cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם מקינלי
הסכם שלום
קובה נהרסה מהמלחמה ומהשלטון הספרדי, ומקינלי סירב להכיר במורדים כממשלה הרשמית של האי. אף על פי שתמך בסיפוח קובה, החלטת הקונגרס חייבה אותו, והוא הקים ממשל צבאי על האי עם כוונה להעניק עצמאות. הקונגרס העביר את תיקון פלאט, שהתנה את יציאת ארצות הברית מהאי בתמורה להשפעה אמריקנית. קובה הפכה לעצמאית ב-1902, אולם ארצות הברית כבשה אותה שוב ב-1906. מקינלי סירב להכיר בממשלה הפיליפינית של אמיליו אגינלדו והיחסים בין הממשלות הידרדרו. בפברואר 1899, החלו הכוחות להתנגש במה שהפך למלחמת ארצות הברית–הפיליפינים. אגינלדו השתמש בלוחמת גרילה. מקינלי שלח ועדה בהנהגת ויליאם הווארד טאפט כדי להקים ממשל אזרחי, ומינה אותו לתפקיד המושל. אגינלדו נתפס במרץ 1901, וארצות הברית שלטה באי עד ל-1946.
סיפוח הוואי
במהלך המלחמה, רצה מקינלי לספח את רפובליקת הוואי. הרפובליקה החדשה, שנשלטה בידי אינטרסים אמריקניים, הדיחה את המלכה ב-1894. ממשל הריסון הביא הסכם סיפוח לסנאט, אולם קליבלנד שלח שגריר מיוחד לאי, והחליט שהמהפכה לא מייצגת את רצון האזרחים בהוואי. גם מגדלי הסוכר התנגדו לכניסה של מגדלי סוכר מהוואי לשוק. האמריקנים תמכו בסיפוח, והרעיון צבר תאוצה במהלך המלחמה שהפגינה את הצורך בבסיסים צבאיים, כפי שטען אלפרד תייר מהן. מקינלי עצמו תמך בסיפוח ולחץ על הקונגרס, כדי למנוע השתלטות יפנית או מהפכה נגדית. בגלל הקושי בהשגת תמיכה בסנאט, שיתף מקינלי פעולה עם הדמוקרטים והשיג תמיכה בשני בתי הקונגרס. הוואי סופחה ב-8 ביולי 1898.
סין: דלת פתוחה ומרד
לאחר שמקינלי השיג מושבות באוקיינוס השקט, הוא הרחיב את יכולת המדינה להתחרות על סחר בסין. אפילו לפני שיחות השלום, ביקש מקינלי מהקונגרס לבחון אפשרויות סחר בסין ולהנהיג מדיניות של "דלת פתוחה", בה כל המדינות יסחרו עם סין ולא יפגעו בשלמותה הטריטוריאלית. לאחר שג'ון היי נכנס לתפקיד מזכיר המדינה, הוא שלח מזכרים בנוגע לעניין למעצמות אירופאיות. בריטניה תמכה ברעיון, רוסיה התנגדה, ואילו צרפת, גרמניה, איטליה ויפן הסכימו להסכם סחר משותף.
הסחר עם סין נדחה כשמרד הבוקסרים התרחש כנגד המעורבות הזרה בסין. אמריקנים ומערביים אחרים היו לכודים בפקינג, ומקינלי שלח 5,000 חיילים לעיר ביוני 1900. הם חולצו כעבור חודש, אולם הדמוקרטים בקונגרס התנגדו לשליחת חיילים ללא אישור הקונגרס. מקינלי קבע תקדים, ורוב יורשיו השתמשו בסמכות זאת על הצבא. לאחר סיום המרד, המשיכה ארצות הברית במדיניות הדלת הפתוחה. תלמידים סינים באו ללמוד בבתי ספר אמריקניים.
תכנון תעלת פנמה
בבית, ניהלו מקינלי והיי משא ומתן עם בריטניה בנוגע לכריית תעלה באמריקה המרכזית. ההסכם בין שתי המדינות מ-1850 אסר על כריית תעלה, אולם המלחמה הוכיחה את הצורך בקשר בין המקומות. העסקים האמריקניים והאינטרסים הצבאיים התעמקו באסיה, וכעת היה נחוץ לכרות תעלה. מקינלי החליט לפתוח את ההסכם, והוסכם שארצות הברית תשלוט בתעלה כל עוד היא תהיה פתוחה לכל הספינות. מקינלי היה מרוצה מכך, אולם הסנאט דרש את זכותה של ארצות הברית לחסום את התעלה. היי הציע להתפטר בעקבות הכישלון, אולם מקינלי ביקש ממנו להמשיך במשא ומתן. הוא הצליח, והסכם חדש אושר לאחר הירצחו של מקינלי. תעלת פנמה הושלמה ב-1914.
בחירות 1900
הרפובליקנים הצליחו בבחירות המקומיות ב-1899, ומקינלי היה אופטימי בנוגע לסיכוייו להיבחר. האהדה כלפיו הבטיחה שיזכה במועמדות. השאלה הייתה לגבי סגנו: הוברט מת בסוף 1899. מקינלי תמך באליהוא רוט, מזכיר המלחמה שלו, אולם הוא החליט להשאיר אותו בתפקיד מזכיר המלחמה. הוא שקל אחרים, אולם האהוד ביותר מביניהם היה תאודור רוזוולט. לאחר תקופה כסגן מזכיר הצי, רוזוולט התפטר ונלחם באומץ כחלק מחיל הפרשים בקובה, כשהוא חוזר לארצות הברית עטוף בתהילה. הוא נבחר למושל ניו יורק ב-1898 ותמך ברפורמה. תומכים רבים המליצו עליו כסגנו של מקינלי, ורוזוולט האמין שכך יוכל להיבחר לנשיא בעצמו. האנה התנגד לכך, כיוון שרוזוולט היה אימפולסיבי מדי. המנהיגים הפוליטיים של ניו יורק, שרצו להמעיט בהשפעתו של רוזוולט, תמכו בו כדי שיתפטר מתפקיד המושל.
הוועידה הרפובליקנית התחילה ביוני בפילדלפיה, ורוזוולט זכה לתמיכה רחבה. ב-21 ביוני, מקינלי נבחר מחדש ורוזוולט נבחר גם הוא. הוועידה הדמוקרטית התכנסה כעבור חודש בקנזס סיטי ושוב בחרה בברייאן.
המועמדים היו דומים, אולם הנושאים השתנו: הכסף החופשי המשיך להיות חשוב למצביעים רבים, אולם הרפובליקנים התמקדו בניצחון במלחמה ובשגשוג מבית. הדמוקרטים ידעו שהמלחמה הייתה אהודה, והאימפריאליזם פחות, ולכן התמקדו בנושא המונופולים והתאגידים, והציגו את מקינלי כמשרת ההון והעסקים הגדולים. ברייאן נאם בכל רחבי המדינה ומקינלי נשאר בביתו, ונאם רק נאום אחד, בו קיבל את המועמדות. רוזוולט היה הדובר הראשי והאנה הצליח לפתור שביתה של כורי הפחם בפנסילבניה.
ברייאן לא הלהיב את הבוחרים כמו ב-1896, והיה ברור שמקינלי יבחר שוב. ב-6 בנובמבר, הוא נבחר שוב, בניצחון הגדול ביותר של רפובליקני מאז 1872. מחוץ לדרום, ברייאן ניצח רק בארבע מדינות, ומקינלי אף זכה במדינתו של ברייאן, נברסקה, בה זכה ברייאן ב-1896 בהפרש של 13,000 קולות, והפעם בהפרש של 7,000 קולות. הסיבות לניצחון היו השגשוג, קריסת הפופוליזם, מסע הבחירות הרפובליקני וההתרחקות של ברייאן מבסיס הבוחרים שלו.
כהונה שנייה
לאחר כניסתו לתפקיד ב-4 במרץ, סייר מקינלי במדינה במשך שישה שבועות ברכבת. ביקורו היה אמור להסתיים ב-13 ביוני 1901, בתערוכה כל אמריקאית בעיר באפלו. אידה מקינלי חלתה בקליפורניה, ומקינלי החליט לדחות את ביקורו בתערוכה לספטמבר ולבטל נאומים שתכנן.
ההתנקשות בחייו
ניסו לבטל את ביקורו של מקינלי בתערוכה, אולם הוא סירב, והאבטחה עליו הוגברה. ב-5 בספטמבר, נאם בפני 50,000 אנשים. הוא דרש הסכמי סחר עם מדינות אחרות כדי לחזק את הייצוא האמריקני.
בין האנרכיסטים ששמעו את נאומיה של גולדמן היה ליאון צ'ולגוש, בחור צעיר, בן למהגרים ממוצא פולני רוסי. ביום 6 בספטמבר 1901, כאשר ביקר מקינלי בתערוכה כל אמריקאית בעיר באפלו, ניגש צ'ולגוש אל שורת מקבלי הפנים, כשהוא חבוש בידו. בתוך התחבושת החביא צ'ולגוש אקדח, שבו ירה בנשיא מטווח קצר. הנשיא התמוטט, ומת ב-14 בספטמבר 1901, והיה בכך לנשיא האמריקני השלישי שנרצח בהתנקשות. צ'ולגוש לא נתן רקע אידאולוגי מעמיק למעשהו, ורק אמר שהוא "הרג את אויבם של האנשים הטובים... האנשים העובדים". לאחר משפט קצר הורשע צ'ולגוש, והוצא להורג בכיסא חשמלי, כחודשיים לאחר הרצח.
