cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מזרח רנל
גאוגרפיה ואקלים
אקלים האי טרופי ומתאפיין בטמפרטורה ולחות גבוהות וקבועות למדי. הטמפרטורות נעות בין 22.7°C ו-32.2°C. כמות המשקעים השנתית נעה בין 3,000 ל-4,000 מ"מ בממוצע, וזו נפרסת על פני כל חודשי השנה, למעט עונת יובש בין החודשים מאי ואוגוסט. מאפיין נוסף של אקלים האי הוא שהוא יעד לסופות הוריקן תדירות למדי.
החי והצומח
הצמחייה במזרח רנל מתחלקת לשלוש קבוצות - צמחיית שיחים על רכס הקרסט, חורש סבוך וגבוה בפנים באי שאמיריו מגיעים לגובה ממוצע של 20 מטר, וצמחיית חוף לאורך חופיו של אגם טגאנו. 312 מיני צורניות ואצות, חלקם הקטן אנדמי למקום, שולטים במימי האגם. באזור חיים 11 מיני עטלפים, 43 מיני עופות ומין של נחש-ים אנדמי המתקיים במימי האגם. סרטן הקוקוס נפוץ באזור, וחסרי חוליות מונים 27 מיני חלזונות יבשה ו-731 מיני חרקים.
מסורת והיסטוריה
ההתיישבות הראשונה באי התרחשה בשנת 130 לפנה"ס לערך. גל מתיישבים נוסף הגיע לרנל בסביבות שנת 1000. לפי המסורת, נמנו המתיישבים הפולינזים הראשונים על שבעה שבטים שונים. הם הגיעו לקצהו הדרום-מזרחי של רנל וגילו את אגם טגאנו. הם הורידו את שני פסלי האלים שנשאו איתם מארץ מוצאם, אך אלה שבו בכוחות עצמם אל סירות הקאנו, והמתיישבים עזבו את האי. הם הגיעו אל האי הסמוך, בלונה (Bellona), ושני הפסלים קפצו בכוחות עצמם אל החוף. רק לאחר מכן שבו המתיישבים אל רנל, אך בשל מלחמות ומאבקים בין השבטים, כל התושבים בשני האיים הם צאצאיהם של שני השבטים ששרדו.
מקובל שהאי התגלה על ידי חוקרים אירופים בשנת 1793. במהלך המאה ה-19 פקדו את האי סוחרים וציידי לווייתנים, אך חוסר פוריותו של המקום, היעדר מים מתוקים זמינים, והיעדר נקודות עגינה טבעיים, גרמו להם לעוזבו.
במלחמת העולם השנייה עשה צבא יפן שימוש במימי אגם טגאנו כמנחת לסירות מעופפות. לאחר שצבא ארצות הברית השתלט על האי ב-1943, הוא עשה שימוש דומה באגם שהיה למנחת למטוסי PBY קטלינה. בתום המלחמה הוטבעו שמונה מהמטוסים במימי האגם, והתושבים המקומיים ניסו לחלץ את מנועו של אחד מהם כדי לעשות בו שימוש כגנרטור. אף שהם הצליחו להביאו לקרבת חופי האגם, הם נטשו את המשימה בשל משקלו הרב של המנוע. הוא החליד והיה לבלתי שמיש, אך אחד מלהבי המדחף בולט אל מעל לפני המים.
אוכלוסייה וכלכלה
כ-500 תושבים ממוצא פולינזי מתגוררים במזרח רנל אך מספרם נמצא בירידה בשל הגירה. הם גרים בארבעה כפרים לאורך חופו המערבי של אגם טגאנו. הכפריים הם בעליו של האגם בבעלות משותפת, והם עושים שימוש במימיו לרחצה, כביסה ולבישול. אספקת המים המתוקים מתבססת על שפיעת מעיינות ועל אגירת מי גשמים. פרנסתם של התושבים היא על החקלאות, הדיג והציד, והם נסמכים על עצי החורש לשם אספקת חומרי בנייה. התושבים עוסקים גם באריגה ובפיסול בעץ, ולחופיו של האגם שוכנים מספר בתי הארחה המשמשים את המבקרים המעטים באזור.
מגדל לוינשטיין
מגדל לוינשטיין הוא מגדל משרדים השוכן בדרך בגין 23 בתל אביב. המגדל תוכנן במשרד "רפופורט אדריכלים" על ידי אדר' עודד רפופורט, בנו של מייסד המשרד - האדריכל יצחק רפופורט, ובנייתו החלה ב-1995 והושלמה בשנת 2000.
מאפיינים
המגדל מתמר לגובה של 126.25 מטרים. הוא כולל לובי בגובה כפול, 33 קומות עיליות ועוד שש קומות תת-קרקעיות, כאשר רוב השטח מתחת לאדמה משמש כחניון (סך של 650 מקומות חנייה). 11 מעליות משמשות את המשרדים השוכנים בבניין. המגדל מכוסה בקירות מסך ושיש גרניט. גובה כל קומה 3.6 מטרים; כל קומה היא מפתח אחד, ללא עמודים, והדבר מאפשר גמישות בתכנון הפנימי. המגדל הוא חלק ממרכז העסקים הראשי הדרומי של תל אביב.
בכניסה המערבית של המגדל מרחוב טיומקין קיימת כיכר רחבה ומפותחת הכוללת פינות נוי וגינון. גינה זו הוקמה ביוזמת בוני המגדל כתנאי לשינוי תב"ע והיא משמשת את דיירי הבניין ותושבי הסביבה.
בקומת הקרקע של המגדל נפתח בנובמבר 2010 בר בשם "תל אביב 09". הכניסה לבר היא מלובי הבניין הראשי.
בשנת 2001, חברת התוכנה "רנדום לוג'יק" (זרוע הטכנולוגיה של קבוצת 888 אחזקות המפעילה משחקי הימורים באינטרנט) שכרה שלוש קומות במגדל, אך עברה בהמשך להרצליה פיתוח.
בשנת 2007 שכרה גוגל ישראל מספר קומות במגדל. בדצמבר 2012 העבירה משרדים אלו למגדל אלקטרה. הדייר הדומיננטי בבניין מהקמתו הוא בנק הפועלים, אשר שוכר מספר קומות רב במגדל. בנוסף אליו שוכנים במשרד עשרות חברות שונות של בעלי מקצועות חופשיים וחברות הייטק.
בשנת 2010 בית המשפט העליון דחה ערעור שהגישה עיריית תל אביב על פסק הדין של בית המשפט המחוזי, אשר קבע כי העירייה תשיב את כל תשלומי היטל סלילת כבישים ששילמה חברת משולם לוינשטיין בגין בניית מגדל לוינשטיין. זאת לאחר שבמהלך הבנייה נדרשה החברה על-ידי העירייה לשלם תשלומים בגין היטל סלילת כבישים, כתנאי לקבלת היתרי בנייה. ההיטל היה בגין הרחבת דרך מנחם בגין, שבוצעה כ-20 שנה קודם לכן. באותה שנה הוערך שווי המגדל ב-233 מיליון שקל, במסגרת הנפקת חברת "לוינשטיין נכסים".
בשנת 2015 החלה בסמוך למגדל הקמת תחנת קרליבך (מפגש הקו האדום והקו הירוק של הרכבת הקלה), שאמורה לשרת את באיו ואת סביבתו במערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
עבדאללה מאדו
עבדאללה מוחמד מוסא מאדו (בערבית: عبدالله محمد موسى مادو בתעתיק: עבד אללה מחמד מוסא מאדו; נולד ב-15 ביולי 1993 במכה שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
מאדו החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-נסר מליגת העל הסעודית. ב-6 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–1 על הג'ר במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת.
קריירה בינלאומית
מאדו היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2016, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
ב-10 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–3 על נבחרת סינגפור במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
הרי ויקטורי
הרי ויקטורי (באנגלית: Victory Mountains) הם רכס הרים בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס ב-160 קילומטרים, ורוחבו 80 קילומטרים. קצות הרכס הם קרחון מרינר, קרחון טאקר וים רוס.
הר רידולס מגיע לגובה של מעל 3,000 מ'.
היסטוריה
אזור ההרים הקרוב לים רוס התגלה ומופה על ידי משלחות המחקר של רוס, בורשקרווינק, סקוט ושקלטון.
מיפוי אזור מרכז ההרים בוצע באמצעות תצלומי אוויר של צי ארצות הברית, ומשלחות סקר של ניו זילנד וארצות הברית בין השנים 1950 ו-1960.
שם הרכס ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד בגלל קרבת ההרים להרי האדמירליות - והקשר לניצחונות הימיים של הצי המלכותי הבריטי.
להק הציוד
הלהק אחראי על יצירה, העמקה וקיום היתרון הטכנולוגי האווירי של מדינת ישראל. הלהק פועל בעולמות הטכנולוגיים השונים ובהם פיתוח מערכות נשק, הצטיידות, אחזקה, רכש חלפים, ניתוחים הנדסיים ולוגיסטיים. הלהק קובע את מדיניות האחזקה של מערכות החיל ומוביל את פעילויות התכנון, ההנדסה והפיתוח, שנערכות בתעשיות בישראל ומחוצה לה וביחידות חיל האוויר. פעילויות האחזקה מתבצעות בהנחיית אנשי הלהק על ידי הטכנאים בטייסות ובבסיסים.
להק הציוד כולל יחידות במטה חיל האוויר (המטה הטכנולוגי) ויחידות ביצוע (יחידת האחזקה האווירית 22, יחידה 108, יחידת לה"ב 18 - היחידה הלוגיסטית ויחידת אופק 324 - יחידת התוכנה של חיל האוויר).
