cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
מנקודת המבט של הפרוטסטנטים, השלטון של המלכה הקתולית מרי הראשונה (1588-1553) הדגים כיצד שיתוף פעולה של קתולים בתוך אנגליה עם גורמים מחוצה לה, יכול להביא לרדיפה של פרוטסטנטים. מרי "העקובה מדם" אמנם צוירה כיותר עקובה מדם (פרוטסטנטי) ממה שהייתה במציאות, אבל שלטונה נתפס כהוכחה לזוועות של השלטון הקתולי. היא תוארה כמי שהכפיפה את אנגליה לאפיפיור ברומא, כרתה ברית עם ספרד הקתולית כשנישאה לפליפה השני, ודיכאה את הפרוטסטנטים באמצעים אלימים.
מליאת הכנסת
אולם
אל אולם המליאה צופה יציע האורחים. היציע נמצא בחלקו העליון של האולם, והוא מחולק לשניים באמצעות מחיצת זכוכית משוריינת, זאת בעקבות מקרה שאירע בבית פרומין, שבו אדם מעורער בנפשו השליך רימון לתוך המליאה לכיוון שולחן הממשלה. בחלק הקדמי, הפתוח לאולם המליאה, יש מקומות ישיבה לאורחים מוזמנים, לרבות תא מיוחד המיועד לנשיא המדינה בצדו השמאלי (ביחס לנקודת המבט של היושב-ראש) של היציע הקדמי. בצידו הימני של היציע (ביחס לנקודת המבט של היושב-ראש) נמצאת התקשורת, כתביה והמצלמות המצלמות את דיוני המליאה ומעבירות אותם בשידור חי בערוץ הכנסת. מאחורי מחיצת הזכוכית, בחלקו העליון של היציע, ישנם מקומות ישיבה לציבור שאינו מוזמן, ואנשים המגיעים יכולים לצפות בישיבות המליאה ולהאזין להן.
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
את מרי ירשה המלכה הפרוטסטנטית אליזבת הראשונה, אך ההיפוך שאליזבת הובילה במעמד הדתות לא שיכך את החשדות. ברקע לשלטונה הייתה מרי מלכת הסקוטים, בת דודנה הקתולית של אליזבת שהתחנכה בחצר המלוכה בצרפת. המעצמות הקתוליות לא הכירו במלוכה של אליזבת וטענו לזכותה של מרי לכתר. האפיפיור פיוס החמישי הצהיר שהכנסייה שמה לעצמה למטרה להמיר את הדת באנגליה חזרה לקתוליות, הוקיע את אליזבת ככופרת ב-1570, ופטר את המאמינים הקתולים באנגליה מציות למלכה. באנגליה, שלא נחשבה למעצמה גדולה כמו צרפת וספרד, מצב זה העלה חששות מפני השתלטות קתולית על המלוכה ועל המדינה. המרד הקתולי בצפון אנגליה, קשר רידולפי ומזימת בבינגטון הוכיחו שלחששות אלה היו רגליים במציאות. גם ניסיון הפלישה הלא מוצלח של הארמדה הספרדית נתפס כניסיון של מעצמה קתולית זרה לכפות את דתה ושלטונה על המדינה, והוכיח כביכול שהקתולים באנגליה נאמנים לכוחות זרים. הישועים שהסתננו לממלכה כדי לתמוך בדת האסורה, שהוסיפה להתקיים במחתרת, נרדפו והוצאו להורג כסוכנים זרים. על אף שמבחינה מספרית הקתולים המוצהרים באנגליה (להבדיל מאלו ששימרו נאמנות פנימית לדת הישנה אך השלימו עם הכנסייה הממוסדת) היוו חלק קטן מהאוכלוסייה, השנאה והפחד מפניהם איחדו בין הממסד האנגליקני לפלגים הפרוטסטנטיים הרדיקליים, כמו הפוריטנים. שנאת קתולים החלה לקבל ביטוי רשמי בחקיקה נגדם.
את אליזבת ירש ג'יימס הראשון, שהיה גם ג'יימס השישי מלך סקוטלנד ובנה של מרי מלכת הסקוטים. הוא הוטבל כקתולי אך התחנך כפרוטסטנטי פרסביטריאני (ובתור מלך אנגליה, נטה לצד השמרני בכנסייה האנגליקנית). ב-1605 הניסיון הכושל של קבוצת קתולים לרצוח את המלך במסגרת מזימת אבק השרפה הצית מחדש את הרגשות האנטי-קתוליים, והוביל להטלת מגבלות ושלילת זכויות מהנתינים הקתולים בממלכה. בשיח האנגלי-פרוטסטנטי המזימה הפכה למעין דוגמה פרדיגמטית של האיום הקתולי.
מליאת הכנסת
אולם
לרגל כינוס הכנסת העשרים ואחת הוחלף השטיח הבהיר במליאה בשטיח כחול.
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
בנו של ג'יימס הראשון, צ'ארלס הראשון, היה אנגליקני, אבל הוא התחתן עם הנרייט מארי הצרפתית והקתולית. עבור הפרוטסטנטים הקנאים, המדיניות של צ'ארלס הראשון הייתה מקלה מדי כלפי הקתולים בממלכה. במהלך מלחמת שלושים השנים הוא נתפס כמי שלא תמך באופן מספק במאבק של הפרוטסטנטים ביבשת.
מליאת הכנסת
פעילות
החלטותיה של הכנסת, כגון אישורו של חוק או הצבעת אי אמון, מתקבלות באמצעות הצבעה במליאת הכנסת המתכנסת מדי שבוע בימים שני, שלישי ורביעי מלבד חודשי הפגרה והחגים. ההחלטה מתקבלת בקולותיהם של רוב חברי הכנסת המשתתפים בהצבעה. בנושאים מסוימים, כגון שינוי חלק מחוקי היסוד, נדרש רוב של 61 חברי כנסת.
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
לאחר הרסטורציה, ספקות הפרוטסטנטים לגבי מידת המחויבות של צ'ארלס השני לדת המתוקנת ולריסון הנטיות הקתוליות בכנסייה, היו נושא פוליטי מרכזי ומעורר מחלוקת בממלכה. כמו אביו הוא נישא לאישה קתולית, קתרינה, נסיכת פורטוגל. כמו כן, הוא שיתף פעולה עם צרפת הקתולית במלחמה מול הרפובליקה ההולנדית הפרוטסטנטית. לפרקים, המלחמה הביאה להצלחות לאומיות ולפרצי פטריוטיות, אך היא נתפסה גם כעדות לחוסר המחויבות של המלך לדת הרשמית. בנוסף היא הביאה להיחלשות הכוחות הפרוטסטנטים באירופה. לאחר השרפה הגדולה של לונדון נפוצו שמועות אודות הצתה מכוונת בידי קתולים. שמועות אלה קיבלו משנה תוקף כששען צרפתי בשם רובר הובר מסר הודאת שווא לפיה הצית את השריפה בשליחות האפיפיור. ב-1672 המלך הוציא צו מלכותי שאמור היה להרחיב את הסובלנות הדתית, כלפי קתולים ופרוטסטנטים לא-אנגליקנים כאחד, ולבטל ענישה כנגדם. הפרלמנט הצליח לבטל למעשה את הצו.
מליאת הכנסת
פעילות
באולם המליאה מתקיימים הדיונים המרכזיים שעל סדר יומה של הכנסת, עונים שרי ממשלת ישראל על שאילתות שהוגשו על ידי חברי הכנסת, מועלות הצעות לסדר היום, ומתקיימות הצבעות חברי הכנסת על הצעות אי אמון שהוגשו על ידי האופוזיציה ועל חוקים בקריאות טרומיות, קריאה שנייה ואישור סופי של חוק בקריאה שלישית.
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
הרגשות האנטי-קתוליים התעצמו נוכח העובדה שיורש העצר המיועד, לימים ג'יימס השני, המיר את דתו לקתוליות. הוא נשא את מרי ממודנה לאישה ובציבור נפוצו שמועות שהיא סוכנת של האפיפיורות ברומא. מצב זה עורר את חששם של הפרוטסטנטים והגביר את הסכסוך בין צ'ארלס השני לפרלמנט. מספר הקתולים המוצהרים במדינה היה קטן (כ-2 אחוז), אבל רבים האמינו שקיימים קתולים רבים שהעמידו פני פרוטסטנטים ויהיו נכונים להתגייס ביום פקודה. בנוסף, בעוד שהאיום בבית נראה היה מזערי, תושבי אנגליה חששו מפני הקונטרה-רפורמציה באירופה בכלל. מנקודת מבט יבשתית כזו, האיום הקתולי אכן היה גדול יותר.
מליאת הכנסת
פעילות
כלי הנתון בידי חברי הכנסת הוא חיוב ראש הממשלה להגיע לדיון במליאה בתנאי שנאסף מספר החתימות הדרוש.
המזימה האפיפיורית
רקע: אנטי-קתוליות באנגליה וסקוטלנד
הפעולות של צ'ארלס השני החריפו את תחושת האיום הבינלאומי. ב-1670 הוא נטש את "הברית המשולשת" עם הרפובליקה ההולנדית ושוודיה הפרוטסטנטיות, וחתם על אמנת דובר הסודית עם לואי ה-14, מלך צרפת. צרפת הפכה בחצי השני של המאה ה-17 למעצמה הקתולית החשובה ביותר. במסגרת האמנה הוא הבטיח להמיר את דתו לקתוליות ולעזור לצרפת לפלוש לרפובליקה ההולנדית בתמורה לכספים. האמנה עצמה לא הייתה ידועה לציבור, אבל תוצאותיה היו ברורות. צ'ארלס הצטרף ב-1672 לצרפת במלחמת הולנד–אנגליה השלישית, שכשלה והביאה לקונפליקט בין המלך לבין הפרלמנט. הגם שההתחייבות של צ'ארלס להמיר את דתו לא הייתה ידועה ולא יצאה רשמית לפועל, הוא ניסה באופן גלוי לבטל את האכיפה של חוקים אנטי-קתוליים. הפרלמנט התנגד למהלך זה, וחלק מיושביו חששו שהמהלכים הם פרק במזימה רחבה להפוך את אנגליה לקתולית. אירועים אלה היו הרקע הישיר להצלחת הנרטיב של המזימה האפיפיורית. לפיכך, לפי ג'ונתן סקוט, המזימה האפיפיורית "הייתה ביטוי, לא הגורם, לפחדים של האומה".
