cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרון גורשטיין
ביוגרפיה
הוא נולד ב-1895 בעיירה קרולבץ שבדרום האימפריה הרוסית (כיום במחוז סומי שבאוקראינה). בגלל עבודתו של אביו, שהיה פועל תחבורה, עברה המשפחה ממקום למקום. בגיל 16 פרסם את שירו ראשון. ב-1913 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה יידית בווילנה, ובשנים 1916–1920 למד ספרות עברית באוניברסיטת פטרוגראד. ב-1920 התגייס לצבא האדום, עקב קוצר ראייה הוא הועבר לשירות מטה בחטיבתו ומאוחר יותר בארמייה השישית. בשירותו במטה הוא היה שותף במערכת העיתונאית של הצבא, הוא פרסם את "דפי המתנדב". הוא השתחרר מן השירות ביוני 1921.
לאחר שחרורו הוא החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, פרסם מספר עבודות בכתבי עת ועיתונים במוסקבה. תוך כדי לימודיו עבד גם בקומיסריון העממי לענייני מיעוטים. ב-1926 הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה השנייה, זמן קצר לפני כן הוא פרסם עבודה מקיפה על י"ל פרץ. החל מ-1931 הוא בתור מרצה לתולדות ספרות יהודית במכונים פדגוגיים של קייב ואודסה. הוא חקר את הבעיות של הספרות היהודית במאה ה-19 ואת עבודותיהם של שלום עליכם, דוד ברגלסון, דער נסתר, שמואל הלקין ואחרים. בשנים 1935–1936 הוא עבד במחלקה לביקורת ספרותית וביבליוגרפיה של העיתון "פראבדה", הוא פרסם מספר ביקורות על ספרות סובייטית בת-זמנו.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות התגייס לצבא האדום. הוא נהרג כנראה בקרב ליד מוסקבה ב-1941.
בריון אלן
בריון אלן (באנגלית: Bryon Allen; נולד ב-1 במאי 1992) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע בהפועל אילת.
קריירה
ב-14 באוגוסט 2016, חתם אלן בנימבורק הצ'כית. הוא העמיד שם ממוצעים של 13.9 נקודות ו-3.1 אסיסטים ב-42 משחקי ליגה.
ב-18 ביוני 2017, חתם אלן במועדון הכדורסל אולדנבורג מהליגה הגרמנית. ב-12 בדצמבר 2017 עזב אלן את אולדנבורג וארבעה ימים לאחר מכן, הוא חתם במועדון הטורקי פינאר קרשיאקה.
ב-30 ביוני 2018, חתם אלן במועדון האיטלקי, ברשיה לאונסה.
ב-20 בדצמבר 2018, חתם אלן בפלקנסטרו רג'אנה.
ב-14 באוגוסט 2019, חתם אלן במועדון הכדורסל זאדאר. הוא קלע שם 18 נקודות בממוצע למשחק.
ב-9 באוקטובר 2020, אלן חזר לגרמניה וחתם בלובן בראונשווייג.
אילון קולברג
אילון קולברג (באנגלית: Elon Kohlberg, נולד ב-28 באוגוסט 1945) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. מומחה לתורת המשחקים.
בריון אלן
קריירה
ב-2 באוגוסט 2021, חתם אלן בהפועל אילת מהליגה הישראלית.
אילון קולברג
ביוגרפיה
קולברג נולד בשנת 1945 לאירמה וליהושע קולברג, רוקח, אחיו של איתן קולברג.
קולברג מחזיק בתואר ראשון (1966), שני (1967) ודוקטורט (1973, בהנחיית ישראל אומן) במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. באותה שנה בה סיים את עבודת הדוקטור שלו נסע לאוניברסיטת הרווארד לשם מחקר פוסט דוקטורט ומשנת 1976 החל גם ללמד בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד. בשנת 1979 חזר לישראל וכיהן פרופסור אורח על תקן מינוי משותף במחלקות למתמטיקה ולכלכלה באוניברסיטה העברית. בשנת 1981 חזר לארצות הברית ושם הוא מתגורר.
במהלך השנים שלימד בהרווארד לימד בתחומי תורת ההסתברות, כלכלה ניסויית וכלכלה מתמטית, ובעיקר אסטרטגיה עסקית. הוא אף פיתח קורס בחירה בשם "משחקי מזל ומשחקי אסטרטגיה" (Games of Chance and Games of Strategy) שהיה פופולרי בקרב סטודנטים למנהל עסקים. קולברג הציג רעיונות תאורטיים מתורת המשחקים וההסתברות ברמה טכנית פשוטה, בעזרת דוגמאות מעשיות ומציאותיות.
בשנת 1997 פיתח ערכת קוביות משחק לימודית בשם Digi-Block, שנועדה להקל על הילדים להבין את השיטה העשרונית ופעולות אריתמטיות. הרעיון במקור נועד לעזור לילדים בעלי קשיי למידה אך התברר שעזר באותה מידה ואף יותר לילדים מוכשרים במתמטיקה. זאת כיוון ש-Digi-Block עוזר לילדים להבין את ההוכחה לשיטה העשרונית בייצוג פיזי וכך ההבנה עמוקה יותר ולא מבוססת על דקלום ושינון. הקוביות היו בשימוש ביותר מ-5,000 כיתות בארצות הברית.
קולברג כיהן בדירקטוריון חברת Individual ואורמת טכנולוגיות, וגם בחברת טבע צפון אמריקה במשך 20 שנה ולאחר מכן בטבע ישראל במשך 3 שנים. אביו היה אחד מייסדי החברה.
בשנת 1980 נישא לג'וני, יהודיה אמריקאית, והוא אב לשני בנים. עם היותו תושב ארצות הברית, שומר קולברג על קשר הדוק עם ישראל, ובבעלותו דירה בישראל.
תרומות מתמטיות
קולברג ערך מספר מחקרים פורצי דרך בתורת המשחקים: בשיווי המשקל של נאש, במשחקים סטוכסטיים ובערך שפלי. עבודותיו נחשבות לפורצות דרך בתחומן.
שיווי המשקל של נאש
אחד המחקרים היותר מפורסמים של קולברג עסק בשיווי המשקל של נאש ונעשה בשיתוף עם ז'אן פרנסואה מרטנס מבלגיה.
ישנו ענף בתורת המשחקים שמסתכל על החיסרון העיקרי בשיווי משקל נאש – לעיתים הפתרון שמתקבל בעזרתו הוא לא הגיוני, פרדוקסלי. לכן פיתחו ורסיות שונות של המושג שאמורות לתקן את הבעייתיות, אך הן לא מתאימות לכל מקרה פרטי. כך פיתחו כל פעם גרסה משופרת לשיווי המשקל של נאש בהתאם למקרים פרטיים שונים והגיעו למושג "שיווי משקל משוכלל" לאחר תיקון כל חיסרון בנפרד.
המחקר של קולברג ומרטנס ניסה לפתור את הפרדוקסליות בשיווי המשקל של נאש בדרך שונה – הם בחנו תכונות שונות שיש למשחקים ובדקו האם וכיצד הן מובילות אותם לפתרון. אחת התכונות העיקריות הנבדקות היא אינווריאנטיות (נראות מקסימלית). דרך הסתכלות על התכונות הגיעו הצמד לפתרון כולל ו"נקי". המושג שפיתחו במחקרם נקרא "שיווי משקל יציב".
משחקים סטוכסטיים
שאלה בעייתית לשאלה בתחום המשחקים הסטוכסטיים (משחקים שיש בהם משתנים אקראיים. כלומר, כל פעולה משנה את המשחק עצמו. משחקים אלה מורכבים יותר לניתוח מבחינה מתמטית), היא מה התוצאה, התשלום, כיוון שכל שלב במשחק מוביל משחק חדש. אם כן, ההיגיון יציע לחשוב על המשחק האינסופי, והתוצאה תהיה ממוצע התוצאות בכל שלב – ישנן שתי שיטות קלאסיות לחשב ממוצע של סדרה אינסופית. התוצאה העיקרית במחקר שערך קולברג יחד עם פרופסור טרומן מאוניברסיטת ייל, היא ששתי השיטות אכן מובילות לאותה התוצאה.
הערך של שפלי
עבודה מהזמן האחרון שנעשתה בשיתוף עם פרופ' נוימן עוסקת בערך שפלי – אחד הפתרונות למשחקים בצורת פונקציה רבת משתתפים. ערך שפלי הוא פתרון שפותח עבור משחקים שיתופיים. העבודה של קולברג ונוימן הייתה החלה של אותו פתרון עבור משחקים אסטרטגיים.
עבודות ומאמרים
מעבודותיו ומאמריו העיקריים:
גיום הראשון, דוכס אקוויטניה
גיום הראשון, דוכס אקוויטניה (בצרפתית: Guillaume Ier d'Aquitaine; 22 במרץ 875 - 6 ביולי 918) המכונה "גיום החסיד" (בצרפתית: Guillaume le Pieux) ייסד מנזרים רבים בצרפת ובהם מנזר קלוני.
גיום, בנו של ברנאר פלנטוולו, רוזן אוברן, ירש מאביו את רוזנות אוברן ולימוזן ב-886. ב-893 כבש את פואטו ואת אקוויטניה בשמו של אבאלוס מאנסר, שהיה דוכס אקוויטניה עד 892, אך גורש על ידי איימאר שנתמך על ידי אודו, מלך צרפת.
