cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דג ושמו וונדה
עלילת הסרט
ג'ורג' תומסון (טום ג'ורג'סון) הוא פושע לונדוני, המתכנן שוד יהלומים עם עוזרו הנאמן, קן (מייקל פיילין) הסובל מגמגום קשה. קן הוא אוהב בעלי חיים מושבע, ובדירת המסתור שלהם הוא מטפח אקווריום. במיוחד חביב עליו אחד הדגים באקווריום, סקלר בשם "וונדה".
ג'ורג' וקן נעזרים בשני אמריקאים לביצוע תוכניתם - וונדה גרשוויץ (ג'יימי לי קרטיס), אמנית רמאויות (על שמה קרא קן, המאוהב בה בסתר, לדג האהוב עליו "וונדה"), ואוטו (קווין קליין), רוצח שכיר ומומחה לכלי נשק, אנגלופוב שרואה בעצמו אינטלקטואל, אך למעשה הוא בור וטיפש. וונדה ואוטו הם נאהבים, אך מסתירים זאת מג'ורג' וקן ומציגים עצמם כאח ואחות, על מנת שוונדה תוכל להשתמש במיניותה כדי להפעיל עליהם מניפולציות בעת הצורך.
השוד מצליח והארבעה נמלטים מהזירה עם שלל יהלומים גדול, אך בעת בריחתם הם נראים במקרה על ידי קשישה המוליכה לטיול את שלושת כלבי ה"יורקשייר טרייר" שלה. הם מחביאים את השלל בכספת בבית מלאכה נטוש. מיד לאחר מכן, וונדה ואוטו מטלפנים למשטרה בשיחה אנונימית וגורמים למעצרו של ג'ורג'.
כאשר חוזרים וונדה ואוטו לבית המלאכה כדי לאסוף את השלל, הם מגלים להפתעתם את הכספת ריקה, ומתברר שג'ורג' וקן הקדימו אותם והעבירו את השלל למקום בלתי ידוע. וונדה - שעמדה להרוג את אוטו ולשמור את השלל כולו לעצמה - מחליטה לפתות את פרקליטו של ג'ורג', ארצ'י ליץ' (ג'ון קליז) כדי לחלץ מפיו את מיקום השלל. ליץ' כלוא בנישואין משעממים ולא מאושרים, ולו ולאשתו וונדי (מריה אייטקן) בת יחידה ומפונקת.
וונדה מצליחה במהלכיה, וליץ' - על אף היסוסיו ההתחלתיים, ועל אף ניגוד עניינים משפטי, מאחר שוונדה אמורה להעיד במשפטו של ג'ורג' - הולך ומתפתה. אוטו הקנאי מפריע לוונדה וליץ' פעם אחר פעם, ולבסוף מחליט ליץ', בצער רב, לשים קץ ליחסיהם.
בינתיים מטיל ג'ורג' על קן משימה - להרוג את הקשישה שראתה אותם בהימלטם מזירת הפשע, העדה היחידה שיכולה לזהות אותו. במהלך נסיונותיו להרוג אותה, הורג קן אוהב החיות בטעות את שלושת כלביה בזה אחר זה - דבר הגורם לו צער רב. עם זאת, לאחר שנהרג כלבה השלישי והאחרון, עוברת הקשישה התקף לב ומתה גם היא, וכך מוכתרת משימתו של קן, לבסוף, בהצלחה.
ג'ורג' חם המזג מאבד את שלוות רוחו כתוצאה מעדותה של וונדה ומנסה להסתער עליה. מהומה מתעוררת באולם המשפט והוא מפונה, עד שליץ' נותר בו לבדו. אשתו, שיורדת מיציע הקהל, סוטרת לו ואומרת לו שבכוונתה להתגרש ממנו.
ליץ' יוצא במהירות במכוניתו אל הדירה, ובדרך מוצא את וונדה המנסה להימלט מבית המשפט ואוסף אותה למכוניתו. הוא מגלה לה שקן יודע את מיקום השלל. וונדה מגלה לו שברשותה מפתח של כספת בה מוחבא השלל, לאחר שמצאה אותו מוחבא באקווריום של קן.
בינתיים, בדירה, אוטו מגלה גם הוא שקן יודע את מיקום השלל. הוא קושר את קן וחוקר אותו, תוך כדי שהוא אוכל את דגי האקווריום שלו חיים אחד אחד כדי להפעיל על קן לחץ. לבסוף, כשהוא עומד לאכול את הדג האחרון - הדג ששמו "וונדה" - נשבר קן ומגלה לו את מיקום השלל, מלון סמוך לנמל התעופה הית'רו. הוא מגלה לו גם את מיקום המפתח, בתוך האקווריום, אך כשאוטו מגלה שהמפתח איננו הוא אוכל גם את "וונדה", למגינת לבו של קן. עם זאת, אוטו מבין שקן לא ידע שהמפתח כבר אינו נמצא במחבואו.
כאשר וונדה וליץ' מגיעים לדירה, עולה ליץ' במהירות במדרגות ומותיר את וונדה במכונית. אוטו, שירד בינתיים לרחוב, גונב את מכוניתו של ליץ' עם וונדה בתוכה, והשניים נוסעים לכוון נמל התעופה.
ארצ'י מנסה לחלץ במהירות מפיו של קן את יעד נסיעתם, אך הגמגום של קן מקשה עליו לגלות את היעד. לבסוף כותב קן את שם המלון על נייר, ולוקח את ליץ' בקטנועו לשם.
כל הארבעה מגיעים לבסוף לנמל התעופה הית'רו, לאחר שוונדה ואוטו מגיעים לשם עם שלל היהלומים במטרה להימלט ולעזוב את בריטניה. וונדה מצליחה, עם זאת, להערים על אוטו ולכלוא אותו בארון שירות, כאשר השלל כולו נשאר אצלה. אוטו נחלץ, נתפס בידי ליץ' המאיים עליו באקדח. אך מערים על ליץ' התמים ומתגבר עליו. הוא מוציא את ליץ' באיומי אקדח אל מסלולי נמל התעופה, לאזור מבודד הנמצא בשיפוץ, שם הוא מאיים להורגו תוך נאום בדבר עליונותם של האמריקאים על הבריטים.
ליץ' מבין את נקודת התורפה של אוטו, ומתגרה בו על חוסר יכולתם של האמריקאים לנצח במלחמת וייטנאם. כשאוטו המרוגז מחליט להשתיק את ליץ' ולהרוג אותו, הוא מגלה שהוא טבוע בתוך בטון נוזלי טרי באזור השיפוץ ואינו יכול להיחלץ. באותו הזמן מגיע לאזור קן, נוהג במכבש דרכים, ובכוונתו למחוץ את אוטו, כנקמה על כך שאוטו אכל את דגי האקווריום שלו. לאחר שהוא מוחץ את אוטו אל תוך הבטון הנוזלי, הוא מגלה גם שהגמגום שלו נעלם.
ליץ' ממהר לעלות למטוס לריו דה ז'ניירו, שם הוא פוגש את וונדה. אוטו, ששרד את דריסת המכבש של קן, מופיע בחלון המטוס ומפריע לשניים בפעם האחרונה, אך כשהמטוס ממריא הוא נסחף ונעלם.
דרור בונדי
דרור בונדי הוא דוקטור למחשבת ישראל, חוקר המתמחה בהגותו של אברהם יהושע השל. בונדי מלמד במכון שכטר, בעין פרת - המדרשה למנהיגות חברתית, במכינת בית ישראל ובבית פרת - מדרשה ישראלית הגות יהודית מודרנית בדגש על משנתו של השל, עורך ומתרגם של ספריו לעברית ופועל להפיץ את תורתו של השל בישראל ולהנגיש אותה לציבור הישראלי.
דג ושמו וונדה
טריוויה
השם שנבחר לדמותו של ג'ון קליז, "ארצ'י ליץ'", נגזר מארצ'יבאלד אלכסנדר ליץ', שמו האמיתי של קרי גרנט.
דרור בונדי
בונדי גדל בשבי שומרון, למד בישיבות ההסדר מעלה אדומים ושיח יצחק, ולימד בישיבת מקור חיים שבכפר עציון. בונדי הגיש את עבודת המאסטר שלו בשנת 2006 באוניברסיטת בר-אילן, בנושא: "תרגום" ב"פילוסופיה של היהדות" לאברהם יהושע השל. בשנת 2011 הגיש את עבודת הדוקטור שלו בנושא: גישתו הפרשנית של אברהם יהושע השל.
דג ושמו וונדה
טריוויה
השם שנבחר לדמותו של תום ג'ורג'סון הוא משחק מילים על שמו, "ג'ורג' תומסון".
דרור בונדי
חיבוריו
ספרים שערך ותרגם:
דג ושמו וונדה
טריוויה
את בתו היחידה של ליץ' - דמותו של קליז - משחקת בתו של קליז גם בחיים, סינתיה קליז (בתו מנישואיו לשחקנית קוני בות'). סינתיה בחרה להופיע בסרט בשם במה כדי שלא תקושר לאביה, והיא מופיעה בסרט בשם סינתיה קיילור (שם הנעורים של סבתה מצד אמה).
דרור בונדי
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
ביקורת על ספריו:
דג ושמו וונדה
טריוויה
ב-1989 מת כתוצאה מצחוק רופא-אוזניים דני, אולה בנצן, בעת שצפה בסרט. על פי ההערכה הדופק שלו הגיע ל-250–500 פעימות בדקה לפני שהכריע אותו דום הלב.
