cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיני משפחה
הדין המהותי הנוהג בענייני המשפחה הוא לעיתים הדין הדתי, ולעיתים הדין האזרחי, תלוי בשיטת המשפט הנוהגת במדינה, ובנסיבות העניין. במדינת ישראל קובע החוק כי נישואין וגירושין ייעשו באופן בלעדי על-פי הדין הדתי (דוגמת המשפט העברי או השריעה), בהתאם לעדה הדתית אליה משתייכים בני הזוג. שיטה זו אשר קיימת גם במדינות ערב ובאופן מוגבל יותר בארצות הבלקן, מקורה בתקנות המילט מהאימפריה העותמאנית אשר קבעו בין היתר כי דיני המשפחה נקבעים לפי הקהילה הדתית (אומה/עדה) אליה הוא משתייך. לקביעה זו יוצאי דופן. לדוגמה, חלוקת הרכוש בעת גירושין נעשית על-פי חוק יחסי ממון בין בני זוג באופן שווה, בניגוד למשל, למשפט העברי. עוד קובע החוק, כי הן בתי הדין הדתיים והן בתי המשפט למשפחה מורשים לדון בדיני משפחה, על-פי הדין הדתי. אמנם, על-פי החוק, הסמכות לדון בתיק מסוים נתונה לערכאה בה החל הדיון בתיק. עקב כך, פעמים רבות מתקיים מרוץ סמכויות בין בני הזוג, בו כל אחד מבני הזוג ממהר לפתוח תיק בערכאה הנוחה לו, כדי שכל הדיון יימשך בה.
בחוק הישראלי ישנם כמה מאפיינים ייחודיים, הנובעים מהנחות היסוד עליהן הושתת. קושי עשוי להתעורר כאשר בני הזוג אינם בני אותה דת, או כאשר הם אינם משתייכים לאף עדה דתית.
אלת המסטיק
אלת המסטיק (שם מדעי: Pistacia lentiscus) היא שיח ירוק עד ממשפחת האלתיים, נפוץ במיוחד בחורשים באזורים ים תיכוניים נמוכים. כיום הוא גדל בעיקר בדרום-מערב האי היווני כיוס באזור הנקרא מסטיקוחוריה (כפרי המסטיק ביוונית) וממנו מייצאים את שרף אלת המסטיק הנקרא "מסטיקא" המשמש כיום לצורכי מזון ותעשייה ובעבר שימש בעיקר לצורכי רפואה. גידולים נוספים ישנם בטורקיה וסוריה מהם מכינים גלידות.
מאפיינים
הצמח גדל באזור אגן הים התיכון למרגלות הרים ממזרח ומערב, בעיקר עד גובה 300 מטר, הוא מלווה את החרוב ומאכלס מספר רב של קרקעות וסלעים. גובהו של השיח כ-0.5 עד 2 מטר. העלים והצמח מכילים שרף ריחני הנוטף לאחר פציעה. הפירות נאכלים על ידי ציפורים, המפיצות את הזרעים למרחק. לבני-אדם הם גורמים לשלשול.
שימושים
בימי קדם היו מכינים מהשרף חומר לעיסה (מכאן מקור השם "מסטיק" שהוא ביוונית "מסטיכה", Μαστιχα וגם בפיניקית משמעו "לעיסה" או "ללעוס", באנגלית "Mastic" או "Mastix").
ברפואה
כיום משמש החומר מקור לסם מרפא לתעשיית התרופות העוזר לנשים הרות, חיזוק הרחם והסדרת המחזור החודשי; מסייע לעצירת דימום מחזור הווסת, עצירת פצעים בגוף, מונע זיהומים בבטן; עוזר נגד הצטננות בחורף, וחומר חיטוי נגד חיידקים, לחניטה של מתים, לייצור משחות שיניים וסתימת חורים זמנית בשיניים.
באתיופיה נהוג ללעוס את העלים של אלת מסטיק כדי לנקות את השיניים ואת הפה.
בבישול
שרף אלת המסטיק משמש גם בתור תבלין ובתור חומר קשירה או חומר מייצב להכנת ממתקים או קינוחים מזרחיים כגון רחת לוקום או גלידה מסטיק. מתאים להכנת פודינג או סחלב (משקה) וגם להסמכה של ריבה ועוגה, ומשמש גם בתור תחליף לקורנפלור וג'לטין. החומר יכול להחליף את החומר הנקרא אבקת C.M.C המשמש לייצוב גלידות. חיקוי סינתטי של החומר ללעיסה משמש כמרכיב מרכזי במסטיק.
בתעשייה
ישנם עוד שימושים רבים ונוספים לשרף אלת המסטיק לתעשייה בתור ציפוי לחומרים שקופים כגון זכוכית, ופלסטיק ולייצור של ציפוי ורנית ודבק, ולצורכי קוסמטיקה לייצור בושם, שמנים וקרמים לגוף. בבתי מרקחת ובתי טבע השרף של עץ אלת המסטיק ביחד עם שרף עץ הלבונה נקראים בשם "מסטיק ערבי" או "מסטיק תימני". גזע העץ משמש לתעשייה קלה של רהיטים.
בארץ ישראל
החוקר יוסף ברסלבי: "לדברי הגאוגרף פליניוס הזקן, שחי בסוף ימי הבית השני (מת 79 אחר ספיה"נ), נחשב המסטיק הארצישראלי כחומר הלעיסה הטוב ביותר בזמנו, ואף יהודי ארץ-ישראל בתקופת המשנה היו משתמשים בו לרפואה, או להרחקת ריח רע מן הפה, ככתוב בתוספתא שבת י"ב ח' : "אין לועסין מסטיכי בשבת. אימתי? - בזמן שמתכון לרפואה, אם מפני ריח הפה מותר". בשל ריחו הטוב ובשל עזרתו לנקיון השנים ילעסוהו אנשי המזרח עד היום הזה, ואף בתעשיית אבקה או משחה לשנים ישתמשו בו, כי הוא מחזק את החניכיים. ריחו הנעים של שרף האלה גובר ומתפשט, כשהוא נתון על גבי גחלים לוחשות, על כן נוהגים להוסיפו על אבקות קטורת, ואולי משום כך הירבו להקטיר תחת האלה ריח ניחוח בתקופת התנ"ך".
בשנת 1959 הוחלט להכריז על מספר שמורות טבע בהם גדל אלת המסטיק.
יחסי גרמניה–תימן
יחסי גרמניה–תימן הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ותימן.
רקע כללי
במהלך מלחמת האזרחים בתימן נשענים כוחות הקואליציה בראשות סעודיה על נשק מתוצרת גרמנית, למרות אמברגו הנשק שהטילה גרמניה על שני הצדדים בתימן.
נציגויות דיפלומטיות
תימן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-2 קונסוליות בפרנקפורט והמבורג, וגרמניה מחזיקה בתימן שגרירות בצנעא בלבד, אולם היא סגורה כעת בשל מלחמת האזרחים בתימן.
מועצת יישובי יהודה ובנימין
מועצת יישובי יהודה ובנימין הייתה אגודה עותמאנית שתפקדה כמועצה אזורית דה פקטו ביישובי בנימין וגוש עציון מהחל מ-1973 ועד הקמת המועצות האזוריות מטה בנימין וגוש עציון במרץ 1979.
היסטוריה
משרדי המועצה שכנו בהר גילה.
בשנים 1975 עד 1979 חל גידול נרחב במספר היישובים שבאחריות המועצה, עקב הקמת אלעזר, עפרה (1975), תקוע, מגדל עוז, נווה צוף, מצפה יריחו, בית חורון, כפר רות (1977), שילה, מתתיהו (1979).
במרץ 1979 הוחלט על הקמתם של מועצות אזוריות מסודרות גם ביהודה ושומרון, ואלוף הפיקוד בנימין בן אליעזר הוציא צו בדבר ניהול מועצות מקומיות (יהודה ושומרון) שהורה על הקמה של המועצה האזורית בית אל (שהפכה במאי למטה בנימין) והמועצה אזורית עציון (שהפכה למועצה האזורית גוש עציון), ופעילות המועצה נגמרה.
סייבל
האי סייבל (באנגלית: Sable Island, בצרפתית: île de Sable) הוא אי קנדי קטן הממוקם 180 ק"מ דרום מזרחה מנובה סקוטיה שבאוקיינוס האטלנטי. באי מתגוררים תושבים אחדים.
אין להתבלבל בין האי סייבל ובין האי קייפ סייבל, אשר שוכן בדרום מערב נובה סקוטיה.
גאוגרפיה
סייבל הוא אי צר בצורת סהר, ברוחב של לא יותר משני ק"מ בחלקו הרחב ביותר, ובאורך של 38 ק"מ, בקירוב. הוא שוכן בסביבת מים רדודים מאוד, על מדף יבשתי, הסובל רבות מערפל כבד ומסופות פתאומיות, כגון הוריקנים. כמו כן, האי גרם להרס ספינות רבות אשר לא הבחינו בו בשל ממדיו הזעירים והאנונימיות היחסית שלו, וכתוצאה מכך התנגשו בו. בשל הנזק הרב שהוא גורם לספינות, מכונה האי פעמים רבות "בית הקברות של האוקיינוס האטלנטי". האי יושב על המעגל הגדול, שבין חופה המזרחי של צפון אמריקה ובין אירופה.
האי סייבל קרוי בשמו בשל החול הרב שבו - המילה "Sable" בצרפתית משמעותה "חול". האי מכוסה בדשא ובסוגי צמחייה נמוכים אחרים. מדענים משערים, כי סייבל נוצר מכמויות גדולות של חול ושל חצץ אשר שקעו באזור המדף היבשתי, בתקופה שלקראת סוף עידן הקרח. האי ממשיך לשנות את צורתו במהלך השנים, כתוצאה מרוחות חזקות וסערות ים אימתניות אשר פוקדות את האי לעיתים קרובות.
