cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיפול נרטיבי
ביקורת
מבקרי הגישה הנרטיבית טוענים כי היא חשופה יחסית להטיה תרבותית של המטפל, וכי הוא עלול להביא לטיפול דעות קדומות ודעות אישיות שלו, שלא מכבדות מספיק את אלו של המטופל. בנוסף נטען כי אין מספיק ביסוס מחקרי לעקרונות השיטה וליעילותה.
מבע משולב
מבע משולב הוא אחד מסוגי המבע בספרות. המבע המשולב הוא טכניקה ספרותית בה דיווחו החיצוני של המספר על דבריה של דמות ספרותית משלב פריטים מתודעתה. המבע המשולב יוצר עומק וריבוי רבדים בכך שהוא מאפשר לקורא לראות את המתואר מנקודת תצפית מורכבת, תוך ביקורת של המספר. המבע המשולב התפתח בזרם התודעה והוא מאפשר לקורא לצפות בדחפים, בפחדים ובצורת החשיבה של דמות.
הגדרה
המבע המשולב נמצא בין המבע הישיר (או הציטוט) ובין המבע העקיף. במבע הישיר משתמשים במילותיה של הדמות עצמה (למשל: "אני רעב כל כך," הוא חשב), במבע העקיף משתמשים במילותיו המדווחות של המספר (הוא חשב שהוא רעב מאוד). במבע המשולב משתמשים בדרך ביניים, הנראית כך: "כמה שהוא רעב". המדווח (או הדובר) במבע המשולב הוא המספר, אך המבע מושפע מתודעתה של הדמות. במקום הדיווח החיצוני והאובייקטיבי יחסית, מוצגת עמדה פנימית למחצה.
דוגמה
מתוך "סיפור פשוט" מאת ש"י עגנון: "ישבה בלומה בבית קרוביה... יושבת לה בלומה בתוך כותלי ביתה והספר פותח לפניה פתחי עולם... מה נאה נר השבת בחדרה של בתולה צנועה בשעה שהיא נינוחית מיגיעתה וקוראת בספר. חייכם שאין לבלומה נאכט להתדיין עם מזלה."
בראשית הפרק מתוארת בלומה בקוראה את הספר, ולאחר מכן עובר המספר לתאר את מחשבותיה. הסימן הראשון לכך הוא המעבר לזמן הווה במשפט השני שבציטוט (במקור מופיע בראש הפסקה הבאה). ניתן לראות שבלומה מתוארת בגוף שלישי, למרות שהדברים הנאמרים הם לכאורה מפיה. כמובן שהמספר הוא המנסח בלשונו את החולף בתודעתה של בלומה. בדוגמה זו, משתמש עגנון במבע המשולב כאמצעי לאירוניה, כאשר הוא נצמד לתודעתה המושפלת של בלומה.
דמיטרי קוזאק
דמיטרי ניקולאייביץ' קוזאק (ברוסית: Дмитрий Николаевич Козак; נולד ב-7 בנובמבר 1958, כפר בנדורובו, מחוז גייבורונסקי, מחוז קירובוגרד, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מדינאי רוסי. סגן ראש סגל הקרמלין מאז 24 בינואר 2020 (תפקיד שמילא גם ביוני 2000).
בעבר כיהן בשלל משרות ממשלתיות כסגן ראש ממשלת רוסיה (14 באוקטובר 2008 – 15 בינואר 2020), השר לפיתוח האזורי של הפדרציה הרוסית (2007–2008), נציג הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי (2007–2007).
ביוגרפיה
עם סיום לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד בשנת 1985 החל בקריירה משפטית ולאחר מכן פוליטית.
תעלומת רצח
תעלומת רצח (באנגלית: Murder Mystery) הוא סרט מסתורין קומדיה אמריקאי משנת 2019, בבימויו של קייל נואצ'ק ונכתב על ידי ג'יימס ונדרבילט. הסרט בכיכובם של אדם סנדלר, ג'ניפר אניסטון, ולוק אוונס, ועוקב אחר זוג נשוי המעורב בחקירת רצח על יאכטה של מיליארדר. הוא יצא לאור ב-14 ביוני 2019 על ידי נטפליקס.
עלילה
ניק שפיץ הוא שוטר בניו יורק, ואשתו אודרי היא ספרית. אודרי רוצה לבקר באירופה, כפי שהבטיח ניק בחתונתם, אך חושב שלעולם לא יעשו זאת. לאחר ארוחת הערב לציון 15 שנה, אודרי מתעמתת עם ניק, שמשקר שהוא אכן הזמין את הטיול, והם יצאו לדרך לאירופה. על המטוס פוגש אודרי את המיליארדר צ'ארלס קבנדיש, שמזמין את הזוג להצטרף אליו על היאכטה המשפחתית שלו למסיבה לרגל החתונה הקרובה של דודו הקשיש עם ארוסתו לשעבר של צ'ארלס. לאחר שראה עד כמה צפוף יהיה סיור האוטובוסים שלהם שתוכנן בעבר, מסכים ניק.
דמיטרי קוזאק
קריירה
בשנים 1985–1989 כיהן כתובע בכיר בפרקליטות של לנינגרד.
תעלומת רצח
עלילה
ניק, ששיקר לאודרי על כך שהפך לאחרונה לבלש ב-NYPD, מורה על נעילת החדר והאורחים חוזרים לחדריהם. מאוחר יותר באותו לילה האורחים מוצאים את טובי, בנו היחיד של קווינס, מת מהתאבדות לכאורה. עם הגעתם למונטה קרלו, יעדה של היכטה, האורחים נחקרים על ידי המפקח דה לה קרואה, שמאמין שניק ואודרי, "האמריקאים", אשמים ברציחות.
דמיטרי קוזאק
קריירה
בשנת 1989 היה ראש המחלקה המשפטית בקונצרן מונוליט-קירובסטרוי, שימש גם כיועץ משפטי של איגוד נמלי הים המסחריים. בשנים 1990–1991 כיהן סגן ראש המחלקה המשפטית בוועד המנהל של העיר לנינגרד, לאחר מכן שימש כראש המחלקה המשפטית במועצת העיר. לאחר מכן מונה בספטמבר 1994 ליו"ר הוועדה המשפטית של העירייה בסנקט פטרבורג.
תעלומת רצח
עלילה
ניק עוקב אחרי סוזי לספרייה שם הוא מוצא את אודרי, שמגלה שקוונדיש נמצא גם כן בבניין. הם מבינים שקוונדיש וסוזי עדיין מאוהבים, וככל הנראה, הרוצחים. בני הזוג נאלצים לברוח מאקדוחן נסתר ולהיתקל בקרלוס. זמן קצר אחר כך, הם עומדים מול סוזי, שנהרגת למול עיניהם על ידי רעול פנים. ניק וקרלוס מנסים לרדוף אחרי הרוצח אך נכשלים. ניק ואודרי הולכים לאחוזה של קווינס כדי להתעמת עם קוונדיש, אך מוצאים אותו מת כתוצאה מהרעלה.
בני הזוג מזמנים את דה לה קרואה ואת האורחים הנותרים: הקולונל, גרייס, מהרג'ה, וחואן קרלוס, שלכולם אליבי. ניק ואודרי מסיקים שגרייס היא הרוצחת; היא נעזרה בטובי ואז הרגה אותו. גרייס מגלה שהיא ילדה של קווינס ש"מתה" וכי כספו שייך למעשה לה, אם כי היא מכחישה את היותה הרוצחת. עם זאת, אודרי מוכיחה את אשמתה (היא הסתירה חתך שניק נתן לה כרוצח רעולי הפנים מתחת לכובע בולט) והיא נעצרת.
דמיטרי קוזאק
קריירה
בשנת 1996 לאחר התבוסה של אנטולי סובצ'אק בבחירות למושל סנקט פטרבורג, הוא שמר על תפקידו ובשנת 1998 אף קודם לסגן מושל העיר. ברם, בדצמבר 1998 התפטר בגלל חילוקי דעות עם המושל ולדימיר יאקובלב.
תעלומת רצח
עלילה
בזמן שהם חוגגים, ניק ואודרי לומדים שהאליבי של גרייס עדיין עומד ולפיכך, אמור להיות קונספירטור אחר שהיה יכול להרוג את סרגיי. הם מבינים שקרלוס הוא הרוצח השני, שהאשים את קווינס בתאונה שאביו עבר, ובה איבד את שתי רגליו. קרלוס מחזיק את בן לה קרואה כבן ערובה ומוביל את ניק ואודרי במרדף מכוניות, אך הם מתמרנים את מכוניתו להתרסק, ומצילים את דה לה קרואה. קרלוס מחזיק את כולם באיום אקדח, אך נהרג עת אוטובוס התיירים, שניק ואודרי היו אמורים לעלות בתחילת נסיעתם, דורס אותו שלא במתכוון.
דמיטרי קוזאק
קריירה
בינואר עד אוגוסט 1999 עבד במשרד עורכי הדין "YUST Group" שם הכיר את אשתו השנייה.
תעלומת רצח
עלילה
דה לה קרואה מודה לבני הזוג ומציע לעזור לקידום ניק לבלש בבית. הסרט מסתיים בכך שניק ואודרי ממשיכים בחופשה על רכבת האוריינט אקספרס באדיבות האינטרפול.
דמיטרי קוזאק
קריירה
באוגוסט 1999 מונה לסגן הראשון של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית לאחר מכן כיהן כמזכיר הממשלה - בדרגת שר פדרלי, עד שנת 2000.
ביוני 2000 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה אותו לתפקיד סגן ראש הסגל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית ובאוקטובר 2003 מונה לסגן הראשון של ראש סגל הקרמלין. המשמעות שהוא כיהן כממלא מקום בהיעדרו של ראש סגל הקרמלין.
