cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרישיון הציבורי הכללי של גנו
ה-GPL הוא בראש ובראשונה רישיון Copyleft, שמשמעו שיצירות נגזרות ישמרו תחת אותם תנאי רישיון. תחת הפילוסופיה הזאת, ה-GPL מעניק לתוכנת מחשב זכויות של תוכנה חופשית ומשתמש ב-Copyleft כדי להבטיח שהחירות תישמר, גם אם העבודה שונתה או שודרגה.
מטרה
מטרת הרישיון היא לשמור על החופש של תוכנה שהופצה ככזו, מבלי שאחר יוכל לנכס אותו לעצמו או "לקטוף" את פירות המאמץ של אחרים. למקבל תוכנה בעלת רישוי שכזה יש את החופש להריץ את התוכנה לכל מטרה שהיא, לחקור וללמוד את התוכנה, לשנות ולשפר אותה, להעתיק ולהפיץ את התוכנה בכל צורה שהיא, ובלבד שישמר החופש שלה.
הרישיון לא מונע מכירה של תוכנה. רישיון תוכנה חופשית בהכרח יתיר שימוש מסחרי בתוכנה. אולם באותה מידה אין אפשרות למנוע מאחרים להפיץ את אותה התוכנה, ולכן בפועל ברוב המקרים תוכנות ברישיון זה זמינות בחינם, ועסקים שמפיצים תוכנות בצורה הזאת בדרך כלל מתמקדים בגביית תשלום על שירותים הנלווים לתוכנה כמו שיפור, עדכון, תחזוקה, הפצה, שיווק, ייעוץ ותמיכה.
ה־GPL מחייב לשחרר את הקוד רק למשתמשים בתוכנה ולא לציבור הרחב, כך שאם עושים שימוש בתוכנה באופן אישי, אין צורך לשחרר את הקוד. כמו כן, אם חברה מסוימת עושה שינויים בתוכנה אבל לא משחררת את השינויים ללקוחות אלא רק משתמשת בהם בצורה פנימית, החברה לא מחויבת לשחרר את הקוד המעודכן לציבור.
על מנת למנוע בלבול, נוסח הרישיון עצמו אינו נמצא תחת רישיון ה-GPL. הרישיון שמור בזכויות יוצרים שאוסרות לשנות את הרישיון. אך לפי ה-FAQ של GPL, כל אחד יכול לשנות את הרישיון כל עוד משתמשים בשם אחר לרישיון, לא מזכירים את השם "גנו" ומסירים את המבוא.
גרסה 1
הגרסה הראשונה של הרישיון נכתבה בשנת 1989. היא כיום כמעט לא בשימוש (פרט למודולי פרל רבים אשר רישיון השימוש של רבים מהם הוא הרישיון האומנותי או ה־GPL מגרסה 1 ומעלה).
גרסה 2 (GPLv2)
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1991, נכתבה גרסה 2. גרסה זו תיקנה מספר בעיות טכניות. במקביל לה נכתב רישיון ה־LGPL. בשנת 1999 יצאה גרסה 2.1 של ה־LGPL עם מספר תיקונים טכניים. שתי הגרסאות הללו נפוצות בשימוש עד היום, מכיוון שמשתמשים רבים מסתייגים מגרסה 3 של הרישיון.
גרסה 3 (GPLv3)
גרסה 3 נכתבה באמצע שנות ה־2000, בתהליך ניסוח שארך מעל לשנה. הגרסה הסופית יצאה בשנת 2007. הגרסה החדשה כללה תיקונים רבים, כגון התאמה טובה יותר לחקיקה מחוץ לארצות הברית, פתרון בעיות בשימוש ביחד עם קוד ברישיון אפאצ'י 2.0, ועוד. LGPL ו־AGPL (גרסאות 3 של שניהם) נוסחו בהסתמך על נוסח ה־GPL, בתוספת סעיף החרגה אחד. אולם היו גם כמה שינויים שנויים במחלוקת. בפרט החמרת היחס למגבלות פטנטים ולמגבלות ניהול זכויות דיגיטלי. כל הקוד של פרויקט גנו, וכן של פרויקטים נוספים (כגון סמבה) שינו את הרישיון לגרסה 3.0. אחרים (כגון רוב מפתחי ליבת לינוקס) סירבו לשנות את הרישיון.
ראו גם
רישיונות דומים לתוכנה חופשית:
ועידת קוויבק (1943)
ועידת קוויבק (נודעה לימים גם בשם ועידת קוויבק הראשונה) הייתה מפגש של מנהיגים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערכה בעיר קוויבק שבקנדה מה-17 ועד 24 באוגוסט 1943. משתתפיה היו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל וראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג. הוועידה נערכה במצודת קוויבק ובטירת פרונטנאק. שם הקוד שלה היה קוודרנט (Quadrant).
בנוגע למלחמה מול יפן הוסכם כי יש להגביר את הפעילות המלחמתית נגדה על מנת לכלות את משאביה, לנתק את נתיבי התחבורה שלה ולכבוש בסיסים קדמיים, שמהם ניתן יהיה לתקוף את איי הבית של יפן.
תוכן ההחלטות האסטרטגיות שנתקבלו בוועידה הועבר לידיעת מנהיגי ברית המועצות וסין.
בוועידה התקיימו שיחות בנוגע לשיפור התיאום בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה בנוגע לפיתוח נשק גרעיני. רוזוולט וצ'רצ'יל חתמו בוועידה על הסכם קוויבק בין מדינותיהם בנוגע לשימוש באנרגיה גרעינית.
בנוסף גינו המנהיגים את מעשי הזוועה שביצעו הגרמנים בפולין, ופרסמו הצהרה משותפת בנוגע לארץ ישראל שתחת שלטון המנדט, במטרה להביא לרגיעה באי השקט שם.
גפידים
הגפידים (בלטינית: Gepidae; אצל ביאוולף - gifδas) היה שבט גרמאני מזרחי, שדיבר ככל הנראה ניב קרוב לזה של הגותים והואנדלים. שמו יצא בעולם במיוחד על שום ניצחונם על ההונים לאחר מות מנהיגם אטילה ההוני, בשנת 453. מדינתו, הייתה ידועה כ"גפידיה" או ממלכת הגפידים, השתרעה במאה השישית אחה"ס ברובה בשטחי מערב ודרום רומניה וכן בחלקים ממערב הונגריה, סלובקיה וסרביה של היום. הגפידים אימצו את הדת הנוצרית האריאנית. מדינתם, שבירתה הייתה לפרק זמן סירמיום (בסרביה של היום), נפלה תחת מתקפותיהם של האווארים והלומברדים.
מקור הגפידים והופעתם בזירת ההיסטוריה
בראשיתם, שהו הגפידים בסמוך לים הבלטי קרוב לשפך נהר הויסלה (כולל באי ספסיס), ובמרוצת השנים הדרימו בעקבות הגותים אל עבר שטחי רומניה (דאקיה דאז) והונגריה של ימינו, במאות השלישית הרביעית וחמישית לספירת הנוצרים. ההיסטוריון הגותי שמוצאו נחשב לגפידי, יורדנס (Jordanes), שחי באמצע המאה השישית לספירה, מזכירם לראשונה בספרו על "מוצאם ומעשיהם של הגותים" ומפרש את שמם כנובע מהמילה "גפנטה" (gepanta), קרי, "לאט, איטי" או "איטיים". ככל הנראה היה זה כינוי בעל משמעות שלילית ומגחכת, של "עצלנים".
באמצע המאה השלישית, עדיין בשטח פולין של היום הם דחפו דרומה את שכניהם הבורגונדים. שמם מוזכר בשנת 269 כשבמקביל עם הגותים התקיפו הגפידים לראשונה עמדות של הרומאים לאורך הגבול בריין ובדנובה. באותה שנה, בימי הקיסר הרומי קלאודיוס השני הם היו חלק מברית שאורגנה על ידי הגותים לצורך מתקפות על הרומאים כגמול על תבוסה קודמת. בעוד הגותים השתלטו על שטח דאקיה, הגפידים נקלעו בהתחלה לאזורים הרריים ומכוסים יערות עבותים בין אזורים מאוכלסים על ידי הסרמאטים, כולל זקרפטיה, מחוז מרמורש, אזור "טיסאהאט" וצפון המישור ההונגרי של היום.
היו שיושבו על ידי הקיסר הרומי פרובוס (282-272) כ"קולונים" (coloni) על גדות הריין בגרמניה ועל גדות הדנובה. עוד באמצע המאה ה-3 לערך דחף מלכם הראשון, פסטידה (Fastida), את אנשיו למלחמות וכיבושים צבאיים. פסטידה דרש משכניו הגותים לפנות לו אזורים למחיה שבשליטתם. כשנתקלו בסירוב יצאו לקרב. יחד עם בני בריתם הוונדלים, בסביבות 290 התעמתו עם מלך הגותים, "אוסטרוגותה" ונכשלו. זאת בקרב בעיר בשם גאלטיס (Galtis) על נהר אואהה (Auha) שמיקומם לא ידוע. יש כאלה סבורים שהקרב גאלטיס התנהל ממזרח לקרפטים. בשנת 291 התנהל עוד עימות צבאי -הפעם בין קואליציה גפידית - ונדלית ובין טייפאלים וטרווינגים אי-שם, כנראה בצפון טרנסילבניה. ככל הנראה גם ידו של מקסימיאנוס, הקיסר השותף לשלטון שלדיוקלטיאנוס, עמדה, באמצעות תככים דיפלומטיים, מאחורי הצתת הסכסוכים הבין-גרמאניים הללו, כפי שהעיד נאום רשמי על טקטיקה זו ומטבעות זהב מתקופתו שנמצאו באוצר גפידי בשימלאו סילבניי
בשרות ההונים. המלך ארדאריק
בשנת 375 נאלצו יחד עם האוסטרוגותים להיכנע להונים ולהצטרף כלוחמים לצבאם. הם זכו להערכה רבה בעיני ההונים על שום אומץ לבם. תחת פיקודו של המלך ארדאריק, שהועלה לכס המלכות, ככל הנראה, על ידי אטילה מלך ההונים, ושנהנה ממעמד של בכיר יועציו, סייעו הגפידים לאטילה בקרב במישורים הקטאלונים או קרב מאוריאקום, שהתנהל בצפון גאליה בשנת 451 נגד ברית של רומאים, ויזיגותים ופרנקים. באירוע זה הם ניהלו קרב מקדים קשה עם הפרנקים.
