cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד בלזר
ריצ'רד ג'יי בלזר (באנגלית: Richard Jay Belzer; 4 באוגוסט 1944 – 19 בפברואר 2023) היה שחקן, סטנדאפיסט וסופר יהודי-אמריקאי. מפורסם בעיקר בעקבות תפקידו כבלש "ג'ון מאנץ", דמות אותה גילם בסדרה "רצח מאדום לשחור" ובהמשך בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד". את דמותו זו שיחק ברצף במשך 23 שנים משנת 1993 ועד פרישתו ממשחק ב-2016, בגיל 71. בלזר היה קונספירטור ידוע ואף כתב לא מעט ספרים בנוגע לקונספירציות הקשורות לרצח ג'ון פ. קנדי.
ראשית חייו
בלזר נולד בברידג'פורט, קונטיקט, ארצות הברית לפרנסס וצ'ארלס בלזר. הוא גדל במשפחה יהודית. הוא נהג לתאר את אמו כאלימה פיזית כלפיו וכלפי אחיו, כאשר החל לעסוק בקומדיה כדי לנסות להצחיק אותה ולמנוע ממנה לנהוג באלימות כלפי ילדיה. בלזר הוא בוגר תיכון פיירפילד. לאחר סיום התיכון, החל לעבוד ככתב בעיתון "ברידג'פורט פוסט". הוא התחיל ללמוד בדין קולג' אך הושעה מלימודיו ועבד במספר משרות כגון מכירות.
בן דודו הוא השחקן הנרי וינקלר.
אמו נפטרה מסרטן השד ב־1962. אביו התאבד בשנת 1968.
סטנד אפ
בשנת 1972 עבר בלזר מקונטיקט לניו יורק יחד עם הזמרת שלי אקרמן והחל קריירה כסטנדאפיסט במועדונים "פיפס" "המאלתר" (The Improv) ו"תפוס כוכב מתחיל" (Catch a rising star), הוא החל להופיע עם קבוצת סטנדאפיסטים, יחד איתם הופיע בסרט ב־1974 The Groove Tube.
באותה שנה החל לעבוד כסטנדאפיסט שמחמם את הקהל בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", ואף הופיע בתוכנית עצמה שלוש פעמים בין השנים 1975 ו-1980. הוא הופיע כסטנדאפיסט במסע ההופעות של המוזיקאי וורן זבון.
ב-1978 הוא הופיע בתוכנית "רחוב סומסום" בעונה התשיעית כאשר הוא ועוד צעיר (בריאן דויל מוראי) עושים פיקניק ליד האגם וכלב בא לאכול להם את האוכל.
קולנוע
בסוף שנות ה-70, תחילת שנות ה-80 החל בלזר לעבוד כשחקן קולנוע, הוא הופיע בתפקידי אורח בסרטים "תהילה" 1980, "קפה פלש" סרט בדיוני-פורנוגרפי מ-1982, Night Shift סרטו של הבמאי רון הווארד מ־1982 ובסרט מ-1983 "פני צלקת" של בריאן דה פלמה בכיכובו של אל פצ'ינו.
רדיו
בלזר השתתף בשנים 1973–1975 בתוכנית הרדיו השבועית The National Lampoon Radio Hour יחד עם קומיקאים נוספים: ג'ון בלושי, צ'בי צ'ייס, ביל מארי, גילדה רדנר והארולד ראמיס. בתוכנית הוא שיחק בין השאר את דמותו של "דיק בלנטין".
לבלזר הייתה תוכנית רדיו נוספת "ברינק ובלזר" ברשת WNBC, וכן הוא היה אורח קבוע בתוכנית הרדיו של הווארד סטרן והופיע בתוכניות רדיו נוספות.
טלוויזיה
ב-1990 הופיע בלזר בסדרה "הברק" כמגיש חדשות ועיתונאי, הוא הופיע במספר פרקים בסדרה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן" בתפקיד הבלש ויליאם הנדרסון.
ספרים
בלזר האמין כי רצח ג'ון פ. קנדי הוא קונסיפרציה וכתב ארבעה ספרים בנושא תיאוריות קונספירציה.
1993–2016 דמותו של הבלש ג'ון מאנץ'
בלזר כיכב באותה דמות במשך 23 שנים, 22 עונות, ובעשר סדרות טלוויזיה שונות.
את תפקידו כג'ון מאנץ הוא ביצע בסדרות הבאות: בין השנים 1993–1999 כיכב בסדרה שנקראה בעברית "רצח מאדום לשחור", בשבע עונות הסדרה, עד שירדה, כבלש במחלקת הרצח של בולטימור.
בנוסף שיחק את דמותו של מאנץ' בסדרות: "תיקים באפלה", "The Beat", "חוק וסדר: משפט וצדק", "משפחה בהפרעה", "הסמויה", "רוק 30", "ג'ימי קימל לייב" ו"קימי שמידט" של נטפליקס שם שיחק ככוכב של ספין אוף דמיוני של חוק וסדר.
ב-2016 החזיק בלזר בשיא של מספר עונות באותה דמות (22), כשהוא עובר את ג'יימס ארנס (בתפקיד מרשל מט דילון בסדרה "Gunsmoke" בין 1955–1975) ואת קלסי גראמר (בתפקיד ד"ר פרייזר קריין 1984–2004), היחידה שעקפה אותו מאז היא השחקנית ששיחקה לצידו ב"חוק וסדר: מדור מיוחד", מרישקה הרגיטאי, בתפקיד הבלשית אוליביה בנסון, שמככבת בעונה ה-24 של הדמות.
חיים אישיים
נישואיו הראשונים של בלזר היו לגייל סוזן רוס (1966–1972) והשניים לדליה דנוך (1976–1978) שני נישואיו הסתיימו בגירושים.
בלזר החלים מסרטן האשכים בשנת 1983.
בשנת 2014 אחיו הבכור, לנארד בלזר, התאבד בגיל 73 מקפיצה מבניין בן 11 קומות לאחר שאיבד את אשתו. אשתו אמילי סקווירס הייתה הבמאית של "רחוב סומסום" במשך למעלה מעשרים שנה, ומתה במפתיע בגיל 71 בשנת 2012.
לאחר פרישתו ממשחק ב-2016 עבר בלזר לגור בדרום צרפת בעיירה בולייה-סור-מר, ועסק מאז בכתיבת ספרים בנושאי קונספירציה שונים.
נפטר ב-19 בפברואר 2023 בביתו בבולייה-סור-מר בגיל 78.
אנטואן הראשון, נסיך מונקו
אנטואן הראשון, נסיך מונקו (25 בינואר 1661 – 20 בפברואר 1731) היה נסיך ריבון של מונקו.
ביוגרפיה
אנטואן נולד ב-25 בינואר 1661 בפריז, והיה בנם הבכור של לואי הראשון ממונקו וקתרין שארלוט דה גרמונט. בשנת 1683, אנטואן מונה לסגן ברגימנט הרגלים דו רואי. בשנת 1684 הוא מונה לקולונל ברגימנט סואסונואה. במהלך מלחמת תשע השנים הוא השתתף בקרב בפיליפסבורג (1688), קרב פלורוס (1690), מצור המונס (1691), ומצור נאמור (1692). ב-21 באוגוסט 1702, אנטואן נשבע למלך לואי ה-14 הצרפתי בפרלמנט בשל היותו דוכס ולנטינואה ואציל צרפתי. בשנת 1724 קיבל תואר אביר ממסדרי המלוכה הצרפתיים. הוא "השלים את ביצורי סלע מונקו, בנה את האוריאון ואת מבצר אנטואן." לבסוף הקים "חצר מבריקה בארמונו." זו הייתה דרך משופרת המחברת בין לה קונדמין ל"מצע חצי האי". מגדל אורילון שפיקד על הכבש המוביל לפאליס פרינסייה הוקם בין השנים 1707–1708.
משפחתו
אנטואן התחתן ב-13 ביוני 1688 עם מארי דה לורן, "מדמואזל ד'ארמניאק" (12 באוגוסט 1674 - 30 באוקטובר 1724), בתו של לואי, רוזן ארמניאק. נולדו להם שש בנות, שרק שלוש מהן שרדו את הינקות:
לאנטואן היו גם מספר ילדים מחוץ לנישואים:
ג'ון או'קונור
ג'ון או'קונור (באנגלית: John O'Conor; נולד ב-18 בינואר 1947) הוא פסנתרן אירי.
ראשית הקריירה
או'קונור נולד בדבלין, אירלנד. את לימודי הפסנתר החל בדבלין ומורו העיקרי שם היה ג'. ג'. או'ריילי. ממשלת אוסטריה העניקה לו מלגת לימודים ממשלתית, שאיפשרה לו ללמוד בווינה אצל המורה הנודע דיטר ובר. כמו כן השתלם במיוחד ביצירות בטהובן אצל הפסנתרן הגרמני המפורסם וילהלם קמפף. בשנת 1973 זכה או'קונור בפרס הראשון בתחרות בטהובן היוקרתית, תחרות בינלאומית לפסנתרנים בווינה. זכייה זו, בהחלטה פה אחד של חבר השופטים, העלתה אותו על מסלול של קריירה בינלאומית, ובשנת 1975 זכה בפרס ראשון בתחרות בזנדורפר.
