cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסכם ירושלים 1940
זהותו של צד ב'
הצד האיטלקי להסכם היה בדוי, לעומת זאת שטרן ביטא במשא ומתן את שאיפותיו וכוונותיו האמתיות לחבור למדינות הציר במלחמתן בבריטים. זאת הן בשל קרבתו האידאולוגית לאיטלקים והן משום שהם היו אויביו של האויב הבריטי. החוקרים מסכימים כי רוטשטיין לא יצר כל קשר עם האיטלקים ופעל כסוכן מדיח. חביב כנען גילה כי רוטשטיין פעל בתיאום עם ישראל פריצקר ממפקדי המש"י, שירות המודיעין של האצ"ל, והופעל על ידי אנשי אצ"ל על מנת להכפיש את אברהם שטרן ולהציג אותו ואת קבוצתו כגיס חמישי. זאת על רקע הפילוג באצ"ל ועל מנת למנוע פרישת חברים מהאצ"ל והצטרפותם ללח"י. למזימה הייתה לדברי כנען מטרה נוספת, לספק לבריטים הוכחה לכאורה על קשרי לח"י עם מדינות הציר. נתברר כי אכן היה לרוטשטיין גם מפעיל בריטי. בספרו "הבולשת חוקרת, ה-CID בארץ ישראל 1920-1948", המתבסס על מסמכי הבולשת הבריטית גילה ד"ר אלדד חרובי, מנהל הארכיון של מוזיאון הפלמ"ח, כי התרגיל היה פרי תכנונו של קצין מהבולשת בשם אטל (A.C. Eattell), שרוטשטיין נהג כבר קודם לכן לספק לו מידע. רוטשטיין פעל למעשה בשירותם של האצ"ל ושל הבריטים. על היותו של רוטשטיין סוכן כפול מעידה העובדה כי שנה קודם לכן, עוד בטרם נאסרה מפקדת האצ"ל, העלה כבר רוטשטיין את טענתו כי הוא עומד בקשר עם סוכני ריגול איטלקיים בפני אנשי המש"י, אך העניין לא הובא לדיון רציני.
זהותו האמיתית של מי שהתחזה להיות צד ב' להסכם, זה שערך את השינויים והתיקונים בהסכם והחזירו באמצעות רוטשטיין לשטרן, נתבררה גם היא לימים. יצחק ברמן, שהיה לימים יושב ראש הכנסת, גילה לחביב כנען כי מאחורי המגעים המדומים עמד האצ"ל, לאחר שפריצקר מסר לדוד רזיאל את טיוטת ההסכם שהביא לו רוטשטיין. לדברי ברמן:
מאוחר יותר הגיעה חשיפה ברורה יותר מצדו של ברמן. אלדד חרובי מספר:
במקביל הגיע כל המידע על ההסכם לידיעת הבריטים. במסמכים שעליהם התבסס חרובי בספרו הוא מצא כי כבר ב-1941 חשף אלן סונדרס, מפקד משטרת המנדט, פרטים אודות תרגיל העוקץ שביצע האצ"ל על שטרן וקבוצתו.
בסופו של דבר נודע גם ללח"י על הפח שטמנו להם אנשי האצ"ל, כעבור כשלוש שנים, הם הגיבו בנקמה. ב-3 בספטמבר 1943 הם רצחו בעשרות יריות תת-מקלע את ישראל פריצקר בצהרי היום ברחוב בתל אביב.
המגעים הבאים
הארגון יסייע לנאצים בפתרון שאלת היהודים על ידי פינויים לארץ ישראל בה תוקם מדינת היהודים בגבולותיה ההיסטוריים. לח"י יסייע לגרמניה בתחום המדיני, הצבאי ובאיסוף מודיעין בארץ ישראל. כמו כן יכשיר לח"י כוח אדם יהודי באירופה במסגרת יחידות צבא שתפעלנה לשם כיבושה של ארץ ישראל. לח"י יבטיח לגרמניה שברית כזו תחזק את היסודות המוסריים של הסדר החדש הגרמני בעיני האנושות.
פון הנטיג הבטיח להעביר את התזכיר לשגרירות הגרמנית באנקרה בירת טורקיה ששלחה אותו למשרד החוץ בברלין, שם נגנז התזכיר ולובינצ'יק לא קיבל עליו תשובה.
בתום המערכה בסוריה ולבנון נתגלה לובינצ'יק על ידי הכוחות הבריטים בלבנון והועבר לארץ ישראל, נכלא בתא המעצר ולאחר מכן הוגלה למחנה הירוש אריתריאה שם נפטר ממחלה.
אחרי מעצרו של לובינצ'יק החליט לח"י כי יש לחדש את השליחות שנקטעה. בדצמבר 1941 יצא נתן ילין-מור בשליחות לח"י לסוריה כדי להגיע משם לטורקיה הנייטרלית, כדי ליצור קשר עם הגרמנים, ולשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף, בריטניה. ילין-מור השתמש בסיפור כיסוי לפיו הוא מתעתד לעבוד עבור קבלן יהודי מארץ ישראל שבנה ביצורים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון. בעיר חלב יצר קשר עם מבריחי גבול שהיו אמורים להעבירו לטורקיה. אז הגיעה אליו הוראה מאברהם שטרן לדחות את צאתו כי בדעת שטרן לצרפו למפקדת לח"י כאחראי על מחלקת ההסברה. המודיעין הבריטי גילה את מקום הימצאו בינואר 1942, אסר אותו בעיירה ליד חלב, הביא אותו לארץ ישראל וכלא אותו במחנות מעצר עד שהצליח להימלט ב-1943.
לאחר שני ניסיונות אלה לא באו ניסיונות נוספים. לח"י מצא עצמו באותה עת במצב קשה, רבים מאנשיו נהרגו, נפצעו או נתפסו בידי משטרת המנדט. הוכרזו פרסים בסכומים גבוהים על ראשי מפקדיו והשיא הגיע ב-12 בפברואר 1942 עם תפיסתו של אברהם שטרן בתל אביב והריגתו על ידי קצין הבולשת ג'פרי מורטון. לח"י, לא זאת בלבד שאיבד את מייסדו והאיש שעמד בראשו, אלא שגלגל המלחמה התהפך אז ולאחר תבוסת הגרמנים בקרב אל עלמיין בנובמבר 1942 ובקרב סטלינגרד בפברואר 1943, לא הייתה ללח"י כבר כל תוחלת לנסות וליצור מגעים עמם וניסיונות אלה פסקו.
Baby (שיר של צ'ארלי XCX)
Baby (בעברית: מותק) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית צ'ארלי XCX. הוא יצא לאור ב-1 במרץ 2022, על ידי חברות התקליטים אסיילום רקורדס ווורנר מיוזיק גרופ, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן של XCX, Crash. "Baby" היא רצועת פוסט-דיסקו, דאנס-פופ ופאנק-פופ, שמאופיינת בצליליה שלה המוזיקה המזוהה עם שנות ה-80.
רקע והוצאה לאור
בריאיון לחברת אפל מיוזיק הצהירה XCX כי "Baby" נמנית בין הרצועות הראשונות שהיא ומפיקיה החליטו להכניס לאלבום. צ'ארלי הכריזה באופן רשמי על הכללת השיר ב-Crash ב-4 בנובמבר 2021, כשהשמיעה קטע קצר ממנו בשידור חי בחשבון הטיקטוק שלה. ב-19 בדצמבר, בעקבות ביטול הופעתה ב-SNL ועליית המקרים המאומתים של וריאנט אומיקרון של נגיף הקורונה, פרסמה קטע נוסף של "Baby" כשהיא רוקדת לצליליו. ב-1 בפברואר 2022, לאחר הוצאת הסינגל "Beg for You", העלתה קטע נוסף מן השיר תחת הכיתוב "".
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-10.3 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-2 במרץ 2022, בו XCX רוקדת עם זוג רקדנים נוספים. הכוריאוגרף של הווידאו היה נתן קים. נכון למאי 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.9 מיליון צפיות.
גיזלה פרל
גיזלה פרל (Gisella Perl; 10 בדצמבר 1907, רומניה - 24 בנובמבר 1988, ישראל) הייתה רופאה גינקולוגית יהודייה ששרדה את השואה ונתפרסמה בשל ההפלות הרבות שביצעה לנשים במהלך שהותה במחנה הריכוז אושוויץ במטרה להציל את חייהן.
ביוגרפיה
גיזלה נולדה ב-1907 בעיירה סיגט (אז בהונגריה, משנת 1920 ברומניה וב-1940 הועברה שוב להונגריה). לאחר גמר לימודיה התיכוניים המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת קלוז' ובהמשך התמחתה בגינקולוגיה.
בתקופת השואה
עם פלישת הגרמנים להונגריה בשנת 1944, הועברה עם משפחתה לגטו בעיר ובהמשך נשלחה לאושוויץ. בשל הרקע הרפואי שלה, זמן קצר לאחר הגיעה לאושוויץ, נשלחה ד"ר פרל לעבוד במרפאה שבמקום, שם ראתה חולים רבים מדי יום וניסתה לעזור להם בעזרת הציוד הדל ביותר שהיה במקום. עם זאת, היא נתפרסמה יותר בשל הפעילות אותה ביצעה מעבר לשעות העבודה - הפלות.
