cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרחון ליליאן
לקריאה נוספת
• J.L. Riedel, Steve Wilson, William Baccus, Michael Larrabee, T.J. Fudge, Andrew Fountain, Glacier status and contribution to streamflow in the Olympic Mountains, Washington, USA, Journal of Glaciology, Volume 61, Issue 225, 2015, pp. 8-16, DOI: https://doi.org/10.3189/2015JoG14J138
• Olympic Mountain Rescue, Olympic Mountains: A Climbing Guide, P 190
• Olympic Mountain Rescue, Climber's Guide to the Olympic Mountains, P 131
חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה
חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (באנגלית: Patient Protection and Affordable Care Act), הידוע בכינויו אובמה-קֶר (Obamacare), הוא חוק שנועד להסדיר מתן שירותי בריאות לתושבי ארצות הברית.
החוק התמקד בשני פנים של העניין: מחד הוא מנסה להוריד את מספר האמריקנים שאינם מבוטחים, בעיקר על ידי חיוב מעסיקים גדולים להעניק ביטוח בריאות לעובדיהם, ומאידך למנוע מקופות החולים לפגוע במבוטחיהן ולהתחמק מכיסוי עקב החלפת מקום העבודה דרכו הם מבוטחים, או עקב טענות חברות הביטוח שהטיפולים נובעים ממצב בריאותי שקדם לתחילת הביטוח. החוק אושר בבית הנבחרים ב-21 במרץ 2010. נשיא ארצות הברית ברק אובמה חתם על החוק למחרת.
לאחר שנבחר דונלד טראמפ לנשיאות הוא פעל לביטול החוק בהתאם להבטחות המפלגה הרפובליקנית בקמפיין הבחירות. ב-4 במאי 2017 אישר בית הנבחרים תוכנית חדשה שגיבש הנשיא טראמפ המבטלת את האובמה-קר, אך תוכנית זו לא אושרה בסנאט והחוק נשאר בתוקף.
רקע
אחת ההבטחות הבולטות בקמפיין של אובמה לנשיאות הייתה ההבטחה לחוקק, אחרי ניסיונות כושלים רבים מאז ימי תאודור רוזוולט, רפורמה בתחום ביטוח הבריאות, שתמנע את המצב בו כ-50 מיליוני אמריקנים אינם מבוטחים, תמנע מאמריקנים שמבוטחים לאבד את ביטוח הבריאות שלהם עקב החלפת מקום העבודה דרכו הם מבוטחים או עקב טענות חברות הביטוח שהטיפולים נובעים ממצב בריאותי שקדם לתחילת הביטוח, ותמתן את הגידול בהוצאות על בריאות.
אובמה הציב את הרפורמה בביטוח הבריאות בראש סדר העדיפויות החקיקתי של ממשלו, אך בניגוד לניסיון של ממשל קלינטון להציג לקונגרס תוכנית מפורטת לרפורמה במערכת הבריאות, שהסתיים בכישלון, העביר אובמה את מלאכת הכנת התוכנית המפורטת לקונגרס, כשהוא פירט רק עקרונות כלליים שהוא מצפה לראות בתוכנית: תוכנית שתתבסס על המערכת הקיימת ולא תכריח אף מבוטח לוותר על הביטוח הנוכחי שלו, שתבטיח כיסוי לכל האזרחים, שתמנע הפסקת הביטוח ושלא תגדיל את הגירעון. על מנת לקדם את התוכנית ערך אובמה כינוסים ציבוריים ודיונים פומביים, הקדיש לרפורמה רבים מנאומיו, ואף ערך מסיבת עיתונאים מיוחדת בבית הלבן בשעות הפריים טיים. שיא המאמץ הציבורי היה בנאום מיוחד בפני שני בתי הקונגרס ב-9 בספטמבר 2009.
גיבוש החוק
ב-7 בנובמבר 2009 עברה גרסת בית הנבחרים לחוק ברוב של 220 תומכים מול 215 מתנגדים. 39 נבחרים דמוקרטים התנגדו לחוק ורק רפובליקני אחד תמך בה. הסנאט, אחרי מאמצים רבים לגייס את הרוב המיוחס של 60 סנאטורים (כולם דמוקרטים) שמאפשר לעצור פיליבסטר, אישר גרסה משלו לחוק בערב חג המולד ברוב של 60 תומכים מול 39 מתנגדים. גרסת הסנאט לא כללה את "האופציה הציבורית". כיוון ששני בתי הקונגרס אישרו גרסאות שונות, החל משא ומתן לגיבוש נוסח אחיד אותו יש צורך לקבל בשני הבתים.
מצב העניינים הסתבך כאשר המפלגה הדמוקרטית איבדה את הרוב המיוחס בסנאט, עם בחירתו המפתיעה של הרפובליקני סקוט בראון בבחירות המיוחדות במסצ'וסטס למושב הסנאט שהתפנה לאחר פטירתו של טד קנדי בשנת 2009. עד הבחירות המושב אוייש על ידי הסנאטור פול קירק, שמונה על ידי מושל מסצ'וסטס הדמוקרטי. רבים טענו שהתפתחות זו סתמה את הגולל על רפורמת הבריאות, הן בגלל הצד הטכני של איבוד הרוב המיוחס בסנאט, והן משום שרפובליקני ניצח במרוץ לסנאט במסצ'וסטס הליברלית, על מצע של התנגדות לרפורמת הבריאות, מהווה הבעת אי אמון של הציבור ברפורמה.
החוק התקבל ברוב של 219 צירים שכולם דמוקרטים, מול 212 צירים שכללו את כל הרפובליקנים וכ-30 דמוקרטים. מיד אחר כך אישר בית הנבחרים את חבילת התיקונים לחוק, ושלח אותה לאישור הסנאט.
ממשל טראמפ
ההבטחה לבטל את החוק ולהחליפו הייתה חלק מהותי בקמפיין של דונלד טראמפ לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. מיד לאחר השבעתו לנשיאות, חתם טראמפ על צו נשיאותי בו הוא הורה להשעות את כל הסעיפים בתוכנית המהווים נטל פיננסי על מדינות, חברות או אנשים פרטיים. השפעתו העיקרית של הצו, שבוטל ב-28 בינואר 2021 על ידי ג'ו ביידן, הייתה סמלית, וייתכן שבעקבותיו הכריז ה-IRS, בפברואר אותה שנה, שאזרחים לא יידרשו להצהיר בטפסי המס שהם מגישים בכל שנה האם הם רכשו ביטוח בריאות או לא.
במרץ 2017 הציג יושב ראש בית הנבחרים פול ראיין תוכנית לביטול והחלפת אובמה-קר, שכללה חקיקת תיקונים לחוק, ללא ביטולו הגמור, ביטול סעיפים מרכזיים דרך צווים נשיאותיים והצעות לחקיקה עתידית בנושא. ב-4 במאי 2017 הצביע בית הנבחרים של ארצות הברית בעד ביטול החוק, ובמקומו אישר את תוכנית הבריאות החדשה של הנשיא טראמפ, אך הסנאט לא אישר אף אחת מההצעות החלופיות שהציעה המפלגה הרפובליקנית בשל התנגדות 3 סנטורים רפובליקאים: סוזן קולינס, ליסה מרקאוסקי וג'ון מקיין.
בדצמבר 2017 חתם טראמפ על חוק שבמסגרתו קוצצו מיסים שונים. בין השאר, החוק הוריד את סכום הקנס לאזרחים שיבחרו לא לרכוש ביטוח בריאות ל-0. החוק ביטל את החובה לרכוש ביטוח באופן מעשי, על אף שהיא נותרה באופן רשמי חלק מהחוק.
עיקרי החוק
החוק כולל עשרה פרקים ("Titles"). כל הפרקים, מלבד פרק 8 שבוטל, יושמו באופן מלא או חלקי.
פרק ראשון: ביטוח בריאות איכותי ובר השגה לכל האמריקאים
כותרתו של הפרק הראשון היא "Quality, Affordable Health Care for All Americans". חלק זה מתמקד ברגולציה של שוק הביטוח הפרטי ומכיל את מרבית הסעיפים המשמעותיים ביותר בחוק. הוא הארוך ביותר, וכולל הוצאות בסך 591 מיליארד דולר. תת-פרק זה מכיל מספר איסורים והוראות שנועדו למנוע מחברות ביטוח להפלות מבוטחים על בסיס ההיסטוריה הרפואית שלהם, להגביר את שקיפות המידע, לחייב חברות ביטוח לספק שירותים מסוימים ולהסדיר את היחסים בין חברות הביטוח למבוטחים. בין השאר, נאסר על חברות ביטוח להציע פוליסות ביטוח שקובעות מכסה מקסימלית לכיסוי הוצאות רפואיות במשך כל החיים של המבוטח ופוליסות ביטוח שקובעות מכסה מקסימלית שנתית בלתי-הגיונית להוצאות הרפואיות של המבוטח.