ביצועים
הוא מופיע באירופה, צפון אמריקה, אסיה, אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד. בין התזמורות שעמן ניגן עד כה התזמורת הפילהרמונית המלכותית, התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הקאמרית הסקוטית והתזמורת הקאמרית של שטוטגרט, הקאמרטה הישראלית ירושלים, תזמורות ביפן, קוריאה הדרומית, סינגפור וניו זילנד, וכן תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של דאלאס, התזמורת הסימפונית של דטרויט ועוד בארצות הברית ובקנדה.
הקלטות
או'קונור הקליט יותר מ-20 הקלטות לחברת טלארק, בהן מכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן, שהניו יורק טיימס הגדיר כהקלטות הטובות ביותר של יצירות אלה; ארבעה כרכים של הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט עם צ'ארלס מקקראס והתזמורת הקאמרית הסקוטית; יצירות רבות של שוברט, בהן הסונאטה המאוחרת בלה מז'ור, כל האימפרומפטי והמומנטים המוזיקליים, ואלסים וחמישיית דג השמך, עם רביעיית קליבלנד; ושני כרכים של קטעי פסנתר קצרים, "קלאסיקה לפסנתר" ו"שירי סתיו". או'קונור הוא תומך נלהב בבן ארצו, ג'ון פילד, והקליט את רוב יצירותיו החשובות של המלחין, בהן כל הקונצ'רטי, הסונאטות והנוקטורנים.
תחרויות פסנתר בינלאומיות
או'קונור היה שותף לייסוד תחרות הפסנתר הבינלאומית AXA בדבלין, שהוא מנהלה האמנותי ויושב ראש חבר השופטים שלה.
הוא הוזמן לשבת בחבר השופטים של רוב תחרויות הפסנתר הבינלאומיות היוקרתיות, בהן אלה בלידס, מוסקבה (צ'ייקובסקי), וינה (בטהובן), ורשה (שופן), תל אביב (רובינשטיין), בייג'ינג, שאנגחאי, מינכן, בולצאנו (בוזוני), קלן, וויי (קלרה הסקיל), קליבלנד, סולט לייק סיטי (ג'ינה בכאואר), סידני, פרטוריה, לונדון, קולג' פארק (ויליאם קאפל), ולנסיה (חוסה איטורבי) וסיאול.
הוראה
או'קונור מכהן כיום כמנהל האקדמיה האירית המלכותית למוזיקה ואף מלמד שם בקביעות.
מאז 1997 תפס את מקום הפרופסור שלו, וילהלם קמפף, לו רחש כבוד רב, ומגיש את הקורס השנתי בפרשנות בטהובן, בווילה של קמפף בפוזיטאנו, איטליה, שם קיים קמפף קורס זה מאז 1957.
או'קונור מלמד כיתות אמן ונושא הרצאות ברבים מן המקומות שבהם הוא מופיע, כמו גם ברבים מן המוסדות החשובים להוראת מוזיקה, ביניהם ג'וליארד ומנהטן בניו יורק, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטאות טמפל, ראטגרס, אינדיאנה וסיאטל בארצות הברית בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון ובמוסדות להוראת מוזיקה ביפן, קוריאה ואוסטרליה.
אותות הוקרה
על פועלו למען המוזיקה קיבל או'קונור תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה הלאומית של אירלנד ומטריניטי קולג' (דבלין), וחברות כבוד באקדמיה האירית המלכותית למוזיקה. גם ממשלות צרפת, אוסטריה, איטליה ופולין העניקו לו אותות כבוד ועיטורים.
סופי תלמן
סופי תלמן (בצרפתית: Sophie Thalmann; נולדה ב-7 במאי 1976) היא דוגמנית צרפתייה.
ביוגרפיה
ב-1996 זכתה בתור מיס מחוז מז ובשנה זו גם הייתה סגנית למיס לורן.
ב-1997 הייתה במקום הראשון במיס לורן והתקבלה לתחרות מיס צרפת, שם היא זכתה כמיס צרפת 1998.
בשנת כהונתה בתואר היא ביקרה במקומות שונים ברחבי צרפת והייתה אורחת במגוון תוכניות טלוויזיה.
היא ייצגה את צרפת במיס תבל 1998, במיס עולם 1998 היא הייתה אמורה לקחת חלק אך לבסוף הוחלפה על ידי הסגנית שלה.
היא השתתפה במשחק הטלוויזיה "Une famille" בערוץ TF1 ובתוכנית המבצר.
ב-2004 שיחקה בפרק של אופרת הסבון "Sous le soleil", היא גם שיחקה בסרט "Fracassés".
היא הנחתה מספר תוכניות בטלוויזיה ופרסמה מספר ספרים שכתבה.
ב-2011 שפטה בתחרות מיס צרפת.
היא נשואה לפרש כריסטוף סומילון.
ג'עפר מוחמד סעד
ג'עפר מוחמד סעד (בערבית: جعفر محمد سعد; נרצח ב-6 בדצמבר 2015) היה איש צבא ופוליטיקאי תימני, מושל מחוז עדן והעיר עדן.
ביוגרפיה
סעד היה איש צבא בדרום תימן לפני איחוד תימן, ולפי הדיווחים נלחם במלחמת האזרחים בתימן ב-1994 ואחר כך חי בגלות במצרים ובאנגליה. הוא היה מקורבו ויועצו של נשיא תימן עבד רבו מנסור האדי, במלחמת האזרחים בתימן השתתף בדרגת אלוף בהגנה על העיר החשובה בדרום המדינה, עדן, מפני המורדים החות'ים. ב-9 באוקטובר 2015 התמנה כמושל עדן.
ב-6 בדצמבר 2015 נרצח סעד בהתנקשות בחייו שבוצעה באמצעות מכונית תופת שהופעלה סמוך לשיירת הרכבים בה נסע. עמו נהרגו שישה בני אדם נוספים, בהם ממאבטחיו.
ארגון המדינה האסלאמית לקח אחריות למתקפה.
אן, נסיכת אורליאן (1938)
ביוגרפיה
באפריל 1961 השתתפה אן בחתונת תרזה מריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות עם אניגו מורנו וארטגה, ופגשה את קרלוס, דוכס נוטו, אותו פגשה שוב בחתונתם של חואן קרלוס, נסיך ספרד וסופיה, נסיכת יוון ודנמרק במאי 1962, וחודשיים לאחר מכן הוזמנה אן לבית הוריו של קרלוס. בסוף 1963 כבר דיווחה התקשורת הצרפתית על הקשר בין בני הזוג, אולם מכיוון שאביה הכיר ברניירי, דוכס קסטרו כטוען לכתר של ממלכת שתי הסיציליות, סירב אביו של קרלוס לנישואים.
בשנת 1964 מת אביו של קרלוס - אלפונסו, דוכס קלבריה, וקרלוס הפך לטוען לכתר של ממלכת שתי הסיציליות, ונטל לעצמו את התואר דוכס קלבריה. לאחר מותו של אביו השיג קרלוס את הסכמתו של אביה לנישואים, וב-11 במאי 1965 התחתנו השניים בדרו. לאחר הנישואין שהו השניים בתחילה בארצות הברית, שם עבד קרלוס בצ'ייס מנהטן, ולאחר מכן בבנק הלאומי של מקסיקו. בשנת 1966 התיישבו השניים במדריד, משם הוא ניהל גם את האחזקות החקלאיות הגדולות של משפחתו בספרד, ונולדו להם 5 ילדים. בשנת 2015 מת קרלוס במדריד, ובנם פדרו, דוכס קלבריה ירש את תאריו.
משפחתה
ב-11 במאי 1965 התחתנה אן עם קרלוס, דוכס קלבריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מארינו פאליירו
חייו
במהלך כהונתו כדוג'ה, בשנת 1355 ניסה פאליירו להכריז על עצמו כנסיך ולהפוך את רפובליקת לה סרניסימה למלוכה. ככל הנראה ניסיון זה נבע מהשיטיון שבו לקה פאליירו בשל גילו בעת כהונתו (פאליירו היה בן למעלה מ-70). אצולת ונציה עצרה את פאליירו, העמידה אותו למשפט, ובסיומו נכרת ראשו. עשרה מעוזריו של פאליירו שסייעו לו הוצאו להורג בתלייה וגופותיהם נתלו מחלונות ארמון הדוג'ה הצופים לכיכר סן מרקו.
כחלק מפסק הדין נפסק כי שמו וזכרו ימחו מדברי ימי העיר (דמנאטיו ממוריאה) ולכן דיוקנו התלוי בחדר המועצה הגדולה (Sala del Maggior Consiglio) שבארמון הדוג'ה הושחר.
סיפור חייו של פאליירו תואר בדרמה מאת לורד ביירון בשנת 1820 והפך לאופרה בשם זה מאת גאטנו דוניצטי בשנת 1835.
ג'ולי כריסטי
ג'ולי כריסטי (באנגלית: Julie Christie; נולדה ב-14 באפריל 1940) היא שחקנית בריטית זוכת פרס אוסקר. הייתה דמות מובילה בחיי הזוהר של לונדון בשנות השישים. במאה ה-21 זכתה להחשב כאייקון קולנועי.
ביוגרפיה
ג'ולי כריסטי נולדה במדינת אסאם, מזרח הודו, כשאז עוד הייתה חלק מן האימפריה הבריטית. אחת משני ילדיהם של רוזמרי ראמסדן ופרנק ג'ון כריסטי, שניהל מטע תה. היא למדה במנזר בהודו (שמשם הורחקה) ואחר כך בבית ספר למשחק בלונדון. כל זאת לפני הפריצה הגדולה שלה, ב- 1961 בסדרת המדע בדיוני של ה-BBC, שנקראה "A for Andromeda".
