cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוואוואניה
דוואוואניה (בהונגרית: Dévaványa) היא עיירה בצפון מחוז בקש, בנפת גיומנדרד, באזור המישור הגדול הדרומי בהונגריה. שם העיירה נובע מכינוי של השם הפרטי הסלאבי "איוון" (וניה) והמילה "לחלק" (שמשמעותה היום "להתייעץ"). דוואוואניה שוכנת בחלק הצפוני של המחוז, בקצה הדרומי של מישור דוואוואניה. היא מקושרת לגיומנדרד ו-וסטה באמצעות רשת רכבת (קו הרכבת לקישאויסאלאש (Kisújszállás) נסגר בראשית שנות השבעים). דרכים מדוואוואניה מובילות אל גיומנדרד וקרשלדאן (Körösladány).
אקלים
האקלים של אזור דוואוואניה חם ויבש. מספר שעות השמש בשנה הוא כ-2,000. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בדוואוואניה היא 10.3-10.4 מעלות צלזיוס, הממוצע השנתי של נתוני הטמפרטורות הגבוהות הוא 34.1-34.4 מעלות צלזיוס. הממוצע של טמפרטורות המינימום הוא -16.7 °C. דוואוואניה מאופיינת בתנודות קיצוניות בטמפרטורה. התפלגות כמות המשקעים של 540–570 מילימטרים בשנה אינה אחידה. בדוואוואניה כיוון הרוח השכיח הוא צפון, צפון מזרח ודרום.
היסטוריה
לפי הידוע, אזכורו המוקדם ביותר של היישוב במסמכים היסטוריים הוא משנת 1334. באותה תקופה השתייכה דוואוואניה למחוז בקש. בשנת 1422 סיפח זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את דוואוואניה למחוז הווש (Heves). בעדות שפרסם המלך לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה, בשנת 1523 הוזכרה דוואוואניה כעיר שוק (opidum Wanya). ניתן למצוא את דוואוואניה גם במפת הונגריה משנת 1528 בשם Wama.
משנת 1621 ישנם נתונים על האצולה של היישוב. בשנת 1647, במפקד מס של מחוזות הווש וקולש-סולנוק, נמצא כי 14 מ-67 האצילים של המחוז התגוררו ביישוב. הם היוו את הגוש האריסטוקרטי המאוכלס ביותר בשני המחוזות. חותם היישוב משנת 1659 הוא DEVA VANIA PEOCETI.
בשנת 1693 כבש צבא טטרי את הכפר באופן זמני. חלק מתושביו ברחו. במפקד במחוז הווש בשנת 1711 נזכר היישוב בשם "Oppidum Ványa", כלומר "עיר השוק של ואניה" (דוואוואניה). על אף שנקראה oppidum ("עיר שוק") כבר במאה ה-17, לא קיבלה דוואוואניה רשמית מעמד של עיר שוק עד שנת 1774. מעמדה זה נשמר עד 1872. משנת 1793, עם הקמת הקהילה המקומית של הכנסייה הקתולית, חדלה בלעדיותה של הכנסייה הרפורמית הקלוויניסטית ביישוב.
במהלך המהפכה ומלחמת העצמאות בשנים 1848–1849, הפכה דוואוואניה לבירת מחוז הווש למספר שבועות, מכיוון שממשלת המחוז הנמלטת מצאה מקלט ביישוב. בשנת 1854, על פי מפקד האוכלוסין המחוזי, היו בדוואוואניה 8,165 תושבים.
באפריל 1872 בוטל מעמד עיר השוק של היישוב, והגדרתה השתנתה לכפר גדול. בשנת 2000 קיבלה דוואוואניה תואר עיר במעמד טקסי.
יהודים
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בדוואוואניה כ-150 יהודים מבין כ-15,000 תושבים. במאי 1944 רוכזו יהודי היישוב בגטו. צעירים יהודים הורשו לצאת מהגטו לעבודה. ביוני 1944 נשלחו יהודי הגטו לריכוז בבית חרושת לסוכר בסולנוק ומשם גורשו לאושוויץ.
נקודות עניין
בדוואווניה יש כנסייה קתולית שנבנתה בשנת 1908 בסגנון הבארוק, וכנסייה קלוויניסטית שנבנתה ב-1887. גובה צריחה הוא 63 מטר והיא הכנסייה הגבוהה ביותר באזור טיסאנטול. בכפר מבני ציבור רבים, ספריה, פארק לאומי ואתר דיג.
ערים תאומות
לדוואוואניה ברית ערים תאומות עם:
גטו קישינב
גטו קישינב (ברומנית: Ghetoul din Chișinău) היה מחנה ריכוז ליהודי קישינב והסביבה, שהוקם תחת שלטון רומני, לאחר כיבוש העיר קישינב על ידי צבא רומניה והוורמכט, במבצע מינכן, במלחמת העולם השנייה, ביוני 1941.
מיד עם כיבוש העיר החלו החיילים הכובשים והמפקדים הזוטרים, בעיקר הרומנים, במעשי שוד, אונס ורצח יהודים ברחבי העיר. גוויות נערמו ברחובות והמצב הדאיג את הפיקוד הגרמני, שחשש מפני מגפות. במפגש בין מפקד האינזצקומנדו 11a הגרמני, פאול צאפּ, ובין המפקד הצבאי של העיר מטעם הארמייה הרביעית, הקולונל הרומני דומיטרו טודוסה, הוחלט להקים גטו בו ירוכזו יהודי העיר. נפסקו מעשי הרצח הפראיים וב-24 ביולי החלו לאתר את היהודים ולרכז אותם באזור, שישמש כגטו. ב-25 ביולי 1941 הורה הגנרל הרומני קונסטנטין וויקולסקו, שמונה מאוחר יותר, בספטמבר, למושל בסרביה, להקים את גטו קישינב. הודעה, על הקמת הגטו וחובת היהודים להתייצב בו, הודבקה ברחובות קישינב. לצורכי הקמת הגטו נקבע שטח במורד העיר, בשכונה הענייה ויסטרניצ'ן, בה גרו בעיקר יהודים עניים והמקום הוקף בגדר עץ גבוהה באורך ארבעה קילומטרים. בתוך השטח המוקף נותרו כמאה משפחות לא יהודיות, שלא הוגבלו בכניסתן או ביציאתן מהגטו.
יושבי הגטו נשלחו בהדרגה לטרנסניסטריה, כשמרביתם מתים או נרצחים בדרך, לאחר שעברו שוד, אונס והתעללות. משלוח היהודים האחרון יצא מהגטו במאי 1942.
רקע היסטורי
חבל בסרביה, שהיה מאוכלס ברומנים ובני מיעוטים רבים כולל יהודים, היווה נושא שנוי במחלוקת בין רומניה ובין ברית המועצות. רומניה ניצלה שעת כושר בעת מלחמת האזרחים ברוסיה וביצעה סיפוח של החבל. עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1918 הכריזה בסרביה, ב-24 בינואר 1918 על עצמאותה וב-27 במרץ 1918 החליטה מועצת הארץ שלה על האיחוד עם רומניה.
באוקטובר 1920, בהסכם פריז, הכירו מדינות ההסכמה (פרט ליפן) באיחוד שבין רומניה ובין בסרביה. ברית המועצות, שלא לקחה חלק בהסכם זה, מעולם לא הכירה באיחוד. לפני מלחמת העולם השנייה ואחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הגישה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו תבעה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה. רומניה נאלצה לציית ולצאת והחבלים סופחו לברית המועצות ב-1940. מעשה זה שימש כעילה עיקרית לברית, שכרתה רומניה עם גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות במטרה להחזיר לעצמה את החבלים האלה. במהלך מלחמת העולם השנייה כבש צבא רומניה יחד עם הוורמכט את החבלים האלה במסגרת מבצע מינכן, אך נאלץ לסגת מהם לאחר שינוי מגמת המלחמה וניצחונו של הצבא האדום.
ברומניה, לקראת מלחמת העולם השנייה, התקיימה דיקטטורה צבאית של יון אנטונסקו, שהמשיך מגמה של מדיניות אנטישמית, שעסקה בגזל מאורגן של רכוש היהודים, שלילת זכויותיהם והדרתם מהחיים הציבוריים. השלטונות הרומניים האשימו את היהודים, ללא יסוד, בגזילת חבלים מרומניה על ידי תכתיב וינה ועל ידי ברית המועצות, ותכננו טיהור אתני.
ניקוי השטח
ניקוי השטח (ברומנית: curățirea terenului) היה מונח הקוד הרומני המקביל לפתרון הסופי הגרמני. ב-18 וב-19 ביוני הקריא ראש הז'נדרמריה, קונסטנטין זמפיר וסיליו, באוזני מפקדי ז'נדרמריה את הפקודה הסודית ל"ניקוי השטח" מיהודים בבסרביה ובבוקובינה. ההוראות, שהועברו בעל פה, הגיעו מיון אנטונסקו עצמו וכללו ציווי להרוג את יהודי האזורים הכפריים של בסרביה ובוקובינה ואת היהודים העירוניים לכלוא בגיטאות ובהמשך לגרש אותם מזרחה לטרנסניסטריה, וכשניתן יהיה, גם מעבר להרי אורל. באוקטובר 1941, הודיע יון אנטונסקו, בישיבה של מועצת השרים של רומניה, על כוונתו להגלות סופית את כל יהודי בסרביה ובוקובינה. בקישינב, בירת בסרביה, חיו בין מלחמות העולם כ-42,000 יהודים, שהיוו כ-36% מאוכלוסיית העיר. לאחר הסיפוח הסובייטי של בסרביה נהרו לעיר יהודים רבים ומספרם הגיע לכ-60,000.
