cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריק ומורטי - דמויות
ריק סנצ'ז
ריק סנצ'ז (מדובב על ידי ג'סטין רוילנד) הוא מדען גאון, ניהליסט מושבע והאיש החכם ביותר ביקום. בן 70. אביה של בת' סמית', סבם של מורטי וסאמר סמית', והחם של ג'רי סמית'. ריק הוא אלכוהוליסט וכתוצאה מכך רבים ממשפטיו נאמרים תוך כדי גיהוק, ובנוסף יש לו באופן כמעט קבוע כתם של משקה אלכוהולי מרוח מתחת לפיו, שהפך למראה המזוהה עמו. יש לו שיער כחול בהיר ופרוע, גבה אחת, והוא לובש חלוק מעבדה לבן. יש לו לשון חדה ביותר, והוא מרבה להעיר הערות סרקסטיות מתנשאות ועוקצניות כלפי האנשים הסובבים אותו ובני משפחתו, אותם הוא תופס כנחותים ממנו. ריק מפגין חוסר אכפתיות וחוסר רצון מוחלט לקחת חלק במוסכמות חברתיות ורגשות אנושיים כמו אהבה, משפחה, נישואים, אזרחות ונאמנות, ובהרבה מאוד ממסעותיו וההרפתקאות שלו הוא החריב עולמות ואף יקומים שלמים, כאשר הוא פשוט "החליף" למציאות אחרת בכל פעם כשהאחרונה נהרסה. הוא גם מרבה "לאיים" שפשוט ינטוש את המציאות הנוכחית שבה הוא נמצא במידה והיא תשתבש, כי הקונספט של משפחה ונאמנות אינם חשובים לו. על כן, הוא מבלה את עיקר זמנו עם הנכד שלו מורטי, איתו הוא יוצא לשלל הרפתקאות ברחבי היקום ובמציאויות חלופיות, שהפכו למוטיב העיקרי של הסדרה. ניתן לתאר את הקשר של ריק ומורטי כרעיל - לרוב ריק מעליב את מורטי, פוגע בו נפשית ופיזית, ומכניס אותו באופן קבוע לסכנות ומונע ממנו לחוות חיים של נער מתבגר רגיל.
ככל שהסדרה התקדמה, ריק מרכך את יחסו למורטי ולשאר בני המשפחה, ומתגלה כי הוא סובל מדיכאון ואובדנות אשר מונעים ממנו לחוות אהבה וליצור קשרים עם אנשים שאכפת לו מהם, וכמו כן נחשפים צדדים יותר מורכבים של האישיות שלו. הסיבה לפילוסופיה הניהליסטית שלו היא בעקבות טראומה שחווה ריק בעברו, אשר עיצבה אותו לאדם שהוא היום. הטראומה כללה את מותן של אשתו של ריק דיאן ובתו הקטנה בת' שהיוו את משפחתו המקורית, אשר נרצחו על ידי גרסה סוררת של ריק המכונה "ריק פריים". כאשר ריק עמד להמציא את רובה השערים - המכשיר שמאפשר לו לפתוח שערים לכל מקום ביקום ולמציאויות חלופיות, ריק פריים נגלה לריק באמצעות שער בעצמו וניסה לשכנע אותו להצטרף אליו כחלק מהצוות שלו ולעשות ביחד כל שעולה על רוחם בכל יקום אפשרי מבלי שום השלכות ודאגות. עם זאת, ריק ויתר על ההצעה של ריק פריים, והחליט לנטוש את התכנית לרובה השערים ולהישאר עם משפחתו. ריק פריים לא לקח את הסירוב של ריק בצורה יפה, וכדי להתנקם בו, הוא שיגר פצצה אל עבר דיאן ובת' באמצעות רובה השערים שלו ורצח אותן. ריק, שהיה אכול אשמה, צער ולבסוף זעם, החליט לחזור לבנות את רובה השערים שלו, ולאחר שהצליח, התחיל לבלות עשורים שלמים בהם הוא ניסה לצוד את ריק פריים ולהרוג אותו, אך הוא מעולם לא מצא אותו. במהלך מסעותיו, ריק עבר בין אינספור יקומים ועולמות, רכש חברים ואויבים, נלחם במלחמות בין גלקטיות, והרג מספר רב מאוד של ריקים בניסיון למצוא את ריק פריים. בסופו של דבר, שאר הריקים משאר היקומים החליטו להתאגד יחדיו ולנסות להרוג את ריק, אך הם לא הצליחו, והוא טבח בהם. שאר הריקים לבסוף נכנעו לריק, ותחת הנהגתו, הם בנו את "מצודת הריקים" - מצודה בין-גלקטית ובין-מימדית אשר מאכלסת בתוכה אינספור גרסאות של ריקים (ובהמשך גם מורטים) מאינספור יקומים, אשר התחברו ביחד במצודה לכדי חברה שמורכבת מריקים ומורטים. בחלוף הזמן, לריק נמאס מהמצודה, והוא החליט להגיע ולהתמסד ביקום שבו הריק שלו נטש את משפחתו לפני שנים, ולחיות ביחד עם גרסא בוגרת של הבת שלו בת' ועם משפחתה. שם הוא פגש במורטי, ומאז השניים התחילו את הרפתקאותיהם.
ריק מכונה כ"ריק C-137", כלומר ריק מיקום מספר C-137, על מנת להבדיל בינו לבין שאר הריקים.
מורטי סמית'
מורטימר "מורטי" סמית' (מדובב על ידי ג'סטין רוילנד) הוא נכדו בן ה-14 של ריק, אחיה הקטן של סאמר ובנם של בת' וג'רי סמית'. יש לו שיער חום בצורה של "קסדה", והוא לובש חולצה בצבע צהוב ומכנס כהה. ניתן לומר שדמותו של מורטי היא במידה מסוימת הפוכה מדמותו של ריק: הוא מוסרי, חסר ביטחון, לרוב מצוי בלחץ נפשי וחרדה חברתית ולא ניחן ביכולת אינטליגנטית מיוחדת. יתרה מזאת, הניגוד בין האישיות של מורטי ושל סבו יוצר הסוואה עבור ריק, שכן עקב גאוניותו יוצאת הדופן, לריק יש גלי מוח מיוחדים שמסגירים אותו, אך גלי המוח הרגילים ו"הטיפשים" של מורטי מבטלים את גלי המוח של ריק, וכך מחביאים אותו. זו הסיבה גם מדוע לריקים יש מורטים שנמצאים איתם, והם אף הפכו למצרך מבוקש בקרב הריקים (שחלקם לא בוחלים באמצעים בשביל "להשיג" לעצמם מורטים ומשתמשים בהם כמצרך ולא מתייחסים למורטים כבני אדם) ונוצר שוק של מורטים עבור הריקים, כפי שהוסבר בפרק העשירי של העונה הראשונה ובפרק האחרון של העונה החמישית. הוא מזוהה כמורטי של ממד C-137. מאוהב בתלמידתו לכיתת המתמטיקה ג'סיקה, ועבר איתה גם מספר הרפתקאות.
לרוב מורטי נתון לחסדיו של ריק במהלך הרפתקאותיהם, אך ככל שהעלילה מתקדמת, כמו ריק, גם מורטי מתחיל לפתח את הדמות שלו ואישיותו, והוא נהיה יותר אסרטיבי ובעל בטחון עצמי, כאשר הוא לאט לאט הופך לשותף שווה של ריק ולא לעוזר נחות. לאורך הסדרה היו מספר רגעי שיא בהם מערכת היחסים של מורטי עם ריק חוותה טלטלות, כאשר בחלקן ריק עזב או נעלם, או שהתגלו או נעשו דברים, אשר כל אחד מהם השפיע על מורטי בצורה שונה ופיתחו את דמותו. למשל, בפרק השישי של העונה הראשונה, ריק יוצר עבור מורטי שיקוי אהבה שיגרום לג'סיקה להתאהב בו ולצאת איתו לנשף, אך השיקוי משתבש והוא מדביק את אוכלוסיית העולם, שכעת כולם מאוהבים בו. ריק, בניסיון לתקן את השפעת השיקוי, גורם לאפוקליפסה שבה כל בני האדם הפכו למוטנטים קניבלים, ובצעד אופייני לריק, מחליט לקחת את מורטי ולעבור למציאות חלופית בה שום דבר לא השתבש (אך הריק והמורטי של המציאות הזאת נהרגו והם באו "להחליף" אותם ללא ידיעת אף אחד), כאשר הם משאירים את העולם שהחריבו ואת משפחתו המקורית של מורטי מאחור. שני פרקים לאחר מכן, בניסיון לנחם את סאמר שרבה עם ההורים שלה ושל מורטי, מורטי מתוודה בפניה על מה שהוא וריק עשו ועל הטראומה שיש לו מכל העניין, ושהוא נאלץ לחיות ליד הגופה שלו ושל ריק שהם קברו בחצר האחורית. הוא אמר לה ששום דבר לא משנה ובסוף כולם מתים, ולכן אין טעם להתעסק בריבים חסרי משמעות.
בפרק הראשון של העונה השלישית, מורטי כועס מאוד על ריק משום שזה נטש אותם קודם לכן כשהוא הסגיר את עצמו לפדרציה הגלקטית ונתן לפדרציה להשתלט על כדור הארץ ולרדות בבני האדם, ומניא את סאמר מלנסות להציל אותו, כשהוא מסביר לה שכל מה שריק עושה זה לנטוש אנשים. סאמר, שלא משתכנעת, גורמת למורטי לקחת אותה למימד המקורי שלו שבו העולם נהרס בגלל האפוקליפסה שריק יצר, והוא מראה לה את המשפחה המקורית שלו שריק אילץ להשאיר מאחור, שבנתיים הפכו לפראים חסרי תרבות. מורטי בצעדים האלו, הפסיק להגן על ריק וניסה להראות לאחותו סאמר שריק גורם לסבל, ולראשונה עמד על שלו בפניו בצורה עיקשת.
