cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצד האפל של הירח (סדרת טלוויזיה)
הצד האפל של הירח (ברוסית: Обратная сторона Луны) הוא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר המתח, המבוססת על הסדרה מבית BBC בשם חיים על מאדים (באנגלית: Life on Mars). הסדרה הופקה על ידי חברת Sreda עבור הערוץ הראשון ברוסיה.
הסדרה נקראת על שם אלבום של פינק פלויד, באותו שם יותר מאשר על שם שירו של דייוויד בואי. הדגש חשוב מאחר שפינק פלויד היה פופולרי בברית המועצות בשנות השבעים המאוחרות, בעוד בואי היה אלמוני יחסית עבור צעירי ברית המועצות.
עונה 1
בשנת 2011, מיכאיל סולוביוב הבן הוא קצין משטרה במוסקבה. הוא נפגע על ידי מכונית בעת שניסה לעצור מטורף אלים, כשהוא מתעורר הוא מוצא את עצמו בגופו של אביו, סגן מיכאיל סולוביוב האב, ששירת בשירות המיליציה במוסקבה, בשנת 1979.
מיכאיל אינו בטוח אם הוא חולם בזמן שהוא בתרדמת, או אם הוא השתגע, או אם הוא באמת חזר בזמן. כל מה שהוא יודע כעת זה שהוא חייב להתמודד עם הסביבה הזרה לו של רוסיה הסובייטית, לתפוס פושעים (כולל רוצח סדרתי מסוכן) ו — מעל לכל דבר אחר — להבין מה קרה לו.
עונה 2
מיכאיל חוזר לשנת 2011 אבל מגלה מציאות אלטרנטיבית: ברית המועצות לא התפרקה ואנשים טסים למאדים. במציאות החדשה הזאת למיכאיל יש אישה ובת. הוא מוצא עצמו במסע מתמשך לגילוי העצמי שלו בעודו נאבק במקביל ברוצח סדרתי ששם לו למטרה לפגוע במיכאיל ובכל מי שקשור אליו.
פרסים
בשנת 2013 הסדרה זכתה בשלושה פרסי APKiT בקטגוריות מיני סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, עבודת הבימוי הטובה ביותר (אלכסנדר קוט) ושחקן הטלוויזיה הטוב ביותר (פאבל דרביאנקו).
קהילת יהודי איבניץ
איוויינייץ (בבלארוסית – Iвяне́ц; ברוסית: Ивенец; בפולנית: Iwieniec; ביידיש: איוועניץ) היא עיירה באזור מינסק בבלארוס, השוכנת על נהר בלור, 56 קילומטר מערבית למינסק.
העיירה מוזכרת לראשונה במסמכים מהמאה ה-14. האריה שבסמל העיירה לקוח מסמלו של בעל העיירה בשנים שלאחר תקופת ייסודה.
בשנת 1811 נמנו בעיירה 169 גברים יהודים. הידוע בילידי העיירה היהודים היה הרב אריה לייב שפירא (1787–1853), ר' לייבלה קובנר. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים, מרביתם של יהודים. יהודי העיירה התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, ובהן השומר הצעיר ובית"ר, וכן מוסדות חינוך ותרבות, ובהם בתי ספר מרשת תרבות ומרשת חורב. בנוסף, פעלו בעיירה ישיבה, בית עם ותזמורת. טרם מלחמת העולם השנייה חיו באיוויינייץ כ־1,200 יהודים. בספטמבר 1939 נכנס אליה הצבא האדום, ועד מהרה נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה. העיירה נכבשה בידי הגרמנים ב־28 ביוני 1941, ותוך מספר ימים נרצחו 48 מיהודיה. 76 יהודים נוספים נרצחו ב־5 בספטמבר. בסתיו הוקם יודנראט בראשות זליג צ'רנין. ב־10 בנובמבר הוקם גטו. ב־25 בינואר 1942 הועברו לגטו כ־300 יהודים מגטו רובייז'וויצ'ה, וב־8 במאי הועברו אליו כמאתיים יהודים נוספים. ב־16 במאי 1942 שולחו חלק מיהודי העיירה למחנה עבודה בדבוז'ץ, ונרצחו שם כחצי שנה לאחר מכן. כ־100 יהודים נמלטו מהגטו ליערות האזור, והצטרפו בחלקם לפרטיזנים. ב־2 ביוני 1942 הועברו רוב יהודי הגטו הנותרים לנבהרדק, וכעבור כחודשיים נרצחו. הגטו חוסל סופית ב־9 ביוני 1942, כאשר אחרוני יושביו נורו למוות מחוץ לעיירה. כ־70 יהודים בני העיירה שרדו את השואה.
ראשית הקהילה
איבניץ והאחוזה שבקרבתה היו רכושה של משפחת סולוהוב, משנת 1810 עברו לבעלותה של משפחת פלבקה. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים מרביתם של יהודים אשר עסקו במסחר ומלאכה.
בשנת 1897 היו 1,343 יהודים מחצית מהאוכלוסייה הכללית. הירידה במספר היהודים נבעה מכך שהתחילה ההגירה לארץ ישראל, אמריקה, דרום אמריקה וגם לערים סמוכות למשל: לווילנה, למינסק, כי החיים בעיירה היו קשים והיו מצבים שלתושבים היהודים לא הייתה פרנסה במקום.
במפקד אוכלוסין שנערך על ידי ממשלת פולין בשנת 1921, נמנו בעיירה 2226 יהודים, כ-42% מכללל תושבי העיר.
העלייה לישראל התגברה לאחר מלחמת העולם הראשונה עקב האנטישמיות של הפולנים. ערב מלחמת העולם השנייה והמלחמה בין רוסיה לגרמניה נמנו בעיירה רק 1200 יהודים. הסבר לכך מופיע בספר זיכרון לאיבניץ והסביבה. האנטישמיות הערימה קשיים כלכליים וחברתיים וגרמה לכך שהנוער החל לעזוב את המדינה במטרה להגיע לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת רוסיה-גרמניה ב-21.6.41 היו באיבניץ 350 בתי אב יהודיים כ-1200 נפשות. השואה מחקה את העיירה הזו, שרדו 70 איש בלבד.
תיאור העיירה ופרנסותיה
העיירה הייתה קטנה ורחוקה ממסילת ברזל ומדרך המלך, מרוחקת כ-60 ק"מ ממינסק. העיירה הייתה מוקפת ביערות עצי אורן, וביניהם שדות תבואה. מצפון מערב שטף נהר לא גדול שהפעיל שתי טחנות קמח. אורך העיירה היה כקילומטר וחצי ורוחבה פחות מחצי ק"מ. במרכז העיירה השתרעה רחבת השוק שהייתה מוקפת בתים ובאמצעה טור ארוך של חנויות קטנות שנבנו על ידי הפריץ על מנת להשכירן. כל שוכרי החנויות היו יהודים. לחנוונים הייתה "חזקה" על החנויות ולכן עברו בירושה מדור לדור. רובן היו מעין "כלבו" של סחורות שונות. נמצאו גם מיני סדקית. בסוף המאה ה-19 התחילה ההגירה לאמריקה. רוב היוצאים לאמריקה בשנים אלו היו חייטים שהתקשו במציאת פרנסה בעיירה. .
ענף כלכלי נוסף היה יצוא של אדמת חימר שהייתה בסביבות העיירה, שהתאימה ליצירת כלי חרס. מהאדמה שהובאה למכירה היו עושים כלים יפים, אריחים לבנין תנורים. במלאכה זו עסקו גם יהודים וגם נוצרים ולתוצרת היה ביקוש מערים רחוקות, כך שהתוצרת יוצאה לרחבי הסביבה. יצוא נוסף וחשוב היה של בנאים נוצרים מומחים שהיו נוסעים לעבוד ברחבי רוסיה, בימי האביב והקיץ, וכשהיו חוזרים עם הכסף שהשתכרו היו קונים בו מהחנוונים היהודים את צורכיהם. .
תולדות העיירה במהלך השואה ולפניה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיירה במסגרת המלחמת הפולנית סובייטית ועברה לשטחה של פולין. כך נותק הקשר עם עיר המחוז מינסק. בית הספר העירוני ניסגר והשפה הפולנית תפסה את מקומה של הרוסית. מצבם הכלכלי של יהודי הסביבה הורע, האנטישמיות קיבלה גיבוי רשמי של השלטון והיחס ליהודים היה עוין. בנוסף, סבלו היהודים מקשיים כלכליים שהוחרפה בגלל המדיניות האנטישמית של השלטון הפולני. משרות בממשל או בעיירה היו סגורות בפניהם, וגם בתי הספר הגבוהים היו סגורים עבורם עם חוק הנומרוס קלאוזיוס. באותן שנים היו סגורים השערים של ארצות הברית, וגם לארץ ישראל כמעט ולא ניתן לנסוע. המספר המועט של סרטיפיקטים שהמנדט הבריטי אישר לא הספיקו לכלום.