גיום לקח לעצמו את דוכסות אקוויטניה בשם גיום הראשון. נחלותיו השתרעו מאוסטרזיה ועד טולוז וכללו את ערי בורגונדיה, אוטן ומקון וסביבותיהן, את העיר ליון וסביבותיה ואת לנגדוק. בערך ב-898 נישא לאינגלברגה, שהייתה בתו של בוסו מפרובאנס ונכדתו של לואי השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
התקופה בה חי גיום הייתה תקופת שינויים ומשבר (פלישות הוויקינגים, התפוררות האימפריה הקרולינגית, פלישות מגיאריות ומוסלמיות), תקופה בה אנשים חיפשו מענה בדת לקשיים והכשלים בחיים. פתרון אפשרי למצוקה הוא התקרבות לדת וזו הדרך בה נקט גיום.
גיום ירש מאחותו, שהייתה נשואה לאציל במחוז סון ולואר בחבל בורגון בצרפת, אחוזה והפך אותה לאחוזת צייד. האחוזה הייתה מרוחקת כ-600 ק"מ ממקום מגוריו וקשה לשליטה ולכן כאשר החליט לתרום אחוזה למען הצלת נשמתו החליט לתרום אחוזה זו. סיבה נוספת לבחירתו באחוזה זו הייתה העובדה שבאזור קלוני כבר היו מנזרים שהצליחו להינצל מהתהפוכות והתמורות של התקופה.
ב-11 בספטמבר 910 תרם גיום את האחוזה אותה ירש מאחותו ועליה הוקם מנזר קלוני שעתיד היה להפוך למרכז דתי ומדיני חשוב. הוא לא ביקש לעצמו שליטה על המנזר והעבירו למרות האפיפיור סרגיוס השלישי. בתקופה זו רוב המנזרים היו בבעלות פרטית ומינוי אב המנזר והנזירים היה בידי המשפחה השולטת - מה שגרם למינויים של אבות מנזר לא מוסמכים ומחוסרי ניסיון. גיום מינה את ברנו מבום לאב המנזר הראשון של קלוני.
גיום הראשון הטביע באקוויטניה דינרים שנשאו את שמו - מה שמעיד על היותו שליט ריבון בדוכסות זו. הוא מת ב-918 ונקבר במנזר סן ז'וליאן שבעיירה בריוד שבאקוויטניה. היות שלא היו לו בנים, אחיינו גיום הצעיר ירש את הדוכסות ואת התואר דוכס אקוויטניה.
לילה טוב שון
לילה טוב שון, הוא שיר עברי שנכתב על ידי סמל שון מונדשיין בזמן מבצע "צוק איתן" בשנת 2014 והולחן על-ידי הזמר חנן בן ארי ב-15 באפריל 2018 במסגרת פרויקט ההנצחה "יצירת חיי". מילות השיר הן חלק ממכתבים ששון כתב והקדיש למשפחתו, כדי להיפרד מהם כראוי אם לא ישוב מהמלחמה.
תוכן השיר
לפני מותו, סמל שון מונדשיין השאיר מכתבים קצרים למשפחתו בפתקים שכתב בטלפון שלו למקרה שהוא ימות במבצע. הוא השאיר מכתבים להוריו מנחם ונינט, לאחיו שחף ושירלי, לחבריו ולמכריו. השיר נכתב והולחן על-ידי הזמר חנן בן ארי במסגרת פרויקט ההנצחה לשון.
קורות חייו של שון
שון נולד בכ"ז בטבת תשנ"ה, 30 בדצמבר 1994, ילד שני להוריו נינה ולמנחם, אח לשחף ולשירלי. אימו סיפרה על השתתפותו במערכון של "ארץ נהדרת".
ביצועים
לשיר זה, יש כמה ביצועים אשר בוצעו על ידי תלמידים וחיילים ברחבי הארץ במהלך טקסי זיכרון בימי הזיכרון השנתיים לחללי מערכות ישראל. מטרתם של ביצועים אלו היא לכבד את זכרו של שון ולהוקיר את פועלו.
המלחין והמבצע של השיר
במסגרת פרויקט ההנצחה "יצירת חיי", נפגשו בני משפחת מונדשיין עם המוזיקאי והיוצר חנן בן-ארי, אשר לקח את מכתבי הפרידה של שון והפך אותם לשיר לאחר שהשמיע להוריו את היצירה, שמחברת בין הלחן שלו למילותיו האחרונות של בנם, חנן בן ארי אמר: "זה הרגיש לי כמו להיכנס לקודש הקודשים שלכם, כאילו אין לי רשות", ואף הוסיף "זה לא נורמלי שילד בן 30 ילחין שיר כזה של ילד בן 19. זה הזוי לגמרי".
סינגפור במשחקים האולימפיים לנוער
סינגפור משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הסינגפורים תשעה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב. סינגפור החלה להשתתף במשחקי החורף החל מאולימפיאדת הנוער לוזאן (2020).
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של סינגפור למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה 129 ספורטאים שהתחרו בכל 26 ענפי הספורט לאור אירוח המשחקים האולימפיים לנוער והיא המשלחת הגדולה ביותר של סינגפור שהשתתפה במשחקים האולימפיים לנוער. המשלחת לא התחרתה במקצוע הטרמפולינה. המשלחת זכתה בשישה מדליות. המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים טניס שולחן עם זכייה במדליית כסף בטורניר היחידים לנערות, שחייה עם זכייה במדליית כסף במשחה 50 מטר לנערים בסגנון שחיית גב, דירוג במקום השישי במשחה 50 מטר לנערות בסגנון שחייה חופשית, דירוג במקום השביעי ב-100 מטר שליחים בסגנון שחייה חופשית ובמקום השמיני ב-100 מטר שליחות בסגנון שחייה חופשית. המשלחת זכתה גם בשתי מדליות ארד בענף הטאקוונדו בקטגוריות משקל עד 55 ק"ג לנערים ולנערות. ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענף השיט עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערות בגלישת רוח על דגם מסוג ביט טכנו 293, ודורגו במקום החמישי בשיוט במפרשית מסוג ביט בטורניר הנערות ובמקום השביעי בטורניר הנערים.
בענפי הכדור, נבחרת הנערים בכדורגל זכתה במדליית ארד. אולם, נבחרת הנערים בכדוריד דורגה במקום החמישי. נבחרות הכדורסל סיימו בין המקומות האחרונים בטורניר הנערות והנערים כמו נבחרת הנערות בכדורעף. המשלחת גם העפילה לגמר בענף הקליעה וסיימה במקום השביעי בירי באקדח אוויר למרחק של 10 מטר לנערות. ספורטאי המשלחת הצליחו להעפיל לרבעי גמר בענפים בדמינטון וקשתות בטורנירי הנערים. בענף ההתעמלות נבחרת הנערות בהתעמלות אמנותית דורגה במקום החמישי אך לא הצליחה להעפיל לגמר. המשלחת קצרה הישגים בענפים הרמת משקולות עם דירוג במקום השמיני בקטגוריית משקל עד 58 ק"ג לנערות, קפיצה למים עם העפלה לגמר ודירוג במקום ה-12 בטורניר הנערות בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר, ובסיף עם דירוג במקום השישי בטורניר הנערות ברומח ובמקום השמיני בטורניר הנערים בדקר. ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים והתחרו, לפעמים באופן סמלי, גם בענפים אופניים, איגרוף, אתלטיקה, ג'ודו, הוקי שדה, היאבקות, חתירה, טניס, טריאתלון, קאנו/קיאק, קרב חמש מודרני ורכיבה.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 18 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפים. המשלחת זכתה בשלוש מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב. המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים שיט עם זכייה בשתי מדליות זהב בטורנירי השיוט במפרשית מדגם ביט לנערים ולנערות, ודירוג במקום העשירי בשיוט לנערות בדגם ביט טכנו 293, וקליעה עם זכייה במדליית כסף בטורניר הנערות בירי ברובה אוויר למרחק של 10 מטר ודירוג במקום השביעי בירי באקדח אוויר למרחק של 10 מטר בטורניר הנערות. ספורטאי המשלחת דורגו במקום העשירי בענף הקפיצה למים בטורניר הנערים בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר, ובמקום ה-18 בהתעמלות מכשירים בגמר הקרב רב לנערות בענף ההתעמלות. המשלחת גם השתתפה בענפים אתלטיקה, בדמינטון, טניס שולחן, טריאתלון ושחייה אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
ג'יימס מק'פרסון (מזכיר הצי)
ג'יימס אדווין מק'פרסון (באנגלית: James Edwin McPherson; נולד ב-20 בינואר 1953) הוא קצין בצי ארצות הברית לשעבר בדרגת אדמירל משנה ופקיד ממשל אמריקאי. הוא מכהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מאז 23 ביולי 2019, בתחילה כמזכיר בפועל, וב-25 במרץ 2020 אושר מינויו הקבוע לתפקיד זה על ידי הסנאט. במקביל הוא שירת כיועץ המשפטי הראשי של הצבא מ-2018 ועד 2020. ב-7 באפריל 2020 הוא מונה כמזכיר הצי בפועל, לאחר התפטרותו של תומאס מודלי. בתפקיד זה הוא שימש עד למינויו של מזכיר הצי הקבוע, קנת' בריית'וייט ב-29 במאי 2020.
ראשית חייו
ג'יימס מק'פרסון נולד בסן דייגו, קליפורניה. ב-1977 הוא סיים לימודי תואר במינהל ציבורי באוניברסיטת סן דייגו. ב-1981 הוא קיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סן דייגו וב-1991 הוא קיבל תואר שני במשפטים בתחום המשפט הצבאי מהמרכז המשפטי ובית הספר של התובע הכללי שבשארלוטסוויל, וירג'יניה.
