cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטרק הגדול
הדורסלאנד טרק
הצלחת המסע של המשלחת הראשונה של הדורסלאנד טרק, אשר הסתיימה בהקמת היישוב ריאטפונטיין, העלתה על נס את היוזמה להמשיך את הטרק הגדול בחיפוש אחר ארץ פורייה להתיישב בה. עקב כך, בשנים הבאות מאות רבות של מהגרים תושבי הרפובליקות האפריקאנריות אשר היו מלאי זיכרונות מימי הטרק הגדול החליטו לחדש את הנדידה. הם צעדו בדרך מדברית קשה לאורך חודשים ארוכים, כאשר בדרך רבים מהם מקפחים את חייהם, עד שחברו לבסוף אל ראשוני המתיישבים בריאטפונטיין. בשלב מסוים הם גם ניסו ליישב את דלתת האוקבנגו הסמוכה מצפון, אשר הייתה נראית להם כפורייה במיוחד ולכן גם מתאימה להתיישבות. בדומה לטרק הגדול עצמו, גם הדורסלאנד טרק לא היה חף מאתגרים. קשיי המדבר, המלריה וזבוב הצה צה הכו בלא רחם בחברי המסע. לבסוף, הגיעו רוב המתיישבים אל דרום אנגולה של ימינו, אשר הייתה מצויה אז תחת שלטון פורטוגזי. שם, במרחק של כ-2,000 קילומטר ממוצאם בטרנסוואל ולאחר שקיבלו היתר מהרשויות הפורטוגזיות, הם קבעו את מושבם. הם ייסדו במקום את היישוב הומפאטה (Humpata), אשר שכן במרחק של כמאה קילומטר מחוף האוקיינוס האטלנטי.
עקב חילוקי דעות בקרב תושבי הומפאטה אשר פרצו בשנת 1885, התפצל היישוב וקבוצה מתוכו עזבה את המקום והחלה לנדוד דרומה, אל חבל קוננה שבשטחי נמיביה של ימינו. לאחר כמה שבועות של נדודים הם התיישבו במקומם והקימו את היישוב חרוטפונטיין (Grootfontein). ב-20 באוקטובר 1885 הם הכריזו על הקמתה של רפובליקת אופינגטוניה (Republiek van Upingtonia) אשר בירתה היא חרוטפונטיין. אף על פי שהמתיישבים במקום, אשר באותה התקופה מנו כ-500 תושבים בלבד, שאפו לראות את עצמם בתור מדינה, בפועל היא מילאה מעט מאוד מאפיינים ממשיים של מדינה ריבונית. בשנת 1886, נהרג וילם יורדן, ממנהיגי המתיישבים, בעת תגרה עם בני אחד משבט ההררו. עקב כך התמוטטה הרפובליקה, ובשנת 1887 היא סופחה על ידי הקיסרות הגרמנית לתוך דרום-מערב אפריקה הגרמנית. עם קיצה של ההתיישבות בחרוטפונטיין, חזר היישוב הומפאטה שבדרום אנגולה להוות את מרכז ההתיישבות של הדורסלאנד טרק; ובמיוחד לאחר שבמהלך אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא זכה למתיישבים חדשים נוספים מהטרנסוואל. זרם ההגירה התעצם עם הכיבוש הבריטי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית בשנת 1902. אז, עם סופה של העצמאות האפריקאנרית בדרום אפריקה, חיפשו אפריקאנרים רבים תקווה לעצמאות מדינית בהתיישבות בהומפאטה, כאשר הם רואים עצמם כיורשי החלוצים הראשונים של הטרק הגדול, בעצם עזיבתם את מקום מגוריהם בנחלה בריטית אל פנים היבשת בחפשם אחר חירות. בשיאו של היישוב התגוררו בהומפאטה כ-2,000 תושבים אפריקאנרים, אשר המשיכו להוות מובלעת לבנה בדרום אנגולה עד שנת 1920, אז המקום ננטש עקב סכסוכים עם השלטונות והתושבים המקומיים.
חגיגות מאה השנה
לאחר קיצן של הרפובליקות האפריקאנריות בתום מלחמת הבורים בשנת 1902, מצאו עצמם האפריקאנרים שוב מחוסרי שלטון עצמאי ושוב תחת שלטון בריטי. את העשורים הבאים העבירו אפריקאנרים רבים בהימנעות מהשתתפות בחיים הציבוריים בדרום אפריקה החדשה, וכן בתחושת אכזבה ממה שהם תפסו ככישלונה של התנועה הלאומית האפריקאנרית. עם זאת, מצב זה לא האריך זמן רב, והגורם העיקרי אשר ניסה לשנות אותו היה המפלגה הלאומית – מפלגה אפריקאנרית לאומית שמרנית, אשר האמינה כי ביכולתם של האפריקאנרים לזכות בשלטון על דרום אפריקה כולה. המפלגה הוקמה ביולי 1915 ועד מהרה הפכה לכוח הפוליטי המייצג העיקרי של העם האפריקאנרי.
אירוע אשר שיחק תפקיד מרכזי בשיבתם של האפריקאנרים למרכז הפוליטיקה הדרום אפריקאית היה חגיגות מאה השנה לטרק הגדול (באפריקאנס: Nasionale gedenkteken vir die Voortrekker-eeufees). היה זה מפגן כוח רחב היקף שארגנה המפלגה הלאומית, במטרה לציין את ראשית הטרק הגדול וכן על מנת לתת רוח גבית למה שראשי המפלגה תיארו כעיצומה של ההתחדשות הלאומיות האפריקאנרית באיחוד דרום אפריקה. ההכנות לחגיגות נפרסו על פני חודשים רבים, ולבסוף יצאו לפועל החל מ-8 באוגוסט 1938. בחודשים הבאים השתתפו כמאה אלף אפריקאנרים בשחזור הטרק הגדול, כאשר ברחבי הארץ כולה הם החלו לנוע בשיירות של עגלות רתומות לסוסים ושוורים אל עבר פרטוריה. כשהגיעו לפרטוריה, נערכה עצרת מרכזית בגבעה הצופה אל העיר בהשתתפות כ-250 אלף איש, אשר היוו את הכינוס ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דרום אפריקה עד לאותו הזמן. בעצרת הונחה אבן הפינה לאנדרטה ופנתאון עצום ממדים לזכר הטרק הגדול – אנדרטת החלוצים (Voortrekkermonument). האנדרטה, המזכירה במיוחד את אנדרטת קרב האומות בלייפציג, מהווה עד ימינו את אתר ההנצחה המרכזי לטרק הגדול, אשר לצד אנדרטה הוא כולל גם מוזיאון. במסגרת חגיגות מאה השנה, בעצרת למרגלות הגבעה נערכו טקסים רבים להנצחת תולדות העם האפריקאנרי, אשר חלק מהמקורות טוענים שאופיים של האירועים בחגיגות שאבו השראה מטקסי המפלגה הנאצית בגרמניה אשר עלתה שם לשלטון שנים ספורות קודם לכן. האירוע הייחודי ויוצא הדופן התקבע בזיכרון האפריקאנרי הקולקטיבי כזה שבישר את התעוררותו הלאומית של העם, באופן אשר הביא לבסוף לעלייתה לשלטון של המפלגה הלאומית בשנת 1948, ולתחילת האפרטהייד בדרום אפריקה. עם עלייתם לשלטון של האפריקאנרים, הם התגאו לראשונה בשליטה על מה שהם ראו כארצם הגדולה, אשר כללה לצד אוכלוסייה שחורה רבה גם אוכלוסייה גדולה של דוברי אנגלית ממוצא בריטי. דוברי האנגלית, אשר לפחות בתחילה נמנעו בדרך כלל מהצבעה למפלגה הלאומית, מצאו את עצמם מאבדים את השלטון לעם אותו ניצחו כמה עשורים בודדים קודם לכן במלחמת הבורים.
יעקב מאיר (אלזס)
רבי יעקב מאיר (מכונה גם: יעקל או יוקל, ובכינוי משפחתו - על שם מקום מוצאה - מוציג או מוציק, או - על שם עיר הולדתו - רפשוויר; בסביבות ה'תצ"ט, 1739 – ה' בסיוון ה'תק"ץ, 28 במאי 1830), רבה הראשי של שטרסבורג ושל הריין התחתון, חבר הסנהדרין של פריז ומראשי הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת. מחבר שו"ת "אמת ליעקב".
ביוגרפיה
רבי יעקב מאיר נולד בשנת 1739 בריבווילה (רופשוויהר בפי היהודים) שבחבל הריין התחתון, ליצחק זקיל (מוציג; נפטר בשנת ה'תקמ"ח) בנו של מאיר בן וולף ראש הקהילה במוציג, ולגלכה בתו של רבי שמואל זנוויל וייל רבה הראשי של אלזס (1711–1753). אמו נפטרה בילדותו, ואביו נשא את אחותה חנה בשנת ה'תק"ח (1748), שממנה נולד לו בן נוסף. רבי יעקב למד בקרלסרוהה ובפרנקפורט, היה תלמידם של רבי דוד טבלי שייאר (לימים רבה של מיינץ) ושל רבי שלמה זלמן מברלין.
בי' באלול ה'תקי"ח (1758) נשא את פייל לבית דרייפוס, והתגורר ככל הנראה בנידר-הגנטל, עיר חותנו. בשנים אלה עמד בקשרים תורניים עם רבי יוסף שטיינהארט, שהיה אז רב בנידרנהיים ומדינת ריין תחתון.
בשנת ה'תקכ"ב (1762) מונה לעוזר הרב בנידר-הגנטל. בתקופה זו כבר החל להשיב תשובות בהלכה, וכן חיבר באותה העת את ספרו "יודעי העיתים". בשנת ה'תקכ"ט עבר לריקסהיים שבריין העילי, שם כיהן כרב ודיין. בתקופה זו (ה'תקל"ז) אף התכתב עם רבי יחזקאל לנדא.