בראש הלהק עומד קצין בדרגת תת-אלוף מהמערך הטכנולוגי של החיל המכונה רלצ"ד (ראשי תיבות של "ראש להק הציוד"). רלצ"ד משמש כראש המערך הטכני של חיל האוויר ומתוקף תפקידו מהווה קצין החיל הראשי לכלל הנושאים הטכנולוגיים, ההנדסיים, ההדרכתיים והלוגיסטיים ומופקד על הפיתוח המקצועי של כלל אנשי המערך הטכני – קצינים, נגדים, חיילים ואזרחים עובדי צה"ל. רלצ"ד הנוכחי (מאוגוסט 2022) הוא תא"ל שלומי קונפורטי.
שנות ה-1940
המערך הטכני של חיל האוויר החל כאגפי אפסנאות, החזקה והנדסה ושירות הבינוי.
אגף האפסנאות היה אמון על תכנון רכישת הציוד וניהול המלאי שנקלט בחיל, כמו כן הגדיר את נוהלי אחזקת חלקי חילוף וציוד במחסני הטייסת.
אגף האחזקה וההנדסה טיפל בכל תפקידי המטה הנוגעים לתחזוקת מטוסים ולפיקוח על המחלקות הטכניות בשדות התעופה ובבסיסים השונים – בעיות הנדסיות שהתעוררו בקשר למטוסי החיל, הכנסת שינויים בהם, התאמת חימוש וכדומה. האגף קבע נוהלי עבודה מסודרים, שהתבססו בעיקרם על מה שהיה נהוג בחיל האוויר המלכותי.
מחלקת חימוש אווירונים, שהשתייכה באותה עת ל"וועדת המחקר שליד ראש המטה" עסקה במציאת דרכים יעילות ובטוחות לנשיאת פצצות על המטוסים הקלים.
מחלקת הבינוי עסקה בתכנון פרויקטי בינוי להחזקת שדות תעופה ומתקנים של חיל האוויר.
בראש ועדת המחקר ליד ראש המטה עמד יהודה גלעדי. בראש אגף ההנדסה עמד יהודה רבין ובראש אגף האפסנאות עמד יצחק לוי.
במהלך שנת 1948 הוחלף ראש אגף ההנדסה פעמיים - את יהודה רבין החליף, אל שווימר שהוחלף על ידי דניאל שמשוני.
עם ארגון חיל האוויר באוקטובר 1949, וגיבוש המבנה הארגוני, הוקמו מספר אגפים וביניהם "אגף הציוד" אליו הוכפפו אגף ההחזקה וההנדסה ואגף האפסנאות שהפכו למחלקות.
האגף החדש כלל שש מחלקות: תקציבים ורכש, הנדסה, החזקה והספקה טכנית, אפסנאות, בינוי, ותחבורה. מחלקות ההנדסה וההחזקה וההספקה הטכנית, הוכפפו למהנדס הראשי, אשר הוגדר כיועצו של מפקד חיל האוויר בכל העניינים הטכניים-אוויריים.
שנות ה-1950
בסוף שנת 1950 מחליף יהודה רבין את ד"ר שצקי בתפקיד המהנדס הראשי.
ב-1952 נערכה רפורמה במטה החיל והאגפים הפכו למחלקות, באוגוסט 1955 הוקמה מחלקת הציוד (מצ"ד) ותחת אחריותה אוחדה גם מחלקת המהנדס הראשי. בראש המחלקה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה שכונה רמצ"ד.
לתפקיד החדש מתמנה יהודה רבין, אשר מבצעו עד 1962. למעשה בנקודת הזמן הזו הוגדרו סמכויות התפקיד שלימים ייקרא רלצ"ד.
אחריות אגף הציוד עברה למחלקת אפסנאות. מחלקה זו הייתה אחראית על ענייני רכש, ייצור החזקת חלפים, דלק, בינוי ורכב ומחלקת המהנדס הראשי על אחזקת המטוסים, מערכות ומחקר ופיתוח. בשנות החמישים עסקה מחלקת ציוד בתכנון חימוש המטוסים, פיתוח אמצעים לעצירת פצצות מיוחדות ורקטות, פיתוח רקטות אוויר-קרקע בעלות יכולת ראש חודר שריון וראש נפיץ. הפיתוח הוגדר על ידי המחלקה והועבר למימוש באגף מחקר ותכנון של משרד הביטחון.
שנות ה-1960
לאור הגידול העצום שחל בתחום האלקטרוניקה בחיל, פוצל ענף האלקטרוניקה לשלושה ענפים: מצ"ד 7 – ציוד קשר, בקרה ושליטה וציוד קרקעי, מצ"ד 8 – ציוד בקרת ירי, מצ"ד 9 – מערכות אלקטרוניות וציוד לוחמה אלקטרונית.
ב-1963 הוקם ענף הייצור, שמטרתו הייתה ליזום ייצור מקומי של מערכות שלמות וחלקי חילוף, ולהנהיג בתעשיות בארץ את התקנים המחמירים שנהוגים בייצור ציוד צבאי ואבטחת איכותו.
לקחי המלחמה הדגישו את הצורך בהקמת יחידת שליטה מרכזית במצ"ד, שתקבל דיווח שוטף בזמן אמת לגבי שמישות המטוסים, רמות המלאי והצריכה של דלק, חמצן, חימוש, בקרת נזקים למסלולים ומבנים ועוד.
שנות ה-1970
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 גדלה מחלקת ציוד במידה ניכרת.
בראשית שנות השבעים, במסגרת ארגון מחדש שהנהיג מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, הוחלט על הפיכת מחלקת הציוד ללהק.
לאחר המלחמה, עסק להק הציוד בבניית המערכת הלוגיסטית בחיל ובטיפול ברכש ופיתוח מערכות נשק.
שנות ה-1980
בתחילת שנות השמונים הייתה קליטה מואצת של כלי טיס שונים בחיל – מסוקי ומטוסי קרב. להק הציוד היה אחראי על חיפוש פתרונות למספר רב של מסוקים שפועלים מחוץ לבסיסי הקבע שלהם.
היקפי התקציב הגדלים, בד בבד עם הכנסת היבטי חסכון בשל אילוצי קיצוץ תקציביים, הובילו להכנסת מקצוע חדש בלהק הציוד – ניהול תקציבים. להק הציוד החל לתכנן ולנצל את התקציב בצורה אופטימלית, תוך חישוב עלות תחזוקה שוטפת וניצול מיטבי של התקציב לטובת התכונות המבצעיות של הציוד. נקבעו מודלים הסתברותיים מתקדמים לתכנון רכש וחלפים תוך ראייה של חסכון כלכלי.
בתקופה זו הוביל להק הציוד מספר פרויקטים גדולים לקליטת נשק מונחה ומערכות ל"א מתקדמות וציוד מכ"ם חדיש. כמו כן, הושקעו מאמצים גדולים בשיפור אמינות הציוד.
ממשלת ישראל החליטה על פרויקט פיתוח מטוס קרב ישראלי "לביא". להק הציוד ונושאי התחזוקה של המטוס החדש שולבו בעבודה מהרגע הראשון, כך שנושאי התחזוקה, האמינות והבטיחות הוגדרו בעדיפות מתחילת הפרויקט. אפיון המטוס הישראלי בוצע על ידי ענף תיכון אווירונאוטי, שנציגיו צורפו למנהלת הפרויקט. המטוס נגנז לבסוף על ידי ממשלת ישראל.
שנות ה-1990
בתחילת העשור, ובעקבות פרשת רמי דותן, שם להק הציוד דגש על התווית מדיניות של שקיפות והסדרת סמכויות בתהליכי רכש.
בעקבות מלחמת המפרץ הוחלט על שיתוף פעולה בין ישראל וארצות הברית לפיתוח טיל-נגד-טיל. חיל האוויר היה שותף בתהליך הפיתוח, שהובל בלהק הציוד.
כמו כן, הותנע פרויקט של ביצוע בלוק פיתוח אוויוני אחוד למטוס הברק, ובקונספט מהפכני נמסרה גרסת התכנה הישראלית לידי האמריקאים לטובת שילובה במטוס הסופה שהיה בשלבי פיתוח.
בשנים אלו חל שדרוג משמעותי של נושא האיכות במערך הטכני. להק ציוד קידם נושא זה בין היתר באמצעות הסמכות למדדי איכות אזרחיים – ISO 9000 ותקני איכות נוספים ממכון התקנים.
שנות ה-2000
המערך הטכני ביצע מעבר מתפיסת עבודה מקצועית בחלוקה לעולם תוכן, לתפיסת עבודה מערכתית לפי מטוסים ומערכות נשק – טיפול ממוקד ושלם למערכות הנשק המרכזיות. שינוי התפיסה לווה בשינוי ארגוני שמומש במטה לצ"ד ביוני 2001, שעיקרו היה הפרדת האחזקה מההנדסה וחיבורה ללוגיסטיקה. הוקמו ענפים מקצועיים לפי סוגי משקים עיקריים (מטוסים, תובלה, מסוקים ועוד) שכללו פונקציות אחזקה ולוגיסטיקה. בתחילת שנות ה-2000 נכנס לפעילות מבצעית מערך הכטב"מ (כלי טיס בלתי מאויש, לימים – כלי טיס מאויש מרחוק, כטמ"מ) והוקמה מחלקת כטב"מ במטה.
הלוחמה הרשתית והנדסת המערכות המשיכו להתפתח, חיל האוויר קלט מערכות רשת רבות שנכנסו לפעילות מבצעית. כמו כן, התעורר צורך להתאים את להק הציוד בצורה שתאפשר שהשילוביות והקישוריות בין הגורמים השונים יהיו מיטביים.
בשנת 2009 הוקמה מחלקה הנדסית בעלת התמחות בתחום האלקטרוניקה, מחלקת הנדסת מערכות, שהוגדרה כ"מהנדס האלקטרוניקה הראשי" של החיל.
