cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשטרה הפדרלית: אף אחד לא מעל החוק
עלילה
בהתבסס על סיפורו האמיתי של מבצע שטיפת רכב, הסרט מגולל את חקירת השחיתות הגדולה והמצליחה ביותר שנראתה אי פעם בעולם, זאת דרך עיניו של החוקר איוון והצוות שלו במשטרה הפדרלית הברזילאית, שעבדה עם עורכי הדין הפדרליים בברזיל והצליחו לחשוף ולפרק תוכנית מורכבת של הלבנת הון, השתלה, גנבה, שחיתות ושוחד בהם היו מעורבים מנהלים בפטרובראס (חברת הנפט הלאומית הברזילאית), קבלני ממשלה, מפלגות פוליטיות, פוליטיקאים בכל דרגות השלטון - כולל שני בתי הקונגרס, מזכירות הממשלה ונשיאי ברזיל לשעבר ומכהנים.
הסרט חושף פרטים על העימותים והסכנות העומדים בפני החוקרים, מחסומי הכביש שהטילו כדי לסכל את המבצע ותפקידו המכריע של השופט הפדרלי שעמד כנגד הלחץ הגדול למנוע מהפוליטיקאים להרוס את החקירה. אנו עוקבים אחר איוואן וצוותו בתהליך החקירה צעד אחר צעד שהפך את מה שהתחיל כחקירה על סוחרי סמים ומלביני הון לתנועה למאבק בעמוד השדרה של השחיתות במדינה והובילה היישר אל מפתן דלתו של אחד האישים החזקים ביותר במדינה - הנשיא לשעבר לואיס אינסיו "לולה" דה סילבה. זהו סיפורם של גברים ונשים שנלחמים נגד מערכת מושחתת ומנסים להוכיח שאכן, איש אינו מעל החוק.
הפקה
המפיק טומיסלב בלזיץ' עבד על סרט נוסף עם המשטרה הפדרלית על פרויקט סחר בנשק, כאשר נודע על מבצע שטיפת רכב. כשראה את גודל הפרשה המתרחשת במדינה, הוא החליט להפסיק את הפרויקט האחר והתעניין במה שמתרחש מאחורי הקלעים של מבצע שטיפת רכב כדי להפיק סרט שבאמצעותו החברה תתוודע לרוע שהשחיתות מביאה איתה. לפני ההפקה הוא עשה עבודת מחקר במשך שנה וחצי וזכה לסיוע של המשטרה הפדרלית הברזילאית עצמה, אשר ייעצה להפקה, העניקה ראיונות לבמאי ולתסריטאים ואישרה צילום סצנות במטה שלה בקוריטיבה ובריו דה ז'ניירו.
פרס מסך הזהב
היסטוריה
פרס "מסך הזהב" החל ביוזמת עורך השבועון "פנאי פלוס", יגאל גלאי, בסוף שנת 1994, שנה לאחר הפיכת הערוץ השני למסחרי, כמעין סקר קוראים על התוכניות האהובות ביותר עליהם. בשנה הראשונה למעלה מ-7,000 איש מילאו את שאלון ושלחו אותו בדואר חזרה לשבועון. התוצאות פורסמו אחר כך בשבועון.
בשנת 2003 ביקש הערוץ הראשון של רשות השידור להסיר את המועמדויות של תוכניותיו מהתחרות, בשל "גישה חד צדדית ועוינת כלפי רשות השידור בכלל וערוץ 1 בפרט". עורך "פנאי פלוס" יגאל גלאי אמר בתגובה כי הדרישה אינה אפשרית, משום שבחירת התוכניות נעשית על ידי קהל הצופים. "לערוץ 1 אין מעמד בהצבת המועמדויות, וממילא אין לו מעמד בהסרתן. רק ציבור הצופים, ורק הוא, קובע מהן התוכניות הנבחרות". באותה שנה גם חולקו שני פרסים נוספים בתחום הטלוויזיה, פרס "עדשת הזהב" של איגוד העובדים בקולנוע ובטלוויזיה, שחזר לאחר הפסקה, ופרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה שחולק לראשונה בשנה זו.
בטקס פרס מסך הזהב 2003, שעמד בסימן עשור לערוץ 2, זכתה התוכנית "לא נפסיק לשיר - כוכב נולד" בפרס התכנית האהובה ביותר בעשור. הזכייה עוררה סערה, מאחר שהתוכנית הייתה חדשה יחסית (היא שודרה לראשונה בשנה זו, כך שלא הייתה ראויה לזכות בפרס תוכנית העשור) והיא גברה על תוכניות ותיקות ממנה בערוץ דוגמת "שידור חי של דן שילון", "פספוסים", "הכספת", "רק בישראל", וה"ראשון בבידור" תוכניתו של דודו טופז.
בשנת 2006 התגלעו חילוקי דעות בין מארגני הטקס, עיתון "פנאי פלוס", לבין הזכיינית המשדרת, בנוגע לאופי ופורמט הטקס. בעיתון "פנאי פלוס" חפצו במעבר לשידור אינטרנטי, וכן פחת הרצון לשתף פעולה עם גורמי טלוויזיה אותם ראו כמתחרים. באותה שנה לא התקיים טקס "מסך הזהב" - ומאז לא חודש.
טקס מסך הזהב לשנת 2000
טקס חלוקת הפרסים השני של מסך הזהב התקיים בתאריך 24 באוקטובר 2000 ונערך באולם הסינרמה בתל אביב. הטקס הועבר בשידור חי בערוץ 2 על ידי שידורי קשת. שידור הטקס זכה לרייטינג של 25.9%.
טקס מסך הזהב לשנת 2001
הטקס התקיים בתאריך 30 באוקטובר 2001 שודר בשידור חי בערוץ 2.
טקס מסך הזהב לשנת 2002
הטקס התקיים בתאריך 18 בנובמבר 2002. המתמודדים התחרו ב-19 קטגוריות ונבחרו על ידי הצופים. הטקס זכה לרייטינג ממוצע של 27.9% ושיא צפייה של 33.2%.
טקס מסך הזהב לשנת 2003
כמאה אלף מצביעים הצביעו ובחרו את התוכניות הזוכות ב-17 קטגוריות שונות. "לא נפסיק לשיר: כוכב נולד" נבחרה כתוכנית העשור של ערוץ 2, זאת למרות שהיא שודרה לראשונה רק בשנה זו, דבר שעורר סערה בהשוואה לתוכניות אחרות ותיקות יותר של ערוץ 2.
טקס מסך הזהב לשנת 2004
הטקס התקיים בתאריך 21 בנובמבר 2004.
פנטלוגיה
פנטלוגיה (באנגלית: Pentalogy ; מיוונית πεντα- penta-, "חמש" ו-λογία -logia, "לוגוס") היא יצירה, לרוב ספרותית, המחולקת במכוון לחמישה חלקים. למרות שהשימוש המודרני במילה מרמז הן על כך שהחלקים עצמאיים באופן והן שהמבנה תוכנן על ידי המחבר, מבחינה היסטורית, בעת העתיקה לא היה זה נכון בהכרח. למעשה, פנטלוגיה הורכבה פעמים רבות על ידי עורך מאוחר יותר, כפי שאנאדות של פלוטינוס נערכו בידי פורפירוס בסדרה של תשע על מנת ליצור מבנה כולל של שישה אשר יבטא את הרעיון של "מספר מושלם".
סקירה כללית
הפנטלוגיה המפורסמת ביותר בספרות ימי הביניים היא ח'מסה מאת חכים ג'מאל א-דין נזאמי, אוסף של חמש פואמות אפיות אשר חובר במחצית השנייה של המאה ה-12. הרעיון זכה לחיקויים רבים, והמספר חמש נתפס כבעל משמעות מיסטית; לדוגמה, המשורר פייזי מהמאה ה-16, חתן הפרס של חצר אכבר, ניסה יצירה באותו קנה מידה, אך השלים רק שלושה מתוך חמשת החלקים המתוכננים. דוגמאות מפורסמות אחרות כוללות את חמסה-א-ניזאמי מאת אמיר חוסרו (המאה ה-13), ואת חמסה מאת עלי-שיר נאואי (המאה ה-16).
הפנטלוגיה "חמישיית אביניון" של לורנס דורל (1974–1985) היא דוגמה להופעה מחדש של רעיונות נומרולוגיים בסיפורת המודרנית. בניסיון לחתור תחת המבנה הליניארי השגור, דורל ציין אותו במפורש כ-quincunx וקשר אותו לפרשנויות הגנוסטיות. הדיון הידוע ביותר על צורה זו בספרות האנגלית הוא חיבורו של תומאס בראון "גן כורש" קונדליני, המסתמך על מסורות פיתגוראית, אך דורל גם ומקשר אותו לאנגקור וואט והקונדליני. מטרת העבודה הייתה להתעלות על הטטרלוגיה שלו "רביעיית אלכסנדריה".
מוטל סקציאר
מוטל סקציאר (ביידיש: מאָטל סאַקציער; 11 בינואר 1907–1987) היה משורר יידי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה לאובה שבבסרביה. אביו, אברהם היה חייט. את חינוכו קיבל בתלמוד תורה ובגימנזיום בקישינב. בשנות העשרים הוא היה פועל בבוקרשט, שם גם פרסם לראשונה את שיריו בכתב עת יידיש ב-1928, כמו כן באותה שנה החל ללמוד בסמינר למורים בווינה. שנה לאחר מכן הוא עבר לפריז ועבד שם במפעל. ב-1931 הוא חזר לרומניה, שם השתתף בפעילותו של חוג ספרותי רומניה הצעירה שהתגבש סביב כתב העת הספרותי שטויבן בעריכתו של יעקב שטיינברג, חוץ מסקציאר עם החוג נמנו גם יעקב יקיר, הרץ ריבקין, יחיאל שרייבמן, הרש-ליב קז'בר, צבי צלמן ואחרים. בין 1934–1936 סקציאר היה מזכירו של שבועון ספרותי די וואך (שבוע) בעריכתו של משה אלטמן.
