cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עטרות (ספר)
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2006 בהוצאת עמיחי.
עלילה
הספר מגולל את סיפור הקמתו ונפילתו של היישוב עטרות - יישוב עברי ששכן בלב אוכלוסייה ערבית, צפונית לירושלים. במהלך מלחמת העצמאות היו מספר התקפות על היישוב מצד ערביי האזור. היישוב ננטש על פי פקודה מפיקוד 'ההגנה' בירושלים בליל ה-14 במאי 1948, יחד עם היישוב נווה יעקוב הסמוך.
אחרי הנסיגה מעטרות הועברו אלה שנותרו בחיים מהקרבות ליפו ומשם לווילהלמה, שבה השתקעו. למושב החדש קראו בני עטרות, על שם היישוב שחרב.
ג'וזט באנזט
ג'וזט באנזט, מארקיז דה ברויין (באנגלית: Josette Banzet, Marquise de Bruyenne; נולדה ב-6 באפריל 1938 – 4 בדצמבר 2020) הייתה שחקנית צרפתייה זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1976 על הופעתה בסדרה "איש עשיר, איש עני".
ביוגרפיה
באנזט נולדה בצרפת. היא זכתה בשנת 1976 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה על משחקה בתור מיס לנו במיני סדרה "איש עשיר, איש עני". היא שיחקה גם כן בעיבוד הקולנועי לרומן "מעבר לחצות".
באנזט הייתה נשואה לזמר הפופ טומי רו.
אנדרה קונט-ספונוויל
אנדרה קונט-ספונוויל (בצרפתית: André Comte-Sponville; נולד ב-12 במרץ 1952) הוא פילוסוף צרפתי.
אנדרה קונט-ספונוויל נולד בפריז ולמד באקול נורמל סופרייר שבעיר, שם קיבל את השכלתו האקדמאית בפילוסופיה כתלמידו של הפילוסוף לואי אלתוסר. ב-1998 התפטר מתפקידו כפרופסור לפילוסופיה בסורבון כדי להקדיש את זמנו לכתיבה ולהרצאות מחוץ לאוניברסיטה.
משנתו הפילוסופית
ניתן למצוא רעיונות אלה אצל אפיקורוס, אצל חכמי האסכולה הסטואית, אצל ברוך שפינוזה ואצל הנזירים הבודהיסטים. יש הרואים בקונט-ספונוויל אתאיסט נוצרי, אך בספרו 'רוח האתאיזם' הוא מגדיר את עצמו כאתאיסט מאמין. לדעתו, מה שנשאר מן האמונה הוא מוסר יווני-יהודי-נוצרי ורוחניות חילונית.
משנתו הפילוסופית איננה אופטימית ואיננה פסימית. יש לראות את הדברים כפי שהם במקום להיתפס לאשליות. הוא מצדד במטריאליזם ודוחה את אשליותיו ואת תקוותיו של האדם, המרחיקות אותו מן החוכמה. מחשבתו של קונט-ספונוויל מסתכמת בקריאה להשלים עם המציאות כפי שהיא - מה שבא על ביטויו בביקורתו על התקווה. "לקוות קצת פחות, לאהוב קצת יותר" זה מה שלדעתו מהווה את המפתח לחוכמה. כי התקווה, בניגוד למה שמקובל לחשוב, מונעת מאתנו את ההנאה מחיינו בהווה, במקום לאפשר לנו לחיות באופן טוב יותר. בניסוחו של קונט-ספונוויל: "לקוות משמעו להשתוקק בלי ליהנות, בלי לדעת את הצפוי לנו ובלי יכולת להגשים את רצונותינו." עלינו להיות מודרכים על ידי התבונה ועל ידי העשייה, ולשאוף להגיע למצב של שלוות נפש - מה שחכמי העת העתיקה כינו "אטאראקסיה".
בין הפילוסופים בני זמננו, קונט-ספונוויל מעדיף את קלוד לוי-שטראוס, את מרסל קונש ואת קלמן רוסה, ובין חכמי המזרח - את הפילוסוף ההודי ג'ידו קרישנמורטי.
קונט-ספונוויל מגדיר את עצמו כסוציאל-דמוקרט או כליברל בעל השקפות שמאליות. באשר לרווחה חברתית הוא אינו סומך על המדינה, ובאשר לחלוקה צודקת של העושר הוא אינו סומך על כלכלת השוק.
הוא כותב מאמרים רבים בעיתונות ושימש כעורך כתב העת הבינלאומי לפילוסופיה. במסגרת זו ערך ופרסם סקירות על הפילוסופיה של מישל דה מונטן, של בלז פסקל ושל אמיל שארטייה.
שלמה פנחסוב
הרב שלמה באבאג'אן פנחסוב (תר"ה, 1845 - תרפ"ח, 1927), הידוע בכינויו "מולא באבאג'אן כאבולי", היה מתרגם, משורר ופרשן מקרא, מראשי קהילת יהודי סמרקנד וממנהיגי העדה הבוכרית בירושלים בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
תולדות חייו
ר' שלמה בן ר' פנחס, בן ר' שלמה ניסן, נולד בשנת 1845 בעיר כאבול, אליה היגרו הוריו מהעיר משהד לאחר אינוס יהודי משהד בשנת 1839. הוא רכש את השכלתו מפי סבו, ר' שלמה ניסן, וממנו למד גם את התפסיר, הוא תרגום התנ"ך לתג'יכית יהודית (בוכארית). במשך הזמן נהיה בקי בפרסית העשירה במילים ערביות, רכש ידיעות רבות בספרי המחשבה היהודית מימי הביניים, ובמיוחד בכתבי הרמב"ם ור' יהודה הלוי. הגה בפירושים לתורה ובמיוחד בפירושי הרמב"ן, רד"ק ורלב"ג. בנוסף הרבה לעיין בתלמוד וספרי מחקר ומוסר וגם בקריאת ספרי שירה והיסטוריה יהודית. ידיעותיו אלו קירבוהו לא רק אל תלמידי החכמים באזור אלא גם אל המוסלמים המשכילים ובניהם הקאדים שכיבדוהו מאוד.
ספריו
בירושלים הדפיס את שני ספריו הראשונים:
בשנת 1906 חזר לסמרקנד. בשנת 1907 עלה ר' שלמה בשלישית לירושלים. הפעם הוציא ר' שלמה את המילון לאור הדרישה ולאחר שהמהדורה הראשונה אזלה במהירות מן השוק הוציא ר' שלמה מהדורה שנייה של הספר בשנת 1912 אך במקום השפה הצרפתית – ספניולית.
לאחר מכן הדפיס את הספר וכן הדפיס
בערוב ימיו, הוציא לאור
פטירתו
ר' שלמה נפטר בר"ח טבת תרפ"ח (24.12.1927) ונקבר בהר הזיתים - ירושלים.
הפארק הלאומי צ'יטוואן
הפארק הלאומי צ'יטוואן (בנפאלית: चितवन राष्ट्रिय निकुञ्ज; באנגלית: Chitwan National Park; בעבר נקרא "הפארק הלאומי המלכותי צ'יטוואן") משתרע על שטח של 932 קמ"ר בדרום נפאל, כ-200 ק"מ דרומית לבירה קטמנדו. הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1973, והיה לפארק הלאומי הראשון במדינה. ב-1984 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים
הפארק שוכן בטראי הפנימי שבמרכז-דרום נפאל, וגובל בדרומו בגבולה של נפאל עם הודו. אורכו 78 ק"מ ממזרח למערב, והוא ממוקם בין גובה של 150 ל-815 מטר מעל פני הים. בצידו המזרחי הוא גובל בשמורת פארסה (Parsa) שהוכרזה ב-1984. האזור היה מוגן כבר ב-1846, עת שימש כשמורת ציד מלכותית, והוא שמר על מעמדו זה עד שנת 1951. ב-1958 הועלתה הצעה להגדיר חלק משטח הפארק כשמורת קרנפים, וזו יצאה לפועל ב-1961. הפארק הלאומי הוכרז בשנת 1973 וב-4 במרץ 1974 הותקנו התקנות המסדירות זאת. שטחו המקורי של הפארק עמד על 544 קמ"ר והוא הוגדל לשטחו הנוכחי ב-1977.
קרקע הפארק מתוארכת לפלאוקן ולפליסטוקן, ונישאה למקום על ידי זרימת מים. היא עשויה מאבן חול, קונגלומרט, קווארציט וסלעי משקע אחרים. השטח מתאפיין בצוקים תלולים הפונים לכיוון דרום, ובהם צמחייה דלה ביחס למורדות הצפוניים. הפארק שוכן באגן הניקוז של הגאנגס ומישורי ההצפה שבתחומו מדורגים בצורת טראסות.
האקלים בפארק סובטרופי, ועונת המונסון הגשומה נמשכת מאמצע יוני עד סוף ספטמבר. החורף יבש יחסית, וכ-90% מסך המשקעים, שכמותם עומדת על כ-2,400 מ"מ בשנה, יורדים בעונת המונסון, וגורמים לשיטפונות ולהצפות. טמפרטורות המקסימום מגיעות בממוצע ל-38°C בקיץ, ויורדות עד כ-6°C בממוצע בין אוקטובר לינואר.