שנות ה-2010
בשנת 2011 מערכת כיפת ברזל הוכרזה כמבצעית, ולהק הציוד קבע את מדיניות האחזקה והלוגיסטיקה והנחה את גופי השדה למתן מענה אחזקתי לכל מערכות הנשק.
בשנת 2012 במהלך מבצע "עמוד ענן" מיקד להק הציוד את מאמצו בהרחבת יכולות ההגנ"א, וסוללה נוספת לכיפת ברזל הוצבה בתוך לילה אחד.
במבצע "צוק איתן" הוביל להק הציוד פרויקט הכנסת כטמ"מ חדש לפעילות מבצעית, ניהול לוגיסטי ואחזקתי של סוללות כיפת ברזל ובוצעו שינויי תוכנה במערכת עקב צרכים מבצעיים שהתגלו בלחימה, כמו כן הגדיר והנחה על השבחות ושיקומי מטוסים.
על מנת להמשיך את המגמה של מתן מענה מערכתי כולל, ולאור אילוצים בקיצוץ תקציבי נוסף, הוחלט על שינוי ארגוני בלהק הציוד. השינוי כלל איחוד של ענפי הכטמ"ם, ענפי המסוקים, הקמת תחום תורת האחזקה והקמת מטה הדרכתי בלהק.
במהלך העשור, הוביל להק הציוד קליטה של מטוסים חדשים – מטוסי הלביא, השמשון והאדיר. במקביל, הוביל פרויקטי השבחה של כלי הטיס הוותיקים והרחבת יכולותיהם.
שנות ה-2020
בשנת 2020 התבצע שינוי ארגוני נרחב במטה להק הציוד כחלק מתוכנית 'תנופה טכנולוגית'.
מטרות התהליך היו: התאמת הארגון למגמות טכנולוגיות ומבצעיות חדישות תוך שיפור האפקטיביות והיכולות ההנדסיות.
השינוי כלל בין היתר:
בשנת 2022 בוצע מהלך נוסף למיצוב גוף המטה של המערך הטכני במסגרתו שונה שמו ל"המטה הטכנולוגי".
תחומי אחריות
להק הציוד אחראי על כלל התהליכים לפיתוח היכולת הטכנית המבצעית להשגת יעדי הכשירות, הכוננות, הזמינות והבטיחות של הציוד בחיל האוויר הישראלי.
הלהק אחראי על הנחיית כלל גופי המערך הטכני של חיל האוויר למימוש אחזקת המטוסים, מערכות הנשק ומערכות התכנון, השליטה והבקרה.
סמל היחידה
סמלה הנוכחי של יחידת להק ציוד קיים משנת 2010.
במרכז הסמל מגן דוד כחול – סמל חיל האוויר, וביטוי לחיבור המערך הטכני לעולם המבצעי. גלגל השיניים מסמל את העולם האווירו-מכני. הברקים והגלים מסמלים את הקשר לעולם התקשוב והאלקטרוניקה. הכנפיים מציינות את התווך האווירי ומחיר הטעות.
סמל המטה הטכנולוגי שהושק בשנת 2022, עוצב תוך מחשבה על עקרונות הפעולה והמאפיינים של המטה הטכנולוגי וביניהם: יוזמה, מקצועיות, הבנה מערכתית, תכליתיות ושותפות. הצבעים של הסמל מבטאים חדשנות ונועזות לצד אלמנטים של החיל (מסלול הטיסה, מטוס, חוץ מוכוונות המטרה וכיוצ"ב).
העיקרון של אחידות הסמל בין המחלקות משרת את המאחד - כולנו עוסקים בטכנולוגיה על צורותיה השונות (כאן ועכשיו, עתיד רחוק) במגוון התחומים הטכנולוגיים.
היינץ פלוהה
קריירת מועדונים
פלוהה שיחק במועדון נוער בעיר הולדתו אויסקירכן, ובשנת 1966 החל לשחק בפ.צ. קלן, כאשר היה בן 18. פלוהה שיחק במועדון במשך 13 עונות רצופות, בהן הבקיע 77 שערים ב-329 הופעות בליגת הבונדסליגה. נתונים אלו מציבים את פלוהה במקום השביעי בטבלת הכובשים של פ.צ. קלן בבונדסליגה בכל הזמנים, ובמקום התשיעי בטבלת שיאני ההופעות.
פלוהה זכה עם פ.צ. קלן בשלושה גביעים. הראשון בשנת 1968, לאחר ניצחון 4-1 בגמר על בוכום, השני בשנת 1977, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין. בגביע השלישי זכה פלוהה עם הקבוצה בשנת 1978 לאחר ניצחון בגמר על היריבה המושבעת, פורטונה דיסלדורף. באותה שנה, זכה פלוהה עם קלן גם באליפות הבונדסליגה, והשלים דאבל היסטורי. פלוהה אף רשם עם הקבוצה שלושה הפסדים בגמר הגביע, כאשר קלן הפסידה בשנים 1970, 1971 ו-1973 לקיקרז אופנבך, באיירן מינכן וליריבה בורוסיה מנשנגלדבך בהתאמה.
בשנת 1979 עבר פלוהה למינכן 1860, שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע ארבעה שערים ב-14 הופעות. היינץ פרש בתום העונה ממשחק פעיל, בגיל 32, עקב פציעה.
קריירה בינלאומית
פלוהה שיחק בנבחרת גרמניה המערבית הבוגרת החל משנת 1970, ושיחק בשלושה טורנירים גדולים. בשנת 1974 סייע לנבחרתו לזכות במונדיאל, לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת הולנד, בו ישב על הספסל ולא שותף. ביורו 1976 הגיע פלוהה עם הנבחרת לגמר מול נבחרת צ'כוסלובקיה. בגמר זה פלוהה נכנס כמחליף בדקה ה-45 במקום הרברט וימר. המשחק הסתיים בתוצאה 2-2 כאשר ברנד הולצנביין הבקיע שער שוויון לזכות גרמניה המערבית בדקה ה-90, ובהארכה לא הובקעו שערים נוספים. צ'כוסלובקיה ניצחה 5-3 בבעיטות ההכרעה, למרות פנדל מוצלח של פלוהה, וזכתה בגביע. פלוהה שיחק במדי מערב גרמניה גם במונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני, ולאחר מונדיאל זה לא שיחק יותר בנבחרת. בסך הכול צבר פלוהה 39 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן כבש שמונה שערים.
קריירת אימון
פלוהה שימש לתקופה קצרה עוזר מאמן בפ.צ. קלן, ואחר כך אימן במשך עשור את מועדון הכדורגל בעירו אויסקירכן.
חיים אישיים
פלוהה עבר שבץ בשנת 2010, בגינו נכנס לתרדמת. ב-15 ביוני 2013 נפטר פלוהה באויסקירכן בשנתו, בגיל 65.
בשנת 2014 הציבה פ.צ. קלן פסל ברונזה בדמותו של פלוהה מחוץ לאצטדיון ריין אנרגי, מגרשה הביתי של הקבוצה.
תארים
עם פ.צ. קלן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
הנריק שטרייטמן
הנריק שטפן שטרייטמן (ברומנית: Henric Ștefan Streitman; 1873 – 1949) היה עיתונאי, מוציא לאור, מתרגם ופוליטיקאי יהודי רומני, ועסק בפוליטיקה מ-1889 עד יום מותו. היה כימאי פיזיקלי בהכשרתו. נבחר פעמיים כחבר בסנאט של רומניה, כנציג של מפלגת המועצה הלאומית היהודית של מאיר אבנר בברית עם מפלגת העם של הגנרל אלכסנדרו אוורסקו. שטרייטמן שיתף פעולה עם השלטון הצבאי -פשיסטי במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה למשך שנה (דצמבר 1941-דצמבר 1942) ליושב ראש מרכז היהודים הרומני. שלא כמו סגנו ואחר כך מחליפו, ננדור גינגולד, לא הועמד שטריטמן למשפט מול בית הדין העממי הרומני לאחר המלחמה.
ראשית חייו
הנריק שטפאן שטרייטמן נולד ב-1873 במשפחה יהודית בעיר פיאטרה ניאמץ בחבל מולדובה. הוא נולד יהודי, והומר לנצרות האורתודוקסית, אך במאוחר יותר בחייו בשנת 1941 חזר בתשובה. בצעירותו למד את השפות צרפתית וגרמנית אצל פליט פולני, הרוזן ז'וראבסקי, חובב מדעים, שלימד אותו, בין היתר, על למרקיזם ודרוויניזם.
בימי לימודיו בתיכון נחשף לרעיונות הסוציאליזם. בגיל 16 לצד פעילים סוציאליסטים כמו איזבלה אנדריי, פניאיט מושויו, רייקו יונסקו-ריון, פרסם בעיתון " Școala Nouă" ("בית הספר החדש") של מבקר הספרות גרבט איברייליאנו, שורה של מאמרים בתחום הסוציולוגיה, המדעים והפילולוגיה. הוא השתתף בדיונים בתחום הספרות על ההבדלים בין הזרם הנטורליסטי והריאליסטי, בין הנטורליזם ל"פורנוגרפיה". אחרי סיום התיכון נסע ללימודי פיזיקה וכימיה באוניברסיטאות גטינגן, ציריך, ברלין ובמכללה הטכנית של שטוטגרט. משם המשיך לפרסם ב"" Școala Nouă" עד לסגירת כתב העת במאי 1890. בגרמניה התוודע לאקדמאים רומנים בעלי דעות מגוונות ששהו שם, כמו ברבו ברנישטיאנו, גאורגה ג. לונג'ינסקו, סימיון מהדינץ, אלכסנדרו ציגארה-סמרוקש ואחרים. טייל גם מחוץ למרכז אירופה ונכח בהרצאות באוניברסיטת רומא. בסופו של דבר סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית ותואר ראשון בפילוסופיה.