ביחס להיסטוריה הרפואית של המבוטח, נקבע בחוק שחברות ביטוח לא יכולות למנוע ביטוח רפואי מאנשים בעלי בעיות רפואיות קודמות ולא יכולות לבטל את הפוליסה של מבוטח רק מפני שהוא חלה. דרך נוספת שבה החוק מרחיב את זמינות הביטוח למבוטחים פוטנציאליים היא חיוב חברות הביטוח לאפשר להורים להוסיף לפוליסת הביטוח שלהם ילדים עד גיל 26. החוק אוסר גם אפליה על בסיס שכר - מעסיקים שמספקים ביטוח לעובדיהם לא יכולים להגביל את הזכאות לביטוח על בסיס שכר של עובדים במשרה מלאה.
בנושא שקיפות והסדרה, החוק מסמיך את מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית לקבוע נהלים מחייבים לדיווח של חברות הביטוח על איכות הטיפול, בטיחות המטופל וכדומה. בנוסף, המזכיר מוסמך ליצור נוסח סטנדרטי לפוליסות ומסמכים אחרים, על מנת לאפשר למבוטחים להשוות בין פוליסות ביטוח שונות. החוק כולל גם הוצאות שנועדו להבטיח העברת מידע מהימן לצרכנים. חברות ביטוח מחויבות ליצור הליך מסודר לערעורים.
החוק קובע שחברות ביטוח חייבות לפרסם איזה חלק מתוך ההכנסות שלהם ממכירת פוליסות הוצא על שירותים רפואיים. חברות ביטוח חייבות להוציא לפחות 80% מהכסף שקיבלו בפרמיות על שירותים רפואיים, עבור לקוחות פרטיים וקבוצות קטנות, כך שניתן להשתמש בעד 20% מההכנסה ממכירת פוליסות על צרכים אדמיניסטרטיביים או לרווח. עבור קבוצות גדולות, החובה היא להוציא לפחות 85%.
בנוסף, תת-פרק זה כולל הוראות שמטרתן להבטיח את הכללתם של שירותים חיוניים מסוימים בפוליסות ביטוח. בין השאר, פוליסות ביטוח חייבות לכלול כיסוי לחיסונים וטיפול רפואי מונע. בנוסף, החוק המקורי קבע שפוליסות ביטוח חייבות לכלול כיסוי לאמצעי מניעה, בדיקת הריון ושירותים אחרים שקשורים לבריאות האישה ולהריון, אך הוראה זו צומצמה על ידי בית המשפט העליון וממשל טראמפ.
תת-פרק זה כולל הוראות ליצירת תוכניות זמניות, שנועדו לאפשר באופן מיידי לאזרחים שלא היו יכולים להשיג ביטוח לרכוש פוליסת ביטוח. בנוסף הוא כולל הוראה ליצירת פורטל אינטרנט לרכישת פוליסות ביטוח ולהספקת מידע על פוליסות שונות.
החוק מבטיח גישה מיידית לאנשים בעלי בעיות רפואיות קודמות על ידי יצירת תוכנית זמנית (עד 2014) עבורם, והקצאה של 5 מיליארד דולר לצורך זה. בנוסף, הוא יוצר תוכנית זמנית שעוזרת למעסיקים לספק פוליסות ביטוח לאנשים בגילים 55–64 אשר פרשו מוקדם לגמלאות. גם לתוכנית זו הוקצו 5 מיליארד דולר.
תת פרק זה כולל הוראות שונות למניעת הפליה של צרכנים. בין השאר, פוליסות ביטוח עבור יחידים וקבוצות קטנות יכולות להשתנות ממבוטח למבוטח רק בהתאם למבנה המשפחה, מיקום גאוגרפי, הערך של הפוליסה, גיל וצריכת טבק. החוק קובע שחברות הביטוח חייבות לקבל כל אדם או מעסיק שפונה כדי לרכוש ביטוח במהלך תקופת זמן שנתית שמוגדרת כתקופה לרכישת ביטוח. חברות הביטוח חייבות לאפשר למבוטחים לחדש את הפוליסה שלהם, מבלי להתייחס למצבם הרפואי או למידת השימוש שלהם בשירותים רפואיים כאלה או אחרים. אסור להן למנוע ביטוח על בסיס בעיות רפואיות קודמות או מצב בריאותי. גם אפלחיה כלפי ספקים של שירותי רפואה אסורה.
כדי למנוע אובדן ביטוח של עובדים שפוטרו או פרשו מעבודתם או חוו אירוע משמעותי אחר בחייהם, החוק מבטיח את האפשרות של מבוטחים שאיבדו ביטוח בגלל אירוע משמעותי בחייהם לרכוש ביטוח גם מחוץ לתקופה המיועדת לרכישת פוליסות שנתיות. בנוסף, קיים איסור על תקופת המתנה של יותר מ-90 ימים.
תת-פרק זה כולל הוראות לגבי יצירה של ארגונים בכל מדינה שדרכם אנשים יכולים לרכוש ביטוח בריאות. ארגונים אלה מכונים "שוק ביטוח" (Health Insurance Marketplace או Health Exchange). הוא קובע שכל תוכנית ביטוח שזכאית להשתתף בשוקי ביטוח אלה חייבת לכלול הטבות בסיסיות (כגון, שירותי מעבדה, רפואת חירום, תרופות מרשם, בריאות הנפש, אשפוז והוצאות שיקום). בנוסף, החוק מחלק פוליסות ביטוח ליחידים ולקבוצות קטנות לארבעה סוגים, על פי מידת הכיסוי של הוצאות המבוטח: ברונזה (60%), כסף (70%), זהב (80%), פלטינה (90%).
כתגובה לחשש שהממשל יעשה בחוק שימוש כדי לעודד הפלות או כדי למנוע הפלות, תת-פרק זה כולל מספר הוראות בהקשר זה. נקבע בו שחברות הביטוח לא יידרשו לכלול בפוליסות כיסוי להפלות מלאכותיות, וכל פוליסה מאושרת תפרט באופן מפורש האם היא לא כוללת כיסוי להפלות בכלל, כוללת כיסוי להפלות רק במקרי קיצון, כגון אונס, או כוללת כיסוי להפלות בכל המקרים. חברות הביטוח והמדינות לא יכולות לעשות שימוש בכספים שהגיעו מהממשל הפדרלי לצורך מימון הפלות. עם זאת, מדינות יכולות לבחור לחייב פוליסות לכלול כיסוי של הפלות. על מזכיר הבריאות של ארצות הברית לוודא שבשוק של כל מדינה ישנה לפחות תוכנית ביטוח אחת שלא כוללת כיסוי להפלות ולפחות אחת שכוללת כיסוי להפלות.
במקור התכוונו מנסחי החוק לכלול בו "אופציה ציבורית" - תוכנית ביטוח פדרלית שתנוהל על ידי הממשלה ותתחרה בתוכניות ביטוח פרטיות. עם זאת, סעיף זה לא אושר בסופו של דבר. סעיף נוסף שאושר, אך מעולם לא יושם, מאפשר יצירה של תוכניות ביטוח שיוצעו ביותר ממדינה אחת. סעיף אחר שכן אושר בתת-פרק זה יוצר תוכנית פדרלית לסיוע להקמת קואופרטיבים ללא מטרת רווח, אשר יספקו ביטוח וינוהלו על ידי הצרכנים. לצורך תוכנית זו הוקצבו 6 מיליארד דולר. נכון ל-2021 רק 3 מתוך 23 הקואופרטיבים שהוקמו שרדו.
חלק זה של החוק כולל גם אמצעים זמניים להגנה על חברות ביטוח שיאלצו לקבל מבוטחים בעלי סיכון גבוה בשנים 2014–2016. החוק כולל שלושה אמצעים, דרכם העביר הממשל כספים מתוכניות שאליהן נרשמו מעט מבוטחים בסיכון גבוה לתוכניות שאליהן נרשמו הרבה מבוטחים בסיכון גבוה. בדצמבר 2014 עברה בקונגרס חקיקה שהגבילה את היכולת של הממשל להשתמש באמצעים אלה. עם זאת, באפריל 2020 קבע בית המשפט העליון שהממשל מחויב להעביר התשלומים שהובטחו לחברות שלקחו עצמן מבוטחים בסיכון גבוה.
תת-פרק זה כולל הוראות שונות שיוצרות תמריצים להצטרפות לשוק ביטוח הבריאות. בין השאר הוא כולל זיכוי מס בגין תשלום על ביטוח, לשם הקלה על רכישת ביטוח, הנחות על השתתפות עצמית לבעלי הכנסה נמוכה. וזיכוי מס לבעלי עסקים קטנים בגין תשלומים על ביטוח לעובדיהם.
תת-פרק זה כולל חלק הוראות שמחייבות אזרחים לרכוש ביטוח או לשלם קנס ומחייבות מעסיקים גדולים להציע ביטוח לעובדיהם. זהו אחד החלקים מעוררי המחלוקת בחוק. ההוראות חייבו, החל מ-2014, את מרבית אזרחי ארצות הברית לרכוש ביטוח בריאות מינימלי וקבעו מס שעל אזרחים שלא רכשו ביטוח בריאות מינימלי לשלם לרשות המיסים של ארצות הברית. מספר קבוצות, כגון אזרחים מתחת לקו העוני ואזרחים שמשתייכים לעמים ילידים פטורות מחובה זו. הוראה זו בוטלה באופן מעשי בשנת 2017 במסגרת "חוק קיצוצי המס", שנכנס לתוקף בשנת המס 2019 וקבע שהקנס על אי-רכישת ביטוח יהיה 0$.