ב-1936 בבוקרשט יצא לאור קובץ השירים הראשון שלו, דערפֿאַר.
ב-1940 הוא עזב את רומניה ועבר לבסרביה שזה עתה סופחה לברית המועצות. הוא היה אחד המייסדים של התיאטרון היידי בקישינב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לאוזבקיסטן, יותר מאוחר גויס לצבא האדום ושירת במשך שנה בגדוד בניה. לאחר השחרור עבד כמזכיר הספרותי של התיאטרון של סידי טל. לאחר המלחמה עבר לצ'רנוביץ, יחד עם התיאטרון.
ב-1949 נעצר יחד עם מספר סופרים יהודיים. הוא נשלח ל-10 שנות עבודות כפייה. שוחרר ב-1955, עבד בתור במאי תיאטרון בצ'רנוביץ וקישינב, המשיך את שיתוף הפעולה עם התיאטרון של סידי טל, בשביל תיאטרון זה כתב מחזה אין א גוטער שעה (בשעה טובה, 1959). החל מ-1961 פרסם את שיריו בסאוועטיש היימלאנד, שהיה לכתב העת היידי היחיד שיצא לאור בברית המועצות.
ב-1972 קיבל אישור לעלות ובאותה שנה עשה כן. בארץ הוא פרסם את עבודותיו בדי גאלדענע קייט, ירושלימער אלמאנאך, ביי זיך וישראל שטימע. כמו כן במהלך שנות השבעים והשמונים פרסם מספר ספרים.
סקציאר הלך לעולמו בתל אביב בשנת 1987. בנו הוא הפסל הישראלי ברוך סקציאר.
פרו
הרפובליקה של פרו (בספרדית: República del Perú, ) היא מדינה בדרום אמריקה, לחופו של האוקיינוס השקט. היא נמנית עם מדינות אמריקה הלטינית. פרו גובלת בדרום בצ'ילה, בדרום מזרח בבוליביה, במזרח בברזיל, בצפון בקולומביה ובאקוודור.
היסטוריה
העדויות הראשונות להתיישבות בני האדם בפרו הן מסביבות שנת 9500 לפני הספירה, אז החלו להתפתח תרבויות אינדיאניות פרה-קרמיות במחוזות החופיים של פרו. הבולטות מבין תרבויות אלה היו תרבות הצ'יקו הצפונית ותרבות הצ'אווין. האימפריה הגדולה והמשפיעה ביותר שקדמה לאינקה הייתה אימפריית ההוארי, שהתקיימה בין השנים 600 ל-1200 לספירה.
לבני האינקה, שהקימו את האימפריה שלהם במאה ה-15, יצא מוניטין עולמי כבעלי תרבות מרתקת וייחודית להם. לאחר שפיסארו, נציג הכיבוש ההיספני, תפס את השלטון ב-1533, הפכה פרו לנקודה מרכזית עבור משלחות כיבוש ומשלחות מתיישבים מספרד, ומאירופה בכלל. מהנמלים שלה יוצאו סחורות לספרד וכשהגיע המשנה למלך ספרד הוא קבע את מקום מושבו בלימה.
בתחילת המאה ה-19 החל תהליך שחרורן של מדינות דרום אמריקה מהשלטון הקולוניאלי הספרדי. חוזה דה סן מרטין ארגן צבא שכבש את ארגנטינה, צ'ילה ופרו. ב-28 ביולי 1821 הוכרזה עצמאותה של פרו אך רק בשנת 1824, לאחר הניצחון של גנרל סוקרה נגד הספרדים בקרב אייקוצ'ו, סולקו המלוכנים סופית ופרו מימשה את ריבונותה על כל שטחה. הניסיון של הגנרל סנטה קרוס לאחד את פרו עם בוליביה נכשל ב-1839 בשל התנגדותה של צ'ילה.
בין השנים 1864 ו-1866 התחוללה מלחמת איי צ'ינצ'ה בין ספרד לבין פרו וצ'ילה, שהסתיימה בנסיגת הספרדים והכרה בעצמאותה של פרו. ב-1877 פרצה "מלחמת האוקיינוס השקט" בין פרו ובוליביה כנגד צ'ילה על מרבצי המלחת. המלחמה נמשכה עד 1884 ובסופה פרו הובסה, לימה נכבשה למשך שנתיים וחוזה אנקון שנחתם ב-1884 אילץ את פרו להעביר את מחוזות אריקה וטקנה, העשירים בניטרטים, לידי צ'ילה. המלחמה גרמה לפגיעה קשה בכלכלת המדינה.
בתחילת המאה ה-20 שליט פרו אוגוסטו לגיה הסדיר את יחסי החוץ של פרו עם שכנותיה ובתקופתו התפתחה המדינה מאוד. החל ממלחמת העולם השנייה גדלה השפעת ארצות הברית על פרו וחל פיתוח של אוצרות הטבע, אך נותר ואף התרחב הפער הגדול בין העשירים בעלי הקרקעות לבין ההמון העני. בשנות ה-80 אירעו מספר מקרים של התקוממות ומקרי אלימות של האינדיאנים, בעיקר באזור אייקוצ'ו, כנגד הדומיננטיות של לימה. בקרבות בין אנשי גרילה מהשמאל לבין כוחות הממשלה נהרגו אלפי אנשים. בינואר 1995 פרצו קרבות לאורך הגבול השנוי במחלוקת עם אקוודור (כהמשך של מלחמה שפרצה בשנת 1941. ב-1999 המדינות חתמו על הסכם שלום.
פוליטיקה
פרו היא רפובליקה דמוקרטית עם מערכת רב-מפלגתית. לפי החוקה הנוכחית, הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה. הוא נבחר לקדנציה בת חמש שנים ולא יכול להיבחר לקדנציות נוספות. בקונגרס של פרו יש 130 נציגים הנבחרים מדי חמש שנים. מערכת המשפט היא עצמאית מאוד.
הממשלה נבחרת ישירות על ידי העם וזכות הבחירה היא חובה לכל אזרח מגיל 18 עד 70.
כלכלה
פרו היא מדינה מתפתחת, וכלכלתה מוגדרת כ"שוק מתעורר". נכון ל-2013, התמ"ג של המדינה עמד על 344 מיליארד דולר, והיא המדינה ה-39 בגודלה בעולם. קצב הצמיחה ב-2012 וב-2013 היה גבוה מאוד, כ-6% בכל שנה. נכון ל-2012, 25.8% מהאוכלוסייה מוגדרת ענייה. שיעור האבטלה נמוך ועמד ב-2012 על 3.6%.
המדינה היא אחת מיצרניות הנחושת, הכסף והאבץ הגדולות בעולם. כמו כן, היא מעצמת דיג. המדינות העיקריות עמן סוחרת פרו הן סין, ארצות הברית, ברזיל וצ'ילה.
חקלאי פרו גאים על פיתוח של זנים רבים מאוד של תפוחי אדמה ושל תירס.
יש הבדלים עצומים ברמת החיים בין תושבי הערים לבין האינדיאנים של האנדים המתפרנסים בדחק מחקלאות, בין היתר מגידול קוקה.
התיירות היא אחד הענפים החשובים במדינה, ומיליוני תיירים בכל שנה מגיעים לבקר בשרידים האינדיאניים, ובראשם המאצ'ו פיצ'ו, ולטייל בהרי האנדים, באגם טיטיקקה ועוד.
גאוגרפיה
פרו משתרעת על פני 1,285,220 קמ"ר, המדינה השלישית בגודלה בדרום אמריקה והרביעית באמריקה הלטינית. שכנותיה הן אקוודור וקולומביה בצפון, ברזיל במזרח, בוליביה בדרום מזרח וצ'ילה בדרום. פרו מחולקת ל-26 יחידות מנהליות: 25 מחוזות (Región, רגיון) ועיר הבירה.
שרשרת הרי האנדים מקבילה לחוף האוקיינוס השקט לכל אורכה של פרו ומחלקת את המדינה לשלושה חבלי ארץ: המאופיינים בשלושה סוגי אקלים מובחנים:
חלוקה אחרת מחלקת את פרו לשמונה חבלי ארץ:
החי
בפרו נמצא המגוון הביולוגי הגדול ביותר בעולם, הודות להרי האנדים, שבהם מצויים קונדור האנדים, הויקוניה המצויה, דוב המשקפיים ועוד; לנהר האמזונאס, ולאוקיינוס השקט: לחופי פרו מגיעים ראשתנים גדולי-ראש ועוד חיות ימיות ובחופי פרו גם מצויים עופות ימיים כמו שקנאי פרואני, קורמורן נאוטרופי, קורמורן גואניי וקורמורן אדום-רגל, בפרו יש 120 עופות אנדמיים.
דמוגרפיה
עם אוכלוסייה של כ-32 מיליון נפש, פרו היא המדינה הרביעית מבחינת מספר התושבים בדרום אמריקה. שיעור גידול האוכלוסייה ירד מ-2.6% לשנה בשנת 1950 ל-1.2% ב-2017.
כ-76% מהאוכלוסייה היא עירונית. הערים הגדולות הן לימה, קייאו, ארקיפה (Arequipa), טרוחיו (Trujillo), צ'יקליו (Chiclayo), פיורה (Piura), איקיטוס (Iquitos), קוסקו (Cusco), ואנקיו (Huancayo), וצ'ימבוטה (Chimbote).
התפלגות אתנית
כ-26% מהאוכלוסייה הם צאצאי ילידים (אינדיאנים), רובם צאצאי האינקה, חלקם שומרים על תרבותם הייחודית ועל אורח חייהם המסורתי. השכבה העשירה ביותר היא זו של הלבנים (6%) והמסטיסים - בני תערובת של אירופאים וילידים, המונים יחד כ-60% מהאוכלוסייה. בידיהם מרוכזות מרבית המשרות החשובות, והם מהווים את העילית החברתית של פרו. בנוסף אליהם יש בפרו מיעוטים אסייאתיים ואפריקאיים.
