cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה מרזר
אריה מֶרְזֶר (בכתיב יידי: מערזער; בלועזית: Merzer; 1905 – 17 באפריל 1966) היה אמן ריקועי נחושת ישראלי ממוצא פולני.
ביוגרפיה
מרזר נולד בשנת 1905 למשפחה חסידית בעיירה קטנה ליד ורשה. למד ב"חדר" ובבית מדרש. כבר בצעירותו גילה חיבה לעבודות אמנות. בשנת 1927 החל לעסוק בריקוע נחושת סביב מוטיבים יהודיים, ובשנים 1928–1929 הציג תערוכות בוורשה. בשנת 1930 עבר לפריז, ובה השתלם באמנות ריקועי הנחושת וגיוון את יצירותיו, שכללו גם מוטיבים אוניברסליים. הוא היה חבר ועד אגודת האמנים היהודיים בפריז. עם כניעת צרפת לגרמניה הנאצית ביוני 1940 נמלט לצרפת החופשית, שם הסתתר עם משפחתו באחד הכפרים. לאחר שגרמניה הנאצית השתלטה על כל צרפת, נמלט לאזור גרנובל, שהייתה תחת כיבוש איטלקי. משם עבר בשנת 1943 לשווייץ, שאליה הורשה להיכנס מאחר שילדו היה מתחת לגיל שש. בשווייץ הוציא אלבום של עבודות גרפיות על מוטיבים יהודיים. בשנת 1945 עלה לארץ ישראל באונייה "לימה". מיד עם הגיעו החל להציג תערוכות של יצירותיו שהביא עִמו. במהלך מלחמת העצמאות היה לאחד הציירים הראשונים שהשתקעו ברובע האמנים בצפת.
מרזר נפטר באפריל 1966 מהתקף לב בביתו בצפת, בגיל 61; מותו עורר סערת רוחות, לאחר שנודע שבמשך זמן רב נעשו ניסיונות לאתר אמבולנס שייקח אותו לבית החולים, ללא הצלחה. נקבר בצפת. במותו הותיר אישה ושני ילדים: מיכאל מרזר, חבר קיבוץ להבות הבשן, ובת, הציירת חוה לבנת מרזר.
חודשים מספר לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בצפת. אחת מיצירותיו המציגה את חזון אחרית הימים, מתנת מדינת ישראל, קבוע בכניסה לבניין של ארגון העבודה הבינלאומי בז'נבה.
ב-2002 העלו נכדיו של מרזר, המוזיקאים אביב לבנת ואריק לבנת, מופע בשם "שירים רקועים בנחושת", שבו ביצעו שירי ג'אז ונשמה המתבססים על שירי עם יהודיים, בשילוב עם צילומי וידאו של יצירות אמנות של סבם.
יצירתו
יצירותיו התרכזו סביב נושאים יהודיים וביטאו את הווי יהודי מזרח אירופה, גם כאשר נושאן היה התנ"ך.
הקו האדום (סרט)
הקו האדום (באנגלית: The Thin Red Line) הוא סרט מלחמה הוליוודי משנת 1998, בבימויו של טרנס מאליק. הסרט מציין את חזרת מאליק לתעשיית הסרטים ההוליוודית, לאחר היעדרות של שני עשורים.
הפקה
הסרט מספר את סיפור קרב גוודלקנל, אשר התרחש באיי שלמה, כחלק מן המערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, בין כוחות אמריקניים ליפניים. הסרט מתמקד בקרב יבשתי של אחת מן הפלוגות האמריקניות.
בסרט תמונות נוף מרהיבות של איי שלמה, המצולמות בצורה סוריאליסטית אופיינית לסרטי טרנס מאליק ובאות בניגוד לסצנות המלחמתיות האלימות. גם בסרט הזה מאליק משתמש בקריינות, של כל דמות ודמות כדי לתאר את רגשותיה ותהיותיה.
הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה, של הסופר האמריקני ג'יימס ג'ונס, אשר היה חייל בחיל הרגלים האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. ג'ונס לחם ואף נפצע בקרב גוודלקנל. ג'ונס כתב מספר ספרים על חוויותיו ובהם גם את "הקו האדום הדק", עליו ביסס מאליק את הסרט, שתורגם בארץ לשם "הקו האדום".