ב-24 בספטמבר 2007 מונה לשר לפיתוח אזורי של הפדרציה הרוסית בממשלת פרדקוב. החל מנובמבר 2007 היה יו"ר הוועד המפקח על התאגיד הממלכתי לבניית מתקנים אולימפיים ופיתוח סוצ'י כאתר נופש אקלימי. זאת כחלק מההכנות לאירוח אולימפיאדת סוצ'י (2014).
החל מ-12 במאי 2008 שוב כיהן בתפקיד השר לפיתוח אזורי, הפעם בממשלת פוטין השנייה.
מ-14 באוקטובר 2008 ועד 15 בינואר 2020 כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה. תחילה תחת ראש הממשלה ולדימיר פוטין ולאחר מכן תחת ראש הממשלה מדבדב. כסגן ראש הממשלה הוא היה אחראי על אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י. ב-23 במרץ 2014 הוא פיקח מטעם ממשלת רוסיה על הרפובליקה של קרים וסבסטופול. מאז 18 במאי 2018, כיהן כסגן ראש הממשלה לענייני ענף הדלק, האנרגיה והתעשייה.
בעקבות היותו ממונה מטעם הממשלה על קרים וסבטופול, ב-28 בפברואר 2014 הוכנס לרשימת האישים שהממשל האמריקני הטיל עליהם סנקציות בעקבות אירועי סיפוח קרים. ב-29 באפריל 2014 גם האיחוד האירופי הכליל אותו ברשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות כלכליות.
ב-24 בינואר 2020 חזר לעבוד בלשכת הנשיא שב, שוב פעם כסגן ראש סגל הקרמלין.
מעמדו
בנובמבר 2003 כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה לפיתוח יחסי סחר וכלכלה עם מולדובה, הציע תוכנית לפתרון הסכסוך ואיחוד מחדש בין מולדובה לטרנסניסטריה שאומצה על ידי הממשלה בטרנסניסטריה וגם על ידי נשיא מולדובה וורונין, אך בלחץ שגריר ארצות הברית במולדובה נטש וורונין את התוכנית.
בתפקידו כנציג הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי, קוזאק יזם את חיזוק השליטה הפדרלית על המחוז.
חיים אישיים
הוא נשוי בפעם השנייה:
Braxton Family Christmas
Braxton Family Christmas הוא אלבום האולפן השני ואלבום חג המולד הראשון של הלהקה האמריקאית, הברקסטוניות. האלבום יצא לאור ב-30 באוקטובר 2015, על ידי חברת התקליטים דאף ג'אם.
האלבום מכיל אוסף של גראות כיסוי לשירי חג מולד ידועים בשילוב של שירים מקוריים.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשבוע הראשון לכניסתו למצעד האמריקאי למקום ה-144 שזהו גם היה מיקום השיא שלו. במצעד אלבומי ה-R&B והיפ-הופ האמריקאי הגיע אל המקום ה-19, בעוד במצעדי אלבומי ה-R&B האמריקאי (ללא אלבומי היפ-הופ) הגיע אל המקום ה-10, ואל המקום ה-12 במצעד אלבומי החג האמריקאי.
המצעד בו האלבום הכי הצליח, היה מצעדי ה-"Heatseekers Albums" שם הגיע לראשונה במקום ה-4 וטיפס למקום הראשון. נכון ל-7 בינואר 2016, האלבום נמכר בלמעלה מ-21 אלף עותקים במדינה. האלבום יצא בפורמט של הורדה דיגיטלית ותקליטור.
קידום
הלהקה הופיע עם השירים "" ו-"Under My Christmas Tree", עם אחיהם מייקל ברקסטון בתוכנית האירוח "The Real".
מוסא קונאטה
פאפה מוסא קונאטה (בצרפתית: Pape Moussa Konaté; נולד ב-3 באפריל 1993) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת דינמו בתומי ובנבחרת סנגל.
קריירה
בעונת עלה קונאטה לקבוצה הבוגרת של טורה קונדה הסנגלית והיה שותף פעיל בזכיית הקבוצה בגביע המקומי. בעונת המשיך קונאטה את יכולתו הטובה, ובעקבות כך זומן לנבחרת הצעירה של סנגל. בתחילת 2011 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת לצמד משחקי הידידות נגד נבחרות ו.
בקיץ 2012 השתתף קונאטה באולימפיאדת לונדון במדי נבחרת סנגל, ובמהלכה הרשים כשהבקיע שער מול המארחת, צמד מול , שער נגד , ושער במשחק רבע הגמר מול. את הטורניר סיים קונאטה עם 5 שערים, בזכותם זכה בתואר מלך השערים של נבחרתו וסיים במקום השני בטבלת המבקיעים של הטורניר כולו. אחרי הישג זה קונאטה עבר לקרסנודאר הרוסית תמורת 2 מיליון יורו.
בקיץ חתם בדינמו בתומי מליגת העל הגאורגית.
ז'וזף דארנן
ז'וזף דארנן (בצרפתית: Joseph Darnand; 9 במרץ 1897 – 10 באוקטובר 1945) מראשי המשטר בצרפת של וישי, שהייתה ממשלת בובות של הנאצים בדרום צרפת.
חייו
ז'וזף דארנן נולד בשנת 1897. בצעירותו לחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר ציונים לשבח. לאחר המלחמה השתייך למספר ארגונים פוליטיים של הימין הקיצוני בצרפת. בשנת 1936 הצטרף אל ה"מפלגה העממית הצרפתית" (Parti Populaire Francaise) הפשיסטית.
בצרפת של וישי היה דארנן לבכיר ב"ארגון ותיקי המלחמה הצרפתי" ולמנהל לשכת הגיוס של "לגיון המתנדבים הצרפתי נגד הבולשביזם" (L.V.F). במרוצת הזמן נראה ה-L.V.F בעיניו כמתון מדי והוא יסד את "לגיון שרות הסדר" (S.O.L), שנטל חלק בפעולות נגד מתנגדי המרשל אנרי פיליפ פטן, שעמד בראש צרפת של וישי, ונגד תנועת ההתנגדות הצרפתית (ה"רזיסטאנס"). הלגיון נקט בדרכי אלימות ושימוש בעינויים.
בנובמבר 1942, בעקבות פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, ביצע קנצלר גרמניה, אדולף היטלר את "מבצע אטילה". חלקה הדרומי של צרפת, שהיה עד אז "בלתי כבוש" ובראשותה של ממשלת בובות בהנהגת המרשל פטן, נכבש על ידי חיילים גרמנים. הממשלה נותרה כפי שהייתה, בראשותם של פטן ולאוואל, אך המסכה הוסרה. מראית העין של עצמאות צרפתית, שצרפת של וישי עמלה להשיג, התנפצה, ונותרה מציאות של כיבוש ושיתוף פעולה עם הכובש, ללא כחל ושרק (כאשר חלק מהצרפתים מתנגדים לכובש במסגרת תנועת ההתנגדות הצרפתית, וחלקם נלחמים באופן פעיל כנגד הגרמנים במסגרת צרפת החופשית בהנהגת שארל דה גול).
באוקטובר 1943 נשבע דארנן שבועת אמונים להיטלר והוענקה לו דרגת שטורמבנפירר (רב-סרן) בוואפן אס אס. לאחר מכן נתמנה לראש המשטרה ושר הפנים של ממשלת וישי לאחר שקודמו בתפקיד, רנה בוסקה, התפטר בלחץ המיליציה של דארנן. בשלב זה העביר לדה גול בקשה לצרפו לצבא צרפת החופשית, הצעה שאותה דחה דה גול, מכיוון שדארנן היה מגואל בדמם של לוחמי תנועת הרזיסטאנס.
לאחר הנחיתה בנורמנדי של כוחות בעלות הברית ועם התקדמותם ללב צרפת, נמלט דארנן לגרמניה בספטמבר 1944, והצטרף למרשל פטן ולפייר לאוול, בעיר זיגמרינגן, בה המשיכו לקיים לכאורה את ממשלתם. שרידי המיליציה הצרפתית, שנמלטו לגרמניה, מוזגו עם דיוויזיית שרלמאן ונטלו חלק בהגנת הבונקר של היטלר, בימיו האחרונים של הרייך השלישי.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה נלכד דארנן על ידי כוחות בעלות הברית, הוחזר לצרפת, והועמד לדין ביחד עם פטן ולאוואל. בניגוד לפטן, שלא דיבר במשפטו ולא הביע כל עמדה, ולאוואל, אשר לימד על עצמו סנגוריה באריכות ובהתגרות, טען דארנן בקצרה כי כל מעשיו היו בהוראת המרשל פטן. הגנה זו לא התקבלה, ודרנאן נידון למוות. דארנן הוצא להורג ב-10 באוקטובר 1945.
צ'ייס קולמן
צ'ייס קולמן (באנגלית: Chase Coleman; נולד ב-20 במרץ 1985) הוא שחקן, במאי ומוזיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה
צ'ייס קולמן נולד בטסקלוסה אלבמה וגדל במונרו, לואיזיאנה. הוא למד בבית ספר גרייס האפיסקופלי וסיים את בית הספר התיכון הקתולי סנט פרדריק. במהלך שנתו השנייה בתיכון, הוא הפך לסולן של להקת "Crawl Space", להקת רוק מקומית של מונרו עד לסיום הלימודים.