עיתונאי, סוציאליסט ומבקר ספרות
בשנת 1894 התחיל את עבודתו העיתונאית בעיתון הליברלי-רדיקלי "Românul" (הרומני) של קונסטנטין א. רוסטי. עם זאת פקד את חוג הסוציאליסטי "סוטיר" בבוקרשט בשנות ה-1890 כתב גם בעיתון בצרפתית "La Patrie" (המולדת) ובהמשך פרסם במגזין הסוציאליסטי "מונקה" (Munca = העבודה). אחת מעמיתותיו העיתונאיות, רשל (רחל) ורמונט, גם היא ממוצא יהודי, הפכה לאשתו. הם עבדו בצוותא בתרגום ספרו של מקס נורדאו "הניוון" ואחר כך ספרו של אוגוסט בבל "האישה". במהרה נודע שטרייטמן כעיתונאי בעל ידע וכישרון בענייני ספרות וב-1894 מבקר בשם קונסטנטין סטמאטין-נאזונה התייחס אליו במסתו "פרופילים". כפי שציין ג'ורג'ה ברטסקו בלט שטרייטמן בגישתו "המעודנת, מרושעת, אירונית, ספקנית ולעיתים קרובות סלחנית". הפגין בקיאות בספרות החול והדתית כאחד.
בשנת 1900 ביקר בבודפשט יחד עם פטרה סטורדזה ונכח בהצגת הבכורה של המחזה של ראדו רוסטי "שיעור" והתחבב על העיתונאים ההונגרים. "העיתון הרומני הטרנסילבני "Gazeta Transilvaniei" חשד בו באהדה להונגריה ובהתיידדות עם יריבי רומניה. ב-1902 פרסם חוברת בשם "Oamenii zilei. Instantanee (אנשי היום. ,תמונות מצב). בפברואר 1903 בהצבעה מיוחדת של הסנאט הרומני הוענקה לו האזרחות הרומנית, מחווה נדירה כלפי אדם ממוצא יהודי בשנים מלפני 1920
Prezentul ו-Viitorul
בדצמבר 1904 התקבל שטרייטמן ב"חברה הרומנית לספרות ולאמנויות", איגוד מקצועי קיקיוני מיסודו של נ. פטראשקו שנועד לאחד תחת חסותו את כל המחברים כותבי רומנית, כולל היהודים. באותה תקופה הקים שטרייטמן יחד עם דומיטרו קרנבאט בבוקרשט עיתון בשם "Observatorul" (הצופה) בהמשך ייסד יומון חדש בשם Prezentul (פרזנטול = ההווה) וב-1908 את השבועון Cuvinte Libere (מלים חופשיות). עיתונו Prezentul נקלע לפולמוס עם המגזין הסאטירי "Furnica" (פורניקה = "הנמלה") שלעג בבדיחות בחרוזים למה שנראתה לו נטייתו של שטרייטמן לסנזציה.,עם שותפיו של שטרייטמן בעבודה ב"Prezentul" נמנו רודולף אוהרינובסקי (שעל שמו המצחיק לגלגו אנשי :"פורניקה"), המשורר ויקטור יפטימיו ואדריין לה קורבו, שנודע כמעורה בפלגיאטים. בעיתון כתבו כמה משוררים מנציגי התנועה הסימבוליסטית באותן השנים - מיכאיל קרוצ'אנו, אלכסנדרו ט. סטמטיאד ואוג'ניו ספרנציה. לדברי יפטימיו העבודה בעיתון התנהלה בתנאים דלים למדי, בחדר בלתי מחומם ב בפסאז' וילקרוס-מאקה כששטרייטמן שכח תכופות לשלם את משכורות עובדיו. במרץ 1910 עוקל רכושו בצו של בית משפט והוא חויב לשלם את חובו לאדם בשם ר. גולדמברג. שני עיתוניו לא החזיקו מעמד זמן רב ושטרייטמן נאלץ לחזור לפעילותו העיתונאית השגרתית. לבסוף התמנה לעורך ראשי של העיתון "Viitorul" (ויאִיטורול - העתיד), ביטאון של המפלגה הליברלית הלאומית בניהולם של יון ג. דוקה וקונסטנטין באנו. שטרייטמן שיתף פעולה באופן הדוק עם כתב העת של באנו "Flacăra" (פלאקרה - הלהבה). אף על פי שעדיין היה לו שם של "איש שמאל" התקרב באותן השנים גם לפוליטיקאים מן הימין והתיידד עם דוקה, עם קונסטנטין ארג'טויאנו וקונסטנטין י. אנג'לסקו. בדצמבר 1912 ייסד מגזין חדש משל עצמו "Realitatea" (ריאליטאטיה - המציאות) שנועד כדבריו "להפשיט את ההחיים הציבוריים מכל אידאולוגיה, מכל פרזיאולוגיה". בינואר 1913 לקח חלק באיגוד העיתונאים הראשון ברומניה " האיגוד הכללי של העיתונות" ונבחר לוועד המנהל שלו, לצידם של קרנבאט, קונסטנטין בקלבאשה, קונסטנטין קוסטה-פורו, סקרלט להובארי, קונסטנטין מילה, ברבו ברנישטיאנו וי. הוסאר. בשנים 1911 ו-1910 עבד שטרייטמן כמתרגם בהוצאה לאור "ביבליוטקה לומן" (Biblioteca Lumen) ותרגם עבורה את "תמונות מחיי בוהמה" מאת אנרי מורז'ה, "נשים וסוציאליזם" מאת בבל וסיפורים מאת ולדימיר קורולנקו. גרסתו של שטרייטמן למחזה "אור הזרקורים" מאת אנרי דה רוטשילד הועלתה על הבמה על ידי להקתו של אלכסנדרו דאבילה. לפי נ.ד. קוצ'ה ההצגה נכשלה, במידה לא מבוטלת בגלל עיבודו של שטרייטמן שכתיבתו הייתה "גבוהה" אבל רשלנית, של "אדם עסוק מדי"
מלחמת העולם הראשונה. מפלגת העם
אחת ההרפתקאות האחרונות של שטרייטמן בתחום העיתונאות הייתה בסדרת ראיונות שפרסם בשנת 1913 לגבי "השאלה היהודית" ושהופיעה כחוברת בחסות "איגוד היהודים הילידים". יריב רומני בשם רומולוס צ'ופלק טען שבחוברת זו הובלטו יותר בעלי דעות "פילושמיות" כמו אלכסנדרו צ'ורקו וקונסטנטין ג. דיססקו. פריצת מלחמת העולם הראשונה, שבה רומניה הייתה בהתחלה נייטרלית הביאה להשבתת פעלתנותו העיתונאית של שטרייטמן. כתב מונוגרפיה על חייו והשקפתו של המנהיג הסוציאליסטי ז'אן ז'ורס שנרצח באותה תקופה. יריביו הוותיקים מ"פורניקה" האשימו את שטרייטמן שעושה עסקים עם החוגים הלאומיים ליברליים ומשמש כ"מתווך" ביצוא סחורות למעצמות המרכז כחלק מפיצוי לאי השתתפות רומניה במלחמה. בימי כיבוש דרום רומניה על ידי הצבא הגרמני לפי מקורות אחדים נעצר על ידי הצבא הכובש והוחזק זמן מה במנזר טיסמאנה. אחרי שביתת הנשק חזר לבוקרשט והיה מנהל עורך של העיתון "Renașterea" (רנאשטריה - התחייה) של וירג'יל אריון שדגל בפיוס עם הגרמנים. המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי, שהיה גרמנופיל בעצמו, בירך על הגעתו של שטרייטמן ל"רנאשטריה" כשהגדיר אותו כ"אחד העיתונאים הרומנים המבריקים ביותר", "אדם בעל ידע תרבותי רב ומבורך בכישרון גדול".
אחרי כניעת גרמניה שב שטרייטמן למרכז זירת התרבות ברומניה. נודע כבעל ספרייה וסלון אמנות "הספר" Hasefer ,שהתמקם בווילה בסגנון ונציאני בבוקרשט. בינואר 1919 בלט בפעילותו הסינדיקלית כאחד ממייסדי איגוד העיתונאים המקצועיים ברומניה UZP. בגיל 44 כחבר הוותיק ביותר של הארגון נבחר פה אחד כיושב ראש לפי המלצתו של פמפיל שייקארו הימני. לפי ברטסקו, אחרי מהפכת אוקטובר התאכזב שטרייטמן מהסוציאליזם והפך לאנטיקומוניסט. תמך בעוז במפלגה הלאומית ליברלית בלי להתפקד לשורותיה. לפני שנת הבחירות 1930 הצטרף למפלגת העם, במסגרתה מצא את עצמו לצד המשורר אוקטביאן גוגה, שנודע כלאומן ואנטישמי קיצוני. הפך למעריך נלהב של הגנרל אלכסנדרו אוורסקו, מנהיג מפלגת העם, שבעיניו היה דמות "קרת רוח ובלתי משוחדת", שנבחרה על ידי השכינה ליישם תוכנית מדינית של "שגשוג וסדר". הוא כתב אז מאמרים בביטאון המפלגה "Îndreptarea" (אינדרפטאריה = התיקון)
הועלתה מועמדותו של שטרייטמן למושב בפרלמנט מטעם מחוז בחירה עם אוכלוסייה יהודית בטרנסילבניה. גוגה תמך במועמדותו והצהיר בפני מצביעים יהודים כי בחירתו של אינטלקטואל יהודי מן הממלכה הישנה תקדם בצורה הטובה ביותר את ענייניהם. שטרייטמן נכשל, ייתכן מכיוון שלא שכנע בכך את היהודים הטרנסילבנים דוברי ההונגרית שלא ביקשו להיות מיוצגים על ידי יהודי מחבל ארץ אחר. להכרה יותר טובה של תפקידו כיהודי ורומני זכה שטרייטמן בשנת 1921 כשהממשלה בהנהגת אוורסקו הסמיכה אותו לקבל את פניו של משה גסטר, המלומד והמנהיג היהודי שגורש מרומניה בסוף המאה ה-19. שטרייטמן פגש את גסטר בתחנת הגבול קורטיץ' וליווה אותו לעיר ארד, שם התקבלו על ידי הקהילה המקומית.