החי והצומח
הפארק עשיר בבעלי חיים, ובשטחו חיים 43 מיני יונקים, כ-45 מיני עופות, כ-45 מיני דו-חיים וזוחלים וכ-65 מיני פרפרים. היונקים הגדולים החיים בפארק הם הפיל האסייתי והקרנף ההודי, המצויים בסכנת הכחדה. יונקים נוספים כוללים את הגאור, חזיר הבר ההודי, המונטיאק המצוי, אייל סמבר, אייל נקוד, האייל החזירוני, הארבע קרן, קופי לנגור אפורים ומקוק רזוס, מיני סנאים שונים, ועוד. עם הטורפים נמנים הטיגריס הבנגלי, הנמר, הדול המצוי, הצבוע המפוספס, הדוב השפתני, התן הזהוב, הדלק צהוב-הגרון, גירית הדבש, הלוטרה חלקת-הפרווה, חתול הדגים הנמרי ואחרים. אוכלוסיית הזוחלים כוללת, בין היתר, את הגאביאל הנדיר, קרוקודילים ואת הפיתון הבורמזי.
עד 1951 הייתה באזור הפארק שמורת צייד, ואוכלוסיית בעלי החיים בו נפגעה. מאז הוקם הפארק הלאומי השתפר המצב, ואוכלוסיית הקרנפים, למשל, גדלה מכ-100 פרטים בלבד ב-1966 לכ-400. לעומתם, אוכלוסיית הטיגריסים עדיין בסכנה. בעבר היו בתחומי הפארק כ-3,000 טיגריסים וכיום עומד מספרם על כ-150 בלבד.
צמחיית הפארק מבוססת על יערות טרופים וסובטרופים נשירים, אם כי גם עצי אורן נפוצים בו. היערות תופסים כ-70% משטח הפארק, וכ-20% נוספים מכוסים בעשבים. מין ידוע של עשבים בפארק הוא "עשבי הפילים" ("elephant grass") הגבוהים. אלה גדלים סמוך לנהרות ועשויים להגיע לגובה של שמונה מטרים.
השפעת האדם
האזור יושב על ידי בני הטהרו משך מאות שנים, אך בשנות ה-50 הם היו למיעוט בשל הגירת תושבי הגבעות שמדרום לפארק, אשר נמלטו אליו לאחר שהמלריה הודברה בו. הפארק הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים במדינה, מחוץ לעמק קטמנדו ולאזור פוקארה. מספר המבקרים עלה מכאלף בשנה עם הכרזת הפארק ליותר מ-31,000 מבקרים ב-1989, 77,000 ב-1999 והוא נמצא בעלייה מתמדת. בשטח הפארק שני אתרי הינדו קדושים.
כהנמן
כהנמן הוא שם משפחה שמקורו מיידיש ומשמעותו כהן.
גבי יקואל
ביוגרפיה
יקואל כתב ספרי לימוד במתמטיקה בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך להוראת המתמטיקה בישראל והוציא אותם בהוצאה עצמית, הוצאת משבצת, שנוסדה בשנת 1992.עם הזמן נוצרו אתרים שבהם יש פתרונות מלאים ומוסברים בצורה מפורטת לשאלות מספרי גבי יקואל.
גבי יקואל נפטר ב-2014, בגיל 72. הובא למנוחות בבית העלמין תל רגב.
אחרי מותו עבר ניהול הוצאת משבצת לילדיו איל וגלית.
מאטביי ברמן
ביוגרפיה
מאטביי ברמן נולד באנדריאנובקה, במחוז צ'יטה בסיביר. הוא היה בנו של סוחר לבנים יהודי. הצטרף לצבא הרוסי ונכנס לבית הספר הצבאי באירקוטסק. לאחר מכן הוא הפך צוער של גדוד הרגלים ה-25 של חיל הרגלים.
ברמן הצטרף לבולשביקים ביוני 1917. בשנת 1918 הצטרף לצבא האדום והוצב בטומסק וביוני עבד ביחידת תעמולה. באוגוסט 1918 הוא הצטרף לצ'קה ומונה לממונה על ביטחון המדינה בעיר גלזוב.
בנובמבר 1929 הוא עזר לפתח את מערכת המחנות של הגולאגים בשנת 1930 נתמנה לסגן ראש מערכת הגולאגים. מ 9 ביוני 1932 עד 17 באוגוסט 1937 הוא היה ראש מערכת הגולאגים. הוא קיבל את עיטור לנין ב-4 באוגוסט 1933, זמן קצר לאחר סיום בניית תעלת הים הלבן-הים הבלטי. ב-1935, על פי ספירתו, היה ברמן אחראי ליותר מ-740,000 אסירים שעבדו על 15 פרויקטים גדולים בגולאגים.
לאחר סילוקו של גנריך יגודה המשיך ברמן לעלות בהיררכיה של ה-נ.ק.ו.ד. והא עמד בראש פרויקט תעלת מוסקבה והא היה סגן ראש הנ.ק.ו.ד. בשנים 1936–1937.
ב -17 באוקטובר 1957 טוהר שמו של מאטביי ברמן.
אחיו הצעיר של מטביי, בוריס, עבד גם ב-נ.ק.ו.ד. ובמערכת הגולאגים בתפקידי ניהול ופיקוח. בוריס קיבל את עיטור לנין ב-19 בדצמבר 1937. הוא נעצר ב-24 בספטמבר 1938 והוצא להורג ב-22 בפברואר 1939.
מרדכי רפאל חיים הכהן
הרב ד"ר מרדכי (אנג'לו) רפאל חיים הכהן (באיטלקית: Angiolo (Angelo) Sacerdoti; כ"ז בשבט ה'תרמ"ו, 2 בפברואר 1886, פירנצה – ט"ז באדר א' ה'תרצ"ה, רומא) היה רבה הראשי של יהדות רומא וכל יהדות איטליה בין השנים 1912–1935.
ביוגרפיה
נולד בפירנצה, בן למשפחה מיוחסת, מצאצאי מגורשי ספרד. התייתם מאביו בגיל 7. רכש השכלה תורנית וכללית בכוחות עצמו, וכבר בגיל צעיר לימד שיעורים פרטיים כדי לעזור בפרנסת הבית. למד בבית המדרש לרבנים בפירנצה אצל הרבנים צבי פרץ חיות ושמואל צבי מרגליות. במקביל, למד באוניברסיטת פירנצה, וקיבל תואר דוקטור על עבודתו בנושא הרב שמחה לוצאטו. לאחר שהוסמך לרבנות, בגיל 24, החל לכהן כרבה של הקהילה היהודת ברג'ו אמיליה, עוד בטרם נישא.
כרבה של רומא
בשנת 1912 עבר לכהן כרבה הראשי של הקהילה ברומא, אשר נחשב (באופן לא רשמי) לרבה הראשי של כל יהדות איטליה, במקומו של הרב יצחק חיים קסטיליוני, שנפטר. עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, התגייס מרצונו לצבא האיטלקי, ושרת כמפקד פלוגת הרבנים הצבאיים, בדרגת קפטן. במסגרת תפקיד זה, דאג לחיילים יהודים, ובפרט לכאלה שהוצבו במקומות מבודדים ומרוחקים. הוא דאג למשלוח מזון כשר מפירנצה ולשחרורם של החיילים היהודים בחגי ישראל. לאחר המלחמה חזר לתפקידו האזרחי. הוא פעל רבות לחיזוק הזהות היהודית בקרב היהודים שנטו להתבוללות. בשנת 1925 ייצג את יהדות איטליה וממשלת איטליה בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בימי השלטון הפאשיסטי, הצליח לשכנע את שר החינוך ג'ובאני ג'נטילה לא להסתפק בפטור לתלמידים היהודים מלימודי דת קתוליות, אלא לייסד בית ספר יהודי ממלכתי, ולצדו ייסד גם מועדון לחיזוק הזהות והשייכות היהודית בקרב בני הנוער. היה ממייסדי איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, שנוסד בהוראת השלטון הפאשיסטי, שרצה גוף יציג של כל יהודי איטליה. הוא ניסה להעניק לגוף זה מעמד של רבנות ראשית, אך עסקנים יהודים אחרים מנעו זאת ממנו. בשנת 1933, ניצל את קשריו עם בניטו מוסוליני בבקשה שימתן את צעדיו של אדולף היטלר, אך מוסוליני השיבו שאין בכוחו לעצור את היטלר. הוא החזיר את בית המדרש לרבנים מפירנצה בחזרה לרומא, ועמד בראשו עד לפטירתו. הוא תכנן, בברכת מוסוליני, לארגן כינוס עולמי ליהדות ספרד באיטליה, אך נפטר בטרם הספיק להוציא כינוס זה לפועל. הוא נפטר בט"ז באדר א' ה'תרצ"ה, 18 בפברואר 1935. כאות אבל, לא מינתה הקהילה היהודית רב במשך שנת האבל על מותו.
קרפה דיים
קַרְפֶּה־דִיֶים (מלטינית: Carpe diem) הוא ביטוי הלקוח מתוך שיר של הורטיוס, שפירושו המקובל הוא "נצל את היום". הביטוי מהווה מעין מוטו הקורא לבני האדם לנצל היטב כל יום ויום. על אף שבדרך כלל משמעות המילה carpe היא "הרם" או "לקט", ועל כן גם מקובל הנוסח "קטוף את היום". בהקשר זה הכוונה במילה היא דווקא במובן מעט שונה של "תהנה מ-" או "נצל את...".