קבלה ביקורתית ומסחרית
הסרט זכה לשבחים הן מצד הביקורת והן מצד הקהל, ולמספר פרסים חשובים. קווין קליין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו כאוטו. קרייטון היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר וקרייטון וקליז היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. מייקל פיילין זכה בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר, וג'יימי לי קרטיס הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-21 ברשימת 100 הסרטים המצחיקים ביותר בכל הזמנים, רשימה שערך בשנת 2000.
הסרט זכה לדירוג 93% באתר הביקורות Rotten Tomatoes.
אתבעל השני
אתבעל השני (באשורית: tu-ba-il) היה מלך צור בן המאה ה־8 לפנה"ס. על שלטונו ידוע רק כי הוא העלה מנחה למלך האשורי תגלת־פלאסר השלישי, כנראה בשנת 738 לפנה"ס. באותה שנה או בשנה הבאה ירש אותו חירם השני, שהמשיך את מתן המנחה לאשורים.
יוסף בן מתתיהו, ההיסטוריון בן המאה ה־1 לספירה, סיפק בכתביו רשימת מלכים צוריים הכוללת תארוך, המתבססת על ההיסטוריון הצורי מנאנדרוס מאפסוס (תחילת המאה ה-2 לפנה"ס). הרשימה לא שלמה, ונמצא בה פער בין שנת 773 לפנה"ס בערך עד לתקופת שלטון אתבעל השני. ייתכן אפוא שמלכות אתבעל התחילה כמה עשורים לפני התיעוד האשורי משנת 738 לפנה"ס. אדוארד ליפינסקי הציע ששלטונו החל כבר בסביבות 760, או שמלך לפניו מלך נוסף ששמו לא שרד. חיים תדמור הציע שהכתובת האשורית המתעדת את מנחת אתבעל לתגלת־פלאסר יכולה לתעד מנחה שהוגשה עוד ב־740 לפנה"ס.
משאבי מים בישראל
משאבי מים בישראל הם משאב שמדינת ישראל מגנה עליו ומפתחת אותו כחלק ממשק המים והשפכים בישראל. זאת, מאחר שחלק גדול משטחה הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת נמוכה ומספקת רק בקושי את צורכי האוכלוסייה ההולכים וגדלים. יכולת התפלת מי ים שוכללה רבות בשנים האחרונות, אם כי עלותה גבוהה מאספקת מים ממקורות טבעיים ואיכותם פעמים רבות נמוכה יותר.
מקוואות המים העיקריים הם: מאגרי מי התהום באקוויפר ההר ואקוויפר החוף, ים כנרת (164 קמ"ר), ים המלח (650 קמ"ר) והתפלות מים מלוחים.
רוב המים הנצרכים בישראל מסופקים על ידי חברת מקורות.
מים מתוקים בישראל
משאב המים המתוקים הגדול ביותר בישראל הינו אקוויפר ההר המספק כ-33% מתצרוכת מי השתייה ומים שפירים בישראל, והמים בו הינם באיכות גבוהה מאוד. אקוויפר ההר מתחלק לשניים: אקוויפר ירקון-תנינים, המתנקז מכיוון הרי יהודה ושומרון לכיוון הים התיכון, ואקוויפר ההר המזרחי הכולל את אגני השומרון ובית שאן, המתנקז בצד המזרחי של קו פרשת המים הארצית אל בקעת הירדן. משאב מים גדול נוסף הינו אקוויפר החוף, אשר בו יש פוטנציאל גדול אף יותר, אך הוא סובל מזיהום ומליחות מים אשר מגבילים את יכולת השימוש בו כיום.
מאגר המים המתוקים העיליים הגדול ביותר בישראל הוא הכנרת. משאב זה היה נחשב בעבר למאגר מרכזי וגובה המים היה במעקב תקשורתי צמוד, בעיקר בשנות בצורת. גובה המים בכינרת היו מתפרסמים באופן תדיר וגובה המים היה נחשב אף ל"מדד הלאומי". כיום, עם כניסתם לשימוש של אמצעי התפלת מי ים בהיקף נרחב, פחתה התלות של ישראל במקורות הטבעיים ותשומת הלב התקשורתית לגובה הכנרת פחתה בהתאמה. הכנרת מספקת כיום בין 2-13% מהמים בארץ.
במדינת ישראל ישנם מספר נחלים בהם זורמים מים כל השנה. העיקרי ביניהם הוא נהר הירדן שניזון מנחל חרמון הנובע ברמת הגולן, נחל שניר הנובע בלבנון ונחל דן הנובע ליד קיבוץ דן והוא הגדול שבין מקורות הירדן. בנוסף בישראל עוד כמה נחלי עד כגון - נחל הירקון, נחל משושים, נחל גילבון, נחל אל על, נחל כזיב, נחל תבור, נחל תרצה, נחל שופט ועוד.
מעיינות רבים בישראל נתפסים ומוזרמים ליישובים סמוכים במטרה לספק מים לתושבי היישוב. מדיניות זאת עולה בקנה אחד עם מטרות ההתיישבות של מדינת ישראל אך פוגעת בנחלים, בצמחייה ובבעלי החיים. בחלק מהמקרים, התפיסה של מעיינות ונחלים ע"י קיבוצים וישובים סמוכים מייצרות חיכוך סביב זכות הציבור להנות ממשאבי הטבע, בדגש למקורות המים, כדוגמת המאבק על נחל האסי.
בנגב ישנן מספר נביעות שאינן תלויות במי גשמים. אלה נקראים נווה מדבר ובקרבתם לרוב מצויים יישובים. בהרי אילת ישנו מעיין בודד כזה הנקרא עין נטפים המוציא טפטוף מים חלש במשך כל השנה.
מאגרי מים מלוחים
במדינת ישראל ישנה כמות גדולה של מים מלוחים. ים המלח הוא תמלחת ושטחו הוא 650 קמ"ר. בנוסף ישראל גובלת בים התיכון שהוא מקווה מים מלוחים וכמו כן בים סוף שגם הוא מקווה מים מלוחים. בישראל ישנם מעיינות של מים מליחים. חלקם מעיינות חמים בעיקר באזור ים המלח. בנגב ישנם מעיינות של מים מליחים באזור הר הנגב ובאזור הרי אילת.
ישנם חוקרים הסבורים כי אם מפלס הכנרת ירד אל מתחת לרף מסוים ובכך ישנה את לחץ המים בצורה משמעותית - יישאבו אל תוכה המים המלוחים המצויים מתחתיה וימליחו אותה. בנוסף, ישראל עושה מאמצים בשביל למנוע את המלחת הכנרת, לשם כך הוקם המוביל המלוח.
סכנה נוספת היא שמאגרי מי התהום ובעיקר אקוויפר החוף יהפכו למלוחים עקב ירידת המפלס וכניסת מי ים לתוכם. הפתרון לבעיה זאת זהה לפתרון בעיית המים המליחים בכנרת והוא למנוע שאיבת יתר של מים.
שימוש במים מלוחים
ישראל מנצלת את המים המלוחים והמליחים שברשותה במספר צורות:
ניצול המים
אזורים רבים בארץ ישראל אינם משופעים במקורות מים. מאגרי המים בארץ מנוצלים בשיעור רב להשקיית גידולים חקלאיים וגינות נוי, לתעשייה ולשימוש ביתי. כיום לא נותרו כמעט בישראל נחלים שיש בהם זרימה של מים חיים לכל אורכם, שכן מימיהם "נתפסים" סמוך לנביעתם ומועברים בצינורות למקומות שבהם נעשה בהם שימוש.
ארנסט רהם
אֵרְנְסְט רֶהְם (בגרמנית: Ernst Röhm; נולד ב-28 בנובמבר 1887 במינכן – נרצח בכלא ב-1 ביולי 1934) היה מייסד ומנהיג האס אה בגרמניה. הוצא להורג יחד עם פעילים נוספים לאחר שנכלא במהלך ליל הסכינים הארוכות.
ראשית חייו
כאשר נפגש רהם עם היטלר, היה היטלר חייל משוחרר, שהתפרנס מכך שהיה מלשין בשכר עבור הצבא על ארגונים פוליטיים. רהם שלח את היטלר לבדוק את הארגון "מפלגת הפועלים הגרמנית". הארגון מצא חן בעיני היטלר, וזה הצטרף לארגון, שהיווה את הבסיס למפלגה הנאצית. רהם החל לסייע לארגון, בו ראה כוח עזר כנגד השמאל הקיצוני בבוואריה, תוך שהוא מספק לו כוח אדם, ציוד ונשק, הגנה מפני השלטונות, ותמיכה בפעולות קיצוניות. רהם סייע להיטלר בהקמת מיליציה צבאית מאורגנת, היא האס אה.
האס אה
בשנותיו הראשונות של האס אה עמדו בראש הארגון אנשים שונים כגון הבריון אמיל מוריס, ולתקופה מסוימת אף הרמן גרינג. רהם, אשר היה קצין צבא מקצועי, לא יכול היה לעמוד בראש מיליציה, אך בפועל סיפק למיליציה את כל הדרוש לה לפעולתה, והיה בין הפעילים בהקמתה ובארגונה.
רהם השתתף בארגון הפוטש במרתף הבירה ב-1923. לאחר כישלון הפוטש, ניתק רהם את קשריו עם היטלר ועם המפלגה, ויצא להצטרף לצבאה של בוליביה, בדרגת קולונל. עם חידוש פעולת האס אה בשנת 1925 הועמד בראשו קצין בשם פפפר פון סלומון.