בתור רצח פוליטי – אם אכן היה לצ'ולגוש מניע שניתן להגדירו כפוליטי והוא לא היה קרבן למחלת נפש – היה הרצח כישלון מוחלט: הרצח הביא לגל של הסתה כנגד התנועה האנרכיסטית בארצות הברית, וגרם לכך שב-1903 העביר הקונגרס חוק האוסר את כניסתם של אנרכיסטים לארצות הברית, וזאת כסדק ראשון בעיקרון שהיה עד אז מקודש, עיקרון זכות הכניסה החופשית. הנשיא הבא, תאודור רוזוולט, היה נשיא נמרץ ותקיף, שהמשיך במובנים רבים את מדיניותו של מקינלי. אם השפיע הרצח על ההיסטוריה, פרט להשפעה הפרסונלית בכך שהחל את תקופת כהונתו החשובה של רוזוולט, הרי שהשפיע בדיוק בכיוון ההפוך מרוח האנרכיזם.
האומה הייתה בצער רב עקב מותו של מקינלי. שוק המניות סבל מירידה חמורה. ארון הקבורה נסע ברחבי המדינה ונקבר בקנטון. רבים חיכו שעות בגשם כדי לחלוף על פני הארון. ב-19 בספטמבר, נקבר מקינלי. מקינלי, אשתו ובנותיהם קבורים באנדרטת מקינלי הלאומית לזכרו שחנך רוזוולט ב-30 בספטמבר 1907.
הנצחתו ומורשתו
רבים ציפו שאידה מקינלי לא תשרוד את מותו של בעלה. היא נשארה בקנטון ומתה בגיל חמישים ותשע ב-26 במאי 1907, כמה חודשים לפני השלמת אנדרטת השיש של בעלה בה נקברה.
בנוסף לאנדרטה ישנם עוד מקומות שנקראו על שם מקינלי, הספרייה והמוזיאון שעל שמו. ישנה אנדרטה במקום לידתו, בתי ספר באוהיו, ועוד כמה בתי ספר. כמעט מיליון דולרים גויסו בשנה לאחר מותו כדי להקים אנדרטאות לזכרו. רבים מאוהיו ציפו שייזכר כנשיא מהגדולים ביותר. פסלים לזכרו הוצבו בעוד עשרות מדינות.
ב-1896, כאקט של תמיכה במועמדותו לנשיאות, נקרא על שמו הר מקינלי, הגבוה בצפון אמריקה, עד 2015, אז שונה שמו של ההר בחזרה לשמו המקורי, דנאלי, בהסכמתו של הנשיא ברק אובמה. בנוסף, פארק לאומי בדנאלי נקרא על שמו עד 2 בדצמבר 1980, כשהנשיא ג'ימי קרטר שינה את שמו.
מקינלי מת כנשיא אהוד. אולם רוזוולט, לאחר עלייתו לתפקיד, לכד את מלוא תשומת הלב. ממשל מקינלי נחשב כהקדמה לממשל רוזוולט. רוזוולט לא הבטיח את הסכמי הסחר של מקינלי ובמהלך שבע וחצי השנים שלו בבית הלבן עורר מחלוקות ועניין ציבורי. זיכרונו של מקינלי נעלם. בשנות החמישים הוא נחשב לנשיא אהוד, אולם בסקרים הוא נחשב לנשיא בינוני יחסית, כמו הייז וקליבלנד. רבים טענו שאף על פי שמקינלי החליט החלטות הרות גורל, הוא לא הוביל את הציבור אלא הלך אחרי הלכי הרוח שלו.
מקינלי התחיל עידן חדש במערכת הפוליטית, בה המדינה התחייבה לאינטרסים פרו-עסקיים, תעשייתיים ומודרניים. מקינלי החזיר את הכוח למוסד הנשיאות והפך אותו ממשרה הכפופה לקונגרס למשרה עצמאית.
תומכיו של מקינלי טוענים שהיה נשיא בשיעור קומה של וושינגטון ולינקולן. מקינלי הצליח ליצור קואליציה ששמרה על מפלגתו בשלטון במשך שנות דור. האישים שמינה לקבינט השפיעו על המפלגה הרפובליקנית שנים: רוזוולט, מחליפו; דיי, שהפך לשופט מוערך בבית המשפט העליון; דוז, שהפך לסגן נשיא; וויליאם הווארד טאפט, שאותו מקינלי מינה למושל צבאי של הפיליפינים, והפך לנשיא לאחר רוזוולט.
המדיניות האימפריאליסטית של מקינלי שנויה במחלוקת. הפיליפינים קיבלו עצמאות ב-1946, אולם הטריטוריות שמקינלי השיג עודן בתחום ארצות הברית. ההיסטוריונים מחשיבים זאת כתחילת האימפריה האמריקנית, ותחילת עלייתה של אמריקה למעמדה של מעצמה עולמית. אחרים טוענים שמקינלי השתלט על השטחים כדי לשפר את חיי האזרחים שם.
העניין במקינלי התרחב כחלק מניסיון לנתח את מדיניות החוץ האמריקנית והאסרטיבית של העשורים האחרונים.
לאוניד פקרובסקי
לאוניד פקרובסקי (ברוסית: Леонид Пекаровский; נולד בשנת 1947) הוא סופר ישראלי שעלה מברית המועצות וכותב ברוסית.
ביוגרפיה
לאוניד פקרובסקי נולד בשנת 1947 בקייב, בן למיכאל ורחל ואח למאיה. אביו היה דוקטור לאמנות.
במהלך לימודיו בתיכון כתב שירים ופרסם מסות על שירה רוסית ועל פרנץ קפקא ויצירתו. לאחר סיום התיכון גויס לצבא הסובייטי ושירת במשך שלוש שנים. לאחר מכן למד במשך שש שנים במכון לאמנות בקייב. עבד במשרד התרבות, עיצב תערוכות, וכתב ביקורת אמנות.
בגיל 34 נישא לסבטלנה, אז בת 23, ציירת וגרפיקאית. בנם, אלכסיי, עובד בהיי-טק.
כתב דוקטורט על הצייר אלברכט דירר, אך לא סיים חובותיו לתואר. בשנת 1991, בזמן מלחמת המפרץ, עלה לישראל חודשים אחדים לאחר הוריו. תחילה גר בשכונת ג'סי כהן בחולון, וממנה עבר לבת-ים.
בישראל לא מצא עבודה כמבקר אמנות, ועבד כגנן וחופר קברים בבית הקברות הצבאי בחולון. לאחר מכן עבד בבית דפוס בבת-ים. בשנת 1995 החל לעבוד בחברת השמירה, ומאז הוא עובד בה כשומר בחניון של יבואן "דייהטסו" בתל אביב.
לאחר עלייתו לישראל החל לכתוב סיפורים קצרים ברוסית. סיפורו הראשון, "המטאטא", פורסם בשפות אחדות. כ-15 שנים לאחר מכן, בשנת 2008, פורסם הסיפור גם בעברית, במוסף "תרבות וספרות" של "הארץ". במוסף זה התפרסמו עוד אחדים מסיפוריו של פקרובסקי. בני ציפר, עורך המוסף, כתב על סיפוריו של פקרובסקי: "נעתקה נשימתי כשקראתי אותם. איזה כוח אדיר ואיזו פשטות נאצלת."
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
מחוז אולבני (ויומינג)
מחוז אולבני (באנגלית: Albany County) הוא מחוז של מדינת ויומינג שבארצות הברית. נכון לשנת 2000 התגוררו במחוז 32,014 תושבים. בירת המחוז היא העיר לאראמי. במחוז ממוקמת אוניברסיטת ויומינג.
גאוגרפיה
שטחו של מחוז אולבני 11,160 קמ"ר מהם 11,066 קמ"ר הם שטחי יבשה, ו-93 קמ"ר (0.84%) הם שטחי מים. מחוז קונוורס גובל במחוז אולבני מצפון, המחוזות מחוז פלאטה ומחוז לאראמי גובלים בו ממזרח, מחוז לרימר שבמדינת קולורדו גובל בו מדרום, מחוז ג'קסון שמדינת קולורדו גובל במחוז אולבני בדרום מערב, ומחוז קרבון שבמדינת ויומינג גובל במחוז אולבני ממערב.
אוכלוסין
נכון לשנת 2000 מתגוררים במחוז 32,014 תושבים. צפיפות האוכלוסין הממוצעת היא 3 נפשות לקמ"ר. 24.4% מתושבי המחוז הם ממוצא גרמני, 11.1% ממוצא אנגלי, 10.2% ממוצא אירי.
מארק וילמוטס
מארק וילמוטס (בצרפתית: Marc Wilmots; נולד ב-22 בפברואר 1969 בז'ודוניי, בלגיה), הוא כדורגלן עבר בלגי. בעבר שימש כפרשן ספורט והיה סנאטור בבלגיה.
קריירת משחק
מארק נולד בעיר ז'ודוניי שבוולוניה. הוא התחיל את דרכו כשחקן נוער בקבוצת סנט טרוידן ב-1980. ובשנת 1987 עלה לבוגרים והצליח להעלות את סנט טרוידן לליגת העל הבלגית לאחר שזכה במלכות השערים של הליגה השנייה. ב-1988 הוא הצטרף למכלן וזכה עם הקבוצה באליפות בשנת 1989. לאחר שלוש שנים במכלן הוא עבר לשחק בסטנדרד לייז' איתה זכה בגביע הבלגי. בשנת 1996 הוא עבר לשחק בשאלקה 04, עמה זכה בגביע אופ"א לאחר ניצחון במשחק הגמר על אינטר. במשחק הראשון כבש וילמוטס את השער היחיד במשחק שקבע 1-0 לשאלקה. בגומלין כבש את הפנדל הרביעי והמכריע בדו-קרב בעיטות ההכרעה. מארק היה ידוע כשחק לוחם והוערך על ידי קהלים רבים. הוא סבל ממספר פציעות חמורות אך תמיד חזר לשחק תוך זמן קצר מאוד. בשנת 2003 הוא פרש ממשחק.