הממשל הפדרלי שתל באי למעלה מ-80,000 עצים בשנת 1901, במטרה לייצב אקולוגית את האדמה באי. כל העצים מתו.
סוסי הפרא
האי משמש בית למאות אחדות של סוסי פרא, אשר מוגנים על ידי התערבות אנושית מצומצמת. תאוריה אחת המתייחסת למקור אוכלוסיית סוסי הפרא באי, טוענת שהם צאצאים של סוסים שהובאו לאי באמצע המאה השמונה-עשרה על ידי הסוחר מבוסטון תומאס הנקוק, דודו של ג'ון הנקוק, אחרי שהוחרמו מאקדים במהלך גירושם ללואיזיאנה.
בעבר היה עודף של סוסים שהסתובבו באי, ואלה נמכרו לשימוש במחנות פחם באי קייפ ברטון. חלק מהסוסים נמכרו לסוחרים שונים שהגיעו לאי, או שהומתו על ידי יושבי האי ותושביו הארעיים. אף על פי שמושבות סוסי הפרא שבאי לא זכו לרוב ליחס כלשהו מבני אדם, בעשורים האחרונים היו תריסר מקרים שהממשל הפדרלי הצניח מהאוויר חבילות חציר גדולות, ששימשו כמזון עבור סוסי הפרא במהלך חודשי החורף. בשנים האחרונות הנוהג הופסק, על מנת לאפשר לסוסי הפרא שבאי להתייצב באופן טבעי, ולהתפתח שם ללא התערבות אנושית.
ישנם מדענים ואקולוגים התומכים בהוצאתם של הסוסים מהאי, על מנת להחזיר את טבע האי למצבו המקורי (לפני שהגיעו לשם סוסי הפרא).
בעלי חיים נוספים
קיימות באי מושבות של תריסר מיני ציפורים גדולות: טרן ארקטי ו-Ipswich Sparrows הם תת-מין של ה-Savannah Sparrows, והם ייחודיים לאי סייבל. מינים שונים של כלבי ים שוכנים על חופו של האי. קיים גם מין של ספוג (Heteromeyenia Macouni), אשר ייחודי למים המתוקים הנמצאים תחת האי סייבל.
מפרץ אליוט
מפרץ אליוט (באנגלית: Elliott Bay) הוא חלק מאזור האגן המרכזי של מפרץ פיוג'יט בקסקדיה. הוא נמצא במדינת וושינגטון שבארצות הברית, ומשתרע דרומית-מזרחית בין וסט פוינט בצפון לאלקי פוינט בדרום. סיאטל הוקמה על גוף מים זה בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומאז גדלה והקיפה אותו לחלוטין. נתיב המים שהוא מספק לאוקיינוס השקט שימש מרכיב מרכזי בכלכלת העיר, ומאפשר לנמל סיאטל להפוך לאחד הנמלים העמוסים ביותר בארצות הברית.
היסטוריה
תושבי שבט דואמיש חיו בסביבת מפרץ אליוט ונהר הדואמיש במשך אלפי שנים והקימו לפחות 17 יישובים עד שהגיעו מתיישבים לבנים לשם בשנות ה-50 של המאה ה-19. בין היישובים הלבנים הקדומים ביותר היה היישוב שהוקם על ידי קבוצת הדני, בניו יורק אלקי שנמצאת בשכונת אלקי של ימינו במערב סיאטל, אולם לאחר חורף קשה הם עברו מעל מפרץ אליוט בסמוך לכיכר פיונר של ימינו, שהפכה לסיאטל. עם השנים העיר התרחבה כדי לכסות את כל קו המים שבמפרץ אליוט, וקודדה אותה כאחד מהמעברים הפתוחים שלה (נתיב מים לניווט).
המפרץ קיבל שם במהלך משלחת החקר של ארצות הברית בשנת 1841, אחרי שם לא ברור שהיה לו על שם אדם אחר. המועמדים כללו את חברי המשלחת: כומר הספינה ג'ארד אליוט, ילד האנייה ג'ורג' אליוט, ופרחי הקצונה שמואל אליוט. האחרון נחשב לשם הסביר ביותר. הקומודור ג'סי אליוט הוצע גם כמקור אפשרי לשם. המפרץ נקרא "מפרץ דואוומיש" ונמל סיאטל, במיוחד לפני שמועצת ארצות הברית בנושא שמות גאוגרפיים יישבו באופן רשמי את השם "מפרץ אליוט" בשנת 1895.
הדגם האחרון שנותר של בואינג 307 ננטש במפרץ אליוט בשנת 2002 במהלך טיסת מבחן אחרונה משדה בואינג לאוורט. כלי הטיס, שנקרא הענן המעופף (The Flying Cloud), היה נושא לפרויקט שיקום של שמונה שנים שנועד להכין אותו לתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי. למרות המקרה, המטוס שוחזר שוב, טס לסמית'סוניאן והוצג בתצוגה.
מאפיינים
מזחים רבים נמתחים אל המפרץ, במיוחד לאורך קו החוף המרכזי של סיאטל. מזחים 57 ו-59 מאכלסים יעדים תיירותיים, כולל הגלגל הגדול והאקווריום בסיאטל. במזח 67 נמצא מלון אדג'ווטר. מזח 86 הוא מסוף משלוחי תבואה מרכזי המופעל על ידי קבוצת לואיס דרייפוס. התבואה מועברת לספינות משא מעוגנות על ידי מעבר על שביל אליוט ביי ופארק צר על קו החוף, הכולל גם מזח דייגים ציבורי ליד סמית' קוב. במפרץ נמצא טרמינל 91, אשר שימש מגוון מטרות לאורך השנים, כולל אחסון לרכבים ודגים מיובאים, שהפך לרציף עבור ספינות השייט באלסקה. מדרום, בפארק סיקרסט שבמערב סיאטל, נמצא מזח דייגים ציבורי נוסף ואתר צלילה.
כהיבט בולט בגאוגרפיה של סיאטל, המפרץ הוזכר לעיתים קרובות בתקשורת. לדוגמה, העולם האמיתי: סיאטל, עונת 1998 של סדרת הריאליטי MTV, צולמה על מזח 70 במפרץ. מגדלי אליוט ביי הבדיוניים, ביתו של פרייז'ר קריין בסדרת הטלוויזיה פרייז'ר, נקראים על שם המפרץ. בעונה 3 של דרמת הפשע בסיאטל "ההריגה", החשוד ריי סוארד כלוא בבית הדין הבדיוני של מפרץ אליוט. מפה מפושטת של אליוט ביי משמשת כסמל "מפות" במערכת ההפעלה הסמארטפונית של Windows Phone 7 של מיקרוסופט, שהמטה שלה נמצא באזור המטרופולין של סיאטל.
אקולוגיה
מפרץ אליוט היה מוקד לדאגה סביבתית. התפתחות עירונית ותעשייתית לאורך חופיה, ועל גדת נהר הדואמיש המוביל לתוכו, גרמו לדאגה לרמות הזיהום הנכנסים למים. בקו החוף הדרומי נמצאים שני אתרי ניקוי של סופרפונד: האי הארבור והמיקום הקודם של לוקהיד מערב סיאטל. מספר אתרים נוספים יועדו לניקוי, כולל האתר Pacific Sound Resources, ואחרים לאורך הדואמיש התחתון.
קו החוף של העיר התחתית מציע בית גידול לקוי לדגי הסלמון הצעירים הנודדים מנהר דואמיש, בגלל החושך שמתחת למזחים והמחסור במזון לאורך שפת הים האנכית של דרך אלסקן. פרויקט הפיתוח של שפת הים נועד לשפר את בית הגידול על ידי התקנת מבנים תת-ימיים ליצירת מים רדודים, בהם סלמון יכול למצוא מזון ולבנות זכוכית במדרכה (זיז מעל המפרץ) כך שאור השמש יוכל להאיר את המים הרדודים אפילו ליד המזח.
מגנה כרטה
מגנה כרטה ליברטטום (בלטינית: Magna Carta Libertatum; מילולית: הכתב הגדול של החירויות) היא כתב הזכויות שהעניק בעל כורחו ג'ון, מלך אנגליה, לברוניו ב-15 ביוני 1215, בעקבות איומם לצאת במרד גלוי נגדו אם לא יגדיל את זכויותיהם וסמכויותיהם. מסמך זה הגביל את סמכויות הכתר ונחשב לראשית המשפט החוקתי האנגלי ולציון דרך מרכזי בתולדות הדמוקרטיה. מרגע שמלך חותם על חוזה מול נתיניו הם הופכים מנתינים לאזרחים. אי מימוש תנאי החוזה יגרום לאבדן זכויות המלך, כפי שהדבר נכון לגבי זכויות הברונים והלורדים. כלומר – מלך על-תנאי: אם לא ימלא את חובותיו, יאבד את המלוכה. זהו מסמך יסוד להתפתחות החוק החוקתי של הממלכה המאוחדת.
המגנה כרטה בהיסטוריה
כתב הזכויות הוענק בראנימד שעל יד טירת וינדזור, בפיקוחו של הארכיבישוף של קנטרברי, שהבטיח את ההגנה על זכויות הכנסייה. המלך לא כיבד את התחייבויותיו, והאפיפיור אינוקנטיוס השלישי ביקש להוביל למלחמת אזרחים. בנו של המלך ג'ון, הנרי השלישי, שב ואישר את כתב הזכויות ב-1216, אך בפועל השתמש בו באופן חלקי שרוקן את רוב הנושאים מתוכנם. לאחר מאבקים שב ואישר חלקים נוספים ב-1217 כחלק מהסכם שלום כולל. מאבקים נוספים הביאו לאישור מחודש ב-1225. הכנסת כתב הזכויות כחלק מהמשפט האנגלי נעשתה רק על ידי בנו של הנרי, אדוארד הראשון ב-1297.
