cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרח
צורת הפרח
פרחים נכונים, הם פרחים בעלי שני צירי סימטריה (סימטריה רדיאלית) לפחות; פרחים בלתי-נכונים, הם פרחים בעלי ציר סימטריה אחד בלבד (סימטריה דו-צדדית).
מלבד הפרחים הפשוטים, בעלי הכותרות הסימטריות, הבנויות מעלי כותרת נפרדים וברורים, יש עוד צורות רבות ומורכבות של פרחים. הצורות הידועות של כותרות הפרחים הן:
הרכב מיני של הפרח
פרח יכול להיות בעל אבקנים ועלי, וזהו פרח דו מיני. פרח יכול להיות גם חד מיני, כלומר יהיו בו רק אבקנים או רק עלי. במצב כזה, שני סוגי הפרחים יכולים להופיע על אותו פרט, ואז הצמח נקרא חד-ביתי. כאשר הפרחים הנקביים נמצאים על פרטים שונים מאלה הנושאים פרחים זכריים, לפנינו צמח דו-ביתי.
צבע וגודל הפרח
הפרחים מופיעים בשלל צבעים. לכך קיימת סיבה אבולוציונית: צבעיהם של הפרחים גורמים לחרקים ולציפורים להימשך אליהם. האדם רואה בעיקר את צבעוניות הפרחים בחלק הספקטרום הנראה של האור (הצבעים שבני אדם רואים). המאביקים (בדרך כלל חרקים),רואים בעיקר בתחום האולטרה סגול. בפרחים רבים יש סימונים בעלי בליעה בתחום האולטרה סגול (ראה תמונה מצורפת), של תוואי הכניסה לאזור ההאבקה, וכך החרקים המאביקים מוצאים בקלות את דרכם אל הצוף או האבקה.
כמו כן מסוגלים החרקים השונים להבחין רק במספר צבעים מצומצם. לפיכך, בצמחים שגדלים באזור בו המאביקים מסוגלים להבחין בעיקר בצבע האדום הייתה עדיפות לצמחים בעלי פרחים אדומים, אשר מאפשרים זיהוי מהיר על ידי המאביקים וסיכוי גבוה להפריה ויצירת זרעים.
בארץ ישראל נפוצים בעיקר פרחים בצבע צהוב, פרחים בצבע ורוד ופרחים בצבע לבן.
המגוון העצום בצורות הפרחים ובצבעיהם הותאם במהלך האבולוציה, דרך הברירה הטבעית, באופן ספציפי לחרקים ולציפורים מסוימים. לדוגמה, פרחים שגדלים במקומות שקיימים בהם בעיקר חרקים גדולים או ציפורים, למשל, התקיימה בהם ברירה טבעית לפרחים גדולים יותר, אשר המאביקים נכנסים לתוכם בקלות. בצמחים בעלי פרחים קטנים, שאינם בולטים למרחק, נמצא פרטים רבים מאותו המין, הגדלים בקרבה אחד למשנהו. כך נוצר משטח צבעוני המושך מאביקים.
צבעיהם וצורתם של הפרחים היו בין הנושאים הראשונים שנחקרו על ידי מדע האבולוציה עם התפתחותו במאה ה-19, זאת בשל נגישותם של הפרחים וההבדלים הברורים במראה שלהם.
סידור הפרחים בצמח
חלק מהצמחים מכילים רק פרח בודד. אחרים הם מרובי פרחים ובחלקם הפרחים מסודרים בתפרחת, שהיא קבוצה של פרחים המסודרים על גבעול או מערכת גבעולים. התפרחות הן משני סוגים:
קיימים גם צרופים שונים, מורכבים יותר.
הפרח באמנות
מזה דורות רבים, הפרחים היוו נושא חביב על אמנים. הסיבות לכך מרובות: הצבעים, הצורות, השתקפויות האור וכן השלבים השונים בחיי הפרח, מהיותו ניצן ועד נבילתו. הציירים השתמשו בפרחים ובעצים כרקע לציוריהם, וגם כמאגר סמלים, בעיקר בימי הביניים, באמנות הדתית הנוצרית.
כבר במצרים העתיקה, פרח הלוטוס סימל את השמש, הבריאה והלידה מחדש והוא הופיע בפריטים אמנותיים שונים מאותה תקופה. בימי הביניים, חוץ מסמלים דתיים, הפרחים הופיעו בשטיחי קיר ופריטי טקסטיל שונים, בארמונותות ובכנסיות. ברנסאנס האיטלקי, האמנים שילבו פרחים ביצירות בנושאים מיתולוגיים. בתמונת פרימוורה של בוטיצ'לי, בוטנאים זיהו קרוב ל-200 סוגי פרחים שונים. בתקופה מקבילה, בארצות השפלה (בעיקר הולנד), הציירים התמחו בציורי טבע דומם. בציורים אלה שולבו פרחים מעונות שונות ויבשות שונות, עם פריטים נוספים, להעברת מסרים פילוסופיים על טבע האדם. האמנים הללו הקפידו מאד על הדיוק הבוטני בציוריהם. שילוב הפרחים באמנות המשיך גם בתקופות מאוחרות יותר, עד ימינו, תוך התייחסויות שונות. נמצא פרחים בצילום אמנותי וגם בצורות אמנות עתידניות, כמו אצל, אשר שלח זר פרחים ועץ בונסאי לסטרטוספרה, בגובה 90000 רגל.
פולקסווגן טרמונט
פולקסווגן טרמונט (בשפות סיניות: 大众途昂, באנגלית: Volkswagen Teramont) הוא קרוסאובר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית SAIC Volkswagen Automotive Co., Ltd מיזם משותף של קבוצת פולקסווגן והחברה הממשלתית סאיק מוטור.
"פולקסווגן טרמונט X"
רכב השטח בעל שתי השורות ערך את הופעת הבכורה העולמית שלו בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי ב־17 באפריל 2019 כאחיו הספורטיבי של דגם פולקסווגן אטלס. לטראמונט X קו גג תחתון, שער מעלית אחורי בולט יותר ומנורות אחור מובחנות בהשוואה לפולקסווגן אטלס. עם זאת, Teramont X צפוי להיות מרווח כמו האטלס, אפילו עם שתי שורות מושבים
משנת 2019 מיוצר דגם "Teramont X​" בתצורת קופה. הדגם כולל גריל קדמי שונה בהשוואה ל"אטלס קרוס ספורט" של צפון אמריקה
גלוריה
מקור הסרט הוא בתסריט אשר נכתב בידי קאסוואטס אשר לא תכנן לביים לסרט בעצמו. אולם כאשר רולנדס, אשתו, הוזמנה להשתתף בתפקיד הראשי, היא ביקשה ממנו שיהיה הבמאי.
עלילת הסרט
ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק משפחה דלת אמצעים ממוצא פוארטו-ריקני מוצאת עצמה מאוימת על ידי המאפיה, לאחר שאב המשפחה, ג'ק, אשר עובד כרואה חשבון במאפיה מחליט להלשין על מעסיקיו לבולשת. ביום בו מתוכננת הבריחה מפני המאפיה, חוזרת אם המשפחה, ג'רי, אל בית הדירות שלהם כאשר בלובי מחכה להם גנגסטר. בהגעתה לדירה מסתבר מפי ג'ק כי המאפיה כבר יודעת על מעשיו, ושפנקס החשבונות אשר משמש כעדות לפשעי מעסיקיו של ג'ק מסכן את חייהם באופן ממשי, ושיכול להיות שמצבם כבר אבוד. בלב הפאניקה מזדמנת אל דירתם השכנה גלוריה, אישה ערירית בגיל העמידה, וחברה של ג'רי. לאור המצב המסוכן מבקשת ג'רי את עזרתה של גלוריה שתאסוף את ילדיה, הבת ג'ואן והבן פיל, בן השש. בתחילה גלוריה מסתייגת אך לאחר שג'רי מסבירה בפניה את המצב היא נענית לבקשתה. ג'ואן מסרבת לעזוב ולאור המצב מחליט ג'ק לא לבזבז זמן ושולח את פיל לבדו אל גלוריה, עם פנקס החשבונות. בשיחתם האחרונה אומר ג'ק לפיל שעתה הוא אב המשפחה והגבר בסביבה, ועליו להתנהג בהתאם.
בזמן שפיל מוחזק בדירתה של גלוריה, אשר לראשונה נאלצת להתמודד מול נוכחות של ילד, מגיעה חבורת גנגסטרים אל דירתם של המשפחה ומחסלת את כולם. פיל מנסה להיחלץ מן הדירה, וכאשר נכשל, מנסה להשתלח בגלוריה עם אוצר המילים הזעום שלו, ללא הועיל. גלוריה מנגד, מנסה לנחם את הילד אל מול המצב הבלתי אפשרי. מהר מאוד היא מבינה שאין באפשרותם להישאר זמן רב בבניין ושעליהם לברוח. היא אורזת את מטלטליה ואת רכושה הנחוץ ובורחת עם פיל למלון.
למחרת בבוקר בורח פיל מן המלון אך מהר מאוד מגלה כי אין לו לאן ללכת, וחוזר אל המלון רגעים ספורים לפני שגלוריה עוזבת. בין השניים מתפתח עימות כאשר פיל מנסה להוכיח את סמכותו הגברית, אך מהר מאוד נשבר מול כוחניותה השקטה של גלוריה. במורד המדרגות מגלה גלוריה כי חבורת גנגסטרים אשר מצאה את מיקומם הגיעה אל חדרה, ושאלה הם חבריה מן עברה המלוכלך. היא נמלטת עם פיל מן המלון ומנסה להסביר לו על עברה ואת הקשר שלה אל רוצחי משפחתו. היא עוד מוסיפה שהייתה בכלא בעברה וקשירת קשר ביניהם עלול לסכן אותה, אך בדיוק אז מכונית הגנגסטרים מוצאת אותם. הם מציבים לה ברירה להסגיר אליהם את הילד עם הפנקס, אך היא מנגד פותחת עליהם בירי, כאשר במנוסתם מתרסקת מכוניתם.