בשירו של הורטיוס הביטוי הוא חלק מהמשפט המלא Carpe diem quam minimum credula postero - "נצלי את היום וסמכי כמה שפחות על העתיד". כשהשיר ממליץ להפיק את המרב מן היום הנוכחי, ולנצל את ההזדמנויות כעת ולא לדחות זאת למועד מאוחר יותר.
בעת העתיקה
בעלילות גילגמש, מנסה סידורי להניא את גילגמש ממסעו להשגת חיי נצח. על פי סידורי ייעודו של גילגמש הוא דווקא ליהנות מהחיים העכשוויים ומההנאות היומיומיות.
בתנ"ך
הפסוק דומה לביטוי הלטיני. זאת על אף שהנביא ישעיהו מזכיר את הביטוי דווקא בהקשר שלילי, והביטוי משמש כביקורת על בני ישראל ועל חוסר התכלית בחיים ללא אמונה. על פי ישעיהו יחסו של הקב"ה להתנהגות מעין זו היא.
ביטוי דומה נוסף מוזכר במגילת קהלת. שם הפסוק קורא. יש שהסבירו שפסוקים אלו אינם מבטאים גישה הדוניסטית, אלא גישה הקוראת אף היא לחיים עם שאיפה למעשים טובים ולחיפוש תכלית ומשמעות; זאת לאור הפסוק החותם את הספר:. עם זאת, יש טענה שהפסוק האחרון הוא תוספת מאוחרת לגוף הספר המקורי, או שהוא בכוונה מבטא מסר שונה מזה של פרק ט.
בחז"ל
במשנה במסכת אבות טובע הלל הזקן את האימרה המפורסמת. בנוסף ישנם את דברי רבי טרפון:.
בלטינית
הביטוי "collige, virgo, rosas" ("קטפי, בתולה, את הוורדים") מופיע בסוף השיר De rosis nascentibus. הביטוי קורא לבני הנעורים ליהנות מהחיים לפני שהם נגמרים.
ביטוי דומה אך שונה במהותו ובמסר המועבר בו הוא "ממנטו מורי" ("זכור למות") ששימש ברומא העתיקה באירוע הטריומף שנערך עם שובו של המצביא המנצח משדה הקרב. על אף שהביטוי מוזכר בנימה דומה לזו של "קרפה דיים", נראה כי הוא מתקשר דווקא לתחושת אחריות וענווה שצריכה לנווט את האדם בחייו. כך ששתי האימרות יכולות לייצג גישות הפוכות לחיים: בעוד ש"קרפה דיים" מייצג זרימה חסרת דאגות בחיים, "ממנטו מורי" מסמל גישה אחראית ומלאת ענווה כלפי הקיום האנושי.
קו-מחשבה זה מופיע במקומות נוספים בספרות הרומית, אודה אחרת של הורטיוס מכילה את השורה הידועה, ובתרגום לעברית: "עכשיו צריך לשתות, עכשיו צריך לרקוד בחופשיות (מילולית "לרקוע ברגל חופשייה") על האדמה". הורטיוס מסביר, בהמשך השיר, שעכשיו הזמן, מכיוון שבחיים שלאחר המוות, לא נוכל לשתות או לרקוד - דוגמה מובהקת לקרפה דיים.
בספרות ימי הביניים
ניתן לראות נושא זה גם ברבעיאת (המרובעים) של עומר ח'יאם, סטנזה XXXV: "כשעודך בחיים, / שתה! - כי, ברגע שתמות, לעולם לא תחזור." (תרגום חופשי.)
המנון הסטודנטים "גאודיאמוס איגיטור" מייצג אף הוא את התפיסה של מיצוי החיים עד תומם בעוד האדם צעיר.
כיום
אנשים רבים משתמשים בביטוי YOLO, שמשמעותו דומה והוא אומר: "You Only Live Once". הכוונה של YOLO היא שיש לנצל את החיים היטב. למרות שמקור הביטוי במחזה משנת 1774, הביטוי צבר פופולריות בזמן האחרון (בעיקר על ידי בני נוער).
אלכסנדר פטרוב (שחקן קולנוע)
אלכסנדר אנדרייביץ' פטרוב (ברוסית: Алекса́ндр Андре́евич Петро́в;נולד ב-25 בינואר 1989) הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע רוסי.
ביוגרפיה
אלכסנדר א. פטרוב נולד ב-25 בינואר 1989 בעיר פרסלאבל-זאלסקי  שבמחוז ירוסלבל.
למד כלכלה באוניברסיטה. במהלך לימודיו היה חלק מהצוות האוניברסיטאי של КВН, היה חבר במועצת התלמידים ושיחק באולפן התיאטרון "אנטרפרייז" תחת הדרכתו של איוואננקו. בפסטיבל התיאטרון בעיר פוחוויסטנבו (סמרה) בכיתת האמן של ליאוניד חפץ ואז החליט לעזוב את הפקולטה לכלכלה (בשנה שנייה) ונרשם ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון והשלים לימודיו שם ב-2012.
קריירה
אלכסנדר עשה את הופעת הבכורה ב-2010 (בסדרת הטלוויזיה "קולות"). בשנת 2012 שיחק תפקיד מרכזי בסדרה "בעוד השרך פורח" (Пока цветёт папоротник)" וכן מככב בסדרת הטלוויזיה השוטר מרובליובקה.
בינואר 2013, התקבל ללהקת התיאטרון ירמולובה תחת הדרכתו של השחקן אולג מנשיקוב, שאיתו הוא משתף פעולה משנת 2017 בסדרת סרטי פנטזיה מיסטיים שבהן הוא מגלם את ניקולאי גוגול.
ב-2018 ביקש לנסות את כוחו בבימוי סרט הקולנוע "נקודת הניתוק" (Точка отрыва), אודות חבורת סקייטבורדיסטים, אך בהמשך החליט שלא להוסיף לעצמו לחץ ודחה את הרעיון להתייצב מאחורי המצלמה כבמאי אלא להתמקד בעולם המשחק.
ב-2018 שודרה בערוץ הראשון ברוסיה סדרת הטלוויזיה "ספרטה" בה גילם את התפקיד הראשי בצילומים שנערכו בשנת 2015. על גילום הדמות הראשית גם זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 2018. באותה שנה גילם גם את התפקיד הראשי בסדרה "התקשרו לדיקפריו!".
ב-2018 גילם לצדו של ולדימיר משקוב דמות של מרגל מיומן, בסרט הפעולה גיבור, שהוגדר בתור הגרסה הרוסית לסרטי ג'יימס בורן.
בינואר 2020 זכה בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "טקסט".
גדעון כהן שאולי
תולדותיו
למד בישיבת הדרום, בישיבת כרם ביבנה, בבית המדרש להוראה לרבנים בבית שמואל וכן בבית המדרש להוראה לרבנים מכון אריאל בירושלים. נסמך על ידי הרב נסים דוד עזראן והרב עובדיה יוסף. כמו כן למד לימודים אקדמאיים באוניברסיטת בר-אילן.
השתתף בקרבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה.
תושב אשדוד משנת 1960.
איש חינוך ודמות בולטת בעיר אשדוד בענייני חברה ורווחה, על פעילותו רבת השנים בתחום החינוך קיבל בשנת תשס"ו את אות יקיר החינוך הדתי בישראל. עומד בראש המרכז הרוחני על שם בנימין שאולי באשדוד. שאולי הוא בנוסף פייטן ומשנת תשל"ב ניהל מקהלת ילדים להם אף הלחין חלק מהשירים. תרם להבאת הפייטנות בסגנונה הירושלמי אל בני העיר אשדוד. פעל בקליטת עלייה ובמעורבות בקרב עדות מוחלשות שונות. וכאביו לפניו מתוך מגמה של מיזוג גלויות עם שמירת האוצרות שכל עדה מביאה עמה.
בשנת תשס"ז הוענק לו תואר יקיר העיר אשדוד.
פעל למען שחרור יהודים שנאסרו באיראן בידי השלטונות.
במשך עשרות שנים כותב טור בעיתון "השבוע באשדוד".
מדי שבוע בימי שישי משודרים דבריו בתוכניתו של אבישי בר אושר בתחנת הרדיו כאן מורשת.
חבר פעיל בהנהלת "בית כורש" המשמש מרכז רוחני קהילתי עולמי ליהדות איראן בכל ארצות הפזורה, חבר הנהלה בפדרציה הספרדית בארץ ופעיל בארגון "בית פהלווי".
ספריו
סייע לאביו הרב משה שאולי, בהוצאת סדרת ספרי הבש"ם, והוציא סדרה פרי עטו בשם סדרת הגש"ם (ראשי תיבות: הרב גדעון שאולי בן משה).
סמוך ונראה
שם הספר
הצירוף "סמוך ונראה" נובע ממשפטים אחדים במסכת מגילה, בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, העוסקים בקריאת מגילה, ובהם נאמר: "הסמוך לכרך והנראה עמו", "כרך וכל הסמוך לו וכל הנראה עמו", "נראה אף-על-פי שאינו סמוך", "סמוך אף-על-פי שאינו נראה".