דוגמא אחרת היא בפרק התשיעי של העונה החמישית. מורטי מחליט על דעת עצמו להשתמש ברובה השערים של ריק כדי לצאת להרפתקאות לבד, אבל כשהוא מסיים, הוא מגלה כי ריק סימן את מד "נוזל השערים" ברובה ובעקבות הרפתקאותיו של מורטי, חסר נוזל. כדי לנסות לחפות על החוסר, הוא ממלא את הרובה במשקה מוגז עם צבע דומה לנוזל השערים, אך ריק מגלה מיד את התרמית. ריק בתגובה מקניט את מורטי, וכעונש, הוא מחליט להחליף אותו בשני עורבים שישמשו כעוזרים שלו. לאחר תסבוכת שהייתה לו עם שני העורבים, שמהם הוא לומד על חמלה ונאמנות, ריק מתנצל בפני מורטי ואומר לו שהקשר ביניהם היה רעיל, ושלטובתו הוא יעזוב את מורטי וייתן לו את רובה השערים שלו כדי שיוכל לצאת בעצמו להרפתקאות. מורטי מופתע מהכנות של ריק, אך באותה עת חש עצב על כך שהוא עוזב, והשניים חווים בגרות נפשית שלא נראתה קודם לכן.
בסוף העונה החמישית מתגלה למורטי סיפור הרקע של ריק באמצעות פלאשבק שהראה כיצד ריק פריים, גרסא סוררת של ריק, רצח את משפחתו של ריק, וכיצד ריק בילה עשורים שלמים בניסיון לצוד אותו. בתגובה מורטי מחליט לעזור לו מול מורטי הרשע, גרסא חזקה וחסרת מעצורים של מורטי שניסתה להפליל ולהרוג את ריק בעבר. בפרק הראשון של העונה השישית, מיד לאחר סיום העונה החמישית, מורטי מגלה שהסיבה האמיתית שריק החליט להתמסד ביקום שלו אחרי שהוא עזב את המצודה של הריקים, הייתה שריק פריים הוא במקור מהיקום המקורי של מורטי. כך, קיווה ריק שיום אחד ריק פריים יופיע ביקום המקורי שלו, והוא יוכל סוף סוף להרוג אותו. למעשה, מורטי אינו באמת המורטי המקורי של ריק שמוצג לנו בסדרה, וריק פריים הוא הסבא האמיתי שלו. כאשר ריק מצליח לעלות על קצה חוט בנוגע למיקומו של ריק פריים, מורטי רואה כיצד האובססיה של ריק לריק פריים מכלה אותו, והוא אומר לו שמבחינתו, ריק הוא הסבא האמיתי שלו, ולא ריק פריים, שמעולם הוא לא הכיר. ריק הוא האיש איתו הוא יצא לאינספור הרפתקאות ואיתו הוא עבר את הכל, ולכן הוא נשאר איתו עד הסוף.
בת' סמית'
בת' סמית' (מדובבת על ידי שרה צ'וק) היא בתו של ריק, אשתו של ג'רי ואימם של מורטי וסאמר. היא בלונדינית, ולובשת חולצה מכופתרת אדומה עם מכנס כחול. בת' היא וטרינרית המתמחה בניתוחים לסוסים. בת' היא אינטליגנטית ומאוד אסרטיבית, בניגוד לבעלה ג'רי. היא נכנסה להיריון עם סאמר מג'רי בטעות בעודנה למדה איתו בתיכון. בעונות הראשונות ג'רי היה מגחך על עבודתה מפני שהיא מאוד ספיציפית ולא "פרקטית" במיוחד (וגם היה מקניט אותה על כך שהיא לא "רופאה אמיתית"), למרות שבאופן אירוני הוא בעצמו מובטל. כנה כלפי משפחתה, ולרוב מתוסכלת מטיפשותו של בעלה ג'רי. עקב נטישתו של ריק בילדותה, בת' סבלה מחרדת נטישה קשה, והייתה מוכנה להשלים עם כל הסכנות והמצבים הקשים שריק הביא על משפחתם, כדי שלא יעזוב אותה שוב. בפרק הראשון של העונה השלישית, בת' שבורה שריק נטש אותה שוב (בסוף העונה השנייה ריק הסגיר את עצמו לפדרציה הגלקטית כדי להגן על המשפחה), אבל היא שמחה כאשר ריק חוזר הביתה שוב. עם זאת, לג'רי נמאס מריק וכל האסונות שהוא מביא עליהם, והוא מציב לבת' אולטימטום לבחור בינו לבין אביה, אבל בת' בוחרת בריק ומתגרשת מג'רי.
בפרק התשיעי של העונה השלישית, ריק ובת' יוצאים להרפתקה בארץ קסומה במימד אחר שריק יצר שקוראים לה "פרופילנד", לאחר שהתגלה שחבר ילדותה של בת' טומי נתקע שם כשהם היו ילדים, וכעת אביו של טומי מואשם ברצח שלו ועומדים להוציאו להורג על לא עוול בכפו. בזמן שהם מנסים להציל את טומי ולהחזיר אותו, מתגלה כי בת' היא האחראית לתקיעתו של טומי בפרופילנד, כי כשהם היו ילדים, בת' דחפה את טומי לתוך ביצה עשויה מדבש, ונטשה אותו שם. הגילוי מצית ויכוח בין ריק לבת', בו ריק מסביר לה שהסיבה שהוא יצר עבור בת' את פרופילנד (ועוד שלל המצאות ומכשירים אלימים ופסיכופתיים שהוא יצר עבורה), היא כי בת' כלשונו, הייתה "ילדה מפחידה", והוא העדיף ליצור עולם שלם עבורה שתוכל לשהות בו, מאשר לשבט כל ילד או אדם בשכונה שבת' לא אהבה. בת' בתגובה ענתה לריק שהסיבה שהיא רצתה שהוא יצור לה את כל הדברים האלה הייתה כי היא הייתה כמהה ליחס ממנו, והיא קינאה בטומי על כך שיש לו הורים שאוהבים אותו ובגלל זה היא פגעה בו. בת' לאחר מכן לקחה את ההמצאות שריק המציא עבורה כשהיא הייתה ילדה, וניסתה להחזיר את טומי. גל האלימות שהציף אותה בזמן שהיא ניסתה להחזיר אותו, הביא את בת' לנקודת משבר, שבה אמרה לריק שהיא לא יכולה יותר לברוח ממי שהיא, ושהיא לא יכולה לתת לחרדת הנטישה שיש לה מריק לנהל לה את החיים. בעצתו של ריק, הוא יוצר שיבוט מדויק של בת' עם כל הזכרונות שלה שיחיה את חייה בכדור הארץ, בזמן שהיא תחקור את עצמה ותטוס אל החלל.
פרק לאחר מכן בסוף העונה השלישית, מתחילות לבת' תהיות לגבי אם היא אמיתית או לא, והיא מנסה לדבר עם ריק על כך. עם זאת, ריק אומר לה שאם היא שיבוט והיא מודעת לכך שהיא שיבוט, הוא יאלץ לחסל אותה, ומכניס אותה לפאניקה. בת' לאחר מכן הולכת לג'רי, מכיוון שלטענתה הוא האדם היחיד שבאמת מכיר אותה מבפנים ומבחוץ, וג'רי מספר לה חוויה שהייתה לשניהם בתיכון שכללה את הנשיקה הראשונה שלהם. הוא מנשק אותה ואומר לה שבחיים הוא לא ישכח את התחושה שחווה איתה, ולכן היא בת' האמיתית. בת' לעומת זאת אמרה לו שהיא מעולם לא אהבה את הנשיקה ההיא ולכן היא לא אמיתית, אבל בניגוד לבת' האמיתית, היא כן אוהבת את ג'רי, והשניים חוזרים להיות ביחד. בסוף הפרק המשפחה מתחבאת מריק בגלל שהם מפחדים שהוא יהרוג את בת', אבל הוא מגיע ואומר שבת' היא הבת האמיתית שלו, ושהוא הגיע בכלל לחסל את ג'רי כי הוא הצליח לחזור למשפחה, אבל הוא ויתר גם על זה.
הפרק האחרון של העונה הרביעית מתחיל בבת' שנמצאת בחלל (שמעתה והלאה נקראת בת' מהחלל או אמא מהחלל על ידי מורטי וסאמר לשם נוחות) ונלחמת בפדרציה הגלקטית. רופא חייזרי שמטפל בה מגלה שיש לה בצוואר מתקן שלטענתו הוא פצצה, ובת' מהחלל חושדת בריק ששם אותו אצלה בצוואר כדי לחסל אותה. היא חוזרת לכדוה"א ומתעמתת עם ריק שמסביר לה שהמכשיר הזה נועד בכלל להעביר את כל הזכרונות שלה אל הבת' שנמצאת בכדוה"א במידה והיא תמות, וגם לבת' מכדוה"א יש מכשיר כזה בצוואר שלה. השניים הולכים לשתות ולהתעדכן בהכל, והיא מופתעת שבת' מכדוה"א חזרה להיות עם ג'רי, בעוד שהוא מופתע שהיא נלחמת בפדרציה הגלקטית, ושהיא נהייתה פושעת מבוקשת. הפדרציה הגלקטית עקבה אחר בת' מהחלל לכדוה"א, והיא לקחה אותה ואת בת' השנייה בשבי. השתיים מדברות אחת עם השנייה ומגיעות להבנה משותפת שאביהן ריק הוא אדם רע והן צריכות להפסיק להיות קשורות בתסבוכות שלו. אחרי שהמשפחה מצילה את שתי הבת'יות, ריק מוציא את כמוסת הזכרון ששמר, שמכילה את הידע של מי היא הבת' האמיתית ומי היא השיבוט. עם זאת, אף אחת מהן כבר לא רוצה לדעת מי היא האמיתית ומי היא לא, וכל המשפחה אומרת לריק שהוא צריך להפסיק ליצור בעיות ולערב אותם בהן. ריק צופה לבדו בזכרון, והוא מגלה שהוא ערבב את המיכל שהכיל את בת' האמיתית ואת השיבוט שלה באופן רנדומלי, וכי אי אפשר באמת לדעת מי היא בת' האמיתית ומי היא השיבוט.