בשנת ה'תקמ"ז מונה לרבה של ריבווילה (תפקיד בו כיהן סבו שנים לפני כן), לצד תפקידו כרב ודיין בריקסהיים עיר מגוריו באותה העת. מאוחר יותר פתח גם ישיבה בריקסהיים. בסביבות שנת ה'תקמ"ז עבר לגור בסירנץ (כ-10 ק"מ צפונית-מערבית לריקסהיים), למשך פרק זמן קצר. בשנת ה'תקמ"ט (1789), עם פרוץ המהפכה הצרפתית, בתוך גל המהומות של הפחד הגדול, נערך פוגרום ביהודי המקום, ורי"מ נמלט לאנדינגן שבקונפדרציה השווייצרית הישנה (כיום בשווייץ). במהלך הפוגרום אבדו רוב חידושי התורה שלו. בקיץ תקנ"ב שוב נערכו פרעות ביהודי אלזס במהלך מרד באלזס נגד חוק מדיניות הגיוס הכללי  שהונהגה. תקופה קשה עברה עליו בימי שלטון הטרור, כאשר כחלק מפולחן "כת ההיגיון" האנטי-דתי שהשליט מקסימיליאן רובספייר נרדפו רבנים יהודים בצרפת, ואורח החיים היהודי נפגע.
בחורף תקס"ג, לאחר למעלה מ-30 שנה בהם התגורר בריקסהיים, הוא עבר לנידרנהיים (נידר-ריין), בריין התחתי, אחת הקהילות החשובות ביותר באלזס, שם מונה לרב על מקומו של הרב בנימין המנדינגר שנפטר באותה השנה. בין השנים תקס"ח–תקע"ג עבר להתגורר בשטרסבורג, ומתוך דברי רבי אברהם די קולונה ורבי מנחם עמנואל דייץ עליו משתמע כי גם הקים בה ישיבה.
עם כינון הסנהדרין של פריז, הוא צורף בה כחבר מן המניין. בדיוני הסנהדרין הוא הצטרף לדעת הרבנים שצידדו בדעה שמרנית וניסו למנוע תיקונים ורפורמות בדת. עם הקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת מונה רבי יוסף דוד זינצהיים באופן רשמי לרב הראשי של הקונסיסטוריה המחוזית של הריין התחתון (אלזס התחתית). אולם, מכיוון שהרב זינצהיים היה גם הרב הראשי של הקוסיסטוריה המרכזית (ולמעשה של כל יהדות צרפת), הוא לא שהה באלזס בפועל, ובתקופה זו הוא שימש רבי יעקב מאיר כממלא מקום הרב הראשי וכרב הראשי בפועל של שטרסבורג והקונסיסטוריה המחוזית. לאחר פטירתו של רבי יוסף דוד זינצהיים מונה רשמית כרב הראשי של האזור מטעם הקונסיסטואר. בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו.
רבי יעקב עסק רבות בצרכי ציבור ודאג לבני קהילתו. בקיץ ה'תקנ"ב פעל לשחרור עצורים יהודים בבישהיים . שימש גם כמתורגמן רשמי מעברית ומיידיש לצרפתית בעבור בית המשפט המקומי בשטרסבורג. פועלו צוין בהערכה בעיתונים המקומיים הגויים (דבר חריג באותה התקופה) שציינו גם את העובדה שלא הותיר אחריו כל רכוש, עם פטירתו.
נפטר בשטרסבורג ב-28 במאי 1830, ה' בסיוון ה'תק"ץ, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
משפחתו
ידוע על בן אחד שלו בשם וולף, ועל שתי בנות, יהודית ורוסלין. אחת מהן נישאה לרב יצחק וייל מווינצהיים, אבי אמו של הרב צדוק כהן, רבה הראשי של צרפת.
הנשיא (סרט, 2015)
עלילה
בסרט, נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין, עונה לשאלותיו של ולדימיר סולוביוב, מדבר על אירועי חמש עשרה השנים האחרונות - המלחמה בצ'צ'ניה ודגסטן, טביעת הצוללת קורסק, פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001 בארצות הברית, פיגועי הטרור בדוברובקה ובסלאן, המלחמה בעיראק, נאומו של פוטין בשנת 2007 במינכן, הסכסוך המזוין בדרום אוסטיה בשנת 2008, המשברים הכלכליים של 2008 ו-2014, עצרת האופוזיציה בכיכר בולוטנאיה ובשדרות סחרוב, יברומאידן, אולימפיאדת סוצ'י, סיפוח קרים לרוסיה ואירועים אחרים. חשיבות תפקידו של ולדימיר פוטין בהיווצרות רוסיה המודרנית בחמש עשרה שנות שלטונו כנשיא וראש ממשלת הפדרציה הרוסית באה לידי ביטוי בסרט זה.
בנוסף מוצא ראיוונות של ולדימיר סולוביוב, לא רק עם ולדימיר פוטין עצמו, אלא גם עם אישים שהכירו את פוטין כמו איש העסקים ולדימיר פוטנין, חבר הדומה הששית אלכסנדר פטרוב, נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב, המנצח ולרי גרגייב, הסופר זכר פרילפין וחבר תא כתבי הקרמלין אנדריי קולסניקוב. פרשנים אופוזיציונרים ונייטרליים, כמו ראש הממשלה דמיטרי מדבדב, לא מצאו מקום בסרט.
פופולריות
על פי חברת TNS Gallup Media, כ-39.1% מתושבי מוסקבה מעל גיל שמונה עשרה צפו בסרט ביום שידורו בטלוויזיה. זמן לא רב לפני כן, סרט רוסי נוסף, קרים. הדרך למולדת מאת אנדריי קונדראשוב שודר ברשת המתחרה. לפיכך, שני הסרטים הללו הפכו לפופולריים ביותר בעונת הטלוויזיה 2015.
אנדראה קסיראגי
אנדראה אלבר פייר קסיראגי (בצרפתית: Andrea Albert Pierre Casiraghi; נולד ב-8 ביוני 1984) הוא הבן הבכור של קרולין, נסיכת הנובר וסטפנו קסיראגי המנוח, הנכד הבכור של רנייה השלישי, נסיך מונקו והשחקנית האמריקאית גרייס קלי.
הוא הרביעי בסדר הירושה לכתר נסיכות מונקו, לאחר בני דודיו התאומים ואימו.
רקע משפחתי
קסיראגי נולד ב-8 ביוני 1984 בבית חולים הנסיכה גרייס במונקו, אותו בית חולים בו נולדו אחיו שרלוט ופייר. קסיראגי נקרא על שם חבר ילדות של אביו, דודו אלבר וסבא רבא שלו מצד האב, הנסיך פייר.
הסנדקים של קסיראגי הם דודתו מצד האם, הנסיכה סטפני ודודו מצד האב, מרקו קסיראגי. ב-3 באוקטובר 1990 נהרג אביו של קסיראגי בתאונת שיט.
לאחר מותו של האב, העבירה הנסיכה קרולין את המשפחה לכפר סן רמי דה פרובאנס שבדרום בצרפת ובהמשך לפריז, זאת בכוונה למזער, כלל שניתן, את חשיפת המשפחה לתקשורת.
ב-1999 נישאה אימו לארנסט אוגוסט, נסיך הנובר והביאה לעולם את אחותו למחצה, אלכסנדרה, נסיכת הנובר.
חינוך וקריירה
משגדל בעיקר בצרפת, קיבל קסיראגי את תעודת הבגרות שלו מבית הספר הבינלאומי בפריז בדצמבר 2002.
הוא למד תקופה מסוימת באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קנדה, וסיים את התואר הראשון שלו באמנות חזותית ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה האמריקאית בפריז.
בין השנים 2007 ל-2009 למד קסיראגי בניו יורק סיטי, שם קיבל את התואר השני שלו ביחסים בינלאומיים. לאחר מכן עשה את ההתמחות שלו בשגרירות קטר בצרפת.
חיי משפחה
ביולי 2012 פרסמה הנסיכה קרולין הודעה כי בנה אנדראה קסיראגי וחברתו מזה שבע שנים, טטיאנה סנטו דומינגו מאורסים.
ב-21 במרץ 2013 לזוג נולד בנם הראשון, אלכסנדר אנדראה סטפנו "סאשה" קסיראגי בלונדון, אנגליה. היות שלא היו נשואים בעת הולדת הבן, בנם לא נכלל בסדר הירושה לכתר, אולם בעקבות נישואי הזוג לאחר מכן, הוא נמצא במקום החמישי בסדר הירושה לכתר.
קסיראגי וסנטו דומינגו נישאו בטקס אזרחי ב-31 באוגוסט 2013 במונקו. טקס דתי נערך מאוחר יותר ב-1 בפברואר 2014 בשווייץ. בתם השנייה אינדיאה (India) נולדה ב-12 באפריל 2015 בלונדון, אנגליה.
קסיראגי דובר צרפתית, איטלקית, אנגלית וגרמנית.
החיים הסודיים של הדבורים (ספר)
החיים הסודיים של הדבורים (באנגלית: The Secret Life of Bees) הוא ספר מאת הסופרת סו מונק קיד. הסיפור מתרחש בשנת 1964, והוא סיפור התבגרות על התמודדות עם אובדן ובגידה.
