cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זוועות קונגו
מורשתו של לאופולד
בדצמבר 1908 נפטר המלך לאופולד השני. הוא נשאר מלך בלגיה עד יום מותו. מאחר שלא היו לו ילדים זכרים ירש אותו אחיינו, המלך אלברט. למרות דעת הקהל בעולם המערבי שהייתה מאוד נוקבת וביקורתית כלפי לאופולד ומעשיו בקונגו, הממשל הבלגי התייחס אליו כאל משחרר העם הקונגולזי מעבדות, וכזה שתרם רבות לפיתוחה של החברה בקונגו. בעת הלווייתו שהתקיימה בבריסל נשמעו קריאות בוז רבות לנוכח מעשיו בקונגו. עם זאת דעת הקהל הבלגי היא אמביוולנטית בנוגע למורשתו של לאופולד. מצד אחד הוא נתפס כמלך שתרם רבות ואחראי לפיתוחם המהיר של ערי בלגיה בתחילת המאה ה-20, מצד שני קשה להתעלם מהסיפורים והעדויות שמראות את אשר התחולל בקונגו בזמן שלטונו שם. מוסדות בלגיה הרשמיים עד היום מנציחים את דמותו של המלך כמי שתרם רבות לעם ולחברה הקונגולזית, מסמכים רבים מאותה תקופה נגנזו ואסורים לפרסום עד היום, במסגרת שיעורי היסטוריה הממלכתיים לא נלמד על הזוועות שבוצעו שם. הממשל הבלגי נזף באופן בוטה ברשת הטלוויזיה BBC שפרסמה סדרה תיעודית על לאופולד ומעשיו בקונגו והשוותה אותו לאדולף היטלר- Congo: white king, red rubber, black death. במוזיאון רשמי שנפתח בבריסל שמתאר את קולוניית בלגיה במרכז אפריקה אין שום תיעוד לזוועות מאותה תקופה. יתרה מכך בנאום הכרזת עצמאות של המדינה בשנת 1960, בודואן, מלך בלגיה הזכיר את המלך לאופולד כמי שמעשי ידיו תרמו רבות לפיתוח המדינה ולחברתה. גישה זו ליוותה את בלגיה גם בימיה כקולוניה רשמית במדינה, וגם לאחר שנתנה לקונגו עצמאות, שהיום נקראת "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו". כיום אנשי עסקים בלגים רבים שולטים על משאבי טבע ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו – אורניום, יהלומים ועוד, בנוסף לכך, סיפורי הזוועות הללו אינם נלמדים גם במערכת החינוך המקומית. להפך, ברוח הבלגים, מוסדות המדינה מציגים את לאופולד כמלך "בונה", ששיפר תשתיות ובנה בכמויות אדירות ברחבי המדינה, מכנים אותו אף Noko- "דוד האומה" בסוואהילי, השפה המקומית. לעומת המאמצים של הרשויות הבלגיות למחוק סיפורים אלו מההיסטוריה הספרות, התרבות וארגונים עצמאיים ובלתי תלויים, לא מוכנים להרפות כל כך מהר. בקונגו מדי שנה בתאריך ה-2 באוגוסט, ארגון קונגולזי עצמאי- Congolese Action Youth Platform מיסד את יום הזיכרון הGeno Cost, שמטרתו היא לציין ולהזכיר את מעשיהם האכזריים של לאופלד וממלכתו בסוף המאה ה-19 ובתחילת ה20, ושל הקולוניה הבלגית הרשמית לאורך המאה ה-20.
מקומן של הזוועות בתרבות קונגו היום
בתרבות היום ישנו קונצנזוס רחב בנוגע לדימויו השלילי של לאופולד בנוגע לתקופת שלטונו בקונגו. סרטים, ספרים אקדמיים ונובלות רבות מתארים את התקופה, חלקם כסיפורי יומן אישיים, חלקם כסיפורים עלילתיים ברוח התקופה וחלקם כדוקומנטריים תיעודיים. המפורסמים שבהם הם Kings Leoplad’s Ghost, סרט וספר תיעודיים (ספר – 1997, סרט- 2006), שנכתב על ידי אדם הוכשילד. גומי אדום, ספרו של אדמונד דנה מורל שיצא לאור בתחילת המאה ה-20, היה מבין אבני הדרך המשמעותיים שתרמו לחשיפת הזוועות בקרב העולם המערבי, הכיל עדויות ותיעודים רבים. כמו כן גם ספרו של ג'וזף קונראד – "לב המאפליה", שפורסם בשנת 1902, תרם לחשיפת המאורעות. ג'וזף בסיפור עלילתי מתאר את חוויותיו האישיות מתקופתו בקונגו כרב חובל בספינת קיטור. ספר זה יצא לאקרנים כסרט בשנת 1993, The Heart of the Darkness.
אסף כהן (עיתונאי)
אסף כהן (נולד ב-11 ביולי 1976 בירושלים) הוא שדרן, פרשן כדורגל ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
אסף כהן נולד בירושלים. בילדותו עברו הוריו לאמסטרדם למשך 6 שנים. עם שובם, רכש כהן השכלה תיכונית בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר. הוא סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטה העברית ותואר מוסמך אוניברסיטה בשפה ובתרבות עברית באוניברסיטת אמסטרדם.
את הקריירה העיתונאית שלו החל כהן במקומון הירושלמי "כל זמן" מבית מעריב, שם שימש ככתב ספורט ומאוחר יותר עורך מדור הספורט. בין השנים 2001–2010 התגורר בהולנד שם השלים תואר אקדמי ובמקביל שיחק כדורגל בליגת החובבים ההולנדית.
כהן מועסק בערוץ ספורט1. הוא השתתף בפאנל הפרשנים הקבוע במהלך יורו 2016 ויורו 2020 וכן משמש חבר קבוע בפאנל ליגת העל בכדורגל של שידורי ספורט1. החל מעונת 2018/19 משתתף בפודקאסט "בשירות הוד מלכותה" אודות הפרמייר ליג בשיתוף בן פורגס ושרון דוידוביץ'. מ-2019 משמש כהן פרשנה של התכנית "פספורט", תוכנית סוף השבוע לסיכום האירועים בכדורגל העולמי של ספורט1. כהן הוא בעל טור באתר האינטרנט ספורט1, ובאתר וואלה!. ביוני 2022 נבחר לצוות הפרשנים מטעם כאן 11 למשחקי מונדיאל 2022 שייערכו בקטר.
ב-2019 הוציא בצוותא עם שרון דוידוביץ' ספר בשם "אגדות דשא", העוסק בכדורגל עולמי וסוקר את 50 השחקנים הגדולים ביותר בדור האחרון - מאז חקיקתו של חוק בוסמן. הספר הפך לרב מכר ברשימות הספרים של סטימצקי.
כהן נשוי למאיה לבית מוסק ולהם 2 ילדים.
דב קנוהל
דב קנוהל (14 בספטמבר 1911 - 6 ביולי 1988) היה מראשוני קבוצת אברהם וממקימי כפר עציון. היה מלוחמי כפר עציון במלחמת העצמאות. עסק בתיעוד מורשת כפר עציון ושימורה. ספרו "גוש עציון במלחמתו" הוא הספר המקיף ביותר על תולדות מערכת גוש עציון במלחמת העצמאות.
שנותיו הראשונות
נולד בעיר בז'ז'ני בגליציה בכ"ב באלול תרע"א (1911) למרדכי וגולדה (טויבר). בית הוריו היה בית חסידי שהשתייך לחסידות צ'ורטקוב. את פעילותו הציונית התחיל ב-1929 בפעילות למען הקרן קיימת לישראל ולמען תחיית השפה העברית. היה ממקימי סניף המזרחי וסניף בני עקיבא בעירו, שם הכיר את אשתו שושנה. היה ממארגני קבוצת ההכשרה "קבוצת אברהם" שנקראה כך לכבודו של הרב אברהם יצחק קוק.
בחשוון 1933 עלה לארץ ישראל יחד עם חברים נוספים מ"קבוצת אברהם". תחילה ישב ברחובות ולאחר מכן בכפר פינס. קנוהל היה חבר בהנהלה הארצית של בני עקיבא ובמוסדות שונים של הפועל המזרחי והקיבוץ הדתי. בין השנים 1935–1937 שהה בגליציה לצורך ארגון קבוצות הכשרה וביסוס תנועת בני עקיבא באזור. בסמינריון ההדרכה השני של תנועת בני עקיבא עורר את הדיון בצורך להקמת מסגרות תורניות לנוער. הוא סבר שעל הנוער ללכת ללמוד בישיבות קודם שיצא להגשמה בקיבוץ או במושב. דברים אלו עוררו הדים וגרמו להתארגנותם של חוגים תורניים בסניפי בני עקיבא ולהקמת ישיבת כפר הרוא"ה. בראשית שנות ה-40 הוא היה חבר סיעת "התנועה החקלאית" של הפועל המזרחי. ב-1943 היה ממייסדי כפר עציון.
הבריגדה היהודית
בימי מלחמת העולם השנייה התנדב לבריגדה היהודית למרות שכבר היה נשוי ואב לבת. במסגרת זו היה אחראי לגיבוש המתנדבים הדתיים ולהקמת "ארגון החיילים הדתיים" בבריגדה. לאחר סיום המלחמה נשאר תקופה נוספת באירופה וסייע בהקמת סניפי בני עקיבא, גיבוש קבוצות הכשרה והדרכת גרעיני נוער דתיים. את חלקם של החיילים הדתיים בבריגדה היהודית תיעד בספר בהתנדב עם.