דת
על פי נתוני 2017, 76% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם קתולים, 14% פרוטסטנטים, 1.5% אדוונטיסטים, 0.75% עדי יהוה, 0.5% מורמונים, 2% דתות אחרות (יהדות, אסלאם, בודהיזם) ו-5% חסרי דת.
בפרו קהילה יהודית קטנה המונה כ-2,500 איש, המרוכזת רובה ככולה בבירה לימה. בלימה קיים בית ספר יהודי על שם ליאון פינלו. בלימה ובקוסקו יש בית חב"ד, שמשרת גם את המטיילים הישראלים הרבים המגיעים למדינה.
השפות המדוברות הם ספרדית, קצ'ואה ואיימרה.
פטיש (מושב)
פַּטִּישׁ הוא מושב בצפון הנגב ממערב לעיר אופקים והוא שייך למועצה אזורית מרחבים. המושב הוקם ב-3 במרץ 1950 והוא קרוי על שם חורבת פטיש הסמוכה.
הקמה וקשיים ראשונים
"תחילה הובאו למקום עולים ממצרים שעזבו ימים ספורים בלבד מבלי שאיש מנע זאת לאחר שהבינו שהחיים בנגב הצחיח לא נועדו עבורם. אחריהם הובאו עולים מתוניס שהלכו בדרכם של קודמיהם, והיו גרעינים מארצות אחרות שגם הם לא נקלטו, עד שגמלה ההחלטה ליישב במקום זה עולים מכורדיסטן".
כל עוד לא עסקו אנשי פטיש בחקלאות, הועסקו בעבודות הכשרת הקרקע, שסופקו להם על ידי קק"ל. מדי בוקר הייתה מגיעה ליישוב משאית ומסיעה עשרות גברים לרוחמה. עם שקיעת החמה הוחזרו העובדים לכפר. לעיתים היה הנהג מסתפק בהורדתם בשולי "כביש הרעב" והיה עליהם ללכת מרחק רב ברגל עד המושב.
שכרם של העובדים מפטיש קוזז לטובת בניית בתים ביישוב. הבתים נבנו בחמישה רחובות שכל אחד מהם הכיל 24 בלוקונים. המיקום הגאוגרפי של הבתים קבע את ערכם, והמבוקשים ביותר היו ב"רחוב הראשי". על רקע זה פרצה מריבה בין התושבים שנדמה הייתה שתביא לקרע הראשון ביישוב, אך ברגע האחרון הוחלט לערוך הגרלה בין כל המתיישבים, וכך נרגעו הרוחות.
מי שליווה את המתיישבים החדשים בפטיש היה משה אדירי, תושב כפר ויתקין, שעקב מקרוב אחר המחדלים השונים שהיו בפטיש. המוסדות המיישבים העניקו לכל אחד מהמתיישבים פרה מבלי לסייע בהקמת מבנה זמני עבורה, כך שבתנאי מזג אוויר קשים היו המתיישבים מרחמים על הפרה ומכניסים אותה לביתם ללינת לילה. הוא התמרמר על המחסור החמור במים ועל כך שלא הייתה אספקה יציבה באמצעות "טנקרים", ולא השלים עם כך שהשמירה הביטחונית על יישובי האזור לא הייתה מאורגנת כראוי.
תנאים קשים אלו של מחסור במים, תשתיות כביש, והעדר חשמל ביישוב בתוספת רמת הכנסה מינימלית גרמו לתושבים למחות ולצאת להפגין. הם חסמו את כביש הרעב בקטע שליד המושב. חסימת הכביש מנעה מחברי הקיבוצים שהגישה אליהם הייתה מכביש הרעב להגיע אל מחוז חפצם. השוטרים שהיו בעיצומים בימי השביתה לא הגיעו למקום, ורק לאחר שכמה חברי קיבוצים איימו לפנות ללוי אשכול כדי שיתערב לביטול החסימה, הופיעה קבוצת שוטרים שפינתה את הכביש.
מצוקתן של המשפחות במושב גברה גם בגלל תנאי המגורים הקשים. משפחות בנות שמונה ועשר נפשות כולל סב וסבתא הצטופפו בבלוקון שגודלו 24 מטרים, שהיה מחולק לחדר משפחה אחד גדול יחסית, ולחדר קטן יותר ששימש גם כמטבח. כמו ביישובים האחרים, לא היו בבלוקונים בתי שימוש ומקלחות. הרחצה נעשתה בברזים, כאשר היה מים ועשיית הצרכים בבורות מרוחקים.
ההתקפה על המושב ב-1955
ב-24 במרץ 1955 עסק היישוב בהכנות לקראת החתונה של שמואל קלימי ושמחה שימסי, בני המושב. טקס הנישואים נערך ברחוב ה' בחצר בית משפחת קלימי.
בעיצומה של החתונה חדרו מחבלים מרצועת עזה למושב פטיש וכשראו את קהל החוגגים הטילו שני רימוני יד לקהל החוגג ופתחו באש. בהתקפה נהרגה מדריכה חקלאית, ורדה פרידמן מכפר ויתקין, ונפצעו 18 אחרים.
בעקבות ההתקפה
ההתקפה זעזעה את המדינה והשפיעה עמוקות על שר הביטחון דוד בן-גוריון. לדברי ההיסטוריון מוטי גולני, תגובותיו של בן-גוריון, כמו אלה של ראש הממשלה משה שרת והרמטכ"ל משה דיין, "היו זועמות יותר מאשר תגובותיהם באירועים קודמים או מאלה שבאו לאחר מכן. את הזעם של בן-גוריון אפשר להשוות אולי רק לתגובתו על הרצח במעלה עקרבים, שנה קודם לכן". המשורר נתן אלתרמן כתב שיר על ורדה פרידמן: "נערה עבריה עבותת צמה לבדה בעפר מוטלת". באזכרה לנערה ציין בן-גוריון את "ברית הדמים שנכרתה בין כפר ויתקין ופטיש".
יומיים לאחר ההתקפה ביקר בפטיש דוד בן-גוריון ומצא שחלק מהתושבים ארזו את חפציהם על מנת לעזוב את המקום. הוא חיזק את ידי המתיישבים ונאם בפניהם: "יש פטיש לא רק במקום הזה. הרבה פטישים מפוזרים בארץ, אך יש פטיש חזק, שיפוצץ את סלעי האויבים. צה"ל". לעיתונאי משה ז"ק הסביר כי מלבד הרתעת האויב, יש סיבה נוספת לפעולות התגמול: "הבט על היהודים הללו. הם באים מעיראק, מכורדיסטן, מצפון-אפריקה... הם באים מארצות, שם היה דמם הפקר, שם מותר היה להתעלל בהם, לענותם, להכותם, להתאכזר אליהם. כבר התרגלו לכך כי הם קרבנות חסרי אונים של הגויים. כאן עלינו להוכיח להם כי דמם אינו עוד הפקר; כי יש מדינה ויש צבא לעם היהודי, אשר לא ירשו כי יעשו עוד בהם שפטים; כי יש מחיר לחייהם ולרכושם. עלינו לזקוף קומתם, לנטוע בהם הרגשת קוממיות וגאווה. עלינו להמחיש להם כי מי שקם עליהם לא יימלט מעונש, כי הם אזרחים במדינה ריבונית, האחראית לחייהם ולשלומם".
כמה חודשים לאחר הפיגוע, ב-27 ביולי 1955, הסתננו שלושה מחבלים ליישוב וזרקו שני רימונים אל תוך ביתה של משפחת זרגרי, בני הזוג דניאל וקמילה נפצעו בפיגוע.
במאה ה-21
כיום, מתפרנסים חלק גדול מתושבי פטיש מגידול בקר לחלב.
בן כספית
בן כספית (נולד ב-18 באוקטובר 1960 בתל אביב) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי. שימש ככתב המדיני של "מעריב", כותב טורי דעה, הגיש מספר תוכניות טלוויזיה וכתב ספרים.
כיום הוא פרשן מדיני ופוליטי וכתב בכיר בעיתון "מעריב השבוע" ובאתר החדשות הערבי-אמריקאי אל-מוניטור, מגיש תוכניות יומיות בתחנת הרדיו 103FM בתוכנית בוקר לצד ינון מגל ובתוכנית ערב לצד אריה אלדד, וכן מגיש לצידו של עמית סגל את פגוש את העיתונות של חברת החדשות בערוץ 12 וכותב באתר החדשות וואלה.
ראשית חייו
כספית נולד בתל אביב, לרחל וליצחק כספית. רחל אמו הייתה נצר למשפחה ספרדית יוצאת בולגריה, ואביו יצחק (במקור: זילברמן) נולד בטבריה למשפחה אשכנזית מחסידות קרלין. יצחק היה חבר מרכז הליכוד וסגן יו"ר התאחדות הגמלאים.
כספית גדל בחולון. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1979 שובץ בחיל השריון, שם עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים ושימש מפקד טנק מרכבה בגדוד 82 של חטיבה 7 עד שחרורו ב-1982. סיים לימודי תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. עבד כחוקר פרטי ועסק בחקירות כלכליות וחקירות ביטוח.
קריירה
בשנת 1985 התקבל ל"מעריב" בהמלצת חברו לכיתה בתיכון אילון בחולון, עמנואל רוזן. תחילה עבד ככתב ספורט. בהמשך, שימש כתב מוניציפלי, כתב לענייני משטרה, ובמשך ארבע שנים היה שליח "מעריב" בניו יורק. כשחזר לישראל הפך לכתב המדיני של העיתון. בנובמבר 2012, כחלק מתהליך רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, פוטר כספית מהעיתון, יחד עם עובדים נוספים.