בראש השנה 1939 הרוסים נכנסו לבלארוסיה לאחר חלוקת פולין בין הרוסים לגרמנים. חיילי משמר הגבול הפולני ששהו באיבניץ ברחו והשאירו הרבה נשק שאותו אספו היהודים. אלה גויסו לאחר מכן למשטרה החוקית המקומית. ב-22 ביוני 1941 פרצה מלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית. ב-27 ביוני נכנסו היחידות הגרמניות לאיבניץ. למחרת בוצע הטבח הראשון (ניספו 34 יהודים) כאות נקמה על מותו של טייס נאצי שצנח ליד איבניץ וחוסל על ידי הרוסים, תושבי איבניץ הנוצרים הלשינו שהיהודים הרגו אותו. מעשי הטבעח המשיכו לאורך הקיץ. ב-10 בנובמבר 1941 הוקם הגיטו באיבניץ. וב-16 במאי 1942 התילו הגירושים של היהודים למחנה דבורץ. הגירושים המשיכו עד 2 ביוני 1942 ושבוע לאחר מכן חוסל הגטו. מי שלא גורש - נורה. למחרת נרצחו 650 הילדים הקטנים.
ארגוני קהילה וחסד
בעיירה היו שני בתי כנסת: בית הכנסת הישן ובית המדרש החדש יותר, שניהם בנויים מעץ. בבית הכנסת הישן היו רוב המתפללים אנשי "עמך" ובחדש מרביתם "בעלי בתים" מבוססים יותר. בית הכנסת בנוסף להיותו מקום לתפילה וללימוד שימש כמרכז קהילתי ובו נידונו כל הקשיים והדאגות שהטרידו את כלל הציבור. בית הכנסת הישן היה קטן והקירות שלו היו צבועים בלבן. בית הכנסת החדש היה צבוע ומעוטר בציורים בפנים. התקרה והקירות היו מעוטרים בציורים בצבעים ססגוניים עם פרחים ועיטורים. .
כאשר חלו אנשים שמצבם הכלכלי היה קשה, המבקרים והמטפלים תמכו בחולה היהודי העני, החל בתשלום לרופא על הביקור, והמשיכו בקניית התרופות והמצרכים שהחולה היה זקוק להן. גם במתן מזון לחולה ובכלים. אפילו בעלי בתים נהגו ללוות מביקור חולים את המכשירים. במקרה של חולים קשים, נהגו נציגי ביקור חולים להחליף את בני הבית כדי להקל עליהם ולשבת ליד מיטת החולה כל הלילה. דמי חבר באגודת ביקור חולים היו 20-3 קופיקות בחודש, ודמי החבר כללו גם את "קערת ערב יום כיפור". בשנים האחרונות, הגבאי של ביקור חולים היה לייבע רעזניק, ולפניו, שמואל זק.
זה היה מוסד מאוד חשוב והיגייני שהיה בעיירה, עבור יהודים ונוצרים ביחד. היהודים ניצלו אותו בימי חמישי לנשים, ובימי שישי לגברים. בית המרחץ היה בנוי מאבן והיה בו גם מקווה טהרה. ההקדש - בית מחסה - זה היה מוסד סוציאלי ששכן ברחוב של בית המרחץ. כל עוברי האורח העניים נהגו ללון שם ללא תשלום. כל המוסדות התקיימו שנים רבות עוד לפני שהתמסד הוועד הנבחר של הקהילה.
בימים אלו זה היה מוסד הכרחי. בראש חברה קדישא עמדו בשנים האחרונות - זיסל רולניק (נפח) וזליק שימקין. הקברן היה אברמל שירקולווסקי. בעיירה היו 2 בתי עלמין. הישן, שבו כבר לא היה מקום לקבור היה קרוב להקדש. בית העולם השני החדש, נמצא בעיר החדשה ליד בית החרושת לרעפים.
בשנת 1910 נוסדה באיבניץ קופת גמילות חסדים אשר נמצאה אצל הרב. פועלים וסוחרים נהגו להלוות סכומים קטנים לתקופות קצרות. מאוחר יותר, בעזרת "יעקאפא" הוקם בנק קואופרטיבי. משה מיילס היה הגזבר, אבל עם המהפכה הרוסית נעזב הבנק, ורק בתחילת 1922 נוסד בנק מחדש. הוועד המנהל הראשון הורכב מהחברים מאטס אשמאן, יהושוע נוח פרנציק, דן רדשקווסקי, קופילוביץ יודל ומשה אקון. מאוחר יותר הצטרפו מאיר פרסקי, לייבע רזניק ופייווע קוזניעץ. הבנק נמצא בבית קהילת הרב. מדי שנה נערכה אספת חברים ובה נבחר הוועד המנהל. בשנת 1939 כשהגיע הצבא האדום, הבנק נסגר.
מוסדות חינוך ותנועות נוער
בעיירה הוקמו מספר בתי ספר יהודיים: חורב ותרבות, החדש יותר. מספר בעלי בתים לא היו מרוצים מהתנהלות חברת "תרבות". בעיניהם הגישה של "תרבות" התרחקה קצת יותר מדי מ"ריבונו של עולם", הם היו מודאגים מהליברליות, ומהרצון הגורף לעלייה לארץ. כפי שכתב: "איך ייתכן לדבר על נסיעה לארץ ישראל ללא וויזה מהמשיח?." בנוסף, היה גם בית ספר הפולני באיבניץ בבית ספר זה למדו והתחנכו ילדים יהודים רבים. הוא מנה 7 כיתות שהיו פזורות בבניינים בעיירה. בתחילה היו היהודים פטורים מהגעה לבית הספר בשבתות, אולם מאוחר יותר, נגזר עליהם להגיע לבית הספר גם בשבת, אולם ללא חובת כתיבה. רמת הלימודים בבית הספר ודרישות המורים היו גבוהות. בכיתות הגבוהות יחסי התלמידים היהודים והפולנים היו טובים. חלק מהמורים היו אנטישמיים וחלק התנהגו באופן שווה לכולם ללא הפליית היהודים.
בשנת 1925 התארגן באיבניץ הגרעין של השומר הצעיר, אך הוא לא היה קשור למרכז התנועה. רק שנה לאחר מכן קיבל הקן אישור רשמי והיווה ארגון נוער ראשון בעיירה. הקן חולק ל-4 שכבות גיל. בשנת 1928 חל פילוג בקן ומספר חברים עזבו אותו וייסדו את בית"ר, אך התנועה התפתחה ובשנים 1931–1932 היו בה 70 איש. בוגרי התנועה עבדו בקיבוצי הכשרה. בשנת 1930 נוסד "החלוץ" ששימש מרכז מחוזי לארגונים בסביבה ובשנת 1931 נערך כנס מחוזי בהשתתפות נציגי וולוזין, רקוב, וישניבה וגורודוק. החל משנת 1932 התחילו בוגרי הקן לעלות ארצה.
בשנת 1928 פרשה קבוצת נוער מתנועת "השומר הצעיר" ויסדה את הסתדרות "מכבי הצעיר" שמאוחר יותר הפכה לבסיס של תנועת בית"ר. הם יסדו ספריה ובית עם בביתו של משה טוביה פונט. תנועת בית"ר גדלה והתחזקה ונטלה חלק בחיים הציבוריים. בוגרי הקן השתתפו בכינוס של ביתר שהתקיים בווילנה. רוב חברי ביתר היו בני פועלים, רחוקים מפינוקים ורובם קיבלו רק השכלה יסודית, אך הודות לתנועת הנוער התחילו ללמוד עברית, לקרוא עיתונים וספרים ושיפרו כך את השכלתם. התחרות בין תנועות הנוער הפיחה רוח חדשה בחיי הנוער. בשנת 1932 נערך קורס מדריכים ובסיומו נשלחו לכנס בברנוביץ מרדכי בן יהודה ושאול פורנציק אשר נבחר כחבר המפקדה האזורית.
הנצחת הקהילה
המפעל המרכזי להנצחת הקהילה הוא ספר הזיכרון שהוציא "ועד יוצאי איבניץ" (1973). כל עמוד מתוך 484 העמודים בספר מציג זווית, נקודה, זיכרון אישי או קולקטיבי של העיירה הזו שהייתה הבית שלהם. רוב הפרקים האישיים כתובים ביידיש, והספר גם לא זמין לכל אחד. בנוסף, הוקם לוח זיכרון בשנת 1995.
חילונים
צאצאים מוכרים ומפורסמים של יוצאי איבניץ נמצאים בארץ מאלו שעלו לפני השואה וחלק גם שעלו לאחריה.
בן עמי גוב שהיה מנהל פרויקט המטוס כפיר בחיל האוויר הישראלי ומנכ"ל משרד התקשורת. הוא בנה של פרידה כץ - גודוביץ ממשפחת כץ שעלתה לארץ בשנת 1926 ונישאה כאן. שתי אחיותיה סוניה ורחל הגיעו לארץ אחריה בשנת 1934, אולם אחיה ואחותה ובני משפחותיהם שנשארו שם ניספו.
האחים אהוד ורמי דקל מקיבוץ עין שמר שהיו שחקני כדורעף מחוננים בשנות ה-60 וייצגו עם הנבחרת את ישראל בכל התחרויות. הם בניה של איידלה סירוטקין-דקל, שהייתה בין מקימי הקיבוץ.
הזמרת שלומית אהרון היא ביתו של אהרון דביניק שעלה לארץ לאחר המלחמה ולאחר שנשא לאישה את זושה שגם היא ניצולת שואה.