כיוון שדינה של כל אישה אשר נמצא כי היא בהריון היה מיתה בתאי הגזים, או בשלב מאוחר יותר אף ניסויים בידי ד"ר מנגלה, פעלה ד"ר פרל לביצוע הפלות בכל אישה הרה על מנת להציל את חייה. פעילות זו בוצעה בשעות הלילה ובהיחבא, בידיה החשופות וללא ציוד רפואי מתאים, וזאת תוך סיכון עצמי ניכר. בהמשך הועברה לברגן-בלזן, שם שהתה עד לשחרור המחנה. לאחר היוודע לה על מות משפחתה, לרבות בעלה ובנה, ניסתה להתאבד אך נכשלה.
לאחר השואה
בשנת 1947 היגרה לארצות הברית. בקשתה הראשונית לקבלת אזרחות נתקלה בסירוב לאור חשדותיהם של האמריקאים כי שיתפה פעולה עם הנאצים במלחמה. בהמשך, ולאור מעורבות של פוליטיקאים אמריקאים בעניינה, קיבלה בשנת 1951 אזרחות אמריקאית וכן חזרה לעבוד כגינקולוגית בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק. בשנת 1979 עלתה לארץ והשתקעה בהרצליה, בה התגוררה עם בתה, אשר הוחבאה במהלך המלחמה אצל משפחה לא יהודית, והמשיכה לתרום מזמנה ומהידע שלה למחלקה הגינקולוגית שבבית החולים שערי צדק. פרל נפטרה בשנת 1988.
את קורותיה גוללה ד"ר פרל באוטוביוגרפיה שכתבה 'I was a doctor in Auschwiz' ('הייתי רופאה באושוויץ').
ספר זה עובד בשנת 2003 לסרט בכיכובה של כריסטין לאטי בשם 'מתוך האפר'.
אולגה אנישנקו
== פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים == אולגה אנישנקו התגוררה ברצ'יצה, מחוז משנה של מחוז הומל, בבלארוס, עם בעלה ובנה, אולג ז'לזינסקי. בשנת 1933 נשלח בעלה לגולאג הסובייטי, שם נספה.
באוקטובר 1941, כמה חודשים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, דפקה על דלת ביתה של אולגה, תלמידתה לשעבר מריה רייכלינה, שהייתה יתומה יהודיה בת 19. אולגה הזמינה את מריה לשהות בביתה, ובמשך שבעת החודשים שלאחר מכן טיפלה בה והעניקה לה מחסה.
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה, מריה רייכלינה חזרה אל רצ'יצה על מנת להביע את תודתה לאולגה, שהייתה עבורה כאמא שנייה. כעבור זמן עברה מריה לגור במוסקבה, אך שמרה על קשר מכתבים עם מצילתה במשך שנים רבות.
הכרה והנצחה
ב-8 בספטמבר 1997, הוכרה אולגה אנישנקו כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם. שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
הדיוויזיה ה-107 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-107 (בגרמנית: 107. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-25 במאי 1915, ולמפקדה מונה אוטו פון מוזר. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, ולאחר מכן לחמה במהלך המערכה על סרביה. בנובמבר 1917 הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה בקרב קמברה. בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב, ולאחר מכן לחמה במתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-23 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
ברוק לופז
ברוק רוברט לופז (באנגלית: Brook Robert Lopez ; נולד ב-1 באפריל 1988) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת מילווקי באקס מליגת ה-NBA. לופז נבחר במקום העשירי בדראפט ה-NBA 2008 לאחר שנתיים בהן שיחק באוניברסיטת סטנפורד מליגת ה-NCAA. אחיו התאום רובין לופז משחק בקבוצת קליבלנד קבאלירס.
ראשית חייו
בעונת התקבל לופז ביחד עם אחיו התאום לאוניברסיטת סטנפורד, ובעונת ה"" שלו העמיד  של 12.6 נקודות ו-6.0. בעונתו השנייה המשיך לופז ושיפר את ממוצעיו, כאשר סיים את העונה עם ממוצעים של 19.3 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-2.1 חסימות בממוצע למשחק. במשחקי הפלייאוף קלע סל ניצחון עם ה בהארכה, נגד אוניברסיטת מרקט.
ניו ג'רזי/ברוקלין נטס
לופז נרשם ביחד עם אחיו לדראפט 2008. הוא נבחר בבחירה העשירית לקבוצת הניו ג'רזי נטס, ואחיו נבחר בסיבוב הראשון גם כן, כאשר פיניקס סאנס בחרו בו בבחירה ה-15. הוא החל לשחק בחמישייה הפותחת של הקבוצה לאחר פציעתו של ג'וש בון. לופז נבחר לשחק בנבחרת ה, במשחק נגד נבחרת ה כחלק מסוף שבוע האולסטאר של שנת 2009. בסיום העונה נרשם לופז במקום השלישי בבחירת רוקי השנה ב-NBA, ועם ממוצע של 13.0 נקודות למשחק נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
לופז, שביסס את מעמדו כשחקן חמישייה, החל במגמת שיפור. בעונת, הוא הוביל את רשימת קלעי קבוצתו עם 18.8 נקודות למשחק. אך הקבוצה, שפתחה את העונה עם 18 הפסדים רצופים, סיימה במקום האחרון בליגה עם מאזן של 12 ניצחונות בלבד מול 70 הפסדים. מעט אחרי פתיחת העונה הבאה הובאו לקבוצה דרן ויליאמס וסאשה וויאצ'יץ'. לופז המשיך להוביל את רשימת הקלעים של קבוצתו עם 20.4 נקודות למשחק, והקבוצה שיפרה את מאזנה ל-24 ניצחונות מול 58 הפסדים אשר לא הספיקו על מנת להעפיל למשחקי הפלייאוף.
לפני עונת, שבר לופז את רגלו הימנית, והחמיץ את תחילת העונה. הוא רשם שיא עונה של 38 נקודות במשחק מול אלופת השנה הקודמת, דאלאס מאבריקס, אך לאחר חמישה משחקים בלבד נפצע, והחמיץ את שארית העונה. בסיום העונה חתם לופז על חוזה חדש ל-4 שנים תמורת כ-60 מיליון דולר.
לופז שב לשחק עם פתיחת עונת, בה העתיקה הקבוצה את מקומה אל הרובע ברוקלין בעיר ניו יורק. הוא חזר מהפציעה ביכולת גבוהה, ועם 19.4 נקודות למשחק היה לקלעי המצטיין של קבוצתו, ולקלעי המצטיין לעמדת הסנטר בליגה. הוא נבחר לראשונה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, בבחירה אישית של נציב הליגה, דייוויד סטרן, עקב פציעתו של ראז'ון רונדו, והוסיף שיא קריירה של 2.1 חסימות למשחק. ברוקלין סיימה את העונה עם מאזן של 49 ניצחונות מול 33 הפסדים, והעפילה למשחקי הפלייאוף מהמקום הרביעי במזרח. גם במשחקי הפלייאוף המשיך לופז את יכולתו הגבוהה, והוביל את קבוצתו עם 22.3 נקודות, ו-3.0 חסימות עליהם הוסיף 7.4 ריבאונדים למשחק בסדרת הסיבוב הראשון מול שיקגו בולס אולם ברוקלין הפסידה בסדרה בשבעה משחקים.
לופז הספיק לשחק 17 משחקים בלבד בעונת, בהם היה לקלעי המוביל של ברוקלין עם 20.7 נקודות למשחק, בטרם נפצע והחמיץ את שארית העונה. הוא שב לשחק בעונת, אולם לאחר שהחמיץ בחודש שמונה משחקים בחודש דצמבר בשל פציעה בגב, איבד את מקומו בחמישייה הפותחת למייסון פלאמלי. בהמשך העונה הוא שב לחמישייה, וסיים את העונה עם 17.2 נקודות, 74 ריבאונדים ו-2.0 חסימות והעפיל עם ברוקלין למשחקי הפלייאוף בפעם השנייה בקריירה, בו הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון.
לקראת העונה הבאה, עונת חתם לופז על חוזה חדש בקבוצה לשלוש שנים. בעונת בה סיימה קבוצתו במקום האחרון בליגת ה-NBA, לופז שוב הוביל את קבוצתו בנקודות, עם 20.5 בממוצע למשחק.
לוס אנג'לס לייקרס
ביוני 2017 הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, יחד עם הבחירה ה-27 בדראפט 2017 (קייל קוזמה), תמורת דיאנג'לו ראסל וטימופיי מוזגוב.