מליאת הכנסת
פעילות
אל אולם המליאה מגיעים לעיתים ראשי מדינות וארגונים הנואמים בפני חברי הכנסת. נשיא מצרים, אנואר סאדאת, היה מנהיג הראשון של מדינה ערבית שנאם באולם המליאה.
המזימה האפיפיורית
טיטוס אוטס: רקע ביוגרפי
אף על פי שלא הצליח לסיים את התואר, הוא טען שיש לו תואר ראשון וקיבל רישיון לשאת דרשות ככומר. הוא היה לויקאר בבובינג, קנט, עד שסולק גם משם. לאחר מכן עבר לעבוד כאיש כנסייה תחת אביו בהייסטינגס. בפסחא 1675 הוא האשים את אחד המורים בביצוע מעשה סדום באחד מתלמידיו, בתקווה לקבל את משרתו. ההאשמה נמצאה מופרכת ואוטס הואשם בשבועת שקר, אך ברח ללונדון לפני שהועמד לדין. הוא הצטרף כאיש דת לספינה של הצי המלכותי. כשהספינה עליה כיהן חזרה מטנג'יר, הוא סולק מהצי באשמה של קיום יחסים הומוסקסואלים. עם חזרתו ללונדון אוטס נתפס ונשלח להייסטינגס כדי לעמוד לדין על שבועת השקר, אך הוא ברח פעם נוספת ללונדון. לאחר מכן עבד כאיש דת פרוטסטנטי עבור אנשי צוות בבית אצולה קתולי. גם את המשרה הזו הוא איבד זמן קצר לאחר שהחל.
האירועים
אוטס, שהיה מיואש וזקוק לפרנסה, החל לספר ב-1678 לישראל טונג על קורותיו עם הישועים. הוא טען בפניו שהישועים שמו לעצמם למטרה לפגוע בטונג עצמו. כשטונג ביקש מאוטס לכתוב את הדברים, אוטס עשה זאת ואף הרחיב: בפעם הראשונה הוא החל לכתוב על המזימה האפיפיורית להתנקש במלך ולהכתיר את יורש העצר הקתולי תחתיו. הוא אף טען שהשותפים לקנוניה ניסו מספר פעמים בעבר להתנקש בחיי המלך ללא הצלחה. פרט זה היה חשוב ליצירת התבהלה, כיוון שהמזימה הצטיירה כפעולה המתרחשת בהווה ועלולה להביא לתוצאות בכל רגע. בעדותו הכתובה הוא הזכיר פרטים רבים, כולל שמות של כמאה אנשים שהכיר, מקומות ספציפיים בהם נפגשו ופעלו, ואת תוכניותיהם המפורטות לעתיד. הוא טען שהוא עצמו היה נוכח באחת מהפגישות הסודיות של הקושרים בלונדון. למזימה שאוטס רקח בדמיונו היה גם פן בינלאומי. הוא הזהיר מפני עשרות אלפי קתולים שביום פקודה יהיו מוכנים להשתתף במזימה.
אוטס נתן עותק אחד של פרטי המזימה הפיקטיבית לטונג, והשאיר עותק אחר תחת הדלת של בעל הדירה. ביום המחרת טונג מסר את הפמפלט למכר עם קשרים לבית המלוכה, כריסטופר קירקבי, והלה העביר את המידע למלך. הפרטים הועברו לטיפול אחד משרי המלך.
הנרטיב המלא של המזימה הדמיונית (שהודפס והופץ לציבור באפריל 1679) כלל תוכניות מפורטות להשתלטות קתולית. אוטס רקח את הנרטיב באופן שיזכיר לשומעים את מלחמת האזרחים. לפי דבריו, מאמינים ישועים מחופשים לפרסבטריאנים יישלחו לסקוטלנד על מנת לעורר שם מרד. באירלנד, כוחות צרפתים מגובים בכסף ישועי יתמכו במרד נוסף. ג'יימס באטלר, הדוכס מאורמונד, שהיה דמות בכירה בממשל באירלנד ומקורב של צ'ארלס השני, יירצח במסגרת מרד זה. באנגליה, המרד יתחיל בהפצת שקרים על המלך, שיוצג כבוגד קתולי ויואשם במעילה ובפשעים שונים. לאחר מכן יצאו לפועל מזימות להתנקש בחיי המלך. מייד אחרי מות המלך, 20,000 קתולים ייצאו למסע משיסה בלונדון, שבמהלכו ייטבחו 100,000 פרוטסטנטים והעיר שוב תועלה באש.
שרי המלך לקחו את המידע ברצינות מאופקת, בעוד שהמלך עצמו התייחס לפרשה בביטול. המועצה המלכותית חקרה את אוטס ובחקירותיו התגלתה סגולתו האמיתית, שעמדה כנגד ההיסטוריה המפוארת של כישלונותיו האישיים – יכולת זיכרון מופלאה בצירוף דמיון מפותח, שאפשרו לו לחזור על פרטי המזימה שהמציא בדייקנות ולנקוב בשמותיהם של מאות מאמינים ישועיים ואישים קתוליים חשובים. הוא ניצל את החקירות כדי להרחיב את ההאשמות שלו ואת מעגל המואשמים. אנשי המועצה החלו להתייחס לאוטס כעד אמין לאחר שהראו לו חמישה מכתבים מפלילים שנכתבו לכאורה על ידי אנשי כנסייה קתולים בעלי שם ונחשדו כמזויפים. הוא הצליח לזהות מייד מי כתב את המכתבים, והביטחון שהראה הרשים את החוקרים; ייתכן שהסיבה שהצליח לזהותם כה מהר היא שהוא עצמו זייף אותם.
אוטס טען בחקירה גם שאדוארד קולמן, המזכיר של מרי ממודנה, וסר ג'ורג' וייקמן, הרופא של קתרין, אשתו של המלך, זממו להרעיל את המלך. כאן שיחק מזלו של אוטס. וייקמן אמנם נמצא זכאי, אבל בחיפוש שנעשה במסמכים של קולמן התגלו מכתבים חשאיים בינו לבין ישועי המקורב ללואי ה-14 מלך צרפת. חליפת המכתבים לא גילתה דבר שאישר את הטענות של אוטס, אך היא הראתה שקולמן פעל באופן עצמאי וחשאי בניסיון להחליש את הפרלמנט. אנשי המלך, שגם כך חשבו שקולמן הוא השפעה רעה על ג'יימס, ראו זאת בחומרה. לא עזרה העובדה שאוטס, שטען שהוא מכיר את קולמן ועיסוקיו, לא הצליח לזהות את הנאשם בבית המשפט. קולמן נשפט באשמת בגידה והוצא להורג ב-3 בדצמבר 1678. ב-1929 הוא הוגדר מרטיר על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר.
אוטס וטונג חיפשו דרכים אחרות להביא את המידע לידיעת הציבור, והחליטו לערב את הכומר האנגליקני בעל המוניטין אדמונד ברי גודפרי. ב-6 בספטמבר 1768 אוטס סיפר לגודפרי על המזימה, תחת שבועה. גודפרי נעלם כשבוע לאחר מכן. גופתו נמצאה בתעלה בגבעת פרימרוז, עם סימני חניקה על צווארו וכאשר חרבו נעוצה בגופו. תעלומת הרצח של גודפרי מעולם לא נפתרה, אך בשביל הציבור והפרלמנט זו הייתה הוכחה שיש דברים בגו.
על אף שהספק לגבי גרסתו של אוטס מעולם לא הוסר, ואף על פי שהתגלו סתירות בעדותו, המועצה המלכותית נתנה לו חירות לצאת עם חיילים ולעצור את החשודים.
הרצח של גודפרי ותפיסת המכתבים של קולמן נתנו לפרשה הילה של אמינות, ועד מהרה היסטריה החלה לאחוז בלונדון. רבים החלו לחשוש ממלחמת אזרחים נוספת. כך למשל כתב הביוגרף של ג'יימס השני, לטענתו במילים ג'יימס עצמו:
אובדן השליטה של הצנזורה המלכותית על פעילות הדפוס לא סייע להרגעת הרוחות, שכן המידע השקרי הפך מהר מאוד לציבורי. הפרלמנט התכנס ביום שלאחר מציאת גופתו של גודפרי והורה על פתיחת חקירה. אוטס הוזמן להעיד בפני הפרלמנט, שם הוא זכה לאמון החברים וקיבל תשבחות על גילוי המזימה. הוא האשים רבים ממכריו, והוסיף על כך את שמותיהם של חמישה לורדים קתולים בעלי שם. המלך התייחס להאשמות בביטול והצביע על ראיות מפריכות, כמו העובדה שאחד הלורדים היה חולה בשיגדון ולא היה מסוגל לעמוד. עם זאת, חברי הפרלמנט, ובראשם אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון, הורו על מעצרם וכליאתם במצודת לונדון. אחד מהם (ויליאם הווארד, הויקונט הראשון מסטאפורד) הוצא להורג ב-1680, אחר (הברון ויליאם פטרה) מת במהלך מאסרו, והשלושה הנותרים שוחררו בחיים אחרי יותר מחמש שנים של מאסר.