קרב נדאו והתפשטותם בדאקיה
משנפטר אטילה ב-453, הביסו המלך הגפידי ארדאריק ובני בריתו מקרב האוסטרוגותים, ההרולים, הסואבים, הרוגים, והסקירים את ההונים שבראשות בנו של אטילה, אלאק, בקרב המפורסם על הנחל נדאו (Nedao), אולי יובל של הנהר סאווה. בתקופה זו נכנסו הגפידים לאזור הרי הקרפטים בדאקיה והצליחו להשיג דמי חסות שנתיים מהאימפריה הרומית השכנה. בדאקיה הם ישבו במישור המערבי, על נהרות הטיסה, קריש, מורש, בגה וטימיש. בין השאר הגפידים השיגו שליטה על מכרות המלח בטרנסילבניה.
הם שלטו גם מזרחה עד לקרפטים המזרחיים והנהר אולט. התחילו לפלוש והתיישב גם באזור סרביה ומונטנגרו של היום. ממזרח לאולט ולקרפטים, אחרי נסיגת ההונים, הגיעו שבטים סלביים.
יריבות מחודשת עם האוסטרוגותים
גם במחצית השנייה של המאה ה5 המשיכו המתיחויות בין הגפידים ובין האוסטרוגתים שחיזקו את ממלכתם תחת הנהגתו של תאודוריק הגדול. בשנת 488 ניסו הגפידים לחסום את דרך האוסטרוגותים דרומה על הנחל אולקה (Ulca) על ידי קיבאלה (Cybalae). הם נעזרו בשורה של עגלות מלאות דגן וניצלו את התחתית הבוצית של הנחל, כדי למנוע מהגותים לחצות את הנחל. תאודוריק, שפיקד על לוחמיו, מצא לבסוף מקום מעבר מוצק יותר והצליח לחדור דרך העמדות הגפידיות. בהמשך הוא הנחיל לגפידים תבוסה בסמוך לבירתם סירמיום (סרמסקה מיטרוביצה) דהיום, (Sirmium). כעבור שש-עשרה שנה, בשנת 504, תאודוריק, שנשא בעצמו כאשה ראשונה בת של אלמונד הגפידי, הדף את הגפידים מהאזור הפאנוני עד לאזור שכבר יושב על ידיהם מזרחית לדנובה שבין בלגרד (אז Singidunum) וסירמיום. מספר רב של גפידים הצטרפו לכוחות האוסטרוגותיים בכיבושיהם באיטליה. בין השנים 523–526 הם אף שיחקו תפקיד חשוב בהגנת הגבול של הממלכה האוסטרוגותית עם גאליה.
שיא הממלכה עם עיר הבירה סירמיום. מלוכתו של קונימונד
לאחר שעזבו האוסטרוגותים את פאנוניה לכיוון איטליה, התבססו שוב הגפידים באזור שהוזכר בסרביה של היום, וחידשו בו את ממלכתם שמרכזה היה סירמיום. שיאה של ממלכה זו היה משנת 537 ואילך, תחת שלטונו של המלך קונימונד שטבע מטבעות זהב שנשאו את דיוקנו ושתחום שיפוטו נפרש ככל הנראה עד למואסיה מדרום לדנובה ואפשר שאף עד דוברוג'ה. את מתקפתו נגד הביזנטים בשנת 539 תיאם קונימונד עם המלך הפרנקי תאודפרט שהתקיף באיטליה. אחרי שחצה את הדנובה הביס קונימונד את הגנרל הביזנטי קאלוק, שנהרג בקרב. הגפידים שלטו כעת על אוכלוסייה סלבית רבה.
במשך כעשור הם התירו תנועה חופשית של הסלבים דרומה מעבר לדנובה. בשנת 550 עזרו הגפידים לקוטריגורים לתקוף את אזור תראקיה.
התבוסה מידי הלומברדים והאוורים
ברם, לבסוף יצאה נגדם האימפריה הביזנטית בברית שכרתה עם הלומברדים בשנת 546. הקיסר ביזנטי יוסטיניאנוס הראשון התיר ללומברדים להתיישב בפאנוניה כ"פדראטי" (foederati), לוחמים נספחים לצבא הביזנטי. בקרב אספלד בשנת 552 נחלו הגפידים תבוסה קשה מידי הלומברדים בפיקודו של אלבוין ונכבשו סופית על ידיהם ועל ידי האווארים בשנת 567.
הכרוניקות הלומברדיות מייחסות את הניצחון על הגפידים רק לעצמם ולמלכם, בעוד הכרוניקונים הביזנטיים מבליטים, כנראה בצדק, את חלקם של האווארים. החאן שלהם, באיאן הראשון, הוא זה שהנחיל למעשה תבוסה על הכוח המרכזי של הגפידים ובראשם המלך קונימונד. האחרון נהרג בקרב ובייאן חאן הפך את גולגולת יריבו לגביע והגישו כמתנה לבן בריתו אלבוין, מלך הלומברדים.
בד בבד, המפקד הגפידי של סירמיום, אוּסדיבאד, הסגיר עצמו ומסר את המבצר לכוחות הביזנטיים והמפקד הביזנטי החדש, בונוס, הצליח למנוע מהחאן האוורי ומפרשיו לכובשו. יורש העצר הגפידי, רפטילה, מצא מקלט בקונסטנטינופול לצד ראש הכנסייה האריאנית של האווארים, הבישוף תראסריק.
בשנת 568 המשיכו הלומברדים את מסעותיהם לכיוון צפון איטליה וגפידים רבים הצטרפו אליהם. אך חלק אחר מהגפידים נשארו בשטחי פאנוניה וסרביה של היום, תחת שלטונם של הפולשים החדשים, הלא-גרמנים, האווארים. האווארים (Eurasian Avars), עם ממוצא טורקי - מונגולי, השתלטו על דאקיה ועל פאנוניה. בשנים 599–601. רבים מהיישובים הגפידים בבלקן נהרסו בידי הכוחות הביזנטיים של הקיסר מאווריקיוס, תחת פיקודם של פריסקוס, פטרוס וקומנטיולוס.
במאה השביעית עוד נעשה על ידי סופרים ביזנטיים שימוש בשם "גפידיה" על-מנת לתאר את אזור הבאנאט-אולטניה אשר בדרום-מזרח רומניה של היום. עוד תזכורת על אוכלוסייה גפידים מציינת נוכחותה לאחר נפילת הממלכה האוורית ובעת פלישת המדיארים. עם זאת, תם פרק הגפידים בהיסטוריה. כאמור לעיל, יורדנס, ההיסטוריון של הגותים, היה ככל הנראה בעל שורשים גפידיים משל עצמו.
דתם ותרבותם - ממצאים ארכאולוגיים
במאה ה-5 - 6 קיבלו הגפידים את הדת הנוצרית האריאנית משכניהם הגותים.עדויות חומריות על תרבותם נמצאו בעיקר באתר הקבורה. אתרים אלה משקפים גם את הריבוד הסוציו-אקונומי בחברתם. לשכבה הענייה יותר היו בתי קברות שהשתרעו על שטחים גדולים. אנשי האריסטוקרטיה הגפידית הובאו אחרי מותם למבני קבורה על שטחים קטנים. להבדיל מהגותים, נהגו הגפידים להיקבר עם נשקם ושריוניותיהם. בקברי העשירים נמצאו גם תכשיטים וחפצים קשורים לאמונתם הנוצרית.
קברות ואוצרות גפידים נתגלו (בחלקם הרב שדודים מזמנים קדומים) במערב טרנסילבניה ברומניה ובהונגריה מזרחה לנהר טיסה, כמו האוצר משימלאו סילבאניי והקברות מאפאהידה באוצרות מאפאהידה נתגלו בין היתר ערכות רתמה לסוסים לרבות רסנים ואוכפים - המקושטים ברונדלות ובמוטיבים של נשרים. מוטיבים של נשר, המופיעים גם על אבזמים - אופייניים גם לגפידים וגם לגותים. על טבעות נמצאו צלבים. מבני הקבורה באפאהידה דומים לקברו של מלך ממלכת בורגונדיה, כילפריך הראשון, מלך בורגונדיה, שהיה בן זמנם.
הקרמיקה האופיינית לגפידים כוללת כוסות בצורה של חתך-חרוט כפול (bitronconic), כדים בעלי קנה, קרמיקה מוטבעת וכו'.
קישורים חיצוניים
I.M.Ţiplic, S.I.Purice (coord) ''Relaţii interetnice în spaţiul românesc. Populaţii şi grupuri etnice (sec II î. Hr. - V d. Hr Sever Dumitraşcu, Florin Sfrengeu cap.Relaţii interetnice în Dacia occidentală in secolele IV-VI'', Bibliotheca Septemcastrensis, XXI Editura Altip, Alba Iulia 2006 ,
בוב סאפ
רוברט מלקום סאפ (באנגלית: Robert Malcolm Sapp; נולד ב-22 בספטמבר 1973) הוא קיקבוקסר, לוחם אומנות משולבת, מתאבק, שחקן קולנוע ושחקן פוטבול אמריקני. רוב קריירת הלחימה של סאפ התרחשה ביפן, שם הופיע בפרסומות, תוכניות טלוויזיה ואפילו אלבום מוזיקה שנקרא זמן סאפ.
