cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוח דלתא
מבצע קיילה מולר
ב-26 באוקטובר 2019 ניהל כוח דלתא את מבצע קיילה מולר, פשיטה במחוז אידליב בסוריה סמוך לגבול טורקיה-סוריה כדי לתפוס את מנהיג המדינה האיסלאמית (דאעש) אבו בכר אל-בגדאדי. אל בגדדי התאבד במהלך הפשיטה באמצעות חגורת נפץ, לאחר שהוקף על ידי לוחמי הכח במנהרה מתחת למתחם שבו שהה וסירב להיכנע גם כאשר כלב תקיפה נשלח פנימה כדי להכריע אותו.
הפשיטה התרחשה לאחר מאמצי מודיעין של האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA במטרה לתפוס את אל-בגדאדי. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים סיפקו תמיכה ישירה ורחבה במבצע.
גביע אפריקה לאומות 1970
גביע אפריקה לאומות 1970 היה הטורניר השביעי של אליפות אפריקה לאומות, אליפות הכדורגל של אפריקה (קונפדרציית הכדורגל האפריקאית). והיא נערכה בסודאן. בדיוק כמו ב-1968, שמונה הנבחרות שהרכיבו את הטורניר חולקו לשתי קבוצות של ארבע. סודאן זכתה באליפות לראשונה בתולדותיה לאחר ניצחון על גאנה בגמר 1–0.
בית א'
המשחקים שוחקו בח'רטום.
בית ב'
המשחקים שוחקו בוואדי מדאני.
הגמר
בטורניר זה השלימה גאנה רצף של ארבע הופעות רצופות בגמר הטורניר, ולכן זכתה לכינוי "ברזיל של אפריקה". הישג זה לא שוחזר מעולם באפריקה.
רוק בחלל
רוק בחלל (באנגלית: Heavy Metal, "הבי מטאל") הוא סרט אנימציה מדע בדיוני בבימויו של ג'רלד פוטרטון. התסריט לסרט נכתב על ידי דניאל גולדברג ולן בלום.
הסרט הוא אנתולוגיה של סיפורי מדע בדיוני וסיפורי פנטזיה שונים.
סרט המשך בשם "Heavy Metal 2000" יצא לאקרנים בשנת 2000.
מגדל יוסטון
מגדל יוסטון (באנגלית: Euston Tower) הוא גורד שחקים הממוקם ברובע קמדן בלונדון שבאנגליה. המגדל ממוקם בדרך יוסטון מספר 286, בצומת דרך טוטנהאם קורט, דרום מזרחית לריג'נטס פארק.
גובהו של המבנה 124 מטרים ובו 36 קומות. המבנה הוא ה-13 בגבהו בלונדון רבתי.
עד שנת 1997 שימש המבנה את תחנת הרדיו קפיטל FM. כיום משמש המבנה את משרדי המכס ומס ההכנסה של בריטניה. 10 הקומות העליונות של המבנה משמשים את חברת העיצוב הבינלאומית אטקינס.
פרחי מאכל
פרחי מאכל הם פרחים (שאינם נחשבים לפירות או ירקות) אשר ניתן לאכלם ללא חשש לפגיעה בבריאות האדם. מקובל לשלבם במנות ממטבחים שונים כגון במטבח האסייתי, במטבח האירופאי, במטבחי המזרח התיכון ובמטבח המודרני. שילובם מקובל, בשל הצבעוניות והארומה שהם מעניקים למנות השונות.
פרחי מאכל רבים מכילים נוגדי חמצון וחומרים פעילים אחרים שהם טובים בכמויות נמוכות אך הופכים מסוכנים בצריכה מוגברת.
שימושים קולינריים
את פרחי המאכל מוסיפים למזון הן כדי לספק טעם וארומה והן כדי שישמשו כקישוט צבעוני מעורר תיאבון. הם מהווים תוספת בכל המנות: מנות ראשונות כגון סלטים למיניהם, מנות עיקריות וקינוחים. ניתן לשלבם כחומרי טעם במשקאות, בממרחים כגון חמאה, בשימורי פירות, בחומץ, במרינדות וברטבים. חלקם עברו תהליך יבוש והם משמשים כעשבי תיבול.
רבים מפרחי המאכל שניתן לאכלם אינם טעימים. מומלץ להשתמש בפרחים טריים שנקטפו בתחילת היום ולהימנע מחלקיהם המרים, כגון אבקנים וגבעולים.
דסקית זיהוי
דִסקית זיהוי (ובקצרה: דִסקית) היא לוחית מתכת התלויה בשרשרת מתכת על צווארו של חייל, ועליה רשומים פרטי הזיהוי שלו בשני עותקים, שניתן להפריד ביניהם. לעיתים כוללת הדסקית מידע נוסף, כגון סוג הדם ודת. הדסקית משמשת לזיהוי החייל במקרה מוות או פציעה קשה. במקרה מוות נלקח אחד משני חלקי הדסקית על ידי העוסקים בזיהוי החללים, כחלק מתהליך הזיהוי והרישום.
ייצורן של דסקיות זיהוי החל כיוזמה פרטית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, והדסקיות יוצרו מנחושת או מעופרת. תושב ניו יורק בשם ג'ון קנדי פנה בשנת 1862 לצבא ארצות הברית בהצעה לנפק דסקיות לכל החיילים, אך נענה בשלילה. הוראה לנפק דסקיות זיהוי, עשויות אלומיניום, ניתנה בצבא ארצות הברית בסוף 1906. בשנת 1916 נקבע שכל חייל יקבל שתי דסקיות זיהוי זהות, שאחת מהן תילקח מגופו במקרה שימות.
צבא פרוסיה ניפק דסקיות זיהוי לכל חייליו בתחילתה של מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
דסקיות מתכת, הדומות לדסקיות זיהוי צבאיות, הפכו בישראל ובמקומות מסוימים בעולם לפריט אופנתי.
דסקיות זיהוי בצה"ל
הדסקית בצה"ל עשויה לוח מתכת מלבני, מחורר באמצעו, באופן המאפשר את שבירתו לשני חלקים נפרדים, שעל כל אחד מהם רשומים פרטי הזיהוי. על הדסקית מופיעים פרטי הזיהוי - שם מלא ומספר אישי. בתקופות מסוימות צוין גם סוג הדם.
עקב הקושי לזהות חללי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, נוספו לדסקית הזיהוי שעל הצוואר דסקיות בנעליים הצבאיות.
פקודות הצבא מחייבות את החייל ללכת כשדסקית הזיהוי לצווארו בכל עת. יש חיילים, בייחוד לוחמים, הנוהגים לעטוף את הדסקית ואת השרשרת המחוברת אליה בעטיפת בד על מנת להימנע מהברק של המתכת שעשוי לחשוף את החייל בפני האויב. צה"ל מספק בעת הגיוס עטיפת בד לדסקית בצבע ירוק זית, אך השימוש בה אינו בגדר חובה.
הביטוי "מהמסטינג שלי עשו את הדסקית שלך" (וריאציה נוספת: "מהפחית שלי...") משמש חיילים ותיקים לשם הדגשת הוותק שלהם באוזני חיילים צעירים יותר.
חבר הכנסת רחבעם זאבי עשה בדסקית שימוש סמלי בשנותיו האחרונות, שבהן נהג להתהלך כשלצווארו דסקית ועליה שמות נעדרי צה"ל.
עימאד פארס
עימאד פַארֶס (בערבית: عماد فارس; נולד ב-28 ביולי 1961) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד עוצבת הגליל. כיהן כחבר דירקטוריון בחברת "עמידר".
ביוגרפיה
פארס נולד וגדל בכפר חורפיש, וסיים לימודי תיכון בבית הספר עיוני נהריה.
שירות צבאי
בשירותו בצה"ל התנדב לסיירת הדרוזים, היא פלוגת הסיור של עוצבת ברעם. בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב פארס לפלוגת הסיור כמפקד צוות והוביל את חייליו במלחמת לבנון הראשונה. במהלך המלחמה, בהיתקלות עם מחבלים בכפר בורג' א-שימאלי, נפצע פארס מירי ומיד לאחר מכן מניסיון דריסה. לאחר שהחלים מן הפציעה השלים קורס מפקדי פלוגות והיה למפקד פלוגת הסיור של עוצבת ברעם. בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד גדוד בחטיבת גבעתי וקצין אג"ם בחטיבה. לאחר מכן, בשנת 1992, הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד רותם בחטיבה. בשנת 1994 שימש כסגנו של מפקד חטיבת גבעתי, אלוף-משנה מוני חורב. בשנת 1996 היה פארס קצין האג"ם של עוצבת הגליל ולאחר מכן מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה.
בשנים 2003-2001 היה פארס מפקד חטיבת גבעתי, והוביל אותה למבצעים רבים כנגד ארגוני טרור פלסטינים ברצועת עזה במהלך האינתיפאדה השנייה. תחת פיקודו אף זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות. בשנים 2005-2004 שימש כסגן מפקד עוצבת געש ולאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ושימש בשנים 2005–2007 כמפקד עוצבת אדום (אוגמ"ר 80). בשנים 2007–2009 היה פארס מפקד עוצבת הגליל. במסגרת תפקידו במילואים משמש כראש זירת העומק בפיקוד הצפון.
בעיות משמעת וסיום התפקיד
ב-1991 הורשע פארס בדין משמעתי על פעולה אלימה, ב-1992 הורשע בבית דין צבאי בשימוש בלתי חוקי בנשק לצורך ציד חיות בר, ב-1997 הורשע באלימות כלפי נהגו, ב-2002 הסתבך בקטטה עם שוטרים בעכו וב-2006 נעצר על ידי שוטרי משמר הגבול במחסום ליד אילת לאחר שהתעמת עימם.