לגבי מעסיקים, נקבעו בחוק הוראות שמחייבות מעסיקים גדולים (יותר מ-50 עובדים במשרה מלאה) להציע לכל הפחות ביטוח בסיסי ללא פחות מ-95% מעובדיהם שמועסקים במשרה מלאה, או לשלם קנס של 2,700 דולר (נכון לינואר 2021) לכל עובד.
תת-פרק זה כולל הוראות שונות שאינן קשורות באופן ברור זו לזו. בין השאר, הוא כולל הוראות על הבטחת שקיפות ופרסום נתונים על ידי הממשל ואיסור על הפליה נגד ספקים של שירותי בריאות שאינם מספקים שירות של התאבדות בסיוע רפואי.
פרק שני: תפקידן של תוכניות ציבוריות
כותרתו של הפרק השני היא "Role of Public Programs", והוא כולל הוראות שמטרתן להרחיב תוכניות ביטוח ציבוריות, בעיקר מדיקייד, תוכנית שמנוהלת דרך המדינות השונות, במימון חלקי של הממשל הפדרלי, ואשר מטרתה לסייע לאנשים בעלי הכנסה נמוכה. עלות יישום חלק זה היא 459 מיליארד דולר והוא כולל הכנסות לממשל הפדרלי בסך 53 מיליארד דולר.
לפני שנכנס החוק לתוקף, רק אנשים בקבוצות מסוימות, כגון אנשים מבוגרים, נכים, הורים עם הכנסה נמוכה מאוד ונשים בהריון היו יכולים להירשם למידקייד. תת-הפרק הראשון מאפשר למדינות לבחור להצטרף לתוכנית מדיקייד מורחבת שמרחיבה את הזכאות למדיקייד. תוכנית מדיקייד המורחבת מאפשרת לכל אדם שהכנסתו היא מתחת ל-138% מקו העוני הפדרלי (הכנסה שנתית של 17,609 דולר, נכון לשנת 2020) להירשם. החוק מפרט גם את אופן חישוב הזכאות ואוסר על המדינות להתייחס לבעלות על נכסים לצורך חישוב הזכאות. החוק קבע גם השתתפות רחבה יותר של הממש הפדרלי במימון התוכנית, ונקבע בו שבין השנים 2014–2016 הממשל הפדרלי ישלם 100% מההוצאות על נרשמים שלא היו זכאים להשתתף בתוכנית קודם לכן.
החוק קבע במקור שמדינות שלא יבחרו להשתתף בתוכנית המדיקייד המורחבת יאבדו את האפשרות להשתתף בתוכנית מדיקייד, גם בתנאי התוכנית שהיו קיימים לפני שעבר החוק. מטרת הוראה זו הייתה לחייב באופן מעשי את כל המדינות להצטרף, מתוך הנחה שפוליטיקאים בכל המדינות יימנעו מלקבל החלטה שתגרום לאנשים רבים לאבד את יכולתם להשתתף בתוכנית או לאבד את המימון הפדרלי שהוצע כחלק מהתוכנית. עם זאת, בית המשפט העליון קבע בשנת 2012 שהוראה זו אינה חוקתית. כתוצאה מהחלטה זו, תוכנית מדיקייד המורחבת לא מוצעת בכל המדינות, ונכון לשנת 2021, שתים-עשרה מדינות לא משתתפות בה.
בנוסף למדיקייד, החוק כלל גם הארכה עד 2015 של תוכנית CHIP (Children's Health Insurance Program), תוכנית שמטרתה לסייע לילדים במשפחות שהכנסתן נמוכה אך אינה נמוכה מספיק כדי להשתתף במדיקייד. בשנת 2015 התוכנית הוארכה שוב עד 2017. תוקף התוכנית פג בסוף ספטמבר 2017, אך בשנת 2018 התוכנית הוארכה עד שנת 2027.
החוק כלל מספר שינויים בתוכניות מדיקייד ו-CHIP, כגון פישוט של תהליך הרישום וכיסוי של מרכזי לידה עצמאיים במסגרת התוכנית, מתן רשות למדינות להרחיב את התוכניות בדרכים מסוימות, הגדלת החזרים על תרופות מרשם וביטול החרגה של תרופות מסוימות מהתוכנית.
פרק שלישי: שיפור האיכות והיעילות של שירותי הבריאות
כותרתו של החלק השלישי היא "Improving the Quality and Efficiency of Health Care" ומטרתו היא לשפר את איכות שירותי הבריאות, או לפחות לא לפגוע בו, תוך הפחתת ההוצאות של הממשל הפדרלי. הוא כולל הוצאות בסך 54 מיליארד דולר. משרד התקציבים של הקונגרס (CBO) העריך שבשנים 2010–2019 ההוראות שכלולות בחלק זה יובילו לחיסכון של 290 מיליארד דולר. חלק זה כולל גם רפורמה בתוכנית המדיקר, שייעודה הוא תמיכה באזרחים בגיל 65 ומעלה ותוכנית לתמיכה בקהילות שאינן קרובות למרכזים עירוניים.
פרק רביעי: מניעה של מחלות כרוניות ושיפור בריאות הציבור
כותרת חלק זה היא "Prevention of Chronic Disease and Improving Public Health". הוא כולל הוצאות בסך 18 מיליארד דולר והכנסות בסך 1 מיליארד דולר. הפרק עוסק בבריאות הציבור, במניעה של מחלות כרוניות ושיפור היחס של הציבור לנושאים כגון תזונה בריאה, הנקה וכדומה. בין השאר, החוק כונן ועדה פדרלית בין-משרדית לקידום בריאות הציבור, קרן פדרלית להשקעה ברפואה מונעת ובריאות הציבור, הוראות לקידום רפואה בקהילה, השקעה בקמפיינים לחינוך בנושא רפואה מונעת, מענקים לקידום מרכזי רפואה בבתי ספר וקידום רפואה מונעת בתחום רפואת השיניים, כולל לילדים ונשים בהריון.
הפרק הרביעי כולל גם הוראות לכיסוי של ביקור שנתי אצל רופא ויצירה של תוכנית מונעת אישית ללא עלות, למבוטחים במסגרת מדיקר, והסרה של חסמים לרפואה מונעת במסגרת תוכנית זו ותוכנית המדיקייד. כמו כן, החוק כולל הרשאה לממשל הפדרלי לרכוש חיסונים באופן מרוכז, לצורך שיפור הבריאות של קהילות.
בתחום התזונה, החוק מחייב מסעדות שהן חלק מרשתות מזון בעלות יותר מ-20 סניפים להציג מידע לגבי הערכים תזונתיים של מוצרים בתפריטן (יושם במאי 2018). בנוסף, החוק שינה את "חוק תנאי העבודה ההוגנים של 1938" כך שמעסיקים עם יותר מ-50 עובדים מחויבים לתת לאימהות מניקות זמן הפסקה הגיוני, שאורכו אינו מפורט, כדי להניק או לשאוב חלב.
הפרק כולל הוראות ותקציבים לקידום מחקר על בריאות הציבור ואיסוף נתונים לגבי אי-שוויון בתחום.
פרק חמישי: כוח עבודה בתחום הבריאות
כותרתו של החלק החמישי היא "Health Care Workforce", והוא מכיל מספר מצומצם של הוראות לגבי מענקים והתמחויות. הפרק כולל הוצאות בסך 18 מיליארד דולר. הפרק כולל הוראה ליצירת ועדה לאומית לבחינת מצב כוח העבודה בתחום הבריאות, אך הקונגרס מעולם לא הקציב כספים לפעילות הוועדה ונכון ליוני 2021 היא מעולם לא התכנסה (אף שמונו חברי ועדה).
במסגרת הפרק הובטחה הגדלה של המימון הפדרלי להלוואות לצורך לימודים בתחומי הרפואה והבריאות, ושיפור של תנאי ההלוואות, זאת במטרה להגדיל את ההצע של כוח העבודה בתחום. עיקר המענקים שכלולים בפרק מיועדים לשיפור ההכשרה של עובדים בתחום.
פרק שישי: שקיפות ומהימנות
הפרק השישי כולל הוראות שמטרתן לשפר את השקיפות בתחום ביטוח הבריאות ולמנוע הונאות. הפרק כולל הוצאות בסך 3 מיליארד דולר והכנסות בסך 7 מיליארד דולר.
בין השאר, הפרק מרחיב את המגבלות הקיימות על הפניית מטופלים שמשתתפים בתוכנית מדיקר למוסדות או שירותים בבעלות הרופא המפנה, ואוסר על הפניה לבתי חולים בבעלות הרופאים (למעט אלה שקיבלו אישור לפני פברואר 2010). ספקים ויצרנים של תרופות ומוצרים רפואיים אחרים נדרשים לדווח על העברת כספים לרופאים או למוסדות שמספקים שירותי רפואה. בתי מרקחת מחויבים לדווח למזכיר הבריאות על אחוז התרופות הגנריות שהם מספקים ועל עסקאותיהם עם חברות התרופות. המידע שנמסר למזכיר הבריאות חסוי בפני הציבור.