תפקידה הגדול הראשון בקולנוע היה כְּליז בסרטו של ג'ון שלזינגר "בילי בדאי" משנת 1963. שלזינגר, שליהק אותה לתפקיד רק לאחר ששחקנית עזבה, ביים אותה גם בתפקיד הפריצה שלה, כדוגמנית הלא מוסרית דיאנה סקוט ב"דרלינג" (1965), תפקיד שהמפיקים הציעו במקור לשירלי מקליין. למרות שלמעשה כריסטי הייתה אלמונית לפני "דרלינג", היא נבחרה לגלם את דמותה של לארה אנטיפובה בסרטו רחב היריעה של דייוויד לין, "ד"ר ז'יוואגו", עיבוד קולנועי לספרו של זוכה פרס נובל בוריס פסטרנק. הסרט שיצא לאקרנים בדצמבר 1965 היה לאחד הסרטים המצליחים בתולדות הקולנוע, ולסרט שג'ולי כריסטי הכי מזוהה איתו.
ארבעה חודשים לאחר מכן, זכתה כריסטי בת ה-25 בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה ב"דרלינג" ב-1966 שיחקה בתפקיד כפול בסרט פרנהייט 451 בבימויו של פרנסואה טריפו. בהמשך היא גילמה את גיבורת ספרו של תומאס הרדי, בת־שבע אברדין בסרטו של שלזינגר הנושא את אותו השם, "הרחק מן ההמון הסוער", ובתפקיד הראשי בסרטו של ריצ'רד לסטר, "פטוליה", בו כיכבה לצד ג'ורג' סי. סקוט.
בשנת 1971 הופיעה כריסטי בשני סרטים עטורי שבחים: הדרמה הרומנטית "המקשר", זוכה פרס "דקל הזהב" בפסטיבל קאן, בו כיכבה לצד אלן בייטס ובסרטו של רוברט אלטמן, "הקלפן והיצאנית", שהביאה לו מועמדות שנייה לפרס האוסקר. במהלך שנות השבעים הופיעה בסרטים כגון "המבט" (1973), של הבמאי ניקולס רוג, הסאטירה "שמפו" (1975), בו כיכבה שוב לצד וורן בייטי (לאחר "הקלפן והיצאנית"), סרט המדע בדיוני "זרע השטן" (1977) וקומדיית הפנטזיה "השמיים יכולים לחכות" (1978) שביימו וורן בייטי ובאק הנרי. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב וקיבל 9 מועמדויות לאוסקר, אך לא לכריסטי עצמה. היא עברה להתגורר בהוליווד במהלך עשור זה, שם ניהלה מערכת יחסים מתוקשרת ביותר עם וורן בייטי בשנים 1967–1974. לקראת סיום הקשר עמו, חזרה כריסטי לבריטניה, שם היא חיה בחווה בוויילס, עד לשובה לארצות הברית שלושה עשורים אחר כך.
בשנות השמונים ניסתה כריסטי לשמור על פרופיל נמוך ונמנעה מהופעות בסרטים רבי תקציב. בין השאר כיכבה בסרט הטלוויזיה "שולחנות נפרדים" (1983), גרסה שנייה לסרטו של דלברט מאן מ- 1958. בסרט זה כיכבו פעם נוספת כריסטי ובייטס, כמו גם ג'ון שלזינגר שביים. בנוסף הופיעה בדרמה "חום ואבק" מאותה שנה, דרמת המלחמה "שובו של חייל" ובסרטו של סידני לומט "עוצמה" (1986), היחיד מבין סרטיה בעשור זה שהיה הוליוודי באופן מובהק.
מבין סרטיה במהלך שנות התשעים נמנים" "איש תחנת הרכבת" (1992) לצד דונלד סאת'רלנד, "המלט" (1996), גרסתו של קנת בראנה למחזהו של שייקספיר, סרט ההרפתקאות "לב הדרקון" (1996) בכיכובו של שון קונרי, והדרמה הרומנטית "האהבה שאחרי" (1997), שהביא לה מועמדות שלישית לפרס האוסקר. ב- 2004 עשתה סוג של קמבק כשהופיעה בשלוש הפקות הוליוודיות מצליחות: "טרויה", בו גילמה את תטיס, אמו של אכילס, "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" (השלישי בסדרה) ו"למצוא את ארץ לעולם לא", הדרמה הביוגרפית על חייו של ג'יימס מתיו ברי, מחבר הספר "פיטר פן". לאחר מכן הופיעה בסרט הספרדי זוכה פרס "גויה", "הסוד מאחורי המילים". בשנת 2007 השתתפה בסרט "הרחק ממנה" בו בתפקיד חולת אלצהיימר, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב.
חייה הציבוריים והפרטיים
כריסטי מעולם לא נישאה, ואף הבהירה מפורשות שאין בכוונתה לעשות זאת. שותפה לחיים, מאז 1979 הוא עיתונאי הגארדיאן, דנקן קמפבל. הוא זה שדרבן את כריסטי לשוב ולהתגורר בלוס אנג'לס, שם קמפבל פועל במסגרת עבודתו. מאז שנות השבעים כריסטי מעורבת חברתית בסוגיות רבות, כמו זכויות החיות, הגנת הסביבה והמירוץ הגרעיני. כמו כן הביעה פעמים רבות הזדהות עם הפלסטינים ותמכה בארגון "הקמפיין לסולידריות עם פלסטין" ובארגונים פרו-פלסטיניים נוספים.
הפארק הלאומי דאצ'יגאם
היסטוריה
הפארק נוסד בשנת 1910 על ידי המהרג'ה של אזור ג'אמו וקשמיר במטרה לשמש כמקור מים נקיים לעיר סרינגאר שנמצאת במרחק של כ-22 ק"מ ממנו.
הפארק הלאומי דאצ'יגאם נקרא כך כזכר לעשרת הכפרים שפונו מהשטח לטובת הפארק, הוא שופץ והוגדר לראשונה כגן לאומי בשנת 1981 ומתוחזק כיום על ידי הרשויות המקומיות.
פאונה
הזן העיקרי שחי בפארק הלאומי הוא אייל קשמירי, אך מתגוררים בו עוד מינים אחרים:
חפלה
החפלה הושפעה רבות מתרבות בני עדות המזרח, ושזורה בהתפתחות הזֶמר המזרחי הישראלי החל משנות ה-60. עת כונו ערבי שירה בציבור "חפלות", כשהמפורסמות שבהן נערכו בכרם התימנים. חפלות אלו היו נחוצות לצמיחתם של זמרים, בשעה שהממסד שלט בכל תחנות הרדיו ומנע השמעת מוזיקה מזרחית. בין להקות החפלות החלוציות מאותה תקופה נמנים "השובלים", "צלילי הכרם" ו"צלילי העוד", וכן הזמרים סולימאן הגדול, דקלון, חופני כהן, אהובה עוזרי, בעז שרעבי ופלפל גורג'י.
אף שבתרגום חופשי מהשפה הערבית "חפלה" פירושה מסיבה, בהקשר המוזיקלי מתייחסת לקונצרט או אירוע מוזיקלי גדול.
תנועת אור
תנועת אור לפיתוח ויישוב הנגב והגליל היא תנועה מיישבת הפועלת לפיתוח וקידום ההתיישבות באזורי הנגב והגליל. התנועה יזמה את הקמתם של שבעה יישובים חדשים בנגב ובגליל – מרחב עם, מצפה אילן, אליאב (שם קודם: חרוב), באר מילכה, רתמים, גבעות בר, כרמית, חירן ושיזף. כמו כן יישבה התנועה 23 גרעיני התיישבות צעירים ביישובי הפריפריה.
מלבד הקמת היישובים וגרעיני ההתיישבות, הקימה התנועה את מרכז המידע הארצי להתיישבות בנגב ובגליל המעניק הכוונה וסיוע למשפחות המתעניינות במעבר לנגב או לגליל. לפי נתוני התנועה, סייע המרכז למעבר של מעל ל־49,000 תושבים ליישובי הנגב והגליל; התנועה הקימה גם את מרכז המבקרים "השער לנגב" בית בלומפילד, ויצירת אימפקט חברתי של מאות אלפי מוטבים ואימפקט כלכלי של למעלה מ-12 מיליארד ₪ עד היום (ע"פ KPMG). התנועה מפעילה שדולה בכנסת לחיזוק הפריפריה.
פעילות התנועה
תנועת אור נוסדה בשנת 2002 על ידי רוני פלמר (המשמש יושב ראש ומנכ"ל התנועה) שבשנת 2000 היה ממקימי היישוב סנסנה, אופיר פישר, ניר בלושטיין וזאביק יעקובוביץ'.
התנועה פועלת ללא מטרות רווח, בשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה, הסוכנות היהודית, רשויות מקומיות וקק"ל. במסגרת פעולתה חידשה וחיזקה התנועה את פעילות שדולת נגב־גליל בכנסת, הקימה עשרות מבני ציבור וקהילה ביישובים בנגב ובגליל וייסדה את מרכז המבקרים "שער לנגב" בעיר העתיקה בבאר שבע.
תנועת אור מפעילה את מרכזי המידע לנגב ולגליל, הכוללים מידע מקיף על היישובים, המועצות והרשויות בנגב ובגליל, בתחומי המגורים, התעסוקה, התרבות, החינוך וההטבות. מרכז המידע מיועד למשפחות, גרעינים וקבוצות המהווים קהלי יעד פוטנציאליים להתיישבות בנגב ובגליל.