לאחר סיום תפקידו כמפקד עוצבת הגליל באוגוסט 2009, הודיע על פרישתו מצה"ל, על רקע מסירת דיווח לא אמין באשר לנסיבות תאונת דרכים ברכב שהועמד לרשותו על ידי צה"ל. מאוחר יותר, חזר בו מכוונה זו. הוא הועמד לדין משמעתי בפני סגן הרמטכ"ל בני גנץ והורשע באי קיום הוראות מחייבות בצבא ובהתנהגות שאינה הולמת. נגזר עליו עונש של התראה ונזיפה. בעקבות המלצת הפרקליטות הצבאית, נושא הדיווח השקרי למפקדיו טופל פיקודית על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי שהחליט לסיים את שירותו של פארס בצה"ל. בנובמבר 2010 הגיש פארס עתירה מנהלית לביטול הדחתו. ב-21 בפברואר 2011 דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את עתירתו. עם זאת, כשנה לאחר מכן, הוחזר לשירות מילואים בצה"ל.
לאחר השירות הצבאי
ב-2017 מונה לדירקטור בחברת עמידר. הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 2022.
פארס הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
חיים אישיים והשכלה
פארס נשוי ואב לארבעה ילדים.
כביש 5710
כביש 5710 הוא כביש בצפון מישור החוף המחבר את שושנת העמקים, צוקי ים, חבצלת השרון, ביתן אהרון, כפר ויתקין, ומחלף חבצלת. בעבר, חיבר גם את צפון נתניה.
הכביש כולל שלושה מקטעים עיקריים:
הקטע המערבי
משנת 1966 מחבר קטע כביש המשתרע מצפון לדרום את קצהו המערבי של כביש 5710 לקצה הצפוני של נתניה. עם התפתחות העיר נתניה התגברה התנועה לצפון נתניה על דרך 5710 דרך חבצלת השרון באופן שלטענת תושבי חבצלת השרון היה למטרד סביבתי ובטיחותי. בשנת 2008 פנו תושבים מצוקי ים וחבצלת השרון לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה להורות על סגירת הקטע הדרומי של הכביש המאפשר מעבר לתוך נתניה. בית המשפט נענה לבקשה לאחר שהועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה שמדובר בכביש לא חוקי וקבע שהכביש ייסגר תוך שלושה חודשים. לבקשת מלון בלו ביי ועירית נתניה הושהתה הסגירה עד בירור העניין בערעור ובאוקטובר 2010 הושב התיק לבית המשפט המחוזי לבירור נוסף. בדיון החוזר טענו מלון בלו ביי ועירית נתניה שאם הקטע הדרומי אינו חוקי, גם כלל הכביש מצפון לדרום אינו חוקי. במענה לכך, נציגם של תושבי צוקי ים וחבצלת השרון הסכים לסגירת כל קטע הכביש צפון-דרום. לבסוף הוסכם בפשרה שהכביש ייסגר תוך שלוש שנים, בסוף שנת 2013. במהלך שלוש השנים אמור להסתיים הליך אישור וסלילת כביש עוקף שיחבר את צפון נתניה לכביש החוף. תכנון כביש זה הוחל בשנת 1988 אך התנהל בעצלתיים, לטענת אנשי חבצלת השרון בגלל שעיריית נתניה פעלה לטרפד אותו. בתור חלופה לתושבי צפון נתניה נבנה מחלף חדש בין מחלף נתניה למחלף חבצלת על כביש 2, שנקרא מחלף איינשטיין.
יבנה (רשת חינוך)
יבנה הייתה רשת בתי ספר יהודיים דתיים-ציוניים מטעם תנועת המזרחי, שפעלה בפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
רקע היסטורי
ראשיתה של רשת החינוך של תנועת המזרחי בהקמת חדרים מודרניים בשנים 1919–1921, שהיו קרובים באופיים לחדר המתוקן (של אגודת ישראל), ופחות הושפעו מגישות חינוכיות חדשות. בשנת 1920 הקימה המזרחי את בית המדרש לרבנים, "תחכמוני", בוורשה (מוסד ששימש יותר כסמינר להכשרת מורים, מאשר רבנים), ששילב לימודי קודש ולימודי חול.
בשנת 1922 החליטה ועידת המזרחי השלישית, כחלק מהמגמה הצנטרליסטית שהתחזקה על רקע החלת חוק חינוך חובה, והצורך בחזית מגובשת במאבק בשלטונות הפולניים, על הקמת "הסתדרות תרבותית מיוחדת" בשם "תחכמוני", שתהיה אחראית על הקמת רשת בתי ספר דתיים-ציוניים ארצית, שתשלב בלימודי הקודש גם לימודי חול, על מנת לזכות בהכרת הממשלה. בוועידת המזרחי הארצית החמישית הוחלט על הקמת ה"הסתדרות לתרבות ולחינוך דתי לאומי יבנה בפולין", על בסיס ההסתדרות "תחכמוני" הנ"ל, וכך נוסדה "יבנה" בשנת 1927.
היעדים
שלושה היו יסודותיה האידאולוגיים של "יבנה":
יחסה של "יבנה" לשפה העברית היה אוהד למדי, ולמרות זאת לא הייתה העברית השפה היחידה בבתי הספר שלה, אלא שולבה עם הפולנית, או עם היידיש. הדגש הושם על התוכן, ולאו דווקא על השפה. בעוד שהיו מספר בתי ספר של הרשת, בעיקר בחבלי הספר המזרחי, שהיו חד-לשוניים, בעברית בלבד, היו רוב בתי-הספר דו-לשוניים, כשהעברית משמשת כשפת ההוראה במקצועות העבריים בלבד.
תפוצה גאוגרפית
בתי הספר של "יבנה" התרכזו בגלילות המרכזיים, וכרבע מהם נמצאו בדרום פולין. מכיוון שהוקמה מאוחר יחסית (בשנת 1927), היו מקומות רבים "תפוסים" כבר על ידי בתי הספר של הזרמים האחרים.
ארגון
"יבנה" הפעילה גנים, בתי ספר עממיים "שלמים" (שמי שלמד בהם היה פטור מהליכה לבית ספר ממלכתי) ותיכוניים לבנים ולבנות (בנפרד), לימודי אחר-הצהרים לבנים ולבנות שלמדו בבקרים בבתי הספר הממלכתיים (גם כן בנפרד), בית מדרש לרבנים ("תחכמוני"), ישיבות, סמינרים למורים, וקורסים ללימודים עבריים למבוגרים. בשלהי התקופה (1938-1939) התחילה "יבנה" אף להוציא לאור עיתון נוער ("האהלה"), וספרי לימוד. במקומות רבים הופעלו בתי ספר עממיים בהם היו ארבע הכיתות הראשונות מעורבות (לבנים ולבנות), בעוד שהכיתות הגבוהות – נפרדות. כמו כן במסגרת יבנה הוקמה ישיבה בעלת אוריינטציה ציונית דתית בשם "בית שמואל" (על שם הרב שמואל מוהליבר). הישיבה הייתה ממוקמת בבית הכנסת תפארת ציון בורשה (ברח' פויה 40), ובראשה עמד הרב שרגא רייף. רבה של ורשה, הרב שלמה דוד כהנא פרש את חסותו עליה והסמיך את תלמידיה להוראה. ליד הישיבה הוקמה גם "הכשרה חקלאית" שהכשירה את תלמידיה בתחום החקלאות לקראת עלייתם ארצה.
עקב קשיים ארגוניים וכלכליים, לא הצליחה "יבנה" להנהיג מדיניות צנטרליסטית יעילה, הכופפת את האגודות ואת הוועדים המקומיים למרוּת המרכז הגלילי או הארצי. הקשר בין בית הספר המקומי למרכז הארצי היה רופף למדי. ניסיונות שונים להקמת ישיבות לא עלו יפה, ורק בית המדרש לרבנים "תחכמוני" הצליח להגיע להצלחה מסוימת. אחת מהסיבות להקמת "תחכמוני" הייתה המחסור במורים בעלי הכשרה והשקפת-עולם מתאימה, חדורי "רוח דתית", ממנו סבלה "יבנה". בעקבות כישלון הצנטרליזציה, הקמת בית הספר "יבנה" המקומי ו"חדר המזרחי" נשארו באחריות אגודת "המזרחי" או "ועד סניף יבנה" המקומיים, מה שהביא עוד יותר להחלשת הקשר עם המרכז, והוריד את סיכוייו של בית הספר לשרוד (מכיוון שהסניף המקומי היה צריך להאבק עליו לבדו). המרכז הארצי, שלא ידע את הפרטים המדויקים על המתרחש ברשת שלו-עצמו ברחבי המדינה, החל להקדיש יתר תשומת-לב להכשרת המורים, להוצאת ספרים ועיתונים לנוער, ולחיזוק הקשר עם תנועת הנוער הדתית ועם בתי הכנסת, במקום למוסדות עצמם.
בעיירות מסוימות, במסגרת התחרות עם רשת "חורב" של אגודת ישראל, נאלצה "יבנה" לקחת תחת חסותה חלק מבתי התלמוד-תורה, ולהתאים עצמה לדרישות ההורים. לעיתים קרה שבית ספר מסוים (או תלמוד-תורה) השתייך גם ל"יבנה" וגם ל"חורב", כשבפועל לא היה קשור לאף אחת מהרשתות. יסודות חינוכיים של "יבנה" חדרו, לעיתים, לתלמודי-התורה של אגודת ישראל, בעוד שבתי ספר מסוימים של "יבנה" היו דומים יותר לתלמוד תורה מודרני. חלק מבתי הספר של אגודת ישראל בפולין הקונגרסאית אף נטלו לעצמם את השם של "יבנה".