על בחירת שמו של הספר כתב שלמה זלמן שוקן ליוסף הרמן, מנהל הוצאת שוקן בתל אביב:
הזיקה בין מרכיבי הספר
אפרים אלימלך אורבך מבהיר כי מרכיביו של הספר "סמוך ונראה" לא קובצו אליו באקראי, שכן יש זיקה הדוקה בין מרכיבים אלה. , כתב אורבך, והוסיף:
על ארבעת הסיפורים הראשונים הוא מעיר:
על סיפורי "ספר המעשים" הוא מציין שהם מעשים של יחידים, אבל "בהם שזורים ואחוזים מעשי הציבור והמדינה".
יאם
יאם (באנגלית Yam, בצרפתית Igname) הוא שמם המשותף של כמה מיני צמחים בסוג דיאוסקוריאה (שם מדעי: Dioscorea) שבמשפחת הדיאוסקוריקיאים (שם מדעי: Dioscoreaceae), אשר יוצרים פקעות הראויות למאכל. אלו הם עשבים מטפסים רב שנתיים, המשתרגים על עצמים שבסביבתם בעזרת קנוקנות.
היאם טופח במיוחד עבור מדינות מתפתחות באפריקה, באסיה, באמריקה הלטינית, באיי הקריביים ובאוקיאניה, כדי לספק לתושביהן מזון עשיר בעמילן.
למרות שהבטטה לא שייכת למשפחה זאת, אלא למשפחת החבלבליים, נוהגים לכנות, בטעות, בחלקים שונים של ארצות הברית ושל קנדה את הבטטה בשם יאם.
ניתן להכין את היאם למאכל בדרכים מגוונות: צלייה על הגריל, אפייה, טיגון, בישול, עישון וגירור למטרת הכנת קינוח.
בניגריה נחשב היאם למאכל העיקרי, ובני שבט האיגבו מכנים אותו בשפתם "ג'י". מדי שנה בתקופת קציר היאם מקיימים הניגרים והגאנאים את פסטיבל היאם. הם חוגגים את הקציר, ומביאים את היאם מהכפרים לערים, מחלקים מהיבול לנוכחים, ומלווים זאת במוזיקה ובריקודים.
לומן
לומן היא יחידת מידה פוטומטרית למדידת שטף האור. היחידה מסומנת Lm. לומן נגזרת מיחידות מערכת היחידות הבינלאומית ומשמשת לצורך מדידות של עוצמת האור שנקלט על ידי עין אנושית.
ללומן אפשר להגיע דרך מדידת הכמות הכוללת של האור הנראה שנפלט בזווית מוגדרת ממקור או ממקורות אור מסוימים.
בין לומן לקנדלה
לומן מוגדר כיחידת קנדלה אחת על פני סטרדיאן אחד.
בזווית מרחבית שגודלה עומד על 4π סטרדיאנים (שטח הפנים של כדור הוא 4 פאי סטרדיאנים, כשם שהיקפו של מעגל הוא 2 פאי רדיאנים) שבה למקור האור עוצמה של קנדלה אחת, שטף ההארה הכולל לכל הכיוונים יחד יהיה:
לדוגמה: אם נר פולט אור בעל עוצמת הארה של 2 cd אז פליטת האור הכוללת שלו עומדת על כ-25.2 לומנים (משום שהזווית המרחבית היא ארבע פאי).
אם מקור אור מקרין אור בעוצמה של קנדלה אחת בצורה אחידה סביב זווית מרחבית בגודל של סטרדיאן אחד, שטף ההארה הכללי שמופץ לזווית הזו הוא אחד לומן. לחלופין, אור איזוטרופי בעוצמת קנדלה אחת, מפיץ שטף הארה כולל של 4\pi לומנים. אם מקור האור היה מכוסה בחצי כדור מושלם בולע אור אז המערכת תקרין בחצי משטף הארתה הקודמת - רק 2 פאי לומנים.
מספר הקנדלות, וממילא גם מספר הלומנים, תלוי בספקטרום של האור הנפלט ובכמות החלק הנראה בעין אנושית.
בין לומן ללוקס
ההבדל בין יחידת הלומן לבין יחידת הלוקס (lx) הוא שלוקס לוקח בחשבון את האזור שעליו שטף ההארה מתפרס. בשטף הארה, להבדיל מ"הארה", לוקחים בחשבון את כיוון האור הנפלט אל העין ומבדילים בין אורכי גל שונים, בעוד שבהארה מודדים את כמות האור הכוללת.
לוקס מוגדר כמספר הלומנים למ"ר, או בצורה מתמטית: . כך, אם שטף של 1000 לומן מתרכז לשטח של מטר רבוע אחד, הוא מאיר את אותו מטר רבוע בעוצמה של 1000 לוקס. אם אותם אלף לומן יאירו שטח של עשרה מטרים רבועים, הם יפיקו עוצמת אור 100 לוקס בלבד.
מנורה אחת שמפיקה 12 אלף לומנים מסוגלת להאיר בצורה תקינה מטבח ממוצע בעוצמה של כ-. כדי להאיר אזור גדול יותר, יש צורך בכמה מנורות כאלו או במקור אור חזק יותר.
מנצ'סטר מטרו-לינק
מאפיינים
הרכבת הקלה של מנצ'סטר פעילה בשישה קווי רכבת. אורך המסילות הוא כ-76.8 קילומטר ולאורכן 76 תחנות העלאת והורדת נוסעים. בשנת 2012 השתמשו 25 מיליון נוסעים בשירותי המטרו-לינק.
המערכת כוללת שילוב של רכבת קלה ייעודית (בה הפרדה מתנועה אחרת) וחשמלית (Tram) ברחוב (משותפת עם הולכי רגל וכלי רכב).
מפעיל
בין השנים 2007–2011 היה הזיכיון לתפעול מערכת המטרו-לינק בידי תאגיד Stagecoach Group אשר מפעיל רכבות, רכבות קלות, אוטובוסים וספינות מעבורת בכל רחבי בריטניה. בחודש אוגוסט 2011 נמסר הזיכיון לחברת RATP (האיגוד האוטונומי של התחבורה הפריזאית), מפעילת המטרו ושל התחבורה הפנימית בפריז.
היסטוריה
מערכת הרכבת קלה למנצ'סטר רבתי נולדה מרצון של מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי לפתח "מערכת משולבת ויעילה של תחבורה ציבורית". רשת מסילות הברזל של מנצ'סטר רבתי סבלה מחוסר חיבוריות בין צפון לדרום הרשת, עקב המיקום של שתי תחנות הרכבת המרכזיות של מנצ'סטר, פיקדילי וויקטוריה, שממוקמים בקצוות מנוגדים של מרכז העיר. פיקדילי וויקטוריה נבנו בשנות הארבעים של המאה ה-19 על ידי חברות יריבות על קרקע זולה יותר בשולי מרכז העיר, שהתפתחה למרכז העסקים הראשי של המטרופולין. כבר בשנת 1839, בזמן בניית התחנות, הוצעה לבנות מנהרת רכבת מתחת לעיר שתחבר ביניהם. אך הרעיון ננטש מטעמים כלכליים.
ב-1974 הציגה מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי טיוטת הצעה למנהרת Picc-Vick, תוואי מוצע לרכבת מתחת למרכז העיר שתהיה במרכזה של רשת רכבות חשמלית חדשה לאזור. אך מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי לא הצליחה להשיג את המימון הדרוש, והפרויקט ננטש על רקע כלכלי, והתוכניות בוטלו בשנת 1977.
בשנת 1982 הגיעה רשות התחבורה למנצ'סטר רבתי למסקנה כי מערכת רכבת קלה עילית שתחליף או תשלים את מערכת מסילות הברזל הכבדות במטרופולין היא הפתרון החסכוני ביותר לשיפור רשת התחבורה הציבורית של מנצ'סטר רבתי, שסבלה מחיבוריות גרועה ותשתיות מיושנות.
מועצת מחוז מנצ'סטר רבתי אישרה את התוכנית באופן רשמי בשנת 1984 והחליטה שהמערכת תיבנה בשלבים. שלב א' נחנך ב-15 ביוני 1992 על ידי המרה של שני קווי רכבת כבדים מצפון ומדרום למרכז מנצ'סטר לרכבת קלה וחיבור ביניהם במפלס הרחוב במרכז העיר כחשמלית, כך שיפעלו כקו אחד באורך 30.9 קילומטר.
מעבר פיין
מעבר פיין (באנגלית: Pine Pass; מילולית: מעבר אורן) הוא מעבר הרים גבוה ברכסי הארט בהרי הרוקי הצפוניים בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של מעבר ההרים 875 מטרים מעל פני הים, והוא חוצה את קו פרשת המים של אמריקה בצפון קולומביה הבריטית.
המעבר משמש כיום את הכביש המהיר 97 של קולומביה הבריטית, ואת מסילת הרכבת הלאומית הקנדית.
היסטוריה
בשנת 2016 גשמים עזים באזור (130 מ"מ גשם ביומיים) הביאו להרס של הכביש ומסילת הברזל.
דומניקו אלגרי
דומניקו אלגרי (איטלקית: Domenico Allegri; 1585 בקירוב - 5 בספטמבר 1629) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק. הוא נולד ומת ברומא. דומניקו היה אחיו הצעיר של המלחין גרגוריו אלגרי, המפורסם ממנו).