גוש עציון
ב-1946 חזר למשפחתו בכפר עציון. במלחמת העצמאות השתתף בקרבות שפרצו מיד אחרי החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר. הוא נפצע בקרב מפגיעת כדור בכ"ה בניסן תש"ח. הניסיונות לפנותו לא עלו יפה, והוא נשאר ללא טיפול מתאים עד לפינויו כעבור עשרה ימים למשואות יצחק יחד עם פצועים נוספים. בזכות פינוי זה ניצל קנוהל מהטבח במגיני כפר עציון.
נפילת כפר עציון ונפילת רוב אנשיו בקרב היוו עבורו שבר כפול. נוסף על הכאב הגדול על חורבן כפר עציון ונפילת חברים כה רבים, הרי כל המפעל שהחל בו, בגיבוש הגרעין של "קבוצת-אברהם" התמוטט לנגד עיניו. אך הוא קיבל עליו את הדין. לימים תיאר את אותן שעות:
בהמשך הלך לשבי הירדני יחד עם אנשי משואות יצחק ושאר מגיני הגוש שנותרו בחיים. בשבי הירדני הוא שהה תשעה חודשים, במהלכן נותח בידו. בנו אלישיב נולד בעת השהות בשבי, ומכאן שמו. אחר חזרתו מהשבי התגורר בגבעת עלייה, ועבד במשרד הדתות בהקמת המועצות הדתיות.
תשע עשרה שנה אחר כך חזר יחד עם חבריו מכפר עציון והיה שותף להקמת גוש עציון מחדש. בביקורם הראשון אחר המלחמה אמר:
באחרית ימיו התגורר קנוהל באלון שבות והמשיך לעסוק בטיפוח הזיכרון של גוש עציון ובשימורו. בשנת 1982 קיבל את "פרס שפירא על פועלו. בדברי הפרס נאמר:
נפטר בכ"א בתמוז תשמ"ח (1988). דב קנוהל הוא אביהם של אורה רוטנברג, הילדה הגדולה מבין 'ילדי כפר עציון', פרופסור ישראל קנוהל והרב אלישיב קנוהל, רבה של כפר עציון.
תיעוד גוש עציון
קנוהל הקים את ארכיון כפר עציון ועמד בראשו. את מלאכת התיעוד החל עוד בשבי, כאשר חלק מהעדויות נרשמות על קופסאות של סיגריות, בהיעדר נייר. כיום עומדת בראש המכון בתו, אורה רוטנברג.
ב-1954 הוציא לאור את ספרו "גוש עציון במלחמתו", שהוא הספר המקיף ביותר על תולדות מערכת גוש עציון. הספר תורגם לאנגלית ויצא בכמה מהדורות בשתי השפות. בשנת 2009 יצאה מהדורה חדשה בתוספת מפתחות. מאז הופעת הספר נחקרה פרשת גוש עציון שוב ושוב, ורבות נכתב עליה, אך עדיין זהו ספר היסוד לכל המתעניין בתולדות הגוש. הספר הפך לספר קאנוני בין יוצאי הגוש ובקרב דור מסוים של בני הציונות הדתית בכלל.
על פי ספרה של עמיה ליבליך "ילדי כפר עציון" - ספרו של קנוהל היה "התנ"ך השני של ילדי כפר עציון", יחד עם זכרונות ההורים יצר זיכרון קולקטיבי חזק בקרב ילדי הדור השני של כפר עציון. לדברי חנן פורת, הספר נקרא בשקיקה על ידי ילדי הדור השני, ויצר בהם תודעת שליחות עמוקה, שהביאה בסופו של דבר לחזרתם לגוש עציון. האלוף גרשון הכהן סיפר כי זהו הספר הראשון שקרא בתור ילד בגיל 7, והוא הטביע בו רשמים עזים.
אלכסנדר פיצ'ושקין
אלכסנדר יורייביץ' פּיצ'וּשְקין (ברוסית: Александр Юрьевич Пичушкин; יליד מיטישצ'י, מחוז מוסקבה, ב-9 באפריל 1974) הוא רוצח סדרתי רוסי שנידון למאסר עולם באוקטובר 2007 בגין ביצוע 48 מעשי רצח ושלושה ניסיונות רצח נוספים. הפשעים בוצעו בפארק ביטצבסקי, השני בגודלו במוסקבה. הוא נודע בכינוי "רוצח השחמט" בגלל כוונתו לרצוח 64 איש, כמספר המשבצות בלוח השחמט. ברוסיה זכה לכינוי "המטורף מביטצבסקי".
ילדותו
אביו, יורי פיצ'ושקין, עזב את המשפחה, כשלאלכסנדר מלאו 9 חודשים בלבד. הבן גדל עם אמו, וסבו נטל חלק גדול בחינוכו. ב-1976 עבר להתגורר עם אמו מעיר הולדתו מיטישצ'י לשכונת זוזינו שבמוסקבה. אלכסנדר לא היה מופרע ואופיין כנער ביישן ומתבודד שאהב לשחק שחמט.
הביטוי הראשוני להתנהגותו המוזרה המם את כל מקורביו: הייתה לו תאונה - הוא נפל מנדנדה במגרש משחקים וסבל מפגיעת ראש קשה. אחרי שהובהל לבית החולים, התברר כי הוא חווה זעזוע מוח ומתקשה לדבר - הוא היה מבולבל, הגה "ש" במקום "ס" והחל לכתוב בשגיאות כתיב. לכן אמו החליטה לרשום אותו לבית ספר מיוחד אצל קלינאי תקשורת. בתום לימודיו שם התקבל למכון טכני וניסה להתמקצע בנגרות.
סדרת רציחות
את הרצח הראשון שלו אלכסנדר ביצע בגיל 18, ב-1992, הוא חנק סטודנט בשם מיכאיל אודֶייצ'וּקה, בן כיתתו, והשליך את גופתו לבאר מים. הגופה מעולם לא נמצאה. 14 שנים לאחר מכן הוא ציין בחקירתו בפני בלשי משטרת מוסקבה כי:
פישצ'וקין הקדיש מחשבה רבה לרצח הראשון שלו. כעבור זמן חש תשוקה לבצע רצח נוסף - הבנה שחדרה בו לאחר הכרזת גזר הדין של אנדריי צ'יקטילו ב-1994. הוא הודה בחקירתו במשטרה כי הוא קינא בו וביקש להתעלות עליו במספר הרציחות. הוא הכין את עצמו ביסודיות, כאשר הוא הופך את צ'יקטילו למודל לחיקוי עבורו - הוא החל ללבוש חולצות משובצות, כפי שנהג צ'יקטילו, ואסף כל כתבה אפשרית בעיתון אודות צ'יקטילו.
במהלך ביצוע סדרת הרציחות בשנים 2001–2006 הוא התגורר עם אמו, נטליה אלמוראדובנאיה ברחוב חרסון במוסקבה, לא הרחק מפארק ביטצבסקי. עד שנת 2006 הוא עבד כמאבטח בסופרמרקט מקומי ולאחר מעצרו הודה כי הוא ביקש להרוג לפחות 64 אנשים, כך שמספר הקורבנות ישתווה למספר משבצות לוח השחמט. לאחר כל רצח שביצע, הוא נהג להדביק מטבע על כל משבצת בלוח השחמט התלוי בקיר חדרו. עם זאת, באחת החקירות, אמר כי לאחר מילוי כל המשבצות היה קונה לוח חדש. רק שלושה מקורבנותיו הצליחו להישאר בחיים, לאחר שניסה לרצוח אותם. בתחילה ניסה להרוג אלכוהוליסטים, חסרי בית, ואנשים מנודים חברתית וכאלה, שלדעתו, לא הייתה להם זכות לחיות. בתוך זמן קצר הוא החליט לנתק קשר עם כל חבריו, בטענה כי "הריגת מישהו שאתה מכיר היא תענוג גדול".
באותן שנים, הגיעו דיווחים לתחנת משטרת מוסקבה בדרום מערב העיר, כי קיים חשד לסדרת רציחות ביער ביטצבסקי, בעקבות חשיפת גופות קשישים. בתחילת שנת 2006 דבר הרציחות החל להתפרסם בתקשורת הארצית ברוסיה והוחלט להציב פטרול קבוע בפארק.
החקירה
ב-14 ביוני נרצחה מרינה מוסקאלייבה, שהחקירה העלתה כי היא הייתה חברתו של אלכסנדר פיצ'ושקין. מרינה הלכה לפגישה עם פיצ'ושקין, כשהיא משאירה לבנהּ את מספר הטלפון הנייד שלה. פיצ'ושקין שהיה מודע לעובדה זו, החליט בכל זאת להרוג אותה. יומיים לאחר מכן פיצ'ושקין נעצר לראשונה והתוודה באוזני החוקרים כי הוא "המטורף מביטצבסקי", אך החקירה נמשכה, מאחר שהחוקרים לא שללו אפשרות ל"הפללה עצמית", נטילת אחריות על פשעים שלא ביצע למעשה. זמן מה לאחר מכן, פיצ'ושקין העיד על פשעים אחרים שבוצעו בפארק ביטצסקי.
באפריל 2007 פסיכיאטרים משפטיים מצאו אותו כשפוי חלקית, מה שאִפשר להטיל עליו עונש מאסר עם טיפול פסיכולוגי חובה, שהוחלט לערוך החל מדצמבר 2006 במכון המחקר לפסיכיאטריה משפטית ע"ש ולדימיר סרבסקי במוסקבה.