בין המאות ה-14 וה-16 הלכה ופחתה הרלוונטיות של המגנה כרטה, עקב חוקים רבים שהתקבלו בינתיים בפרלמנט האנגלי, שקיבעו נושאים שונים הקשורים בזכויות אלו. לעומת זאת בסוף המאה ה-16 התגבר העניין הציבורי במגנה כרטה, היו היסטוריונים שטענו כי המגנה כרטה משקפת חוקה אנגלית עתיקה, שהכיבוש הנורמני ב-1066 ביטל אותה, ואילו כותבי המגנה כרטה שיחזרוה. אף על פי שלטענה זו אין בסיס רציני, משפטנים מפורסמים כדוגמת אדוארד קוק בראשית המאה ה-17 השתמשו בה בניסיון לצמצם את מה שנחשב כ'זכות האלוהית' של המלך, כפי שראו אותה מלכי בית סטיוארט.
המיתוס הפוליטי של המגנה כרטה כמייצגת זכות חירות אישית עתיקה, נמשך גם לאחר מהפכת 1688, ונודעה לו השפעה גם על החוקה האמריקנית. בעוד כבר בתקופה הוויקטוריאנית הראו חוקרים כי המגנה כרטה אינה כתב זכויות של היחיד והפרט, אלא של הברונים.
במאות ה-19 וה-20 עם התקדמות מערכות המשפט וההכרה בזכויות הפרט, אין ערך מעשי למגנה כרטה, אבל היא עדיין משמשת סמל לחירות, ומצוטטת על ידי פוליטיקאים והוגי דעות. הלורד דנינג קובע: "המגנה כרטה היא המסמך החוקתי הגדול ביותר של כל הזמנים, העמידה של חופש הפרט נגד הסמכות השרירותית של הרודן".
ארבעה עותקים מקוריים של המגנה כרטה מ-1215 נמצאים כיום בספרייה הבריטית, בקתדרלת לינקולן ובקתדרלת סולסברי, וכן עותקים ספורים מכתבי הזכויות החוזרים ב-1216, 1217, 1225 ו-1297. העותקים המקוריים נכתבו על יריעות קלף באמצעות קולמוסים העשויים מנוצת עוף, ונחתמו בחותם המלכותי הגדול באמצעות שעוות דבורים ושרף. החותמות לא שרדו.
טקסט המגנה כרטה מחולק ל-63 סעיפים, אך חלוקה זו נעשתה על ידי סר ויליאם בלקסטון ב-1759, והמגנה כרטה המקורית מהווה טקסט רציף.
ב-2015 חגגו בספרייה הבריטית 800 שנה לחתימת המגנה כרטה, והציגו לציבור את העותק המקורי.
בית ספר שדה הר הנגב
בית ספר שדה הר הנגב הוא בית ספר שדה הנמצא במצפה רמון, במרחק הליכה מצוקו של מכתש רמון. מסלול רגלי יוצא מבית הספר אל מכתש רמון כולל הפריזמות והמנסרה. אזור ההדרכה של בית הספר כולל את כל מרחבי הנגב – מבאר שבע ודרומה עד למישורי מדבר פארן.
מיקומו של בית הספר באזור המאוכלס בדלילות יחסית - ללא תאורת בתים, רחובות ומכוניות - מאפשר יכולת צפייה טובה בכוכבים. יתרון נוסף הוא העובדה כי הסיכוי לעננות באזור הנגב נמוך יותר מאשר במרכז הארץ. בית הספר מארגן מפגשים במועדים בהם חזויים אירועים כמו מטר מטאורים.
יחסי אסטוניה–הולנד
יחסי אסטוניה–הולנד הם היחסים הדו-צדדיים בין אסטוניה להולנד.
סקירה כללית
הולנד הכירה ברפובליקה של אסטוניה דה יורה ב-5 במרץ 1921. הולנד הכירה בעצמאותה המחודשת של אסטוניה ב-2 בספטמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש ב-21 בספטמבר 1991. במרץ 2021 חגגו שתי המדינות 100 שנה לכינון היחסים ביניהן. כיום, שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו וב.
גרינסבורו (קרוליינה הצפונית)
גרינסבורו (באנגלית: Greensboro) היא עיר במחוז גילפורד שבקרוליינה הצפונית. היא העיר השלישית בגודלה במדינה והגדולה ביותר במחוז. במשך עשרות שנים נחשבה גרינסבורו למרכז הטקסטיל והטבק של קרוליינה הצפונית. במפקד אוכלוסין שנערך ב-2000 נמנו בגרינסבורו 223,891 תושבים וכיום (2020) מונה אוכלוסייתה כמעט 300,000 איש. בעיר נולדו או התגוררו כמה מפורסמים ובהם או. הנרי, דולי מדיסון ואדוארד מורו.
הכפר שקדם לעיר
שורשיה של גרינסבורו נעוצים בהגירתה של קהילת קווייקרים (שכונו אז "ידידים" - Friends) מפנסילבניה, לקרוליינה הצפונית, אשר הקימה ב-1750 כפר קטן בשם קייפ-פייר (Capefair) באזור שהיה אז מיוער בצפיפות ועשיר מאוד בשיחי אוכמניות. הכפר נבנה על חלקת אדמה קטנה שנרכש משבט אינדיאני מקומי תמורת 98 דולרים ונסללו בו שלושה רחובות מקבילים בציר צפון-דרום, שנחצו על ידי שלושה רחובות מקבילים בציר מזרח-מערב. שישה רחובות אלה קיימים עד היום במרכזה ההיסטורי של גרינסבורו, והם Greene, Elm, Davie, Gaston, Market, Sycamore.
במשך כמה שנים נסמכה הקהילה על שירותי דת שחלקה עמה קהילת קווייקרים שהתגוררה בסמוך ואשר הגיעה כמה שנים קודם לכן, עד שב-1754 זכתה קהילת קייפ-פייר למעמד של קהילה עצמאית והורשתה לנהל את מוסדות הדת שלה בעצמה. הקהילה נקראה "הידידים של ניו-גארדן בקייפ-פייר" ("Friends at New Garden in Capefair"). שני שמות אלה מונצחים עד היום בגרינסבורו בשתי שדרות מרכזיות - Friendly ו-New Garden. שם הכפר, קייפ-פייר, מונצח בנהר המנקז את כל מרחב גרינסבורו וסביבתה אל האוקיינוס האטלנטי.
בשלוש השנים הבאות גדלה הקהילה במהירות ומשכה מצטרפים חדשים שהגיעו ממרחקים. היא הפכה לקהילה הקווייקרית החשובה ביותר בקרוליינה הצפונית ואף שימשה כ"קהילת אם" לקהילות קטנות רבות במדינה.
הקמת גרינסבורו
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1781 התחולל באזור קרב גדול בין הצבא הבריטי לצבא הקונטיננטלי. בראש הכוחות המקומיים עמד מייג'ור גנרל נתנאל גרין (Nathanael Greene), בן למשפחה קווייקרית מרוד איילנד, שהיה אחד מארבעת המפקדים הבכירים ביותר בצבא הקונטיננטלי במלחמה. הקרב התחולל מעט מערבה מקייפ-פייר, באזור בית המשפט המחוזי של גילפורד, אשר שימש אז כמושב המחוז והוא הסתיים במפלה מול הכוחות הבריטיים.
למרות זאת, נחשב הקרב להצלחה במורשת הקרב האמריקנית, שכן הצבא הבריטי ספג אבדות רבות שהחלישו אותו והביאו למפלתו הסופית במלחמה. בשל כך ומסיבות רבות נוספות העניק הקונגרס הקונטיננטלי לגרין את מדליית הזהב של הקונגרס, וב-1808 החליפו בני קייפ-פייר את שם כפרם ל-Greensborough, כלומר "עירו של גרין". צורת כיתוב מיושנת זו שונתה ב-1895 ל-Greensboro.
החלפת השם ב-1808 לוותה בהכרה רשמית של גרינסבורו כעיר, שכללה מבחינה מוניציפלית, לבד מהשטח הבנוי, גם את אזור שדה הקרב ההיסטורי ואת בית המשפט המחוזי. המוסד עצמו עקר לבית אחר במרכז העיר החדשה, בין הרחובות אלם ומרקט. ב-1821 נמנו בגרינסבורו 369 תושבים.
התעשייה מגיעה לעיר
מהפך משמעותי התחולל בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר הממשלה קבעה כי מסילת הרכבת החדשה תעבור בגרינסבורו ותיקבע בה תחנה. הדבר נעשה בהשפעתו של מושל קרוליינה הצפונית, ג'ון מוטלי מורהד (Morehead), שהיה בעל מטעים בעיר. פעולה זו חיברה את גרינסבורו במהירות לשווקים בכל רחבי ארצות הברית, ובעיקר לוושינגטון הבירה, לניו אורלינס ולאטלנטה והיא הפכה למרכז התחבורה הראשי של האזור כולו.