בפרק הראשון של העונה השישית, בת' מהחלל מצילה את ריק ומורטי ממצודת הריקים שנהרסה קודם לכן ומביאה אותם בחזרה הביתה. ריק, שמנסה לאתחל את רובה השערים שלו לאחר שמורטי הרשע הרס את היכולת לנוע בין מימדים בסוף העונה הקודמת, בטעות מאתחל את כל הנוסעים הבין מימדיים, וגורם לכל אחד לחזור למימד המקורי שלו. בת' מהחלל, בת' מכדוה"א וסאמר נרתמות לעזור להם ולהחזיר אותם בחזרה, ובדרך נוצר וויכוח בין בת' מהחלל ובת' מכדוה"א לגבי הנוכחות של בת' מהחלל בחיי הילדים והמשפחה. בסוף הפרק, בת' מהחלל מבינה שהיא הציבה יותר מדי גבולות, ומסכימה לבוא לבקר לעתים תכופות יותר. שני פרקים לאחר מכן, במהלך אחד מהביקורים שלה, נוצר רומן של ממש בין בת' מהחלל לבין בת' מכדוה"א, שמציב את המשפחה במקומות בעייתים מבחינת מוסר, וגורם לג'רי לכעוס על כך שאשתו בגדה בו עם עצמה. הוא מאיים בגירושים, אבל השלושה מצליחים לפתור את זה בכך ששלושתם מקיימים יחסי מין ביחד.
בפרק האחרון של העונה החמישית במהלך הפלאשבק על סיפור המקור של ריק, מתגלה שבת' המוצגת לנו היא איננה הבת' המקורית של ריק, ושהיא בת' שננטשה על ידי ריק אחר. לריק מעולם לא הייתה בת' מקורית, כי הבת שלו נרצחה כשהייתה קטנה על ידי ריק פריים. למעשה, במהלך הסדרה, לריק היו שלוש גרסאות של בת' משלושה יקומים שונים - הפעם הראשונה הייתה עם בתו המקורית של ריק עד שריק פריים רצח אותה, הפעם השנייה הייתה עד לפרק השישי של העונה הראשונה, כאשר ריק ומורטי בטעות הרסו את העולם ועברו למציאות אחרת שבה לא הרסו אותו והשאירו את בת' עם משפחתו המקורית של מורטי מאחור, ופעם שלישית עם הבת' שכרגע נמצאת בסדרה.
ג'רי סמית'
ג'רי סמית' (מדובב על ידי כריס פרנל) הוא בעלה של בת' ואביהם של מורטי וסאמר. לרוב מוצג כטיפש, פסימי, שתלטני אשר מודאג מהשפעתו השלילית של ריק על מורטי. למרות טענה זו, לא נראה שהוא ממש דואג לילדיו או מחנך אותם. בת' נכנסה להיריון מג'רי בעודם למדו ביחד בתיכון. ג'רי עבד כקופירייטר ברמה נמוכה עד שפוטר בשל חוסר יכולת מצידו. בפרק השני בעונה השנייה, "Mortynight Run", ג'רי מגלה כי אחד מהריקים במימד כלשהו, אשר מודע היטב לכך שכל ג'רי אינו מסוגל לשרוד את כל הממדים והגלקסיות שבהם עוברים ריק ומורטי, יצר מין "מעון משפחתי" של כל ג'רי שמושלך על ידי ריק ומורטי במהלך הרפתקאות, אם הם מנסים ללוות אותם כדי לשמור על מורטי. בת' מתגרשת מג'רי בפרק "The Rickshank Rickdemption" וחוזרת אליו בפרק "The Rickchurian Mortydate".
סאמר סמית'
סאמר סמית' (מדובבת על ידי ספנסר גרמר) היא אחותו הגדולה של מורטי, נכדתו של ריק ובתם של בת' וג'רי סמית'. היא בת 17, יש לה שיער ג'ינג'י שאסוף בקוקו, והיא לובשת גופיה ורודה עם מכנס לבן. סאמר היא בת-עשרה טיפוסית - היא דואגת למעמדה החברתי בבית הספר, היא נדלקת על בנים שונים, היא מבלה הרבה בטלפון, אך היא גם אינטליגנטית, מאוד דעתנית ואסרטיבית, ומנסה להיות במרכז העניינים כשהיא יכולה. היא הייתה נוטה לקנא במורטי על הזמן שהוא מבלה עם סבם ריק, והייתה מתחרה איתו על תשומת ליבו של ריק ומנצלת הזדמנויות בהן מורטי פישל כדי להיות איתו. מהעונה השנייה היא מצטרפת להרפתקאות של ריק ומורטי בתדירות גבוהה יותר, ואף לוקחת חלק בהרפתקאות שכוללות ניואנסים ומאמצים רגשיים. חברה לשעבר הוא אית'ן, אשר מופיע בסדרה במספר פרקים. סאמר דומה מאוד לאמה, וגם היא נוטה לכעוס על אביה ג'רי עקב טיפשותו, והיא גם דומה לריק בהומור שלה ובלשון העוקצנית.
במהלך הסדרה פחות הושם דגש על התפתחות הדמות של סאמר, אבל כן היו לה מספר רגעים מכוננים. בפרק השמיני של העונה הראשונה, ריק נותן למשפחה משקפיים שמאפשרות לראות את המציאות של בני המשפחה ביקומים אחרים, וכאשר סאמר משתמשת בהם, היא או "לא קיימת" ביקומים של ההורים שלה, או שהיא קיימת אבל החיים הם די משעממים. לבת' בטעות נפלט משפט שבו היא אמרה שאם היא וג'רי היו מגשימים את החלומות שלהם, היא כנראה לא הייתה נולדת. היא אחר כך מנסה להסביר שכששני אנשים יוצרים חיים ביחד, הם מניחים לחיים שהיו להם כאינדיבידואלים ומטפלים בילד, אבל ג'רי מתערב ואומר שהם לא "גיבורים" על זה שהם קיימו יחסי מין בלי הגנה בליל הנשף. בין השניים נוצר ויכוח שבו כל אחד טוען כלפי השני שהם "עצרו" אותם מלחוות חיים הרבה יותר טובים, ולג'רי נפלט תוך כדי שהוא שכנע את בת' לא לעבור הפלה כשהיא הייתה בהריון לא רצוי עם סאמר. סאמר הופתעה שהיא הייתה הריון לא רצוי ושבת' רצתה לעבור הפלה, ובת' אמרה לה שהיא החליטה לא לעבור הפלה "מן הסתם", אז שתוקיר לה ולג'רי תודה. סאמר בתגובה אמרה שהיא ממש מודה על כך שההורים שלה מכריחים את עצמם להיות ביחד במקום להיות מאושרים, והיא רוצה לעזוב. מורטי, ששמע מג'רי על כך שסאמר גילתה שהיא לא הייתה הריון רצוי, הולך לנחם את סאמר, ומספר לה על הטראומה שיש לו מההרפתקה שלו עם ריק בה הם הרסו את העולם, השאירו את המשפחה המקורית שלו מאחור, והחליפו את את ריק ומורטי המקוריים של היקום הזה וקברו אותם בחצר האחורית. בסופו של דבר הוא אומר לה שאף אחד לא קיים בכוונה, אף אחד לא שייך לשום מקום ושבסוף כולם ימותו, אז אין טעם להתעסק בויכוחים האלו. סאמר מתנחמת מדבריו של מורטי, והשניים יורדים לראות טלוויזיה.
בפרק הראשון של העונה השלישית, סאמר רוצה להציל את ריק לאחר שזה הסגיר את עצמו לפדרציה הגלקטית, והיא השתלטה על כדור הארץ. מורטי, שכועס מאוד על ריק בגלל שנטש אותם, מנסה להניא את סאמר מלנסות להציל אותו, כשהוא מסביר לה שכל מה שריק עושה זה לנטוש אנשים. סאמר, שלא משתכנעת ורואה בריק גיבור, גורמת למורטי לקחת אותה למימד המקורי שלו שבו העולם נהרס בגלל האפוקליפסה שריק יצר, והוא מראה לה את המשפחה המקורית שלו שריק אילץ להשאיר מאחור, שבנתיים הפכו לפראים חסרי תרבות. בזמן השהות שלהם שם, רובה השערים שאיתו הגיעו נהרס, וריקים ממצודת הריקים הגיעו אליהם כדי לבדוק למה הרובה נהרס. סאמר הסבירה להם שריק נלקח בשבי על ידי הפדרציה, ושאר הריקים מחליטים להרוג את ריק, ולקחת את מורטי וסאמר בשבי. בסופו של דבר, ריק מצליח לברוח מהכלא של הפדרציה, להגיע למצודה ולהציל את מורטי וסאמר, כאשר היא המשיכה להגן על ריק ולהראות לו נאמנות, למרות שכמעט נהרגה בגללו ובגלל המצבים אליהם הוא הכניס אותה.
פרק לאחר מכן, ריק לוקח את מורטי וסאמר לעולם אפוקליפטי בנוסח מקס הזועם, בגלל שהשניים, ובמיוחד סאמר, לא רוצים להתמודד עם הגירושים של הוריהם. סאמר עוברת הרפתקה ואף נכנסת לזוגיות עם אחד מהאנשים בעולם האפוקליפטי ועושה הכל כדי לא לחזור הביתה ולהתמודד עם גירושי הוריה, אבל בסוף היא מבינה שעליה להתמודד עם הרגשות שלה כמו שצריך, וחוזרת לעולם האמיתי.