לפי נתוני הג'וינט, בשנת 1936 למדו 15,923 תלמידים, ב-229 מוסדות השייכים לרשת "יבנה".
מימון
כמו כל בתי הספר הפרטיים היהודיים, גם "יבנה" לא זכתה לתמיכה כלכלית משלטונות פולין, ונאלצה להתקיים בעיקר משכר הלימוד, אותו שילמו ההורים (שכר הלימוד מימן כ-70% מהתקציב). רבים מההורים לא יכלו לעמוד בתשלומי שכר הלימוד, ונאלצו לשלוח את ילדיהם לחינוך הממלכתי, שניתן חינם. חלק מהמימון הגיע מתרומות של יהודי אמריקה (הג'וינט, שסייע בעיקר לחבלי הספר המזרחי בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה), וכל צמצום בתרומות הוביל לפיטורי מורים, ואף לסגירת בתי ספר. בנוסף, סייעו מפעלים שונים של הוועדים המקומיים במימון בתי הספר. בתחילה זכו בתי הספר גם לתמיכה מסוימת מהעיריות, אך לאחר שינוי תקנות הבחירות, וצמצום הנציגות היהודית בעיריות, הצטמצמה תמיכה זו כמעט לגמרי. הקהילות תמכו בבתי הספר באופן חלקי למדי, וחילקו את תמיכתן בין הזרמים בצורה בלתי-שווה, תוך העדפה של החינוך הדתי (כך ש"יבנה" יכלה ליהנות מכך יותר). המצב הכלכלי של כל בתי הספר הפרטיים היהודיים היה קשה, ומורים רבים נאלצו לוותר על קבלת שכר מלא.
תוכנית הלימודים
מסיבות שונות, ביניהן דרישות הורי התלמידים (מהן לא יכלו להתעלם, בייחוד לאור העובדה שבית הספר נתמך ברובו על ידי שכר הלימוד ששילמו), הועברו המקצועות העבריים בשיטה הישנה של החדרים, על-אף שהמורים עצמם, חניכי בית המדרש "תחכמוני", צידדו בשיטות חדשניות יותר. שבוע הלימודים כלל שעות לימוד רבות (עד שישים שעות בשבוע), בניגוד לגישות הפדגוגיות החדשות המפנות יותר תשומת-לב לצורכי הילד.
הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים
קרבתה הרעיונית של "יבנה" הן לחרדים והן לציונים-החילונים, הייתה לה לרועץ: היא נאלצה להילחם על קהלי יעד דומים (חרדים מזה וציונים מזה), מה שהיה קשה עוד יותר לאור עובדת הקמתה המאוחרת (כאמור, "יבנה" הוגדרה סופית רק בשנת 1927). בנוסף, היא סבלה מנחיתות דמוגרפית, שהשפיעה גם על כמות המשאבים שעמדו לרשותה: רוב החרדים מצד אחד, ורוב הציונים מצד שני, לא נטו לדעותיה של "יבנה". מכיוון שהייתה קרובה רעיונית לשני הצדדים, היא התקשתה להילחם בהם מחד גיסא, ולא הצליחה לגייס את תמיכתם במאבק בשלטונות, מאידך גיסא. רק נגד הגוש היידי היא יכלה לצאת למאבק אמיתי.
הזרם החרדי, בראשות אגודת ישראל, פסל את המזרחי, בשל גישתה הציונית-ליברלית, ודחה על הסף ניסיון שיתוף פעולה בין "יבנה" לבין רשתות החינוך של אגודת ישראל. גם בתי הספר הציוניים החילוניים לא צידדו בגישת "המזרחי".
קרן נאמנות
קרן נאמנות (באנגלית: Mutual Fund) היא מכשיר פיננסי שמטרתו השקעה משותפת בניירות ערך והפקת רווחים משותפת מהחזקתם ומכל עסקה בהם. קרן הנאמנות מנוהלת על ידי מנהל הקרן. היא פועלת על פי הסכם נאמנות שפרטיו פורסמו באמצעות תשקיף.
קרן נאמנות מורכבת מיחידות, שכל אחת מהן מקנה זכות שווה בקרן. קרנות המשקיעות בני"ע של חברות מענפים שונים נוטות להשיג תשואות הקרובות לאלו של השוק, בעוד קרנות המתמחות בני"ע של חברות הפועלות בענף מסוים נוטות להיות חשופות לסיכון הענף ולתשואה בו.
בישראל קרנות נאמנות נסחרות ונסלקות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ומשווקות ללקוחות דרך יועצי השקעות בבנקים המקומיים. יש מעל לאלף קרנות נאמנות ישראליות, ולאחרונה נפתח השוק המקומי גם להצעה של קרנות נאמנות זרות.
מונחים
לקרן נאמנות צריך להיות נאמן לקרן ומנהל קרן החותמים על הסכם הקרן.
סיווג על פי רמת הסיכון
החל משנת 2008, כל קרן נאמנות מפרסמת את שיעור החשיפה המרבי שלה למניות ולמטבע חוץ באמצעות הקוד הבא:
דוגמאות:
איך קונים ומוכרים קרנות נאמנות?
פעולת הרכישה והפדיון של קרנות נאמנות מתבצעת על ידי מתן הוראה לחבר הבורסה אשר בו מתנהל חשבון ההשקעות. ניתן לתת הוראות לרכישה או לפדיון בשלבים שונים של שעות המסחר בבורסה עד המועד הקובע (בדרך כלל עד לשעה 15:00, ואולם יש קרנות שבהן השעה מוקדמת יותר). ההוראות מבוצעות באותו היום, למעט קרנות המוגדרות כקרנות חו"ל, שבהן ההוראה מתבצעת למחרת. הכסף מועבר לחשבון אם ההוראה ניתנה עד למועד הקובע באותו היום. במידה והיא ניתנה אחרי שעה זאת, ההוראה תתבצע רק למחרת וגם התמורה תועבר ביום שלמחרת.
מחיר קניה
לכל קרן נאמנות יש מחיר קניה או מחיר יסודי. המחיר היסודי הוא שווי נכסי הקרן מחולק במספר יחידות הקרן. חלק מהקרנות גובות שיעור הוספה בעת רכישת יחידה.
מחיר פדיון
מחיר הפדיון של יחידה יהיה שווה למחיר המכירה של נכסי הקרן לחלק למספר יחידותיה. מהמחיר היסודי גוזרים את מחיר הפדיון שהוא המחיר היסודי בניכוי עמלות הפעולה בקרן. מחיר הפדיון מתקבל בעת שהמשקיע מוכר את הקרן.
שיעור ההוספה
לעיתים, בעת רכישת יחידה בקרן נאמנות, המשקיע ישלם גם שיעור הוספה. שיעור ההוספה הוא תשלום חד פעמי בעת הרכישה. מחיר הקרן הכולל את שיעור ההוספה נקרא מחיר היחידה. ישנן קרנות שבהן אין שיעור הוספה, לצד כאלו שבהן שיעור ההוספה מגיע לאחוז אחד ויותר. לעיתים, שיעור ההוספה מתווסף בעת המכירה.
עמלות פעולה
מרבית החברות גובות דמי ניהול. דמי הניהול הם התמורה המועברת לכיסו של מנהל הקרן. דמי הניהול השנתיים נעים בין 0% ל-4% ואף למעלה מזה, תלוי בסוג הקרן. קרנות הנאמנות המנייתיות הן בעלות שיעור דמי הניהול הגבוה ביותר, בעוד הקרנות הכספיות הן בעלות דמי הניהול הנמוכים ביותר. בנוסף לדמי הניהול שעוברים (כאמור) למנהל הקרן, יש גם דמי נאמן, העוברים לנאמן הקרן. זוהי עמלה בגובה 0-0.1% לשנה מהקרן המושקעת. מרבית המשקיעים בקרנות נאמנות משקיעים דרך שירותי הבנקים. הבנקים גובים עמלה המכונה דמי משמרת. בדרך כלל דמי המשמרת יהיו בשיעור 0.5-0.6% לשנה מסכום התיק במשמרת. לאחר כניסתה לתוקף של רפורמת בכר, נקבע כי הבנקים יהיו זכאים לגבות עמלת הפצה, בשיעורים שונים. החל מאפריל 2006 נגבית גם עמלת הפצה בעת רכישת קרן הנאמנות. בדרך כלל עמלות ההפצה נגבות ישירות ממנהל הקרן ואינן מוטלות על המשקיע.
רפורמת בכר
רפורמת בכר, הנקראת על שמו של מנכ"ל משרד האוצר, ד"ר יוסי בכר, שכיהן תחת שר האוצר בנימין נתניהו, קבעה כי על הבנקים, אשר החזיקו בבעלות על עיקר הנכסים של קרנות הנאמנות וקופות הגמל במדינת ישראל ערב הרפורמה, למכור את ההחזקות שלהם בנכסים הללו. לאחר העברת הרפורמה בכנסת (מאי 2005), נכנסו הבנקים למשא ומתן מואץ ובין החודשים אוקטובר 2005 לינואר 2006, הצליחו למכור את עיקר ההחזקות שלהם בקרנות הנאמנות וקופות הגמל תמורת מיליארדים של שקלים, לחברות הביטוח, קרנות השקעות זרות ואף ברוקרים פרטיים. רפורמת בכר היוותה מפנה דרך חשוב בעתידה של תעשיית קרנות הנאמנות בישראל, משום שמעתה יש לשער שהייעוץ שיתקבל בסניפי הבנקים ללקוח הישראלי יהיה פחות מוטה לעבר המלצה לרכישת קרנות, אשר היו בעבר באחזקת הבנק.