בשנת 1930 נקרא רהם מחדש לפקד על האס אה, שכן הארגון יצא משליטה, ולמעשה היה לרועץ להיטלר בדרכו אל הכוח, דרך שכללה בהכרח מרכיב של "מהוגנות" ובריתות עם גורמים פוליטיים, שפעולות האס אה הרצחניות והבריוניות יכלו לפגוע בהן. רהם קיבל דרגת רייכסלייטר במפלגה.
רהם היה הומוסקסואל בגלוי. מקורביו של אדולף היטלר, שחששו לתדמיתה של המפלגה, דחקו בפיהרר להתנער מרהם בשל נטיותיו המיניות. היטלר מצידו סירב.
האס אה הורכב מבריונים ומפושעים, שניתנה להם דרך אחרת "להשתלב" בחברה הגרמנית. הפלוגה עברה אימונים צבאיים מרובים, דרכי פעולותיה היו שילוב גס בין התפרעויות ברחובות ואלימות לבין הגנה על היטלר והמפלגה.
התערערות יחסיו עם היטלר
רהם המשיך במדיניותו המיליטנטית: הוא סיפח מיליציות שונות בגרמניה אל האס אה, והשתלט על מתקנים צבאיים לאימון חייליו. בו בזמן המשיך להגן על חברי המפלגה והראה נאמנות להיטלר, אך רצונו היה בכוח צבאי גדול שיהווה את צבא גרמניה העתידי. צבא גרמניה אשר נשען זה שנים על האצולה התורשתית, וגייס את קציניו רק מקרב שכבת האוכלוסייה האריסטוקרטית, ראה בחרדה את המיליציות של אספסוף האגרופנים המנסות להשתלט עליו. היה ברור כי אם תוגשם תוכניתו של רהם, יבלע ההמון את הצבא (המוגבל בגדלו בשל הסכם ורסאי), והצבא יאבד את ייחודו. היטלר, אשר חזה בעיניו את מכונת המלחמה המקצועית, המשוכללת והמודרנית, אשר הצבא יהפוך בסופו של דבר להיות, לא יכול היה לתת להתפתחות זו לקרות.
האס אה מנה כשני מיליון חברים, רובם מהמעמד הבינוני ומובטלים רבים, אשר ייחסו רצינות יתרה למרכיב הסוציאליזם שב"נציונל-סוציאליזם". על אף שבלעדיהם לא היה מגיע היטלר למעמדו, היו לו מספר סיבות להיפטר מהאס אה:
היטלר הורה על רציחת מנהיגי האס אה ובהם רהם משום שקראו תיגר על תוכניתו להעמיד חזות מהוגנת למשטרו אותה קיווה להשיג באמצעות בריתו עם השמרנים שייצגו את בעלי ההון, התעשיינים והצבא. לעומת השמרנים שבסיס כוחם היה בקרב המעמדות הגבוהים של גרמניה הרי מיליציות האס אה שאבו כוחן מן השוליים של שדרות העם הגרמני.
בקיץ הורע מצבו של הינדנבורג. היטלר ביקש שאנשי האס אה ייקחו חופשה קצרה. רהם אמר לאנשיו שיאזרו כוח, כי בחוזרם מהחופשה יגדל כוחם והם יהוו את עתיד גרמניה. הוא האמין כי עם הסתלקותו של הינדנבורג יתגלה כוחה הפוליטי של המיליציה, וחזון "מדינת האס אה" יתגשם.
מותו
בליל 30 ביוני 1934, "ליל הסכינים הארוכות", פרצו כוחות אס-אס למלון הנזלבאואר (כיום "לדרר") שבעיירה באד-ויסזה, שם נערך כנס של מנהיגי האס אה. היטלר, שהגיע זמן קצר לאחר מכן, העיר את ארנסט רהם משנתו (אחרי שהלך לישון לילה שם בעקבות השתתפותו), ובישר לו כי הוא וחבריו עצורים בעוון חתירה תחת מנהיגותו. האס אס כיתר את ברלין, מצא את בתיהם של חברי האס אה והחל להוציאם להורג. מפקד משטרת ברלין לא הפריע למתרחש, ואף אמר ליורים כי "יכוונו היטב למטרה".
רהם עצמו נורה בכלא על ידי קצין האס אס תאודור אייקה, לאחר שסירב לחתום על "מכתב התאבדות" בכפייה ולאחר מכן ולהתאבד בעצמו, בדרשו ש"אדולף" (היטלר) עצמו יירה בו.
לאחר ליל הסכינים הארוכות מינו הנאצים את ויקטור לוצה לראש האס אה. הארגון איבד את כוחו והפך לארגון שולי בגרמניה הנאצית. חיסולו של רהם הרחיק מן הזירה הפוליטית יריב בעל סמכות והשפעה וחיזק את מעמדו הבלעדי של היטלר בשלטון.
הקיור
להקת הקיור (באנגלית: The Cure; תרגום מילולי: התרופה) היא להקת רוק בריטית, שהוקמה בשנת 1976 בקרולי שבבריטניה על ידי רוברט סמית', לורנס תולהרסט ומייקל דמפסי.
בתחילה הלהקה הצעירה נקראה "Easy Cure" על שם אחד השירים שלה, אך לאחר שהוחתמה על ידי חברת התקליטים Hansa שינתה את שמה במהרה לשם קליט יותר, The Cure. מאז הלהקה פעילה עם שינויים רבים בהרכבה כאשר היחיד ששמר על מקומו מאז הקמתה הוא רוברט סמית', מנהיג הלהקה.
במהלך השנים עברה הלהקה בין סגנונות מוזיקליים שונים, כגון רוק גותי, רוק אלטרנטיבי ופוסט-פאנק. הלהקה ידועה גם בזכות הווידאו קליפים המקוריים והצבעוניים שלה.
הקיור השפיעו רבות על המוזיקה של שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, וכיום אותותיה ניכרים בלהקות צעירות מרחבי העולם (הברייברי, הקילרס, מיוז וכדומה).
סינגל הבכורה שלהם "Killing an Arab" שיצא בשנת 1978 ואלבום הבכורה "Three Imaginary Boys" שיצא שנה לאחר מכן, היו נקודות ציון חשובות בהתפתחות תנועות הפוסט-פאנק והגל החדש שהתפתחו בעקבות סצנת הפאנק רוק בבריטניה.
במהלך שנות השמונים המוקדמות הסגנון המוזיקלי של הלהקה (בועט ומיוסר) כמו גם המראה הייחודי של הסולן רוברט סמית', היו משמעותיים מאוד ביצירת הסגנון המתהווה הנקרא רוק גותי.
לאחר פרסום אלבומם "Pornography" בשנת 1982, שהיה מינימליסטי, עגום וקודר עתיד הלהקה לא היה ברור. סמית' היה להוט להמשיך הלאה ולשנות סגנון. מספר להיטים סייעו לקדם את הלהקה מבחינה מסחרית והצלחתם תרמה רבות לפופולריות של הלהקה: "Let's Go to Bed" (1982), "Just Like Heaven" (1987), "Lovesong" (1989), "Friday I'm in Love" (1992)".
ההערכה היא שנכון לשנת 2014 הלהקה מכרה בערך 27 מיליון תקליטים, הוציאה שלושה עשר אלבומי אולפן, עשרה אלבומים ומעל לשלושים סינגלים.
הקמה ושנים ראשונות
מייסדי הלהקה היו קבוצת חברים שלמדו ביחד בבית ספר בעיר קרולי שבבריטניה. הופעתם הראשונה כלהקה הייתה במסגרת הופעת סוף שנה בית-ספרית בשנת 1973. בלהקה היו חברים רוברט סמית' כקלידן, מייקל "מיק" דמפסי כגיטריסט, לורנס "לול" טולהרסט כמתופף, מרק קיסנו כגיטריסט מוביל, ואלן היל כבסיסט. בינואר 1976 קיסנו ייסד להקת רוק של חמישה חברים בבית הספר המקיף של סנט ווילפריד, בה ניגן סמית' על גיטרה ודמפסי על גיטרה בס, יחד עם עוד שני חברים נוספים מבית הספר. הם קראו לעצמם בשם "מאליס" וביצעו שירים של דייוויד בואי, ג'ימי הנדריקס ואלכס הארווי באולם כנסייה מקומי. באפריל 1976 קיסנו ושני חבריו מבית הספר עזבו את הלהקה, וללהקה הצטרפו טולהרסט כמתופף, מרטין קריאסי כזמר ופורל טומפסון כגיטריסט. בינואר 1977 בעקבות עזיבתו של מרטין קריאסי את הלהקה ובעקבות ההשפעה ההולכת וגוברת של מוזיקת רוק פאנק, חבריה הנותרים של להקת "מאליס" נעשו ידועים בשם "Easy Cure" בעקבות שם של אחד השירים של הלהקה שנכתב על ידי המתופף. במהלך מרץ 1977 שכרה להקת "Easy Cure" סולן אחר ולאחר מכן פיטרה אותו ושכרה במקומו זמר בשם פיטר אוטול (לא פיטר או'טול השחקן). הופעת הבכורה של הרכב זה התרחשה באפריל 1977 באולם בעיר קרולי. בחודש מאי של אותה שנה הלהקה ביצעה גם את ההופעה החיה הראשונה בפאב מקומי בעיר, ובעקבות אותה הופעה באו לאחר מכן הופעות רבות אחרות באותו מקום. באותו זמן הלהקה גם ביצעה והקליטה שיר שנשלח להשתתף בתחרות כישרונות מקומית, וזכה במקום הראשון. לאחר הזכייה הלהקה חתמה על חוזה הקלטה עם חברת התקליטים הגרמנית Ariola-Hansa. בספטמבר של אותה שנה עזב פיטר אוטול את הלהקה על מנת לנסוע לישראל ולהתנדב בקיבוץ. שתי הלהקות, גם "מאליס" וגם "Easy Cure" בחנו מספר זמרים שונים במהלך התקופה בה פעלו, עד שלבסוף בספטמבר 1977 לקח על עצמו רוברט סמית' את תפקיד הסולן. הקלטות הסטודיו הראשונות של הלהקה בהרכב זה התבצעו בלונדון באוקטובר-נובמבר 1977.
