדיאה.
המעשים עת בן אסון כלה, עמל והפרך, עלילות הרבות שצוהו המלך פליאס, מלך גדול, עז פנים, בן שחץ, עריץ וגס רוח.
בנוסף המחזאי אוריפידס הקדיש מחזה שלם על מערכת יחסיהם של מדיאה ויאסון, במחזה - "מדיאה".
ג'ון פלמינג
סר ג'ון אמברוז פלמינג (באנגלית: John Ambrose Fleming; 29 בנובמבר 1849 - 18 באפריל 1945) היה מהנדס חשמל ופיזיקאי אנגלי, שהתפרסם כשהמציא את הדיודה ב-1904.
קריירה
ב-1904 המציא פלמינג את הדיודה, ולמרות שהוא עצמו השתמש בהמצאתו לשם יישור זרם בלבד, הרי שתוך שנתיים הפכה הדיודה לשימושית הרבה יותר, לאחר שלי דה פורסט שכלל אותה.
פלמינג גם המציא בסוף המאה ה-19 את הכלל הנקרא על שמו, כלל יד שמאל של פלמינג, וכן את "כלל יד ימין של פלמינג", שמוכר יותר בפשטות ככלל יד ימין.
בשנת 1935 קיבל יחד עם אלברט איינשטיין את מדליית פרנקלין של מכון פרנקלין בפילדלפיה.
ארקוסנטי
ארקוסנטי היא עיירה נסיונית ובה סדנא לייצור פעמונים הנמצאת במחוז יאוואפאי, אריזונה, ארצות הברית, כ־110 ק"מ צפונית לפיניקס, בגובה של כ־1,100 מטרים מעל פני הים. את היוזמה הארקולוגית הגה האדריכל האיטלקי-אמריקאי פאולו סולרי (1919–2013). בניית המיזם החלה בשנת 1970, במטרה להדגים כיצד סביבות עירוניות יכולות להשתפר ולמעזר את ההשפעה ההרסנית שיש להן על כדור הארץ. בתוך המתחם פיתח סולרי את תורתו ומשם לימד והשפיע על דורות של אדריכלים ומהנדסים עירוניים, אשר למדו ועבדו עמו שם כדי לתכנן את ה'עיר' המוצעת.
סקירה
המטרה של ארקוסנטי הייתה לחקור את הרעיון של ארקולוגיה, תחום המשלב ארכיטקטורה ואקולוגיה. לפרויקט שואף לשלב בין האינטראקציות החברתיות והנגישות שהסביבה האורבנית מאפשרת לבין עקרונות סביבתיים יציבים, כגון שימוש מינימלי במשאבים וגישה נוחה לסביבה הטבעית. בתכנון הפרויקט הייתה בניה של עיר ניסיונית על פני שטח של כ-10 דונם. העבודות על הפרויקט השאפתני החלו ב-1970 ולמעשה נמשכות בקצב משתנה עד היום. הבניין החדש ביותר הושלם בשנת 1989. האוכלוסייה במתחם נעה בין 50 ל-150 אנשים, שרבים מהם סטודנטים ומתנדבים. המטרה המקורית של ארקוסנטי הייתה לאכלס כ-5,000 אנשים. ולשכפל את המודל לאחר שהוכח כמוצלח. כשלושה עשר מבנים עיקריים נבנו על האתר עד כה, חלקם בני כמה קומות. לפי אחת התוכניות משנת 2001, עתיד להבנות בארקוסנטי מתחם מאסיבי ומורכב, המכונה 'ארקוסנטי 5000', גדול בהרבה מהמתחם הבנוי כיום.
בארקוסנטי מודגמות תכונות תכנוניות ייחודיות רבות. במתחם נעשה שימוש בלוחות בטון מעוקמים כלפי מעלה שנוצקו ממצע של טין שמקורו בסביבה הקרובה. הטין נותן לבטון מראה ומרקם ייחודיים המסייעים למבנים להתמזג עם הנוף המקומי. ביציקה של לוחות רבים מוטבעות דוגמאות וגאומטריה אומנותית. רוב הבניינים פונים לכיוון דרום כדי ללכוד את אור השמש וחומה. עיצובי הגגות תוכננו במטרה ללכוד את מרבית אור השמש בחורף וכמות מינימלית במהלך הקיץ. למבנה יציקה בצורה של אפסיס, גג בצורת רבע כדור או חצי כיפה. פרישת הבניינים במתחם היא מורכב, אורגנית ומתאימה לטופוגרפיה ואיננה בנויה כרשת טיפוסית כמו רוב הערים בארצות הברית. התכנון נעשה במטרה לתת נגישות מקסימלית לכל המבנים, לעודד שילוב מוגבר של אינטראקציה חברתית תוך שמירה על פרטיות התושבים.