אלי יאני
קריירה
יאני גדל בכפר סבא כבן יחיד להורים שעלו ממצרים. הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא ובעונת 1975/1976 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת על ידי המאמן שלמה שרף, בגיל 16.5. בעונה זו העפיל עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה. בעונת 1976/1977 הבקיע שער בניצחון 7–1 על מכבי פתח תקווה, הניצחון הגבוה ביותר בתולדות המועדון, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה. במקביל למשחקיו בקבוצת הבוגרים, שיחק יאני גם בקבוצת הנוער של המועדון והבקיע צמד בחצי גמר גביע המדינה לנוער במשחק בו הודחה קבוצתו על ידי מכבי נתניה. כמו כן זומן לראשונה לנבחרת הנוער. ב-1981 הוביל יאני כקפטן את הנבחרת לזכייה במדליית הארד במכביה ה-11, והוא עצמו זכה בתואר מלך השערים של הטורניר.
בעונת 1977/1978 היה שותף לעלייתה של הפועל כפר סבא בחזרה לליגה הבכירה. בעונת 1978/1979 הוא דורג במקום השלישי בטבלת מלך שערי הליגה עם 14 שערים, וזכה בתואר תגלית השנה. יאני הוביל את כפר סבא לזכייה בגביע המדינה בשנת 1980 לאחר ניצחון 4–1 על מכבי רמת עמידר במשחק הגמר, תוך כדי שהוא קובע שיא בכך שהבקיע שער בכל אחד משלבי הטורניר, כולל שער הניצחון בחצי הגמר. בעונה זו זומן לראשונה לנבחרת ישראל ונכלל בסגל הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1982.
בעונת 1981/1982 זכה עם הפועל כפר סבא באליפות הראשונה בתולדותיה, לאחר שהבקיע 13 שערים ובישל ארבעה נוספים. יאני הבקיע את השער המכריע בניצחון 2–1 על מכבי נתניה במשחק העונה. בזכות הישג זה העפילה כפר סבא בעונה שלאחר מכן למשחקי גביע האינטרטוטו.
בעונת 1982/1983 זכה יאני עם כפר סבא בתואר "אלוף האלופים", אך לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגת המשנה. בעונה שלאחר מכן הוא הוביל את כפר סבא בחזרה לליגה הבכירה עם 11 שערים, כולל צמד במשחק המכריע על העלייה. באותה שנה הוא שיחק במדי הנבחרת האולימפית במוקדמות אולימפיאדת 1984, וסיים כמלך השערים של הטורניר בצוותא עם אלי כהן.
בשנת 1984 היה יאני ממקימי ארגון שחקני הכדורגל בישראל, והנהיג אותו כמזכ"ל הראשון, בצוותא עם יו"ר הארגון אבי כהן, להישגים רבים, וביניהם הכרה בכדורגלנים כשכירים והסרת תקרת השכר לכדורגלנים.
בתחילת עונת 1984/1985 עזב יאני את כפר סבא והצטרף להפועל תל אביב. בעונת 1985/1986 הבקיע ארבעה שערים וזכה עם הפועל תל אביב באליפות. בסך הכל שיחק שנתיים בהפועל תל אביב, והבקיע במדיה 9 שערים בליגה, ובסך הכל 11 שערים בכל המסגרות. בתקופה זו נכלל בסגל נבחרת ישראל למוקדמות מונדיאל 1986.
לפני פתיחת עונת 1988/1989 עבר יאני לבית"ר ירושלים, במדיה הבקיע 10 שערים. יאני אף תרם תרומה משמעותית לזכייה בגביע המדינה, עם שער שוויון בשמינית הגמר ובישולים ברבע הגמר ובחצי הגמר.
בעונת 1989/1990 חזר יאני לכפר סבא והוביל אותה להעפלה לפלייאוף העליון של הליגה, ולזכייה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 בהארכה על שמשון תל אביב במשחק הגמר. בעונה זו הבקיע 13 שערים בכל המסגרות.
יאני החמיץ את עונת 1990/1991 לאחר שנאלץ לעבור ניתוח. בעונתו האחרונה כשחקן פעיל (1991/1992) הוא שיחק בהפועל טייבה בעמדת הבלם, הבקיע חמישה שערים והוביל את הקבוצה לליגה הארצית.
לאורך הקריירה שלו הבקיע יאני 161 שערים, מתוכם 99 בליגה הבכירה בישראל, והיה 6 פעמים מלך השערים של הפועל כפר סבא. יאני זכה להיכלל בנבחרת העונה כחלוץ, כקשר וכבלם. בנבחרת ישראל רשם 10 הופעות וכבש שער אחד, ולזכותו גם הופעה אחת בנבחרת "שאר העולם היהודי" שערכה משחק ראווה במשחקי המכביה ה-11, נבחרת שהורכבה מהשחקנים היהודים הטובים בעולם. נבחר להרכב כל הזמנים של הפועל כפר סבא.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש החל יאני לנהל את בית הספר לכדורגל של הפועל כפר סבא, בתקופתו גדל מספר השחקנים מ-50 ל-250. לאחר מכן אימן יאני את הקבוצה הבוגרת, ב-1995 הוביל את הפועל כפר-סבא לעלייה לליגת העל, תוך שבירת שיא מועדון: הסיום הטוב ביותר של העונה עם רצף של חמישה ניצחונות, וב-1996 הוביל את כפר סבא לגמר גביע הטוטו. לאחר שסיים את תפקידו בקבוצת הבוגרים עבר לנהל את מחלקת הנוער של הקבוצה ונשא בתפקיד לסירוגין במשך שלוש שנים, במהלך אותן שלוש שנים זכו קבוצות המחלקה בשתי אליפויות, גביע, העפילו לשני גמרים נוספים ושתי קבוצות עלו לליגה הבכירה.
במשך השנים מאז פרש שימש יאני כפרשן בתוכנית שירים ושערים, וכן כפרשן המשדר למערכת שמע מיוחדת המשמשת עיוורים הנמצאים באצטדיון.
ב-30 ביוני 2013 הועברו זכויות הניהול של הפועל כפר סבא לידיה של קבוצת משקיעים הכוללת את יאני, סתיו שחם ועמותת אוהדי הקבוצה. קבוצת הניהול קיבלה את המועדון לאחר ירידתו לליגה א', ובתוך עונה אחת חזרה הקבוצה לליגה הלאומית. במאי 2014 העביר את מניותיו לשחם ועזב את המועדון.
בשנת 2017 החל לשמש כסקאוט בנבחרות הצעירות של ישראל.
נכון לשנת 2022 מנהל יאני סניף של בנק דיסקונט.
ברצ'ו
ברצ'ו (באנגלית: Brecqhou או Brechou) הוא אחד מאיי התעלה שבתעלת למאנש, השוכן מערבית לאי סרק. שטחו של האי הוא כ-809 דונם, והוא מהווה שטח חכור של סרק - חלק מהבייליוויק של גרנזי (אף שהחוכרים הנוכחיים מתנגדים לבעלות סרק על האי). האי מופרד מהאי סרק במצר ים רדוד הקרוי מעבר גויו (Le Goulliot Passage).
בדומה למרבית שמות האיים בתעלת למאנש, מקורו של שם האי בנורדית עתיקה. הסיומת "הו" (hou) מקורה במילה הנורדית העתיקה "הולם" (holm) שמשמעה "אי" או "איון", והקידומת "ברקה" או "ברצ'ה" מקורה במילה "צוק".
בהתאם לחוק משנת 1951 חוכר האי זכאי לשבת בפרלמנט של סרק. מאחר שנתונה מחלוקת בין החוכרים השונים באשר לזכות החכירה על סארק, החוכרים דייוויד ופרדריק ברקלי (שני אחים, חוכרי האי משנת 1993) דורשים עצמאות מסרק, ולאות עצמאותם נוהגים באי בכלי רכב, ואף בנו מנחת מסוקים באי - שני אמצעי תחבורה האסורים על פי חוקי סרק.
החוכר הקודם של האי, לאונרד ג'וזף מטצ'ן, חוכר האי משנת 1966 ועד מותו ב-6 באוקטובר 1987, עיצב לאי דגל, הזהה לדגל סרק, למעט שלט האצולה של מטצ'ן שהופיע ברביע הימני התחתון של הדגל. דגל זה נחשב על פי כללי שלטי האבירים דגל אישי, ואינו מהווה דגל רשמי של האי. מטצ'ן אף הנפיק בולים לאי בשנת 1969. החוכרים הנוכחיים הנפיקו בולים לאי מדי שנה מאז שנת 1999.
סאות' ביקון (אנטארקטיקה)
סאות' ביקון או דרום ביקון או ביקון דרום (באנגלית: South Beacon) היא פסגה נישאת, בדרום רמת ביקון, בהרי קווטרמיין, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,210 מטרים מעל פני הים, והיא מתנשאת מעל רכס שטוח, המקשר בין סאות' ביקון להר וסט ביקון (שנמצא 2.8 קילומטרים מצפון לסאות ביקון), ולהר איס ביקון (שנמצא 2.8 קילומטרים מצפון-מזרח לסאות' ביקון).
מקור השם
שמה של רמת ביקון ניתן לה על ידי הארטלי פראר, גאולוג שהיה חלק מהמשלחת האנטארקטיקה הבריטית (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901– 1904).
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959).
הראלד סונד
הראלד סונד (בנורווגית: Harald Sunde; נולד ב-9 במרץ 1954) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 2009–2013.