בעקבות הזכייה בתחרות הכישרונות המקומית והחתימה על חוזה ההקלטה עם חברת התקליטים הגרמנית, קיבלה להקת "Easy Cure" חוזה הקלטה. אף על פי שהלהקה הקליטה שירים עבור חברת התקליטים, אף אחד מהשירים שהוקלטו אז לא שוחרר לציבור.
במהלך 1977–1978 המשיכה הלהקה להופיע בקביעות באזור המגורים שלהם. בפברואר 1978 הם הצטרפו להופעה של להקת Horley מהעיר Lockjaw, שהבסיסט שלה היה סיימון גאלופ.
חברת התקליטים Ariola-Hansa לא הייתה מרוצה מהשירים שהוקלטו על ידי הלהקה ולא רצתה לשחרר את השיר "Killing an Arab" להשמעה. חברת התקליטים הציעה שהלהקה תבצע במקום זה גרסאות כיסוי לשירים מוכרים. חברי הלהקה סירבו, ובחודש מרץ 1978 הסתיים החוזה עם חברת התקליטים הגרמנית. מאוחר יותר סיפר סמית':"היינו צעירים מאוד. הם פשוט חשבו שהם יכולים להפוך אותנו ללהקת נוער. הם בעצם רצו שנעשה גרסות כיסוי, אבל אנחנו עמדנו בסירובנו."
אף על פי שמבחינה רשמית להקת "Easy Cure" מעולם לא הוציאה לאור אף שיר, ניתן היה למצוא בוטלגים של הקלטות מוקדמות של הלהקה במשך מספר שנים, ובשנת 2004 יצאה לאור מהדורה מיוחדת של אלבום הבכורה של להקת הקיור משנת 1979, "Three Imaginary Boys", שכללה תקליטור בונוס נדיר שכלל מספר הקלטות דמו של להקת "Easy Cure" והקלטות של הופעות חיות מהשנים 1977 ו 1978. חברי הלהקה היו: באפריל 1978 ביצעה להקת "Easy Cure" את הופעתה האחרונה. ואז עזב פורל טומפסון הגיטריסט את ההרכב, מאחר שסגנון הנגינה שלו בגיטרה לא עלה בקנה אחד עם ההעדפה הגוברת של סמית' לכתיבת שירים מינימליסטיים. סמית' החליט לקרוא לשלישייה הנותרת בשם "הקיור".
באותו החודש הלהקה נכנסה להקלטות באולפן והפיצה את ההקלטות לכ 12 חברות תקליטים גדולות. בספטמבר 1978 הוחתמה הלהקה על ידי חברת התקליטים Fiction. מאחר שחברת תקליטים זו עברה שינויים הוציאה בינתיים הלהקה את הסינגל "Killing an Arab" תחת חברת התקליטים Small Wonder.
הסינגל הזה זכה לשבחים רבים ובו בזמן עורר מחלוקת: בעוד שהשם הפרובוקטיבי של השיר עורר האשמות גזעניות, בפועל השיר מבוסס על הרומן הצרפתי האקזיסטנציאליסטי של אלברט קאמי, "הזר".הלהקה הוציאה סטיקר שהכחיש את הקונוטציות הגזעניות של השיר. במאמר במגזין המוזיקה NME נכתב על הלהקה שהיא כמו נשימה של אוויר פרברי רענן (...) שמעניין אם יצליח להישמר.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Three Imaginary Boys", ראה אור במאי 1979. מאחר שהלהקה לא הייתה מנוסה בהקלטות אולפן, חברים מחברת התקליטים לקחו את השליטה על ההקלטות. חברי הלהקה, ובמיוחד סמית', היו לא מרוצים מהאלבום הזה. בראיון שנתן בשנת 1987 הודה סמית': "הרבה מזה היה מאוד שיטחי -אפילו ממש לא אהבתי את זה בזמנו. היו ביקורות שטענו שהאלבום קליל מידי, ואני חושב שחלק מהביקורת היה מוצדק. אפילו אחרי שעשינו אותו, אני רציתי לעשות משהו שיהיה בו יותר חומר". הסינגל השני של הלהקה, "Boys Don't Cry", ראה אור בחודש יוני באותה השנה. הקיור היו אז להקת חימום ללהקת "סוזי והבנשיז" במהלך מסע הופעות של הלהקה הזו לקידום אלבום חדש שהוציאו באותה תקופה (Join Hands) באנגליה, צפון אירלנד, סקוטלנד וולש. במהלך הסיור החל לבצע סמית' תפקיד כפול, גם כסולן בלהקתו וגם כגיטריסט בסוזי והבנשיז לאחר עזיבתו של אחד מחברי להקה זו. לניסיון הזה הייתה השפעה חזקה על סמית': "על הבמה באותו ערב ראשון עם "הבנשיז", נסחפתי והבנתי כמה זה משמעותי עבורי, ביצוע של מוזיקה מהסוג הזה. זה היה כל כך שונה מהדברים שניגנו עם הקיור. לפני זה, רציתי להיות כמו ה Buzzcocks או אלביס קוסטלו; הביטלס בסגנון פאנק. להיות אחד מחברי להקת סוזי והבנשיז ממש גרם לי לשינוי גישה במה שעשיתי".
הסינגל השלישי של הלהקה, "לקפוץ מרכבת של מישהו אחר", פורסם במהלך אוקטובר 1977. מיד לאחר מכן, דמפסי הוצא מהלהקה בעקבות היחס הצונן שהפגין לחומרים אותם כתב סמית' לאלבום המתהווה. דמפסי הצטרף ללהקת ה Associates בעוד שסיימון גאלופ (גיטרה בס) ומתיו הארלי (קלידים)מלהקת הthe Magspies הצטרפו לקיור. ב 8 בדצמבר 1979 הקיור הופיעו בפעם הראשונה בשידור טלוויזיוני חי בפריז וביצעו שלושה שירים שלהם.
תחילת התקופת הגות'ית (1982-1980)
בשל חוסר השליטה היצירתית של הלהקה באלבום הראשון, סמית' החליט להיות מעורב ולהשפיע יותר בהקלטות לאלבום השני של הלהקה, "17 שניות" אותו הפיק סמית' ביחד עם מייק הדג'ס. האלבום יצא לאור בשנת 1980 והגיע למקום ה 20 במצעד הסינגלים הבריטי. סינגל מאלבום זה בשם "יער", הפך ללהיט הראשון של הלהקה ברחבי בריטניה והגיע למקום ה 30 במצעד הסינגלים הבריטי. באלבום זה היה שינוי דרסטי מהצליל המוזיקלי שאפיין את הלהקה עד אז, שתואר על ידי מייק הדג'ס כ"מוזר, אווירתי ושונה מאוד מ "Three Imaginary Boys". ביקורת על הסינגל "17 שניות" במגזין NME טענה כי "עבור להקה צעירה כמו הקיור, זה נראה כמעט דמיוני שהם הצליחו לכסות שטח רחב כל כך בזמן כה קצר". באותה שנה האלבום "Three Imaginary Boys" נארז מחדש עבור השוק האמריקני בשם Boys Don't Cry, וכלל גרפיקה חדשה ורשימת השמעה שונה. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בינלאומי על מנת לקדם את שני האלבומים האלו, כאשר בסופו עזב מתיו הארלי (הקלידן) את הלהקה. הוא צוטט אז אומר: "הלהקה הלכה לכיוון של מוזיקה אובדנית, קודרת - מסוג הדברים שלא עניינו אותי כלל".
הלהקה התאחדה שוב עם הדג'ס על מנת להפיק את האלבום השלישי בשנת 1981 Faith, שהעמיק את הסגנון הקודר של אלבומה השני של הלהקה, "17 שניות". האלבום טיפס עד למקום ה 14 במצעד הסינגלים הבריטי. בסוף שנת 1981 הלהקה הוציאה את הסינגל "Charlotte Sometimes". באותה נקודת זמן, לסגנון המוזיקלי הקודר היה אפקט משמעותי על הסגנון של הלהקה. הבקשות של הקהל לבצע שירים ישנים יותר של הלהקה נתקלו בסירוב מצד הלהקה במהלך הופעות חיות, ולעיתים סמית' היה שקוע כל כך בפרסונה שהוא הציג על הבמה, עד כדי כך שהוא נצפה יורד מהבמה בדמעות בסיום הופעה.
בשנת 1982 הלהקה הקליטה והוציאה לאור את האלבום "פורנוגרפיה" האלבום השלישי והאחרון של השלישייה שכונתה "הטרילוגיה המדוכדכת", אשר ביסס את מעמדה של הקיור כמוזיקאים בעלי שיעור קומה בז'אנר המתהווה של הרוק הגותי.