עתה, כאשר מהלך פעולותיה הופך אותה לאויבת המאפיה, מבינה גלוריה כי לה ולפיל גורל זהה, ושעל שניהם להימלט מניו יורק. היעד בו היא בוחרת הוא פיטסבורג, פנסילווניה. היא הולכת לבנק למשוך את כל חסכונותיה, ובחזרה משם על האוטובוס פוגשת את אחד מחבריה לשעבר במאפיה הנוזף בה על פזיזותה. גלוריה ממהרת לרדת מן האוטובוס עם פיל ומחליטה לברוח הרחק אל פאתי העיר, והשניים מעבירים את הלילה במלון רעוע ומוזנח. בהיכנסם למיטה מנסה פיל לפלרטט עם גלוריה, אך זו מהר מאוד שמה חוצץ ביניהם כדי להזכיר לו את מקומו של כל אחד מהם.
למחרת לוקחת גלוריה את פיל אל בית קברות על מנת שישא תפילה ראויה לזכר משפחתו ושולחת אותו לבחור מצבה שיעמוד מולה. ברגע המעמד מול מותם של משפחתו נשבר פיל, נושא מילים קצרות ושבורות לזכרם וחוזר אל גלוריה. בחזרה אל העיר השניים מגיעים אל תחנת הרכבת כדי לרכוש כרטיסים לפיטסבורג. הם מתיישבים במסעדה לאכול ארוחת בוקר, אך כעבור דקות ספורות חבורת גנגסטרים המזוהה לגלוריה מתיישבת בשולחן סמוך להם. גלוריה מחליטה לקחת את העניינים לידיה, וניגשת חמושה אל שולחנם עם הפינקס בחיקה כדי לסגור עסקה. הגנגסטרים מסרבים באמרם כי הסמכות היחידה להחליט על כך היא בידי איש המאפיה טנזיני, וגלוריה מלאת החימה מאיימת עליהם לפרוק את נישקם. לאחר שהם נותרים ללא תחמושת נמלטת גלוריה עם פיל בחזרה אל ביתה להעביר את הלילה.
ביום המחרת יוצאים השניים אל הרחוב, שם גלוריה אומרת לפיל כי היא שוקלת לשלוח אותו לפנימיה. פיל מלא עלבון מתחיל להישתלח בגלוריה, בחיזוק טענותיו כי הוא גבר לעצמו ושהוא יכול להסתדר לבד. גלוריה מחליטה לשחק לפי חוקיו שלו ומשאירה אותו לבדו, אך מהר מאוד היא מוצפת ברגשי אשם והיא ממהרת לחפש אחריו ברחובות הברונקס. כאשר היא מוצאת אותו לבסוף הוא נאסף על ידי גנגסטרים אל דירת זונות רעועה ולאחר קרב יריות קצר מחלצת אותו משם ובורחת אל יעד לא ידוע ברחבי העיר.
לאחר שנקבעה הפגישה גלוריה מגיעה אל בניין הדירות היוקרתי של המאפיה. בדירת העלית מחכים לבואה מספר גנגסטרים חמושים המשאירים אותה ואת טוני לבדם. בין שני נאהבי העבר מתפתחת שיחה בה גלוריה מנסה לגונן על פיל, בניסיונה להסביר על טבעו המיוחד, ואף מכנה אותו הגבר שבחייה. בסיום הפגישה, שבמהלכה מבינה גלוריה שכך או כך, חייה בסכנה, היא מותירה את הפינקס ונמלטת על נפשה, מחפה על עצמה ביריות לעבר הגנגסטרים החמושים.
סמוקי רובינסון
ויליאם (סמוקי) רובינסון ג'וניור (באנגלית: William "Smokey" Robinson; נולד ב-19 בפברואר 1940) הוא זמר רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה אמריקני, ששימש גם כמפיק מוזיקלי, פזמונאי ומנהל חברות בתחום המוזיקה בארצות הברית. רובינסון היה אחת מהדמויות המזוהות ביותר עם חברת התקליטים מוטאון, שפעילותה בשנות ה-60 ולאחריהן, יצרה צליל ייחודי, והביאה לקבלת אמנים אפרו-אמריקאים בקהל הרחב. רובינסון פעל בשיתוף פעולה עם מייסד החברה ברי גורדי, הן כזמר מוביל, במסגרת להקתו "המירקלז", ובנפרד, במסגרת קריירת סולו מצליחה, והן כסגן מנהל החברה בין 1961 ל-1988. במסגרת זו הקליט רובינסון שלושים ושבעה להיטים שהגיעו לארבעים המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בארצות הברית בין 1960 ל-1987.
גלוריה
עלילת הסרט
לאחר שנותר לבדו במלון מעבר לזמן שהוקצב לו בורח פיל עם הכסף שגלוריה השאירה לו ונוסע אל תחנת הרכבת שם הוא רוכש כרטיס לפיטסבורג. הוא מגיע בגפו אל העיר הזרה, שוכר מונית ומבקש להגיע אל בית קברות סמוך, שם הוא מבקש לדבר עם גלוריה הנחשבת בעיניו למתה. אל בית הקברות מגיעה לפתע מכונית שממנה יוצאת גלוריה עטויה שחורים וחבושה פיאה. פיל נרגש לאחר שמסתבר כי גלוריה הצליחה להימלט במסווה מניו יורק והשניים מתאחדים מחדש
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית ראשית על משחקה של רולנדס. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה, לצד הסרט אטלנטיק סיטי.
עיבודים מחודשים
גלוריה זכה לעיבוד מחודש בשנת 1999 בבימויו של סידני לומט, כאשר אל תפקידה של גלוריה נכנסה שרון סטון. הסרט זכה לביקורות צוננות בהשוואה לגרסת המקור.
כמו כן, סרטו של לוק בסון, לאון, נחשב בעיני רבים כמושפע באופן ניכר מגלוריה, כאשר עלילת הסרט מספרת על רוצח שכיר בניו יורק אשר לוקח תחת חסותו ילדה צעירה (נטלי פורטמן בתפקידה הראשון) שמשפחתה חוסלה בידי שוטר מושחת.
טימולאון חימנס
טימולאון חימנס (בספרדית: Timoleón Jiménez) כינוי הלחימה של רודריגו לונדוניו אֶצֶ'וֶורִי (בספרדית: Rodrigo Londoño Echeverrí), לפעמים מכונה "טימוצ'נקו" או "טימושנקו" (נולד ב-22 בינואר 1959 בקלרקה (Calarcá), או בלה טבאידה, מחוז קינדיו, קולומביה) הוא מנהיג גרילה קומוניסטית קולומביאנית, החל מ-15 בנובמבר 2011 מפקד עליון של FARC-EP ("הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה - צבא העם"), ארגון הנחשב טרוריסטי, באופן רשמי על ידי כמה מדינות, ביניהן קולומביה, צ'ילה, פרו, ארצות הברית, קנדה וניו זילנד. חימנס, שהוא גם חבר מזכירות FARC, הופקד גם על המודיעין והמודיעין הנגדי של הארגון. לפי מקורות לא ודאים, חימנס הוא רופא בהכשרתו שהשתלם בקרדיולוגיה ובקריוכירורגיה. לא המשיך לעבוד במקצוע זה והחל משנת 1982 התמחה בפעילויות גרילה וטרור. ב-2011 אחרי מותו של אלפונסו קאנו, נבחר למנהיג העליון של FARC.
ילדותו וצעירותו
רודריגו לונדוניו אצ'וורי נולד בשנת 1959 במחוז קינדיו שבקולומביה. הוא בנם האמצעי של ארטורו לונדוניו מוריאל ואליסה אצ'וורי, מן היישוב פילנדיה, שהתאלמנה בעקבות רציחת בעלה הראשון. הבן הבכור, חאיר, נולד מנישואיה הראשונים של האם. הבן הצעיר נקרא הנרי. ככל הנראה הוריהם היו בני דודים, בעלי שורשים בסקים. רודריגו גדל עם משפחתו בעיירה לה טבאידה, וייתכן כי אף נולד בה ולא בבית החולים בקלרקה, כפי שמופיע באחת מהתעודות שלו משנת 1978. האב, ארטורו לונדוניו, בעל חנות בלה טבאידה, פעל בארגון "לה אונו" (La Uno), שהשתייך למפלגה הקומוניסטית הקולומביאנית. רוגרידו לונדוניו התוודע מילדותו לנאומי פידל קסטרו ברדיו הוואנה, לעיתונים (הביטאון "גראנמה" של משטר קסטרו בקובה, כתב העת La Voz Proletaria ואחרים) ולספרות הקומוניסטית והסובייטית שהפיץ במחתרת דודו, הנגר מיגל לונדוניו. חימנס פעל בצעירותו במסגרת ה"נוער הקומוניסטי הקולומביאני". את לימודיו עשה בעיירת הולדתו ובתיכון ביישוב קימבאיה, אחר כך סיים בגרות במכללת רופינו חוס קוארבו בעיר ארמניה (1976).
ייתכן כי למד רפואה, לרבות קרדיולוגיה, במשך כשלוש שנים באוניברסיטת פטריס לומומבה לידידות בין העמים שבמוסקבה, אז בברית המועצות, אולם קיימים ספקות לגבי מהות הלימודים האלה. בהמשך השתלם בקריוכירורגיה בקובה, ועבר אימונים צבאיים ביוגוסלביה של טיטו.