פעילות משפחת כהן (Cone)
בין דמויות הבולטות בתחום הטקסטיל שהפכו את גרינסבורו למטרופולין הייתה משפחת כהן (Cone), אשר הקימה בעיר כמה מרכזי תעשייה ענקיים של טקסטיל שהתבססו על כותנה ומוצריה, ובהם פלנל וג'ינס, בשיתוף משפחת שטרנברגר (Sternberger) היהודית אף היא. חברת Cone בנתה עבור אלפי עובדיה שכונות מגורים סביב מרכזי התעשייה, ובהם בתי מגורים, בתי ספר, מרכזי קניות ואפילו מגרשי ספורט. החברה אף הקימה בית חולים שנתן שירות בחינם לעובדים. באופן זה עיצבה החברה במידה רבה את קצב וצורת התפתחותה של גרינסבורו, ועל אף שרבים ממפעליה נסגרו בשנות ה-60 של המאה ה-20, המבנים, כמו גם השכונות ההיסטוריות המקיפות אותם, עדיין קיימים. גם בית החולים, הנקרא Cone Health Center עדיין פעיל והוא המעסיק השני בגודלו בגרינסבורו עד ימינו, אחרי מחלקת החינוך של מחוז גילפורד. אחת השדרות הראשיות בעיר נקראת על שם משפחת כהן.
ב-2010 הסבה עיריית גרינסבורו בעזרתם של יזמים ומשקיעים את אחד המפעלים הנטושים של משפחת כהן, הנקרא Revolution על שם הרחוב שבו הוא שוכן, למרכז מגורים ומשרדים אופנתי. הצלחתו העצומה של הפרויקט הביאה ליצירת פרויקטים דומים נוספים בעיר, ההולכים ומפותחים בקצב מואץ.
רוב מפעלי הטקסטיל שפעלו בעיר במשך עשרות שנים, כמו אלה של משפחת כהן, אוחדו או נסגרו במחצית השנייה של המאה ה-20, אולם גרינסבורו עדיין נחשבת ל"בירת הטקסטיל" וגם כיום (2020) פועלים בה בתי חרושת ומשרדים של חברות אופנה וטקסטיל ידועות, כמו תאגיד VF Corporation שבו חברות נאוטיקה, דה נורת' פייס ו- Wrangler. גם חברת Cone עדיין פעילה בעיר תחת תאגיד Cone Burlington Industries.
המאבק לשוויון זכויות
בשנת 1951 היו שחורים כ-23% מתושבי העיר, ולראשונה נבחר אז נציג שחור למועצת העיר. ב-1 בפברואר 1960 החלו סטודנטים שחורים בעיר במאבק נגד חוקים מפלים שאסרו על שחורים לשתות קפה ליד הדלפק בפינת המזנון של בית כל בו בעיר. מחאה זאת נמשכה במשך מספר חודשים עד שהאפליה הוסרה בחנויות רבות. החנות שבה התקיימה המחאה הפכה ברבות השנים למוזיאון לשוויון זכויות. במאי 1963 התקיים בעיר הפגנה גדולה נגד אפליית השחורים, בה נעצרו 175 מפגינים. ב-3 בנובמבר 1979, במהלך הפגנה נגד הקו קלוקס קלאן, נורו יריות לעבר המפגינים, שהרגו חמישה מהם.
יהודים
הקהילה היהודית בגרינסבורו החלה להתגבש בסוף המאה ה-19, עד שב-1908 נוסדה רשמית קהילה יהודית בעיר. הייתה זו קהילה משותפת של רפורמים, קונסרבטיביים ואורתודוקסים ואף על פי ששמה הרשמי היה "קהילה עברית רפורמית" היא כונתה "הקהילה העברית של גרינסבורו". בין ראשיה היו המשפחות כהן ושטרנברגר הרפורמיות שהוזכרו לעיל, וכן משפחת לבאואר (Lebauer) הקונסרבטיבית, שהקימה את הפארק הנקרא על שמה במרכז העיר כיום ובני הדור החמישי והשישי שלה עדיין מתגוררים בגרינסבורו. בשנת 1909 רכשה הקהילה מבנה לבית כנסת ששימש לפני כן ככנסייה. מבנה זה שימש לתפילה עד בניית מבנה לכתחילה לבית כנסת ב-1924. בשנת 1923 קבלה הקהילה נשים כחברות קהילה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
ב-1944 הקהילה התפצלה, כאשר הקונסרבטיבים פתחו בגרינסבורו בית כנסת נפרד בשם "בית דוד", הפעיל כמרכז הקהילה עד ימינו (2019). בעקבות כך שונה ב-1949 שם הקהילה המקורית ל"טמפל עמנואל" כדי לבדל אותה מן הקהילה הקונסרבטיבית, זאת למרות מאמצים של האדמו"ר החב"די, יוסף יצחק שניאורסון לשמור על קהילה דתית אחת בגרינסבורו. באותה שנה פתחה הקהילה הקונסרבטיבית בית ספר יום ראשון לצד בית הכנסת, וב-1979 הוקם מבנה גדול יותר עבור בית ספר יהודי פרטי מלא בשם "בני שלום", הפעיל עד ימינו (2018).
קהילת "טמפל עמנואל" הרפורמית מונה כ-350 משפחות והיא משתייכת לאיגוד הקהילות הרפורמיות. קהילת "בית דוד" הקונסרבטיבית, שהיא הגדולה מבין הקהילות בגרינסבורו, מונה כמה מאות משפחות (2019). בית חב"ד בראשות משפחת פלוטקין מייצג את מיעוט המשפחות האורתודוקסיות בעיר.
בשנת 2001 הוקם בגרינסבורו בית ספר פנימייה יהודי אליטיסטי בשם American Hebrew Academy, שיועד ליהודים מכל הזרמים בית ספר זה, שנחשב לאחד הטובים בארצות הברית, שירת תלמידים, שכולם יהודים, שהגיעו מכל העולם, ובעיקר מאמריקה הדרומית. בכל מחזור למדו כמה ילדים מישראל. בית הספר נסגר ביוני 2019.
ערים תאומות
לגרינסבורו 2 ערים תאומות:
אבא (תואר כבוד)
אַבָּא היה תואר כבוד שניתן לחכמים יהודים בתקופת התנאים והאמוראים. תואר זה התווסף לשמם הפרטי, ולעיתים אף שימש שמם ממש.
הרמב"ם הקביל בין התואר "אבא" לתארים הרבניים "רבן" ו"רבי", ונתן כדוגמה את אבא שאול, אולם בן דורו, יוסף בן יהודה אבן עקנין, קבע כי התואר "אבא" פחות מ"רב" שפחות מ"רבן" בהסתמך על הופעתם בכתובים. חוקרים אחדים ניסו להבחין בין קבוצת החכמים שנקראה "אבא" לבין אלה שלא. קאופמן קוהלר טען כי התואר אבא היה שייך לחכם שמוצאו מן האיסיים או שהתואר ניתן לעוסקים במעשי צדקה, טענות שהיו נתונות לביקורת והשגות. אברהם ביכלר הסיק בספרו "עם הארץ הגלילי" כי התואר "אבא" ניתן לחכמים בגליל, ואילו ביהודה נקראו החכמים שהוסמכו בתואר "רבי", אך גם בחלוקה זו ישנן סתירות נוכח קיומם של רבנים, דוגמת אבא שאול בן בטנית, שמוצאו בירושלים. הבלשן יחזקאל קוטשר טוען, בהשפעת המשמעות הארמית המורחבת של המילה "אבא", כי התואר ניתן לכיבוד הזקנים, ולאו דווקא בהתאם לדרגת הבקיאות בתורה.
במסכת ברכות מובא כי אין קוראים לעבדים ושפחות אבא פלוני ואמא פלונית, למעט אלה של בית רבן גמליאל, שכינו אותם "אבא טבי" ו"אמה טביתא" על שום מעשיהם הטובים.
בתקופת האמוראים התמעט הכינוי "אבא", בפרט בקרב אמוראי ארץ ישראל, אולם נפוץ השם "אבא" כשם פרטי. כשם פרטי ניתן השם כסגולה לאריכות ימים, וכך הדבר שימש גם בתקופות מאוחרות יותר, בעיקר בקרב יהדות אשכנז, לצד כינוי חיבה לשם "אברהם".
בנצרות משמשת מושג ה"אב" לתיאור האל, ואף בבשורה על פי מתי מובא איסור להשתמש בתואר זה לבני אדם:. למרות זאת, התואר "אבא" שימש גם בנצרות המוקדמת בקרב נוצרים דוברי סורית, והתגלגל לאירופה לתיאור נושאי משרה בכנסייה, ובפרט אב מנזר (בלטינית abbas, ומכאן גם ביתר לשונות אירופה).
מקסים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מאיה קזביאנקה
מרגוט אלמקיס עזרן (1941 – 31 בדצמבר 2018), שנודעה בשם הבמה מאיה קזביאנקה (בצרפתית: Maya Casabianca) הייתה זמרת ישראלית שזכתה להצלחה גדולה בצרפת בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20, והופיעה ברחבי העולם, כולל איראן, סוריה ולבנון.
קורות חיים
מרגוט (מרגלית) אלמקיס עזרן נולדה בקזבלנקה שבמרוקו למשפחה יהודית.
בשנת 1949 עלתה לישראל עם דודתה והתגוררה בחיפה.
בגיל 13 יצאה לפריז לפגוש את הוריה שנמלטו ממרוקו. אחד המפיקים של חברת "פיליפס" שמע אותה שרה במסיבה בבית הוריה את השיר: "רחל רחל" (השיר היה מפורסם בביצוע שושנה דמארי), והחתים אותה על חוזה הקלטות.
קזביאנקה הייתה התגלית הבאה של המפיק המוזיקלי ז'אק קנטי, אשר אסר עליה לשיר בעברית. איב מונטאן היה שותף להצעה לשנות את שמה למאיה קזביאנקה. היא התפרסמה בצרפת, שם הופיעה בין השאר לצדם של ז'ורז' ברסנס ואיב מונטאן באולימפיה.