מילווקי באקס
לקראת עונת חתם במילווקי באקס על חוזה לעונה אחת. ביולי 2019 חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-4 עונות נוספות עבור כ-52 מיליון דולר. בסיום עונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, לראשונה בקריירה, לאחר שסייע לבאקס להשיג את מאזן הניצחונות הגבוה ביותר בליגה בפעם השנייה ברציפות. בעונת סייע לבאקס לזכות באליפות ה-NBA השנייה בתולדותיה. לאורך הפלייאוף רשם ממוצעים של 13.0 נקודות ו-5.9 ריבאונדים למשחק כשחקן חמישייה קבוע.
Black Isle Studios
Black Isle Studios הייתה מחלקה בחברת פיתוח והפצת משחקי המחשב "Interplay", אשר יועדה לפיתוח משחקי תפקידים ממוחשבים. החברה הוקמה בשנת 1996, ומשרדיה המרכזיים מוקמו במדינת קליפורניה שבארצות הברית. המקור לשם המחלקה מאזור הסלע השחור בסקוטלנד, ארץ מולדתו של אחד ממייסדיה.
המחלקה התפרסמה בעיקר בעבודתה על המשחק "Planescape: Torment" וסדרת המשחקים "Fallout", אך נחלה הצלחה גם במשחקיה האחרים (כדוגמת סדרות המשחקים "Baldur's Gate" ו-"Icewind Dale").
משחקים
בין המשחקים אשר המחלקה השתתפה בפיתוחם:
סגירת המחלקה
בשנת 1998, מספר חברי מפתח אשר השתתפו בפיתוח "Fallout", עזבו את חברת "Interplay" והקימו חברה עצמאית בשם Troika Games, לאחר שלטענתם "לא הצליחו להגיע להסכמה עם Interplay בדבר מבנה צוות חדש". ב-8 בדצמבר 2003, עקב קשיים כלכליים חמורים של חברת Interplay, פוטרו כל עובדי המחלקה.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-38
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-38 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1984. הטקס נערך במלון בית גרוסוונור ב-5 במרץ ב-1985.
השחקן הטוב ביותר
היינג נגור – דמעות של שתיקה
השחקנית הטובה ביותר
מגי סמית' – A Private Function
השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
דנהולם אליוט – A Private Function
השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה
ליז סמית' – A Private Function
הבמאי הטוב ביותר
וים ונדרס – פריז, טקסס
התסריט המקורי הטוב ביותר
דני רוז האיש מברודוויי  - וודי אלן
התסריט המעובד הטוב ביותר
דמעות של שתיקה  - ברוס רובינסון
הצילום הטוב ביותר
דמעות של שתיקה  - כריס מנגס
העריכה הטובה ביותר
דמעות של שתיקה  - ג'ים קלארק
עיצוב ההפקה הטוב ביותר
דמעות של שתיקה  - רוי ווקר
עיצוב התלבושות הטוב ביותר
היו זמנים באמריקה  - גבריאלה פסקוצ'י
האיפור הטוב ביותר
גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים  - פול אנגלן, פיטר פרמפטון, ריק בייקר, ג'ואן הילס
האפקטים החזותיים הטובים ביותר
אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור - דניס מורן, ג'ורג' גיבס, מייק מקאליסטר, לורן פטרסון
המוזיקה הטובה ביותר
היו זמנים באמריקה  - אניו מוריקונה
השיר המקורי הטוב ביותר
"Ghostbusters" במכסחי השדים - ריי פרקר ג'וניור
הסרט הזר הטוב ביותר
כרמן
הסרט הקצר הטוב ביותר
The Dress
תרומה מצטיינת לקולנוע
אלן פארקר ואלן מרשל
יהושע הורוביץ
רבי יהושע הורוביץ (מכונה על שם ספרו עטרת ישועה; ט"ו באדר ה'תר"ח – י"א בטבת ה'תרע"ג) היה אדמו"ר ורב העיר טרנובז'ג (דז'יקוב), השלישי בשושלת דז'יקוב. נודע גם כבעל חוש מוזיקלי מפותח, והלחין מספר ניגוני תפילה, ובהם לחן עממי-חסידי לשיר אשת חיל.
ביוגרפיה
נולד לרבי מאיר הורוביץ ולדבורה. נחשב ל"עילוי" ובעל כישרונות, והיה בעל מזג דינמי וסוער. בגיל 18 סיים את כתיבת ספרו, "עמק הלכה" על סוגיות הש"ס. למד אצל אביו, ובגיל צעיר התכתב עם גדולי דורו, וזכה מהם להערכה; כך לדוגמה רבי יוסף שאול נתנזון כותב עליו בהסכמתו לספרו "עמק הלכה":.
בתיווך סבו רבי אליעזר הורוביץ, נשא את מרים, בת הנגיד ר' יהודה לייבוש רייך מריישא, מחסידי סבו. לאחר נישואיו החל לכהן כרב העיר דז'יקוב. את תפקיד זה הוריש לו אביו בחייו, לאחר סירובו של אחיו הבכור רבי נפתלי חיים הורוביץ לקבלו עליו. רבנותו אופיינה בתקיפות, והוא היה מעורה בחיי הקהילה היהודית בעיר, תוך שהוא מחייב את ראשי הקהל להתייעץ עמו בעניינים העומדים על הפרק.
ספרו "עמק הלכה" וסדרת קונטרסים שהודפסו בתוך ספרים שונים (ראו להלן: ספריו) הקנו לו מעמד הלכתי־תורני חשוב, ושאלות רבות – הלכתיות או למדניות – הופנו אליו. לאחר פטירתו, הועתקו, הוגהו, סודרו והודפסו בשנת תרצ"ב הרבה מתשובותיו על ידי נכדו ר' חיים מנחם דוד (בנו של רבי אלטר'ל, והרב הצעיר של דז'יקוב) בשם "שו"ת עטרת ישועה". תשובות רבות נוספות אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת ה'תרל"ז נפטר אביו, והוא החל לכהן כאדמו"ר בדז'יקוב. למדנותו, מנהיגותו וכישרונו המוזיקלי משכו אליו אלפי חסידים. דרשותיו שהושמעו על ידו בטישים שערך היו בנויות מתורות חסידיות. הן הכילו חידושים ורעיונות הבנויים בעיקר על גימטריה, נוטריקון וצירופי אותיות (כמסורת רבי נפתלי מרופשיץ, שהונהגה גם על ידי אביו), והצטיינו בהברקות שנונות. דרשות אלו נרשמו על ידי חסידו ר' מאיר אופען מריישא, בפיקוחו של בנו רבי אלטר'ל שאסף אותן והדפיסן תחת השם "עטרת ישועה".
הורוביץ נהג להסתיר את דרכיו והנהגותיו, והתנהג לעיתים בצורה מוזרה, עד שלפעמים היה ללעג אצל אלו שלא הכירו אותו. מתנגדיו קראו לו "האדמו"ר שלא מתפלל", מכיוון שהיה מתפלל ביחידות ובשעת התפילה בציבור טייל בין המתפללים ולא התפלל עמהם.
היה מעורה בהנהגה הציבורית של דורו, ולחם בפרט נגד תנועת ההשכלה היהודית. השתתף ונאם בכינוס הרבנים בלבוב, בשנת תרל"ט, אז הוחלט על הקמת תנועת מחזיקי הדת; למרות גילו הצעיר אז (31) ישב ליד רבי יהושע מבעלז מזקני האדמו"רים באותה עת. כך הודפסה גם תפילה שחיבר בשנת תרס"ט לזמן ביעור חמץ, אז שרף יחד עם החמץ גם ספרי ההשכלה שמצא אצל הבחורים.
בשנת ה'תרס"ט העביר את משרת הרבנות בעיר דז'יקוב לבנו רבי אלטר'ל, כדי שיוכל לבסס יותר את החסידות. במהלך שנותיו האחרונות נוסדו קלויזים רבים בערים שונות, כגון ריישא, לנצוט, מעליץ, טארנוב, קרקוב ובארנוב, מהם נחשבו כקלויזים מרכזיים של החסידות.
מצבו הבריאותי הורע בשנותיו האחרונות, והיו בהן שבתות שלא ערך טיש מחמת חולשתו. מצבו הידרדר בחודשיו האחרונים, והוא נפטר בשבת, י"א בטבת תרע"ג, בעירו דז'יקוב, והוא בן כ־65. הלווייתו התקיימה למחרת, והוא נקבר באוהל של אדמו"רי דז'יקוב, לצד אביו.
כמלחין
האדמו"ר התפרסם כמלחין בעל חוש מוזיקלי מיוחד. הלחין ניגונים כמעט לכל קטעי התפילות של הימים הנוראים, כמו "חמול" ו"היה עם פיפיות". נהג גם לקחת שירים ממקורות שונים ולהתאימם לקטעי התפילה, למשל ה"מארש" של הפיוט "שערי ארמון", המשמש כ"סילוק" בתפילת נעילה של יום כיפור, הוא במקורו "מארש הניצחון" של הצי הרוסי הקיסרי. לחן שהלחין על "אשת חיל" התפרסם כלחן חסידי עממי.