ביקורת
מחקרים רבים, בהם מחקר של יוג'ין פאמה וקנת פרנץ' השוו בין התשואות שמושגות על ידי קרנות נאמנות המנוהלות באופן אקטיבי לעומת אלו שמושגות על ידי קרנות מחקות מדד, ומצאו שככלל קרנות נאמנות המנוהלות באופן אקטיבי פיגרו מאחורי המדדים, וגם כאשר השיגו תשואה עודפת, זו נמחקה על ידי העלויות הגבוהות של דמי הניהול. מסקנות דומות עולות מהמחקר המתעדכן של SPIVA שמתפרסם באופן שנתי.
הקדש
הקדש הוא סוג של נאמנות במסגרת דיני הנאמנות. הקדש הוא הקדשת נכסים לטובת נהנה או למטרה אחרת, הטעונה מסמך בכתב – כתב הקדש – שבו מביע יוצר ההקדש את כוונתו ליצור הקדש וקובע מטרותיו, נכסיו ותנאיו. ההבדל בין הקדש לנאמנות "רגילה" הוא, בראש ובראשונה, באופן יצירתו. בנוסף, סוג מסוים של הקדש, ההקדש הציבורי, הוא נאמנות מיוחדת שחלות עליה הוראות רגולטריות שאינן חלות על נאמנויות אחרות. הקדש פרטי עשוי להיות דומה למדי לנאמנות רגילה, הגם שישנן מספר הבחנות טיפוסיות ביניהם, כגון העובדה שפעמים רבות, הקדש מתנהל עם מעורבות נמוכה מאוד או ללא מעורבות כלל מצד יוצר ההקדש.
יסודות ההקדש
בדומה לנאמנות אחרת, בכל הקדש חייבים להימצא המרכיבים הבאים:
יצירת ההקדש
הדרכים השונות ליצירת הקדש מפורטות בחוק. יצירתו של הקדש שונה מיצירת נאמנות שאינה הקדש (אותה ניתן ליצור על פי חוק או על פי חוזה עם נאמן) ומתאפיינת לרוב בכך שהיא פעולה חד-צדדית של יוצר ההקדש (בניגוד להסכמה חוזית).
הקדש לפי כתב נוטריוני
ניתן ליצור הקדש באמצעות חתימה על כתב הקדש בפני נוטריון. זה הוא הקדש "בין החיים" (inter vivos), שכן בניגוד לשתי הצורות האחרות ליצירת הקדש, המנויות בסעיף 17(א) לחוק הנאמנות, זו אינה דורשת את מות יוצר ההקדש על מנת לאפשר את תחילת ההקדש.
הקדש לפי צוואה
ניתן ליצור הקדש באמצעות עשיית צוואה. נאמנות הנוצרת בצוואה היא בהכרח הקדש, שכן על פי החוק, רק סוג זה של נאמנות ניתן ליצור בצוואה. יצירת נאמנות בצוואה מאפשרת לגבור על הוראות דיני הירושה הנוגעות, למשל, להסדרים של "יורש אחר יורש", אשר מגבילות את יכולת המוריש לשלוט על אופן השימוש בנכסיו לאחר מותו. תנאי הקדש מאפשרים לקבוע מה יעשה בנכסי ההקדש גם זמן רב מאוד לאחר פטירת המוריש (מצב של mortmain או "שלטון היד המתה").
הקדש לפי הוראת תשלום
העברת נכסיו של אדם לאחרים, עם מותו, אפשרית לא רק בדרך של ירושה (בין אם על פי דין או על פי צוואה). דרך נוספת, בה הנפטר יכול להורות מה יעשה בחלק מנכסיו, היא הוראת תשלום לפי חוק הירושה. הוראות כאלו ניתנות בעיקר בדרך של קביעת מוטבים בביטוח חיים או מוטבים למקרה של פטירת העמית בקרן פנסיה. ניתן לנסח את הוראת התשלום כך שייווצר הקדש על פיה.
הקדש לפי החלטת בית המשפט
אם "נמצאו נכסים המשמשים הקדש, אלא שאין על כך כתב הקדש", הרי "רשאי בית המשפט להצהיר על קיום הקדש ולהגדיר מטרותיו, נכסיו, תנאיו ותחילתו".
הוראות החוק החלות על הקדשות
חוק הנאמנות כולל מגוון הוראות המסדירות את זכויותיהם של הצדדים השונים הקשורים להקדשות, הן פרטיים והן ציבוריים, לצד אופן פעולתם וניהולם של ההקדשות. ההוראות הנוגעות להקדשות מפורטות וקוגנטיות יותר מאלו הנוגעות לנאמנויות אחרות. זאת, ממספר סיבות, לרבות העובדה שלעיתים קרובות יוצר ההקדש אינו בין החיים (כך שאינו יכול לפקח כלל על פעולת הנאמן) וכן העובדה שבמקרים רבים, הנהנים של הקדש רבים ומפוזרים בקרב הציבור, כך שהתמריץ של כל אחד מהם בנפרד לפקח על הנאמן נמוך יחסית, מצב המצריך מעורבות גדולה יותר של הדין.
החוק קובע כי תחילתו של הקדש היא עם העברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן. זאת, בהתאם לכלל שאין נאמנות ללא נאמן. לאחר שנוצר הקדש, ניתן לשנות את תנאיו ואת נכסיו. החוק קובע כי "יוצר ההקדש וצד שלישי רשאים בכל עת להוסיף נכסים לנכסי ההקדש". אולם, הפעולה ההפוכה, של הפחתת היקף נכסי ההקדש על ידי יוצרו, סבוכה יותר ודורשת הרשאה בכתב ההקדש, את הסכמת הנהנים או את אישור בית המשפט; כך גם במקרה של שינוי תנאי ההקדש או של ביטולו, על ידי יוצרו.
החוק קובע את אופן מינויו של נאמן של הקדש. בניגוד לנאמנות שאינה הקדש, אשר נוצרת לעיתים קרובות על פי חוזה עם הנאמן, הרי במקרה של הקדש, הנאמן אינו צד לכתב ההקדש (שבכל מקרה אינו חוזה) ולכן קיים תהליך אחר למינויו. החוק קובע כי "לא יתמנה אדם נאמן של הקדש אלא בהסכמתו". קביעה זו נדרשת עקב האחריות הנרחבת שהדין מטיל על כל נאמן, כך שראוי לקבל את הסכמתו להיות כפוף לה. החוק קובע כי "נאמן של הקדש יתמנה בכתב ההקדש או על פיו", אולם "באין מינוי כאמור, וכשנבצר מנאמן למלא תפקידיו או שלא התחיל או חדל למלאם, רשאי בית המשפט למנות נאמן לתקופה ובתנאים שייראו לו". סיום כהונתו של נאמן יהיה בהתפטרות על ידי מתן הודעה בכתב למי שרשאי למנותו לנאמן או לנאמנים האחרים, ככל שישנם, אולם, אם היה נאמן יחיד או נאמן שמונה על ידי בית המשפט, כהונתו תסתיים לפי החלטת בית המשפט; בית המשפט רשאי גם לפטר נאמן של הקדש אם ראה סיבה לעשות כן.
ולטשמרץ
וֶלְטְשְמֶרְץ - בעברית צער העולם (מגרמנית Weltschmerz, מילולית "כאב־עולם") הוא מונח פילוסופי או פסיכולוגי שנטבע לראשונה על ידי הסופר הגרמני ז'אן פול (1763-1825). הוא מתאר את תחושתו המלנכולית של מי שמבין כי הממשות הפיזית לא תוכל לעמוד לעולם בדרישותיה של הרוח, או את מגבלותיו שלו עצמו. השקפת העולם הפסימית הנגזרת מהבנה זו הייתה מקובלת אצל הרומנטיקנים כדוגמת לורד ביירון, אלפרד דה מיסה, היינריך היינה, יוזף פון אייכנדורף, קלמנס ברנטאנו ואחרים. במובן הרחב יותר מציין כיום המושג גם את תחושתו של מי שנחרד מחוסר הצדק בעולם. מבחינה פסיכולוגית קשור הוולטשמרץ בדיכאון ובאסקפיזם.
המונח ולטשמרץ הוא אחד הגרמניזמים (מילים מושאלות מן הגרמנית) הנפוצים ביותר.
מיכל קוויאטקובסקי
מיכל קוויאטקובסקי (בפולנית: Michał Kwiatkowski, נולד ב-2 ביוני 1990) הוא רוכב אופניים פולני. נכון לעונת 2020 רוכב קוויאטקובסקי בקבוצת אינאוס הבריטית, ונחשב לרוכב רב-גוני, הניחן ביכולות טיפוס ומיאוץ. קוויאטקובסקי ניצח באליפות העולם באופני כביש לשנת 2014, ובכך זכה ללבוש את חולצת הקשת בענן בשנת 2015. בנוסף, הוא היה חבר בקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בעת שזכתה באליפות העולם במרוץ הקבוצתי נגד השעון בשנת 2013.
תחילת הקריירה
בראשית הקריירה שלו, זכה קוויאטקובסקי פעמיים באליפות אירופה באופני כביש עד גיל 19. ב-2007 ניצח במרוץ נגד השעון, וב-2008 שיחזר את ההישג. שנה לאחר מכן הפך קוויאטקובסקי לאלוף פולין מתחת לגיל 23. בשנת 2010 הפך למקצוען עם הצטרפותו לקבוצת קאחה רורל, וב-2011 עבר לקבוצת רדיושק.
אומגה פרמה-קוויק סטפ
קוויאטקובסקי עבר לקבוצת אומגה פרמה-קוויק סטפ בעונת 2012, והשיג תוצאות טובות עם ניצחון בפרולוג של דרידאחסה פון ווסט-פלאנדרן, מקום שני בדירוג הכללי בטור של פולין, ומקום שמיני בדירוג הכללי באנקו טור.