ביוגרפיה
אלגרי היה תלמיד פרטי של ג'ובאני ברנרדינו נאנינו, אחיו של ג'ובאני מריה נאנינו. עם דומניקו ואחיו גרגוריו למדו גם אנטוניו צ'יפרה ופאולו אגוסטיני. משנת 1594 ושר במקהלה של כנסיית סן לואיג'י דאי פרנצ'זי מאוקטובר 1595. בתקופה זו החל גם בלימודי הלחנה. הוא נשאר בסן לואיג'י עד מאי 1603, בהפסקה קצרה ב-ראשית 1602, כשקול הסופרן שלו התחלף. מאסטרו די קאפלה בכנסיית סנטה מריה מאג'ורה בסְפֶּלוֹ בסביבות השנים 09–1608 ובהמשך כיהן באותו תפקיד בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא, מספטמבר 1609 עד מרץ 1610 משם עבר אל בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא, שם עבד עד מותו. אלגרי נשא אישה ב-1616 והוליד 5 ילדים.
ביטוח אלמנטרי
ביטוח אלמנטרי (נקרא גם ביטוח כללי) הוא מכלול ענפי הביטוח המבטחים מפני סיכון לרכוש: סיכון לאובדן הרכוש (כולו או חלקו) וסיכון לפגיעה בנפש כתוצאה משימוש ברכוש. ענפים עיקריים בביטוח אלמנטרי: ביטוחים שאינם אלמנטרים הם ביטוחי חיים וביטוחים פנסיונים (ועוד).
ביטוח אלמנטרי נעשה על פי פוליסה - חוזה ההתקשרות בין המבוטח למבטח - המפרטת את הרכוש המבוטח ואת ערכו, את המקרים שבהם ישולם סכום הביטוח, ואת הפרמיה - הסכום שמשלם המבוטח למבטח בתמורה לביטוח.
פוליסות לביטוח אלמנטרי כוללות בדרך כלל סכום של השתתפות עצמית - סכום נזק שאותו ישלם המבוטח מכיסו. להשתתפות העצמית שתי מטרות:
לעיתים מוצע סכום משתנה של השתתפות עצמית: ככל שההשתתפות העצמית גבוהה יותר, כך הפרמיה נמוכה יותר.
בקביעת גובה הפרמיה ניתנת הנחה בגין היעדר תביעות - הנחה שהיא תמריץ נוסף למבוטח להימנע מהגשת תביעה לחברת הביטוח.
הררי
{{פירושונים|
אישים ששמם הררי - לרוב עברות לשם משפחה שהכיל מילה, שפירושה הר, כגון "ברג" או "מונט", בין יהודי מצרים היו משפחות עם שם המשפחה הזה במקור:
ראו גם
}}
שרפה (פירושונים)
{{פירושונים|* שרפה – התפשטות בלתי מבוקרת של אש
ראו גם
}}
מעבר פורטרס (הרי הרוקי הקנדיים)
מעבר פורטרס (באנגלית: Fortress Pass; מילולית: מעבר המצודה) הוא מעבר הרים החוצה את הרי הרוקי הקנדיים בגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. המעבר נמצא דרומית לעיר ג'ספר, וגובהו 1,356 מטרים מעל פני הים. מעבר זה הוא אחד המעברים הנמוכים ביותר החוצים את הרי הרוקי שאין בהם דרך סלולה (המעבר האחר הוא מעבר מנקמן). דבר המפתיע לאור העובדה שהמעבר מתון ביותר ולאור גובהו היחסי הנמוך.
דניס (פירושונים)
דניס (Denis, Dennis, Denise) הוא שם פרטי וכן שם משפחה שנגזר מהשם דיוניסוס.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לוי בן-אמתי
לוי בן-אמִתי (כ"ז באייר ה'תרס"א, 16 במאי 1901, לאחוביץ, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – ט"ו באב ה'תש"ם, 28 ביולי 1980, דגניה ב') היה משורר ועורך ספרות עברית.
ביוגרפיה
בן-אמיתי נולד בשם ליפא בּרֶוְודא (ברעוודא, הצורה הרוסית של השם בראודא) בשנת 1901, ערב שבועות תרס"א, בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ' (Baranovichi), באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס), בנם של מרדכי אלתר, צייר, צלם ובעל חנות ספרים, ונחמה לבית דרצ'ינסקי.
התחנך ב"חדר מתוקן" ואצל מורים פרטיים, ולאחר מכן המשיך לחינוך כללי בבית ספר עממי בעיירתו ובתיכון בנייסביז' (לשם גלתה משפחתו בעת מלחמת העולם הראשונה).
הוא הצטרף לתנועת "החלוץ" עוד בנעוריו, בשנת 1917, ועלה לארץ ישראל בשנת 1920. (הוריו עלו לארץ ישראל בשנת תרצ"ו, והתגוררו בתל אביב.) בארץ עבד כחמש שנים בעבודות מזדמנות כגון סלילת כבישים, בניין, חקלאות ועוד. בשנת 1926 הצטרף לקבוצת דגניה ב' שבעמק הירדן. החל משנת 1939 שימש כמורה בקיבוץ.
בן-אמיתי החל לפרסם משיריו בעיתוני תנועת העבודה בארץ כבר משנת 1925. ספר שיריו הראשון, "השבלים פנימה", נדפס בשנת תרצ"ד-1934. כשליש מהשירים בו נדפסו קודם לכן בעיתון "דבר", ובהם גם "לבי עוגב נרדם", שהוא השיר הראשון שפרסם בן-אמיתי. הקובץ נקרא על שם שיר שהוקדש ל"דבר" ונדפס בו במלאת חמש שנים לעיתון.
שירתו היא שירת חלוצים יהודים צעירים השבים לארץ האבות, מתערים בה בהתלהבות והתמסרות, וכובשים את החקלאות, את הקרקע ואת הנוף. בכתיבתו שולט היסוד הסנטימנטלי, והוא אשר חיבב את שיריו גם על מלחינים. שיריו הפכו לשירים מוכרים. המפורסם שבהם הוא השיר "שדות שבעמק". בן-אמיתי הוא גם מחבר השיר אם גרעין זרעת - בטח!, אותו נהוג לשיר בתנועות הנוער במפעלים שונים, בהם יציאה לשירות בגרעיני נח"ל.
בן-אמיתי ערך גם כמה קבצים ספרותיים של חבר הקבוצות. עם גילוי המגילות הגנוזות במדבר יהודה, וכת האיסיים, כתב לוי בן-אמתי ספר שירים יוצא דופן, שנשען על התגליות הללו: "ממדבר מתנה", 1962. בספרו זה משווה המשורר בין התנועה הקיבוצית לבין כת האיסיים.
היה נשוי ללאה לבית דנציגר ואב לשלושה: יובל, מיכל וחמוטל.
בשנותיו האחרונות כתב בן-אמיתי מחזור שירים לזכר אשתו: "אלגיות על מות רעיה" (נדפס בשנת 1977).
שיריו תורגמו לשפות אחדות: יידיש, פולנית, גרמנית, אנגלית, רומנית, צ'כית והולנדית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
גביע המפרץ לאומות
גביע המפרץ הוקם באולימפיאדת מקסיקו סיטי בשנת 1968 על ידי בחריין, כווית, ערב הסעודית וקטר, ונערך לראשונה בבחריין בשנת 1970. מאוחר יותר הצטרפו למשחקים גם עומאן, תימן, עיראק ואיחוד האמירויות הערביות. כיום מנוהל המפעל על ידי איגוד התאחדויות הכדורגל הערביות, ונערכות בו גם תחרויות לספורטאים צעירים.
גביע המפרץ עד גיל 23
בשנת 2008 החל איגוד התאחדויות הכדורגל הערביות לארגן טורניר בין נבחרות מדינות המפרץ הפרסי לשחקנים מתחת לגיל 23. התחרות נערכה בערב הסעודית במתכונת של שלב בתים, בו השתתפו חמש נבחרות, כאשר המנצחת הייתה ערב הסעודית, הסגנית בחריין ובמקום השלישי זכתה קטאר.
גביע המפרץ עד גיל 17
בשנת 2008 החל איגוד התאחדויות הכדורגל הערביות לארגן תחרות בו ישתתפו נבחרות הU17 של מדינות המפרץ. הטורניר הראשון נערך בערב הסעודית בהשתתפות ארבע מדינות. הטורניר התקיים במתכונת שלש לב בתים. ערב הסעודית זכתה באליפות, ואיחדו האמירויות הערביות זכתה במקום השני.
חג שמח, מיסטר לורנס
חג שמח, מיסטר לורנס (באנגלית: Merry Christmas, Mr. Lawrence, ביפנית: Senjou no Merii Kurisumasu ובגרסאות אירופאיות רבות: Furyo) הוא סרט משנת 1983 בבימוי נאגיסה אושימה, בהפקת ג'רמי תומאס ובכיכוב דייוויד בואי, טום קונטי, ריושי סאקאמוטו וטקאשי קיטאנו. התסריט נכתב על ידי אושימה ופול מאיירסברג, בהתבסס על חוויותיו במלחמת העולם השנייה כשבוי מלחמה של הסופר לורנס ון דר פוסט שיצאו לאור בחיבוריו The Seed and the Sower (משנת 1963) ו-The Night of the New Moon (משנת 1970). המוזיקאי ריושי סאקאמוטו, ששיחק בסרט, כתב אף את הפסקול שלו.