מסופר כי החזן זיידל רובנר הגיע אליו במיוחד כדי להאזין לתפילותיו ולניגוניו, ושהה אצלו מספר שבועות, במהלכן השמיע אף הוא מיצירותיו; חלק מהן הושרו אחר כך על ידי האדמו"ר בשולחנותיו.
מאיר שמעון גשורי כותב: רבים מניגוניו, ומניגוני דז'יקוב בכלל, השתמרו בחסידות ויז'ניץ על ידי בן אחותו רבי חיים מאיר הגר. כמו ה"אשת חיל" בניגון דז'יקוב אותו נהג רבי חיים מאיר לשיר בשבתות שלפני יום ההילולא של אדמו"רי דז'יקוב. גם לקטעים מסוימים בתפילה התאים מניגוניו, כמו "יחדשהו" לשבת מברכים. אחד מהניגונים שרבי חיים מאיר הלחין, היה בבואו לשהות אצלו דודו רבי יהושע בימי הושענא רבה ושמיני עצרת, וכמתנה הלחין עבורו שיר.
משפחתו
יש מי שציין לבת נוספת, שנישאה לרבי חיים מאיר יחיאל הורוביץ מריינזוב, בנו של רבי ישראל ממעליץ-דז'יקוב (בנו של רבי יהודה ממעליץ וחתנו של רבי מאיר מדז'יקוב; הוא עצמו כיהן כאדמו"ר מדז'יקוב במעליץ).
ספריו
מהדורה שנייה הודפסה בירושלים תש"ל, על ידי נכדי רבי חיים מנחם דוד, הרב יחזקאל הורוביץ והרב מנחם דוד הגר. בשלישית הודפס הספר בשנת תשנ"ח, על ידי הרב יחזקאל הורוביץ, בעריכה מחודשת ובתוספת מראי מקומות. האדמו"ר מדז'יקוב ואב"ד גבעת זאב, הרב חיים מאיר הורוביץ, ההדיר את הספר מחדש, בתוספת ביאורים, בשני כרכים: על התורה (גבעת זאב תש"ף), ועל המועדים (גבעת זאב תשפ"ב).
הדיפלומטים
הדיפלומטים היא סדרת טלוויזיה תיעודית בת שלושה פרקים המשודרת בכאן 11. יוצר הסדרה, הבמאי והתסריטאי הוא שחר צפניה. בין המראויינים לסדרה נמנים ראשי הממשלה בנימין נתניהו ושמעון פרס (באחד הראיונות האחרונים בחייו). בנוסף על כך, בסדרה מתראיינים נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג (אחיינו של אבא אבן), הדיפלומטים משה רביב וחיים קורן וההיסטוריונים עמי גלוסקא, אבי שליים, מרדכי בר-און ומיכאל בר-זוהר. בסדרה מופיעים קטעי ארכיון מהסדרה התיעודית עמוד האש, בין השאר עם הדיפלומט הישראלי אבא אבן. בנוסף על כך, ישנה הקלטה של ראיון ישן עם חוסיין, מלך ירדן.
הפרק הראשון של הסדרה עלה ב-19 באוגוסט 2023, ועוסק בתקופה שבין קבלת תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר למלחמת ששת הימים ב-1967, בדגש על מקומם של ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון ושר החוץ הראשון משה שרת.
קישורים חיצוניים
באתר תאגיד השידור הישראלי
צ'לסי סמית'
צ'לסי סמית' (באנגלית: Chelsi Smith; נולדה ב-23 באוגוסט 1973 – 8 בספטמבר 2018) הייתה שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית. נבחרה למיס תבל 1995.
ביוגרפיה
סמית' נולדה בקליפורניה להורים בני תשע עשרה, אביה איש תחזוקה אפרו אמריקאי ואמה מזכירה לבנה.
הוריה התגרשו לפני שמלאו לה שנתיים ואמה שהייתה אלכוהוליסטית באותו זמן העניקה להוריה את המשמורת על צ'לסי וכך היא גדלה עם סביה, בהיותה בת שבע היא עברה עם סביה לטקסס, לאחר מכן סביה אף הם התגרשו.
היא למדה חינוך בסן ג'קינטו קולג (San Jacinto College).
ב-1994 התמודדה לראשונה במיס טקסס ארצות הברית, שנה לאחר מכן התמודדה שוב פעם בתחרות כנציגת אזור אחר בטקסס, היא זכתה בתחרות וגם קיבלה פרס על הסימפתיות שלה (Miss Congeniality), היא הייתה למיס טקסס ארצות הברית השחורה הראשונה.
כשהתמודדה בתחרות מיס ארצות הברית כבר מהסיבובים הראשונים בתחרות קיבלה ניקוד גבוה מהשופטים, מה שהוביל לזכייתה.
היא עבדה כדוגמנית למספר חברות, היא גם התארחה במספר סדרות טלוויזיה.
היא לקחה חלק בכתיבה ובהקלטה של השיר "Dom Da Da" שהיה חלק מפסקול הסרט הכי מתוק שיש.
ב-2003 שיחקה בסרט העצמאי "Playas Ball".
נפטרה מסרטן הכבד ב-8 בספטמבר 2018.
מרטין אגירה אי אוטגי
מרטין אגירה אי אוטגי (בספרדית: Martin Aguirre y Otegui; 4 ביולי 1925 – ?) היה פליט ספרדי מחבל הבסקים, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים ובהם.
קורות חיים
מרטין נולד בחבל הבסקים בצפון ספרד. אביו היה פעיל פוליטי ותמך ב כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד ב-1936. מסיבה זו, ב-1 ביוני 1937, מרטין ושניים מאחיו, חבייר וחוסו דה-אגירה, פונו בספינה לצרפת ומשם הגיעו לבלגיה, יחד עם קבוצה גדולה של ילדים. הוריו ברחו עם שאר אחיו הקטנים לצרפת בהמשך המלחמה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-10 במאי 1940 כוחות גרמנים פלשו לבלגיה, אשר נכנעה לאחר 18 יום. לאחר הכיבוש, פליטים בסקים, שנתפסו על ידי הכוחות הגרמנים בבלגיה, גורשו חזרה לספרד, שם נרצחו על ידי השלטון הטוטליטרי של פרנקו. אביו של מרטין נתפס, ישב בכלא בספרד מספר חודשים עד שזוכה על ידי בית המשפט. אמו של מרטין גם היא חזרה לספרד, יחד עם אחיו הקטנים.
זמן קצר לאחר הכיבוש, מרטין פגש את, כומר קתולי אשר ניהל רשת להצלת יהודים מפני הצורר הנאצי, יחד עם אחיו ג'וריס קאופנס. רנה פעל בשיתוף פעולה עם, קרדינל קתולי בבלגיה, שהתנגד גם הוא לאידאולוגיה הנאצית. לאחר אישורה של האחות פראילדה, רנה לקח את מרטין ואחיו תחת חסותו.
בנוסף לפעילותו ברשת ההצלה הקתולית, רנה היה פעיל ב"ארמייה החשאית", הקבוצה הגדולה ביותר ב, ועזר לקשר בין הרזיסטאנס לרשת ההצלה הקתולית של ואן רוי. רנה דרש זהירות מקסימלית מכל אלו שהגן עליהם. מרטין עזר לרנה להעביר מסרים בינו לבין פעילים בארמייה החשאית.
רנה רכש, יחד עם עמיתו הרמן פרטאור, אחוזה נטושה בשם "דייקשטיין" בקצה העיר מכלן. האחוזה שימשה מקום מסתור בנתיב הצלה והברחת יהודים ופליטים נוספים מאיימת הנאצים החל מ-1942. מרטין ואחיו המשיכו ללמוד בפנימייה במכלן, ונרתמו לסייע לרנה רק בחגים ובחופשות. בשנת 1942, הגיעה לאחוזה ילדה יהודייה בשם ארלט רבקה לופט, אשר הועברה משם לפנימייה של האחות פראילדה, שם הוחבאה עד תום המלחמה. פרדי ורג'ין, היו שמותיהם הבדויים של שני ילדים יהודיים נוספים שהוחבאו אצל פראילדה. אלו הועברו מאוחר יותר הועברו לביתם של הזוג ואן הורנביק.
מרטין עזר להעביר מספר ילדים יהודיים דרך דייקשטיין לבתי משפחות שהסכימו להסתירם. כך למשל שלושת הילדים פרד בילד, שאביו נחטף ונשלח לאושוויץ, הרמן נובאק וילד ששמו הבדוי היה ארמנד. שלושת הילדים האלו הגיעו כולם מבית הילדים של, אשר שיתפה פעולה עם מספר ארגונים להצלת יהודים, ביניהם רשת ההצלה של ואן רוי ורנה קאופנס, והחביאה בבית הילדים שלה עשרות ילדים יהודים.