זמן קצר לאחר פיטוריו נמנה, יחד עם אחדים ממפוטרי "מעריב", עם ראשוני השבועון החדש, "סופהשבוע". במאי 2014 לאחר רכישת עיתון "מעריב" ואיחודו עם "סופהשבוע" בידי קבוצת ג'רוזלם פוסט חזר לעבוד בעיתון החדש-ישן שעתה נקרא מעריב השבוע והוא אחד הפרשנים הבכירים בעיתון הכותב טורי דעה מספר פעמים בשבוע בקונטרס הראשי ובמוסף מעריב סופהשבוע.
בעבר שימש כנציג הציבור בהתאחדות לכדורגל ואף היה יו"ר ועדת חינוך והסברה מטעמה.
החל מ-2012 מגיש כספית תוכנית רדיו יומית בתחנת הרדיו "103FM". בתחילה הוא עשה זאת יחד עם עמנואל רוזן ובשנת 2013 עבר להגיש את התוכנית עם חברי הכנסת לשעבר אריה אלדד ורוני בר-און.
החל מ-2012 משמש פרשן באתר החדשות הערבי-אמריקאי אל-מוניטור.
כספית הוא מבקר חריף של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ואף כתב עליו שני ספרים (הראשון היה "נתניהו: הדרך אל הכוח" והשני היה "נתניהו: ביוגרפיה"). לדבריו:.
בינואר 2020 פורסם בעיתון "גלובס" שלאורך השנים כספית העביר למשטרה מידע בפרשיות משפטיות שונות הקשורות לנתניהו, בכלל זאת הקלטה של השופטת הילה גרסטל משוחחת איתו על דרך מינויו של אביחי מנדלבליט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה.
טלוויזיה
בעברו, כספית הגיש מספר תוכניות טלוויזיה: כיום, הוא מגיש את "פגוש את העיתונות" בערוץ 12 עם עמית סגל.
חיים אישיים
לכספית בן מנישואיו הראשונים ושתי בנות מנישואיו השניים. באוגוסט 2019 נפרד מאשתו הילה, לאחר 20 שנות נישואים.
מתגורר בהוד השרון.
שלוה וייל
שלוה וייל היא חוקרת בכירה במכון לחקר הטיפוח בחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ועמיתת מחקר במחלקה ללימודי מקרא באוניברסיטת דרום אפריקה (UNISA). בשנת 2017 הוזמנה לשמש כפרופסור אורחת באוניברסיטת ג'ווהרלל נהרו, ניו דלהי, הודו. תחומי ההתמחות שלה הם יהדות הודו, יהדות אתיופיה, עשרת השבטים.
בנוסף וייל מומחית בנושא רצח נשים.היא מייסדת התצפית הישראלית לרצח נשים, גוף המחקר המרכזי בתחום, וכן הובילה מרכז פעילות למניעת רצח נשים הממומן על ידי האיחוד האירופאי בשם COST.
כמו כן היא עוסקת בחקר שיטות איכותניות, אלימות, מגדר, אתניות, חינוך, דת והגירה.
ביוגרפיה
שלוה וייל נולדה בלונדון וסיימה תואר ראשון בסוציולוגיה בהצטיינות בבית הספר לכלכלה של לונדון (L.S.E) שבאוניברסיטת לונדון. את תואר המוסמך בפסיכולוגיה (M.A) סיימה באוניברסיטת סאסקס, אנגליה, שם חיברה תזה בנושא משבר הזהות הכפולה של "בני ישראל" בבריטניה בהנחיית פרופ' מארי ג'הודה. וייל המשיכה בלימודי דוקטורט באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת סאסקס בהנחיית פרופ' א.ל. אפשטיין. עבודת הדוקטורט שלה בנושא שמירת הזהות האתנית של "בני ישראל" הגרים בעיר לוד (1977) מבוססת על עבודת שדה שנמשכה שלוש שנים בקרב הקהילה.
יהדות הודו
וייל כתבה למעלה ממאה מאמרים מדעיים על אודות עדת "בני ישראל", יהודי קוצ'ין, יהודי בגדאד בהודו, "בני מנשה" ומהגרים אירופים בהודו. היא העורכת של ׁׁׁ(India's Jewish Heritage: Ritual, Art, and Life-Cycle (Marg 2002; 3rd edition 2009. כמו כן, היא ערכה (יחד עם נתן כץ, רנביר צ'קרוואטי ובראד סינה) את Indo-Judaic Studies in the Twenty-First Century: A Perspective from the Margin (Palgrave-Macmillan, 2007), וגם את (Karmic Passages: Israeli Scholarship on India (Delhi: Oxford University Press 2008 (יחד עם דוד שולמן). ב-2019 היא ערכה את The Baghdadi Jews in India: Maintaining Communities, Negotiating Identities and Creating Super Diversity בהוצאת Routledge, וספר על יהודי גואה (Primus, 2019).
וייל יושבת ראש והמייסדת של אגודת תרבות ישראל-הודו (בה משמש המנצח זובין מהטה כנשיא) אשר הוקמה בשנת 1992 עם כינון היחסים בין הודו לישראל, וכיום חברת ועד באגודה לקשרי ידידות ישראל-הודו. ב-1996 היא הוזמנה על ידי ראש ממשלת הודו, נרסימהה ראו, להרצות בסימפוזיון לימודי הודו, ודיברה על "דו קיום בהודו: המקרה של יהודי קוצ'ין". ב-2002 ארגנה כנס בין-לאומי באוניברסיטת אוקספורד בתחום לימודי הינדואיזם-יהדות, בנושא שהיא אחת מהחלוצים בו. היא חברה במערכת כתב העת Journal of Indo-Judaic Studies. ב-2006 אצרה תערוכה בנושא יהודי צ'נדמנגלם בבית הכנסת המשוחזר בקרלה, והיא הייתה מעורבת בשחזור של בית הכנסת של יהודי פרור קוצ'ין.
במרץ 2013 וייל הרצתה וארגנה כנס באילת ובעקבה, על סחר עתיק בים האדום. במאי 2013, הוזמנה להרצות באוניברסיטת סטנפורד על "ה'קירטן' אצל יהודי הודו". כמו כן הוזמנה להרצות במחלקה ללימודי דרום אסיה באוניברסיטת סנטה ברברה, ובמוזיאון מגנס שבאוניברסיטת ברקלי בקליפורניה על שחזור בתי כנסת בקרלה. בשנת 2017, הוזמנה להיות פרופ' אורח ב-Jawaharlal Nehru University) JNU), אוניברסיטת דלהי. ב-2018 היא השתתפה בפגישה במומבאי עם הקהילה היהודית בהודו יחד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, וביולי 2019 היא תרצה על יהודי גואה, נושא ספרה החדש, בכנס ICAS בהשתתפות חוקרים מאסיה, באוניברסיטת ליידן בהולנד.
יהדות אתיופיה
מחקריה של וייל על יהדות אתיופיה התמקדו בדת, בעדתיות, בציונות, במשפחות חד-הוריות, בחינוך, במנהיגות, במגדר ולאחרונה גם ברצח נשים. ב-2005, נבחרה לנשיאות אגודת לימודי יהדות אתיופיה (SOSTEJE) באוניברסיטת אדיס אבבה. במסגרת התפקיד ארגנה כנסים בין-לאומיים בנושא ביתא ישראל בפירנצה שבאיטליה ובגונדר שבאתיופיה, וכן בכתיבת עלון על יהדות אתיופיה עד להתפטרותה בשנת 2012. היא ערכה ספרים וכתבי עת רבים בנושא יהודי אתיופיה, ביניהם: "יהודי אתיופיה באור הזרקורים", וספר בשיתוף עם עמנואלה טרוויסאן-סמי Beta Israel: the Jews of Ethiopia and beyond. במשך שתים עשרה שנים היא ניהלה את התוכנית למנהיגות מצטיינת בחינוך בקרב יהודים אתיופיים בישראל. כמו כן, היא כתבה על המורכבות של הגיור בקרב יהודי אתיופיה. נוסף לכך ערכה מחקרים רבים בנושא: "תלמידים מ'ביתא ישראל' שהובאו על ידי ד"ר פייטלוביץ' לאירופה בין 1935-1905".
רצח נשים
ב-2009 כתבה וייל דו"ח עבור משרד הקליטה בנושא רצח נשים בקרב עולים מאתיופיה, אשר צונזר לאחר הגשתו. ב-2012 היא הגישה הצעה למניעת רצח נשים באירופה ל-Cooperation on Science and Technology) COST), הממומן על ידי האיחוד האירופי, ווייל נבחרה להובילו. עד 2017, שלושים מדינות באירופה הצטרפו לפעילות הפרויקט. תחת פעילותו של הפרויקט הוקמו ארבע ועדות: להגדרות, לדיווחים, לתרבות ולמניעה. כנס הסיום של COST התקיים במרץ 2017 במלטה. וייל פרסמה מאמרים רבים בנושא רצח נשים וקראה להכיר בתופעה כעובדה סוציולוגית, תוך זיהוי האתגר החברתי בלמידתו. רצח נשים הוא תחום קשה למחקר בקרב מהגרים ובשימוש בשיטות מחקר איכותניות; הוא תקף גם לגבי בנות צעירות, במיוחד בארצות כמו הודו. סיכום פרויקט COST התפרסם כספר בשם "רצח נשים ברחבי אירופה: תאוריה, מחקר ומניעה", ונערך בידי וייל יחד עם קונסואלו קורדי ומרסיין נאודי, (אוניברסיטת בריסטול: Press Policy, 2018).