סדנאות
מאז 1970, משתתפים ומתנדבים נלהבים הגיעו לארקוסנטי במטרה לקחת חלק בחזון האוטופי. ההתנדבות התבצעה בסבבי סדנאות בני חמישה שבועות כל אחד שבמסגרתם לקחו המשתתפים חלק בהרצאות אודות פאולו סולרי ועקרונות הארקולוגיה ועסקו בפעילות בניה מעשית במתחם.
היסטוריה
1956 – פאולו וקולי סולרי רוכשים את הקרקע ב'עמק גן-העדן' באריזונה שעליה יוקם סטודיו קוזנטי. השניים החלו לפעול במתחם בשנת 1959
1969: ארקוסנטי - סולרי טובע את המונח 'ארקולוגיה' לתיאור מבני מגורים אקולוגיים.
1980: מסה קריטית - כעשור לאחר בניית האבטיפוס הארקולוגי הראשון, שונתה תוכנית הפיתוח של המתחם כדי לאפשר צמיחה מואצת של הפרויקט. עקרון המסה העקרית הוצג במטרה לייצר שלב ביניים שיאפשר אכלוס של 10% מהאוכלוסייה הסופית המתוכננת של 5,000 איש.
2011: ב-14 ביולי 2011 הודיעה קרן קוזאנטי כי סולרי מייסדה פורש מתפקידיו כנשיא ומנכ"ל. "יש דברים אחרים שאני מקווה להשלים", הסביר סולרי בן ה-92 והעביר את שרביט הניהול לג'ף סטיין.
בן דייוויס (צלם)
'''בנג'מין ו. דייוויס  (באנגלית: Benjamin V. Davis'''; נולד בשנת 1961) הוא צלם קולנוע בריטי שעבד עם הבמאי והמפיק מת'יו ווהן. בין עבודותיו העיקריות: "קיק אס" (2010), "חניבעל: מקור הרוע" (2007) וסרטי אולפני מארוול "שומרי הגלקסיה" (2014), "הנוקמים: עידן אולטרון" (2015), "דוקטור סטריינג'" (2016), "קפטן מארוול" (2019) ו"הנצחיים" (2021).
דייוויס החל את הקריירה שלו ב-Samuelsons Camera House, כיום חלק מחברת ציוד הקולנוע Panavision. הוא עבד כטוען הקלאפר, האחראי על הפוקוס ומפעיל מצלמות בסרטים עלילתיים ובפרסומות. בתקופה זו הוא עבד עם בילי ויליאמס, דאגלס סלוקומב ורוג'ר דיקינס. הוא החל את הקריירה שלו כצלם קולנוע לצילומים מקומיים. הסרט העלילתי הגדול הראשון שלו כצלם היה הסרט הבריטי "Miranda" משנת 2002.
אביו היה הצלם ומפעיל המצלמות מייק דייוויס. הוא נשוי לתסריטאית ולבמאית קמיל גריפין. בנם הוא השחקן רומן גריפין דייוויס.
דפו פרוברה
דפו פרוברה (Depo Provera) הוא אמצעי למניעת היריון הניתן באמצעות זריקה. זהו טיפול הורמונלי המבוסס על פרוגסטין, המוזרק לתוך השריר ומשתחרר לאט, וכך מעכב את הביוץ ברחם. הטיפול נחשב יעיל במניעת הריון למשך שלושה חודשים, והוא הפיך.
התרופה ניתנת רק באמצעות מרשם רופא, אך ניתן להזריקה לאישה על ידי אחות בכל מרפאה. עלותה הנמוכה ויעילותה תורמים רבות לשימוש בה כאמצעי למניעת היריון ולפיקוח על הילודה. לתרופה קיימות תופעות לוואי. לדוגמה, היא מגבירה משמעותית את הנטייה לדיכאון, וכן גם עלולה לפגוע בצפיפות העצם ולהביא לפגיעות רבה יותר של האישה. לפיכך, השימוש בה שנוי במחלוקת. בשל תופעות הלוואי של התרופה ממליץ מנהל המזון והתרופות להגביל את משך השימוש בה לשנתיים אלא אם כן לא ניתן להשתמש באופן בטוח באמצעי אחר.
פעילות כימית
דפו-פרוברה מכיל פרוגסטין, שהוא פרוגסטרון סינתטי. הפרוגסטרון משמש גם באמצעי מניעה אחרים, לרוב בשילוב עם אסטרוגן (למשל בגלולה למניעת הריון). פעולתו היא מניעת הביוץ באמצעות עיכוב שחרורם של הורמונים מבלוטת יותרת המוח. בעקבות זאת הופכת הרירית בצוואר הרחם לצמיגית, ובכך היא דוחה את כניסתם של תאי זרע במקרה של קיום יחסי מין, ולא מאפשרת קליטה של ביציות מופרות.