בפרק הרביעי של העונה החמישית, מורטי וסאמר בטעות יצרו תינוק ענק של גילוי עריות, לאחר שמורטי גרם למהומה לאומית כאשר ריק השתמש בלא ידיעתו בתאי זרע של מורטי בשביל לנסות ליצור נשק להשמדה המונית, ובטעות יצר מוטציות ענקיות של תאי זרע קניבלים שגרמו להרס רב. כדי לנסות להילחם בהם, הממשלה לקחה מסאמר תא ביצית והגדילה אותו למימדי ענק כדי שתאי הזרע ימשכו אליו, אבל הם לא ידעו שתאי הזרע שייכים למורטי. בסוף הפרק, אחד מתאי הזרע הצליח לחדור לתא הביצית, וליצור תינוק ענק שהממשלה שיגרה לחלל. הם קראו לתינוק נארוטו.
בפרק השביעי של העונה החמישית, סאמר מנסה להיכנס בין ריק ומורטי ומצליחה לדחוק את מורטי לפינה והיא הופכת לעוזרת של ריק. לאחר שקטע העוזרת של ריק עולה לה לראש והיא דוחקת גם את שאר המשפחה, היא נופלת בעצמה כאשר ריק דוחק אותה הצידה, והיא הסבירה שהיא התמכרה ללנסות לשמח את ריק. הסיבה שהיא עשתה את כל זה מלכתחילה הייתה בגלל שהיא הרגישה שהיא לבד - לבת' וג'רי יש אחד את השני ולריק יש את מורטי, אבל לה אין כלום. המשפחה בסוף מנחמת אותה, וסאמר אומרת שהיא גם הייתה מאוד רגישה לענייני משפחה בזמן האחרון בגלל שנארוטו, תינוק גילוי העריות שהיא ומורטי יצרו בטעות ושוגר לחלל, היה תחת השגחה של הממשלה במאדים, ושהם שלחו את סאמר אליו כדי שהוא יגיב אליה. היא נקשרה לנארוטו, ובמקום לאמן אותו להיות נשק, היא אימנה אותו לאהוב ולהאמין בעצמו ולבסוף לברוח, ולכן אין לה אף אחד. מורטי מנחם אותה, ומסיים במשפט "שמקבלים את המשפחה שמקבלים", משפט שסאמר אמרה בעצמה קודם לכן בתחילת הפרק.
יצחק הקר
הרב יצחק הקר (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1935) הוא ראש ישיבת גרודנא באר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה. בעבר כיהן כראש ישיבת גרודנא אשדוד.
ביוגרפיה
נולד באוסטריה לבנימין הקר. בגיל חמש עלה לארץ יחד עם משפחתו שהשתכנה בפתח תקווה. בנערותו למד בישיבת קול תורה, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פוניבז'. נישא לגיטה מלכה, בתו של ראש הישיבה הרב שמואל רוזובסקי.
בשנת ה'תשכ"ז, נקרא לכהן כראש ישיבה בישיבת גרודנא שבאשדוד על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, לצד הרב דב צבי קרלנשטיין והרב צבי דרבקין אשר נתמנו על ידי הרב כהנמן עם פתיחת הישיבה בשנת ה'תשכ"ו (1966). בשנת ה'תש"ס התפלגה הישיבה והרב הקר עבר יחד עם הרב דרבקין ועמם קבוצה מתלמידי הישיבה לקריית ישמח משה שבגני תקווה, כאשר הם זוכים לחסותה הכלכלית של הנהלת ישיבת פוניבז'. בשנת ה'תשס"ה עברה הישיבה לבאר יעקב.
שלטון איזבלה השנייה
שלטונה של איזבלה השנייה במשך יותר משלושה עשורים, נתפס כחיוני להיסטוריה המודרנית של ספרד. ממותו של פרננדו השביעי, מלך ספרד בשנת 1833 ועד המהפכה המהוללת הספרדית של 1868, אשר אילצה את איזבלה השנייה, מלכת ספרד לצאת לגלות והקימה מדינה ליברלית בספרד.
לאחר מותו של פרננדו השביעי ב-29 בספטמבר 1833, אשתו מריה כריסטינה דה בורבון-דוס סיציליאס קיבלה את העוצרות בתמיכת הליברלים, בשם בתם, איזבלה השנייה. סכסוך עם גיסה, קרלוס מריה איסידרו דה בורבון, ששאף לכס המלכות מכוח החוק הסאלי התקף כביכול - שכבר בוטל על ידי קרלוס הרביעי ופרננדו השביעי בעצמו - הוביל את המדינה למלחמה הקרליסטית הראשונה.
לאחר שלטון העוצרות הקצר של אספרטרו, שירש את העוצרות של מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, הוכרזה איזבלה השנייה כבגירה בגיל שלוש עשרה על פי החלטת הקורטס חנרלס ב-1843. כך החל שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה, המחולק בדרך כלל לארבע תקופות: העשור המתון (1844–1854); הביניום הפרוגרסיבי (1854–1856); תקופת ממשלות האיחוד הליברלי (1856–1863) והמשבר האחרון (1863–1868).
שלטונה של איזבלה השנייה התאפיין בניסיון למודרניזציה של ספרד, אשר הכיל, במתיחות הפנימית של הליברלים, את הלחץ שהמשיך להיות מופעל על ידי תומכי האבסולוטיזם המתון פחות או יותר, הממשלות שהושפעו לחלוטין מהממסד הצבאי. והכישלון האחרון לנוכח הקשיים הכלכליים ודעיכתו של האיחוד הליברלי שהוביל את ספרד לתקופת שש השנים הדמוקרטיות. שלטונה הושפע מאוד מאישיותה של המלכה איזבלה, שלא היו לה כישרונות למשול והייתה תחת לחץ מתמיד מצד בית המלוכה, במיוחד מאמה, וגם מהגנרלים רמון מריה נרוואס, בלדומרו אספרטרו ולאופולדו אודונל, אשר מנעו את איחוד המעבר מהמשטר הישן למדינה הליברלית, וספרד הגיעה לשליש האחרון של המאה ה-19 בתנאים לא נוחים בהשוואה למעצמות אירופיות אחרות.
שלטונה של איזבלה השנייה התחלק לשני שלבים עיקריים:
העוצרות של מריה כריסטינה ואספרטרו
העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון התאפיינה במלחמת האזרחים שנבעה ממחלוקת הירושה בין תומכיה של איזבל השנייה או "איזבלינוס" (או "כריסטינוס" על שם העוצרת) לבין אלו של קרלוס מריה איסידרו או "קרליסטים". פרנסיסקו צ'ה ברמודס, שהיה קרוב מאוד לתזות האבסולוטיות של פרננדו השביעי המנוח, היה הנשיא הראשון של מועצת השרים. היעדר הישגים ליברליים אילץ את עזיבתו של צ'אה והגעתו של מרטינס דה לה רוסה, ששכנע את העוצרת לחוקק את החוק המלכותי של 1834, אמנה שלא הכירה בריבונות לאומית, מה שהיה צעד אחורה, בהשוואה לחוקה של קדיס משנת 1812, אשר הוענקה על ידי פרננדו השביעי. הכישלון של הליברלים השמרנים או ה"מתונים" העלה את הליברלים הפרוגרסיביים לשלטון בקיץ 1835. הדמות הבולטת ביותר בתקופה זו היה חואן אלווארס מנדיסאבל, פוליטיקאי ואיש כספים בעל יוקרה רבה אשר מיסד את "החונטות המהפכניות" שצמחו במהלך המרידות הליברליות של הקיץ ויזם מספר רפורמות כלכליות ופוליטיות, כולל החרמת הרכוש. מהמסדרים הקבועים של הכנסייה הקתולית. במהלך הממשלה הפרוגרסיבית השנייה בראשות חוסה מריה קלטראווה ועם מנדיסאבל כאיש החזק בתיק האוצר, אושרה החוקה החדשה של 1837 בניסיון לשלב את רוחה של חוקת קדיס ולהשיג קונצנזוס בין שתי המפלגות הליברליות העיקריות, מתונים ומתקדמים.
המלחמה הקרליסטית גרמה לבעיות כלכליות ופוליטיות חמורות. המאבק נגד צבאו של הקרליסט תומאס דה זומאלאקארגי, שאחז בנשק מאז 1833, אילץ את העוצרת לשים את מבטחה בצבא הנוצרי, שזכה למוניטין רב בקרב האוכלוסייה. אחד מאלו היה הגנרל אספרטרו, שהיה אחראי על אישור הניצחון הסופי בהסכם אונאטה, הידוע יותר בשם אברסו דה ורגרה (החיבוק של ורגרה).
ב-1840, מריה כריסטינה, שהייתה מודעת לחולשתה, ניסתה להגיע להסכם עם אספרטרו, אך הוא התייצב לצד הפרוגרסיביים כאשר "מהפכת 1840" פרצה במדריד ב-1 בספטמבר. מריה כריסטינה נאלצה בעקבות כך לעזוב את ספרד ולהשאיר את העוצרות בידיו של אספרטרו ב-12 באוקטובר 1840.
בתקופת עוצרותו של אספרטרו, הגנרל לא ידע להקיף את עצמו ברוח הליברלית שהעלתה אותו לשלטון והעדיף להפקיד את העניינים החשובים והטרנסצנדנטליים ביותר בידי קציני צבא בעלי דעות דומות, המכונים איאקוצ'וס בגלל האמונה הכוזבת שאספרטרו היה בקרב איאקוצ'ו. למעשה, הגנרל אספרטרו הואשם בהחזקת העוצרות בצורה של דיקטטורה.