התקליט הראשון שהוציאה כלל להיטים בצרפתית ובהם "רומנטיקה" ו"ילדי פיראוס".
בסוף שנות ה-50 פיתחה קריירה מצליחה בצרפת שהפכה אותה לכוכבת בינלאומית שהופיעה במדינות כמו רוסיה, מצרים, לבנון, איראן, ודרום אפריקה.
קזביאנקה הופיעה בצרפתית, ערבית, פרסית וטורקית, והקליטה ב-12 שפות.
בשנת 1961, בעת שביצעה את השיר "אווה מריה", נהגה להצטלב כדי שיחשבו שהיא נוצרייה.
בשנות ה-60 הפכה קזביאנקה לבת זוגו של השחקן והזמר המצרי-סורי פריד אל-אטרש (רומן שתועד בספר שהופץ במדינות ערב). באותה תקופה התגוררה קזביאנקה עם אל-אטרש בארמונו הפרטי בחמדון שבלבנון.
עד שנות ה-80 הייתה קזביאנקה מוקפת בשומרי ראש שהגנו עליה ממעריציה הרבים.
הופעות במוסקבה ובדמשק
בשנת 1967, בזמן הופעתה בתיאטרון בולשוי במוסקבה, הציגה את זהותה הישראלית בהמנון "התקווה". בקהל היו אלכסיי קוסיגין והקוסמונאוט יורי גגארין.
מספר ימים לאחר ההופעה ברוסיה הוזמנה קזביאנקה להופיע בדמשק, לפני נשיא סוריה נור א-דין אל-אתאסי. בזמן הופעתה הגיעו אנשי מודיעין סוריים לכיכר מרג'ה. קזביאנקה נאלצה לברוח ללבנון, משם לקפריסין ולישראל. נראה שהק.ג.ב. העביר לאנשי המודיעין הסוריים את פרטיה לאחר הופעתה במוסקבה.
חזרה לישראל
באמצע שנות ה-70 שבה קזביאנקה להתגורר בישראל והחלה לשיר גם בעברית. בשנת 1973 השתתפה בפסטיבל הזמר המזרחי עם "איילת מחמדים". בפסטיבל הזמר והפזמון 1979 שרה את "היום אפשר לשיר" וביצעה מספר שירים מוכרים בארץ בשנות ה-80 כמו "שובה אליי", "אהבתי על חוף" ו"שמור לי את הריקוד האחרון".
ניסיונותיה לשחזר בישראל את הישגיה במדינות אחרות לא תמיד הצליחו, והיא יצאה מדי פעם להופעות מחוץ למדינה.
בשנות חייה האחרונות התגוררה בשכונת הדר בחיפה, ועבדה לפרנסתה כמורה לפיתוח קול.
קזביאנקה הקליטה 320 שירים, כ-30 מהם היו להיטים בישראל. בין להיטיה המוכרים מחוץ לישראל: "אל מטאדור", "יא ג'מיל", "טנגו גיטרה", "רומנטיקה".
קזביאנקה נפטרה ב-31 בדצמבר 2018 ונטמנה בכפר תבור. השאירה אחריה בת ונכדים.
פאה (גאומטריה)
בגאומטריה פאה היא מצולע המגביל פאון מצדו האחד. כל פאה גובלת בכל צדדיה עם פאות נוספות, וכל אחת מצלעות הפאה, המשותפת לפאה סמוכה, נקראת מקצוע. פאונים סימטריים (בפרט פאון אפלטוני ופאון ארכימדי) מאופיינים על ידי סוג הפאות שלהם והאופן שבו הפאות פוגשות זו את זו בקודקודי הפאון.
פאותיהם של כל אחד מחמשת הפאונים האפלטוניים (פאונים משוכללים) הן מצולעים משוכללים חופפים, מסוג אחד. פאותיה של קובייה, למשל, הן שישה ריבועים חופפים. שמות הפאונים האפלטוניים (פרט לקובייה) משקפים את מספר פאותיהם.
פאותיהם של פאונים ארכימדיים הן מצולעים משוכללים חופפים, משניים או שלושה סוגים. למשל: לארבעון קטום יש 8 פאות - 4 בצורת משולש שווה-צלעות ו-4 בצורת משושה משוכלל, ולקובוקטהדרון הקטום יש 26 פאות - 12 ריבועים, 8 משושים ו-6 מתומנים.
נוסחת אוילר קושרת בין מספר פאותיו, צלעותיו וקודקודיו של פאון. הנוסחה היא V - E + F = 2, כאשר V הוא מספר הקודקודים של הפאון, E הוא מספר הצלעות ו-F הוא מספר הפאות.
הגדרה מכלילה
ניתן להגדיר את המושג פאה באופן שיתייחס לכל גוף גאומטרי שהוא. בהתאם להגדרה זו, פאה של גוף, היא משטח חלק אשר בעצמו, או בצירוף עם פאות נוספות, מהווה את פני השטח של הגוף. בהתאם להגדרה זו, פאה יכולה להיות צורה כלשהי, לאו דווקא מצולע, למשל, בסיס החרוט. כמו כן, פאה יכולה להיות לאו דווקא מישורית, למשל, מעטפת החרוט. בהתאם להגדרה, ניתן לסווג גופים על פי מספר הפאות שלהם:
טלפון חכם
טלפון חכם או סמארטפון (באנגלית:, , phone,Smartphone) הוא מחשב כף יד המשלב יכולות של טלפון סלולרי, נגן מוזיקה דיגיטלי, מצלמה משוכללת, מכשיר איתור לווייני ועוד. בטלפון החכם ניתן להתקין יישומים מתקדמים, בדומה לאלה המותקנים במחשב שולחני. בדומה למחשב שולחני, גם לטלפון החכם יש מערכת הפעלה ומקלדת (בדרך כלל וירטואלית - להבדיל ממקלדת מוחשית). לעיתים קרובות הטלפון החכם, כמו כל מחשבי כף היד, נכלל תחת קטגוריית ה־Pocket PC.
מעריכים כי בשנת 2013 נמכרו ברחבי העולם כמיליארד מכשירי טלפון חכם.
המכשיר שהביא לתחילת התפוצה הרחבה של טלפונים חכמים הוא האייפון מתוצרת אפל, שהדור הראשון שלו הוכרז בשנת 2007, וכלל לראשונה אפליקציות. בשנת 2010 הוכרז הגלקסי S ("גלקסי 1") – הסמארטפון המתחרה של סמסונג לאייפון, אשר מבוסס על מערכת ההפעלה אנדרואיד.
בהמשך, חברות כמו HTC, סוני מובייל, נוקיה, ASUS, אלקטל, פאלם ומוטורולה, שחלקן פיתחו טלפונים חכמים מבוססי סימביאן, שנחשבת למערכת ההפעלה הוותיקה ביותר לטלפונים חכמים (וכיום נחשבת למיושנת ופיתוחה הופסק ב־2012), עברו לפיתוח טלפונים חכמים מבוססי Windows Phone ואנדרואיד.
סיימון
מכשיר שנקרא "סיימון", מתוצרת IBM הוצג כבר בשנת 1992 והוא נחשב לטלפון החכם הראשון. היות שהטלפון החכם נחשב כמכשיר שהמחזיק בו נושא אותו באופן תדיר, השילוב בין טכנולוגיות תקשורת כגון דור 3 והגמישות המחשובית של מכשירים אלו, מאפשרת ליצור שירותים של מציאות מתוספת – מצב שבו המכשיר מאפשר למשתמש לקבל מידע אודות הסביבה שבה הוא נמצא.
מערכות הפעלה
ישנן מספר מערכות הפעלה לטלפונים חכמים. לרוב, משווקים מכשירי הטלפון החכם כשמערכת ההפעלה מותקנת על גביהם על ידי המשווק.
iOS
עם הופעת האייפון הראשון בשנת 2007, הציגה חברת אפל את מערכת ההפעלה לטלפון החדש, מערכת שנקראה iPhone OS (ראשי תיבות של iPhone Operating System – מערכת ההפעלה לאייפון) המבוססת על Mac OS X. נכון להיום, היא מערכת ההפעלה של המכשירים מבית אפל וביניהם ה-אייפוד טאץ', האייפון והאייפד. ביוני 2010 בעקבות יציאת ה-iPad שונה שמה של המערכת ל-iOS. בהיותה מערכת המיועדת למכשירים ניידים עם ממשק מגע, המערכת בעלת אופטימיזציה גבוהה עם החומרה ובשל כך מציגה ביצועים גבוהים גם במכשירים בעלי מפרט נמוך יחסית.
הגרסה האחרונה (נכון ל-6 במאי 2021): 15.5.1
אנדרואיד
Android OS זוהי מערכת הפעלה הנפוצה מבית גוגל, המערכת הפופולרית בעולם אשר נמצאת נכון למרץ 2022 בגרסה מספר 12. במקור, נבנתה המערכת לטלפונים חכמים בעלי מסך מגע (כמו ה-Google Nexus, HTC One, סדרת סמסונג גלקסי S ועוד), פאבלטים וטאבלטים. הפאבלט (מכשיר סלולרי גדול במיוחד) כולל גם עט כתיבה מתקדם כשיטת קלט נוספת. בנוסף למכשירים אלו, קיימים גם מכשירים שאינם מקיימים תקשורת סלולרית (בדומה לאייפוד) כמו ה-Archos 5 ונגן הגלאקסי WIFI של סמסונג. למעשה, כמעט כל מכשיר טלפון אנדרואיד ללא קו יכול לשמש כמכשיר מולטימדיה או כמחשב כף יד.