חבר בסנאט של רומניה
אחרי כישלונו בבחירות ב-1920 מיקד שטרייטמן את שאיפותיו הפוליטיות בחבל ארץ אחר שהאתחד ב-1918 עם הממלכה הרומנית:בוקובינה. בבחירות ב-1922 הפך שם למועמד מפלגת העם. נקלע אז ליריבות הפרובינציאלית בין שני מנהיגים יהודים חשובים:מאיר אבנר ממפלגת מועצת העם ובנו שטראוכר מהמפלגה הלאומית העממית היהודית. שטראוכר היה לבן ברית של המפלגה הלאומית ליברלית בעוד שטרייטמן וקרל קליגר תמכו ברשימה של אבנר והפכו למועמדים שלה לסנאט. שטרייטמן רץ מטעם העיר סטורוז'ינץ וקליגר מטעם צ'רנוביץ. היה לתקופה ליועץ של משרד החוץ הרומני.
ביולי 1923 ייצג שטרייטמן את יהודי רומניה בכנס עיתונאים בני מיעוטים שהתארח בארד לפי הזמנתו של פאל ארפאד. בבחירות במאי-יוני 1926 גם הוא וגם קריגר נבחרו מחדש לסנאט ברשימת מפלגת העם של אוורסקו בברית עם מפלגת מועצה הלאומית מבוקובינה של מאיר אבנר. באותה שנה חזרה מפלגת העם לשלטון. יריביה הפוליטיים תקפו את תמיכתה, כולל זו של אוקטביאן גוגה, בשטרייטמן. נאמר על שטרייטמן שבעיצומה של מלחמת העולם טען שהרומנים הם "כנופיית גנבים, אכולי אלכוהול ועגבת".
בפרלמנט סיעת ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית LANC האופוזיציונית תקפה את שטרייטמן באמצעות קולו של ולריו פופ הטרנסילבני שטען כי ניתן למצוא הוכחה להשמצותיו כביכול של שטרייטמן נגד העם הרומני ב Die Weltkampf, המגזין של אלפרד רוזנברג המוקדש לשאלה היהודית. מפלגת העם של אוורסקו הואשמה על ידו ב"בגידה בפעילות הלאומנית". מי שסינגר על שטרייטמן היה חבר פרלמנט אחר, מישו פאפ-קראיובה, שהגדיר את עצמו כ"אדם בעל עקרונות אנטישמיים" וטען: שטרייטמן היה היהודי היחיד שהפגין עמדה מכובדת בימי המלחמה... יהודי מיוחד זה לא הגדיר את עצמו מעולם כיהודי, אלא תמיד טען שהוא רומני".
שטרייטמן פעל בחייו גם כדיפלומט ופעל להידוק הקשרים בין רומניה לפולין, בהקשר "הברית הפולנית-רומנית". הוא נאם בוועידה הפולנית-רומנית בגאלאץ וכתב מסה על תולדות שיתוף הפעולה הרומני-פולני.
במרכז חיי הספרות
באותן השנים, בזירה התרבותית חיזרו אחרי שטרייטמן גם חוגים של מודרניסטים רדיקליים ומן האוונגרד. הוא חידש קשרים עם סוציאליסטים, למשל עם המגזין "Facla" (פאקלה - הלפיד) של ניקולאיה ד. קוצ'ה. כתב בו מאמרים בשם העט "האדם מהרחוב" (Omul de pe stradă). מסות פרי עטו פורסמו גם במגזין הפוליטי ולאמנות "Contimporanul" (בן זמננו) שבניהולו של יון ויניה, תלמיד של קוצ'ה. מאמרים של שטרייטמן פורסמו במגזין זה החל מן המהדורה הראשונה ב-3 ביוני 1922. ב-Contimporanul מצא את עצמו לצד סופרים מן הקוטב השמאלי של החיים הפוליטיים או עצמאיים - כמו אואג'ן פילוטי, בנימין פונדויאנו, ניקולאיה ל. לופו, קמיל פטרסקו, דם. תאודורסקו. הוא התארח בגיליון המיוחד שהוצא לאור לכבוד המשורר טודור ארגזי. גם ארגזי גם פונדויאנו העריכו אותו מאוד. לדברי פונדויאנו, "על ידי שטרייטמן, היהודים נתנו לנו עיתונאי שיכול היה להיות מפורסם בכל ספרות זרה, הודות לסגנונו המעודן, תחכומו והאירוניה הנהדרת שלו"
ב-1923 פרסם שטרייטמן קובץ שנקרא Revizuiri (תיקונים) שבו פרסם שוב את תרגומו מנורדאו מ-1894. כמו אשתו שהמשיכה להתמקד בספרות האבולציוניסטית, גם הוא התעניין בתחום ותרגם חוברת של אמיל פרייר המוקדשת להפצת תורתו של דרווין. על אף ההסתיגויות של הרבה מעמיתיו היהודים כלפיו, נמצאו שני מגזיני אוונגרד שנכתבו על ידי יהודים שפרסמו מכתביו: Puntea de fildeș (גשר השנהב) ו-Adam (אדם) של י. לודו. בשנת 1928 המגזין Societatea de Mâine (חברת המחר) הודיעה ששטרייטמן עומד לפרסם שלושה קובצי ספרות: Între da și nu (בין כן ולא), Ziua e scurtă (היום הוא קצר) Elogiul ipocriziei (שבח לצביעות). מספרים אלה לבסוף בשנת 1928 פורסם רק "בין כן ולא" בהוצאה Cultura națională
ממשלתו של אוורסקו נפלה ביוני 1927. שטרייטמן המשיך עדיין לעבוד במשרד החוץ גם אחרי עלייתם לשלטון של הלאומיים ליברלים, בזמן כהונתו של ניקולאיה טיטולסקו ונסע הרבה ברחבי אירופה. עם זאת דאג להתכתב עם אוורסקו ויידע אותו על דברים ש"ראה, שמע וחשב " בעת מסעותיו. החל מ-1928 חזר לזירת העיתונאות הלאומית וניהל את העיתונים דימיניאצה ואדוורול. בתקופה זו עלתה ברומניה קרנה של מפגלת האיכרים הלאומית שהרימה את דגל ה"מהפך". שטרייטמן נתן מקום למסריה וגם להודעות האלרמיסטיות של יונל צראנו. בחודש אוקטובר נקראה שטרייטמן להעיד במשפט של צראנו, שנמשך עד שנת 1929. בינתיים בחרה מפלגת העם בקטרייטמן כמועמד שלה מטעם העיר צ'רנוביץ בבחירות בדצמבר.
בין "פאקלה" לימין הקיצוני
אף על פי שכבר לא היה חבר פרלמנט נמנה שטרייטמן עם אחד מנציגי רומניה בוועידה ה-25 של האיחוד הבין-פרלמנטרי וייצג את רומניה בגרסה עיתונאית של "ההסכמה הקטנה" (La Petite Entente)לצד פילוטי ואמיל פאגורה. הוא נשאר פעיל כיועץ של הימין הקיצוני הרומני. בפמפלט שלו "התירוש התוסס" (Mustul care fierbe) הוקיר אוקטביאן גוגה את שטרייטמן כ"אנליטיקאי מפוקח". גוגה הזכיר את הערצתו לשטרייטמן לכל אלה שביקרו אותו על גישתו האנטישמית: "מעולם לא דגלתי בסוג טיפשי זה של חוסר סובלנות". אותם הימים עזר שטרייטמן לידידו פמפיל שייקארו בייעוץ ובכסף לפרסם את יומונו הלאומני "קורנטול" (Curentul- "הזרם"). בגרסתו הראשונה העסיקה במה פוליטית זו אנשי רוח יהודים, ביניהם פיליפ ברוניה-פוקס ודוד משה רוזן הצעיר. ב-1930. ב-1930 הקים שטרייטמן מגזין חדש משלו - Observatorul Politic și Social (הצופה הפוליטי והחברתי) שלא החזיק מעמד זמן רב.
בבחירות הכלליות בשנת 1931 התייצב הנריק שטרייטמן כמועמד של מפלגת העם, שוב בבוקובינה. כשב-1932 עזב גוגה את מפלגת העם כדי להקים את מפלגתו - המפלגה הלאומית הכפרית PNA, הצטרף שטרייטמן אליו. כעבור שלוש שנים התמזגה סיעה זו עם אויביה הוותיקים של שטרייטמן, LANC - ליגת ההגנה הלאומית נוצרית, ויצרו את המפלגה לאומית נוצרית PNC., מפלגה אנטישמית מובהקת. באופן פרדוקסלי הפך שטרייטמן לתעמלון בחירות שלה. המפלגה הכפרית הלאומית. מפלגות PNA ו-PNC נקשרו לרעיונות פשיסטיים ו, לפי המומחה הפוליטי מנוס י. מידלרסקי, היו קרובות מבחינה אידאולוגית למשמרות הברזל. מילדרסקי כותב: ה-PNA הוקם על ידי המשורר אוקטביאן גוגה שהציע מצע פופויסטי אנטישמי. ה-PNC ומשמרות הברזל התחרו על הקולות הלאומניים הימניים.