קריירה צבאית
מק'פרסון התגייס לצבא ארצות הברית ב-1972 ושירת במשך שלוש שנים כשוטר צבאי. לאחר מכן הוא פרש מהצבא כדי ללמוד בקולג'. ב-1979 הוא הוצב כקצין בדרגת אנסיין בגיס המשפטי הראשי של כוחות המילואים של הצי. את ההתמחות שלו הוא העביר במשרד השירות המשפטי של הצי בסן דייגו ולאחר מכן השתלם בבית הספר למשפט ימי בניופורט, רוד איילנד וב-1982 הוא סיים את הכשרתו. הוא שירת במגוון תפקידים משפטיים בצי לפני ואחרי שהשלים את לימודי התואר שלו ב-1991. ביוני 1994 הוא מונה ליועץ המשפטי במטה כוח הצוללות של הצי האטלנטי. בדצמבר 1995 הוא למטה של סגן ראש המבצעים הימיים כעוזר לענייני משפטיים וחקיקתיים. באוקטובר 1997 הוא היה ליועץ מיוחד לראש המבצעים הימיים. בספטמבר 2000 הוא קיבל את הפיקוד על משרד התביעה המזרחי, בנורפוק, וירג'יניה. באוקטובר 2002 הוא קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לסגן התובע הראשי של הצי כמפקד השירות המשפטי של הצי. ב-10 בנובמבר 2004 היה מק'פרסון ליועץ המשפטי הראשי ה-39 של הצי, תפקיד בו הוא שירת עד 2006.
מק'פרסון שימש כמנהל הכללי של התאחדות התובעים הכלליים הלאומית. הוא גם שימש כיועץ המשפטי הכללי של מחלקת ההגנה לתחום הריגול הנגדי.
קריירה בממשל
ב-13 באוקטובר 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על מינויו של מק'פרסון כיועץ המשפטי הראשי של מחלקת הצבא. ב-20 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי. ב-2 בינואר 2018 הוא הושבע לתפקידו.
ב-5 בדצמבר 2019 מינה הנשיא טראמפ את מק'פרסון כתת-מזכיר הצבא, תפקיד שבו הוא מחזיק מאז 23 ביולי 2019 כתת-מזכיר בפועל, ובמקביל הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי של הצבא. ב-25 במרץ 2020 הוא הושבע כתת-מזכיר הצבא במינוי קבוע לאחר שהסנאט אישר את המינוי.
ב-7 באפריל 2020 הציג מזכיר ההגנה מארק אספר את מינויו של מק'פרסון כמזכיר הצי בפועל במקומו של תומאס מודלי שהתפטר באותו יום. בהקשר לפרשת התפרצות נגיף הקורונה בנושאת המטוסים תאודור רוזוולט, שהייתה הרקע להתפטרותו של מודלי, המליצו מק'פרסון וראש המבצעים הימיים, אדמירל מייקל גילדיי, ב-25 באפריל 2020 שמפקד הספינה המודח, קפטן ברט קרויזר, יוחזר לתפקידו.
חיים אישיים
למקפרסון ולרעייתו ג'ניפר שני ילדים בוגרים.
דוגמנות בישראל
דוגמנות בישראל היא ענף הדוגמנות המקומי במדינת ישראל (שהחל עוד בתקופת היישוב הציוני בארץ ישראל). הדוגמנות בישראל התפתחה במקביל להתפתחות שוק האופנה הישראלי.
בתקופת היישוב וקום המדינה שלט באופנה, כמו בשאר תחומי החיים בישראל, אתוס חלוצי של פשטות וצניעות. כנגדו התפתחה בהדרגה תרבות "סלונית", בעיקר בערים הגדולות ובקרב אוכלוסייה אמידה. בתקופה שלאחר קום המדינה נהגו מפעלים בתעשיית הטקסטיל בישראל, דוגמת "גוטקס" ו"משכית", להביא דוגמניות מחוץ לארץ שידגמנו את בגדיהם. תחרויות יופי בישראל החלו עוד לפני קום המדינה בשנת 1926. בשנת 1950 התקיימה תחרות מלכת היופי הראשונה. בשנות ה-50 הקימה לאה פלטשר את בית הספר הראשון לדוגמנות.
בשנות ה-60 התפרסמה קארן דונסקי כדוגמנית ונערת הזוהר המובילה בישראל. בשנות ה-70 הייתה זו חני פרי שהייתה לאחת הדוגמניות הישראליות המצליחות בעולם ועבדה עם מותגי אופנה רבים באירופה ובניו יורק. בשנות ה-80 וה-90 נוסדו בישראל סוכנויות דוגמנות רבות, שהמובילות שבהן הן "יולי", "אימג'", "רוברטו בן שושן" ו"לוק" ורבות מהסוכנויות הובילו תחרות דוגמנות משלה דוגמת סוכנות "לוק" שהובילה את תחרות תגלית השנה. חוה מונד היא הדוגמנית המפורסמת הראשונה המגדירה את עצמה דתייה.
בשנת 2012 נחקק בישראל חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע”ב-2012 בעידוד סוכנויות רבות ובעיקר סוכנות אימג', האוסר הפקה והצגה של פרסומת שבה מופיע דוגמן בתת-משקל, בהתאם לחישוב מדד מסת גוף. בנוסף, אם נעשה שימוש בעריכה גרפית לשם הצרת היקפי הגוף של אדם המוצג בפרסומת, יש לכלול בפרסומת הבהרה המציינת זאת. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2013.
לואיז מישל
לואיז מישל (29 במאי 1830 - 9 בינואר 1905, בצרפתית: Louise Michel) הייתה מורה, ופמיניסטית צרפתייה ודמות בולטת בקומונה הפריזאית. בגלות אימצה את רעיונות האנרכיזם וכששבה לצרפת הייתה דוברת מרכזית של התנועה האנרכיסטית באירופה. נחשבת לאחת ממייסדות זרם האנרכו פמיניזם.
הקומונה הפריזאית
נשים שיחקו תפקיד מפתח בקומונה הפריזאית. לא רק שנתמנו להנהגת ועדות עממיות, אלא גם בנו בריקדות והשתתפו בלחימה ובקרבות. מישל הצדיקה את המהפכה המיליטנטית כשהיא מצהירה "ירדתי מהגבעה, הרובה תחת מעילי צועקת: בגידה! מותנו ישחרר את פריז". מישל הייתה בין לוחמים הבודדים של הקומונה ששרדו. "נכון אולי, שנשים אוהבות מורדים" כתבה, "איננו טובות מהגברים בכבוד שאנו רוכשות לכוח, אבל הכוח עדיין לא השחית אותנו".
בזכרונותיה ציינה מישל כי התגשמות הממשלה המהפכנית של הקומונה חיזקה בה את הרצון להיאבק באפליה כנגד נשים. על גישתם של חבריה הגברים בקומונה כתבה: "כמה פעמים בתקופת הקומונה הלכתי עם שומר או חייל למקום בו לא ציפו להתמודד עם אישה?" היא אתגרה את חבריה "לשחק תפקיד במאבקן של נשים לשוויון זכויות, לאחר שגברים ונשים זכו יחדיו בזכויות לאנושות כולה". בדצמבר 1871 הובאה מישל מול בית דין צבאי, המועצה השישית של המלחמה, והוגש נגדה כתב אישום בעבירות של ניסיון להפיל את הממשלה, לעודד אזרחים להתחמש, וכן בגין שימוש בנשק בעצמה ולבישת מדים צבאיים. היא התריסה בשופטיה וקראה להם לדון אותה למוות כשהיא אומרת "נראה שלכל לב הזועק לחופש אין כל זכות אחרת מלבד קליע עופרת - אז אני תובעת את שלי". בעוד כ-20 אלף ממגיני הקומונה הוצאו להורג, על פי ההערכות, נידונה מישל לגלות לצד כעשרת אלפים תומכים נוספים של הקומונה.
בגלות
לאחר עשרים חודשי מאסר, בהם דרשה שיתייחסו אליה בדיוק כלכל האסירים האחרים, ודחתה את המאמציהם של חבריה הוגו וז'ורז' קלמנסו להמתיק את עונשה, הועלתה מישל לספינה ב-8 באוגוסט 1873 ונשלחה לניו קלדוניה. המסע בים נמשך ארבעה חודשים. בעודה על הסיפון, נתוודעה להנרי רוטשפורד, פולמוסאי מפורסם שהיה לידידה עד יומה האחרון. שם גם פגשה את נטליה למל, דמות בולטת נוספת בקומונה הפריזאית, אשר הובילה את מישל להשקפת העולם האנרכיסטית. היא נותרה בניו קלדוניה משך שבע שנים שם התיידדה גם עם הילידים הקנאקים, כשהיא לומדת את שפותיהם (בעיקר קריאולית ביסלמית), את אגדותיהם ואורחות חייהם, וקושרת קשרי ידידות. היא גם לימדה את ידידיה הקנאקים צרפתית והשתתפה לצידם במרד הקנאקים ב-1878. בשנה שלאחר מכן קיבלה אישור להפוך מורה בנומאה לילדי מגורשים קאבילים שגורשו מארצם בשל מרידה בשנת 1871.
השיבה לאירופה
בשנת 1880 ניתנה חנינה כללית לאנשי הקומונה הפריזאית. מישל שבה לפריז אך תשוקתה המהפכנית לא פחתה. ב-21 בנובמבר אותה שנה נשאה נאום פומבי, ובשנת 1881 השתתפה כבר בקונגרס האנרכיסטי בלונדון שם גם הובילה הפגנות ונאמה אל ההמונים. באחד מביקוריה בלונדון השאירה רושם רב על הקומוניסטית הצעירה והפעילה נגד הקולוניאליזם סילביה פנקהרסט. בצרפת הייתה מעורבת בקמפיין למתן חנינה למגורשי אלג'יר בניו קלדוניה.