ב-2005 הופיע סאפ בחידוש לסרט הקולנוע משנת 1974 משחק מכור. ב-2008 שיחק בסרט "Player 5150" לצד סקוט איסטווד.
קשה בלעדיך
קשה בלעדיך הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת והיוצרת הישראלית שרון ליפשיץ. הוא יצא כסינגל מאלבום הבכורה שלה, "קולנוע", שיצא לאור ב־1985.
אפרת גוש הקליטה גרסת כיסוי לשיר במסגרת הפרויקט "אז. עכשיו." של המפיק חיים שמש, שבו חודשו שלושה אלבומים ישראליים, בהם "קולנוע" של ליפשיץ. תמיר גורדין ושלי לוי (בתה של ליפשיץ) הפיקו את החידוש לאלבום. נינט טייב ביצעה גרסת כיסוי לשיר בעונה השנייה של הסדרה "השיר שלנו". ליאנה עיון ביצעה גרסת כיסוי לשיר בפרק 15 של הסדרה "PPS". גאלה קוגן ביצעה גרסת כיסוי לשיר בסדרה "דני הוליווד". רז שמואלי שרה את השיר באודישן שלה בעונה הראשונה של התוכנית "The Voice ישראל".
ביקורת
יוסי חרסונסקי תיאר את לחן השיר כ"קסום". הוא המשיך:.
נעם גיל כתב ב־ynet על השיר ועל האלבום "קולנוע", שיצא לאור כשהיה ילד:
הצלחה
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־18 ביוני 1985 וצעד שבעה שבועות, עד 20 באוגוסט 1985, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום ה־14 ב־23 ביולי 1985.
פורמוסוס
פורמוסוס (בלטינית: Formosus; 816 – 4 באפריל 896) כיהן כאפיפיור בשנים 891–896.
ביוגרפיה
פורמוסוס, שהיה בן 75 בעת בחירתו, היה בעבר הבישוף של פורטו-סנטה רופינה. בשנת 864 הוא מונה לנציג האפיפיור בבולגריה, על פי הצוואה של בוריס הראשון, מטרופולין בולגריה. אולם, מבחינת החוק הכנסייתי, הקמתה של המועצה המטרופוליטנית לא הצליחה. בשנים שלאחר מכן הוא מילא כמה משימות דיפלומטיות עבור האפיפיור. בשנת 875 הוא ניהל משא ומתן עם קרל הקירח על ההכתרה שלו. שנה לאחר מכן, האפיפיור יוחנן השמיני הדיח את פורמוסוס מתפקידו, לאחר שפעל בניגוד להוראותיו. אולם הוא הוחזר לתפקידו כעבור כמה שנים, על ידי האפיפיור מרינוס הראשון, ושימש שוב כיועץ האפיפיור.
פורמוסוס מפורסם בכך שהוצא מקברו תשעה חודשים לאחר מותו, כדי לעמוד ל"משפט", שנודע מאוחר יותר כ"מועצת הגופה". פורמוסוס הואשם בהפרה של חוק הכנסייה, כששימש כבישוף של רומא (האפיפיורות), וגם כבישוף של מחוז אחר.
פורמוסוס שהוצא מקברו, נוקה והולבש בבגדי אפיפיור, הושב על כיסאו, נשפט על ידי האפיפיור סטפנוס השישי (יורשו של בוניפקיוס השישי) ונמצא אשם. גזר הדין היה ביטול כל הצווים שהוצאו על-ידו. בגדי האפיפיור נקרעו מעל גופו ושלוש מאצבעותיו נכרתו. לאחר אירועים אלו הושלכה גופתו אל נהר הטיבר. הגופה נמצאה מאוחר יותר על ידי נזיר ולאחר מותו של סטפנוס השביעי הוחזרה לבזיליקת פטרוס הקדוש.
הנס תילו שמידט
הנס תילו שמידט (בגרמנית: Hans-Thilo Schmidt; 13 במאי 1888 – 19 בספטמבר 1943) כונה אשֶה או מקור D. פעל כמרגל אשר מכר סודות אודות מכונת האניגמה לצרפתים, במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. המידע שסיפק סייע למתמטיקאי הפולני מריאן רייבסקי לשחזר את החיווטים ברוטורים ובמשקף של האניגמה. לאחר מכן עלה בידי הפולנים לקרוא נפח משמעותי מתעבורת ההודעות שהוצפנו על ידי האניגמה.
ביוגרפיה
שמידט נולד למשפחה מן המעמד הבינוני. הוכשר ככימאי ונישא ב-1916 לשרלוטה שפר (Speer). אמה הייתה תופרת כובעים וניהלה את העסק המשפחתי המצליח ברחוב פוטסדאם בברלין. בזכות אחיו הבכור, רודולף שמידט, קצין בצבא, שהצליח להישאר בתפקידו, למרות הקיצוצים בצבא בעקבות הסכם ורסאי, זכה למשרה במטה הצופן של הוורמאכט. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, הועסק שמידט במטה הצופן של הכוחות הגרמניים המזוינים. מעט לאחר שהגרסה הצבאית של האניגמה הוכנסה לשימוש, יצר הנס קשר עם המודיעין הצרפתי והציע לספק מידע אודות המכונה החדשה. גוסטאב ברטרנד מהמודיעין הצרפתי אישר את העסקתו והוא קיבל את שם הצופן אשֶה.
בשנים הבאות, נפגש הנס עם מפעיליו הצרפתים בערים אירופאיות שונות והעביר לידיהם עותקים של חוברת ההפעלה של מכונת האניגמה, נוהלי תפעול ורשימות של תצורות מפתחות. ברם, אפילו מידע זה לא הספיק למודיעין הצרפתי על מנת לפענח את ההודעות של האניגמה. גם הבריטים שעמם עמד ברטרנד בקשר לא עשו פריצת דרך כלשהי בנושא.
בדצמבר 1932, ברטרנד חלק את המודיעין שהושג מ"אשֶה" עם הביורו שיפרוב הפולני. מריאן רייבסקי בנה מערכת של משוואות ליצוג חיווטי הרוטורים הסודיים של האניגמה. תצורות המפתחות שסיפק אשֶה עזרו למלא חלק מהנעלמים במשוואות ובכך סייעו בשחזור החיווטים. לאחר הישג זה, עלה בידי הפולנים לקרוא הודעות שהוצפנו על ידי האניגמה במהלך 7 שנים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. במהלך ניסוי בן שבועיים בשנת 1938 הם קראו ופענחו במלואם 75% מכלל הירוטים שבוצעו להודעות האניגמה של הורמאכט; הישג מרשים בהתחשב בכך שחלק מההודעות היו משובשות או לא מלאות בשל הפרעות קליטה.
לאחר המערכה על צרפת, נעצר מפעילו הצרפתי של "אשה" על ידי הגסטפו. בחקירתו הסגיר את שמידט כמרגל עבור הצרפתים. שמידט נעצר ב-1 באפריל 1943 בברלין. הוא התאבד בבליעת רעל, שסיפקה לו בתו, גיזלה, ב-19 בספטמבר 1943. אחיו, רודולף, היה גנרל בוורמאכט והודח מתפקידו בתחילת אפריל 1943, בעקבות חשיפת אחיו.
אנטיביוטיקה
אנטיביוטיקה (מיוונית עתיקה: Αντιβιοτικά, Antibiotiká) היא קבוצת תרכובות אורגניות הגורמות למותם או להפסקת גדילתם של חיידקים. גילויה של האנטיביוטיקה היווה את אחת מהמהפכות הרפואיות החשובות ביותר במאה ה-20. מאז תחילת השימוש באנטיביוטיקה לסוגיה, חלה ירידה משמעותית בתמותה ממחלות חיידקיות בהן דלקת ריאות חיידקית, שחפת, עגבת, טטנוס, דיפתריה ועוד. המונח "אנטיביוטיקה" נטבע על ידי הביוכימאי והמיקרוביולוג היהודי-אמריקאי זלמן אברהם וקסמן.
רוב האנטיביוטיקות מיוצרות באופן טבעי על ידי פטריות, חיידקים ויצורים אחרים. בעבר התייחס המונח לחומרים טבעיים בלבד אך כיום קיימות גם אנטיביוטיקות סינתטיות (מלאכותיות). לעיתים יש בלבול בין חומרים אנטיביוטיים המשמשים ברפואה להרג חיידקים לבין חומרים אנטי בקטריאליים המשמשים לצורכי חיטוי וקוסמטיקה, אך למעשה מדובר בחומרים בעלי הרכב ומטרות שונים. אנטיביוטיקה אינה יעילה נגד וירוסים.
היסטוריה ושימוש
האנטיביוטיקה הראשונה שהתגלתה הייתה הפניצילין בשנת 1928. מגלה הפניצילין, אלכסנדר פלמינג, זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על הישגו זה. התרופה האנטיביוטית הראשונה שנכנסה לשימוש מסחרי היא הסולפה ב-1935, אחריה פניצילין ב-1941 וסטרפטומיצין ב-1943.
האנטיביוטיקות נחשבות לתרופות בטוחות יחסית, בעלות נזקים מועטים עד בלתי קיימים לבעלי חיים ולבני אדם, מה שהופך אותן לתרופות הנמצאות בשימוש רב ברפואה. נכון ל-2017, מרבית התרופות המיוצרות בעולם הן תרופות אנטיביוטיות. הנזקים העלולים להיגרם כתוצאה משימוש באנטיביוטיקה הם פגיעה במיקרוביום ובאוכלוסיית החיידקים המהווה את הפלורה הטבעית של המעיים. נזקים אלו הם לרוב נקודתיים וניתן לטפל בהם באמצעות שימוש מקביל בתכשירים פרוביוטיים או שילוב תזונה העשירה במרכיבים פרוביוטיים כגון מלפפונים חמוצים וכרוב כבוש. על אף שהנזקים הפיזיולוגיים הנגרמים כתוצאה משימוש באנטיביוטיקה הם מועטים, קיימת מגמה של צמצום השימוש הלא נחוץ בתרופות אנטיביוטיות, מחשש לירידה ביעילותן לאורך זמן בשל היווצרות של חיידקים עמידים לאנטיביוטיקה.