לאחר התיכון, קולמן למד באוניברסיטת לואיזיאנה במונרו, והמשיך לתואר בשיווק עסקי. בזמן שהיה שם, הוא ניגן בלהקת רוק כבד בשם, "Fallstaff". עם זאת, זמן לא רב לאחר תחילת הקולג', קולמן החל להתעניין במשחק. הוא החל להופיע בתיאטרון הקהילתי של שטראוס ובתיאטרון של אוניברסיטת לואיזיאנה במונרו. במהלך שנתו הראשונה בקולג', הוא חתם בסוכנות הדוגמנים באטון רוז', "סטייג' 2000", לאחר שגויס על ידי סוכן הכישרונות רון רנדל.
ז'וזף דארנן
חייו
דה גול כתב על דרנאן בזיכרונותיו כי "התנהגותו של שבוי המעש הגדול הזה הייתה ההדגמה הטובה ביותר לעוונו של משטר שהרחיק מעל המולדת אנשים שנוצרו לשרתה". דה גול מצא צידוקים להתנהגותו של דרנאן באידאולוגיה ששללה את השחיתות ואת רדיפת התענוגות של הרפובליקה הצרפתית השלישית, וראה את התנהגותו של דרנאן כנובעת מפגם באישיותו, ומרדיפת הרפתקנות, שהצדיקה כל מטרה וכל אמצעי. דעה זו מתעלמת מן העובדה שלא היה מדובר בשיתוף פעולה בלבד, ובבגידה בבני עמו, אלא גם בשותפות לפשעים חמורים ביותר כנגד האנושות, ומתן סיוע פעיל להשמדתם של יהודי צרפת אשר רוכזו במחנה דראנסי ולמעלה ממאה אלף מהם נשלחו להשמדה במזרח.
צ'ייס קולמן
קריירת משחק
קולמן זכה בתחרונות כישרונות בדאלאס. לאחר מכן גילתה אותו מנהלת הכישרונות סוזן שכטר והוא הוזמן לנסוע לניו יורק. בזמן שהותו בניו יורק, הוצע לקולמן את התפקיד של גארט באופרת הסבון הפופולרית לשעות היום, "לחיות את החיים". זמן לא רב לאחר שקיבל את התפקיד הזה, הוא קיבל הצעות רבות להישאר בניו יורק לצורך עבודת משחק מקצועית, ועבר לקורסים מקוונים כדי לסיים את התואר שלו. בשנת 2006 הוא חתם בחברת Suzelle Enterprises ו-Abrams Artists Agency. במהלך שהותו בניו יורק, הוא למד משחק בסטודיו HB ואצל ג'ניפר גלפר בכיתת המאסטר של היימרקט אנקס.
אחד התפקידים המוכרים ביותר של קולמן הוא גילומו של בילי ווינסלו בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה אימפריית הפשע, כמו גם בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה האישה הטובה, חוק וסדר: כוונה פלילית ואחת שיודעת. היו לו הרבה תפקידי כוכבים ותפקידי משנה במספר סרטים עצמאיים בהם "גלימה ופגיון", "Pop Up" ו-"Love Hunter". קולמן הופיע בתפקיד ראשי במחזה "החתונה האיטלקית הגאה שלי" שהוצג באוף ברודוויי.
בשנת 2010 זכה קולמן בפרס גילדת שחקני המסך על "ביצוע יוצא דופן של אנסמבל בסדרת דרמה", על תפקידו בסדרה אימפריית הפשע לאחר מכן לוהק לתפקיד ד"ר דיין סאליבן בסדרת האינטרנט, In Between Men. התפקיד הזה הוא שהביא את קולמן למועמדות לפרס אופרת הסבון בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר בדרמה", ב-2011.
קולמן הקים את חברת ההפקות Bloodstone Productions ויצר את הסרט הקצר Into the Rose Garden שכתב, ביים וכיכב בו. לאחר מכן, בקיץ 2012, הוא כיכב בתור רוברט בפיילוט של סדרת הטלוויזיה האמריקאים, וכן עבד על צילומי עונה שנייה של הסדרה האינטרנטית In Between Men בסתיו אותה שנה.
בשנת 2014, קולמן לוהק לתפקיד איש הזאב, אוליבר, בסדרת הטלוויזיה המצליחה המקוריים, סדרת הספין-אוף הפופולרית של יומני הערפד. הוא שיחק תפקידו בתור בשנים עשר פרקים בסך הכל בין עונה ראשונה לעונה שנייה של הסדרה.
לאחר מכן, קולמן המשיך לעבוד על סרטים עצמאיים נוספים.
מאוחר יותר ב-2016, קולמן קיבל תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אקווריוס". בשנת 2020 שיחק בתפקיד חוזר ב-14 פרקים באופרת הסבון צעירים חסרי מנוח.
מוזיקה
בשנת 2014 החל קולמן לנגן מוזיקה אקוסטית עבור הקהל; הוא סיקר מוזיקת מיינסטרים וכן שר שירים מקוריים שכתב.
Mercy Mode
בינואר 2017 הקים קולמן, יחד עם החברים כריס וויבר ומיקה פרקר, את הלהקה, מרסי מוד. הסינגל הראשון שלהם, "Take It All", שוחרר ב-15 במרץ 2017 והוא זמין ב-iTunes, Spotify, אמזון ו-Google Play.
בן ציון טבגר
בן ציון טבגר (ברוסית: Бенцион Аронович Тавгер, Tavger B A, י"א באב תר"ץ, 5 באוגוסט 1930 – י"ב באב תשמ"ג, 22 ביולי 1983) היה פיזיקאי, פעיל למען העלייה מברית המועצות ופעיל מרכזי במאבק למען ההתיישבות היהודית בחברון.
שנותיו הראשונות
טבגר נולד ב-1930 בעיר בוריסוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (כיום בלארוס). משפחתו עברה לאחר מכן לעיר גורקי.
בשנת תש"ז (1947) התקבל לפקולטה לפיזיקה ולטכניקה באוניברסיטת מוסקבה. בשנת תש"ט (1949) עבר ללמוד באוניברסיטת גורקי, ובשנת תשי"ב (1952) סיים בהצטיינות את חוק לימודיו. בשל האנטישמיות הרוסית בתקופת סטלין נבצר ממנו להתקבל ללימודים לקראת תואר דוקטור, והוא נשלח לעבוד במפעל בסיביר הרחוקה.
טבגר הצליח לשוב מסיביר הודות לתכונת האופי הבולטת שלו - חשיבה מקורית ובלתי שגרתית. טבגר כתב מכתב לסופר היהודי הנודע איליה ארנבורג, שהיה מקורב למנהיג ברית המועצות סטלין, והיה ציר בסובייט העליון של ברית המועצות. ארנבורג נענה למכתבו, ובעזרתו התחיל טבגר ללמד במכון הפדגוגי של קלינינגרד. שם החל את מחקריו בפיזיקה.
פעילות ציונית בברית המועצות
בשנת תשכ"א (1961) החל טבגר בפעילותו הציונית המחתרתית. הוא ארגן מסביבו חוג סטודנטים, בו קראו את ספריו ואת מאמריו של זאב ז'בוטינסקי, ערכו סדר פסח, למדו יהדות והיסטוריה יהודית, והתכוננו לעלות לישראל. רוב משתתפי חוג זה עלו ארצה מאוחר יותר. הק.ג.ב. חשף את הפעילות המחתרתית של טבגר, ואז החלו רדיפות נגדו ונגד הסטודנטים, באמצעות מעצרים וחקירות. טבגר העמיד פנים שהוא חולה נפש, ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי, וכך ניצל ממאסר.
בשנת תשכ"ח (1968) גורש טבגר מן האוניברסיטה של גורקי, ונשללה ממנו זכות הוראה באזור כולו. לאחר מכן, הצליח טבגר שוב להערים על שירותי הביטחון הסובייטיים, ובדרך כמעט מחתרתית, התקבל כחוקר בכיר במכון לפיזיקה של המוליכים למחצה בעיר נובוסיבירסק, בשלוחה הסיבירית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
גם בנובוסיבירסק התקבצה סביבו קבוצת צעירים ציונית, שפעלה למען זכות העלייה לארץ ישראל. בסופו של דבר החליטו השלטונות הסובייטים לאפשר לטבגר לעזוב את ברית המועצות. כך היה טבגר למדען הראשון בקרית המדע של נובוסיבירסק, שהצליח להשיג אישור יציאה מברית המועצות, ובעקבותיו יצאו מדענים נוספים.
העלייה לארץ ישראל
בחודש סיון תשל"ב (מאי 1972) עלה טבגר לישראל, והגיע למרכז הקליטה בנצרת עלית. כשנודע ליובל נאמן, נשיא אוניברסיטת תל אביב דאז, על עלייתו, הוא הזמינו לעבוד באוניברסיטה.
טבגר עבד באוניברסיטת תל אביב עד לשנת תשל"ד (1974). במקביל ניסה להקים מכון למדע ולמחקר שימוקם בקריית ארבע הסמוכה לחברון. הוא הכין רשימה מסודרת של מדענים-עולים, שהיו מעוניינים לעבוד במכון. הרעיון של מכון מדעי אושר, אך אבן הנגף להקמתו הייתה סירוב הממסד לממן פרויקט שמעבר לקו הירוק.
תקופת חברון
בשנת תשל"ד (1974) עזב טבגר את אוניברסיטת תל אביב ועבר לגור בקריית ארבע. עד מהרה החל ליטול חלק במאבקים של תושבי הקריה על הזכות להתיישבות בחברון, ושיקום האתרים היהודיים בה, אשר נהרסו וננטשו בפרעות תרפ"ט. בתחילה פעל טבגר בשיטות המקובלות, כתב מכתבי מחאה, ארגן סיורים למשלחות של חברי הכנסת, השתתף בישיבות, אך פעילות זאת לא הניבה כל פרי.