בשנת 1882 העלתה את המחזה האנרכיסטי הראשון שלה "נדין".
במרץ 1883 הובילו מישל ואמיל פוג'ה הפגנה של עובדים מובטלים. בהתפרעות שלאחר מכן נשדדו שלוש מאפיות. מישל הובילה את ההפגנות עם דגל שחור, שהפך מאז לסמל של אנרכיזם. בשל פעולות אלו נשפטה, ובנאומיה בפני בית המשפט הגנה בפומבי על עקרונותיה האנרכיסטיים. היא נדונה לשש שנות מאסר בבידוד בגין הסתה לביזה. מישל התריסה כי מבחינתה עתיד המין האנושי היה מונח על כף המאזניים, "עתיד ללא מנוצלים וללא ניצול". בשנת 1886 שוחררה במקביל לקרופוטקין ואנרכיסטים בולטים אחרים.
בשנת 1890 נעצרה שוב, ולאחר ניסיון לאשפז אותה במוסד לחולי נפש עברה ללונדון שם התגוררה חמש שנים. היא פתחה בית ספר ועברה בין חוגי הגלות האנרכיסטית האירופית. בית הספר האנרכיסטי הבינלאומי שלה לילדי פליטים פוליטיים נפתח בשנת 1890 בכיכר פיצרוי. הגישה החינוכית בו הושפעה מהחינוך הליברטריאני של פול רובין והעקרונות החינוכיים שהתווה ההוגה האנרכיסטי מיכאיל בקונין, תוך הדגשת גישות מדעיות ורציונליות. מטרתה של מישל הייתה לפתח בקרב הילדים את עקרונות האנושיות והצדק. בין המורים בבית הספר היו אנרכיסטים גולים כמו ויקטורין רושי-ברוצ'ר, אך גם אנשי חינוך חלוציים כמו רחל מקמילן ואגנס הנרי. בשנת 1892 נסגר בית הספר, כאשר נמצאו במרתפו חומרי נפץ.
חלק מכתביה של מישל תורגמו לאנגלית על ידי המשוררת לואיזה שרה בווינגטון. עבודותיה תורגמו גם לספרדית על ידי האנרכיסט סולדד גוסטבו. באותה התקופה הפכה מישל לדוברת ידועה ומרכזית של האנרכיזם והוזמה לנאום פעם אחר פעם בפני אלפי אנשים בכל רחבי אירופה. ב-1895 הקימו סבסטיאן פאורה ומישל את כתב העת האנרכיסטי הצרפתי 'הליברטריאן' (Le Libertaire) הקים עד היום בשם השם 'העולם הליברטריאני, (Le Monde Libertaire). באותה שנה פגש מישל את אמה גולדמן בכנס אנרכיסטי בלונדון, בו דיברו שתיהן. גולדמן הצעירה התרשמה מאוד ממישל, בהתחשב בכך שיש לה "אינסטינקט חברתי שפותח עד הקצה".
סוף ימיה
מישל שבה לצרפת ב-1895, אך לא הייתה פעילה במהומות שהתרחשו שם בעקבות משפט דרייפוס ב-1898. ב-1904 יצאה לסיור באלג'ירה הצרפתית שם אמורה הייתה לפגוש את הפעילה איזבל אברהרט שמחתה נגד הקולוניאליזם, אך האחרונה נפטרה טרם מפגשן. ב-10 בינואר 1905 נפטרה מישל מדלקת ריאות במארסיי, וללווייתה שנערכה בפריס הגיעו למעלה ממאה אלף איש. קברה של מישל נמצא בבית הקברות של לבלו-פרט, באחד מפרברי פריז. הקבר מתוחזק על ידי הקהילה. בית קברות זה הוא גם מקום מנוחתו האחרון של חברתה ועמיתו המפקח תיאופיל פר'ה.
הגותה הפוליטית
מישל התבדחה פעם כשאמרה "אנו אוהבים שיש במפלגה סוכני-חרש פרובוקטורים של הממשל, כיוון שהם תמיד מציעים את המהלכים המהפכניים ביותר". רעיונותיה הפוליטיים של מישל התפתחו לאורך כל חייה מהחוויה של המהפכה הכושלת של הקומונה הפריזאית וחלקה בתנועה הסוציאליסטית, דרך החבירה לתנועה האנרכיסטית ופעולתה בשדה החינוך. התיאוריה הפוליטית שלה עברה מאמונה ברפורמה שלווה לקידום מהפכה אלימה ואמונה שיש לחסל את מבנה החברה העכשיו על מנת לקדם עידן שוויוני חדש. שנותיה הארוכות במושבת העונשין הצרפתית בניו קלדוניה היו גורם מרכזי בשינוי תפיסות עולמה.
מישל עשתה לעצמה לראשונה שם כשהגנה בפומבי על הנשים העניות ומעמד הפועלים בתקופת המלוכה החוקתית שלאחר ימי המהפכה הצרפתית. בשנות ה -60 של המאה ה-19 היא הצטיינה כפעילה פוליטית בהתנגדות נחרצת למדיניותו של הקיסר נפוליאון השלישי אשר צמצם את זכויותיהם האזרחיות והפוליטיות של האזרחים הצרפתים וחוקק שורה של חוקים כלכליים אשר פגעו בפועלים השכירים. מישל חתמה על כמה מכתביה הפוליטיים תחת הפסבדונים אנז'ולרה, שמו של המהפכן בספר "עלובי החיים" של הוגו.
בשנת 1865 כתבה שיר על הלחן של המנון צרפת, אשר קרא להתקוממות המונית של העם כדי להגן על הרפובליקה, בטענה כי מות קדושים עדיף על פני תבוסה. הרגש הזה הדהד בשיריה, ובמחזות ורומנים שפורסמה לאחר מכן. באופן שאינו מאפיין את בני דורה, עסקה מישל גם בסוגיות היחס האלים כלפי ילדים ועל ההתעללות בבעלי חיים. הדמויות הפוליטיות בכתביה של מישל נלחמו למען הצדק, בעוד שהילדים ובעלי החיים בעבודותיה הבדיוניות היו חלשים מדי, חולים ורעבו מכדי להתנגד או לשרוד.
על סיפון הספינה שנשאה אותה למושבת העונשים בניו קלדוניה, בחנה מישל מחדש את אמונתה בסוציאליזם המהפכני ואימצה את רעיונות האנרכיזם למשל שארית חייה - כשהיא דוחה את כל צורות השלטון. ב-1896 כתבה על שינוי השינוי שחל בה:
"שקלתי את הדברים, האירועים והדמויות בעבר. חשבתי על התנהגותם של חברינו בקומונה: הם היו משקשקים. כל כך פחדו לחרוג מסמכות שמעולם לא השקיעו את כוחם בכלום מלבד באובדן חייהם שלהם. מהר מאוד הבנתי שאנשים טובים בשלטון הם אימפוטנטים, כשם שאנשים רעים בשלטון הם רשעים, ולכן החירות אינה יכולה לעולם להיות קשורה לשום סוג של כוח כלשהו".
להגות האנרכיסטית נתוודעה מעמיתתה לתא בספינה, נטלי למל, אשר התפרסמה בחוסר אנוכיותה ודאגתה לזולת. במושבת העונשין בחרה בחיי עוני - מסרה את כל ספריה, בגדיה וכספה והחלה שוב ללמד. היא לימדה את הילידים בני תרבות הקנאקס צרפתית על מנת שיוכלו לאתגר את הרשויות הצרפתיות, ותמכה במהם במרדם כנגד הכוח הקולוניאלי.
נאומיה עם חזרתה לאירופה תקפו את הקפיטליזם ואת המדינה האוטוריטרית. היא תקפה גם את המשטר הרפובליקני החדש ואת החוקה הצרפתית החדשה, אשר כוננו פרלמנט כפשרה על רקע הקושי להסכים על זהותו של המלך. ""הם מדברים איתנו כל הזמן על חירות: יש לנו חירות הדיבור עם חמש שנות מאסר בסופה" אמרה, "באנגליה ניתן לכנס אסיפות. בצרפת הם אפילו לא נותנים התראה לסגת כך שהוא נשאר בלא התנגדות. אנשים מתים מרעב ואין להם אפילו הזכות לאמר שהם מתים מרעב".
מישל דיברה רבות על זכויות נשים. מלבד אמונתה בקידום חינוך והשכלה ונשים האמינה כי יש להיאבק גם בנישואיי כפייה וזכויות הקניין של גברים על נשים. היא נחשבת כמייסדת האנרכו-פמיניזם. למרות הרטוריקה האנטי-סמכותנית, מרבית ההוגים האנרכיסטים המוקדמים שמרו על אורתודוקסיה תרבותית בכל הקשור לחלוקת העבודה הביתית במשפחותיהם וביחסיהם האישיים עם נשים. מייסד האנרכיזם הצרפתי, פייר ג'וזף פרודון היה ידוע לשמצה בשל השקפותיו הסקסיסטיות. מישל, תרזה קלרמונט, לוסי פרסונס, וולטירין דה קלייר ואמה גולדמן הפכו לדמויות בולטות בתנועה האנרכיסטית הפאן-אירופית והאמריקנית של המאה ה-19. עם הקמתם של הארגונים האנרכיסטיים הבינלאומיים הראשונים במדינות אירופה השונות בהנהגתו של מיכאיל בקונין, התייחד האנרכיזם בכך שלא רק שעודד השתתפותן של נשים בתנועה, אלא כתפיסת עולם הדוגלת גם באמנסיפציה נשית.