משפטו
ביוני 2007 התיק הפלילי של פיצ'ושקין הושלם תוך הכללת רצח 52 איש בכוונה תחילה, הרציחות שבוצעו בעיקר בפארק ביטצבסקי.
ב-13 באוגוסט 2007 החל בית המשפט העירוני של מוסקבה בשימוע הראשוני בעניינו של פיצ'ושקין שהואשם ברצח 49 בני אדם ובניסיון לרצוח עוד שלושה נוספים. הוא הואשם על פי סעיף 105 של החוק הפלילי הרוסי "רצח שני אנשים או יותר במודע שהם במצב חסר אונים, באכזריות קשה." התובע במשפט, היה התובע הכללי של מוסקבה, יורי סמין, שחזה כי גזר הדין יינתן בתוך חודשיים לפחות. במהלך המשפט השתתפו 41 מבני משפחות הקורבנות ו-98 עדי תביעה. בית המשפט קיבל את עתירת הנאשם, שביקש כי חבר המושבעים ידון בעניינו והכריז כי ההליך המשפטי יהיה פתוח לתקשורת.
לדברי החוקרים ממשטרת מוסקבה, ביצע פיצ'ושקין את פשעיו בשנים 1992–2006 והיה הכי פעיל בשנים 2005–2006 בפארק ביטצבסקי בדרום מוסקבה. עורך דינו של הנאשם היה פאבל איוואניקוב, שאמר כי מרשו מודה באשמה במלואה. עד היום לא ידוע המספר המדויק של הנרצחים, אף שבריאיון לטלוויזיה עורך הדין הצהיר כי פיצ'ושקין רצח 61 איש. מקורות אחרים טענו כי רצח 63 אנשים. בריאיון לטלוויזיה, הודה פיצ'ושקין כי רבים מקורבנותיו היו חבריו, הוא הביא אותם באמתלות שונות לפארק ביטצבסקי, שם הכה באחורי ראשם במהלומות פטיש, וקבר את גופותיהם. בעת שחזור הרציחות בפני המשטרה חשף פיצ'ושקין אתרי קבורה רבים ובהם קורבנותיו. אנשי משרד הפנים הרוסי הודו שאכזריותו של פיצ'ושקין אפילו עלתה על זו של הרוצח הסדרתי הנודע אנדריי צ'יקטילו, שהוצא להורג ב-1994 בעוון רצח 53 איש. הם גם הוסיפו כי ללא ספק, לו לא היה נעצר, היה פיצ'ושקין ממשיך ברציחות.
ב-29 באוקטובר 2007 נידון אלכסנדר פיצ'ושקין למאסר עולם (ברוסיה, מאסר עולם משמעותו ל-25 שנים ויותר) במושבת מאסר לטיפול מיוחד. הוא הורשע ברצח 48 בני אדם ועוד שלושה ניסיונות רצח נוספים, בעוד שהוא עצמו הודה ב-12 פשעים חמורים נוספים כולל הרצח שביצע בסטודנט מיכאל אודייצ'וקה ב-1992.
ב-2 בנובמבר 2007 הגיש פיצ'ושקין ערעור כנגד פסק הדין, בערעור ביקש להפחית את עונש מאסרו ל-25 שנים. בפברואר 2008, בית המשפט העליון של רוסיה דחה על הסף את ערעורו.
פיצ'ושקין כהשראה
בין ה-16 בדצמבר 2010 ל-3 באפריל 2011 בוצעה סדרת רציחות בעיר אירקוטסק, כ-6 במספר, בידי סטודנטים מהאוניברסיטה המקומית: ארטיום אנופירייב, בן ה-19 וניקיטה ליטקין, בן ה-18. השניים בחרו קורבנות באקראי והרגו בין השאר ילד בן 12 וחסר בית. הם נלכדו על ידי אנשי משרד הפנים ב-5 באפריל 2011 ונחקרו במשטרה. הם השתמשו כנשק בפטישים וסכינים והודו במהלך חקירתם כי היו חברים בתנועה נאו-נאצית. ברשתות החברתיות היו נוהגים לכתוב: "אנחנו האלים, נבחר מי ימות ומי יחיה". השניים גם הודו בפני בית המשפט כי המניע למעשיהם הייתה תוכנית טלוויזיה שהם צפו בה באפריל 2007 ובה נראה פיצ'ושקין במשפטו - הם הצהירו כי ניסו לחקות אותו.
דוד זונשיין
דוד זונשיין (נולד ב-13 במאי 1973) הוא מהנדס תוכנה, פעיל שמאל רדיקלי, פובליציסט ומבקר ספרות ישראלי. התפרסם בעקבות סירובו לשרת בשטחי יהודה, שומרון ועזה. היה מראשי תנועת "אומץ לסרב" חבר הנהלת "בצלם" ויו"ר הנהלת הארגון בשנים 2012 - 2022.
קורות חיים
נולד בתל אביב, הבכור מבין שלושה ילדים, לוורדה, ילידת הארץ, וליצחק אייזיק זונשיין, יליד פולין ואיש העלייה החמישית. גדל ברמת השרון. היה לוחם וקצין ביחידת מגלן, שבה שימש מפקד צוות וסמ"פ. זונשיין לקח חלק בלחימה בדרום לבנון, כולל במבצע ענבי זעם. לאחר ארבע שנים בצה"ל השתחרר בדרגת סגן. סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מספר שנים בתפקידי ניהול פיתוח בתחום התוכנה, הקים זונשיין יחד עם שותף פלסטיני חברת תוכנה המספקת ללקוחותיה פיתרונות תוכנה ארגוניים על ידי צוות ישראלי פלסטיני העובד ממרכזי פיתוח בתל אביב וברמאללה.
זונשיין חי עם זוגתו ושתי בנותיהם בתל אביב ועוסק בהנדסת תוכנה. כותב ביקורות ספרים למוסף הספרות של עיתון "הארץ" ופרסם מספר סיפורים קצרים בעיתון זה ובאחרים.
סרבנות
בשנת 1999, לאחר מספר סבבי מילואים בגדה המערבית, החל זונשיין להתעניין בפלסטינים ובהיסטוריה של מלחמות ישראל, ובמשך שנה חל תהליך הדרגתי שבו התגבשה תפיסתו האידאולוגית. לדבריו, "אחרי שנה של קריאה ופגישות עם אנשים הבנתי עד כמה עמוק הפער בין מה שהאמנתי בו לבין המציאות בשטח והיה ברור לי שאין שום אפשרות להמשיך לקחת חלק במערכת הזאת שכל כך אהבתי והייתי כל כך מחובר אליה. החלטתי לסרב לשרת בשטחים."
בינואר 2002, אחרי שירות מילואים ברצועת עזה בגדוד בעוצבת חצי האש, יזם זונשיין, ביחד עם יניב איצקוביץ', את "מכתב הלוחמים 2002", שעליו חתמו עד היום כ-1,000 חיילי מילואים. בעקבות פרסום המכתב הוקמה תנועת "אומץ לסרב".
זונשיין הועמד לדין משמעתי צבאי על סירובו לצאת לשירות מילואים בבית אל. במהלך משפטו סירב זונשיין להישפט בדין משמעתי וביקש להישפט בבית דין צבאי בו העונש המרבי על העבירה חמור יותר אך קיימת אפשרות להביא עדים ולבסס הגנה הטוענת שהשירות בשטחים הכבושים אינו חוקי ולפיכך חובתם המוסרית של חיילי צה"ל היא לסרב לשרת מעבר לקו הירוק.
הפרקליטות הצבאית דחתה את בקשתו להישפט בבית דין צבאי, והחזירה את הטיפול בעניין למפקד עוצבת האש, תא"ל טל רוסו, שדן את סגן זונשיין לשלושים וחמישה ימי מחבוש בפועל. זונשיין עתר לבג"ץ על מנת שיורה לצבא לאפשר לו להישפט בבית הדין. לאחר כשבוע בכלא הוציא בג"ץ צו ביניים שהורה למדינה לשחרר את זונשיין מהכלא עד לבירור העתירה בעניינו. בהמשך, בתגובה למהלך משפטי שנקט נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, הגיש זונשיין וחברים נוספים ב"אומץ לסרב" עתירה לבג"ץ בה ביקשו מבית המשפט לקבוע כי סירובם חוקי משום שמאז האינתיפאדה השנייה, הכיבוש ופעולות צה"ל הנעשות בשטחים אינם חוקיים. בתגובה לעתירה קבע בג"ץ בראשות הנשיא ברק כי סרבנות מוחלטת לשירות בצבא מטעמי מצפון היא צעד לגיטימי, אך סרבנות סלקטיבית למילוי פקודות מסוימות אינה לגיטימית. בעקבות פסק הדין חזר זונשיין לכלא שש להשלים את ריצוי עונשו.
אף על פי שזונשיין קורא לסירוב ביחס לפעולות של שליטה בפלסטינים, הוא מתנגד לסירוב לפנות יישובים יהודיים, מעשה שלדעתו מהווה פגיעה בדמוקרטיה.
החל משנת 2009 זונשיין הוא חבר הנהלת "בצלם". ובשנים 2012–2022 היה יו"ר הנהלת הארגון.
פרסים
בנובמבר 2012 הוענק לזונשיין פרס האקדמיה הנורווגית לספרות ולחופש ביטוי על פועלו למען זכויות אדם.