סימביאן
מערכת הפעלה ישנה אשר הייתה מערכת נפוצה לטלפונים חכמים, אך כיום אינה מיוצרת במכשירים חדשים. ישנם שני סוגי מערכות הפעלה סימביאן נפוצות:
Windows Phone
מערכת ההפעלה הניידת של מיקרוסופט. המערכת כוללת ממשק חדשני, מעוצב ומהיר יותר, ומתמקדת בפשטות, הפעלה, מהירות ואופטימיזציה עבור החומרה. המערכת הוכרזה לראשונה בשנת 2010.
החברות המשתמשות במערכת הן בעיקר HTC, סמסונג ונוקיה (כיום "מיקרוסופט מובייל").
הגרסה האחרונה של המערכת היא Windows 10 Mobile שהוכרזה בשנת 2015. התמיכה לגרסה 10 של המערכת הופסקה ב-10 בדצמבר 2019.
יצרנים
חברות רבות מייצרות טלפונים חכמים, ארבע החברות המובילות במכירתם הן: סמסונג,שיאומי, אפל, אופו
עוד חברות שמייצרות טלפונים חכמים: ZTE, LG אלקטרוניקה, לנובו, ASUS, גוגל, HTC, One Plus ובלקברי. חלק מחברות אלו, כגון נוקיה בעבר, גוגל ואפל, פיתחו גם את מערכות ההפעלה שלהן. לעומתן, חברות אחרות משתמשות במערכות הפעלה שפותחו על ידי אחרות, כגון מערכת ההפעלה אנדרואיד של גוגל או Windows Phone של מיקרוסופט.
מעמדו של הטלפון החכם
רובם המוחלט של ילדי דור ה-Z משתמשים במכשיר הטלפון החכם לגלישה יום-יומית ברשתות החברתיות המקוונות. סקרים עדכניים מצביעים על נתון לפיו ל-95% מבני הנוער בארצות הברית ישנה נגישות למכשיר טלפון חכם. אחוזים דומים ואף גבוהים יותר (97%) מתועדים גם בקרב בני נוער ישראלים. כאשר בישראל, הגיל הממוצע בו הילד מקבל את הסמארטפון הראשון שלו נע בין גיל 8 לגיל 10. רובם המוחלט של בני הנוער, לפחות 92%, משתמשים בטלפון החכם באופן יומיומי לגלישה ברשתות חברתיות מקוונות, וכמעט מחצית מתוכם מרגישים שהם מחוברים לרשתות החברתיות כל הזמן.
הטלפון החכם תופס מקום מרכזי בחיי היומיום של המשתמש בו. עמד על כך שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית, בעת שדן בערעור של אדם שהורשע בשוד טלפונים סלולריים:
יחיאל מיכל מזלוטשוב
רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב (ה'תפ"ו – כ"ה באלול ה'תקמ"א או ה'תקמ"ד; 1726 – 1781 או 1784), מכונה "המגיד מזלוטשוב". מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש.
קורות חייו
נולד בברודי שבגליציה (כיום באוקראינה) בשנת ה'תפ"ו (1726). אביו, רבי יצחק מדרוהוביטש, התנגד תחילה לבעל שם טוב, אולם אחר כך הפך למעריצו ושלח אליו את בנו הצעיר, יחיאל מיכל, שהיה לתלמידו ואף שימש אותו שנים אחדות. מצד אביו היה מיוחס למשפחת רבנים וצדיקים גדולה. סבו היה רבי יוסף ספראווידליוור רב בפיסטין ואבי סבו היה רבי משה מסווירז'. אח של רבי יוסף דרוביצר, אבד"ק מעז'בוז'
נישא לשרה (יענטא) רעכיל. לאחר פטירת הבעל שם טוב התחיל להנהיג עדה בישראל, וגם היה כמה פעמים אצל המגיד ממזריטש. הצטיין בהנהגה בקדושה עליונה ובפרישות יתרה, במיוחד במידת היסוד (שמירת הברית), וגם חונן בכישרון דרשני, ושמו יצא לתהילה כמוכיח ומגיד. הוא נעשה מגיד מישרים בקהילות ברודי, קאלק, זלוטשוב ויאמפול. נהג להתפלל מאוחר וטען כי בדומה לשבט דן שצועד בסופו של מחנה ישראל ואוסף את האבדות, הוא אוסף את כל התפילות שהיו ללא כוונה ומעלה אותן למקורן. באחרית ימיו זכה רבי מיכל לעושר ואמר כי העשירות מרחיבה דעתו של אדם לעבודת ה'. שימש כמגיד בזלוטשוב עד פטירתו בכ"ה באלול וקבורתו ביאמפול.
המגיד מזלוטשוב לא חיבר ספרים, אולם בניו ותלמידיו מרבים לצטט את דבריו בספריהם. לאחר שנים הוציא הרב נתן נטע דונר ספר ליקוט מתורתו, בשם "מים רבים" (שם הספר נובע מראשי התיבות של שמו).
תלמידיו הבולטים היו רבי ישכר בער מזלוטשוב, רבי חיים טירר, רבי אברהם מרדכי מפינטשוב, רבי משולם פייבוש הלר, רבי דוד שלמה אייבשיץ, ורבי מרדכי מנישכיז.
ניגוניו
רבי מיכל הלחין מספר ניגונים. ניגונו המפורסם נקרא "התעוררות רחמים רבים". החסידים מספרים שבשעת פטירתו ביקש הבעש"ט מתלמידיו לשיר ניגון זה, ובסופו הבטיח לכל אדם שישיר את הניגון הזה ברגש של התעוררות תשובה בכל עת, שהוא יצטרף לשירה בנשמתו ויעורר עליו רחמים רבים לפני אלוהים. מוטיבים מניגון זה נכללו בתוך הפואמה של ארנסט בלוך בפרק השני "ניגון".
בשנת ה'תשע"ד (2013) יצא דיסק בשם "רחמים רבים" ובו עשרה ניגונים המיוחסים לפי מסורות שונות, לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
יחוסו
אביו היה רבי יצחק מדרוהוביץ', תלמידו של הבעל שם טוב. אביו של רבי יצחק היה רבי יוסף מפיסטין שכונה "רבי יוסף איש אמת". אמו של רבי יצחק הייתה יענטה שכונתה "יענטה הנביאה". אביו של רבי יוסף היה רבי משה מסווירז'.
על פי מסורת משפחתית, רבי יחיאל מיכל היה נצר למשפחה מיוחסת מגליציה, שחיה ופעלה בעיירה ברודי ובסביבותיה. במסורות המשפחה, מיוחסת ראשית השושלת לרבי יצחק חיות הנזכר, שמשפחתו מתייחסת אל רש"י ואל דוד המלך. בשם רבי יוסף מימפלא, בכור בניו של רבי יחיאל מיכל, מובא, ששבעים ושניים דורות לא פסקה רוח הקודש מבית אבותיהם. קשה להבחין במסורות אלה בין עובדות היסטוריות לבין סיפורי שבחים.
מוצאו של רבי יחיאל מיכל זכה לציון כבר בחייו בקרב תלמידיו, שביקשו לשבחו הן בגין צדקתו שלו והן בשל צדקת אבותיו. הערכה זו באה לביטוי בכינוי "בן של קדושים צדיק בן צדיק" שמכנה אותו תלמידו, רבי משולם פייבוש הלר.
בניו
היו לו בת אחת וחמישה בנים, עליהם נהגו לומר: "חמישה ארזים, נטיעות טובות אשר נטע והאירו בכל העולם, שעליהם נאמר כי הם נגד חמישה חומשי תורה".
מרדכי מילגרום
מרדכי מילגרום (נולד ב-1946) הוא אסטרופיזיקאי, פרופסור לפיזיקה תאורטית במכון ויצמן למדע ברחובות. הוא הגה את דינמיקה ניוטונית מתוקנת (בקיצור: דינ"ם; או באנגלית: MOND), החלופה המצליחה והעמידה ביותר להשערת החומר האפל. תחומי עיסוקיו המדעיים האחרים משתייכים לקוסמולוגיה ולאסטרופיזיקה באנרגיות גבוהות.
ביוגרפיה
מילגרום נולד ביאשי, רומניה. הוא קיבל את התואר הראשון מהאוניברסיטה העברית בשנת 1966. בהמשך למד במכון ויצמן למדע והשלים דוקטורט בשנת 1972.
בשנת 1981, בעת ששהה בשנת שבתון במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, הגה את הרעיון של דינמיקה ניוטונית מתוקנת שמהווה פתרון חלופי לבעיה שאותה נועד לפתור רעיון החומר האפל. בריאיון הסביר את גישתו: "העיקרון שהנחה את התאוריה פשוט. אם הצורך בחומר אפל מתעורר מפני שאין מספיק כבידה, אפשר למצוא תאוריה אחרת שנותנת יותר כבידה עם אותה כמות של חומר רגיל".
נשוי ואב לשלוש בנות.
המחרוזת
המחרוזת, העדי או העֲנָק (בצרפתית: La Parure) הוא סיפור קצר מאת הסופר הצרפתי גי דה מופסאן שהתפרסם לראשונה ב-17 בפברואר 1884 לראשונה ביומון הצרפתי "לה גולואה". הסיפור הפך לאחד הסיפורים הפופולריים ביותר של מופאסאן, והוא ידוע בעיקר בשל סופו המפתיע (סיפור פואנטה). הסיפור היווה מקור השראה לאומנים רבים כמו הנרי ג'יימס, שכתב בעקבותיו את הסיפור הקצר "בזיך הזהב".