עשרת השבטים האבודים
וייל כתבה רבות על עשרת השבטים האבודים. בנוסף לכתיבתה על ביתא ישראל, בני ישראל והפאשטונים (פתאנים), כתבה גם על קבוצות מתייהדות ברחבי אפריקה, סין ומקומות נוספים. ב-1991 היא אצרה תערוכה בבית התפוצות בנושא עשרת השבטים האבודים בשם "מעבר לסמבטיון: מיתוס עשרת השבטים". היא חברה בדירקטוריון הבין-לאומי של (האגודה הבין-לאומית לחקר יהדות אפריקה), והציגה מאמר בכנס האחרון שלהם בניירובי, על יהודי אפריקה.
שיטות מחקר איכותניות
וייל מתמחה בשיטות איכותניות ועושה שימוש במגוון רחב של כלים מתודולוגיים כגון כלי מיפוי, יומנים וראיונות. בין המחקרים האיכותניים שערכה נכללים: תיעוד מעשי אלימות בבתי ספר במסגרת פרויקט ישראלי-פלסטיני משותף. היא כיהנה כיו"ר רשת המחקר לשיטות איכותניות של האגודה האירופית לסוציולוגיה, ולימדה על שיטות איכותניות בקורסי קיץ של האגודה האירופית לסוציולוגיה בפינלנד ב-2010.
ב-2010 וייל ערכה לפרופ' שמואל נח אייזנשטדט את הריאיון האחרון לפני מותו. בנוסף, כעורכת כתב העת European Sociologist, היא ראיינה את הפרופ' זיגמונט באומן. כמו כן, בשיתוף פעולה עם עמיתיה הובילה סדנה של הקרן האירופית למדע על הלגיטימיות של שיטות מחקר איכותניות. מ-2007 ועד 2011 הייתה חברה בחבר המנהלים של האגודה האירופית לסוציולוגיה, והיום היא חברת ועד של רשת המחקר בנושא מגדר ושיטות איכותניות של האגודה.
פיץ רוי
פיץ רוי (בספרדית: Fitz Roy), הידוע גם כסרו צ'לטן (Cerro Chaltén), הוא הר הממוקם ליד הכפר אל צ'לטן, בשדה הקרח הפטגוני הדרומי, על הגבול בין ארגנטינה וצ'ילה. ההעפלה הראשונה עליו הייתה על ידי שני אלפיניסטים צרפתיים, ליונל טריי וגואידו מניונה. ההר הוא בין ההרים המאתגרים ביותר מבחינה טכנית לטיפוס בעולם.
גילוי
פרנסיסקו מורנו ראה את ההר לראשונה ב-2 במרץ 1877. הוא קרא לו פיץ רוי, על שם רוברט פיצרוי, שהיה קפטן של ספינת המחקר הביגל ויחד איתה מיפה חלק גדול מקו החוף הפטגוני.
סרו פירושו בספרדית הר, וצ'לטן מגיע משפת טהואלצ'ה של ילידי המקום ופירושו "ההר המעשן".
טיפוס
להר יש תדמית של "ultimate" (דרגת קושי טיפוס), למרות גובהו הממוצע (אמנם הוא ההר הגבוה ביותר בפארק הלאומי לוס גלסיירס, אך הוא פחות מחצי מגובהם של הפסגות הגבוהות בהרי ההימלאיה), וזאת כיוון שחלק גדול מהטיפוס על ענק גרניט הזה כרוך בטיפוס טכני ארוך ומאוד מורכב. בנוסף מזג האוויר עליו הוא בלתי צפוי ומסוכן.
ההר מושך אליו צלמים רבים הודות לצורתו המיוחדת.
לאוקואון (מיתולוגיה)
לאוקואון (ביוונית: Λᾱοκόων) הוא דמות מיתולוגית של כהן העיר טרויה שנענש על ידי האלים ונחנק ביחד עם בניו על ידי נחש. דמות זו התפרסמה במיוחד החל מתקופת הרנסאנס בזכות גילוי פסל לאוקואון ברומא.
דמותו
על פי המיתולוגיה היוונית, במהלך מלחמת טרויה, לאחר שכשלו היוונים בכיבוש טרויה בדרכי מלחמה, הם פנו לדרכי עורמה. היוונים בנו סוס עץ חלול והחביאו בתוכו לוחמים. את הסוס הם הקדישו לאלה אתנה.
על פי גרסה אחת של הסיפור, לאוקואון הזהיר את בני עמו שיש להיזהר מהיוונים גם בשעה שהם נותנים מתנות. בני טרויה לא שעו לאזהרתו, ולאוקואון שלח חץ אל סוס העץ. האלה אתנה כעסה על לאוקואון על שפגע במתנתה, ושלחה שני נחשי ים ענקים לנקום בו. הנחשים התנפלו על הכהן ועל שני בניו וחנקו אותם.
ניגוני חב"ד
ניגוני חב"ד הם יצירות מוזיקליות הקשורות בחסידות חב"ד. ישנם לפחות כ־500 ניגונים הנחשבים כ'ניגוני חב"ד'. חלק מהניגונים, אלו שהולחנו על ידי אחד מאדמו"רי חב"ד או שהיו חביבים עליהם במיוחד, מכונים "ניגון מכוון" וזוכים לחשיבות גדולה יותר. מרבית הניגונים הולחנו על ידי חסידים, וניגוני חב"ד אחרים נלקחו ממקורות שמחוץ לחסידות.
לנגינה משמעות רבה בתנועת החסידות, ככלי ביטוי לנפש, ובלשונו של רבי יוסף יצחק שניאורסון "הלשון היא קולמוס הלב והניגון הוא קולמוס הנפש". הניגון בחסידות נועד לבטא רגשות כמו שמחה, געגועים ודביקות.
את הניגונים שרים בין השאר בעת ההתוועדויות בציבור ובעת התפילה באריכות, במטרה להביא להתעלות רוחנית.
סוגי ניגונים
ישנם שלשה סוגים כלליים של ניגוני חב"ד: ניגון מכוון - ניגון שנתחבר על ידי אחד מאדמו"רי חב"ד, הכוונות המסתתרות בו נחשבות נשגבות יותר מניגון חסידי רגיל. ניגון ממולא - ניגון שחיברו אותו חסידים גדולים או שהושר על ידם בעיתות קדושה (בעת התפילה או בלימוד וכדומה) ונקרא גם ניגון מיוחס, ניגון שוטה - שהתוכן הרוחני בו לא משמעותי במיוחד והוא נוצר ללא מחשבה מעמיקה.
ניגוני האדמו"רים
אחד הניגונים המקודשים ביותר בחסידות חב"ד הוא ניגון "ארבע בבות" (שמשמעותו ארבעת השערים או ארבעת החלקים) שחיבר מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מלאדי. ניגון זה, כשמו, מורכב מארבעה חלקים, המתארים את ארבעת העולמות בקבלה: אצילות, בריאה, יצירה, עשיה. רבי שניאור זלמן עצמו חיבר כמה ניגונים מתוכם ידוע שהיו עשרה ניגונים הקרויים "עשרת הניגונים המכוונים", אך מהם מזוהים כיום בבירור רק שישה ניגונים. לאדמו"ר השני בחסידות חב"ד (אדמו"ר האמצעי), הייתה מקהלה בשם "קאפעליע", שגם הלחינה ניגונים.
ישנם ניגונים מפורסמים ('הניגונים המכוונים') שחיברו אדמו"רי חב"ד, כאשר כנגד כל אדמו"ר ישנו ניגון שמזוהה עמו:
בהתכנסויות בעלות אופי רציני, נהוג בחסידות חב"ד לנהל "סדר ניגונים" שבמהלכו מושרים ברציפות ניגונים אלו, ניגון אחד כנגד כל אדמו"ר.
ניגוני חסידים
על חסידות חב"ד נמנו מלחינים רבים, בין הפורים והנודעים שבהם נמנו רֶבּ הלל מפאריץ', שלמה מצ'אשניק, משפחת חריטונוב (שלום, אהרן ובני משפחה נוספים), משפחת אלטהויז, הרב מאיר שלמה ינובסקי, הרב יהודה הבר, הרב מיכאל דבורקין, "שלמה דער געלער" ואחרים.
לגבי חסידים מסוימים ידוע על ניגון אחד בלחנם, כאשר בדרך כלל ניגון זה היה מלווה אותם בתפילתם. בין היתר קיימים "ניגון לרבי אהרן מסטרשלה", ניגון לר' משה וילנקר", "ניגון מפולטבה" שהלחין הרב מרדכי מפולטבה, "ניגון לרבי פסח ממלסטובקה", "ניגון לר' חוניע מרוזוב" ועוד.
ניגונים אחרים ידועים על שם בני הקהילה בה הושרו או הולחנו. הסיבה לכך היא לרוב חסידים יוצאי עיירה מסוימת, שאצרו בראשם ניגון מעירם אך לא זכרו את המלחין. בין הפוריים שבהם ידועים ניגוני ניקולייב, ניגוני נוול, ניגוני קלימוביץ' ועוד. כמו כן ידועים ניגונים בודדים המזוהים עם עיר, בהם "ניגון מדוקשיץ", "ניגון מדוברובנה" (מקור הניגון של ופרצת) ועוד.
ניגוני חסידים רבים מחולקים לקטגוריות הייחודיות לניגוני חב"ד, כגון: "ניגון לשבת ויום טוב", "ניגון התוועדות", "ניגון דבקות" או "ניגון התעוררות", "ניגון געגועים", "ניגון שמחה" ו"ניגון ריקוד". תחת כל אחת מכותרות אלו קיימים עשרות ניגונים. קיימים גם סגנונות מיוחדים, כגון ניגוני ה"וואלאך" שסגנונם קצבי מעט ודומה לניגונים שמקורם מרומניה וסרביה.