ב-30 באוקטובר השתכנע המלך שיש להוציא צו שיאסור על קתולים לשהות בלונדון, או להתקרב אליה במרחק של פחות מ-32 קילומטר. תקוותו, שהצו יסייע לשכך את הפאניקה, לא התממשה. לשפטסברי, שהיה חבר בוועדה של בית הלורדים למאבק במזימה הקתולית, היו תוכניות אחרות – הוא התכוון להשתמש בפאניקה על מנת להגיש חוק שימנע את הכתר מג'יימס. ב-1 בנובמבר הדאגה של הציבור שוב לובתה, כאשר התגלה מצבור של אבק שרפה במחסן של נתין צרפתי בלונדון. בהמשך התגלה שאותו איש היה יצרן הזיקוקים של המלך. באותו היום החל תהליך הדחה של חמשת הלורדים הקתולים. ב-2 בנובמבר שפטסברי העלה את הצעת החוק, לפיה ג'יימס, הדוכס מיורק, יהיה מחויב לעזוב את כל תפקידיו הרשמיים בענייני הציבור. עד סוף השנה הפרלמנט קבע שני חוקים שדרשו מחבריו להצהיר בשבועה שהם מתכחשים לעיקרים שונים באמונה הקתולית (בעיקר טרנסובסטנציאציה וקדושים) ולמעשה מנעו מקתולים מלשבת בפרלמנט. חוקים אלה היו למורשת רבת שנים של הפרשה, והם נשארו על כנם עד 1829.
השילוב של הפחד מפני המזימה והמאמצים של הפרלמנט להוציא את אחיו של המלך מסדר הירושה לכתר הבריטי שכנעו את המלך ואת המועצה להחמיר את האכיפה של חוקים אנטי-קתוליים קיימים ולתמוך בחוקים חדשים. חופש התנועה של קתולים הוגבל, צווים של המלך הורו להכין רשימות של תומכי האפיפיורות, והושתו קנסות על מי שיסרב להצהיר תחת שבועה שאינו תומך באפיפיורות ועל מי שיסרב להכיר במרות הכנסייה האנגליקנית. מספר האישומים וההרשעות של קתולים מוצהרים עלה באופן חד. עם זאת, המלך הצליח להוציא את יורש העצר מהכלל, כך שהחוקים לא הופנו נגדו. לפי ג'ון מילר, המלך פעל מתוך הכרח פוליטי והיה מוכן למעשה להקריב את הזכויות (ובמקרים מסוימים את החיים) של קתולים כדי להבטיח את מקום אחיו בסדר הירושה.
בעיות התגלו במהלך העדויות של אוטס. ויליאם בדלו, שכזכור היה מכר של אוטס, החל לתת עדויות משלו שלא תמיד היו אמינות. השניים החלו גם להאשים את המלכה בשיתוף פעולה עם המזימה. המלך הצביע על סתירות ושקרים בעדויות והורה לעצור את אוטס, אך הפרלמנט כפה את שחרורו מספר ימים לאחר מכן. עם שחרורו, אוטס קיבל דירה ומשכורת נדיבה.
העדויות שאוטס ובדלו סיפקו הובילו לעשרות משפטים והוצאות להורג. שלושה – רוברט גרין, הנרי ברי ולורנס היל – הוצאו להורג באשמת רצח גודפרי, זאת בעקבות עדות שווא של אדם אחר, מיילס פראנס, שהואשם על ידי בדלו באחריות לאותו הפשע. פראנס האשים את השלושה ברצח וחזר בו מעדותו מספר פעמים, בפעם האחרונה אחרי שהשלושה כבר נתלו בפרימרוז היל.
דעיכת הפרשה והמשפט של אוטס
הציבור האנגלי, שהיה בתחילה שותף פעיל בהיסטריה, החל לאבד את האמון בהאשמותיו של אוטס. תרמו לכך גם הסתירות בין העדויות, המספר הרב של האנשים שלא נמצאו אשמים, והעובדה שכל הנאשמים טענו לחפותם. גם שפטסברי החל להצטער על האמון שנתן בגרסה של אוטס.
ב-31 ביולי 1681 נאמר לאוטס שעליו לעזוב את הדירה שקיבל בוייטהול. הוא המשיך בהאשמותיו ואף הוקיע את המלך, ובעקבות זאת נעצר באשמת המרדה, קיבל קנס של 100,000 פאונד ונשלח לכלא.
ב-1685, לאחר שג'יימס השני עלה לשלטון, נשפט אוטס בעוון של מתן שתי עדויות שקר ונמצא אשם. הוא נענש במאסר עולם ונלקח לעמוד הקלון בארמון וסטמינסטר. שם עוברים ושבים יכלו לזרוק עליו ביצים, כשהוא חבוש כובע עם הכיתוב "טיטוס אוטס, מורשע על פי כלל הראיות בשתי עדויות שקר נוראיות". ביום שלמחרת הוא נלקח לרחובות לונדון על מנת להתחיל לרצות עונש של "הצלפה ברחובות לונדון חמש פעמים בשנה, לשארית חייו".
אוטס ריצה את עונש המאסר במשך שלוש שנים. אחרי המהפכה המהוללת הוא קיבל חנינה מויליאם השלישי ומרי השנייה. הוא קיבל גם פנסיה של 260 פאונד בשנה. שמו נשכח בציבור, והוא מת ב-12 או ב-13 ביולי 1705.
הקיסר האחרון
הקיסר האחרון (באנגלית: The Last Emperor) הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 1987 בבימוי ברנרדו ברטולוצ'י, ובכיכובם של ג'ון לון, ג'ואן צ'ן ופיטר או'טול. הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב.
העלילה מתרחשת בסין, ומתארת את חייו של פויי (ג'ון לון), הקיסר האחרון של סין מילדותו בתחילת המאה ה-20, דרך התבגרותו ונישואיו, ועד למאסרו באשמת פשעי מלחמה וחייו בסין הקומוניסטית.
עלילה
כעת אנחנו חוזרים בפלאשבק לשנת 1908, כאשר פויי (אז ילד בן 3) מזומן לעיר האסורה, ושם פוגש את הקיסרית הגוססת צה שי, אשר מודיעה לו שהוא יהיה הקיסר הבא. לאחר הכתרתו, פויי מתקשה להתרגל לסביבתו המלכותית, ומבטא את רצונו לחזור הביתה פעמים רבות.
בחלק הבא של הסרט, אנו רואים את חייו של פויי - חלקים מילדותו ומנעוריו, תחת הדרכתו של מורהו, רג'ינלד ג'ונסטון (פיטר או'טול). חלק אחר הוא תקופתו כמלך בוגר יותר, המתאר את שלטונו במדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו. בנוסף, אנו רואים חלקים מתקופת השבי של פויי בשלטון הקומוניסטי (שם הוא עובר תוכנית של "חינוך מחדש") עד אשר הוא משתחרר בשנת 1958.
החלק האחרון של הסרט מתרחש באמצע שנות ה-60, בשנות המהפכה התרבותית. בשנה זו פויי הוא גנן בעיר הבירה. לאחר יום עבודה, הוא מבקר בעיר האסורה כתייר רגיל ומבקר בארמון. לאחר מכן אנו רואים קבוצת תיירים עוברת בארמון. מדריכת הקבוצה מדברת על חייו של פויי בכמה משפטים קצרים ואומרת שמת בשנת 1967.
מזי כהן
מזי כהן (נולדה ב-29 באפריל 1959) היא זמרת ומוזיקאית ישראלית. התפרסמה בתחילת דרכה כסולנית של להקת "גזוז" ומאז שיתפה פעולה עם עשרות מוזיקאים ישראלים.
הקיסר האחרון
הפקה
הסרט הופק על ידי ג'רמי תומאס, וצולם בסין (לרבות בעיר האסורה - שם ניתן להפקה חופש אומנותי מוחלט) ובאיטליה בתקציב של 25 מיליון דולר.
מזי כהן
ביוגרפיה
כהן נולדה וגדלה בירושלים. בגיל 15 השתתפה בתחרות לכישרונות צעירים והגיעה לגמר שנערך בבנייני האומה. את השירות הצבאי ביקשה לעשות בחיל האוויר, אך בזמן הטירונות אחת מחברותיה הראתה לה מודעה לבחינות ללהקה צבאית, היא ניגשה והתקבלה ללהקת פיקוד מרכז. היא השתחררה מהצבא בשנת 1978, וכבר אז בלטה בשל יכולת השירה שלה. נורית גלרון בחרה בה לשיר קולות רקע באלבום הבכורה שלה מ-1978.
הקיסר האחרון
הכנסות והפצה
הסרט הוקרן לראשונה ב-18 בנובמבר 1987, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 44 מיליון דולר. בשנת 2009 יצאה גרסת Blu-ray לסרט.
מזי כהן
ביוגרפיה
שבועיים לפני תום השירות הצבאי התקשר דני סנדרסון לכהן והציע לה להצטרף כזמרת ללהקת "גזוז". סנדרסון והמפיק גד אורון ערכו לה בחינה וכעבור שבוע הודיעו לה שהתקבלה. הלהקה החלה מייד בחזרות והקלטות באוגוסט 1978. שירים בהשתתפותה מאותה תקופה כוללים את "תשע בכיכר", "חללית", "היא לא תדע", "רוני", "מילים יפות", "לכבוד הקיץ" ואת "סוף הרשימה". בפברואר 1979 נערכה הופעת הבכורה של הלהקה. אלבום הבכורה של הלקה יצאה לאור במאי ונמכר ב-70,000 עותקים. הלהקה הספיקה להוציא אלבום נוסף בשם "גלגול שני", הקליטה באוקטובר תוכנית טלוויזיה מיוחדת בה צולמו כל להיטי ומערכוני הלהקה וכן קטעי מעבר, לפני שסנדרסון החליט על פירוקה בסוף 1979.