סרחיו אריבאס
סרחיו אריבאס קאלבו (בספרדית: Sergio Arribas Calvo; נולד ב-30 בספטמבר 2001 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריאל מדריד מהלה ליגה.
שלטון איזבלה השנייה
העוצרות של מריה כריסטינה ואספרטרו
מצדם, השמרנים המיוצגים על ידי אודונל ונרוואס לא חדלו מהתבטאויותיהם. ב-1843 החמירה ההידרדרות הפוליטית ואפילו הליברלים שתמכו בו שלוש שנים קודם לכן קשרו נגדו קשר. ב-11 ביוני 1843 נתמך המרד של המתונים גם על ידי אנשי אספרטרו המהימנים, כמו חואקין מריה לופס וסלוסטיאנו אולוסגה, אשר אילצו את הגנרל לנטוש את השלטון ולצאת לגלות בלונדון.
שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה
עם נפילתו של אספרטרו, המעמד הפוליטי והצבאי בכללותו הגיע לכדי שכנוע שאין לקרוא לעוצר חדש, אלא יש להכיר בבגרותה של המלכה, למרות העובדה שאיזבלה הייתה רק בת שתים עשרה. כך החל שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה (1843–1868), תקופה מורכבת מאוד, עם עליות ומורדות, שסימנו את המצב הפוליטי של המאה ה-19 וחלק מהמאה ה-20 בספרד.
סרחיו אריבאס
קריירת מועדונים
אריבאס גדל במחלקות הנוער של לגנס ושל ריאל מדריד מהלה ליגה. בעונת החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של המועדון. ב-20 בספטמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2-0 על חטאפה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2020/2021. ב-9 בדצמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 2-0 על בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת שלב הבתים לעונת עונת 2020/2021 בליגת האלופות. בסך הכל ערך אריבאס בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון שמונה הופעות ליגה, והוסיף שתי הופעות בליגת האלופות.
שלטון איזבלה השנייה
שלטונה האפקטיבי של איזבלה השנייה
ההכרזה על התבגרותה של איזבלה השנייה ו"תקרית אולוסאגה" יצרו ואקום פוליטי. הפרוגרסיבי ה"רדיקלי" חואקין מריה לופס הוחזר על ידי הקורטס לתפקיד ראש הממשלה ב-23 ביולי, וכדי לבטל את הסנאט, שבו ל"אספרטריסטות" היה רוב, הוא פיזר אותו וקרא לבחירות לחידושו לחלוטין - תוך הפרה של סעיף 19 של חוקת 1837, שאיפשר לחדש רק שליש מהסנאט בכל בחירות. הוא גם מינה את מועצת העיר ואת ה-Diputación de Madrid - שגם היא הייתה הפרה של החוקה - כדי למנוע מה"אספרטסיסטים" להשתלט על שני המוסדות בבחירות - לופס נימק זאת כך: "כאשר נלחמים על הקיום, העיקרון של שימור הוא זה שבולט מעל הכל: אדם אפילו קוטע איבר לחולה כדי שיחיה".
בספטמבר 1843 נערכו בחירות לקורטס שבהן עמדו פרוגרסיבים ומתונים בקואליציה במה שכונה "מפלגה פרלמנטרית", אך המתונים זכו ליותר מושבים מהפרוגרסיבים, שגם הם היו עדיין מחולקים בין "מזגונים" ו"רדיקלים". ובכך חסרה הנהגה אחת. הקורטס אישר שאיזבלה השנייה תוכרז בגירה מראש ברגע שתגיע לגיל 13 בחודש הבא. ב-10 בנובמבר 1843 היא נשבעה בחוקה של 1837 ולאחר מכן, בהתאם למנהג הפרלמנט, התפטרה ממשלתו של חוסה מריה לופס. המשימה להרכיב ממשלה הוטלה על סלוסטיאנו דה אולוסאגה, מנהיג האגף "המתון" של הפרוגרסיבים. הוא נבחר על ידי המלכה מכיוון שערך הסכם עם מריה כריסטינה על שובו מהגלות.
הכישלון הראשון שספגה הממשלה החדשה היה שהמועמד שלה לעמוד בראש קונגרס הצירים, ראש הממשלה לשעבר חואקין מריה לופס, הובס על ידי מועמד המפלגה המתונה פדרו חוסה פידל, שלא רק קיבל את קולות מפלגתו אלא גם אלה מהמגזר ה"רדיקלי" של הפרוגרסיבים ובראשם פסקואל מאדוס ופרמין קבאלרו, אליהם הצטרף מנואל קורטינה ה"מתון". כשהתעורר הקושי השני, לדחוף את חוק מועצות ערים, פנה אולוסגה למלכה בבקשה לפזר את הקורטס ולקרוא לבחירות חדשות שיספקו לו בית תומך, במקום להתפטר משום שאיבד את אמון הקורטס. בעקבות כך התרחשה "תקרית אולוסאגה", שזעזעה את החיים הפוליטיים, כאשר נשיא הממשלה הואשם על ידי המתונים בכך שאילץ את המלכה לחתום על חוקי הפיזור של הקורטס. לאולוסאגה, למרות שהכריז על חפותו, לא הייתה ברירה אלא להתפטר והנשיא החדש היה לואיס גונזלס בראבו המתון, שקרא לבחירות לינואר 1844 בהסכמת הפרוגרסיביים, למרות העובדה שהממשלה זה עתה עלתה לשלטון. הוא החזיר את חוק מועצות ערים משנת 1840 - שהוליד את "המהפכה של 1840" הפרוגרסיבית שסיימה את שלטון העוצרות של מריה כריסטינה דה בורבון וקבלת השלטון על ידי הגנרל אספרטרו.
באשר ל"תקרית אולוסאגה", הנשיא החדש של מועצת השרים, גונזלס בראבו, שנכנס לתפקידו ב-1 בדצמבר, הציע לדון בה בלשכה. במהלך הישיבות אולוסאגה הפגין את שווא ההאשמות, אך הרוב הפרלמנטרי ממנו נהנו המתונים לאחר הבחירות אפשר לו לזכות בהצבעה, ואולוסאגה עזב לאנגליה, לא כל כך בגלל גירוש שלא חויב בו, אלא בשל פחד לחייו שלו, שאוימו במדריד. בחלקים מסוימים של המדינה, הכיוון הפוליטי שהממלכה נוקטת נתפס בחשדנות, מה שהוביל למרידות מסוימות, כמו מרד בונה בראשות פנטלון בונה, שהשתלט על העיר אליקנטה במשך יותר מ-40 יום עם כוונה להרחיב את המהפכה שלו לערים אחרות.
גונזלס בראבו הקים מעין "דיקטטורה אזרחית", שתימשך 6 חודשים, ובמהלכן החזיר את חוק מועצות הערים כדי לשים קץ לחונטות, ולשים קץ למיליציה הלאומית על ידי יצירת המשמר האזרחי.
בבחירות בינואר 1844 ניצחו המתונים, מה שעורר התקוממויות פרוגרסיביות בכמה מחוזות בפברואר ומרץ שהוקיעו את "השפעת" הממשלה על תוצאות הבחירות. כך המנהיגים הפרוגרסיביים קורטינה, מאדוס וקאבאלרו נכלאו למשך שישה חודשים -אולוסאגה לא נעצר בגלל שהיה בליסבון וחואקין מריה לופס נשאר במחבוא עד שחבריו שוחררו מהכלא. במאי קיבל גנרל רמון מריה נרווס, המנהיג האמיתי של המפלגה המתונה, את נשיאות הממשלה, וחנך את העשור המתון כביכול (1844–1854).
לאחר נפילת אספרטרו והכרזה על בגרותה של איזבלה, החלה שורה של ממשלות מתונות, בתמיכת הכתר. הצעד הראשון שנקטו המתונים בשלטון היה למנוע התקוממויות פרוגרסיביות, שבגינן הם פירקו את המיליציה הלאומית והקימו מחדש את חוק מועצות הערים כדי לשלוט טוב יותר בממשלות מקומיות מהממשל המרכזי, מה שמנע את הקמת החונטות. כשהחלה שלטונה, המלכה הייתה רק בת 13 ולא הייתה לה ניסיון בממשל, ולכן היא הושפעה מאוד מהאנשים סביבה.
העשור המתון
באביב 1844 נחשבה המדינה כמי שזכתה להרגעה, מה שגרם לכך שהדיקטטורה האזרחית של גונזלס בראבו הגיעה לקיצה והוכראו בחירות חדשות, בהן ניצח נרוואס. זה היה סיטואציה מסובכת עבורו, מכיוון שהוא לא הראה כישורים פוליטיים גדולים. הוא ניהל ממשלה מאוד סמכותית, והתייחס לשרים כאל כפופים לו בצבא. נרוואס עשה צעד קדימה ברפורמות פוליטיות, והגיע עד לבניית מדינה ריכוזית ורפורמה פיסקלית. צוות השרים שלו כלל את אלחנדרו מון, שר האוצר, האחראי על רפורמת המס; פדרו חוסה פידל, שר הפנים, אחראי על יצירת המדינה הריכוזית והקונקורדאט עם הכנסייה ב-1851; ופרנסיסקו מרטינס דה לה רוסה, שר המדינה ויוצר מדיניות הממוצע הצודק.