יתרונות וחסרונות הזריקה
לזריקה נודעו מספר יתרונות, בהם נוחות השימוש, מניעת הדאגה היומיומית לנטילת אמצעי מניעה אחר במהלך שלושת החודשים בהם היא פעילה, קיצור תקופת הווסת, ירידה הדרגתית בכמות הדימום בזמן הווסת (לפיכך היא מומלצת לנשים הסובלות מאנמיה בעקבות איבוד דם רב במהלך הווסת), הורדת הסיכון לסרטן צוואר הרחם ב-80 אחוזים, אפשרות לשימוש בזמן הנקה, ועוד.
מחקרים העלו מספר חסרונות של הזריקה, בהם תופעות לוואי של דימום מהנרתיק לאורך המחזור, אי-סדירות המחזור החודשי, מניעת ביוץ למשך מספר חודשים גם לאחר השימוש בזריקה, השמנה, כאב ראש, שינויי מצב רוח ונטייה לדיכאון, ירידה ב-HDL, פגיעה בצפיפות עצמות השלד העלולה לתרום להיווצרות מחלת האוסטיאופורוזיס (לפיכך היא לא מומלצת לנשים מתחת לגיל 25, שלא סיימו עדיין את תהליך הגדילה), ועוד. בנוסף, בשל פעילותה של הזריקה לטווח ארוך, לא ניתן להפסיק אותה מיידית אם מופיעות תופעות לוואי לא רצויות.
גרסה חדשה יחסית של דפו-פרוברה, הניתנת בזריקה תת-עורית במקום תוך-שרירית, פעם בשלושה חודשים, נועדה להפחית חלק מתופעות הלוואי. נשים יכולות להזריק את הזריקה בעצמן ללא צורך בהגעה למרפאה לצורך הזרקה, כפי שנעשה בזריקה התוך-שרירית. הזריקה החדשה נמצאה כבעלת יעילות דומה במניעת הריון, ודווח על שיעור נמוך יותר של דימום עד אפילו להפסקת הווסת (אמנוריאה) לאורך השימוש, יחסית לזריקה התוך-שרירית.
הפצת דפו פרוברה בקבוצות חלשות
דפו פרוברה נמצאת בשימוש נרחב עבור נשים מאוכלוסיות חלשות, לעיתים ללא הסכמה מדעת וללא יידוע על תופעות הלוואי. כך למשל כבר בשלבי הניסוי הקליני נוסתה התרופה על 13,000 נשים עניות מחציתן שחורות שלא נתנו, כמתחייב, הסכמה מודעת ולא יודעו בדבר תופעות הלואי של התרופה. סידני וולף, ראש קבוצת מחקר בבריאות הציבור העיד בפני ה־FDA ב-1975 כי התרופה, שאושרה לשימוש בארצות הברית ב-1992 הוכנסה לשימוש נרחב במוקדי מצוקה בעולם השלישי כדוגמת מחנות פליטים בתאילנד על גבול קמבודיה (שם חולקו עופות למשפחות שהסכימו להשתמש בתרופה), בפיליפינים ולנשים שחורות בדרום אפריקה. סקר בקרב נשים הסובלות מפיגור שכלי בהולנד העלה כי לכמחצית מהן ניתן דפו פרוברה לעומת 4% באוכלוסייה הכללית, ממצאים דומים (כ-30% מכלל הסובלות מפיגור שקיבלו אמצעי מניעה) נמצאו גם בבלגיה. החוקרת מישל מקארתי מצאה כי לנשים אלו לא ניתן מידע על אמצעים חלופיים וכי נעשה שימוש יתר ושימוש ללא צורך בדפו פרוברה גם לנשים שלא היו פעילות מינית או שהיו באמצע שנות הארבעים לחייהן.
חלוקת דפו פרוברה ליוצאות אתיופיה בישראל
בישראל כשישים אחוז ממקבלות התרופה הן נשים יוצאות אפריקה, בעיקר עולות מאתיופיה, אף כי משקלן הכולל באוכלוסיית ישראל עומד על כאחוז. בשנת 2012 פרסמה גל גבאי תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר ובאדיס אבבה ובישראל לקבל דפו פרוברה בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל אמצעים חלופיים כגלולות או התקן תוך רחמי. על פי עדויות שנאספו במסגרת התחקיר, איימו על מועמדות לעלייה כי לא יקבלו אישור לעלות לישראל אם לא יקבלו את הזריקה. בעקבות התחקיר הנחה מנכ"ל משרד הבריאות, רוני גמזו, את רופאי הנשים בקופות החולים לחדש מרשמים לזריקה רק לאחר שיחה בה יסביר הרופא למטופלת מה תופעות הלוואי של הזריקה לעומת אמצעי מניעה אחרים, ויבין מדוע מבקשת המטופלת להשתמש דווקא באמצעי מניעה זה.