עבודות כפייה ורצח יהודים
חיילים רומנים אספו את יהודיי קישינב וריכזו אותם במקום אחד, כשהם מבטיחים, שלא יפגעו בהם ומאיצים בהם להזדרז ולקחת איתם מעט ככל האפשר. הם הובילו אותם לשטח ריק והעמידו אותם שם ללא מזון או שתייה תחת השמש הקופחת. מיד עם ריכוז יהודי קישינב, ב-24 ביוני, בשוק הישן, הגרמנים רצו להוציא אותם להורג, אך הרומנים לא הסכימו. הרומנים ראו בבסרביה חלק מרומניה ולא היו מוכנים שקצין גרמני לא בכיר יקבע איך יתנהלו העניינים בשטחם. הם תבעו לקבל הוראה מבוקרשט או מהשלטונות הצבאיים שלהם, ולמחרת הגיעה הוראה לא להרוג את היהודים.
האנטישמיות הייתה נפוצה מאוד בקרב האוכלוסייה המקומית, לפי מסמכי צבא רומניה בחודשים הראשונים של כיבוש בסרביה התקבלו יותר מ-50,000 מכתבי הלשנה נגד היהודים, שנכתבו על ידי המקומיים.
רצח בני הערובה
הרצח המתוכנן הראשון של יהודי גטו קישינב בוצע בפקודת מפקד הגטו - מדובר בכמאה יהודים, שנעצרו מיד עם הקמת הגטו והיו אמורים לשמש כבני ערובה. שמותיהם לא ידועים, לא נערך רישום, אך ידוע שהיו ביניהם אנשי רוח, בעלי מקצועות חופשיים, עשירים ורבנים.
פרטים על כך נודעו מדוחות האיינזצגרופן ומעדויות של ניצולי הגטו.
ההרג ההמוני ב-ויסטרניצ'ן
בערבו של אותו יום שבו 39 מהמבוגרים יותר מבין הגברים וסיפרו, שכל היתר נורו ליד ויסטרניצ'ן והוטלו לתוך בורות, שנחפרו כהגנה נגד טנקים של הסובייטים. הם כיסו אותם באדמה ונשלחו להודיע על כך. למחרת הגיע גם הסגן ואישר זאת. כמה ימים לאחר מכן באו נוצרים מהסביבה והתלוננו על הריחות והדם הניגר מהקבר. נשיא הקהילה עם עשרים יהודים יצאו למקום, שם כיסו היטב את הגופות באדמה ולאחר מכן אמרו קדיש. באירוע זה נרצח גם הרומני יון כרמן, שהגיע לגטו עם רעייתו היהודייה.
מידע זה התגלה במהלך משפטם של מפקדי האינזצקומנדו 11A פאול צאפ, לאו קרל אאוגן, הרוזן פון דר רקה, נואה קרל היינריך ומוהלמאייר גאורג הרמן במינכן, בפברואר 1970.
ההרג ב-גידיגיצ'י
כעבור כשבוע הגיע לגטו מפקח דרכים ודרש לקבל לעבודה במקום הקרוי גידיגיצ'י חמש מאות גברים. ניתנו לו הגברים המבוקשים ועוד עשרים וחמש נשים, שנועדו לבשל עבור הגברים. כעבור כשבוע חזרו כמאתיים גברים מותשים לגמרי - יתר ה-325 לא שבו מעולם.
על פי דוח מספר 7 מ-27 באוגוסט 1941, של הגדוד העשירי של הז'נדרמריה הרומנית, מסתבר שיחידה רומנית, שהתעכבה בתחנת הרכבת בדרכה לחזית, תקפה את היהודים. על פי פקודה של גנרל יואן טופור הפרשה נסגרה ולא הוזכרה יותר. במשפטו של הקפטן ראדו יונסקו, באוקטובר 1950, הודה האחרון, שהיהודים נורו לפי הוראות הצבא בגלל מרי ותקיפת יחידות צבאיות. פקודת הירי ניתנה על ידי לוטננט קולונל ניקולאה דלאנו (Nicolae Deleanu).
עד סוף אוגוסט 1941 רצחו אנשי איינזצקומנדו 11 ושותפיהם הרומנים מעל אלפיים יהודים, נוסף על כמאה בני הערובה שנרצחו ביום הראשון של הגטו. הרומנים והגרמנים המשיכו להוסיף לגטו יהודים, שנמצאו ברחבי העיר ובסביבתה וכך הגיע, ב-1 בספטמבר 1941, מספר יושבי הגטו ל-11,252.
ההרג בבית העלמין היהודי
לפי מקורות היסטוריים סובייטיים, נמצאו בבית העלמין היהודי של קישינב, בקבר שנפתח לאחר השחרור, 837 גופות ירויות, חלקן, על פי הממצאים, נקברו בעודם בחיים עם ידיים כבולות. העובדות אומתו על ידי חקירה רפואית-משפטית ועל ידי עדי ראייה.
הוועד המנהל
בתחילת אוגוסט, כדי לנסות למנוע את המשך הרציחות, הקימו יושבי הגטו היהודים ועד. הוועד נשא את השם "קהילת יהודי גטו קישינאו" (ברומנית: Comunitatea evreilor din ghetoul Chișinău). בראש הוועד ניצב ד"ר שמואל גוטמן-לנדאו וסגנו היה עורך הדין אברהם שפירו (במקורות מכונה לעיתים שפירין או שפירא). המטרה הראשית של הוועד הייתה לנסות להפסיק את רציחות יהודי הגטו ואכן, מיד לאחר הקמת הוועד ואחרי ששולם השוחד הראשון למפקד הגטו, הוא התבקש למנוע מסירת יהודים נוספים לגרמנים. המפקד הבטיח, אך לא עמד בהבטחתו. הוועד גייס משאבים, מיהודי הגטו, שעוד היו להם, מאישים מחוץ לגטו ומפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, כדי לשלם שוחד שבועי למפקדי הגטו ולעזור לעניים.
הוועד ניהל את המגעים עם השלטונות והכין את רשימות היהודים, שיצאו לעבודה. הוועד גם ארגן מאפיה לאפיית הלחם עבור יושבי הגטו, בית חולים, בתי מרקחת, גן ילדים ובית יתומים עבור 28 הילדים שהוריהם מתו בגטו. השלטונות ערכו חיפוש בבית החולים והחרימו מיטות, שמיכות ותרופות.
הוועד יצר קשר עם הנהגת יהדות רומניה, עם וילהלם פילדרמן ועם הרב הראשי של יהודי רומניה, אלכסנדר שפרן. הקשר נוהל באמצעות אישית, שביקרו בגטו, באמצעות מברקים ובאמצעות הטלפון.
השלטונות אפשרו קיומו של שוק פעמיים בשבוע, שוק בו איכרים מהסביבה הציעו את מרכולתם תמורת חפצי ערך וכסף של הקונים היהודים.
לקראת חגי יום הכיפורים וראש השנה, ב-11 בספטמבר, הוועד ביקש ממפקד הגטו לתת ימי חופש מעבודה ליהודים, יום אחד ביום הכיפורים ויומיים בראש השנה, כדי שיוכלו להתפלל בשני בתי הכנסת שהקימו בגטו. המפקד, קולונל אאוג'ן דומיטרסקו (Eugen Dumitrescu), אישר חופש בראש השנה וסירב למתן חופש ביום הכיפורים. ביום הראשון של ראש השנה בכל זאת נלקחו קבוצות יהודים לעבודת כפייה וחברי הוועד זומנו לפגישה אצל מפקד הגטו. ביציאת חברי הוועד מהפגישה סירבו לספר מה נאמר להם וראש הוועד ואשתו הביעו רצון להתאבד. כעבור כמה ימים, קצין בכיר רומני אפשר לשפירו לנסוע בבגדי קצין רומני, לבוקרשט, למפגש עם פילדרמן ושפרן. היציאה התאפשרה לאחר ששפירו התחייב במילת כבוד לחזור לגטו.
ראשי יהדות רומניה שמעו ב-10 באוקטובר את דיווחי שפירו על החיים בגטו, על הרציחות, הגזל, האונס והגירושים, הזדעזעו וניסו כמיטב יכולתם להשפיע, אך לא הצליחו בכך. שפירו חזר כמובטח, גורש במשלוח של 20 באוקטובר ונורה מעבר לדניסטר. ניסיונותיו הנואשים של לנדאו לעצור את הגירושים העלו חרס בידו. ב-22 באוקטובר הוציא יון אנטונסקו צו, שאסר את גירוש היהודים המומרים ושל חברי בית מחוקקים לשעבר (לנדאו היה אחד מהם). ב-30 במרץ 1942 בוטל הצו. ב-20 במאי נכללה משפחת לנדאו ברשימת המגורשים - אשתו הרופאה סיפקה את החומרים והזוג התאבד. הם התגלו, אך מאוחר מדי לגביו, אשתו ניצלה.
הפיקוד והשמירה
לאיסוף יהודי העיר הוקצבו יומיים, ביום הראשון נאספו היהודים והוחזקו בשוק העירוני הישן (piața veche), תחת שמש קופחת, ללא מזון, ללא שתייה וללא גישה לשירותים. קפטן יואן פרסקיוֶסקו, מפקד פלוגה 23 של המשטרה הרומנית, שהיה למפקד הגטו ב-15 הימים הראשונים, נאם בפני היהודים ואמר להם, שהם היו מיועדים למות, אך מלך רומניה התערב לטובתם, לכן יינתן להם בינתיים לחיות.