הפרק דורש גם מבתי אבות ומרכזים סיעודיים אחרים, שמקבלים מטופלים בעלי מדיקר או מדיקייד, לאסוף מידע על בעלות ומנהל ולהעבירו למזכיר הבריאות אם יידרשו לכך. הפרק כולל גם מספר תוכניות למטרות ספפציפיות, כגון תוכנית להדרכת נותני שירות רפואי על טיפול בדמנציה והתעללות ותוכנית לשיפור הצדק כלפי אנשים מבוגרים (Elder Justice Act).
בנוסף, הפרק מסמיך את מזכיר הבריאות ליצור טפסים סטנדרטיים לקבלה ורישום של תלונות, והוא כולל הוראות שונות שמטרתן לאכוף כללים של אתיקה רפואית.
פרק שביעי: שיפור גישה לטיפולים רפואיים חדשניים
כותרתו של הפרק השביעי היא "Improving Access to Innovative Medical Therapies", הוא לא מכיל הוצאות כלשהן וכולל הכנסות בסך 7 מיליארד דולר. הפרק מאמץ חוק, שעבר בשנת 2009, ואשר אמור להקל על אישור תרופות גנריות על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי. בנוסף, הוא מרחיב תוכנית קיימת משנת 1992 (340B Drug Pricing Program), שמטרתה לאפשר לבתי חולים שמשרתים קהילות נזקקות לרכוש תרופות מיצרנים במחיר מופחת.
פרק תשיעי: הכנסות
הפרק השלישי כולל הוראות שנועדו ליצור הכנסות לממשל הפדרלי. ההערכה של משרד התקציב של הקונגרס (CBO) בשנת 2010 הייתה שסעיפי הפרק ייצרו הכנסות בסך 438 מיליארד דולר בשנים 2010–2019. לפי מחקר שפורסם ביולי 2020 ההכנסות בפועל כתוצאה מסעיפים אלה היו 330.2 מיליארד דולר באותן השנים. יותר מחצי מסכום זה הגיע מהעלאת מיסים על אנשים בעלי הכנסה שנתית גבוהה (מעל 200,000 דולר ליחידים ו-250,000 דולר לזוגות נשואים).
פרק עשירי: שירותי רפואה לאינדיאנים
החלק העשירי אישר מחדש את "חוק שיפור שירותי הרפואה לאינדיאנים" (Indian Health Care Improvement Act) והכניס בו מספר שינויים. החוק עבר לראשונה בשנת 1976 ואושר מחדש בשנת 1992, אך מאז שנת 2000 יישומו היה נתון לאישור תקציבים שנתי בקונגרס. פרק זה הפך את החוק לקבוע, ללא צורך באישור מחדש בעתיד. הוא מוסיף מספר שירותים לשירות הבריאות לאינדיאנים, כגון הרחבה של שירותי בריאות הנפש וטיפול התנהגותי.
יישום החוק
לפי דוח של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית מיוני 2021, ל-31 מיליון אמריקאים יש פוליסת ביטוח שהתאפשרה בעקבות החוק או הושפעה ממנו. מתוך אלה: 11.3 מיליון אנשים נרשמו לתוכניות ביטוח שמסופקות דרך שוקי ביטוח הבריאות (health insurance marketplaces) שנוצרו בעקבות החוק; 14.8 מיליון נרשמים חדשים לתוכניות מדיקייד, שלא היו זמינות עבורם קודם לכן; ומיליון אנשים נרשמו לתוכנית הבריאות הבסיסית שמסופקת על פי החוק. בנוסף לשלוש קבוצות אלה (27.1 מיליון אנשים), 4 מיליון אמריקאים שכבר היו זכאים למדיקייד נרשמו לתוכנית זו אחרי שעבר החוק.
היסטוריה של יישום החוק
יישום החוק החל באופן הדרגתי ביוני 2010, עם כניסתן לתוקף של תקנות לזיכויי מס לחלק מבעלי העסקים הקטנים שמספקים ביטוח לעובדיהם. ביולי החל הממשל ביישום תוכנית ביטוח לאנשים שנדחו על ידי חברות ביטוח פרטיות בשל בעיות רפואיות קודמות.
בינואר 2011 קבע שופט פדרלי בפלורידה שהחוק אינו חוקתי. בית המשפט העליון הסכים לדון בעתירה, שמכונה "הפדרציה הלאומית של עסקים עצמאיים נגד סבליוס". בינואר 2012 אישר בית המשפט העליון את מרבית חלקי החוק, אך פסל את הסעיפים שהתנו את המשך השתתפות המדינות בתוכנית המדיקייד בהסכמתן ליישום התוכנית המורחבת שנקבעה בחוק. כתוצאה מההחלטה, הבחירה אם להשתתף בתוכנית המדיקייד המורחבת נותרה בידי המדינות. עד ינואר 2014 בחרו 24 מדינות ומחוז קולומביה להרחיב את תוכניות המדיקייד. מדינות אלה הכילו כמחצית מאוכלוסיית היעד של תוכנית המדיקייד (אנשים בעלי הכנסה נמוכה שאינם זכאים למדיקייר). 12 מדינות נוספות הצטרפו בהמשך, ונכון ל-2019 המדינות שבחרו להרחיב את התוכנית מכילות כ-64% מאוכלוסיית היעד. במיזורי ואוקלהומה החליטו המצביעים במשאלי עם לאמץ את תוכנית המדיקייד המורחבת, בניגוד לעמדת המפלגה הרפובליקנית במדינות אלה, ובשתי המדינות התוכנית אמורה לצאת לפועל ב-1 ביולי 2021. עם זאת, במיזורי סירבו המחוקקים להקציב לתוכנית כספים ובאוקלהומה בית המשפט העליון של המדינה פסל את תוכנית המושל ליישום ההחלטה באמצעות חברה פרטית שתתקשר עם הממשלה בחוזה.
בשנת 2011 הודיעה מזכירת הבריאות קתלין סבליוס שהפרק השמיני בחוק, שיעודו היה יצירה של ביטוח סיעוד וולונטרי בניהול הממשל הפדרלי אינו ניתן ליישום.
באוגוסט 2012 הכריז הממשל על תקנה, בהתאם לסמכות שמוקנה על ידי החוק, אשר תחייב תוכניות ביטוח לספק אמצעים למניעת הריון. תוקפה של החלטה זו, לגבי מעסיקים פרטיים שלהם התנגדות למניעת הריון מסיבות מוסריות או דתיות, בוטלה על ידי בית המשפט העליון בשנת 2014. לגבי ארגונים שאינם למטרת רווח, צו נשיאותי שנחתם על ידי דונלד טראמפ, ואושר בשנת 2020 על ידי בית המשפט העליון, פטר אותם מציות לתקנה זו.
בחירתו מחדש של ברק אובמה בשנת 2012 הבטיחה את הישרדותו של החוק בארבע השנים הבאות. עם זאת, המשך יישום החוק לווה בקשיים. באוקטובר 2013, תקלות טכניות באתר HealthCare.gov, שמשמש את שוק הביטוח הפדרלי ב-36 מדינות, הובילו לסגירתו עד דצמבר אותה שנה. חלק משווקי הביטוח שנוהלו באופן עצמאי על ידי המדינות חוו גם כן בעיות.
בינואר 2014 נכנסו לתוקפן מרבית תקנות החוק שלא היו בתוקף עד אז. עד ראשית אפריל 2014 נרשמו לתוכנית 7.1 מיליון אמריקאים ולכן הודיעה מזכירת מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, קתלין סבליוס על פרישתה מן התפקיד. פרישה זו הגיעה בעקבות קשיים חמורים ביישום החוק ובעיתוי של שבוע לאחר סיום תקופת ההרשמה הראשונה לרפורמת הבריאות. בנובמבר 2014 הכריז הממשל על יעד מצטרפים חדש של 9.1 מיליון איש עד אפריל 2015 מתוך 30 מיליון המבוטחים הפוטנציאלים. ביוני 2015 היו 26 מיליון אזרחים בלתי מבוטחים לעומת 42 מיליון בשנת 2012. בדצמבר 2015 היו 17 מיליון מבוטחים ואחוז הבלתי מבוטחים ירד לראשונה מתחת לרף 10% מהאוכלוסייה.
ערכאות משפטיות
החוק חווה עתירות משפטיות אחדות, אשר בעיקרן מבוססות על הטיעון כי הדרישה מאזרח פרטי אמריקאי לרכוש ביטוח בריאות, או שמא ייקנס, אינה חוקתית. ב-28 ביוני 2012 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ברוב של 4–5 שופטים, כי דרישה זו חוקתית תחת סמכות המיסוי של הקונגרס, שמוענקת לו בפרק הראשון לחוקה. את דעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון, ג'ון רוברטס.
ב-25 ביוני 2015 הוכרעה עתירה נוספת באשר לחוקיות הטבות המס הפדרליות, המיועדות עבור מדינות שלא פתחו שווקים מקוונים למכירת ביטוח בריאות משלהם. בעתירה, "King v. Burwell", רוב של 3–6 שופטים אישר מרכיב מרכזי זה בחוק.