כושרו הטוב הביא לבחירתו לסגל אומגה פרמה לטור דה פראנס, וגם בו הציג יכולת טובה. הוא לבש את חולצת הרוכב הצעיר בשבוע הראשון, ואף סיים במקום השלישי בשני שלבים, ומקום רביעי פעמיים. את המירוץ סיים במקום ה-11 דירוג הכללי בהופעתו הראשונה בטור דה פראנס.
ב-2014 ניצח קוויאטקובסקי בקלאסיקה האיטלקית סטראדה ביאנקה. בעשרים הקילומטרים האחרונים למרוץ, רכב קוויאטקובסקי עם פטר סאגאן, אך לבסוף הצליח לפתוח ממנו פער מספיק בעלייה לסיינה. קוויאטקובסקי ניצח גם בוולטה או אלגארבה. הוא סיים במקום השלישי בלייז'–בסטון–לייז' ובלה פלש ואלון, ובמקום החמישי במרוץ אמסטל גולד. בטור של בריטניה סיים קוויאטקובסקי במקום השני בדירוג הכללי, ובמקום הראשון בדירוג הנקודות.
בספטמבר 2014 הפך קוויאטקובסקי לפולני הראשון שמנצח באליפות העולם באופני כביש. כשבעה קילומטרים לקו הסיום תקף קוויאטקובסקי לבדו, הצליח להישאר לפני קבוצת הרדיפה וזכה בחולצת הקשת בענן.
קבוצת סקיי (בהמשך - קבוצת אינאוס)
בעונת 2016 עבר לקבוצת סקיי. הוא ניצח במרוץ הקלאסי E3 הארלבקה בבלגיה, לאחר שברח יחד עם פטר סאגאן כ-30 ק"מ לסיום והצליח לגבור על סאגאן במאוץ לקו הסיום.
בשנת 2017 היה קוויאטקובסקי אחד הרוכבים הבולטים ביותר במרוצים הקלאסיים; הוא ניצח במרוץ היוקרתי סטראדה ביאנקה ואחרי שבועיים ניצח במילאנו - סן רמו כשהקדים במאוץ מרתק אל קו הסיום את פטר סאגאן ואת ז'וליאן אלאפיליפ. היה זה ניצחונו הראשון במרוץ המשתייך לחמשת המונומנטים. בהמשך עונת מרוצי האביב סיים במקום השני באמסטל גולד, לאחר שנכנע לפיליפ ז'ילבר במאוץ של שניים, ובמקום השלישי בלייז'–בסטון–לייז'. בטור דה פראנס היה אחד הפועלים החשובים ביותר בקבוצת אינאוס וסייע לכריסטופר פרום לנצח במרוץ. כשבוע לאחר סיום המרוץ בצרפת ניצח בקלאסיקה סן סבסטיאן כשהקדים במאוץ את ארבעה חבריו לבריחה המנצחת.
קלוואריה זבז'ידובסקה
קלוואריה זבז'ידובסקה (בפולנית: Kalwaria Zebrzydowska) היא עיירה במחוז ודוביצה שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית. העיירה נודעת בשל המתחם הדתי ההיסטורי שבה.
תולדות היישוב
העיירה נוסדה באופן רשמי בשנת 1617, סביב מנזר וכנסייה שהוקמו באתרה כמה שנים קודם לכן, אשר היוו מוקד עלייה לרגל לנוצרים באזור. מהמאה ה-18 התפתחה בעיירה תעשיית נגרות ענפה.
יהודי קלוואריה זבז'ידובסקה
בשל היותה של העיירה מרכז נוצרי, נמנעו היהודים מלהתיישב בה עד אמצע המאה ה-18. בתקופה זו נתלה במנזר שבעיירה ציור המתאר יהודים מקיזים דם מילד נוצרי. בשל גודלה הקטן יחסית של הקהילה במקום, נטמנו בניה בבתי העלמין של זאטור ושל ודוביצה. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקם בעיירה בית מדרש.
מסוף המאה ה-19 נטלו היהודים חלק מרכזי בתעשיית ייצור הרהיטים בעיירה. שגשוג הקהילה נבלם במידת מה כתוצאה מפרעות אנטישמיות שאירעו בעיירה ביולי 1898, במהלכן נבזזו כל חנויות היהודים ביישוב. פרעות אלה חזרו על עצמן בנובמבר 1918 ובינואר 1919. בין מלחמות העולם נמנו רוב יהודי העיירה על החסידות, והתקיימה ביישוב גם פעילות ציונית. בתקופה זו נמנו בעיירה 486 יהודים, קרוב לשליש מתושביה.
בשואה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רוב יהודי העיירה לערים הגדולות שבסביבתה. עם כניסת הגרמנים לעיירה, רצחו אלו מספר יהודים בה, ובזזו ביחד עם הפולנים המקומיים את בתי היהודים הנטושים, תוך החרמת עסקי היהודים. בהמשך, חולל בית המדרש שבעיירה, תוך השחתת ספרי התורה שבו. עם שובם של חלק מהפליטים היהודים לעיירה, חטפו אותם הגרמנים לעבודות כפייה מפרכות. יודנרט שמונה בעיירה בהמשך, הסדיר את התייצבות היהודים לעבודות הכפייה.
בשנים 1941-1940 הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם. במחצית השנייה של שנת 1941 הוטל עוצר על יהודי העיירה, וחלק מהיהודים גורשו מבתיהם. מתקופה זו החלו הגרמנים לשלח יהודים מהעיירה למחנות עבודה, ובאוגוסט 1942 הוטל על יהודי העיירה סכום כופר גבוה, אשר נאמר להם כי בתמורה לתשלומו יימנע גירושם. עם זאת, ב-12 באוגוסט גורשו בין 600 ל-1,000 יהודי העיירה לסקאווינה. שם נערכה בהם וביתר יהודי המקום ב-30 באוגוסט 1942 אקציה, תוך רצח כ-180 קשישים וחולים בירי, ושילוח כל היתר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
זמן מה לאחר הגירוש הוצאו להורג בקלוואריה זבז'ידובסקה 16 יהודים מקרקוב שנתפסו ביערות הסביבה, ובפברואר 1943 הוצאו להורג שלושה יהודים נוספים בעיירה - שני חברי השומר הצעיר ונערה בת 15.
מקהילת העיירה שרדו את השואה 10 יהודים.
שולמן
שולמן (גרמנית: Schulmann, אנגלית: Shulman) הוא שם משפחה יהודי-גרמני. מקור השם במילה הגרמנית/יידית "שול" או "שיל" שפירושה "בית ספר", ובהקשר היהודי "בית כנסת", ולפיכך שולמן הוא "איש בית הכנסת" – גבאי או רב. לפי דעה אחרת, "שול" הוא גרסה של השם "שאול". "מן" פירושו "אדם". {{ פירושונים|
הערות שוליים
}}
פאולינה גוטו
פאולינה גומז טורס (בספרדית: Paulina Gómez Torres, נולדה ב-29 ביולי 1991 ), הידועה בשם הבמה שלה פאולינה גוטו, היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה מקסיקנית, שפרצה בזכות תפקיד הבכורה שלה בטלנובלה המקסיקנית "Niña de mi Corazón" (הילדה של לבי) בשנת 2010. היא הייתה חברה בלהקת "Eme 15" המקסיקנית-ארגנטינאית הפופולרית, שהוקמה בטלנובלה "מיס 15", בין השנים 2011–2014. את שתיהן הפיק המפיק המקסיקני פדרו דמיאן מחברת ההפקות המקסיקנית טלוויסה. בין היתר, היא גם מוכרת מתפקידיה בסדרות "Mi Corazón es Tuyo" (ליבך שייך לי) מהשנים 2014–2015, "Un Camino Hacia el Destino" (הדרך אל הגורל) משנת 2016, "El Vuelo de la Victoria" (התעופה אל הניצחון) משנת 2017 ו"אמא יש רק שתיים" (Madre Solo Hay Dos) של נטפליקס משנת 2021.
אלבום הבכורה: Paulina Goto (2011–2010)
לאחר ההצלחה של "Niña de mi Corazón", חתמה גוטו על חוזה עם חברת ההקלטות סוני מיוזיק מקסיקו באביב 2010 כדי להקליט את אלבום הבכורה שלה כסולנית. קרלוס לארה הלחין את רוב שירי האלבום. לינדה תומאס ופדרו דמיאן היו שותפים גם הם להקלטת האלבום. גם הזמרת המקסיקנית דולסה מריה השתתפה בכתיבת השירים לאלבום. לפני שהאלבום יצא לאור, שניים מן השירים, "Mío" (שלי) ו-"A Pesar del Tiempo" (מלבד הזמן), הופיעו בטלנובלה "Niña de mi Corazón" כדי לקדם את האלבום שעתיד לצאת. ב-7 ביוני 2010, יצא לאור הסינגל הראשון שלה, "Mío", בצורה דיגיטלית לחנות האייטונס ובצורה פיזית לסניפי החנות MixUp שנמצאים ברחבי מקסיקו. הסינגל הושמע מעל ל-39 אלף פעמים בתחנות הרדיו בשבועות הראשונות ליציאתו. הקליפ לסינגל צולם בחודש מאי 2010 ויצא בסמוך לפרקים הסיום של "Niña de mi Corazón". גוטו הוציאה לאור את אלבום הבכורה המלא שלה, בשם "Paulina Goto", ב-22 ביוני 2010.