הגטו היה כפוף לפיקוד הצבאי של העיר ובזה הייתה תחלופה רבה. קולונל דומיטרו טודוסה פיקד על העיר מ-18 ביולי ועד 1 בספטמבר 1941. בשבוע שבין 1 בספטמבר עד 7 בספטמבר הפיקוד היה בידי גנרל קונסטנטין פנאיטיו. אחריו פיקד קולונל אאוג'ן דומיטרסקו (Eugen Dumitrescu) עד 15 בנובמבר 1941.
שומרי הגטו הובאו מיחידות שונות ובהן היו גם:
מספר היהודים, שהוכנסו לגטו, עלה על עשרת אלפים. בימים הראשונים הכניסות לגטו היו פתוחות, אך היהודים הוזהרו לא לצאת. כעבור כמה ימים, עם הקמת הגדר, הוצבה שמירה על הכניסות ונוספה גדר תיל. השמירה, שהייתה בתחילה בידי חיילים, הועברה בהמשך לידי פלוגת משטרה מספר 10 ושוטרים עירוניים. לגטו היו שני פתחים רשמיים, אחד לכניסה והשני ליציאה, אך יהודים היו חייבים באישור כדי לצאת. על הפתחים ועל הגדר שמרו בין 80 ל-250 חיילים ושוטרים והיו כל הזמן תלונות על מחסור בכוח אדם לצורכי שמירה. למרבית הבתים היו חצרות עם כניסה קדמית וגם כניסה אחורית והיו גם מנהרות, לכן חרף הגדר וחרף השמירה היו בריחות והברחות. השומרים הרומנים היו מוכנים להבריח יהודים תמורת שוחד כספי או של חפצי ערך, בעיקר תכשיטים. התעריף היה של אלף עד אלף וחמש מאות לאי לאדם.
אונס היהודיות
החיילים הרומנים, שכבשו את קישינב עסקו לא פעם באונס יהודיות. לאחר ריכוז היהודים בגטו, נהגו יחידות צבאיות רומניות, בדרכן לחזית, לעבור דרך הגטו, כדי לאנוס יהודיות צעירות. חלק מהצעירות שנאנסו, נרצחו לאחר מכן והיו גם כאלה שהתאבדו. שיירות היהודים, שפונו מגטו קישינב בדרכן לטרנסניסטריה, נתנו הזדמנויות נוספות לז'נדרמים הרומנים ולאיכרים, לשדוד את היהודים ולאנוס צעירות יהודיות. מעבר לאורחיי, כמעט ולא נשאר מה לשדוד אצל היהודים, לכן התרבו מקרי אונס היהודיות ורציחות סדיסטיות. בין האנסים והרוצחים התבלטו ז'נדרמים רומנים מסוימים. סמל ראשון גאורגה גרמן (Gheorghe Gherman) חטף מתוך עגלה בחורה יהודייה שישבה בקרב בני משפחתה, הטיל אותה לתוך תעלה ואנס אותה וזה רק מקרה אחד מתוך רבים, שהוזכרו במשפטו. המשפט, שנערך בימי משטר אנטונסקו, לא נערך באשמת אונס או רצח או שוד היהודים; הוא הואשם בכך שרימה איכרים, מכר להם חבילות של יהודים, שלא כללו חפצים אלא גופות יהודים ארוזות בשמיכה או סדין - והאיכרים התלוננו נגדו. ממלא מקומו של גרמן, סמל ראשון אנגל לונגולסקו (Anghel Lungulescu), נהג באותה צורה, שדד את היהודים ואנס את היהודיות. גם הוא נשפט בימי אנטונסקו, אך לא על הפגיעה ביהודים, אלא על כך שלקח לעצמו את הרכוש, שהיה שייך למדינה.
ענידת הטלאי הצהוב
ההוראות לגבי ענידת טלאי צהוב על בגדי היהודים בגטו קישינב השתנו כמה פעמים, אולי גם בעקבות השתדלותו של וילהלם פילדרמן אצל חברו לשעבר לספסל הלימודים, יון אנטונסקו. באוגוסט 1941 ציוותה נשיאות מועצת השרים של רומניה על כל היהודים בשטחים שממזרח לדניסטר לשאת את הטלאי הצהוב. בהמשך ציווה משרד הפנים הרומני, שהיהודים לא יענדו טלאי צהוב. פיקוד המשטרה האזורי בבסרביה ציווה על היהודים לענוד טלאי צהוב. בספטמבר מצווים היהודים בכל השטחים המפוקחים על ידי גרמניה הנאצית לענוד טלאי צהוב ומשרד הפנים הרומני מצווה על יהודי בסרביה ובוקובינה לענוד טלאי צהוב. למחרת יון אנטונסקו ביטל את ההוראה.
השחיתות והבריחות
ריבוי הבריחות מהגטו והשחיתות הנפוצה של השומרים הפכו לשם דבר והגיעו גם לאוזני השלטונות בבוקרשט. לקראת סוף נובמבר 1941 יצא אובידיו ולדסקו, המזכיר הכללי של מועצת השרים של רומניה, יחד עם קבוצת חוקרים, כדי לבדוק את נושא הבריחות והשחיתות בבוקובינה, בצ'רנוביץ ובקישינב. הוא דיווח בדצמבר על הבעיות בגטו קישינב ואנטונסקו אישר פורמלית הקמתה של ועדת חקירה. הוועדה הוקמה בדצמבר והגישה מסקנותיה בינואר 1942.
חיסול הגטו
גירוש יהודי גטו קישינב התחיל ב-12 באוקטובר 1941 ונמשך עד סוף אוקטובר, כשנשארו בגטו רק מאתיים איש המוגדרים כיהודים - הם גורשו ב-20 במאי 1942. ב-30 ביוני 1942 נשלחו לטרנסניסטריה אחרוני היהודים מגטו קישינב, 224 יהודים, כולל 20 ילדים. בין המשולחים היו שליומה שוורץ בן שנה וחצי ופלוריקה פפי ויינשטיין בת שלושה חודשים.
בבוקר ראש השנה, בשעה שכולם התפללו בשני בתי הכנסת בגטו, היודנראט בראשות לנדאו קיבל הוראה להופיע בפני המפקד הגטו. לאחר שובם רבים נדהמו לשמוע שדוקטור לנדאו ואשתו רצו להתאבד. באותו ערב, עורך הדין שפירו נשלח שוב לבוקרשט בעזרת קצין רומני. למחרת חזר שפירו לגטו לאחר שנפגש עם וילהלם פילדרמן ועם הרב אלכסנדר ספרן. מהם שמע שהשלטונות הרומניים בבוקרשט החליטו לחסל את הגטו ולשלוח את כל היהודים לטרנסניסטריה. הם תכננו לעשות את זה בארבעה משלוחים של 2500 אנשים כל אחד.
שיירות המגורשים מהגטו
לא ידוע מה בדיוק היה גורל המשלוח הראשון, ליהודים שנותרו בגטו נאמר על ידי קצין רומני ממוצא גרמני, שעקב אחר ההובלה, שכולם נורו למוות, כשחצו את הדניסטר, חלקם אפילו הושלכו ישירות לנהר.
מועצת הגטו ניסתה בשיטות שונות לעכב גירוש היהודים. הם קיוו שאחיהם בבוקרשט יצליחו לבטל את רוע הגזרה. הם הצליחו להקטין את מספר המגורשים בכל משלוח. דוקטור פילדרמן שלח מכתב ליון אנטונסקו בתאריך 11 באוקטובר 1941, בו תיאר את כל המתרחש בגטו כולל הגירושים. הוא סיים במשפט הבא: "זהו מוות, מוות של חפים מפשע, שכל אשמתם היא היותם יהודים". תשובתו של אנטונסקו הגיעה במהירות ופורסמה בכל העיתונים הרומנים ב-19 באוקטובר 1941. לפי התשובה, היהודים היו אשמים בכל הפשעים, כולל מסירת בסרביה לברית המועצות.
במהלך אוקטובר 1941 נמשכו הגירושים מהגטו. מדי יום עזבו מאות יהודים את הגטו בטורים ארוכים לכיוון טרנסניסטריה. נציגי הבנק הלאומי הרומני נכחו תמיד, כדי לאסוף את חפצי הערך, שנותרו לפני שהמגורשים המשיכו במסעם. בדרך, הז'נדרמריה תקפה את היהודים. היו מאות יהודים מתים בצד הדרך. הם הגיעו במשלוחים הראשונים. החולים, הקשישים והילדים פיגרו מאחור והם נורו על ידי הז'נדרמריה. חקלאים המתינו בצד הדרך כדי לשדוד את היהודים. לפעמים האיכרים "קנו" את היהודים המתים או אפילו לפני מותם, מהז'נדרמרים. האיכרים לקחו את כל הבגדים מהגופות.
המשלוחים האחרונים שעזבו את הגטו היו, על פי הצו הסודי 24206, שבוצע על ידי בטליון 20, מקלעים, ב-25 באוקטובר 1941 – 1004 יהודים, בעזרת 123 עגלות וב-31 באוקטובר – 257 יהודים, בעזרת 80 עגלות. העגלות שמשו להובלת החולים וכל האחרים הלכו ברגל. פדרציית המועצות היהודיות שלחה עורך דין נוצרי בשם מושאט בתקווה שיוכל לעצור את הגירושים. ב-30 באוקטובר הוא שלח דוח קצר לבוקרשט: "הפסדתי בתיק. כל הלקוחות שלי נמצאו אשמים... "
הגטו לא חוסל לחלוטין גם לאחר תאריך זה. קורבנות חדשים הובאו כאשר הגטו המשיך להיות המקום המרכזי עבור יהודים מבסרביה שהצליחו להסתתר עד אז בעיר, בקרבת מקום או בעיירות רומניות. הרחובות שבהם חיו היהודים, כמו גם הגטו עצמו, נראו כאילו עברו אסון טבע. הרחובות היו ריקים והבתים נפרצו על ידי גנבים. בתי הכנסת נהרסו וספרי תורה קרועים היו פזורים ברחוב. עד מהרה הצליחו הרשויות לאסוף 200 יהודים בגטו. במאי 1942 הורה המפקד הצבאי של העיר, גנרל קונסטנטין וויקולסקו, לחסל את כל היהודים מהגטו. זה היה אמור להיעשות עד 21 במאי - יום מיוחד בשנה לקונסטנטין הקדוש ולהלנה הקדושה. באותו יום כולם הובאו למרכז השליטה, שם חיפשו עליהם ביסודיות אחר חפצי ערך. אחר כך הם הועלו על קרונות רכבת ונשלחו לטרנסניסטריה.