לאחר ששהו מספר ימים בדייקשטיין, מרטין לקח את פרד למנזר בווילברוק. משם אח של רנה, ג'וריס קאופנס, לקח את פרד לבית משפחת רוברקכטס (Robberechts), שם התגורר עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
פרד בילד היגר יחד עם אמו ואחיו הקטן לקנדה. פרד הפך לדיפלומט קנדי, וכיהן כשגריר קנדה לתאילנד משנת 1979 עד 1983 וכשגריר קנדה לסין ומונגוליה ב-1990. מרטין ופרד נפגשו שוב במפתיע בשנת 1980, וחידשו את הקשר ביניהם.
הכרה והנצחה
בשנת 2010, פרד פנה ליד ושם על מנת שיכירו במרטין כחסיד אומות העולם. בשנת 2011, מרטין הוכר רשמית כחסיד אומות העולם, וקיבל את התואר משמעון פרס. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
דיסקוגרפיה של כנסיית השכל
דברים בלחש
האלבום ראה אור בתחילת 1993, שלוש שנים לאחר הקמת הלהקה, ויצא בהוצאת נענע דיסק. כל העיבודים, המנגינות והשירה באלבום הם של חברי הלהקה, עם עזרה חיצונית של מספר אנשים - דני רכט, ניצן זעירא, אבי בללי ועוד. יורם חזן ורן אלמליח היו שני הכותבים המרכזיים באלבום שהושפע מסגנונות מוזיקליים רבים ומגוונים. חלק מן האלבום מזכיר נגינות מרוקאיות ובחלק מן הטקסטים מוזכרים אמנים כגון ג'ים מוריסון ומוריסי. שיר הנושא מתוך האלבום יצא עם קליפ פרובוקטיבי שגרר תגובות רבות והופעות ברדיו ובטלוויזיה. כל אלו גרמו לחשיפת הלהקה בציבור. בנוסף התפרסמו מהאלבום השירים "אני מאמין" ו"השיר מהגן".
משתתפים:
קח שירים
האלבום כולל 7 שירי משוררים שעיבדה הלהקה, ואורכו 34 דקות. לאלבום צורף ספרון של צילומי רונן ללנה. האלבום יצא במהדורה מצומצמת ביותר של מאות עותקים בודדים אשר הפכו נדירים עם השנים, ולווה בהופעות ספורות.
משתתפים:
כנסיית השכל
בהפקת האלבום השתתפו אלון שפני ויניב דוידסון. קובי אוז, משה לוי ואבי בללי השתתפו בעיבודים. בניגוד לשני האלבומים הקודמים של הלהקה, זכה האלבום להצלחה גדולה. הלהקה הפכה למוכרת יותר, והופעותיה נעשו גדולות יותר. מהאלבום יצאו מספר להיטים מוצלחים, ביניהם "מה נשאר?", "למיה יש אקדח", "היינו עושים אהבה" ו"ואת מתפשטת". אלבום זה הופק על ידי הלייבל "לבנטיני", שהקים קובי אוז. במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', זכתה הלהקה בתואר להקת השנה. לאחר הצלחת אלבומם השלישי, הופיעה הלהקה בכמה הופעות משותפות עם "נקמת הטרקטור".
משתתפים:
רוץ ילד
האלבום יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת אן אם סי, אשר ייצגה את הלהקה בתקופה זו. בדיסק 11 רצועות השמעה ואורכו 41 דקות. האלבום הוקלט בשנת 2000, בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של שלומי ברכה. האלבום כולל את הלהיטים "תגידי שטוב", "תרימי את הראש", "רוץ ילד" ו"רציתי לראות".
משתתפים:
ידיים למעלה
האלבום יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת אן אם סי, ונכללים בו הלהיטים "איך זה מרגיש", "תנו לי לשתות" ו"ידיים למעלה". לקראת ההקלטות לאלבום צורף להרכב המתופף יובל שפריר. את האלבום הפיקו חברי הלהקה בעצמם.
משתתפים:
אוטוביוגרפיה
האלבום יצא לאור ב-11 במרץ 2007, לאחר 10 חודשי אולפן, והופק על ידי בארבי רקורדס.
האלבום הוא אלבום כפול (שני תקליטורים) והוא מכיל בסך הכול 26 רצועות השמעה (13 בכל תקליטור) שנכללו באלבומים קודמים בעיבודים חדשים, ובביצוע חי עם רביעיית כלי מיתר ונגנים נוספים. מתוך האלבום הצליחו הגרסאות לשירים: "למיה יש אקדח", "היינו עושים אהבה", "תגידי שטוב", "ידיים למעלה", "תנו לי לשתות" ו"האביב הנצחי".
פחות מחצי שנה לאחר צאתו, זכה האלבום למעמד של אלבום זהב, על מכירת מעל 20,000 עותקים. עמי רייס זכה בפרס הישג השנה על שם מרדכי זעירא למעבד מטעם אקו"ם לשנת תשס"ז, בזכות עבודתו על האלבום.
שורות של אנשים
האלבום יצא לאור בסוף 2010 לאחר מספר חודשי הקלטה, והופק על ידי היי פידיליטי.
האלבום כולל 13 שירים, בהם "על מה את חולמת" ו"אושר" שהגיעו למקומות הראשונים במצעדי הרדיו הישראלי.
הבית כה רחוק
ב-2011 השתתפו חברי הלהקה רן אלמליח ועמי וייס בהקלטת אלבומה של ריטה, "השמחות שלי", שם פגשו לראשונה את תום כהן שניגן באלבום במנדולינה. תום כהן הוא גם המנצח של התזמורת האנדלוסית הישראלית והם החליטו לשתף פעולה ולהקליט אלבום.
ביוני 2012 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "מעל הים". ביולי 2013 יצא לאור האלבום בחברת אן אם סי. באלבום 12 רצועות, כולל שיר במרוקאית ביחד עם ריימונד אבקסיס ושיר בערבית. את רוב הטקסטים והלחנים באלבום כתב רן אלמליח.
התאחדות המלונות בישראל
התאחדות המלונות בישראל היא הארגון היציג של המלונות בישראל.
אודות ההתאחדות
ההתאחדות היא ארגון מעסיקים, אשר מקיף כ-350 מלונות ממטולה ועד אילת, עם כ-48 אלף חדרי מלון וכ-34 אלף מועסקים.
ההתאחדות משמשת ארגון שמטרותיו לפעול לקידום, פיתוח והרחבה של התיירות בישראל ולסייע בהעלאת הרמה המקצועית של המלונות. היא מייצגת את המלונות במוסדות וארגונים בישראל ומחוצה לה, ובפני גופים ממשלתיים, מקבלי החלטות מוסדות ורשויות מקומיות.
מוסדות ההתאחדות הם: הנשיאות, מועצת ההתאחדות, הוועידה הארצית. כמו כן פועלת ההתאחדות גם באמצעות ועדות המורכבות מחברי ההתאחדות, ובין היתר: ועדה ארגונית, ועדת עבודה, ועדת הכשרה, ועדת כלכלה, ועדת שיווק, ועדת חדשנות, ועדת ביקורת.
נועה קלנר
נועה קלנר היא מאיירת ומעצבת ישראלית.
ביוגרפיה
קלנר נולדה בירושלים. בשנת 2013 סיימה את לימודיה בבצלאל במחלקה לתקשורת חזותית, מסלול איור.
קלנר עובדת כמאיירת עצמאית, ומאיירת בעיקר עבור עיתונים, מגזינים והוצאות ספרים. בראשית דרכה כמאיירת החלה לכתוב את הבלוג 'אולי אני אלמד משהו אחר', שמציג את תהליך עבודתה כמאיירת ואת האתגרים הייחודיים המלווים עבודה זו, כמו גם אתגרים שמלווים עובדים עצמאיים. בשנת 2019 הוציאה את ספרה הראשון כמחברת עצמאית, "יום ארוך מאוד", המבוסס לדבריה על דמותם של שני ילדיה, והאינטראקציה ביניהם.
קלנר הייתה בין היוזמים את הקמת פסטיבל 'אאוטליין - איור ומילים בירושלים' (בשנת 2017), ועד היום היא המנהלת האמנותית שלו.
כמחברת יחידה
"יום ארוך מאוד", הוצאת אגם, 2019.
על יצירתה
יצירתה של קלנר זוכה לשבחי הביקורת. ספר הילדים שכתבה ואיירה, "יום ארוך מאוד", התייחד במרחב החופשי של האיורים, כאשר הטקסט מינימלי ביותר, ומתפרש בעיקר על פי האיורים. על המעבר של המאיירת לכתיבה ויצירה עצמאית כתבה עטרה אופק:
בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה
בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה הוא בית קברות צבאי שהקימו הבריטים בעיראק, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כדי לקבור את חיילי צבא בריטניה שנפלו במהלך המערכה במסופוטמיה. בית הקברות נמצא באחריות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה אולם אחזקתו נתקלת בקשיים לאור המצב הביטחוני המעורער בעיראק. בית הקברות מנציח את מותם של כ-4,600 מחיילי צבא בריטניה שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
רקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיע הצבא הבריטי להחלטה על קבורת חללי האימפריה הבריטית במקום נפילתם. החלטה זו נבעה לא רק מן הקושי להחזיר לקבורה בארצות המוצא היקף עצום של חללים אלא גם מהרצון לכבד את אחוות הלוחמים בכך שיקברו באותו מקום (ובאותה צורה) את כל חללי היחידות שנלחמו כתף אל כתף. בהחלטת משנה הוגדר גם האופן האחיד בו יקברו ויונצחו הקברים ברחבי העולם כמו גם האופן בו יתוחזקו (במידת האפשר) בתי הקברות הצבאיים.