בשנת 2008, בתגובה על שאילתה של אופיר פז-פינס בנושא, השיב שר הבריאות יעקב בן יזרי, בדיקת טענה זו במרכז המידע והמחקר של הכנסת העלתה כי בסוף שנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של שנות ה-2000 דפו-פרוברה לא היה אמצעי המניעה השכיח ביותר בקרב נשים באתיופיה (ורבות יותר השתמשו בגלולה). השימוש בדפו-פרוברה גדל באתיופיה משנת 2005 ובשנת 2011 כ-25% מהנשים הנשואות וכ-62% מהנשים הלא-נשואות השתמשו בו. בקרב הנשים שהשתתפו באתיופיה בשיעורי תכנון המשפחה בשנת 2012 במרפאות ארגון הג'וינט המספק שרותי רפואה באתיופיה מאז 1991 לבקשת ממשלת ישראל 89% קיבלו דפו-פרוברה. בינואר 2012 הגישו כמה נשים יוצאות אתיופיה תובענה ייצוגית נגד שירותי בריאות כללית, מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת בטענה כי זריקות דפו-פרוברה ניתנו במטרה לפקח על ילודה בקרב בנות העדה. במאי 2015 הורה מנכ"ל משרד הבריאות רוני גמזו לקופות החולים שלא לחדש מרשמי דפו פרוברה לנשים ממוצא אתיופי או לנשים אחרות שיש חשש שלא הבינו את השלכות הטיפול. גמזו הורה גם כי מרשם יינתן רק לאחר שיחה עם המטופלת בה יובהר המניע לבחירה באמצעי מניעה זה. יש הטוענים כי בכך מודה משרד הבריאות כי העדפה גורפת לדפו פרוברה עבור נשים ממוצא אתיופי הייתה נוהל מקובל בקופות החולים. לאחר שבוטלה מדיניות זו הייתה ירידה של מעל 30-40% בשיעור "מבקשות" הטיפול בעדה האתיופית.
חלוקת דפו פרוברה לנשים בדואיות בנגב
בספטמבר 2022 התפרסם תחקיר במגזין ליברל ממנו עולה כי גינקולוגים מרבים לרשום דפו פרוברה לנשים מהמגזר הבדואי בנגב. כך נמצא כי בקופת חולים מכבי נרשמו בחמש השנים שקדמו לפרסום התחקיר פי 2 מרשמי דפו פרוברה בדרום מאשר במחוזות השפלה וירושלים ובקופת חולים כללית נרשמו בתקופה זו פי 5 יותר מרשמי דפו פרוברה במחוז הדרום מאשר במחוז דן ופי 2.5 יותר מאשר בירושלים. נרמול הנתונים למספר הנשים המבוטחות בכל מחוז מעלה פער גדול אף יותר. רוב מרשמי הדפו פרוברה בדרום ניתנו לנשים בדואיות.
אריתריאה במשחקים האולימפיים
אריתריאה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סידני (2000), שנערכה שבע שנים לאחר שקיבלה את עצמאותה מאתיופיה.
לשלוש האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה שלחה אריתריאה רק ספורטאים מתחום האתלטיקה, ענף בו באופן מסורתי זוכות שכנותיה במזרח אפריקה בהישגים גבוהים, ולאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה לראשונה גם רוכב אופניים. באולימפיאדת אתונה (2004) זכה זרסנאי טדסה במדליית ארד בריצת 10000 מטר. עד כה, זוהי המדליה האולימפית היחידה בה זכה ספורטאי המייצג את אריתריאה. טדסה גם סיים במקום השביעי בריצת 5000 מטר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים טדסה במקום החמישי בריצת 10000 מטר. ספורטאים אריתראים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את יארד אסמרום, שסיים במקום השמיני בריצת המרתון, ואת קידאנה טדסה, אחיו של זרסנאי טדסה שסיים במקום העשירי בריצת 5000 מטר. באולימפיאדת לונדון (2012) סיים טדסה במקום השישי בריצת 10000 מטר, וטקלמריאם מדהין סיים במקום השביעי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בלט רץ המרתון גירמיי גבריסלסי, שסיים במקום הרביעי. זרסנאי טדסה סיים במקום השמיני בריצת 10000 מטר, ונגוסה טספלדט סיים במקום התשיעי
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
דאגלס מקארתור
דאגלס מקארתור (באנגלית: Douglas MacArthur; 26 בינואר 1880 – 5 באפריל 1964) היה גנרל הצבא ומדינאי אמריקאי. הוביל לשורה של ניצחונות צבאיים נגד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה ושימש כמפקד העליון של כוחות הברית, כמושלה הצבאי של יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמפקד כוחות האומות המאוחדות במלחמת קוריאה. ידוע בשל תרומתו להנחלת הדמוקרטיה ביפן אחרי המלחמה ובשל העימות הפומבי עם הנשיא הארי טרומן בשאלת השימוש בנשק גרעיני במלחמת קוריאה, עימות שהביא בסופו של דבר להדחתו על רקע של יחסי צבא-ממשל.