שריון גוף
שריון הגוף הוא מעטה שריון או חליפת שריון הנלבשת על ידי הלוחם ומגנה על גופו. השריון בנוי על מעטה מחומר קשיח שיוכל למנוע מחרב או חץ (כלי נשק חדים) לחדור בעדו. פעמים רבות נלבשה מתחת לשריון שכבה של בולם זעזועים (בדרך כלל בד עבה) שנועדה לספוג מכות חזקות ולרככן. מאחר שהלוחם היה צריך להילחם בזמן שהוא לבוש שריון, תוכנן השריון כך שיגביל כמה שפחות את חופש התנועה של הלוחם. השריונות היו נפוצים במלחמה במשך אלפי שנים והתפתחו עם גילוי טכנולוגיות חדשות של הנדסת חומרים כגון תפירת עורות, עיבוד מתכת וחומרים מרוכבים.
שריון בעת העתיקה
העדויות הראשונות להופעת השריון מקוטעות, ולא ברור מי התחיל להשתמש בו לראשונה ומתי. עם זאת, קיימות עדויות מוצקות להופעת שריון במהלך האלף הרביעי לפנה"ס בממלכת שומר, בה היה חיל רגלים כבד שעטה שריון רב. הוא כלל מגן (בדרך כלל עשוי עץ עם חיזוקי מתכת) וקסדה. במהלך התפתחות השריון ובעקבות התפתחות המתכות שגרמו לכניסתם לזירה של כלי נשק בעלי חוד מתכת, נוספו לשריון העור יריעות ארד על מנת להגביר את חוזקו, והוא הגן בעיקר על פלג הגוף העליון - חזה ובטן ואגן הירכיים.
עד תחילת ימי הביניים השריון לא כיסה את הגפיים מאחר שבאמצעים הטכנולוגיים של אותה תקופה, כיסוי כזה היה פוגע ביכולתו של הלוחם לתפעל כלי נשק. בשביל להגן על הגפיים, הלוחמים לבשו מגיני זרועות ומגיני שוקיים (מדובר בגלילי או חצאי גלילי מתכת שנקשרו לזרוע ולשוק באמצעות רצועות עור).
חילות המצב הכבדים - שכבר בתקופה אשור ובבל נאלצו להתמודד עם חרבות, חצים וחניתות - נזדקקו לשריון כבד. התוצאה שפותחה לקראת האלף ה-1 לפנה"ס הייתה שריון הקשקשים - המורכב ממאות קשקשי מתכת, החופפים זה על זה, כמו הקשקשים של דג. שריון זה היה השריון הכבד העיקרי של העת העתיקה ותפוצתו הייתה מוגבלת לרוב רק לאימפריות העתיקות (אשור, בבל ומצרים) בגלל הכסף הרב, המתכת הרבה והמיומנות הגבוהה שנדרשו על מנת להכינו. בדרך כלל רק גדודי העילית היו מוגנים בשריון קשקשים (חוץ מבתקופת המלכים האחרונים של אשור כגון אשורבניפל בה שריון הקשקשים זכה לשימוש נרחב לא רק בגדודי העלית) ואילו רוב החיילים לא היו מוגנים בשריון גוף, פרט למעטה בד או עור עם פיסות מתכת או קרן תפורות עליו. בתנ"ך נזכר שריון הקשקשים בתיאור חימושו המיוחד של גוליית הפלישתי.
השריונות הכבדים ביותר בעת העתיקה היו:
שריון בימי הביניים
כאשר האירופים התחילו לעבור לפרשים כבדים כחיל הדומיננטי, היו הפרשים מוגנים בשריון טבעות, וצוידו להגנתם במגן גדול בצורת טיפת מים. בתקופה זו בערך (תחילת המאה ה-9 עד המאה ה-12) האבירים היו החיילים המוגנים בשריון. מתחת לחליפת השריון לבש האביר חולצת פטר עבה, על מנת לספוג את המהלומות. המשקל הכולל של השריון לא עלה על 15–20 קילוגרם.
השיפור העיקרי בטכנולוגיות השריון של ימי הביניים היה בזכות התפתחותו של שריון השרשראות. שריון זה הומצא כבר בעת העתיקה, ושימש את הצבא הרומאי בתקופת הרפובליקה ובימי הדמדומים של האימפריה הרומית, אולם הגיע לשיא הפופולריות שלו הוא בימי הביניים ובייחוד בתקופת מסעי הצלב, במאות ה-12 וה-13. מדובר בשריון שמורכב מאלפי חוליות מתכת ("טבעות") השזורים זה בזה בשרשראות, לעיתים חופפות, בצפיפות גבוהה, ובכך סיפקו ללובש אותו הגנה טובה מאוד תוך שמירה על גמישות. בעקבות התפתחות זו הוכנסו לשימוש מעילי שריון שכיסו את כל הגוף מבלי לפגוע באופן משמעותי בגמישות וביכולת התמרון של הלוחם. שריון השרשראות היה יכול לבלום בקלות מהלומות מכלי נשק חלשים ואף לעצור מכות שיסוף של חרבות קצרות או לוחמים חלשים וסיפק הגנה לא רעה נגד דקירות.
בעקבות תהליך הצמיחה שחל באירופה בימי הביניים והגידול המסיבי במסחר, וכן בידע שהגיע מהמזרח בעקבות מסעי הצלב, הייתה אירופה בשלה לשלב הבא בטכנולוגיית ההגנה. כנגד השיפור בחישול הפלדה ששימשה לייצור חרבות ארוכות, קליעים לרובה קשת ומגוון נשקי מוט חודרי שריון, פותח במאה ה-14 שריון הלוחות שהורכב מלוחות מתכת המכסים שריון קל יותר (כגון שריון שרשראות) ולמעשה יוצרים מעין קופסת מתכת סביב הלוחם.
שריונות הלוחות, אף על פי שנראו מסורבלים וכבדים, סיפקו הגנה מקיפה וטובה לאביר בכל חלקי הגוף (כולל גפיים), מבלי לפגוע בניידותו. אביר בשריון מלא יכול היה להילחם, לסייף, לעלות על סוס, ליפול, להתגלגל ולקום ללא בעיות מיוחדות (בניגוד למיתוס הרווח של אבירים שלא יכלו לעלות על סוס או אבירים בשריון שנפלו ולא יכלו לקום). חליפת שריון מלאה, בנוסף לשריון הגוף (שהוא בעצמו כלל לוח חזה, ירכית, שריונות גליליים לגפיים, הגנה על המפרקים והגנה על הכתפיים), כללה גם כפפות שריון (גאונטלטות, Gauntlets), מגן צוואר (נקרא Bevor או Gorget) וקסדה.
לצורכי טורנירים הומצא שריון לוחות מיוחד, עבה פי 3 מהשריון הרגיל ומתוכנן להגן במיוחד על פלג הגוף העליון, החזה והכתפיים (האזורים שנפגעים מרומח היריב).
השריון האישי הגיע לשיא התפתחותו במאות ה-15 וה-16, וסיפק הגנה טובה מרוב כלי הנשק של תקופתו. בתקופה זו החלו ימי הביניים לפנות את מקומם בהדרגה לרנסאנס ורוב הנסיכויות באירופה המערבית התאחדו למספר ממלכות גדולות וריכוזיות שנשלטו בידי בתי מלוכה גדולים. בתי המלוכה החזיקו נשקיה וחרשי שריון שייצרו שריונות איכותיים עבור המלך, משפחתו וצבאו. לצד בתי מלאכה מלכותיים התקיימו גם בתי מלאכה פרטיים איכותיים. בתי מלאכה אלה הפיקו שריונות מרהיבים ופיתחו סגנון ייחודי המאפיין אותם. בתי המלאכה הידועים היו באיטליה (מילאנו), גרמניה ואנגליה (גריניץ').
אבזרים משלימים
החל מהמאה ה-12 המגן קטן יותר ויותר ובמאה ה-13 הוא כבר היה בצורת מעין משולש או קשת מחודדת הפוכה, שכיסה רק את הגוף ללא הגפיים. במאה ה-15 רוב האבירים ויתרו עליו לחלוטין בגלל ההגנה הטובה שסיפק שריון הלוחות והרצון להשתמש בכלי נשק דו-ידניים (כגון חרב דו-ידנית או נשק מוט) על מנת לחדור את שריון היריב.
הקסדה התפתחה גם היא. מקסדה בעלת כיפה מחודדת היא הפכה למשהו שניתן לתאר כסיר הפוך. בקסדה היו חריצים לעיניים, על מנת לאפשר לאביר לראות את שדה הקרב, אך בכל זאת הגבילו את שדה הראייה. הפתרון לכך הייתה קסדה בעלת מגן עיניים שאפשר להרימו ולהורידו בעת הצורך.
השריון בעת החדשה
בשלהי הרנסאנס יצא השריון משימוש באירופה באופן הדרגתי במאות ה-16 וה-17 עם התפתחות הרובה. אמנם גם קשתות ורובי-קשת היו יכולות, בתנאים מסוימים, לחדור את השריון, אך אימונם של הקשתים ארך זמן רב, ובגלל קשיי האימון התשלום שדרשו הקשתים היה גבוה יחסית. בגלל הסיבות האלה, מספר הקשתים היה נמוך בדרך כלל. בנוסף לכך, יכולת חדירת השריון של המוסקט מהמאה ה-17 הייתה גבוהה יותר מזו של הקשת הארוכה או האופקית. כתוצאה מכך, נדחקה הקשת החוצה ואת מקומה תפס הנשק החם. ההשפעה על השריון הייתה קריטית - הוא הלך ונעלם עד שלא הופיע כלל בסוף המאה ה-19.