עלילה
הסיפור מתחיל בעיירה הבדיונית סילבן בקרוליינה הדרומית, בשנת 1964. העלילה מגוללת את סיפורה של נערה לבנה בת 14, לילי מליסה אוונס, שחייה ממוקדים סביב הזיכרון המטושטש של מות אִמּה, דיליה. היא מתגוררת יחד עם אב מתעלל שהיא קוראת לו טי ריי. הם מעסיקים עוזרת שחורה, רוזלין, שמתנהגת כמו אם חורגת ללילי. הספר פותח עם הגילוי של לילי של דבורים בחדרה.
רוזלין ניסתה להצביע בבחירות והתאמנה על הכתב שלה לשם כך, לפני זמן תחילת הספר. היא מתקוטטת עם שלושה גזענים לבנים בדרך לקלפי, שופכת עליהם מיץ טבק ובעקבות כך מותקפת באכזריות על ידם, נעצרת, ונשלחת לבית חולים - כלא.
כדי למלט אותה מחברת הגזענים, לילי מבריחה את רוזלין והן מחליטות לעזוב את העיר. הן מתחילות את דרכן לכיוון טיבורון, מקום שהיה כתוב על גב של תמונה שבו מוצגת מריה הבתולה כאישה שחורה. תמונה זו הייתה שייכת לאמא של לילי. הן נאלצות לבלות לילה ביער עם מעט אוכל ומעט תקווה לפני הגעתן לטיברון. שם, הן קונות צהריים במכולת ולילי מזהה את התמונה של על הצד של צנצנת דבש.
אנשים מכוונים אותן למקור הדבש, "מגורי בוטרייט". הן מכירות את האחיות בוטרייט, שמכינות את הדבש: אוגוסט, מאי וג'וּן, כולן שחורות. לילי ממציאה סיפור על היותה יתומה. לילי ורוזלין מוזמנות להישאר עם האחיות.
הן לומדות את דרכי בוטרייט, וגם את דרכי הדבוראות. בבית חדש עם משפחה חדשה, לילי לומדת יותר על "דבש המדונה השחורה". היא מתחילה לעבוד בתור העוזרת של אוגוסט כמחוות תודה על הנדיבות של האחיות.
היא מגלה שלמאי הייתה אחות תאומה, אפריל, שהתאבדה עם הרובה של אביהן כאשר שתיהן היו צעירות. היא צופה בפלרטוטים ובסירוב לנישואים של ג'ון לבן זוגה, ניל.
לילי ורוזלין גם נחשפות למנהגי הדת של האחיות: הן מארחות בביתן טקסים דתיים מבוצעים על ידי אנשים שנקראים "בנות מרי". הן מחזיקות פסל של "מריה השחורה" או "הגברת בשלשלאות" שהיא למעשה גליף חרטום של ספינה עתיקה. אוגוסט מספרת את הסיפור של עבד בשם עובדיה, שמצא את הפסלון הזה. העבדים חשבו שהפסלון מסמל את תשובת אלוהים לתפילותיהם לעזרה, והוא שולח נחמה וחופש. דבר זה נתן לעבדים תקווה, והפסלון הועבר מדור לדור.
לילי מנסה לספר לאוגוסט את האמת, אך זאק מפריע לה. שניהם הולכים לחנות, שם הם פוגשים בחברים של זאק. אחד מהם זורק בקבוק קולה על אדם לבן, וגורם בכך למעצרם של זאק וחבריו, אך אף אחד מהחברים לא מלשין. אחוזת בוטרייט מחליטה להסתיר את המאסר של זאק ממאי מחשש מהפרעה נפשית. הסוד לא נשמר חבוי לזמן רב, ומאי מפתחת דיכאון קטטוני.
מאי עוזבת את הבית ונמצאת על ידי אוגוסט, ג'ון, לילי ורוזלין, כשהיא מתה בנהר עם ועל גופה אבן, בבירור התאבדות. בפתק שהשאירה לאחיותיה, כתבה ש"זה זמנה למות, אך זמנכן לחיות". אוגוסט מבינה מכך שמאי התכוונה לזרז את ג'ון להינשא לניל. אחרי הקבורה והאבל, החיים חוזרים לשגרתם, וג'ון נישאת לניל. זאק מבטיח ללילי שהם יהיו ביחד בעתיד וששניהם יגשימו את חלומותיהם.
בזמן שלילי מעכלת את המידע, טי ריי מוצא אותה בעזרת שיחת טלפון ביניהם, ומגיע למגורים לקחת את לילי הביתה. לילי מתנגדת, וטי ריי משתולל מזעם. באופן פסיכוטי הוא נזכר במה שקרה ומתבלבל בין לילי ודיליה. אוגוסט עוצרת את שניהם, ומציעה לתת ללילי להישאר במגורי בוטרייט. טי ריי מסכים, ולפני שהוא עוזב, לילי שואלת אותו בנוגע למוות של דיליה. טי ריי מאשר את הסיפור.
ביקורות ועיבודים
ביקורות לספר היו בעיקר חיוביות. הוא היה רב מכר בניו יורק טיימס ונמצא ברשימת רבי המכר. למרות הנושא המובהק של תנועת זכויות האזרח בארצות הברית, USA Today כתבו שהספר מתרכז יותר על הדרך של לילי לחירות, אמונה וקבלה עצמית. הספר יצא לאור ב-2001, ונמכר ביותר מ-6 מיליון עותקים ופורסם ב-35 מדינות שונות. הספר עובד לסרט ב-2008 ולמחזמר ב-2019.
מומנט מוסיקלי
מומנט מוסיקלי הוא קובץ של ארבעה סיפורים קצרים מאת יהושע קנז שיצאה לאור בשנת 1980 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. זהו ספרו השלישי של קנז, והוא נחשב לאחת מיצירותיו הבולטות וזכה לניתוחים ספרותיים רבים.
ארבעת הסיפורים פורסים רצף אוטוביוגרפי שתחילתו בילדות המוקדמת במושבה ב, המשכו בחיפה בזמן המנדט הבריטי וסיומו בנעורים, שוב במושבה, בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל. יצירתו הבולטת של קנז, "התגנבות יחידים", נוצרה כפרק החמישי של רצף אוטוביוגרפי זה.
בארבעת הסיפורים בוחן הסופר את התהוותו של ה'אני הפרטי' ואת הבשלתה של העצמיות הנפרדת. ובמקביל, את יחסיו עם הזולת: הוריו, ידידיו בילדותו והחבורה בנעוריו.
שם הספר
שם הספר הוא כשם הסיפור השלישי שבו. המומנט המוזיקלי המדובר הוא ככל הנראה אחד משישה מומנטים מוזיקליים לפסנתר מאת פרנץ שוברט. יצירה זו נזכרת פעם אחת בלבד בסיפור וכמעט באקראי. וזאת לעומת יצירתו של ארכאנג'לו קורלי, "לה פוליה" - התופסת מקום משמעותי בסיפור.
הסיפורים
בפתח הספר יש הקדשה "לזכר חברי משה נתן" (העיתונאי והמבקר, משה נתן, שהיה ידיד קרוב של קנז).
התרנגולת בעלת שלוש הרגליים
הסיפור עוסק בילדותו המוקדמת של המספר בימים שלאחר מות סבו ותגובות משפחת וסביבת הילד לאירוע. עלילת משנה סובבת סביב דמותו של מחדש שמיכות ומזרנים העוקב אחרי שני אנשים נודדים המציגים מופע אטרקציה של תרנגולת בעלת שלוש רגליים. שני צירי העלילה נפגשים בעת שהילד צופה במופע שמשתבש בשערורייה.
סודו של הנריק
הסיפור עוסק בילדותו של המחבר בהיותו בערך בן שש, בחיפה המנדטורית בזמן מלחמת העולם השנייה, ובעיקר ביחסי החברות-איבה שלו עם הנריק - בן גילו, בן למשפחת פליטים. סודו של הנריק הוא בכך שהוא עוקב בסתר אחרי אחותו הבוגרת והיפה, ואנדה, המבלה עם חיילים בריטיים.
מומנט מוסיקלי
הסיפור עוסק בחינוכו המוזיקלי של המספר, מילדותו בחיפה בעת שהחל ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון דוניה ויצמן (בהנהלת גיטה דוניה-ויצמן המוזכרת בסיפור), המשך בלימודים במושבה אצל המורה אלפרדי, עד אשר הוא מחליט כנער צעיר לפרוש מהנגינה. לאורך הסיפור נבחנים יחסי המחבר עם הוריו, מוריו, חבריו ועם עולמו הפנימי בכלל והמוזיקה בפרט.
בין לילה ובין שחר
הנובלה נכתבה בפריז בנובמבר 1978 ומוקדשת למתרגמת נילי מירסקי (2018-1943). שמה שאול משורה בבית השישי בשירו של נתן אלתרמן, "אִגרת" ("כוכבים בחוץ"). הסיפור עוסק בגיל הנעורים המתקדם, בכיתה י"א, וביחסיו של המחבר מול ארבעת חבריו הקרובים וביחסם אל גיבור הסיפור - בן כיתתם הבוגר, פסח, נער חריג המגיע ממשפחת מצוקה המתגוררת מחוץ למושבה. עיקר הסיפור מתרחש במחנה גדנ"ע אליו יוצאת הכיתה.