הוא שיחק בנבחרת בלגיה בכדורגל 70 פעמים בהם הבקיע 28 שערים. הוא ממוקם במקום השלישי בכובשי השערים עבור נבחרת בלגיה (אחרי ברנרד וורהוף ופול ון הימסט עם 30 שערים). השתתפותו במונדיאל 2002 הביאה לו מועמדות בכדור הזהב. בלגים רבים זוכרים את השער שהבקיע בשמינית הגמר נגד ברזיל שבוטל ללא הצדקה על ידי השופט, כאשר התוצאה עוד הייתה 0-0.
קריירה פוליטית ואימון
ב-6 ביוני 2012 הוא חתם כמאמן בלגיה. מתחילת כהונתו הנבחרת הבלגית החלה להשיג תוצאות טובות והציגה שיטה חדשה. פרשנים רבים אומרים כי הוא הצליח להוציא מהנבחרת יותר ממה שהיא שווה על ידי שימוש בפסיכולוגיה ובשיטה ייחודית לו. באוקטובר 2013 נבחרת בלגיה מעפילה למונדיאל 2014 לאחר שלא העפילה לטורניר גדול מאז מונדיאל 2002, בו וילמוטס השתתף כשחקן. בעקבות העפלה זו זוכה וילמוטס לתואר מאמן השנה בבלגיה. ב-15 ביולי 2016 פוטר מתפקידו לאחר יורו 2016, לאחר שהן במונדיאל 2014 והן ביורו 2016 נבחרת בלגיה הודחה ברבע הגמר. ב-21 במרץ 2017 מונה למאמנה של נבחרת חוף השנהב אולם פוטר ממנה כעבור חצי שנה לאחר שלא הצליח להעפיל עמה למונדיאל 2018. בשנת 2019 מונה למאמן נבחרת איראן.
בעונת אימן את רג'א קזבלנקה מליגת העל המרוקאית
וספה (תומ"ת)
היסטוריה
כבר בשנה הראשונה למלחמה, היה ברור שהפאנצר סימן 2 אינו כשיר לשמש כטנק בשדה הקרב על אף יכולותיו הטכניות, וזאת בשל מיגון דל וחימוש לא מספק. כאשר עלה הצורך בפיתוח ארטילריה מתנייעת, היה הפאנצר סימן 2 בחירה ברורה לשמש כבסיס לתומ"ת עתידי. ההמרה של הפאנצר סימן 2 לתותח מתנייע, אשר כונה וספה, הוכיחה את עצמה כתהליך קל יחסית וכללה החלפה של צריח הטנק בהוביצר בקוטר 105 מ"מ והרכבה של מיגון סביבו; המיגון היה גבוה באזור ההוביצר וירד לקראת קצהו האחורי של תא הלחימה, בעוד הגג נותר חשוף. ייעודו של הכלי כתומ"ת איפשר את מיגונו הקל של תא הלחימה, משום שלא נועד לשרת בחזית שדה הקרב.
טבילת האש של הוספה בחזית המזרחית ב-1943 הייתה מוצלחת כל כך, שהיטלר החליט להורות שכל הפאנצרים סימן 2 ישמרו לטובת המרה לווספות. בתקופת הייצור של הוספה, מפברואר 1943 ועד אמצע שנת 1944, הורכבו בסך הכל 682 כלים, בנוסף ל-158 כלים ללא תותח אשר נועדו לנשיאת תחמושת.
ליאוניד קובל
ליאוניד קובל (ברוסית: Леонид Иванович Куббель; דצמבר 1891 - 18 באפריל 1942) שחמטאי רוסי ומחבר בעיות וסיומים.
חייו
קובל היה אחיהם של יבגניי קובל וארויד קובל. הוא חיבר למעלה מ-1500 אטיודים ובעיות, רבות מהן זכו לפרס ראשון בשל יופיין הרב והתפיסה המקורית שהפגין. קובל נחשב על ידי רבים כגדול מחברי האטיודים בשחמט. בהשכלתו היה מהנדס כימיה.
קובל ושני אחיו יבגניי קובל וארויד קובל היו שחמטאים. ארויד היה שחקן חזק מאוד ששיחק בארבע האליפויות הראשונות של ברית המועצות, ויבגניי היה מחבר סיומים אף הוא.
הן ליאוניד והן יבגניי מתו ברעב בשנת 1942, בעת המצור על לנינגרד, ארויד מת בשנת 1938 כתוצאה מדלקת בכליות בגולאג סובייטי. (לפי גרסה אחרת הוצא להורג על ידי המשטרה הסובייטית החשאית.
אטיוד
הנה אחת מיצירות המופת של קובל. רגלי א' השחור קרוב להכתרה, ואחריה הלבן יפסיד. בעזרת תוכנית עדינה הלבן מצליח למנוע תבוסה ולתת מט למלך השחור.
פתרון: 1. פג6!! (מאיים פב4+, חוסם את רגלי א') מ:ג6 2. רו6 מד5 3. ד3 א2 4. ג4+ מג5 5. מב7! א1=מה (אם 5...מד6 או מב4 אזי 6. ר:ד4 ועוצר את הרגלי 6. רה7 מט.
פתרון: 1. מו2 מח5 2. מז2 רד6! 3. מח3 רה7 4. רה1 ג3! 5. פ:ג3 רב4 6. רד2 רה7 7. פד5! ר:ח4 8. פו4+ מז5 9. רג1!! ולבן זוכה שכן כל מסע של הרץ יפסיד אותו בשח נגלה (אם פז2+ מח5 10. פ:ח4 פט)
עדנים (כפר נוער)
עֲדָנִים הוא כפר נוער בצפון הנגב אשר הוקם ב-2006 בסמוך לקיבוץ בית קמה הנמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית בני שמעון. בכפר הנוער שוכנים בתנאי פנימייה צעירים וצעירות בגילאים 12 עד 18 בעלי קשיים נפשיים ורגשיים. בכפר ארבעה מבנים מרכזיים המשמשים מקום מגורים לשוהים בו ומרחבים ירוקים מסביב. בנוסף, בכפר קיים בית בוגרים אשר נותן מענה לחניכים בשנתם האחרונה בפנימייה, כיתה יב', ובמטרה לפתח עצמאות בקרב החניכים.
כפר הנוער מופעל על ידי עמותה בשם "עדנים: עמותה לקידום ולטיפול באוכלוסיות נוער מיוחדות". הכפר נמצא תחת פיקוח ממשלתי של משרד הרווחה ומתגוררים בו כ-70 נערים ונערות. עדנים נבנה בסיוע קרן רש"י, קרן וינברג' יהדות מונטריאול והמוסד לביטוח לאומי, וממומן בעיקר על ידי מימון ממשלתי ותרומות.
מרבב
מרבב (באנגלית: Multiplexer או בקיצור Mux) הוא התקן אלקטרוני המממש פעולה בסיסית וחשובה הנקראת ריבוב, אשר בה מתבצעת בחירה של אחד מכמה ערוצי קלט לערוץ פלט בהתאם לערך בכניסות הבקרה. התקן המבצע את הפעולה ההפוכה למרבב הוא מפלג, Demultiplexer.
פעולת מרבב ספרתי פשוט
המרבב בוחר את אחת הכניסות ומעביר אותה למוצא. הפעולה מתבצעת על ידי רכיבים אלקטרוניים המממשים שערים לוגיים כך שעבור כל צירוף של כניסות רק ערך של אחת הכניסות מועבר.
המרבב מקבל N כניסות מידע אשר בכל אחת ייתכן ערך לוגי (0 או 1), שמייצגות ספרות של מספר בבסיס בינארי. בנוסף לכך המרבב מקבל \log_{2} N כניסות ברירה. המרבב בורר את אחת מכניסות המידע באמצעות ערך כניסות הברירה ומעביר את הערך של כניסת המידע שנבחרה למוצא ההתקן.
למשל, עבור מרבב 2 ל-1 המקבל את כניסות המידע a ו-b, עבור ערך 0 של כניסת הברירה המרבב יפלוט את הערך של a, ועבור ערך 1 של כניסת הברירה יפלוט המרבב את הערך של b.
התקן כזה הוא שימושי לצורך מיתוג במרכזיות - אם נתרגם את המספר שחייגנו למספר בינארי, ונזין אותו למערכת של מספר מרבבים, נוכל לקבל חיבור בין ערוץ הפלט שלנו לערוץ הקלט של מי שחייגנו אליו.
סוג אחר של מרבבים משמש בתקשורת. המרבב מקבל מספר אותות, בדרך כלל ממקורות שונים, ומעלה את כולם על אותו ערוץ תקשורת. מרבבים אלו מאפשרים להשתמש ברוחב הפס העצום של סיבים אופטיים וכן להשתמש בטלפונים סלולריים.
אוניברסיאליות המרבב
מרבב נקרא אוניברסלי מכיוון שניתן להפיק באמצעותו כל פונקציה בוליאנית על פי כניסותיו. כל פונקציה בוליאנית בעלת N קלטים ופלט אחד יכולה להיות ממומשת באמצעות מרבב בעל N כניסות ברירה, באופן הבא: הקלטים מחוברים אל כניסות הברירה של המרבב, ועבור כל קומבינציה של N הקלטים, תוצאת הפונקציה, 0 או 1, מחוברת לכניסת המידע המתאימה של המרבב.