ככל הנראה, ארכה הגרסה הראשונה של הסרט כחמש שעות. מאליק ערך שינויים מפליגים בסרט במהלך חודשי העריכה הארוכים, וסצינות רבות מצאו עצמן לבסוף על רצפת חדר העריכה. שחקנים רבים שהשתתפו בצילומי הסרט אינם מופיעים בגרסה הסופית, ביניהם: בילי בוב ת'ורנטון, מרטין שין, גארי אולדמן, ביל פולמן, לוקאס האס, ג'ייסון פטריק, ויגו מורטנסן ומיקי רורק. אדריאן ברודי, שאמור היה לגלם את התפקיד הגדול והמשמעותי בסרט, גילה לתדהמתו בהקרנת הבכורה, שתפקידו התכווץ לכשתי שורות טקסט וכחמש דקות זמן מסך.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי האקדמיה האמריקנית לקולנוע (האוסקר), אך לא זכה בפרס. הסרט נבחר לסרט השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בשנת 1999. המוזיקה לסרט, שהייתה גם היא מועמדת לאוסקר, הולחנה על ידי הנס צימר, ג'ון פאוואל, קלאוס באדלט ואחרים, וכוללת גם קטעי מקהלה מלנזית מהוניארה, קטע לפי "נבואת הכפר קרמנה" מאת ארסניה יובנוביץ', קטע "אין פרדיזום" מתוך הרקוויאם מאת פורה והרגעים הפותחים את "השאלה ללא מענה" מאת צ'ארלס אייבס.
קאראצ'אי-צ'רקסיה
רפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה (ברוסית: Карачаево-Черкесская Республика; תעתיק: קאראצ'ייבו-צ'רקסקאיה רפובליקה, בקאראצ'אי בלקר: Къарачай-Черкес Республика, בקברדינית: Къэрэшей-Шэрджэс Республикэ) היא רפובליקה השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית.
רוב תושבי קאראצ'אי-צ'רקסיה הם מוסלמים (64%).
היסטוריה
שטח הרפובליקה נכלל בתחומי האימפריה הרוסית מאז שנת 1828 בהתאם להסכם אדריאנופול. המחוז האוטונומי קאראצ'אי-צ'רקסיה נוסד לראשונה ב-12 בינואר 1922 במחוז הדרום-מזרחי (מ-1924 נקרא צפון-קווקזי). היא פורקה לשני מחוזות אוטונומיים נפרדים ב-26 באפריל 1926. ב-30 באפריל 1928. בשנת 1943 הוגלו בני העם הקאראצ'אי לקזחסטן לאחר שהואשמו בעזרה לנאצים, האזור של גלוחורסק צורף לגאורגיה, ושאר השטח למחוז סטוורופול, כולל המחוז האוטונומי של צ'רקסיה. בשנות ה-50 הקרצ'אי הותרו לחזור, אזור גלוחורסק הוחזר מגאורגיה והמחוז המאוחד שוב נקרא בשם קאראצ'אי-צ'רקסיה בינואר 1957.
ב-3 ביולי 1991 הופרד המחוז ממחוז סטוורופול והשם "אוטונומי" בוטל. היו ניסיונות להקים מספר יחידות מנהליות אוטונומיות לאומיות שיהיו כפופות ישירות לשלטון הרוסי במוסקבה. לאחר דיונים רבים, בדצמבר 1992 הוכרזה כ"רפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה" אחידה בפדרציה הרוסית. ברפובליקה התקיים משאל עם על פירוקה ל-4 ישויות, הקרצ'אי, הצ'רקסי, האבזי והקוזאקי שזכה לרוב, אך נשיא רוסיה בוריס ילצין ערך משאל נוסף על שמירת האיחוד שבסופו של דבר זכה לרוב ואחדות הרפובליקה נשמרה.
גאוגרפיה
קאראצ'אי-צ'רקסיה נמצאת בדרום רוסיה באזור הקווקז. רפובליקה זו גובלת בתחום רוסיה ברפובליקת קברדינו-בלקריה, במחוז סטוורופול ובמחוז קרסנודאר וכמו כן היא גובלת בגאורגיה ובמחוז אבחזיה שבשטחה של גאורגיה.
דמוגרפיה
כ-41 אחוזים מהתושבים הם טורקים, כ-31 אחוזים רוסים, כ-11 אחוזים צ'רקסים ושאר האוכלוסייה היא אבזים ועמים אחרים. הרפובליקה היא בין האזורים המעטים ברוסיה בהם אוכלוסייה גדלה בין מפקדי אוכלוסין בשנת 2002 ו-2010 אך ירד במקצת במפקד אוכלוסין משנת 2015. אחוז האוכלוסייה הרוסית שבשנת 1959 היה מעל ל-50% ירד עתה לכ-31%.