לאחר קבורת התינוק של משפחת נחשון בבית העלמין העתיק בחברון, החלו תושבי קריית ארבע לארגן משמרות שמירה ליד הקבר. כשמשרת השומר הוצעה לפרופסור המובטל, הוא הסכים ברצון, בחושבו שבתפקידו זה יוכל ללמוד תורה בשקט, ואף לעסוק בבעיות הפיזיקה התאורטית. למראה מצב בית הקברות המחולל שינה טבגר את תוכניותיו. הוא החל בניקוי ובשחזור בית הקברות, שבמהלכו מצא שברי מצבות של הרוגי טבח חברון (תרפ"ט) בתרפ"ט, וכן איתר את קברו של המקובל אליהו די וידאש, ובנה עליו מחדש את המצבה ההרוסה. בהמשך זיהה טבגר את מקום קבורתם של הרוגי תרפ"ט, וכן את מקום קבורתה של מנוחה רחל סלונים, נכדתו של מייסד חסידות חב"ד, הרב שניאור זלמן מלאדי. הוא אף עסק בניקויו של האתר בו נמצא, על פי המסורת, קבר ישי ורות, בתל רומיידה. במקביל, נאבק טבגר נגד הגבלת זכות הכניסה ליהודים למערת המכפלה, כאשר בשנת תשל"ה (1975), בצעד הפגנתי, כבל את עצמו יחד עם בנו, בן החמש עשרה, לסורגים שבפתח ציון קברה של שרה אמנו, כדי להישאר במערה מעבר לשעות המותרות לכניסת היהודים לשם. מעשה זה עורר הד ציבורי בין תושבי קריית ארבע, שהחלו במאבק על זכותם של היהודים לבקר במערת המכפלה במשך כל שעות היום וכל ימות השבוע, מאבק שהביא בסופו לשינוי סדרי התפילה במקום, הקיימים שם עד היום.
טבגר עסק בזיהוי אתרים יהודיים בחברון, ובדרכים שונות ניסה ליצור בהם היאחזות יהודית. בהרצאותיו בפני שכבות שונות של הציבור ובפנייה לרבנים, הוא ניסה לעורר אהדה לנושא ההתיישבות היהודית בחברון. היישוב היהודי הקיים היום בשכונת אברהם אבינו, בבית הדסה ובבית רומנו הוא המשך לפעילות זו.
טבגר עסק גם בניקוי ובחפירות באתר בית הכנסת אברהם אבינו, שנותר עד אותה העת הרוס, ושימש כדיר צאן. במשך כל אותו הזמן הוצאו נגדו צווי הגבלה על ידי הממשל הצבאי, הוא נעצר פעמים רבות תוך כדי ניקוי וחשיפת בית הכנסת, אך לא הועמד לדין בעקבות מעצרים אלה. לדברי סגן המושל הצבאי של חברון, צבי בראל, טבגר שפך זבל לחצרות השכנים הערבים, היווה גורם מתסיס והפריע לצבא בעבודתו.
ב-1976 הועמד לדין בשל פעילותו עם שותפו למאבק אליעזר ברוייר בזמן המהומות בחברון בשושן פורים. השניים, שהיו בדרכם לשמירה בבית הקברות היהודי בחברון, עסקו באותו יום בפינוי מחסומים, שהוערמו ברחובות על ידי הערבים, והיוו סכנה למכוניות, שבעצירתן ליד המחסום, שימשו מטרה לזריקת אבנים שהושלכו מן הגגות. כחצי שנה לאחר האירוע הוגש כתב אישום לבית המשפט המחוזי בבאר שבע, בו הואשמו טבגר וחברו ברוייר בסחיטה בכוח ובאיומים. בכתב התביעה נטען, שהנאשמים איימו בנשק על שלושה מתושבי חברון, ואילצו אותם לפרק מחסום ולסלק את אבניו לצידי הדרך. כמו כן נטען, שהנאשמים גרמו נזק למשאית שהועמדה לחסום את הכביש. לאחר כמה חודשים, תוקן כתב התביעה, וצורפה אליו האשמה נוספת נגד טבגר – תקיפת סגן מושל חברון דאז צבי בראל ומהנדס העיר חברון, בכך ששפך עליהם עפר מן המריצה, כאשר הללו ביקרו באתר החפירות של בית כנסת אברהם אבינו. המשפט נערך במשך כשנתיים, ובסופו זוכו טבגר וחברו ברוייר מכל אשמה. נשיא בית המשפט, השופט ש. אלקיים, ציין בדבריו בהכרעת הדין, שבמעשיהם של הנאשמים היה גילוי של אזרחות טובה, בכך שהם הרחיקו תיירים רבים, שנכחו במקום, מסכנת פגיעה תוך סיכון עצמם. בהקשר להאשמותיו של צבי בראל, טען השופט אלקיים, בין היתר, שאין לסמוך על עדותו מפאת חוסר הדיוק שבדבריו, ומחמת העוינות הרבה שגילה הלה בדבריו כלפי הנאשמים, ושחלק ממנה מצאה ביטוי בעדותו (בעמוד 122), שהגיע הזמן לגמור את החשבון עם טבגר ולדאוג שיועמד לדין, כאדם ש'עושה צרות'.
שנותיו האחרונות
משנת תשל"ה (1975) ועד פטירתו לימד טבגר בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, שם הקים את מעבדתו. במרוצת השנים הפכה מעבדה זו על ידי שותפו פרופ' נפתלי אייזנברג למעבדה הפוטו-וולטאית של מכון לב, ומנוהלת כיום על ידי אייזנברג, ד"ר לב קריינין וד"ר נלי בורדין.
פרופ' טבגר למד תורה, התחיל לשמור מצוות, וטען שהתורה והמדע חד הם. באחרית ימיו, בשוכבו על ערש דווי, הקליט את זיכרונותיו על שיקום בית הקברות ובית הכנסת אברהם אבינו בחברון. לאחר מותו, זיכרונות אלו, שטבגר לא הספיק להשלימם, פורסמו כספר בשם 'חברון שלי'.
טבגר נפטר בי"ב באב תשמ"ג (22 ביולי 1983) והותיר אחריו חמישה בנים.
האזור ליד בית הכנסת "אברהם אבינו" בחברון, ששוקם בעקבות המאבק הקשה שניהל טבגר, נקרא "קריית בן ציון" לזכרו. לוח זיכרון שבכניסה לבית הכנסת, שנבנה מחדש הודות למאבקו, מנציח עובדה זו. הרחוב המוביל לבית הכנסת אף הוא נקרא על שמו של פרופ' טבגר.
משפחתו
בנו, הרב אליהו טבגר, הוא מחבר הספר "כליל תכלת" ור"מ בישיבת תורת חיים, מוסקבה.
נכדו מבנו הבכור, חנוך, הוא פיני טבגר - שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלי.
פעילות מדעית
בשנת תשי"ד (1954) גילה טבגר את תופעת הסימטריה המגנטית. הוא חזה את אפקט הפיזו-מגנטיזם של חומרים אנטי פרומגנטיים, שאושר באופן ניסויי בגבישים אנטיפרומגנטיים CoF2, שלוש שנים לאחר מכן - בשנת 1959, במעבדתו של א. בורוביק-רומנוב. מחקר זה היה הבסיס לעבודת הדוקטורט של טבגר, שנערכה בשנת תשי"ט (1959), בהדרכתו של פרופ' בוריס גייליקמן.
בשנת תש"ך (1960) החל טבגר ללמד באוניברסיטת גורקי. בשנת תשכ"ט (1969) סיים טבגר את עבודתו לתואר רביעי, שהייתה מבוססת על גילויו השני - חיזוי תופעת הקוונטיזציה המרחבית בשכבות דקות של גביש, מחקר אותו החל עוד בגורקי. תופעה זו אושרה בניסוי על ידי החוקרים לוצקי ואליסון במכון לרדיו-אלקטרוניקה אוגרין במוסקבה. גילוי זה פתח זרם חדש של מחקרים במערכות גבישיות, שהפכו להיות מערכות קוונטיות עקב אילוצים של מימד. זרם מחקרי זה התרחב והתבסס במהרה במספר מעבדות המתמחות בחקר של המצב המוצק. התופעה נתגלתה גם בשכבות של אנטימון, InSb, אלומיניום וחומרים אחרים. בתקופה מאוחרת יותר החלו במחקרים אינטנסיביים בתחום חדש של שכבות קוונטיות אחרות – שכבות אינוורסיה של מוליכים למחצה, להן שימוש רב באלקטרוניקה.
טבגר השאיר אחריו למעלה מ-45 מחקרים מדעיים, בעיקר בתחום הפיזיקה של המצב המוצק. ביניהם – מאמר סקירה בתחום החדש בפיזיקה של המצב המוצק, שנכתב יחד עם תלמידו פרופ' ולדימיר דמיחובסקי, מאמר אודות השפעת הקוונטיזציה המרחבית על תופעת מוליכות-העל, ומאמר, שנכתב יחד עם ד"ר ולדימיר קוגן, בו הוצגה האפשרות למצב של מוליכות-העל בטמפרטורות מעל לאפס במערכות של שכבות העשויות ממוליכים למחצה.
מחקרו האחרון, אותו לא הספיק לסיים, עוסק בתופעת המוליכות הספונטנית בחומרים בעלי סימטריה מגנטית. רעיון זה הוכתב ממיטת חוליו לתלמידו-חברו ד"ר יגאל גלילי, ופורסם לאחר מותו, בחודש סיון תשמ"ו (יוני 1986) על ידי ידידו פרופ' ולדימיר קרסין.