עלילת הסרט
הסרט עוסק במערכות-היחסים בין ארבעה גברים במחנה שבויים יפני במהלך מלחמת העולם השנייה - ג'ק סליארס (בואי), שבוי מרדן בעל סוד אפל; קפטן יונוי (סאקאמוטו), מפקדו הצעיר של המחנה; ג'ון לורנס (קונטי), קולונל בריטי שחי ביפן ודובר יפנית שוטפת; וסמל הארה (קיטאנו), עמו מפתח לורנס מערכת-יחסים ייחודית.
אנשיו של קפטן יונוי מאמינים שסליארס הוא השטן שנשלח להשחית את נפשו של הקפטן ועל כן יש לחסלו כדי לשמר את הסדר הקיים. יונוי עצמו מכנה את סליארס שד ואכן אפשר לראות בסליארס את אויבה של ההומוסקסואליות המדוכאת של הקפטן. באותה המידה אפשר לראותו כאל, המשחרר את יונוי מדיכוי זה. זהותו של סליארס נחקרת דרך-קבע לאורך הסרט.
מנפרד פון ריכטהופן (גנרל)
מנפרד פון ריכטהופן (בגרמנית Manfred von Richthofen; 24 במאי 1855 – 28 בנובמבר 1939) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים במלחמת העולם הראשונה.
חג שמח, מיסטר לורנס
ביקורת
הסרט עוסק בדרכי-התקשורת בין תרבויות שונות. לורנס הוא היחיד שמסוגל לתקשר בפועל עם המפקדים היפניים, אך מפקדם של השבויים הבריטיים, קולונל היקסלי, רואה את הקשרים שטווה לורנס עם היפנים כבגידה. לכל תרבות קוד ההתנהגות שלה, שאין בני השנייה מסוגלים להבינו לגמרי. לורנס מהווה את הגשר המחפה על פער זה.
מנפרד פון ריכטהופן (גנרל)
תחילת הקריירה
פון ריכטהופן נולד ב-24 במאי 1855 בבארצדורף שהשתייכה לממלכת פרוסיה, למשפחת האצולה פון ריכטהופן, והיה דודו של מנפרד פון ריכטהופן, הטייס ואלוף ההפלות. ב-1874 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1913 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים של המשמר, ובשנת 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-6.
חג שמח, מיסטר לורנס
ביקורת
מניעים פסיכולוגיים ופסיכואנליטיים לדרך התנהגותם של אנשים בימי מלחמה, נבחנים אף הם בקפידה.
הן ריושי סאקאמוטו והן דייוויד בואי היו כוכבי-על בתרבויותיהם הם. תחושה חזקה של זהות לאומית נבנית בסרט. בסרט עצמו בעיקר נקודת המבט הבריטית זוכה להופיע, בניגוד ללאומיותו היפנית של הבמאי. הסרט מהווה עיסוק ללא משוא פנים בתקשורת בין-תרבותית ובכוחו השליט של היצר והאופנים הרבים והבלתי-צפויים בהם הוא עשוי להתבטא.
מנפרד פון ריכטהופן (גנרל)
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ב-10 בנובמבר 1918 פרש פון ריכטהופן לביתו, בעקבות אירועי המהפכה הגרמנית.
פון ריכטהופן אימץ את אחיינו וולפרם פון ריכטהופן, כדי לשמור על אחוזתו בנחלות המשפחה. ב-28 בנובמבר 1939 מת פון ריכטהופן באחוזתו בבארצדורף, והוא בן 84 שנים.
לירת הוותיקן
לירת הוותיקן הייתה המטבע הרשמי של קריית הוותיקן, בה השתמשו במקביל גם בלירה איטלקית ביחס של 1:1.
הלירה יצאה משימוש בשנת 2002 בעקבות החלפת המטבע הרשמי לאירו. גם לאחר המעבר למטבע האירו, הוותיקן ממשיך להטביע מטבעות אירו ייחודיות עבורו, למרות שהוותיקן איננו חבר רשמי באיחוד האירופי.
כרמל אילן
כרמל אילן (נולדה ב-15 במאי 1960 בירושלים) היא פסלת ישראלית, מעצבת ומרצה לאמנות.
ביוגרפיה
כרמל אילן נולדה בשנת 1960, לעו"ד יגאל ארנון ולסרינה ארנון, בשכונת אבו תור בירושלים. שירתה בצה"ל כחוקרת מודיעין.
בשנים 1980–1984 למדה במכללת שנקר וסיימה בהצטיינות תואר בוגר בעיצוב אופנה. בשנים 1985–1986 למדה בניו יורק, באוניברסיטת פרסונס לאמנות, לתואר מוסמך באמנות ובעיצוב. בשנת 1985 עבדה כמעצבת בחברת הטקסטיל דלתא גליל עבור מרקס אנד ספנסר בלונדון.
בשנת 1986 חזרה לישראל, החלה להרצות במכללת שנקר ועבדה כמעצבת עצמאית.
בשנים 2000–2004 למדה פיסול בבית הספר לאמנות בסיס ולתואר בוגר באמנות. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה. בתום לימודיה החלה לפתח שפת אמנות ייחודית בניירות עזובים (ניירות של אנציקלופדיות, ספרים ומגזינים שהושלכו לפח).
כרמל אילן מתגוררת ויוצרת בתל אביב. היא נשואה לערן, ולהם שלושה ילדים.
קריירה אמנותית
מאז סיום לימודיה הוצגו עבודותיה בעשרות תערוכות וירידים בארץ ובחו"ל, בהם תערוכות יחיד בגלריה Plaza בטוקיו, גלריית ZK בסן פרנסיסקו, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע, תערוכת יחיד במוסקבה, תערוכה בגלריית Rew Art ועוד.
הציגה יצירות בתערוכות קבוצתיות במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בית האמנים תל אביב, גלריה Macadam בבריסל, מוזיאון יפו, גלריה Körnerpark בברלין ועוד. הירידים הבינלאומיים בהם השתתפה אילן כוללים את Art Central Hong Kong, Art Basel Miami, Art Stage Singapore, יריד צבע טרי ישראל, Art Toronto ועוד.
יצירתה
בשנתה השלישית ללימודי הפיסול יצרה פורטרט עצמי מניירות של מגזינים ישנים. לימים, הבחירה הזאת הובילה לשפה האמנותית בה היא פועלת מאז. במהלך השנים, תוך כדי דיאלוג מתמיד עם הנייר, העבודות החלו לצאת מהקווים ולזלוג מהמסגרות ומהזוויות הישרות.
היא פיתחה שפה אמנותית חדשה בנייר, מאז היא ממשיכה לחקור את הנייר ופיתחה טכניקות פיסוליות שונות חדשות לצד חזרה למלאכות קדומות כגון אריגה. נאמר על עבודותיה ש"הן אינן נופלות להגדרות המקובלות של ציור או פיסול, אלא נעות במרחב שביניהם".
בשנים האחרונות, במקביל לעבודתה על האלמנטים הפיסוליים, החלה אילן ליצור גם סדרות של הדפסים צילומיים.
האוצר ואיש העיתונות פרופסור מיכה קירשנר, בטקסט לתערוכת היחיד שאצר עבורה, כתב:
יונה לוי גרוסמן אומרת ש"חשיבותה של כרמל אילן, בכך שהיא הורסת, גוזרת, מוצרים בני קיימא ישנים, כגון, ספרים, אנציקלופדיות, עיתונים, כתבי עת וכדומה, ויוצרת מהם מציאות אמנותית חדשה, הנמצאת על הגבול שהוא ספק פיסול ספק ציור. כאשר הצורות והטקסטורות הזורמות בטבע משמשות עבורה כהשראה".
ג'ון מרשל הרלן
ג'ון מרשל הרלן (באנגלית: John Marshall Harlan; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. לעיתים הוא קרוי "המתנגד הגדול" (The Great Dissenter"), בשל חוות דעת המיעוט הרבות שכתב בתיקים שהגבילו את זכויות האזרח, כולל "תיקי זכויות האזרח" ופסק דין פלסי נגד פרגוסון. רבות מהשקפותיו של הרלן הובעו בחוות דעת המיעוט הבולטות שלו שיהפכו להשקפה הרשמית של בית המשפט העליון החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר כנשיא בית המשפט כיהן ארל וורן. נכדו של הרלן, ג'ון מרשל הרלן השני, כיהן גם הוא כשופט בבית המשפט העליון.