במאה ה-18 כבר לא היו אבירים בשדות הקרב. בתקופה זו חיל הרגלים לא לבש שריון כלשהו, ורק מקצת מחילות הפרשים היו מוגן בשריון כלשהו, אלו הם הפרשים הכבדים. השריון כלל רק קסדה וקיראס. קיראס היה לוח מתכת שנלבש כמו סינר, ונועד להגן על החזה והבטן. הקירסרים המשיכו למלא תפקיד חשוב עד מלחמות נפוליאון (תחילת המאה ה-19), ואפילו קצת לאחר מכן, אך התפתחות נוספת שחלה ברובים גרמה לכך שבמחצית השנייה של המאה ה-19 לא היה שריון אפילו לפרשים.
מחוץ לאירופה המשיכו להשתמש בשריון במזרח הרחוק ובאמריקה. הקונקיסטדורים שנתקלו בתושביה המקוריים של אמריקה פגשו גם את שריונם. השריון של האינקה והאצטקים היה פשוט יחסית - הוא כלל מעיל מרופד שיכול היה לספוג מכות יבשות של אלה או חץ שנורה מקשת פרימיטיבית שהייתה בידי האינדיאנים, אך כלל לא מכות חרב או ירי. למרות עליונותו של השריון האירופאי, קונקיסטדורים רבים העדיפו להעתיק את הדגם האינדיאני ולחזק אותו בפיסות מתכת. הסיבה לכך היא האקלים שלא היטיב עם השריון האירופאי - השריון נטה להחליד במהירות באקלים הלח של אמריקה המרכזית. בנוסף לכך, לא היה צורך ממשי בשריון פלדה כבד כי כלי הנשק של האינדיאנים עוצבו על מנת להתמודד עם השריון הדל שהיה מצוי ברשותם, כך ששריון מרופד עם פיסות מתכת עמד בהצלחה נגד כלי הנשק שלהם.
שריון במאה ה-20
במלחמת העולם הראשונה והשנייה החיילים לא היו מוגנים בשריון, למעט הקסדות. לפעמים החיילים חבשו קסדות עם מיגון לפנים, אבל העיצוב הזה לא היה פופולרי. במהלך שתי המלחמות נעשו מספר ניסיונות להרכיב אפודי מגן, אך אלו לא זכו לתפוצה רחבה מאחר שהיו כבדים מדי. רק בחצי השני של המאה ה-20 חזר שריון הגוף לשימוש נרחב בדמות אפוד המגן. כאשר ניתן היה לשלב חומרים פלסטיים וקרמיים קלים, הוכנסו אפודי המגן (המכונים בעברית גם "שכפ"ץ") לשימוש.
אפוד המגן עשוי מחומרים פלסטיים וקרמיים מתקדמים, שמלבד עצירת הכדור גם בנויים לספוג את האנרגיה הרבה שהוא משחרר. אף על פי שהם לא מהווים הגנה מושלמת וניתנים לחדירה על ידי ירי למקום חשוף או שימוש בכלי ירי חזק יותר מהממוצע (מקלע או קליע חודר שריון), אפודי המגן הוכיחו את יעילותם בעצירת כדורי רובה והצלת חייהם של חיילים-לוחמים. בצבאות המערב המודרניים אפודי המגן הם חלק חשוב בציודו של החייל והם תרמו מאוד להגברת שרידותו של החייל בקרב ולמוראל החיילים. בצה"ל נעשה שימוש באפוד-מגן קרמי. זהו אפוד מגן כבד, העמיד יותר מהקוולאר שמשמש את צבא וכוחות המשטרה בארצות הברית. בנוסף, פיתחו בצה"ל אפודי מגן המשלבים הגנה בליסטית (של אפוד קרמי) עם כיסים לנשיאת ציוד ותחמושת (חגור קרבי) כגון השכפו"ד. השכפ"צ משמש גם להגנה על אח"מים (ראשי ממשלות, שרים וכו') מפני התנקשות. במאה-ה20 או המאה ה-21 לספירה האזרחית נוצר שריון פינוי פגזים (נקרא גם Bomb suit) שדומה להכלאה בין שריון לוחות מקסימיליאן לאפוד מגן.
טבלת סוגי שריונות
טבלה זאת מסכמת את סוגי השריונות העיקריים בהיסטוריה.
יצירות פנטזיה
ביצירות פנטזיה, בהן הגיבורים הם לוחמים ואבירים, הם מצוידים לרוב בשריון גוף מרשים. שריון הגוף הוא בדרך כלל או שריון עור מחוזק או שריון שרשראות שעליו טוניקה (כאשר הגיבור במסעות), או שריון לוחות מלא (כאשר הגיבור בקרב מלא).
באמנות הפנטזיה, נוטים האמנים לצייר את השריונות לא באופן מציאותי אלא בסגנון אקזוטי יותר ומלאי עיטורים. השריונות של הנבלים נוטים להיות בצבע שחור ומצופים בדוקרנים ולהבים למיניהם, הן כדי להגביר את הפחד מהם והן ככלי נשק.
יצירות מדע בדיוני
ביצירות מדע בדיוני החיילים לבושים לרוב בשריון גוף מודרני מלא וחובשים קסדה המסתירה את פניהם. ציוד החיילים בקסדה ושריון מסייעת לבצע להם דה-הומניזציה ולהשתמש בהם כבשר תותחים עבור הגיבורים (למשל במלחמת הכוכבים).
רמת ההגנה שמקנה השריון משתנה בהתאם ליצירה, כאשר שריונות מסוימים מקנים הגנה טובה מאוד עד לחסינות מוחלטת ואילו אחרים הם כמעט חסרי תועלת לחלוטין.
קומיקס
בקומיקס גיבורי-על ונבלי-על עוטים על עצמם לעיתים חליפת שריון מסוגננת שמספקת להם הגנה מנשק קל, מטחי אנרגיה ואיומים אחרים בדרגות שונות.
דוגמאות:
שרשרת פולימרית גאוסיאנית
שרשרת פולימרית גאוסיאנית (באנגלית: Gaussian Polymer Chain) היא שרשרת בה אורך הווקטור המחבר בין מונומרים סמוכים מתפלג גאוסיאנית. פונקציית התפלגות ההסתברות של השרשרת כולה להיות בקונפורמציה מסוימת נקבעת על ידי מכפלת פונקציות ההתפלגות של כל וקטורי הקשר בשרשרת.
מודל השרשרת הגאוסיאנית מתאר את השרשרת הפולימרית כרצף של חלקיקים ספריים המחוברים ביניהם על ידי מוטות קשיחים או קפיצים. חיבורים אלו מכונים "וקטורי הקשר".
פולימר גמיש יכול להיות באחת מיני קונפורמציות רבות אפשריות. הקונפורמציה היא הסידור המרחבי האפשרי של הפולימר הנקבע על ידי סט של n וקטורי קשר המחברים אטומים שכנים.
מודל השרשרת הגאוסיאנית נמצא בשימוש נרחב בתיאור קונפורמציות ותנועה של שרשראות בודדות באופן תאורטי. כמו כן, מודל זה יעיל בתיאור תנועה קולקטיבית של מערכות בהן יש שרשראות רבות.
מודלים לתיאור שרשראות פולימריות
מודלים עבור שרשראות פולימריות מתחלקים לשתי קבוצות: מודלים המתארים שרשראות אידיאליות (Ideal chains) ומודלים המתארים שרשראות אמיתיות. שרשראות אידיאליות הן שרשראות הממודלות תחת ההנחה כי בין המונומרים לא קיימת אינטראקציה בעוד שעבור שרשראות אמיתיות מתבצעת אינטראקציה בין המונומרים ובין השרשרת לבין התמיסה בה היא מצויה. חוזק אינטראקציה זו הוא שקובע האם באופן אפקטיבי קיימת דחייה או משיכה בין המונומרים.
וקטור קצה-קצה
אולם, שורש ממוצע הריבועים של וקטור הקצה-קצה אינו מתאפס:
\theta_{ij} היא הזווית בין המונומר ה- i למונומר ה-j.
מחושב באופן שונה עבור כל אחד מן המודלים השונים המתארים שרשרשת אידיאלית ולכן שורש ממוצע הריבועים מקבל ערך שונה עבור כל אחד ממודלים אלו.
פיתוח מתמטי של ההתפלגות הסטטיסטית של וקטור הקצה-קצה
ההסתברות של וקטור קצה-קצה של שרשרת פולימרית בעלת N קישוריות (וקטורי קשר) להיות באורך R נתונה על ידי פונקציית התפלגות ההסתברות :
היא פונקציית ההתפלגות של פולימר להיות בקונפורמציה מסוימת. כיוון שווקטורי הקשר בלתי תלויים זה בזה, ניתן לכתוב את כמכפלה:. מבטא את גודלו הקבוע של וקטור הקשר \vec r_n כך ש- תחת הנרמול.
על ידי שימוש בטרנספורם פורייה הפוך של  פונקציית הדלתא של דיראק, ניתן לשכתב את  באופן הבא:
ניתן לבחור את מערכת הצירים כך ש- ועל ידי בחירה זו מתקבל
עבור המקרה בו אנו דנים, כאשר N >> 1, אלא אם kl << 1.