המיוחסים
על פי הוראותיו של יון אנטונסקו היו גם יהודים מיוחסים, שזכו ליחס מיוחד, אפילו בגטו קישינב. בין המיוחסים נמנו היהודים המומרים, הנשואים לבני זוג נוצרים ומחוקקים לשעבר, שהצביעו בזמנו למען איחוד בסרביה עם רומניה. מיוחסים אלה זכו לא להיכלל במשלוחי המגורשים הראשונים, אך בסוף גם הם גורשו.
ההנצחה
בקישינב, ברחוב ירושלים, בקרבת המקום בו הייתה הכניסה הראשית לגטו קישינב, הוקם ב-1993 אתר הנצחה לקורבנות גטו קישינב. יוצרי האתר היו האדריכל סמיון שויחט והפסל נאום אפלבאום. האתר עשוי משני גושי גרניט אדום, כשהחלל שביניהם יוצר מגן דוד וממול ניצבת דמות מארד. הכיתוב, ברוסית, ברומנית ובעברית מבטיח לקורבנות גטו קישינב שהחיים לא ישכחו אותם. האנדרטה הוזמנה ונבנתה במימון אגודת ניצולי הגטאות והמחנות.
ב-2013 הושחת האתר וצויר עליו צלב קרס. ב-2016, ביוזמת ראש הקהילה היהודית המקומית, שוקם האתר. המקום משמש לאסיפות זיכרון לקורבנות השואה.
ב-1976 יצא לאור בהוצאת קריית ספר, בישראל, הספר של דויד דורון ספקטור, גיטו קישינוב - הפוגרום הסופי.
ב-1995 פרסם פרופסור שמואל אהרוני, אחד מניצולי גטו קישינב, את הספר Memories of the Holocaust: Kishinev (Chisinau) 1941 - 1944.
ב-2015, בארצות הברית, בהוצאה לאור Tuscaloosa של אוניברסיטת אלבמה, יצא לאור הספר The Kishinev ghetto, 1941-1942 : a documentary history of the Holocaust in Romania's contested borderlands מאת פול שפירו. כעבור שנה, ב-2016 הופיע ברומנית Ghetoul din Chișinău, 1941-1942, תרגום של ניקולאה דרגושין.
א-דרעיה
א-דרעיה (בערבית: الدرعية) היא כיום פרוור צפון-מערבי של ריאד, ערב הסעודית עם אוכלוסייה של 61,609 תושבים (לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022). היישוב המקורי מורכב ממבני בוץ נמוכים, שאינם מיושבים כיום, וניתן לבקר בהם כמעין מוזיאון פתוח. התושבים המקוריים היו סוחרים וחקלאים, שעיבדו שטחים בוואדי הסמוך. א-דרעיה שימשה כבירת אמירות א-דרעיה תחת השושלת הסעודית הראשונה משנת 1744 עד 1818. היא נחשבת לגרעין הווהאביה ולמשכן המקורי של בית סעוד. כיום, העיירה היא מקום מושבה של נפת א-דרעיה, הכוללת בין היתר גם את הכפרים אל-עוינה, ג'וביילה ואל-עמרייה, והיא חלק ממחוז ריאד.
ההיסטורית בא-דרעיה, ששימשה כבירה הראשונה של בית סעוד, הוכרזה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2010.
מיקום
חורבות העיר העתיקה של א-דרעיה שוכנות משני צדי העמק הצר המכונה, הנמשך דרומה דרך ריאד ומעבר לה. החורבות, המורכבות כמעט לחלוטין ממבנים מלבני בוץ, מחולקות לשלוש נפות, א-מולאיביד, ע'סיבה וא-טוריף, השוכנות על גבי גבעות המשקיפות על העמק. מבין השלוש, א-טוריף היא הגבוהה ביותר, והיא נגישה בקלות לתיירים ברגל. חלק מחומת העיר, הבנויה על שולי הוואדי, וגם היא עשויה מלבני בוץ, עדיין קיימת יחד עם כמה מגדלי תצפית נמוכים.
העיר המודרנית בנויה בגובה נמוך יותר למרגלות הגבעה שעליה ממוקמת א-טוריף. מצפון לעיירה, בתוך העמק, מספר גנים, מטעי תמרים וחוות ואחוזות קטנות. סכר המכונה אל-אילב נמצא צפונה יותר.
היסטוריה
ע'סיבה הייתה הבירה הראשונה של "נווה המדבר של הוואדי" של מוראדה בוואדי חניפה. עם זאת, הנג'ד הדרומי נשלט מאוחר יותר בתחילה מאל-אויינה (בצפון הוואדי ממערב לאל-ג'וביילה). בסוף שנות ה-80, הפך מוקרין בין מרשאן את א-טוריף לבירת א-דרעיה בגדה המערבית של הוואדי. משנת 1725 שלטה א-דרעיה בדרום נג'ד תחת מוחמד אבן סעוד (1735–1765), מייסד המדינה הסעודית הראשונה.
על הגדה המזרחית של הוואדי, מול א-טוריף, נמצאת בוג'אירי, שם התגוררה משפחתו של השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב (1703-1792) לאחר שגורשו מאל-עוינה. לאחר 1745, הוא הפך חשוב יותר מהשיח' מוחמד אבן סעוד, שהתגורר בא-טוריף. אבן סעוד הצטרף לתנועה הרפורמציה הווהאבית וכרת ברית עם האימאם מוחמד אבן עבד אל-והאב ב-1744. בית סעוד השתלט על רוב חצי האי ערב, התקדם לחג'אז, וכבש את מכה ב-1806.
בא-טוריף השלים האימאם (אימאם 1803–1814) את ארמונות סלווה. הבנאי המפורסם ביותר של אז בא-דרעיה היה אבן חזם.
הסולטן העות'מאני מהמוט השני רצה להגביל את הכוח החדש בחצי האי ערב. במהלך המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, הוא שלח את המושל המצרי שלו, מוחמד עלי, למערכה נגד הסעודים בנג'ד.
נווה המדבר הותקף על ידי אבראהים פאשא, בנו של מוחמד עלי פאשה, בשנת 1818 ונפל לאחר שישה חודשי מצור בספטמבר באמצעות פרצה בצפון, לאחר התקפות קודמות לא מוצלחות על א-טוריף מדרום דרך ואדי שעיב צפאר. החברים החשובים ביותר של החמולה הסעודית נכלאו ובמקרים מסוימים נחטפו או הוצאו להורג.
בשנה שלאחר מכן, נהרסה א-דרעיה כליל והנפות א-טוריף וע'סיבה נותרו נטושים עד היום (היו ניסיונות התיישבות בא-טוריף בשנות ה-60 ועד שנות ה-90 שוחזרו הארמון הקדום של סעד וקאסר נאסר).
העיירה החדשה א-דרעיה נמצאת כשני קילומטרים מזרחית לוואדי חניפה. הבניינים ברובם בני שתי קומות.
אתרים עיקריים
המבנים ההיסטוריים של העיר העתיקה כוללים: את מתווה העיר עצמה ניתן ללמוד בקלות ב בעזרת דגם מפורט בקנה מידה גדול של העיר המוצג שם.
תל חפר
תל חֵפֶר, או תל אֶל-אִיפשָר, הוא תל ואתר ארכאולוגי בשרון. האתר שוכן על רכס הכורכר המזרחי, צפונית לנחל אלכסנדר, כ-4 קילומטר מחוף הים התיכון וסמוך למקורות מים ולדרך עתיקה. שטח התל מעל 40 דונם וגובהו כ-15 מטר מעל סביבתו (22.50 מטר מעל גובה פני הים). חלקו הדרומי גבוה וחלקו הצפוני נמוך וצר. נראה כי בימי קדם ניתן היה לשוט עם ספינות לאורך נחל אלכסנדר עד לאזור התל. בגלל כל המאפיינים הללו, תל חפר הוא האתר הארכאולוגי החשוב והגדול ביותר באגן הניקוז התחתון של נחל אלכסנדר (שבאזור השרון). בשנת 1872 ביקרו באתר סוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), אשר טענו כי שמו הערבי של האתר מקורו בשמו של שבט טורקמני.
את חפירות האתר ניהלו יוסף פורת מטעם רשות העתיקות וסמאול פליי מטעם אוניברסיטת באפלו. החפירות החלו ב-1979 והתרכזו בשלושה שטחים, שניים על ראשו ואחד בשוליו הדרום-מערביים והתגלה כי שוליו המקוריים של התל נהרסו בעבר.
זיהוי
בשנת 1935 הציע בנימין מזר לזהות את האתר עם חפר המקראית. חפר מוזכרת שלוש פעמים בתנ"ך: כאחת מערי המדינה אותם הביס יהושע בן-נון, "ארץ חפר" תחת בן-חסד, נציב של המלך שלמה, וכאחת מהמשפחות בשבט מנשה (שלאחר מכן יישבו את האתר). מזר שינה את דעתו והציע את ואדי חווארת כמקומה של ארץ חפר. חוקרים אחרים טוענים כי ארץ חפר כלל לא נמצאה בשרון אלא בהרי מנשה. הארכאולוג שמעון אפלבאום הציע לזהות באתר את הכפר השומרוני "כפר פרשיי", המוזכר בתלמוד.