הרלן נולד ליד פרנקפורט, קנטקי, למשפחה נודעת, שהחזיק בבעלותה עבדים, ועד מהרה החל לבלוט גם הוא בעולם הפוליטי. עם פרוץ מלחמת האזרחים, תמך הרלן בתוקף באיחוד וגייס את רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי. על אף התנגדותו להצהרת האמנציפציה, הוא השתתף בלחימה עד 1863, כאשר הוא נבחר כתובע הכללי של קנטקי. ב-1867 הוא הפסיד בבחירות מחדש לתפקיד ובשנה שלאחר מכן הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ועד מהרה עלה כוחו כמנהיג המפלגה בקנטקי. לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, מינה אותו הנשיא החדש רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
גישתו המשפטית של הרלן עמדה בסימן אמונתו במשך כל חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לחלשים מבחינה כלכלית, והשקפתו שתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית) יצרו שינוי יסודי ביחסים שבין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות. הוא כתב חוות דעת מיעוט הן בתיקי זכויות האזרח משנת 1883 והן בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון משנת 1896, שהתירו למדינות ולגורמים פרטיים ליישם את ההפרדה הגזעית. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בשני תיקים מרכזיים כמו "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות לחקלאים" משנת 1895, שפסל את גבייתו של מס ההכנסה הפדרלי, פסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט", שהגביל באופן משמעותי את סמכות הממשלה הפדרלית לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים, ופסק הדין "חברת סטנדרד אוייל של ניו ג'רזי נגד ארצות הברית"  משנת 1911, שמיסד את מבחן השכל הישר. הרלן היה השופט העליון הראשון שדחף להחלתה של מגילת הזכויות על חוקי המדינות, וחוות דעת הרוב שכתב בפסק הדין "חברת הרכבות של שיקגו, ברלינגטון וקווינסי נגד עיריית שיקגו" משנת 1897, החילה את "סעיף ההפקעה" (הסעיף האחרון בתיקון החמישי לחוקה). הרלן נשכח באופן כללי בעשורים שלאחר מותו, אך חוקרים רבים מחשיבים אותו כיום כאחד מגדולי השופטים של בית המשפט העליון בתקופתו.
ראשית חייו
ג'ון מרשל הרלן נולד בחוות משפחתו השוכנת שמונה ק"מ ממערב לדאנוויל, קנטקי. הוא היה בן למשפחה שהחזיקה בבעלותה עבדים ושהייתה מראשוני המתיישבים באזור ב-1779. אביו של הרלן, ג'יימס הרלן, היה עורך דין וחבר בולט במפלגה הוויגית, שייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ושימש כמזכיר המדינה של קנטקי. אמו של הרלן, אליזבת לבית דוונפורט, הייתה בת למשפחה שהגיעה מווירג'יניה. הרלן גדל באחוזת המשפחה שליד פרנקפורט. הוא נקרא על שמו של ג'ון מרשל, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, שאביו העריץ.
להרלן היו כמה אחים בוגרים ממנו, כולל רוברט ג'יימס הרלן, אחיו למחצה, שהיה בן תערובת, נולד ב-1816 כעבד וגודל על ידי אביו כבן בית וחונך על ידי ריצ'רד וג'יימס הרלן, שניים מאחיו הבוגרים של ג'ון מרשל הרלן. רוברט היה לאדם מצליח, התעשר בבהלה לזהב בקליפורניה ולאחר מכן חזר לסינסינטי, אוהיו והתיישב בה. הוא נותר בקשרים עם בני משפחת הרלן, וככל הנראה קשר זה השפיע לימים על ג'ון מרשל הרלן, שטען לשוויון זכויות על פי החוק בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר בפרנקפורט, החל הרלן את לימודיו בסנטר קולג' שבדאנוויל. הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פי וסיים את לימודיו בהצטיינות. אף על פי שאמו של הרלן שאפה שהוא יהיה סוחר, אביו עמד על כך שבנו ילך בעקבותיו ויעסוק בעריכת דין והוא הצטרף למשרדו של אביו ב-1852. בעוד שאביו של הרלן היה יכול להכשיר את בנו במסגרת המשרד, כפי שהיה מקובל באותה תקופה, הוא שלח אותו ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טרנסילבניה, שם הוא החל את לימודיו ב-1850 ובין מוריו נמנו ג'ורג' רוברטסון ותומאס אלכסנדר מרשל. הרלן השלים את השכלתו המשפטית במשרדו של אביו וב-1853 התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
ראשית דרכו
כחבר המפלגה הוויגית, כמו אביו, תחילת דרכו הפוליטית של הרלן הייתה מוקדמת, כאשר כבר ב-1851, הוצעה לו משרת השליש הראשי של המדינה על ידי מושל קנטקי ג'ון הלם. בתוקף תפקידו זה הוא היה למעשה המפקד של המיליציה של המדינה ועל כוחות המשמר הלאומי בתחומיה. הוא שימש בתפקיד במשך שמונה שנים, וכך נוכחותו במדינה בלטה והוא הכיר רבים מקרב הדמויות הפוליטיות המובילות בה. עם פירוק המפלגה הוויגית בראשית שנות ה-50, העביר הרלן את שיוכו הפוליטי למפלגת שאינם יודעים דבר, זאת על אף אי הנוחות שהוא חש כלפי התנגדותם לקתולים. הפופולריות האישית של הרלן בקנטקי גרמה להישרדותו הפוליטית כאשר מפלגה זו שקעה בסוף העשור, וב-1858 הוא ניצח בבחירות לתפקיד השופט המחוזי של מחוז פרנקלין. במסגרת מפלגה זו הוא התמודד ללא הצלחה נגד הדמוקרט ויליאם סימס על מושב בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השמיני של קנטקי.
במשך כל אותו עשור, מתח הרלן ביקורת הן על מתנגדי העבדות והן על תומכיה. כמו רבים מהדרומיים מתנגדי הפרישה, הוא תמך במועמדותם של ג'ון בל ואדוארד אברט מטעם מפלגת האיחוד החוקתי בבחירות לנשיאות של 1860.. הרלן הסכים להיות אלקטור עבור בל, ונשא נאומים בשם מפלגתו בכל רחבי קנטקי במהלך מסע הבחירות. במשבר הפרישה שהתחולל בעקבות בחירתו של הרפובליקני אברהם לינקולן, שאף הרלן למנוע את פרישתה של קנטקי. הוא כתב כמה מאמרי מערכת בעד האיחוד, ייצג את האיחוד בבית המשפט של המדינה והצטרף למיליציה שנודעה כ"הזואבים של קריטנדן".
לאחר שבית המחוקקים של קנטקי הצביע בעד הרחקת כל כוחות הקונפדרציה מהמדינה, גייס הרלן פלוגה ששירתה במסגרת רגימנט הרגלים העשירי של קנטקי. הוא לחם בזירה המערבית עד למותו של אביו בפברואר 1863 אז הוא התפטר ממינויו כקולונל ושב לפרנקפורט כדי לסייע למשפחתו.
מנהיג במפלגה
שבועות ספורים לאחר פרישתו מהצבא, הוצגה מועמדותו של הרלן על ידי מפלגת האיחוד לתפקיד התובע הכללי של קנטקי. הוא התמודד במסע הבחירות על בסיס מצע להגשת תביעות שנגעו למלחמה באופן נמרץ, וניצח בהן בהפרש משמעותי. כתובע הכללי של קנטקי, הוציא הרלן חוות דעת משפטיות וייצג את המדינה בכמה תיקים בבתי המשפט. עם זאת, הפוליטיקה המפלגתית מילאה את רוב זמנו. אף על פי שהיה עדיין מחויב לאיחוד, הוא התנגד להצהרת האמנציפציה של לינקולן ותמך במועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקללן בבחירות לנשיאות של 1864. הרלן התנגד גם לאשרור התיקון ה-13 לחוקה, ומתח עליו ביקורת כ"התערבות ישירה, בחלקן של המדינות, בעניינים המקומיים של מדינות אחרות".
ב-1865, לאחר סיום המלחמה, סירב הרלן בתחילה להצטרף הן למפלגה הדמוקרטית, שאותה הוא ראה כמפלגה שקיבלה יתר על המידה את המורדים לשעבר, והן למפלגה הרפובליקנית, שלמדיניות השיקום שלה הוא התנגד. הוא ביקש להתמודד לבחירה מחדש ב-1867 כנציג מפלגה שלישית, אך הפסיד בבחירות על רקע ניצחון סוחף של הדמוקרטים במדינה. לאחר תבוסתו, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות של 1868 הוא תמך במועמדותו של יוליסס ס. גרנט. הוא עבר ללואיוויל, ופתח משרד עורכי דין מצליח בשותפות עם ג'ון ניומן, שופט לשעבר, שכמו הרלן, היה תומך האיחוד שעבר לשורות הרפובליקנים. ב-1870 צירפו השניים לזמן קצר שותף שלישי, בנג'מין בריסטו, אך מאוחר יותר באותה שנה מינה הנשיא גרנט את בריסטו כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
במקביל להרחבת עסקיו המשפטיים, היה הרלן פעיל בבניית וארגון המפלגה הרפובליקנית בקנטקי. ב-1871 הוא היה מועמד הרפובליקנים לתפקיד מושל קנטקי. אף על פי שהוא זכה רק במקום השני בבחירות בהפרש גדול מול המושל הדמוקרטי המכהן פרסטון לסלי, במהלך מסע הבחירות הוא ייצב את עצמו כמנהיג המפלגה הרפובליקנית במדינה. השקפותיו של הרלן על השיקום השתנו בראשית שנות ה-70 והוא החל לתמוך בצעדי השיקום כמו חוק האכיפה של 1870, אם כי הוא עדיין התנגד לחוק זכויות האזרח של 1875, שבו הוא ראה כצעד מרחיק לכת יתר על המידה של הממשלה הפדרלית. באי רצון הוא קיבל את מועמדות המפלגה לתפקיד המושל ב-1875, ושוב נוצח בהפרש גדול, הפעם לדמוקרט ג'יימס מק'קרירי. בשנה שלאחר מכן היה הרלן פעיל בקידום מועמדותו לנשיאות של בריסטו בוועידה הארצית של המפלגה, בשאיפה להציב את בריסטו כמועמד בעל סיכויים טובים יותר מול המועמד המוביל ג'יימס בליין. כאשר עלה שמו של רתרפורד הייז כמועמד פשרה, העביר הרלן את קולותיהם של הנציגים שסרו למרותו ובסופו של דבר היה פעיל במערכת הבחירות של הייז בבחירות לנשיאות של 1876.