כאשר kl << 1 ניתן להשתמש בקירוב טיילור לקבלת:
כך ש- ועל ידי השלמה לריבוע האינטגרל על k הופך  לאינטגרל גאוסיאני פשוט שמניב את התוצאה:
כך שפונקציית ההתפלגות של וקטור הקצה-קצה היא גאוסיאן. אף על פי שתוצאה זו התקבלה עבור מודל Freely Joint Chain, היא תקפה עבור מקרה כללי יותר.
פונקציית התפלגות זו עלולה לתאר מצב לא פיזיקלי בו מתקיים שגודלו של \vec R גדול יותר מאורך השרשרת המקסימלי כאשר היא מתוחה לחלוטין, כלומר |\vec R|>Nl. כאשר עוסקים בתיאור פולימר על ידי המודלים הפיזיקליים הפשוטים ביותר, ניתן להניח כי הפולימר אינו במקסימום מתיחה אפשרית כך שזהו תיאור מספק.
באופן כללי, ניתן להראות כי מתקבלת תוצאה זהה עבור התפלגותו של וקטור הקצה-קצה בהינתן וכאשר השרשרת ארוכה. תוצאה זו מתקבלת על ידי משפט הגבול המרכזי.
מודל השרשרת הגאוסיאנית
שרשרת גאוסיאנית היא שרשרת שאורך קשר שלה מתפלג גאוסיאנית: כאשר.
באמצעות הכפלת ההתפלגויות של כל אחד מוקטורי הקשר ניתן לקבל את פונקציית התפלגות ההסתברות של הקונפורמציות של השרשרת כולה:
שרשרת גאוסיאנית אינה מתארת באופן מדויק מבנה מקומי של פולימר אך מתארת היטב את תכונות הפולימר בסקאלת אורך גדולה. היתרון של מודל זה נובע מן הפשטות המתמטית המקלה על החישובים המתבצעים באמצעות המודל. שרשרת זו מתוארת לרוב על ידי מודל מכני בו N+1 חרוזים מחוברים זה לזה באמצעות אוסצילטורים הרמוניים שהאנרגיה הפוטנציאלית של כל אחד מהם היא:
כאשר K_B הוא קבוע בולצמן, T הטמפרטורה ו-  הם וקטורי המיקום של הקפיץ ה- n.
בהקבלה לאנרגיה פוטנציאלית של אוסצילטור הרמוני פשוט ניתן לראות שקבוע הקפיץ.
רומן רודנקו
רומן רודנקו (ברוסית: Роман Андреевич Руденко; 7 באוגוסט 1907 – 23 בינואר 1983, מוסקבה, ברית המועצות), היה משפטן סובייטי, אשר כיהן כתובע הסובייטי במשפטי נירנברג וראש התביעה הסובייטית בשנים 1953–1981.
חייו
רומן רודנקו נולד בכפר נוסובקה בקרבת צ'רניגוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. לאחר סיום שבע שנות לימוד החל לעבוד. ב-1926 התקבל למפלגה הקומוניסטית. בהמלצת המפלגה נסע למוסקבה וב-1929 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים בעיר וחזר לצ'רניגוב. רודנקו החל לעבוד במנגנון התביעה המחוזית. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-30, עמד רודנקו בראש התביעה בכמה מחוזות באוקראינה הסובייטית. במהלך הטיהורים הגדולים, היה רודנקו חבר בצוות מצומצם ("שלישייה") אשר קיבל סמכויות ענישה במחוז דונייצק. בשנים 1940–1942, שהה רודנקו במוסקבה בהשתלמויות ואחר כך הועסק במנגנון התביעה הכללית בבירה הסובייטית. בשנים 1944–1953 עמד בראש התביעה באוקראינה.
במהלך שנות ה-70, עסק רודנקו בהכנת מסמכים וחוות דעת על דיסידנטים הסובייטים, לראשי המפלגה הקומוניסטית.
רומן רודנקו הלך לעולמו ב-1981, בעודו מכהן בתפקיד ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאות הערכה על פעילותו בתחום התביעה, הוענק לו עיטור לנין (5 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. רודנקו עמד בראש התביעה הכללית של ברית המועצות במשך 27 שנים, החל מתקופתו של ניקיטה חרושצ'וב וכלה בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב.
דב רמלר
דב רמלר (נולד ב-6 באוגוסט 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בשנות השבעים והשמונים בהפועל פתח תקווה, הפועל תל אביב והפועל באר שבע.
קריירת משחק
רמלר נולד למשפחה ממוצא פולני אשר עלתה לישראל בשנת 1950 ושוכנה במעברה בלוד. בהמשך עברה המשפחה להתגורר בפתח תקווה.
בעונה הבאה כבש רמלר חמישה שערים, שנה לאחר מכן, בעונת 1975/1976, ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה. רמלר שיחק עם הקבוצה שלוש עונות בליגת המשנה, עד לעלייתה בעונת 1978/1979 כשרמלר כובש שבעה שערים. בעונת 1979/1980 הבקיע רמלר שער ניצחון לרשת הפועל באר שבע וסייע להישארות קבוצתו בליגה. בעונה הבאה רמלר הבקיע שני שערים, כולל שער שוויון במשחק מול הפועל תל אביב שהסתיים בתיקו 3–3.
בעונת 1981/1982, עקב חולשת קבוצתו, החתימה הפועל תל אביב את רמלר בשורותיה. כבר במשחקו הראשון בקבוצה כבש צמד שערים, מול אדמירה ואקר במסגרת גביע האינטרטוטו. בשנת 1983 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב. רמלר שיחק במדי הפועל תל אביב שנתיים וחצי, במהלכן כבש 11 שערים בליגה ובסך הכל 17 שערים בכל המסגרות. לאחר מכן עבר להפועל באר שבע. בהמשך שיחק בבית"ר תל אביב, הפועל באר שבע בקדנציה נוספת, מכבי יבנה והפועל אשדוד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ערך רמלר ב-18 באפריל 1978, במשחק ידידות מול נבחרת הולנד. עד שנת 1983 ערך בסך הכל 3 הופעות במדי הנבחרת.
קריירת אימון
בשנת 1989 החל רמלר את קריירת האימון שלו כמאמן מכבי לזרוס חולון. רמלר המשיך באימון בליגות הנמוכות בהן אימן את מכבי קריית מלאכי, מכבי רמת עמידר, הפועל אשדוד והכח רמת גן. לאחר מכן התקדם לאימון בליגה הראשונה ואימן בבית"ר תל אביב ובמכבי פתח תקווה.
באמצע עונת 1993/1994 חתם בקבוצת נעוריו, הפועל פתח תקווה, כשהוא מחליף את המאמן משה מאירי שהתפטר. כעבור שלושה שבועות בלבד הלך רמלר בעקבות מאירי והתפטר גם הוא, בעקבות סכסוך עם המנג'ר גיא לוי. לאחר מכן ב-1997 אימן גם ביריבה העירונית מכבי פתח תקווה לתקופה קצרה.
בעונת 2002/2003 חזר רמלר להפועל פתח תקווה, הפעם על תקן מנהל מקצועי במחלקת הנוער, אך בעקבות התערבות של גורמים שנויים במחלוקת מכיוון ההנהלה עזב גם הפעם עוד לפני סיום העונה. בהמשך עבד כמנהל בכיר בחברה תעשייתית.
חיים אישיים
רמלר מתגורר באורנית, והוא מנהל בכיר בתחום הטקסטיל של שירותי בריאות כללית.
סטיביה
סטביה (שם מדעי: Stevia) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת המורכבים. הסוג כולל כ-240 מינים של שיחים וצמחים עשבוניים, הנפוצים בדרום ומרכז אמריקה. אחד ממיניו, סטביה רבאודיאנה, מגודל לשם מיצוי חומרי המתקה המצויים בעליו. מין זה של סטביה כולל מספר חומרי המתקה סטיביולים, בעלי עוצמת המתקה הנעה מפי 100 ועד פי 300 מסוכרוז. ניתן לייצר ממתיקים טבעיים מחומר המתקה אחד או יותר, לפי עוצמת ההמתקה וטעם הלוואי. למיצוי עלי סטיביה השפעה זניחה על רמת הגלוקוז בדם של אדם הצורך את החומר, ועל כן נחשב כממתיק נטול קלוריות.
מקור השם
הסוג נקרא על שמו של הרופא והבוטנאי הספרדי פדרו חאימה אסטבה (Pedro Jaime Esteve) בן המאה ה-16. הסוג תועד לראשונה בשנת 1797 על ידי הבוטנאי הספרדי אנטוניו חוזה קאוונילס (Antonio José Cavanilles).