פעילותו בגרילה הקולומביאנית
ממרץ 1982 התגייס לשורות FARC. עלה במהירות בהיררכיה של הארגון והצטיין כמפקד של "החזית 9" של FARC. עבר תקופת השתלמות בטקטיקת ה"מלחמה הלא סדירה" בקובה. בשנת 1986 היה למפקד החזית 16 של FARC, ובאפריל אותה שנה בלט כמנהיג החמישי בחשיבות במטה הכללי של הארגון. אחרי עוד תקופה של השתלמות בנושאים פוליטיים בברית המועצות, בשנת 1988 התמנה למפקד הגוש המזרחי של הארגון. החל מ-1993 פיקד על "גוש מגדלנה האמצעי". מתוך "האזור המפורז" בשנים 1998–2002 היה אחראי חימנס על פיתוח היחסים הבינלאומיים של FARC.
הוא נכנס לתפקיד המפקד העליון של הארגון אחרי שהמנהיג הקודם, אלפונסו קאנו, נהרג על ידי הצבא ב-4 בנובמבר 2011 באזור הררי במחוז קאוקה, בעת המבצע הצבאי "אודיסאו". המתחרה של חימנס בנוגע לפיקוד העליון של המחתרת היה איוואן מארקס, בשמו האמיתי לוסיאנו מרין אראנגו, מפקד "גוש הקאריבים". חימנס הוא אחד מוותיקי המזכירות של FARC המהווה את הסמכות העליונה האמיתית של הארגון אחרי מותו של אלפונסו קאנו.
בשנת 2015 הגיעו ידיעות שהתמקם קרוב לגבול בין קולומביה וונצואלה ושנהנה מחסות ממשלת המדינה השכנה. כמו כן הועלו השערות כי לקה בצורה מתקדמת של סוכרת.
פשעיו
לחימנס יוחסו חטיפת הפוליטיקאי אלאן חארה, שהוחזק בשנים 2001–2009 בידי הגרילרים, הפיגוע במועדון "אל נוגאל" בבוגוטה בשנת 2003, שגרם למותם של 36 אנשים, ורציחתו של הפוליטיקאי השמרן פייסל מוסתפה ברבוסה בשנת 1993.
כאחראי על המודיעין של FARC, חימנס נמנה עם המפקדים של הפעולות שביצעו חברי הארגון בכביש בוגוטה-מדיין ושל מתקפות אחרות במחוז אנטיוקיה. במאי 2006 נידון שלא בנוכחותו, על ידי בית משפט בעיר פופאיאן יחד עם שאר מנהיגי FARC על רצח בתנאים מחמירים, חטיפה בתנאים מחמירים ומרד, ל-40 שנות מאסר, בעקבות חטיפתם ורציחתם של מושל לשעבר, של שר הגנה לשעבר ושל שמונה אנשי צבא בשמורת הטבע פוראסה. בשנת 2012 נידון חימנס, שוב שלא בנוכחותו, על ידי בית משפט במחוז וילה ל-32 שנות מאסר בגין המתקפה על העיירה חיגאנטה בשנת 1999, שבה נרצחו אזרחים, שוטרים, וצלם עיתונות. חימנס נידון גם ל-25 שנות מאסר בגלל רציחת הארכיבישוף איסאיאס דואטרה קנסינו, ל-27 שנות מאסר על חטיפת חבר בפרלמנט בשנת 2001, ל-40 שנות מאסר על פיגוע בשנת 1998 נגד בסיס הצבא באזור אורינוקיה, ל-14 שנות מאסר בגין גיוס קטינים, ול-38 שנות מאסר בגלל חטיפתה ורציחתה של שרת התרבות לשעבר, קונסאלו אראוחו נוגרה, פעילת תרבות שפעלה לקידום תרבות הואיינאטו.
חימנס עמד בראש המערכת של ארגונו לגידול, עיבוד והפצת הקוקאין. לאורך השנים הוצאו נגדו 162 צווי מעצר בגין עבירות שונות, ו"חוזר אדום" של האינטרפול. ממשלת קולומביה הציעה בזמנו סכום של 2,600,000 דולר למי שיסייע ללכידתו. גם מחלקת המדינה של ארצות הברית הציעה פרס בשווי 5 מיליון דולר למידע שיוביל למעצרו.
תהליך השלום
ב-23 בספטמבר 2015 נפגש חימנס לראשונה עם נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס בהוואנה, וחתם על הסכם מקדים בנוגע לריכוך הצעדים המשפטיים אליהם נחשפים חברי הארגון, העלולים להיות מואשמים בפשעים נגד האנושות אחרי הסכם השלום. לפי דו"ח של בית הדין הפלילי הבינלאומי משנת 2012 יש בסיס סביר להעריך כי ELN, FARC (מחתרת שמאלנית רדיקלית נוספת), הצבא הקולומביאני וארגונים פארא-צבאיים (ימניים) ביצעו פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בקולומביה.
התפרקות הארגון מנשקו הושלמה ב-27 ביוני 2017 בטקס בהשתתפות סנטוס וחימנס.
הקמת מפלגה
ב- 2 ביולי 2017 סבל חימנס מאירוע מוחי חולף עקב תסחיף והיה מאושפז בבית חולים בוויאויסנסיו. חודש אחרי האשפוז ב-31-28 באוגוסט 2017 הנהיג חימנס "טימוצ'נקו" את הכנס המייסד של מפלגת FARC. הכנס התקיים במרכז הקונגרסים בבוגוטה והשתתפו בו כאלף ניציגים. ב-31 באוקטובר 2017 המפלגה נרשמה במפלגה חוקית. חימנס עמד להיות מועמד שלה לנשיאות. ב- 1 בנובמבר 2017 השיק חימנס את מערכת הבחירות של מפלגתו. הנתונים שלו בסקרים היו נמוכים מאוד. במרץ 2018 לקה התקף לב ונאלץ לעבור ניתוח מעקפים. בנסיבות אלה ויתר על השתתפותו בבחירות לנשיאות.
ב-30 בנובמבר 2021 בימי המנהל ג'ו ביידן מחלקת המדינה של ארצות הברית הוציאה את FARC מרשימת הארגוני הטרור. לעומת זאת נכללו ברשימה הפלג המורד FARC-EP ו"סגונדה מרקטליה"
קרחון האוורד
קרחון האוורד או קרחון האווארד או קרחון האוארד (באנגלית: Howard Glacier) הוא קרחון הממוקם בעמקים היבשים מקמרדו, בסמוך ממערב לגבעות קוקרי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
מוצאו של קרחון האוורד בגבעות קוקרי; קרחון האוורד נשפך אל עמק טיילור.
גילוי וחקר הקרחון
קרחון האוורד נחקר בדצמבר 1957 (במהלך הקיץ האנטארקטי) על ידי הגאולוג האמריקאי ט. ל. פיווי (T.L. Pewe).
מקור השם
פיווי נתן לקרחון את שמו.
פיווי קרא לקרחון על שם ארתור ד. האווארד (Arthur D. Howard), שהיה חוקר תצורת קרחונים באוניברסיטת סטנפורד, וכן היה חוקר קרחונים באנטארקטיקה, במהלך מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין השנים 1946 - 1947.
אמנון רופא
אמנון רופא (נולד ב-15 ביוני 1947) הוא רופא נשים מומחה ביילוד וגינקולוגיה ישראלי. כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי בני ציון בין השנים 2001–2019.
ביוגרפיה
רופא נולד בחיפה לרחל ומשה רופא, מזכיר העיר חיפה דאז ועוזר ראש העיר, אבא חושי.
רופא גדל בחיפה והתחנך בבית הספר "זיכרון יוסף" ותיכון עירוני "חוגים". את שירותו הצבאי עשה במפקדת מחוז חיפה של חטיבת גולני. בשנת 1967 החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה בבולוניה, איטליה ובתום ארבע שנות לימוד חזר לארץ וסיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה בטכניון, כבוגר המחזור השני של הפקולטה לרפואה.
בסיום לימודיו, חזר לשירות צבאי כרופא גדודי בשריון באזור סיני. רופא התמחה במרכז הרפואי כרמל ברפואת נשים ומיילדות. בנוסף, בעל התמחות במנהל רפואי ונחשב לאחד מהאבות המייסדים של התמחות זו.
כרופא בכיר השתלב במרכז הרפואי כרמל וכיהן כסגן מנהל בית החולים בין השנים 1982–1989. בשנת 1989 נבחר לכהן כמנכ"ל בית החולים ונחשב למנהל בית החולים הצעיר ביותר בארץ בשעתו. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1995.
בין השנים 1997–1999 כיהן כמנכ"ל חברה למכשור וציוד רפואי, ולאחר מכן מלא מגוון תפקידי ייעוץ לפרויקטים רפואיים שונים.
מנכ"ל המרכז הרפואי בני ציון
ביוני 2000 מונה למנהלו של המרכז הרפואי בני ציון. עם כניסתו לתפקיד החל לצד הנהלת בית החולים ביישום תוכניות הפיתוח של בית החולים, שכללו: שדרוג ושיפוץ מחלקות ויחידות: אגף ילדים, המערך הקרדיולוגי, כירורגית ילדים, פנימית ג', אורולוגיה, א.א.ג, פנימית ב' ועוד, לצד השקעה גדולה בשדרוג מכשור, ציוד וטכנולוגיות רפואיות. פרויקט הדגל אותו קידם ופיתח רופא הוא הקמת חדר מיון ממוגן ויחידת אשפוז תת-קרקעית במטרה לתת מענה הולם כנגד טילים ואיומי אב"כ ועוד. רופא גייס תרומות בעשרות מיליוני ש"ח בישראל ומחוצה לה ומתקציב משרד הבריאות.