פוליטיקה
ברפובליקה פועל פרלמנט הכולל 73 חברים שנבחרים ל-4 שנים. הפרלמנט מהווה את המחוקק המקומי. בראש הזרוע הביצועית עומד ראש הרפובליקה. מועמד לתפקיד נבחר בבחירות ישירות, ברם ראש הרפובליקה הנוכחי, ראשיד טמרזוב, מונה כ"נשיא ביניים" לתפקיד בשנת 2011 בהתאם להמלצת נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, ולאחר מכן, ב-1 במרץ 2011, הפך לנשיא במשרה מלאה, עוד לפני אימוץ חקיקה בנושא הבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה, חוק שהתקבל בשנת 2012.
הרומן הערבי
הרומן הערבי (בערבית: الرواية العربية / الرواية العربية الحديثة) הוא סוגה ספרותית הכתובה בשפה הערבית בתקופה המודרנית, ובייחוד מהמאה ה-20 ואילך.
הרומן הערבי - התחלות
את ההתחלות של הרומן הערבי המודרני ניתן לייחס לתהליך ארוך של תחייה ואסימילציה תרבותית המכונה הנהדה (בערבית:, תחייה, רנסאנס). בתהליך זה היו מעורבים שני כוחות נפרדים. האחד, שביקש לגלות מחדש את מורשת הספרות בעבר "התנועה הנאו-קלאסית" - זרם זה שאב מז'אנרים ספרותיים קלאסיים כמו למשל המקאמה או סיפורי אלף לילה ולילה. והשני, "הזרם המודרני" שהחל לתרגם יצירות אירופאיות (בעיקר רומנים) לערבית.
בסוריה, בלבנון ובמצרים כתבו יוצרים בודדים יצירות ספרותיות כשהם מחקים את המקאמה הקלאסית. הבולט בהם הוא מוחמד אל-מווילחי אשר בספרו "" "חדית' עיסא בן השאם" ביקר את החברה המצרית בתקופתו של מוחמד עלי. החיבור של אל-מווילחי הוא שלב ראשוני (היולי) בהתפתחות הרומן המודרני. את הכתיבה הספרותית הצעיד ג'רג'י זידאן, לבנוני שהיגר עם בני משפחתו למצרים (בעקבות הטבח של 1860 בדמשק). זידאן פרסם בעיתון אלהלאל שורה של רומנים היסטוריים בראשית המאה ה-20, רומנים אלה זכו לפופולריות בקרב קהל הקוראים הואיל וזידאן (בניגוד לאל-מווילחי) השתמש בלשון ברורה ומבנה פשוט של משפטים ובדמיון מורכב.
שני יוצרים בולטים אחרים שהותירו את חותמם על הספרות המודרנית או התחלות הספרות המודרנית הם ג'בראן ח'ליל ג'בראן ומיכאיל נעימה. שני יוצרים אלה שילבו רעיונות פילוסופיים והגות בכתיבתם.
הרומן הערבי - התבגרות
מלחמת העולם הראשונה, צמיחתן של תנועות לאומיות במזרח התיכון, המרד הערבי וציפיותיהם של אנשי תנועות הלאומיות הערבית והציונית ערב המלחמה, ולאחר מכן התמוטטות הסדר העות'מאני באזור ומעורבותם החדשה והישירה של הבריטים והצרפתים באזור יצרו את הצורך ברגש של זהות לאומית וגאווה מקומית המבוססים על תחייה של עבר מפואר, דבר שבא לידי ביטוי ברומנים היסטוריים במדינות רבות באזור בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. כזה הוא למשל הרומן שפרסם פארס זהרור "לן תסקט אלמדינה" "" ('העיר לא תיפול'), אשר מהווה רישום של פעולות מחאה והתנגדות לפלישה של הצרפתים לסוריה, וכן הרומן של הכותב העיראקי מחמוד אחמד אלסייד שהשתמש ברומן "ג'לאל ח'אלד" "" על מנת לתאר את אירועי המרד של 1920 בעיראק.
המגע של יוצרים עם אירופה היה לאחד ממקורות ההשראה של יוצרים ערבים בשלבים המוקדמים ביותר של הנהדה. בעוד יוצרים ערבים המשיכו לחקור את אופייה של הזהות הלאומית שלהם וניסו לשכנע את הכוחות האירופאים בכנות רצונם בעצמאות הם ניסו דרך כתיבתם להבין את השפעת התרבות האירופאית על החברות הערביות.