שימוש כממתיק
השימוש בצמח כממתיק נעשה בכמה אופנים - שימוש בעלים טריים או מיובשים, מיצוי מימי של העלים ואבקות. המתיקות של העלים המיובשים היא פי 10–15 משל סוכר. באמצעות תהליכים כימיים ניתן לבודד את חומרי ההמתקה שבסטיביה. לחלק מחומרי ההמתקה טעם לוואי ניכר של אניס, שומר פשוט או שוש. מבין חומרי ההמתקה המצויים בסטיביה, ארבעה חומרים המשמשים לייצור תחליפי סוכר שייכים לקבוצת הגליקוזידים:
רבודיוזיד B, D ו-E מצויים אף הם בעלי הסטיביה, אך לרוב אינם בשימוש בייצור תחליפי סוכר. הסטיביוזיד והרבודיוזיד בודדו לראשונה על ידי שני כימאים צרפתים בשנת 1931. תחליף הסוכר הראשון שיוצר מהם לשימוש מסחרי היה ב-1971 ביפן, על ידי התאגיד מוריטה קגאקו קוגיו (Morita Kagaku Kogyo Co). התחליף עדיין מצוי בשימוש פופולרי ביפן, וקיים בגרסת תוסף מזון מאושר בקנדה
נכון לדצמבר 2008 אישר ה-FDA האמריקני תוספי מזון המכילים REB-A וממתיקי סטיביה אחרים על בסיס "נחשב כבטוח" (GRAS-Generally Recognized as Safe). האישור גרם לחברות משקאות גדולות בארצות הברית כמו קוקה-קולה ופפסיקו לצרוך כמויות גדולות מהצמח להמתקת מוצריהן. שוק הסטיביה העולמי, שלא היה ערוך דיו לשינוי בצריכה, נקלע למחסור שהשפיע גם על צרכני הסטיביה לתעשיית תוספי המזון בישראל. כדי לפתור את המחסור הקימו בארץ שדות גידול מסודרים של סטיביה במושב דלתון, במושבה יבנאל, ובקיבוץ מירב שיספקו חומרי גלם עבור יצרני תוספי מזון מקומיים.
מחקרים שבוצעו בעשור השני של המאה ה-21 לא מצאו סיכונים בשימוש בסטיביה בכמויות סבירות. עם זאת, יש הטוענים כי תמציות הסטיביה המרוכזות עלולות לגרום נזק בריאותי חמור.
משרד הבריאות הישראלי אישר את השימוש של גליקוזידים שמקורם הוא מצמח הסטיביה. כלל הגליקוזידים קיבלו את הסימון E960 ברשימת תוספי המזון המותרים לשימוש. כמו כן, עודכנה רשימת מוצרים בהם מותר להשתמש בתוסף זה על פי הרמה המרבית המותרת.
תפוצה
סוג הסטביה כולל כ-240 מינים, רובם באזור דרום ומרכז אמריקה וחלקם פרושים עד צפון מקסיקו, ואף חלקים דרומיים בארצות הברית, כגון ניו מקסיקו, אריזונה וטקסס. המין סטיביה רבודיאנה מגודל למטרות חקלאיות בסין, קוריאה, יפן ומלזיה. הוא נמכר למאכל (כתוסף מזון או ממתיק) גם בחלק מארצות דרום אמריקה (ברזיל, קולומביה, פרו, אורוגוואי ופרגוואי), איי סנט קיטס ונוויס וישראל.
מינים בולטים
שם קיצור הבוטניקאי המגדיר בסוגריים.
שדרות ארלוזורוב
אתרים בסביבת השדרה
צפונית לשדרה, שהוארכה ומחוברת כיום לכיכר העצמאות ולפארק המסילה שכנה תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה, שנמצאת כיום בלב הפארק. הפארק מהווה ציר תנועה רוחבי המצטלב עם השדרה ויוצר עימה את צורת האות הלטינית T.
צפונית-מזרחית לשדרה שוכנת התחנה המרכזית של עפולה שנבנתה בשנת 1936 מול תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה.
דרומית-מערבית לשדרה הוקם בשנת 1949 "מקלט אמונה", מקלט לילדים ששרדו את השואה. כיום יש במקום מתחם בגודל 20 דונם המשמש כפנימייה לנוער בסיכון.
במזרח השדרה, בחלקה הדרומי ביותר, שוכן מתחם ובו המועצה הדתית של עפולה ובית העירייה, מול בית הקפה שבשדרה.
במערב השדרה, מול כיכר העצמאות, נמצא מתחם מסחר ומשרדים, על שטח של 4 דונמים, המתחם משתרע מן השדרה עד למגדל המים של עפולה.
הקמת השדררה והמבנים המרכזיים בה
האדריכל ריכרד קאופמן שתכנן את עפולה לבקשת קהילת ציון אמריקאית, תכנן אף שדרה זו, שאמורה הייתה לחצות את העיר החדשה מדרום לצפון. דקלי הוושינגטוניה ניטעו לבקשתו של קאופמן עוד בטרם עמדו המבנים בשדרה על תילם, בסמוך להקמת העיר בשנת 1925.
בתחילה עמד בצדה המערבי של השדרה החאן הנטוש וההרוס של משפחת סורסוק, שעמד במקום עוד בטרם הוקמה העיר. המבנים הראשונים בשדרה, שהוקמו בצדה המזרחי, היו בית פיינגולד, שהוקם על ידי היזם הבריטי היהודי שלמה פיינגולד, שבנה מבנים דומים גם בנחלת שבעה בירושלים, בטבריה ובשכונת נווה צדק בתל אביב.
בית פיינגולד היה מבנה מסחרי בן שתי קומות, בצורת האות L, שמאחוריו חצר סגורה, וחזיתו פונה אל שדרת הדקלים. בחזית הפונה אל שדרת הדקלים הייתה מדרכה מקורה ושדרת עמודים.
בקומה הראשונה שכן, בימי המנדט ובימי ראשית המדינה, בית הדואר של עפולה. בקומה השנייה של בית פיינגולד הוקם בשנת 1939 בית קולנוע בשם "קולנוע אביב", שפעל בימי המנדט ובתקופת ראשית המדינה. באמצע שנות ה-60 נפתח הקולנוע מחדש בשם "נווה אור" ופעל בשם זה עד לסוף שנות ה-70.
בימיה הראשונים של עפולה שימש בית פיינגולד כמבנה המרכזי בעיר, וכמרכז המסחרי והמנהלי. דרומית לבית פיינגולד הוקם על ידי מאיר שפירא בית מלון בשם "מלון מרכזי שפירא". המלון היה מבנה בעל ארכיטקטורה ייחודית, ובחזיתו הפונה לשדרה שתי קשתות. במלון זה לנו רבים מגדולי היישוב ששהו לילה או יותר בעיר עפולה, ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, זאב ז'בוטינסקי, חיים ויצמן וחיים נחמן ביאליק. בזמן מלחמת העולם השנייה הוסב המלון למטה המשטרה והצבא הבריטים באזור, ומאז לא שב לפעול כמלון.
מאורעות תרפ"ט ועד קום המדינה
בעת מאורעות תרפ"ט, כאשר עמדה עפולה בסכנה של התנפלות מצד תושבי ג'נין, רוכזו הילדים והנשים בבית פיינגולד, בקומה השנייה או בחצר הסגורה, עד יעבור זעם.
עם תחילת שנות ה-30 נהרס החאן לחלוטין, ובצדה המזרחי של השדרה החלו לקום מבנים נוספים. בצדה הצפוני של השדרה הוקם מגדל המים של עפולה, ובצדה הדרומי בית הכנסת הגדול של עפולה, העטור כיפה. השדרה הייתה עתה בנויה משני צדיה, ורחשה חיים. במקום הוקם אף בית קפה בשם "פנתי" וסניף של בנק קופת מלווה וחיסכון. בקצה הצפוני של השדרה הוקמה כיכר, שנקראה "כיכר אנדרוס" על שם לואיס אנדרוס, מושל הגליל, שנרצח על ידי טרוריסטים ערבים בשנת 1937. עם קום מדינת ישראל הוסב שמה של הכיכר ל"כיכר העצמאות".
בימי מלחמת העצמאות, כאשר הופצצה עפולה על ידי מטוסים עיראקים, נחפרו בשדרה שוחות הגנה לתושבים בין דקלי הוושינגטוניה.
עם קום מדינת ישראל התפתחה עפולה והתרחבה, ונבנו שכונות נוספות - עפולה עילית וגבעת המורה, אך שדרות ארלוזורוב (שכונו בסלנג עפולאי "שדרת הדקלים") המשיכו להיות מרכז החיים של העיר, עד לסוף שנות ה-70. בתקופה זו התייצבה צורתה הסופית של השדרה כשדרה המובילה מ"כיכר העצמאות" ובה מזרקה וקיוסקים בצפון, אל היציאה מעפולה לכיוון כביש הסרגל והאנדרטה לבני עפולה שנפלו בשירות המולדת בדרום השדרה.
מקום המדינה עד חידוש השדרה
בשנת 1993 נהרס מלון שפירא (שנרכש על ידי משפחת רודוי, ונקרא "מלון מרכזי"), ולא פעל כמלון מזה עשורים רבים, ובמקומו נבנה מבנה חדש, אשר בחזיתו קשתות המזכירות במידת מה את צורתו הייחודית של המבנה הקודם.
חידוש השדרה
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלה עיריית עפולה בפרויקט לחידוש פני השדרה. השדרה המחודשת נחנכה על ידי ראש העיר יצחק מירון בשנת 2005. עצי הוושינגטוניה העתיקים נותרו במקומם, אך ביניהם הוקמה גינת נוי, ובה ספסלים. בצדי השדרה הוקמה מדרכה מקורה, והבתים עצמם עברו שיפוץ ושחזור.
בתקופת מחאת האוהלים בקיץ 2011 הוקם בשדרה מאהל מחאה, שריכז את המחאה באזור, והיווה את נקודת הפתיחה להפגנת המונים בה השתתפו מעל עשרת אלפים איש ב-13 באוגוסט 2011.