סיווג לפי השפעה
המיון העיקרי של האנטיביוטיקות הוא לפי השפעתן על החיידק:
במעבדה ניתן להבדיל בקלות בין שלושת סוגי האנטיביוטיקה. לשם זיהוי תרופה בקטריוסטטית יש להרחיקה מהחיידקים. כיוון שאנטיביוטיקה בקטריוסטטית אינה גורמת לנזק לתאיהם של החיידקים, הרחקת התרופה תגרום לחידוש הפעילות ולהתרבות. לשם הבדלה בין תרופה בקטריוצידית ובקטריוליטית יש לבצע בדיקת עכירות בתמיסה לאחר השימוש בתרופה. נוכחות של תאי חיידקים (חיים או מתים) בתמיסה גורמת לתמיסה להיות עכורה, כך שאם מדובר בתרופה בקטריוצידית שרידי החיידקים המתים יגרמו לתמיסה להיות עכורה. אם העכירות נעלמת לאחר הטיפול האנטיביוטי, הרי שמדובר בתרופה בקטריוליטית, הגורמת לפירוק תאי החיידקים. בעכירות ניתן להבחין בעין בלתי-מזוינת, אך לשם מדידה מדויקת של העכירות (לשם חישוב כמות החיידקים בתמיסה) מקובל להשתמש במכשירים אופטיים, כגון בדיקת ספקטרוסקופיה.
סיווג לפי פעולה
האנטיביוטיקות נחלקות לקבוצות לפי האופן שבו הן מזיקות לחיידקים:
סיווג על פי משפחה
החלוקה למשפחות אנטיביוטיקה היא לרוב ביוכימית; לכל התרופות המשתייכות למשפחה מסוימת הרכב כימי וכן דרך פעולה דומים:
הטיפול האנטיביוטי
לצורך בחירת סוג האנטיביוטיקה המיטבי יש לבצע את הבדיקות הבאות:
עמידות לאנטיביוטיקה
בשנים הראשונות לאחר התחלת השימוש באנטיביוטיקה בוצע בה שימוש נרחב ביותר והיחס אליה היה כאל תרופת פלא שעתידה למגר את כל המחלות החיידקיות. מספר שנים לאחר התחלת השימוש המסחרי באנטיביוטיקה כבר נצפתה לראשונה תופעת עמידותם של חיידקים מסוימים אליה. השימוש הנרחב באנטיביוטיקה בעשורים האחרונים החריף בעיה זו כיוון שחיידקים מסוימים פיתחו עמידות מולדת (אינטרינסית) לאנטיביוטיקה באמצעות עקרון הברירה הטבעית שגרם להכחדת החיידקים הרגישים לאנטיביוטיקה ולהישארותם בחיים של החיידקים העמידים אליה. בנוסף, נצפו מקרים של העברת תכונות עמידות בין חיידקים באמצעות פלסמידים.
העמידות הגוברת והולכת של זני חיידקים מסוימים לאנטיביוטיקה מחייבת זהירות בשימוש בה וכן שימוש מושכל בסוגי האנטיביוטיקות המתקדמות יותר, זאת על מנת למנוע היווצרות של חיידקים העמידים גם אליהן. לבעיה זו נוספת בעיית חוסר הרווחיות שבפיתוח סוגי אנטיביוטיקות חדשים, הנגרמת כתוצאה מעלויות מחקר גבוהות למול הכנסות מועטות יחסית לסוגי תרופות אחרים. חוסר רווחיות זה גרם לכך שבעשורים האחרונים לא פותחה אף קבוצת אנטיביוטיקה חדשה.
העמידות לאנטיביוטיקה מנוצלת ביישומי ביוטכנולוגיה. במסגרת הנדסה גנטית של הגנום, נוצרת בעיה בהפרדת התאים שבהם תהליך שינוי הגנום הצליח מהתאים שבהם שינוי הגנום כשל. על מנת להפריד בין תאים אלו, משלבים יחד עם התכונה הרצויה בגנום גם תכונה המעניקה לתא עמידות נגד אנטיביוטיקה מסוימת. לאחר תהליך החדרת החומר הגנטי, התרבית המהונדסת נשטפת בחומר אנטיביוטי ורק התאים שבהם ההחדרה צלחה, יישארו חיים עקב העמידות לאנטיביוטיקה שהוחדרה להם.
פירוש רש"י לתלמוד
פירוש רש"י לתלמוד הוא הפירוש הידוע ביותר לתלמוד הבבלי, משמש כפירוש לכל לומד, וכנדבך חשוב ובעל משקל נכבד בקרב פוסקי ההלכה.
פירושי רש"י היו פופולריים ביותר עוד בימי חייו ופירושיו התפרסמו בחוברות שהופצו בעותקים רבים ונקראו "קונטרסים" ("מחברת" בלטינית, commentarius), ולכן יש פרשנים (למשל התוספות) אשר קוראים לפירושו "פירוש הקונטרס". פירוש התוספות על התלמוד מנתח ומדייק בכל מילה המובאת ברש"י, פעמים שמסכים עם דבריו ופעמים שחולק עליהם. בשיטת דיוקם בדבריו הלכו רבים מפרשני התלמוד עד ימינו.
אופי הפירוש
פירוש רש"י על התלמוד (בדומה לפירושו על התנ"ך) מתאפיין בלשון קצרה, ברורה ומדויקת, הטומנת בחובה דרך מיוחדת בהבנת הגמרא. אופי הפירוש הוא הסבר התלמוד על ידי התלמוד עצמו. רש"י כמעט ואינו מביא מקבילות לדבריו מחיבורים אחרים: התלמוד הירושלמי, מדרשים ותרגומי התנ"ך, כפי שעשו פרשנים אחרים על התלמוד כתוספות או רבנו חננאל. פירושו של רש"י לתלמוד הוא מקומי, ואיננו מנסה ליצור אחידות ולתרץ סתירות ממסכתות אחרות, כפי שעושים בעלי התוספות. לעיתים רבות מוצאים שינויים רבים מפירוש רש"י על ציטטה המובאת במסכת אחת, מול פירושו על ציטטה שווה על מסכת שנייה. לפעמים הוא מקשה קושיות ומביא חילוקים לתרץ, ובזה אפשר לראות בפירושיו ניצנים לשיטת הלימוד שתתפתח בהמשך לתוספות.
מקורות הפירוש
רש"י אינו מרבה לצטט פרשנים שקדמו לו, אך ממקומות אחדים בהם הוא נושא ונותן בפירושי אחרים נראה שעמדה לפניו ספרות פרשנית רחבה. כמו כן הוא מביא במספר מקומות פירושים ששמע בעל פה מרבותיו. מבין הפרשנים המובאים בשמם בפירוש רש"י לתלמוד:
מהדורות הפירוש
כמו כן, ברוב הדפוסים מופיע גם "פירוש רש"י" על הרי"ף, ובו מופיע "פירוש רש"י" לעיתים רבות בשינוי לשון ובגרסאות שונות מזו המצוי לפנינו. מוסכם על רוב החוקרים שרש"י עצמו לא כתב פירוש זה, אך זיהוי המחבר אינו ברור. אהרן ילינק הציע לזהותו עם ר' ישראל בר' יואל, אמנם י"מ תא-שמע טען שהפירוש נעשה על ידי מחברים רבים ביחד. ויש מי שטען שנעשו כמה חיבורים כאלה, ולידינו הגיעו חיבורים שונים על מסכתות שונות. ויש האומרים שזהו ליקוט מפירוש רש"י ומפירושים אחרים.
ספקות בייחוס הפירוש לרש"י
פירוש רש"י מקיף את רוב התלמוד הבבלי, אך ישנן מעט מסכתות שלא פירש או שפירושיו לא הגיעו אלינו, ומעט מסכתות שפירש רק את מקצתן. כך, בתחילת נקטע פירושו, ומשם המשיך נכדו רשב"ם את הפירוש. וכן ב, שם נדפס פירוש ריב"ן כהשלמה לפירושו. בדפוס וילנא נכתב בתוך פירוש רש"י על מסכת מכות (דף י"ט עמוד ב') שעוסק בדיני טומאה וטהרה:.
הפירוש למסכת תמיד הוא פירוש מאוחר שמבוסס על פירוש רש"י למסכת יומא, ואף מצטט דברים בשמו. לגבי זהות המחבר, ר' נתן בורג'יל ייחס את הפירוש לר' יצחק בן ברוך, מבעלי התוספות. אמנם זיהוי זה לכאורה אינו נכון.
בנוסף לאלה, מוסכם על כולם שהפירושים למסכת נדרים ונזיר אינם לרש"י. בדפוס וילנא הפירוש לנזיר יוחס לריב"ן, אבל כיום החוקרים מזהים את שני הפירושים כפירושי מגנצא.
ישנן מסכתות שנחלקו לגביהן החוקרים: ספקות הועלו בנוגע לפירושו למסכת מועד קטן (מעבר לפירוש הנדפס, ישנם כתבי יד של שני פירושים אחרים המיוחסים לו, ויש הטוענים שאף אחד מהם אינו שלו, ושלא כתב פירוש למסכת זו), תענית, הוריות ומעילה. מרבית החוקרים מזהים גם פירושים אלה כקונטרס מגנצא.
לגבי הפירוש לפרק חלק, רנ"נ רבינוביץ קבע שהמחבר הוא תלמידו של רש"י, וי"נ אפשטיין זיהה את המחבר כחתנו של רש"י, ריב"ן. אמנם יש שחלקו על קביעה זו וטענו שהייחוס לרש"י נכון.