ביוני 2021 דחה בית המשפט העליון, ברוב של 7 שופטים מול 2, עתירה נוספת נגד החוק. העותרים טענו שלאחר שהוריד הקונגרס את הקנס לאזרחים שלא ירכשו ביטוח בריאות ל-0, לא ניתן עוד להצדיק את חוקתיות החוק כשימוש לגיטימי של הקונגרס בסמכותו להטיל מיסים. שופטי הרוב טענו שלעותרים, טקסס, 17 מדינות נוספות ושני עותרים פרטיים, אין זכות עמידה, והם לא עסקו בטענות המהותיות של העותרים. סטיבן ברייר כתב את דעת הרוב.
הפולמוס סביב החוק
בקרב אזרחים רבים עלתה ביקורת בדבר עלות הביטוח שעשויה להגיע לכדי 432 דולר לחודש לאדם, מה שהופך אותה ללא ניתנת להשגה עבור האוכלוסייה החלשה אליה התכוון המחוקק להגיע. כמו כן נשמעה ביקורת בדבר חוסר היכולת לשמור על הרופא המטפל הקודם וכן חוסר בהירות בדבר היקף הכיסוי הביטוחי.
הערות שוליים
Helsereform i USA
לאיוש ברטה (פסל)
לאיוש ברטה (במקור בק, בהונגרית: Barta Lajos; בודפשט, 9 במרץ 1899 – קלן, 8 במאי 1986) היה פסל יהודי-הונגרי ואחיהם של הצייר אישטוואן ברטה ושל הציירת מריה ברטה.
קורות חיים
לאיוש בק נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה בק (ברטה) (1857–1922) ושל גיזלה ברודי. משנת 1911 היה סטודנט של המכללה לאמנות שימושית בבודפשט, שם היה סטודנט לקרמיקה של ריכרד זוט. בשנים 1915–1916 היה סטודנט פרטי של אדה טלץ'. בין 1920 לבין 1922 הוא יצא למסע לימודים באיטליה. בינתיים עבד למחייתו כעובד מקצועי במפעל לטרקוטה במילאנו. בשנים 1923–1924 הוא העבד במפעל הטרקוטה טים (Tim) בבודפשט.
בשנים 1925–1927, במהלך שהותו בפריז, התוודע לשאיפותיה של האמנות המודרנית. משנת 1927 התגורר שוב בבודפשט. בשנת 1932 פגש את הצייר הסוריאליסטי אנדרה רוז'דה (במקור: רוזנטל), שהפנה את תשומת ליבו למאמצים האמנותיים המודרניים. בשנים 1938 עד 1943 הם התגוררו עם רוז'דה בפריז. לאיוש ברטה בא במגע עם הסוריאליסטים בפריז ויצר את עבודותיו המופשטות הראשונות. מהרגע שהוורמאכט כבש את פריז החיים של היהודים נעשו חסרי ביטחון יותר ויותר. כתוצאה מכך, שני האמנים ויתרו על הסטודיו, ירדו למחתרת וחזרו לבודפשט עם ניירות מזויפים בפברואר 1943 דרך ברלין ווינה. ברטה חזר לבודפשט עם הניירות המזויפים שלו והסתתר. אחרי מלחמת העולם השנייה הוא היה חבר בבית הספר האירופי משנת 1945 ועד לפירוקו. משנת 1949 קיבל סטודיו בבזאר גן הטירה (בבודה) ועבד שם. בין השנים 1962–1963 ביקר בפריז שוב. בשנים 1963–1965 עבד במושבת האמנים בקצ'קמט. בשנת 1965 היגר לגרמניה המערבית, שם קיבל תחילה סטודיו במושבת האמנים רולנדסק (Rolandseck) ואחר כך התיישב בקלן. בשנים 1970–1974 עבד שוב בפריז במשימה פרטית גדולה. משנת 1975 הוא קיבל כמה הזמנות מונומנטליות בגרמניה המערבית. ברטה נפטר בקלן בגיל 87 ב-8 במאי 1986.
עבודותיו
באמנותו שילב באופן ייחודי בין שאיפות האוונגרד הקלאסי למסורות הפולקלוריסטיות של מזרח אירופה. כל אחת מיצירותיו חדורות במעין כוח ארכאי העוקב אחר פשטותן של צורות טבעיות. מגוון הצורות שניתן לתפוס בטבע מאפיין את אמנותו, הבנויה מצורות גאומטריות (כדור, עמוד, ספירלה) המטוהרות עד הקצה.
בסוף הקריירה שלו, השפה הפורמלית שלו ברורה לחלוטין, הצורות הגאומטריות הפשוטות והמרמזות שלו מעבות את כל צורות הטבע. הפסלים שלו הם אפוא גם מופשטים וגם אורגניים.
אבי כהן סקלי
אבי כהן סקלי (נולד ב-19 במרץ 1979) הוא מנהל ישראלי, המכהן כמנכ״ל משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות. קודם לכן כיהן כמנכ"ל משרד ירושלים ומורשת, מנכ"ל המשרד לשוויון חברתי, כראש מנהל אזורי תעשייה במשרד הכלכלה, וכראש אגף בכיר לפיתוח כלכלי וקשרי ממשלה במשרד ראש הממשלה.
ביוגרפיה
אבי כהן-סקלי נולד בירושלים ב־19 במרץ 1979 (כ' אדר תשל"ט) לדוד ונעמי. דוד, צאצא למשפחת כהן-סקלי, עלה ממרוקו, ונעמי נולדה בארץ לעולי תימן. שירת בצה"ל בחיל הטכנולוגיה והאחזקה כקצין בגדוד מורן באגד 214 וכקצין בגדוד 196 בשיזפון. משרת מילואים בדרגת סא"ל באוגדת יהודה ושומרון כקצין אספקה של אוגדת איו"ש.
עם סיום לימודי התואר, בנובמבר 2005, החל לעבוד כמבקר ביחידת הביקורת של החשב הכללי במסגרת תפקידו ביצע כהן- סקלי את ההתמחות הנדרשת במקצוע ראיית החשבון, בין היתר, הוביל את פרויקט "מודיעין אזרחי". זהו מפרויקטי הדגל של החשב הכללי ומטרתו הייתה להסדיר הפרות שכר למאבטחים ועובדי ניקיון העובדים במגזר הציבורי.
במרץ 2006 מונה לראש צוות ביקורת ביחידת הביקורת של החשב הכללי ובספטמבר 2007 מונה לסגן מנהל יחידת הביקורת של החשב הכללי.
בינואר 2009 מונה לראש תחום כלכלי -חברתי באגף הכלכלי במשרד ראש הממשלה. במקביל כיהן גם כיועץ באגף כלכלה ותשתיות בלשכת מנכ"ל במשרד ראש הממשלה. התפקיד כלל ייעוץ למנכ"ל בתחומים הכלכליים, ניהול והובלת פרויקטים, תהליכים ויוזמות. כהן היה אמון על פרויקטים רחבי היקף בתחומים הכלכליים-חברתיים וניהל בין היתר את תקציב פעילות מערך הגיור בהיקף כספי של 60 מיליון ₪, הקמת המוזיאון להנצחת הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה בהיקף כספי של 40 מיליון ₪, גיבוש תמריצים כלכליים להשבת אזרחים ישראלים מחו"ל בהיקף כספי של 80 מיליון ₪, יוזם ומוביל פרויבקט של הקמת אלפי יחידות דיור לקשישים על ידי בניית מודל כלכלי מתאים לרשויות המקומיות ועל ידי הסבת מרכזי קליטה לדיור לקשישים בהיקף כספי של 480 מיליון ₪ וכינון ויישום החלטת ממשלה 2388 להקמת גרעיני משימה עירוניים בהיקף כספי של 15 מיליון.
ביולי 2012 מונה לראש אגף בכיר לפיתוח כלכלי וקשרי ממשל במשרד ראש הממשלה, תחת ניהולו של אלוף במיל' דורון אלמוג. במסגרת תפקידו כהן הוביל תוכנית כלכלית ופיתוח צמיחה ברשויות הבדואיות בדרום וכן פעל ליישום תוכנית הפיתוח הכלכלית שכוננה על ידי הממשלה (החלטת ממשלה 3708) בהיקף כספי של 1.2 מיליארד ₪.
ביולי 2014 מונה לראש מנהל אזורי תעשייה במשרד הכלכלה. במסגרת תפקיד זה היה כהן אמון על תכנון, פיתוח ושיווק של כלל אזורי התעשייה הממוקמים באזורי עדיפות לאומית במדינת ישראל.
ביולי 2015 מונה על ידי השרה לשוויון חברתי, ח"כ גילה גמליאל, למנכ"ל המשרד לשוויון חברתי. המשרד לשוויון חברתי מורכב ממספר יחידות ממשלתיות : המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית, אגף לאזרחים ותיקים (המשרד לאזרחים ותיקים לשעבר), רשות הצעירים הממשלתית, הרשות לפיתוח כלכלי של החברה הערבית והרשות לקידום מעמד האשה.