המערכה במסופוטמיה
המערכה במסופוטמיה בתקופת מלחמת העולם הראשונה החלה בנובמבר 1914 עם פלישת כוח D של חיל המשלוח ההודי לאזור שאט אל ערב. תחילה נחל הצבא הבריטי סדרה של הצלחות ובין השאר כבש, ביוני 1915, את העיר עמארה במהלך קרב עמארה.
שנת 1916 היוותה עבור הצבא הבריטי שנה של תבוסות שבשיאן נכשל הכוח לכבוש את בגדאד והדיוויזיה השישית שלו נאלצה להיכנע בכות לאחר המצור על כות. תקופה זו התאפיינה במספר רב של חללים (כ-30,000) שנקברו במספר בתי קברות במזרח עיראק ובין השאר בעמארה.
משלהי 1916 ותחילת 1917 השתנתה המגמה והצבא הבריטי, בראשות פרדריק סטנלי מוד, חיזק את שורותיו הצליח לכבוש את בגדאד במרץ 1917 ולהמשך להתקדם מערבה.
ההיסטוריה של בית הקברות
לאחר כיבוש עמארה הפכה העיר להיות מרכז רפואי אסטרטגי והוקמו בה 7 בתי חולים שנפרשו משני צידי נהר החידקל. במקביל הוקם בעיר בית קברות צבאי אליו הובאו למנוחות חיילים שנהרגו בקרבות (בעיקר בקרבות הקשים לשחרור המצור על כות אך גם פצועים שנפטרו בבתי החולים בעיר.
שטח בית הקברות הוא כ-8 דונם ויש בו ציון ל-4,621 חללים של צבא בריטניה מתוכם כ-3,000 נקברו סמוך לסיום המלחמה לאחר שהתאפשר לצבא לאסוף את חלליו משדות הקרב. רק 3,696 מהמצבות הן של חיילים שזוהו והשאר נקברו כאלמונים.
כתבים שביקרו באתר (2003, 2014, 2016) דווחו על התדרדרות במצבו של קיר בית הקברות והתשתיות שלו וכן על חוסר בהירות בנוגע לגורמים המקומיים שאחראים לטפל באתר. דובר "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה" מסר בתגובה שבית הקברות יטופל כשהמצב הביטחוני יאפשר זאת.
מדרום לבית הקברות זה קיים בית קברות נוסף עבור החללים ההודים שנהרגו במערכה במסופוטמיה ובו קבורים כ-5,000 חיילים הודים.
חללים ידועים
בבית הקברות טמונים מספר חללים ידועי שם:
טענות לאפליה בהנצחה
הוועדה הכירה בטעותה זו ומצהירה על כוונתה לתקן אפליה זו.
קונסטנטינה דיטה-טומסקו
קונסטנטינה דיטה-טומסקו או קונסטנטינה דיטה (ברומנית: Constantina Diţă-Tomescu ; נולדה ב-23 בינואר 1970) היא אתלטית רומניה. היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) בריצת מרתון.
דיטה-טומסקו מחזיקה בשיאי רומניה לריצות כביש למרחקים של 5 ק"מ, 10 ק"מ, חצי מרתון ומרתון.
ביוגרפיה
דיטה-טומסקו נולדה בטורבוריאה, מחוז גורג'.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 סיימה דיטה-טומסקו במקום 17 בתוצאה של 2:34:35 שעות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה דיטה-טומסקו במקום 10 בריצת מרתון בתוצאה של 2:30:38 דקות. אותה שנה היא סיימה במקום רביעי במרתון טוקיו בתוצאה של 2:26:39 שעות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה בשנת 2002 סיימה דיטה-טומסקו במקום שביעי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:53.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 היא לא סיימה את ריצת המרתון.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה דיטה-טומסקו במקום 20 בריצת מרצון בתוצאה של 2:37:31 שעות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:23:19 דקות, אחרי פולה רדקליף מבריטניה (2:20:5 דקות) וקתרין נדרבה מקניה (2:22:01 שעות). אותה שנה בתחרות מרתון שיקגו היא זכתה במדליית זהב בשיא אישי של 2:21:30 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה דיטה-טומסקו במקום 11 בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 31:49.47 דקות.
בתחרות מרתון לונדון שנערכה בשנת 2007 זכתה דיטה-טומסקו במדליית ארד בתוצאה של 2:23.55 שעות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה דיטה-טומסקו במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:26:44 שעות, לפני קתרין נדרבה (2:27:06 שעות) וז'ו שונקסיו מסין (2:27:07 שעות), אותו השיגה בגיל 38, ובכך הפכה לרצה המבוגרת ביותר שזוכה במדליית זהב אולימפית בריצת המרתון.
חנה ואווה מלקובה
חנה מלקובה (בצ'כית: Hana Málková; 11 ביולי 1976 – 11 בדצמבר 1892) ובתה אווה מלקובה (לימים אווה לוטובסקה; בצ'כית: Eva Lutovská; 15 באפריל 1922 - ?) היו אזרחיות צ'כוסלובקיה, שהוכרו כחסידות אומות עולם על פעילותן להצלת יהודים בפראג במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
חנה מלקובה ובתה אווה, חיו יחדיו בפראג לאחר שבעלה של חנה נפטר. במהלך מלחמת העולם השנייה, חנה עבדה באגף הטלפונים של בית המשפט העליון הצ'כי ובתה אווה עבדה זמנית כתור מזכירה אצל אמיל האכה, שהיה נשיא הפרוטקטורט הצ'כי. בנוסף אווה עבדה כבתור מזכירה במשרד הביטוח הלאומי הראשי.
לחנה הייתה חברה בשם צ'יצ'קובה( Čížková), שבעלה היה פעיל בתנועה האנטי פשיסטית הצ'כית pvvz (ערך בצ'כית). בארגון זה היו גם פעילים יהודיים ובהם ד"ר ויקטור קאופמן, ואחותו, הדה קאופמן (ערך בצכ'ית), שסייעה בהעברת מסרים בין חברי הארגון. בספטמבר 1942 הדה, שנקראה להתייצב לגירוש לטרזינשטט, היא החליטה לא להתייצב ולהסתתר. לאחר מעצרו של אחיה ויקטור בתחילת יולי 1943, אירמה -אשתו של ויקטור, הצטרפה אל הדה בחיפוש אחר מקום מסתור. צ'יצ'קובה פנתה אל חנה מלקובה וביקשה שתסתיר את שתי הנשים. חנה ובתה אווה הסכימו והן החביאו את שתי הנשים בקומה השנייה של דירתן, שם שהו עד סוף המלחמה.
מדי יום, בשעה שחנה ואווה מלקובה הלכו לעבודה, הדה ואירמה קאופמן נשארו בדירתן, הסתתרו, לא הגיבו לצלצול בדלת ולא הוציאו מילה, על מנת שלא לחשוף את שהותן בדירה. בשעה שקרובי משפחה של חנה ואווה הגיעו לבקרן, הדה ואירמה הסתתרו מתחת למיטותיהן במשך מספר שעות וכך לא נחשפו. ב-1945, חנה לקתה בהתקף לב בדרכה לעבודה, וצוותה על ידי רופאה לנוח מספר ימים בבית.
לקראת סוף המלחמה, באפריל 1945, חנה ואווה מלקובה הסתירו בביתן גם את האחיות חנה ולוסי וייסברגר, שברחו מצעדת המוות שעברה בין קורצבך (תת מחנה של גרוס רוזן) לגרוס רוזן, ושהו שם עד השחרור ב-5 במאי 1945.
עם סיום המלחמה נודע להדה ולאירמה כי ויקטור הוצא להורג בשנת 1945 עם פרטיזנים נוספים בברנדנבורג.
לאחר המלחמה
חנה ואווה מלקובה שרדו את המלחמה ונשארו לחיות בצ'כיה. הדה קאופמן וחנה מלקובה נשארו חברות גם לאחר המלחמה, והמשיכו לגור קרוב אחת לשנייה. באוטוביוגרפיה של הדה קאופמן, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80, היא הדגישה את אומץ לבן של חנה ואווה. מספר שנים לאחר המלחמה, אווה עברה לגור בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הכרה והנצחה:
ב-11 בפברואר 1999, חנה ובתה אווה מלקובה הוכרו כחסידות אומות העולם על ידי יד ושם. הטקס התקיים בשגרירות ישראל בפראג. שמותיהן חקוקים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות עולם.
לקריאה נוספת
Paldiel, Mordecai, “Malkova, Hana and Eva” in The Righteous Among the Nations, Jerusalem: Yad Vashem, pages 239-242.