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים כתבה מספר יצירות בהן ביקרה מחדש את הנושאים של יצירותיה הקודמות, אך גם הציגה את מותו של הסדר הישן והחלפתו בחברה שוויונית. הדמויות המהפכניות במחזה שכתבה, 'השביתה', ציפו אמנם למות אך במקום זאת נתנו חיים לעידן חדש, ומישל דנה בזכויותיהם ובאחריותם של האנשים שנותרו בחיים בעקבות מהפכה. מחזותיה הועלו בהתאם לתורתו של ז'אן קבר בנושא השתתפות הקהל. הקהל עודד להגיב למחזה, לבצע חלק מהדיאלוגים, ולשיר יחד עם השחקנים חלק מהשירים. במחזותיה המיקרובים האנושיים (1886), פשעי הזמנים (1888) והבורדו (1890) עולה אוטופיה חקלאית מאירופה ההרוסה. האידיאלים הפוליטיים של מישל חייבים הרבה לרומנטיקה הצרפתית של הוגו ומתוארים בהרחבה בספרה: 'העידן החדש, במחשבה האחרונה, בזיכרונות קלדוניה' (1887):
"אכן הגיע הזמן שעולם ישן זה ימות, מכיוון שאיש כבר אינו בטוח... איננו יכולים לחיות עוד כמו אבותינו בתקופת האבן, ואף לא בדומה למאה האחרונה, מאז סדרת ההמצאות ולאור גילוי המדע שהביא אותנו לכדי וודאות שהייצור יגדל פי מאה כשהחידושים הללו ישמשו לטובת הכלל, במקום לשרת קומץ אוכלי נבלות העוזרים לעצמם כדי להרעיב את היתר".
מישל חייתה בתקופה בה היה הרעב נפוץ בקרב עניי אירופה העובדים, והאמינה כי הקדמה הטכנולוגית תחליף את העבודה הפיזית בעבודת מכונה. בשילוב עם הגותה האנרכיסטית טענה כי הדבר עשוי להוביל לחלוקה שווה של העושר. בשנת 1980 נמקה: הכוח האטרקטיבי של הקדמה ימחיש עצמו על אחת כמה וכמה כשיובטח לחם יומי לכל. כמה שעות של עבודה אשר יהפכו למושכות ולהתנדבותיות יספיקו כדי לייצר יותר ממה שנחוץ לצריכה". כמו אנרכיסטים אחרים בתקופתה, היא לא האמינה שההיסטוריה מהווה שיפור בפני עצמה, אך האמינה כי היא טומנת פוטנציאל להתקדמות. צמיחה כלכלית מתמדת לא הייתה מבחינתה שיפור בפני עצמה. מישל טענה במקום זאת שההתקדמות באה באמצעות התפתחות אינטלקטואלית, התפתחות חברתית ושחרור.
"המדע יניב יבול במדבר; אנרגיית הסופות והמערבולות תגלף שבילים בהרים. סירות תת-ימיות יגלו יבשות אבודות. חשמל ישא אוניות אוויר מעל הקטבים הקפואים. רעיונות החירות, השוויון הצדק סוף סוף יפרצו. כל אדם יחיה את חלקו האינטגרלי בתוך האנושות כולה. ההתקדמות היא אינסופית, התמורות יהיו תמידיות" כתבה.
מישל ביקרה את הקפיטליזם של המאה ה-19 בחריפות וקוננה על הליקויים במערכת הבנקאית הקפיטליסטית המביאה לכדי ריכוז הון והרס העסקים הקטנים ומעמד הביניים. בזכרונותיה כתבה כי המניפסט האנרכיסטי של ליון (1883), עליו חתמו פיטר קרופוטקין, אמיל גוטייה, ג'וזף ברנרד, פייר מרטין וטוסיינט בורד, הביע במדויק את דעותיה. היא וקרופוטקין, היו לחברים טובים. במקום להתמקד במהפכה אלימה, כפי שעשתה בעבודותיה המוקדמות, בעבודותיה המאוחרות הדגישה יותר את ההתקוממות הספונטנית של האנשים. היא דחתה את הטרור האישי כאמצעי להביא לעידן חדש. היא כתבה "קטל הרודן הוא מעשי רק כאשר לעריצות יש ראש יחיד, או לכל היותר מספר קטן של ראשים. כשמדובר בהידרה, רק המהפכה יכולה להרוג אותה". היא עמדה בדעה כי עדיף שמנהיגי המהפכה שכזו ייספו, על מנת שלא יהפכו לראשי המנגנון לאחריה. מישל חשבה ש'הכוח הוא רע'וכי ההיסטוריה היא היסטוריה של שעבוד. בנאום שנשאה ב-1882 אמרה כי "כל המהפכות לא היו מספיקות כיוון שהיו פוליטיות". ארגון היה לדעתה, לא הכרחי מכיוון שהעניים והמנוצלים יתעוררו ובמספרם העצום יכריחו את הסדר הישן להתכווץ.
מורשת
מישל הייתה בין הדמויות הפוליטיות הצרפתיות המשפיעות ביותר במחצית השנייה של המאה ה-19, ואחת התאורטיקניות הפוליטיות הבולטות בימיה. פרסומיה בנושא צדק חברתי לעניים וסיבת מעמד הפועלים נקראו בצרפת ובכל רחבי אירופה. כאשר נפטרה בשנת 1905, אלפים הספידו אותה, וכינוסים לזכרה נערכו בכל רחבי צרפת ובלונדון. אף על פי שכתביה אינם זכורים היום, שמה נזכר בשמות רחובות, בתי ספר ופארקים בצרפת. מישל הפכה לגיבורה לאומית בצרפת. זמן קצר לפני מותה, כשחזרה מגלותה בלונדון, מישל זכתה לכינויים "מלאך הבנזין", "וירגו של האספסוף" ו"מלכת החלאה" על ידי העיתונות השמרנית הצרפתית. בתורו, צ'ארלס פרדיננד גמבון השווה אותה לז'אן דארק בהתייחס לתפקידה בקומונה של פריז. דימויים אלה הופצו עוד יותר על ידי אדמונד לפלטיאר בשנת 1911. דימוי שלה כ'בתולה אדומה' רווח בקרב היסטוריונים שמרנים וליברלים כאחד אשר סיפרו את סיפור הקומונה של פריז.
Replay (שיר של זנדאיה)
Replay הוא שיר של הזמרת האמריקאית זנדאיה מתוך אלבום האולפן הראשון שלה, Zendaya. השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2013, כסינגל המוביל מהאלבום תחת הוצאת הוליווד רקורדס. השיר נכתב על ידי זנדאיה בשיתוף עם מיק שולץ, טיפאני פרד ופול פאמוס והפקת השיר נעשתה על ידי מיק שולץ. מבחינה מוזיקלית, "Replay" הוא שיר אלקטרו-R&B.
הביקורות לשיר היו חיוביות; מבקרים רבים שיבחו את הפקתו. השיר הגיע למקום ה-40 במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית. הוא זכה לתואר פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). השיר גם הופיע במצעדים באוסטרליה, שם הגיע לעשירייה הפותחת, ניו זילנד, קנדה ופלנדריה (בלגיה).
וידאו קליפ נלווה צולם ב-1 ביוני 2013 בלוס אנג'לס ובוים על ידי קולין טילי; הקליפ שודר לראשונה בערוץ דיסני ב-15 באוגוסט 2013, ומאוחר יותר באותו יום בערוץ הVevo החדש של זנדאיה. הוא נוצר בהשראת הווידאו קליפ של ג'נט ג'קסון, "The Pleasure Principle", המתייחס לקליפ במספר סצנות. כדי לקדם את השיר, זנדאיה ביצעה אותו במופע של אלן דג'נרס וכללה אותו כחלק מסיבוב ההופעות הראשון שלה.
שירו שיר לפיהרר
שירו שיר לפיהרר או האביב של היטלר (באנגלית: Springtime for Hitler: A Gay Romp With Eva and Adolf at Berchtesgaden) הוא מחזמר פיקטיבי בסרטו של מל ברוקס משנת 1967 "המפיקים", כמו גם בעיבודו התיאטרלי של הסרט למחזמר, ובעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט. זהו מחזמר על אדולף היטלר, שנכתב על ידי פרנץ ליבקינד, נאצי בעבר ומחזאי בהווה, תפקיד אותו גילם במקור קנת' מארס (ובהמשך בראד אוסקר וויל פארל בגרסה הבימתית המקורית ובסרט הקולנוע משנת 2005 בהתאמה).
בסרט, המפיק מקס ביאליסטוק ורואה החשבון שלו ליאו בלום זוממים להוציא לפועל תוכנית הונאה: לצורך העלאת הפקה חדשה בברודוויי הם יגייסו מימון משמעותי על ידי מכירת 25,000% של המחזה, ואז יגרמו לו להיכשל, ולבסוף ישמרו את כל הכסף הנותר לעצמם. כדי לוודא שהמחזה יהיה כישלון טוטאלי, מקס בוחר ב-"שירו שיר לפיהרר" - מחזה חסר הטעם (שאותו הוא מתאר כ"מכתב אהבה לאדולף היטלר"), שוכר את הבמאי הגרוע ביותר שהוא יכול למצוא (רוג'ר דה-ברי, קריקטורה סטריאוטיפית של הומוסקסואל טרנסווסטיט), ולתפקיד הראשי של היטלר מלהק היפי חסר-אחריות בשם לורנצו סנט דובואה (הידוע גם בראשי התיבות של שמו - LSD) שבכלל הגיע בטעות לאודישן, לאחר שנכנס לתיאטרון הלא נכון.