תקופת הברונזה
בתקופת הברונזה המאוחרת המשיך היישוב להתקיים. בחפירות התגלו שרידים של מחסן ובו כלים רבים. נראה כי המחסן נחרב שלוש פעמים בין המאה ה-16 למאה ה-15 לפנה"ס, ואפשרי שהסיבה לחורבנו הסופי הוא מסעו של פרעה אמנחותפ השני. היישוב נבנה שוב והתקיים עד סוף תקופת הברונזה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס. ביישוב נמצאו כלי חרס רבים ובהם כלים שיובאו מקפריסין, עגילים עשויים כסף, ולוחיות עשויות עצם. נמצאו גם שלוש צלמיות חרס של האלה הכנענית עשתרת שזמנן בין 1400 ל-1200 לפנה"ס. סיבת החורבן בסוף התקופה אינה ברורה אך ייתכן והיא קשורה בפשיטות של גויי הים (מהם הגיעו הפלשתים). טענה זו נתמכת על ידי חרסים המיוחסים לגויי הים שנמצאו באתר.
תקופת הברזל
ההתיישבות באתר המשיכה במהלך תחילת תקופת הברזל (1200-1000 לפנה"ס). בתקופה זו נבנו מספר מחסנים ונחפרו מספר בורות. היישוב התקיים עד למאה ה-9 לפנה"ס, אז תושבי האתר קברו את חורבות העיר מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל המוקדמת כדי להקים יישוב חדש. מיישוב זה נחפר מבנה מגורים ומחסנים. הממצא מתארך את היישוב למאה ה-8 לפנה"ס. ביישוב זה נמצאה עדות לתעשיית קמח. היישוב חרב בשנת 732 לפנה"ס במהלך מסע הכיבוש של תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור.
מן התקופות הבאות, התקופה הפרסית (539-332 לפנה"ס) והתקופה ההלניסטית בארץ ישראל (332-37 לפנה"ס) נמצאו רק חרסים המעידים על קיומו של יישוב קטן באתר שאינו נחפר.
התקופות הרומית וביזנטית
באתר התקיים יישוב גדול בתקופה הרומית המתוארך למאות הה-3 וה-4 לספירה. בתקופה הביזנטית התקיים באתר יישוב גדול ובו בתי מגורים, בית מרחץ וגת ליין. במבנים נמצאו כלי חרס, נרות שמן, חפצי עצם, עץ ומתכת. כמו כן נמצאו גם עצמות בעלי חיים שרובן של בקר והצאן. היישוב הזה הוא מן המאה ה-5 ונראה כי הוא חרב בסוף המאה או בתחילת המאה ה-6. מיד לאחר החורבן הוקם יישוב חדש ממנו נשתמרו מספר בורות. אחד הממצאים החשובים של היישוב החדש שהתקיים עד אמצע המאה ה-7 הוא מספרן הרב של עצמות החזיר שנמצאו בו. על פי ממצאים אלה, ניתן לשער כי באתר התקיים יישוב יהודי או שומרוני ("כפר פרשיי" מהתלמוד?) שהקפיד על אכילת בשר כשר. אותו יישוב נחרב בהקשר למרד יוליאנוס בן צבר השומרוני בשנת 529 שבמהלכו נהרסו יישובים שומרוניים ברבים, תופעה הניכרת בשרון. באתר נבנה יישוב נוצרי ועדות לכך הופעתן של עצמות החזירים. הסיבה לחורבן היישוב במאה ה-7 היא אולי נקמתם של השומרונים במהלך כיבוש ירושלים בידי הפרסים בשנת 614 או בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בשנת 638.
אליפות גרמניה בכדורגל 1914
מנצחות תחרויות אזוריות היו זכאיות להשתתף בתחרות.
אגודת ספורט פירט זכתה באליפות באותה העונה. הייתה זו זכייתה הראשונה בתואר בתולדות המועדון. היא ניצחה בגמר את פ.צ. לייפציג במשחק שנמשך 153 דקות.
ארגון האליפות
אלוף של העונה הקודמת קיבל זכות להשתתף בתחרות. בנוסף לכך, לתחרות העפילו מנצחי תחרויות אזוריות:
המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות).
משחק הגמר
המשחק נמשך 153 דקות, המשחק הארוך ביותר בהיסטריה של הכדורגל הגרמני בתקופה של לפני מלחמת העולם הראשונה. במחצית הראשונה כדורגלן של לייפציג נפצע ולא היה יכול להמשיך במשחק. בהתאם לחוקים שהיו אז, לא היה ניתן להחליף אותו. למרות נחיתות מספרית, לייפציג כבשו שערים והגיעו לתיקו. לאחר 120 דקות של משחק היה תיקו ובהתאם לתקנון היה צורך להמשיך במשחק בקטעים נוספים של 10 דקות. בדקה 138 כדורגלן של פירט קיבל כרטיס אדום והקבוצות המשיכו לשחק עם 10 כדורגלנים. בדקה 153 קרל פרנץ (שזכה בתואר מלך השערים של העונה) כבש את השער שסיים את המשחק.
כדורגלנים מצטיינים
קרל פרנץ (אגודת ספורט פירט) כבש 5 שערים וזכה בתואר מלך השערים של התחרות.
צ'אנגשה
צָ'אנְגְשָׁה (בסינית מפושטת: 长沙; בסינית מסורתית: 長沙; בפין-יין: Chángshā; מילולית: "מוט חול ארוך") היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-10.048 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.98 מיליון בשטח האורבני.
גאוגרפיה ואקלים
צ'אנגשה משתרעת על פני 11,819 קמ"ר בצפון-מזרח המחוז בחלק התחתון של נהר כ-890 ק"מ דרום-מערבית לעיר שאנגחאי והיא העיר המרכזית באזור המטרופולין, הכולל גם את הנציבויות העירוניות  ו. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בצ'אנגשה היא 17.03 מעלות צלזיוס, בעוד שהטמפרטורה הממוצע בינואר היא 4.6 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 29.0 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,331 מ"מ.
ג'יין בורדו (אלבום)
ג'יין בורדו הוא אלבום הבכורה של להקת הקאנטרי הישראלית ג'יין בורדו. האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2014, על ידי חברת התקליטים "הליקון".
רקע והפקה
האלבום מומן באמצעות פרויקט באתר הדסטארט, תוך שגייס 26,600 ש"ח, מתוך 25,000 אותם היו צריכים חברי הלהקה על מנת לממן את הפקת האלבום.
האלבום הופק במלואו על ידי תומר ישעיהו ושירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי חברי הלהקה, בני הזוג דורון טלמון ומתי גלעד. שני הסינגלים מתוך האלבום, "איך אפשר שלא" ו"עינב", שזכו להצלחה רבה והשמעות רבות בתחנות הרדיו, ואף הצליחו להיכנס למצעדי הפזמונים השנתיים.
ב-2016 זכה האלבום במעמד "אלבום זהב" עבור מכירת 15,000 עותקים.
אנטואן שלחת
אנטואן שלחת (בערבית: أنطـوان شلحـت; נולד ב-1956) הוא מבקר ספרות, מתרגם, מחזאי ועיתונאי ערבי-ישראלי.
ביוגרפיה
ב-1977 החל לעבוד כמשכתב בעיתון "אל-איתיחאד". בהמשך עבר לכתוב ביקורות ספרות ותיאטרון. לאחר מספר שנים מחוץ לעיתון שב ב-1999, ועד 2001 שימש ממלא מקום העורך הראשי. בשנים 2001-2004 עבד בעיתון "פסל אל-מקאל" של תנועת בל"ד.
שלחת משמש כחבר מערכת בכתב העת "משארף", הוא גם עובד במסגרת "מדאר", המרכז הפלסטיני ללימודים ישראלים שמרכזו ברמאללה, ערך תרגומים רבים של כותבים ישראלים מעברית לערבית. חבר בהנהלת מרכז "אעלאם", ארגון תקשורת ערבי-פלסטיני בישראל.
לקראת סוף שנת 2005 קיבל שלחת צו מאת שר הפנים האוסר עליו לצאת את ישראל עד סוף 2005. אחר כך הוציא ראש הממשלה אהוד אולמרט צו נוסף שאסר עליו לצאת עד סוף 2006. הצו ניתן על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום) ומחשש ששלחת ייצור קשר עם גורמים עוינים. שלחת עתר בנושא לבג"ץ באמצעות מרכז עדאלה, וצירף חוות דעת של סמי מיכאל ופרופסור ששון סומך. בדיון בעתירה שהתקיים בבג"ץ ב-27 במרץ 2006 האזינו השופטים, בראשות השופט אהרון ברק, לטענות נציג השב"כ מאחורי דלתיים סגורות, לאחר שהעותרים הוצאו מהאולם, בלי שניתנה אפשרות לשלחת או לעורך דינו לדעת מה נטען. העותרים משכו את עתירתם כדי למנוע הסבת נזק כלשהו למר שלחת על ידי אשרור המצג הסודי של השב"כ באמצעות פסיקת בג"ץ.
חיים אישיים
שלחת נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בעכו.
פרסי המוזיקה של בילבורד 2019
טקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2019 נערך בלאס וגאס ב-1 במאי 2019. זה שודר בשידור חי ב-NBC והונחה על ידי קלי קלרקסון שנה שנייה ברציפות. רשימת המועמדים הוכרזה ב-4 באפריל 2019. מריה קארי קיבלה את פרס האייקון במהלך הטקס.
הזוכים והמועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ומובלטים.