בנוסף לאלו, הועלו ספקות בנוגע לחלקים מהפירושים למסכת זבחים ומסכת מנחות. גם למסכת עבודה זרה (ישנם חוקרים הטוענים כי חלק מהפירוש הנדפס הוא פירוש רשב"ם). בנושא זה ישנה מחלוקת בין קבוצת חוקרים הנוטה יותר לדחות פירושים המיוחסים לרש"י כאותנטיים במקרי ספק, לבין קבוצה אחרת הנוטה דווקא לדחוק את הספקות לרוב.
הפירוש על ערבי פסחים הוא קצר מאוד יחסית לפירושיו לשאר התלמוד, ויש המפקפקים בייחוס הפירוש לרש"י. ויש שאומרים שהפירוש לערבי פסחים אינו הפירוש המוגמר אלא טיוטה ראשונית של הפירוש.
שינויים בנוסח התלמוד
רש"י בפירושו לתלמוד משנה מדי פעם את נוסח התלמוד, לעיתים בשל קושיות לימודיות שצצו ולעיתים בגלל כתבי יד אחרים שהיו ברשותו. את שינוי הגרסה ציין רש"י באותיות ה"ג = הכי גרסינן. רש"י לא שינה את נוסח התלמוד, אלא בפירושו כתב שנראה לו שצריך לגרוס כך וכך. תלמידיו שבאו אחריו ראו את פירושו, שינו את נוסח התלמוד כדי שיתאים למה שכתב רבם. כך כותב רבנו תם, נכדו של רש"י, על שינויי הגרסה בתלמוד, בהקדמתו לספר הישר:
כתוצאה מכך, בתלמוד שיש לפנינו כיום, הצעות הנוסח של רש"י וגרסת התלמוד זהות. אולם בכל מקום שבו נכתב בפירוש רש"י 'ה"ג', ישנו סימן לשינוי נוסח, ואפשר באמצעות ראשונים אחרים לדוגמה רבנו חננאל, הרי"ף ורבנו תם לבדוק מה היה הנוסח המקורי בתלמוד לפני שעבר הגהה.
לעזי רש"י
רש"י, בפירושו למקרא ולתלמוד, תרגם מונחים רבים מהמקרא, מהמשנה ומהתלמוד הבבלי לשפת "לעז", היינו הצרפתית העתיקה שהייתה מדוברת בזמנו, כאשר התרגום הצרפתי מתועתק באותיות עבריות. בנוסף, בכמה מקומות רש"י מתרגם ל"לשון כנען", שהחוקרים זיהו כניב סלאבי מסוים.
בימינו ערכו מספר מחברים תרגום מחדש לעברית מודרנית של אותם מונחים צרפתיים, כדי להקל על הקורא בן זמננו שאינו מסוגל להבין את הצרפתית העתיקה. אחת המהדורות מוכרת בשם "אוצר הלעזים" (או "אוצר לעזי רש"י"), והיא יצאה לאור על ידי ד"ר משה קטן.
מהדורות מדעיות
על אף חשיבותו, עדיין לא הוכנה מהדורה מדעית מקיפה של החיבור. יחד עם זאת, נדפסו מהדורות מדעיות של חלקים מן הפירוש:
בנוסף, נעשו מספר הכנות לעריכת מהדורה מדעית של הפירוש אך הן לא הגיעו לידי גימור, ראה:
אביק
אַבִּיק (בלועזית: רֶטוֹרטה, קולבה) הוא בקבוק מעבדה המשמש לזיקוק נוזלים. בצורתו הפשוטה מכל עשוי זכוכית, שצווארו המוארך נטוי כלפי מטה; אדי הנוזל הרותח מתעבים בתוך צוואר הכלי, במגע עם האוויר הקר, ומטפטפים אל תוך כלי אחר, כלי איסוף הממוקם מתחתיו.
בתעשייה הכימית אביק הוא כלי אטום לאוויר שבו מחוממים נוזלים לצורך תגובה כימית שמייצרת גזים שייאספו במכל איסוף או לעיבוד נוסף.
האביק היה בשימוש נרחב על ידי אלכימאים, וישנם שרטוטים רבים של אביקים במעבדותיהם. האביק היה בשימוש על ידי כימאים מובילים כמו אנטואן לבואזיה ויונס יעקב ברצליוס.
הולידיי אין
הולידיי אין (באנגלית: Holiday Inn) הוא מותג רב-לאומי של מלונות, אשר מהווה חלק מקבוצת אינטרקונטיננטל. במקור היה רשת מוטלים בארצות הברית, וכיום הוא אחד מרשתות המלונות הגדולים בעולם, עם 435,299 חדרים ב-3,463 מלונות המארחים יותר מ-100 מיליון אורחים בכל שנה. המשרדים הראשיים של הרשת ממוקמים באטלנטה, לונדון וריו דה ז'ניירו.
1950-1970
קימונס וילסון, תושב ממפיס, קיבל השראה לבנות מלון משלו לאחר שהתאכזב מהאיכות הנמוכה של המלונות בהם שהה במהלך טיול משפחתי לוושינגטון די. סי.. השם הולידיי אין ניתן למלון המקורי כבדיחה על ידי האדריכל שבנה אותו, אדי בלושטיין, כהתייחסות לסרט מוזיקלי מ-1942 בעל אותו השם, בכיכובם של בינג קרוסבי ופרד אסטר. המלון הראשון נפתח באוגוסט 1952 בממפיס. בתחילת שנות ה-90 המלון נהרס, אך במקום יש שלט המנציח את האתר.
וילסון חבר לוואלאס א. ג'ונסון במטרה לבנות מלונות נוספים על הכבישים המובילים לממפיס. מטה החברה של הולידיי אין היה בסככת שרברבות בבעלות ג'ונסון שהומרה לשמש כמטה לחברה. ב-1953, החברה בנתה שלושה מלונות נוספים, אשר ביחד עם המלון הראשון, כיסו את כל הכבישים המובילים לממפיס.
יחד הם החלו את מה שוילסון הפך לתאגיד הולידיי, אחד מקבוצת המלונות הגדולים בעולם.
בתחילת 1956, היו כבר 23 מלונות פעילים עם 7 נוספים שיפתחו עד סוף אותה שנה. ב-1957 וילסון החל להעניק זכינויות בתור הולידיי אין אמריקה, וקבע סטנדרטים אחידים לניקיון, ידידותי למשפחות ונגישות למטיילים בכבישים. כתוצאה מכך הרשת גדלה משמעותית, עם 50 מיקומים חדשים ברחבי ארצות הברית עד 1958, 100 עד 1959, 500 עד 1964 והמלון ה-1,000 נפתח בסן אנטוניו, טקסס, בשנת 1968.
ב-1965, הרשת השיקה מערכת מרכזית לניהול הזמנות, אשר איפשרה לאורחי הרשת, לבצע הזמנות לכל מלון הוליידי אין בכל מיקום באמצעות טלפרינטר. המערכת המקבילה היחידה שהייתה קיימת באותו זמן הופעלה על ידי חברות התעופה. הרשת קידמה את עצמה באמצעות המשפט "האירוח שלך מחוף לחוף", והוסיף מוקד שירות טלפוני לאחר ש-AT&T הוציאו את שירות שיחות החינם (1–800) ב-1967, ועדכנו את המערכות למיקרו-מחשב, המצאה של שנות ה-70 אשר מצאה את דרכה לסוכנויות הנסיעות.
בשנות ה-60, הולידיי אין החלה להעניק זיכיונות על אתרי מחנאות, תחת המותג Holiday Inn Trav-L-Park.
ב-1963, הולידיי אין חתמה על הסכם לטווח ארוך עם תאגיד Gulf Oil שבו הוסכם לכבד את כרטיסי האשראי של Gulf בחיובי מזון ולינה בכל המלונות בארצות הברית וקנדה, בתמורה לבניית תחנות דלק של Gulf ליד מבני הולידיי אין, בעיקר ליד מערכת הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית. ההסכם הועתק על ידי מתחרים ברשתות המלונאות והדלק, אך רוב ההסכמים קרסו בעקבות משבר האנרגיה העולמי ב-1973. ההסכם בין הולידיי אין ל-Gulf הסתיים ב-1982.
וילסון פרש מהולידיי אין ב-1979. נכון ל-2014 משפחת וילסון עדיין מפעילה מלונות כחלק מ"חברות וילסון של ממפיס".
בישראל
בשנת 1998, מלונות "הולידיי-אין קראון פלאזה" בישראל שינו את שמם ועברו לפעול תחת המותג "קראון פלאזה". המיתוג מחדש נעשה ביוזמת בעלי המותג, קונצרן המלונאות הבריטי באס, לאחר שרכש את רשת המלונות אינטרקונטיננטל. ארגן את מותגי המלונות שלו כך "אינטרקונטיננטל" מדורגות כמלונות דה-לוקס, מלונות קראון פלאזה מדורגים ב-5 כוכבים, ויתר המלונות במותגי הולידיי-אין מדורגים ב-3–4 כוכבים.
בינואר 1999 נפתח בעיר אשקלון מלון ראשון תחת שם המותג "הולידיי-אין". את המלון תכננו במשותף האדריכלים יעקב רכטר ואמנון רכטר והוא כולל 215 חדרים.
לבסוף, ביוני 2017, הולידיי אין אשקלון, המלון האחרון שפעל תחת המותג, עבר לניהול עצמי וכך הסתיימו 22 שנים של פעילות הרשת בארץ.
בשנת 2017 עברה הבעלות על רשת מלונות אפריקה-ישראל לאחים דיין - איציק ואמיר דיין, בעלי הזיכיון של קראון פלאזה והולידיי-אין בישראל, אשר מנהלים את המלונות תחת המותג VERT מלונות מבית AFI HOTELS.