ביקורת
הספר זכה לביקורות חיוביות במיוחד. חוקרת הספרות, זיוה שמיר, תיארה לאחר יציאת הספר את הסיפורים במילים: "כל אחד מהם מגבש פיסת חיים, מצרפה ומזקקה, עד שהיא עומדת לעצמה כאבן-חן נדירה ומלוטשת.". שמיר מנתחת את הסיפור "מומנט מוסיקלי" ורואה בפסקת הפתיחה הקצרה המתארת ציור ובו טווס מת על גבי טס מתכת, המצוי בבית דודתו, כפסקה המכילה מספר תמות מרכזיות בסיפור: המתח בין הטבע לאמנות, בין החיים לקפאונם שאף בהם (במוות) מצוי שגב ואת חילופי הדורות בין הדור הסמכותי של קרובי הוריו ובין בחירתו של המספר בסוף הסיפור לסיים את לימודי המוזיקה. עוד מציינת שמיר את סגנונו של קנז בסיפורים אלו כנוטה אחר הסגנון הצרפתי הקלאסי - פיוטי, בדומה לסגנונו של אנטול פראנס. שנתיים לאחר יציאת הספר, כתב חוקר הספרות, אברהם בלבן, כי ארבעת הסיפורים "הם מסיפורי ההתבגרות היפים ביותר שראו אור בעברית". בלבן עוסק בביקורתו, בין היתר, בשיגעון כפי שהוא מצטייר בספריו המוקדמים של קנז, ורואה ב"מומנט מוסיקלי" מעבר של השיגעון אל המישור האחורי. אולם גם במישור האחורי קיים הקונפליקט בין השיגעון ובין השפיות כאשר השיגעון מאיים לפורר את העולם המוכר.
אבנר הולצמן מזהה בספרו השלישי של קנז ערוץ חדש. ארבעת הסיפורים, אליהם הוא מצרף את הנובלה המאוחרת של קנז: "נוף עם שלושה עצים", מציגים שלבים שונים בצמיחתו של גיבור אחד, המתחילים בילדותו ונמשכים עד התבגרותו כנער. הסיפורים, המסודרים על פי רצף הזמן, ממחישים את שלבי ההתערערות של עולמו התמים של הילד. העולם החדש נשלט על ידי הרוע, השיגעון והמוות. לקראת סופו של כל סיפור מתקיימת התפרצות יצרית בריש גלי. גם אם העולם החדש מעורר בילד אימה ומשיכה לסירוגין, הוא מתאים את עצמו אליו.
קיימים בסיפורים מאבקי כוח, פנייה לעזרת ההורים לצורכי חסות וביטחון וגילויים של עולם הארוס בצורה וולגרית ובוטה. "אלה סיפורים ריאליסטיים-ליריים", מסכם הולצמן, "המשלבים בין תיאור דייקני ואמפתי של מציאות חיצונית על כל דקויותיה לבין חקירה עצמית רגישה ואינטנסיבית. מתחת לפני השטח שלהם, הפשוטים לכאורה, רוחשת מערכת מורכבת של קישורים והקבלות בין הפרטים. רשת עשירה במיוחד של מוטיבים ואזכורים ישירים ועקיפים נוגעת לעולם האמנות, לחוויית היצירה והקליטה של אמנות, לדיוקנו של האמן, לקשר בין אמנות למציאות ולערגה ליופי המוחלט – אף אלה נושאים החוזרים ברוב ספריו"
הסופרת רונית מטלון שכחוקרת ספרות עסקה לא מעט ביצירתו של קנז, רואה בראייה ובהתבוננות כנקודה מרכזית בסיפורי "מומנט מוסיקלי": "קשה, כך נדמה לי, להגזים בחשיבות ובמרכזיות שתופסים המבט, העין הרואה והמראֶה. ... "האני המתבונן" בסיפורים הוא רק נקודת פתיחה שממנה מתחילים לבדוק את ההתבוננות כשלעצמה ... "העין המתבוננת" שמציב קנז בסיפוריו היא הכול חוץ מנייטרלית ... היא פולשנית, עיקשת, מעורבת, חסרת גבולות, היא פוגעת ונפגעת בלי הרף, משנה את האובייקט שעליו היא מביטה ומשתנה בעצמה, ולעיתים היא ממש ברוטאלית.
אריק גלסנר מונה את "מומנט מוסיקלי" כאחת משלוש היצירות שהפכו את יהושע קנז לבכיר הסופרים בזמנו. שתי היצירות האחרות הן ספריו: "התגנבות יחידים" ו"בדרך אל החתולים".
תופעות שלמות פני שטח בעיבוד מכני
היסטוריה
הטיפול בתופעות שלמות פני שטח החל על ידי מעבדות חיל האוויר בארצות הברית בשנת 1964. זאת בעקבות אירועים קשים של שבר בחלקים קריטיים במטוסי קרב.
לאחר חקירה התברר שהשבר היה תוצאה של התעייפות החומר והשברים נגרמו כתוצאה ממיקרו סדקים אשר התגלו בפני השטח. בבדיקות מקיפות שנערכו התברר שלסדקים יש גורמים מרכזיים שנבעו מתהליך הייצור.
בקרה ותכנון נכון של פרמטרים אלה מהווה שיקול מרכזי בתכנון הייצור.
הגדרת התופעה
לתופעות שלמות פני השטח יכולה להיות השפעה רבה על תפקוד החלקים.
במחקרים התברר שהבעיה העיקרית מתמקדת בחומרים קשים במיוחד כמו פלדה SAE 4340M אחרי טיפול טרמי עם קושי של מעל 56Rc או סגסוגות עילית כמו Inconel 718 בקושי גבוה.
בקבוצות החומרים האלה עלולים להיגרם נזקים לפני השטח עקב מאמצים שאריתיים, הגורמים למיקרו סדקים בפני השטח בעת עיבוד החלקים בהשחזה חריטה כרסום או EDM.
ישנם שני היבטים לתופעת שלמות פני השטח: מאפייני הטופוגרפיה ומאפייני שכבת פני השטח.
מאפייני הטופוגרפיה תלויים בחספוס פני השטח, בגליות, בטעויות צורה ופגמים.
מאפייני שכבת פני שטח תלויים ב: דפורמציה פלסטית, מאמצים שיוריים, סדקים, וקשיות, כאשר משתמשים בתהליך ייצור מסורתי, כגון עיבוד שבבי, שכבת פני השטח שומרת על עיוות פלסטי מקומי.
התהליכים המשפיעים על הנזקים בפני השטח
התעייפות החומר מוגדרת כנזק שנגרם לחלק עקב עומס מחזורי שמוגדר במספר המחזורים ובערכי העומס.
לחומר הגלם בתחילת עיבודו יש אנרגיה מינימלית בפני השטח .כל פעילות עיבוד שבבי או חימום מעלים את האנרגיה בפני השטח. וזו היא הסיבה העיקרית לנזקים בפני השטח. מאמצים שאריתיים גורמים לסדקים אשר מתפתחים לשברי התעייפות.
את התהליכים המשפיעים על תופעות שלמות פני השטח ניתן לחלק לשלוש קבוצות: תהליכים קונבנציונליים, תהליכים לא קונבנציונליים, ותהליכי גימור.
תהליכים קונבנציונליים
מוגדרים כתהליכים שבהם הכלי יוצר קשר עם משטח העבודה; לדוגמה: השחזה חריטה ועיבוד שבבי אחר.שמוגדרים תהליכי ייצור מכני
תהליכים אלה עלולים לפגוע בתופעות שלמות השטח אם נעשה שימוש בפרמטרים לא תקינים, כמו כלים לא מושחזים, מהירויות עיבוד גבוהות מדי, נוזל קירור או שימון לא תקינים, או פרמטרים לא נכונים של אופן ההשחזה. חימום קריטי יגרום נזקים לפני השטח אשר לעיתים ניתן יהיה לזהות אותם כשינוי צבע החלק לגוונים של כחול או אדום.
תהליכים לא קונבנציונליים
מוגדרים כתהליכים שבהם הכלי אינו יוצר מגע ישיר עם העובד. לדוגמה EDM, עיבוד אלקטרוכימי, וכרסום כימי. תהליכים אלה עלולים לגרום למאמצים שאריתיים ומסוכנים בפני השטח. יגרמו לתופעות פני שטח שונים בהתאם לאופן שליטת התהליכים; למשל, הם יכולים להשאיר משטח נטול לחץ, משטח מחודש או חספוס פני שטח מוגזם.
תהליכי הגימור
מוגדרים כתהליכים המשפרים את שלמות פני השטח. ניתן לשפר את המאמצים בפני השטח באמצעות SHOT Peening או roller burnishing או שניתן להסיר את השכבה המחודשת שהשאירה EDMing באמצעות כרסום כימי chemical milling. תהליכי גימור יכולים להשפיע על פני השטח של החלקים במגוון רחב של שיטות. חלקם לניקוי או להסרת פגמים, שריטות, ונקבוביות, תהליכים אחרים משפרים או משנים את מראה פני השטח על ידי שיפור טיב השטח, המרקם או הצבע. הם יכולים גם לשפר את העמידות בפני קורוזיה, העמידות בפני שחיקה או להפחית חיכוך. ציפויים הם תהליך נוסף של גימור שנותן מרקם חיצוני איכותי על חומר גלם רגיל.
סיכום-המשתנים העיקריים
לתהליכי הייצור חמישה משתנים עיקריים המשפיעים על תופעות פני השטח: חומר העובד, כלי החיתוך, המכונה, תנאי הסביבה והפרמטרים השונים שניתנים לכיול בתהליכים.
הקפדה על תפעול נכון של משתנים אלה יכולה לשפר את תופעת שלמות פני השטח ולמנוע נזקי התעייפות ושבר.
אורוטס
אֵוּרוטַס, (ביוונית: Εὐρώτας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
אורוטס היה בנו של מילס בן ללגס. הוא היה המלך הקדום של לאקוניה לפני ייסוד ספרטה. לא היו לו בנים זכרים, אולם הייתה לו בת בשם ספרטה, שאותה השיא ללאקדיימון שבנה את העיר ספרטה וקרא לה על שם אשתו. פאוסניאס טוען שאורוטס הסיט את נהר אורוטס וקרא לו על שמו.