על אף שיתוף הפעולה שלו עם המפלגה הלאומית הכפרית וידידותו עם פשיסטים, עדיין היה שטרייטמן גם בקשרים עם השמאל. כך בשנת 1932 הצטרף למערכת כתב העת "פאקלה" (Facla) שבו כתבו בערבוביה כמה פרשנים שמאלנים וימניים:סרג'יו דןף יון קלוגרו, נ. דוידסקו, סנדו אליאד, ניקולאיה קרנדינו ואחרים. אחרי שפרסם את "Între da și nu", חזר לפרסם בהוצאה לאור אלקלעי את הכרך " Mi se pare că... ("נדמה לי ש...), מסה לשבח האגנוסטיות ואת הרלטיביזם. בעיתון "מרקור דה פראנס" ברשימה של פומפילי פלטניה (Pompiliu Păltânea) הוזכר הספר ברשימת כתבי הפרוזה החשובים של שנת 1934 כדברי פלטניה, "מר הנרי שטרייטמן מגלה את דרכו העצמית... לחיפוש אחרי האמת תוך כדי סיבובים מרחיקי לכת, כאלה המכינים הפתעות ופתחים פרספקטיבות גדולות". דוקטור איגרק, מבקר ספרות של "אדוורול" מצא את הספר בסך הכל משעשע, אך התנגד לבדיחות הטריוויאליות על אלהים כאל אנתרופומורפי. "מתחת לכיסוי הזה" נראה לי שמר שטרייטמן הוא אדם דתי". שטרייטמן היה עדיין איש סוד של דוקה, יושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית שהפהך לראש הממשלה בסוץ שנת 1933. הוא נזכר מאוחר יותר בתחושה המוקדמת של דוקה שיירצח על ידי משמרות הברזל. ("עכשיו התחילה הטרגדיה של י.ג.דוקה..."). כפי העיר ארג'טויאנו כמה חודשים מאוחר יותר, שטרייטמן נשאר מבולבל מבחינה פוליטית וכתב "כל מני פרסומים", מונע על ידי צרכים חומריים, אם כי היה "תמיד בעל הבנה " ו"אינטליגנטי", "שמי בעל רמה גבוהה". ביומנו נזכר ארג'טויאנו בסגנון הצדעתו של שטרייטמן" שהיה לא "הצדעה פשיסטית" וגם לא הרמת אגרוף קומניסטית אלא הושטת יד עם כף היד למעלה, כאילו לאסוף משהו". הוא נזכר איך שטרייטמן ועוד עיתונאי בשם קלרנט, עשו יד אחת כדי לקבל מתנות מאדונם הפוליטי, טיטולסקו. זמן מה אחרי רציחתו של דוקה, כתב שטרייטמן במגזין השמאלי המובהק של נ.ד. קוצ'ה "רפורטר" שפרסם מסותיו תחת השם "קווידם" (Quidam - "מישהו" בלטינית) ו"אלססט", אבל פרסם גם בשביל יון ג'יגורטו הימני בעיתון "ליברטאטיה" (Libertatea -החירות). באותם הזמנים עבד שטרייטמן על מהדורה של כתבי יון הליאדה רדולסקו שבה התכוון לפרסם את מסתו ההשוואתית על הקשר בין שירת הליאדה לכתבי הקודש (הביבליה). ב-21 במאי 1937 נמנה שטרייטמן עם העיתונאים הרומנים שקיבלו את עיטור מסדר האריה הלבן של צ'כוסלובקיה, לצד ברנישטיאנו, פאגורה, דמוסטנה בוטז, יון קלופוצל, רומולוס דיאנו וקונסטנטין גונגופול.
משתף פעולה עם משטר אנטונסקו
באוגוסט 1940 בימי הדיקטטורה המלכותית אימצה הממשלה הרומני חוקי גזע ראשונים נגד היהודים. החל מספטמבר 1940 הוכרזה רומניה "מדינה נציונל-לגיונרית" וכרתה ברית עם גרמניה הנאצית ועם שאר מעצמות הציר.החוקים נגד היהודים הוחרפו. אמנם החל מינואר התנועה הלגיונרית הורחקה מהשלטון ורומניה נוהלה על ידי ה"קונדוקטור", המרשל אנטונסקו, וממשלו הדיקטטורי. האנטישמיות המשיכה בשנים 1940–1944 להיות מדיניות רשמית. הנריק שטרייטמן מצא את עצמו רשום ברשימת הסופרים היהודים האסורים "שאין להם דבר משותף עם המבנה הרוחני של האיכר הרומני". הלחץ על היהודים ברומניה גבר. ראדו לקה בתפקידו כנציב (קומיסר) לענייני היהודים התחיל לארגן מערכת דיכוי וכפייה. פדרציית הקהילות היהודיות הוחלפה ב-17 בדצמבר 1941 במנגנון שנקרא "הלשכה המרכזית היהודית" או "מרכז היהודים " (Oficiul Central al Evreilor או בקיצור Centrala Evreilor). שליחי גרמניה הנאצית ראו בארגון זה מעין מקבילה רומנית של ה"יודנראט", המסוגלת לסייע בהכנות ההדרגתיות לפתרון הסופי. בפועל לא מילא מרכז היהודים את התפקיד הזה ולא היה מעורב בגירוש האוכלוסייה היהודית.
לקריאה נוספת
(הרב אלכסנדר שפרן - אוד מוצל מאש - זיכרונות)
בר רפאלי
בר רפאלי (נולדה ב-4 ביוני 1985) היא דוגמנית ישראלית ובינלאומית, הפעילה גם כמנחת טלוויזיה, אשת עסקים ושחקנית.
ביוגרפיה
רפאלי נולדה במושב עולש לציפי לוין, דוגמנית ושחקנית בעברה, ולרפי, בעל חוות סוסים. בגיל שנתיים עברה עם משפחתה להוד השרון. הופיעה לראשונה בפרסומת בגיל שמונה חודשים, ולאורך ילדותה השתתפה בפרסומות והופיעה בתפקידים קטנים בסרטים, סרטי טלוויזיה וקלטות. היא למדה בתיכון הדרים בהוד השרון ובמקביל פיתחה קריירת דוגמנות.
אי-גיוסה לצה"ל
עם התקרב מועד גיוסה לצה"ל ביקשה רפאלי לדחות את גיוסה ב-30 יום מסיבות בריאות. משלא נענתה בקשתה נישאה מספר ימים לפני תאריך גיוסה בנישואים פיקטיביים לאריק ויינשטיין, ידיד של הוריה, שהיה מבוגר ממנה ב-23 שנים והתגורר אז עם ידועה בציבור. הנישואים הובילו את רפאלי לקבלת פטור מגיוס. לאחר קבלתו התגרשה באופן מיידי. צה"ל דחה את טענות רפאלי ומשפחתה כי יחס לא נאות הוא שהוביל לצעד שעשתה רפאלי.
התחמקות רפאלי משירות חובה בצה"ל עוררה ביקורת ציבורית חריפה נגדה בישראל. ב-2007 רפאלי הגיבה לביקורת זו בריאיון ל"ידיעות אחרונות" וטענה: "מאוד רציתי לשרת בצה"ל, אבל לא מתחרטת שלא התגייסתי, כי הרווחתי בגדול". לכך הוסיפה: "למה טוב למות בעד ארצנו? מה, לא עדיף לחיות בניו יורק?... זה דבילי שאנשים צריכים למות כדי שאני אגור בישראל". במהלך הריאיון סיפרה גם שהיא מעוניינת להמשיך להתגורר מחוץ לישראל. אחרי פרסום הריאיון, ונוכח ההדים הקשים שעורר, תבעה רפאלי פרסום התנצלות וגרסה כי הציטוטים שהובאו היו שקריים והוצאו מהקשרם. "ידיעות אחרונות" סירב להתנצל וציין כי השיחה עם רפאלי הוקלטה ודבריה הובאו כלשונם.
קריירת הדוגמנות
שיאיה של הקריירה היו צילומי קטלוג הלבשה תחתונה של "ויקטוריה'ס סיקרט" וצילומי הבכורה שלה לגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד 2007 בו הוצגה בפינת השער. שנתיים לאחר-מכן, ב-2009, כיכבה רפאלי בגיליון מיוחד על שער המגזין, ותמונתה התנוססה על מטוס בואינג 737 של סאות'ווסט איירליינס. רפאלי צולמה גם לגיליונות 2008, 2010 ו-2012 של המגזין, באחרון לצד כוכבי הספורט מייקל פלפס ורפאל נדאל. במקביל המשיכה רפאלי לככב כדוגמנית של חברות אופנה ישראליות. בין השאר נבחרה ב-2006 לפרזנטורית של חברת האופנה "אירית", ומ-2008 חתמה על חוזה דוגמנות מתמשך עם חברת האופנה "פוקס". היא שימשה כפרזנטורית ביחד עם נועם טור עד סוף 2013. ב-2009 דלף לאינטרנט סרטון עירום של רפאלי, שצולם לתערוכת "ביוטי סיטי" במוזיאון רמת גן. הסרטון זכה לפופולריות רבה, אך כעבור זמן מה הוסר מ-YouTube, בנימוק של הפרת זכויות יוצרים. במאי 2012 פורסם סרטון נוסף שבו מופיעה רפאלי בעירום, כפרסומת למותג ההלבשה התחתונה שלה.