מועמדויות ופרסים מרובים
האמנים הבאים קיבלו פרסים מרובים: האמנים הבאים קיבלו מועמדויות מרובות:
אנטה בודימיר
אנטה בודימיר ( נולד ב־22 ביולי 1991) הוא כדורגלן קרואטי שמשחק בעמדת החלוץ במועדון הספרדי אוססונה ובנבחרת קרואטיה.
זנקט פאולי
באוגוסט 2014, בודימיר הצטרף למועדון הגרמני זנקט פאולי מהבונדסליגה השנייה. הוא חתם על חוזה לארבע שנים עד 2018. זנקט פאולי נאלצה לשלם דמי העברה בסך כ־900,000 אירו. בראיון על החתמתו של בודימיר, הכדורגלן הקרואטי לשעבר יוריצה ורנייש תיאר אותו כ"גבוה, חזק באוויר ואמין בשילובים" והשווה את סגנונו לדימיטר ברבאטוב, כדורגלן בולגרי. בודימיר עבר תקופה קשה בזנקט פאולי, כשהבקיע שער אחד ב־20 הופעות במדי הקבוצה.
קרוטונה
ב־1 בספטמבר 2015, בודימיר הושאל למועדון האיטלקי קרוטונה למשך שארית העונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ב־7 בספטמבר 2015, בהפסד 0–4 לקליארי, כאשר עלה כמחליף בדקה ה־71. במרץ 2016, קרוטונה מימשה את אופציית הרכישה בסך מיליון אירו על השחקן. בודימיר סיים את העונה כמלך השערים של קרוטונה עם 16 שערים ב־40 הופעות בסרייה ב', מה שמיקם אותו רביעי בטבלת המבקיעים באותה עונה. המועדון עלה לסרייה א' לאחר שסיים במקום השני, אחרי קליארי.
סמפדוריה
ביוני 2016, לקראת עונת הבכורה של קרוטונה בסרייה A, הפעילה סמפדוריה את סעיף השחרור של בודימיר, לפי ההערכה, באזור של 1.8 מיליון אירו, והשחקן חתם על העברתו למועדון.
חזרה לקרוטונה
בשנת 2017 הושאל בודימיר בחזרה לקרוטונה לשנה עם התחייבות לקנייה. המחויבות מומשה על ידי קרוטונה שירדה ליגה מהמקום ה־18 בעונת 2017/2018, שנה לאחר שעלתה אליה. הוא נשאר במועדון על חוזה קבוע.
מיורקה
ב־15 בינואר 2019, בודימיר הושאל למועדון הספרדי מיורקה. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון הבלארי ב־3 בפברואר בבעיטת עונשין מסוג פננקה בניצחון ביתי 0–2 על אלקורקון. באותו משחק הוא קיבל כרטיס אדום והורחק. ב־27 ביוני, לאחר שהמועדון עלה ללה ליגה, בודימיר כבש את השער הראשון במשחק הגמר של הליגה השנייה. באותו משחק מחקה מיורקה פיגור 0–2 במשחק הראשון והביסה את דפורטיבו דה לה קורוניה 3–0. לאחר מכן חתם בודימיר על חוזה קבוע תמורת 2.2 מיליון אירו.
במהלך עונת 2019/2020 בלה ליגה בודימיר כבש 13 שערים.
אוססונה
ב־5 באוקטובר 2020, בודימיר הושאל לקבוצה אוססונה מהלה ליגה לעונת 2020/2021.
ב־7 ביוני 2021, אוסאסונה הודיעה על החתמת בודימיר על חוזה קבוע עד יוני 2025.
קריירה בין־לאומית
ב־27 באוגוסט 2020, במהלך אימון קדם העונה, זומן בודימיר על ידי מאמן נבחרת קרואטיה, זלטקו דאליץ', לסגל משחקי ליגת האומות 2020/2021 בספטמבר מול ו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב־7 באוקטובר בניצחון 2–1 במשחק ידידות נגד, ובישל למריו פאשליץ' את שער הניצחון. הוא כבש את שער הבכורה שלו ב־11 בנובמבר בתיקו 3–3 במשחק ידידות נגד. הוא נגע בכדור עם המרפק במהלך תנועתו לכיבוש השער, אך השופט לא שם לב לכך.
נכלל בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר מונדיאל 2022.
מארק קסוביץ'
מארק קסוביץ' (באנגלית: Marc Elliot Kasowitz; נולד ב-28 ביוני 1952) הוא עורך דין יהודי מארצות הברית המשמש כעורך דינו הפרטי של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
ראשית דרכו
מארק קסוביץ' נולד בשנת 1952 בעיר ניו הייבן שבמדינת קונטיקט, להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מפולין. בצעירתו למד היסטוריה אמריקאית באוניברסיטת ייל ובשנת 1974 קיבל תואר B A. למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קורנל, וסיים לימודיו בשנת 1977. בשנת 1978 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
עורך דין צמרת
בשנותיו הראשונות כעורך דין עבד קסוביץ' בחברת עורכי הדין Mayer Brown, שהיא חברת ענק, ה-15 בגודלה בארצות הברית, ולה סניפים בערים הראשיות של ארצות הברית ועשרות סניפים ברחבי העולם ובהם היא מעסיקה כ-1,500 עורכי דין. בשנת 1993 פרש קסוביץ', יחד עם 18 עורכי דין נוספים, מן החברה והקימו את חברת עורכי הדין Kasowitz Benson Torres. לחברה, שמושבה בעיר ניו יורק, סניפים בערים מרכזיות אחדות בארצות הברית והיא מעסיקה 350 עורכי דין. החברה מתרכזת במשפט מסחרי ובתביעות דיבה וקניין רוחני,
בשנת 1993, לאחר הפיגוע הראשון במגדלי התאומים, שהתבצע בחניון התת-קרקעי של המגדלים על ידי חבורה אסלאמית קיצונית ובו נהרגו בו 6 אנשים ומעל 1,000 נפצעו, הגישו משפחות הנפגעים תביעות נזיקין נגד רשות הנמלים של ניו יורק בעילת רשלנות. מרק קסוביץ ייצג את הרשות, אך בסופו של דבר בית המשפט מצא אותה חייבת בדין. כמו כן יצג בשנת 2017 את מנחה הטלוויזיה ביל או'ריילי שנחשד בהטרדות מיניות.
עורך דינו של דונלד טראמפ
במשך עשרות שנים משמש קסוביץ' כעורך דינו הפרטי של דונלד טראמפ. הוא ייצג את טראמפ בהליכי הגירושין שלו וכאשר במשך מספר פעמים לאורך הקריירה של טראמפ נקלעו חברות בבעלותו לחדלות פירעון הוא ייצג אותו בהליכי פשיטת רגל. טראמפ יסד את "אוניברסיטת טראמפ" שבמסגרתה הועברו סמינרים בנושאי נדל"ן. נגד המיזם ונגד טראמפ עצמו הוגשו מספר תובענות ייצוגית וכן תביעה ממחלקת החינוך של מדינת ניו יורק באשמת שימוש בלתי חוקי בשם "אוניברסיטה" והונאת הלקוחות. קסוביץ' ייצג בהן את טראמפ והתביעות הסתיימו, לאחר בחירתו של טראמפ לנשיאות, בפשרה שבמסגרתה הסכים טראמפ לשלם 25 מיליון דולר לסטודנטים ולמדינת ניו יורק. במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב–2016 הועלו נגד טרמפ האשמות של התנהגות לא הולמת כלפי נשים. כאשר התפרסמה כתבה בניו יורק טיימס על תביעות הנשים על הטרדות מיניות על ידי טראמפ, שלח קסוביץ מכתב לעיתון ובו דרש "ביטול והתנצלות מלאים ומיידיים".
ההתערבות הרוסית בבחירות לנשיאות ארצות הברית
לאחר שטראמפ זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-8 בנובמבר 2016, הגיעה קהילת המודיעין האמריקאית, בדו"ח שפרסמה, למסקנה כי ממשלת רוסיה התערבה בבחירות באמצעות הפצת מידע מוטעה של חדשות מזויפות ברשתות החברתיות, לצד שימוש בטרולים באינטרנט. הפעולה נועדה, לדעת קהילת המודיעין, לפגוע בסיכוייה של הילרי קלינטון להיבחר לנשיאות ולגרום לבחירתו של טראמפ. תחילה דחה הנשיא הנבחר טראמפ את דו"ח, ואמר כי הדמוקרטים מגיבים בכך על הפסדם בבחירות, ותקף את קהיליית המודיעין. מנהיג הרוב הרפובליקני, מיץ' מקונל, הביע אמון בקהילת המודיעין ותמך בביצוע חקירה בנושא וזו החלה רשמית ב-24 בינואר 2017. ב-20 במרץ 2017 הודיע ראש ה-FBI, ג'יימס קומי, כי הבולשת הפדרלית חוקרת את המעורבות הרוסית בבחירות, כולל תיאום פוטנציאלי בין ממשלת רוסיה לקמפיין של טראמפ. ב-9 במאי 2017 פיטר טרמפ את קומי מתפקיד ראש הבולשת. בעקבות פיטוריו, החליט סגן התובע הכללי, רוד רוזנשטיין, למנות תובע עצמאי לחקירת העניין, וראש ה-FBI שקדם לקומי, רוברט מולר, נתמנה לשמש כתובע עצמאי ומיוחד. ב-8 ביוני 2017 העיד קומי בפני ועדת המודיעין של הסנאט. בעדותו האשים קומי את טראמפ וממשלו כשקרנים ואמר שהנשיא עודד אותו לסגור את החקירה הפלילית של יועצו לביטחון לאומי לשעבר, מייקל פלין. עוד קודם לכן, ב-24 במאי, הודיע טראמפ כי עורך דינו הפרטי מארק קסוביץ' ייצג אותו, כעו"ד חיצוני, בחקירת קשרי הקמפיין שלו עם רוסיה במהלך מערכת הבחירות לנשיאות.