הארי וולטר
הארי וולטר (בגרמנית: Harry Walter; 20 במרץ 1929, ברלין – 31 בדצמבר 2013, פורט סנט ג'יימס, קולומביה הבריטית, קנדה) היה צלם גרמני ומומחה לפרסום. התפרסם בשנות ה-80 של המאה ה-20 כיועץ ומנהל קמפייני הבחירות של אישים ידועים ממפלגות סוציאליסטיות ברחבי העולם, בהם: ברונו קרייסקי (אוסטריה), שמעון פרס (ישראל), לואיס אלברטו מונגה (קוסטה ריקה) ומריו סוארש (פורטוגל).
וולטר שכונה לימים בידי פטר רדונסקי, "אבי הפרסום הפוליטי בגרמניה", החל לנהל קמפיינים פוליטיים בגרמניה ב-1969 עבור וילי ברנדט ושוב עבורו ב-1972. ב-1976 וב-1980 ליווה את הקמפיינים של הלמוט שמידט.
ב-1980 עזב את גרמניה והתיישב בקולומביה הבריטית משם נקרא לנהל קמפיינים פוליטיים ברחבי העולם.
פרומתאוס (סרט)
פרומתאוס (באנגלית: Prometheus) הוא סרט מדע בדיוני משנת 2012 בבימויו של רידלי סקוט ובכתיבתם של התסריטאים ג'ון ספייץ ודיימון לינדלוף. בסרט מככבים: נומי ראפאס, מייקל פסבנדר, גאי פירס, אידריס אלבה ושרליז ת'רון. בסוף המאה ה-21, מפת כוכבים מתגלית בינות איוריהן של תרבויות האצטקים, המסופוטמים והמגדלנים. צוות ספינת החלל פרומתאוס נשלח למשימת מחקר לעקוב אחר המפה במטרה לגלות את מקור האנושות. כאשר הם חוקרים ציוויליזציה חייזרית מתקדמת, הם נתקלים באיום לעצם קיומה של האנושות.
הסרט תוכנן כסרט מקדים לסרט הנוסע השמיני משנת 1979, אף הוא בבימויו של סקוט. תסריטם של ספייץ ולינדלוף מביא עלילה נפרדת שמקדימה את עלילות הסרט הראשון בסרטי הנוסע השמיני ואינה בהכרח קשורה להם ישירות. לדברי סקוט, אף על פי שהסרט "מכיל קצוות DNA של הנוסע השמיני ומתרחש באותו יקום, הוא יחקור את המיתולוגיה והרעיונות שעומדים מאחוריו". צילומי הסרט החלו במרץ 2011 באתרי צילום כגון: קנדה, אנגליה, סקוטלנד, איסלנד וספרד והוא יצא לאקרנים ב-8 ביוני 2012.
עלילה
בשנת 2089, הארכאולוגים אליזבת' שו וצ'ארלי הולוויי מגלים מפת כוכבים בסקוטלנד, אשר מתאימה לממצאים ארכאולוגיים נוספים מתרבויות חוצניות אחרות שאינן קשורות אחת לשנייה. הם מפרשים זאת כהזמנה אישית מחלוצי האנושות בעצמם, חייזרים להם הם קוראים בשם "המהנדסים". פיטר ויילנד, יו"ר המזדקן של תאגיד ויילנד, מממן את בנייתה של ספינת המחקר "פרומתאוס", כדי שתעקוב אחר קואורדינטות מפת הכוכבים לכוכב המרוחק LV-223. צוות הספינה שוכב בתרדמת לכל אורכו של המסע, בעוד האנדרואיד דייוויד משגיח על תפקוד הספינה. הם מגיעים לכוכב הלכת בשנת 2093, ומקבלים פקודות למצוא את המהנדסים. המפקחת על המשימה, מרדית' ויקרס, שמגוריה בספינה מהווים "סירת הצלה" - יחידת מגורים עצמאית ונפרדת, מודיעה להם לא ליצור קשר ראשוני ללא אישורה.
הפרומתאוס נוחתת ליד מבנה מלאכותי וגדול, שאותו הצוות חוקר. בפנים הם מוצאים מספר רב של מוטות אבן, מונולית עצום ממדים בצורת ראש אנושי, וגופת חייזר גדול כרות ראש, אותו הם חושבים למהנדס. בנוסף, הם מוצאים גופות נוספות, ומסיקים מכך שהגזע החייזרי נכחד. דייוויד לוקח מוט אבן בחשאי, בעוד נוזל אורגני שחור מתחיל לנזול משאר המוטות. אותו נוזל מתחבר לצורות החיים הזוחלות על פני הקרקע. סערה מתקרבת מאלצת את חברי הצוות לחזור לספינה ביחד עם הראש הכרות, ומילבורן ופייפילד נותרים מאחור במבנה. בספינה, ה-DNA של המהנדס נמצא תואם לזה של בני האדם. לאחר בדיקה שעוררה את מערכת העצבים של הראש, הוא מתפוצץ. בינתיים, דייוויד חוקר את מוט האבן ומגלה כי הוא בעצם מתקן לאכסון מבחנות המכילות את הנוזל השחור. הוא מערבב את הנוזל יחד עם משקה ונותן אותו להולוויי, שאינו חושד בדבר. מעט לאחר מכן, הולוויי ושו מקיימים יחסי מין.
בתוך המבנה, תולעת שגדלה לממדים עצומים עקב מגע עם הנוזל השחור ונראית כיצור דמוי נחש תוקפת את מילבורן. פיירפילד חותך בבשרה כדי להסיר את היצור ממילבורן, אך הפצע מרסס חומר חומצתי שמאכל את הקסדה של פייפילד, מה שמותיר אותו חשוף לנוזל השחור, היצור מגדל ראש חדש במהירות רבה וחודר לחליפתו של מילבורן. הצוות חוזר למבנה ומוצא את גופתו של מילבורן. דייוויד מוצא חדר בקרה בו נמצאת גופת מהנדס השרויה בתרדמת, וכן מפת כוכבים שמאירה את מיקומו של כדור הארץ. כך מתגלה כי כוונת המהנדסים הייתה לשוב לכדור הארץ המאוכלס בבני אדם - אותם יצרו, ולשחרר עליהם את הנוזל השחור כדי לגרום להשמדתם ללא הרס הכוכב עצמו, ולהתחיל מחדש ביצירת גזע אחר. הנוזל השחור אותו שתה הולוויי מתחיל לתת את אותותיו ולהדביק את גופו. הוא ממהר חזרה לפרומתאוס, אך ויקרס מסרבת להכניס אותו חזרה לספינה. לבקשתו, היא שורפת אותו למוות עם להביור. מאוחר יותר, סריקה רפואית מגלה כי שו בהריון עם צאצא חייזרי. כך מתגלה כי זוהי הייתה תוכניתו של דייוויד שהיה מודע לקרבה בין הולוויי לשו, ליצור צאצא חייזרי ולהקפיא אותו בתוך שו. שו נמלטת מהצוות שמכין אותה להקפאה ומשתמשת בשולחן ניתוחים אוטומטי הממוקם במגוריה של ויקרס כדי להוציא מתוכה יצור דמוי דיונון בעל ראש מוארך. מתגלה כי ויילנד שכב בתרדמת על סיפון הפרומתאוס, והוא מסביר לשו כי הוא רוצה לבקש מהמהנדסים למנוע את מותו כתוצאה מזיקנה. כשוויילנד מתכנן לעזוב לעבר המבנה, ויקרס פונה אליו בשם "אבא".
פייפילד עובר מוטציה בעקבות חשיפתו לנוזל השחור. הוא זוכה לכוח כביר ומתקיף את אזור ההאנגר והורג כמה מחברי הצוות לפני שנהרג בדריסה. קפטן הספינה, יאנק, מסיק שהמבנה הוא חלק מבסיס צבאי של המהנדסים ולא כוכב הבית שלהם, ושהם איבדו שליטה על נשק ביולוגי מדבק - הנוזל השחור. כמו כן, הוא מוצא שהמבנה התת-קרקעי הוא למעשה ספינת חלל. ויילנד והצוות שלו חוזרים למבנה התת-קרקעי ומעירים את המהנדס. או אז, המהנדס עורף את ראשו של דייוויד והורג את ויילנד ואת צוותו. שו נמלטת מספינת החלל בדיוק כשהמהנדס מניע אותה. היא מזהירה את יאנק שהמהנדס מתכנן לשחרר את הנוזל השחור על פני כדור הארץ ומשכנעת אותו לעצור את הספינה. יאנק גורם להתנגשות בין הפרומתאוס לספינה, לא לפני שוויקרס נמלטת בחללית המילוט. ספינתו של המהנדס מתרסקת על פני הכוכב, והיא נופלת על ויקרס ומוחצת אותה. שו מגיעה לתאה של ויקרס ומגלה שהצאצא החייזרי עדיין חי והוא גדל לממדי ענק. ראשו של דייוויד עדיין מתפקד, והוא מזהיר את שו שהמהנדס שרד את ההתרסקות. המהנדס פורץ לתוך חללית המילוט ותוקף את שו, שמשחררת את הצאצא החייזרי עליו. הצאצא דמוי התמנון שולח את זרועותיו, לופת את פניו של המהנדס ומחדיר איבר הזרעה דרך גרונו. שו מוצאת את שרידיו של דייוויד, ובעזרתו היא מפעילה ספינת מהנדסים נוספת. היא מתכוונת להגיע למקום מושבם של המהנדסים ולהבין מדוע הם מבקשים להשמיד את האנושות.
בחללית המילוט, חייזר גדול ובוגר פורץ מתוך חזהו של המהנדס.