ילדות ונעורים
מקארתור נולד בליטל רוק שבארקנסו בשנת 1880 לגיבור מלחמת האזרחים האמריקנית לוטננט גנרל ארתור מקארתור הבן, ולאשתו מרי פינקני הרדי מקארתור. הוא גדל בבסיסי הצבא האמריקני, כבנו של קצין מקצועי, אשר התקדם בסולם הדרגות, עד שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל. מקארתור שאף ללכת בעקבות אביו, ובגיל צעיר הצטרף לפנימיה הצבאית האמריקנית ווסט פוינט. הוא סיים את הלימודים ראשון בכיתתו, בשנת 1903.
בעת שמקארתור השלים את לימודיו בווסט פוינט פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנת 1898 קיבל אביו של מקארתור את הפיקוד על הכוחות האמריקנים בפיליפינים, ולאחר מכן מינוי כמושלה הצבאי של הפיליפינים, בתקופת הביניים שבין כיבושם על ידי ארצות הברית ובין קבלת העצמאות של הארכיפלג. למעורבות זו בענייני המזרח הרחוק, והאוקיינוס השקט הייתה השפעה על דאגלס מקארתור לשארית ימי חייו.
מלחמת העולם הראשונה
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, עבר מקארתור לחיל הרגלים ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-42 של צבא ארצות הברית המכונה "קשת בענן", ונשלח לצרפת לחזית. הוא התקדם בשלבי הדרגות והתפקידים בכח המשלוח מראש מטה הדיוויזיה, מפקד הבריגדה ה-84 שלחמה במסגרת הדיוויזיה, ולבסוף מפקד הדיוויזיה בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). כאשר קיבל את דרגת הבריגדיר גנרל, היה החייל הצעיר ביותר שאי פעם קיבל דרגה זו בצבא ארצות הברית. בשנים 1917 ו-1918 השתתפה הדיוויזיה במלחמת החפירות שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה, בהדיפת מתקפתו של אריך לודנדורף ביולי 1918, ובהסתערות האחרונה במלחמה לעבר גרמניה.
מקארתור לקח חלק פעיל בלחימה, עוטר בעיטורים אמריקניים וצרפתים, ואף נפצע מספר פעמים במהלך הפעילות.
בין מלחמות עולם
לאחר המלחמה המשיך בקריירה הצבאית, בתחילה כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, ולאחר מכן במגוון תפקידים, ביניהם שירות רב שנים (1922–1930) במנילה בירת הפיליפינים, וראש מטה צבא ארצות הברית (1930 - 1935). במהלך שנים אלו שימש גם כראש המשלחת האמריקנית לאולימפיאדת אמסטרדם ב-1928.
במהלך תקופה זו התחתן בנישואי בזק עם אשת חברה עשירה בשם לואיז ברוקס. הנישואים היו כושלים, שכן אופיו הצבאי והפוריטני של מקארתור לא תאם את אופייה הראוותני של ברוקס, והשנים התגרשו לאחר שבע שנות נישואין, בשנת 1929.
בשנת 1932 היה מעורב מקארתור בפיזור הפגנת ענק של כעשרים וחמישה אלף חיילים משוחררים, אשר בשנות "השפל הגדול" בארצות הברית דרשו מענק המגיע להם כחיילים משוחררים. במהלך פיזור ההפגנה קיבל מקארתור הוראה מן הנשיא הרברט הובר שלא לפגוע במאהל החיילים המשוחררים. מקארתור התעלם מן הפקודה, ופיזר את החיילים המשוחררים ששהו במאהל, תוך שהוא מטיל את האחריות לפעולה על הובר, ומשבח את הובר על כי הורה לצבא על פעולה נחושה. היה זה דפוס פעולה שעתיד לחזור על עצמו במגעיו עם הרשויות האזרחיות בעתיד. שלושה נשיאים היו צריכים להתעמת עם דפוס פעולה זה. בעימות בינו ובין הובר נכשל הובר בריסונו. פרנקלין דלאנו רוזוולט הצליח לרתום את כישוריו של מקארתור לטובת המאמץ המלחמתי תוך ניצול מרבי של כישוריו הצבאיים, והימנעות מעימות פוליטי, ואילו הארי טרומן הגיע עמו לעימות, ממנו יצא הנשיא מנצח.