סינופסיס
המחזמר מתחיל בקטע מוזיקלי, ששמו כשם המחזמר - "להיות או לא להיות" בשלב מסוים, הקטע המוזיקלי, המלווה ברקדנים במדי האס אה, יוצרים מבנה של צלב קרס בסגנונו של באזבי ברקלי. המחזה מזעזע מיד את כל הנוכחים בקהל למעט המחבר, וכאשר צופה אחד ויחיד פורץ במחיאות כפיים - הוא מיד ננזף ומושתק על ידי צופים אחרים שמסביבו. בעוד ההצגה ממשיכה הקהל מתחיל לצאת מאולם התיאטרון בהפגנתיות, ואז תחילה הסצנה הראשונה של המחזה, עם לורנצו סנט דובואה לבוש במדים נאצים מלאים ומדבר כמו ביטניק. הקהל הנותר מתחיל לצחוק בקול רם, בחושבו שמדובר בסאטירה, ולמשמע הצחוקים - הצופים שיצאו מהאולם חוזרים למקומותיהם.
המחזאי פרנץ ליבקינד חש סלידה מתגובת הקהל, נעמד מאחורי הבמה ומתיר את הכבל המחזיק את הווילון שנסגר. הוא ממהר לצאת אל הבמה, מתעמת עם הקהל ומתרעם על הטיפול במחזהו האהוב. במהלך העימות הזה שלו, פרנץ מקבל מכה בראשו ונופל. ההצגה נמשכת, והקהל מניח שההופעה שלו הייתה חלק מהמחזה.
המחזה מקבל ביקורות נלהבות, המבטיחות את הצלחתו הכלכלית (ואת הרשעתם של שני המפיקים, כאשר מעשה ההונאה שלהם יתגלה).
גרסאות שונות
בגרסת המחזמר ובסרט המוזיקלי המבוסס עליו, תפקידו של לורנצו סנט דובואה לא נכלל, ואת היטלר מגלם הבמאי דה-ברי, שמבצע שיר סולו "הייל לעצמי", בהופעה המזכירה את ג'ודי גרלנד. פרנץ ליבקינד היה בחירתו המקורית של מקס ביאליסטוק לגלם את היטלר, אבל בשל תאונה מצערת, הוא שובר את רגלו (באופן אירוני, שכן המונח "לשבור רגל" משמעותו "בהצלחה" בעולם התיאטרון) ומקס מבקש מדה-ברי לגלם את היטלר. במהלך ההצגה, מוצג לקהל צלב קרס באמצעות מראה גדולה, בדומה ל-"שורת המקהלה".
ב-2022 הוציאו בתוכנית הסאטירית ארץ נהדרת גרסה לשיר הנקראת ״זמן הבן-גביר״ הכולל את דמותו של יו"ר עוצמה יהודית, חבר הכנסת, איתמר בן גביר.
קבינט הקורונה
ועדת השרים לעניין ההתמודדות עם משבר הקורונה והשלכותיו (מכונה בקיצור: קבינט הקורונה) הייתה ועדת שרים של ממשלת ישראל אשר מונתה לשם התמודדות עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל וההשפעות שלה על מדינת ישראל.
היסטוריה
הועדה הוקמה לראשונה בהחלטת ממשלת ישראל ה-35 בתאריך 24 במאי 2020 במקביל להקמת הקבינט המדיני-ביטחוני של הממשלה. הוועדה הוקמה למשך תקופת כהונתה של ממשלה זו בלבד.
ב-23 ביוני 2021, פחות משבועיים לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש החליטה ממשלה זו להקים את הקבינט בשנית, לאור העלייה בתחלואה. ב-4 באוגוסט 2021 פורסם כי יאיר לפיד שר החוץ וראש הממשלה החלופי לא משתתף באופן קבוע בדיוני הוועדה. לפיד התנצל והודיע שישתתף מעתה בדיונים. ב-5 באוגוסט פורסם כי אביגדור ליברמן שר האוצר אף הוא איננו משתתף בדיוני הוועדה. לאחר שהושמעה ביקורת על כך שהקבינט לא התכנס קרוב לחודש (מאז 30 באוגוסט) הוחלט שהוא יתכנס ב-3 באוקטובר 2021.
בינואר 2022, שונה החוק כך שגודל הקניבט יהיה 6 לפחות.
הוועדה לא הוקמה מחדש עם הקמת ממשלת ישראל ה-37.
מודל מנטלי
מודל מנטלי הוא ייצוג פנימי של מציאות, מוחשית ומופשטת כאחד – או לחלופין ייצוג של המציאות במחשבה. בפירוש מפורט יותר, מודל מנטלי הוא הסבר לתהליך המחשבה של האדם, והוא מתייחס לדרך שבה אנו תופסים את המתרחש בעולם האמיתי. המודל מייצג את הסובב אותנו, מערכות היחסים בין הגורמים אליהם אנו נחשפים, והתפיסה האינטואיטיבית לגבי מעשינו והשלכותיהם.
ייצוג המציאות באמצעות מודל מנטלי הוא אחד הסיבות לתפיסות שגויות, ומצד שני, באמצעותו ניתן להמחיש נושאים מורכבים כדוגמת תאוריות מדעיות שונות.
המודלים המנטליים עוזרים לעצב את התנהגותנו ולהגדיר את הגישה שלנו לפתרון בעיות וביצוע משימות.
סקירה
על-פי האמריקאי דונלד ארתור נורמן, העוסק במדעי הקוגניציה, כל מושג הוא למעשה מודל מנטלי, שנבנה מ-4 גורמים:
הדוגמה הבאה ניתנה על ידי הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן:
לעומתו, חלוץ הנדסת המחשבים, ג'יי רייט פורסטר, מגדיר מודל מנטלי כללי על-פי הדוגמה הבאה:
בפסיכולוגיה, הביטוי 'מודל מנטלי' משמש לעיתים לייצוגים שכליים, או גירויים שכליים. קיימים למושג זה פירושים נוספים בהקשרים אחרים.
היסטוריה
הדעה הרווחת היא, שהשימוש במונח ראשיתו בספרו של קנת' קרייק The Nature of Explanation ('טבעם של ההסברים'), שראה אור ב-1943. גם הצרפתי ג'ורג'-הנרי לוּקוֹ בספרו 'ציורי ילדים' (1927) טען שילדים בונים 'מודלים פנימיים' להבנת העולם סביבם. טענה זו הושפעה מתורתו של הפסיכולוג ז'אן פיאז'ה.
הפסיכולוג האמריקאי פיליפ ג'ונסון-ליירד פרסם את ספרו 'מודלים מנטליים' בשנת 1983. באותה שנה יצא גם אוסף מאמרים באותו שם, בעריכת מרי ג'ו דוידסון, כשהמשפט הראשון באוסף מסביר את הרעיון העומד מאחוריו: "התפקיד של חיבור זה הוא לענות על המובן מאליו - נקודת מבטם של אנשים על העולם, על עצמם ויכולותיהם, והמשימות שהם מתבקשים לבצע, או הנושאים שהם מתבקשים ללמוד. כל אלו תלויים בהמשגה שבה הם משתמשים".
מאז פרסום חיבורים אלו נידון הנושא בחוגים רבים, והדיון אודות הרעיון בתחום יחסי אדם-מחשב והשמישות הורחב על ידי מחקרים רבים, כולל אלו של סטיב קרוג המובאים בספרו 'אל תגרום לי לחשוב' (Don't Make Me Think). וולטר קינץ' וטואן ואן-דיק השתמשו במונח 'מודל סיטואציה' (situation model) בספרם 'אסטרטגיות של שיח התפיסה' (Strategies of Discourse Comprehension), שמראה את הרלוונטיות של מודלים מנטליים להבניית התפיסה והשיח.
מודלים מנטליים: עקרונות
מודלים מנטליים מתבססים על כמה הנחות יסוד בסיסיות, שמבדלות אותם מייצוגים אחרים, כפי שמתואר בספר 'הפסיכולוגיה של ההנמקה' (ביירן וג'ונסון-ליירד, 2009). כל מודל מנטלי מייצג אפשרות. מודל מנטלי מייצג אפשרות בודדת, שתופסת את מה שמשותף לכל הדרכים האחרות בהן האפשרות יכולה להתממש. מודלים מנטליים מתבססים על עיקרון של אמת: הם מייצגים רק את אותן סיטואציות שהן אפשריות.
מודלים מנטליים יכולים לייצג דבר שהוא אינו נכון בקנה מידה מסוים, כשמניחים באופן זמני שהוא נכון, כגון במקרה של תנאים המנוגדים לעובדות וחשיבה המנוגדת לעובדות. דוגמה לכך היא, הפשטה של תהליך תנועה באמצעות מודל דו-ממדי, כשבפועל התהליך מתרחש בכמה ממדים.
מודלים מנטליים ויכולת ההנמקה
אחת מנקודות המבט אודות יכולת הנמקה, היא שיכולת זו מסתמכת על מודלים מנטליים. מבחינת התפיסה האישית של האדם אין מציאות אלא רק ייצוג שלה במודלים המנטליים שלו ולפיכך אינו יכול לנמק משהו על בסיס משהו אחר. על-פי נקודת מבט זו, מודלים יכולים להיווצר מתפיסה, דמיון, או מתפיסה של השיח. מודלים כאלו קרובים למודלים של ארכיטקטים, במובן זה שהם מהווים אנלוגיה למבנה קיים. במובן הזה, הם מזכירים את תאוריית התמונה של השפה שתיאר לודוויג ויטגנשטיין ב-1922.
ביקורת
הפולמוס המדעי נסב סביב השאלה, האם ההנמקה של האדם מתבססת על מודלים מנטליים, שיוצרים כללים פורמליים להסקת המסקנות, או לחלופין שהמודלים המנטליים נוצרים באופן תלוי מקום ואפשרויות. נעשו מחקרים אמפיריים רבים שביצעו השוואות בין שתי תפיסות אלו.