לאחר מאבק הצליח רופא להשיג ממשרד הבריאות רישיון להפעלת מכשיר PET/CT המיועד למתן טיפול מיטבי לגידולים ממאירים, זיהומים קשים ועוד.
ביוני 2019 סיים את כהונתו כמנכ"ל המרכז הרפואי ויצא לגמלאות.
חיים אישיים
רופא נשוי למרי, אב לשני בנים וסב לשלושה נכדים.
מצר ריאו
מצר ריאו (באינדונזית: Selat Riau; נודע בעבר בשמו האנגלי Rhio Strait) הוא מצר ים בארכיפלג ריאו שבאינדונזיה, המפריד בין האי בינטאן  ממזרח לבין האיים בטאם, רמפאנג , וגלאנג  ממערב, ומקשר בין הקטע הדרומי של ים סין הדרומי מדרום לבין מצר סינגפור מצפון.
אורכו של המצר הוא כ-80 קילומטר (כ-50 מייל).
נתיב השיט בין מצר באנגקה לבין סינגפור, מזרחית לאי לינגגה ודרך מצר ריאו, משמש תכופות את האוניות המפליגות בשני הכיוונים בין מצר סונדה לסינגפור.
טנג'ונג פִּינַנְג, השוכנת לחופו של המצר בחלקו הדרומי של האי בינטאן, היא עיר הבירה של המחוז האינדונזי איי ריאו ועיר נמל חשובה המונה כיום כ-200,000 נפש, ונחשבת לעיר השנייה בגודלה במחוז, אחרי בטאם (Kota Batam; שאוכלוסייתה נאמדת ביותר ממיליון נפש).
מרקוס אורליוס (פסל)
פסל מרקוס אורליוס (קיסר באימפריה הרומית) הוא פסל ברונזה שנוצר בשנת 145 לספירה, בשיטת השעווה האבודה, כחלק מפולחן הקיסר בו הוצבו פסלי הקיסרים בערים ברחבי האימפריה, השתחוו להם וחלקו להם כבוד של אלים.
יצירה זו חשובה במיוחד מכיוון שזהו הפסל היחיד ששרד מתקופת האימפריה הרומית שבו מופיע קיסר על סוס, וממנו נלקח הרעיון לתיאור שליטים ואישים חשובים בעיצומה של רכיבה (לדוגמה: "נפוליאון חוצה את האלפים").
תיאור היצירה
הסוס מתואר בעיצומה של הליכה, כשרגלו הימנית הקדמית באוויר וראשו קורע את האוויר בפה פתוח ואוזניים זקופות. בניגוד גמור לסערה שמצוי בה הסוס, הקיסר מרקוס אורליוס אשר לגופו טוגה רומית, שהיא הבגד הרשמי של אזרחי רומא, יושב עליו בשלווה, ביטחון וגאווה, הוא מניף את ידו הימנית, כמברך את נתיניו במחווה.
השפעות רומיות על עיצוב הפסל:
השפעות יווניות על עיצוב הפסל:
הסיבה לכך שפסל זה שרד במרוצת השנים
פסלו של הקיסר מרקוס אורליוס פוסל בתקופה בה האמנות הרומית הייתה בפריחתה הגדולה, אך בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, כמאתיים שנים לאחר מכן, רמת האמנות התדרדרה בהרבה. זו הסיבה שהקיסר קונסטנטינוס ציווה להסיר תבליטים ממבני הנצחה של קיסרים שקדמו לו, ברמת פיסול גבוהה בהרבה מהרמה בזמנו, ולהצמידם אל מבני הניצחון שלו (שער ניצחון במקרה זה). סיבה נוספת ל"גנבה" זו היא שמצב האימפריה היה רעוע באותם ימים, והקיסר העדיף לבנות לעצמו במהירות מבנה ניצחון גדול ומפואר שינציח אותו לפני שיכבוש את מקומו קיסר אחר או לפני שינוצח על ידי שבטים ברבריים, או כל סיבה אחרת שתוביל להפלתו.
אחד מהתבליטים שנלקחו אל שער הניצחון של קונסטנטינוס היה תבליט ממבנה הנצחה של מרקוס אורליוס, בה נראתה דמותו, וזוהו פניו בבירור.
בשנת 313 לספירה הכריז הקיסר קונסטנטינוס על הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הרומית, ובכך ביטל את האמונה בשבעת האלים הרומיים ובפולחן הקיסר. בעקבות כך, אחת מפעולותיהם של הנוצרים, משהתירו את דתם, הייתה לנפץ את כל פסלי האלים והקיסרים, פרט לפסליו של הקיסר קונסטנטינוס, שכבר לא היה חי, כי הרי הוא האיש שהתיר את האמונה.
על שער ההנצחה של קונסטנטינוס נמצא תבליט המתאר קיסר בעל פנים ייחודיות (מרקוס אורליוס היה בעל פנים יוצאות דופן בשורות הקיסרים בזכות מוצאו הספרדי), ומשום שאיש כבר לא ידע איך קונסטנטינוס נראה בחייו חשבו כי זהו דיוקן פניו של קונסטנטינוס, וזו הסיבה כשמאוחר יותר, משנתקלו בפסל הפרש, סברו כי הוא הקיסר קונסטנטינוס, וזו הסיבה שלא הרסו אותו, אלא שימרו אותו. כך פסל הפרש של מרקוס אורליוס שרד עד ימינו.
פרה קדושה (ביטוי)
פרה קדושה הוא ניב מושאל בעברית המשמש לתיאור דברים (כמו ערכים, אמונות, אישים ומיתוסים) שקיים טאבו רחב בחברה על פקפוק, לגלוג או כל סוג של פגיעה אחרת בהם.
אטימולוגיה
מקורו של הביטוי על פי המקובל הוא מאנגלית אמריקנית, אף על פי שהוא קיים בשפות רבות בניב דומה או זהה.
הניב מתבסס על מקומה החשוב של "פרה קדושה" בהינדואיזם, ונראה כי הופיע לראשונה בארצות הברית בסוף המאה ה-19. יראת הכבוד לפרות בחברה ההינדית המסורתית, נובעת מהכתוב בוודות, המתאר רתיעה מפגיעה בבעלי חיים שהאדם צורך את חלבם לאחר שנגמל מחלב אם. פרה קדושה פיגורטיבית היא צורת דיבור למשהו שנחשב חסין מפני שאלה או ביקורת באופן לא סביר וחריג.
בתרבות הישראלית
בתרבות הישראלית, אדם המביע פקפוק בערכים ישראליים מיוחדים וחותר תחתם מתואר כמי ש"שוחט פרה קדושה" (לדוגמה, דבריו של עמר בר-לב: "אני מקווה שאני לא שוחט פרה קדושה, אולם תכנונו של מבצע אנטבה היה לקוי מתחילתו ועד סופו"). בפועל, המושג נעשה לעיתים קרובות לקלישאה ופובלציסטים ועיתונאים רבים ידועים כ"שוחטי פרות קדושות". בשל ריבוי "שוחטי הפרות הקדושות" לעיתים נוצרות פרפרזות על הביטוי, כמו "אין עוד פרות קדושות לשחוט". דוגמה לפרה קדושה שנשחטה רבות הוא נושא בדיחות השואה והשכול, וסוגים נוספים של הומור שחור.
בתרבות האמריקאית
המוטו של המגזין הסאטירי האמריקאי "הריאליסט" היה: "חוסר הכבוד הוא הפרה הקדושה היחידה שלנו".
האיש שחשב שאשתו היא כובע
האיש שחשב שאשתו היא כובע (באנגלית: The Man Who Mistook His Wife for a Hat and Other Clinical Tales) הוא ספר משנת 1985 מאת הנוירולוג הבריטי-אמריקאי אוליבר סאקס, שבו הוא מתאר את חוויותיו הטיפוליות עם מספר מטופלים. שם הספר נגזר משמו של אחד הסיפורים בו, המתאר חקר מקרה של מטופל בעל אגנוזיה חזותית. הספר שימש בסיס ליצירת אופרה בשם זה בשנת 1986.
הספר איננו ספר עלילתי רציף. הוא מחולק לארבעה חלקים, הכוללים 24 סיפורים קצרים. כל אחד מן החלקים מכיל סיפורים העוסקים בזווית מסוימת של תפקוד מוחי. בשני החלקים הראשונים של הספר ישנה התעסקות בהפרעה תפקודית הנגרמת מעודף או מחסר במוח, ובפרט, עודף או חסר באונה הימנית שלו. בשני החלקים האחרונים, ישנה התעסקות בתופעות מוחיות פנומנליות, כדוגמת העלאת זכרונות עצמונית, שינוי תפישתי או יכולות מוחיות יוצאות דופן המתגלות בקרב בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית.
תוכן
בין עשרים וארבעה הסיפורים שבספר ניתן לציין את הבאים:
תרגום לעברית
בשנת 2019, עובד המחזה של פיטר ברוק, המבוסס על הספר, להצגה בתיאטרון החאן, על פי תרגום של דורי פרנס, בבימוי ג'יטה מונטה.
1973 – הקרב על הזיכרון
"1973 – הקרב על הזיכרון" הוא ספר מאת גדעון אביטל-אפשטיין, בהוצאת שוקן, תל אביב, 2013. הספר דן במלחמת יום הכיפורים בשיח הישראלי, תוך ניתוח השיח לפני, בזמן ולאחר המלחמה.