ניגונים שנקלטו ממקורות אחרים
אחד מיסודות תורת החסידות הוא "בירור הניצוצות", כלומר: לפי הקבלה בכל פרט בעולם ישנו פן קדוש, שיש צורך לגלותו. זו הסיבה, שלניגוני חב"ד חדרו מנגינות ממקורות שונים ואף זרים ליהדות. בולטים ביניהם שני ניגונים שלימד הרבי מנחם מנדל שניאורסון: מילות הפיוט 'האדרת והאמונה' במנגינת המארסייז - המנון צרפת, וניגון שאמיל המיוחס לאימאם שאמיל שהיה מנהיגם של המוסלמים בקווקז במאה ה־19. כמו כן, מפורסם בחב"ד "מארש נפוליאון" שעל פי המסורת שימש את צבא נפוליאון בעת כיבושיו. ניגונים אחדים מקורם בשירי עם מהשפות הסלאביות המזרחיות או שירי רועים מארצות אלו (אוקראינה, רוסיה ובלארוס), אשר נקלטו בחסידות חב"ד במשך הדורות, לעיתים בשינוי הטקסט ולעיתים ללא מילים. הניגון "ניע ז'וריצי" על פי המסורת הובא לחב"ד במילותיו המקוריות שהושרו על ידי אוקראינים, ומיוחסת להם משמעות פנימית בדרך משל.
בדומה לחצרות חסידיות אחרות, ישנם ניגונים שנקלטו מקהילות יהודיות אחרות. ניגונים כאלו הושרו בחצר הרבי או בקהילות של חסידי חב"ד על ידי חסידים נכבדים, ונכנסו ל"ספר הניגונים". היו "בעלי מנגנים" או חזנים חב"דיים שייבאו כמה ניגונים כאלו, כמו רבי ישראל מדוברובנה, יחיאל היילפרין או הרב מנחם צבי ריבקין. קיימים כמה ניגונים כאלו בעלי מקור יהודי-פולני או אחר. הניגון הירושלמי (המיוחסים לרבי מאיר שפירא מלובלין) "עוצו עצה" הושרו על ידי הרבי מלובביץ', וכן הניגון אני מאמין הפולני. "אימתי קאתי מר" ו"בך בטחו" עברו שינוי במנגינה לפני שנכנסו לספר הניגונים החב"די. הניגון "הושיעה את עמך" של אברהם טברסקי קיבל את תפוצתו הרחבה לאחר שהושר בחסידות חב"ד. שני ניגוני חב"ד ידועים מיוחסים לרבי אריה לייב משפולי, "הופ קוזאק" ו"קול ביער". ישנם גם כמה ניגונים שהושרו בחב"ד אך לא נרשמו בספר הניגונים כיוון שהושרו בחצר למשך תקופה קצרה בלבד, דוגמת הבה נגילה שהושר בעבר במספר חצרות.
בחצר הרבי מלובביץ' האחרון, התקבלו כמה ניגונים בעלי מקור יהודי ספרדי ונכנסו לרפרטואר של ניגוני חב"ד. בהם "עזרני א-ל חי" המרוקאי, ניגון פרסי וכמה ניגונים מגאורגיה (בהם "הנה מה טוב") ובוכרה (בהם "אתם שלום").
חברת ניח"ח
על מנת לשמר את ניגוני חב"ד, בשנת תש"ד ביקש האדמו"ר הריי"צ, מהרב שמואל זלמנוב שהיה אחד מחסידי חב"ד בוורשה לדאוג לשמר בתווי נגינה את ניגוני חב"ד (שחלקם הועברו במסורת בעל פה). הרב זלמנוב שהכיר נוסחאות שונות של ניגוני חב"ד (שעברו עיבודים שונים) בירר את הנוסח המקורי ובעזרת מוזיקאים בהם יעקב מזור ואחרים, כתב את התווים. לאחר מכן פורסמו בספר הניגונים.
במקביל לספר הניגונים, הקים הרב זלמנוב מקהלה של חסידי חב"ד במטרה להקליט את הניגונים. הם הפיקו 16 קלטות המכילות כ־140 ניגונים. כיום הקלטות והחומרים שהפיקה ניח"ח מצויים בבעלות ארגון המדיה החב"די jem. קלטות אלו נחשבות לפורצות דרך בתחום הניגונים החסידיים בכלל, וכתוצאה מהן מקהלות של חצרות חסידיות אחרות החלו גם הן להקליט את ניגוניהן בשנים הבאות. דבר שלא היה לפני כן.
המקהלה הייתה עורכת במקביל מופעי שירה שכונו "ערבי חב"ד". המנצח היה יוסף יהודה מרטון וכסולנים השתתפו בה "בעלי-מנגנים" נחשבים מחסידות חב"ד.
אחרים
מלבד ניח"ח, היו חסידים שהקליטו ניגונים בליווי אינסטרומנטלי והוציאו תקליטורים של ניגוני חב"ד. הידוע בהם הוא שמואל בצלאל אלטהויז שהוציא בשלב מוקדם 3 תקליטורים ידועים בשם "ניגוני ליובאוויטש", כן החזן משה טלישבסקי הוציא 3 תקליטורים, זלמן לווין שהוציא תקליט מניגוני העיר נוול, שמשון חריטונוב שהוציא תקליט מניגוני אביו שלום חריטונוב, אלי ליפסקר ואחרים.
בשנת תשמ"ד יצא לאור "ניגונים חסידיים - חב"ד", רישום תווים של 53 ניגוני חב"ד שלא מופיעים בספר הניגונים.
דוד הורביץ חסיד חב"ד מקראון הייטס, יצר אוסף סולו עצמי של כ-500 ניגונים עם מקורות, הסברים ודיוקים פרטניים, בהם ניגונים שלא הופיעו בספר הניגונים. האוסף מכונה "מסורת הניגונים". הורביץ השתתף בהקלטות אנתולוגיות שונות בנושא ניגוני חב"ד ונעזרו בו מוזיקולוגים דוגמת יעקב מזור ואחרים.
המוזיקאי החב"די מרדכי ברוצקי הוציא אלבום ייעודי לניגוני רבי הלל מפאריץ' בליווי הסברים, ועוד.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו לצאת סדרות תקליטורים רבים בביצועים של אמנים שונים ובמגוון סגנונות. ביניהם הצליחו הסדרות של אבי פיאמנטה, אברהם פריד, חנן בר-סלע, חב"ד קלאסיק, מנחם מנדל עמאר, הברירה החסידית, ישראל אדלסון, זלמן גולדשטיין (עם ירון גרשובסקי), טוביה בולטון, יאיר כלב, מקהלת "הקאפליע", מקהלות ילדים ועוד.
היכל הנגינה
בשנות ה-10 של המאה ה-21 הוציא מכון היכל מנחם פרויקט אוסף של 350 ניגונים בתקליטור, בשם "היכל הנגינה" בקריינותו של מענדל ליפסקר (שאף שר סולו חלק מהניגונים) שליקטו בתוכו הרבה הקלטות של ניגונים שבמשך השנים חסידים טובי זמר (מכונים "בעלי מנגנים") הוקלטו בשירת סולו, ללא ליווי אינסטרומנטלי, בין החסידים נמנים יואל כהן, פרץ מוצ'קין, זלמן ברונשטיין ומיכאל דבורקין. כל ניגון מלווה הסבר מילולי ביידיש ובדרך כלל כל רצועה כוללת למעלה מביצוע אחד וכאשר יש גרסאות שונות לניגון - מובאים כל הגרסאות השונות שהיה תחת ידי מחבר הפרויקט. בפרויקט מופיע בכל ניגון גם ההקלטות של ניח"ח. לצד זאת הוציא המכון גם ספר בשם זהה המאגד את 350 הניגונים.
ניגוני חב"ד ידועים
ניגוני חב"ד רבים מושרים גם מחוץ לחוגי חב"ד, כמו ארבע בבות, אלי אתה, צמאה לך נפשי ועוד. אחת הסיבות לקליטת הניגונים מחוץ לחסידות היא בכך שחב"ד מפיצה את ניגוניה בקלטות, והייתה מהחלוצות בעניין. כמו כן אברהם פריד, זמר חרדי פופולרי וחסיד חב"ד בעצמו הוציא מספר תקליטים של ניגוני חב"ד, דבר שגרם לפרסום הניגונים בציבור הדתי והחרדי. תקליטורים נוספים לניגוני חב"ד יצאו בשלבים מוקדמים, בהם מונה רוזנבלום בתקליט "נעימות חב"ד" ועוד.
הניגון "ופרצת" הופיע באלבום קפה אצל ברטה כשיר עממי. ניגון לחסידי הצמח צדק התפרסם ב-2011 כניגון שמחה מהיר, אף על פי שבחב"ד נהוג לנגן אותו בקצב איטי מאוד. ניגונים ישנים היו מושרים בראשית המדינה גם על ידי חוגים חילוניים, כגון השיר "שכב בני" בלחנו של שלום חריטונוב ועוד.
סדרת אלבומים של ניגוני חב"ד בשם "צמאה" החלה לצאת משנת 2015, ביוזמת ארגון "תורת חב"ד לבני הישיבות" ובהפקת המוזיקאי נאור כרמי. בביצוע הניגונים השתתפו זמרים ואמנים ידועים, דתיים וחילונים, ביניהם רמי קלינשטיין, אהוד בנאי, אביתר בנאי, אברהם פריד, ברי סחרוף ודוד ד'אור. עד כה (2022) יצאו לאור 6 אלבומים: האלבום צמאה של ניגוני הרבי מנחם מנדל שניאורסון (2015), אלבום צמאה 2 של ניגוני בעל התניא (2015), אלבום צמאה 3 הכולל ניגוני חב"ד על ספר התהילים (2016), אלבום צמאה 4 הכולל ניגוני חב"ד שהולחנו למילים מן התפילה, אלבום צמאה 5 לניגוני נשמה ואלבום צמאה 6 המשך ניגוני נשמחה. שלושת האלבומים הראשונים הגיעו למעמד של אלבום פלטינה.
לחיים טיש הוציאו 2 אלבומים של ניגוני חב"ד, וכך גם הלב והמעיין.