עלילה
מטילְדה לוּאַזֵל (Loisel) היא עקרת בית צרפתייה. כילדה ראתה מטילדה את עצמה בעיני רוחה כאשת החברה הגבוהה, לבושת מחלצות ועטורת תכשיטים, אך רצה הגורל ונישואיה לפקיד זוטר שמשכורתו דלה כפו עליה חיים של צמצום וחיסכון, ללא המותרות שחלמה עליהם בילדותה. בעלה, הרואה עצמו אחראי למצבה, חרד לאושרה ורואה חובה לעצמו לספק את משאלות לבה בכל דרך אפשרית. כחלק ממאמציו לרצותה, משיג הבעל שתי הזמנות לנשף של משרד החינוך, אך מטילדה מהססת לקבל את ההזמנה ואומרת שאין דבר מעליב יותר מאשר להיראות ענייה בין נשים עשירות. הבעל מראה שוב את אהבתו לאשתו ומשתמש בחסכונותיו לקניית שמלת נשף, אך גם נדיבותו זו אינה מפייסת אותה, והיא טוענת שאין ערך לשמלת ערב ללא תכשיטים. כיוון שלא נותר להם עוד כסף, ולפי הצעת בעלה, פונה מטילדה אל חברתה העשירה, מרת פוֹרֶסטיֶיה (Forestier), וזו משאילה לה מחרוזת יהלומים מרשימה. הזוג לואזל יוצא לנשף, אך כאשר מסתיים הערב והם שבים לביתם, מגלה מרת לואזל כי איבדה את המחרוזת.
מר וגברת לואזל מחליטים לקנות מחרוזת יהלומים זהה כדי להחזירה למרת פורסטייה. בני הזוג רוכשים את המחרוזת החדשה בסכום של 30 אלף פרנק - סכום הנמצא הרחק מעבר להישג ידם, ונכנסים בשל כך לחובות כבדים. כאשר מטילדה מחזירה את המחרוזת, היא אינה מספרת לגברת פורסטייה כי המחרוזת אבדה וזו מחרוזת אחרת. במשך עשר שנים עמלים בני הזוג לואזל לשלם את החובות עבור המחרוזת החדשה, שניהם נאלצים למצוא עבודה נוספת וחיים חיי עוני ומחסור.
במשך כל התקופה הזו נמנעת מטילדה לואזל מלהתראות עם חברתה, וכאשר הן נפגשות במקרה, מזדעזעת מרת פורסטייה לראות עד כמה בלתה והזדקנה חברתה הנאה משכבר הימים. מטילדה לואזל מספרת לחברתה מה אירע למחרוזת שלה, גאה מאוד להודיעה שעמדו בהתחייבויותיהם, היא ובעלה, והחזירו את כל חובם. אז מספרת מרת פורסטייה המזועזעת למטילדה לואזל, כי המחרוזת שלה הייתה עשויה יהלומים מלאכותיים, והייתה שווה לכל היותר 500 פרנק.
אירוניה וטרגדיה בסיפור
אירוניה בעלילת הסיפור: באה לביטוי בפער שבין חלומות הילדות של מטילדה לבין מציאות חייה בפועל.
האירוניה משרתת בעיקר את חידוד אפיון הדמויות בסיפור ויוצרת פערים בין הבעל לבין מטילדה (למשל: שם הבעל אינו מוזכר כלל, עובדה המקטינה את דמותו מול מטילדה). האירוניה מתפתחת כאשר הגשמת חלום הילדות של מטילדה, ולו לערב אחד של זוהר, עולה לה בשנים ארוכות של עבודת פרך וויתורים הרבה מעבר למה שנדרשה לו קודם לנשף.
הטרגדיה נעוצה בחוסר יכולתה להתפשר ולמצוא סיפוק באהבת בעלה וברצונו לשמח אותה. היא מגיעה לשיאה כאשר נודע למטילדה, באיחור, שכל העמל הזה היה מיותר והיה נמנע משניהם לו רק סיפרה את האמת.
אחת המסקנות המרומזות בסיפור היא, כי רדיפה אחר מה שמעבר להשגתו של אדם וניסיונו להתחזות למה שאינו עלולות לגזול ממנו גם את המעט שיש לו ולגבות ממנו מחיר יקר מאוד. האירוניה שבהכרה, כי ההישג העצום שבסילוק החוב היה מיותר וכל הקורבן היה לשווא, מציבה גם את הטרגדיה האמיתית שבסיפור באור קומי משהו. הפואנטה של שורת הסיום והחותם שהיא משאירה על הקורא מקורה בגילוי זה של אירוניה שאינה נפתרת.
רמזים מטרימים בסיפור
בסיפור יש מספר רמזים מטרימים לסופו של הסיפור (היותה של המחרוזת מזויפת). הרמזים קשורים לזיוף ואשליה של החיים של גברת לואזל. היא חיה חיים מזויפים וחולמת על עושר, מאכלים עדינים, משרתים רבים, ועוד דברים העומדים בניגוד לחייה האמיתיים של גברת לואזל. רמז נוסף הוא שהמחרוזת הייתה בתוך קופסה קטנה בצידה של קופסת התכשיטים היקרים של גברת פרוסטייה דבר המעיד על ערך פחות משל יתר התכשיטים בקופסה. עוד רמז הוא שהקופסה בה הייתה המחרוזת נקנתה בנפרד מהשרשרת. רמז נוסף הוא שיהלומים אמתיים משמיעים רעש כשהם נופלים, ומכיוון שגברת לואזל ובעלה לא שמעו את רעש היהלומים סימן שאולי הם לא היו אמתיים. רמז נוסף הוא שכאשר גברת לואזל ביקשה מפורסטייה את השרשרת, היא הסכימה לתת אותה מיד, בלי התנגדות ובלי לומר ללואזל להיזהר בה. הרמז האחרון הוא שגברת פרוסטייה אינה מסתכלת מיד אם האבזם תוקן, אלא אומרת לגברת לואזל שהיא הייתה צריכה להחזיר לה את המחרוזת, דבר המעיד שהיא פחדה שמי שתיקן את אבזם המחרוזת יזהה שאלו לא יהלומים אמתיים.
עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים
במהלך השנים נעשו עיבודים קולנועים וטלוויזיוניים רבים לסיפור והם:
קישורים חיצוניים
תרגומים לעברית:
מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית
מרכז דדו לחשיבה צבאית בין-תחומית הוא גוף באגף המבצעים במטה הכללי של צה"ל שייעודו לקדם את תהליכי החשיבה והלמידה המערכתיים בצה"ל. בראשות המרכז עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
המרכז אמון על פיתוח גישת למידה צבאית מערכתית המבוססת על גישת המערכות הכללית, על הטמעתה ועל הסיוע למטה הכללי ולמפקדות הבכירות של צה"ל (פיקודים, זרועות וכדומה) ביישומה. בתוך כך, עוסק מרכז דדו בפיתוח עקרונות החשיבה המערכתית בצה״ל, סיוע למפקדות בקיום תהליכי חשיבה ולמידה, והכשרת קצינים בתפקידים רלוונטיים בתחומים אלה.
בשנים האחרונות מהווה המרכז גוף מחקר מרכזי המסייע בתהליכי גיבוש תפיסת ההפעלה הצה"לית ורפורמות בתחום בניין הכוח.
היסטוריה
שורשיו של מרכז דדו בפעילות ה"מכון לחקר תורת המערכה" (מלת"ם). המלת"ם, הוקם על ידי תא"ל (מיל') ד"ר שמעון נוה, תא"ל (מיל') דב (דוביק) תמרי וד"ר צבי לניר פעל בצה"ל משנות ה-90 ועד אמצע העשור העוקב. על התפישה שקידם ניתן ללמוד, בין היתר, מתוך ספרו של ד"ר נוה: "אמנות המערכה: התהוותה של מצוינות צבאית" שראה אור בשנת 2001.
מרכזיותו של המלת"ם התערערה על רקע דו"ח מבקר המדינה שהעלה חשדות לאי סדרים כספיים והוביל לפיטורי נוה ותמרי ולאור מחלוקות בתוך צה"ל ביחס לאפקטיביות של השימוש בגישה במהלך מלחמת לבנון השנייה. בעוד שרבים טענו כי הכשלים שחווה צה"ל במלחמה קשורים לבלבול שנוצר בניסיון ליישם תפישות מערכתיות, הרי שמצדדי הגישה טענו כי במלחמה לא נעשה יישום של תורת המערכה ודווקא ההצלחות של צה"ל בשנים אלו, ובתוכם היישום המוצלח של במבצע חומת מגן קשור לשימוש מושכל ברעיונות המלת"ם).
בראשית 2007 אורגן המכון מחדש בראשות תת-אלוף בשירות סדיר, איתי ברון, שמו שונה ל"מרכז דדו לחשיבה צבאית בין-תחומית" (על שם רא"ל דוד אלעזר) ו-6 חוקרים חדשים, שהיו בשלבים מתקדמים של עבודת הדוקטורט שלהם, גויסו במתכונת של אזרחים עובדי צה"ל. הרעיון המוביל היה פיתוח חשיבה בינתחומית ורב-תחומית בנושאים צבאיים, כאשר תחומי המחקר שיוצגו היו פסיכולוגיה, פילוסופיה, כלכלה, מדעי המדינה, סוציולוגיה ותקשורת. החוקרים, בשילוב אנשי הצבא, היתוו את אופי המקום עם הקמתו מחדש והפיחו בו רוח חדשה.
תחומי פעילות
פעילות מרכז דדו מורכבת ממספר תחומים: כחלק מפעילות המרכז מתקיימים בו משחקי מלחמה בדרגים הבכירים, מפגשי למידה משותפים לצה"ל ולצבאות זרים, ימי עיון משותפים בין צה"ל מוסדות אקדמיים.