קישורים חיצוניים
מאמרים פוליטיים פרי עטו
ביקורת ספרים פרי עטו
סיפורים פרי עטו
מנחם אלכסנברג
מנחם (מל) אלכסנברג (באנגלית: (Menahem (Mel) Alexenberg) הוא אמן, מורה לאמנות ומחנך הידוע בעיקר בפעילותו בצמתים בין אמנות, מדע, טכנולוגיה ותרבות, באמצעות יצירות אמנות, הוראה, וכתיבה, כולל בבלוגים.
ביוגרפיה
אלכסנברג נולד והתחנך בניו יורק, שם עשה תואר בביולוגיה במכללת קווינס, בחינוך בישיבה יוניברסיטי, ודוקטורט בינתחומי באמנות, מדע ופסיכולוגיה באוניברסיטת ניו-יורק. הוא גר ברעננה שבישראל, עם אשתו, האמנית מרים בנג'מין. יש להם ארבעה ילדים, שבעה עשר נכדים ושישה נינים.
יצירותיו כלולות באוספים של יותר מארבעים מוזיאונים ברחבי העולם, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, מוזיאון בולטימור לאמנות, המוזיאון לאמנות בסינסינטי, המוזיאון לאמנות בדנבר, מוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות בקנזס סיטי, מוזיאון פורטלנד לאמנות באורגון, סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, מומוק בווינה, מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, המוזיאון העירוני בעיר האג שבהולנד, המוזיאון היהודי בפראג, מוזיאון ישראל בירושלים ומוזיאון מאלמו לאמנות בשוודיה.
כמחנך בארצות הברית, שימש אלכסנברג כפרופסור לאומנות וחינוך באוניברסיטת קולומביה, ראש המחלקה לאמנות במכון פראט, עמית מחקר במרכז ללימודים חזותיים מתקדמים ב-MIT ודקאן לאמנות חזותית בבית הספר "העולם החדש" לאמנויות במיאמי. בישראל, הוא לימד באוניברסיטת תל אביב, בבצלאל, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל, והיה ראש בית הספר לאמנויות במכללת אמונה בירושלם. בשנים 2002–2017, אלכסנברג כיהן גם כחבר מועצת קרן וולף.
עבודתו האמנותית
עבודותיו של אלכסנברג בוחנות את היחסים בין עולם המִרְשֶתֶ ורוחניות, אמנות פוסט-דיגיטלית ומודעות יהודית, אמנות השתתפותית והקהילה, ומערכות מרחב-זמן וטכנולוגיות אלקטרוניות. עבודתיו בבלוגים, פסלים סביבתיים, מיצבי מולטימדיה, אירועי אמנות בתקשורת, ותערוכות ציורים והדפסים נחזו על ידי מיליוני אנשים ברחבי העולם. מגזין האמנות ARTnews שבח את עבודתו בתערוכה "Lights OROT", בשיתוף עם אמן האמנות הקינטית והטכנולוגית אוטו פיֶן הגרמני: "נדיר למצוא תערוכה כה מְעָרֶבֶת ומאתגרת מבחינה אינטלקטואלית".
יוזמת "בית ספר חופשי ופתוח" בחיפה
ב-1971 יזם אלכסנברג פתיחת בית ספר "חופשי פתוח" בחיפה, על מנת לטפח מחשבה יצירתית אצל התלמידים, באופן שיישם קודם בתפקידו כמפקח אזורי של בתי ספר בלונג איילנד בארצות הברית.
רוברטו קרלוס (זמר)
רוברטו קרלוס ברגה (בפורטוגזית: Roberto Carlos Braga, נולד ב-19 באפריל 1941), המוכר כרוברטו קרלוס או רוברטו, הוא זמר ומלחין ברזילאי. רוברטו קרלוס, המכונה בברזיל "המלך", מוביל את רשימת הזמרים הנמכרים ביותר בברזיל, עם מכירות של מעל ל-120 מיליוני עותקים.
מנחם אלכסנברג
מכללת רמת־הנגב בירוחם
ב-1977 התיישב אלכסנברג בירוחם, וייסד בה את מכללת רמת־הנגב.
רוברטו קרלוס (זמר)
רוברטו קרלוס נחשב לדמות החשובה ביותר של הז'ובן גווארדה (Jovem Guarda, "המשמרת הצעירה"), תנועה מוזיקלית ברזילאית שפעלה במחצית השנייה של שנות ה-60 ושהושפעה מהרוק אנד רול. בשנות ה-70 ובשנות ה-80 שינה את סגנונו וזכה לפופולריות רבה בברזיל ומחוץ לה כזמר מוזיקה רומנטית.
מנחם אלכסנברג
פרסומים
ISBN  1  978-1507658895 ISBN  1  978-1-84150-377-6 ISBN  1  978-1-84150-191-8 ISBN  1  978-965-09-0227-8 ISBN  1  978-1-84150-136-9 ISBN  1  965-226-013-4 בנוסף לפרסומים הנ"ל, כתב אלכסנברג מאמרים רבים, ופרקים בספרים אחרים.
רוברטו קרלוס (זמר)
במשך למעלה מ-50 שנות הקריירה שלו כזמר, זכה רוברטו קרלוס במגוון תחרויות ופרסים חשובים, ביניהם מקום ראשון בפסטיבל סאן רמו (1968), בפרס גראמי (1988) ופעמיים בפרס גראמי לטיני (2005 ו-2006).
מנחם אלכסנברג
מקורות
Ori Z. Soltis. Tradition and Transformation: Three Millennia of Jewish Art and Architecture. Canal Street Studios, 2016. ISBN 978-1530201273. Ori Z. Soltis. Fixing the World: Jewish American Painters in the Twentieth Century. Brandeis University Press, 2003. ISBN 1-58465-049-4. Who's Who in American Art, 2016. ISBN 978-0-8379-6316-7.
רוברטו קרלוס (זמר)
תחילת הקריירה
רוברטו קרלוס נולד ב-19 באפריל 1941 בקשואיירו דה איטפמירין שבמדינת אספיריטו סנטו, ברזיל, לאב שען (רוֹבֶרטִינו בְרָגָה) ולאם תופרת (לָאוּרָה מוֹרֶיירָה בְרָגָה). בילדותו למד לנגן בגיטרה ובפסנתר, תחילה עם אמו ומאוחר יותר בקונסרבטוריון העירוני. בגיל תשע שר בתוכנית רדיו לילדים בתחנה מקומית וזכה במקום הראשון. בהמשך הופיע תכופות באותה התוכנית.
במחצית השנייה של שנות ה-50 עבר להתגורר בעיר ניטרוי, הצמודה לבירת ברזיל דאז ריו דה ז'ניירו. שם נחשף לראשונה לסגנון מוזיקלי חדש, הרוק אנד רול, והושפע ממוזיקאיים כגון אלביס פרסלי, ביל היילי וצ'אק ברי.
ב-1957 הקים עם מספר חברים להקה בשם "ספוטניקס". אחד מחבריו ללהקה היה טים מאיה, שלימים הפך אף הוא לזמר ידוע בברזיל. בנוסף, הכיר רוברטו באותה התקופה גם את ארזמו קרלוס שבמהלך השנים הפך גם הוא לזמר ומלחין מפורסם והיה לשותפו העיקרי בהלחנת שירים. להקת ספוטניק התפרקה עם פרישתו של טים מאיה מההרכב ובעיתוי זה פנה רוברטו לקריירת סולו. הוא שר בבית מלון בקופקבנה שירי בוסה נובה וסמבה וכן הופיע במועדונים ובמסיבות רוק אנד רול.
קרלוס אימפריאל, מגיש תוכנית הטלוויזיה "מועדון רוק", סייע לקידום הקריירה של רוברטו קרלוס. בתוכניתו נהג אימפריאל להציג את רוברטו כ"אלביס הברזילאי". לאחר שהוציא מספר סינגלים, הקליט רוברטו קרלוס בשנת 1961 את אלבומו הראשון "משוגע עלייך" (Louco por Você). את רוב השירים בתקליט זה הלחין אימפריאל. תקליט זה לא זכה להצלחה.
תנועת הז'ובן גווארדה
בשנת 1962 הוציא רוברטו קרלוס את התקליט "ספליש ספלאש" (Splish Splash), המשלב גרסאות כיסוי ברזילאיות של להיטי רוק ידועים, כגון שירו של בובי דארין ספליש ספלאש (שעל שמו קרוי התקליט), יחד עם יצירות מקוריות דוגמת Parei na Contramão ("עצרתי נגד כיוון התנועה"). את המילים והלחן של השירים המקוריים כתב יחד עם ארזמו קרלוס. לאחר שנה, יצא התקליט "אסור לעשן" (É Proibido Fumar), שאף הוא זכה להצלחה רבה בברזיל.
בשנת 1965, עקב ההכרה והפרסום הרב להם זכה הוזמן רוברטו קרלוס, יחד עם אֶרָזְמו קרלוס והזמרת וָנְדֶרְלֶאָה, להנחות ברשת הטלוויזיה רקורד את התוכנית "ז'ובן גווארדה" (Jovem Guarda, בעברית - "המשמרת הצעירה"). בתוכנית ביצעו השלושה ממבחר שיריהם וכן אירחו זמרי רוק אנד רול ברזילאים צעירים נוספים. חבורת הזמרים הזו זכתה לכינוי הקולקטיבי "ז'ובן גווארדה", על שם אותה התוכנית בטלוויזיה. פעילותם המוזיקלית זכתה עם הזמן ליחס של תנועה מוזיקלית העומדת בזכות עצמה והיוותה למעשה את הגרעין הראשוני של הרוק הברזילאי. תוכנית טלוויזיה זו הזניקה את הקריירה של רוברטו קרלוס והוא הפך לכוכב בקנה-מידה לאומי בברזיל, עם קהל מעריצים נאמן ורחב. בין השנים 1965 ל-1967 הוציא רוברטו קרלוס עוד ארבעה אלבומים, אשר זכו אף הם להצלחה.