על אף שלעפולה מספר מרכזים מסחריים, עיקר קסמה של השדרה הוא בשילוב בין הדקלים העתיקים, והחזית שלא השתנתה כמעט מאז סוף שנות ה-30.
שמורת פורה
שְׁמוּרַת חָרְבַּת פוּרָה היא שמורת טבע קטנה בנגב הצפוני, בסמוך למחלף מאחז שעל כביש קריית גת - בית קמה. בשמורה פריחה עשירה וייחודית בחודשים פברואר ומרץ.
שמורה פורה השתרעה על שטח בן 12 דונם באפיק נחל פורה, הוא יובל של נחל שקמה. בשנת 2007 הוגדל שטח השמורה ב-283 דונם. שמה ניתן על שם חורבת פורה הנמצאת בגבולה המערבי. השמורה נקראת בערבית ח'רבת אלפורה. בחורף נאגרים בשמורה מי שיטפונות בסיוע סכר ונוצר אגם עונתי. במקום גשר נחל שקמה שנהרס, גשר זה מהווה שריד מסילת הרכבת הטורקית שנסללה בתקופת מלחמת העולם הראשונה מטול כרם לבאר שבע, ומשם לקוסיימה בחצי האי סיני. הגשר נהרס בשיטפונות בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנים האחרונות נודעה השמורה במרבדי הכלניות האדומים שלה, שהתרבו והתרחבו בעשור הראשון של המאה ה-21, והיא נכללת בפסטיבל דרום אדום הנערך מדי חורף בחודש פברואר בנגב המערבי.
ויליאם אנדרס
ויליאם אנדרס (באנגלית: William Alison Anders; נולד ב-17 באוקטובר 1933), טייס חיל האוויר האמריקני, אסטרונאוט ומנהל בכיר בנאס"א. היה אסטרונאוט במשימת אפולו 8 ויחד עם שני עמיתיו למשימה היו הראשונים שעזבו את מסלול כדור הארץ והקיפו את הירח.
ביוגרפיה
אנדרס נולד בהונג קונג. בשנת 1955 קיבל תואר בוגר במדעים בהנדסת חשמל מהאקדמיה של הצי האמריקאי. בשנת 1962 קיבל תואר שני בהנדסה גרעינית מהמכון הטכנולוגי של חיל האוויר. בסיום לימודיו באקדמיה של הצי הצטרף לחיל האוויר כטייס בטייסת יירוט בכל מזג אוויר. מאוחר יותר מונה לאחראי על ניהול טכני של תוכניות תוצאי סיכוך וקרינה של כורים גרעיניים במעבדת הנשק של חיל האוויר בניו מקסיקו. בשנת 1964 נבחר על ידי נאס"א כאסטרונאוט כחלק מהקבוצה השלישית. היה טייס גיבוי של ג'מיני 11 ואפולו 11, והיה איש צוות במשימת אפולו 8.
בין שנת 1969 לשנת 1973 שימש כמזכיר ביצועי של מועצת החלל והאווירונאוטיקה הלאומית, שהייתה אחראית בפני הנשיא, סגנו וחברי הקבינט על פיתוח מדיניות מחקר, פיתוח, פעילויות ותכנון של מערכות חלל ואווירונאוטיקה.
בשנת 1973 מונה לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, מועצה בת חמישה חברים, שם היה נציב אחראי על כל פעולות המחקר והפיתוח של מערכות כוח גרעיניות ולא גרעיניות. הוא גם מונה למנכ"ל תוכנית חילופי הטכנולוגיה המשותפת לארצות הברית וברית המועצות להיתוך וביקוע גרעיניים.
בעקבות ארגון מחדש של פעילויות הפיקוח והפיתוח הגרעיניים בארצות הברית, הוא מונה בינואר 1975 על ידי הנשיא פורד ליו"ר הראשון של הוועדה לפיקוח גרעיני, האחראית לבטיחות גרעינית ותאימות לשמירה על הסביבה. בתום כהונתו, מונה לשגריר ארצות הברית בנורווגיה, תפקיד אותו החזיק עד 1977.
אנדרס עזב את השירות הציבורי לאחר 26 שנות שירות, ובספטמבר 1977 מונה לסגן נשיא ומנהל כללי של חטיבת המוצרים הגרעיניים של חברת ג'נרל אלקטריק.
בשנת 1979 השלים את התוכנית המתקדמת למינהל באוניברסיטת הרוורד.
בינואר 1980 מונה למנהל כללי של חטיבת ציוד המטוסים בג'נרל אלקטריק, שם היה אחראי על מספר מפעלים שייצרו ציוד צבאי בתחום התעופה.
ב-1984 עזב את ג'נרל אלקטריק ומונה לסגן נשיא לענייני אירוספייס בחברת טקסטרון. בשנת 1986 מונה לסגן נשיא בכיר לפעולות בחברה.
הוא היה גם יועץ למשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה והיה חבר של מועצת המדע להגנה והמועצה המייעצת של נאס"א. הוא פרש מחיל האוויר האמריקאי בדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1990 מונה לסגן נשיא ג'נרל דיינמיקס, וב-1990 מונה ליו"ר ומנכ"ל החברה. ב-1993 פרש מהחברה כשכיר, אך נשאר יו"ר מועצת המנהלים עד מאי 1994, אז פרש סופית מן החברה.
ועדת האתיקה
ועדת האתיקה של הכנסת היא ועדה העוסקת בשיפוט חברי הכנסת בשל עבירות אתיות כגון התבטאות בלתי פרלמנטרית. מעמדה של הוועדה שונה ממעמדן של יתר ועדות הכנסת. הקמתה אינה מוסדרת בתקנון הכנסת, כי אם בחוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, התשי"א-1951. עוד בניגוד לשאר הוועדות, היא אינה עוסקת בחקיקה ובדיונים בנושאים כלליים, אלא מהווה ועדה מעין-שיפוטית העוסקת בנושאים שיועדו לה בחוק החסינות ובתקנון.
הרכב הוועדה
בניגוד ליתר הוועדות, שהרכבן נקבע על ידי ועדה מסדרת, ושינויים בהן נערכים בוועדת הכנסת, קביעת הרכב ועדת האתיקה מסורה ליושב ראש הכנסת. בוועדה ארבעה חברים, מהם שניים מהאופוזיציה ושניים מהקואליציה. בדרך כלל נהוג כי חבר הקואליציה הוא יו"ר הוועדה.
לפי תקנון הכנסת, אין למנות לוועדה מי שהוגש נגדו כתב אישום, מי שמתנהלים נגדו הליכים פליליים ומי שהורשע במהלך כהונתה של אותה כנסת בעבירה פלילית. יושב ראש הכנסת רשאי להשעות מהוועדה חבר שהוגש נגדו כתב אישום או שנפתחו נגדו הליכים פליליים במהלך כהונתו בה. אם הורשע חבר ועדת האתיקה בפלילים במהלך כהונתו, חייב יושב ראש הכנסת להחליפו.
היסטוריה
ועדת האתיקה הוקמה בכנסת העשירית.
בכנסת ה-24 מנעה האופזיציה, שהחרימה את ועדות הכנסת עקב טענתה לאפליה על ידי הקואליציה, את כינוס הוועדה על ידי התפטרותם של שני חברי הכנסת מסיעות האופוזיציה שמונו על ידי יו"ר הכנסת לוועדת האתיקה מחברותם בוועדה וחבר כנסת נוסף מהאופוזיציה התפטר מתפקיד ממלא המקום, בעקבות כך הוועדה לא יכלה להתכנס או לקבל החלטות בהתאם להוראות נוהל אתיקה לחברי הכנסת בתקנון הכנסת.
עבירות אתיקה
חוק החסינות עצמו קובע מספר עבירות אתיקה שבהן מוסמכת לדון הוועדה: עבירה על סעיפים 13א ו-13א1, האוסרים על חברי הכנסת לעסוק בעיסוקים נוספים ולכהן בתפקידים בגופים ציבוריים במקביל לעבודתם בכנסת; אי הגשה, או הגשה באיחור של הצהרת הון; היעדרות ממושכת מישיבות הכנסת.
החוק קובע גם כי עבירות על כללי האתיקה נמצאות אף הן בסמכות השיפוט של ועדת האתיקה. כללי האתיקה, שהותקנו על ידי ועדת האתיקה עצמה, קובעים בין היתר חובה לשמור על כבוד הכנסת וחבריה, איסור על ניגוד עניינים וחובת גילוי נאות באשר לאפשרות של ניגוד עניינים, איסור על ניצול ידיעות למטרות אישיות, וכיוצא בזה.
סדרי הדיון בוועדה
החוק מסמיך את ועדת האתיקה לקבוע לעצמה את סדרי הדיון בה.
בנוהל אתיקה לחברי הכנסת (קובלנות), קבעה הוועדה כי כל אדם רשאי להגיש קובלנה נגד חבר הכנסת. יושב ראש הוועדה רשאי להעביר העתק מהקובלנה לחבר הכנסת הנקבל. הוועדה רשאית לדחות קובלנה על הסף אם אין לה בסיס סביר בעובדות או בראיות, אם היא קנטרנית או אם אין בה עניין לציבור. הקובל רשאי לחזור בו מהקובלנה בכל עת, ואולם הוועדה רשאית להמשיך בבירורה גם במקרה כזה, אם מצאה כי יש פגיעה לכאורה בכללי האתיקה וכי יש עניין לציבור.