פרסומים פנים-צבאיים
במסגרת ייעודו כמפתח גישות הלמידה לדרגים הגבוהים בצה"ל מפתח ומפיץ המרכז שורה של חומרי-עזר מקצועיים פנים צה"ליים. בין היתר פרסם המרכז חוברת שכותרתה "חשיבה מערכתית", חוברת "מבוא לאמנות אופרטיבית", ומסמך צה"לי רשמי בכותרת "תפיסת תהליכי הלמידה ופיתוח הידע במפקדה הכללית ובמפקדות הראשיות".
כתב העת "בין הקטבים"
החל מפברואר 2014 מפרסם מרכז דדו כתב עת בשם "בין הקטבים" בעריכת אלוף-משנה ערן אורטל. כתב העת מבקש לתרום לפיתוח הידע בצה"ל על תופעות חדשות ומתהוות המשפיעות על סביבתנו, ועל המתחים והזיקות המגדירים את המערכת האסטרטגית ואת העיסוק האופרטיבי, באמצעות סדרת עיונים בתופעות ובמתחים אלו. על כן, כל גיליון מוקדש לנושא אחר, ומבקש לעורר שיח עיוני חדש (או להרחיב שיח קיים) בתופעות ומגמות המאפיינות את סביבתנו.
כתב העת מופץ בקרב הפיקוד הבכיר של ארגוני הביטחון, ארגונים ממשלתיים, מכוני מחקר, ארגוני מגזר שלישי רלוונטיים, ספריות של מכללות ואוניברסיטאות, ולקהל הרחב, באמצעות אתר האינטרנט של מרכז דדו באינטרנט. בין היתר התפרסמו ב"בין הקטבים" מאמרים של כותבים בכירים כמו האלוף אביב כוכבי שכתב על תהליך השינוי באמ"ן בעת היותו ראש אגף המודיעין, האלוף יואב הר אבן שכתב על אסטרטגיית צה"ל, האלוף גיא צור שכתב על תהליך השינוי המתקיים בזרוע היבשה, תת-אלוף שחר שוחט שכתב כמפקד כוחות ההגנה האווירית בחיל האוויר על התפתחות תפיסת ההגנה האקטיבית בצה"ל, תת-אלוף דניאל ברן מאגף התקשוב שכתב על ההשפעה שעושה ארגון דאעש באמצעות השימוש בסייבר, אלוף-משנה שרון אפק שכתב על המפגש בין המרחב הקיברנטי לבין כללי המפגש הבינלאומי, ואחרים.
ג'יימס ויטמור
ג'יימס אלן ויטמור, ג'וניור (באנגלית: James Allen Whitmore, Jr; 1 באוקטובר 1921 – 6 בפברואר 2009) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס הטוני. היה מועמד לשני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "שדה הקרב" ו"תעשה להם את המוות, הארי".
ביוגרפיה
ויטמור נולד בעיר וייט פליינס שבניו יורק לפלורנס בל ולג'יימס אלן ויטמור האב. למד במכללה הפרטית "צ'וט רוזמרי הול" ולאחר מכן ב"אוניברסיטת ייל" שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות ויטמור שירת בתור קצין בחיל הנחתים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והוצב באזור תעלת פנמה.
קריירה
לאחר שחזר מהמלחמה שיחק בברודוויי במחזה הצבאי "החלטת פיקוד" וקיבל על הופעתו פרס טוני לשחקן החדש הטוב ביותר. תפקידו הראשון של ויטמור בקולנוע היה ב-1949 בדרמת המלחמה של ויליאם ולמן, "שדה הקרב", בה גילם את סמל יחידה הרגלים האמריקאית קיני. על הופעת בכורתו קיבל ויטמור את פרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ויטמור עלה על גל ההצלחה המוקדם שלו והתפרסם בדרמת המתח הקלאסית של ג'ון יוסטון "ג'ונגל האספלט" בה שיחק בעל מסעדה שמגויס להיות נהג מילוט בשוד, ובסרטים "מעל ומאחור" בתור קצין הביטחון מייג'ור ביל אונה ו"הם!" בתור שוטר משטרת ניו מקסיקו סמל בן פטרסון.
ב-1952 שיחק לצידו של מריו לנצה בסרט בגלל שאת שלי.
ב-1955 שיחק בסרט המלחמה "זעקת הקרב" לפי ספרו של לאון יוריס. ב-1958 שיחק בדרמה "השנים הסוערות" לצדם של סנדרה די וג'ון סקסון.
ב-1970 גילם את סגן האדמירל ויליאם הלסי בדרמת המלחמה "טורה! טורה! טורה!". ב-1975 היה לשחקן היחיד בהיסטוריה שהועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על סרט בו הוא היה השחקן היחיד. היה זה על תפקידו בסרט "תעשה להם את המוות, הארי", בו גילם את נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
ב-2001 הופיע בתור סטן קלר המוצא את התסריטאי ו"גיבור מלחמת העולם השנייה" פיטר אפלטון (ג'ים קארי) בדרמה הקומית "מג'סטיק".
גשר עכברה
גשר עכברה הוא גשר החוצה את נחל עכברה, יובלו הימני של נחל עמוד, מצפון לכפר עכברה ומדרום לעיר צפת, והוא נושא עליו את כביש 89. הגשר מתנשא לגובה של 80 מטרים מעל ערוץ הנחל, ועד להשלמת גשר הרכבת מעל עמק הארזים היה הגבוה בגשרי ישראל. אורכו 420 מטרים, רוחבו 14 מטרים והוא נישא על-גבי ארבעה עמודי בטון. הגשר נבנה בשיטת מקטעים והוא מסוגל לשאת תנועת טנקים ולספוג רעידות אדמה בעוצמה של עד 8.9 בסולם ריכטר. בעקבות ריבוי קפיצות ההתאבדות מהגשר, קיבל הגשר את הכינוי "גשר המתאבדים".
היסטוריה
הקמת הגשר וסלילת קטע כביש 89 העוקף את העיר צפת מדרום, הועלו לראשונה במסגרת מסקנות שהוסקו לאחר מלחמת יום הכיפורים. הכביש העוקף נועד להקל על תנועת כוחות צה"ל ממחסני החירום ברחבי צפון הארץ לעבר רמת הגולן, ולאפשר כניסה נוחה אל בית החולים רבקה זיו שבצפת, אשר היווה את בית החולים הקרוב ביותר אל החזית. הפרויקט נידון שוב ושוב לאורך השנים, אך בשל התנגדות הגופים הירוקים לפגיעה בנופו של נחל עכברה, הוא לא יצא אל הפועל. ההתנגדות נבעה בעיקר מכך שהגופים המתכננים העדיפו לצקת סוללה לרוחב הנחל.
הקמת הגשר החלה בשנת 1997, והוא נבנה בשיטת המקטעים בדחיקה על ידי חברת שפיר הנדסה ותעשייה. במהלך עבודות ההקמה נהרגו שני פועלי בניין. הפועלים עמדו על פיגום שקרס ונהרגו במקום. הכביש נפתח לתנועה ב-24 בדצמבר 2002. בחודשים שלפני פתיחת הגשר לתנועת כלי רכב, חובבי אתגרים ערכו מהגשר את קפיצת הבנג'י (נדב כספי, עדו הדר ורוברט לוין) ואת קפיצת הבייס (אבנר צחורי) הראשונות בישראל מגשר.
"גשר המתאבדים"
בדומה לגשרים נוספים בעולם (ה"סאנשיין סקייויי" בפלורידה, אל-ויאדוקטו במדריד), עקב מעשי התאבדות רבים, זכה הגשר לכינוי "גשר המתאבדים". כעשור לאחר בנייתו, כבר נמנו 11 מתאבדים מן הגשר, לא כולל שני פועלים רומנים שנפלו מהגשר אל מותם עוד בזמן בנייתו. בנובמבר 2013, בניסיון למנוע מעשי התאבדות נוספים, השלימו עובדי נתיבי ישראל, הקמת מעקה בטיחות בצידי הגשר, כדי למנוע מקרים של קפיצה מהגשר לתהום.
קדומים
קְדוּמִים היא התנחלות דתית בשומרון, צפונית לכביש 55, כעשרה ק"מ מערבית לשכם. קדומים הוקמה בדצמבר 1975 לאחר מאבק ציבורי בהובלת גוש אמונים, והייתה היישוב היהודי הראשון שהוקם בשומרון לאחר מלחמת ששת הימים. היישוב קיבל מעמד של מועצה מקומית בשנת 1992.
ביישוב התגלו עתיקות של יישוב חקלאי שומרוני, המזוהה עם יישוב שומרוני בשם "עצפה". אדמת המקום היא קירטונית מעורבת במעט אבן גיר לבן.
תולדות היישוב
שורשי היישוב בשנת 1975, כמאחז בתוך הבסיס הצה"לי "מחנה קדום", שנקרא על שם הכפר הפלסטיני השכן, כפר קדום. הייתה זו תוצאה של הסכם בין הצבא לבין גוש אמונים שגובש לאחר מאבק ציבורי ועליות חוזרות ונשנות לתחנת הרכבת בסבסטיה, בניסיון להקים במקום את היישוב היהודי הראשון בשומרון.
מקימי היישוב היו חברי גרעין "אלון מורה", שמטרתו הייתה להקים התנחלות ליד העיר שכם. בגרעין היו חברים בין השאר הרבנים מנחם פליקס וחנן פורת, בני קצובר ודניאלה וייס. המשפחות, בתוספת תומכים רבים, ניסו לעלות לקרקע שמונה פעמים. העליות בוצעו לרוב בצעדות רגליות מנתניה בשטח הררי. המתיישבים פונו שבע פעמים. לבסוף, בפעם השמינית, בחנוכה תשל"ה, הורשה הגרעין להתיישב במחנה הצבאי במסגרת הסכם פשרה. האירוע תועד בקריקטורה של דוש.