במסגרת זו הוביל כהן ביחד עם השרה לשוויון חברתי מספר תוכניות לאומיות משמעותיות:
ביולי 2020 עם כניסתו של רפי פרץ לתפקיד השר לענייני ירושלים ומורשת, מונה כהן על ידו למנכ"ל המשרד.
בפברואר 2023 לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-37 מונה על ידי השר עמיחי שיקלי למנכ״ל משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות.
השכלה ואקדמיה
בינואר 2007 הוסמך כרואה חשבון.
בדצמבר 2011 סיים תואר מוסמך בהצטיינות במנהיגות ציבורית ופוליטית בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2005 הוסמך כ"מגשר מוסמך" על ידי מרכז גבים לגישור וב 2013 סיים את תוכנית "מעוז": רשת מנהיגים ומנהיגות מכל החברה הישראלית שמקדמת תרבות ממלכתית ופעולות לחיזוק החוסן החברתי- כלכלי של מדינת ישראל.
חברות בדירקטורים
בפברואר 2015 מונה כדירקטור במכון הישראלי לייצוא ושיתוף פעולה בינלאומי.
ביוני 2009- יולי 2014 כיהן כדירקטור במנהלת מרכז ההשקעות במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
בינואר 2011 מונה כדירקטור במועצה להנצחת גוש קטיף.
חיים אישיים
כהן סקלי הוא תושב בית שמש, נשוי לרינת ואב ל-6.
חורחה רפאל וידלה
חורחה רפאל וידלה (בספרדית: Jorge Rafael Videla; 21 באוגוסט 1925 – 17 במאי 2013) היה נשיאה ה-43 של ארגנטינה, מ-1976 עד 1981. וידלה הגיע לשלטון בהפיכה צבאית נגד שלטונה של איסבל פרון.
ביוגרפיה
ב-24 במרץ 1976 השתלטה על השלטון חונטה צבאית בראשות וידלה, וכפתה ממשל צבאי. הצבא החל במלחמה המלוכלכת על מנת להשיב את הסדר ולחסל את יריביו. הוועד הארגנטיני לזכויות האדם בז'נבה האשים את אנשי החונטה ברצח פוליטי של כ-2,300 בני אדם, במעצר מסיבות פוליטיות של כ-10,000 נוספים ובהיעלמותם של 20,000 עד 30,000 נוספים. במרץ 1981 הודח וידלה על ידי הרמטכ"ל רוברטו אדוארדו ויולה שבתורו הוחלף על ידי הגנרל לאופולדו גלטיארי.
ב-1985, לאחר שהשלטון הדמוקרטי הושב על כנו בארגנטינה, נשפט וידלה למאסר עולם, אך ב-1990 העניק לו הנשיא קרלוס מנם חנינה. ב-25 באפריל 2007 ביטל בית המשפט הפדרלי בארגנטינה את החנינה הנשיאותית שהעניק מנם, והשיב על כנה את הרשעת וידלה בהפרת זכויות אדם. ההליכים המשפטיים התחדשו ב-2010, וב-22 בדצמבר הורשע בהפרת זכויות אדם ובגרימת מותם של 31 אסירים, ושוב נגזר עליו מאסר עולם.
וידלה מת ב-17 במאי 2013. ממשלת ארגנטינה הודיעה כי מת בנסיבות טבעיות בתאו בבית כלא בפרברי הבירה בואנוס איירס.
קיבול קטיונים חליפים
במדעי הקרקע, קיבול הקטיונים החליפים או CEC הוא פרמטר המייצג את כמות הקטיונים המצויים בדוגמת קרקע יבשה בתנאי pH נתונים, אשר זמינים לתחלופה ספונטנית עם יונים חיוביים מתמיסת הקרקע. נהוג להשתמש בקרקעות שיובשו בתנור תחת 105 מ"צ. CEC משמש כמדד לפוריות האדמה, קיבול ההזנה החוזרת, ויכולת הקרקע להגן על מי התהום מפני זיהום באמצעות ספיחה. נהוג לבטא אומדן זה ביחידות של מיליאקוויוולנט (meq) של מימן (אקוויוולנט מטען בודד), על כל 100 גרם של אדמה יבשה.
קרקעות המכילות מינרלים חרסיתיים וחומרים הומיים המצויים בעילית הקרקע הם בעלי מטעני שטח גבוהים הנוטים למשוך ולספוח יונים בסביבתם. קיבולתם משתנה בהתאם לסוג המינרל או דרגת הפילמור של החומצה (הומין, חומצה הומית, חומצה פלאבית ועוד), בהתאמה.
יחסי אוקראינה–אורוגוואי
יחסי אוקראינה–אורוגוואי הם יחסי החוץ בין אוקראינה ואורוגוואי.
היסטוריה
אורוגוואי הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991, וב-18 במאי 1992 כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הגירה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה גל הגירה נרחב מאוקראינה לאורוגוואי, וכיום חיים באורוגוואי כ-10,000 אנשים ממוצא אוקראיני.
אוותנדיל ר'ור'וברידזה
אָוותַּנְדִּיל ר'וֹר'וֹבֵּרִידזֶה (בגאורגית: ავთანდილ ღოღობერიძე, ברוסית: Автандил Николаевич Гогоберидзе; 3 באוגוסט 1922 - 20 בנובמבר 1980) היה שחקן כדורגל גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת חלוץ; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
ביוגרפיה
אוותנדיל ר'ור'וברידזה נולד בשנת 1922 בעיר סוחומי, בירת חבל אבחזיה שבמערב גאורגיה; קבוצת הבוגרים הראשונה שבה שיחק, הייתה "פישֵוויק" סוחומי (1939); בשנת 1940 עבר לדינמו סוחומי, אך עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות בשנת 1941 הפסיק לשחק.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, החל ר'ור'וברידזה לשחק בדינמו טביליסי, שבמדיה הופיע במשך 17 עונות; בסך הכול, הוא שיחק במדי הקבוצה ב-344 משחקים והבקיע 128 שערים לזכותה.
בשנת 1951 נכלל ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות בברית המועצות.
ב-11 במאי 1952 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק ידידות ביתי מול נבחרת פולין, שהסתיימה בהפסד סובייטי בתוצאה 1:0; הופעתו הראשונה במשחק רשמי של הנבחרת הסובייטית התקיימה ב-6 ביולי של אותה שנה במשחק הפסד (2:1) לנבחרת בולגריה באולימפיאדת הלסינקי.
ב-8 בספטמבר 1954 הבקיע את שערו היחיד במדי נבחרת ברית המועצות - במשחק ידידות מול שוודיה, שבה הסובייטים ניצחו בתוצאה 0:7. ב-26 בספטמבר 1954 ערך ר'ור'וברידזה את הופעתו האחרונה במשחק ידידות של נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק תיקו (1:1) מול הונגריה. בסך הכול, ר'ור'וברידזה הופיע בשלושה משחקים רשמיים ושלושה משחקים בלתי-רשמיים של הנבחרת הסובייטית והבקיע שער יחיד לזכותה.
בשנים 1962-1961 אימן ר'ור'וברידזה את דינמו טביליסי, ואילו בשנים 1965-1963 היה מנהלהּ; בשנת 1964, תחת ניהולו, הקבוצה הגאורגית זכתה לראשונה באליפות ברית המועצות; באותה שנה פרסם ספר על הקריירה שלו.
בשנים 1967-1966 אימן את לוקומוטיב טביליסי, ששיחקה בליגת המשנה של ברית המועצות.
ב-1967 נקלע לתאונת דרכים קשה, שבעקבותיה רותק למיטה ואיבד את יכולת הדיבור.
ר'ור'וברידזה זכה בחייו בשני פרסים ממלכתיים: תואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות (1951) ועיטור הדגל האדום של העמל (1957).
אוותנדיל ר'ור'וברידזה מת בשנת 1980 בטביליסי; נכון לשנת 2014 הוא ניצב במקום ה-19 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 143 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכול המסגרות).