נמייה דקה אפורה
מאפיינים
זו נמייה קטנה שאורכה 55–69 ס"מ ומשקלה עד 1 קילוגרם. היא אפורה כהה עם זנב שקצהו שחור. גם הרגליים הקטנות כהות משאר הגוף.
הנמייה חיה בערבות עשב בדרום אפריקה בעיקר באזור הכף המערבי וגם מעט באנגולה. לא ברור באיזה אזורים הם נפוצים אבל כנראה שזה באזורים של הכף המערבי בעיקר וגם קצת בשאר דרום אפריקה.
נמייה זו שוכנת שיחים באזורי הכף הדרומיים של אפריקה, שם חיים מגוון של יצורים קטנים היכולים לשמש לה מזון. היא צדה מכרסמים קטנים (העיקריים הם בני הסוגים האפריקנים Otomys וRhabdomys) וחרקים, אך גם עופות, נחשים, דוחיים, עכבישים, רבי רגליים וחסרי חוליות אחרים וכן פירות שונים. לפעמים הם יתקפו חיה גדולה יותר מהטרף הרגיל כמו ארנבת או אפילו דוקרן הכף. את טרפם הם הורגים בנשיכה קטלנית בצווארו.
הם עצמם עלולים להיטרף על ידי חתולים גדולים, תנים, צבועים, פיתונים ועופות דורסים. אחד מבני החבורה שומר עליה מטורפים וכשמשמיע אזעקה כל הנמיות בורחים למאורה או למחסה.
פדיון (עסק)
פדיון הוא מונח בכלכלה המתאר את ההכנסה הגולמית של עסק כתוצאה מפעילותו העסקית הרגילה לאורך תקופה מוגדרת, הנמדדת על פי רוב בשנים, רבעונים או חודשים, ללא ניכוי העלויות שנדרשו לשם יצירת הכנסה זו.
על פי רוב מתאר המונח הכנסות ממכירות של מוצרים או שירותים ולכן לעיתים קרובות נעשה שימוש במונח כשם נרדף להכנסות ממכירות. בדוח רווח והפסד מופיע הפדיון בדרך כלל בשורה הראשונה, ולכן הוא מכונה לעיתים "השורה העליונה", בהקבלה לכינוי "השורה התחתונה", המתייחס לרווח נטו של העסק.
סווטש
סווטש (swatch) הוא מותג שעוני יד של "קבוצת סווטש", קבוצת חברות שווייצרית לייצור שעונים ומוצרים נלווים. הקבוצה הוקמה ב-1983 על ידי ארנסט תומקה, אלמר מוק וז'אק מולר. המותג פותח כתגובה ל"משבר הקוורץ" שהתפתח שנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, אז שעונים זולים, מונעי סוללות שיוצרו במזרח הרחוק, התחרו מול היצרניות האירופאיות מבוססות יותר, שהתמקדו בייצור שעונים איכותיים, אומנותיים ומכניים.
היסטוריה
בשנת 1983 אילצו הבנקים השווייצריים את שתי יצרניות השעונים השווייצריות ASUAG ו-SSIH  להתאחד, על מנת להתייעל. ניקולאס ג'ורג' חייק הוזמן לגבש טיוטה למיזוג, אך מעבר למה שהתבקש הוא החל הוביל את המיזוג ולאחר מכן הוביל יחד עם משקיעים נוספים את קניית החברה הממוזגת החדשה, כשמטרתו להתחרות ביפנים בזירת המחיר.
חייק ביטל פסי ייצור כפולים, שיפר את האוטומציה, הורה למהנדסים להקטין את מספר החלקים בשעון, ולעבור לפלסטיק.
החברה החדשה נקראה, (Swiss Corporation for Microelectronics and Watchmaking Industries) ובראשי תיבות SMH, ועסקה במיקרואלקטרוניקה ושעונים.
השעון
בראשית דרכה פיתחה החברה שעון יד בשם המותג "סווטש", על בסיס מנגנון קוורץ, כאשר המשמעות המקורית של שם השעון סווטש נבעה מהלחם בסיסים של המילים באנגלית "Second Watch" ("שעון שני"). זאת משום שבתחילה הוא שווק כשעון חליפי לשעון היוקרתי הקבוע של לקוחותיה, והוצג כרעיון חדש של שעונים יומיומיים פשוטים. השעון הוצג בציריך ב-1 במרץ 1983. מאז יציאתו לשוק, סדרותיו השונות של המותג משווקות בכל העולם וזוכות להצלחה במכירות. מחירו העממי יחסית לשעון בייצור שווייצרי, תורם לפופולריות שלו. לאחר השנה הראשונה נמכרו 1.1 מיליון שעונים. בשנה השלישית כבר נמכרו 12 מיליון שעונים. ההצלחה הייתה כה גדולה שחייק שינה ב-1998 את שם התאגיד ל- Swatch Group. המיתוג, החומר והעיצוב הקליל הפכו את מוצרי המותג לפופולריים ומזוהים עם תרבות הפופ, ועם הזמן אף זכו להומאז'ים שונים, בין השאר בטיימס סקוור, ועד שיתופי פעולה עם אמנים ומעצבי אופנה כפראדה. עם הזמן נוספו קווים נוספים למותג הכוללים גם שעונים עשויים בחלקם מתכת, וקולקציית תכשיטים. בראשית המאה ה-21, הציגה החברה את השעון המכני-אוטומטי Sistem51 ובו 51 חלקים בלבד, במקום 91 חלקים ויותר שהיו קיימים עד אז בשעוני יד, ואת תהליך יצור חדשני: בשונה מהשעונים המכניים שקדמו לו, מורכב ה- Sistem51 ברובו באמצעות זרועות רובוטיות על גבי פס-יצור אוטומטי ממוכן, ותוך התערבות מינימלית הנדרשת מצד בני אדם בתהליך יצורו.
קבוצת סווטש
לאורך השנים פיתחה החברה מוצרים נוספים, בנוסף למוצר המקורי העשוי פלסטיק: סווטש אוריג'ינל - בעל מכסה מארז מפלסטיק; סווטש איירוני – בנוי ממתכת; סווטש כרונו סקין – הכרונוגרף הדק ביותר; סווטש סנואופס – בעל טכנולוגיית "Access Control" שיכולה לשמש כסקי-פס באתרי סקי רבים בעולם; סווטש בייט – מצויד בטכנולוגיית "זמן אינטרנט".
משרדי החברה נמצאים בעיר ביל/ביין בשווייץ.
חייק נפטר ב-28 ביוני 2010 במהלך יום עבודה במטה החברה שבביל/ביין. במותו בגיל 82 היה מדורג במקום 232 ברשימת עשירי העולם, עם הון משוער של $3.9 מיליארד דולר.
בתו ניילה חייק, ילידת 1951, נכנסה לתפקיד יו"ר החברה, ובנו ניק (ג'ורג' ניקולס ג'וניור), יליד 1954, החליפו בתפקיד המנכ"ל.
קבוצת סווטש מחזיקה בבעלותה מספר מותגים ידועים של שעוני יוקרה שווייצריים, בהם סווטש, אומגה, Breguet, Blancpain, Hatot, Glashütte Original/Union, Jaquet-Droz, Léon Hatot, Longines, Rado, Tissot, Calvin Klein, Certina, Mido, Hamilton, Pierre Balmain, Flik Flak ו-Endura.
הר קולמן (אלברטה)
הר קולמן (באנגלית: Mount Coleman) הוא הר בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר ממוקם ברכס הרי קלויסטר שבהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי ג'ספר.
גובהו של ההר 3,135 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 775 מטרים מעל סביבתו; והוא ההר ה-96 בהתנשאותו באלברטה.
מקור השם
הר קולמן נקרא על שם הגאולוג א. פ. קולמן (A. P. Coleman), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת טורונטו שהיה אחד הראשונים לחקור את אזור הפארק הלאומי ג'ספר. קולמן מעולם לא טיפס על ההר הנקרא על שמו. גם קרחון קולמן ואגם קולמן נקראים על שמו.
לקריאה נוספת
• Chic Scott, Pushing the Limits: The Story of Canadian Mountaineering, P 70
שאול (סדרת טלוויזיה)
שאול היא קומדיית מצבים אשר שודרה בערוץ 3 בכבלים בשנת 2002.
הסדרה התמקדה בעלילותיו של שאול (מגולם על ידי דוב'לה גליקמן), בעליה של חנות פרחים המתגורר בקומה שמעל לחנות.
דמותו של שאול מבוססת על דמות אותה גילם גליקמן בתחילת שנות התשעים בפרסומות של "דפי זהב".
בונה מפיזה
בונה מפיזה (נולדה בשנת 1156 לערך - מתה ב-29 במאי 1207 או 1208) היא קדושה של הכנסייה הקתולית. בונה הייתה נזירה עמאית של המסדר השלישי של אוגוסטינוס הקדוש ומיסטיקנית אשר סייעה לעולי רגל. פירוש שמה בלטינית הוא "טובה".
בונה נולדה בפיזה ועל פי המסורת הנוצרית, חוותה "חזיונות" מגיל צעיר. באחד מחזיונותיה הגיש אליה ישו שעל הצלב בכנסיית הקבר את ידו. בכנסייה אחרת היא חזתה בישו, מרים הבתולה ושלושה קדושים, כולל יעקב בן זבדי. היא חרדה מן האור סביב הדמויות, וברחה. יעקב רדף אחריה והחזיר אותה לדיוקן ישו. בונה הקדישה את עצמה לפולחן יעקב הקדוש בשארית חייה. בגיל עשר היא הצטרפה למסדר השלישי של אוגוסטינוס הקדוש בתור נזירה עמאית. היא צמה באופן קבוע מגיל צעיר ואכלה רק לחם ומים שלושה ימים בשבוע. בגיל 14 היא נסעה לראות את אביה, אשר נלחם עם הצלבנים בירושלים. בדרכה חזרה היא נלקחה בשבי על ידי המוסלמים.