לאחר פירוק הלהקה עבדה כהן עם יוצרים שונים, בהם יצחק קלפטר, שלום חנוך ושם טוב לוי. באמצע 1980 הקליטה עם דפנה ארמוני את השיר "דצמבר" שכתב נתן אלתרמן, והלחין משה וילנסקי עבור ערב שירי משוררים בגלי צה"ל שהוקדש למשוררים שהושפעו מתל אביב, לרגל חגיגות היובל לעיר.
בדצמבר 1981 השתתפה בפסטיגל מספר 1 עם השיר "גל כחול" (מילים: שוקי וגנר, לחן: אילן גלבוע). כמו כן שרה בפסטיגל בהרכב שכלל זמרים נוספים גם את "תום" ו"שמש".
בשנת 1981 הצטרפה ללהקת "פרמיירה" שהוקמה על ידי המוזיקאי אבנר קנר (אליו חברה לאחר ששיתפו פעולה במופע הילדים "והילד הזה הוא אני", המבוסס על ספר בשם זה של הסופר יהודה אטלס) וכללה גם את הזמר והגיטריסט יואל לרנר, קולגה שלה בלהקה הצבאית. "פרמיירה" פנתה לתחום לא מוכר בזמנו במוזיקה הישראלית של מוזיקת פאנק ונשמה, וכהן שרה שירים כאלה, כמו "אם זו אהבה", ו"חמש בבוקר עוזבת". הלהקה הצליחה מבחינה אמנותית אך נכשלה מבחינה מסחרית, ולאחר הוצאת תקליט אחד התפרקה בשנת 1982. בתקופה זו החלה מזי במאבק משפטי ממושך מול חברת התקליטים סי בי אס. באותה שנה השתתפה כהן בתקליט "ארץ שמש" לצד דפנה ארמוני, אפרים שמיר, ושם טוב לוי. כמו כן, בסוף 1982 הופיעה לצד לרנר בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "די" שכתב יורם טהרלב והלחינה נורית הירש, השיר עצמו גם הצליח במצעד הפזמונים באותה תקופה.
בסוף 1985 ביצעה יחד עם יוני רכטר, כחלק מהאלבום "בגובה העיניים", את השיר "דואט" שזכה להצלחה. בשנת 1986 הצטרפה כהן לאופרת הרוק "מאמי" בתור השחקנית והזמרת הראשית. האופרה, שנכתבה על ידי הלל מיטלפונקט, אהוד בנאי ויוסי מר חיים והופקה ועובדה מוזיקלית על ידי שפי ישי ויוסי אלפנט, עלתה על במת צוותא, ועסקה בנושאים פוליטיים אקטואליים, כגון נוכחות ישראל בשטחים הכבושים, הקיפוח והאפליה של תושבי הדרום, והמיליטריזם הישראלי. לצידה של כהן שיחקו ושרו בתפקידי המשנה בנאי, אריה מוסקונה, אלפנט וחברי להקת "הפליטים" של אלפנט. האופרה, שגם יצאה כתקליט כפול וכקלטת אודיו בשנת 1987 זכתה להצלחה מסחרית ואומנותית גדולה, והפכה את כהן לכוכבת.
כהן הוציאה את תקליט הסולו הראשון שלה, "מזי כהן" בחברת התקליטים "הד ארצי" בתחילת 1988. רוני ערן כתבה את כל המילים בתקליט, ואיתן גדרון הפיק מוזיקלית ועיבד מוזיקלית יחד עם כהן. בתקליט הופיעו בין היתר השירים "תחנה בזמן" ("עכשיו את יודעת"), "חופשת מולדת", "מותק תל אביב", "יוצא לאור", "מתוח", ו"שם באבן" (יחד עם מתי כספי על פי לחן לשירה של קייט בוש "Army Dreamers". מאוחר יותר חידשה את השיר הזמרת עדי שחם). כהן גם הלחינה חלק מהשירים בתקליט וניגנה בפסנתר. התקליט הוקלט לאחר מאבק המשפטי מול חברת התקליטים "סי. בי. אס. ישראל", שחתמה עם כהן על חוזה הקלטות כבר ב-1984, אך לבסוף לא הפיקה תקליט עבורה. המאבק עם "סי. בי. אס." הסתיים בפשרה בשנת 1990. יציאת התקליט גם התעכבה מספר שבועות עד שהתקבל אישור מקייט בוש להשתמש בשירה באלבום.
ביולי 1992 הוציאה כהן את אלבומה השני, "מעברים", בהפקה מוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ', ועיבודים משותפים שלה ביחד עם אמיתי פריינטא. התקליט כלל בין היתר את השירים "מעברים", "עינייך" ו"אלווה אותך".
ב-1998 חברה כהן אל דני סנדרסון, גידי גוב, אפרים שמיר ואלון אולארצ'יק למופע של מיטב להיטי כוורת, גזוז ודודה אשר רץ בהצלחה בכל רחבי הארץ במשך מספר שנים.
במהלך שנות ה-80 וה-90 כהן גם הקליטה ג'ינגלים רבים לפרסומות ותשדירי שירות, ביניהם: "עוגת הבית", "מנה חמה" (אסם), רשות הדואר, ויצו, שוופס, ראש אינדיאני, תשדיר ההשקה של ערוץ 2 ("כולם ב-2"), "מורה טוב - מורה לחיים", ראש אינדיאני, "לטוס כחול-לבן", סוני ורכבת ישראל.
ב-2001 הקליטה את השיר "חיים שקטים" לאלבומו של סנדרסון "תולדות המים", בו הוא אירח אמנים שונים.
בשנים 2005–2006 ערכה כהן מופע שירי ג'אז באנגלית, יחד עם הגיטריסט מאיר בן מיכאל.
בשנת 2007 השתתפה בהקלטת השיר "רוח האדם", (למילים ולחן של: סי היימן, בשמת אדמון והמשוקם סיני מיתקי) יחד עם אמנים רבים, להגברת המודעות לשיקום נפגעי נפש רבים, בדרך של עמותת אנוש.
בשנת 2013 שוב הצטרפה לסיבוב הופעות האיחוד של להקת כוורת.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 התמקדה כהן בעיקר בשיתופי פעולה עם יוצרים. היא השתתפה, בין היתר, באלבומו של שלום חנוך, "זום" שיצא בספטמבר 2016, בשיר "עיר החטאים" ובאלבום הקונספט של איה כורם "אלפיים עשרים ושלוש", בשיר "אישה בסירה"; במאי 2018 הוציאה את הסינגל "אל תיקח אותי" בדואט פיטר רוט, שגם הלחין, למילים של דן תורן.
כהן הייתה נשואה לאיתן ויסלר, שגם היה המפיק שלה. היא בת זוגו של יושי שדה, חבר להקת "תיסלם". השניים מתגוררים ביפו.
אלכס גלעדי
אלכסנדר "אלכס" גלעדי (9 בדצמבר 1942 – 13 באפריל 2022) היה עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי. שימש כנשיא שידורי קשת וחבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
ביוגרפיה
גלעדי, אשר נולד בשם אלכסנדר קליינברגר, בנם של שמעון ושושנה (רוזליה ), ילידי פולין, נולד בטהראן, שאליה נמלטו הוריו במהלך מלחמת העולם השנייה. היה אחד מילדי טהראן ועלה לארץ ישראל עם משפחתו ב־19 בפברואר 1943. גדל ברמת השרון ולמד בבית הספר הימי מבואות ים.
קריירה מקצועית
בשנת 1964 הצטרף למדור הספורט של העיתון "ידיעות אחרונות". ב־1968 החל לעבוד במחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, וב־1975 מונה למנהלה. בשנת 1977 מונה למנהל האירועים המיוחדים ובמסגרת זו היה אחראי להפקות שידורי טלוויזיה בולטים, ובהם גמר עונת 1976/1977 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל, שבו זכתה מכבי תל אביב בשנת 1977 ושאותו שידר, אירוויזיון 1979 שהתקיים בישראל וביקור נשיא מצרים, אנואר סאדאת, בישראל.
עבודה ברשת NBC
בשנת 1980, במסגרת עבודתו בטלוויזיה הישראלית, היה חבר משלחת איגוד השידור האירופי לאולימפיאדת לייק פלאסיד, ובזכות הקשרים שיצר הצטרף ב־1981 למחלקת הספורט של רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. שם סייע לקדם את זכיית הרשת בזכויות השידור לאירועי ספורט מובילים, כגון אליפות העולם באתלטיקה בהלסינקי ב־1983.
בשנת 1984 התמודד על תפקיד מנהל הטלוויזיה הישראלית, אך לא קיבל אותו, נשאר לעבוד ב־NBC וקודם לתפקיד סגן נשיא לתכנון ולפיתוח בין־לאומי שמקום מושבו בלונדון. בשנת 1985 ניהל את המשא ומתן עם הוועד האולימפי הבינלאומי על זכויות השידור בארצות הברית של המשחקים האולימפיים בסיאול ב־1988. NBC שילמה סכום חסר תקדים של 300 מיליון דולר. למרות הסכום הגבוה, שידור משחקי האולימפיאדה היה רווחי ביותר ל־NBC והיא חידשה את החוזה עם הוועד האולימפי שוב ושוב במשך השנים, בעוד גלעדי אחראי למשא ומתן. בשנת 2011 חתמו NBC והוועד האולימפי על הסכם לשידור המשחקים עד שנת 2020, שבו התחייבה הרשת לשלם 4.38 מיליארד דולר. בשנת 2014 חתמו על חוזה המשך, שבו שולמו 7.65 מיליארד דולר בעד זכויות השידור בארצות הברית של ששת האירועים של הוועד האולימפי בין 2021 ל־2032 – משחקי הקיץ ב־2024, 2028 ו־2032, ומשחקי החורף ב־2022, 2026 ו־2030.