מאחר שקומי אמר בעדותו כי הוא ביקש להדליף את תזכיר השיחות שלו עם טראמפ, בגלל שחשש שטראמפ עשוי לשקר בנוגע לאופי השיחות, תקף קסוביץ' את קומי על ההדלפה ובמסגרת מתקפת הנגד של ממשל טראמפ, שאותה הוביל קסוביץ', הוגשה תלונה למשרד המשפטים על כך שקומי הדליף שיחה חסויה עם הנשיא. בתגובה פרסם העיתון "וושינגטון פוסט" ב-10 ביוני כי קסוביץ' עצמו מקיים קשרים הדוקים עם אנשים בצמרת השלטון הרוסי. העיתון דיווח כי בין הלקוחות של קסוביץ' נמצא גם אולג דריפסקה, אוליגרך רוסי הידוע בקרבתו לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין. כן מסר העיתון כי קסוביץ' מייצג גם את "סבארבנק", הבנק הלאומי הגדול ביותר ברוסיה.
ג'ון באטיסט
ג'ונתן מייקל באטיסט (באנגלית: Jonathan Michael Batiste; נולד ב-11 בנובמבר 1986) הוא מוזיקאי ואיש טלוויזיה אמריקאי.
קריירה
הוא הקליט והופיע עם אמנים בז'אנרים שונים של מוזיקה, ביניהם סטיבי וונדר, פרינס, וילי נלסון, לני קרביץ, אד שירן, רוי הרגרוב ומייביס סטייפלס. הוא הוציא שירים משלו והופיע ביותר מ-40 מדינות. באטיסט מופיע בקביעות עם להקתו Stay Human, ומופיע איתם מדי לילה בתוכנית האירוח הלילית, לייט שואו עם סטיבן קולבר מאז שנת 2015.
בשנת 2022 נכלל ברשימת טיים 100.
ב-18 באוגוסט 2023 יצא לאור אלבומו השביעי, World Music Radio. באותה שנה צפוי באטיסט להשתתף בדרמת ההתבגרות המוזיקלית "הצבע ארגמן" אשר מבוסס על הרומן המצליח באותו שם מאת הסופרת האמריקאית אליס ווקר.
דיסקוגרפיה
{{טורים
סינגלים
}}
סדר כוחות
סדר הכוחות (בראשי תיבות: סד"כ) של צבא או של חלק ממנו, כגון חיל, גיס אוגדה וכדומה, הוא כלל הכוחות הלוחמים של גוף זה, בחיילים ובאמצעי לחימה. סדר הכוחות מוצג במבנה ההירארכי שלו ובמיקום הכוחות. לסדר הכוחות חשיבות בעת יציאה למבצע צבאי וגם בימי שלום, כחלק מההיערכות למלחמה. תכנון סדר הכוחות הוא מרכיב מרכזי בבניין הכוח הצבאי, ומעקב אחר סדר הכוחות של האויב הוא מרכיב חשוב בעבודת המודיעין הצבאי. במהלך מלחמה סדר הכוחות משתנה, כתוצאה מהעברתן של יחידות משדה קרב אחד לאחר, כתוצאה מגריעתן של יחידות שנשחקו, ולעיתים גם כתוצאה מהקמתן של יחידות חדשות תוך כדי לחימה.
כיוון שסדר הכוחות הנחוץ בתקופת רגיעה קטן במידה ניכרת מזה הנחוץ בעת מלחמה, כולל סדר הכוחות שני מרכיבים:
מרכיבי סדר הכוחות בכוחות היבשה
הטבלה מרכזת נתונים כלליים. הנתונים משתנים בהתאם לצבא ולסוג היחידה. מספר החיילים מיוחס ביחידות קטנות לחיל רגלים.
מודיעין על סדר הכוחות של האויב
מודיעין על סדר כוחות האויב הוא מרכיב חיוני ביציאה לקרב ובניהולו. איסוף המידע על סדר כוחות האויב כולל את הפרטים הבאים:
יהדות ליברלית (בריטניה)
היהדות הליברלית (אנגלית: Liberal Judaism) היא איגוד קהילות בקרב יהודי בריטניה, הקטן והפרוגרסיבי יחסית מבין שני הגופים בארץ השייכים ליהדות הרפורמית הבינלאומית וחברים באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
התנועה חולקת את דרכה הדתית של היהדות הרפורמית, ומשתייכת לאגף המודרניסטי יותר שלה. בין היתר, הכירה בצאצאים לאב יהודי כיורשים את מעמדו בתנאי שהתחנכו בזיקה לדת עוד בשנות ה-50, דור לפני שמדיניות דומה אומצה בארצות הברית. התנועה אפשרה נישואים חד-מיניים כבר ב-2005, מיד כשהדבר נעשה חוקי. עוד בראשית ימיה שימשה בה אישה, לילי מונטגיו, בתפקיד הנהגה בכיר. בשלביה המוקדמים היה כחצי מהמלל בסידור התפילה באנגלית ובשנות ה-20 נערכו תפילות שבת גם בימי ראשון, אם כי כיתר התנועות הרפורמיות היא אימצה נוסח עברי בעיקרו ונסוגה מנושא השבת בראשון בדור שאחרי מלחמת העולם השנייה. אופי חדשני זה מבדיל אותה מ"התנועה ליהדות רפורמית" בבריטניה (MRJ), השמרנית יחסית. למעט זאת, השתיים חברות יחדיו באיגוד העולמי וחולקות מוסד הכשרה יחיד לרבנים, "המכללה ע"ש הרב ליאו בק" בלונדון. הזרם מונהג על ידי "ועידת הרבנים של היהדות הליברלית" (Rabbinic Conference of Liberal Judaism), שבראשה עומדים כיום הרב רנה פֶרצֶל והרבה רבקה בּירק. המנהלת הכללית של האיגוד היא הרַבָּה צ'רלי בגינסקי, ויושבת-הראש היא ד"ר רות זיגר. לזרם הליברלי משתייכים שלושים ושבעה בתי-כנסת בעלי חברות מלאה, ועוד שניים בחברות חלקית ומספר קהילות מתפתחות. הרוב הגדול מצוי באנגליה עצמה, אך יש אחת באדינבורו שבסקוטלנד ועוד אחת מחוץ לבריטניה, בדבלין בירת אירלנד. בשנת 2010 נמנו על הזרם 7,197 בתי-אב, 8.7% מהרשומים בבית-כנסת כלשהו (שהיו בתורם 73% מכלל יהודי בריטניה).
התנועה מתבססת על הגותו של קלוד מונטיפיורי, שפעל מסוף המאה ה-19. הוא שטח את משנתו בהרצאה ב-1892, וב-1912 כינס אותה לספר "מתווה ליהדות ליברלית". לצד מושגים ששאב מהרב אברהם גייגר ויתר מייסדי הרפורמה בגרמניה, הוא הושפע רבות מהאוניטריות, ייחס חשיבות למיסטיקה ודגל בגישה אוניברסלית מרחיקת-לכת. דרכו של מונטיפיורי העניקה ליהדות הליברלית הבריטית צביון טהרני ובלתי-מתפשר, בדומה ולעיתים אף יותר מהרפורמים האמריקנים. מונטיפיורי ונאמניו, כמו מונטגיו וישראל אברהמס, תפשו את האווירה הדתית של יהודי בריטניה בימיהם כנתונה בסטגנציה קשה. בשלהי 1901 ייסדו את "האיחוד הדתי היהודי" (Jewish Religious Union), שערך תפילה ראשונה ב-18 באוקטובר 1902. בין היתר ישבו גברים ונשים במעורב וללא כיסוי ראש, כל ההתייחסויות לחידוש עבודת הקורבנות ותחיית המתים הוסרו וחלק גדול מהמלל היה באנגלית. ב-1909 הוסף התואר "לקידום היהדות הליברלית" לשם האיחוד, וב-4 בפברואר 1911 הוא התמסד רשמית עם פתיחת "בית הכנסת היהודי הליברלי" (ק"ק "לב חדש") בלונדון. הרב ישראל מאטוק, מוסמך היברו יוניון קולג', נקרא לכהן בראשו. קהל המתפללים מנה כ-500 איש, ושולש עד תום מלחמת העולם הראשונה. עוד ארבע קהילות חדשות קמו עד 1928: שתיים בלונדון, אחת בליברפול ואחת במומבאי בקרב בני ישראל, בראשות לאה ג'יראי. "האיחוד היהודי הדתי" היה חבר מייסד באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, שהוקם אז על ידי מונטיפיורי יחד עם רפורמים מכל רחבי תבל. ב-1926 נערכו לראשונה תפילות שבת גם ביום ראשון. כמו כן, התאפשר לחברי הקהל ולא רק לכלי הקודש לערוך את הטקסים.
איוואן איגנטייב
איוואן אלכסנדרוביץ' איגנטייב (ברוסית: Иван Александрович Игнатьев; נולד ב-6 בינואר 1999 באצ'ינסק שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית.
אנופם סינהא
אנופם סינהא הוא אמן וסופר קומיקס הודי, אשר מזוהה בתור היוצר של גיבור העל של ראג' קומיקס, סופר קומנדו דרובה. באתר BusinessWorld נכתב כי סינהא חולל מהפכה בקומיקס ההודי עם עבודתו בראג' קומיקס.