הרפובליקה הצרפתית השנייה
הרפובליקה השנייה (בצרפתית: Deuxième République) הוא כינויה של תקופה שלטונית בצרפת אשר נמשכה בין 24 בפברואר 1848 ל-2 בדצמבר 1852. התקופה מכונה "הרפובליקה השנייה", כאשר תקופת המהפכה הצרפתית היא "הרפובליקה הראשונה", על אף שתקופה זו מחולקת לרוב לתקופה "האספה הלאומית", "דירקטורט", וה"קונסולט".
רקע היסטורי - "המונרכיה של יולי" ונפילתה
מהפכת יולי 1830 העלתה לשלטון בצרפת את המלך לואי פיליפ, אשר תקופת מלכותו כונתה "המונרכיה של יולי". המלך החדש היה באופן מוצהר שונה מקודמיו הבורבונים. הוא לא שאף למלוכה אבסולוטית, ואף לא קרא לעצמו "מלך צרפת" כי אם "לואי פיליפ, מלכם של הצרפתים, בחסדו של האל, וברצון העם". לא היה זה שינוי סמאנטי, כי אם צעד קדימה בדרך מן המלוכה האבסולוטית של בית בורבון (אף בגרסתה המרוככת בתקופת הרסטורציה), אל עבר משטר מתקדם, המבוסס על הסכמה עממית. עם זאת, לא היו חסרים בצרפת גורמים שדרשו לצעוד את הצעדים הנוספים, ולקבל את החירות, האחווה והשוויון, מהם טעמו בתקופת המהפכה ובתקופת נפוליאון.
שנת 1848 הביאה עמה מהפכות בכל יבשת אירופה. צרפת, אשר תמיד הובילה בשינויים חוקתיים, לא השתהתה מאחורי הגל אשר איים להכרית את המונרכיות הוותיקות מפלרמו ועד וינה.
כאשר ביטלה הממשלה נשף שנועד לחגוג את הישגיה של האופוזיציה בבחירות ב-22 בפברואר 1848, יצאו התושבים והפגינו ברחובות. אירוע זה הידרדר לכדי התקוממות עממית. עד מהרה איבדה הממשלה שליטה בהמון, והחלה יורה על המפגינים. כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, הודיע המלך ב-24 בפברואר על ויתור על כיסאו לטובת נכדו ויורשו בן התשע. לואי פיליפ נמלט מן הבירה בשם בדוי, בחששו מגורל דומה לזה של לואי השישה עשר. את השלטון תפסה קבוצה של פרלמנטרים רפובליקנים מתונים, אשר הכריזו על הקמת רפובליקה, "הרפובליקה הצרפתית השנייה", שבראשה יעמוד כנשיא דיפון דה ל'אור. היה זה סופה של "המונרכיה של יולי".
מהכרזת הרפובליקה ועד לבחירות
ממשלה זמנית זו, כללה פרט לנשיא דה ל'אור, גם את המשורר אלפונס דה למרטין כשר החוץ (למרטין הוא שהכריז על הרפובליקה, והיה בתחילה הכוח המניע מאחורי האירועים), ואת הרדיקל הדמוקרטי, אלכסנדר אוגוסט לדרי-רולן, כשר פנים.
אך ממשלה זו נתקלה עד מהרה בממשלה יריבה שהקימו הסוציאליסטים הרפובליקנים בבניין העירייה של פריז. ממשלה זו כללה אישים כלואי בלאן, ופועל מן ההמון בשם "אלבר" שנבחר כמחווה לפועלים. משא ומתן הוביל ליצירת ממשלה מאוחדת, אשר האלמנט המוביל בה היה הרפובליקנים המתונים. עדיין נותרו בעינם חילוקי הדעות - הרפובליקנים הקיצוניים, מניפי הדגל האדום, אשר ראו כי חילופי המשטר בשישים השנים האחרונות לא הביאו לידי שיפור במצבו של האזרח הפשוט, דרשו רפורמות מקיפות, שעיקרן סיום זכויות היתר של בעלי הרכוש, בעוד המתונים, אשר הניפו את הטריקולור, רצו לשמור את המוסדות החברתיים הקיימים.
ההחלטה המשמעותית הראשונה של הממשלה החדשה הייתה ההצהרה מן ה-24 בפברואר כי תתקיים פניה אל העם להכריז על רפובליקה, וכי החלטה זו תתקבל על ידי הצבעה בבחירה כללית, שתיערך ב-23 באפריל.
בינתיים עסקה הממשלה הזמנית בשיפורים וברפורמות, כאשר משקלם של הסוציאליסטים בממשלה היה מעל ומעבר להשפעתם מחוץ לגבולות פריז. הממשלה הכריזה על "הזכות לעבוד" והקימה "סדנאות לאומיות" ששימשו כמעין לשכות עבודה. "פרלמנט תעשייתי" הוקם בארמון לוקסמבורג בהנהגת לואי בלאן, ועסק בהכנת תוכניות לארגון מחדש של העבודה, ולבסוף, הוכרז כי הקריטריון הכספי לצירוף למשמר הלאומי מבוטל, ונשק ניתן לפועלים. הסוציאליסטים יצרו באופן זה מדינה בתוך מדינה, שלה ממשלה משלה, ארגונים משלה, וצבא משלה.
בחירת האספה הלאומית, ומרידת יוני
בפרק זמן זה, שבין ההכרזה על הבחירות והבחירות עצמן, עשתה לה כנפיים השמועה בדבר הרדיקלים בפריז, העושים ניסיונות חברתיים קיצוניים, שמטרתם להחזיר את שלטון הטרור, כפי שהיה בימי המהפכה הצרפתית, ההמון הצרפתי, אשר קיבל את זכות ההצבעה (מספר בעלי זכות ההצבעה עלה ממאתיים אלף לתשעה מיליון), הנחיל לרדיקלים ולסוציאליסטים תבוסה מכרעת. האספה המכוננת החדשה הייתה מורכבת מגורמים מתונים, וממלוכנים, תומכיו של לואי פיליפ. רצונם של הסוציאליסטים להשליט את עקרונותיהם באמצעות תמיכה עממית נופץ. אך הם לא התכוונו לוותר ללא מאבק. למרות הדומיננטיות של מפלגת ה"טריקולור" בממשלה הזמנית שהוקמה, עדיין היה הזרם ה"אדום" חזק מאוד בקרב ההמון הפריזאי.
העימות היה בלתי נמנע, וב-15 במאי פרץ המון מזוין בהנהגת הסוציאליסטים בלאנקי, רספיי ובארבס, אל אולם האספה. הכח הסוציאליסטי הובס על ידי הגדודים של המשמר הלאומי הבורגני. בלאנקי ובארבס, וכן הפועל אלבר הושלכו אל הכלא, ולואי בלאן נמלט על נפשו, אך האווירה נותרה טעונה.
הממשלה החדשה עמדה בפני משבר נוסף שיצרו "הסדנאות הלאומיות". אלו הבטיחו לפועלים שכר יומי של פרנק אחד, אם לא ימצאו עבודה. שכר זה נראה אטרקטיבי, עד כדי כך שפועלים מכל רחבי צרפת עזבו את מקום עבודתם ונהרו אל "הסדנאות הלאומיות" על מנת לחיות חיי בטלה ולקבל פרנק אחד ליום. כך נוצר מעמד של אנשים בלתי מרוצים באופן תמידי אשר גדש את הגדודים שנהרו אל הדגל האדום, ונוצר עומס פיננסי על המדינה, שלא היה יכל להמשך למשך זמן רב מבלי שהדבר יוביל לפשיטת רגל.
ב-21 ביוני הכריזה הממשלה כי העובדים בסדנאות הלאומיות צריכים להתפזר בתוך שלושה ימים, וכי אלו מהם הכשירים לעבודה יגויסו לצבא. הכרזה זו גרמה להתמרדות מיידית. בין ה-24 ביוני וה-26 ביוני פרצה לחימה בין החלק התעשייתי, המזרחי, של פריז, בו התבצרו העובדים, ובין החלק המערבי, בו שלט הגנרל לואי אז'ן קאויניאק אשר הכריז על עצמו כדיקטטור. קאויניאק השמיד את המתנגדים באש תותחים שכוונה אל המתרסים, ולאחר מכן, מששככו הקרבות הגיע גל של הוצאות להורג והגליות. המפלגה הסוציאליסטית רוסקה, אך גררה בעקבותיה את הרפובליקה. הרפובליקה איבדה את הפופולריות שלה בקרב האיכרים, כאשר הכריזה על מס של 45 סנטימים, שייגבה מהם על מנת למלא את קופת המדינה הריקה. הבורגנים נחרדו מן הכוח שהופנה כלפי הפועלים, ומהקיפאון שנוצר במשק הצרפתי. מאזן הכוחות בחברה הצרפתית, אשר התערער עקב הענקת זכות הבחירה לכל, היה זקוק ליד חזקה שתייצב אותו. וזו לא איחרה לבוא.
בואו של לואי נפוליאון
ב-4 בנובמבר 1848, אושרה החוקה החדשה, אשר הייתה בפירוש תוצר של ידיים בלתי מנוסות. החוקה הכריזה על רפובליקה דמוקרטית, בחירה ישירה וכללית, והפרדת הרשויות. מועצה מחוקקת אחת בת 750 חברים תיבחר לתקופה של שלוש שנים, והיא תצביע על החוקים שיוכנו עבורה על ידי מועצת מדינה שתיבחר לתקופה של שש שנים. הרשות המבצעת תהיה בראשות נשיא שייבחר לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות וישירות, אך לא יוכל להעמיד עצמו לבחירה נוספת, הוא יבחר בשריו, ויהיה אחראי כלפי המועצה המחוקקת. הוחלט כי שינויים בחוקה יוכנסו רק כאשר יזכו ברוב של שלושה רבעים מן הקולות בשלוש הצבעות בגוף שיוקם במיוחד לצורך זה, דבר שהפך את השינוי לבלתי אפשרי כמעט.