סמית' אמר כי במהלך ההקלטות הוא חווה לחץ נפשי. אבל לא היה לזה שום קשר ללהקה. "זה היה קשור לגיל בו הייתי, לדברים אותם חוויתי, להיותי מי שאני. אני חושב שהגעתי לתקופה הגרועה ביותר שלי אז. בדיעבד ובהתחשב בדעות של אחרים על מה שהלך שם אז, הייתי אדם מפלצתי למדי באותה התקופה". סמית' הודה כי במהלך ההקלטות היה שימוש חזק בסמים ואחרי סבב ההופעות הוא הלך להתנקות. גאלופ תיאר את האלבום הזה במילים אלו: "הניהיליזם השתלט שם [...] שרנו "זה לא משנה אם נמות כולנו" וזה בדיוק היה מה שחשבנו באותה תקופה". פרי היה מודאג שאין באלבום הזה שיר שיש לו פוטנציאל להפוך ללהיט ברדיו, והנחה את סמית' ואת פיל טורנליי לעבד את השיר "The Hanging Garden" ולהוציאו כסינגל. למרות החששות לגבי הצליל הלא-מסחרי של האלבום, "פורנוגרפיה" הפך את הלהקה למובילה בבריטניה והביא אותה למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי. לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה למסע הופעות במהלכו הוציאה את גישת ה"אנטי-דימוי" ואימצה לראשונה את המראה המזוהה עם הלהקה של תסרוקות גדולות וגבוהות ואודם בצבעים עזים. במסע הופעות זה אירעו גם מספר אירועים שבעקבותיהם עזב סיימון גאלופ את הלהקה בסיומו של המסע. גאלופ וסמית לא דיברו זה עם זה כשנה וחצי לאחר עזיבתו של גאלופ.
שנים ראשונות של הצלחה מסחרית (1986-1983)
בעקבות עזיבת גאלופ את הלהקה ושיתוף הפעולה של סמית' עם להקת סוזי והבנשיז, נפוצו שמועות על התפרקותה של הקיור. בדצמבר 1982 אמר סמית' בריאיון למגזין המוזיקה מלודי מייקר: "האם הקיור באמת עדיין קיימת? אני מוצא את עצמי מהרהר בשאלה הזו בעצמי [...] זה הגיע לנקודה בה אני לא משתוקק לעבוד עוד בפורמט הזה. מה שלא יהיה, זה לא יהיה אני, לורנס וסיימון ביחד עוד. אני יודע את זה".
פרי היה מודאג מהמצב בו הייתה הלהקה המובילה של חברת התקליטים שלו, והחל להשתכנע שהפתרון היחידי עבור להקת הקיור הוא להמציא את עצמה מחדש מבחינת סגנון מוזיקלי. פרי הצליח לשכנע את סמית' וטולהרסט ברעיון הזה. פרי: "הרעיון מצא חן בעיני רוברט כי ממילא הוא רצה להרוס את הלהקה". כעת כאשר ניגן טולהרסט בקלידים במקום בכלי הקשה, בסוף שנת 1982 הוציא הצמד את הסינגל "Let's Go to Bed". בעוד שסמית' כתב את השיר הזה כשיר חד פעמי ו"טיפשי" עבור העיתונות, השיר הפך ללהיט שולי ברחבי בריטניה והגיע למקום 44 ברשימות ההשמעה, בעוד שבאוסטרליה וניו זילנד הוא נכנס לרשימות המצעדים של 20 השירים הגדולים. בעקבותיו הגיעו בשנת 1983 שני שירים שהצליחו: השיר מבוסס הסינתיסייזר "The Walk" שהגיע למקום ה 12 במצעדים, ו "The Love Cats" שהפך ללהיט הראשון של הלהקה שהגיע לעשירייה הראשונה במצעדים וטיפס עד למקום השביעי. הלהקה פרסמה את הסינגלים האלו ועוד כמה שירים באלבום אוסף בשם "Japanese Whispers", שיועד על ידי סמית' עבור השוק היפני בלבד, אך בסופו של דבר חברת התקליטים החליטה להפיצו ברחבי העולם. באותה שנה סמית' המשיך גם להופיע עם להקת סוזי והבנשיז כגיטריסט במהלך סיור ההופעות שלהם שליווה את אלבום ההופעה החיה ואת אלבום האולפן שהוציאה הלהקה, כולל הופעה בתל אביב.
בשנת 1984 הוציאה להקת הקיור את האלבום הפסיכדלי The Top, בו סמית' ניגן בכל הכלים מלבד כלי הקשה, בהם ניגן אנדי אנדרסון וסקסופון שניגן פורל טומפסון. האלבום הפך ללהיט בבריטניה ונכנס לעשרת הגדולים, והיה אלבום האולפן הראשון של הלהקה שנכנס לבילבורד 200 בארצות הברית והגיע למקום השמונים. ביקורות שיבחו את האלבום. לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי עם תומפסון, אנדרסון והמפיק שהפך לבסיסט פיל טורנליי. אלבום ההופעות החיות של הלהקה, Concert, שיצא בשנת 1984 כלל הקלטות מסיבוב הופעות זה. לקראת סיומו של מסע ההופעות פוטר אנדרסון לאחר שהשחית חדר במלון והוחלף בבוריס ויליאמס, וטורנליי עזב בעקבות הלחץ שנגרם לו במהלך סיבוב ההופעות. מקומו של הבסיסט לא נשאר פנוי למשך הרבה זמן, כשאחד מחברי הצוות הטכני הציע איחוד בין הלהקה לבין חבר העבר סיימון גאלופ, שניגן כעת בלהקה בשם Fools Dance. סמית' התפייס עם גאלופ ומיד לאחר מכן ביקש ממנו להצטרף ללהקה, והיה נלהב מאוד בעקבות האיחוד הצפוי.
בשנת 1985 ההרכב החדש: סמית', גאלופ, טולהרסט, טומפסון ויליאמס, הוציאו את האלבום The Head on the Door אלבום שהצליח לחבר בין ההיבטים האופטימיים והפסימיים של המוזיקה במרחב בו נעה לפני כן המוזיקה של הלהקה. האלבום הגיע למקום השביעי בבריטניה ובארצות הברית למקום ה 59, הצלחה שאת חלקה ניתן לשייך להצלחה העולמית של שני הסינגלים: "In Between Days" ו "Close to Me". בעקבות האלבום ומסע ההופעות הבינלאומי, בשנת 1986 הלהקה פרסמה את אוסף הסינגלים Standing on a Beach, בשלושה פורמטים שונים. האוסף הגיע לרשימת 50 הגדולים בארצות הברית, ופרסם מחדש שלושה סינגלים קיימים: "Boys Don't Cry" בביצוע חדש, "Let's Go to Bed" ומאוחר יותר "Charlotte Sometimes". האוסף לווה בקלטת וידאו ובלייזר דיסק בשם "Staring at the Sea", בהם היו קליפים לכל אחד מהשירים באוסף. הקיור הופיעו כדי לקדם את האוסף הזה והוציאו גם קלטת וידאו של הופעה חיה שצולמה בדרום צרפת. במהלך תקופה זו הלהקה הפכה לפופולרית מאוד באירופה (במיוחד בצרפת, בגרמניה, בבלגיה, בהולנד ובלוקסמבורג) והפופולריות שלה בארצות הברית הלכה ועלתה.
Kiss Me, Kiss Me, Kiss Me והצלחה בינלאומית (1993-1987)
בשנת 1987 הוציאה הלהקה את האלבום Kiss Me, Kiss Me, Kiss Me, שהגיע למקום השישי בבריטניה ולעשרת הגדולים במספר מדינות והיה הכניסה הראשונה של הלהקה ל 40 הגדולים בארצות הברית (מקום 35), ושיקף את הפופולריות הרחבה של הלהקה שהלכה וגדלה.
הסינגל השלישי מתוך האלבום הזה, "Just Like Heaven", היה הסינגל המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית. מהאלבום הזה נוצרו עוד שלושה סינגלים ולאחר יציאתו יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח. במהלך השלב האירופאי של מסע ההופעות, צריכת האלכוהול המסיבית של טולהרסט השפיעה על יכולתו להופיע, ורוג'ר אודונל, קלידן להקת the Psychedelic Furs, נקרא לעיתים קרובות להחליפו.
האלבום גם הגיע למקום ה 12 ברשימות ההשמעה בארצות הברית. הסינגל "Fascination Street" הגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני בארצות הברית, אך במהרה נדחק לשוליים בצילו של הסינגל "Lovesong" שהגיע למקום השני במצעד הפופ האמריקאי (הסינגל היחיד של הקיור שהגיע לעשרת הגדולים במצעד זה). עד 1992 אלבום זה נמכר ברחבי העולם בלמעלה משלושה מיליון עותקים.במהלך העבודה על Disintegration חברי הלהקה הציבו אולטימטום לסמית' בטענה שאם טולהרסט לא יעזוב את הלהקה, הם יעזבו אותה. בפברואר 1989 טולהרסט עזב רשמית את הלהקה ופורסמו על כך הודעות בעיתונות. כתוצאה מכך רוג'ר אודונל הפך לחבר מלא בלהקה וסמית' בעצם נותר חבר הלהקה היחיד מהמייסדים. סמית' ייחס את פיטוריו של טולהרסט לחוסר היכולת של טולהרסט להתניע את עצמו ובעיות של שתייה אלכוהול, וסיכם "הוא היה בחוסר התאמה עם הכל. זה פשוט הזיק לכל דבר שעשינו". מאחר שטולהרסט עדיין נחשב לחבר בלהקה במהלך הקלטות האלבום Disintegration, הוא קיבל קרדיט בעטיפת האלבום האחורית כנגן ב"כלים אחרים", והוא מופיע בתור כותב-שותף של כל השירים. מאז כבר נחשף כי הוא לא תרם דבר לאלבום. לא בביצוע ולא בכתיבת השירים. הלהקה יצאה אז למסע הופעות מוצלח והופעות הלהקה מילאו אצטדיונים בארצות הברית. ב 6 בספטמבר 1989 הלהקה ביצעה את השיר "Just Like Heaven" בטקס פרסי VMA באמפיתיאטרון של אולפני יוניברסל בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
במאי 1990 עזב רוג'ר אודונל את הלהקה והוחלף בפרי במונט, שהיה טכנאי הגיטרות של הלהקה. בנובמבר של אותה שנה הלהקה הוציאה לאור אוסף של רמיקסים בשם . האלבום כלל שיר אחד חדש בלבד, , שיצא כסינגל. ב 1991 הלהקה זכתה בתואר הלהקה הבריטית הטובה ביותר בפרסי המוזיקה הבריטית. באותה שנה, טולהרסט הגיש תביעה נגד סמית' וחברת התקליטים על תשלום תמלוגים וטען לבעלות משותפת על השם "הקיור" יחד עם סמית'. פסק הדין ניתן בסופו של דבר בספטמבר 1994, לטובת סמית'.