בהמשך היא עשתה תשע פעמים דרך סנטיאגו והייתה מדריכה למאמינים בדרך זו. לאחר שסיימה את הדרך בפעם העשירית היא חזרה לפיזה ונפטרה תוך זמן קצר. גופתה נשמרת בכנסיית סן מרטין בעיר.
בשעת מצוקה זו, היה לה חזון, לפיו ישו נותן לה טבעת והיא הצליחה, על פי המסורת הנוצרית, לרפא בעזרתה פצועים.
אברהם שלום יהודה
אברהם שלום יחזקאל יהודה (באנגלית: Abraham Shalom Yahuda; ז' בתמוז תרל"ז, 18 ביוני 1877 – י"א באב תשי"א, 13 באוגוסט 1951) היה איש אשכולות, חוקר תולדות עם ישראל והתרבות הערבית, פעיל ציוני, סופר ופובליציסט.
קורות חיים
אברהם שלום יהודה נולד בשנת תרל"ז (1877) בירושלים לאביו רבי בנימין שעלה מעיראק ולאם יוצאת גרמניה. מצד אביו היה צאצאו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה וקרוב משפחתו של הנגיד דוד ששון. היה אחיו הצעיר של הרב יצחק יחזקאל יהודה. דודתם, שׂרח, נישאה ליהושע ילין והייתה אמו של דוד ילין. בצעירותו התחנך על ידי מורים פרטיים, ספרדים ואשכנזים, ולמד לימודי יהדות ועברית מידי מרדכי קובנר, בנימין ריבלין ואחרים. לאחר מכן למד בבית מדרשו של סבו  הרב שלמה יחזקאל והשתלם בנושאי ש"ס בישיבות בירושלים. בגיל 15 החל אביו לשכור עבורו מורים לשפה הערבית ושפות אחרות, בהם חיים קלמי.
בתקופת לימודיו החל לבוא במגע עם התנועה הציונית וקשר קשרי ידידות עם יוסף קלויזנר ועם שאול טשרניחובסקי. בפרנקפורט ייסד מסגרת לימודי ערב ללימוד עברית. בתקופת שהותו בהיידלברג השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון (1897). בפעילותו הציונית ביקש את נשיא ההסתדרות הציונית תאודור הרצל לפעול לקידום הבנה עם הערבים היושבים בארץ ישראל. לאחר הצהרת בלפור תמך בפומבי בקריאתו של מקס נורדאו לפעולה מדינית שתבטיח מימוש ההבטחה.
בין השנים 1905–1913 התגורר בברלין, ושימש מרצה לתנ"ך ולעברית בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות. מאמריו התפרסמו בכתבי עת מקצועיים, והוא זכה לשם בתחום התמחותו. בשנת 1913 הוזמן, בהמלצת פרופ' יצחק יהודה גולדציהר, לספרד, שם שימש מרצה לתולדות ישראל ולספרות ישראל באוניברסיטת מדריד. בשנת 1915 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, בהיותו מחזיק הקתדרה לספרות ישראל ותולדותיה. בשנים אלה הרצה ברחבי המדינה והיה חבר האקדמיה להיסטוריה במדריד ובטולדו וחבר החברה הגאוגרפית בליסבון.
כמומחה בעל שם הוזמן פעמים ספורות לחצר מלך ספרד. בימי מלחמת העולם הראשונה, שבהם עשה יהודה שימוש בקשריו אלו, הורה המלך לנציגויות ספרד במדינות אירופה על מתן סיוע ליהודים נרדפים. בתקופת גלותו בספרד של מקס נורדאו פנו יהודה ונורדאו למלך, וקידמו את פנייתו לג'מאל פחה שלא להוציא לפועל את גירוש היהודים מתחומי ארץ ישראל. בתקופת שהותו בספרד חקר יהודה גם את תולדות יהדות ספרד והתרבות הערבית בספרד. בתחומים אלו היה מרצה אורח באנגליה, בשווייץ ובגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התיישב בארצות הברית ושימש פרופסור ב-"New School of Social Research" בניו יורק.
בשנת 1952, הועלו עצמותיו לקבורה בהר המנוחות.
לאחר מותו, בשנת 1952, יצא לאור ספר זיכרונותיו ממלחמת העולם הראשונה, בסיוע דוד תדהר.
אוסף יהודה
במרוצת חייו אסף פרופ' יהודה אלפי כתבי יד ושמר התכתבויות אישיות שלו עם אחרים. זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים (1967) עבר האוסף לרשות הספרייה הלאומית. ארכיון אברהם שלום יהודה, המוגדר כאחד מן העזבונות החשובים ויקרי הערך ביותר שהגיעו לידי הספרייה הלאומית, מכיל כ-1,400 כתבי יד, רובם כתובים ערבית, 250 מהם בעברית ו-50 בלטינית. רבים מהכתבים מאוירים, כך למשל מצוי באוסף עותק מאויר של "ספר השעות". עוד באוסף מספר אינקונבולות, בהן דפוסים עבריים ומהדורות נדירות; אוסף מסמכים מקוריים חתומים בידי נפוליאון, וארכיון מפתיע של כתבים מיסטיים פרי עטו של אייזק ניוטון, המכילים חישובי קץ, שאותו רכש יהודה במכירה פומבית בלונדון ב-1935. נוסף על כל אלה, מכיל האוסף כ-3,200 תיקי התכתבויות אישיות.
מכתביו
יהודה פרסם מאמרים רבים בשפות אחדות. בין ספריו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו: The Language of the Torah in its Relation to Egyptian, London, 1933 – ספר הדן בדמיון שבין העברית המקראית למצרית; גרסה סרוקה באתר ספרים online
אל ארטר
אלפרד אדולף "אל" ארטר ג'וניור (באנגלית: Alfred Adolf Oerter, Jr.; 19 בספטמבר 1936 – 1 באוקטובר 2007) היה אתלט אמריקאי, שיאן עולם ואלוף אולימפי בזריקת דיסקוס 4 פעמים ברציפות (מלבורן 1956, רומא 1960, טוקיו 1964 ומקסיקו סיטי 1968) כשבכל ניצחון קבע שיא אולימפי חדש, היה האתלט הראשון בהיסטוריה שקבע הישג זה. זכה לכבוד לשאת את הדגל האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ונשא את הלפיד האולימפי לתוך האצטדיון במשחקים האולימפיים שנערכו באטלנטה 1996.
ביוגרפיה
ארטר נולד בשכונת אסטוריה שברובע קווינס בעיר ניו יורק.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה ארטר במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 56.36 מטר כבר בסיבוב הראשון, לפני שיאן העולם פורצ'ן גורדיין (54.81 מטר) ודזמונד קוץ' (54.40 מטר) שניהם מארצות הברית השלימו שלישייה אמריקאית על הפודיום.
במשחקים הפאן אמריקאיים זכה אלטר במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 58.12 מטר, לפני דיק קוצ'רן (54.44 מטר) ופרי אובראיין (51.84 מטר) שניהם מארצות הברית.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה ארטר במדליית זהב בזריקת דיסקוס בפעם השנייה ברציפות בשיא אולימפי חדש של 59.18 מטר בסיבוב החמישי, לפני שיאן העולם הטרי רינק בבקה שהוביל מהזריקה הראשונה ועד לזריקה החמישית (58.02 מטר) וקוצ'רן (57.16 מטר), שניהם מארצות הברית השלימו שלישייה אמריקאית על הפודיום פעם נוספת. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 58.43 מטר.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-18 במאי 1962 קבע ארטר בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 61.10 מטר, שיפור לשיאו בן ה-9 חודשים של ג'יי סילבסטר מארצות הברית (60.72 מטר), שיא זה החזיק מעמד כשבועיים בלבד ונשבר על ידי ולדימיר טרוסנייב מברית המועצות (61.64 מטר). ב-1 ביולי הוא החזיר לעצמו את שיא העולם בתחרות שנערכה בשיקגו והעמיד אותו על 62.45 מטר. בתחרות שנערכה בוולנאט קליפורניה 27 באפריל 1963 הוא שיפר שוב את שיאו העולמי כשקבע תוצאה של 62.62 מטר. שנה לאחר מכן, באותה תחרות הוא שיפר בפעם הרביעית את שיאו העולמי והעמיד אותו לבסוף על 62.94 מטר. שיא זה החזיק מעמד שלושה חודשים ונישבר על ידי לודביק דאנייק מצ'כוסלובקיה (64.55 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה ארטר במדליית זהב בזריקת דיסקוס בפעם השלישית ברציפות בשיא אולימפי חדש של 61.00 מטר בסיבוב החמישי, לפני שיאן העולם הטרי דאנייק (60.52 מטר) ודייב ווייל מארצות הברית (59.49 מטר). בשלב המוקדמות הוא קבע בזריקה הראשונה שיא אולימפי חדש של 60.54 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה ארטר במדליית זהב בפעם הרביעית ברציפות בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 64.78 מטר בסיבוב השלישי, לפני לותר מילד ממזרח גרמניה (63.08 מטר) ודאנייק (62.92 מטר). שיאן העולם סילבסטר סיים חמישי (61.78 מטר).
לאחר המשחקים האולימפיים פרש ארטר מספורט תחרותי. בשנת 1980 הוא ניסה להשתתף שוב באולימפיאדת מוסקבה (1980) אך במבחנים האמריקאיים הוא סיים רביעי ולא נכלל בנבחרת האמריקאית, שבסופו של דבר לא השתתפה בשל החרם האמריקאי על המשחקים בעקבות פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. אותה שנה בגיל 43 הוא קבע את שיאו האישי בזריקת דיסקוס 69.47 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה ארטר לכבוד לשאת את הדגל האולימפי בטקס הפתיחה ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה להיכנס עם הלפיד האולימפי לאצטדיון בטקס הפתיחה.