ש"י
ש"י (שירות ידיעות), היה שירות המודיעין של ארגון "ההגנה" שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל. הש"י נוסד בשנת 1940, אך שורשיו בתקופה מוקדמת יותר. בשנת 1942 הוא אוחד עם ה"ר"ן" (ריגול נגדי). הארגון פעל בשלושה מישורים של איסוף מודיעין - המישור הבריטי, המישור הערבי, והמישור הפנים-יהודי, כנגד גורמי פנים שלא קיבלו את מרות הנהגת היישוב המאורגנת, בעיקר קומוניסטים ואנשי אצ"ל ולח"י. לאחר קום המדינה שימש הש"י כבסיס להקמת ארגוני המודיעין של מדינת ישראל. רבים מאנשי הש"י, ביניהם איסר הראל, איסר בארי ובנימין גיבלי, התקדמו לתפקידים בכירים במסגרת שירותי המודיעין של המדינה, בשב"כ, במוסד, באמ"ן ובשאר זרועות המודיעין.
טרום הש"י
בשנת 1918 הוקם ביוזמתם של זאב ז'בוטינסקי ואחרים שירות ידיעות של ועד הצירים (משלחת ציונית בראשותו של ד"ר חיים ויצמן שהגיעה לארץ לאחר הכיבוש הבריטי), שנקרא בשם "משרד מודיעין" (Information Bureau), ותפקידו היה איסוף ידיעות על הנעשה בקרב הערבים ומעקב אחרי אגודותיהם הלאומיות. המשרד אסף חומר רב על הכנות הערבים לפרעות ביהודים ולמרידות בבריטים. כן ארגן המשרד את השמירה על מנהיגי הציונות. הקמת המשרד עוררה ביקורת מצד אחדים ממנהיגי היישוב ובראשם מנחם אוסישקין, אשר לאחר בואו של הנציב העליון הבריטי הראשון, היהודי הרברט סמואל, נדמה היה להם כי ביטחונו של היישוב נמצא בידיים נאמנות, והמשרד פורק ב-1920.
עם הקמת ארגון ההגנה בשנת 1920, היה איסוף מידע מודיעיני חלק מפעולותיו של הארגון. בימי הבראשית של הארגון עסקו אחדים ממפקדיו באיסוף ידיעות בין הערבים. איש ירושלים בשם אהרן חיים כהן חדר לאסיפות הערבים בערי וכפרי הארץ והגיע גם אל עבר הירדן, כשהוא לבוש ומתנהג כערבי.
בשנת 1933 נוסד בסוכנות היהודית מדור ערבי שעסק במודיעין ופעולתו רוכזה בידי אליהו ששון (לימים ציר ישראל בטורקיה, שגריר ברומא ושר בממשלות ישראל).
לסניפי ההגנה בערים היו מחלקות לא מאורגנות לאיסוף ידיעות, אשר המידע שאספו הועבר למרכז ההגנה. בתל אביב הוקמה לראשונה מחלקת ידיעות קבועה בשנת 1933 ובראשה הועמד אפרים קרסנר (לימים דקל, מי שיכתוב את ספר הזיכרונות "עלילות ש"י"). בשנת 1940 עם הקמת הש"י הארצי השתלבה בו מחלקת הידיעות של תל אביב.
מקור מודיעיני חשוב היו השוטרים והקצינים היהודים ששירתו במשטרת המנדט, אשר מסרו מידע רב על הנעשה ביישוב היהודי ובקרב הבריטים והערבים, אותו שאבו מהידיעות הרבות שזרמו למשטרה. הם גם שימשו מקור התרעה על כוונות הבריטים לערוך חיפושי נשק ומאסרים. מידע רב נתקבל מפקידים יהודים בשירות המחלקות השונות של ממשלת המנדט.
הידיעות מן המקורות השונים הועברו למפקדת ההגנה ששכנה בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב, לידיהם של אליהו גולומב ודב הוז.
בשנת 1939, לאחר שלוש שנות המרד הערבי, שהיה ידוע ביישוב כמאורעות תרצ"ו, החליטו הבריטים לפתור את המצב על ידי הפיכת מדיניותם לפרו-ערבית שלמה. הם הוציאו את "הספר הלבן", שבו נקבעו הגבלות חמורות על העלייה היהודית ואיסור מכירת אדמות הערבים ליהודים.
הר"ן
כשנתברר למרכז ההגנה כי הבריטים מתנכלים לעצם קיום ההגנה, הוחלט להקים מחלקת ריגול נגדי שכונתה ר"ן, שתסכל את כוונות הבריטים. המחלקה הוקמה על ידי שאול אביגור (אז מאירוב), אליו הצטרפו איש הרכש יהודה ארזי ודוד שאלתיאל, שהיה בעל ניסיון צבאי משירותו כקצין בלגיון הזרים הצרפתי. הר"ן עסק בבילוש אחר חשודים במסירת מידע לבריטים, נשים שקיימו יחסים עם שוטרים ופקידים בריטיים, אנשי העולם התחתון ואחרים.
הש"י
בקיץ 1940 הגיע שאול אביגור למסקנה כי הגיעה העת לייסד שירות ידיעות כלל ארצי. הוא הציע למפקדה הארצית של ההגנה ולמשה שרת (אז שרתוק), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית להקים את הש"י. בספטמבר 1940 הוקם הש"י רשמית, והר"ן שולב בשורותיו. כן שובצה בש"י המחלקה הסורית שנוסדה ביוני 1940 בראשותו של עזרא דנין.
אחת המשימות של הש"י עם היווסדו הייתה לברר את טענות הבריטים כי בין המעפילים שעלו ארצה ערב המלחמה הסתננו סוכנים נאצים. חקירת הש"י העלתה כי אין יסוד לחשדות.
תפקיד נוסף שהוטל על הש"י היה מעקב אחר ארגוני האצ"ל והלח"י שלא סרו למרות הנהגת היישוב. אנשים מהש"י השתתפו בסזון.
בכפיפות לראשותו של המייסד שאול אביגור, פיקדו על הש"י, עם היווסדו, דוד שאלתיאל שטיפל במודיעין הצבאי וזאב שרף שתחום טיפולו היה ארגוני האצ"ל והלח"י. ב-1942 החליף את שניהם כראש הש"י ישראל עמיר (אז זבלדובסקי). תחת פיקודו הושלם האיחוד המלא בין הר"ן לבין הש"י וכל מטה הש"י למחלקותיו השונות רוכז במשרד אחד בתל אביב תחת הכיסוי של "הוועד למען החייל".
אחת המחלקות החשובות בש"י הייתה המחלקה הבריטית, שמשימתה העיקרית הייתה לשאוב מידע ממשרדיה ומארכיונה של הבולשת הבריטית, שנקראה "מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט", ה-CID. לרשות המחלקה הבריטית עמדו מאות שוטרים ופקידי ממשל יהודים, שנאמנותם הראשונה הייתה לארגון ההגנה, והם השיגו עבור הש"י מידע רב ערך.
הש"י קיים שירות האזנה שיירט תשדורות סודיות של הבריטים ועסק בפענוח הצפנים הבריטיים. במשך תקופה מסוימת הצליח הש"י לשים ידו על "הצופן האימפריאלי" שבו נשלחו המברקים המדיניים החשובים ביותר ללונדון.
בשנת 1944 הצטרף למטה הש"י איסר הראל (אז הלפרין), איש משמר החופים ומשטרת היישובים העבריים, תחילה כמזכיר המחלקה היהודית ולאחר מכן כראש המחלקה, ומשנת 1947 ועד לקום המדינה היה מפקד מחוז תל אביב.
בשנות המאבק
בשנות המאבק בבריטים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה התרחב מאוד הש"י וכלל עשרות עובדים ומתנדבים רבים. לש"י היו באותה עת שלוש מחלקות: המחלקה הערבית בראשותו של שמואל דיבון (אז זלמן זליגסון) שהפעילה עשרות מודיעים ערביים בכל רחבי הארץ, המחלקה המדינית בראשותו של בוריס גוריאל שעסקה באיסוף מידע על השלטונות והצבא הבריטי והמחלקה הפנימית (שקודם לכן נקראה המחלקה היהודית), שעסקה בפיקוח על הארגונים היהודים מימין ומשמאל (האצ"ל והלח"י מחד, והקומוניסטים מאידך) שלא קיבלו על עצמם את מרות ההנהגה הנבחרת של היישוב.
ההישגים הגדולים של הש"י היו השגת התוכניות של הגשרים בין ארץ ישראל לשכנותיה לקראת ליל הגשרים ב-17 ביוני 1946, שבו פוצצו הגשרים על ידי כוחות ההגנה, וכן השגת תוכנית המתקפה הבריטית על הנהגת היישוב וארגון ההגנה בשבת השחורה, ה-29 ביוני 1946. התוכנית הוצאה מרשות הבריטים ונמסרה לש"י על ידי קצין בריטי אוהד. התוכנית על מאות עמודיה צולמה במשך לילה שלם באחד הקיבוצים, באמצעי הצילום הפשוטים של אותה תקופה, והושבה עם בוקר למקומה.
הש"י בפלמ"ח
יחידות הפלמ"ח שימשו ככוחות המיוחדים של ההגנה. הפלמ"ח הוקם בשנת 1941, כאשר סכנת פלישה מסוריה ולבנון איימה על היישוב. הקמתו הייתה בתיאום עם הבריטים שנזקקו לסיוע של היישוב היהודי בהגנת הארץ ולכוח גרילה מאומן שיופעל אם הארץ תיכבש.
הפלמ"ח ניהל פעילות מודיעין בכפיפות למטכ"ל ההגנה ולש"י ובהנחיית המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהייתה משרד החוץ של המדינה בדרך. המידע שנאסף רוכז במטה הפלמ"ח והוזרם לש"י ולמחלקה המדינית.