ב-2013 הופיעה במהלך הסופרבול, הנחשב לאירוע בעל הרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית, בתשדיר פרסומת של חברת שירותי האינטרנט האמריקאית "Go Daddy". באותה שנה פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב שעל חברת "סאני" לפצות את רפאלי ב-400,000 ש"ח (ועוד 150,000 ש"ח הוצאות משפט), עקב חריגה ללא ידיעתה מהחוזה ביניהם בעניין השתתפותה בפרסומת של החברה לטלפונים סלולריים. באותה שנה נבחרה רפאלי לפרזנטורית של מותג המשקפיים המקומי "קרולינה למקה", וכחלק מהחוזה נכנסה כשותפה בחברה ורכשה 5% ממניותיה. החל מ-2014 משמשת רפאלי כדוגמנית הבית של חברת האופנה "הודיס", מבית "קרולינה למקה". בנובמבר 2014 נבחרה להיות שגרירה של כבוד מטעם מותג התכשיטים "ה. שטרן". בפברואר 2015 נבחרה להיות "שגרירת" מותג השעונים "האבלוט", והיתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
בקולנוע ובטלוויזיה
לצד קריירת הדוגמנות המוקדמת שלה, הופיעה רפאלי כשחקנית בתפקידים שונים עוד מילדותה. כשהייתה תינוקת בת 8 חודשים השתתפה לראשונה בפרסומת, לסרטי "אגפא". בשנת 1991, בגיל 5 השתתפה בצילומי קלטת הילדים "כמו גדולים" של אריק איינשטיין. ב-1992 השתתפה רפאלי בסרטו של עמוס גוטמן "חסד מופלא". ב-2005 כיכבה בתור נועה צוקרמן בדרמה היומית "פיק אפ" בערוץ 10. ב-2011 קיבלה את התפקיד הראשי במותחן הפסיכולוגי דובר האנגלית "סשן" של הבמאי חיים בוזגלו. ב-2012 שיחקה במערכון משלה בתוכנית הקומית "לצחוק או למות" בערוץ HBO האמריקאי. ב-2013 לוהקה לתפקיד סוכנת המוסד עינב שוורץ בסרט "כידון", קומדיית ריגול צרפתית-ישראלית בבימויו של עמנואל נקש.
רפאלי לקחה חלק במספר תוכניות טלוויזיה מעבר לים. היא שימשה כמנחה משותפת בספיישל "Ironic Iconic America" בערוץ בראבו האמריקאי ב-2008. הנחתה את התוכנית "House of Style" של ה-MTV האמריקאי ב-2009. רפאלי העניקה פרסים בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה בשנים 2009 (עם פיט ונץ) וב-2011 (עם אירינה שייק). ב-2009 השתתפה כשופטת אורחת בעונה הרביעית של "Germany's Next Topmodel" בהנחיית היידי קלום. ב-2012 חזרה לטלוויזיה הגרמנית עם תוכנית לליהוק דוגמניות משלה בשם "Million Dollar Shootingstar" ששודרה בערוץ Sat.1. ב-2013 השתתפה כשופטת אורחת בעונה השלישית של "פרויקט מסלול: אול סטארס" בהנחיית אליסה מילאנו בערוץ Lifetime האמריקאי.
בין השאר, התארחה רפאלי בתוכניות האירוח האמריקאיות מהנצפות ביותר: קונאן או'בריין, ג'יי לנו, אלן דג'נרס, דייוויד לטרמן, צ'לסי הנדלר וג'ימי פאלון. ב-2010 הראפר האמריקאי מעוטר פרסי גראמי, קניה וסט, איזכר את רפאלי ביחד עם אסתי גינזבורג בשיר שלו ("Christian Dior Denim Flow"). ב-2012 וסט איזכר את רפאלי בשיר נוסף שהוציא עם הראפר ג'יי זי ("Clique").
ב-2009 השתתפה כשופטת אורחת בגרסה הישראלית של "פרויקט מסלול" בערוץ 2. ב-2013 החלה להנחות את הגרסה הישראלית של תוכנית המציאות המוזיקלית "אקס פקטור" בערוץ 2. ב-2015 רפאלי שבה לתפקידה כמנחה בעונתה השנייה של "אקס פקטור" בישראל בערוץ 2. היא המשיכה להנחות את התוכנית בשנים 2017–2018 בעונתה השלישית, תחילה בערוץ 2 ובהמשך ברשת 13. כמו כן, נבחרה להגיש את האח הגדול בערוץ רשת 13 אך ויתרה בסופו של דבר בעקבות אילוצי לוח זמנים.
רפאלי נבחרה להנחות את אירוויזיון 2019, יחד עם ארז טל, ולצידם של אסי עזר ולוסי איוב שהצטרפו להנחיה מחדר "הגרין רום".
עסקים והשקעות
רפאלי משקיעה במספר מיזמים ברחבי ישראל, ואף השיקה אחד משלה. ב-2011 רפאלי ודודי בלסר, משפטן ודוגמן בעברו, הקימו חברת מסחר אלקטרוני בשם "under.me" (או "Undeez") למכירת הלבשה תחתונה מעוצבת. בנוסף להשקעתה בחברה, רפאלי אחראית לפיתוח העסקי, והיא גם הפרזנטורית שלה. עד נובמבר 2011 החברה הספיקה לגייס מיליון דולר מקרנות הון סיכון.
ב-2013, הסטארט-אפ של רפאלי "Mika Look", אפליקציית אייפד שמאפשרת למשתמשים שלה לרכוש בגדים שדוגמניות לבשו, השיג 1.2 מיליון דולר בגיוס ההון ההתחלתי שלו.
רפאלי היא אחת המשקיעות הראשיות של "MyCheck" שמטפל בתשלומים ובסליקה בבתי עסק דרך סמארטפונים.
ב-2016 הגישה תלונה במשטרה על גנבת זהות לאחר שפורסם בכלכליסט, בהתבסס על תכתובת בנקאית, שהיא הייתה מעורבת בסדרה של העברות כספיות בסינגפור מול אמיר ברמלי. אמיר ברמלי הגיש תביעת דיבה אישית נגד כתב כלכליסט, תומר גנון, בשל סיקור זה.
פעולות התנדבות
ב-2006 פנתה לשר התיירות יצחק הרצוג והתנדבה להשתתף בקמפיין של משרד התיירות, שנועד לשווק את ישראל בעולם.
ב-2008 לקחה חלק בהתנדבות בקמפיין הסביבתי של המועצה לישראל יפה לצמצום השימוש בשקיות פלסטיק. במרץ 2008 קיבלה רפאלי הזמנה מנשיא צרפת, ניקולא סרקוזי ורעייתו, קרלה ברוני, להתלוות למשלחת רשמית של נשיא ישראל, שמעון פרס, ולהגיע לארוחה חגיגית בארמון האליזה.
ב-2008 איים הפורום לשוויון בנטל בחרם צרכנים על חברת האופנה "פוקס" בשל כוונתה להעסיק את רפאלי כפרזנטורית שלה. שני הצדדים הגיעו לפשרה ביוזמתה של רפאלי, שלפיה היא תבקר חיילים פצועים, ותעודד גיוס לצה"ל. מאז ביקרה רפאלי חיילים פצועים בכמה הזדמנויות וגייסה תרומות ומוצרים מעמיתיה ומחברות ישראליות למען חיילים אלה.
ב-2009 השתתפה בהתנדבות בקמפיין של רשות המים לעידוד חיסכון במים.
ב-2013 יצאה ממשלת ישראל בקמפיין הסברה שמציג את רפאלי מדגמנת המצאות ופיתוחים ישראלים. דובר צה"ל תא"ל יואב מרדכי, מחה על שילובה בקמפיין ממשלתי אף שלא שירתה בצה"ל.
ב-2015 נבחרה רפאלי כשופטת בפרויקט של שגרירות ישראל בארצות הברית, שבה תשפוט סטודנטים אמריקאים בתחרות סרטונים בנושא "מה בישראל מעורר בכם השראה?". ב-2017 נאמה רפאלי כאורחת כבוד באירוע התרמה של "קרן היסוד – המגבית המאוחדת לישראל" בז'נבה.
ברשתות החברתיות
לבר רפאלי נוכחות ברשתות החברתיות, ודבריה זוכים לעיתים לסיקור בכלי התקשורת בישראל ומחוצה לה.
באוגוסט 2013 פרסמה רפאלי בטוויטר מחאה נגד סולן להקת פינק פלויד, רוג'ר ווטרס, שפתח בקמפיין חריף להחרמת מדינת ישראל וקרא לאמנים נוספים להצטרף אליו לחרם. רפאלי הבהירה לו: "רוג'ר ווטרס, כדאי שתוריד את התצלום שלי מהוידאו ארט בהופעות שלך. אם כבר חרם - אז עד הסוף", מה שהוביל להד תקשורתי בעולם.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, פרסמה מספר פוסטים של תמיכה בחיילי צה"ל, מעשה שזיכה אותה בתגובות מעורבות, בהן תגובות שטנה מצד גורמים פרו-פלסטיניים.
עבירות מס
בדצמבר 2015 נחקרו רפאלי ואמהּ ציפי ברשות המיסים, בחשד שבר רפאלי קיבלה הנחות סלב ניכרות ולא שילמה מס עליהן, ובחשד שהציגה מצג שווא כאילו מרכז חייה אינו בישראל, מתוך מטרה לחמוק מתשלום מס הכנסה על עבודות מחוץ לישראל. החקירה הובילה להודעה של פרקליטות המדינה שנשקלת העמדה לדין, בכפוף לשימוע, של בר רפאלי והוריה, באשמת עבירות מס. במקביל נדחה בבית המשפט המחוזי ערעורה של רפאלי על קביעתו של פקיד השומה שבשנים 2009–2010 מרכז חייה היה בישראל, וכתוצאה מכך היא תחויב במס הכנסה על הכנסות בסך 16 מיליון ש"ח בשנים אלה. רפאלי ערערה על פסק דין זה לבית המשפט העליון. בהסדר טיעון עם הפרקליטות ביוני 2020, הוסכם כי בר רפאלי תמשוך את ערעורה, ציפי רפאלי תיכנס לכלא ל-16 חודשים ובר רפאלי תרצה תשעה חודשי עבודות שירות, ועל כל אחת מהן יוטל קנס של 2.5 מיליון ש"ח. בספטמבר 2020 אישר בית המשפט את הסדר הטיעון.