הספר בוחן כיצד באה לידי ביטוי מלחמת יום הכיפורים בתרבות הישראלית מאז 1973. הסופר משלב סיפורים אישיים לצד עובדות מהמלחמה ואחריה ומתמודד עם שאלות מפתח בשיח הישראלי כגון: אילו משקעים הותירה המלחמה בזיכרון הקיבוצי הישראלי, איזה מהפך חל בדמותה של המלחמה במהלך השנים, האם היא נתפסת כאירוע מכונן או כעוד מחדל בתולדות המדינה, מי הם גיבורי המלחמה ומה תפקידם של שבויים, נעדרים והלומי קרב בסיפור המלחמה, האם המלחמה נחשבת לכישלון או לניצחון.
המחבר גדעון אביטל-אפשטיין שירת במלחמת יום הכיפורים כקצין מודיעין של גדוד הצנחנים 890 בחטיבה 35 ולחם בקרבות החווה הסינית. הוא היסטוריון, חוקר תרבות, מרצה ועורך דין. הוא מעיד על עצמו שהמלחמה היא החוויה המעצבת שלו וכלשונו:
"מלחמת יום הכיפורים – מלחמה שאף פעם לא די לה"
הספר הוא הרחבה והוספה של עבודת מחקר לכתיבת תזה לדוקטורט: "מלחמת יום הכיפורים – הבניית סיפור המלחמה בזיכרון הקולקטיבי וייצוגה בתרבות הישראלית" והוא אינו מציג את סיפור המלחמה אלא את סיפורו של הסיפור: סיפורה של מלחמת יום הכיפורים על רקע סיפורו של העם היהודי.
אביטל-אפשטיין מביע את דעותיו בצורה בנחרצת: המלחמה היא כישלון מהדהד ואנו נושאים את טראומת המלחמה עמנו כבר עשרות שנים ונישא אותה גם בשנים הבאות. ככל שמתקדמת הקריאה בספר עולות שאלות קשות על אמונה בצדקת הדרך, על אופייה של מדיניות הכוח של מדינת ישראל ועל הנהגתה.
מבנה הספר
הספר מחולק לחמישה חלקים, בעלי מרכז משותף:
החלק הראשון
מבוא והתרחשויות היסטוריות לקראת המלחמה, במהלכה ובעקבותיה.
המחבר מתקף ומתאר את המציאות והאירועים שהובילו למלחמה וכבר כאן מדגיש כי תיקוף אינו מייצג רק ניתוח מקצועי ותמים של עובדות. עיצוב ציר הזמן של מלחמת יום הכיפורים מבטא בפירוש גם עמדה אידאולוגית, פוליטית, מקצועית או אתית לגבי קשרים סיבתיים בין מאורעות ותהליכים מוקדמים למלחמה לבין אלה שהתרחשו בעקבותיה".
החלק השני
לב הספר משתרע על פני כמאתיים עמודים מתוך כ־500 ומכיל 12 פרקים שבהם מנותחים "זירות שיח" כלשון המחבר.
בכל זירת שיח נערך ניתוח של יצירות שפורסמו, עם הקשרם למלחמת יום הכיפורים ומסקנת המחבר על הדרך בה השאירה המלחמה חותם על המחברים, הקוראים או הצופים.
סיפורת
היצירות שנבחרו אינן מתרחשות בשדה הקרב אלא בעורף. בחלקן דמות של נעדר הקשור למלחמה. ברוב היצירות ניצבת במרכז דמות אישה, אף על פי שמלחמה נחשבת גברית במהותה. אין סיפורי גבורה או שמחת ניצחון אלא עצבות ופוסט טראומה. הספרות היא ביקורתית, מעניקה פתחון פה לספקות...כופרת במיתוסים ובועטת בקלישאות.
שירה
שירי המלחמה המובאים בספר מבטאים עצב, הלם ובהלה בסמוך למלחמה וכאב, זעם ותרעומת בחלוף השנים. השירה היא נוגה, לעיתים מזועזעת אך נטולת הדר, גבורה או תהילה. היא חופשת טראומה וכאב, אך תורמת להתמודדות מרפאה עמם.
ספרות ילדים
בשונה מסיפורת ושירה המבטאים כאב ועצב, מלחמת יום הכיפורים בספרות ילדים היא בדרך כלל הרפתקה מרתקת. המלחמה מוצגת כמלחמת אין ברירה. העלילה רווית גילויי תושייה, גבורה וסולידריות, וסופה ניצחון מופלא, אף כי ללא כיבושים מסעירים. המלחמה נתפסת כמהלך של הגשמה עצמית בספרות ילדים ובני נוער.
ספרי לימוד
לדעת המחבר ספרי הלימוד אינם מייצגים קול אובייקטיבי, אחראי וזהיר כנדרש. זאת אף על פי שהניצחון מוצג כלא מספק ומחיר המלחמה הכבד מודגש לעיתים, אם כי בחצי פה.
בספרי הלימוד ניתן ביטוי לאווירת הנכאים שעטפה את הארץ, למחאה הציבורית ולמצוקה המדינית והכלכלית ובחלקם אף מתנהל שיח על השאלה אם הייתה זאת מלחמת אין ברירה לאור יוזמות השלום השונות, שישראל דחתה מאז מלחמת ששת הימים.
אלבומי סיכום תקופתיים
בשל אופיים האלבומים אינם מציגים סיפורים של יחידים אלא מוקדשים לעם וללאום. מלחמת יום הכיפורים באלבומים היא חוויה מרתקת ומפעימה ולא מתוארים בהם זוועות ועוולות.
המערכה הצבאית נחוויית על מפות, בתוך חמ"לים, בתדריכי מפקדים. הכול בשליטה. אין דם, אין צרחות, אין פחד נורא, אין בדידות משתקת, אין חרדת נטישה, אין ייאוש מצמית.
ביוגרפיות וסיפורים מהחיים
סיפורי ביוגרפיה מספקים עדות אישית של מחברם על מה שהיה, על פי ראות עיניו. עדות כזאת היא האמת של המחבר בשעה בה היא מסופרת והיא שילוב של מה שקרה באמת ומה שלא קרה אך צריך היה צריך לקרות. המחבר שם דגש על ההבדל בין כתיבה של מפקדים, הכותבים בדרך כלל בשמם ובכתיבתם מודגשת ההזדהות עם הצבא והמדינה לעומת חיילים פשוטים המביאים עדויות, שלהם ושל חבריהם לנשק, לעיתים בשם בדוי, לאירועים וחווית מנקודת מבט צנועה ואישית.
כתבי עת צבאיים
כתבי העת הצבאיים הנסקרים בספר הם "במחנה" ו"מערכות" והם שונים מאוד זה מזה בתגובתם למלחמה. בהכללה ייאמר כי אחד פונה לרגש ומשנהו לשכל. עיתון "במחנה", בעיקר בשנים הראשונות לאחר המלחמה מצדיק את הסיבות ליציאה למלחמה ומתמסר לטיפוח מיתוסים של גבורה, סולידריות, נחישות ותושייה. רק במהדורת חצי יובל של "במחנה" יש ניסיון לבחון את הצדקתה של המלחמה.
כתב העת "מערכות" עוסק בעיקר בהפקת לקחים מזווית מקצועית, ונוגע רק בשוליים בסוגיות חברתיות. כתב העת מיועד בעיקר לקציני צבא והוא נותן במה לכותבים שונים המעלים שאלות בנוגע לדרך בה נעשו הדברים בתוך הצבא עצמו. ניתוח אסטרטגי של המערכה, החלטות מפתח, הפעלת טנקים, ניתוח קרבות, לוחמת אוויר וים, תודעת אויב, מגננה ומתקפה ועוד.
קולנוע
הסרטים המובאים בספר מייצגים קולנוע ביקורתי ובועט שאינו חושש להביא עמדות ביקורתיות. מלחמת יום הכיפורים מצטיירת כזוועה, איוולת, סיוט, פצע. אין בה ניצחון, אין בה תהילה, אין בה נחמה, וכל גיבוריה הם בעצם קורבנות.
טלוויזיה
תוכניות הטלוויזיה המובאות בספר ממוקדות במשדרי שנת השלושים למלחמה ומציעות נקודות תצפית שונות בניסיון לפענח את המלחמה ולפרשה. נעשה שימוש בכתבות שטח, דוקו דרמה, ראיונות, תיעוד ודיון באולפן על מנת להביא קולות של מי שנחשבים גיבורי המלחמה האמיתיים בחלוף השנים: לא הגנרלים אלא אימהות שכולות, שבויים, פצועים והלומי קרב מספרים את סיפורם וחושפים את המחיר הכבד שנאלצו לשלם.
רדיו
שתי תוכניות הרדיו שנסקרו בספר מביאות שתי נקודות מבט שונות על המלחמה. סדרת ההרצאות של קהלני היא מנקודת מבט צבאית ומביאה סיפור של הצלחה והתאוששות מטראומת המלחמה. מבהלה לניצחון, מאפלה לאור גדול. לעומתה סדרת האוניברסיטה המשודרת על מלחמת יום הכיפורים מביאה מבט ביקורתי וכואב ומוכנה לדון בכישלון ובסיבותיו. בסדרה נעשה ניסיון לברר מהן הסיבות לאי ההצלחות שנחשפו במלחמה ועד כמה הופקו לקחי המלחמה.
שירים ופזמונים
השירים שנבחרו הם מגוונים. חלקם נכתבו סמוך מאוד לקרבות, חלקם נכתבו על מלחמות אחרות וחלקם מציעים נחמה, לצד עצב המלחמה. כך למשל מנתח המחבר את השירים "לו יהי", "המלחמה האחרונה", "חורף 73", "מודה אני", "מה חשוב היום" ועוד.