פיזיקליזם
פיזיקליזם היא עמדה פילוסופית על פיה כל מה שקיים הוא פיזיקלי, או נתון לתכונות פיזיקליות, וכי אין דברים מעל ומעבר לדברים פיזיקליים. הביטוי נטבע על ידי אוטו נוירת בסדרת מאמרים בתחילת המאה ה-20.
מודל מנטלי
ביקורת
פולמוס נוסף מתקיים בין שני חוקרי החינוך, אנדריאה דיסֶסָה ולסט ווסניאדו, באשר לתפיסת רעיון ה'כוחות' בפיזיקה.
פיזיקליזם
בפילוסופיה עכשווית, פיזיקליזם מקושר לבעיית גוף-נפש בפילוסופיה של הנפש. לפי העמדה הפיזיקליסטית, כל מה שנטען על הנפש נטען בעצם על המוח ועל מצביים מוחיים, כלומר על תהליכים פיזיקליים מסובכים. פיזיקליזם חופף במידה רבה למטריאליזם, אך השימוש במונח הראשון מבטא את הקשר ההדוק למדע הפיזיקה והוא משוחרר מההקשר ההיסטורי של המושג מטריאליזם. פיזיקליזם קשור לנטורליזם מתודולוגי, בכך שהוא מכפיף את כלל הידע המדעי והפילוסופי, לתחום מדעי הטבע, ובראשם לפיזיקה.
האונטולוגיה הפיזיקליסטית כוללת את כל מה שמתואר על ידי הפיזיקה, ולכן לא מדובר רק על חומר, אלא גם על אנרגיה, חלל, זמן וכוחות ותהליכים פיזיקליים. מהטענה שרק סוג אחד של דברים קיימים, דברים פיזיקליים, נגזר שהעמדה הפיזיקליסטית היא עמדה מוניסטית.
מודל מנטלי
אפיון
מודל מנטלי, באופן כללי, הוא:
קרתחדשת (פירושונים)
קרתחדשת (בפיניקית: 𐤒𐤓𐤕𐤇𐤃𐤔𐤕) הוא שם פיניקי לכמה ערים, שמשמעותו "קרת חדשה".
מודל מנטלי
אפיון
מודלים מנטליים הם יסוד חשוב להבנה של למידה ארגונית. מודלים מנטליים הם 'תמונות עמוקות של מחשבה ופעולה'. מודלים מנטליים הם כה חשובים להבנתנו של העולם, עד שאנחנו בקושי ערים לקיומם.
פיזיקליזם
פיזיקליזם רדוקצוניסטי ולא-רדוקציוניסטי
פיזיקליזם יכול להתחלק לעמדות רדוקציוניסטיות ולא-רדוקציוניסטיות. רדוקציוניזם הוא הרעיון שכל שלם ניתן להעמדה על סכום חלקיו. כדי להבחין בין סוגים שונים של פיזיקליזם, יש להזכיר שני עקרונות חשובים:
מודל מנטלי
ביטויים של מודלים מנטליים
שלוש צורות בסיסיות משמשות לביטויים של מודלים מנטליים:
מודל מנטלי בהקשר למערכת דינמית וחשיבה מערכתית
מודלים אלו, למעשה, מסייעים לנו בהפשטה של המציאות, והיא מסייעת לנו להתגבר על האתגרים הכרוכים בחשיבה מערכתית וחשיבה דינמית. שתי הדיסציפלינות האלו עוזרות לנו לבנות תיאום טוב יותר עם המציאות מול המודל המנטלי, והן עוזרות לייצג את המציאות בצורה מדויקת יותר - ובכך מגדילות את הסיכוי שהמסקנות שלנו יובילו אותנו לפעול בהלימה לתכנון שלנו.
פיזיקליזם
נסמכות
קבלת הנסמכות של הנפשי על הפיזיקלי בתור עקרון מטאפיזי היא תנאי הכרחי עבור כל פיזיקליסט, אך היא איננה תנאי מספיק. גם דואליסט תכונתי יכול לקבל את הטענה שכל מצבי הנפש תלויים במצבים פיזיקליים, מבלי להניח שכל מה שקיים הוא פיזיקלי.
פיזיקליזם רדוקציוניסטי
תאוריות של פיזיקליזם רדוקציוניסטי מבוססות על אפשרות הרדוקציה של כל דבר בעולם לבסיס פיזיקלי וחומרי. זו אחת הסיבות לכך שהמושג פיזיקליזם מזוהה לעיתים עם מטריאליזם. ההצלחה הגדולה של הפיזיקה בהסבר תופעות בעולם, מראשיתה של המהפכה המדעית ועד לימינו חיזקה וממשיכה לחזק את האמונה ביכולת הרדוקציה של המדע. פיזיקליזם רדוקציוניסטי הוא פיזיקליזם-תבנית, ולעיתים עמדה זו מכונה תורת זהות, או תורת זהות פסיכופיזית. עמדה זו גורסת כי כל מצבי הנפש באשר הם זהים למצבים מוחיים שהתגלו או יתגלו כתואמים להם בכלים אמפיריים. היכולת המדעית להתאים בין תבניות (סוגים) של מצבים נפשיים לבין תבניות של מצבים מוחיים מעידה על יכולת הרדוקציה (ההעמדה על) של המנטלי על הפיזיקלי. יכולת הרדוקציה מעידה על הזהות החמורה בין המצבים השונים. לפי פיזקליסט רדוקציוניסטי, כלל המצבים המנטליים אינם אלא מצבים פיזיקליים, ומעבר לכך, ניתן להוכיח רדוקציה זו באמצעות המדע האמפירי.
פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי
באופן היסטורי, פיזיקליזם זוהה עם פיזיקליזם רדוקציוניסטי. אולם לאחר שדונלד דייווידסון הציג את מושג הנסמכות, התאפשר סוג חדש של פיזיקליזם אשר כופר באפשרות הרדוקציה. פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי טוען כי אף שמצבי נפש הם תוצאה של מצבים פיזיקליים לא ניתן להעמיד אותם על תכונות פיזיקליות. ישנן מספר גרסאות לפיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי, שלא בהכרח מתיישבות אחת עם השנייה. סוג אחד הוא פיזיקליזם נסמכות, שהוצע על ידי דיווידסון, שטוען כי אף על פי שהמנטלי נסמך על הפיזיקלי, הוא אינו זהה לו. דיוודסון הציע גם תאוריה של מוניזם אנומלי בתור פיזיקליזם לא-רדוקציוניסטי. סוג אחר הוא פיזיקליזם תקרית שטוען כי לכל אירוע פרטיקולרי x קיים אירוע פרטיקולרי פיזיקלי y, כך ש x=y. מטענה זו לא נגזר או נשלל עקרון הנסמכות. גם אם עקרון הנסמכות הוא נכון, הוא לא בהכרח שולל פיזיקליזם תקרית. ההבדל בין נסמכות לפיזיקליזם תקרית הוא שפיזיקליזם תקרית טוען שלכל אירוע מנטלי מסוים יש אירוע פיזיקלי מסוים שזהה לו. בעוד שנסמכות טוענת שאירוע מנטלי לא יכול לעבור שינוי ללא שינוי באירוע פיזיקלי. סוג נוסף הוא אמרגנטיזם, תאוריה שהפכה פופולרית בתחילת המאה ה-20. תאוריה זו היא סוג של תאוריית נסמכות לא רדוקציוניסטית.
טיעונים בעד פיזיקליזם
עבור רבים, הממצאים שמספקים מדעי המוח בנוגע למתאמים בין פעילות מוחית לפעילות נפשית מהווים ראיה ברורה לאמיתותה הברורה של התאוריה הפיזיקליסטיות בנוגע למהות הנפשיות. למרות זאת, מתאמים גרידא אינם יכולים להוות ראיה לזהות בין מצבים, שכן הם מעידים רק על התאמה. פיזקליסט יטען שבהתאם לעיקרון התער של אוקהם התאוריה שלו היא הטובה ביותר מכיוון שהיא מספקת הסבר מלא לתופעות מנטליות מבלי להרחיב בישים, אך זהו טיעון בעייתי שכן יש חילוקי דעות האם הפיזיקליזם הוא בהכרח התאוריה הפשוטה ביותר. בהפיכת ההתאמה בין מצבי נפש למצבי מוח לזהות, מצמצם הפיזיקליזם את האונטולוגיה ההכרחית לתיאור מספק של הנפש והעולם. טיעון נוסף בעד הזהות בין מצבים נפשיים למצבים מוחיים מספק הפיזקליסט באמצעות הנחה נטורליסטית שלכל אירוע פיזיקלי יש סיבה פיזיקלית מספיקה. אם לכל אירוע פיזיקלי יש סיבה פיזיקלית, אזי סיבתיות מנטלית הופכת למיותרת. כדי להסביר כל אירוע, גם אם נראה שמקורו הוא במצב נפשי, מספיק לתאר את הגורמים הפיזקליים שהביאו לקיומו. סיבתיות פסיכופיזית נעלמת עם ההנחה שאין אירועים פיזיקליים ללא סיבה פיזיקלית.
טיעונים נגד פיזיקליזם
כנגד התאוריה הפיזיקליסטית הועלו לאורך השנים מספר טענות. קבוצה אחת של ביקורות מכוונת לבעיתיות שעולה מהתאוריה מנקודת מבט אפיסטמולוגית.