בשנת 1937 סיים מקארתור את שירותו בצבא ארצות הברית, וקיבל על עצמו את הפיקוד על הצבא הפיליפיני בדרגת פילדמרשל. הבנתו האסטרטגית את צורכי המזרח הרחוק ראתה בפיליפינים את הנקודה הקריטית בכל מלחמה עתידה בין ארצות הברית ויפן, והבנתו בפוליטיקה הבינלאומית הראתה כי מלחמה כזו היא בלתי נמנעת. לכן ביקש מן הנשיא הפיליפיני מנואל קזון את המינוי כמפקד צבאו.
באפריל שנה זו נישא בפעם השנייה, לג'יין פיירקלות'. זו הפעם נערכה החתונה בצנעה, וג'ין היא שהייתה לאשתו עד ליום מותו, וליוותה אותו במאבקים הקשים העתידים לבוא. בנם ארתור מקארתור הרביעי (הראשון היה סבו, מושל ויסקונסין, השני אביו, גיבור מלחמה ומושל הפיליפינים לזמן קצר, והשלישי אחיו, ששירת בחיל הים) נולד בשנת 1938.
ביולי 1941 ביקש מקארתור מן הנשיא רוזוולט לחזור לפעילות בצבא ארצות הברית, ובקשתו נתקבלה. הכוחות האמריקנים והפיליפינים מוזגו לצבא אחד, ומקארתור מונה לגנרל של ארבעה כוכבים, ומפקד הצבא המאוחד בפיליפינים. צבא זה כלל כמה עשרות אלפי חיילים אמריקנים וכמה עשרות אלפי פיליפינים נוספים. רובם לא ראו קרב מעולם. מולו עמד הצבא היפני שכלל כמה מאות אלפי חיילים, חלקם הגדול בעלי ניסיון של ארבע שנות מלחמה מאז פרוץ המלחמה במזרח הרחוק באירוע בגשר מרקו פולו בשנת 1937.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הושמד חיל האוויר האמריקני בפיליפינים בעודו על הקרקע. היפנים פלשו לפיליפינים ומקארתור הסיג את חייליו בפני הכח היפני. לאחר כמה שבועות של נסיגה, מצא עצמו מקארתור, עם כשמונים אלף מחייליו (חמישה עשר אלף אמריקנים, ושישים וחמישה אלף פיליפינים) מחופר בחצי האי באטאן, ובאי קורג'ידור. היפנים ניהלו מצור על שני ריכוזי הצבא ויצאו להתקפות חוזרות ונשנות על הנצורים. מקארתור פיקח באופן אישי על שדה הקרב, והוא ומשפחתו (בנו ארתור היה אז כבן ארבע) חוו ביחד עם החיילים את ההפגזות ואת הרעב.
בחודש פברואר 1942, משנראה היה כי כניעת הנצורים היא בלתי נמנעת, הורה הנשיא רוזוולט למקארתור לעזוב את האי ולפקד על הצבאות האמריקנים בדרום האוקיינוס השקט. עם הגיעו למקום מבטחים באוסטרליה, נשא נאום בו הבטיח לעם הפיליפיני את הבטחתו המפורסמת "שוב אשוב" (I Shall Return).
האויב ניצל את המלטותו של מקארתור לצורכי תעמולה, שכן זה השאיר מאחריו עשרות אלפי חיילים שעתה נדונו לכניעה, ליחס משפיל במחנות שבויים, למצעדי מוות ולהתעללות. בתגובה העניק לו הנשיא רוזוולט את "מדליית הכבוד".
בין השנים 1942 ו-1944 פיקד מקארתור על כוחות צבאות בעלות הברית (אמריקנים, בריטים, הולנדים ואוסטרלים) בדרום האוקיינוס השקט, וניהל אישית שורה של מערכות מוצלחות באזור גינאה החדשה ואיי שלמה. במערכות אלו גילה יכולת אסטרטגית מרשימה, ותפיסה של הקרב המודרני בקרקע, בים ובאוויר, במרחבי הענק של האוקיינוס השקט.
בשנת 1944 היה מצבם של האמריקנים במלחמה כזה שנשקלו שתי אופציות לפעולה. האחת היא כיבושו של האי פורמוזה (כיום טאיוואן) כבסיס קרקעי ואווירי למתקפה על יפן עצמה, והשנייה כיבושם של הפיליפינים לאותה המטרה עצמה. מקארתור ראה עצמו מחויב מוסרית ופוליטית לאנשי הפיליפינים להם הבטיח כי ישוב. גורמים אחרים בצבא ראו שיקולים אחרים. בפגישה שהתקיימה ביולי 1944 בהוואי עם הנשיא רוזוולט, הכריע רוזוולט לטובת מקארתור והורה על פלישה אל הפיליפינים. ב-18 בדצמבר 1944 היה השלישי בחיל היבשה האמריקאי שקיבל דרגת גנרל חמישה כוכבים (אחרי ג'ון פרשינג מפקדו במלחמת העולם הראשונה ויומיים אחרי ראש מטה צבא ארצות הברית ופקודו לשעבר ג'ורג' מרשל).