מיכאיל ג'ווחישווילי
מיכֵאיל גַ'ווַחישווילי (בגאורגית: მიხეილ ჯავახიშვილი ; 20 בנובמבר 1880 – 30 בספטמבר 1937) היה סופר גאורגי. הסיפור הראשון של ג'ווחישווילי ראה אור בשנת 1903, אך תקופתו היצירתית הפורייה התחילה בשנות ה-20. מיכאיל ג'ווחישווילי התנגד ללחצים האידאולוגיים שהופעלו עליו מצד המשטר הסובייטי, והתנגדותו עלתה לו בחייו; הוא היה קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין, ואילו יצירותיו נאסרו לפרסום במשך כ-20 שנה.
דונלד רייפילד, המומחה הבריטי לספרות גאורגית ולספרות רוסית, העריך את כתיבתו של מיכאיל ג'ווחישווילי במילים אלה: "דרכו שופעת החיים לספר סיפור, המתחיל ישר מאמצע העניינים, ההומור העליז, האירוניה הסמויה, והאומץ המוסרי שלו, ראויים שיושוו לאלה של סטנדל, גי דה מופאסאן ואמיל זולה. בסיפורת הגאורגית המודרנית, רק קונסטנטינה גמסחורדיה יכול להתעלות לאותה רמה בינלאומית".
ביוגרפיה
מיכאיל ג'ווחישווילי נולד בכפר צראכווי שבכארתלי תחתית בשנת 1880. שם משפחתו המקורי של ג'ווחישווילי הוא אדמשווילי ויצירותיו הראשונות חתומות בשם זה; יחד עם זאת, הוא הכחיש שג'ווחישווילי הוא שם עט מאומץ.
מיכאיל ג'ווחישווילי הסביר, שאחד מאבותיו, ממשפחת ג'ווחישווילי, נמלט מכארתלי אחרי שהרג בשוגג אדם בתגרה והתיישב במזרח קאחתי, בו אימץ לעצמו שם משפחה מקומי - טוֹקליקַשווילי. סבו של הסופר, ששמו הפרטי היה אדמה, עבר עם משפחתו מקאחתי לכארתלי תחתית; מיד אחרי המעבר, משפחתו של הסב בחרה לעצמה, לכבודו, את השם אדמשווילי. מיכאיל ג'ווחישווילי נולד כאדמשווילי וחידש את שם משפחתו כקדם.
מיכאיל ג'ווחישווילי למד חקלאות בכפר צינאמדזר'ווריאנתקארי שבכארתלי והמשיך את לימודיו בבית הספר לחקלאות שבקרים; הוא לא סיים את לימודיו בגלל הטרגדיה של משפחתו בגאורגיה: אימו ואחותו נרצחו על ידי פושעים, ואילו אביו מת עקב הצער על אובדן יקירותיו.
מיכאיל ג'ווחישווילי חזר לגאורגיה בשנת 1901. סיפורו הראשון "צַ'נצ'וּרַה", התפרסם בעיתון "צנוֹבּיס פּוּרצֵלי" בשנת 1903. עד שנת 1908, בה הסתיימה תקופתו היצירתית הראשונה, ג'ווחישווילי פרסם רק שני סיפורים נוספים: "אומן המגפיים גַבּוֹ" ו"חתונתו של קוּרקַה"; כתיבתו הריאליסטית עוררה בקוראים הזדהות כלפי פשוטי העם על ידי פאתוס הומניסטי וביקורתי-חושפני.
מיעוט חיבוריו של מיכאיל ג'ווחישווילי בתקופתו היצירתית הראשונה מוסבר באופן חלקי על ידי עבודתו העיתונאית; בשנת 1904 הוא ערך את העיתון "איווֵריַה" ובשנת 1906 את העיתון "גלֵחי". בכתיבתו העיתונאית, מיכאיל ג'ווחישווילי ביקר בחריפות את המשטר הצארי (בסדרת המאמרים "מכתביו של איכר")
בשנת 1906 מיכאיל ג'ווחישווילי נסע לצרפת מחשש שייעצר בגלל התנגדותו למשטר הצארי; עד שנת 1908 הוא למד בחוגים לתולדות האמנות ולכלכלה מדינית באוניברסיטת פריז. בשנים 1909-1908 ג'ווחישווילי ערך מסעות, שבמהלכם ביקר באיטליה, בשווייץ, בבלגיה, בבריטניה, בארצות הברית, בגרמניה ובטורקיה.
בשנת 1909 מיכאיל ג'ווחישווילי חזר לגאורגיה בזהות שאולה (עם דרכונו של מישהו אחר); בשנת 1910 הוא נעצר והוגלה מגאורגיה. עד שנת 1917 מיכאיל ג'ווחישווילי חי ברוסטוב על הדון שבדרום רוסיה.
בשנת 1918, שנה אחרי שובו של מיכאיל ג'ווחישווילי למולדתו, גאורגיה זכתה בעצמאות. בעקבות הכיבוש הסובייטי בשנת 1921, ג'ווחישווילי הצטרף למפלגה הלאומית-דמוקרטית של גאורגיה ופעל למען חידוש העצמאות של ארצו; בשנת 1923 השלטון הסובייטי אסר על פעילות המפלגה - פעיליה נעצרו ומיכאיל ג'ווחישווילי הושם תחת מעקב. באותה שנה, אחרי 15 שנים של הפסקה בכתיבה, ג'ווחישווילי פרסם את הסיפור "איש היער", שהיווה פתיח לתקופתו היצירתית השנייה.
בשנת 1924 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם את הרומן "קווַצ'י קווַצַנטירַדזֵה והרפתקאותיו", שמהווה סאטירה על החברה בתקופה הצארית. הדמות הראשית ברומן היא נוכל רב-מעללים. קווצ'י קווצ'נטירדזה מנצל את בורותם של בני זמנו, כולל בעלי המאה, כדי להרוויח ממון במבצעי הונאה יצירתיים; למרות הצלחותיו לאורך זמן מסוים, זהו דמות טרגית.
אחרי המרד האנטי-סובייטי שהתחולל בגאורגיה באוגוסט של שנת 1924, מיכאיל ג'ווחישווילי נעצר בחשד שהשתתף בו; הוא נחקר, עונה ונידון למוות. חייו של ג'ווחישווילי ניצלו הודות לחבריו - ההיסטוריון והפילולוג פאוולה אינגורוקווה והרופא המפורסם ניקולוז קיפשידזה; הם ביקשו אישית מסרגו אורג'וניקידזה, יו"ר הלשכה הקווקזית של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, לחוס על ג'ווחישווילי. אוֹרג'וֹניקידזֵה הורה לשחרר את הסופר.
בשנת 1925 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם את הרומן "בני חסותו של גַ'קוֹ", שבוֹ האציל תֵיימוּרַז חֵוויסתַווי - נדבן בלתי-יעיל ואינטלקטואל חביב, מעומת עם גַ'קוֹ - הרפתקן רודף בצע ורמאי. ג'קו מנצל את אמונו של תיימורז, המחפש לעצמו פטרון בראשית השלטון הסובייטי, כדי לנשל את בן חסותו מרכושו ולהשתלט על אשתו היפה והאהובה. האציל המאומלל מאבד את שפיות דעתו.
דמותו של תיימורז ממחישה את הידרדרותה ומפלתה של האצולה הגאורגית, את התפכחותה של האינטליגנציה מהמשטר החדש ואת הדמורליזציה הכללית אחרי האופוריה של תקופת העצמאות הקצרה.
בשנת 1926 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם את הרומן "צווארון לבן", שמתאר את גורלם של החֵבסוּרים - ההרריים הסטואיים ואוהבי החירות - במציאות הסובייטית. גיבור הרומן הוא אֵליזבַּר, טביליסאי שמואס באשתו הקוסמופוליטית והחושנית בגלל טיפשותה; הוא פורש בזעם לחבל ההררי חבסורתי ובעודו מחפש מרבצי נחושת מתאהב בחַתוּנַה - מקומית מסורתית, אך שופעת חיים ואוהבת.
אליזבר נושא את חתונה לאישה ומתקבל בחום על ידי הקהילה ההררית, שחיה במשטר שבטי ללא מעמדות. אליזבר לא מסוגל לוותר על חיי העיר (המסומלים ברומן על ידי צווארון לבן) למרות היקלטותו המוצלחת בקהילה וקשריו החברתיים ההדוקים; הוא עוזב את ההרים יחד עם אשתו המקומית וחוזר לטביליסי. בעוזבו, אליזבר נוטש את חבריו ומחתותניו ההרריים לגורלם - על רקע האסון שמתקרב לפתחם בגלל ההתנגדות החבסורית המזוינת למשטר הסובייטי.