בטחה
בִּטְחָה הוא מושב בצפון הנגב, ליד אופקים, במועצה אזורית מרחבים. המושב הוקם בשנת 1950 כמעברה בשם "הק"מ ה-107", בשל המרחק מירושלים. המושב הוקם על הריסות המעברה על ידי עולים מתימן.
התושבים הגיעו למושב ממחוז שרעב בתימן. משם הגיעו למחנה עין שמר. שם היישוב נלקח מנבואת ישעיהו והוא הוצע על ידי זאב וילנאי. אחד ממייסדי המושב היה יחיאל אפרים יצחק ששימש מזכיר פנים ומזכיר חוץ. במבט אווירי צורת המושב גביע.
נפת באר שבע
נפת באר שבע היא הנפה הגדולה ביותר במדינת ישראל. היא שייכת למחוז הדרום. נפת באר שבע נחלקת לשני אזורים:
נתונים סטטיסטיים
שטח נפת באר שבע הוא כ-60% משטח מדינת ישראל (12,918 קמ"ר).
מתוך אוכלוסיית הנפה ב-2011 394,300 יהודים ו-204,700 מוסלמים.
מוריצגאט
מוריצגאט (בהונגרית: Móricgát) הוא כפר בנפת קישקונמישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם במוריצגאט אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 705 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 363 תושבים.
על פי עדויות ארכאולוגיות, האזור היה מיושב גם בתקופת הברונזה. אך הכפר מוריצגאט עצמו נפרד מהכפר Jászszentlászló והוקם ככפר נפרד רק בשנת 1993.
תקרית הטיסה בגשר מצודת לונדון
תקרית הטיסה בגשר מצודת לונדון התרחשה ב-5 באפריל 1968. טייס חיל האוויר המלכותי, שמחה על מדיניות ממשלת בריטניה כלפי החיל, החליט לערוך מפגן אווירי בשמי לונדון במטוסו הצבאי ללא קבלת רשות. בשיא המפגן הוא טס דרך החלל שבין שני מגדלי גשר מצודת לונדון. הטייס שוחרר לאחר מכן משירותו בחיל האוויר המלכותי.
רקע
אחד מאלו שהביעו מורת רוח כלפי יחסה של הממשלה לחיל האוויר המלכותי היה הטייס סגן אלן פולוק (Alan Pollock), בן 32 ואב לארבעה ילדים, ששירת בטייסת מס' 1 של החיל. פולוק, ששירת כטייס מאז 1956 והיה בעל ניסיון בטיסה אווירובטית, החליט לערוך על דעת עצמו מפגן אווירי בשמי לונדון לרגל היובל להקמת החיל.
התקרית
ב-5 באפריל 1968 המריא הגף של פולוק משדה תעופה בקרבת פורטסמות' אל בסיסו במחוז נורפוק שבמזרח אנגליה, בנתיב שתוכנן לעבור על פני מטרופולין לונדון. הגף טס במטוסי קרב הפצצה סילוניים מדגם הוקר האנטר.
מיד לאחר ההמראה נפרד פולוק מהגף ועבר לטיסה בגובה נמוך. בהגיעו למרכז לונדון הקיף תחילה שלוש פעמים את בית הפרלמנט, כהפגנה נגד הממשלה בראשות הרולד וילסון. לאחר מכן חלף כמעט בגובה פני המים ליד אנדרטת חיל האוויר המלכותי שעל גדת נהר התמזה. הוא המשיך בטיסה מזרחה לאורך ערוץ הנהר עד שהתקרב אל גשר מצודת לונדון. אז הטיס את מטוסו דרך החלל שבין שני מגדלי הגשר. רוחב החלל היה מעט יותר מ-60 מטרים, והוא היה תחום גם אנכית על ידי הגשר עצמו - שעליו נמצאו כלי רכב והולכי רגל - ועל ידי הגשר להולכי רגל שמעליו, שביניהם הפרידו 43 מטרים בלבד. פולוק העיד אחר כך שעשה זאת ללא תכנון מראש ולאחר החלטה שקיבל בתוך מספר שניות בלבד. זו לא הייתה הפעם הראשונה שמטוס טס תחת הגשר, אבל הייתה זו הפעם הראשונה בה עשה זאת מטוס סילון.
פולוק הבין שהמפגן שערך יביא את הקץ על שירותו כטייס, ועל כן בדרכו לבסיסו ערך גם יעפים בגובה נמוך מעל שלושה שדות תעופה אחרים של החיל, כשמטוסו הפוך. זמן קצר לאחר שנחת בבסיסו הוא הוכנס למעצר.
לאחר התקרית
ועדת חקירה של חיל האוויר המלכותי הוקמה לבחינת התקרית. פיקוד החיל העדיף שלא להעמיד את פולוק למשפט צבאי על מעשיו, וזאת על מנת שלא לתת לו שם במה להעלאת טענותיו נגד ממשלת בריטניה ושלא לאפשר לו למשוך תשומת לב ציבורית. במקום זאת נוצלה העובדה שפולוק אושפז פעמיים בבית חולים בשל דלקת ריאות כדי לקבוע שהוא איננו כשיר לשרת בחיל האוויר. פולוק שוחרר משירותו בחיל האוויר בסוף חודש מאי 1968.
אלן פולוק פיתח בהמשך חייו קריירה מצליחה כיצואן.
שיקגו בלאקהוקס
שיקגו בלאקהוקס (באנגלית: Chicago Blackhawks) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית משיקגו, אילינוי, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המרכזי שבחטיבה המערבית. מכונה בקיצור "ההוקס" (The Hawks).
הקבוצה נוסדה ב-1926, והיא אחת מהקבוצות המכונות שש המקוריות (The Original Six), שש הקבוצות הקבועות שהרכיבו את הליגה בין 1942 ו-1967 והיוו את הבסיס ל-NHL המודרנית.
הבלאקהוקס זכו ב-6 גביעי סטנלי, האחרון שבהם ב-2015.
1926 - 1942: שנים ראשונות והצלחות ראשונות
שיקגו בלאקהוקס נוסדה ב-1926 והצטרפה ל-NHL כקבוצת התרחבות בעונת 1926/27 יחד עם דטרויט קוגרס (כיום דטרויט רד וינגס) וניו יורק ריינג'רס. הקבוצה נקראה על שם יחידת חיל הרגלים בה שירת מייסד הקבוצה, פרדריק מקלפלין, במלחמת העולם הראשונה - "יחידת הנץ השחור", על שם הצ'יף "נץ שחור" משבט הסאוק, ראש שבט אינדיאני שלחם לצד הבריטים במלחמת 1812 והיה דמות ידועה בהיסטוריה של אילינוי. ואכן, שם הקבוצה השתרש כ"בלאק הוקס", בשתי מילים, כולל על ידי אנשי הקבוצה עצמם, למרות שכפי שהתברר מאוחר יותר היא נרשמה ל-NHL תחת השם "בלאקהוקס" במילה אחת.
כמו קבוצות ההתרחבות האחרות, התבססו הבלאק הוקס בתחילת דרכם על שחקנים משתי ליגות מתחרות ל-NHL שנסגרו באותה עונה. מקלפלין שאף לקדם שחקנים אמריקאים, שהיו אז נדירים למדי בליגה שהייתה כמעט כולה נחלת שחקנים קנדים, ואכן בזמנים מסוימים הבלאק הוקס הציגו סגלים שנשלטו על ידי שחקנים אמריקאים.
משחק הבכורה של ההוקס ב-NHL היה ב-17 בנובמבר 1926 מול טורונטו סנט-פטריקס (כיום טורונטו מייפל ליפס) והסתיים בניצחון 4:1, אולם העונה כולה הסתיימה בלא הצלחה מיוחדת וכך שתי העונות שאחריה.
רק ב-1930/31 הצליחו הבלאק הוקס לעלות לצמרת הליגה ולעלות לסדרת גמר גביע סטנלי, שם נוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. ב-1933/34, אחרי ניצחון על הקנדיאנס בסיבוב הראשון בפלייאוף ועל מונטריאול מארונס בשני, ניצחו הבלאק הוקס את דטרויט רד וינגס בסדרת הגמר וזכו בפעם הראשונה בגביע סטנלי. כוכב הקבוצה באותן שנים היה הקפטן שלה, השוער צ'רלי גרדינר.
ב-1937/38 עלו הבלאק הוקס לפלייאוף בקושי רב, עם 14 ניצחונות ו-25 הפסדים בעונה הרגילה. בפלייאוף הפתיעו הבלאק הוקס את ניו יורק אמריקנס, ובסדרת הגמר ניצחו את טורונטו מייפל ליפס וזכו בפעם השנייה בגביע סטנלי. עד היום הבלאק הוקס של 1938 היא הקבוצה שזכתה בגביע סטנלי עם המאזן הגרוע ביותר בעונה הרגילה.
1942 - 1967: עידן "שש המקוריות"
ב-1944/45 חזרו הבלאק הוקס לגמר גביע סטנלי, ושוב נוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. במהלך אותה עונה מת המייסד והבעלים, פרדריק מקלפלין, ומעזבונו קנה את הקבוצה ביל טובין, שהיה נשיא הקבוצה וגם מאמנה בשתי עונות בשנות ה-30. אולם טובין היה למעשה כיסוי לבעלות בפועל של ג'יימס נוריס, הבעלים של דטרויט רד וינגס. נוריס היה הבעלים של "שיקגו סטיידיום", המגרש הביתי של ההוקס, מאז 1936.
Question...?
בביקורות על האלבום Midnights בחרו כמה מהכותבים ב-"" כרצועה הטובה ביותר בו, תוך ציון לטובה בנושא הלירי שלו ובהפקתו. הוא הגיע למקום השביעי בבילבורד הוט 100 ולמקום ה-11 בבילבורד גלובל 200. כמו כן, הוא נכנס לעשרת השירים הפותחים במצעדי הפזמונים בקנדה, הפיליפינים וסינגפור.