לקראת סוף שנות השישים, הובלט באופן חד הניגוד בין תנועת הז'ובן גווארדה לבין תנועת הטרופיקליה, אשר מרדה במוסכמות, וכן בהשוואה לאמנים כגון זמר המחאה ז'רלדו ונדרה, אשר ביטאו מחאה כנגד הדיקטטורה הצבאית דאז ששלטה בברזיל. בניגוד לשירים המשוכללים יותר של הטרופיקליה ולשירי המחאה המובהקים בדומה לאלו של ונדרה, שירי הז'ובן גווארדה היו קלילים ומנותקים מהמציאות הפוליטית. חרף זאת, ספגה תנועת הטרופיקליה השפעה מסוימת מהז'ובן גווארדה, אשר בדומה לה, אף היא אימצה לחיקה את הגיטרה החשמלית והמקלדת האלקטרונית ככלים מוזיקליים מרכזיים, כרוח אותה התקופה.
פסטיבלים ותקופת מעבר
בשנת 1967 השתתף רוברטו קרלוס ב"פסטיבל השלישי של המוזיקה הפופולרית הברזילאית" של רשת רקורד והגיע למקום החמישי עם השיר "מריה, קרנבל ואפר" (Maria, Carnaval e Cinzas).
בשנת 1968 היה רוברטו קרלוס לברזילאי הראשון (והיחיד, נכון לשנת 2010) בכל הזמנים שזכה במקום הראשון בפסטיבל סאן רמו היוקרתי, הנערך מדי שנה באיטליה, עם השיר "שיר בשבילך" (Canzone per te, מילים באיטלקית).
עוד ב-1968, הוציא רוברטו את התקליט "הבלתי ניתן לחיקוי" (O Inimitável). תקליט זה היווה נקודת מפנה בקריירה של רוברטו קרלוס והוא החל להתרחק מהרוק אנד רול. להיטי האלבום כוללים "אם את חושבת" (Se Você Pensa), "אני אוהב אותך, אוהב אותך, אוהב אותך" (Eu Te Amo, Te Amo, Te Amo) ו"השירים שחיברת עבורי" (As Canções que Você Fez Pra Mim), כולם בשיתוף עם ארזמו קרלוס. בשירים אלה ניכרת השפעה של מוזיקת נשמה אמריקאית.
הופעות בקולנוע וטלוויזיה
בין 1968 ו-1971 כיכב רוברטו קרלוס בשלושה סרטי קלנוע: שלושת הסרטים הללו, אשר הושפעו מסרטי החיפושיות של שנות השישים, הפכו לשוברי קופות. הסרט השני בסדרה הושפע גם מסדרת הסרטים האמריקאית הפנתר הוורוד.
התקופה הרומנטית
בשנת 1969 הוציא רוברטו קרלוס אלבום (ששמו "רוברטו קרלוס") אשר היווה סמן למפנה מוזיקלי נוסף, והפעם לסגנון הרומנטי. מאז, ליווה סגנון זה את רוברטו לאורך מרבית שנות הקריירה שלו. את מקום השירים הקצביים של הז'ובן גווארדה אשר פנו לקהל צעיר, תפשו שירים רומנטיים איטיים, הפונים לקהל מבוגר יותר, המשתייך ברובו למעמדות הסוציו-אקונומיים הנמוכים. בין השנים 1969 ל-1999 הוציא רוברטו קרלוס מדי שנה תקליט, שנשא תמיד את שמו כשם האלבום. בשנים הראשונות של תקופה זו המשיך ארזמו קרלוס את השותפות המוזיקלית הנאמנה שלו עם רוברטו, כאשר את מרבית השירים באלבומיו של רוברטו חיברו השניים יחדיו.
אף על פי שרשמית רוברטו קרלוס משתייך לקטגוריה של אמני המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), המוזיקה שלו היוותה למעשה בשנות ה-70 וה-80 זרם מוזיקלי בפני עצמו. בזמן שה-MPB הייתה מתוחכמת ומגויסת ברובה וקרובה לליבם של בני המעמד הגבוה ומבקרי המוזיקה, רבים ראו אז את רוברטו כמנוכר מהמציאות הפוליטית (כמו בתקופת הז'ובן גווארדה), עם שירים רגשיים מדי. עם זאת, הפופולריות הרבה לה זכה רוברטו סייעה לו לגבור על הביקורת ובמשך שנים רבות עמד בראש רשימת האמנים המובילים במכירות תקליטים בברזיל, עובדה אשר הקנתה לו את הכינוי "המלך". החל משנת 1972 חצו מכירות התקליטים שלו את סף מיליון העותקים פר אלבום. בנוסף, זכה רוברטו להצלחה רבה בהופעותיו על הבמה בערים רבות בברזיל. שיריו נוגנו בתחנות רדיו והובילו בצמרת מצעדי הפזמונים במהלך שני עשורים.
בתקופה הזו התקרב הזמר לנצרות הקתולית, והוא ביטא קרבתו זו לדת במישרין עם שירים כמו "ישו הצלוב" (Jesus Cristo) ו"ההר" (A Montanha) - וכן בעקיפין, עם שירים שהפכו שמרניים וצנועים יותר בחלוף הזמן. התקרבותו זו לדת תרמה עוד יותר לפופולריות שלו, שכן ברזיל היא האומה הקתולית הגדולה בתבל.
הכרה בינלאומית
רוברטו קרלוס נחשב גם לזמר הברזילאי המוביל במכירות עותקים מתקליטיו בעולם. מלבד שפת אמו, הפורטוגזית, הקליט רוברטו אלבומים אף בספרדית, איטלקית, צרפתית ואנגלית, ואלה נמכרו ברחבי אמריקה הלטינית, אירופה וארצות הברית. הוא הופיע בסיבובי הופעות רבים מחוץ לברזיל. בשנת 1986, הופיע באולם המוזיקה רדיו סיטי שבניו יורק, שם חזר והופיע גם בשנת 2010.
בשנת 1988 זכה בפרס גראמי כזמר הפופ הלטיני הטוב ביותר. אלבומו בעל אותו השם זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה. בשנים 2005 ו-2006 זכה פעמיים בפרס גראמי לטיני בקטגוריית אלבום המוזיקה הרומנטית הטוב ביותר.
חלק משיריו הוקלטו על ידי אמנים בעלי שיעור קומה בינלאומי, כגון חוליו איגלסיאס (איתו גם הופיע על אותה הבמה), ריי קוניף וקארוולי.
שירו של רוברטו קרלוס "חבר" הוצג במופע לאפיפיור יוחנן פאולוס השני בביקורו במקסיקו.
הכרה על ידי הדור החדש
בסוף שנות ה-90 ובשנות האלפיים התקרב רוברטו יותר למיינסטרים של ה-MPB. מדימוי כזמר עממי הפונה לקהל הרחב, החל רוברטו לזכות בהכרה כתורם מרכזי למוזיקה הברזילאית. רוברטו זכה למחוות הן על ידי הדור החדש של הזמרים הברזילאים הן על ידי הזמרים הוותיקים. בנוסף, הלך ודעך בקרב המבקרים עם הזמן הדימוי הנושן של רוברטו כזמר עממי. עתה הכירו אלה בתרומתו המרכזית למוזיקה הברזילאית.
ב-1995, הקליטה סדרת אמנים ברזילאים מבחר משיריו של רוברטו קרלוס בגרסאות כיסוי מחודשות ובכך נחשף הדור החדש לזמר. בשנת 2001, לכבוד יום הולדתו ה-60, השתתפו אמנים רבים בהקלטת אלבומו החדש של רוברטו. שירים כמו "Detalhes" ו-"Outra Vez" מוכרים היום כתרומות איכותיות וחשובות ל-MPB.
בשנת 2004, הופיע רוברטו קרלוס בשני אצטדיונים חשובים בסאו פאולו - איבירפוארה ומורומבי. היו אלה מופיעים לציון יום השנה ה-450 להיווסדה של העיר. ביולי 2009, לרגל 50 שנות קריירה, הופיע רוברטו באצטדיון המרקנה בפני קהל של כ-70,000 צופים.
ביקורים בישראל
ביקירו הראשון של רוברטו קרלוס בישראל היה בשנת 1968 בעקבות צילומי סרטו השני "רוברטו קרלוס והיהלום הוורוד". חלקים נרחבים של הסרט צולמו במספר אתרים בישראל, כולל קיסריה וירושלים.
חיים אישיים
בגיל 6 נדרס רוברטו קרלוס על ידי קטר ועקב כך נכרת החלק התחתון של רגלו הימנית. הוא נעזר בקביים עד גיל 15, כאשר הושמה לו רגל תותבת, שהחזירה במידה רבה את יכולת העמידה וההליכה של רוברטו. כריתת הרגל לא השפיעה כמעט במאום על הקריירה של רוברטו כזמר, שכן כמעט בלתי אפשרי להבחין בנכותו תוך כדי צפייה בהופעותיו וסרטיו. התייחסות לנושא בכלי התקשורת היא נדירה.