מינויו
אף על פי שהוא ראה את עצמו כמועמד מתאים לכמה תפקידים בממשל החדש, במיוחד התובע הכללי, התפקיד היחיד שהוצע בתחילה להרלן היה חברות בוועדה שנשלחה ללואיזיאנה כדי ליישב את המחלוקת בנוגע לבחירות שם. עם זאת, בינואר 1877 התפטר השופט העליון דייוויד דייוויס בשל בחירתו לסנאט של ארצות הברית. בבקשו למנות דרומי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית על רקע האווירה הקשה של הבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות, הסכים הייז למנות את הרלן. אף על פי שמינויו של הרלן עורר ביקורת בקרב "סיעת האיתנים" של המפלגה הרפובליקנית, הוא אושר פה אחד על ידי הסנאט ב-29 בנובמבר 1877 והרלן הושבע לתפקיד ב-10 בדצמבר.
כהונתו
באופן כללי נהנה הרלן מתקופת כהונתו על כס השיפוט, והוא כיהן עד למותו ב-1911. כבר מתחילת כהונתו הוא יצר מערכת יחסים טובה עם עמיתיו השופטים והיה ידיד קרוב של כמה מהם. אף על פי שלעיתים קרובות הוא חלק על דעותיהם של שאר השופטים, בדרך כלל הוא היה מסוגל להפריד בין חילוקי הדעות בסוגיות משפטיות לבין מערכות היחסים האישיות. במהלך תקופת כהונתו הוא היה טרוד ללא הרף בבעיות כספיות, במיוחד כאשר הוא החל לממן את לימודיוהם של שלושת בניו בקולג'. שקיעתו בחובות הייתה בעיה תמידית מבחינתו, ובראשית שנות ה-80 הוא שקל להתפטר מבית המשפט ולשוב לעריכת דין במגזר הפרטי. בסופו של דבר הוא החליט להישאר בבית המשפט, אך השלים את הכנסתו בהוראת משפט חוקתי בבית הספר למשפטים קולומביה, שלימים היה בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בתקופה בה החל הרלן את כהונתו, בית המשפט ניצב בפני עומס עבודה, שנבע בעיקר מתיקים אזרחיים כלכליים, בהשוואה למעט מאוד פסקי דין בסוגיות חוקתיות. השופטים גם שפטו בסבבי רכיבה בבתי המשפט הפדרליים המחוזיים. אף על פי שמשימות שיפוט אלו היו קשורות לאזור שממנו הגיע השופט, בשל מעמדו הזוטר, הוצב הרלן לסבב השיפוטי השביעי, שמרכזו היה בשיקגו. בסבב זה כיהן הרלן עד 1896 ואז הוא הועבר לסבב השיפוטי השישי, שחלש על אזורים שהיו קרובים יותר לקנטקי. הוא מונה לתפקיד בשל מותו של השופט הקודם בסבב זה, האוול ג'קסון. הרלן היה לשופט בכיר בבית המשפט לאחר פרישתו של סטיבן פילד ב-1897 ולאחר מותו של מלוויל פולר ב-1910 הוא שימש כנשיא בית המשפט העליון בפועל.
פסיקותיו
במהלך תקופת כהונתו של הרלן על כס השיפוט, עסקו פסקי הדין המרכזיים של בית המשפט העליון בשאלות שעלו מתהליך התיעוש ומתיקוני השיקום (התיקון ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית). החל משנות ה-80, החל בהדרגה בית המשפט העליון לאמץ את השקפת הלסה פר, תוך שהוא פסל תקנות כלכליות ובה בעת אפשר למדינות לקצץ בזכויותיהם של האפרו-אמריקאים. בניגוד לרבים מעמיתיו, הצביע הרלן לעיתים קרובות בעד אישור התקנות הפדרליות והגן על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. חוות הדעת השיפוטיות שלו הושפעו מאמונתו לאורך כל ימי חייו בממשלה לאומית חזקה, אהדתו לשכבות החלשות, ומהשקפותיו שתיקוני השיקום שינו באופן יסודי את מערכת היחסים בין הממשלה הפדרלית ובין ממשלות המדינות. אף על פי שהרלן האמין שלבית המשפט הייתה הסמכות לערוך ביקורת שיפוטית על צעדי המדינות וצעדי הממשלה הפדרלית במגוון רחב של נושאים, הוא נטה להתנגד לאקטיביזם שיפוטי ורחש כבוד למחוקקים.
התיקים המוקדמים (1896-1877)
את חוק זכויות האזרח של 1875 העביר הקונגרס בשלהי תקופת השיקום, ובו הוא התווה את ההפרדה הגזעית במרחב הציבורי, כמו למשל בשירות הרכבות. בית המשפט העליון לא דן בחוק זה עד 1883, כאשר הוא פסל את החוק ב"תיקי זכויות האזרח". בחוות דעת הרוב שכתב בתיק זה, קבע השופט ג'וזף בראדלי שהתיקון ה-13 "פשוט ביטל את העבדות", ושהתיקון ה-14 לא הסמיך את הקונגרס לאסור על אפליה גזעית במרחב הפרטי. היחידי שכתב חוות דעת מיעוט בתיק זה היה הרלן, שהתנגד לקביעה של בראדלי בתוקף, וטען ששופטי הרוב חתרו תחת תיקוני השיקום: "תוכנם ורוחם של התיקונים האחרונים לחוקה הוקרבו על ידי ביקורת מילולית שנונה ומתוחכמת". הרלן טען שהתיקון ה-14 העניק לקונגרס את הסמכות לפקח על מוסדות הציבור, והמשיך וטען שהתיקון ה-13 העניק לקונגרס את הסמכות "לעקור" את שרידי העבדות, כמו ההגבלה על חופש התנועה.
הרלן הצטרף לדעת הרוב בהחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "פייס נגד אלבמה" מ-1883, שבו נקבע שהחוקים נגד נישואי תערובת תאמו לחוקה. הרלן היה השופט העליון הראשון שטען שהתיקון ה-14 הגשים את מגילת הזכויות (נתן ערבויות לזכויות שיושמו במדינות עצמן), בפסק הדין "הורטדו נגד קליפורניה" מ-1884.
הרלן היה אחד מארבעת השופטים שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק הדין "פולוק נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החקלאים" מ-1895, שפסל את גבייתו של מס הכנסה פדרלי על פי חוק וילסון-גורמן  משנת 1894. הרלן תיאר את חוות דעת הרוב כ"אסון לאומה" בשל "היותה מזיקה לסמכויות הצודקות של הממשלה הלאומית ומשבשת אותן". הוא היה היחידי מבין חבר השופטים שכתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת א. ס. נייט" מ-1895, שבו קיצץ בית המשפט העליון באופן משמעותי את סמכות הממשל הפדרלי לנקוט בצעדים בנוגע להגבלים העסקיים על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן. בחוות דעת זו הוא כתב ש"הממשלה המשותפת של כל האנשים היא היחידה שיכולה לעסוק באופן ראוי בעניין באופן ישיר וללא גרימת נזק לסחר בארץ בכללותו". בשנות ה-90 הוא גם כתב כמה חוות דעת מיעוט בתיקים שבהם החלטות בית המשפט קיצצו בסמכויות הרגולטוריות של "מועצת הסחר הבין-מדינתי".
פסק דין פלסי נגד פרגוסון
ב-1896 כתב השופט הנרי בראון את חוות דעת הרוב בפסק דין פלסי נגד פרגוסון, שהניח את היסודות לדוקטרינה של נפרד אך שווה. בעוד שתיקי זכויות האזרח פסלו את החוק הפדרלי, שאסר על ההפרדה הגזעית במרחב הפרטי, החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין פלסי נגד פרגוסון התירה לממשלות המדינות ליישם את ההפרדה הגזעית. כשהוא דחה את הטיעון שההפרדה הגזעית הפרה את התיקון ה-13, כתב בראון ש"חוק שמרמז על הבחנה משפטית בלבד בין הלבנים לבין השחורים לא מהווה הרס של השוויון החוקי בין שני הגזעים, ולא יוצר מחדש מצב של עבדות בלתי רצונית". בתגובה לטענת העותר בתיק בנוגע לתיקון ה-14, כתב בראון שהתיקון ה-14 נועד "לאכוף שוויון מוחלט של שני הגזעים בפני החוק", אך הוסיף שהתיקון "לא יכול היה להיות מכווון לבטל הבחנה המבוססת על צבע עור או לאכוף שוויון חברתי, במובחן משוויון פוליטי, או למזג את שני הגזעים בתנאים שלא מקובלים על שניהם".