פיתוח וכתיבה
מאז תחילת שנות ה-2000 עלתה המחשבה ליצור חלק חמישי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני". ג'יימס קמרון עבד במקור על סיפור לסרט, וזהו סיפור מקורם של היצורים החוצנים. אולם, קמרון נטש את הפרויקט לאחר שגילה שאולפני פוקס המאה ה-20 החלו בפיתוחו של הנוסע השמיני נגד הטורף - סרט שחשב כי יחסל את תקפותו של הזיכיון. עד לזמן זה, רידלי סקוט וסיגורני ויבר הביעו התעניינות לחזור לסדרת הסרטים ושניהם תמכו בחקירתם של המקורות. סקוט הוסיף וציין כי דרך פעולה ההגיונית ביותר תהיה לחקור את מקורו של טייס החלל (Space Jockey), ישות חוצנית שהוצגה למספר שניות בסרט "הנוסע השמיני" הראשון של סקוט, וכן של החייזרים עצמם, אם סדרת הסרטים תמשיך. עד לשנת 2008, סקוט היה מקושר לפרויקט וויבר ציינה כי הוא נלהב לגבי זה.
במאי 2009, אולפני פוקס תיארו בתחילה את הסרט כאתחול מחודש לזיכיון הנוסע השמיני ולאחר מכן כסרט מקדים לסרט הראשון. על כן, סקוט תיארך את שנת העלילה בשנת 2085, כשלושים שנים לפני מאורעות "הנוסע השמיני". דמותה של ויבר - ריפלי - לא תיקח חלק, וגם לא החייזר ה"מקורי". הסרט יחקור את טבעה ואת מקורה של ציוויליזציית הגזע החייזרי של טייס החלל, ואת תפקידן האנתרופולוגי הבדיוני של הישויות החייזריות במקורה של האנושות שבכדור הארץ. רעיונות מסוג אלה הושפעו מכתביו של אריך פון דניקן אודות אסטרונאוטים מימי קדם. סקוט אמר להוליווד ריפורטר:
הסרט המקדים של סקוט עבר מספר שכתובים, והוא כולל דמות ראשית נשית וכן יתמקד בתהליכי הארצה ובתעשיות ויילנד הבדיוניים לפני מיזוגן עם תאגיד יוטאני. סקוט המשיך וציין כי מערכת הכוכבים זטה 2 רטיקולי תשמש כרקע לסרט המקדים. הוא אף ציין כי התסריט עוסק בצורך לפרק ולחבר מחדש מצב צבירה כדי לנוע במהירות הגבוהה ממהירות האור, ולפי דבריו "ככל שהנושא קרוב לאמת, כך הוא קרוב יותר לאפשרות הטכנולוגית ובכך הופך למעניין יותר". הוא מרחיב ואומר כי "הסרט הולך להיות קשה וזדוני. מדובר בצד האפל של הירח. אנו מדברים כאן על אלים ומהנדסים. מהנדסי חלל. והאם החייזרים עוצבו כאמצעי מלחמה ביולוגים? או שמא ביולוגיה שתפקידה לפלוש ולנקות כוכב שלם על תושביו?". נוסף על כך, "הצוות מוצא התיישבות שאינה כפי שהם מצפים לראות. היא ציוויליזציה, אך מה שנמצא בתוכה אינו מתנהג בצורה תרבותית כלל".
בפברואר 2011, סקוט אמר שהסרט אינו מהווה הקדמה ל"נוסע השמיני" אך גם אישר בדצמבר של אותה שנה כי טייס החלל ישמש כמרכיב עלילתי חשוב. מיכאל פסבנדר הוסיף וציין כי הסרט יכיל אלמנטים של "הנוסע השמיני" ובהחלט קיים עורק מחבר ביניהם. ביוני 2011, לינדלוף היה שותף לאמונתו של סקוט כי דמותו של החייזר דוללה בהרבה מאז הפצעתו לראשונה בשנת 1979, והוא לא היה מעוניין שהסרט יתרכז בחובקי הפנים ובפורצי החזה. לינדלוף מוסיף ואומר שפריקוול אמיתי קודם לאירועים שבסרט הראשון, אך הוא משהו אחר לגמרי וכולל דמויות שונות ותמה שונה לגמרי אף על פי שהוא מתרחש באותו עולם. בפברואר 2012, לינדלוף תיאר את הסרט כשילוב בין "הנוסע השמיני" לבין בלייד ראנר בכך שרעיון פילוסופי הולך לצידה של פעולה.
עיצוב
מעצב התפאורות ארתור מקס עומד בראש המחלקה האמנותית באולפני פיינווד ומאחורי העיצובים של "הנוסע השמיני", אותם שינה כדי שיתאימו ל"פרומתאוס". סצנה ובה מופיעה הולוגרמה תלת-ממדית של מפת כוכבים הושפעה מציורו של ג'וזף רייט משנת 1766, "פילוסוף מרצה באוררי". בציור זה, מדען מציג פלנטריום מכני לאור נרות. בזמן ששוחח עם ספייץ על נחיצותה של מפת הכוכבים ככלי עלילתי, סקוט הזכיר את הציור כדרך המחשה למפה, אם כי לא היה מודע לשמו של הציור בתחילה ותיאר אותו כ"עיגולים בתוך עיגולים לאור נרות".
סקוט קיבל השראה לעצב את חליפות החלל של האסטרונאוטים כדי שיכללו קסדות זכוכית מעוגלות, וזאת לאחר שקרא סיפור ביוגרפיה על סטיב ג'ובס, ממקימי חברת אפל. ג'ובס תיאר את בנייתם של משרדים מזכוכית גורילה, שמשמשת בעיקר לעיצוב מכשירים סלולריים. סקוט ציין, כי "אם אני נמצא בשנת 2083 ואני עורך מסע לחלל, למה שאעצב קסדה שתכיל שטחים מתים? מה שאני מעוניין בו זו ראייה מלאה של 360 מעלות. זכוכית בזמן זה תהיה קלה כנוצה ולא תהיה פגיעה לכדורים". מעצב הנוסע השמיני הנס רודי גייגר הובא לפרויקט כדי לעצב את ציורי הקיר אשר מופיעים בכמה מהממצאים בכוכב הלכת החייזרי.
צילום
עבודת הצילום החלה באולפני שפרטון באנגליה ב-21 במרץ 2011 למשך 82 ימים, עם תקציב הנאמד ב-120 עד 130 מיליון דולר. סקוט השתמש בשמונה בימות סאונד לצורך הצילום, כולל בימת 007 ע"ש אלברט א. ברוקולי, המפיק הנודע של סרטי ג'יימס בונד. מרחב הסטודיו היה מצומצם מאוד, לכן צוות ההפקה אולץ לבנות חמש בימות נוספות לצורך 16 תפאורות, בכך הם מרחיבים את בימת 007 במעל ל-30 אחוזים.
צילום חיצוני של העולם החוצני התבצע באיסלנד למשך שבועיים. הצילומים החלו ב-11 ביולי 2011 בבסיסו של הר הגעש הפעיל הקלה שבדרום איסלנד. צילום נוסף התרחש במפלי דטיפוס, אחד ממפלי המים החזקים ביותר באירופה. תהליך הצילומים באיסלנד כלל צוות נרחב של 160 אנשי צוות מקומיים בנוסף ל-200 אנשי צוות שאינם מקומיים. סקוט ציין כי צילומים אלו ארכו כחמש עשרה דקות בסרט עצמו, וכי הם מייצגים את תחילתו של הזמן. מרוקו נבחרה בתחילה לשמש כאתר הצילומים המקורי לסצנות הללו, אולם גל המחאות בארצות ערב אילץ את צוות ההפקה לשנות את תוכניתו. מדבר מוהאבי אף הוא נשקל לשמש כאתר לצילומים, אך סקוט הסביר כי איסלנד נבחרה משום שהמקום כמעט פרהיסטורי בהתהוותו.
בספטמבר 2011, הצילומים עברו למתקן ההסרטה סיודאד דה לה לוז שבאליקנטה, ספרד, שם נמשכו כשלושה חודשים. כמו כן, צילומים התקיימו בוואדי ראם שבירדן.
הכנסות וביקורות
נכון לתחילת 2014, סכום הכנסותיו הכולל של הסרט נאמד בכ-403,354,469 מיליון דולר, עם כ-126,477,084 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית, וכ-276,877,385 ברחבי העולם. באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 73% בהתבסס על 269 ביקורות (197 מהן "טריות", בעוד 72 מהן "רקובות"), תוך ציון כי "הסרט אמנם אינו עונה על השאלות הגדולות שבו, אך קיים בו עושר ויזואלי וביצועים משכנעים, בעיקר זה של מיכאל פסבנדר כאנדרואיד בררן".
סרט המשך
לאחר הצלחתו של הסרט הודיע הזכיין, פוקס המאה ה-20, על הפקת סרט המשך, "הנוסע השמיני: קובננט", שיצא לאקרנים ב-19 במאי 2017.
פסק דין פלונית (אורה מור יוסף) נגד משרד הרווחה
בית המשפט העליון קובע בהרכב מורחב בפסק הדין, לאחר גלגולו בבית המשפט לענייני משפחה ודחיית הערעור בבית המשפט המחוזי כי על פי המצב החוקי הקיים בישראל, לא ניתן להכיר בגברת אורה מור-יוסף שיזמה ומימנה הליך להולדת ילדה באמצעות תרומת זרע, תרומת ביצית ושימוש באם פונדקאית על בסיס הסכמים כהורה. למור-יוסף לא היה כל קשר גנטי או פיזיולוגי לילדה ועל כן בית המשפט סירב להכירה כהורה המשפטית של הילדה.
עובדות המקרה
פסק-דין זה ניתן ביולי 2014 לפיו המבקשת, אורה מור-יוסף, מבקשת לקבל ילדה שנולדה במסגרת הליך שהייתה שותפה לו. פסק הדין מהווה דוגמה למפגש בין אפשרויות הטכנולוגיה לבין המשפט הישראלי בתחום דיני המשפחה בכלל ודיני הורים וילדים בפרט.