רוברטו קרלוס נישא שלוש פעמים. ב-1968 הוא נישא לקלאֶוניסֶה רוֹסי, לה נולדו שני ילדיו. מיד עם פרידת בני הזוג ב-1979, התפתח בין רוברטו לשחקנית מיריאן ריוס רומן ובהמשך נישאו השניים. נישואים אלה נמשכו 10 שנים. ב-1995 נישא רוברטו, בפעם השלישית, למריה ריטה סימואס. בשני נישואיו האחרונים לא נולדו לרוברטו ילדים.
אשתו השלישית מריה ריטה נפטרה אחרי 4 שנות נישואים בשל מחלה קשה והדבר שיתק באופן זמני את הקריירה של הזמר, שלקח פסק זמן של כשנה. באותה השנה לא הקליט רוברטו את האלבום השנתי המסורתי ולא הגיש את תוכנית חג המולד המסורתית אף היא.
בשנת 2004 הובחנה אצל רוברטו קרלוס הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית. ההפרעה השפיעה על הקריירה של הזמר ובעטיה נמנע הזמר מלשיר על הבמה כמה מלהיטיו הישנים, מפני שהם כוללים מילים מסוימות אשר מהן נרתע הזמר בקיצוניות. אחרי שלוש שנות טיפול, חזר רוברטו לשיר כמה מהשירים הללו והכריז על שיפור ניכר במצבו.
הליכים משפטיים
בשנת 2002 הואשם רוברטו קרלוס (יחד עם שותפו ליצירה ארזמו קרלוס) על ידי המנצח סבסטיאו ברגה בפלגיאט של לחנו לשיר "Loucuras de amor". ברגה האשים את השניים כי הם השתמשו בלחן זה בשירם "O careta". ב-2005 הגיעו הצדדים לפשרה, לפיה ישלם רוברטו לסבסטיאו ברגה כמעט 4 מיליון ריאל (2 מיליון דולר במונחים של 2010). בנוסף, הבטיח רוברטו שגרסאות עתידיות של האלבום תשאנה את שמו של המנצח ברשימת הקרדיטים. בהמשך, לא הופיע השיר בגרסאות המחודשות של האלבום. סבסטיאו ברגה הלך לעולמו ב-2005.
בשנת 2006 הוציא העיתונאי וההיסטוריון פאולו סֶזאר אָראוּז'ו ספר ביוגרפי על רוברטו קרלוס, פרי מחקר שנמשך 16 שנים, אשר כלל בין היתר 200 ראיונות עם אישים שליוו את הקריירה של הזמר. רוברטו קרלוס דחה את הספר וטען שהוא מכיל פרטים לא נכונים ותבע מבית המשפט את הורדת הספר ממדפי חנויות ספרים. לאחר שנה זכה רוברטו בתביעתו והספר אכן נאסר למכירה.
אדריכלות ישראלית
אדריכלות ישראלית היא האדריכלות שהתפתחה בארץ ישראל מאז 1850, עת ארץ ישראל החלה להיפתח להשפעות אירופאיות והחלה בה בנייה שאיננה ערבית/מסורתית.
שורשי האדריכלות הישראלית
האדריכלות הישראלית מתאפיינת בשלושה מקורות השפעה עיקריים:
אף שייבוא הסגנונות הזרים התקבע בקרב האדריכלים הישראליים בעשורים האחרונים, לא ניתן לזלזל במאמצים ליצור אדריכלות מקומית אותנטית, ולא להמעיט בחשיבות ההשפעה של האדריכלות הערבית המקומית.
יחסם של האדריכלים היהודים/ציונים/ישראלים לאדריכלות הערבית המקומית ידע עליות ומורדות, והושפע לא מעט מיחסי הכוחות הפוליטיים ומהמצב הביטחוני. כך, לדוגמה, האדריכלות היהודית של סוף המאה התשע-עשרה מבטא בוז והתנשאות כלפי האדר' המקומית, בדומה ליחסם של הארכיטקטים האירופאיים שפעלו כאן בארץ. בתחילת המאה העשרים היחס השתנה, ואדריכלים כמו ברוואלד, ברסקי, חייקין ואפילו מנדלסון מנסים דווקא ללמוד מהאדריכלות המקומית, ולאמץ אלמנטים מתוכה אל הבניינים שתכננו. יחס זה השתנה שוב לקראת סוף שנות העשרים (תרפ"ט) ובמיוחד בשנות השלושים (המאורעות). האדריכלים היהודים התעלמו במופגן ובכוונה מכל סממן של מזרחיות, והיחידים שעשו כך (מנדלסון, קרקואר, אברם) זכו לביקורת לא מעטה.רק לאחר הניצחון ב-1967 חל שינוי ביחסה של האדריכלות הישראלית לזו הערבית, ובשנות השבעים הופיעו ציטוטים רבים של האדריכלות הערבית המקומית בשכונות היהודיות החדשות בירושלים, ובמקומות אחרים. בשנות האינתיפאדה הראשונה הציטוטים הללו נעלמו כמעט לחלוטין, ושבו והופיעו רק לאחר הסכמי אוסלו - על מנת לשוב ולהיעלם עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
בכל אותן תקופות בהן ניכרה התרחקות מהסגנון הערבי המקומי, נטו האדריכלים הישראלים לאמץ את הסגנונות שרווחו באותה עת בארצות המערב: כך היה בתקופה הראשונה של האדריכלות הציונית - מקוה ישראל, השכונות היהודיות בירושלים (לרבות משכנות שאננים), ומושבות הברון - שאז ניכרו השפעות חזקות של בנייה צרפתית כפרית, בנייה צרפתית קולוניאליסטית ואף בנייה כפרית גרמנית. זה המשיך בשנות השלושים, עת התנועה הציונית אימצה אל ליבה את הסגנון המודרניסטי (בינלאומי, באוהאוס, העיר הלבנה, הפונקציונלי) שהחל לפסוע את צעדיו הראשונים באירופה ובארצות הברית.
אחרי קום המדינה נטו האדריכלים הישראלים לאמץ, שוב בחום, את הברוטאליזם שצמח בעולם המערבי (לרבות דרום אמריקה ויפן) ואחר כך שוב, בשנות השמונים, אנו מוצאים שוב, וביתר עצמה, את ההשפעה האירופית/אמריקאית על האדריכלות המקומית.
לעומת זאת, במרבית התקופות בהן ניכרה נוכחות של האדריכלות הערבית/מקומית ביצירותיהם של האדריכלים הישראלים - ניתן למצוא במקביל גם מאמץ לייצר שפה ארכיטקטונית מקומית וייחודית: בשנות העלייה השנייה, עם מבנים כמו הטכניון וגימנסיה הרצליה; בשנות החמישים והשישים (במקביל לאימוץ הברוטאליזם), עם מבנים ייחודיים כמו עירית בת ים, בית דובינר, בניית השטיח בבאר שבע, ועוד; ובשנות השבעים עם המבננים בגילה, בי"ס שדה בחצבה, ועוד. אפילו בשנות השלושים, במהלך אחת מתקופות השפל הבולטות ביחסי יהודים-ערבים, עת מרבית האדריכלים אימצו לגמרי את האדריכלות המודרניסטית והתעלמו לחלוטין מהאדריכלות הערבית, נמצאו כמה אדריכלים שניסו עדיין לייצר סינתזה בין המזרח למערב (וזה אפילו תאם את השקפותיהם הפוליטיות), ובכך לייצר אדריכלות ישראלית מקומית וייחודית. הבולט מבין אלה היה אריך מנדלסון.
האדריכלות הקולוניאליסטית (1850 עד 1930)
מאז מיגור הממלכה הצלבנית ועד מסעו של נפוליאון בארץ ישראל, אירופה כמעט שלא הראתה כל עניין במחוז נידח זה של המזרח התיכון. לאחר המסע הנפוליאוני, ובמיוחד לאחר כיבוש הארץ בידי מוחמד עלי המצרי וגירושו ממנה על ידי המעצמות האירופאיות, שבה ארץ הקודש לעניין את אומות אירופה, והן החלו להיות מעורבות בנעשה בה. חששותיה של כל אחת מהאומות כי אומה אחרת תכבוש את ארץ הקודש מידי שליטיה הטורקים, החלשים, הביא לשמירה קפדנית על המצב הקיים, והן בלמו זו את זו כאשר חשו שאחת מהן מנסה להשתלט על הארץ. על רקע זה פרצה מלחמת קרים.
אלא שבעוד הן מונעות את השתלטותה של אחת מהן על הארץ, הן התחרו זו בזו על מידת ההשפעה שלהן על תושבי הארץ, והמאבק התמקד עד מהרה ברכישת קרקעות ובניית מבנים גדולים ומפוארים, בסגנונות הלאומיים שלהן. בתקופה זו נבנו או שופצו עשרות מבנים, שיועדו כמעט כולם למוסדות ציבור: כנסיות, מנזרים, מסיונים, בתי יתומים, בתי חולים, אכסניות וקונסוליות. משכנות שאננים, השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות ירושלים, שייכת גם היא לסגנון זה, ולמעשה היא אחת הסנוניות הראשונות שבשרו על בואו. המבנה, שנבנה במימון, בתכנון ובסגנון בנייה בריטי (סיר משה מונטיפיורי יזם. סמית' ארכיטקט), ייצג את העוצמה הבריטית על אף היותו מבנן מגורים המיועד לאוכלוסייה יהודית.
בשנים שלאחר בניית משכנות שאננים החלה תחרות עזה כאשר הרוסים, הצרפתים והגרמנים מובילים במירוץ. באותה תקופה נבנו המבנים השונים במגרש הרוסים בירושלים, שיועדו בראש ובראשונה לשירותם של עולי רגל מרוסיה; כנסיות ובתי יתומים גרמניים בירושלים, בנצרת, בשפון (היום - נצר סרני) ועוד; בתי חולים, מנזרים וכנסיות צרפתיים בכל רחבי הארץ; וכן מבנים שייצגו את עוצמתן ואת התרבות האדריכלית של אנגליה, של יוון, אוסטריה, רומניה, איטליה ועוד.