מושלה של יפן
ב-2 בספטמבר 1945 קיבל מקארתור את כניעתה של יפן על סיפון אוניית המערכה "מיזורי". בספטמבר 1945 התמנה מקארתור על ידי הנשיא החדש הארי טרומן למושלה הצבאי של יפן.
אחת מפעולותיו הראשונות של מקארתור, שהיה למעשה שליט בעל סמכויות בלתי מוגבלות ביפן, הייתה לקבל לביקור אצלו את הקיסר הירוהיטו. הקיסר, שהיה בעל מעמד של אל ביפן שלפני מלחמת העולם השנייה לא הודח מתפקידו אלא נותר כדמות סמלית, ועשה כל שביכולתו כדי לשתף פעולה עם השליט החדש. הייתה זו מערכת יחסים שתרמה לשני הצדדים, והביאה לשיקומה של יפן לאחר מאורעות המלחמה, שכללו את החרבת שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באמצעות פצצות אטום.
מקארתור עשה כל שביכולתו כדי לעצב את יפן החדשה לכדי מדינה מודרנית ודמוקרטית. בנוסף לשפיטת פושעי המלחמה ואנשי המשטר המלחמתי הישן, פעל לעידוד הדמוקרטיה, ולהענקת זכויות אדם, חופש דיבור, חופש דתי וחופש פוליטי לאזרחים היפנים.
ב-1946 הודיע כי צוות משפטנים שמינה ניסח חוקה ליפן. חוקה זו היא בתוקף ביפן עד היום. הייתה לו יד בניסוחה של החוקה, המקנה סמכויות לפרלמנט הדיאט תוך יצירת שלוש רשויות נפרדות - הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת. הממשלה היפנית והדיאט הקיים (שעדיין כלל נציגים מימי משטרו של טוג'ו) אישרו את החוקה. בשנת 1949 מסר את סמכויותיו לממשלה היפנית הנבחרת החדשה, ובשנת 1950 עזב את תפקידו.
בעיתונות תואר מקארתור כשליט מוחלט באזור האוקיינוס השקט המנהל מדיניות עצמאית ואינו ממלא את המדיניות של ממשלת ארצות הברית. במהלך שנת 1950 הוא ביקר בטאיוואן אצל צ'יאנג קאי שק והקים עמו שיתוף פעולה עם הכוחות הלאומנים של סין, בניגוד למדיניות אי ההתערבות של הארי טרומן.
מלחמת קוריאה
ביוני 1950 פתח הצבא הצפון קוריאני במתקפת פתע על כוחות קוריאה הדרומית והביא לפריצת מלחמת קוריאה. ארגון האומות המאוחדות אישר במליאה הכללית את הקמתו של כוח שיצא להילחם לטובת הדרום קוריאנים. מקארתור התמנה למפקד כוח זה אשר כלל בעיקר חיילים אמריקניים. תחילה נסוגו הכוחות האמריקאים מפני חיילי קוריאה הצפונית.
בספטמבר 1950 הוביל מקארתור את חיילי האו"ם בנחיתה אמפיבית נועזת מאחורי הקווים הצפון קוריאנים באינצ'ון. הנחיתה הצליחה מעל למשוער ולקראת סוף החודש כבשו כוחותיו את סיאול ועברו את קו הרוחב 38. לאחר הקרב הודה גנרל מקארתור לכוחות הלוחמים, ואמר כי "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר".
ב-1 באוקטובר דרש מקארתור מהכוחות הקומוניסטיים בקוריאה הצפונית להיכנע ולאפשר את כניסת כוחות האו"ם לקוריאה הצפונית. הכוחות בפיקודו הלכו וקרבו לגבול עם סין, שהייתה עתה מדינה קומוניסטית תחת שלטונו של מאו דזה-דונג. מלחמה זו אמורה הייתה להיות מלחמה מוגבלת. טרומן, אז נשיא ארצות הברית, שאף שכוחות האו"ם לא יתקדמו מהר מדי לקראת הגבול הסיני, שכן הבין כי הסינים עלולים לפרש מהלך כזה כתוקפנות אמריקאית. לעומתו, מקארתור העריך כי הסינים לא יפתחו במלחמה, למרות אזהרות ששידרו הסינים במושב האו"ם. בפגישה בין השניים באי וייק הזהיר טרומן את מקארתור כי לא יוסיף להתקדם במהירות אל עבר נהר יאלו. מקארתור סירב לקבל את פקודותיו והמשיך קדימה במלוא הכוח. ב-25 באוקטובר 1950 פתח הצבא הסיני במתקפה לאורך הנהר, כפי שאיים קודם לכן. התקפה זו גרמה לכוחות האו"ם לפתוח בנסיגה ארוכה ורבת קורבנות. מקארתור תואר כמי שלא העריך נכונה את כוונות הסינים ויכולותיהם. לאחר ייצובו של הקו בין הצדדים הלוחמים תמך מקארתור במתקפת נגד כוללת כנגד הסינים, ואף בפלישה לסין עצמה. מסמכים שנחשפו לאחר שנים רבות מלמדים כי מקארתור תמך בהטלת פצצות אטום על הסינים. טרומן לא הסכים לכך, מחשש למלחמה גרעינית כוללת ולמותם של מיליוני חפים מפשע.