ביוגרפיה
סונד נולד בהורדל ב-9 במרץ 1954. ב-1973 הוא החל ללמוד בבית הספר הצבאי לפרשים והיה התלמיד המצטיין במחזור. ב-1974 הוא הוצב בבריגדה הצפונית, ולאחר מכן חזר לבית הספר לפרשים, כמדריך. ב-1976 הוא החל ללמוד בבית הספר למלחמה, וב-1979 הועלה לדרגת לויטננט. ב-1983 הוא הועלה לדרגת קפטן. בין 1987–1989 הוא למד במכללת הבונדסוור בהמבורג והועלה לדרגת מאיור. ב-1992 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים. ב-1996 הוא נשלח לבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח האכיפה. ב-1999 למד במכללת המלחמה של ארצות הברית. בשנת 2000 הוא הועלה לדרגת בריגדירן-גנרל.
בשנת 2003 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה למפקד זרוע היבשה. ב-1 באוגוסט 2005 מונה לראש המחלקה למבצעים ותכנון חירום במשרד ההגנה. ב-15 בנובמבר 2006 קודם לדרגת גנרל-לויטננט. ב-30 בספטמבר 2009 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-19 בנובמבר 2013 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
פיינשטיין
פינשטיין (Feinstein; באנגלית נהגה פיינסטיין או פיינסטין) הוא שם משפחה יהודי ממקור גרמני שמשמעותו אבן חן. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מרסל דיפרה
מרסל דיפרה (בצרפתית: Marcel Dupré, 3 במאי 1886 – 30 במאי 1971) היה נגן עוגב, פסנתרן, מלחין ופדגוג צרפתי.
קורות חייו
מרסל דיפרה נולד ברואן (נורמנדי) למשפחה מוזיקלית ונחשב לילד פלא. בשנת 1904 נכנס לקונסרבטואר בפריז, שם למד אצל שארל-מארי וידור ואחרים. ב-1914 זכה דיפרה בפרס רומא על הקנטטה "פסיכה". בשנת 1936 התמנה לפרופסור לנגינה ולאלתור בעוגב בקונסרבטואר של פריז.
דיפרה התפרסם בנגינה ביותר מ-2,000 רסיטלים לעוגב ברחבי אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה, ביניהם סדרת רסיטלים בת 10 קונצרטים של מכלול יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, בשנת 1930 (בקונסרבטואר) ובשנת 1931 (בארמון טרוקדרו), שתי הסדרות בנגינה בעל פה, ללא תווים.
בשנת 1934 החליף דיפרה את שרל-מארי וידור כנגן עוגב בשם בלבד בכנסיית סן סולפיס בפריז, משרה בה התמיד עד מותו בשנת 1971.
משנת 1947 עד 1954 היה מנהל הקונסרבטוריון האמריקאי, השוכן באגף לואי החמישה-עשר בטירת פונטנבלו ליד פריז. בשנת 1954 החליף דיפרה את קלוד דלווינקור כמנהל הקונסרבטואר, שם נשאר עד 1956. דיפרה מת ב-1971 סמוך לפריז.
כמלחין, הוציא תחת ידו קשת רחבה של יצירות ובסך הכול 65 מספרי אופוס. הוא לימד שני דורות של נגני עוגב ידועי-שם, ביניהם רולאנד פאלצ'ינלי, ז'אן לנגלה ואוליבייה מסייאן. פרט למספר יצירות משובחות לנגני עוגב שאפתנים (כגון 79 כוראלים אופוס 28) רוב המוזיקה לעוגב של דיפרה נעה בדרגת הקושי מבינונית לקיצונית ואחדות מהן מציבות לנגן דרישות טכניות כמעט בלתי אפשריות (למשל, "אווקאסיון", אופוס 37, "סוויטה", אופוס 39, "שני מתווים", אופוס 41, "חיזיון" אופוס 44).
מבין יצירותיו, המושמעות והמוקלטות ביותר הן אלה שנכתבו בראשית הקריירה שלו. בתקופה זו כתב את "שלושה פרלודים ופוגות" אופוס 7 (1914), שהפרלוד הראשון והשלישי מתוכם (בייחוד זה בסול מינור, על מהירותו ועיטוריו הפנומנליים ואקורדי הדוושה שלו) הוכרזו בלתי ניתנים לנגינה על ידי לא פחות מווידור בכבודו ובעצמו. ואכן, הם קשים כל כך לביצוע, שבמשך שנים אחדות היה דיפרה נגן העוגב היחיד שהצליח להשתלט עליהם.
נוסף לכתיבתו הפוריה, ערך דיפרה יצירות עוגב של באך, הנדל, מוצרט, ליסט, מנדלסון, שומאן, סזר פרנק וגלאזונוב. כמו כן כתב מחקרים על אלתורי עוגב בשני כרכים (1925 ו-1937), ניתוח הרמוני (1936), קונטרפונקט (1938), פוגה (1938) וליווי מזמור גרגוריאני (1937), נוסף למסות על בניית עוגב, אקוסטיקה ופילוסופיה של המוזיקה.
אף כי הדגש שלו כמלחין היה על העוגב, רשימת יצירותיו המוזיקליות של דיפרה כוללת גם יצירות לפסנתר, תזמורת ומקהלה, מוזיקה קאמרית ומספר עיבודים.
אמנון לוי
אמנון לוי (נולד ב-18 באוגוסט 1955) הוא עיתונאי, מחזאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
לוי גדל בראשון לציון. בן זקונים לשאול, פועל בבית חרושת לשמן שעלה מסוריה, וגניה לוי. שירת כמורה למקצועות הקשר בבה"ד 7 כקשר בסדיר וכלוחם בגדוד באוגדת צאלים במילואים. לוי למד פילוסופיה והיסטוריה בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה כעיתונאי ומחזאי
החל את דרכו בעולם התקשורת כדובר מפ"ם. כמו כן שימש כעוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת חייקה גרוסמן. ב-1983 ניגש לראיון עבודה בגלי צה"ל, ונדחה על ידי יוסי עבאדי בטענה כי הוא מזוהה פוליטית בעוד שדובר רצ התקבל במקומו. לאחר מכן עבר לעיתון "חדשות" שבו עבד עשר שנים, ובמסגרתו היה כתב בכנסת, סיקר את משרדי התקשורת, הקליטה, האנרגיה והדתות; כתב בניו יורק, כתב לענייני חרדים, פרשן ובעל טור סאטירי במוסף. עיקר עבודתו העיתונאית סיקרה את החרדים ובשנת 1988 כתב הספר "החרדים", העוסק בחברה החרדית, שנכתב על בסיס ניסיונו ככתב לענייני חרדים, והיה לרב-מכר.
אמנון לוי הוא גם מחזאי, שכתב יחד עם רמי דנון שישה מחזות:
בשנים 2014–2015 כתב טור אישי במגזין "ליברל".
קריירה בטלוויזיה
במקביל לעבודה בעיתונות הכתובה החל לוי להגיש את התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית. לוי היה המנחה הראשון של תוכנית זו עם עלייתה לאוויר בשנת 1991 והנחה אותה במשך כשנתיים עד שנת 1993. במקביל, במשך חמש שנים הנחה את התוכנית "ערב חדש". אחר כך עבר להגיש את התוכניות הפוליטיות "השבוע" ו"בארבע עיניים" בשידורי טלעד בערוץ 2.
בשנת 1997, כאשר התפטר יאיר לפיד מהגשת תוכנית הבידור "סוגרים שבוע" ב, לוי מונה להחליפו לתוכנית אחת, ולבסוף היה למגיש הקבוע. ביולי 1998 חתם על חוזה בלעדי עם שידורי "טלעד" בערוץ 2, ובסוף 1998 החל להגיש בימי ראשון את תוכנית האירוח "פותחים שבוע". עם חילופי ימי השידור בין זכייני ערוץ 2, באוקטובר 1999, עברה התוכנית לימי שישי וחזרה לשם "סוגרים שבוע".
בתחילת 2001 חזר להגיש את תוכנית האקטואליה "השבוע" בימי חמישי ב"טלעד".
בשנת 2002 החל להגיש את תוכנית התחקירים "שומר מסך", שעברה לערוץ 10 בנובמבר 2005, לאחר סיום שידוריה של הזכיינית "טלעד" בערוץ 2. ב"שומר מסך" הרבה לוי לבקר תופעות של בירוקרטיה צרכנות וחשיפת מעשי הונאה.
בשנת 2011 החל להנחות את תוכנית התחקירים "פנים אמיתיות" בערוץ 10, שהחליפה את "שומר מסך".
באפריל - מאי 2012 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית "חרדים" שערך יחד עם איתי דנקנר. בשלושת הפרקים ששודרו הציג לוי את חייו של הציבור החרדי בישראל. הסדרה זכתה לרייטינג של 16.4% בממוצע, והפכה בכך לסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר בתולדות הערוץ. באוגוסט 2012 שידר תוכנית המשך על חרדים אנוסים.
באוגוסט 2013 הגיש את הסדרה הדוקומנטרית בת ארבעה פרקים "השד העדתי" בערוץ 10 שעסקה בשסע העדתי בישראל בין אשכנזים ומזרחים. הסדרה עוררה דיון ציבורי על הפער העדתי בישראל, כשהציגה את הפער הכלכלי, החברתי והמעמדי מהזווית המזרחית. במסגרת הסדרה, הביא אמנון לוי מחקרים, ראיונות ומפגשים אישיים.