שיקגו בלאקהוקס
1942 - 1967: עידן "שש המקוריות"
הבעלות הצולבת של נוריס גרמה בעיות קשות לבלאק הוקס, כאשר מרבית עסקאות השחקנים בין שני המועדונים היו למעשה עסקאות לחיזוקם של הרד וינגס על חשבון ההוקס. הקבוצה נחלשה מאוד, ובין 1945 ו-1958 הגיעה לפלייאוף רק פעמיים. בתווך מת ג'יימס נוריס ב-1952, ובמקומו נכנסו לבעלות בנו, ג'יימס נוריס הבן, וארתור וירץ שהיה גם הוא מעורב ברד וינגס. עם זאת, מדיניותם של וירץ ונוריס הבן כלפי הקבוצה הייתה שונה משל נוריס האב, והם שמו להם למטרה לשקם את הקבוצה.
Question...?
רקע
ב-28 באוגוסט 2022, בעת נאום זכייתה בפרס קליפ השנה עבור All Too Well: The Short Film בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, הכריזה סוויפט על תאריך יציאת אלבום האולפן העשירי שלה, 21 באוקטובר. בחצות חשפה ברשתות החברתיות את שמו של האלבום, Midnights, ואת עטיפתו. עם זאת, רשימת הרצועות של האלבום לא פורסמה באותו הזמן. בסרטון שפורסם באינסטגרם ב-16 בספטמבר בשם "The making of Midnights" אושר כי אנטונוף, שעבד עם סוויפט החל מהוצאת האלבום 1989 ב-2014, ישתתף בהפקת האלבום הנוכחי. החל מ-21 בספטמבר החלה לחשוף את שמות רצועותיו בסדר אקראי דרך סדרת סרטוני טיקטוק בשם "Midnights Mayhem with Me", שאורכה עמד על שלושה-עשר פרקים. בכל פרק סוויפט מגלגלת רולטת לוטו המכיל כדורים הממוספרים מאחת עד שלוש עשרה. כשכדור יוצא, היא מכריזה את שם השיר בהתאם למיקומו ברשימת הרצועות של Midnights. בפרק השלישי, שפורסם כמה ימים לאחר מכן, הכריזה סוויפט על כותרת השיר, "".
שיקגו בלאקהוקס
1942 - 1967: עידן "שש המקוריות"
עבודתם נשאה פרי במחצית השנייה של שנות ה-50, כאשר בזה אחר זה הגיעו אל הקבוצה שחקנים צעירים שהיוו את שלד הכוכבים שלה בשנות ה-60. בעונת 1955/56 הגיע המגן פייר פילוט, ולאחריו הגיעו שני כוכבי ההתקפה הנחשבים לשניים מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים - בובי האל שהגיע בעונת 1957/58 וסטן מיקיטה שהגיע עונה אחת אחריו. הם הצטרפו לכוכבים וותיקים שהגיעו מקבוצות אחרות בליגה, השוער גלן הול והחלוץ טד לינדסי.
Question...?
רקע
ב-25 באוקטובר הפך "" לזמין להורדה דיגיטלית באתר האינטרנט הרשמי של סוויפט. הגרסה האינסטרומנטלית פורסמה יומיים לאחר מכן. ב-20 במאי 2023, במהלך הופעתה בפוקסברוג שבמסצ'וסטס כחלק מ-"The Eras Tour", ביצעה גרסה אקוסטית ל-"" כ"שיר הפתעה".
שיקגו בלאקהוקס
1942 - 1967: עידן "שש המקוריות"
עם הסגל המשודרג הפכו ההוקס לכוח בליגה. אחרי שני כישלונות בפלייאוף מול מונטריאול קנדיאנס ב-1959 ו-1960 הגיעה עונת 1960/61. ההוקס הדיחו בחצי גמר הפלייאוף את הקנדיאנס וניצחו בסדרת הגמר את דטרויט רד וינגס, כדי לזכות בגביע סטנלי לאחר הפסקה של 23 שנה. זו הייתה הפעם היחידה בעידן "שש המקוריות" שבגביע סטנלי זכתה קבוצה אחרת מאשר מונטריאול, טורונטו, או דטרויט.
עוד פעמיים הגיעה הקבוצה באותו עשור לסדרת הגמר, ובשתי הפעמים נוצחה. ב-1961/62 לא הצליחה להגן על תוארה מול טורונטו, וב-1964/65 - בסיוע רכש מוצלח נוסף, החלוץ פיל אספוזיטו שהובא מקבוצה מליגה משנית - עלתה שוב לגמר, ונוצחה על ידי מונטריאול. ב-1966/67, העונה האחרונה של עידן "שש המקוריות", סיימו ההוקס עם המאזן הטוב בליגה בעונה הרגילה, אך נוצחו על ידי טורונטו בחצי גמר הפלייאוף.
Question...?
הפקה והקלטה
סוויפט כתבה והפיקה את "" עם אנטונוף, שתכנת והקליט אותה באולפן ראו קאסטמר שבברוקלין ובאולפני אלקטריק ליידי שבניו יורק. ברצועה ניגן בסינתיסייזר מסוג ג'ונו 6 ובמלוטרון ושר כזמר ליווי. כמו כן, השתתפו בהפקת השיר שלושה נגני תופים: דומיניק ריוויניוס, שמנגינתו הוקלטה על ידי קן לואיס באולפן ניאון וייב בגרמניה; אוון סמית', שהקליט את לחנו בפלז'ר היל רקורדינג במיין ושון האצ'ינסון שעבד באולפנו האישי, האצ'ינסון סאונד בברוקלין. סרבן גניאה היה המיקסר של הרצועה ואת המאסטרינג ביצע רנדי מריל.
שיקגו בלאקהוקס
1967 - 2009: בצורת ארוכה ותחילת שינוי
תקופת סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הייתה תקופה של סוף עידן ושינויים תכופים בקבוצה, שנאלצה להסתגל במהירות למציאות משתנה. בשל התרחבות הליגה וקיומו של דראפט התרחבות, נאלצו ההוקס לוותר על השוער המצטיין גלן הול שעבר לקבוצה החדשה סנט לואיס בלוז. עוד באותה עונה עשו ההוקס עסקה עם בוסטון ברואינס, במסגרתה עברו לברואינס החלוצים פיל אספוזיטו, קן הודג' ופרד סטנספילד. העסקה התבררה כטעות גדולה, כאשר שלושתם הצטיינו בבוסטון במשך שנים ארוכות, העלו אותה לצמרת לאורך כל אותו עשור, וזכו במדיה בשני גביעי סטנלי, בעוד ההוקס דשדשו. באותה עונה החמיצו ההוקס את הפלייאוף, בפעם האחרונה עד עונת 1997/98. עונה לאחר מכן עזב את הקבוצה גם פייר פילוט, שעבר לטורונטו.
Question...?
הפקה והקלטה
אורכו של "" עומד על שלוש דקות ושלושים שניות. זהו שיר סינת'-פופ בעל מקצבי תופים דומיננטיים. תחילתו מכילה סימפול לסינגל של סוויפט מ-2016, "Out of the Woods", שנכלל באלבום 1989. בשלב מסוים נעשה שימוש בצלילים המדמים עידוד של קהל ומחיאות כפיים. אנוטונוף סיפר שהוא יצר אותם בעזרת אחותו רייצ'ל, אחיה של סוויפט אוסטין ודילן או'בריאן. כמה מבקרי מוזיקה תוו קווי דמיון בין הפקתו של "" לזו של "Blank Space". בקי קמינסקי ממגזין הבילבורד טענה כי המוטיבים ב-"" מזכירים מעט את הקונספט של האלבום Reputation מ-2017.
שיקגו בלאקהוקס
1967 - 2009: בצורת ארוכה ותחילת שינוי
הישועה באה ממקום לא צפוי. עם התרחבות ה-NHL לקראת עונת 1967/68 פוצלה הליגה לראשונה לשני בתים - בית מזרחי, שהכיל את שש הקבוצות הוותיקות של הליגה, ובית מערבי שהכיל את הקבוצות החדשות. מטבע הדברים הבית המערבי היה חלש בהרבה מהבית המזרחי בשנים הראשונות, והעלייה ממנו לפלייאוף הייתה קלה הרבה יותר. בעונת 1970/71 שינתה ה-NHL את הרכב הבתים, כאשר בעקבות התרחבות נוספת צורפו שתי הקבוצות החדשות בליגה, ונקובר קנאקס ובאפלו סייברס, לבית המזרחי, בעוד הבלאק הוקס עברו למערב. החיים בבית המערבי, החלש יותר, היו קלים בהרבה. ההוקס זכו בקלות במאזן הטוב ביותר במערב ועברו דרך הפלייאוף עד לגמר גביע סטנלי, כאשר בהרכבם ממשיכים לככב סטן מיקיטה ובובי האל, כשלצידם דניס האל (אחיו הצעיר של בובי) והשוער הצעיר טוני אספוזיטו (אחיו הצעיר של פיל). בהגנה כיכב הוותיק פט סטייפלטון ולצידו ביל ווייט שהגיע מלוס אנג'לס קינגס. בסדרת הגמר נוצחו ההוקס שוב על ידי מונטריאול קנדיאנס.
בקיץ 1972 ספגה הקבוצה מכה קשה. ליגת ה-WHA, ליגה שקמה על מנת להתחרות ב-NHL, הצליחה לפתות את כוכב הקבוצה בובי האל, שעזב ברעש גדול עבור חוזה ענק בויניפג ג'טס. גם בלי האל שלטו ההוקס בבית המערבי והגיעו לגמר גביע סטנלי בעונת 1972/73, ושוב נוצחו על ידי מונטריאול. בתום אותה עונה עזב גם פט סטייפלטון ל-WHA.