עוד נקבע בנוהל, כי הוועדה לא תקבל החלטה אלא לאחר שנתנה לנקבל הזדמנות נאותה להופיע בפניה ולהציג את עמדתו. הוועדה רשאית להכריע בלעדיו אם סירב להופיע בפניה ללא צידוק סביר, או אם הגיעה למסקנה שמן הראוי לדחות את הקובלנה.
בדומה לגופים דומים אחרים, הוועדה אינה כפופה לדיני הראיות, אף שההליכים המתקיימים בה הם מעין-שיפוטיים.
ככלל, ישיבותיה של הוועדה חסויות, והפרוטוקולים שלה אינם מתפרסמים.
ענישה
ועדת האתיקה מוסמכת להטיל על חברי הכנסת שמצאה אשמים בעבירות אתיות את העונשים הבאים:
הטלת עונש טעונה את אישורם של לפחות שלושה מבין ארבעת חברי הוועדה.
בתקנון הכנסת נקבע כי אם הטילה הוועדה עונש של הרחקה מהישיבות או של שלילת זכות הדיבור למשך ארבעה ימים לפחות, או אם הטילה עונש של איסור על הגשת שאילתות, הצעות לסדר או הצעות חוק למשך 14 ימים, רשאי חבר הכנסת לערער על החלטתה בפני הכנסת.
כללי אתיקה וחוות דעת
בנוסף לסמכות השיפוט של ועדת האתיקה, מוסמכת הוועדה לכתוב כללי אתיקה לחברי הכנסת וחוות דעת בענייני אתיקה. כך, למשל, פרסמה ועדת האתיקה החלטות בדבר התבטאויות של חברי הכנסת, משלוח דואר פטור מתשלום, מימון נסיעות לחו"ל, קבלת מתנות ועוד.
פאלאצו מרנו ג'ופרידה
פאלאצו מרנו ג'ופרידה (באיטלקית: Palazzo Marano Giuffrida) הוא ארמון בקטניה שהוקם בין 1906 ו-1907 לפי תוכניותיו של האדריכל תומאזו מלרבה בסגנון אר נובו. היה במקור ארמון יהודי ואחד המבנים המרשימים באיטליה.
MODY
Maturity onset diabetes of the young (בתרגום לעברית: סוכרת מבוגרים התוקפת צעירים), בקיצור MODY, היא סוג נדיר יחסית של מחלת הסוכרת, המתאפיינת בערכי סוכר גבוהים בדם, אך לרוב גבוהים במקצת ואינם מגיעים לערכים אקוטיים כמו בסוכרת רגילה, והיא תוקפת בעיקר נערים ומופיעה לראשונה בגיל ההתבגרות (בניגוד לסוכרת מסוג 2 המופיעה בגיל מבוגר). MODY מורשת באופן אוטוזומלי דומיננטי - כלומר, היא אינה תלויה במין ההורה, ומספיק שאחד ההורים יהיה נשא על מנת להעביר את המחלה.
פאלאצו מרנו ג'ופרידה
פירושו של השם "מרנו" הוא בעברית "אנוסים". פירושו של השם "ג'ופרידה", בצרפתית Juifs, הוא יהודים.
נמצא בוויה אומברטו 272 (באיטלקית: 272 Via Umberto) בקטניה.
MODY
גנטיקה
סוגי ה-MODY השונים נחלקים בהתאם לפגם הגנטי המאפיין אותם. כך למשל, חלק מהמוטציות קשורות בפקטורי שעתוק שונים. לחלק מהחולים במחלה זו יש מוטציה בגלוקו-קינאז הנמצא בתאי בטא, ותפקידו להפוך את הגלוקוז לגלוקוז-6-פוספט אשר זמין לתהליכים תוך תאיים. נראה, כי החיישן בלבלב, אשר מרגיש אם קיים סוכר או לא, תלוי בפעילותו של גלוקו-קינאז: כאשר הגלוקו קינאז עובד באופן יעיל פחות (כתוצאה ממוטציה), יש פחות גלוקוז-6-פוספאט, ולכן הלבלב ישחרר פחות אינסולין לזרם הדם. זאת למרות שבפועל יש רמה גבוהה של גלוקוז בדם אשר לא הפך לגלוקוז-6-פוספאט כתוצאה מפעילות לקויה של גלוקו-קינאז. כתוצאה מכך יש צורך בריכוז גבוה יותר של גלוקוז, על מנת להפריש את אותה רמת אינסולין מתאי הלבלב - דבר הגורם לרמות הסוכר גבוהות בדם באופן קבוע. זהו MODY מסוג 2 (מהווה 30%-70% ממקרי ה-MODY).
לסוכרת MODY מאפיין גנטי חזק - על אף שהמחלה נדירה, ניתן למצוא במשפחה אחת מספר רב של בני המשפחה הנגועים במחלה (40%-70%), ועל כן מומלץ לכל הקרובים לבצע בדיקות. האבחנה של MODY היא אבחנה גנטית, יחד עם תסמינים קליניים: סוכרת המופיעה בגיל מוקדם, לפחות קרוב משפחה אחד עם סוכרת דומה, מציאת הפרשה עצמית של c-peptide, וממצא גנטי.
טיפול
הטיפול הסטנדרטי במחלת הסוכרת הכולל דיאטה מאוזנת ופעילות גופנית יעיל ונחוץ גם בסוג MODY. טיפולים אחרים כגון לקיחת תרופות והזרקת אינסולין מצריכים מחשבה מחדש לגבי כל סוג של MODY, כתלות בגורם המחלה ובמאפיניה. ב-MODY 2 לדוגמה, תרופות אוראליות הן יחסית לא יעילות ולקיחת אינסולין מיותרת. ב־MODY1 ו־MODY3, אינסולין עשוי להיות יעיל יותר מאשר תרופות להגברת רגישות לאינסולין.
סוגי ה-MODY נבדלים ביניהם בתלות באינסולין- למשל, MODY מסוג 5 ו-6 החולים מפתחים תלות באינסולין יחסית די מהר, בעוד ב-MODY מסוג 2 שהיא צורה קלה יותר של המחלה, אשר ניתן לטפל בה במשך שנים על ידי פעילות גופנית ודיאטה נכונה.
Kylmii Väreitä
Kylmii Väreitä (באנגלית: Shivers; בעברית: צמרמורות) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הפינית אוולינה. השיר יצא לאור ב-17 במאי 2017, תחת חסותן של יוניברסל מיוזיק גרופ, ואם-אייזי מיוזיק רקורדס. השיר נכלל באלבומה השני, SOS.
השיר זכה להצלחה רבה בעיקר בפינלנד שם הגיע במצעד הרשמי בשיאו למקום השני, והפך לשישי של אוולינה שהגיע להישג זה.
רקע והוצאה
כשסיימה להוציא את ששת הסינגלים מתוך אלבום הבכורה שלה, 24K החליטה אוולינה כי היא תוציא שיר חדש אשר לא ייכלל באלבום. לאחר מכן הקליטה בין 2016–2017, את השיר והוא יצא לאור במאי 2017.
השיר נכתב על ידי אוולינה עצמה, והופק על ידי טימו סאריו ומיקו אנטיקאינן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מציג את אוולינה בעיר פשוטה, כשלאורכו היא מסתובבת ורוקדת בה. יש קטעים אשר בהם ניתן לראותה עולה על גגות בניינים ונכנסת למבנים שונים. לבסוף נראית אוולינה כשהיא לבד ברחוב מואר וחשוך רוקדת ושרה את השיר כמו בהתחלה.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עולה על למעלה מ-6 מיליון צפיות.
שירלי לילו
שירלי לילו (נולדה ב-10 במרץ 1979) היא שחקנית, זמרת, מדבבת וכוכבת ילדים ישראלית.
ביוגרפיה
שירלי נולדה ב-10 במרץ 1979 ברחובות, ליעקב ולילי לילו.
החלה לשיר מגיל בית ספר יסודי. על-מנת לפתח את שירתה הצטרפה לילו ל"בימת הנוער" ברחובות, המפעילה בני-נוער בתחומי השירה, הדרמה והריקוד. שם התגלה לראשונה גם כישרון המשחק של לילו, כשהשתתפה במגוון מחזות-זמר. בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות, בו למדה, התקבלה לילו למגמת תיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה לילו בשתי להקות צבאיות שונות; בלהקת הבנות של חיל החינוך ובלהקת מפקדת חילות השדה (מפח"ש).
מיד לאחר שחרורה מצה"ל הופיעה לילו בשלל הופעות לילדים בכל רחבי הארץ במסגרת התיאטרון שלנו. במקביל, למדה לילו בבית-הספר למשחק הדרך, אצל אייל כהן.
ב-2004 השתתפה לילו בעונה השנייה של תוכנית המציאות "כוכב נולד" והעפילה לחצי הגמר. ב-2009 הוציאה לילו את אלבום הבכורה שלה, "שירלי לילו", תחת חסותה של חברת התקליטים פונוקול. האלבום זכה לביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה. בין השנים 2009–2012 פעלה לילו כזמרת ליווי במופעי הפסטיגל. כמו כן, ביצעה לילו שירי פתיחה לסרטים וסדרות שונות, ביניהן "הרפתקאות רוקי ובולווינקל", "פוקימון שמש וירח", "רחוב 101 דלמטים" ו"עכברינה".