קהילת הפחם והפלדה האירופית
קהילת הפחם והפלדה האירופית (בראשי תיבות: ECSC) הייתה ארגון שמטרתו הייתה לאחד את תעשיית הפחם והפלדה האירופי תחת ארגון בינלאומי בין ממשלתי של אינטגרציה אזורית, שעתיד להפוך לגוף על לאומי. הוגה הרעיון היה רובר שומאן, בהשראת מסמך שהגיש לידיו ז'אן מונה בשנת 1950. שומאן, בהשראת מונה, ביקש ליצור סולידריות בין המדינות על ידי ארגון משאבים אלו, לאחר מלחמת העולם השנייה. קהילת הפחם והפלדה כוננה באמנת פריז בשנת 1951 ונכנסה לתוקף 23 ביולי 1952. האמנה נחתמה על ידי צרפת, מערב גרמניה, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג. הקהילה מנתה מוסדות שונים אשר ישבו בלוקסמבורג. בשנת 2002 אמנת פריז הגיעה לסופה וקהילת הפחם והפלדה התייתרה לאור השינויים הטכנולוגיים והתעשייתיים ועלייתו של האיחוד האירופי הקהילה ביקשה לשקם את הכלכלות של המדינות החברות בה, לחזק שוק משותף וסחר חוץ, לכונן קהילה חזקה ורחבה. בנוסף, היא הייתה אחת מהגורמים המשפיעים על החזרת גרמניה המערבית לחברה ולחיזוק כלכלות שהיו במערב אירופה
אוותנדיל ר'ור'וברידזה
תארים ופרסים
דינמו טביליסי
קהילת הפחם והפלדה האירופית
היסטוריה
האינטגרציה האירופית הייתה תהליך ארוך שנעשה על ידי משא ומתן, אמנות והסכמים בין מדינות. ניתן להצביע על כך שקיומה של מלחמת העולם השנייה הייתה אחת מן הגורמים המרכזיים שהניעו את האינטגרציה. אחרי מלחמת העולם הראשונה האווירה ששררה באירופה הייתה אווירה של שבר וכישלון, אך התחושות האלו לא הספיקו בשביל להוציא צעדים בפועל למען האינטגרציה. לאחר מלחמת העולם השנייה, תחושות השבר הקשות שהיו הפכו לתובנות, לקבלת הגורמים שגרמו להרס ביבשת ולרצון לפעול בנושא. כך התחילו תנועות, מנהיגים ומפלגות להזכיר ולהעלות את הרעיון לאינטגרציה האירופית. קהילת הפחם והפלדה הייתה דריסת הרגל הראשונה באינטגרציה האירופית. אחת ממטרותיה הייתה הצלחה כלכלית למדינות החברות שלה, הצלחה כלכלית שבסופו של דבר תחזיר את הלגיטימיות שאבדה למדינות במרוץ השנים.
אוותנדיל ר'ור'וברידזה
תארים ופרסים
אישיים
קהילת הפחם והפלדה האירופית
היסטוריה
מטרה נוספות בהקמת קהילת הפחם והפלדה הייתה הבאת תמריץ למדינות לשתף פעולה ביניהן לאחר משבר ביחסים, משום שלאחר המלחמה היה פיצול ביבשת; בין המזרח והמערב. ההבנה הייתה שאם יהיה תחום מסוים שבהן המדינות יצטרכו לקבל החלטות משותפות ולהיות תלויות אחת בשנייה, היריבויות יופסקו ותהיה הצלחה בשיקום היחסים. לכן, ההצעה הייתה להתמקד בתחום הפחם והפלדה שכן זה תחום שלמדינות יש עניין בו, יש את הציוד המתאים, חוסר בתלות בגורמים חיצוניים ורצון לשקם את עצמן בעזרת משאבים אלו.
הצהרת שומאן
הצהרה זו היוותה אבן דרך ראשונה ליצירה של עידן בו נוסדים מוסדות על לאומיים בעלי יכולות התערבות ותכנון נרחבות אשר ייצרו תשתית מסוימת להקמת פדרציה שתשמור על השלום באירופה שלאחר שתי מלחמות עולם.
אמנת פריז
הצהרת שומאן הובילה לחתימה על אמנת פריז, בשנת 1951. אמנת פריז נכנסה לתוקף ב-23 ביולי 1952 ונמשכה חמישים שנה. האמנה הקימה בפועל את קהילת הפחם והפלדה האירופית בתקופה בה הוצעה קהילת הפחם והפלדה, המדינות האירופיות פחדו מהמחסור של המשאבים ביבשת ופחדו כי גרמניה תנצל זאת ותשפיע לרעה על הכלכלה שלהן. ז'אן מונה חשב על האמנה והגה אותה מתוך ההבנה שהקהילה תוכל לחתור למגע בין לאומי, להקים מגזר שלם ובכך לפצות על המחסור של המשאבים. התוכן של אמנת פריז, והמסמך שניסח ז'אן מונה שהיה הכוח המניע מאחורי האמנה, ביטאו דעות חלוקות בין המדינות השונות. המדינות קיימו משא ומתן ארוך שנמשך מ-20 ביוני 1950 עד אפריל 1951. חילוקי הדעות לגבי אמנת פריז נגעו בהרכבי המוסדות אך הבעיה העמוקה יותר הייתה קשורה בכך שהתעשיינים של צרפת ומערב גרמניה סלדו מהרעיון של ארגון על לאומי הקשור בפחם ובפלדה.
במהלך המשא ומתן על הקמת הקהילה, המדינות לא הביעו רצון להקים מגזר משותף, אלא הביעו עניין במשאבים שיעזרו להן לבנות עצמן מחדש. כל מדינה משכה את המשא ומתן לכיוון שלה ולצרכיה; יצרנים צרפתים ביקשו גישה למשאבי גרמניה, חברות בלגיות, איטלקיות והולנדיות ביקשו זמן הסתגלות בשביל לבנות את התעשיות שלהן מחדש, וההולנדים דרשו להקים מועצת שרים שתפקח על הרשות העליונה של הקהילה.
לבסוף הקמת קהילת הפחם והפלדה התממשה למרות ההתנגדויות שעלו בגלל האינטרסים השונים של התעשיינים. זאת משום שהייתה תמיכה פוליטית מארצות הברית, צרפת, ומערב גרמניה. בסוף המשא ומתן שש מדינות חתמו על האמנה, והן - בלגיה, צרפת, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, איטליה, לוקסמבורג והולנד. האמנה כוללת הקדמה וסעיפים חשובים שמכסים את המשימות ואת המטרות של קהילת הפחם והפלדה, קווים מנחים בנוגע לכלכלה ולחברה, סידורים הקשורים למוסדות ועוד הוראות כלליות.
האמנה קבעה שקהילת הפחם והפלדה תימשך 50 שנה, ובהמשך ניתן לראות כיצד הקהילה סיפקה פלטפורמה ארגונית ליוזמות על-לאומיות דומות, כמו הקהילה הכלכלית האירופית, שנוצרה בשנת 1958. למעשה, אמנת פריז קבעה את האופי העל לאומי של קהילת הפחם והפלדה, בעלת האחריות לניהול שוק משותף למגזרי הפחם והפלדה. היא ייסדה את היחסים החדשים בין צרפת למערב גרמניה לאחר המלחמה וקבעה את התשתיות למערכת טרנס אטלנטית חדשה.
מוסדות
מוסדות קהילת הפחם והפלדה היו הרשות העליונה שלצידה היה הייתה את הוועדה המייעצת, האספה המשותפת, מועצת השרים המיוחדת ובית המשפט לצדק. הרשות העליונה: הרשות הורכבה מתשעה נציגים. שמונת הנציגים הראשונים ברשות מונו על ידי ממשלות המדינות החברות בהסכמה משותפת מתוך אזרחיהן. הנציג התשיעי נבחר על ידי הנציגים כאשר הוא קיבל לפחות 5 קולות. נציגים אלו נשבעו להיות נאמנים לחבר המדינות, ולא כל אחד למדינה שלו. הנציגים לא היו רשאים לעסוק בעיסוקים אחרים או להיות בעלי אינטרסים אישיים. כל אלו הבטיחו את האופי העל לאומי של הרשות העליונה. תפקידה היה להבטיח שהמטרות של האמנה מושגות והיה עליה לוודא ששוק הפחם והפלדה המשותף מתפקד כראוי ושהקהילה כולה מתנהגת בהתאם לאמנה.
הישגים וקשיים
בשנותיה הראשונות של קהילת הפחם והפלדה, הציפיות ממנה היו גבוהות. העולם הזדקק לכלכלות חדשות אחרי המלחמה, היה ביקוש למשאבי הפחם והפלדה משום שמשאבים אלו עזרו לצרכים של העולם המפותח. כמו כן הייתה ציפייה סמלית; מדינות אשר מתחברות לקהילה בין לאומית המבוססת על משאבים מייצגות כוח ועוצמה. הביקוש לפלדה גדל בשני העשורים הראשונים של הקהילה. העולם חווה בניה מחודשת לאחר המלחמה ולכן לפלדה היה משקל חשוב בכלכלה הבין לאומית. ייצור הפלדה עלה בצורה משמעותית ושיתוף פעולה בין מדינות או חברות העלו זאת גם כן. בנוסף היו קהילות כלכליות קטנות בתוך קהילת הפחם הצליחו להרוויח משיתוף הפעולה בתחום ולהקים חברות גדולות. שש המדינות החברות היוו ביחד 16% מהייצור העולמי של פחם, ו-20% של ייצור פלדה. כמו כן, סחר החוץ, ייצוא וייבוא לעולם זכה להצלחה רבה לאחר שהיה שפל בתחום אחרי המלחמה. המדינות החברות עברו תהליך של הדרגה: עם השפל של הסחר הן סמכו על עצמן, לאחר מכן התחילו לסחור ביניהן, ועם הזמן החלו לפתוח את מדיניות הסחר לשאר העולם.
בנוסף, קהילת הפחם והפלדה חיזקה והראתה את היתרונות הקיימים במיזוג בין לאומי כלכלי, גרמה לכך שיש מעמד חדש המכיל תעשיינים ואנשי עסקים שהפכו להיות כוח מניע דומיננטי בתהליך המיזוג. וכן, אחד ממוסדות הקהילה, שהינו הוא בית המשפט, יצר בסיס משפטי לקידום העתידי של המיזוג האירופי.