בסך הכול עבד גלעדי ברשת NBC כ־35 שנים.
שידורי "קשת"
בד בבד עם עבודתו ב־NBC, ניהל בשנת 1993 את הקמת "שידורי קשת", במטרה להתמודד על הזיכיון לשידורי ערוץ 2, במימון של "קונצרן כלל" ו"לאומי ושות'", בית ההשקעות של בנק לאומי. גלעדי גם החזיק ב־6% ממניות החברה. במסגרת תפקידו גייס שורה של כוכבים, רובם מהטלוויזיה הישראלית, וגיבש את לוח השידורים של "קשת". לאחר זכיית "קשת" במכרז שימש מנכ"ל החברה, אך לאחר שצברה הפסדים פיטרו אותו בעלי המניות ב־1995 והוא הוחלף באורי שנער.
בשנת 2005 חזר לקשת והחל לכהן כנשיא הקבוצה.
עסקים נוספים
בסוף שנות ה־80 הקים גלעדי חברה בשם "Tele-Event", שעסקה ברכישת זכויות שידור לאירועי ספורט. בין השאר רכשה את זכויות השידור בישראל של טורנירי הטניס של אליפות וימבלדון ואליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס. החברה מכרה את זכויות השידור האלו לערוץ 2 ולחברות הכבלים. אולם בהמשך הגישה כמה תביעות נגד חברות הכבלים, על שאפשרו שידור של הטורנירים בערוצי טלוויזיה זרים, אגב הפרה כביכול של זכויות השידור הבלעדיות שלה בישראל. הדיון בתובענה שבה זכה הגיע עד בית המשפט העליון, והביא לתקדים של "החשכת" הערוצים הזרים בישראל בעת שידור אירועי ספורט בין־לאומיים כדוגמת גביע העולם בכדורגל.
חבר הוועד האולימפי הבינלאומי
בעקבות הקשרים שיצר עם הוועד האולימפי כנציג NBC, הוזמן גלעדי להיות חבר הוועד בשנת 1994. במסגרת תפקידו היה חבר בוועדות המארגנות של אולימפיאדת אתונה (2004), אולימפיאדת בייג'ינג (2008), אולימפיאדת לונדון (2012). בנוסף היה אחראי לניהול השידורים והיה בעל זכות הצבעה בבחירת העיר המארחת.
בשנים 1999–2001 היה גלעדי מעורב בהכנת תוכנית ראשונית של העיר תל אביב להגשת מועמדותה למכרז לאירוח אולימפיאדת 2012. הוא אף תרם 250 אלף דולר להכנת התוכנית. ואולם עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בוטלה התוכנית, לאחר שנשיא הוועד האולימפי חואן אנטוניו סמראנש אמר כי עד שלא יתייצב המצב הביטחוני באזור לא יוכל הוועד לאפשר לישראל לקיים אירוע בקנה מידה עולמי כמו האולימפיאדה.
באולימפיאדת לונדון 2012 היה גלעדי מעורב בהחלטה שלא לערוך דקת דומייה לזכר קורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020) שימש סגן יו"ר הוועדה המארגנת, והיה זה שהעניק ללינוי אשרם את מדליית הזהב במשחקים.
טענות להטרדה מינית ולתקיפה מינית
ב־2017 סיפרה אושרת קוטלר כי 25 שנים קודם לכן, בהיותו מנכ"ל קשת, הציע לה גלעדי הצעה מגונה. כעבור שלושה ימים סיפרה העיתונאית נרי ליבנה כי במהלך פגישה שתוארה על ידי גלעדי כ"פגישת עבודה" בביתו בשנת 1999, 18 שנים קודם לכן, הוא חשף בפניה את איבר מינו. גלעדי הגיב לסיפורה: "דבריה של נרי נכונים בעיקרם. מה שאנשים מבוגרים עושים בחייהם, בבתיהם הפרטיים במסגרת מערכת יחסים אישית, זה עניינם הפרטי."
כעבור יומיים פורסמו טענות על שתי נשים, ששמותיהן לא נמסרו, ולפיהן גלעדי אנס אותן לפני שנים רבות. גלעדי הגיב שהטענות משוללות יסוד. פרסומים אלה לא חזרו, ולא נודע מי היו הנשים ואם הפרסום שיקף את המציאות. בעקבות הטענות הודיע גלעדי כי הוא עוזב זמנית את תפקידו בקשת עד שתוכח חפותו.
בינואר 2018 הגיש לבית המשפט תביעת לשון הרע על סך שני מיליון ש"ח נגד אושרת קוטלר ונרי ליבנה בגין הפרסומים כנגדו. לאחר הליך גישור מחק גלעדי את תביעת הדיבה. במסגרת טור על פרשת שי אביטל, כתבה נרי ליבנה: "ברצוני להזכיר שהאיש הזה עדיין ממשיך בעבודתו בוועד האולימפי וכשהוא מתראיין הוא מציג מצג שווא ואומר שתביעת הדיבה שהגיש נגד קוטלר ונגדי בסכום של מיליון שקל נסגרה בגישור".
חיים אישיים
גלעדי היה נשוי לחוה ברקאי, שאותה הכיר בסוף 1969 כשנשלח לסקר את הגעתן של ספינות שרבורג לישראל. בני הזוג נפרדו כשבתם, גליה, הייתה בת שנתיים. בת זוגו מאוחר יותר הייתה האופנאית מצדה זאבי, בתו של רחבעם זאבי.
קישורים חיצוניים
עם מותו
אחוזת לנגה
אחוזת לנגה היא בית אחוזה הממוקם במרכז זכרון יעקב, ברחוב הברושים. הוא נבנה בתחילת המאה ה-20 על ידי הזוג ניטה (בנטוויץ') ומיכאל לנגה. אחרי שהיה נטוש במשך שנים, שופץ הבית ב-2013.
תולדות המשפחה
אביה של ניטה, הרברט בנטוויץ' (שם המשפחה הוא כנראה גלגול השם "בן טוב-איש" או "בן-דב"), היה משפטן אנגלי שהחל את עבודתו בשירות משה מונטיפיורי, ואצלו נתוודע לראשונה לרעיון יישוב ארץ ישראל. במשך הזמן נעשה לעסקן ציוני נלהב. הוא היה עורך הדין של התנועה הציונית ולימים היה בין מנסחי הצהרת בלפור. בשנת 1897 הוא ביקר בארץ ישראל והתאהב בארץ בייחוד בנופי הכרמל. בשובו לביתו בלונדון, החליט לקרוא לאחוזת הקיץ של המשפחה שבקנט בשם "חצר כרמל" (Carmelcourt). לימים נקרא גם בית האחוזה בזכרון יעקב בשם זה.
במסעם בירח הדבש, הגיעו בני הזוג לארץ ישראל והתאהבו בה. במיוחד נקשרו לנופי הכרמל. בשובם לאנגליה החליטו לבנות את ביתם בזכרון יעקב. עוד לפני שהושלמה בניית הבית, עברו בני הזוג לנגה לחיות בזכרון יעקב ויצרו קשרים חמים עם משפחות אהרונסון, יפה ולוויטה, מן המשפחות הבולטות במושבה. לימים התחתן אחיה של ניטה, יוסף בנטוויץ', עם שרה, בתו של ד"ר הלל יפה. ניטה למדה כיצד לגדל ירקות מאהרון אהרונסון, שהיה אגרונום בעל שם, ורקמה תוכניות לפיתוח המושבה ולרווחתה.
עם הצטרפות טורקיה למלחמת העולם הראשונה נצטוו אזרחי "מדינות האויב" (ובתוכן בריטניה), לעזוב מיד את ארץ ישראל. הזוג עזב את הארץ בדצמבר 1914. מיכאל התנדב לשרת בצבא אנגליה וניטה נרשמה ללימודי חקלאות. לאחר המלחמה שבו הזוג לביתם בזכרון יעקב, וניטה תכננה להקים על חלק מאדמת האחוזה חוות לימוד חקלאית לבנות, אולם תוכניתה לא יצאה לפועל.
לזוג לא נולדו ילדים. ניטה נפטרה בגיל 38 ב-ט"ז בשבט תרפ"ב (פברואר 1922). בחלק מהמקורות כתוב שמתה ממחלה לאחר שיום לפני כן לקחה חלק בנטיעות ט"ו בשבט הגשום במושבה זכרון יעקב. ובחלק מרומז שמדובר בהתאבדות. מיכאל התאבד כעבור שלוש שנים, ב-24 באוגוסט 1925. הם קבורים בבית הקברות בזכרון יעקב. לצדם נקברה אחותה הבכורה של ניטה, ליליאן פרידלנדר, שנפטרה ב-31 באוקטובר 1954.
תולדות הבית
בשנת 1912 רכשו הזוג לנגה שבעים ושבעה דונם של אדמת טרשים בגבעה סמוכה לזכרון יעקב ומשקיפה עליה. כחמישים פועלים הועסקו בבניית הבית, נטיעת הגן ופריצת הדרך למקום. בין הפועלים היה גם דוד רמז. הזוג קרא למקום חצר הכרמל, כשם אחוזת הקיץ של המשפחה בקנט.