העשור המתון החל עם נשיאותו של מנהיג המפלגה המתונה, הגנרל נרוואס, שנכנס לתפקידו ב-4 במאי 1844. המפלגה המתונה החזיקה בכוח הבלעדי הודות לתמיכת הכתר, מבלי שלפרוגרסיביים היה סיכוי קלוש לקבל גישה לממשלה. עם המפלגה המתונה בתקיפות בממשלה, 1845 הייתה שנה מכרעת עבור הליברליזם הספרדי, שכן היא הייתה צומת דרכים שבה המפלגה המתונה עשתה חשבון נפש על הישגיה וכישלונותיה מאז המהפכה הליברלית. לטענת הממשלה, הגיע הזמן לראות מה אפשר לשמור ומה צריך לשנות. לפי נרוואס, אם המחזור המהפכני יסתיים ב-1845, יהיה צורך לטפל במספר בעיות, כמו הקרליסטים, שאינם מרוצים מהכישלון במימוש ההסכם עם אספרטרו; מצבה של הכנסייה, שאיבדה הרבה ממורשתה ובעיקר את השפעתה; ובעיות פוליטיות, המכונות "אי-יציבות חוקתית", משום ששתי חוקות נכתבו תוך פחות מחמש שנים. הפתרון שמצאו המתונים היה ניסוח חוקה חדשה, זו של 1845.
הוצגו כמה טיוטות של חוקה חדשה, כולל זו של המרקיז ממאלומה, שהלכה על קו האמנה שהעניקה את כל הכוח לכתר, ולכן נדחתה על הסף. הפרוגרסיבים לא יכלו להתנגד לנרוואס מכיוון שלא הייתה להם נוכחות בקורטס, ולכן הוקם המודל הליברלי הדוקטרינרי, שיקים מונרכיה חוקתית עם ריבונות משותפת בין הכתר והקורטס.
מבחינת הצהרת הזכויות, חוקת 1845 התבלטה בחוקי הדפוס והדת שלה. לא הייתה צנזורה קודמת על הדפוס, אבל בתי משפט מיוחדים הוקמו כדי לשפוט פשעי עלבון נגד הממשלה או הכתר. בכל הנוגע לדת, חופש הפולחן של 1837 נדחה, למרות שהוא לא הגיע לחוסר הסובלנות של חוקת קדיס משנת 1812. ב-1845 ספרד הפכה למדינה עם דת שלטת והסבסוד לפולחן ולאנשי הדת הוקמה מחדש, כמו גם בעד נוכחות הכנסייה בחינוך, ששימשה כצעד ראשון לקראת פיוס בין הכנסייה למדינה, שיגיע ב-1851 עם הקונקורדט.
בכל הנוגע לארגון סמכויות המדינה, חוקת 1845 קבעה מודל דו-בתי, סנאט וקונגרס, שחודש כל חמש שנים ונציגיו נבחרו באמצעות חוק המחוזות החד-חבריים (בכל מחוז היה רק זוכה אחד) כדי להשיג רוב פרלמנטרי יציב מאוד. כמו כן, נקבעו חובת בעלות על רכוש על מנת להיבחר (12,000 ריאל) ולהצביע (400 ריאלים). ב-1846 הצביעו רק 0.8% מהאוכלוסייה, כמעט 100,000 איש.
בתקופה זו של שלטון מתון מוחלט, ניסו האחרונים להפוך את ההתקדמות הליברלית של השלבים הקודמים, תוך הטלת חוק עירוני חדש (8 בינואר 1845) עם בחירה ישירה במפקד האוכלוסין, חיזוק הריכוזיות ואישר חוקה חדשה, זו של 1845, שחזרה למודל של ריבונות משותפת בין המלך והקורטס וחיזקה את סמכויות הכתר. במישור החקיקתי, התקבלו חוקים אורגניים שונים שהדגישו את הריכוזיות של המינהל הציבורי על ידי שליטה בכוח הפוליטי של מועצות העיר והאוניברסיטאות, בניסיון ברור להגביל את סמכויותיהן מכיוון שהן הושפעו מאוד מהליברלים.
עד מהרה נוצר פילוג של המפלגה המתונה, שתרמה לאי היציבות הפוליטית שהתבטאה בשינויים המתמשכים בנשיאות הממשלה, החל עם פיטוריו של נרוואס ב-11 בפברואר 1846, הקשורים לנישואים שסודרו עבור המלכה. למעשה, באותה שנה היא הייתה אמורה להתחתן עם פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון, בן דודה, ב-10 באוקטובר. מוקדם יותר, אמה של המלכה, העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, רקמה תוכנית נישואין להשיא את בתה ליורש הכתר הצרפתי. תוכניות כאלה עוררו את חשדותיה של אנגליה, שבכל מחיר רצתה לכבד את הסכם אוטרכט ולמנוע את איחוד שתי האומות תחת מלך אחד. לאחר הסכמי אירופה, מספר המועמדים לאיזבלה הוגבל לקצת יותר משישה, מתוכם נבחר לבסוף פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון.
ממשלתו של פרנסיסקו חאבייר דה איסטוריס הצליחה להחזיק מעמד עד 28 בינואר 1847, כאשר מאבק על השליטה בקורטס עם מנדיסאבל ואולוסאגה, שחזרו מהגלות לאחר אישורה האישי של המלכה, אילץ אותו להתפטר. מינואר עד אוקטובר של אותה שנה שלוש ממשלות צלחו זו את זו ללא כיוון בעוד שהקרליסטים המשיכו לעורר צרות וכמה מהגרים ליברליים חזרו מהגלות.
ב-4 באוקטובר מונה נרוואס מחדש לנשיא, אשר מינה את השמרן בראבו מוריו כיד ימינו ושר העבודה הציבורית. הממשלה החדשה הייתה יציבה עקרונית עד שהמהפכה של 1848, ששטפה את אירופה, בראשות תנועת הפועלים והבורגנות הליברלית יותר, עוררה התקוממויות בפנים ספרד, שדוכאו קשות; בנוסף, נותקו היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה הגדולה, שכן היא נחשבה למשתתפת ומסיתת התנועות הקרליסטיות במה שנקרא מלחמת ה-Matiners. נרוואס פעל כדיקטטור אמיתי, והתעמת עם המלכה, בן הזוג המלך, הליברלים והאבסולוטיים. העימות נמשך עד 10 בינואר 1851, אז הוא נאלץ להתפטר והוחלף על ידי בראבו מורילו.
לאחר שהגיע לשלטון, בראבו מוריו ניסה לפייס את העימות עם הכס הקדוש כתוצאה מתהליכי ההתנתקות שביצע מנדיסאבל בתקופה הקודמת על ידי חתימת קונקורדט ב-1851 עם האפיפיור פיוס התשיעי, השני בתולדות ספרד, אשר בקיצור, קבעה מדיניות של הגנה על נכסי הכנסייה הקתולית מפני תהליכי התנתקות חדשים אפשריים, במיוחד אזרחיים; המכירה של אלה שעדיין נמצאים בידי המדינה נעצרה והכנסייה קיבלה פיצוי כספי. בסעיף הראשון, הקונקורדט קבע: "'La religión católica, apostolica, Romana, que con exclusión de cualquier otro culto continúa siendo la única de la nación española, se conservará siempre en los dominios de SM Católica con todos los derechos y prerrogativas de que debeley gozar de que debeley gozar lo dispuesto por los sagrados cánones (. . . )'"
בדצמבר 1851 ביצע שארל לואי נפוליאון בונפרטה, הפיכה בצרפת. היו לכך השלכות בספרד, שם בראבו מורילו השעה את הקורטס וסגר אותו לשנה. כשהקורטס סגור, הוא שלט באמצעות צווים וניסה ליישם מערכת פוליטית שתעניק יותר זכויות לכתר. רפורמה זו גרמה לתגובה פוליטית, ובמאי 1852 נכתב מכתב למלכה וביקש ממנה לפתוח מחדש את הקורטס. בדצמבר 1852 נפתח הקורטס מחדש, ונשיא חדש מונה: פרנסיסקו מרטינס דה לה רוזה. בראבו מוריו, עדיין נשיא, היה נגד, אז הוא פיזר את הקורטס וניסח פרויקט חוקתי ב-1852, בנטייה אבסולוטית לחסל את האופי הליברלי שלדעתו היה לחוקת 1845, אך הוא לא היה פופולרי ונדחה. הוא גם פרסם חוקים אורגניים חדשים כדי להסדיר את תפקודו של הקורטס העתידי. בראבו מוריו נכשל ונאלץ להתפטר, למרות שאחת הרפורמות שלו אכן הפכה לחוק ב-1857: זו של סנאטורים תורשתיים.
אירועים פוליטיים אלו הובילו לעימות מזוין המבוסס על תמיכת הכתר במדיניות קיצונית שאיימה על חזרה לליברליזם של 1834. קבוצה של כ-200 סנאטורים וחברי קונגרס ניסתה למצוא פתרון מדיני, אך הם לא קיבלו תגובה ובפברואר 1854 דוכא מרד בסרגוסה, למרות שהמזימה נמשכה, בראשות נרוואקיסטים ופוריטנים. ההתקוממות הבאה התרחשה בויקאלווארו, "לה ויקאלוורדה", עם אודונל ודולסה, שלא זכו להצלחה רבה בתחילה, דבר שהשתנה במנזנארס (סיודד ריאל), שם הצטרף אליהם הגנרל סראנו. יחד הם כיכבו במניפסט Manzanares, שעורר שינוי פוליטי גדול והתקוממויות בברצלונה, ואיאדוליד וולנסיה עד שהקבינט הממשלתי התפטר והוקמה חונטה דה גוביירנו במדריד, מה שאילץ את המלכה למנות ממשלה חדשה. באופן מפתיע, המלכה מינתה את אספרטרו לראש הממשלה ולא את אודונל, שמתמנה לשר המלחמה.