ההשקפה האגנוסטית מעדיפה להדגיש את חוסר הידיעה אודות התקיימות נון-פיזיקליות, ולא קובעת אי-קיום (או קיום) של כאלה מתוקף חוסר יכולתה לעשות זאת בצורה וודאית כביכול.
השקפות כוללות
הביולוג (ד"ר לביוכימיה) רופרט שלדרייק גורס כי ההשקפה הפיזיקאליסטית או המטריאליסטית היא למעשה תרגום אידאולוגי שגוי של השיטה המדעית לכדי פילוסופיה המתאפיינת בעשר דוגמות אשר הן כוזבות לטענתו. בספרו "המדע יוצא לחופשי" פרס משנתו בעניין זה בפרוטרוט.
ג'ורג' דנציג
ג'ורג' ברנרד דנציג (באנגלית: George Bernard Dantzig; 8 בנובמבר 1914 – 13 במאי 2005) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, אשר תרם תרומות חשובות למדעי המחשב, כלכלה וסטטיסטיקה. ידוע בעבודתו על תכנון ליניארי ופיתוחו של אלגוריתם הסימפלקס לפתרון בעיות תכנון ליניאריות. היה פרופסור באוניברסיטת סטנפורד במספר מחלקות בהן חקר ביצועים, מדעי המחשב ותחבורה.
קורות חיים
דנציג נולד בפורטלנד שבמדינת אורגון בארצות הברית, להורים יהודים. אביו, טוביאס דנציג, היה בלשן ומתמטיקאי ידוע בזכות עצמו, אשר נולד בליטא, ולמד בצרפת, באוניברסיטת פריז. הוא פגש שם את האם, אניה לבית אוריסון, יהודיה צרפתית, בלשנית אף היא והשניים נישאו והיגרו לארצות הברית.
ג'ורג' ברנרד דנציג, בנם הבכור, קרוי על שם הסופר המפורסם ג'ורג' ברנרד שו, ואילו אחיו הצעיר זכה לשם אנרי פואנקרה על שם המתמטיקאי אצלו למד אביו טוביאס דנציג. בסופו של דבר הלכו האחים בעקבות אביהם, ושניהם הפכו למתמטיקאים. ג'ורג' למד בתיכון בעיר וושינגטון די. סי.. הוא אהב מתמטיקה ומדעים כבר בתיכון וכדי לשפר את הישגיו פתר בתקופה זו בעיות רבות בגאומטריה שקיבל מאביו. לאחר סיום לימודיו בתיכון נרשם ג'ורג' ללימודי מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מרילנד ושם סיים את לימודי התואר הראשון בגיל 22. כעבור שנה קיבל תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת מישיגן. אחרי סיום לימודיו האקדמיים פנה דנציג לעבוד כסטטיסטיקאי בלשכת הסטטיסטיקה של מחלקת העבודה של ארצות הברית.
באחד הימים התבקש דנציג לסקור מאמר של יז'י ניימן, ודנציג התלהב מהמאמר ומהגישה הלוגית של ניימן למדע הסטטיסטיקה ופנה אליו בבקשה לעשות אצלו דוקטורט. ניימן הסכים ודנציג הגיע לאוניברסיטת ברקלי בשנת 1939 שם לקח שני קורסים שאותם העביר המנחה שלו. באחד מהקורסים שלקח דנציג הגיע מאוחר לאחד השיעורים וראה על הלוח שתי בעיות מהתחום של בדיקת השערות, והעתיק אותן למחברתו כשהוא סבור שאלו הם שיעורי הבית. הבעיות היו קשות מהרגיל, אך דנציג עמד במשימה ופתר אותן תוך כמה ימים. הוא הגיע למשרדו של ניימן, התנצל על האיחור בהכנת שיעורי הבית ושאל אם עדיין יש טעם להגיש את הפתרונות.
שישה שבועות מאוחר יותר, התבשר דנציג כי המנחה שלו כתב מבוא לאחד המאמרים שלו ומעוניין לשלוח אותו לפרסום לדנציג רק אז התברר כי המנחה שלו רשם על הלוח באותו שיעור שתי השערות בסטטיסטיקה שטרם הוכחו, ושהוא היה הראשון שמצא את ההוכחות.
פרסים
דנציג קיבל את המדליה הלאומית למדעים לשנת 1975, את פרס ג'ון פון נוימן לשנת 1975 ואת פרס הארווי מהטכניון בשנת 1985.
הציפור הכחולה (סרט, 1940)
הציפור הכחולה (באנגלית: The Blue Bird) הוא סרט ילדים וסרט פנטזיה משנת 1940, בכיכובה של שירלי טמפל, בהפקת דריל זאנוק מאולפני המאה ה-20. הסרט ביקש להיות "תגובת נגד" של אולפני המאה ה-20 לסרט המצליח "הקוסם מארץ עוץ" של אולפני MGM (בכיכובה של ג'ודי גרלנד), שהופק שנה לפני כן. כמו "הקוסם מארץ עוץ", גם "הציפור הכחולה" הוא חלום המצולם בטכניקולור, כאשר המציאות הלא-חלומית מופיעה כפרולוג בשחור-לבן. הסרט מבוסס על המחזה "הציפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר, אך היה כישלון קופתי. במאי הסרט היה ולטר לאנג ומלחין הפסקול היה אלפרד ניומן.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בעת מלחמות נפולאון. הסרט פותח בפרולוג בשחור-לבן. הילדה, מיטיל (שירלי טמפל), מוצאת ציפור מיוחדת ביער ומסרבת להעניק אותה לשכנתה החולה אנג'לה. אמה ואביה מוטרדים מאוד מהתנהגותה האנוכית של בתם. בערב נקרא אב המשפחה לשירות צבאי במלחמה. באותו לילה חולמת מיטיל חלום ובו מבקרת אותה הפיה הטובה ברילון (ג'סי ראלף), הלוקחת אותה ואת אחיה (ג'רי ראסל) למסע לחיפוש ציפור האושר. כך מתחיל מסעם החלומי של הילדים, יחד עם הטובה ברילון, הכלב טיילו (Tylo), החתולה טיילט (Tylette) ואור המנורה, כולם נהפו על ידי הפיה לדמויות אנושית בחלום. המסע החלומי מוביל את הילדים למקומות רבים ושונים, בהם ארץ העבר, היער (שעציו מפצירים בילדים לנטוש את ההרפתקה), בחיי עושר ובקרב תינוקות שטרם נולדו. המסע גורם למיטיל להעריך את האושר שבביתה ומשפחתה. עם בוקר מתברר שנחתם הסכם שלום והאב משוחרר. מיטיל מסכימה לתת את הציפור (שכעת, כאשר הצילום צבעוני, מבינים הצופים שהיא כחולה) לשכנתה אנג'לה.
הבדלים בין הסרט למחזה
כל סיפור המסגרת על המלחמה, חייב המשפחה לפני החלום, האב המגויס והשכנה אנג'לה אינו קיים כלל המחזה והוא תוספת של הסרט. הדמות הראשית בסרט שונה, הוא מתמקד בעיקר במיטיל הבת, בעוד המחזה נוטה לשים במרכז את טילטיל הבן. האנוכיות של מיטיל אף היא אינה קיימת במחזה.
ראב"ד
ראו גם
}}
גליישר
גליישר (Glacier) היא המילה האנגלית לקרחון יבשתי.
Ólafur liljurós
Ólafur Liljurós (בעברית: אוֹלׇפוּר לִילְיוּרוֹס) הוא שיר לכת איסלנדי נוצרי מסורתי, שנכתב והולחן כנראה בין המאות ה-18 ל-20, (מלחין השיר אינו ידוע) במטרה להפיג את השפעותיו של הפגניזם אשר עדיין היה דומיננטי באיסלנד של אז. השיר מגולל את הרפתקאותיו של אולפור, הנאבק באלפית כאשר דמותו של אולפור משמשת כפרוטגוניסטית והאלפית משמשת בתור אנטגוניסטית. שיר זה מאופיין בהרבה מן המוטיבים הסקנדינביים אשר היו נפוצים בתקופה זו, וכולל חזרה מרובה על פזמונות או תיאורים מפורטים ואכזריים של פציעות אשר לרוב מסתיימות במוות, מאבק כלשהו בין הפרוטגוניסט לאנטגוניסט (אשר בדרך כלל מגולם על ידי איזושהי דמות מהפולקלור האופייני לאזור) ועוד.
משמעות השיר
כמו שירים רבים בתקופה ההיא, גם "אולפור ליליורוס" הוא שיר הכולל נופים ומזג אוויר האופייניים לאזור, ומאבק כוחות בין הגיבור לנבל. בשיר זה, אולפור משמש בתור השליח הנוצרי הטוב שמטרתו להביא את הנצרות לכל האזורים באשר הם, ואז נתקל באלפית סרבנית אשר מייצגת את מהות הפגניזם ששרר שם אז. האלפית מנסה לשכנע את אולפור לעבור לחיות עימם, דימוי לכך שעל אולפור לעזוב את הנצרות ולהאמין בפגניזם שוב; כאשר אולפור מסרב, דוקרת אותו האלפית בצלעותיו ומנקבת את ליבו על שום שסירב. מטפורה לפראיות הפגניזם לעומת עידונו של הנוצרי הטוב והתמים, אשר נדקר ללא סיבה טובה. עוד דוגמה טובה לכך היא שכאשר אולפור שוכב גוסס על הקרקע ליד סוסו, הוא שולח את תפילתו למריה הקדושה, ומאמין שהיא עמו, ושבתור היותו נוצרי, נשמתו בטוחה ומקומו מובטח בגן עדן; בו בשעה שאנו לא יודעים מה קרה לאלפית – כאילו לא ידוע מה יקרה לאלו אשר מאמינים בפגניזם.