במשך השבוע הראשון ליציאתו, האלבום הגיע למקום השביעי בדירוג "האלבומים הטובים ביותר של מקסיקו" של חנות המוזיקה המקוונת אייטונס. האלבום הגיע למקום ה-66 בדירוג "100 האלבומים המקסיקנים הטובים ביותר". הוא הגיע למקום 43 בדירוג של AMPROFON (איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני) במשך שבוע, והיה בדירוג Top 100 של AMPROFON במשך ארבעה שבועות סך-הכול. כדי לקדם את האלבום שלה, גוטו הופיעה בתוכניות רדיו שונות ובפסטיבלים במקסיקו ובמרכז אמריקה בהמשך אותה השנה. בסוף שנת 2010, גוטו תרמה את קולה לשיר הנושא "La Vida es un Cuento de Hadas " (החיים הם סיפור אגדה) של הסרט "ברבי: אגדת אופנה" בדיבובו הדרום-אמריקאי. הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה, "Vete Al Diablo" (לך לעזאזל), היה מתוכנן לצאת במהלך שנת 2011 אבל לאחר מכן נגנז מסיבות לא ידועות. לא תוכננו לאחר מכן סינגלים נוספים או סיבובי הופעות.
Eme 15
לאחר שקיבלה את התפקיד הראשי בטלנובלה "מיס 15", גוטו הצטרפה ללהקה "Eme 15", אותה להקה בדיונית שהוקמה בטלנובלה. היא הייתה סולנית הלהקה לצד חמשת חבריה הנוספים: אלעזר גומז, נטשה דופיירון, מקרנה אצ'גה, יאגו מוניוז וג'ק דוארטה, שגם שיחקו לצידה בטלנובלה. הלהקה הוציאה לאור את הקליפ הראשון שלה "Wonderland" (ארץ הפלאות), ב-4 באפריל 2012. הקליפ צולם באוקטובר 2011 בגן הסאב-טרופי לאס פוסאס, שנמצא בעיירה סיליטלה (Xilitla) שבמדינת סאן לואיס פוטוסי שבמקסיקו. "Wonderland" יצא לאור באופן רשמי כסינגל להורדה דיגיטלית באייטונס במקסיקו ב-24 באפריל 2012. אלבום הבכורה של הלהקה, שנקרא "Eme 15", יצא לאור להורדה דיגיטלית ברחבי העולם ולרכישת עותק פיזי ב-26 ביוני 2012. האלבום הגיע למקום השני בדירוג "100 האלבומים המקסיקנים הטובים ביותר" ב-1 ביולי 2012. הוא הגיע למקום הראשון במקסיקו ב-23 ביולי 2012. אלבום הבכורה שלה קיבל מעמד של תקליט זהב בארגנטינה עבור מכירת 30 אלף עותקים ולמעמד תקליט פלטינה במקסיקו עבור מכירת 60 אלף עותקים או יותר.
ב-18 בדצמבר 2013, הוכרז באופן רשמי למעריצים דרך חשבון הטוויטר הרשמי של הלהקה שהיא עומדת להתפרק לאחר ההופעה האחרונה שלהם ב-5 בינואר 2014 ביריד המגה-אימפריאלי באקפולקו, מקסיקו.
בשנת 2020 ביצעה הופעת אורח בטלנובלה "לנצח את הלב" של רשת הטלוויזיה לס אסטרלס אשר נמצאת בבעלות של טלוויסה.
אברהם יצחק
אברהם יצחק (נולד ב-1973) הוא רופא כירורג ישראלי, מנהל כיום את בית החולים אסותא בבאר שבע. בעבר קצין הרפואה הראשי של שירותי כבאות והצלה. קצין מילואים בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן בין היתר כמפקד הרפואה של פיקוד הדרום, כראש ענף רפואה מבצעית בחיל הרפואה, קצין הרפואה של אוגדת עזה, ראש מדור רפואה בפיקוד הדרום, קצין הרפואה של חטיבת הנח"ל וקצין הרפואה של יחידת מגלן.
הסטודנט לרפואה הראשון בישראל ממוצא אתיופי והקצין הבכיר ביותר בצה"ל ממוצא זה (נכון לשנת 2017). משיא משואת יום העצמאות ה-62 לשנת 2010, כנציג צה"ל. הציל את חייהם של עשרות לוחמי צה"ל במלחמת לבנון השנייה, במבצע עופרת יצוקה ובשורת מבצעים נוספים.
קורות חיים
יצחק נולד באדיס אבבה שבאתיופיה, ילדם השני מתוך ארבעה של רחמים וקסאץ' יצחק. אביו היה שליח של ארגון ציוני, שפעל להעלאתם של יהודי אתיופיה לישראל דרך סודאן, והאם הייתה מורה. בשנת 1983 נאלץ אביו לברוח מאתיופיה לישראל עקב פעילותו הציונית הבלתי חוקית והאם נשארה לגדל לבדה את ארבעת ילדיה בעוני רב.
יצחק היה תלמיד מחונן וכבר בגיל 15 בשנת 1988 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת אדיס אבבה. כשהיה בן 18 בשנת 1991 נאלץ להימלט מאתיופיה כדי שלא יגויס לצבא האתיופי בעיצומה של מלחמת האזרחים האתיופית ועלה ארצה לישראל. כעבור שנה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע במסגרת העתודה האקדמאית. בכך היה לסטודנט הראשון לרפואה במדינת ישראל, שמוצאו אתיופי.
לאחר סיום לימודי הרפואה החל את שירותו בצה"ל, ואת קורס הקצינים בבה"ד 1 סיים כ"מופת גדודי". בתחילה שירת במשך כשנתיים כרופא גדודי בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים ואחר כך כשנתיים שימש כרופא של יחידת מגלן, איתה השתתף במבצע חומת מגן ובמבצעים נוספים. החל את התמחותו בכירורגיה בבית החולים סורוקה בבאר שבע, בשנת 2004, אך התמחותו נקטעה עקב פרוץ מלחמת לבנון השנייה. היה אחד מרופאי חטיבת הנח"ל באותה מלחמה, עימה השתתף בקרב סלוקי העקוב מדם והיה אחד מפצועי החטיבה, 12 שעות לפני תום המלחמה.
לאחר סיום ההתמחות בכירורגיה מונה ד"ר יצחק לראש מדור רפואה בפיקוד הדרום ובשנת 2012 מונה לקצין הרפואה של אוגדת עזה. במסגרת תפקידו זה השתתף בין היתר במבצע עמוד ענן והיה הרופא שהציל תחת אש את חייו של סא"ל (מיל.) גיל סיטון. משנת 2015 כיהן כראש ענף רפואה מבצעית בדרגת סגן-אלוף. בנובמבר 2017 הועלה לדרגת אלוף-משנה ונכנס לתפקידו כמפקד רפואה פיקוד הדרום. במקביל לתפקידו כראש ענף הרפואה המבצעית סיים ד"ר יצחק תואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון. ד"ר יצחק הוא גם בוגר תוכנית ענב"ר היוקרתית אשר מכשירה את העתודה הניהולית של מערכת הרפואה העתידית בישראל. בנובמבר 2020 קיבל את פרס שרת העלייה והקליטה לשנת 2020. לאחר סיום שירותו בצה"ל עבר לשירותי כבאות והצלה, שם שירת כקצין הרפואה הראשי של הארגון.
בפברואר 2023 מונה למנהלו הראשון של בית החולים אסותא באר שבע.
גדת מוסקבורצקאיה
הגדה ממוקמת בקיטאי-גורוד, בין גשר מוסקבורצקי הגדול, וגשר אוסטינסקי הגדול.
הפיגועים בשארם א-שייח' (2005)
הפיגועים בשארם א-שייח' (2005) הם סדרת פיגועים שאירעו ב-23 ביולי 2005, בעיר שארם א-שייח' בדרום חצי האי סיני אשר במצרים, שבוצעו על ידי ארגון הטרור הסלפי, המשתייך לארגוני אל-קאעידה - "גדודי עבדאללה עזאם בסוריה ובמצרים", ארגון הקרוי על שמו של עבדאללה עזאם.
תיאור האירועים
שתי מכוניות תופת ומזוודת נפץ פוצצו בסמוך לאתרי תיירות עיקריים: שני בתי מלון והשוק העתיק של העיר. בפיגוע נהרגו כ-88 בני אדם ונפצעו למעלה מ-200. בין ההרוגים היו כ-10 תיירים ממדינות המפרץ הפרסי ומדינות אירופה, יתר ההרוגים היו מצריים.
ההתקפות אירעו ביום השנה למהפכת הקצינים החופשיים במצרים, שבה הורד מכיסאו המלך פארוק והגנרל מוחמד נגיב עלה לשלטון במקומו. יום זה מצוין במצרים כיום חג לאומי.
ארגון הטרור הודיע לאתר אינטרנט איסלמי כי הפיגוע נערך בתגובה לפעולות שנעשות על ידי ארצות הברית ומדינות אירופה נגד מוסלמים בעיראק, פלסטין, אפגניסטן וצ'צ'ניה.
הארגון שכוון לפגוע באחד מסמלי התיירות החשובים של מצרים, בירת הנופש של סיני שהושקעו בה מיליארדי דולרים, השיג את מטרתו ובעקבות הפיגועים, נרשמה עזיבה של תיירים רבים וביטול הזמנות נופש רבות. גם בפיגוע זה אפשר לראות את דפוסי הפעילות של אל-קאעידה ובין היתר המגמה לפגוע במקום החשוב ביותר באזור (מרכז כלכלי) ובתאריך סמלי. על פי פרשנים הפיגוע נועד לערער את מעמדו של נשיא מצרים חוסני מובארכ לקראת הבחירות שאמורות היו להתקיים זמן קצר לאחר מכן.