בנייה מסיבית זו, שנעשתה מתוך תחושת עליונות מובהקת של העולם המערבי, התעלמה לחלוטין מהבניה המקומית, וחשפה את תושבי הארץ לטכנולוגיות בנייה חדשות וסגנונות אירופאיים מפוארים. לא פלא, אם כך, שהשפעתה של הבניה הקולוניאליסטית הייתה רבה ובתקופה זו כמעט כל הבניה בא"י לבשה אופי אירופאי מובהק: כך המושבות של הטמפלרים, המושבות של חלוצי העלייה הראשונה, בתי העשירים הערבים (ובמיוחד הנוצרים בנצרת, יפו ובית לחם) ואפילו מרבית המבנים החדשים שנבנו על ידי השלטון הטורקי (בית הסראיה ביפו; מגדלי השעון בחיפה, יפו, נצרת, עכו, שכם, ירושלים וצפת; בית המושל בבאר שבע; ועוד). רק התושבים העניים והכפריים המשיכו בבניה הערבית המסורתית.
הסגנון הארץ ישראלי
דווקא התחזקות הציונות, ועמה השאיפה של המהגרים החדשים להתנתק מהתרבות האירופאית וליצור תרבות עצמאית-לאומית-יהודית, הביאה להחייאה של האדריכלות הערבית מסורתית. העולים החדשים, ובמיוחד בני העלייה השנייה, ניסו למזג את תרבותם המערבית עם התרבות המקומית אותה פגשו בארץ וליצור באמצעות מיזוג זה, כך קיוו, את התרבות העברית. מאמצים אלה ניכרו כמעט בכל התחומים - במוזיקה (מאמץ שלא פסק עד היום); במחולות; באופנה; בהיגוי הלשוני; באופי וההליכות; וכמובן גם באדריכלות. שתי היצירות הארכיטקטוניות הבולטות ביותר בתקופה זו היו הגימנסיה העברית בתל אביב (ברסקי) והטכניון בחיפה (ברוואלד). חלק גדול מבתי תל אביב הקטנה נשאו אופי דומה, וכך גם חלק מהמושבות והחצרות שנבנו ברחבי הארץ.
מאפייניו של הסגנון הארץ ישראלי הם, כאמור, המאמץ למזג אלמנטים של האדריכלות המזרחית בבנייה שהיא בעיקרה מערבית: הבניה הייתה ברובה סימטרית, בממדים גדולים למדי, ועל פי עקרונות של ארגון החדרים שהיו מקובלים אז באירופה (מסדרונות ארוכים, אולם כניסה מרשים, בנייה בקומות, מדרגות בכניסה לבניין, ועוד) - אך נעשה גם מאמץ ניכר להעניק לכל אלה "טעם מזרחי": שימוש רב בקשתות מחודדות או קשתות פרסה מוריות, עיטורים מזרחיים, גגות שטוחים וכיפות, ריבוי מרפסות, ואפילו אלמנטים תנ"כיים כגון קרנות מזבח.
בולטת במיוחד על רקע זה הייתה בניית "הבתים הערבים" במטולה, כאשר הברון רוטשילד ניסה לשנות את תפיסת העולם הקולוניאליסטית שרווחה עד אז בבנייה במושבות, ולעבור לבניה בסגנון מקומי. אדריכליו תכננו עבור מתיישבי מטולה (עולים חדשים מרומניה) בתי אבן עם קשתות מחודדות, תקרות גבוהות וגגות עם כיפות, אך המתיישבים עצמם סירבו להתגורר בבתים הללו, בין אם בשל חזותם המזרחית או בגלל חששותיהם מפני רטיבות.
המאמץ לייצר סינתיזה בין המערב למזרח, באדריכלות, בתרבות ובפוליטיקה הציונית לא חדל עד היום, אם כי מאז שנות העשרים של המאה העשרים הוא הפך להיות נחלתם של מיעוט בלבד. משום כך ניתן למצוא מבנים העונים על ההגדרות של "אדריכלות ארץ ישראלית" גם בתקופה האקלקטית, המודרנית, הברוטליסטית ואפילו האדריכלות העכשווית.
הסגנון האקלקטי
הסגנון האקלקטי, לקטני, מאופיין בכך שהוא מקושט מאוד, אך יונק את הקישוטים - במודע ובמכוון - משלל גדול של תרבויות. הוא היה נפוץ מאוד בעולם המערבי והמתפתח מאז סוף המאה ה-19. הסגנון האקלקטי איחר קצת להיקלט בארץ, כיוון שעד שנות העשרים במאה העשרים שכמעט שלא הוקמו ערים חדשות, והמעטות שהוקמו (יפו שמחוץ לחומות, עכו, באר שבע, ירושלים המתחדשת ועוד) אכן התנאו בסגנון האקלקטי. החל מתקופת העלייה השנייה, ובמיוחד בשנות העשרים, החלו להיבנות בארץ ערים חדשות רבות וגדולות שבתיהן נבנו ברובם המכריע בסגנון זה.
מאפייני הסגנון האקלקטי הם היותו מערבי בבסיסו, וכאמור - על הבסיס המערבי/קלסי (סימטריה, הירארכיה של הקומות, הדגשת האנכיות, משולש הזהב, גגות רעפים, דגש על החזיתות הקדמיות בלבד, וכו') הודבקו קישוטים משלל נרחב של תרבויות. בארצות הברית, לדוגמה, יש לא מעט מבנים המקושטים בסגנון "אינקה" או "מאיה", ואפילו התרבות הילידית של צפון אמריקה. בארץ היו מקובלים מאוד קישוטים "קלסיים", מזרחיים, כמו-תנ"כיים, ואפילו יוונים. היות שבאותן שנים ממש התפתחו בעולם גם הסגנונות המוכרים כ"אר נובו" ו"אר דקו", גם הם אומצו אל תוך בנק התרבויות, וצוטטו אף הם.
מאפיין נוסף של הבניה האקלקטית בארץ נבע מהאילוצים הכלכליים: העלייה הרביעית, הפולנית, שהייתה הכוח הכלכלי העיקרי בשנות העשרים, מצאה לנכון להשקיע בנדל"ן מניב, ויצרה בכך את טיפוסי הבתים האופייניים לתקופה: קומה מסחרית להשכרה בקומת הקרקע, קומת מגורים לבעלי הבית, וקומה נוספת להשכרה. מאפיין אחר נובע מסגנונו האישי של אחד הבולטים באדריכלי התקופה, יהודה מגידוביץ', אשר נהג, במגרשים פינתיים, להדגיש מאוד את הפינה על ידי תוספת מגדלון מודגש. עוד מאפיין הוא השימוש הנפוץ למדי באריחי קרמיקה, ובשכונות היהודיות - בעיקר קרמיקה שצוירה על ידי סטודנטים של בצלאל. ציורים אלה, על אריחי הקרמיקה, הציגו תמונות תנ"כיות, נופים ארץ ישראלים, דיוקנאות של גיבורי המקרא, וציטוטים מהמקורות. לגמרי במקביל פרחה אז בארץ גם אמנות הקרמיקה הארמנית, שמצאה את ביטויה הארכיטקטוני בבתים ארמנים וערבים, ואף בבנייה הבריטית הממלכתית.
הסגנון האקלקטי היה מקובל גם על האוכלוסיות האחרות בארץ - הערבים, הבריטים, היוונים, הארמנים ואחרים. הקהילה היחידה כמעט שנמנעה מלאמץ את הסגנון האקלקטי היו הטמפלרים, שעברו ישירות מהפשטות הקולוניאליסטית לפשטות המודרניסטית, ורק מעט מאוד מהמבנים שהותירו נושאים עליהם קישוטים מודבקים.
הסגנון המודרני
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ב-1933, נסגר בגרמניה בית הספר באוהאוס על ידי המשטר. שנתיים לאחר מכן, הגיעה לארץ קבוצת ציירים ואדריכלים מיוצאי אסכולה זו, אשר החלה להפיץ את משנתו של הסגנון הבינלאומי ברוח היסודות החדשים של המודרניזם. ההשפעה הייתה מיידית: שכונות שלמות תוכננו ונבנו על בסיס עקרונות האדריכלות המודרנית החפה מקישוטים, הפשוטה והתכליתית. האידאולוגיה התרבותית שעמדה מאחורי סגנון זה חפפה את התפישות החברתיות של התנועה הסוציאליסטית שנתנה את הטון בפוליטיקה הארץ ישראלית באותה תקופה. בעקבות הבנייה הרבה בסגנון הבינלאומי זכתה "העיר הלבנה" של תל אביב להכרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003 על ידי אונסק"ו.
מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות ואחר כך נטל הקמת המדינה, גרמו למיתון עמוק בבנייה, כמו בכל תחומי החיים. הכורח לשכן את גלי העלייה הגדולים, הוביל לחיפוש אחר פתרונות מודרניים, מתועשים וזולים לבנייה. תרמה למגמה זו גם האוריינטציה הפסיכולוגית, להדחקתם של סממנים עיצוביים המזוהים עם המנטליות המזרחית לטובת נטייה אל עבר התרבות המערבית אשר נתפסה כמתקדמת ו"נכונה" יותר.