ביוני 2016 הגיש את הסדרה הדוקומנטרית "החרדיות" (בת ארבעה פרקים) בערוץ 10.
בפברואר 2019 הגיש בערוץ 13 הסדרה "הגאנגסטרים", על עולם הפשע.
החל מ-16 בינואר 2019 מגיש לוי את תוכנית האקטואליה היומית "שש - אמנון לוי" בערוץ 13.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "השגרירות".
חיים אישיים
לוי נשוי בשנית, לאמנית והבלשנית ד"ר ענבל רשף, ואב לשניים. מתגורר בתל אביב. מגדיר את עצמו כאתאיסט.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
עיניים שלי (סרט)
משחק ודמויות
ירון שני עובד עם צוות שחקנים-לא-מקצועיים (Non-Actors) אשר אינם מקבלים תסריט ומאלתרים את הסצנות שלהם במקום. הצילומים בסרט נעשו בטייק אחד וללא חזרות. השחקן ערן נעים היה קצין משטרה בעברו והוא שיחק תפקיד מרכזי גם בעג'מי. על תפקידו בסרט זה, זכה נעים בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ביקורות
"עיניים שלי" התקבל באהדה רבה מצד רוב מבקרי הקולנוע בישראל. שמוליק דובדבני היה הראשון לכתוב על הסרט באתר ynet לאחר הקרנת הבכורה העולמית בפסטיבל ברלין שמדובר ב"יצירה תובענית ומסקרנת שעוד נשמע עליה רבות. זהו סרט תובעני [...] אין בו רגע של הפוגה, וכל סצנה בו משדרת אותנטיות נדירה בנוף הקולנוע הישראלי." לאחר שיצא הסרט לאקרנים בארץ בהפצה מסחרית, הוסיף דובדבני שמדובר ב"סרט עוצמתי ומעיק, שאי אפשר להתיק ממנו את המבט. שיטת הבימוי יוצאת הדופן, המשחק האותנטי ועבודת הצילום המרשימה - זהו קולנוע נדיר וטהור."
אורי קליין כתב באתר הארץ ובמוסף גלריה שמדובר ב"אירוע מכונן בתולדות הקולנוע הישראלי" ושהסרט "מסתמן כאחת היצירות הייחודיות ביותר שהופקו כאן". עוד הוסיף שהסצינות "מהפנטות אותנו בעוצמתן הקולנועית המצטברת – במיוחד מאחר שהן מבוצעות על ידי צוות שחקנים משובח ונעזרות בדיאלוגים מדויקים להפליא, אולי המדויקים ביותר ששמענו בסרט ישראלי מזמן רב". בנוסף כתב על "טרילוגיה על אהבה" שהיא "מעלה את הקולנוע הישראלי העכשווי קומה נוספת, ואולי מעצם מהותה גם שלוש קומות נוספות."
יעל שוב כתבה באתר טיים אאוט שמדובר ב"חוויית צפייה עזה וחונקת מבחינה רגשית", גידי אורשר כתב ש"הסרט הוא ללא כל ספק אחד החסדים המעטים שמעניק הקולנוע שלנו לצופים ולחברה בישראל" ומרלין וניג כתבה באתר סלונה שמדובר ב"יצירת מופת שלא תרפה ממכם זמן רב ושתלמד אתכם המון, ובייחוד, עד כמה אפשר ליצור ולחדש בתוך אמנות הקולנוע."
ערן נעים זכה בשלל מחמאות על הופעתו הראשית בסרט; יעל שוב אמרה כי "אי אפשר להגזים בשבחים על הופעתו הפוצעת", איתן ווייץ הוסיף ש"האיש הזה עושה את כל הסרט" וגידי אורשר כתב שנעים "נושא על כתפיו הרחבות את הכאב המתגבר כולו". אבנר שביט שיבח את עבודת הבימוי של שני וכתב ש"בעיקר מפליאה הדרך העוצמתית בה הוא מוציא את המיטב משחקנים לא מקצועיים, ובראשם ערן נעים בתפקיד הראשי." יונתן גת כתב על נעים שהוא "מגדולי שחקני הקולנוע בישראל בכל הזמנים. [...] מעולם (דגש על מעולם) לא ראיתי משחק אמין כזה בסרט ישראלי. מעולם. ואני יכול לחשוב על מאות שחקנים בינלאומיים מעולים, שהמשחק שלהם נופל ממש מרמת האמינות של ערן בסרט הזה."
מאידך, נשמעו גם קולות ביקורת: אבנר שביט ביקר בחריפות את הטרילוגיה בוואלה! וכתב "למרות ההתלהבות הרבה שיש בתעשייה המקומית סביב שלושת הסרטים [...] הם פורנו של אומללות ומופת של ניצול, נצלנות ומניפולטיביות, וחמור מכל - יש בהם יותר משמץ של האשמת הקורבן וסימפתיה לאלימות. הכישרון הרב שבו הם נעשו, הופקו, לוהקו ובוימו רק הופך אותם למרתיעים עוד יותר." יאיר רוה כתב בכלכליסט "אני לא חושב שאי פעם שנאתי כך סרט. גם בסרטים שלא אוהבים מוצאים מדי פעם נקודות זכות, אבל לא כאן. [...] הרגשתי שהסרט תוקף אותי ומתעלל בי, בדיוק כמו שהבמאי עושה לדמויותיו ולשחקניו. ללא אמפתיה, ללא חסד, ללא עידון, סרט שכולו אכזריות, שהופק בכל השיטות הקולנועיות שאני מתנגד להן."
פרסים ומועמדויות
בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-30 הסרט היה מועמד לארבעה פרסים; הסרט הטוב ביותר, הבימוי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והליהוק הטוב ביותר - מתוכם זכה בפרס הבימוי (ירון שני) ופרס השחקן (ערן נעים). כמו כן, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר וחביב הקהל בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בנוסף, הסרט היה מועמד לפרס חביב הקהל בפסטיבל ברלין וערן נעים היה מועמד לפרס השחקן הראשי בתחרות "אסיה פסיפיק".
הפקה
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שהופקה על ידי נעמי לבארי וסער יוגב מחברת בלאק שיפ בשיתוף עם מייקל רוטר מחברת The post republic. הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, ARTE ,yes ו-מועצת הפיס לתרבות ולאמנות. הוא מופץ על ידי Alpha Violet, חברת מכירות עצמאית שבסיסה בצרפת, וחברת רד קייפ.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ראיונות
אברהם בן יעקב הדנפי
שנות פעילותו
במשך שנים רבות שנת לידתו המדויקת של אלעיה לא הייתה ידועה, ונקבעה על ידי חוקרים רבים בראשית המאה ה-18 על בסיס אזכורו כעד בשטר מכירה של ספר תורה משנת 1738. עם זאת, בכתב יד שחלקו הוא פרי חיבורו, על שנות הרעב והמגפה שהתרחשו בשכם בשנת 1786 (הנמצא באוסף של ספריית מנצ'סטר אשר בבריטניה - קטלוג רוברטסון עמ' 376 MS Or. 2691) מעיד אלעיה על עצמו כי היה בן 67 בזמן המגפה, ומכאן ששנת לידתו המדויקת היא 1719.
אברהם אלעיה הוא צאצא למשפחת הדנפים, שיצא לה מוניטין בעדה השומרונית, בשל היותה בית האב הגדול ביותר (עד עצם ימים אלה) בקרב העדה. מקורה של המשפחה הוא משרידיה האחרונים של קהילת דמשק, שנכחדה כליל בתחילת המאה ה-17, סביב המאורע החשוב שהתרחש בימים ההם - מותו של הרבן האחרון מבני פינחס, שלמיה בן פינחס, בשנת 1624. תולדות המשפחה מובאים בחיבורו של בן אחר למשפחה - עבדאללה בן מרג'אן אלדנפי - "משפחת הדנפים" ('עאילת הדנפים').דודו של אלעיה הוא אבי משפחת הדנפים בדורו, משלמה בן אב סכוה בן אברהם, שככל הנראה מתוך תיאורי הערצתו של אברהם, היה חונכו ומורהו. אחיו הבכור של אברהם הוא, שלמה בן יעקב, מי שירש את מקומו של דודו כראש המשפחה, והיה אדם בעל השפעה רבה בקרב העדה. על שלמה בן יעקב סופר כי נשא שבע נשים בזו אחר זו, אך לא הצליח להקים לו זרע. שמם של שלמה ואברהם הנ"ל, נקשר גם בסיפור עזיבתו של הכהן הגדול טביה בן יצחק את העיר שכם, והגירתו תחילה ליפו ואחר כך לקהילת השומרונים בעזה, למשך ארבע שנים, בהן חסה בצילו של הזקן אב זהותה אל מטרי. טביה הכהן הגדול באותם ימים, נשא לאישה את אחותם הצעירה של אברהם ושלמה, שנפטרה מצער בשל הסכסוך שפרץ בין בעלה ובין שלמה המוזכר. סופו של הסיפור הוא, במשלחת שיורדת לעזה על מנת להחזיר את הכהן טביה, ובראשה עומדים, שני בני יעקב, שלמה ואחיו אברהם . אח נוסף של אברהם, היה צדקה בן יעקב, שהיה לראש משפחה נכבדה, ושבניה תפסו משרות מכובדות בממשל המקומי בשכם. אחד מצאצאי משפחה זו, הוא יעקב אלשלבי הנודע.