התגובה המצרית לפיגוע
בתגובה לפיגוע התבצעו במצרים מעצרים רבים, בעיקר בקרב הבדווים שבסיני שהוחשדו בסיוע והתארגנות לפיגוע. בנוסף החלה מצרים בבניית מחסום הפרדה סביב שארם א-שייח' והקמת נקודות בידוק בכניסה לעיר, על מנת למנוע כניסה של גורמים טרוריסטים וביצוע פיגועים נוספים.
מרחבים סגורים
מרחבים סגורים (באנגלית: The Great Indoors) היא קומדיית מצבים אמריקאית מאת מייק גיבונס המשודרת החל מ-27 באוקטובר 2016 ברשת CBS. בסדרה מככבים ג'ואל מקהייל, כריסטופר מינץ-פלאס, כריס ויליאמס, סוזנה פילדינג, כריסטין קו, שון בראון וסטיבן פריי. ב-2017 הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ Yes Comedy.
תקציר
ג'ק גורדון (ג'ואל מקהייל) הוא כתב טיולים והרפתקאות מפורסם אשר מפרסם אותם במגזין "גבולות בחוץ". כאשר מנהל המגזין, רולנד (סטיבן פריי) מזמין את ג'ק גורדון למשרד המגזין הוא מבשר לו שימי חקר וטיולי העולם הסתיימו ומתכונת העיתון תהפוך כעת לדיגיטלית בלבד, ועליו לעזור לו לנהל את העיתון עם הכתבים החדשים והצעירים שלו אשר שקועים כל הזמן באינטרנט וברשתות החברתיות.
בתוך עירי
בתוך עירי הוא סיפור קצר שנכתב בידי שמואל יוסף עגנון כפתיח ל"ספר בוטשאטש - מצבת זיכרון לקהילה קדושה", לבקשת עורך הספר, ישראל כהן. עגנון הקדיש את הסיפור לחברו שמואל ביאלובלוצקי.
בסיפור מתאר עגנון את עירו בוצ'אץ' כפי שזכר אותה מנעוריו בה ומביקורו בה בשנת 1930. כמנהגו אחרי השואה קורא הוא לעירו בשמה הנכון "בוטשאטש" ולא בכינוי שִבּוּש שבו כינה את העיר בחלק ניכר מכתביו.
גרסה מורחבת של סיפור זה הוא הסיפור "בוטשאטש", הפותח את הכרך "עיר ומלואה", המוקדש כולו לסיפורי בוטשאטש.
מצוות זכירת מעשה עמלק
מצוות זכירת מעשה עמלק היא מצווה המתייחסת לחובה לזכור את אשר עשה עמלק לבני ישראל בצאתם ממצרים. מצווה זו מהווה מעין אמצעי עזר לעודד את ביצוע מצוות מחיית זכר עמלק. על פי חז"ל, החובה היא גם להזכיר זאת בפה, ועל כן קוראים בכל שנה את "פרשת זכור" בשבת זכור - השבת שלפני פורים. המצווה כוללת מצוות עשה ומצוות לא תעשה.
מקור המצווה
התורה בספר דברים אומרת:
פסוקים אלו מתייחסים לאירוע המתואר בספר שמות, ובו נלחם עמלק בעם ישראל ברפידים:
מדיני המצווה
כך כותב הרמב"ם בספרו משנה תורה:
הרמב"ם אינו מדבר דווקא על זמן מסוים שבו יש להזכיר בפה, ואפילו לא שיש לקרוא מתוך ספר, אך כבר מזמן המשנה אנו מוצאים שהיה מנהג לקרוא את הפרשה מספר דברים בשבת שלפני פורים, הלוא היא שבת זכור. הסמיכות לפורים נובעת מן הקישור בין עמלק לבין המן ה"אגגי", כאשר חז"ל זיהו אותו עם אגג שהיה מלך עמלק בזמן שמואל.
היו פוסקים שהבינו שהקריאה הזו היא מדאורייתא (אף על פי שניתן היה להבין שמספיקה אמירה כלשהי בפה), ועל כן נהגו להקפיד מאוד לשמוע את הקריאה בבית הכנסת, גם לנשים. ר' ישראל איסרלין (בעל שו"ת "תרומת הדשן") כתב שחיוב מניין במצווה זו גדול יותר מבמקרא מגילה, ועל כן אם יש לו אפשרות למניין רק באחת משתיהן, על האדם להעדיף את קריאת "זכור". לעומתו כתב המגן אברהם שבמקרה כזה יוכל לצאת ידי חובה בקריאת פרשת "ויבא עמלק" (שבשמות) הנקראת בפורים, ויצא ידי חובה. אמנם המשנה ברורה תמה על פסקו של המגן אברהם וכתב: "אבל לעניות דעתי עיקר דינו של המגן אברהם צריך עיון, דהא כתיב [=שהרי כתוב] בתורה "זכור את אשר עשה וגו' אשר קרך בדרך ויזנב בך וגו' תמחה" וגו', והכוונה שלא לשכוח מה שעשה לנו עמלק ונספר זה לבנינו ולדורותינו, לומר להם: כך עשה לנו הרשע, ולכך נצטווינו למחות את שמו, כמו שכתב הרמב"ן בביאורו - וזה לא נזכר בפרשת ויבא עמלק".
כן התפתח מנהג לקרוא בהגיות שונות את הפרשה, בהנחה שרק בקריאה בהגייה ה"אמיתית" יוצאים ידי חובת המצווה. עם זאת, היו פוסקים שיצאו נגד מנהג זה, וראו בו עשיית חוכא ואיטלולא מן המצווה.
הכפלת המילה "זכר" בקריאה
מנהג נוסף שהתפתח בדורות האחרונים בהקשר זה נוצר עקב ספק שעלה בניקוד המילה "זכר" בפרשה - האם ה-ז' נקודה בצירי או בסגול (זֵכֶר או זֶכֶר). הספק עלה מתוך דברי רד"ק ב"ספר השורשים" שלו, המביא מחלוקת בין הספרים בשאלה זו. על פי הערה שנוספה בדפוסים של ספר השורשים, שממנה עלה שהרד"ק הכריע כניקוד בסגול, הוגהו כמה סידורים וחומשים במאות ה-17, ה-18 ותחילת ה-19.
המנהג התפתח מתוך מחלוקת באשר לדעת הגר"א בשאלה זו. בספר מעשה רב, שבו מתוארים מנהגי הגר"א, נכתב "כשהוא קורא פרשת זכור, קורא 'זכר' בסגול תחת הזיין"; ואולם בהסכמה לספר כותב תלמיד הגר"א ר' חיים מוולוז'ין: "ואשר כתב לקרות בפרשת זכור זכר בשש נקודות [=שני סגולים], אני שמעתי מפה קדוש שקרא בחמש נקודות [צירי וסגול] ולא ידעתי אם השומעים שמעו וטעו לומר בשש נקודות, או אולי בזקנותו חזר בו". מתוך כך התפתח מנהג בקרב תלמידי הגר"א בירושלים, אשר לא היה ברור להם מנהגו של רבם, לקרוא פעמיים. וכן כתב המשנה ברורה: "דע, דיש אומרים שצריך לקרות זכר עמלק בצירי, ויש אומרים שצריך לקרות זכר עמלק בסגול, ועל כן מהנכון שהקורא יקרא שניהם, לצאת ידי שניהם". מנהג זה הלך והתפשט אצל רוב קהילות אשכנז (ולעיתים אפילו במקומות שאינם מבחינים כלל בין צירי לסגול - ודווקא בקריאה זו כופלים וקוראים בצירה "אשכנזי"), כאשר היו שנהגו לכפול את כל הפסוק, והיו שנהגו לכפול את המשפט 'תמחה את זכר עמלק', והיו שנהגו לכפול רק את המילים 'זכר עמלק'. אך מנהג זה אינו קיים בקהילות הספרדים ועדות המזרח.
אולם בשל מנהג זה אצל האשכנזים, התפתח במניינים מעורבים (אשכנזיים/ספרדיים/עדות המזרח/תימנים) מנהג נוסף חדש והוא לקרוא את הפרשה מספר פעמים כל פעם בהגייה אחרת (עברית מדוברת, אשכנזית ליטאית, אשכנזית חסידית, הברה תימנית, ובמנגינת הטעמים לפי נוסחי כל עדה ועדה מעדות המזרח השונות) דבר שעד היום טרם נמצא לו מקור בספרות ההלכה, אבל הוא הולך וכובש לו מקום יותר ויותר בבתי כנסת אשכנזיים.
עם זאת, ר' משולם ראטה, בעל שו"ת "קול מבשר", כתב להכריע כעדותו של ר' חיים מוולוז'ין, אשר "מי כמוהו מורה, אשר בכל בית הגר"א נאמן הוא", ועל פי רוב החומשים שבהם כתובה ה-ז' בצירי.
פולן דבורים
אבקת דבורים או פולן היא תוסף תזונה המכיל אבקת פרחים שנאספה לצמידות על ידי פועלות של דבורת הדבש, בתוספת דבש או צוף. הפולן נאסף בכוורת אל תוך כלי המונח מתחת לחריץ כניסה מיוחד הגורם לפולן להשתחרר מרגלי הפועלות וליפול.
בדומה לדבש ופרופוליס - מוצרים ידועים נוספים המופקים מדבורת הדבש - גם ההרכב הכימי המדויק של האבקה תלוי בצמחים מהם אספו אותה הפועלות, ויכול להיות שונה בזמנים שונים ובמושבות שונות - אף באותה כוורת. מסיבה זו, קשה לערוך ניתוח כימי ותזונתי כללי של אבקת דבורים, אלא רק של דגימות מסוימות. מחקר שנערך ב-2004 הראה כי אבקת דבורים עשויה להכיל עד 188 סוגי פטריות ו-29 סוגי חיידקים.