כאשר עזב הזוג את הארץ בזמן מלחמת העולם, שימש הבית כמרכז תרבות לקצינים טורקים וגרמנים. בשנת 1919 חזרו השניים ארצה וגילו כי כל הרכוש שהיה במקום נעלם. הם שיקמו את הגן והרחיבו את בית האחוזה. המקום התחבב על מנהיגי היישוב ורבים מהם חזרו ופקדו אותו, ובהם הרברט סמואל (שהיה דוד-אשתו של אחיה של ניטה, נורמן בנטוויץ'), מנחם אוסישקין, חיים ויצמן, הנרייטה סאלד ואחרים, אשר נהנו מהאווירה המיוחדת בו ומהכנסת האורחים.
לאחר מות הזוג לנגה, עבר המקום בירושה לאחותה הבכורה של ניטה, ליליאן פרידלנדר, שגרה עם משפחתה בארצות הברית. ליליאן עברה להתגורר באחוזה עם משפחתה לאחר שבעלה ישראל פרידלנדר נרצח ב-1920 באוקראינה בעת שהיה בשליחות של הג'וינט. שנה לאחר מותו של מיכאל, בשנת 1926, החליטה ליליאן להעניק ל"חצר כרמל" צביון מיוחד ולהפוך את האחוזה הפרטית לאתר רב-ייעודי, שישמש לא רק מעון משפחתי, אלא גם בית ספר חקלאי ומעין 'גן עדן' לאמנים. האחוזה המשיכה להיות ביתה הרשמי של משפחת פרידלנדר-בנטוויץ' והייתה פתוחה תמיד לאורחים, במיוחד בימי חג. בשנת 1929 עלה ראש המשפחה, הרברט בנטוויץ' בן ה-73, לארץ ישראל. הוא התגורר ב"חצר כרמל" בזכרון יעקב עד לפטירתו בשנת 1932.
בהמשך חזרה ליליאן פרידלנדר עם בנה דניאל לניו יורק, והשכירה את "חצר כרמל" לדורה שוורץ, יהודייה אוסטרית, צמחונית אדוקה, לתקופה של "15 שנה לפחות". שוורץ הקימה במקום מרכז בריאות צמחוני. במהלך השנים הרחיבה שוורץ את מרכז הבריאות בשמונה דונמים ובנתה עליהם בתים קטנים, שנועדו למגורי האורחים. בשנת 1969 נסגר מרכז הבריאות.
ביולי 2000 קיבלה האוניברסיטה הפתוחה, בלא תמורה (1 ש"ח), זכות חכירה על אחוזת לנגה. האחוזה הוכרזה כאתר מורשת לאומית והוחל בשיפוץ המקום. בית דניאל והמבנים סביבו שופצו אך המבנה המרכזי והמקורי בלב האחוזה, נכון לשנת 2019, עדיין עומד נטוש.
תיאור בית האחוזה
בית המגורים הוא בית אבן דו-קומתי הבנוי בסגנון מזרחי. במרכזו יש שער רחב שבשיא הקשת שלו חקוקה שנת בנייתו - תרע"ד. מאחוריו נמצא מבנה נוסף ששימש למגורי העובדים ובו גם מחסנים ואורוות, בהן הוחזקו הכרכרות המשפחתיות. במקום מגרש טניס ישן ששימש את דרי האחוזה. בתוך הבית יש שריד למתג ישן שבו הותקן הטלפון הראשון בארץ ישראל, שמספרו 1.
בגן אחוזת לנגה נמצא ספסל אבן ועליו חקוקה הכתובת:.
צמוד לאחוזת לנגה הקימה ליליאן פרידלנדר בשנת 1938 את בית דניאל לאומנות ומוזיקה, לזכר בנה דניאל שמת בגיל 18. עם הזמן הוקמו במקום בית רות (1938), בית הסופרים (1951) ובית ליליאן (1968).
נר (פירושונים)
נר הוא אמצעי תאורה.
טטיאנה
טטיאנה היא קדושה בנצרות אשר מתה על אמונתה במהלך המאה ה-3 בזמן כהונתו של הקיסר הרומאי אלכסנדר סוורוס. היא שימשה בתקופת הנצרות הקדומה כדיאקונית.
על פי האגדה, טטיאנה הייתה בתו של פקיד רומי בכיר שהמיר דתו לנצרות בחשאי וגידל את בתו ברוח האמונה הנוצרית, עד שהיא הפכה לדיאקונית. השופט אולפיאנוס תפס אותה וניסה לכפות עליה להקריב קורבן לאל אפולו. טטיאנה התפללה, ואירע נס: התרחשה רעידת אדמה והצלם נהרס. טטיאנה נעצרה, עיניה נעקרו והיא הובאה לקירקוס, לקרב בגוב אריות נגד אריה רעב. שוב אירע נס, והאריה לא נגע בה לרעה, אלא הניח כפותיו לרגליה. בשלב זה הוחלט על הוצאתה להורג. היא עונתה וראשה נערף. טטיאנה מתה ב-12 בינואר (על פי הלוח היוליאני, 25 בינואר על פי הלוח הגרגוריאני).
בנצרות האורתודוקסית נחשבת טטיאנה לקדושה המגנה של הסטודנטים. "יום טטיאנה" ברוסיה ובמדינות אחרות הוא יום הסטודנט.
הטקטיקה באינתיפאדה השנייה
האינתיפאדה השנייה או אינתיפאדת אל-אקצא - כינוי שניתן על ידי הפלסטינים למלחמתם נגד מדינת ישראל, החלה ב־27 בספטמבר 2000. היא פרצה בתום ארבע שנים של שקט יחסי בין ישראל והפלסטינים, שהופר באירועי מנהרת הכותל ובאירועי יום הנכבה 2000 ומוטטה כמעט לחלוטין את הסכם אוסלו מ־1993. זו הייתה הסלמת שיא של הסכסוך ובמהלכה נמנו אלפי קורבנות בשני הצדדים, הן בקרב הלוחמים והן בקרב אזרחים. בתחילתה היא כללה פעולות מחאה "עממיות", בדרגות אלימות שונות, אולם במהרה הפכו פיגועי טרור ולוחמת גרילה פלסטינים, לביטויה המרכזי.
מאפיין מובהק של הפעילות הפלסטינית היה שימוש נרחב בפיגועי התאבדות. זה החל בשלושה פיגועי התאבדות שנכשלו, באוקטובר ובדצמבר 2000 ובינואר 2001 והתגבר מראשית מרץ 2001 ואילך, סמוך לפני עלייתו של אריאל שרון לראשות הממשלה במקום אהוד ברק. ישראל מצידה הרחיבה בעקבות זאת את השימוש ב"סיכול ממוקד", קרי חיסול מתוכנן של פעילי ארגוני הטרור. השימוש באמצעי זה על ידי ישראל החל בשני סיכולים ממוקדים בנובמבר ובדצמבר 2000 והתגבר החל מיולי 2001 ואילך.
הטקטיקה בתחילת האינתיפאדה
הערכות מודיעיניות ומידע שנאסף במערכת הביטחון הישראלית, החל מחודשים מספר לפני פרוץ האירועים הצביעו על אפשרות שהפלסטינים ייזמו "עימות נמוך עצימות", בעיקר פיגועי ירי מנשק קל, במסווה של התקוממות עממית בלתי מאורגנת. נעשו לפיכך הכנות, בעיקר ברצועת עזה, כדוגמת בניית פילבוקסים, ביצור המוצבים ומיגון כלי רכב בפני ירי מנשק קל. תחילתה של ההתקוממות הפלסטינית זכתה אם כן, לתגובה רבת עוצמה של צה"ל, שהגיע מוכן למתאר של עימות מעין זה. בתקופה הראשונה לאינתיפאדה השנייה נמנו נפגעים רבים אצל הפלסטינים, מול מיעוט נפגעים בצד הישראלי, בשל מיגון חיילי צה"ל מירי בנשק קל.
בשלב הראשון, עד ללינץ' ברמאללה נמנעה ישראל מתקיפת מטרות בשטחי A (השטחים שהיו בשליטה ביטחונית של הרשות הפלסטינית). לאחר מכן, היא החלה בלחץ צבאי גובר והולך. התקיפות הראשונות של ישראל בשטחי A התמקדו בעיקר בבניינים של הרשות הפלסטינית ובסיכולים ממוקדים של מי שהם לטענת ישראל "פצצות מתקתקות", אולם במהרה הלכו התקיפות והסלימו. בתחילת מרץ 2001 הושמה רמאללה בכתר. ב־18 באפריל נכנסה ישראל בפעם הראשונה לבית חאנון. על אף שישראל נאלצה לסגת לאחר זמן קצר בעקבות לחץ אמריקאי הרי כניסה זו מציינת את המשך מחיקת ההבחנה בין השטחים השונים. בסוף אפריל 2001 עברה הסמכות לאשר "מרדף חם" לתוך שטחי הרשות הפלסטינית מהדרג הפוליטי לדרג הצבאי המקומי. ב־19 במאי תקפו לראשונה מטוסי קרב ישראליים בשטחים, בניסיון כושל לחסל את מוחמד אבו הנוד, למחרת הופגזה מפקדתו של ג'יבריל רג'וב שהיה עד לפרוץ האירועים אחד מהשותפים הבכירים של ישראל ברשות. ב־31 ביולי הותקף מטה החמאס בשומרון. ב־27 באוגוסט נהרג מנהיג ארגון הטרור הראשון שחוסל במהלך האינתיפאדה, אבו עלי מוסטפא, מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין.
פיגועי 11 בספטמבר הגבירו את ההבנה העולמית למעשי ישראל והביאו אותה לאימוץ תגובה קשוחה יותר. בעוד שבתקופה שקדמה לפיגועים אולצה ישראל לצאת במהירות משטחי A, הרי ישראל שהתה בתוך ג'נין בשבוע שלאחר הפיגועים (ההיערכות החלה לפניהם). כמו כן החלה ישראל לפגוע במכוון בשוטרים פלסטינים שניצבו בעמדותיהם ולא סיכלו פיגועים קודמים.