החלק השלישי
חלק זה שהמחבר בחר לו לא בכדי את השם "שבעה מדורי מלחמה", משלב רכיבים המהווים את סמליה המובהקים של המלחמה עם דיון בתוצאות ותוצרי המלחמה: אובדן ושכול, מצד אחד, וניצחון, כישלון או תיקו מצד אחר.
המחבר מפרט שבע קטגוריות של נושאי זיכרון של המלחמה: ביטויים, מונחים, מקומות, נאומים, תצלומים, קולות ודמויות. כדברי המחבר מי שהיה שם ומי שהיה פה באותם ימים, די לו במחרוזת ביטויים, או בתיאור מקום או תצלום כדי לשלוף את סיפור המלחמה מתוכו. כך למשל מפרט המחבר ודן במונחים כגון קונספציה, קו בר-לב, ועדת אגרנט, מחדל, רעידת אדמה ומלחמות גנרלים בקטע המוקדש לביטויים ומונחים. ביטויים אלה מקושרים בתודעה הקולקטיבית למלחמת יום הכיפורים.
לסיפור הקרב על החווה הסינית, בו השתתף המחבר, מוקדש מקום מרכזי בספר והוא מוזכר במקומות שונים בו. בחלק זה מפורט סיפור הקרב (או הקרבות כפי שמדגיש המחבר) כמקרה מבחן. דרך הקרב, הנחשב אחד מסמליה הבולטים של המלחמה, נבחנת המלחמה כולה.
החלק רביעי
חלק זה בוחן את המלחמה כאירוע טראומטי בהתחשב בעברו הרחוק והקרוב של העם היהודי. מעניין במיוחד הוא הפרק הבוחן שאלות מרכזיות הנוגעות למיתוסים: מה עוללה המלחמה למיתוסים שהיו קיימים עד שפרצה ואילו מיתוסים חדשים עוצבו במהלכה, תוך כדי תנועה ובעקבותיה.
הפרק מסתיים בדיון על מיתוסים שהשיח הציבורי מאתגר את חוסנם ומציגם כפריכים על רקע אירועי המלחמה, ואלה הם: מיתוס יש על מי לסמוך, מיתוס קדושת החיים, מיתוס לא נוטשים פצוע, מיתוס לא מפקירים עמדה ומיתוס טוהר הנשק.
החלק החמישי
החלק האחרון של הספר "במקום סיכום", עוסק בשאלה: האם ועד כמה נתפסת המלחמה כאירוע מכונן, כנקודת מפנה וביחס לאיזו אוכלוסייה: כלל הציבור, דור המלחמה או יחידים. המחבר תוהה: במלחמת '73 ותוצריה אפשר לראות סוג של אזהרה ואפילו תיקון, חזרה זמנית למוטב, ותזכורת לכך שמחלוקות מדיניות עדיף לפתור ליד שולחן משא ומתן. ואפשר גם אחרת, לראות במלחמת יום הכיפורים קלקול מרושע של חלום ישראל הגדולה, תמרור התרעה מפני ויתור טריטוריאלי נוסף והוכחה לכך שרק החזק שורד. איזו גישה תגבר – ימים יגידו.
כריכת הספר
על כריכת הספר מופיעים תמונתו, דרגתו, סמל השריון ואות המלחמה של שלמה ערמן ז"ל, שנהרג מאש כוחותינו בתעלת סואץ, תוך ניסיון לחלץ את הצוות שלו מאש ולחבור לגדוד ישראלי. לאחר מותו קיבל ערמן את עיטור הגבורה.
ביקורת
המחקר על פיו נכתב הספר זכה בפרס צ'צ'יק לביטחון ישראל מטעם המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS).
הספר מופיע בראש רשימת הספרים המועדפים בנושא מלחמת יום הכיפורים בדף הבית של חטיבה 14.
הספר משך תשומת לב רבה עם פרסומו. אנשי צבא, אקדמיה, עיתונות ותקשורת כתבו עליו ומחברו, גדעון אביטל-אפשטיין הוזמן לראיונות ברדיו, בעיתונות ובתוכניות אקטואליה.
הילדים מגבעת נפוליאון
"הילדים מגבעת נפוליאון" היא סדרת דרמה ישראלית לנוער אשר שודרה במהלך שלוש עונות בין השנים 2001–2004 בערוץ הילדים.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר קבוצת בני-נוער הרפתקנית אשר פותרת תעלומות ופשעים, ומתאספת בגבעת נפוליאון שברמת גן. לסדרה היו שלוש עונות שכל אחת מהן כללה 11 פרקים. הסיפור מסופר דרך נקודת מבטו של עידו (יון תומרקין), בנם של אבי, צייר מתוסכל (הרן שגיא), ודפנה, משווקת סדנאות רוחניות (גיליה שטרן), ולרוב הוא גם זה שמפצח את התעלומות.
עונה ראשונה
בדרכו משדה התעופה נשדד "פסל כף-היד", חלק מפסל זהב עתיק, שהושאל מבריטניה לצורך תערוכה במוזיאון ישראל. את הפסל אבטחו מיכאל, אבא של יובל, ועופר, מאבטח חדש אשר נהג ברכב בודד יחד איתו. במהלך הנסיעה עצרו השניים לדרישתו של מיכאל ולמורת רוחו של עופר מכיוון שמולם עמד רכב, ומאחוריו אדם פצוע. לאחר הירידה מן הרכב נקלעו השניים למארב, במהלכו נורה עופר, ומתעלף מיכאל.
עופר הועבר לאשפוז בבית החולים ללא הכרה ומיכאל נעצר בחשד להיותו שותף לשוד. את חשדם של החוקרים מחזקת העובדה שמיכאל ערך זה עתה חגיגת בר מצווה יוקרתית לבנו, כפי המתגלה בקלטת שנמצאה בביתו במהלך חיפוש, וזאת אף על פי שמצבו הכלכלי אינו מאפשר זאת. בניסיון לעזור ליובל, מגיעים תומר ועידו, חבריו לכיתה, לזירת הפשע.
בסוף העונה, עופר שב להכרתו, אך נפטר לאחר כמה שעות, ותעלומת פסל כף היד לא נפתרה מעולם. מיכאל משוחרר ממעצר לאחר שצחייק, אשר איתו הימר מיכאל, אישר את גרסתו של מיכאל לפיה זכה בכסף במהלך משחק הימורים.
עונה שנייה
בעונה השנייה ניסו חברי הקבוצה לפצח היכן נמצא דוקטור אלישע בלוך (גל זייד), מדען שיצר גלולה נגד עישון בעבודתו, אך כאשר גילו זאת, הוא פוטר מעבודתו. אך בלוך המשיך לייצר גלולה זו בביתו בסודיות ובפרנואידיות עד שנחטף על ידי אדם אשר רצה את הדיסק עם הנוסחאות אשר קשורות לגלולה. בעונה זו הצטרפו דמויות חדשות, ונוצרו קשרים שונים בין הדמויות.
עונה שלישית
עונה זו מבוססת בחלקה על פרק בשם "הפסנתר" בתכנית שערורייה, גם היא מאת היוצר שלמה משיח.
התפתחות הילד
התפתחות הילד הוא מונח המתאר שינויים ביולוגיים ופסיכולוגיים המשפיעים על היכולת ללמוד כישורים מוטוריים, קוגניטיביים וחברתיים הנדרשים לאורך החיים. זהו תהליך המתרחש בתקופת הילדות, בין הלידה לגיל ההתבגרות. התהליך כולל התקדמות מתמדת מתלות לעצמאות המשתנה באופן הדרגתי, מתמשך וצפוי, ובקצב התקדמות ייחודי לכל ילד.
תקופת הילדות
מתחלקת לשלושה שלבים:
אבני דרך התפתחותיות בילדות
אבני דרך התפתחותיות הן שינויים ביכולות הפיזיות והנפשיות המסיימות תקופת התפתחות אחת ותחילתה של תקופה אחרת. אבני הדרך כוללות ארבע מיומנויות יסוד המהוות בסיס להתפתחות תקינה של ילדים במהלך שנות החיים הראשונות: מוטוריקה גסה, מוטוריקה עדינה, שפה וחיברות. מיומנויות אלו מתחילות להתפתח זמן קצר לאחר הלידה וממשיכות להתפתח לאורך השנים, עד לרכישת מיומנויות למידה הכוללות קריאה, כתיבה וחשבון, ומיומנויות יום-יום.
חושים – הבסיס להתפתחות תקינה
תינוקות נולדים עם חמשת החושים שכוללים ראייה, שמיעה, ריח, טעם ומישוש. החושים מאפשרים לתינוק לקלוט גירויים, לעבד אותם, ולהגיב לסביבה. החושים מתפתחים בחודשים הראשונים ומהווים את הבסיס להתפתחות תקינה של ארבע מיומנויות היסוד – מוטוריקה גסה ועדינה, שפה וחיברות.
משחק ותרומתו להתפתחות תקינה
ישנו קשר הדדי בין ארבעת מרכיבי היסוד לבין התפתחות המשחק. המשחק מושפע מההתפתחות המוטורית, השפתית והחברתית, אך המשחק גם משפיע על התפתחות המרכיבים האלו. בעזרת המשחק מתפתחת שליטה מוטורית טובה יותר, הקואורדינציה העדינה ומיומנות תיאום עין-יד משתפרות, והיכולת ללמוד התנהגויות חברתיות מקובלות מתחזקת.