בבחירות לנשיאות התמודד המועמד הסוציאליסטי לנדרו-רולן, המועמד הרפובליקני קויניאק, ונציג המפלגה הקיסרית החדשה, לואי-נפוליאון, אשר שב מגלות ונבחר לאספה בבחירות שהתקיימו באפריל. נפוליון קיבל את תמיכת המונרכיסטים, שהונהגו על ידי אדולף תיאר, והצליח לעורר את אהדת העם כמעט בכח שמו בלבד. בבחירות שהתקיימו ב-10 בדצמבר קיבל נפוליון מעל לחמישה מיליון קולות, בעוד שקויניאק קיבל כמיליון וארבע מאות אלף קולות.
לואי נפוליאון כנשיא
למשך שלוש שנים לאחר בחירתו של לואי נפוליאון התקיים מאבק בין האספה הלאומית לבין לואי נפוליאון. הוא בחר את שריו מקרב מתנגדי הרפובליקה, "אורליאניסטים" (תומכי המלך המודח לואי פיליפ). הוא רכש את תמיכת המפלגות הראקציונריות, אך לא היה מחויב לאף אחת מהן.
חקיקת חוק הבחירות ב-31 במאי 1850 נועד לייצב את הממשל, והיה מכוון כנגד רעיונות חתרניים. החוק דרש הוכחה של שהות בת שלוש שנים בצרפת, באמצעות רישומים של תשלום מיסים. האוכלוסייה של הפועלים הניידים, ובהם פועלים חקלאיים שעבדו עבודות עונתיות במקומות שונים על פי הצורך, וכפריים לשעבר שחיפשו עבודה במרכזי התעשייה החדשים בערים, קבוצה שהיוותה אחוז ניכר מן המצביעים, איבדה את זכות הצבעתה. ב-16 ביולי הוגבלה העיתונות החופשית, ונדרש תשלום כופר מעיתונים, כדי להבטיח את תמיכתם בממשלה. לבסוף השתמש לואי נפוליאון בפירוש יצירתי לחוק על ה"מועדונים" כדי לדכא כל פעילות המתנגדת לממשלה.
לואי נפוליאון היה עתה שליט בעל כוח רב, אך ההתנגדות למשטרו באה דווקא מתוך ממשלתו פנימה. שריו המונרכיסטים והאורליאניסטים, והאספה הלאומית אשר תמכה בהם, ראו בו אך כלי לראקציה חברתית, שתוביל בסופו של דבר להחזרתה של המלוכה. העימות היה בלתי נמנע.
באוגוסט 1850 יצא לואי נפוליאון במסע לאורכה ולרוחבה של צרפת בו הטיף לשינויים חוקתיים. הוא הצליח להעביר לצידו את הצבא, ואף ביטל את חוק הבחירות על מנת להחזיר לצידו את הפועלים.
בדצמבר 1851 ראה לואי נפוליאון את ההזדמנות שלו. ב-2 בדצמבר הוא פיזר את ממשלתו, הכריז על החזרתה של זכות הבחירה הכללית, אסר את מנהיגי כל המפלגות, וכינס אספה חדשה אשר (בניגוד לחוקה) האריכה את כהונתו כנשיא לעשר שנים. נציגי האספה הישנה אשר התכנסו למחות על צעדים אלו פוזרו בכוח הזרוע על ידי הצבא. ניסיון להתקוממות בו השתתף אף ויקטור הוגו נכשל אף הוא. ב-20 בדצמבר אישר את השינויים החוקתיים משאל עם.
הצעד הבא, שאכן ננקט עד מהרה, היה ההכרזה על לואי נפוליאון כ"קיסר נפוליאון השלישי". היה זה סופה של הרפובליקה השנייה, ותחילת תקופת הקיסרות השנייה.
מטריצה סימטרית
באלגברה ליניארית, מטריצה סימטרית היא מטריצה ריבועית A, הנשמרת תחת פעולת השחלוף, כלומר, מתקיים \ A^t = A. אם אזי  ותנאי הסימטריות למעשה אומר.
ציר הסימטריה הוא האלכסון הראשי כך שהאיברים הנמצאים מעליו שווים לאיברים המשתקפים מתחתיו (תמונת מראה).
הצורה הכללית של מטריצה סימטרית בגודל 3 על 3 היא.
אוסף המטריצות הסימטריות מסדר n הוא מרחב וקטורי. מעל שדה המספרים הממשיים מטריצה סימטרית ממשית היא צמודה לעצמה, ולכן לכסינה אורתוגונלית. בפרט, הערכים העצמיים של מטריצה סימטרית ממשית הם ממשיים.
אם מטריצה A היא סימטרית, אז גם A^n היא סימטרית לכל n טבעי.
הוכחת תכונות מרכזיות של מטריצות סימטריות
למשפט שקובע כי כל הערכים העצמיים של מטריצה סימטרית ממשית הם ממשיים, וכי היא תמיד לכסינה אורתוגונלית, יש חשיבות רבה הגולשת מתחום האלגברה הליניארית ליישומים רבים בתחומי המדע השונים. למשל, העובדה שהתנועה של מערכת של אוסצילטורים הרמוניים מצומדים ניתנת לתיאור כסכום של אופני תנודה עצמיים נובעת מכך שמטריצת האינטראקציות של החלקיקים היא תמיד סימטרית, ולכן כל הערכים העצמיים שלה ממשיים (במקרה זה, הערכים העצמיים הם התדירויות העצמיות). במכניקה אנליטית, מן העובדה שטנזור ההתמד של גוף הוא מטריצה סימטרית נובע שתמיד קיימת מערכת אורתוגונלית של צירים ראשיים, כך שתיאור הסיבוב העצמי של הגוף במערכת הצירים הראשית נעשה פשוט יותר.
הוכחת המשפט
יהיו x,y שני וקטורים עצמיים השייכים לערכים עצמיים שונים \lambda,\mu בהתאמה. נחשב את x^TAy בשתי דרכים שונות. ראשית, מכיוון ש-Ay = \mu y, מכפלה זאת שווה ל-:
מצד שני, מכיוון ש-A^T = A, נקבל:
מכך נובע:. מכיוון שהנחנו, השוויון הקודם גורר שבהכרח , כלומר הווקטורים העצמיים x ו-y בהכרח ניצבים.
מטריצה אנטי-סימטרית
הצורה הכללית של מטריצה אנטי-סימטרית בגודל 3 על 3 היא.
הדטרמיננטה של מטריצה אנטי-סימטרית מסדר אי-זוגי (במאפיין שונה מ-2) היא אפס. עבור מטריצות אנטי-סימטריות מסדר זוגי, הדטרמיננטה היא ריבוע של הפפיאן.
חורחה ואלדיביה
חורחה לואיס ואלדיביה טורו (בספרדית: Jorge Luis Valdivia Toro; נולד ב-19 באוקטובר 1983 מרקאי, ונצואלה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקולו-קולו ובנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים
ואלדיביה נולד להורים צ'יליאנים במרקאי, ונצואלה. בגיל צעיר חזרה משפחתו לצ'ילה, והתיישבה בעיר סנטיאגו. שם החל ואלדיביה לפתח את כישרון הכדורגל שלו, ונרשם כבר בגיל 7 לקבוצת הילדים של קולו-קולו. ביוני 2002 הועלה ואלדיביה לקבוצת הבוגרים של המועדון, אך מיד הושאל לאוניברסידד דה קונספסיון, בעיקר בשביל לקבל דקות משחק. בעונתו הראשונה בקונספסיון עזר למועדון להעפיל לגביע סודאמריקנה בפעם הראשונה בתולדותיו. לאחר עונת הפתיחה המצוינת שלו במדי קונספסיון, הושאל ואלדיביה לראיו ואיקאנו, ולאחר מכן לסרבט ז'נבה השווייצרית. לאחר 3 עונות כשחקן מושאל, חזר ואלדיביה לקולו-קולו, ועונתו הראשונה כשחקן הקבוצה הבוגרת של קולו-קולו, כבש 9 שערים ב-16 הופעות. בעונה לאחר מכן, עונת, הפך לשחקן מפתח בהרכב הקבוצה, ותופקד כפליימייקר.
ב-5 באוגוסט 2006 חתם ואלדיביה בפלמיירס, ששילמה עבורו 3.5 מיליון דולר דמי העברה, הסכום הגבוה ביותר ששילם המועדון עד אז תמורת שחקן זר. השחקן חתם על חוזה ל-3 עונות, בו ירוויח 400 אלף דולר לשנה. ב-16 ביוני 2007 כבש ואלדיביה את שערו הראשון במדי פלמיירס, בניצחון קבוצתו 1–2 את ריו ברנקו. בסיום עונתו הראשונה במועדון, עונת, נבחר ואלדיביה לנבחרת העונה בליגה הברזילאית הראשונה. בעונת המשיך ואלדיביה להיות חלק משמעותי בהרכב פלמיירס. בסיום העונה החלו להגיע שמועות על מעברו של ואלדיביה לקבוצות באירופה, בין היתר ורדר ברמן, הרטה ברלין ואספניול, אך למרות זאת ניהל השחקן משא ומתן עם אל-עין, מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-15 באוגוסט 2008 עבר ואלדיביה לאל-עין, ששילמה עבורו 8 מיליון דולר. ואלדיביה חתם על חוזה ל-4 עונות, בו ישתכר ב-10 מיליון דולר בשנה. בתוך פחות מעונה בקבוצה, הפך ואלדיביה לשחקן המוכר ביותר בקבוצה ולסמל המסחרי שלה. בסקר שנערך בין אוהדי אל-עין, נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בתולדות המועדון. בעקבות זאת, נשיא המועדון, מוחמד בין זייד אל נחיין, הציע לוואלדיביה חוזה לכל החיים במועדון, אך השחקן סירב לחתום. ב-15 בספטמבר 2009 נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בגביע המפרץ הערבי. ב-2010 קיבל ואלדיביה את סרט הקפטן בקבוצה. לאחר מונדיאל 2010 החל השחקן במשא ומתן לשחרורו מהקבוצה.