הטקטיקה בשיא האינתיפאדה
העלייה המשמעותית במספר ההרוגים הישראלים החל מאמצע 2001 וההתדרדרות שהחלה באמצע ינואר 2002 הביאו את ישראל לתגובות חריפות יותר ויותר, שחרגו מהאסטרטגיה של ניהול עימות מוגבל. לבסוף, לאחר "מרץ השחור" של 2002 (ששיאו היה "טבח ליל הסדר", פיגוע התאבדות במלון פארק בנתניה בערב חג הפסח) החליטה ישראל לצאת במבצע צבאי של ממש, מבצע חומת מגן. במבצע זה כבש צה"ל מחדש את רוב הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון, אותן מסר לפלסטינים כחלק מהסכמי אוסלו. בנוסף, צה"ל חיסל ועצר מאות מחבלים והחרים אמצעי לחימה רבים שנתגלו במוקטעה ובידי ארגוני הטרור. מבצע זה, ומבצע דרך נחושה שבא בעקבותיו הובילו לירידה בכמות הפיגועים.
בשנת 2003 החלה ישראל גם בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין שטחי ישראל. המטרה הייתה לצמצם את האפשרות של מחבלים מתאבדים להיכנס לשטחי ישראל שבתוך הקו הירוק. הקמת הגדר עוררה ביקורת משני כיוונים: מהצד הישראלי, היה חשש שתוואי הגדר ישמש בהמשך בסיס לחלוקה "דה פקטו" של הארץ. כמו כן, הועלתה הטענה שהסתגרות מאחורי גדרות אינה הדרך הנכונה ללחום בטרור ולבסוף נטען שהגדר תגרום להפניית הפיגועים כלפי ההתנחלויות. בצד הפלסטיני, המתנגדים טענו שחלקים מהגדר תוכננו להקמה ממזרח לקו הירוק ובחלק מהמקרים היא אף תוכננה לחצות יישובים פלסטיניים, תוך איבוד שטחים חקלאיים שלהם. הטענות הפלסטיניות הביאו לכך שהתוכניות תוקנו בחלקן, וכיום רק כ־6% משטחי יהודה ושומרון אמורים להישאר ממערב לגדר. קטעי הגדר שהוקמו נחשבים להצלחה מבחינה ביטחונית, שכן הקמת הגדר בצפון השומרון, יחד עם פעולות צה"ל השוטפות בעומק השטח, הובילו לכך שמספר הפיגועים כנגד צפון מישור החוף והעמקים קטן באופן משמעותי כמעט לאפס ולהסטת מאמצי המפגעים דרומה למשך תקופה מסוימת (בשל אי השלמתה של הגדר במקטעים האחרים).
במהלך שנות העימות, צה"ל פיתח ושכלל טקטיקות ללוחמה בשטח בנוי הכוללת השגת מודיעין, שימוש בצלפים לפגיעה כירורגית במחבלים חמושים, שימוש בטנקים ונגמ"שים בשטח עירוני, הפעלת דחפורי D9 משוריינים טקטית להשגת יתרון בשטח הלחימה וכן סיוע אווירי צמוד ממזל"טים ומסוקי קרב. שיטות לוחמה אלה זכו להצלחה בכך שהפחיתו את מספר ההתקפות על ישראלים וצמצמו את האבדות בנפש בקרב חיילי צה"ל, אולם ספגו ביקורת בשל ההרס הרב שהותירו, ובשל הפגיעה באזרחים לא חמושים. טקטיקה צבאית נוספת, הייתה פעולות חישוף נרחבות בשטחים, שבהן תוואי שטח מנוקה לחלוטין ממכשולים ועצמים העלולים לחסום את שדה הראייה או לספק מחסה למחבלים - לרבות צמחייה, מטעים, פרדסים ומבנים. עיקר פעולות החישוף בוצע ברצועת עזה, שם חושפו שטחים גם על מנת למנוע ירי של רקטות נ"ט ופצמ"רים על ידי מחבלים. פעולות החישוף הורידו את כמות פיגועי הירי והמטענים בדרכים, אך הוקעו על ידי פעילי שמאל וארגוני זכויות אדם כעונש קולקטיבי המסב נזק רב לאוכלוסייה חפה מפשע.
כדי לטפל במחבלים שמתבצרים בבתים פיתח צה"ל שתי טקטיקות: שני הנהלים הוכיחו את עצמם כיעילים ביותר והקטינו באופן ניכר את האבדות לכוחות צה"ל ואת האבדות הפלסטיניות במצור על בתי מחבלים, אם כי נמתחה עליהם ביקורת (בעיקר על נוהל שכן) מצד ארגוני שמאל וזכויות אדם.
אחרי מבצע דרך נחושה החל צה"ל בביצוע פשיטות יומיומיות על הערים והכפרים הפלסטיניים ובהם נעצרו אלפי פעילי טרור פלסטינים. העצורים הועברו לחקירה בשב"כ לצורכי הפקת מודיעין וסיכול פיגועים העומדים לצאת. לצד כוחות צה"ל פעלו גם כוחות של משמר הגבול, בעיקר הימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל), ימ"ס (יחידות המסתערבים של מג"ב), מתיל"ן וחבלני מג"ב.
פעילות אחרת של צה"ל, שנעשתה מקובלת במהלך מאבק זה, היא הסיכול הממוקד. הטענה הרשמית של ישראל היא שהסיכול הממוקד מונע הרג של חפים מפשע במהלך קרבות גדולים. בפועל נמנו אזרחים הרוגים רבים גם במהלך סיכולים ממוקדים (גם אם הרבה פחות מאשר בפעולות דומות של צבאות אחרים ). השיטה הזאת יצרה דה-מורליזציה בקרב ארגונים פלסטיניים, ושיבשה את פעולותיהם, וזו, ככל הנראה, הייתה רוב תועלתה הצבאית. לטענת השמאל הישראלי, הסיכולים יצרו מעגל דמים, שהעלה את כמות הפיגועים ופגע ברצון הפלסטיני להוריד את גובה הלהבות.
לאורך כל שנות האינתיפאדה נוהג השב"כ לפרסם את מספר ההתרעות לפיגועים, מספר זה הגיע לשיא של 60 התרעות ליום לאחר ועידת עקבה בעיצומה של ההודנה. מספר ההתרעות הממוצע בשנים 2000–2003 היה 40 ליום, כאשר מבצע חומת מגן הביא לירידה של 80% בהתרעות אולם עלה במהירות, ב־2004 גדל מספר ההתרעות הממוצע אולם ב־2005 ירד (בעיקר בשל תוכנית ההתנתקות). עם זאת מספר ההתרעות לפיגועים שמתממשות בפועל הוא זעיר, כך למשל רק אחוז אחד מההתרעות לפיגועים בגדה ב־2004 התממשו, רובן בשל פעילות כוחות הביטחון. ההשפעות העיקריות של ההתרעות היו בתוך תחומי הקו הירוק, הידוק אבטחת קו התפר והטלת עוצר/סגר/כתר על יישובים פלסטיניים.
לחצים כלכליים
לאורך כל האינתיפאדה הפעילה ישראל לחצים כלכליים שונים על הפלסטינים: כל הצעדים הנ"ל נומקו על ידי ישראל בנימוקי ביטחון ובעיקר בניסיון למנוע הברחת כלי נשק ומחבלים בין אזורים שונים בשטחים ולתוך תחומי הקו הירוק.
רצועת עזה
המדיניות הישראלית ברצועת עזה לאורך כל שנות האינתיפאדה הייתה שונה מהותית מזו שננקטה ביהודה ושומרון. בעוד שביהודה ושומרון נקטה ישראל יותר ויותר גישה של השתלטות על שטחים מאוכלסים, מעצר מבוקשים ופירוק הרשות הפלסטינית, הרי שברצועת עזה ננקטה מדיניות של פיצול השטח הפלסטיני לחלקים על ידי השתלטות על שטחים לא מאוכלסים ואיסור כניסת פלסטינים לתוכם (שנאכף בקשיחות רבה), דבר שלמעשה פיצל את הרצועה. ההבדל בגישה הישראלית נבע מכך שההתנחלויות ברצועה היו מבודדות יחסית ואת הרצועה מקיפה מאז ימי הסכמי אוסלו גדר שמנעה כמעט לחלוטין חדירה פלסטינית לתוך הקו הירוק.
אלוף פיקוד הדרום, ד"ר יום טוב סמיה, שחזה את פריצת האינתיפאדה עוד ב-1999 מיגן את המוצבים ברצועה והקים מערך פילבוקסים ממוגנים כדי להגן על חיילי צה"ל השומרים ברצועה על ההתנחלויות ועל המעברים לישראל.
כדי למנוע מטענים בצירי התנועה בין ההתנחלויות ברצועת עזה לישראל, וכדי למנוע ירי על כוחות צה"ל בציר פילדלפי ביצע חיל ההנדסה הקרבית פעולות חישוף נרחבות, שבשיאן כללו הריסת אלפי בתים ברפיח ועשרות בתים בח'אן יונס. פעולות החישוף הקטינו באופן ניכר את המטענים ומארבי הירי בצירים אלו. נגד פעולות החישוף נטען שהן גורמות נזק לא-מידתי לפלסטינים ומהוות עונש קולקטיבי לאוכלוסייה, שלא כולה מעורבת בטרור.