דוגמה להדדיות בין התפתחות ארבעת המרכיבים להתפתחות המשחק, הוא המשחק בבלונים בקבוצה. המשחק מתאפשר רק כשיש שילוב טוב בין ארבע מיומנויות היסוד: הילדים שולטים על גופם (מוטוריקה גסה), ויכולים לאחוז את הבלון בידיים ולזרוק אותו (מוטוריקה עדינה), יש להם יכולת להסביר מהם כללי משחק (שפה ותקשורת) והם משתפים אחרים במשחק (חיברות). אך בעזרת המשחק, נוספות מיומנויות חדשות ומורכבות יותר של ארבע מיומנויות היסוד.
התפתחות המשחק והלמידה והמעבר בין השלבים השונים של אבני הדרך ההתפתחותיות הם תהליכים ממושכים וניתנים לניבוי. ההתקדמות בין השלבים היא אישית ומושפעת מגורמים אישיים וסביבתיים. אבני הדרך נבדקות באמצעות אבחונים הבודקים את ארבעת מרכיבי ההתפתחות, את שלבי ההתפתחות של הילד מול הגילאים הקריטיים שנקבעו באבחונים לביצוע משימה.
גילאים קריטיים
תקופת ההתפתחות תחומה ומוגבלת בזמן. במהלכה, מערכת העצבים רגישה במיוחד להשפעות חיצוניות ומאפשרת למידה. על פי הפסיכולוג פיאז'ה, מדובר בחלון ההזדמנויות שבו המערכת בשלה לרכוש תחום למידה חדש. לאחר שנסגר החלון, ההתנהגות לא תירכש באופן ספונטני וטבעי. התקופה הקריטית של שלבי ההתפתחות נקראת גם תחום הנורמה. תחום הנורמה של החזקת צעצוע הוא בין 4–6 חודשים, של הליכה עצמאית הוא בין 11–20 חודשים, ותחום הנורמה של משחק עם אובייקט מעבר הוא סביב גיל שנתיים.
נהוג לתאר את הגילאים הקריטיים של אבני הדרך בטבלאות התפתחות המתייחסות להיבטים פיזיים, קוגניטיביים, שפתיים, מוטוריים, רגשיים וחברתיים. לכל אבן - דרך התפתחותית קיים גיל קריטי. לא כל חריגה מהנורמה מצביעה על עיכוב התפתחותי, וההתקדמות היא אישית. עם זאת כשיש חריגה מהנורמה או עיכוב במספר תחומים של אבני הדרך ההתפתחותיות, מומלץ לפנות לאיש מקצוע. תחומי ההתפתחות השונים נבדקים בעזרת טבלאות המתארות את המיומנויות המצופות בגילאי 0–6 שנים.
התפתחות אבני הדרך בגילאים שונים
בטיפות חלב ובמרפאות הקהילה משתמשים בטבלאות רשמיות לבדיקת התפקוד של התינוקות. במקרה של חשש לעיכוב התפתחותי, התינוק ומשפחתו יופנו לאנשי מקצוע מומחים בתחום האבחון והטיפול.
עיכוב התפתחותי באבני הדרך
מרבית הילדים מתפתחים באופן תקין, אך ליותר מעשרה אחוזים מהילדים יש איחור משמעותי בתהליכי ההתפתחות השונים. העיכוב ההתפתחותי עשוי להתבטא בתחום הקוגניטיבי, בתחום השפה והדיבור, המוטוריקה העדינה או הגסה, והתחום הרגשי או החברתי. ולעיתים קרובות קיים קושי במספר תחומי התפתחות.
המערך ההתפתחותי בישראל
המערך ההתפתחותי בישראל מורכב משלושה גורמים נותני שירות:
אבחון התפתחותי
באבחון נבדק התפקוד של הילד על ידי הצוות הרפואי והשיקומי באמצעות משחקים מכוונים המותאמים לגיל הילד ולרמת ההתפתחות. האבחון ההתפתחותי מיועד לילדים בגיל הרך (עד גיל שש) לבדיקת היכולות והאתגרים בארבע מיומנויות היסוד: התחום המוטורי (מוטוריקה גסה ועדינה) שפה ותקשורת וכישורים חברתיים. בעקבות האבחון מתקבלת החלטה על הפנית הילד לטיפול באחד או יותר ממקצועות השיקום – פיזיותרפיה, ריפוי בעסוק, קלינאות תקשורת. מטרת הטיפולים היא לממש ככל האפשר את הפוטנציאל האישי על פי גיל הילד ורמתו ההתפתחותית.
טיפול התפתחותי
הטיפולים ניתנים על ידי צוות רב מקצועי הכולל את מקצועות הרפואה ומקצועות השיקום (פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאות תקשורת), פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית.
הטיפול מתייחס לפוטנציאל של הילד אל מול הקושי שלו ומתמקד בשיקום התפקוד והתנועה לשיפור מיומנויות הלמידה והעצמאות. במסגרת הטיפול השיקומי-התפתחותי, מתאימים גישות טיפוליות ליכולת הילד ולרמת ההתפתחות שזוהתה באבחון. הטיפול המתמשך מיועד לקידום מיומנויות בתחומי התנועה, המשחק, הדיבור והחשיבה, קואורדינצית ידיים, שפה, דיבור ומשחק.
המעקב הרפואי, הטיפול השבועי והתרגול בבית, מקדמים את הילד במיומנויות הנדרשות ללמידה ולהשתלבות בחברה, ומאפשרים לממש את הפוטנציאל של כל אחד ואחת.
לויה ג'ירגה
החלטות הלויה ג'ירגה מתקבלות תוך כדי התייעצות בין הנציגים ומתוות דרכי פעולה כלליות, דבר שאפשר פרשנות מקומית להחלטות וחופש פעולה באזורים שונים. האסיפות אינן מתרחשות במועד קבוע, אלא מתכנסות כאשר מתעוררות בעיות או מחלוקות. הלויה ג'ירגה אינה מוגבלת בזמן, ולעיתים הפגישות מתארכות כיוון שההחלטות יכולות להתקבל רק פה אחד, והצגת הטיעונים עשויה להימשך מספר ימים. הנושאים הנידונים בלויה ג'ירגה מגוונים, ויכולים לכלול אסונות טבע, מדיניות חוץ, הכרזת מלחמה, אשרור סמכותם של מנהיגים והצגת רעיונות וחוקים חדשים.
ידוע כי באפגניסטן התקיימה הלויה ג'ירגה לפחות מאז תחילת המאה ה-18, אז עלו לשלטון השושלות ההותכית והדוראנית.
היסטוריה
השבטים האריים הקדומים השתמשו בשיטה שלטונית בעלת שתי אסיפות: סימיטה (simite) וסבהא (sabhā). הסימיטה (הפסגה) כללה את הזקנים ואת ראשי השבטים. המלך הצטרף גם הוא לאסיפות הסימיטה. אספת הסבהא הייתה מעין מועצה כפרית.
אפגניסטן
להלן רשימה חלקית של כינוסי הלויה ג'ירגה באפגניסטן:
פקיסטן
באפריל 2006, ראש ממשלת בלוצ'יסטן לשעבר, תאג' מוחמד ג'מאלי, הציע לארגן פגישה של הנשיא פרבז מושארף ולויה ג'ירגה בעניין השלום בבלוצ'יסטן. האספה התכנסה בקלאת בספטמבר 2006 כדי להכריז כי העניין ידון בבית הדין הבינלאומי בנוגע לריבונותם ולזכויותיהם של עמי בלוצ'יסטן.
פוטנציאל אפקטיבי
במכניקה, פוטנציאל אפקטיבי (או: אנרגיה פוטנציאלית אפקטיבית) מאפשר להעביר בעיה רב ממדית למימד אחד, על ידי שימוש בתכונות שימור של מערכות פיזיקליות, בפרט שימור תנע זוויתי ואנרגיה. הפוטנציאל האפקטיבי מסומן לרוב כ-. יישום אנרגיה פוטנציאלית אפקטיבית מאפשר לפשט את בעיית שני הגופים המתארת תנועה של גופים בחלל כגון לוויינים, כוכבי לכת ואף כוכבים כפולים. השימוש בפוטנציאל אפקטיבי אפשרי כאשר פועל במערכת הפיזיקלית כוח מרכזי וניתן לתאר את התנועה סביב מרכזו באמצעות מערכת קואורדינטות קוטביות.
הגדרה
הפוטנציאל האפקטיבי עבור בעיית כוח מרכזי מוגדר כ:
כאשר V(r) היא האנרגיה פוטנציאלית ה"רגילה" ו-L הוא התנע הזוויתי.
על ידי שימוש בפוטנציאל האפקטיבי ניתן לתאר את האנרגיה הכוללת של גוף בשדה מרכזי או בבעיית שני גופים רק כתלות במרחק ביניהם ובנגזרתו; שאר הגדלים בניסוח זה הם קבועי תנועה.