בשנת 1930 מיכאיל ג'ווחישווילי התעמת עם מלכיה טורושלידזה, שהיה טרוצקיסט ושימש בו זמנית כנשיא התאחדות הסופרים הגאורגית וכשר החינוך של גאורגיה הסובייטית. ג'ווחישווילי מחה נגד האיסור שטוֹרוֹשֵלידזֵה הטיל על פרסום הקלאסיקות של הספרות הגאורגית (כולל "עוטה עור הנמר" של שותא רוסתוולי). לברנטי בריה ביטל את האיסור אחרי שהתמנה למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה בשנת 1931. במשך תקופה קצרה ג'ווחישווילי נהנה מתמיכת השלטון.
בשנים 1934-1933 יצירותיו של מיכאיל ג'ווחישווילי פורסמו באוסף מיוחד בן ארבעה כרכים.
בשנים 1936-1933 מיכאיל ג'ווחישווילי עמל על כתיבת הרומן "אַרסֵנַה מַרַבּדֵלי"; גיבור הרומן הוא דמות היסטורית מהמאה ה-19 והדמות הפופולרית ביותר בפולקלור הגאורגי - השודד ארסנה אודזלשווילי (במוצאו מהכפר מרבדה). ג'ווחישווילי ערך מחקר היסטורי על הדמות וכתב את הרומן גם בגאורגית וגם ברוסית.
בעלילה, מיכאיל ג'ווחישווילי התמקד בנסיבות הטרגיות שדחפו את האיכר אציל הנפש לחיי פשע. נושא הרומן - מאבקו של פורע חוק באצולה - נחשב לתקין מבחינה פוליטית, אך המבקרים הקומוניסטים התייחסו בחשדנות לדמיון בין תיאורי תקופת האימפריה הרוסית למציאות תחת המשטר הסובייטי. הרומן והמחבר הושמצו על ידי מבקרי הספרות, אך הספר התקבל בהתלהבות על ידי הקוראים.
בשנת 1936 מיכאיל ג'ווחישווילי פרסם רומן נוסף - "משאהּ של אישה". הדמות הראשית ברומן היא בורגנית צעירה שתומכת במהפכה סוציאליסטית. האהוב שלה, פועל שחבר במחתרת הבולשביקית, משכנע אותה להינשא לקצין במשטרה הצארית ולשמש כסוכנת של המהפכנים. כעבור זמן מה, הנסיבות מחייבות את האישה להרוג את בעלה.
הרומן "משאה של אישה" היה ניסיונו של מיכאיל ג'ווחישווילי לכתוב יצירה ריאליסטית-סוציאליסטית, שמעלה על נס את המאבק המעמדי של הפועלים; המבקרים הקומוניסטים, לעומת זאת, סברו שג'ווחישווילי תיאר את המהפכנים כמחבלים, ושהשוטרים ברומן זה אביריים מדי. גם לברנטי בריה, שראה את עצמו כפטרונו של ג'ווחישווילי, ביטא את זעמו על הסירוב של הסופר לקבל את עצותיו ולייצג את הבולשביקים הגאורגים בתקופה הצארית בצורה נאותה.
בשנת 1936 מיכאיל ג'ווחישווילי הוחשד בכך, שבשנת 1930 הזהיר את המשורר גריגול רובכידזה מפני הכוונה לעצור אותו וסייע לו להימלט לגרמניה. באותה שנה ג'ווחישווילי עורר עליו את חמתם של הבולשביקים כאשר שיבח בגלוי את ספרו של אנדרה ז'יד "השיבה מברית המועצות", שבו היוצר הצרפתי ביטא את התפכחותו מהמשטר הקומוניסטי.
ב-22 ביולי של שנת 1937 המשורר פאולו יאשווילי ירה בעצמו למוות בבניין התאחדות הסופרים הגאורגית, אחרי שבריה העמידוֹ בפני הבחירה לגנות בפומבי את חברו המשורר טיציאן טאבידזה או להיעצר בעצמו. באותו יום, כאשר ההתאחדות ערכה כינוס כדי לגנות את ההתאבדות כפרובוקציה אנטי-סובייטית, מיכאיל ג'ווחישווילי היה היחיד ששיבח את אומץ ליבו של המשורר.
ב-26 ביולי הנשיאות של התאחדות הסופרים הגאורגית קיבלה פה-אחד החלטה, שקראה להרחיק את מיכאיל ג'ווחישווילי מההתאחדות כ"מרגל ומחבל" ולהשמידו פיזית (רק מבקר הספרות גרונטי כיכודזה עזב את הכינוס במחאה, כדי לא להצביע בעד ההחלטה).
בימים הבאים, חבריו ועמיתיו של מיכאיל ג'ווחישווילי, שחלקם כבר היו עצורים, אולצו להפליל את הסופר בפעילות חבלנית במסגרת מהפכת-נגד. ב-14 באוגוסט מיכאיל ג'ווחישווילי נעצר ועונה בנוכחותו של בריה עד שחתם על ה"הודאה" שהוגשה לו.
ב-30 בספטמבר של שנת 1937 מיכאיל ג'ווחישווילי הוצא להורג בירי. הארכיון האישי של הסופר הושמד ורכושו הוחרם. אשתו של ג'ווחישווילי הוגלתה מגאורגיה, ואילו אחיו הוצא להורג כמוהו.
שמו של מיכאיל ג'ווחישווילי טוהר בסוף שנות ה-50. בשנים 1964-1958 יצירותיו המובחרות של ג'ווחישווילי פורסמו באוסף בן שישה כרכים.
מסאות ומכתבים
"הממשלה" (1906), "רצחו את המשורר" (על רצח איליה צ'בצ'בדזה 1907), "השפה הגאורגית" (1924), "שוב על השפה הגאורגית" (1924), "הספר הגאורגי והסופר הגאורגי" (1924), "כיצד אני עובד", "הודעה ספרותית" (1926), "מכתב לעלמה", "מתוך פנקס הכיס" (1935-1924)
נואו מסטאייה
נואו מסטאייה (בספרדית: Nou Mestalla) או אצטדיון מסטאייה החדש הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ולנסיה שבספרד, שבנייתו הוקפאה טרם הושלמה. האצטדיון, שעתיד להכיל 61,500 מקומות, נועד להחליף את אצטדיון מסטאייה, ולשמש כביתה של קבוצת ולנסיה המקומית. האצטדיון צפוי להיכלל בקטגוריה הרביעית של דירוג האצטדיונים של אופ"א, ויהיה הרביעי בגודלו בספרד אחרי הקאמפ נואו, אצטדיון סנטיאגו ברנבאו וונדה מטרופוליטנו.
בניית האצטדיון החלה באוגוסט 2007, ופתיחתו תוכננה כבר לעונת, אך זו נדחתה בשל קשיים כלכליים אליהם נקלעה קבוצת ולנסיה. במהלך עבודות הבנייה, ב-26 במאי 2008, נהרגו ארבעה פועלים כתוצאה מקריסת פיגומים באתר הבנייה.
אסתר טרי
אסתר (אתי) טרי (לבית כהן) היא שחקנית כדורסל כיסאות גלגלים לשעבר וחברת משלחות ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
את עיסוקה בספורט נכים החלה במרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן.
היא הייתה חברה וקלעית מצטיינת בנבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
נוסף לפעילות במרכז הספורט לנכים ברמת גן, טרי פעילה בעיר מגוריה במועדון הנכים ראשון לציון ומתחרה בטניס שולחן.
טרי עבדה בשירות התעסוקה ובשנת 1993 הותקפה במקום העבודה.
טרי פעילה בחוגי ריקוד בכיסא גלגלים וביום העצמאות ה-74 בשנת 2022 לקחה חלק בטקס הדלקת המשואות עם להקת הריקודים "גלגלי רני".
ג'יימס איירדל
ג'יימס איירדל (באנגלית: James Iredell; ) היה משפטן אמריקאי, שנמנה עם ראשוני שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון וכיהן בו עד למותו.
ראשית חייו
ג'יימס איירדל נולד בלואיס שבאנגליה, כבכור מבין חמשת הילדים שהגיעו לבגרות של פרנסיס איירדל, סוחר מבריסטול ושל רעייתו, מרגרט מק'קאלק מאירלנד. כישלון עסקיו של אביו, ובריאותו הרופפת, המריצו את איירדל להגר ב-1767, כאשר היה בן 17, למושבות צפון אמריקה. בסיוע קרובי משפחה הוא השיג משרה בשירות המכס כסגן גובה בנמל אדנטון שבקרוליינה הצפונית.
במקביל לעבודתו במכס, למד איירדל משפטים בהדרכתו של סמואל ג'ונסטון (לימים מושל קרוליינה הצפונית), החל לעסוק בעריכת דין וב-1771 התקבל ללשכת עורכי הדין. כנכדו של איש כמורה, הוא היה אנגליקני מסור במשך כל חייו וכתיבתו המחישה עניין ברוחניות ובמטאפיזיקה מעבר לדבקות הפשוטה בדת המאורגנת.
ב-1773 נשא איירדל לאישה את אחותו של ג'ונסטון, האנה, ולשניים נולדו ארבעה ילדים לאחר 12 שנים בהם הם היו חשוכי ילדים. ב-1774 הוא מונה כגובה המיסים הראשי של הנמל.