מאחר שברצועת עזה לא בוצע מבצע טיהור בסדר גודל של מבצע חומת מגן, זה היה כמעט בלתי אפשרי להכניס כוחות קרקע שיבצעו מעצרים של בכירי טרור. אי לכך, ישראל נקטה ברצועה במדיניות סיכולים ממוקדים שבה חוסלו מהאוויר בכירים בארגוני הטרור, בעיקר מהחמאס אך גם מהג'יהאד האסלאמי ומוועדות ההתנגדות העממית.
מימוש תוכנית ההתנתקות היווה למעשה את שיאה של ההפרדה במדיניות כאשר ישראל החליטה למעשה להפריד הפרדה מוחלטת בין המדיניות בגדה (שנותרה כשהייתה) לזו שברצועה. במסגרת ביצוע תוכנית ההתנתקות החל צה"ל להכשיר את ציר הוברס - מערך ביצורים וגדרות שמוקם סביב רצועת עזה ומטרתו למנוע חדירת מחבלים.
ברם, התגברות הירי תלול מסלול בידי הפלסטינים אחרי ההתנתקות אילצה את צה"ל לנקוט יוזמות התקפיות ולא להתבצר מאחורי הגדר. בהתחלה ביצע צה"ל תקיפות מהאוויר וירי ארטילרי על חוליות קסאם, לצד המשך הסיכולים הממוקדים, אך למרות זאת הירי לא פסק והפלסטינים אף הגבירו את התקפותיהם על ציר הוברס, שבאחת מהן נחטף החייל גלעד שליט. כתוצאה מכך החל צה"ל בפעולות קרקעיות נקודתיות (ראו למשל את שלל המבצעים שבוצעו במסגרת מבצע גשמי קיץ) בתוך רצועת עזה שעיקר מטרתן הוא הגנה על הגדר, חשיפת מנהרות הברחה וגביית מחיר מארגוני הטרור.
הלחימה בין ישראל לפלסטינים ברצועת עזה נמשכה גם לאחר סיום האינתיפאדה השנייה ב-2005 וביצוע תוכנית ההתנתקות באותה שנה.
הטקטיקה של הפלסטינים
הפלסטינים פועלים נגד ישראל בעיקר באמצעות ארגוני טרור בעלי משנה אידאולוגית סדורה המקבלים סיוע מהרש"פ וגורמי חוץ שונים, ביניהם:
בנוסף לארגונים אלה פועלות גם חמולות מקומיות וקבוצות חמושים, שלעיתים מבצעות התקפות טרור והברחות אמל"ח תמורת תשלום.
טקטיקות שהפעילו הפלסטינים כוללות:
פעילות הטרור הפלסטינית גרמה ללמעלה מ-1,115 הרוגים ישראלים, רובם הגדול אזרחים ורק מיעוטם חיילים קרביים שנהרגו בעת לחימה. בעימותים הצבאיים עם כוחות צה"ל הייתה ידם של הפלסטינים על התחתונה, וברוב המבצעים הגדולים ספגו הפלסטינים אבדות כבדות לעומת האבדות שהסבו לכוחות צה"ל.
אמצעי לחימה
אמצעי הלחימה העיקריים של הפלסטינים הם חגורות הנפץ (רובן כללו גם רסס) שבהן חומשו מחבלים מתאבדים שיצאו לפוצץ את עצמם במקומות הומי אדם בלב ערי ישראל. בניגוד לאינתיפאדה הקודמת, עקב אמצעי הביטחון הנוקשים שהנהיגה ישראל, החלו הפלסטינים להשתמש גם בנשים וילדים כמחבלים מתאבדים. הדבר גרר ביקורת קשה בעולם וגם בקרב החברה הפלסטינית, אך הביקורת לא הייתה נוקבת במידה שתוביל להפסקת המנהג.
פיגועי ההתאבדות הם הגורם העיקרי לנרצחים ישראלים.
בנוסף, הרבו הפלסטינים להטמין מטעני חבלה: מטעני צד, מטעני גחון ומטעני קלע נגד כלי רכב משוריינים של צה"ל. מספר מטענים גדולים כאלה גרמו נזק רב לארבעה טנקים של צה"ל (ואף הרגו את רוב אנשי הצוות) וכן השמידו מכונית של צוות דיפלומטי אמריקני.
בנוסף לפיגועי ההתאבדות, פיגועי הירי, המטענים, הרקטות והמרגמות, השתמשו הפלסטינים גם במכוניות תופת, פיגועי חטיפה ומיקוח (שהסתיימו רובם בלינץ' או רצח ללא ניסיון משא ומתן) וכן פיגועי סכינאות (ניסיון לדקור אזרחים, שוטרים וחיילים).
למרות שרוב הפיגועים היו פיגועי ירי ומטענים, רוב ההרוגים הישראלים נגרמו מפיגועי ההתאבדות.
השגת אמצעי לחימה
השגת אמצעי הלחימה הפלסטינית נעשתה ב-3 דרכים עיקריות:
הנשק התקני שהבריחו הפלסטינים כללו מטולי רקטות נגד טנקים מדגם RPG-7, רקטות נ"ט תקניות כולל רקטות בעלות רש"ק טאנדם שמיועד לחדירת שריון כבד, מרגמות 60 מ"מ ו-81 מ"מ, פצצות מרגמה, רובי AK-47, מקלעים, חומרי נפץ ותחמושת רבה. בשנים האחרונות של האינתיפאדה הבריחו הפלסטינים רקטות גראד 122 מ"מ רגילות ומשופרות שהטווח שלהן הוא כ-20–40 ק"מ, שבהן נעשה שימוש מאוחר יותר נגד ערים ועיירות פיתוח בישראל, בהן שדרות, נתיבות, אופקים, אשקלון, באר שבע ואשדוד.
להשגת כלי נשק אלה הפעילו הפלסטינים מנהרות להברחת נשק ממצרים לרצועת עזה, באזור רפיח (לא ניתן להפעיל מנהרות אלה ללא עצימת עיניים של ממשלת מצרים, אך תרומה מובהקת זו של מצרים למאבק בישראל לא זכתה לדיון ממשי). כמו כן ניסו הפלסטינים לייבא נשק לרצועת עזה באמצעות ספינות. ספינות אחדות נתפסו על ידי ישראל (הראשונה שבהן הייתה "סנטוריני" שנתפסה ב־7 במאי 2001), ובמקרה אחד, של ספינת הנשק "קארין איי" שנשלחה על ידי איראן, הוכח קשר ישיר בין הרשות הפלסטינית ובין הספינה (דבר שהביא לניתוק הקשרים בין ערפאת לממשל האמריקאי). במערכת הביטחון יש המאמינים שהפלסטינים מחזיקים גם בטילי נ"מ ושיש מאמץ להשיג רקטות כבדות וארוכות טווח. חשש זה התחזק בעקבות הכאוס בגבול רפיח-מצריים בעקבות מסירת ציר פילדלפי לשליטת מצרים.
תפיסת הספינה "קארין איי" ועליה אזרח לבנוני, סגנון הפיגועים וחומרי הנפץ שבהם נעשה שימוש על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים מאז תחילת 2003, מרמזים על שיתוף פעולה עם ארגון חזבאללה הלבנוני. יש שרואים בשיתוף פעולה זה הוכחה לכך שהנסיגה מלבנון הייתה אחת הסיבות לפרוץ האינתיפאדה, כיוון שנתנה תקווה לפלסטינים שהם יוכלו להשיג את מטרותיהם ולהביא ליציאת ישראל משטחי יהודה, שומרון ועזה על ידי חיקוי דרך הפעולה של חזבאללה בלבנון.
דרור ספרדי
דְּרוֹר סְפָרַדִּי (שם מדעי: Passer hispaniolensis) הוא מין בסוג דרור ממשפחת הדרוריים ומסדרת ציפורי-השיר. תפוצתו של הדרור הספרדי באגן הים התיכון ודרום מערב ומרכז אסיה. לציפור זו שני תת-מינים, תת-המין המערבי חולף וחורף בישראל ואילו תת-המין המזרחי יציב בה. הוא דומה במראהו לדרור הבית, וקרבה משפחתית זו ניכרת גם בהכלאה הנוצרת בטבע בין המינים, בעיקר בצפון אפריקה. בניגוד לדרור הבית, הדרור הספרדי יעדיף לרוב להתרחק מאזורים אורבניים, בהם דרור הבית שולט, ויעדיף משקים שטחים חקלאיים מעובדים וחורשות, ובאופן כללי אזורים לחים חמים ובקרבה למקורות מים וצמחייה.
תיאור
הדרור הספרדי הוא דרור גדול, באורך של כ-15–16 ס"מ, ובמשקל של כ-22–36 גרם. מבנה גופו גדול במעט משל דרור הבית, כמו גם מקור ארוך ומוצק יותר למראה. הניצוי של הזכר דומה לזה של דרור הבית, אולם מובדל בכיסוי ראש ערמוני וכתמים שחורים בצידי גופו ואחוריו, לחייו לבנות בניגוד לאפורות אצל דרור הבית. הנקבה דומה מאוד לנקבת דרור הבית וקשה מאוד לזיהוי בתנאי שטח, צבעה אפור-חום בעיקר אולם בעלת יותר כתמים על גופה מנקבת דרור הבית. בצידי גופה פסים בהירים, ופסים רחבים ובהירים על גבה.
לדרור הספרדי שני תת-מינים הנבדלים במעט בנוצותיהם בזמן החיזור והרבייה, אולם שני תת-המינים יהיו בעלי שוני ניכר במופע החורף, כשתת-המין המזרחי ( P. h. transcaspicus) יהיה חיוור יותר בצבעיו עם פחות צבע ערמוני.
שירה
קולו של הדרור הספרדי דומה לזה של דרור הבית. הזכר בעל קול שונה במעט כשהוא נמצא בסביבת הקן. קול זה צורמני בעל שתי הברות, קולני ובעל טון גבוה יותר.