ולנטינוס
ולנטינוס (100–160) היה תאורטיקן נוצרי גנוסטי יליד מצרים שפעל ברומי וייסד את הזרם ולנטיניזם.
ולנטינוס נולד בדלתה של הנילוס, בפרבוניס (Phrebonis) והתחנך באלכסנדריה, בתקופה בה היה בה מרכז נוצרי חשוב. הוא היה לתלמיד של תאודס (Theudas), שבעצמו היה תלמיד של פאולוס.
חיים איזק
חיים איזק (נכתב לעיתים איזאק; 8 באפריל 1921, א' בניסן תרפ"א – 25 במרץ 1987, כ"ד באדר תשמ"ז) היה עיתונאי ועורך, איש "דבר", לשונאי ומתרגם עברי פורה של ספרי עיון וסיפורת מגרמנית ואנגלית. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תשכ"ט-1969), פרס סוקולוב לעיתונות (תשמ"ד-1984) ופרס גתה (1986).
קורות חיים
חיים איזק נולד באביב 1921 בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בן הזקונים של הדסה וישראל יצחק איזק, יוצאי רוזוואדוב שבגליציה. קיבל חינוך יהודי מסורתי בבית אביו ובבתי ספר בעירו. בשנת 1936, בגיל 15, עזב את גרמניה הנאצית ועלה לארץ ישראל. עסק בהוראה. איזק ניכר ביכולותיו האינטלקטואליות עד כדי כך שגם בהיעדר לימודים גבוהים כלשהם, הצטרף בשנת 1945 למערכת עיתון "דבר", ובמשך עשרות שנים מילא בה תפקידים שונים. תחילה היה עורך היומון המנוקד והמבואר לעולים "הגה", שגידל דור חדש של קוראי וכותבי עברית, והיה בעל תפקיד מכריע בשנים שלפני ייסוד האולפנים. משנת 1951 היה לעורך היומון לעולים שהופיע במקום "הגה", "אֹמֶר". אחר כך כיהן כעורך חדשות, עורך לילה ועורך כיתוב, עורך גיליון השבת, כתב מדיני, כתב פרלמנטרי, שליח העיתון לארצות הברית, כותב מאמרים ראשיים, בעל טור, מראיין ובעל מדור לענייני לשון. משנת 1957 כיהן כמזכיר המערכת, ושימש בתפקיד זה יותר מעשור. כמזכיר המערכת הקדיש הרבה מזמנו ומרצו לשמירה על עברית נקייה בעיתון: הוא שירש שגיאות שגורות, השליט תעתיק נכון וכתיב אחיד. בשנותיו האחרונות, בשנות ה-80, חזר לעריכת העיתון לעולים מבית "דבר", "אֹמֶר". היה מעורכי החדשות הראשונים של "קול ישראל". הרצה על עיתונות בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית. חיים איזק היה נשוי לבלהה ולהם 3 ילדים: רפי יזהר, מולי איזק ודסי פיינגולד
בשנת תשכ"ט-1969 זכה עם אריה בר פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, בפרס לתרגומי מדע, על תרגום חמשת הכרכים של כתבי זיגמונד פרויד בהוצאת דביר (מהם תרגם איזק שלושה).
בשנת תשל"ח, חרף היעדר השכלה פורמלית, נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית. היה חבר הוועדה למונחי המשרד והוועדה למילים בשימוש כללי, ותחדישים רבים נזקפים לזכותו.
בשנת תשמ"ד-1984 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות. בשנת 1986, כשנה לפני מותו, קיבל מידי שגריר גרמניה את פרס גתה, כאות הוקרה על תרגומיו מגרמנית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ולדזימיר סנקו
ולדזימיר סנקו (בבלארוסית: Уладзімір Лявонавіч Сянько, נולד ב-5 באוגוסט 1946 בכפר במחוז ויטבסק) הוא דיפלומט סובייטי ובלארוסי.
בשנים 1988–1991 הוא הוצב בשגרירות סובייטית בוורשה. עם הקמת בלארוס העצמאית הוא מונה לסגן שר החוץ וכיהן בתפקיד זה בשנים 1991–1992 בשנת 1992 סנקו חזר לוורשה, הפעם כשגריר של בלארוס. בשנת 1994 הוא מונה לשגריר בבריטניה.
ביולי 1994 הוא הוחזר למינסק ומונה לשר החוץ במקום איוואן אנטונוביץ'. לאחר 3 שנים בתפקיד, בשנת 1997 הוא הועבר מתפקידו ונשלח צרפת בתפקיד שגריר. בשנת 2004 סנקו מונה לשגריר בבלגיה.
החל משנת 2012 ולדזימיר סנקו מכהן בפרלמנט הבלארוסי.
עראייס
עראייס או ערוסה או עראיס או אל-אראיס (בערבית: اكلة العرايس) הוא מאכל שמקורו מהמטבח השאמי (לבנטיני). המנה נפוצה באזור המזרח התיכון, בעיקר סוריה, ירדן, ולבנון. המאכל מבוסס על פיתה משוחה בשומן ממולאת בבשר טחון.
מרכיבים
עראייס צמחוני/טבעוני לרוב יכיל סייטן או תפוחי אדמה וקטניות שונות. ניתן להגיש את העראייס בליווי של ירקות שונים, סלט עגבניות, טחינה, עמבה ועוד.
שם המאכל, מקור ומאפיינים
המילה 'עראיס' היא גרסת רבים של 'ערוס' (عروس), 'כלה' בערבית.
מקור השם הוא במדינות ערביות ובשבטים מסוימים בהם נהגו להגיש מאכל זה לכבוד נשואים טריים.
המאכל נפוץ באזור המזרח התיכון, ישראל, אזור סוריה, לבנון ועוד. גם במרוקו ובעיראק יש גרסאות מקומיות למנה זו.
העראייס נחשב לאחד המאכלים הסוריים והלבנונים המפורסמים ביותר בעולם הערבי, ניתן להכין אותו עם בשר או עוף, ארוחה משולבת. הוא נחשב למאכל קל להכנה, המרכיבים שלו יחסית נפוצים וניתן למצוא אותם בזמינות גבוהה יחסית ברחבי המזרח התיכון והאזור. ניתן להכין עראייס על גז או על גריל פחמים.
העראייס מבוסס על חצאי פיתה ממולאים בעיסות בשר מתובלות שונות, אשר עוברים צלייה באש. כתוצאה מכך, מתקבלת פיתה צלויה היטב מבחוץ אשר סופגת חלק מטעמי הקציצה, בעוד והחלק הפנימי, הקציצה, שומר על המיצים שלו ולא מתייבש.
המאכל היה קיים בארץ בעיקר במסעדות ערביות בצפון. בשנת 2016 החלו להגיש את העראייס צלוי על גריל כמנת ביניים במסעדה בתל אביב. משם המנה הפכה לאוכל רחוב פופולרי בישראל, במסעדות, דוכני רחוב ועוד. בישראל ישנם דוכנים רבים ומסעדות שכוללים עראיס בתפריט, בדרך כלל עראיס יופיע בתפריט כמנה ראשונה. רבעי הפיתה הממולאים בבשר הפכו נפוצים בנוף מאכלי הרחוב הישראלים.
קאן-סור-מר
קאן-סור-מר (בצרפתית: Cagnes-sur-Mer) היא עיר קייט בדרום צרפת הממוקמת על חוף הים התיכון, בין ניס לבין קאן, ומהווה חלק מהמטרופולין של ניס. העיר ידועה בזכות טיילת החוף שלה, מוזיאון רנואר, הרובע העתיק וההיפודרום.
העיר נקראת על שם נהר קאנייה החוצה אותה ונשפך לים בתחומה.
רובעי העיר
קאנייה סור מר מורכבת ממספר רבעים שבעבר היו יישובים נפרדים ובמהלך השנים התחברו זה לזה.
נמייה דקה שחורת-זנב
מאפיינים
לנמייה זו קרוב ל-50 תת-מינים הנפוצים ברחבי האזור האפרוטרופי. הנמיות חיות ברחבי מגוון בתי גידול מערבות ואזורים שחונים ועד לערבות שיחים וביצות. הם נדירים ביערות עבותים וצפופים ובמדבריות.
קאן-סור-מר
העיר החדשה
העיר החדשה שהיא מרכז העיר משתרעת על המישור שבין הגבעה של רובע לה או דה קאניה לבין רובע החוף.
נמייה דקה שחורת-זנב
מאפיינים
כמו ששמה מרמז, לנמייה הדקה גוף צר ומוארך שאורכו 27–40 ס"מ, זנבם באורך 23–33 ס"מ ומשקלו 640–715 גרם אצל זכרים ו-460–575 גרם בנקבות. הם בעלי פרווה שמשתנה לפי כל תת-מין מהנמייה הדקה השחורה (Galerella sanguinea nigrata ;לעיתים נחשבת למין עצמאי) שפרוותה שחורה ועד לחום-אדמדם ולכתום-אדום וחלק אף אפורים בהירים או "בלונדינים". הם בעלי זנב ארוך עם קצה שחור והרגליים קצרות.
קאן-סור-מר
רובע החוף
לה קרוס דה קאנייה (Le Cros de Cagnes) הוא הרובע הגובל בים. לאורכו משתרעת טיילת החוף. בקצהו נמצא נמל הדייגים. הרובע מופרד משאר חלקי העיר על ידי הכביש המהיר ומסילת הרכת המחברות את ניס עם קאן.