ב-26 ביולי 2010 הודיעה הנהלת פלמיירס על רכישתו של ואלדיביה, תמורת 16 מיליון דולר. בעונת סייע לפלמיירס לזכות בגביע הברזילאי, ובעונת  סייע לקבוצה לחזור לליגת העל הברזילאית לאחר שנת היעדרות. ב-25 ביולי 2016 חתם באל-וואחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. ב-23 ביוני 2017 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו קולו-קולו.
נבחרת צ'ילה
בעקבות כך שוואלדיביה נולד בוונצואלה להורים צ'יליאנים, הוא היה זכאי לשחק בשתי הנבחרות של שתי המדינות, נבחרת ונצואלה ונבחרת צ'ילה. לבסוף בחר בנבחרת צ'ילה. ב-18 בפברואר 2004 הופיע לראשונה במדי צ'ילה, במשחק נגד. ב-16 בנובמבר 2006 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–3 ל. ואלדיביה הפך במהרה לשחקן הרכב בצ'ילה, ואף קיבל את חולצה מספר 10. ואלדיביה זומן לסגל צ'ילה לקופה אמריקה 2007, מונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011 ומונדיאל 2014, בו כבש שער בניצחון צ'ילה 1–3 את.
בקופה אמריקה 2011 נכלל ואלדיביה בקבוצת הטורניר.
דייוויד שטרן (מנצח)
דייוויד שטרן (באנגלית: David Stern; נולד ב-21 במאי 1963) הוא מנצח אמריקאי.
קריירה
דייוויד שטרן נולד בניו יורק והוא למד באוניברסיטת ייל ובבית הספר ג'וליארד. בתחילת דרכו היה עוזר למנצח הבריטי ג'ון אליוט גרדינר, אחר כך היה מנצח ראשי של אנסמבל "קונצ'רטו קלן"
שטרן הוא אחד מהמנצחים הצעירים הפורצים בעולם המוזיקה הקלאסית בכלל והאופרה בפרט כיום. הוא מנצח על מוזיקה מתקופת הבארוק וכן על יצירות מהתקופה הקלאסית והמודרנית ומצליח להעניק פרשנות עכשווית, תוססת ומרתקת לכל היצירות עליהן הוא מנצח. דייוויד שטרן מנצח בקביעות על בתי והפקות אופרה חשובות בכל העולם וכמו כן מנצח על מיטב התזמורות באירופה, ארצות הברית והמזרח הרחוק. הוא שימש כמנהל מוזיקלי של כמה גופים משובים וידוע בשל עבודתו הפורייה עם מוזיקאים צעירים ומוכשרים.
בשנת 2003 דייוויד שטרן ייסד את להקת אופרה פואוקו בצרפת, אנסמבל שמטרתו לבצע אופרה בכלים אותנטיים ולהציג את היצירות של הבארוק והתקופה הקלאסית באור חדש. עם אופרה פואוקו דייוויד שטרן הופיע בהצלחה רבה בפסטיבל אמסטרדם, פסטיבל לופטנהזה בלונדון, פסטיבל לוצרן ופסטיבלים בצרפת בהפקת מדיאה (כרוביני) ובהפקת האופרה מוצרט וסליירי (רימסקי-קורסקוב). הוא הקליט עם אופרה פואוקו שתי אופרות של הנדל, סמלה ויפתח כאשר בכל הפקות אופרה פואוקו מופיעים זמרים צעירים לצד כמה מחשובי זמרי האופרה בימינו.
דייוויד שטרן היה המנהל המוזיקלי של אקדמיית המוזיקה בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס היוקרתי בצרפת בין השנים 1997 – 1999 שם ניצח על נהר קרלו (בריטן) בבימויו של הבמאי היפני הנודע יושי אוידה ועל חליל הקסם בבימויו של סטפן בראונשוייג. עם ההפקה של נהר קרלו סייר שטרן באינספור פסטיבלים כולל אלו בווינה, פריז ובריסל ועם ההפקה של חליל הקסם הופיע בלוזאן, רואן, פריז ופסטיבל אדינבורו.
דייוויד שטרן ניצח על מספר רב של אופרות ברחבי העולם כולל בבית האופרה של גלימרגלאס בארצות הברית. בין האופרות שניצח עליהן דון ג'ובאני (מוצרט), חליל הקסם (מוצרט) באופרה הלאומית האנגלית, מקבת' (ורדי) בהונג קונג, יוליוס קיסר (הנדל) בגלימרגלאס ועוד.
באולמות הקונצרטים דייוויד שטרן ניצח על אינספור תזמורות חשובות ברחבי העולם כולל נגני מוצרט של לונדון, התזמורת הקאמרית של בזל, התזמורת הסימפונית הרוסית החדשה, התזמורת הקאמרית הפילהרמונית הגרמנית בברמן, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת הבארוק ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, אגודת הנדל והיידן בבוסטון, התזמורת הסימפונית החדשה במוסקבה, התזמורת הסימפונית של קטוביץ, התזמורת הקאמרית של לוזאן, תזמורת קנזאווה בטוקיו, התזמורת הפילהרמונית של ורשה, האקדמיה של סנט מרטין בשדות בלונדון, הסינפוניה הצפונית באנגליה, התזמורת הקאמרית השוודית, התזמורת הקאמרית האנגלית, קאמרטה אקדמיקה זלצבורג, תזמורת גירצניך בקלן, האנסמבל התזמורתי של פריז, תזמורת טיבולי בקופנהגן, תזמורת פריז, תזמורת RAI בטורינו, התזמורת הפילהרמונית הקאמרית בפראג, תזמורת ה-BBC באנגליה ובויילס ועוד תזמורות רבות.
בין השנים 2008 - 2014 הוא היה המנהל המוזיקלי של האופרה הישראלית. שם ניצח על האופרה "הילד חולם" של גיל שוחט.
חיים אישיים
דייוויד שטרן הוא בנו של הכנר אייזק שטרן.
בכחוס החולה
בכחוס החולה (באיטלקית: Bacchino Malato) הוא ציור שמן מסוג דיוקן עצמי של הצייר קאראווג'ו שצויר בין השנים 1592–1593. הדיוקן מוצג כיום בגלריה בורגזה שברומא ומכונה גם דיוקן עצמי כבכחוס (האל הרומי האחראי בין השאר על היין והגפן).
הציור צויר על ידי קאראווג'ו בשנותיו הראשונות לאחר הגעתו לרומא ממילאנו - בשנת 1592. באותה תקופה היה קאראווג'ו חולה מאוד, והיה מאושפז למעלה מחצי שנה בבית החולים סנטה מריה דלה קונסולאציונה, שם צייר קאראווג'ו מספר ציורים שלא נשמרו.
הדוגמן בציור הוא ידידו הטוב של קאראווג'יו - מריו מיניטי.
יצירה זו הגיעה לאוסף של ג'וזפה צֶ'זרי ונרכשה על ידי אספן האמנות הקרדינל שיפיונה בורגזה בשנת 1607 יחד עם נער מקלף פרי ונער עם סל פירות.
ציור אוטוביוגרפי זה שימש את קאראווג'ו כפרסומת, המציגה את יכולתו לצייר הן טבע דומם, הן דיוקנאות והן ציורים של דמויות מיתולוגיות. זווית הראש של הדמות - 3/4 ממנה מופנה לצופה - אופיינית לציור מתקופת הרנסאנס, אולם ייחודה של התמונה בזווית הראש ובעווית בה היוצרת הרגשה של סבל.
ציור זה מושווה לרוב ל"נער עם סל פירות" בו מצבם של הפירות טוב יותר - דבר המעיד על מצבו הפיזי, הנפשי והכלכלי הטוב יותר של קאראווג'ו בעת ציירו את המאוחר מבין הציורים. ציור זה מזכיר גם את הנער ב"נער הננשך על ידי לטאה".
ג'ו דיומרס
ג'ו דיומרס השלישי (באנגלית: Joe Dumars III; נולד ב-24 במאי 1963 בשריבפורט, לואיזיאנה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA. גובהו 1.90 מטר. הוא נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים בהיסטוריית הליגה. בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 יצר דיומרס, יחד עם אייזיאה תומאס, קו אחורי מהטובים בתולדות ה-NBA. ב-8 בספטמבר 2006, הוצג דיומרס בהיכל התהילה של הכדורסל.
בין השנים 2000–2014 שימש כג'נרל מנג'ר של הפיסטונס.
קריירת משחק
דיומרס נבחר במקום ה-18 בדראפט 1985 מאוניברסיטת מקניס על ידי הדטרויט פיסטונס, שם שיחק מ-1985 ועד 1999, במשך כל הקריירה המקצועית שלו. בתור שחקן זכה דיומרס בשתי אליפויות רצופות ב-1989 וב-1990 עם ה"בד-בויז" של דטרויט. בסדרת הגמר של 1989 קיבל את פרס ה-MVP כשקלע בממוצע 27.3 נקודות למשחק בסדרה בה דטרויט משלימים ניצחון חלק של 4:0 על לוס אנג'לס לייקרס בסדרת הטובה משבעה משחקים.