האלבום הבא שהקליטה הלהקה, , הגיע למקום הראשון בבריטניה ולמקום השני בארצות הברית והניב את הלהיטים הבינלאומיים: "High" ו "".
הקיור יצאו למסע הופעות יחד עם להקת ה Cranes והוציאו לאור ב 1993 את אלבומי ההופעות החיות  ו- .
תקופת מעברים ושינויים (1998-1994)
הקלטות לאלבום חדש החלו בשנת 1994, בנוכחות סמית' ובמונט בלבד. מאוחר יותר חזרו לצמד גם גאלופ (שסבל מבעיות בריאותיות שונות) ורוג'ר אודונל.
הלהקה ביצעה את השיר "Burn" בסרט משנת 1994 "העורב" וגם את "Dredd Song" שיר הנושא של סרט משנת 1995: " Judge Dredd" בכיכובו של סילבסטר סטאלון. אלו לא נכללו באלבום עד ליציאת אלבום אוסף של הקיור בשנת 2004.
האלבום שיצא לאור לבסוף בשנת 1996, , קיבל ביקורות פושרות וסימן את סוף תקופת ההצלחה המסחרית של הלהקה. בין היתר הוא כלל את השיר Strange Attraction.
ב 1997 הלהקה הוציאה את האלבום , אלבום אוסף שכלל סינגלים מהשנים 1987 עד 1997, וגם את השיר החדש "Wrong Number" בו ניגן ריבס גברלס, גיטריסט שניגן עם דייוויד בואי. גברלס ליווה את הלהקה גם במהלך הופעות בשיר זה. ב 1998 הלהקה תרמה לאלבום הפסקול של תיקים באפלה: הסרט.
שנים מאוחרות (2009-1999)
עם האלבום היחיד שנשאר לחוזה הקלטות שלהם ועם התגובה המסחרית הירודה לאלבומים: Wild Mood Swings ו Galore, סמית' שוב חשב שימיה של הלהקה ספורים ולכן רצה לעשות אלבום ששיקף את הפן המעמיק יותר של הלהקה.
האלבום Bloodflowers שהיה מועמד לפרס גראמי עוכב במשך כשנתיים ולבסוף ראה אור בשנת 2000. על פי סמית', אלבום זה היה חלק מטרילוגיה שכללה את האלבומים Pornography ו Disintegration. הלהקה גם יצאה לסיבוב הופעות של 9 חודשים, בהשתתפות למעלה ממיליון אנשים ברחבי העולם. בשנת 2001 הלהקה עזבה את חברת fiction והוציאה את אלבום האוסף שבו כמה מהקלאסיקות של הלהקה: Greatest Hits שכלל תקליטור ו DVD. וכמו כן, 2 שירים חדשים.
בשנת 2002 הלהקה השתתפה בכ 12 פסטיבלי מוזיקה גדולים וערכה 3 קונצרטים, אחד בבריסל ושניים בברלין. אחד מהקונצרטים בברלין ראה אור בשנת 2003 כאלבום: The Cure: Trilogy.
בשנת 2003 הלהקה חתמה חוזה עם גפן רקורדס. בשנת 2004 הוציאה הלהקה מארז של 4 תקליטורים שנקרא: (Join the Dots: B-Sides and Rarities, 1978–2001 (The Fiction Years שכלל 70 משירי הלהקה וביניהם גם שירים חדשים שטרם שוחררו לציבור וספר בכריכה קשה שכלל צילומים וציטוטים.
האלבום הגיע למקום ה 106 בדירוג הבילבורד ל 200 האלבומים הטובים. הלהקה הוציאה את האלבום ה 12 שלה, The Cure בגפן רקורדס בשנת 2004. כדי לקדם את האלבום הלהקה לקחה חלק בפסטיבל Coachella ובפסטיבל Curiosa בצפון אמריקה. שיעורי ההשתתפות בפסטיבל זה היו יחסית נמוכים אך עדיין הוא נחשב לאחד מהפסטיבלים המוצלחים באזור באותה שנה. ב 2004 הלהקה גם קיבלה פרס MTV Icon שהוגש על ידי מרילין מנסון.
במאי 2005 רוג'ר אודונל ופרי במונט פוטרו מהלהקה. על פי אודונל, סמית' הודיע לו שהוא מצמצם את הלהקה לשלושה חברים בלבד. מוקדם יותר, אודונל אמר שהוא גילה על תאריכים לסיור הופעות מתוכנן רק דרך אתר אינטרנט של מעריצי הלהקה ואמר "זה היה עצוב לגלות את זה אחרי כמעט עשרים שנים כאלו שעשיתי עם הלהקה, אבל הייתי צריך לצפות ללא פחות ולא יותר מזה". שלושת חברי הלהקה הנותרים: סמית', גאלופ וקופר, הופיעו בכמה הופעות בהרכב זה עד שהתברר ביוני של אותה שנה שפורל תומפסון יחזור ללהקה וייקח חלק במסע הופעות שתוכנן לקיץ 2005. מאוחר יותר במהלך 2005 הלהקה הקליטה גרסת כיסוי לשיר של ג'ון לנון: Love, עבור אלבום צדקה שהוציאה קרן אמנסטי.
באפריל 2006 הלהקה הופיעה באולם אלברט הול עבור קרן תמיכה לצעירים חולי סרטן. בסוף שנת 2005 הוציאה הלהקה אלבום הופעה חיה שלווה בDVD שנקרא The Cure: Festival 2005 וכלל שלושים שירים מההופעות החיות באותה שנה.
בשנת 2006 החל סמית' לכתוב ולהקליט חומר עבור האלבום השלוש עשרה שלהם. בתחילה הצהיר שזה יהיה אלבום כפול. הלהקה הודיעה ברגע האחרון על דחיית מסע ההופעות שתוכנן לסתיו 2007 בצפון אמריקה על מנת להמשיך בעבודה על האלבום, ודחו את מסע ההופעות לאביב 2008. האלבום 4:13 Dream שראה אור באוקטובר 2008 היה כישלון מסחרי באנגליה ביחס לאלבומים הקודמים של הלהקה. בפברואר 2009 זכתה הלהקה בפרס NME.
סיורי הטרילוגיה ושנים אחרונות (2010-היום)
בשנת 2011 הלהקה ניגנה את שלושת אלבומי האולפן שלה במלואם במהלך שתי הופעות חיות בסידני שנקראו Reflections. ההופעות הוקלטו ואמורות היו להתפרסם ב- DVD בשנת 2012. לאחר מכן הלהקה לקחה חלק בפסטיבל המוזיקה Bestival באנגליה, הופעה אשר הוקלטה וראתה אור באלבום בשם Bestival Live 2011.
בספטמבר 2011 רוגר אודונל הודיע רשמית בדף הפייסבוק שלו שהוא שב להופיע עם הלהקה והקיור הודיעו על תכנונן של שלוש הופעות Reflections נוספות: אחת בלונדון, שלוש בניו-יורק ושלוש בלוס אנג'לס.
במאי 2012, לאחר חודשים של ספקולציות, אישר פורל טומפסון, שכינה את עצמו אז Pearl, את השמועה שהוא עוזב את הלהקה והתנצל על הפגיעה במעריצי הלהקה. בסוף חודש מאי הלהקה יצאה לסיור של 19 ימים שכלל פסטיבלי מוזיקה שונים ברחבי אירופה, שהחל בפסטיבל Pinkpop בהולנד, והסתיים בספטמבר בפסטיבל Electric Picnic באירלנד. הלהקה המשיכה להופיע בעוד כמה הופעות ברחבי אירופה בשנת 2012, ובשנת 2013 ברחבי אמריקה הלטינית, סיור שכלל הופעה חוזרת בארגנטינה לאחר 26 שנים (אף על פי שרוברט סמית' הבטיח לעצמו שהוא לא חוזר להופיע עוד בארגנטינה), וסיור מעגלי גדול שכלל השתתפות בפסטיבלים גדולים ברחבי צפון אמריקה ואסיה.
בנובמבר 2014 הלהקה הוציאה את האלבום שנקרא The Art of McCartney כמחווה לפול מקרטני. האלבום כלל גרסת כיסוי לשיר Hello, Goodbye של הביטלס ובביצוע לקח חלק בנו של פול, גיימס מקרטני. באלבום הבונוס שצורף לדיסק זה יש גם ביצוע גרסת כיסוי לשיר של מקרטני: C Moon.