אלעיה, היה איש רב פעלים: פייטן שחיבר בשלוש השפות: עברית, ארמית וערבית, פרשן, מדקדק ועסקן ציבור, המעורב בחייה המדיניים של העדה באזור מחיתם. בכרוניקות ההיסטוריות השומרוניות, מוזכר אלעיה כאדם אמיד, שיזם ותרם מכספו לרכישת חלקת האדמה בראש הר גריזים לקיום זבח הפסח, כמי שחידש את בית הכנסת בשכם, כמי שרכש קרקע בצלע ההר להקמת בית קברות עבור בני העדה וכמי שיזם ותרם לשיפוץ קברי הכהנים הגדולים שבכפר עמרתה. לאחר מותו ועד שנת 1820, נאסר שוב על השומרונים לעלות על ההר לשם הקרבת זבח הפסח, והם המשיכו לקיימו, בחצר בית הכנסת שבעיר בשכם, או בצלע ההר.
רעש האדמה שבשנת 1759 והמגפה של שנת 1786
בשנת 1759 פקד את הארץ רעש אדמה גדול, שלא פסח אל עדת השומרונים בשכם, וגבה ממנה קורבנות. בשנת 1786 פרצה מגפה בכל חלקי הארץ ובפרט בעיר שכם.
בכתב יד שנשתמר (MS Or. 2691) בספרייה הבריטית, מספר אברהם בן יעקב, על המגפה וימי הבצורת, שהתחוללו בישראל בימים ההם, ועל השפעתם על הקהילה הקטנה בשכם. קהילה שמנתה בימים ההם פחות מ 200 נפשות. ככל הנראה, ישנו בתיאור המובא בכתב היד הנ"ל, תוצאה של מספר אירועים כגון רעש אדמה (שהתרחש כאמור ב 1759), מגפה ובצורת, שלא בהכרח התרחשו באותה תקופה. בתיאורו של אברהם הוא כותב כך (בתרגום לעברית מתוך תרגומו לאנגלית של פרופ' חסיב שחאדה) :"'בשם אלוהים הרחמן והרחום, שממנו נבקש העזרה. הוי, הוא אשר הגיע בימים אלה, ואתם התוהים על כוחו של האל, היווכחו במה שהתרחש בימים האלה בשנת 1201 (להיג'רה). בשנה זו היא שנת 1201 [היג'ריה] (1786 לספירה) התקיימה מגפה בעיר [שכם] וכ־4,000 נפשות מתו בשל כך. מספר קבוצתנו [בני העדה בשכם] היה כ 100 נפשות, שמתוכן נפטר כחמישית בערך, ביניהם גברים, נשים וילדים. אנשים חשו וסבלו כאב רב. [בתרגום הפשוט: חשו כאב]. בנוסף לקשיים אלה, עלו המחירים בחדות, והתרחשה הבצורת בדיוק בימים בהם הובל היבול לגריסה. [ימי הקיץ] מחירו של סאה אחד [יחידת מידה מעוקבת של תבואה וחומרים יבשים כמו שעורה, סוכר, עדשים] של חיטה, היה חצי גרוש והפך לזלוט אחד [מטבע טורקי שמייצג שלושת רבעי הגרוש]. אלמלא האל אשר הקל על ייבוא חיטה מן הים, ממדינות גלית [אי ליד סרדיניה] ומלטה, המחיר של סאה אחד של חיטה היה זהב אחד. מדי שבוע הובאו ספינות [לחוף יפו] הנושאות חיטה, שעורה, תירס, עדשים, תמרים, חרוב, שעועית, עדשים, חומוס קלוי, בצל, צימוקים, דבש ואורז. יהי רצון, שהקב'ה יפתח אותה [יפו] ו [אנשי העם] מהאזורים הללו יתחילו להציב בה את מראותיהם[??]. הרעב החמיר, ורוב האנשים הסובלים בגלל האסון הזה, מכרו את רוב חפציהם והתהלכו כמעט עירומים. מצב הרוח של האנשים החמיר, ושי מי שמתו כמתוך יאוש. איש לא דיבר על כך, אך יש ביניהם מי שנאלצו לאכול את בשר המתים. [לאחר שהוצאו מקבריהן] הם ריסקו את העצמות ואכלו אותן. מי ייתן והאלוהים ירחם עליהם. בני העיר איבדו את עקרונותיהם ונימוסיהם. בשל חומרת הרעב, שהשפיע אף על האנשים ההגונים [בעלי הצניעות] באופן קיצוני, ואלה החלו לקבץ נדבות, הן בציבור והן בנסתר. מספר רב של קבצנים זרים הגיעו [שהחלו להתפשט כארבה, במקור הערבי] ממצרים ומחברון [עיר אדוננו, הרחמן - אברהם] ומאזורים מדרום לשכם. הם היו בכל מקום. הם החלו להטריד [את האנשים] בבתים וברחובות העיר. כמה מהם הפתיעו אנשים ואף גנבו את חפציהם. היו בין תושבי שכם שמסרו את ילדיהם שלהם, בין אם ילד או ילדה, לסוחרי עבדים כדי למכרם, אך קונים לא נמצאו. הסמטאות, הרחובות והשווקים היו מלאים בהם [ילדים למכירה]. יללותיהם גרמו למצוקה לכל מי שחשש מאלוהים. הם [הילדים] החלו למות בהמוניהם. החורף הגיע בעיכוב, והפחד של האנשים רק גדל. אכן, הסיבה לכך היא מה שקרה בשנה שעברה [1785]. אנשים פחדו מהבצורת של השנה השנייה. הידלדלות המעיינות וריקנות הבארות.... הובילה למחירים הבאים: צנצנת של שמן זית עלתה 20 זלוטים. צנצנת שמן שומשום 16 זלוטים; צנצנת דבש עלתה 25 זלוטים; 'ראטיל' [ פאונד] של חמאה הייתה במחיר של ארבעה זלוטים; הצרות של האנשים גברו, והם חוו קשיים עד כי לא יכלו לסבול זה את זה. אדם התחיל לשנוא את ילדיו בגלל הנסיבות המצויות, הרעב, השחיתות [?]. הוסף לכך, את המחסור באמצעים, היעדר המוצרים וחנויות הסוחרים שנסגרו. בעלי תוהמת [?] של חלק מהעולם היו מלאים [?] / בקן [?] וכאשר מישהו ברחוב נשא בידו תפוז, היו הקבצנים מתאספים סביבו כדי לחטוף את הקליפות. הכפריים חיסלו את החתולים. הם החלו ללכוד אותם ולאכלם, עד כי נכחדו החתולים מן העיר בעוד שרוב הזרים נתפסו לביצוע מעשי שוד על הכביש המהיר '"
בבית אחר הוא כותב :
ועוד הוא מוסיף :
ובבית ט' הוא מוסיף :
חיבורו של אל-אעיה על מלחמתו של ט'האר אל עמר ובעלי שכם
בכתב יד אחר, גם הוא פרי חיבורו של אברהם אלעיה, והשמור עד עצם היום הזה בידי משפחת הכהן עמרם בן יצחק, מספר אלעיה על מלחמתו של השייח המפורסם ט'האר אל עמר, עם בעלי שכם. מזכרונותיו הכתובים של אלעיה, משנת 1771, ניתן ללמוד כי היה פקיד בכיר בחצרו של מושל שכם, בן אחיו של השליט סולימאן פאשה, צאלח מוסטפא פחא ממשפחת טוקאן. אלעיה מספר כי לקח חלק במלחמה בעמדו לצד משפחת טוקאן, ובהדפו, יחד איתם, את צבאו של טאהר אל עמר. את קורות המלחמה ההיא, מתאר אלעיה בחוברת קצרה, ומבליט בה אירועים הקשורים בעובדת היותו שומרני. כך למשל הוא מספר, כי במהלך המלחמה חל חג הפסח השומרוני ביום השישי, ובני העדה חגגהו בחצר בית הכנסת, " ללא קריאות הלל וגבורה" מאחר שחששו מצבאו של טאהר אל עמר. "והיה אצלנו באותו יום השישי חג הפסח, ועשינו את הקרבן בסתר בגן בית הכנסת בלי קריאת הלל וגבורה " ("זאפאת") במקום אחר הוא מספר, על כניסתו של צאלח מוסטפא בק לעיר יפו בלווית נכבדים, וביניהם הוא עצמו, כמו גם נכבדים שומרונים נוספים. "...כאשר הגיע אליו (אל מוסטפא בק) הכתב, יצא מיד ברכיבה משכם, ושלח את אחיו עם מספר רובים לפניו. ליפו נכנס רק הוא בעצמו, כשאיתו הבכים (??) והמנהיגים והפרשים, וחלק מנכבדי שכם והש'ייחים של הסביב, וכותב הזיכרון הזה הנכנע, ומבני עדתנו. עם כבודו בא קהל גדול. שמנו פעמינו ראשונה לכור (כפר קטן בנפת טל כרם), ושהינו בא לילה ויום, ומשם הלכנו בערב אותו יום למגדל יפו, הקרובה למבצר אנטיפטרס ועמדנו שם" במקום אחר מזכיר אלעיה שוב, את עובדת היותו שומרוני, וכי בעקבות כך, נאלץ לרגל יום השבת, לשבת בכפר סלפית, עד למחרת היום. ביום ראשון מיהרו הוא ועוד כמה מבני עדתו, להשיג את אדונו, שהתקדם כבר הלאה. סופו של סיפור, הושלם בידי בעל כתב היד, הכהן הגדול עמרם בן יצחק, המספר כי בפעם השנייה בה פשט ט'האר עמר על שכם, הוא כבש אותה, ומושלה מוסטפא בק, ברח ללבנון. מאוחר יותר, כאשר השלטון העותמאני השמיד את צבאו של ט'אהר, שב מוסטפא בק טוקאן לשכם, והמשיך לשלוט בה.