אבקת הדבורים משמשת כתוסף תזונה בנטורופתיה ובתחומים אחרים של רפואה אלטרנטיבית, כגון רפואה סינית. עם זאת, לא קיימת שום הוכחה מדעית שהאבקה אכן מועילה לבריאות. כמו כן, יש להיזהר בעת השימוש בה משום שהיא עלולה לגרום לאלרגיה ואנפילקסיס.
ערכו התזונתי
הפולן נאסף מפרחים רבים ושונים באזורים מגוונים, לפיכך הרכבו הכימי ממוצע של סוגי אבקנים רבים. חשוב לציין כי לא נמצאה הוכחה לטענה שיש בו תכונות מרפא, וה-FDA האמריקאי אוסר על משווקים לטעון לתכונות כאלו בפולן. יחד עם זאת ה-FDA לא מצא השפעה שלילית של פולן להוציא אלרגיות רגילות שהוא עלול לגרום למי שרגיש לתוצרי דבורים.
מיכאיל רודיונוביץ' מאטבייב
מיכאיל רודיונוביץ' מאטבייב (ברוסית: Михаил Родионович Матвеев; 1892–1971) היה מוציא להורג בכיר במשטרה החשאית הסובייטית (נ.ק.ו.ד.), שנשלח לבצע את הירי ההמוני בסנדארמוך שבקארליה בסוף שנות השלושים.
לאחר שסיים שנתיים של חינוך בבית ספר בכפר, עבר מאטבייב הצעיר לסנקט פטרבורג שם מילא עיסוקים שונים: למשל, הוא היה שוער בבית מגורים לפני שהפך בשנת 1913 לעוזר עובד מתכת במפעלי וולקן. בעקבות מהפכת פברואר 1917 הצטרף לבולשביקים ובמהרה שימש כמוציא להורג של הצ'קה. בשנת 1923 הוא התרחק לכמה שנים מעיסוקו החדש. משנת 1927 ואילך חזר מאטבייב לארגוני הביטחון הסובייטים, תחילה באוגפא"ו ולאחר מכן בקומיסריון הפנים העממי, בתור מוציא להורג בפרברי לנינגרד.
ב-28 בנובמבר 1936, יחד עם שני מוציאים להורג נוספים (א. פוליקרפוב ופ. שלגין) ווסילי בלוחין הידוע לשמצה - קיבל קפטן מאטבייב את עיטור הדגל האדום על "מאבקו להבטיח את המערכת הסוציאליסטית", והשלושה פעלו כמוציאים להורג של המשטר.
סנדארמוך, 1937-1938
מאטבייב היה מעורב באופן אישי בירי באסירי "השילוח הסולובקי האבוד" בין 27 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1937, שכלל רבים מחברי האינטליגנציה באוקראינה. שדה ההרג של סנדארמוך נמצא רק ביולי 1997 לאחר חיפושים ממושכים ובתחילה לא היה ידוע כמה אלפים נורו ונקברו במקום. זהותם של 1,111 האסירים שהובאו מבית הסוהר המיוחד של סולובקי בים הלבן, נקבעה לראשונה בקיץ 1996.
לאחר מותם נמשכו במהלך 13 החודשים הבאים על ידי עוד כ-3,500 תושבים בקארליה ו-4,500 עובדי תעלת הים הלבן, שהובילו לסך הכל 9,500 הרוגים, כאשר הגופות נקברו ב-236 בורות. ההוצאות להורג היו חלק מהטיהור הגדול שנמשך בין השנים 1936 ל-1938.
קריירה מאוחרת
ב-20 בדצמבר 1937 הוענק לקפטן מיכאיל מאטבייב מתנה, רדיוגרמה ומערכת תקליטי גרמופון, על "עבודתו הבלתי אנוכית במאבק במתנגדי המהפכה", כלומר עבודתו בסנדארמוך בין 27 באוקטובר ל-10 בנובמבר באותה השנה.
ב-11 במרץ 1939 הוא עצמו נעצר בהוראת ראשו החדש של הנ.ק.ו.ד., לברנטי בריה ונידון לעשר שנים במחנה עבודה לתיקון. (כששמעו את החדשות האלה, חברו אלכסנדר פוליקרפוב התאבד בירייה) ממאטבייב לא נשללו הפרסים והמדליות שלו, עם זאת, ועד מהרה הופחת עונשו לשלוש שנים, אותם הוא ריצה במחנה באזור וולוגדה.
הוא שוחרר מוקדם כאשר גרמניה פלשה לברית המועצות בשנת 1941, במהלך מצור לנינגרד, מאטבייב הועלה לדרגת מפקד (המוציא להורג הראשי) של הכלא הפנימי של המשטרה החשאית בעיר. בהמשך הוא קיבל את הפרס הסובייטי הגבוה ביותר, מסדר לנין, על עבודתו באותן שנים. הוא פרש משירותו בדצמבר 1949.
החיים אחרי סטלין, 1953-1971
חלק מהמעורבים בבחירת, ליווי ואז בביצוע טרנספורט סולובקי נחקרו לאחר מותו של סטלין כחלק מתהליך הדה-סטליניזציה ושיקום הקורבנות.
שום חקירה שכזו לא הטרידה את שנותיו המאוחרות של מאטבייב, והוא מת, כגמלאי המדינה, בשנת 1971, מבלי שהוענש על חלקו בטיהור הגדול של סטלין.
ג'וזפה ברגומי
ג'וזפה ברגומי (באיטלקית: Giuseppe Bergomi; נולד ב-22 בדצמבר 1963), הוא כדורגלן עבר איטלקי בן העיר מילאנו, שחקנה של אינטר מילאנו לכל אורך הקריירה המקצוענית שלו, בת שני העשורים. ברגומי שיחק במדי נבחרת איטליה בארבעה טורנירי גמר גביע העולם, וזכה עימה בטורניר של שנת ב-1982.
קריירה
בשנות השמונים והתשעים היה ברגומי דרך קבע שחקן ההרכב הראשון של אינטר. כתוצאה מכך קבע את שיאי ההופעות של שחקן במדי הקבוצה בליגה (519) בגביע האיטלקי (122) ובמסגרות האירופיות (117). ברגומי הוא שיאן ההופעות של גביע אופ"א בכל הזמנים, עם 94 הופעות במפעל. גם בנבחרת הרבה לשחק, פרט לתקופה בת שש שנים בה לא זומן לנבחרת כלל, לאחר שבמשחק במסגרת מוקדמות יורו 1992 נגד נורווגיה הורחק בכרטיס אדום, דקות ספורות לאחר שנכנס כמחליף.
אינטר של אותן השנים לא זכתה להצלחות רבות בזירה המקומית. ברגומי זכה בעשרים עונותיו רק פעם אחת באליפות (1988/1989) ופעם אחת בגביע (1981/1982). אולם בגביע אופ"א זכה עם אינטר שלוש פעמים.
לאחר פרישתו מכדורגל ב-1999, בגיל 36, שימש כפרשן בשידורי הכדורגל בטלוויזיה האיטלקית.
כייסות
כייסות או כיוּס, מושג המתייחס לגנבת ארנק או כספו של אדם מכיסו או מתרמילו, כך שקורבן הכיוס לא ירגיש בכך בשעת מעשה. העוסק בכיוס קרוי כייס. כיוס הוא בדרך כלל עבירה פלילית. בהשוואה לטכניקות אחרות לגזילת כספו של הזולת כגון שוד, כיוס היא פעולה נטולת אלימות שהקורבן מרגיש בתוצאותיה זמן מה לאחר שהסתיימה.
המושג מוזכר כבר במאה ה-13, וב-1585 מוזכר לראשונה בית ספר לכייסות בלונדון. את המילה העברית חידש העיתונאי איתמר בן־אב"י לאחר שלא נותר מקום לכתוב בכותרת "גנבי כיס".
כייסים פועלים כיחידים או בזוגות, כאשר אחד מהכייסים מסיח את דעתו של הקורבן, והאחר עוסק במלאכת הכיוס עצמה. טכניקות להסחת הדעת: שיחה עם הקורבן תוך הפניית תשומת לבו לנושאים שונים, התזה מקרית לכאורה של לכלוך עליו, ולאחר מכן סיוע בניקוי הלכלוך שמעניק אפשרות "לנקות" גם את כיסו של הקורבן.
שדה פעולה אידיאלי לכייסים הוא אזור שבו קיימת צפיפות גבוהה, כגון תחבורה ציבורית בשעות העומס, התקהלויות של אנשים וכדומה. כיוס בתחבורה ציבורית מעניק לכייס יתרון נוסף: בתום מעשה הכיוס הכייס יורד מהרכב עם שללו, והרכב מתרחק עם קורבן הכיוס, ומרחיק אותו מהכייס.
מדרגות נעות מאפשרות כיוס ב"שיטת הסנדביץ'": אחד הכייסים נעצר בקצה המדרגות הנעות לפני הקורבן, והמדרגות בתנועתן מצמידות אליו את הקורבן שהופך לחסר אונים, כך שמתאפשר לכייס השני, הנמצא מאחורי הקורבן, להיצמד אליו ולחפש בכליו.
יש כייסים המשתמשים בסכין חדה לחיתוך הכיס האחורי של מכנסי הגבר לשם הוצאת הארנק. בארצות מסוימות יש רוכלים הדוחקים בתיירים לקנות את מרכולתם ותוך כדי כך מכייסים אותם.
במקומות מועדים לפורענות מעמידה המשטרה בלשים שתפקידם לאתר כייסים בפעולתם, וגם בקרה באמצעות טלוויזיה במעגל סגור משמשת לשם כך.