סגנון מוזיקלי
הלהקה זוהתה לרוב עם סגנון הרוק הגותי וידועה כאחת מהלהקות שיצרו וביססו את הסגנון המוזיקלי הזה. עם זאת, הלהקה תמיד דחתה את הסיווג הזה, ובמיוחד את ההגדרה של הלהקה בתור להקת רוק גותי. בשנת 2016 אמר רוברט סמית': "זה כל כך מעורר רחמים שהמילה "גותי" עדיין מתוייגת עם להקת הקיור. אנחנו לא מסווגים. אני מניח שכשהתחלנו את הדרך כלהקה היינו להקת פוסט-פאנק, אבל בסך הכל זה בלתי אפשרי [...] אני פשוט מנגן את המוזיקה של הקיור, מה שזה לא יהיה." סמית' גם הביע את סלידתו מסגנון הרוק הגותי ותיאר אותו כסגנון משעמם ומונוטוני. בעוד שבדרך כלל נתפסים הקיור כמפיקי מוזיקה אפלה וקודרת, הם יצרו גם מספר שירים עליזים ושמחים והיו חלק מתנועת הגל החדש. במגזין Spin נטען שהקיור תמיד היו להקה של הכל או כלום. "[...] רוברט סמית' מתפלש בעצב גותי או שהוא מלקק את שאריות הצמר גפן המתוק מאצבעותיו המוכתמות בשפתון".
הסגנון המוזיקלי של הקיור הוגדר בדרך כלל כדומיננטי עם קווי-בס מלודיים, ומילים עם ייאוש קיומי על גבול הספרותי. רוב שירי הלהקה התחילו בכך שסמית' וגאלופ כתבו את קטעי התופים והבס, הקליטו דמו בבית, ואז הגיעו לאולפן לליטושים אחרונים. בשנת 1992 אמר סמית': "אני חושב שכשאנשים מדברים על ה"סאונד של הקיור" הם מתכוונים לשירים מבוססי הבס בעל 6 מיתרים, גיטרה אקוסטית והשירה שלי, ביחד עם צליל המיתרים של הסינתיסייזר. מעל כל הבסיס הזה היו שכבות שכבות של גיטרות וסינתיסייזרים. קלידים היו מרכיב חשוב בשירי הלהקה מאז יצא השיר Seventeen Seconds, והחשיבות שלהם גברה עם השימוש המאסיבי בקלידים באלבום Disintegration. במהלך תקופת היעדרותו של רוגר אודונל מהלהקה (2005–2011), לא נעשה שימוש בקלידים במהלך הופעות חיות והם לא בלטו באלבום של 2008: 4:13 Dream.
סרטוני מוזיקה
סרטוני המוזיקה הראשונים של הלהקה תוארו כ"איומים" והושמצו בשל איכותם הגרועה, באופן פרדוקסלי במיוחד על ידי הלהקה עצמה. תולהרסט אמר: "הם היו אסונות גמורים. אנחנו לא היינו שחקנים והאופי שלנו לא בא לידי ביטוי בסרטונים האלו". הסרטון שליווה את השיר: "Let's Go to Bed" היה שיתוף הפעולה הראשון של הלהקה עם הבמאי טים פופ, שהוסיף אלמנטים מתחום המשחק לסרטוני המוזיקה של הלהקה. בשנת 1987 בריאיון למגזין Spin התעקש הבמאי: "אני חושב שצד מסוים שלהם תמיד היה קיים שם, הוא פשוט לא יצא החוצה". בשלב מאוחר יותר פופ ממשיך לביים את רוב סרטוני המוזיקה של הלהקה, שהפכו למזוהים מאוד עם הלהקה ותרמו להרחבת הקהלים שלה במהלך שנות השמונים. פופ הסביר את העבודה עם הקיור: "הקיור היא להקה אולטימטיבית עבור במאי לעבוד איתה, כי רוברט סמית' באמת מבין איך עובדת המצלמה, השירים שלו הם כל כך קולנועיים. הכוונה היא שמצד אחד יש המון השתטות והומור בשירים האלו, אבל מתחת לפני השטח יש את כל האובססיות הפסיכולוגיות והקלסטרופוביה של רוברט סמית'".
מורשת הלהקה
הקיור הייתה אחת מלהקות המוזיקה האלטרנטיבית הראשונות שקיבלו הערכה והכרה מסחרית לפני התקופה בה להקות רוק אלטרנטיבי היו חלק מהמיינסטרים. בשנת 1992 הוכרז ב NMA שהקיור נהפכו במהלך שנות השמונים ל"מכונת להיטים בסגנון גותי, תופעה בקנה מידה בינלאומי ועדיין, הלהקה האלטרנטיבית המצליחה ביותר שאי פעם דשדשה על האדמה". הזמר של הלהקה המצליחה אינטרפול צוטט אומר "הקיור היא להקה שכולנו בלהקת אינטרפול יכולים לומר שהושפענו ממנה. כשהייתי צעיר יותר הייתי מקשיב להם הרבה וגם קרלוס. למעשה הוא שאב הרבה השפעה מהקיור בדרך בה הוא ניגן על הבס ועל הקלידים. עבורי, רוברט סמית' הוא אחת הדוגמאות למשפט" אתה לא יכול להיות רוברט סמית' אם אתה לא רוברט סמית' בעצמך. זו אחת הלהקות שהשפיעה ביותר על להקת אינטרפול, מפני שכולנו אהבנו אותם. הם להקה אגדית". הקיור היוו גם השפעה מעצבת עבור להקת הסמאשינג פאמפקינס. סולנם, בילי קורגן, אמר שהקיור היו השפעה מרכזית עבורם והמתופף מייק בריאן הגדיר את עצמו כ"מעריץ שרוף של הקיור".
כמה אזכורים על קיור והמוזיקה שלהם נעשו בתרבות הפופולרית. מספר סרטים השתמשו בשמות של שירי הלהקה כשם לסרט, למשל בנים אינם בוכים והקומדיה הרומנטית האמריקאית בשם Just like Heaven. התדמית המלנכולית של הקיור שימשה בסיס לפרודיות הרבה פעמים, לדמויות פרודיות שהופיעו בסדרות שונות. לא כפרודיה, דמותו של סמית' שימשה השראה לדמות הראשית בסרט This Must Be the Place. חיקוי בדמותו של רוברט סמית' גם הופיע בפרק של הסדרה סאות' פארק (והוא עצמו עשה את הפסקול של הדמות בפרק). הוא הופך להיות הדמות של Mothra ונלחם במכה (רובוט) - סטרייסנד כדי להציל את היום. כשסמית' עוזב, הדמות של קייל צועקת: "Disintegration is the best album ever!"
נכון לשנת 2004, להקת הקיור מכרה כ 27 מיליון אלבומים.
פרסי המוזיקה הבריטית
טקס פרסי המוזיקה הבריטית הוא הטקס העיקרי של תעשיית המוזיקה הבריטית. להקת הקיור קיבלה שני פרסים מתוך שלוש מועמדויות.
פרסי גראמי
פרסי גראמי מוענקים פעם בשנה על ידי אקדמיית ההקלטות של ארצות הברית עבור הישגים יוצאי דופן בתחום תעשיית המוזיקה. לרוב פרסים אלו נחשבים כפרס מוזיקלי בעל החשיבות הרבה ביותר. הפרס יוסד בשנת 1958.
פרסי איבור נובלו
פרסי איבור נובלו מוענקים עבור פזמונאות והלחנה. הפרס נקרא על שמו של הבדרן האנגלי אייבור נובלו. וניתן מדי שנה בלונדון על ידי האקדמיה הבריטית של פזמונאים, מלחינים וכותבים (BASCA).
פרסי ג'ונו
פרס ג'ונו מוענקים שנתית למוזיקאים קנדים כדי להוקיר את העשייה המוזיקלית שלהם בתחומים שונים.
פרסי לוס פרמוס של אמריקה הלטינית
פרסי Los Premios MTV Latinoamérica היו הגרסה של אמריקה הלטינית ל VMA. הפרס נוסד בשנת 2002 כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה באמריקה הלטינית וברחבי העולם.
פרסי MTV אירופה
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה נוסד בשנת 1994 על ידי MTV אירופה כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה באירופה.
פרסי MTV
טקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV נוסד בסוף קיץ 1984 על ידי MTV כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה בעולם.
פרסי MVPA
פרסי ה MVPA מוענקים שנתית על ידי ארגון מוזיקלי הממוקם בלוס אנג'לס כדי לציין את הקליפים הבולטים של השנה.
פרסי ה NME
טקס פרסי ה NME נוסד על ידי מגזין NME ונערך לראשונה בשנת 1953.
פרסי ה Q
פרסי ה Q הוא טקס הפרסים השנתי של אנגליה שנוסד על ידי מגזין המוזיקה ה Q כדי לציין מצוינות מוזיקלית. קוראי המגזין מצביעים עבור המועמדים לזכייה בנוסף להחלטות שמתבצעות על ידי צוות שופטים.
חברי הלהקה
ליינאפ נוכחי:
ספר מבקרים
ספר מבקרים או ספר אורחים הוא מחברת גדולה המוצבת באתרים מושכי קהל כגון מוזיאונים, אתרי הנצחה, אתרי נופש ובתי מלון המיועדת למבקרים המעוניינים לכתוב את התרשמותם מן המקום. הדברים מופנים הן לבעלי האתר והן למבקרים אחרים במקום. לעיתים מותירים מבקרים רישום אמנותי בספר כגון ציור או שיר.
לרוב מוצב ספר המבקרים בעמדה ייחודית, ההופכת את הכתיבה בספר לכעין טקס.
בתרבויות שונות נהוג להציב ספרי מבקרים גם באירועים כגון חתונות, ימי הולדת או הלוויות.