חיבוריו של אלעיה
אלעיה חיבר חיבורים רבים, ובתחומים מגוונים. מפעלו אולי הגדול ביותר, הוא הפירוש לתורה בן החמשת אלפים עמודים, אותו כתב יחד עם הזקן טביה בן אב זהותה המטרי. פירוש המבוסס על פירוש קודם, בו החל דודו משלמה. כתב היד הזה נמצא כיום, באוניברסיטה הלאומית שבברלין. קטעים ממנו פורסמו על ידי שמעון (זיגמנוד) הנובר, בתחילת המאה הקודמת. כמו כן, חיבר אלעיה, חיבורים בתחום הדקדוק וההגייה, כגון: חיבור על המילים הדומות בתורה במבטאן, חיבור בדבר הקריאה בתורה, חיבור בדבר סימני הניקוד, וחיבור נוסף בדבר ההגייה הנכונה של עשרים ושתיים האותיות. כתבי היד של חיבורים אלה נמצאים עד היום, בספרייתם של משפחת הכה"ג אבישע בן פינחס. פיוטיו השונים בארמית ובערבית, של אברהם אלעיה, תפסו לאורך הדורות מקום של כבוד בקרב קהילת השומרונים, ונאמרים עד היום בבתי הכנסת בימי המועדים. ביחד עם הכה"ג, טביה בן יצחק, הם מכוננים את מתכנת התפילות לארבעה עשר ימי המשמרת, ולשבתות הראשונה והשנייה של החודש הראשון.
אלעיה אחראי לכמה מהחיבורים היפים והמוכרים ביותר, הנאמרים בימינו בבית הכנסת. בין הידועים שבהם יש את החיבורים הבאים:
אברהם אלעיה מת, ככל הנראה, בשנת 1786 (בגיל 67) – היא שנת המגפה, כחמישים ושמונה ימים, לאחר מותו של ידידו הכהן הגדול טביה בן יצחק. יש מי שאיחרו את מותו עד לשנת 1787/ 1788.
יחסי דומיניקה–שווייץ
יחסי דומיניקה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קהיליית דומיניקה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין קהיליית דומיניקה כוננו ב-1988 - עשר שנים לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך מוגבלים ואינם נרחבים בהתאם לגודלה של המדינה".
אין הסכמים מיוחדים בין דומיניקה לבין שווייץ.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 18 שווייצרים חיו בדומיניקה. הסחר שבין המדינות הוא קטן. הסחר שבין שתי המדינות הוערך בשנת 2018 בשווי של 2.1 מיליון פרנקים שווייצרים כאשר כל הסחורה היא ייבוא דומיניקני משווייץ.
הליך מדורג (התאזרחות)
הליך מדורג הוא כינויו של הליך שבו מוענקת אזרחות ישראלית לאזרח זר, בן זוג של אזרח ישראלי (לרבות בני אותו מין), אשר איננו זכאי לאזרחות מכוח חוק השבות, אם נישא לאזרח ישראלי ואם לא.
הדרוג במתן האזרחות נועד לבחון את כנות קשר הנישואים בין בן הזוג הישראלי לבן הזוג הזר, כדי למנוע מצב של נישואים רק עבור קבלת אזרחות ישראלית.
ההליך המדורג רלוונטי בעיקר לאזרח ישראל שנישא לבן או בת זוג זרים בישראל ובחו"ל, בין שהוא הכיר את בן או את בת הזוג הזרים בישראל (לדוגמה – עובד זר השוהה בישראל כחוק או באופן בלתי חוקי) ובין שהכירו את בני הזוג הזרים בחו"ל.
התניות לתהליך
התהליך יתבצע אם מנהל האוכלוסין מוצא כי המועמד עומד בתנאים הבאים:
שהות במעמד מבקר
על המועמד לשהות בישראל כדין. אם בן הזוג הזר שוהה מחוץ לישראל ובשל מדינת לאומיותו הוא נדרש לאשרת כניסה לישראל טרם הכניסה, עליו לקבל אשרת מבקר מסוג ב-2 בקונסוליה הישראלית במקום מושבו, על יסוד בקשה למתן מעמד שהגיש בן הזוג הישראלי בלשכת מינהל האוכלוסין. אשרת המבקר במסגרת ההליך המדורג ניתנת בדרך כלל למשך חודשיים.
שהות במעמד עובד זר
לאחר כחודשיים של שהות בישראל, ובכפוף לשיקול דעת של משרד הפנים, יקבל בן הזוג הזר אשרת עבודה מסוג ב-1, אשר מאפשרת לו לעבוד באופן חוקי אצל כל מעסיק בישראל ללא צורך בהיתר העסקה. אשרת עבודה מסוג ב-1 במסגרת ההליך המדורג ניתנת לתקופה של שישה עד עשרה חודשים במקרה בו בני הזוג נשואים. אם בני הזוג אינם נשואים האשרה ניתנת לשנה, ויש להאריכה מדי שנה עד ל-3 שנים.
שהות יושב ארעי
לאחר תקופה של כשנה ממועד כניסתו לישראל (עבור בן זוג נשוי) או של 3 שנים (במקרה בו בני הזוג אינם נשואים), מונפקת לבן הזוג הזר אשרה מסוג א-5 (רישיון לישיבת ארעי – כללי), המעניקה מעמד של תושב ארעי בישראל. אשרה מסוג א-5 ניתנת למשך שנה, ובמשך ההליך המדורג היא מוארכת מדי שנה במשך ארבע שנים. האשרה מקנה לבן הזוג הזר זכויות סוציאליות מלאות במוסד לביטוח לאומי ועל פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, וכן תעודת זהות ישראלית.
שהות מעמד קבע
לאחר ארבע שנים וחצי לפחות מתחילת ההליך המדורג, רשאים בן או בת הזוג הזרים להגיש בקשה לקבלת תושבות קבע או אזרחות ישראלית ולזכות בכך למעמד זהה לזה של בני זוגם הישראלים. במקרה בו בני הזוג אינם נשואים יכול הזר לקבל מעמד של תושב קבע, ולאחר מכן להגיש בקשה להתאזרחות.
פירוק הזוגיות
במקרה שבו מתפרק הקשר הזוגי שבין בן הזוג הישראלי והזר בעיצומו של ההליך המדורג, שוקל מינהל האוכלוסין כל מקרה לגופו, כאשר הפרמטרים המרכזיים הנלקחים בחשבון הם: במקרה של גירושים בזמן ההליך לקבלת אזרחות, ייפסק ההליך ובן-הזוג הזר יידרש לעזוב את הארץ, גם אם יש לבני-הזוג ילדים משותפים.
בעקבות עתירה לבג"ץ הוגמש הנוהל במקצת לגבי אלמנות של ישראלים שהחלו בהליך התאזרחות, אולם נקבע שמעבר לכך אין חובה על המדינה להעניק אזרחות במקרים אלו.
לוסיאן פטיפה
לוסיאן פֶּטיפָּה (בצרפתית: Lucien Petipa; 22 בדצמבר 1815 – 7 ביולי 1898) היה רקדן בלט צרפתי בתקופת הבלט הרומנטי של המאה ה-19, אחיו של מריוס פטיפה, מנהל הבלט המפורסם של הבלט האימפריאלי הרוסי. הוא נולד במרסיי ומת בורסאי.
פטיפה, בנו של ז'אן-אנטואן פטיפה, היה הפרשן המקורי של רבים מתפקידי הגברים הראשיים בתקופה הרומנטית, שעבד עם כוריאוגרפים ידועי שם, בהם ז'אן קוראלי, בין השאר. התפקיד המפורסם ביותר שיצר היה, מן הסתם, אלברט, דוכס שלזיה (שנודע בהמשך כרוזן אלברכט) בבלט בן שתי המערכות ז'יזל, בשנת 1841, מול הבלרינה האיטלקייה קרלוטה גריזי, שהבלט נוצר למענה. בין 1860 ל-1868 היה מנהל הבלט באופרה של פריז ובשנים 1872 ו-1873 ניהל את תיאטרון לה מונה בבריסל.
מחנה הפליטים אל-ירמוכ
מחנה הפליטים אל-יַרְמוּכּ (בערבית: مخيم اليرموك, תעתיק מדויק: מח'ים אלירמוכ) הוא מחנה פליטים פלסטינים בדמשק שבסוריה, והמרכז הגדול ביותר של פליטים פלסטינים בסוריה. המחנה שוכן בדרום-מזרח דמשק, בתוך גבולותיה המוניציפליים, כ-8 ק"מ ממרכזה. בסמוך לו נמצאים מחנה הפליטים פלסטין ושכונת א-תדאמון. בשנת 2002 היו רשומים במחנה 112,500 פליטים, ובשנת 2011 עמד המספר על מעל 144,000.
היסטוריה
אל-ירמוכ הוקם בשנת 1957 על שטח של 2.1 קמ"ר על מנת לשכן פליטים פולשים. המחנה לא הוגדר רשמית כמחנה פליטים, אף על פי שהפליטים הרשומים בו מקבלים סיוע מאונר"א, סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם. הרחובות במחנה נקראו על שמות הערים והכפרים השונים מהם באו הפליטים: טבריה, חיפה, עכו, לובייה אל ג'אעורה ועוד.