המבקשת, הגברת אורה מור-יוסף, היא רווקה שלוקה במחלת ניוון השרירים אשר מונעת ממנה לשאת הריון או להביא ילד לעולם בהליך גנטי טבעי. מור-יוסף ביקשה לממש את זכותה הטבעית להפוך להורה אך דרכה לא צלחה דרך הליך האימוץ שכן חוק אימוץ ילדים לא מאפשר אימוץ לרווקים ואף לא דרך הליך הפונדקאות בארץ לפי חוק ההסכמים. לפיכך ניסתה מור-יוסף להפוך להורה בדרך אחרת והתקשרה עם אחייניתה בהסכם שבעל פה לפיו האחיינית תשמש כנושאת ההיריון עבורה, יתרה מכך השיגה גם תרומת זרע ותרומת ביצית. תהליך ההפריה והשתלת הביצית המופרית בגופה של האחיינית בוצעו בהודו ולאחר קליטת ההיריון שבו מור-יוסף ואחייניתה לישראל, ובישראל נולדה התינוקת. את ההליך כאמור ליוותה מור-יוסף מתחילתו ועד סופו ואף מימנה אותו.
פסיקת בית המשפט העליון
לאורך פסק הדין מציין בית המשפט את המורכבות שבמקרה לאור הרגישות העולה ממנו, את הרצון העז של מור יוסף להיות הורה וכי המקרה מעורר אמפתיה רבה. בית המשפט העליון קבע כי לפי מערכת החוקים הקיימת, מה שעשתה מור יוסף הוא אסור, הוא נימק את דחיית הערעור בכך שלפי סעיף 77 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות מעמד ההורות ייקבע על פי מקום מושבו של הקטין, עם זאת התהליך שביצעה מור-יוסף לא עולה בקנה אחד עם הליך פונדקאות חו"ל שכן הילדה נולדה בישראל מתוך כוונה לגדלה בישראל וכן תוך שימת דגש על שיקולים נוספים ועל כן הדין החל הוא הדין הישראלי ולא הדין ההודי. נראה כי מבחינה עניינית מדובר בהליך כלאיים שבין פונדקאות לאימוץ.
בנוסף קבע בית המשפט כי מור-יוסף לא עומדת באף חלופה להורות המוכרת בישראל שכן אין לה זיקה גנטית לילדה, אין לה זיקה פיזיולוגית עקב אי נשיאת ההיריון, היא אינה עומדת בקריטריונים המצויים בחוק האימוץ לאמץ את הילדה לאור היותה רווקה וכן ההליך אינו הליך פונדקאות חו"ל.
כמו כן טענה מור-יוסף שראוי להרחיב את ההכרה בהורות דרך הפסיקה ולתת לה צו הורות פסיקתי מכוח ההסכמים שהיו בינה לבין יתר המעורבים ביצירת הילדה ולאור העובדה שהיא הרוח החיה מאחורי התהליך, היא זו שיזמה את המהלך ובלעדיה הילדה לא הייתה נולדת כלל. בית המשפט קבע כי אין להרחיב את ארבעת המודלים של ההורות המוכרים בדין ובפסיקה וציין כי קיים הבדל משמעותי מעניינה של מור-יוסף לעניינים הנדונים בבג"ץ 566/11 ממט ומגד ובבג"ץ 5771/12 ליאת משה שכן במקרה הנ"ל התינוקת כבר נולדה וכן ההליך נוצר על ידי הסכמים פרטיים ולא היה מפוקח ומבוקר על ידי גורמים חיצוניים כמו פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ועורכי דין שתפקידם היה הכרחי על מנת לשמר את זכויותיהם, מעמדם ואי ניצול של המעורבים בהליך ובכך למנוע מצב של סחר בילדים כפי שכונה על ידי בית המשפט "שוק תינוקות" ועל כן אין לגזור גזירה שווה. בהקשר זה יש לציין כי כמו כן סבר השופט חנן מלצר כי ההסכמים שערכה מור יוסף עם אחייניתה, עם תורמת הביצית ועם תורם הזרע הם הסכמים הנוגדים את תקנת הציבור ודינם בטלות.
בית המשפט העליון לא מתייחס לשאלה האם ראוי יהא להכיר בעתיד במודלים נוספים של הורות ובהורות מכוח הסכמים בפרט אך סובר כי הכרה במודל שכזה מחייבת הליך חקיקתי סדור שייבחן את מכלול השיקולים הנדרשים לעניין. הקושי שבמקרה הנ"ל מקום בו התינוקת כבר נולדה מדגיש את הצורך בבהירות ובוודאות המעוגנת בחוק ולא בבחינת מקרים פרטניים דלעיל לאחר מעשה.
עם זאת בית המשפט מחדש חידוש מפתיע בכך שהוסיף ואמר כי למור-יוסף תינתן האפשרות להגיש בקשה לבית המשפט לענייני משפחה על מנת להתחיל הליך של אימוץ התינוקת כדי לקבל "זכות עמידה" בהליכי האימוץ.
הביקורת על פסק הדין והשלכותיו
פסק-הדין זכה להד תקשורתי וחברתי רחב וגדול מצד 'מטה מאבק הנכים בישראל' שביקש להצטרף כידיד בית המשפט בערעורה של מור-יוסף לבית המשפט העליון דרך בקשה שהוגשה מטעם מערך הקליניקות לאנשים עם מוגבלויות דרך הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. המטה טען כי המבוי הסתום אליו נקלעה מור-יוסף, אינו ייחודי רק לה אלא נפוץ יותר בקרב אנשים עם מוגבלויות ומשותף לרבים מהם.
כמו כן הביעו תמיכה במור-יוסף גם חברי הכנסת אילן גילאון (מפלגת מרצ), יו"ר השדולה למען אנשים עם מוגבלות בכנסת וח"כ קארין אלהרר (יש עתיד), יו"ר השדולה לשילוב ילדים עם מוגבלויות במערכת החינוך שמתניידת בעצמה בכיסא גלגלים.
בנוסף לאור פסק הדין, הביעה מור-יוסף את מחאתה כשעברה לגור באוהל מחאה מול ביתו של שר הרווחה דאז, ח"כ מאיר כהן, בעיר דימונה.
סבויה מרקטי SM.79
סבויה-מרקטי SM.79 (באיטלקית: Savoia-Marchetti SM.79 Sparviero, ספָארוִיאָרוֹ פירושו: "נץ") היה מפציץ בינוני תלת-מנועי איטלקי בעל מבנה עץ ומתכת מתוצרת חברת סבויה-מרקטי. מטוס חד-כנפי זה, אשר תוכנן במקור כמטוס נוסעים מהיר, שבר בשנים 1935–1939 עשרים ושישה שיאי תעופה שהעניקו לו לזמן מה את התואר "המפציץ הבינוני המהיר בעולם". המטוס פעל לראשונה כמפציץ במהלך מלחמת האזרחים בספרד והמשיך לשרת בכל זירות הלחימה בהן השתתפה איטליה במלחמת העולם השנייה. בנוסף, התפרסם ה-SM.79 כמפציץ טורפדו מוצלח בזירת הים התיכון.
ה-SM.79 היה קל לזיהוי בשל צורתה הייחודית של עמדת המקלעים שעל גב המטוס המזכירה מרחוק גבנון, וכונה בידי אנשי צוותו "הגיבן הארור". 1,200 המטוסים ששירתו בחיל האוויר המלכותי האיטלקי הפכו את ה-SM.79 למפציץ תוצרת איטליה הנפוץ ביותר במלחמה, והוא נותר בשירות עד 1952.
פיתוח
פרויקט ה-SM.79, שהיה פרי עבודתו של אלסנדרו מרקטי, החל ב-1934 כתכנון למטוס מהיר המסוגל לשאת שמונה נוסעים ולהשתתף במרוצים אוויריים (כגון מרוץ האוויר לונדון-מלבורן). אב טיפוס הוטס לראשונה ב-28 בספטמבר 1934 בידי טייס הניסוי אדריאנו באקולה (Adriano Bacula). מנועיו המקוריים של ה-SM.79 היו מדגם איסוטה-פרסקיני אסו סימן XI (Isotta-Fraschini Asso XI Ri) בעלי 800 כוחות סוס, שלאחר מכן הוחלפו במנועים חלשים יותר בעלי 590 כ"ס מדגם פיאג'ו P.IX RC.40 סטלה, גרסת ייצור מקומית ברישיון למנוע בריסטול יופיטר הבריטי, עליו היו מבוססים מנועי פיאג'ו. המנועים הוחלפו לבסוף באלפא רומיאו RC.35 I25 (ייצור מקומי ברישיון של הבריסטול פגסוס) בעלי 580 כ"ס כל אחד.
אב הטיפוס, שנרשם כ-I-MAGO הושלם מאוחר מכדי להיכנס למרוץ לונדון-מלבורן, אך קבע שיא חדש כאשר טס ממילאנו לרומא תוך שעה ו-10 דקות במהירות ממוצעת של 410 קמ"ש ב-14 ביוני 1935. לאחר שנבחן אב הטיפוס בידי טייסי חיל האוויר המלכותי האיטלקי, בחר בו רמטכ"ל צבא איטליה, ששימש גם כתת-שר במשרד האווירייה תחת מוסוליני, הגנרל ג'וזפה ואלה (Giuseppe Valle), לטיסה אל מזרח אפריקה האיטלקית על מנת לסקור את הכוחות האיטלקיים המתכנסים לקראת הפלישה הקרבה לאתיופיה. המטוס צויד בעזרי ניווט משופרים ובמכלי דלק נוספים וטס ב-1 באוגוסט 1935 מרומא למאסאווה שבאריתריאה בתוך 12 שעות (עם עצירת תדלוק בקהיר) וחזר לרומא ארבעה ימים מאוחר יותר. ביצועיו של ה-SM.79 הרשימו את אנשי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והפכו את הגנרל ואלה למצדד עיקרי בהכנסתו של המטוס לשימוש צבאי.