דוגמה: האנרגיה הפוטנציאלית האפקטיבית עבור גוף בשדה כבידה ניוטוני
הפוטנציאל הכבידתי (על פי תורת הכבידה של ניוטון) נתון בנוסחה:
לכן הפוטנציאל האפקטיבי הוא:
צורת כתיבה זו מאפשרת כתיב מקוצר ויעיל עבור האנרגיה כפי שיתואר להלן:
האנרגיה של גוף בעל מסה m הנע תחת כוח הכבידה המרכזי הניוטוני (כלומר בהתאם לתורת הכבידה של ניוטון) מנוסחת במערכת הקואורדינטות הקוטביות כך:
כאשר:
גודל נוסף הנשמר בתנועה בכוח מרכזי הוא התנע הזוויתי המסומן ב-L והמנוסח במערכת הקואורדינטות הקוטביות כך:
מן התנע הזוויתי ניתן לחלץ את \dot{\phi} ולהציבו באנרגיה, וכך מתקבל:
לפי האמור לעיל, את שני האיברים האחרונים אפשר להחליף בפוטנציאל האפקטיבי, ואז הביטוי לאנרגיה במערכת מקבל את הצורה:
צורת כתיבה זו אינה רק נוחה יותר, אלא גם משקפת נקודת מבט שונה, לפיה המערכת היא כאילו במנוחה, והאנרגיה שלה מורכבת מאנרגיה קינטית (של המהירות הרדיאלית בלבד) + האנרגיה הפוטנציאלית האפקטיבית, שהיא סכום של האנרגיה הפוטנציאלית "האמיתית" והחלק של האנרגיה הקינטית שנובע מן המהירות הזוויתית.
בדרום פופ
בדרום פופ או פופ חדר שינה (באנגלית: Bedroom pop) הוא ז'אנר מוזיקלי, שתכונתו היא הקלטת שירים ואלבומים בבית, ולא באולפני הקלטות. הוא מאופיין בשימוש כביכול בטכניקות נלמדות באופן עצמי, וצלילים שקטים וחולמניים. המונח בדרום פופ לעיתים קרובות מאוזכר באופן שגוי. הענף של בדרום פופ-צ'ילוייב מדגיש את האסתטיקה של הלו-פיי. פופ היפנוטי מאמצע שנות האלפיים עוקב אחר המסורות של בדרום פופ.
קבוצת קזבלנקה
קבוצת קזבלנקה, המכונה גם "גוש קזבלנקה", הייתה אגודה לא רשמית קצרת מועד של מדינות אפריקאיות עם חזון משותף לעתיד אפריקה ולפאן-אפריקניזם בתחילת שנות השישים. הקבוצה הייתה מורכבת משבע מדינות בראשות מנהיגים בעלי השקפה שמאל-רדיקלית, בעיקר ממדינות צפון אפריקה: אלג'יריה, מצרים, גאנה, גינאה, לוב, מלי ומרוקו. הסכסוך והפשרה שבאה לאחר מכן בין קבוצת קזבלנקה וקבוצת מונרוביה הובילו בסופו של דבר להקמת ארגון האיחוד האפריקאי.
היסטוריה
הקבוצה נפגשה לראשונה בכנס אשר נערך בשנת 1961 בעיר קזבלנקה, ומכאן שמה של הברית. בכנס זה התכנסו כמה ממנהיגי היבשת הבולטים כגון גמאל עבד אל-נאסר ממצרים, קוואמה נקרומה מגאנה וסקו טורא מגינאה.
אותם מנהיגים התאחדו תחת ההשקה כי ישנו צורך באיחוד פוליטי בקרב מדינות אפריקה, או לחלופין בפדרציה אפריקאית. הם האמינו שרק שילוב משמעותי ועמוק בין המדינות, כפי שקרה ליבשת השכנה אירופה באמצעות איחוד האירופי, תאפשר לאפריקה להביס את הקולוניאליזם, להשיג שלום בר קיימא ולטפח דיאלוג תרבותי בין המדינות, ובכך להגביר את ההשפעה הגאו-פוליטית של היבשת ואת פיתוחה הכלכלי. למעשה, אותם מנהיגים האמינו בהעברת סמכויות רבות מממשלות לאומיות לסמכות פאן-אפריקאית על-לאומית. נקרומה אף התווכח על כינון צבא פאן-אפריקאי, שניתן לפרוס אותו כדי להילחם בקולוניאליזם או בשלטון המיעוט הלבן ברחבי היבשת. ססמתו הפאן-אפריקאית המפורסמת הייתה "אפריקה חייבת להתאחד!"
עם זאת, בסופו של דבר קבוצת קזבלנקה נכשלה בהשגת מטרותיה, שכן רוב המנהיגים האחרים באפריקה לא תמכו בשינוי קיצוני כזה. רעיונותיה של יריבתה, קבוצת מונרוביה - שגם היא האמינה בפאן-אפריקניזם שלא על חשבון הלאומיות והמדינה העצמאית, היו יותר מקובלים בקרב מנהיגים אלו.
בנוסף לחילוקי דעות על אופי האחדות האפריקאית, עמדותיהם של שתי הקבוצות בנוגע לסכסוכים באלג'יריה וקונגו היו שונות. בעוד חברי קבוצת קזבלנקה התחייבו לתמוך בחזית השחרור הלאומי במאמציה להילחם על עצמאותה של אלג'יריה מצרפת, תמכה קבוצת מונרוביה באויביה, הצרפתים.
מרכז קונגרסים בינלאומי חיפה
מרכז הקונגרסים הבינלאומי - חיפה הוא קומפלקס המארח כנסים ואירועים רבי משתתפים. מאז תחילת פעילותו התקיימו בו מאות אירועים, בהם תערוכות מקצועיות, מופעים וכנסים ארציים ובינלאומיים, השקות מוצר, ימי עיון, מסיבות חברה ועוד. מרכז הקונגרסים נמצא בבעלותה של חברת מת"ם המנהלת את אזור ההיי-טק הסמוך (הנמצאת בבעלות משותפת של חברת גב-ים 50.1% והחברה הכלכלית לחיפה בע"מ 49.9%).
הקמת המרכז
תכנונו של המרכז החל בשנת 1989, ביוזמת החברה הכלכלית לחיפה, על ידי משרד האדריכלים ברוך ברוך - יוסף סלמון אדריכלים ובשותפות אדריכל מיכה רטנר. בנייתו החלה בשנת 1993, והוא נחנך בשנת 1996. בנייתו הושקעו כ-30 מיליון דולר. בקיץ 1996 החל לפעול במרכז פרויקט "גלובוס סיטי", שכלל שטח בנוי של 4,500 מ"ר, שבתוכו חמישה בתי קולנוע, שטחי הסעדה ובידור שהופעלו על ידי חברת גלובוס גרופ. בסוף 1996 החלה לפעול חנות  בשטח של כ-4,000 מ"ר מרשת "לה-פיירה" (LA-FIERA), רשת איטלקית המתמחה בעיצוב ובאופנה. באפריל 1997 החל לפעול מסוף טרום טיסה של חברת אל-על. בינואר 1997 החלו אולמות התערוכות והאירועים לפעול. מלבד אולם המופעים המרכזי, אולם אורן, שהושלם בסוף 1997. באוגוסט 1997, החליטה חברת גלובוס גרופ לצאת מהפרויקט והעבירה את הפעלת בתי קולנוע לרשת תיאטראות ישראל. רשת "לה-פיירה" גם סגרה את החנות לאחר מספר שנים של פעילות. במקום תוכנן לקום גם מלון של רשת הילטון, ובו 300 חדרים, אך הוא לא נבנה.
באוקטובר 1998 מכרה עיריית חיפה לחברת גב-ים, מקבוצת דיסקונט השקעות 50.1% מחברת מת"ם בעלת המרכז, תמורת 240 מיליון שקל, ההצעה הגבוהה ביותר שהוגשה במכרז שנערך.
פיצוי בעלי הקרקע
בשנים 1944-45 רכשה משפחת קוקיא מירושלים את הקרקעות שעליהם הוקם מרכז הקונגרסים. הקרקעות הופקעו על ידי עיריית חיפה בשנת 1971 לצורכי ציבור, לשם הקמת מבנים שישמשו בעיקר לצורכי ספורט, תיירות ונופש. בהמשך ייעוד הקרקע שונה לצרכים מסחריים והוחלט על הקמת המרכז. בני המשפחה תבעו את עיריית חיפה וההליך המשפטי שהגיעה לדיון עד בית המשפט העליון הסתיים בהסכם פשרה, שבמסגרתו הסכימה העירייה לשלם למשפחה פיצויים בסך 5.5 מיליון שקל. לאחר משפחת קוקיא תבעו את עיריית חיפה בעלי קרקעות נוספים במתחם, ביניהם חברת הכשרת היישוב.
שינוי תמהיל החנויות והעסקים
בתי הקולנוע מרשת רב חן שפעלו במרכז נסגרו בתחילת שנות ה-2000. בשנת 2005 הוקם על גג המבנה "אקס פארק", פארק אקסטרים לספורט אתגרי ובילוי. חלק ממרכז הושכר כאולם שמחות וגן אירועים שבצמוד לו נפתח בשנת 2014 מלון "גרדן הוטל" (Garden Hotel) ובו 29 חדרים. ביולי 2013 נפתח במתחם ה"סיניון - הקניון סיני הראשון בישראל", בו כ-60 חנויות הבנויות כתאים פתוחים בשטחים של 25-160 מ"ר בעצוב אחיד. בחנויות נמכרו מוצרי אופנה והנעלה, טיפוח ויופי, פנאי וצעצועים, ריהוט וציוד לבית ומוצרי חשמל ישירות על ידי היבואנים לצרכן הסופי. ה"סיניון" נסגר לאחר זמן קצר.
מבנה המרכז
האולם המרכזי, אולם אורן, מתפרש על שטח של 2,800 מ"ר ומכיל 2,100 מקומות ישיבה שניתן לפנותם ובמה של 240 מ"ר. לצידו ממוקם לובי אורן על שטח של 900 מ"ר. שאר האולמות הם אולמות קטנים בשמות: אלון, תמר, רימון, הדס, ערבה ולצידם לובי גפן ששטחו 500 מ"ר. במרכז נערך מ-2002 טקס בחירת מלכת היופי מדי שנה. החל מ-2010 נערך בו גם הפסטיגל.
בן נריה
{{פירושונים|
ראו גם
}}