קריירה
סינהא החל את הקריירה שלו בשנת 1975 בגיל 13 עבור מגזין קטן בשם Deewana Tej בקנפור, סינהא קיבל את "הפריצה הגדולה" שלו כעבור ארבע שנים, כשהצטרף ל"דיאמונד קומיקס". בזמן שעבד על קומיקס פופולרי כמו טאוג'י אור ג'אדו קא דנדה, טאוג'י אור ג'אדוגאר סמבה, סינהא השתתף גם במכללת כריסטצ'רץ' של קאנפור. הוא עבד עם "דיאמונד קומיקס" ויצר קומיקס של פאולאדי סינג פאולאדי סינג אור שייטאן טרוויל, פאולאדי סינג קי טארוויל סה טאקר ופאולאדי סינג אור וינאש קה פוג'ארי.
בשנת 2012 פרסם את הספר הראשון שלו באורך מלא, "הווירטואליים".
זיזף
זיזף או זיזף חנית (שם מדעי: Phyllostomus), הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת הזיזפיים, הכולל 4 מינים החיים באמריקה המרכזית והדרומית. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1799 על ידי חוקר הטבע הצרפתי ברנר-ז׳רמין דה לספד וקרוב מבחינה גנטית בעיקר לזיזף חיוור-פנים ובמידה פחותה יותר לזיזף זהוב.
תיאור
לזיזף גוף חסון ועגלגל, ראש גדול עם גולגולת חזקה ומסיבית וכנפיים קצרות ורחבות. החרטום קצר ורחב והלוע מעוגל. כפי שמרמז שמם, בני הסוג מתאפיינים בעיטור עלה אפי גדול ומוארך בצורת זיז שנוטה קדימה ומעניק להם מראה מבעית. העיטור מתואר כדמוי עלה או חנית וזהו גם המקור לשמם המדעי. לזיזפים אוזניים ארוכות, רחבות ומחודדות, שיניים גדולות ועיניים חרוזיות קטנות. על השפתיים יש חריץ בצורת V המוקף ביבלות קטנות. לזכר יש על הגרון בלוטה נפוחה ומפותחת בעוד שאצל הנקבות היא קטנה ואינה פונקציונלית. כנף הזנב רחבה ומקיפה לחלוטין את הזנב הקצרצר והדקיק.
הפרווה של הזיזף קצרה וקטיפתית. צבעה הכללי נע בין כתום לאדמוני, ערמוני, חום שחרחר, חום-אפרורי או אפור. הגחון והחזה נוטים להיות חיוורים יותר. הזרועות והרגליים ורודים והכנפיים שחורות. גודל הזיזפים משתנה בין המינים. המין הגדול בסוג הוא גם בין העטלפים הגדולים ביותר באמריקה עם מוטת כנפיים של 45 ס"מ ומשקל של 140 גרם בעוד שהמין הקטן בסוג שוקל 20–40 גרם. טווח אורך הגוף הוא 75–130 מ"מ, אורך הזרוע 55–97 מ״מ ואורך הזנב 10–25 מ"מ.
ביולוגיה
הארגון החברתי של הזיזפים מורכב מהרמונות שמכילים זכר אחד ועד 30 נקבות. הזכרים הצעירים חיים בקבוצות רווקים. לעיתים קרובות מתרחשים קרבות על השליטה בהרמון בין הזכרים. הנקבות אינן מושפעות משינוי השליטה על ההרמון ועשויות לחיות באותה קבוצה במשך שנים רבות.
שמואל קרלין
ביוגרפיה
קרלין נולד ביאנוב, פולין, היגר לשיקגו בילדותו וגדל בבית יהודי אורתודוקסי. קרלין הפך לאתאיסט בשנות העשרה שלו ונשאר אתאיסט עד סוף חייו. מאוחר יותר בחייו סיפר לשלושת ילדיו, שכולם הפכו למדענים, שהליכה ברחוב בלי כיפה על ראשו בפעם הראשונה הייתה אבן דרך בחייו.
קרלין קיבל את התואר הראשון שלו מהמכון הטכנולוגי של אילינוי ולאחר מכן את הדוקטורט שלו במתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון ב-1947 (בגיל 22) תחת פיקוחו של סלומון בוכנר. הוא היה בפקולטה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה מ-1948 עד 1956, לפני שהפך לפרופסור למתמטיקה וסטטיסטיקה בסטנפורד.
במהלך הקריירה שלו, קרלין תרם תרומות בסיסיות לתחומי הכלכלה המתמטית, הביואינפורמטיקה, תורת המשחקים, התיאוריה האבולוציונית, ניתוח רצף ביו-מולקולרי וחיוביות מוחלטת. הוא עשה עבודה נרחבת בגנטיקה של אוכלוסיות. בתחילת שנות ה-90, קרלין וסטיבן אלטשול פיתחו את הסטטיסטיקה של קרלין-אלטשול, המהווה בסיס בסיס לתוכנת BLAST. הנמצאת בשימוש נרחב.
משפחתו
אחד מבניו, קנת קרלין הוא פרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס והזוכה לשנת 2009 בפרס קוטון של האגודה האמריקנית לכימיה סינתטית. בנו השני, מנואל, הוא רופא בפורטלנד, אורגון. בתו, אנה קרלין היא מדענית מחשבים תאורטית, פרופסור מיקרוסופט למדעי המחשב והנדסת מחשבים באוניברסיטת וושינגטון.
אושנה
מחוז אושנה (באנגלית: Oshana Region) הוא מחוז בנמיביה. אזור ערים מרכזיות של המחוז מהווה מרכז אורבני השני בחשיבותו במדינה לאחר עיר הבירה וינדהוק.
בשנים אחרונות אזור עירוני של המחוז עובר פיתוח משמעותי. רוב העסקים של צפון נמיביה מרוכזים שם. למרות זאת האזור סובל מתחבורה ירודה והעדר רשת כבישים מפותחת. לאחרונה הוקמו מסלולי המראה למטוסים בינוניים שניתנים להפעלה בשעות יום.
באזור קיימים שטחי גידול דוחן פנינה משמעותיים ובקר הבית. החלק הדומי של המחוז אינו מתאים לצורכי חקלאות.
פוג'ואו
פֿוּג'וֹאוּ (בסינית: 福州; בפין-יין: Fúzhōu) היא נציבות עירונית ובירת מחוז פוג'יין שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-8.29 מיליון תושבים, מתוכם כ-4.09 מיליון בשטח האורבני.
גאוגרפיה ואקלים
פוג'ואו משתרעת על פני 12,232 קמ"ר בצפון-מזרח מחוז פוג'יין על הגדה הצפונית של שפך הנהר הגדול ביותר במחוז - נהר ועל חוף מצר טאיוואן. היא גובלת עם צ'ואנג'ואו ו מדרום-מערב, עם  מצפון-מזרח ובנאנפינג ו מצפון-מערב. הטמפרטורה הממוצעת בעיר נעה בין 10.9 מעלות צלזיוס בחודשי ינואר ל-28.9 מעלות צלזיוס בחודשי יולי, ואילו הממוצע השנתי הוא 19.84 מעלות צלזיוס.
חלוקה מנהלית
הנציבות העירונית פוג'ואו מנהלת 6 מועצות, 6 נפות ונפה עירונית אחת.
מירי ארנטל
ביוגרפיה
ארנטל נולדה וגדלה בירושלים. למדה הוראה בסמינר בית יעקב בירושלים, ולאחר מכן למדה קורסים בהוראה וריתמיקה בבית המורה בתל אביב. היא לימדה בנות בכיתות א'־ג' ריתמיקה במהלך היום, ובערב הייתה מעבירה חוגי ספורט לנשים. במקביל למדה גרפיקה כעצמאית בחברות דפוס.
העמותה שפועלת משנת 1990 ארבעה חודשים אחרי מותו של מנחם, מפעילה מערך של אלפי מתנדבים, היא מפעילה בין השאר בירושלים מרכז אירוח לחולים המטופלים בעיר, מפעילה מערך תרומות שיער ומאגר תרומות מח עצם. העמותה מארגנת מחנות נופש בעולם לילדים חולי סרטן. במחנה הראשון שיזמה העמותה השתתפו 20 ילדים, אולם כיום משתתפים במחנות מאות ילדים.
בשנת 2017 נבחרה מירי להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות הנערך ביום העצמאות.
זיזף אוזנן
תיאור
הזיזפים האוזננים הם עטלפים קטנים למדי: אורך הראש והגוף 50–70 מילימטר, אורך הזנב 35–41 מ״מ ומשקלם 12–20 גרם. כפי שמרמז שמם, הם מתאפיינים בצמד אוזניים ענקיות ומעוגלות. הכנפיים שלהם קצרות ורחבות והזנב ארוך. עיטור העלה האפי שלהם צר וזקוף ודומה לראש חץ.
הפרווה של הזיזפים האוזננים רכה וקטיפתית, וצבעה נע בין חום אפרורי לחום בהיר או אפור בחלק העליון, ואפרפר או לבנבן בחלק התחתון. הכנפיים, האוזניים והזנב שחורים.
ביולוגיה
הזיזפים האוזננים הם הנציגים הנפוצים ביותר ממשפחתם בצפון אמריקה. טווח התפוצה שלהם משתרע מדרום מערב ארצות הברית דרך מקסיקו עד לאיי האנטילים ואיי בהאמה. בית הגידול שלהם מורכב בעיקר ממדבריות ומיערות יבשים, אך באיי האנטילים הם מופיעים גם ביערות גשם טרופיים.
הזיזפים האוזננים פעילי לילה, ומבלים את שעות היום בשינה בקבוצות המוניות של כמה מאות עטלפים. אזורי הלינה הנפוצים הם מערות ומבנים נטושים. הזיזפים האוזננים נוהגים לישון כשרק רגל אחת תופסת בתקרה והרגל השנייה פנויה לסירוק וטיפוח.