הביניום הפרוגרסיבי (1854–1856)
בתקופת ממשלתו השמרנית של בראבו מוריו, ניכרה רמה גבוהה של שחיתות כתוצאה מצמיחה כלכלית לא מסודרת ותככים פנימיים להשגת יתרונות בוויתורים ציבוריים, מצב בו כל משפחת המלוכה עצמה הייתה מעורבת. בראבו מוריו, שרבים ראו בו עובד ציבור ישר, התפטר ב-1852, ולאחר מכן קמו שלוש ממשלות עד יולי 1854. בינתיים, ליאופולדו אודונל, לשעבר משתף פעולה של העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, הצטרף למתונים הליברליים יותר וניסה לארגן מרד, בהסתמך על מספר קצינים וכמה מהדמויות ששנים לאחר מכן יהפכו לפוליטיקאים בולטים כגון אנטוניו קאנובס דל קסטיו. ב-28 ביוני אודונל, שהסתתר במדריד, איחד כוחות והתנגש עם חיילים נאמנים לממשלה בויקאלווארו, במה שנודע בשם לה ויקאלוורדה, אך לא היה מנצח ברור. לאורך יוני ויולי הצטרפו כוחות נוספים למרד בברצלונה. ב-17 ביולי, במדריד, יצאו אזרחים וחיילים לרחובות ברצף של פעולות אלימות, וסיכנו את חייה של אמה של המלכה, מריה כריסטינה, שנאלצה לחפש מקלט. המחסומים וחלוקת הנשק העניקו ניצחון למורדים.
לאחר כמה ניסיונות נואשים של המלכה למנות נשיא מועצה שיבלום את המהומות, היא נכנעה לבסוף למצב, ובעקבות פקודות אמה מינתה את אספרטרו לנשיא. זה סימן את תחילתו של מה שנקרא הביאניום הפרוגרסיבי.
ב-28 ביולי 1854, אספרטרו ואודונל נכנסו למדריד, וזכו לשבחים על ידי הקהל כגיבורים. אספרטרו נאלץ למנות את אודונל לשר המלחמה בגלל הפופולריות שלו והשליטה שהפעיל על חלקים נרחבים בצבא. החיבור הזה בין השניים, הנאמנים לכאורה זה לזה, לא היה חף מבעיות. בעוד אודונל ניסה להתנגד לפרקטיקות הליברליות הפרוגרסיביות של אספרטרו מבחינת עמדתו לגבי הכנסייה והתנתקות, העוצר לשעבר חיפש דרך לליברליזם בספרד, בהשפעה רבה מאישיותו שלו ומהשינויים המתרחשים באירופה.
הביאניום הייתה אפוא תקופה שסומנה בקואליציה בין מתונים "שמאליים" יותר לפרוגרסיבים "ימנים" יותר, שבה הוחזרו חוקים פרוגרסיביים, כמו חוק מועצות הערים והמיליציה, וחוקה חדשה נערכה, אך היא מעולם לא פורסמה. עבודת החקיקה העיקרית של הביניום הייתה הרפורמות הכלכליות, שמטרתן לגבש את מעמד הביניים. בין הצעדים הכלכליים היו ההחרמה של מאדוס וחוק הרכבת.
ההחרמה החדשה השפיעה על נכסי המועצות המקומיות, ובמידה פחותה, הכנסייה, מסדרים צבאיים וכמה מוסדות צדקה. מספר הנכסים המולאמים היה גדול בהרבה מאשר ב-1837. המטרות היו לנקות את האוצר ולשלם עבור הקמת מסילת הברזל. להחרמה זו היו השלכות חמורות: מבחינת מועצות העיר, אובדן קרקע פירושו אובדן אחד מאמצעי המימון העיקריים שלהן.
חוק הרכבות פורסם בשנת 1855 כדי להסדיר את בניית רשת הרכבות ולחפש משקיעים לפיתוחה. לא היו משקיעים גדולים בספרד, ולכן ההון המושקע היה זר. בנוסף, התשתיות והרכבות היו אנגליות, מה שלא הועיל לתעשיות הברזל והפלדה הספרדיות. יתרה מכך, מד המסילה היה שונה מזה האירופאי; בעקבות כך הרכבת לא הפכה לעסק שהיה צפוי להיות.
תקופת הביניום הגיעה לסיומה כשהניתוק בין שני הגנרלים אספרטרו ואודונל, הושלם. אודונל עבד על האיחוד הליברלי בזמן שישב עם אספרטרו בממשלה. הבחירות של 1854 לקורטס העניקו מספר רב יותר של מושבים לתומכי הראשונים מאשר לאחרונים. אין זה מפתיע, אפוא, שניסיונות הדו-קיום קרסו בזמן ההחרמות של מאדוס והשאלה הדתית, כאשר הוגשה הצעת חוק לקורטס שהכריזה שאי אפשר להפריע לאיש בגלל אמונתו. ההצעה אושרה והיחסים עם הכס הקדוש נותקו, והקונקורדאט של 1851 בוטל. אבל אודונל לא היה מוכן לאפשר למצב הזה להימשך. אספרטרו, שהיה מודע למצב, הפעיל את משאביו בהגנה על הליברליזם על ידי גיוס המיליציה הלאומית והעיתונות נגד השרים המתונים, אך המלכה העדיפה להעניק לאודונל את ראשות הממשלה במצב כה לא יציב, שהפך למורכב יותר על ידי התקוממויות הקרליסטים בוולנסיה ומצב כלכלי חמור. שני הצדדים התעמתו בפעולות צבאיות ברחובות ב-14 וב-15 ביולי 1856, שם העדיף אספרטרו לסגת.
הביניום המתון וממשלות האיחוד הליברלי (1856–1863)
חזרתו של אודונל תהיה תחילתה של התקופה הארוכה של ממשלות האיחוד הליברלי. ב-30 ביוני 1858, אודונל הקים ממשלה שבה שמר לעצמו את משרד המלחמה. הקבינט החזיק מעמד ארבע שנים וחצי, עד 17 בינואר 1863, והיה הממשלה היציבה ביותר של התקופה. למרות שהיו שינויים מדי פעם, היו בה לא יותר מתריסר שרים. חברי המפתח של ההנהלה החדשה היו שר האוצר, פדרו סלבריה, שהיה אחראי על שימור ההתאוששות הכלכלית, ושר הפנים, חוסה דה פוסדה הררה, ששלט בצורה מופתית ומיומנת ברשימות הבחירות ובכל התנהגות לא נכונה של חברי מפלגת האיחוד הליברלי החדש.
חוקת 1845 כוננה מחדש והבחירות לקורטס ב-20 בספטמבר 1858 העניקו לאיחוד הליברלי שליטה מוחלטת ברשות המחוקקת. הפעולות החשובות ביותר היו ההשקעות הגדולות בעבודות ציבוריות, לרבות אישור זיכויים יוצאי דופן, שאפשרו את פיתוח מסילות הברזל ושיפור הצבא; מדיניות ההחרמה נמשכה, למרות שהמדינה מסרה חוב ציבורי לכנסייה בתמורה והחזירה את הקונקורדט של 1851; התקבלו חוקים שונים שלימים יהיו המפתח ושתוקפם נמשך עד המאה ה-20: חוק המשכנתאות (1861), רפורמה מינהלית פנימית במינהל המרכזי והעיריות ותוכנית הדרכים הראשונה. לרעתה, הממשלה לא הצליחה לגרש את השחיתות הפוליטית והכלכלית שהגיעה לכל דרגות הכוח, לא אישרה את חוק העיתונות שהוכרז ומשנת 1861 ואילך ראתה את תמיכתה הפרלמנטרית דעכה.
מרידות קרליסטיות ואיכרים
בשנת 1860 הייתה נחיתת הקרליסטים בסן קרלוס דה לה ראפיטה, בהנהגת הטוען לכס המלכות קרלוס לואיס דה בורבון אי ברגנסה בניסיון להנחית את המקבילה של רגימנט נאמנים מהאיים הבלאריים ליד טרגונה כדי לפתוח במלחמה קרליסטית חדשה, שהסתיימה בכישלון מהדהד. היה גם מרד האיכרים של לוג'ה בראשות הווטרינר רפאל פרס דל אלמו, תנועת האיכרים הגדולה הראשונה בהגנה על אדמה ועבודה, שנדחקה ונמחצה תוך זמן קצר עם כמה גזרי דין מוות.
מדיניות חוץ
במדיניות החוץ, במהלך ממשלות האיחוד הליברלי, התרחשו מה שנקרא "יוקרה" או "התרוממות רוח פטריוטית", שזכו לתמיכה עממית רחבה, כגון המשלחת הצרפתית-ספרדית לקוצ'ינצ'ינה מ-1857 עד 1862; השתתפות במלחמת קרים; מלחמת אפריקה של 1859, שבה אודונל השיג תמיכה ויוקרה עממית רבה על ידי איחוד עמדותיהם של סאוטה ומלייה, אך לא הצליח להשיג את טנג'יר עקב לחץ בריטי; המשלחת האנגלו-צרפתית-ספרדית למקסיקו; סיפוח סנטו דומינגו ב-1861; ומלחמת האוקיינוס השקט הראשונה ב-1863 המפוקפקת והמיותרת.
באופן עקרוני, מדיניות החוץ של התקופה הוויקטוריאנית ניסתה להגביל את עצמה לשמירה על מעמדה של ספרד כמעצמה מדרגה שנייה, אך הדבר הוגבל בכמה אופנים. ראשית, היעדר הגדרה של פעולה בינלאומית ספרדית, אפילו בתקופת ממשלות האיחוד הליברלי; שנית, שמירה על אינטרסים כלכליים בחלקים שונים של העולם, אשר, עם זאת, לא יכול היה לעמוד בפני צבא מודרני המסוגל לעמוד באתגרים של לנוע ברחבי העולם; שלישית, חוסר היעילות של המלכה עצמה וחוסר הידע של המדיניות הבינלאומית; ורביעית, החוזק הצבאי והכלכלי של צרפת ובריטניה הגדולה.