בתחילת אפריל 1951, דרש מקארתור להטיל מצור על סין ולשלוח את חייליו של צ'יאנג קאי שק לפתוח חזית שנייה נגד סין. דברים אלו, שהיו מנוגדים למדיניותו של הנשיא טרומן, גרמו לנשיא להדיח את מקארתור מתפקידו ב-11 באפריל 1951.
לאחר מלחמת קוריאה
מקארתור חזר לארצות הברית נישא על גל של תמיכה במאבקו כנגד טרומן. הייתה זו הפעם הראשונה בה דרכה רגלו בארצות הברית היבשתית מזה 11 שנים, והוא זכה לקבלת פנים של מנצחים, הכוללת נאום בקונגרס ומצעד ניצחון. בנאומו זה נשא את אמרתו המפורסמת - "חיילים ותיקים אף פעם אינם מתים, הם רק נמוגים" (Old soldiers never die, they just fade away).
כבר בשנת 1948, בעת היותו מושל יפן, התמודד מקארתור על מועמדות הרפובליקנים לנשיאות ארצות הברית, אך לא הצליח ופרש מהמרוץ. עם שובו לארצות הברית עלו ציפיות כי הוא יתמודד על משרת המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של שנת 1952, אך חקירה פומבית של הסנאט אודות אירועי הדחתו, תרמה לצינון הרוחות ולדעיכת הפופולריות שלו, אל מול גנרל אחר ששאף לאותו המינוי עצמו, דווייט אייזנהאור.
עם דעיכת שאיפותיו הפוליטיות בילה מקארתור את שנותיו האחרונות בניו יורק, עם משפחתו.
בנוסף למדליית הכבוד, עוטר מקארתור במספר גדול של אותות ועיטורים ובהם צלב השירות המצוין ומדליית האוויר ובעיטורים זרים רבים ובכללם תואר אבירות במסדר האמבט הבריטי, אות לגיון הכבוד וצלב המלחמה הצרפתיים ועיטורים מ-17 מדינות נוספות ובהן הפיליפינים וקוריאה.
Punk'd
פאנק'ד (באנגלית: Punk'd) היא תוכנית טלוויזיה אמריקאית מסוגת המציאות המצולמת בעזרת מצלמה נסתרת ובה נמתחים ידוענים. התוכנית שודרה לראשונה בערוץ הטלוויזיה MTV בשנת 2003 ונוצרה על ידי ג'ייסון גולדברג ואשטון קוצ'ר שהוא גם מפיק ומנחה התוכנית. תוכנית זו נשאה דמיון לתוכנית דומה מהעבר בשם Candid Camera שבה היו מותחים ידוענים. המילה Punk'd היא מהמילה 'prank' (אנגלית: מתיחה) ומשמשת כסוג של סלנג המתאר את הקורבן במתיחה.
ב-25 במאי 2013, החברה שמאחורי התוכנית Katalyst Media, הודיעה שהעונה העשירית בתהליכי צילום. נכון למאי 2014, לא פורסם מידע נוסף לגבי העונה העשירית.
היסטוריה ופורמט
במקור, MTV ואשטון קוצ'ר פיתחו סדרה בשם Harassment (אנגלית: הטרדה), תוכנית מצלמה נסתרת שבה נמתחים אנשים רגילים. אולם, בינואר 2002 במתיחה שנערכה על ידי קוצ'ר במלון בעמק לאס וגאס שבנבדה, גופה מזויפת הייתה מעורבת במתיחה והזוג שנמתח תבע את קוצ'ר ,MTV ואת המלון ב-10 מיליון $. מאוחר יותר קונספט הסדרה עובד מחדש ובו הוחלט למתוח ידוענים. המתיחות נערכו במגוון מקומות, פרטיים וציבורים. המתיחה הראשונה נערכה בביתו של הזמר והשחקן האמריקאי ג'סטין טימברלייק, במתיחה טימברלייק שוכנע שסוכני הממשלה מחרימים את רכושו עקב מיסים שלא שילם. מגזין טיים מיקם את המתיחה במקום השלישי ברשימת 32 הרגעים הכי אפים בהיסטוריה של תוכניות המציאות.