חייה האישיים
רפאלי ניהלה מערכת יחסים קצרה עם השחקן הצרפתי-יהודי דייוויד שרבט, ששיחק בין היתר בסדרה "משמר המפרץ". לאחר מכן, בין השנים 2005–2011 ניהלה רפאלי מערכת יחסים עם השחקן האמריקאי לאונרדו דיקפריו והדבר הפך אותה לדמות מוכרת בתקשורת העולמית.
אחיה הצעיר הוא השחקן און רפאלי.
פרסים ודירוגים
ב-2007 זכתה בתואר הייבוא הסקסי של השנה בטקס פרסי בחירת הגברים של ערוץ Spike האמריקאי.
ב-2008 דורגה במקום השני ברשימת הנשים הסקסיות בתבל ב האמריקאי.
ב-2010 בחר אותה המגזין "Elle" לאחת מ-25 הנשים הצעירות המשפיעות בעולם.
ב-2012 זכתה במקום הראשון בתואר האישה הסקסית בעולם של המגזין האמריקני "מקסים", בשנה הראשונה שבה נתנו לקוראים לבחור את הדירוג. בנובמבר 2012 נבחרה לקבל את פרס הג'נטלוומן של השנה של מגזין "GQ" הגרמני. בנוסף, המגזין הצפון-אמריקאי "Shalom Life" בחר את רפאלי למקום הרביעי בדירוג "50 הנשים היהודיות המוכשרות, האינטליגנטיות, המצחיקות והיפהפיות ביותר", אחרי אווה גרין ודיאנה אגרון. רפאלי זכתה גם בתואר הישראלית הסקסית ביותר לשנת 2012 בתחרות של אתר mako.
ב-2013 זכתה בפרס אייקון הסטייל של השנה, בטקס פרסי האופנה והסטייל של וינה שבאוסטריה. על פי דירוג פורבס מ-2013, רפאלי היא הדוגמנית המרוויחה ביותר בישראל. והונה נאמד ב-20 מיליון דולר. בשנת 2019 נאמד הונה ב-25 מיליון דולר.
ב-2014 הוכתרה לדוגמנית הבינלאומית של השנה, בטקס של מגזין "InTouch" שנערך בדיסלדורף שבגרמניה. בהמשך, זכתה בפרס אייקון האופנה של המגזין הספרדי "Marie Claire", בטקס שנערך במדריד. במהלך השנה, רפאלי נכנסה לרשימת 20 הדוגמניות המחופשות ביותר בגוגל העולמית.
ב-2015 רפאלי קיבלה בטקס גאלה של "The Times of Israel" שנערך בניו יורק, במעמד נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, את פרס הדוגמנית הישראלית המצליחה בעולם, לצד גל גדות שקיבלה את פרס השחקנית הישראלית המצליחה בעולם.
רולף הוכהוט
רולף הוכהוט (בגרמנית: Rolf Hochhuth; 1 באפריל 1931 – 13 במאי 2020) היה מחזאי גרמני. מחזהו המוכר ביותר הוא המחזה "ממלא המקום" העוסק בסיפורו של קורט גרשטיין. פועלו כמחזאי וכאיש רוח הקנה לו מעמד של מוכיח בשער בסוגיות מוסר, ויצירתו עסקה רבות בהתמודדות הגרמנית עם פשעי הנאצים.
ביוגרפיה
הוכהוט נולד באשווגה, גרמניה. הוא היה בן למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית מהמעמד הבינוני. אביו ניהל מפעל נעליים שסבו הקים. בצעירותו למד לימודי דת פורמליים. בתקופת המלחמה היה נער בן 14 וככל הנערים בתקופה היה חבר בתנועת הנוער ההיטלראי. במסגרת התנועה נדרש לאסוף עלונים שפוזרו על ידי מטוסי בעלות הברית ותוך כדי כך נחשף לראשונה בחייו למוות כאשר ראה ברחוב אנשים, נשים וילדים שנהרגו מההפצצות. נראה שאמו של הוכהוט השפיעה עליו רבות בגלל התנגדותה השקטה למשטר הנאצי. בשנת 1943 הסתירה בביתם אישה יהודייה שהייתה נשואה לגרמני, וזאת על אף שהאנשים בעיירה דיברו על כך. בהמשך נעצרה אימו וננזפה על ידי המשטר כיוון שהקשיבה לרדיו האויב.
בתום המלחמה המשיך בלימודיו, אך לא לזמן רב ובגיל 17 עזב את הלימודים הפורמליים והחל לעבוד בהוצאת ספרים. הוכהוט האמין שבדרך זו יהיה קרוב יותר לספרות וכתיבה מאשר אם ישב בשיעורים בבית ספר. בתחילה היה לאיש מכירות ולאחר לימודיו האקדמיים באוניברסיטת היידלברג היה לעורך. הוכהוט למד היסטוריה ופילוספיה והתעניין בעיקר בהיסטוריה של הרייך השלישי, הוא הזדעזע במיוחד כאשר קרא על מעלליה של גרמניה בתקופת המלחמה.
הדיווחים אודות מותו של פיוס ה-12 בגרמניה גרמו לעם הגרמני לכאב רב כיוון שהיה אהוד מאוד בגרמניה. ימים אלה גרמו להוכהוט לחשוב על 2500 אנשי דת הנוצריים שהוצאו להורג על ידי השלטון הנאצי. הוכהוט ראה בהם כקדושים שהקריבו עצמם על אמונתם ולא באפיפיור ששתק בכל תקופת המלחמה. בנקודה זו החליט לבדוק כיצד התנהג המנהיג העליון של הנצרות באותה העת. לפיכך החל לחקור את הנושא, ללמוד ולאסוף חומרים בברלין, פריז, לונדון ורומא, עד אשר העובדות שהצטברו הפכו לכתב אשמה כנגד האפיפיור. בשנת 1959 החל לכתוב את המחזה אותו סיים בשנת 1962. מכיוון שהעריך כי המחזה יעורר הד נרחב, דאג לבסס כל תמונה שבמחזה במסמכים היסטוריים. בית הדפוס "ריטן וולוגינג" בהמבורג החליט להוציא לאור את המחזה, אולם ברגע האחרון נבהל וחזר בו מן הפרסום. לפיכך, פנה הוכהוט למו"ל רובולט וזה הסכים להוציא לאור את המחזה. שנה לאחר הוצאתו, הועלה המחזה על בימת התיאטרון בברלין המערבית, ומערב הבכורה יצא שמו של הוכהוט בעולם, תוך כדי משיכת תשומת לב כללית ופולמוס בינלאומי. למרות אלו, ואולי בזכות תשומת הלב שעורר המחזה, קיבל הוכהוט הצעיר את פרס "גרהארט האופטמן" בשנת 1962 ואת פרס "מחזאי הדור הצעיר" של "Kunstpreis Berlin" בשנת 1963 כשהוא בן 32 בלבד.
אחרי "ממלא המקום" חי הוכהוט כסופר בבזל. הוא התחבר עם הפילוסוף קארל יספרס. בשנת 1967 עורר מחזהו החדש "חיילים" שערורייה גדולה עוד יותר, שבו הוא מאשים את וינסטון צ'רצ'יל בפשעי מלחמה חמורים. הוא התבסס במחזה על מחקריו של דייוויד אירווינג, שמאוחר יותר הואשם בהכחשת השואה. צ'רצ'יל מוצג בהקשר להפצצות האוויריות על גרמניה כצמא דם נקמן. כמו כן מטיל הוכהוט עליו את האחריות על מותו של ולדיסלב שיקורסקי. באנגליה לא איפשרו את הצגת המחזה. המחזות הבאים עוסקים בחומרים פיקטיביים ועוררו פחות רעש.
בשנת 1978 יצא הוכהוט נגד האדישות של הגרמנים לפשעי הנאצים והאשים את הנס פיליבינגר בפשעים במהלך המלחמה. בשנת 1979 העלה את המחזה "שופטים" עם דיוקן של הנס פילבינגר, פוליטיקאי של ה-CDU, שאז היה ראש ממשלת באדן-וירטמברג וסגן-נשיא המפלגה. במלחמת העולם השנייה הוא היה חבר במפלגה הנאצית ושופט בחיל הים ואחראי לגזרי דין מוות. כמו כן כתב הוכהוט רומנים, סיפורים ומאמרים רבים. הוא זכה בגרמניה בפרסים רבים, ובשנת 2009 הוא נישא בפעם הרביעית.
מת ב-13 במאי 2020.
מינא כשוואר כמאל
מינא כשוואר כמאל (בפשטו/פרסית: مینا کشور کمال; 27 בפברואר 1956 – 4 בפברואר 1987), ידועה כמינא, הייתה מהפכנית אפגנית, פעילה פוליטית, פמיניסטית, פעילה למען זכויות נשים ומייסדת הארגון האגודה המהפכנית של נשות אפגניסטן (RAWA); היא נרצחה ב-1987.
ביוגרפיה
ב-1977, כשהייתה סטודנטית באוניברסיטת קאבול, היא הקימה את הארגון האגודה המהפכנית של נשות אפגניסטן (RAWA), כדי לקדם שוויון וחינוך לנשים. גם נכון ל-2017 האגודה ממשיכה "לתת קול לנשים המדוכות והמושתקות של אפגניסטן". ב-1979 היא יזמה קמפיין נגד הממשלה הפרו-סובייטית ששלטה אז בארצה, וארגנה מפגשים בבתי ספר כדי לגייס תמיכה נגדה. בשנת 1981, היא השיקה מגזין פמיניסטי דו לשוני, "פאיאם-י-זאן" (מסר הנשים). היא גם הקימה מרכזי סיוע לילדי פליטים ואימהותיהם, שהציעו טיפולים רפואיים ואשפוז, וכן לימודי מיומנויות מעשיות.