משנת 1943 ועד תחילת מלחמת העצמאות, עסקו צוותים של הפלמ"ח בסיורים ברחבי הארץ במטרה להכין תיקים לכפרים ולישובים הערביים ולאתר יעדים ערביים ובריטיים לתקיפה.
משנת 1946 הצטרפה לפעולת מודיעין זאת מחלקת הטייס של הפלמ"ח, שעסקה בצילומי אוויר של היעדים. במקביל הופעלה המחלקה הערבית של הפלמ"ח באיסוף מידע למטרות לחימה ומבצעים מיוחדים. בשלהי שנת 1946 מונה ירוחם כהן לתפקיד קצין המודיעין הראשון של הפלמ"ח.
פעולות המודיעין של הפלמ"ח הביאו תועלת מבצעית רבה בימי תנועת המרי העברי ובקרבות מלחמת העצמאות.
באוגוסט 1948 הועברה המחלקה הערבית של הפלמ"ח בשלמותה לצה"ל כיחידה מיוחדת בחיל המודיעין, שנקרא באותה עת "שירות המודיעין".
לקראת הכרזת העצמאות
לקראת הכרזת העצמאות הייתה משימת הש"י לעמוד על כוונותיהם של ערביי ארץ ישראל ושל מדינות ערב השכנות. מחוז תל אביב של הש"י בראשות איסר הראל, שעמד בחזית המודיעינית החשובה ביותר, מול יפו הערבית שהייתה המרכז המדיני והצבאי החשוב ביותר של הערבים, הצליח להשיג מידע רב ערך. לקראת הכרזת המדינה הפעיל איסר הראל סוכן ערבי שיצא לעמאן כדי לעמוד על כוונות הירדנים ולבדוק האם הם עומדים לצאת למלחמה. הסוכן הביא את הידיעה כי בכוונת הירדנים לצאת למלחמה ואיסר נחפז להודיע על כך לדוד בן-גוריון.
עם הקמת המדינה
עם הקמת המדינה היה הש"י, על מנגנוניו ואנשיו, התשתית שעליה הוקמו המודיעין הצבאי ושירות הביטחון. איסר בארי, שהיה ראש הש"י בפועל, נתמנה לראש מחלקת המודיעין הצבאי (לימים אגף המודיעין) ואיסר הראל נתמנה לראש שירות הביטחון (לימים שירות הביטחון הכללי). לשניהם הוענקה דרגת סגן-אלוף, שהייתה בראשיתו של צה"ל דרגה בכירה ביותר, מיד מתחת לדרגת אלוף. קהילת המודיעין של ישראל לא קמה יש מאין, היא קמה על היסודות שנוצקו על ידי הש"י במשך שנות קיומו.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון במקום שהייתה בו מפקדת ש"י בתל אביב ברחוב מלצ'ט 19.
לואיג'יה אבאדיה
לואיג'יה אבאדיה (באיטלקית: Luigia Abbadia 1821 ג'נובה - 25 בינואר 1896 רומא או אולי מילאנו) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה, שנודעה כזמרת אופרה בעלת קול עדין, טכניקה בטוחה ומזג עז. הודות למנעד הרחב במיוחד של קולה, הרפרטואר שלה כלל תפקידי סופרן רבים בצד התפקידים למצוסופרן.
ביוגרפיה
לואיג'יה אבאדיה נולדה בשנת 1821 בג'נובה כבת המלחין, המנצח והמורה לפיתוח קול נטאלה אבאדיה (1861-1782). היא למדה מוזיקה אצל אביה ומאוחר יותר אצל הכנר ביאנקי. בגיל 15, בשנת 1836, הופיעה לראשונה במופע אופרה מקצועי בתיאטרון של סאסארי באופרות "הנורמנים בפריז" מאת סבריו מרקאדנטה וב"סמירמידה" מאת רוסיני כעבור שנתיים שרה בתפקיד אנייזה דה מאינו באופרה "ביאטריצ'ה די טנדה" מאת וינצ'נצו בליני. בקיץ 1839 הופיעה בתיאטרון בברשיה ובסתיו אותה שנה התיאטרו קומונאלה של בולוניה. אחר כך הופיעה באופרות רבות בכל רחבי איטליה, לרבות בנובארה, טריאסט, מונזה, טורינו, בולוניה, פאדובה ופיאצ'נצה.
ב-1840 הופיעה בווינה בתפקיד קורילה סקורטיקיני ב-Le convenienze ed inconvenienze teatrali או "תחי אמא!" מאת גאטנו דוניצטי איתה הגיעה לקרנטרטור תיאטר בווינה. באותה שנה גילמה את ג'ולייטה די קלבר בבכורה העולמית של האופרה של ורדי, "מלך לשעה" בלה סקאלה ויצרה בבכורה (ב-11 בפברואר) את התפקיד רובנה באופרה "הטמפלר" מאת אוטו ניקולאי בתיאטרו רג'ו בטורינו. בשנה הבאה חזרה ל"סקאלה" כדי לבצע בבכורה את התפקידים אינס פאדייה ב"מריה פאדייה" מאת דוניצטי (שבה כתב המלחין את החלק המוזיקלי של אינס במיוחד בשבילה) ואת דליציה בהפקה המקורית של "קוראדו ד'אלטמורה" מאת פדריקו ריצ'י (16 באוקטובר 1841).
שאר תפקידיה בלה סקאלה כללו את מארי ב"בת הגדוד" מאת דוניצטי (3 באוקטובר 1840), אלווירה ב"ארנאני" מאת ורדי (בתפקיד שה הופיעה מאוחר יותר, ב-1853 בתיאטרון ראוויאטי בפיזה), אמיליה ב"הווסטלה" מאת מרקאדנטה, אלאונורה ב"טורקואטו טאסו" מאת דוניצטי, וגם את התפקידים הראשיים ב"אלינה, מלכת גולקונדה" מאת דוניצטי וב"סאפו" מאת פאצ'יני.
סתיו 1840 שרה אבאדיה במילאנו באופרה "אוברטו, רוזן סן בוניפצ'ו" שבה קווטינה שלמה של קוניצה הלחין ורדי במיוחד בשבילה. גם בשנים 1841 ו 1843 שרה אבאדיה בקרנטרטורתיאטר באוסטריה.
בקריירת הבמה שלה שרה גם בתפקידים של אליזה ב"לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, אנג'לינה ב"צ'נרנטולה" מאת רוסיני, ארסאצ'ה ב"סמירמידה" מאת רוסיני ונורמאנו ב"הנורמנים בפאריז" מאת מרקאדנטה. ב-1846 הופיעה עוד פעם בלה סקאלה בתפקיד רוזמונדה באופרה "אלבואינו" מאת פרנצ'סקו סנגאלי. ההופעה בתיאטרון המלכותי בלונדון ב-1848 לא הנחשבה מוצלחת.
היא הייתה מורה של ג'וזפינה פסקווה וזמרות נוספות.
קישורים חיצוניים
K.J.Kutsch, Leo Riemens - Groẞes Sängerlexikon K.G.Saur Bern, 1993
הרעות
"הָרֵעוּת" הוא שיר עברי שנכתב על ידי חיים גורי והולחן על ידי סשה ארגוב. השיר נכתב בשלהי מלחמת העצמאות, כשנה לאחר פרוץ הקרבות, ועוסק בזכר הנופלים הישראלים במלחמה על הקמת המדינה. מאז הפך השיר לנכס צאן ברזל בתרבות הישראלית, והוא מושר לעיתים קרובות בטקסי זיכרון.
את השיר ביצעו במקור להקת הצ'יזבטרון באוקטובר 1948, בתוכניתם השלישית, "הפלמחניק מחפש את המחר", שהופעותיה התקיימו בעיצומה של מלחמת העצמאות, עם גדעון זינגר כסולן. ביצועים ידועים נוספים של השיר הם של שושנה דמארי, יהורם גאון ולהקת הנח"ל בתוכניתם משנת 1972 "פלנחניק". בין חברי הלהקה המבצעים את השיר ירדנה ארזי, אפרים שמיר, ענת גוב (מיבר) ונעמי כפרי (גבע). מפקד הלהקה היה שמעון ויצמן.
במסגרת מצעד שירי היובל שנערך לכבוד חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, זכה השיר במקום השני. במסגרת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל נבחר השיר בגלי צה"ל על ידי חיילי צה"ל כשיר העברי האהוב ביותר בהקדימו את 'ירושלים של זהב'. ובמצעד "שיר השישים", בהצבעה שערכו הערוץ הראשון ורשת ג' זכה במקום השני.
השיר מייצג את האידיאלים החברתיים של תקופת תש"ח - ההקרבה למען המולדת, הדאגה של הפרט לכלל, אחוות הלוחמים ובעיקר את זכרם וקדושתם של הנופלים. המשפט "נזכור את כולם", המופיע בפזמון החוזר, הפך למוטו מרכזי של הנצחת חללי צה"ל.
השיר נכתב כשנה לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, ומתייחס אל המציאות הזו בשורה "כבר שנה, ונותרנו מעט - מה רבים שאינם כבר ביננו". שימוש נוסף בלשון רבים בשיר כגון "הרעות נשאנוך בלי מילים אפורה עקשנית ושותקת" מדגיש את תחושת הקולקטיב, האחווה והרעות בין הלוחמים, זאת לעומת שירים עבריים רבים אחרים המדגישים דווקא את האובדן האישי כגון "אנחנו שנינו מאותו הכפר". ערך ה"רעות" הפך מאוחר יותר באופן רשמי לאחד מערכי צה"ל.
בשנות ה-90 הפך השיר גם לאחד הפזמונים המזוהים עם רצח יצחק רבין ומורשתו. רבין ציין לא אחת כי זהו השיר האהוב עליו, והוא הושמע בעצרת המרכזית לזכרו לאחר הרצח בביצועה של שושנה דמארי, וכן בעצרות הנוספות לזכרו.