לאחר הקמת המדינה הוצפה המדינה בעולים חדשים, רבים מהם חסרי כל, ונוצר צורך דחוף לשכן אותם. כך, החל מתחילת שנות ה-50 האדריכלות המתועשת יצרה, בין השאר, את השיכונים - סדרות מבני בטון מלבניים משוכפלים, שאפשרו תכנון פשוט ובניה טרומית. רוב הבניה החדשה בשנים הראשונות להקמת המדינה הייתה ציבורית, כך שהשיכונים היו טיפוס הבניה העיקרי בשנים אלה. הם אוכלסו ברובם על ידי עולים חדשים, ביניהם רבים מיוצאי עדות המזרח אשר התקשו להתאקלם בסביבה הזרה. הצורך בבניה מהירה השתלב אז במגמה העולמית של האדריכלות המודרנית, שהמשיכה בנסיונותיה ליצור אדריכלות פשוטה, יעילה ושימושית, והשתמשה יותר ויותר בבטון חשוף.
הסגנון הברוטליסטי
בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, נחשפה הארץ לסגנון "הברוטליזם החדש" - זרם אשר הופץ על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה והאדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. זרם זה נקלט היטב באנגליה ובברזיל. הזרם יובא לארץ על ידי אדריכלים אשר למדו באותן שנים באנגליה ונמנים עם דור "הבטון החשוף" (המונח "ברוטליזם" נגזר מן הביטוי הצרפתי brut beton שמשמעו בטון חשוף) וכן על ידי אדריכלים שסיירו בברזיל ובצרפת. הסגנון התאים במהותו לבנייה המתועשת אשר הייתה נהוגה אז, ובנייני ציבור רבים, שהיה צורך בהקמתם, עוצבו בהשראתו.
תקופת המגדלים ו"בנה ביתך"
נהוג לסמן את 1967 כשנת מפנה באדריכלות הישראלית. הניצחון במלחמת ששת הימים, והרחבת הגבולות המשמעותית שבאה עמו, הביאו לאופוריה כלכלית וחברתית, אשר לוותה בשינויים בעיצוב ובאדריכלות. הקו האדריכלי המודרני המינימליסטי, שמקורו באדריכלות האירופאית, נעזב לטובת צורות אחרות. אדריכלים רבים שבו להתייחס למבנים ערביים ו״מזרחיים״ בתכנון, מגמה שהתבטאה בין היתר בתכנון השכונות החדשות בירושלים. כבתרבות בכללות, גם באדריכלות החלו השפעות אמריקאיות לתת את אותותיהן בתכנון ובבניה. התוצאה הובילה לבנייה פרטית נרחבת בפרברי הערים, אשר כללה מבנים ראוותניים, בניגוד לקנה המידה הצנוע אשר היה נהוג בשנים שלפני כן. ברוח הפוסט - מודרנית שהחלה לנשוב חזרה האקלקטיות, יש שיגידו מוגזמת, להכתיב את אופי העיצוב - גגות רעפים שווייצרים מעל עמודים קורינתיים, חלונות קשתיים לצד קורות בטון חשוף, טיח שפריץ ליד אריחי אבן מודבקים - כיד הדמיון הטובה על היזם. בתחילת שנות השמונים התרחבה התופעה, הרחבת השכונות הפכה לממוסדת וקיבלה את הכינוי "בנה ביתך".
שנות ה-80 וה-90 היו המשך ישיר לאותה תקופה, כאשר ברוח ההפרטה, חל פיחות במעמדה של המדינה כמתכננת וכבעלת השפעה על המרחב הבנוי. התוצאה הייתה פיתוח פרברי מואץ והתפתחות שוק נדל״ן משמעותי.
אדריכלות ישראלית כיום
השנים האחרונות מאופיינות בניסיון לקבוע סדר עדיפויות לאומי, חברתי וסביבתי חדש בפיתוח האורבני. תוכניות ארציות לטווח ארוך החלו מיושמות, תוך חשיבה על הדורות הבאים. לקחי העבר נלמדים, מתוך מטרה להתאים את הבנייה לצרכים עתידיים. תפיסת הרחוב המודרניסטית כציר תנועה מתחלפת, אט אט, בתפיסתו כעורק חיים, וערכי עירוניות מתחדשת מחלחלים לשיח ולתכנון. דוגמה טובה לכך היא כיכר דיזנגוף, שהוחלט להרוס בה את ההפרדה המפלסית שנבנתה בשנות השבעים ולהחזיר אותה למצבה הישן.
מוזיאונים וארכיונים
בקומת המרתף של מגדל שלום מאיר פועל ארכיון אדריכלות ישראל שהוא כיום האוסף התיעודי המקיף ביותר בתחום.
בשנת 2010 נפתח בבית ביאליק בתל אביב "מוזיאון הבאוהאוס" בעיצובו של האדריכל הישראלי רון ארד.
במהלך שנת 2012 נפתח המוזיאון הישראלי הראשון לאדריכלות באדיבותו של במאי הקולנוע עמוס גיתאי, שתרם את בית אביו בחיפה ששימש סטודיו לאדריכלות.
בשנת 2014 נפתח הארכיון הישראלי לאדריכלות בבניין החדש של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בנוסף, גם הארכיון הציוני המרכזי בירושלים שומר על כמה וכמה ארכיונים אדריכליים, כגון אלה של ריכרד קאופמן, ליאופולד קרקואר ויוסף קלארווין.
אות האדריכלות הישראלית
התאחדות האדריכלים מעניקה את פרס אות האדריכלות הישראלית לפרויקטים מצטיינים בתכנון ובחזון האנושי. ב-2022 הוענק הפרס בשלישית, בקטגוריות: פרס מפעל חיים, מבנה ציבור, מבנה החינוך, תכנון ועיצוב עירוני, מגורים בבנייה פרטית ומבנה מגורים בבנייה רוויה, מבני מסחר, משרדים, תעסוקה ומלונאות ועוד
השיטפונות בדרום אסיה (2017)
השיטפונות בדרום אסיה החלו בחודש יולי 2017, והתרחשו בבנגלדש, הודו, נפאל ופקיסטן. בשיטפונות נהרגו כ-1,300 בני אדם.
על פי המרכז לחקר האפידמיולוגיה של אסונות, בדרום אסיה מתרחשים אירועים דומים לעיתים קרובות, ונגבים חייהם של כ-2,000 בני אדם מדי שנה. עם זאת, השיטפונות של 2017 היו חריגים בעוצמתם.
רקע
מונסונים פוגעים בדרום אסיה מדי שנה, בין יוני לספטמבר, אבל עונת המונסון של 2017 הייתה הרבה יותר קשה מקודמותיה, וגררה שיטפונות ומפלי בוץ בקנה מידה שטרם נראה.
לדברי מומחים, אלה השיטפונות הקשים ביותר בדרום אסיה מזה עשורים רבים, עקב הפגיעה במשקים חקלאיים ובשרשרת אספקת המזון.
מניין ההרוגים הרשמי בשיטפונות עומד על 1,288 בני אדם. חייהם של כ-45 מיליון בני אדם נפגעו כתוצאה מהשיטפונות, בהם 16 מיליון ילדים.
על פי המרכז הבינלאומי לחקר שינויי האקלים (ICCCD), השפעת השיטפונות החמירה עקב התחממות עולמית בכדור הארץ.
בנגלדש
השיטפונות כיסו כשליש משטחה של בנגלדש, בעיקר בחלקים הצפוניים, בצפון-מזרח ומרכז המדינה. על פי יוניצ"ף, נפגעו כ-8.5 מיליון בני אדם.
כ-700,000 בתים ניזוקו או נהרסו, אלפי קילומטרים של כבישים ניזוקו, ושטחים נרחבים מאוד של אדמה חקלאית הוצפו, בעיקר בשדות אורז. עקב הפגיעה נוצר בבנגלדש חשש לרעב המוני.
דווחו כ-140 מקרי מוות מן ההצפות. יותר מחמישים אלף בני אדם נעקרו מבתיהם, זאת בנוסף לשלושים אלף פליטים שברחו מאזור ראקין לאחר העימות שפרץ באוגוסט 2016.
הודו
השיטפונות פגעו בעיקר במדינות צפון הודו, בהן אסאם, מערב בנגל, ביהר ואוטר פרדש.
כ-800,000 בתים ניזוקו או נהרסו, בהם רב-קומות בעיר מומבאי שקרס וגרם למותם של 33 בני אדם.
נפאל
השיטפונות כיסו כשליש משטחה של נפאל, בעיקר אזורים עניים. על פי יוניצ"ף, נפגעו כ-1.7 מיליון בני אדם, בהם 461,000 שנעקרו מבתיהם.
כ-34,000 בתים ניזוקו, בהם 1,000 שנהרסו לחלוטין.
פקיסטן
גשמי מונסון גרמו לשיטפונות בעיר קראצ'י, העיר הגדולה ביותר בפקיסטן. עשרות בני אדם נהרגו, רובם כתוצאה מהתחשמלות, והאחרים מקריסת מבנים או טביעה.
החלטה 6 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 6 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שהתקבלה פה אחד ב-17 במאי 1946, פירטה את התאריכים שבהם מועצת הביטחון תדון בקבלתן של מדינות חדשות לאו"ם. ההחלטה תוקנה ב-24 ביולי בשל דחיית מועד הפתיחה של החלק השני של המושב הראשון של העצרת הכללית של האו"ם. התאריכים בהחלטה המקורית נדחו כמו המרווח בין התאריך שניתן לישיבת העצרת לבין ישיבתה בפועל.