בשנה שלאחר מכן, זכה דיומרס בתשבחות רבות בגמר המזרח כאשר הציג יחד עם דניס רודמן את שיטת ההגנה החדשה של המאמן צ'אק דיילי, "חוקי ג'ורדן", שנועדה לעצור את הפנומן. שיטה זו עזרה לפיסטונס להיות הקבוצה היחידה שהצליחה לעצור את מייקל ג'ורדן. דיומרס, כמוביל השיטה, קיבל מחמאות רבות בין היתר מג'ורדן עצמו שאמר שדיומרס הוא השומר הטוב ביותר שפגש ב-NBA.
בגמר אותה שנה, פגשו הפיסטונס את הפורטלנד טרייל בלייזרס. לאחר שני משחקים, במצב של 1:1 בסדרה, הגיעו הפיסטונס לפורטלנד למשחקים 3, 4 ו-5, לאחר ש-17 שנים לא ניצחו שם. ללא דניס רודמן, ניצחו הפיסטונס בזכות הופעה הרואית של דיומרס שקלע 33 נקודות באותו ערב, ומיד לאחר המשחק קיבל שיחת טלפון שבישרה לו כי אביו החולה מת מוקדם יותר באותו יום. חבריו לקבוצה ידעו על הידיעה עוד לפני תחילת המשחק, אך לא רצו להסיח את דעתו של דיומרס מהמשחק החשוב. דיומרס שוחח עם אמו בטלפון מיד לאחר ששמע את הבשורה המרה ואמר לה כי אחד מבעלי המועדון, ביל דייווידסון, נתן לו את מטוסו הפרטי כדי לטוס לאמו ולהיות איתה בשעתם הקשה. אמו אמרה לו שיש לו עוד שני משחקים כדי לנצח את הסדרה, הוא יעשה כן, ייקח אליפות ורק אז יטופלו הסדרי ההלוויה של אביו המנוח, והוא "יורשה" לחזור. בעקבות זאת, דיומרס נשאר והפיסטונס ניצחו בסדרה 4:1. היה זה התואר השני בהיסטוריה של המועדון והתואר השני ברציפות שלו.
אף על פי שהיה חלק חשוב מאוד ב"בד-בויז" של דטרויט, שנודעו בסגנון ההגנה הקשוח והנוקשה שלהם, נחשב דיומרס לשחקן שקט וצנוע. למרות השתייכותו לקבוצה עם שחקנים הידועים בסגנון המשחק האגרסיבי בליגה, נקרא שם תואר השחקן הספורטיבי של השנה בליגת ה-NBA על שמו של דיומרס בשל היותו ספורטיבי, תורם לחברה ואנושי גם ליריביו על המגרש. בשנת 2000 נתלתה גופייתו של דיומרס בתקרת אולם הפאלאס של אובורן הילס, מגרשה הביתי של דטרויט מאז 1989.
במהלך הקריירה נבחר דיומרס למשחק האולסטאר שש פעמים, ולנבחרת ההגנה הראשונה של השנה ארבע פעמים. ב-14 עונות בפיסטונס קלע דיומרס 16,401 נקודות, מסר 4,612 אסיסטים, קלט 2,203 כדורים חוזרים וחטף 902 כדורים. לאחר 14 עונות, 6 הופעות באולסטאר, 2 אליפויות עם דטרויט, תואר MVP של סדרת הגמר ב-1989 והכרה כאחד מהשחקנים העיקשים, הקבוצתיים והלוחמניים בליגה ובתור השחקן שידע לעצור את מייקל ג'ורדן, זכה בכבוד הגדול כשנכנס להיכל התהילה של הכדורסל בשנת 2006 יחד עם צ'ארלס בארקלי ודומיניק וילקינס.
קריירת ניהול
לפני תחילת עונת 01–2000, מונה דיומרס לנשיא דטרויט פיסטונס, בה שיחק בכל 14 שנותיו ב-NBA. בעונת זכה בפרס נשיא הקבוצה המצטיין של הליגה והצליח לבנות את קבוצת האליפות של עונת  ואלופת המזרח בעונת, לאחר שאסף שחקנים לא בולטים, שלא הצליחו להגיע לגדולה בקבוצות אחרות, אך דיומרס האמין שביחד הם יוכלו להפיק את המיטב.
בוריסוב
בוריסוב (בבלארוסית: Барысаў (בָּארִיסָאוּ), ברוסית: Борисов, בפולנית: Borysów; בעברית נכתבת הצורה "בּוֹרִיסוֹב" - בעקבות אופן הכתיבה של שם העיר ברוסית) היא עיר במחוז מינסק בבלארוס. משמשת כמרכז אזור בוריסוב במחוז מינסק, צפונית מזרחית מהבירה מינסק. אוכלוסיית העיר מונה כ-150,000 תושבים נכון ל-2009.
היא הוקמה בתחילת המאה ה-12 על ידי נסיכי פולוצק, שהיו שליטים של נסיכות רוסית עצמאית מרוס של קייב. העיר נכללה בשטחי הדוכסות הגדולה של ליטא במהלך המאה ה-13. בשנת 1563 העיר קיבלה זכויות מגדבורג. העיר עברה לשליטת האימפריה הרוסית לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793.
יהודי בוריסוב
הקהילה היהודית קיימת בעיר מהמאה ה-16. במאה ה-17 קהילת בוריסוב נחשבה כאחת המבוססות בליטא. עיקר עיסוקי היהודים היה מסחר בעצים ובלחם עם ריגה ואזור שמצפון לים השחור. ב-1776 מספר חברי הקהילה הגיע ל-249 בני אדם. משנת 1793 בחלוקת פולין השנייה בוריסוב חלק מהאימפריה הרוסית. ב-1798 בנפת בוריסוב התגוררו 674 יהודים וב-1805 1046 יהודים. בזמן מלחמת רוסיה–צרפת (1812) יהודי בוריסוב הוכיחו נאמנות לשלטון הרוסי. יהודי מבוריסוב בשם איגומנר אף נורה על ידי חיילי נפוליאון כשסירב להדריך את הצרפתים. יהודי בוריסוב שלחו שליחים לצבא הרוסי כדי להודיע להם איפה נמצאים הצרפתים ואיך יוכלו לתקפם, אך הצרפתים שינו תוכנית ומרשל ניקולא אודינו נתן ליהודים מידע כוזב על תוכניותיו. כתוצאה מכך 3 יהודים נתלו על ידי הצבא הרוסי.
בשנת 1887 מכ-17,700 מתושבי העיר 10,300 היו יהודים.
הרב חיים זונדל מכבי הקים בעיר אגודה של חובבי ציון.
בשנת 1939 מבין 49,000 תושבים 10,000 היו יהודים. הגרמנים הגיעו לבוריסוב ביולי 1941 ומיד הקימו גטו. ב-20 באוקטובר אותה שנה הם התחילו בחיסול הגטו ו-9,000 נרצחו בו. במקום קיימות אנדרטאות לזכר המאורעות. בעיר קיימת קהילה יהודית קטנה ובית הקברות היהודי עדיין פעיל.
אלברט מוצרי
ד"ר אלברט (אברהם) מוצרי (21 בדצמבר 1867 – 20 בפברואר 1933) היה רופא, עיתונאי, מעשירי קהילת יהודי מצרים ומנהיג ציוני.
קורות חיים
אלברט (אברהם) מוצרי נולד בקהיר בשנת 1867, כבן לשתיים מהמשפחות היהודיות העשירות ביותר במצרים במאה ה-19; משפחת מוצרי מצד אביו דוד ומשפחת קטאווי מצד אמו רנה. ההון של המשפחה כלל עסקי בנקאות ומלונאות (בהם מלון המלך דוד) וקשרים ענפים עם הממשל המצרי. בין השותפים לעסקי המשפחה היה הברון פליקס דה מנשה.
בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי וכללי, והשלים לימודיו התיכוניים בבית ספר צרפתי בקהיר. הוריו קיוו שכמו שאר אחיו הוא יקבל תפקיד כבנקאי ומנהל בעסקי המשפחה, אך מוצרי שאף ללמוד רפואה. בשנת 1888 נסע בחשאי ללימודי רפואה בפריז, באמצעות כסף שמסרה לו אחותו. הוריו השלימו לבסוף עם החלטתו ודאגו לממן את לימודיו. בפריז הצטרף מוצרי לחוגים הציונים שכללו את אלכסנדר מרמורק ומקס נורדאו, שהתגבשו באותה תקופה סביב פרשת דרייפוס. במספר הזדמנויות אף פגש את בנימין זאב הרצל, וקיבל מידיו עותק של ספרו "מדינת היהודים" עם הקדשה אישית. כסטודנט הוא כתב מספר מאמרים לכתבי עת בעלי אוריינטציה ציונית בפריז. ביחד עם אחיו יוסף מוצרי היה ממייסדי אגודת הסטודנטים "קדימה" שפעלה למען הרעיון הציוני בפריז, וכתב בקביעות לביטאונה, עיתון בשם "קדימה". פעילותו הפוליטית העיקשת כמעט ועלתה לו בגירוש מצרפת, אך לבסוף הצליח להשיג נתינות צרפתית.
לאחר שהשלים את לימודיו בפריז והוסמך כרופא, חזר למצרים ויזם יוזמות לשיפור החיים ברובע היהודי בקהיר. בין היתר הוא היה אחראי להקמת קליניקה רפואית חינמית ובית ספר מקצועי. היה חבר במועצה המנהלת של בתי הספר היהודיים, ומתוקף תפקידו דאג להגביר את לימודי העברית בבתי הספר. הוא הרבה להרצות בערבית וצרפתית מעל במות קהילתיות שונות למען הרעיון הציוני.