נמייה דקה שחורת-זנב
התנהגות
הנמיות חיות לבד או בקבוצות קטנות והן פעילות בעיקר ביום. הן מתחבאות במאורות בין העצים, הסלעים או בתל טרמיטים. הטריטוריה של הזכרים, הגדולים מהנקבות, יכולה לכלול כמה נקבות בשטחה והם נפגשים למטרות הזדווגות. הזכרים לא עוזרים לטפל בגורים הנולדים (בדרך כלל שני גורים להמלטה) לאחר הריון של 60–70 יום.
קאן-סור-מר
אנשים מפורסמים
בנוסף לרנואר פעלו בעיר: הסופרת נדין גורדימר, הצייר איב קליין, נגן הג'אז ג'ו לואיס, הזמר מרסל מולודז'י.
נמייה ננסית אתיופית
נמייה ננסית אתיופית או נמייה ננסית מדברית (שם מדעי: Helogale hirtula) היא מין של נמייה קטנה ביותר ממשפחת הנמייתיים והיא הנמייה השנייה בקוטנה במשפחה לאחר קרובת משפחתה נמייה ננסית מצויה. היא חיה בטבע באזורים תת-מדבריים במזרח אפריקה, בעיקר באזור אתיופיה, קניה וסומליה.
נמייה דקה שחורת-זנב
התנהגות
הנמייה עלולה לפגוע גם בלולי עופות, מה שגורם לציידים שונים לרדוף אותה באזורים רבים. כמה תת-מינים נחשבים מאוימים, אך המין עצמו לא נמצא בסכנה.
נמייה ננסית אתיופית
נמייה זו מזכירה מאוד את קרובת משפחתה הקטנה יותר וכמוה היא בעלת ראש מחודד עם אף מוארך ואוזניים קטנות, זנב ארוך יחסית ורגליים קצרות עם טפרים חדים. היא בערך באותם ממדים כמו קרובתה: אורכה 20–27 סנטימטרים ומשקלה 200–350 גרם. היא אדמדמה עד חומה והיא חיה רוב זמנה במחילות קרקעיות או מתחת לגזעי עצים.
כמו קרובתה היא חיה בלהקות קטנות השומרות מסכנות. הנמייה היא ציידת שאוכלת יצורים קטנים כמו זוחלים, צפרדעים, עכבישים וחרקים. היא אוכלת גם פירות.
בשל מצב שימורה לא נשקפת לה סכנת הכחדה.
יעקב בכר
יעקב (ז'אק) בכר (בצרפתית: Jacques Bahar; 25 בינואר 1858 – 26 בדצמבר 1923) היה עורך דין, עיתונאי, סופר, משורר והוגה דעות ציוני-סוציאליסטי. יהודי-צרפתי ממוצא אלג'יראי, אשר ייצג (ביחד עם אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) את יהדות צפון אפריקה בקונגרס הציוני העולמי הראשון, בו הוא נבחר כנציג התנועה הציונית הצעירה למזרח.
קורות חיים
נולד במרסיי ב-1858. גדל באלג'יריה ובעיתוניה גם החל לפרסם ממאמריו. עבד לפרנסתו כמתורגמן צבאי.
הוציא לאור בצרפת את העיתון הציוני-סוציאליסטי "הלפיד" (Le Flambeau) ביחד עם חברו ברנאר לזר. פרסם מאמרים וספרים רבים העוסקים בסוגיות יהודיות וציוניות, ובין השאר עסק רבות בפרשת דרייפוס. בין היתר חיבר מספר ספרים אוטופים בהם פרס את חזונו לגבי המדינה היהודית העתידית שחזה שתוקם בארץ ישראל, בהם "אנטי-גויות בציון" (Anti-goyisme à Sion),ו"הבוגד" (Le Traitre, 1898).
ספרו "אנטי-גויות בציון" תורגם לימים לעברית ופורסם כחלק מאנתולוגיית "חזיוני המדינה" בעריכת גצל קרסל. הספר נכתב על רקע אירועי פרשת דרייפוס שהתחוללו בצרפת, ומדמה אירועים מקבילים הקורים במדינה היהודית שהוקמה בציון. היצירה מגוללת את סיפורה של תנועה גזענית הדוגלת ב"אנטי-גויות" (על משקל אנטישמיות) ושואפת לגרש את האזרחים הזרים מהמדינה, אולם דעת הקהל ורשויות החוק במדינה היהודית לא סבלו התנהגות זאת, ומנהיג התנועה נתבע לדין לפני הסנהדרין בירושלים. עלילת היצירה מתמקדת בקורות המשפט שהתנהל בסוגיה, וחשיפת השקרים והמניפולציות של שונאי הזרים.
נפטר בפריז ב-1923.
PAL
PAL (ראשי תיבות של Phase Alternating Line) היא שיטת קידוד ושידור צבע לטלוויזיה אנלוגית שהייתה מקובלת במרבית מדינות העולם, כולל ישראל. בשאר העולם היו נהוגות שיטות NTSC (בעיקר בצפון אמריקה ויפן) ו-SECAM (בעיקר ברוסיה ובצרפת). השיטה פותחה ב-1963 על ידי מהנדס חברת טלפונקן, ולטר ברוש (Walter Bruch) ונכנסה לשימוש ב-1967 בבריטניה ובגרמניה.
השיטה נוצרה כתוצאה מהצורך להוסיף צבע לשידורים.
השם PAL משמש בהתאם להקשר לתיאור שיטת הקידוד, שיטת השידור וגם למאפייני התדר וההפרדה של התמונה.
תדר התצוגה
תותח האלקטרונים במכשירי הטלוויזיה מבוססי שק"ק סורק את המסך בסדרת קווים אופקיים מלמעלה למטה. התמונה הבסיסית נקראת מסגרת. כל מסגרת מחולקת לשני שדות, ובכל שדה מחצית מכמות המידע. בכל מסגרת נסרק המסך פעמיים. בסריקה הראשונה, מודלקים רק הקווים האי-זוגיים, זהו השדה הראשון (שדה עליון). בסריקה השנייה מודלקים רק הקווים הזוגיים, זהו השדה השני (שדה תחתון). בסיום הסריקה חוזרת הקרן הסורקת לראש המסך. בזמן זה היא אינה מפעילה את התצוגה. על-מנת למנוע הפרעות חשמליות בזמן הצגת התמונה, מותאמת החזרה לראש המסך של קרן האלקטרונים לתדר של זרם החילופין. כך, בארצות בהן זרם החשמל הוא בתדר של 50 חילופים בשנייה (50 הרץ) כמו בישראל ובאירופה, שיטת השידור בנויה מ-50 שדות בשנייה. לפיכך בשיטת PAL הווידאו מחולק ל-25 מסגרות בשנייה.
ההפרדה בכל תמונה
בשיטת PAL יש בכל מסגרת 625 קווים אופקיים, מתוכם מוצגים רק 576, כלומר 288 בכל שדה. התצוגה מתחילה רק עם הקו ה-23. הקווים שאינם מוצגים מנוצלים לקידוד של אינפורמציה נוספת כגון טלטקסט. בשידור אנלוגי הערכים לאורך הקו האופקי משתנים באופן רציף, אך גם שם, על מנת לאפשר לקרן הסורקת לעבור מצד אחד לצידו השני של המסך ולהתחיל בסריקת השורה הבאה, יש בתחילת כל שורה ובסיומה אזור שאינו משמש לתצוגה. קטע זה מנוצל לסינכרון של אותות הצבע. אותות סנכרון אלה נמחקו על ידי רשות השידור כדי למנוע קליטת שידורי צבע ושוחזרו על ידי מכשיר האנטי-מחיקון.
מאפייני התצוגה של שיטת PAL, כמו מספר הקווים ומספר המסגרות משמשים גם במכשירים דיגיטליים בהפרדה תקנית (Standart Definition) ומשום כך נשמר השימוש במונח PAL. בתמונה דיגיטלית מתחלקת כל שורה לפיקסלים. מספר הפיקסלים בתמונה בהפרדה תקנית הוא בדרך כלל 720 בשורה (בכל השיטות).
קידוד צבע
מאפייני התמונה כמו התדירות וההפרדה היו קיימים כבר בשידורים בשחור לבן. שיטת PAL, בדומה ל-NTSC ול-SECAM, היא במהותה שיטה להוספת האינפורמציה של ערכי הצבע. המעבר לשידורי צבע, המבוסס על שלושה רכיבים שונים, חייב לכאורה הגדלת נפח השידור פי שלושה. השיטות השונות מצאו דרך להוספת האינפורמציה של הצבע מבלי להגדיל את רוחב הפס. בנוסף, עלה הצורך ששידורי הצבע החדשים יוכלו להקלט גם במקלטים הישנים, שעבדו בשחור לבן ומצד שני, מאחר ששידורים רבים עדיין לא הכילו צבע, שהמכשירים החדשים יוכלו להציג גם שידורים "ישנים", בשחור לבן. לכן, הקידוד לשידורי הצבע נעשה כהוספה לקידוד הקיים אך מבלי לפגוע בו. המידע על הצבע מתווסף לקידוד של כל שורה כרכיב נפרד. התכנון של PAL התבסס על הרעיונות שפותחו בשיטת NTSC שקדמה לה, עם התאמות לתדר וגודל התמונה כפי שהיה נהוג באירופה ושילובם של רעיונות חדשים. המיוחד בשיטת PAL הוא שכדי לסייע למקלט להפריד בין הצבעים של שורות עוקבות מקודדת כל שורה במופע (פאזה) הפוך לזו שקדמה לה. חילוף זה לסירוגין (Phase Alternaing Line) הוא מקור השם PAL.