ידע סמוי
ידע סמוי או ידע חבוי – בניגוד לידע גלוי – הוא ידע שקשה לבטא או לזקק, ולכן קשה יותר להעבירו לאחרים באמצעות כתיבתו או תמלולו. זה יכול לכלול חוכמה, ניסיון, תובנה ואינטואיציה.
לדוגמה, הידיעה שלונדון נמצאת בבריטניה היא פיסת ידע גלויה ומפורשת; הנמען יכול לרשום אותו, להעביר אותו ולהבין אותו. לעומת זאת, היכולת לדבר שפה, לרכוב על אופניים, ללוש בצקים, לנגן בכלי נגינה או להשתמש בציוד מורכב – דורש ידע שלא תמיד ידוע באופן גלוי ובמפורש, ושקשה או בלתי אפשרי להעביר באופן מפורש לאנשים אחרים.
ציפי גון-גרוס
ציפי גון-גרוס (נולדה ב-30 בנובמבר 1952) היא שדרנית רדיו, פסיכולוגית חינוכית קלינית והתפתחותית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, למדה בבית הספר היסודי "דובנוב" ובתיכון עירוני א'. הייתה פעילה בשבט צופי "דיזנגוף".
בראשית שנות ה-70 התגייסה לצה"ל לשירות במחלקת התעודה והאומר של גלי צה"ל, שם שימשה כעורכת ומגישת תוכניות.
גון-גרוס היא בעלת תואר ראשון ותואר שני בפסיכולוגיה (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב, עבודתה לתואר שני נכתבה ב-1979 על "אקספרסיביות ואינסטרומנטליות בקבוצות הכנה ללידה" בהדרכת רות שרבני וסופי קב-ונקי.
נוסף על עבודתה בגלי צה"ל, גון-גרוס עובדת כפסיכולוגית קלינית, התפתחותית וחינוכית ומשתתפת בקביעות בתוכניות רדיו וטלוויזיה בנושאים אלו. היא פעילה ומרצה בנושא בני הדור השני לשואה. מרצה בבתי ספר ובפורומים שונים בנושאי ספרות.
זכתה 6 פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל. סיפורה "כבר גדולה" זכה בפרס בתחרות בינלאומית לסיפור הקצר לנשים מאגן הים התיכון (1999). זוכת פרס אקו"ם לספרות ילדים (2008) על סיפרה "אף פעם לא מלכה". זוכת פרס אקו"ם על שם דבורה עומר (2014) על סיפרה "פעם היינו משפחה". זוכת פרס היצירה לסופרים ומשוררים על שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2014. זוכת פרס אקו"ם למפעל חיים לשנת 2021.
בעשור השני של המאה ה-21, היא המשיכה לעבוד בתחנה הצבאית, ולמעלה מ-35 שנה עורכת ומגישה את מגזין הספרות השבועי של גלי צה"ל "ספרים רבותי, ספרים".
חיים אישיים
גון-גרוס, המתגוררת בתל אביב, הייתה נשואה לד"ר מירון גרוס, מרצה באוניברסיטת תל אביב ואיש עסקים, עד פטירתו ב-20 במאי 2017. היא אם לארבעה וסבתא לשבעה.
בית הכנסת הגדול באוני
בית הכנסת הגדול באוני (בגאורגית: ონის სინაგოგა) הוא בית כנסת ברחוב וחטנג השישי בעיר אוני שבחבל רצ'ה בגאורגיה. בית הכנסת נבנה בשנת 1895, והוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בגאורגיה.
בנייה ומבנה בית הכנסת
בית הכנסת נבנה בשנת 1895 בסגנון אקלקטי. בית הכנסת אוני הוא בית הכנסת השלישי בגודלו בכל גאורגיה אחרי בית הכנסת הגדול של טביליסי ובית הכנסת כותאיסי.
בית הכנסת עוצב בהשראת בית הכנסת של קהילת לוצק שבפולין. חבר הקהילה באוני, אליהו אמשיקשוילי אשר נסע לפולין התרשם מבית הכנסת שבלוצק ורצה להעתיק את צורתו לאוני.
בבית הכנסת שלושה ציורי קיר המראים את מעמד הר סיני, ארבעת המינים ומנורת שבעת הקנים. עמודי בית הכנסת מעוטרים בתבליטי עלים וכיפת בית הכנסת מעוטרת בתבליטי מגן דוד.
רעידת האדמה ברצ'ה (1991)
במהלך רעידת האדמה החמורה שהתרחשה ברצ'ה בשנת 1991, נפגע בית הכנסת בצורה חמורה וסדקים רבים נפערו בקירותיו. ארבע שנים לאחר הרעידה, שופץ בית הכנסת וחודש בעזרת כסף שהגיע מהממשלה הגאורגית ומארגון הצדקה היהודי אמריקאי הג'וינט. בטקס הפתיחה המחודשת השתתף גם נשיא גאורגיה בזמנו, אדוארד שוורדנדזה. את מלאכת השיפוץ ושחזור בית הכנסת הוביל האדריכל פרופסור שׁוֹתָּה בּוֹסתַנִשווִילִי.
חגיגות ה-120 לבית הכנסת
ב-2 בספטמבר 2015 נערך בבית הכנסת טקס לציון מאה עשרים שנה לבית הכנסת. הטקס נערך בהשתתפות ראש ממשלת גאורגיה, אִירָאקְלִי רָ'רִיבַּאשְוִוילִי.
יהדות אוני
יהדות גאורגיה מנתה בשיאה כרבע מיליון יהודים שהשתייכו לקהילה עתיקה בעלת מנהגים מיוחדים. אך, בשנות השבעים והתשעים רבים מבני הקהילו עלו לישראל ובגאורגיה נשארו מספר מועט של יהודים.
וסט פאלם ביץ'
וסט פאלם ביץ' (באנגלית: West Palm Beach), ובקיצור "וסט פאלם", היא עיר במחוז פאלם ביץ', במדינת פלורידה שבארצות הברית.
וסט פאלם ביץ' היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במחוז פאלם ביץ' שבפלורידה. מספר תושבי העיר עצמה, בשנת 2016, נאמד ב-108,896 נפש. העיר היא מושב המחוז פאלם ביץ' והיא אחת הערים הראשיות באזור המטרופולין של דרום פלורידה, אשר בשנת 2007 נאמדה אוכלוסייתו ב-5,413,212 נפש.
היסטוריה
הנרי פלאגלר ייסד את העיר כמושבה שתארח את עובדי שני מלונות הפאר שנבנו על האי השכן, מצידו השני של אגם וורת'. בתחילה נקרא שם העיר כמילה אחת (Westpalmbeach), אך עלה החשש כי המילה בת 13 האותיות תשמש סימן מבשר רעות עבור הקהילה הצעירה.
ב-5 בנובמבר 1894 נפגשו 78 אנשים לדיון בו התקבלה ההחלטה לשלב את העיירה במחוז דייד השכן שכיום נקרא מיאמי-דייד. החלטה זו היא שהפכה את העיירה והמחוז לבעלי העירייה המשולבת הוותיקה ביותר בדרום פלורידה. מועצת העיר קבעה במהירות את נוהלי הבנייה בעיר, שגרמו להחלפת האוהלים והבקתות במבני לבנים, אבן וציפוי אבן. בשנות ה-20 של המאה הקודמת גדלה העיר, היסטריית הקרקעות בפלורידה הובילה לצמיחה מהירה של העיר ובתקופה זו נבנו בשכונותיה מבנים היסטוריים רבים.
לפני ייסודה של מיאמי, הייתה וסט פאלם ביץ' מרכז תרבותי משגשג ביותר. במקור, ייעד הנרי פלאגלר את העיר להיות התחנה הסופית ברכבת החוף המזרחי של פלורידה שהקים. אך בשל תנאי הקור הקיצוניים ששררו במקום, החליט להאריך את הרכבת למיאמי. במשך שנים רבות הייתה יריבות בין שתי ערים אלו. שתי הערים פרחו בתחילת המאה ה-20. עם הזמן השתקעו בוסט פאלם ביץ' חברות כ-Pratt & Whitney, RCA, IBM שסייעו בפיתוחה הכלכלי.
בשנות ה-60 הוקם בעיר הקניון הסגור הראשון של המחוז, ויחד עם פרויקטים נוספים הביאו להתחדשות העיר. יחד עם זאת היווה הפשע בעיר בעיה קשה, כמו גם מתחים בין-גזעיים ושיעור אבטלה גבוה. החל מ-1970 עברה העיר תנופת פיתוח נוספת, כשמהגרים חדשים יישבו את האזורים ההיסטוריים של העיר כמו גם את גורדי השחקים שלה (וביניהם ה'טראמפ פלאזה' שהקים דונלד טראמפ). המהגרים פיתחו גם את מרכזי הבידור והבילוי אשר עד היום משמשים מוקד לחיי הלילה בעיר. בשנות האלפיים מתגוררת בעיר אוכלוסייה מבוססת מן המעמד הבינוני-גבוה. אחד מענפי התעסוקה הבולטים בה הוא ענף התיירות.
בעיר גם קהילה יהודית ולה מוסדות תרבות.
430-439 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 439 - 430 לפנה"ס
אתרי המקרא
אתרי המקרא הם מקומות אשר נזכרים בספרי המקרא. השמות הם של יישובים, אזורים ואתרים. לעיתים, אזכור השם בא בהקשר לאירועים שהתרחשו בו ואפילו האתר נקרא על שמם. כך למשך מובא מקום, בו חנו שבטי ישראל במסעם במדבר סיני וגם התרחש בו נס הפיכת המים המרים למתוקים - כמו "ויחנו במרה" על שם המים המרים שמצאו במקום.