אך, למרות ההצלחה בתחומים מסוימים והציפיות הגבוהות ממנה, קהילת הפחם והפלדה חוותה מספר קשיים בעשור הראשון שלה; בשנת 1958 צרפת שינתה את סביבתה הפוליטית והפסיקה לקבל את סמכותה העל לאומית של הקהילה, מגזר הפחם עבר משבר ונוצרו קהילות חדשות באקלים הפוליטי כמו סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית, קהילות שאיימו על קהילת הפחם והפלדה והיא הייתה צריכה לבסס את מעמדה מולה. במקביל לכל אלו הקהילה סבלה גם מחוסר לכידות בין חבריה ואף את עזיבתם של פקידים מתפקידם בקהילה למען ועדות של סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית.
בסוף המלחמה היה מחסור בפחם באירופה, אך בסוף שנות החמישים מצב זה השתנה משום היה ייצור עודף של פחם. בין 1950–1970 צריכת הפחם ירדה והוחלפה בשימוש של פחמנים. בנוסף, בגלל הפחתה של העלויות של ההובלה הטראנס אטלנטי, נוצר מצב בו יותר משתלם וזול להשתמש בפחם אמריקאי ולכן המכירות של הפחם האירופי ירדו באופן משמעותי. כל אלו יצרו מצב של משבר במגזר הפחם שגרם להשלכות רבות. חלק מן ההשלכות היו פיטורים, סגירת מכרות וכורים שנאלצו לחפש הכשרה חדשה.
משבר זה השפיע עמוקות על שש המדינות החברות, מה שגרם לרשות העליונה להיות זהירה במיוחד בצעדיה וזה השפיע על יחסיה עם מדינות צד שלישי. הרשות העליונה התמודדה עם משבר זה בכך שביקשה להכריז עליו כמשבר גלוי, ובכך האמנה אפשרה לה לעשות מגבלות על ייבוא ממדינות צד שלישי, לקבוע מכסות ייצור וצעדים נוספים על מנת לייצב את המצב. בשביל לנקוט בצעדים הללו הראשות העליונה הייתה צריכה את האישור של מועצת השרים. לאחר משא ומתן, בשל חוסר הסכמה של הממשלות השונות בביצוע פעולות, כאשר כל ממשלה הייתה עם דעה שונה ומשכה לכיוון שלה, מועצת השרים סירבה לאפשר את ההכרזה על המשבר הגלוי ואת השינויים שהרשות העליונה הציעה. בשל הסירוב של מועצת השרים, הרשות העליונה לא הצליחה לנקוט בצעד משותף עבור המדינות חברות והיא נתנה רק מספר המלצות לצעדים בנושא המשבר. בעקבות ערעור הממשלות של המדינות החברות על צעדי הרשות העליונה וסירובם של מועצת השרים בנקיטת פעולות שהוצעו על ידי הרשות, תפקידה ויעילותה של הראשות העליונה הוטלה בספק.
סיום תוקפה של האמנה
ב-23 ביולי בשנת 2002 האמנה שהקימה את קהילת הפחם והפלדה הגיעה לסופה. ההיסטוריה עברה רבות מאז חתימת האמנה אך עדיין פג תוקפה מהווה נקודת ציון להיסטוריה של אירופה. אמנת קהילת הפחם והפלדה ייצגה את הניסיון הראשון ליצור קהילה גדולה והיוותה תשתית ומודל להקמת ארגונים על לאומיים. לפי החוק הבין לאומי, המדינות החברות המייסדות יכלו לקבל החלטה ולהאריך את משך זמן האמנה, אך ההחלטה שהתקבלה הייתה להגיע לקיצה. למרות שהאמנה הגיעה לסיומה, היא לא נכחדה לגמרי ועדיין ניתן לראות חלקים ממנה בקהילות אירופאיות שונות
בתחילת שנות ה-90, כאשר תאריך התפוגה של האמנה התקרב, הייתה חשיבה על התמודדות ופתרון למצב זה. הפתרון שהוצע לסיום האמנה היה מעבר הדרגתי של פעילויות מגזרי הפחם לקהילה האירופית (EC). בהסכם ניס בשנת 2001 נקבע שכל הנכסים והמשאבים של קהילת הפלדה והפחם יועברו לקהילה האירופית בתאריך הסיום שלה. נקבע כי הנציבות תטפל בנכסים האלו באופן נפרד, ושכל ההכנסות מהנכסים האלו יוקדשו למחקר על קהילת הפחם והפלדה
אלפרד שאפר
אלפרד שאפר (בהונגרית: Alfréd Schaffer; נולד ב-13 בפברואר 1893 – 30 באוגוסט 1945) היה כדורגלן ומאמן הונגרי. שאפר אימן את נבחרת הונגריה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה
שאפר במהלך הקריירה שיחק ב-21 קבוצות שונות. בתקופתו במ.ט.ק הונגריה שאפר זכה בליגה שלוש פעמים והיה מלך השערים בעונות 1917/18 ו-1918/19 כשהוא כובש בהן 46 ו-42 שערים בהתאמה. בשנים 1915 ו-1916 הוא נבחר להיות לשחקן ההונגרי של השנה.
לאחר ששיחק שם ובעוד כמה קבוצות מהונגריה עבר לגרמניה שם שיחק תחילה כחלוץ מרכזי בנירנברג בעונת 1919/20. הוא זכה עימה באליפות גרמניה בשנת 1921 אך תרומתו הגדולה ביותר הייתה בקידום יכולתו של השחקן האנס קלב, שלימים הוביל אותה ל-5 אליפויות והיה לקפטן נבחרת גרמניה. לאחר מכן שיחק שאפר בוואקר מינכן עימה זכה באליפות דרום גרמניה בשנת 1922. בהמשך שיחק בספרטה פראג ובאוסטריה וינה שבשניהם זכה גם באליפות והוא סיים את הקריירה בניו יורק ג'יינטס.
במדי נבחרת הונגריה שאפר ערך בסך הכל 15 הופעות וכבש 17 שערים. בהופעת הבכורה שלו שהייתה ב-7 בנובמבר 1915 כבר כבש שלושער בניצחון 2–6 על אוסטריה. כמעט שנה אחר כך שוב פעם נגדם ספג כרטיס אדום בדקה ה-70' כשהתוצאה הייתה 3–3. שאפר עשה את משחקו האחרון במדיה ב-6 באפריל 1919, שוב פעם נגד האוסטרים.
קריירת אימון
כמאמן אימן גם במספר רב של קבוצות עד לפטירתו. במ.ט.ק הונגריה זכה פעמיים באליפות בעונות 1935/36 ו-1936/37 ושנה אחר כך הוביל את נבחרת הונגריה במונדיאל 1938 עד לגמר, בו הפסידה 4–2 לאיטליה. לאחר מכן שאפר זכה בגביע הרומני בשנת 1940 עם ראפיד בוקרשט ובעונת 1941/42 זכה עם רומא באליפות הראשונה בהיסטוריה שלה. עם פרנצווארוש שהייתה לקבוצה האחרונה אותה אימן זכה בגביע ההונגרי בשנת 1944.
שאפר נפטר ב-30 באוגוסט 1945 לאחר שנמצא ללא רוח חיים בתחנת הרכבת פרין אם קימיזה הרחוקה כ-75 ק"מ ממינכן. אוהד כדורגל זיהה את גופתו כמה שעות לאחר מותו ולא היה ניתן לקבוע את סיבת המוות.
עוזי קלכהיים
ביוגרפיה
נולד בחיפה לעדה לבית בקרמן ולמשה, שעלו ארצה והקימו בחיפה מסעדה כשרה עבור פועלי העיר. האב היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ונסע מטעמה לארצות הברית לגייס כספים בשנת תרצ"ט. בהיעדר האב, ובעקבות התפרעויות ערבים המשפחה עברה מחיפה לתל אביב. בסוף אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה ובעטיה נאלץ האב משה לשהות בארצות הברית עד לסוף המלחמה. בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב עברו לירושלים.
בהמשך למד במכון "הרי פישל" בירושלים (היום חלק ממכון אריאל) וקיבל סמיכה לרבנות מהרב שלמה זלמן אוירבך. בשנת 1970 עברה המשפחה ליישוב אבן שמואל שבדרום, שם שימש כראש כולל ורב היישוב, וכן עסק בהקמת האולפנה במקום. לאחר שנים חזר לירושלים, השתקע בגבעת שאול ושימש כרב בית כנסת בשכונה עד יום מותו.
הרב קלכהיים עסק בחינוך והוראה במשך יותר משלושים שנה. הוא לימד במדרשית נעם בפרדס חנה, בישיבת כרם ביבנה, בישיבת מרכז הרב, במכללה ירושלים, במדרשת נשמת ובמכון "הרי פישל". נמנה עם מייסדי מכללת אורות ישראל ובין מקימי מכון ארץ חמדה. בארבע שנות חייו האחרונות עסק בחיזוק הקשר עם קהילות יהודיות במזרח אירופה מטעם משרד הדתות, ובפרט יהדות צ'כיה.