שידורי PAL
במדינות שונות הונהגו וריאציות שונות של שידור שנבדלות זו מזו בעיקר בתדרי הקידוד השונים. בהתאם לכך קיים הבדל בין המקלטים השונים. בארצות מערב אירופה נפוצה בעיקר שיטת PAL-B.
עם המעבר לשידורים דיגיטליים הולכות השיטות האנלוגיות ובהן PAL ונעלמות מהעולם. מרבית המדינות כבר הפסיקו את השידורים האנלוגיים. גם יצורם של מכשירי הוידאו טייפ הופסק.
לקריאה נוספת
Jack Keith, Video Demystified: A Handbook for the Digital Engineer 5th Edition, Newnes/Elsevier, Amsterdam, 2007
מנורת זהב
מנֹרת זהב הוא ספר תורני-חסידי שיצא לאור בה'תרס"ב (1902) בוורשה, בעריכת הרב נתן נטע דונר מקולביעל. בספר מרוכזים לראשונה דברי תורתו של רבי משולם זושא מאניפולי.
רקע
רבי משולם זושא, בשונה משאר האדמו"רים, לא נהג לומר דברי תורה בטיש או בדרשות בפני תלמידיו. רבי אברהם יעקב מסדיגורא אמר עליו כי "לא היה דרכו לומר דברי תורה, אך כאשר לפעמים פתח פיו לומר דברי תורה, היו דברים עמוקים ומתוקים מאוד".
תוכן הספר
הרב נתן נטע דונר, שחיבר כמה ספרי ליקוט חסידיים, ליקט את תוכן הספר מספרי חבריו של רבי זושא או תלמידיהם. רוב החידושים נאמרו על ידו בעל פה. החידושים בספר מסודרים על פי פרשיות התורה.
בסוף הספר הובאו גם דברי תורה משני בניו, האדמו"רים רבי צבי מנחם אוירבך ורבי ישראל אברהם מזל. בהקדמת הספר הובאו דברי תורה מאת רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, מחותנו של רבי זושא.
לספר ניתנו הסכמות של הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב שלום מרדכי שבדרון, רבי יהושע אשר מפוריסוב הרב צבי יחזקאל מיכלסון ועוד. כמו כן, מופיעה בספר הקדמה מאת נכד-נינו של רבי משולם זושא, הרב חיים דב מזל, שבה ציוני דרך מחייו של רבי זושא ומשפחתו. הספר נדפס בדפוס אפרים בוימריטער בורשה ובמימון אברהם יוסף קליימן מקולביעל.
שם הספר נובע מראשי תיבות: תורת רבינו הרב משולם זיסל נשמתו במרומים.
בשנים מאוחרות יותר, יצא הספר במהדורות נוספות; וכן יצאו ספרים בעלי שם שונה המבוססים על ספר זה ובהם תוספות והרחבות, בהם: תורת הרבי רבי זושא, בני ברק תשנ"ד; זהב המנורה, בהוצאת שפתי צדיקים, ירושלים תשע"ג.
רבי יוסי ברבי יהודה
רבי יוסי ברבי יהודה היה תנא בדור האחרון לתנאים, בנו של רבי יהודה, ונכדו של רבי אלעאי. חי בדורו של רבי יהודה הנשיא.
רבי יוסי נולד לרבי יהודה, אחד התנאים המפורסמים ביותר, והמוזכר מכולם במשנה. את עיקר תורתו למד ככל הנראה מאביו. בתלמוד הוא מוזכר לפעמים כשהוא חלוק בסוגיות תלמודיות עם אביו. הוא חלוק פעמים רבות עם הדור המבוגר יותר, חבריו של אביו רבי יהודה ותלמידיו של רבי עקיבא, כמו למשל רבי אלעזר בן שמוע, רבי שמעון בר יוחאי, ועם חברו רבי יהודה הנשיא.
מתורתו
פסקיו של רבי יוסי ברבי יהודה מוזכרים בתלמוד פעמים רבות, ואף מהאגדה אין הוא מושך את ידו. רבים מפסקיו אקטואליים כיום, ונידונים בהרחבה בספרי הפוסקים. כך למשל הוא מתיר ללכת מעל מקום טמא ב"אוהל זרוק" שאינו נוגע בקרקע (דוגמה אקטואלית - מטוס), שכן הוא נחשב כרשות נפרדת, הוא דן באיסור חדש בחוץ לארץ, שאלה קשה השנויה במחלוקת גדולה, האם הוא נוהג בחוץ לארץ, והוא מכריע:.
רבי חנינא מסורא, היה מזהיר בדרשותיו, שלא יאמר אדם לאשתו "אל תתייחדי עם פלוני", שכן יש לחשוש לשיטת רבי יוסי בן רבי יהודה, שקינוי הוא אפילו ללא עדים, ואז תהא אסורה לו אם תתייחד עמו.
חידושי הלכות
אחד מהם, הוא בסוגיית ייעוד, דין מקראי שמשמעו כי מי שברשותו אמה עבריה, שהיא בת הנמכרת על ידי אביה לעבוד ברשות הקונה, בעודה קטנה, מצווה עליו להתחתן עימה, על ידי שמייעדה ומייחדה לאישות, ובכך, המעות הראשונות שנתן לאביה כדי לקנותה לשפחה – נהפכים למפרע למעות קידושין. לפי דעתו של רבי יוסי ברבי יהודה, הקידושין נעשים בחוב המעות שנותר מתוך המעות הראשונות, המחייב אותה להשלים את העבודה שנתן לאביה, ולכן דווקא אם מתוך שש השנים שנמכרה נותר זמן עבודה השווה פרוטה, היא מקודשת.
חידושי אגדות
לעומת זאת, הראב"ד חולק על השילוב בין שני המאמרים, והוא סבור שבעוד שמאמרו של רבי יוסי ברבי יהודה מדובר כלפי העבירות עצמם, ששלושת הראשונים מחולים לו מיד אם עשה תשובה (ללא צורך בייסורים ויום הכיפורים, הרי שהמאמר מוזכר במסכת ראש השנה עניינו ביום הדין הגדול, שלאחר המיתה, ונועד להציל את הבינונים, שחשבונם - מחצה זכויות ומחצה עוונות, מהגיהנום.
דברי ימי ממלכת אירלנד
דברי ימי ממלכת אירלנד (באירית: Annala Rioghachta Éireann) או דברי ימי ארבעת המורים (באירית: Annala na gCeithre Mháistrí; באנגלית: Annals of the Four Masters) הם כרוניקה שנכתבה בשלהי ימי הביניים באירלנד, המתארת את ההיסטוריה של אירלנד וסקוטלנד.
הכרוניקה מתחילה לתאר את ההיסטוריה החל מהמבול, המתוארך לשנת 2,242 לבריאת העולם.
תוכן הכרוניקה
הכרוניקות מהוות אסופה של כרוניקות קדומות יותר, אולם חלקים מהם הם יצירה מקורית של כותבי הכרוניקה. הכרוניקות נכתבו בין השנים 1632–1636 על ידי נזיר במנזר הפרנציסקני שבדונגל טאון. האירועים המתוארים קודם למאה ה-12 מסתמכים על כרוניקות קדומות שנכתבו במנזרי אירלנד. אירועים מאוחרים יותר מתבססים על דברי ימי אלסטר ואירועים מהמאה ה-17 נכתבו על ידי הנזירים הפרנציסקנים אשר כתבו את האסופה על סמך זכרונם.
המחבר העיקרי של הכרוניקה היה הנזיר הפרציסקני מיכאל או'קלריי (Mícheál Ó Cléirigh) ולו סייעו פרגרין או'קליירי (Peregrine O'Clery), פרגוס או'מולקונרי (Fergus O'Mulconry) ופרגרין או'דיגנן (Peregrine O'Duignan) (שלושת האחרונים לא היו נזירים פרנציסקנים). על שם התקבל כינוי הכרוניקה "ארבעת הנזירים" (באירית: Na Ceithre Máistrí) שתורגם לאנגלית כ"ארבעת המורים.
המימון לפרויקט ניתן על ידי הלורד פרגל או'גאדרה (Fearghal Ó Gadhra) ממחוז סלייגו.
הכרוניקות נכתבו באירית, ומספר העתקים מקוריים נותרו עד ימינו והם מוצגים בטרינטי קולג' שבדבלין, באקדמיה האירית המלכותית ובמכללה האוניברסיטאית של דבלין.
תרגום הכרוניקות
התרגום הראשון של הכרוניקות לאנגלית (המתאר אירועים החל משנת 1171) פורסם על ידי אוון קונלאן (Owen Connellan) בשנת 1846. מספר שנים מאוחר יותר ערך ההיסטריון ג'ון או'דונובן תרגום של הטקסט המלא, במימון ממשלתי בשווי 1,000 ליש"ט שהושג בהתערבות המתמטיקאי ויליאם רוואן המילטון - באותה עת נשיא האקדמיה האירית המלכותית.
דברי ימי אירלנד
דברי ימי אירלנד הוא כינוי מודרני לכרוניקה קדומה שנכתבה במנזרים באירלנד בין השנים 432–911.
מרבית כרוניקות אלה ששרדו עד ימינו מתבססות על טקסט קדום מקורי, ורק החל מתיאור שנת 911 ניתן לראות וריאנטים בין הכרוניקות. כרוניקות אלה המתבססות על הטקסט הקדום כוללות את דברי ימי אניספאלן, דברי ימי אלסטר, הכרוניקון סקוטורום, דברי ימי קלונמאקנוייז, דברי ימי טיגרנאך, דברי ימי רוזקרי ודברי ימי בויל.