בשנת 2010 עוצב בול יום הזיכרון על סמך השיר, ובו הובא הבית הרביעי שלו.
ב-2014 נחנך במצודת כ"ח "מוזיאון הרעות", המציג את סיפור הקרבות לכיבוש המצודה במלחמת העצמאות. השיר נתן השראה לשם המוזיאון ומילותיו מוצגות על תקרת אולם המרכזי.
זרוע היבשה
זרוע היַבשה (זִ"י) היא זרוע רב-חילית המאגדת את חילות היבשה הלוחמים של צבא הגנה לישראל, ואחראית לבניין הכוח היבשתי של צה"ל. בראשות הזרוע, עומד קצין בדרגת אלוף שהוא חבר המטה הכללי של צה"ל. מפקד זרוע היבשה הנוכחי הוא אלוף תמיר ידעי.
ב-1983 הוקמה לראשונה מִפקדת חֵילות השדה (מפח"ש). ב-1999, במסגרת התוכנית "צה"ל 2000" הוקמה על-בסיס המפח"ש מפקדת הזרוע לבניין הכוח ביבשה, וזו שינתה בהמשך את שמה למפקדת זרוע היבשה (מז"י), וב-2007 לזרוע היבשה (ז"י).
מטה זרוע היבשה ממוקם במחנה בר-לב הסמוך לקריית מלאכי, מערבית לצומת מלאכי (קסטינה). בפועל מחזיקים מפקד הזרוע (מז"י), ראש המטה (רמ"ט), ראשי החטיבות (רח"טים) וקציני החיל הראשיים בלשכות כפולות, ורובם יושבים במחנה רבין (הקריה בתל אביב) בין היתר מתוכנן לרכז את אגפי מז"י לבניין חדש שיבנה במחנה רבין.
רוב גופי המטה של זרוע היבשה ממוקמים במחנה בר-לב ("קסטינה"), חלקם במחנה דורי (בסיס "תל השומר") ובמחנה ידין ("צריפין").
בניין הכוח
ייעוד הזרוע הוא לשאת באחריות כוללת לארגון ובניית הכוח ביבשה, מרמת החייל ועד רמת הגיס, כהכנה למלחמה, מצבי-חירום ומשימות ביטחון שוטף.
מייעוד הזרוע נגזרים תפקידיה, הנשענים על כלל תחומי בניין הכוח כפי שנהוג לסווגם:
הפעלת הכוח
בניגוד לזרוע האוויר והחלל (חיל האוויר) וזרוע הים (חיל הים), לזרוע היבשה ניתנה רק הסמכות לבניין הכוח ביבשה. הפעלת כוחות היבשה בצה"ל נעשית על ידי המטה הכללי באמצעות הפיקודים המרחביים (פקמ"רים) שבראשם אלופי הפיקודים, וכן באמצעות אגף המבצעים (אמ"ץ) שגם בראשו קצין בדרגת אלוף (ר' אמ"ץ). לפני הקמת הזרוע שימש המטה הכללי, בנוסף להיותו המפקדה העליונה והרב-זרועית של צה"ל, גם כמפקדה העליונה של כוחות היבשה, ופרטנית לגבי כוחות השריון והכוחות הנלווים אליהם, שימש "מפקד גייסות השריון" (ראו מפקדי חיל השריון בעבר) כאחראי הן על בניין הכוח והן על הפעלתו (כמו מפקדי חיל האוויר וחיל הים כיום).
מבנה ארגוני
מבנה זרוע היבשה הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), מפקדות קציני החיל הראשיים העוסקים בבניין-הכוח שבתחום מקצועיותם ויחידות עצמאיות אחרות (כמו בתי-הספר לפיקוד, מרכזי אימונים וכו'). המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
זרוע היבשה מורכבת ממערך התמרון בראשות אלוף ומחמישה חילות לחימה ולכל חיל ייעוד ותפקיד מסוים בשדה הקרב:
מפקדת חילות השדה
הרמטכ"ל גור התנגד למסקנותיו של טל אך העבירן לבחינה ולבסוף הן נדחו באוגוסט 1978 על ידי ויצמן והרמטכ"ל רפול שהחליף את גור, בנימוק של צורך להימנע משינויים ארגוניים רחבים בעת תהליך השלום הרגיש עם מצרים. בדצמבר 1978, הובאה גם הצעתו של יקותיאל אדם אך זו לא התקבלה. ב-29 בנובמבר 1979 החליט המטכ"ל, בעקבות לחץ של עזר ויצמן, להקים את המפכ"ש ולהחזיר את טל לשירות כדי להקים את המפכ"ש ולעמוד בראשו. בדצמבר מונה צוות הקמה שהכין עבודת מטה על המשאבים הנדרשים למהלך זה ועל העבודות הקודמות בנושא ודו"ח מסכם הוגש בפברואר 1980 (דו"ח בר-דוד). החלטה על הדו"ח, שהציג חמש חלופות (כולל זו של טל), לא התקבלה ועקב כך פרש תא"ל בר-דוד מצה"ל.
בפברואר 1983 מונה משה ארנס לתפקיד שר הביטחון וזה מינה את משה לוי לרמטכ"ל, תוך התניית מינויו בתמיכה במהלך הקמת המפכ"ש. לוי הסכים אך דרש לשנות את השם למפח"ש (באותה התקופה מעמדם של החילות היה משמעותי והמהלך להקמת מפקדה איים לפגוע בסמכויותיהם). אולם כשלבסוף הוקם הגוף ב-1983, לא היה זה על פי מתווהו של טל ועיקר הדגש היה ריכוז הסמכויות בנושא בניית הכוח אך לא הפעלת כוח, כזרוע מקבילה לזרוע האוויר והים. בסוף יוני 1983 קבע הרמטכ"ל לוי את העקרונות בבסיס המפח"ש והאלוף דן שומרון, מפקד המפח"ש הראשון ולימים הרמטכ"ל, מינה צוות הקמה שפעל עד לכניסתו בפועל לתפקיד ב-25 באוקטובר. תפקידה של המפקדה היה גיבוש תורת-הלחימה והארגון של חילות-השדה ופעולתם בקרב-המשולב ביבשה. בנובמבר נקבע כי החל מ-18 בדצמבר, שלישות ארבעת החילות (הכפופים למפח"ש) תתמקם במחנה בר-לב (שלפני כן שימש את מפקדת גייסות השריון).
תוכנית "צה"ל 2000"
ב-1998 הוחל בגיבוש התוכנית לארגון מחדש של צה"ל, "צה"ל 2000", לקראת התמודדות עם אתגרי העתיד. במסגרת התוכנית נקבע כי מפח"ש תהפוך, בסופו של תהליך, ל"זרוע יבשה" שתהיה לפיקוד העליון של כלל כוחות היבשה (כלומר, לזרוע יבשה האחראית הן לבניין הכוח שתחת אחריותה והן להפעלתו בשעת-חירום). במסגרת זו יהפוך המטכ"ל למפקדה רב-זרועית של צה"ל, שישמש מעין "ועדת מטות משולבים", באופן דומה למבניהם של צבאות רבים ברחבי העולם (למשל הכוחות המזוינים של ארצות הברית). אז הרמטכ"ל ישמש כראש המטות המשולבים של צה"ל, ולא יצטרך לעסוק בעת מלחמה בהפעלת הפיקודים המרחביים היבשתיים, אלא רק בתכנון והפעלת כוחות רב-זרועיים. את התוכנית הובילו ודחפו, בין השאר, האלופים גבי אשכנזי ודן חלוץ (בתפקידיהם כסגן הרמטכ"ל, האחראי מסורתית על ענייני בניין-הכוח, וראש אגף המבצעים).
מפקדת הזרוע לבניין הכוח ביבשה
ב-2004 ארגנה זרוע היבשה את כנס LIC2004 (וכעבור שנה את כנס LIC2005), שעסק במתאר הלחימה בעימות מוגבל (עמו"ג, באנגלית: Low Intensity Conflict - LIC), לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) ולוחמה בטרור (לוט"ר). בתערוכה הוצגו אמצעים טכנולוגיים רבים וכן התקיימו כנסים והרצאות של קצינים בכירים מהארץ ומהעולם.
במרץ 2005, עם מינויו של דני חלוץ לרמטכ"ל, הוחל בהאצת העבודה לקראת מימוש תוכנית "צה"ל 2000". לפי הנחייתו, התהליך צפוי היה להסתיים ביוני 2006, אז כביכול אמורה הייתה להסתיים הכפפתם של כל הגופים והסמכויות הרלוונטיים לזרוע (נכון להיום, עוד לא ניתנו לזרוע סמכויות הפעלת הכוח). עם זאת, כחלק מתהליך התעצמות הזרוע, החליף בנובמבר 2005 האלוף בני גנץ (אז אלוף פיקוד צפון) את האלוף יפתח רון-טל בתפקיד מפקד הזרוע, וכן נוסף תקן זמני לאלוף נוסף, בתפקיד סגן-מפקד הזרוע לתורה, הדרכה ואימונים (תוה"ם), אליו נכנס האלוף מאיר כליפי.
בסוף דצמבר 2005 ותחילת ינואר 2006, במסגרת "צה"ל 2000", המשיכה מז"י בתהליך הפיכתה לזרוע עצמאית (זרוע היבשה – ז"י). הזרוע קיבלה תחת פיקודה את החילות תומכי-הלחימה ואת הסמכויות להפעלתם מאגפי המטכ"ל השונים:
בהמשך הוכפף לזרוע גם בסיס האימונים ליחידות שדה (באלי"ש), והפך למרכז אימונים משותף לכלל כוחות היבשה הנקרא "המרכז הלאומי לאימונים ביבשה" (מל"י).