באשר להקשר האירופי, הנוף האירופי השתנה. מצד אחד, בריטניה וצרפת, רחוקות מלהתנגש כמו בעבר, התחברו, ועזרו לויקטוריה להחזיק בכס המלכות. פרוסיה, אוסטריה ורוסיה היו תומכות של הקרליסטים, להם העניקו להם את תמיכתם המסועפת פחות או יותר. בנסיבות אלה, ספרד הצטרפה לברית המרובעת משנת 1834 יחד עם פורטוגל בהנחות יסוד פשוטות: צרפת ובריטניה תמכו במונרכיה הוויקטוריאנית כל עוד היא שמרה על מדיניות חוץ מוסכמת עם שתיהן, אם כי כאשר שתי המעצמות הגדולות החזיקו בעמדות שונות, ספרד יכלה להגן על עמדה משלה.
המשבר האחרון של השלטון (1863–1868)
לאחר הביאניום הפרוגרסיבי, החוקה של 1845 כוננה מחדש והאיחוד הליברלי נותר בשלטון תחת אודונל (1856–1863). נרוואס חזר, בתקופה שקטה, עם הקמת הסדר הממלכתי הריכוזי ולאחר עצירת תהליך ההתנתקות של מאדוס. מדיניות החוץ שימשה כדי למנוע מהאוכלוסייה להתמקד בבעיות פנימיות. ספרד התערבה בסכסוכים במרוקו, הודו-סין ומקסיקו. ב-1863 ניצחה הקואליציה של הפרוגרסיביים, הדמוקרטים והרפובליקנים, למרות שנרוואס עלה לשלטון, עם ממשלה דיקטטורית שהסתיימה ב-1868, כאשר פרצה מהפכה חדשה, המכוונת נגד הממשלה והמלכה איזבלה השנייה: המהפכה המהוללת. להחליף את אודונל לא היה קל. למפלגות המסורתיות היו יותר מאשר בעיות משותפות והתנגשויות בין חבריהן. היו אלו המתונים, באמצעות הגנרל פרננדו פרננדס דה קורדובה, שהציעו את האפשרות להקים קבינט. הפרוגרסיביים, בראשות פסקואל, ראו שמומלץ לפזר את הקורטס. בסופו של דבר, המלכה הפקידה את הממשלה בידי מנואל פנדו פרננדס דה פינדה, רוזן מיראפלורס, שהייתה לו רק תמיכה מועטה, ולמרות שניסה לערב את הפרוגרסיביים במשחק הפוליטי, הם החליטו לסגת. נשיאותו נמשכה רק עד ינואר 1864. שבע ממשלות אחרות התקיפו זו את זו עד המהפכה של 1868, כולל זו שבראשה עמד אלחנדרו מון אי מננדס ב-1 במרץ 1864, שכללה את קאנובס כשר הפנים בפעם הראשונה ואת סלבריה כשר האוצר. הפרוגרסיביים מצדם ראו באספרטרו מובס, ואולוסאגה, יחד עם פרים, החלו ליצור אלטרנטיבה שלא הייתה לה אמון ביכולתה של איזבלה השנייה להתגבר על המשבר הקבוע.
נרוואס הקים ממשלה ב-16 בספטמבר 1864 מתוך כוונה לאחד כוחות ולרכז רוח יוניוניסטית שתאפשר לפרוגרסיבים להשתלב בפוליטיקה פעילה, מחשש ששאלת השלטון תלך רחוק יותר. הסירוב הפרוגרסיבי להשתתף במערכת שנחשבה להם מושחתת ומיושנת הוביל את נרוואס לסמכותיות ולשטף של התפטרות בתוך הקבינט. לכל זה נוספו, להכפשת הממשלה, אירועי ליל דניאל הקדוש ב-10 באפריל 1865. סטודנטים באוניברסיטאות בבירה הפגינו נגד הצעדים של אנטוניו אלקלה גליאנו, שניסה להסיר את רוח הרציונליזם והקראוסיזם מכיתות הלימוד, תוך שמירה על הדוקטרינה הישנה של המוסר הרשמי של הכנסייה הקתולית, ונגד גירושו של אמיליו קסטלאר מכיתות הלימוד. יו"ר ההיסטוריה על מאמריו ב- La Democracia, שם גינה את מכירת המורשת המלכותית עם הקצאת המלכה של 25% מההכנסות. דיכוי הממשל הקשה של ההפגנות הוביל למותם של שלושה עשר סטודנטים באוניברסיטה.
המשבר הוביל להקמת ממשלה חדשה ב-21 ביוני עם חזרתם של אודונל, קאנובס ומנואל אלונסו מרטינס למשרד האוצר, כמו גם דמויות בולטות אחרות. בין שאר הצעדים התקבל חוק חדש שהגדיל את הגוף הבוחר ל-400,000 מצביעים, כמעט כפול מהמספר הקודם, והוכרזו בחירות לקורטס. אולם לפני הבחירות הודיעו הפרוגרסיבים שהם ממשיכים בנסיגתם. פרים התקומם ב-Villarejo de Salvanes בתפנית פוליטית ברורה שהייתה מחויבת לתפוס את השלטון בכוח, אך ההפיכה לא תוכננה כראוי ונכשלה. שוב, הגישה העוינת של הפרוגרסיביים החריפה את אודונל, שחיזק את התוכן הסמכותי של הממשלה, מה שהוביל להתקוממות בקסרקטין סן גיל ב-22 ביוני, שאורגן שוב על ידי פריים, אך שוב נכשל ומילא את הרחובות עם דם, עם יותר משישים אנשים שנידונו למוות.
יצירת המדינה הריכוזית
המדינה הריכוזית מייצגת את התרומה הגדולה של המתונים, בעיקר בגלל משך הזמן שלה, כי היא בתוקף עד מדינת האוטונומיות. המדינה הריכוזית לא הייתה חלק מהחוקה של 1845, אלא נוצרה על ידי חוקים אורגניים. האדריכל היה פדרו חוסה פידל, שייבא את מודל הריכוזיות הנפוליאוני שבוצע במהלך הקונסולאט. לפי נפוליאון, הריכוזיות כללה יצירת ממשל שנשלט על ידי סוכנים של אדם אחד. החוליה החשובה ביותר הייתה השלטון המרכזי, ואחריו המחלקות, ובראשם הפרפקטים, ומתחתיה היה המאייר בראש כל יחידה טריטוריאלית בסיסית. מותאם לספרד, המלכה וראש הממשלה ממוקמים במקום הראשון. בדרג השני נמצאים המושלים האזרחיים, בראש המחוזות וממונים על ידי השלטון המרכזי; ולבסוף ראשי הערים, מועצות העיירות והצירים, הממונים על ידי המושלים האזרחיים, אף שבערים הגדולות הם ממונים על ידי השלטון המרכזי.
בתוך המדינה הספרדית הריכוזית בלטו המועצות המחוזיות, שהיו להן כוח פוליטי וכלכלי רב, אך אצל המתונים כוחן צומצם לגוף מייעץ. תמיכתו העיקרית של כל מושל אזרחי הייתה מועצת המחוז, שמונתה ממדריד, אשר פעלה כבית משפט לענייני מחלוקת ומנהליים, שתיווך בין אזרחים לממשל. בתוך מועצות העיר, כל חברי המועצה נבחרים לפי מפקד אוכלוסין ועליהם להתקבל על ידי ראש העיר והמושל האזרחי. על ראש העיר לשמור על הסדר הציבורי, תוך התאמה למה שקבע השלטון המרכזי, שבמקרים מסוימים שומרת לעצמה את הזכות למנות קורגידור במקום ראש עיר, בהתחשב בכך שראש העיר נבחר בבחירות והקורגידור נבחר באופן ידני.
יוסף זכריה שטרן
הרב יוסף זכריה שטרן (מכונה הרב הזוכר והגאון מווילנא השאוולאי, ה'תקצ"א – י"א בתשרי ה'תרס"ד, 1831 – 1903) רב בשאוולי שבליטא ומחבר פורה (המכונה בדרך כלל על שם ספרו הידוע 'זכר יהוסף'). מחשובי הרבנים והפובליציסטים הדתיים בתקופתו.
תולדותיו
נולד בניישטוט-שאקי שבפלך סובאלק לרבי נתן שהיה רב המקום. בהיותו בן 13 התייתם מאביו. לפני מלאות לו 18 שנים נשא לאשה את רבקה, בתו של הרב מרדכי גימפל יפה. בגיל 20 מונה לרב ביאשינובקה, ולאחר 10 שנים התמנה לרב בשאולאי ובתפקיד זה החזיק במשך 43 שנה עד מותו. כל ימיו היה חולני וכמעט שלא ירד ממיטת חוליו.
זכה להערכה רבה מגדולי דורו בחייו ולאחר מותו. גדולי ישראל מכל החוגים הפנו אליו מכתבי שאלות, ביניהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים ועוד. ספרו על הש"ס נדפס בהסכמותיהם של רבנים חשובים, בהם הרב יעקב גזונדהייט הכותב לו: "ועמדתי מרעיד ומשתומם על חריפותו ובקיאותו בים התלמוד בבלי וירושלמי תוספתא עם כל הפוסקים ותשובות מפרשים קדמאי ובתראי". הרב יצחק יעקב רבינוביץ אמר על קברו: "בקבר זה גנוזים עכשיו ש"ס בבלי וירושלמי, ספרא ספרי תוספתא מכילתא, ראשונים ואחרונים". הרב חיים מבריסק כותב במכתב תנחומים לחתנו אחר פטירתו: "על גודל צערם שאינו צריך ביאור ושהוא נרגש בכל בית ישראל, כי הורם העטרה מר חמיו הגאון הגדול הצדיק פאר הדור..."
היה מבין המתנגדים החריפים להיתר מכירה החל מהשמיטה בשנת ה'תרמ"ט. ובלשונו: "לא היה ולא יהיה שום צד היתר לבטל מצות השמיטה".
בספריו תוקף פעמים רבות את הנטייה שהשתרשה להחמיר בכל מקרה של ספק, ומתריע שמתוך חומרה יבואו להקל.