בסוף 1935 הוחלט בסבויה-מרקטי להתמקד בפיתוח ה-SM.79 למטרות צבאיות. ביצועיו, שלא בלבד שהפכו אותו למטוס הרב-מנועי המהיר ביותר באיטליה ולמהיר ממרבית מטוסי הקרב באותה תקופה, הפכו את ה-SM.81, שרק נכנס לייצור סדיר ונועד לשמש כמפציץ העיקרי של חיל האוויר המלכותי האיטלקי, למיושן. כוונת החברה להציע את המטוס בגרסה צבאית דו-מנועית, עם מנועים מסוג נום-רון מיסטרל מייג'ור K.14 או היספאנו-סוויזה 12Y נדחתה על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי, בשל ביצועי מנועים חלשים ומיקום לא מתאים לחימוש ההגנתי ולפצצות, שהותקנו בגרסה שהוסבה ממטוס נוסעים אזרחי. גנרל ואלה, שעשה שימוש באב הטיפוס והתרשם מביצועיו, ביטל את החלטת ראשי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והוציא הזמנה לסדרת ייצור ראשונה בת 24 מטוסים. עם זאת, הייתה הגרסה שהוזמנה תלת-מנועית, בעלת שלושה מנועי אלפא רומיאו RC.35 I26.
ה-SM.79 היה המטוס ההתקפי העיקרי בשורות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת העולם השנייה ואחד המעטים שנבנו במספרים משמעותיים. הייצור הסדיר החל באוקטובר 1936, נמשך עד 1943 והסתכם ב-1,330 מטוסים.
עיצוב וביצועים
ה-SM.79 היה מטוס חד כנפי תלת-מנועי בעל כן נחיתה מתכנס. שלדת המטוס הייתה עשויה מצינורות פלדה המכוסים ביריעות עשויות סגסוגת אלומיניום בחלקו הקדמי, סגסוגת אלומיניום ועץ לבוד בחלקו העליון וכיסוי בד לשאר חלקיו. הכנפיים היו עשויות מעץ, בעלות מדפים בצד האחורי ולוחות אווירודינמיים בצד הקדמי, כדי לפצות על גודלו הקטן יחסית. המבנה הפנימי הורכב משלוש קורות אשוחית ועץ לבוד, המחוברות ביניהן באמצעות צלעות עץ לבוד ומכוסות באותו חומר. במטוס הותקנו מאזנות המסוגלות לנוע בתחום שבין 13+ ל-26- מעלות, ונעשה בהם שימוש, ביחד עם המדפים, בטיסה במהירות נמוכה ובמהלך המראה. יכולותיו עלו בהרבה על קודמו, ה-SM.75, עם יותר מ-2,300 כ"ס זמינים ועומס כנף גבוה, אשר נתנו למטוס תכונות המזכירות מטוס קרב גדול.
בגרסת המפציץ העיקרית שנבנתה הותקנו שלושה מנועים כוכביים אלפא רומיאו מסוג RC.34 I26 בעלי 780 כ"ס, המצוידים במדחפי פסיעה משתנה בעלי שלושה להבים העשויים מתכת. לוח חסין אש הפריד בין מנוע החרטום לתא הטייסים. מהירותו המרבית של המטוס הגיעה ל-430 קמ"ש בגובה 4,250 מטר, וסייג רום מבצעי נמוך יחסית של 6,500 מטר. מהירות השיוט הממוצעת הייתה 373 קמ"ש בגובה 5,000 מטר, אך היעילה יותר הייתה מהירות שיוט של 259 קמ"ש (60% כוח למנועים). בכוח מלא למנועים ובזכות המדפים בכנפיים, היה ה-SM.79 מסוגל להיות באוויר בתוך מרחק הרצה של 300 מטרים בלבד.
צוות המטוס מנה חמישה או שישה, בגרסת המפציץ, עם קוקפיט שאויש בשני טייסים אשר ישבו זה לצד זה, כאשר מפקד המטוס בצד ימין. מעל תא הטייס נקבעו חלונות כדי לאפשר נטישה בעת הצורך. מאחורי הטייסים ישבו מהנדס הטיסה מצד ימין ומפעיל הרדיו מצד שמאל. מרכז גוף המטוס שימש כתא הפצצות עם נטייה לשמאל על מנת לאפשר מעבר בין החלק הקדמי לירכתיים. מכשירי הטיסה כללו מדי שמן ודלק, מד גובה, מד מהירות אנכי ומד מהירות אוויר, שעון, גירוסקופ, מצפן, מד שיפוע, טכומטר ומצערות.
ה-SM.79 נחשב כמטוס בעל ביצועים טובים, מבנהו העשוי בעיקר מעץ היה קל מספיק כדי לשמור את המטוס בציפה של עד חצי שעה במקרה של נחיתת אונס בים, מה שנתן סיכוי טוב יותר לצוותו להימלט, והמנוע בחרטום סיפק הגנה מפני אש נ"מ. למטוס הייתה יכולת נסיקה מהירה יחסית, יכולת פנייה ותמרון טובה לזמנו ומבנהו הגס ומערכת השליטה הנוחה אף אפשרו לו לבצע (בזהירות) "לולאה".
ל"נץ" היו מספר יתרונות על פני מפציצי טורפדו תוצרת בריטניה, ביניהם מהירות וטווח גדולים יותר. באשר למטוסי הקרב הבריטיים, לא היוו בתחילה הגלוסטר גלדיאטור והבלאקבורן סקואה איום משמעותי, בשל העובדה שהיו איטיים ממנו ב-10 וב-90 קמ"ש, בהתאמה. אולם בתוך זמן קצר נאלץ ה-SM.79 להתמודד עם ההוקר הוריקן והפיירי פולמאר, שהיו מהירים יותר מקודמיהם, אך עדיין איטיים בהשוואה למטוסי קרב מלווים אחרים. מטוסי הבריסטול בופייטר היו מהירים וחמושים היטב, ובנוסף ליעילותם כמטוסי קרב בשעות היום תפקדו גם כמיירטים מוצלחים בשעות הלילה ובשלבי המלחמה המאוחרים רדפו לעיתים קרובות אחר ה-SM.79 במהלך משימות ליליות. בסופו של דבר, הופעתם בזירת הים התיכון של הספיטפייר, ה-F4F ויילדקט, הקרטיס P-40 וורהוק וה-P-38 לייטנינג גרמו למניעת פעילותו של ה-SM.79 בשעות היום.
חימוש
אמצעי ההגנה של ה-SM.79 כללו ארבעה, ומאוחר יותר חמישה, מקלעים מסוג ברדה-SAFAT, שלושה מתוכם בקוטר 12.7 מ"מ (0.5 אינץ'). זוג מקלעים היה ממוקם בעמדה על גב המטוס, אחד לירי קדימה שהופעל על ידי הטייס והשני לירי לאחור, ומקלע בודד בגחונו של גוף המטוס בתוך מרכב דמוי גונדולה המופנה לאחור. בנוסף, הותקן מקלע בקוטר 7.7 מ"מ (0.3 אינץ') מסוג לואיס על גבי כנה גמישה שאפשרה את העברתו בין עמדות הירכתיים. מקלע הלואיס הוחלף מאוחר יותר בצמד מקלעי ברדה בקוטר 7.7 מ"מ, שהיו אמינים ובעלי קצב אש גבוה יותר (900 כדור לדקה במקום 500), על אף שהיה די מקום למקלען אחד בלבד בירכתיים כדי להפעילם. למרות כוח האש הנמוך יחסית, הוא נחשב כבעל חימוש כבד לשנות ה-30, עם הגנה יעילה כנגד מרבית מטוסי הקרב של אותה תקופה, שלא היו מצוידים בדרך כלל בשריון. במלחמת העולם השנייה הפך המטוס לפגיע משמעותית מצד מטוסי הקרב החדשים והוא איבד את המוניטין שהשיג במהלך מלחמת האזרחים בספרד על היותו "חסין מפגיעות".
ב-SM.79 לא הותקנו מעולם צריחים, מה שהגביל את טווח המקלעים. מכל כלי נשקו, היה המקלע האחורי הממוקם על גב המטוס החשוב ביותר; עם המעבר למשימות בגובה נמוך, היה המטוס מותקף בעיקר מלמעלה ומאחור.
העיצוב הצפוף של פנים המטוס באזור המרכב האחורי, עם מכשירי כיוון הפצצות הממוקמים לפנים והמקלעים להגנה מאחור, הפך את מלאכת ההפצצה וההתגוננות מהעמדה האחורית לבלתי אפשרית. בשל כך, הוסרו מקלעי הירכתיים והגחון בגרסת מפציץ הטורפדו. המקלע היורה לפנים, שהתאים יותר למשימות תקיפה ונשלט על ידי הטייס, הוחלף לרוב בנשק בעל קוטר קטן יותר או בדמה, כאשר הסרתו סייעה להפחתת המשקל והגדלת המהירות והטווח.
המקלעים בירכתיים ועל גב המטוס היו מוגנים על ידי כיסויים אווירודינמיים, אשר נפתחו במקרה של התקפה. בשל האפשרות הסבירה שה-SM.79 יותקף בהפתעה, הושארו לרוב מגינים אלה פתוחים במהלך הטיסה על אף הפגיעה במהירות המטוס.