הסופר המצרי, המזוהה עם הספרות הערבית החדשה, כתב כך: "לא ייגרם לנו כל נזק אם נודה שהסיפור המודרני הגיע אלינו מן המערב. אלו שהניחו את יסודותיו היו אנשים שהושפעו מן הספרות האירופית, בייחוד זו הצרפתית. אף על פי שיצירות מופת מן הספרות האנגלית תורגמו לערבית, הספרות הצרפתית היא המעיין שממנו שתתה ספרותנו". תהליך זה אינו שונה מהאופן בו נעשה המעבר לכיוונו של הרומן המודרני בתרבויות אחרות. כלומר, מתוך פשרה בין צורה זרה לבין חומרים מקומיים. תהליך זה אינו שונה מהאופן בו נעשה המעבר לכיוונו של הרומן המודרני בתרבויות אחרות. כלומר, מתוך פשרה בין צורה זרה לבין חומרים מקומיים
פוליטיקה וחברה: הדחף לשינוי
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר אזור המזרח התיכון שינויים כלכליים ופוליטיים. סיום המלחמה יצר ציפייה לשחרור מעול המדינות הקולוניאליסטיות, הקמתה של הליגה הערבית על ידי משפטנים ערבים במצרים: זרייק, רבאת' וסאטע אלחצרי עודדו ציפיות אלה. ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-1947, הטבח בדיר יאסין קודם לכן, ויציאתן וגירושן של משפחות פלסטיניות, השפיעו רבות על כותבי הרומנים. בשנות ה-50 וה-60 עברו מדינות המזרח התיכון שינויים מרחיקי לכת. מדינות כמו סודאן, תוניסיה, מרוקו, כווית ואלג'יריה קיבלו את עצמאותן, מדינות אחדות ידעו באותה תקופה מהפכות, רמה גבוהה של אלימות. כך, למשל, בעיראק נוצרו קונפליקטים בין קבוצות שונות בחברה החדשה (ערבים-סונים מול כורדים-סונים), ומאבק בין הדרום הנוצרי פגאני לצפון הערבי מוסלמי בסודאן. בתקופה זו ניתן להצביע על התמקדות של כותבי רומנים בנושאים מרכזיים.
עם מדינת ישראל
מבקרי ספרות מכתירים את שלושת היוצרים המרכזיים: אמיל חביבי, ג'ברא אבראהים ג'ברא וע'סאן כנפאני לשלושה יוצרים פלסטינים שהיטיבו לבטא ולתאר את נזקי מלחמת השחרור לחברה הערבית(בערבית: אלנכבה). יצירותיהם זכו להכרה במרכזי הספרות הערביים והאירופאיים ותורגמו לשפות רבות. ברמה הלוקלית (בניגוד לרמה הכלל פלסטינית) ובהשראת חיבוריהם כתבו יוצרים פלסטינים ולא פלסטינים יצירות מקומיות הקשורות לנזקים אלו. ביניהם: יחיא יח'לוף, נביל ח'ורי, עבד אלנבי חג'אזי ועבד אלרחמן מוניף.
מלחמת ששת הימים (המוכרת בהיסטוריוגרפיה הערבית בשם "מלחמת 1967") היא אירוע נוסף שהשפיע רבות בהקשר הפלסטיני על כתיבתם של יוצרים בעולם הערבי, אירוע המכונה על ידי אינטלקטואלים ערבים בשם "אלנכסה" (בערבית: דהיינו חזרתה של המחלה). יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף וסחר ח'ליפה ביצירותיהם (אלאשג'אר ואר'תיאל מרזוק ו אלסבאר) עורכים בינם לבין עצמם חשבון נפש. תנועות הגרילה השונות שקמו מקרב פלסטינים השפיעו אף על הכתיבה הספרותית מבחינה תמאטית.
העולם הערבי ואירופה – מגע בין תרבויות
השאיפה של אומות במזרח התיכון להשתחרר מעול הכיבוש הקולוניאלי והשגת העצמאות העסיקו כותבים ערבים והיוו מכשיר או אמצעי לנתח ולברר את מערכת היחסים הבין תרבותית בין זו של העולם הערבי לבין המערבית בעיקר בשל היותם יציריה של תרבות מערבית ומפגשם עם תרבות זו במסגרת לימודיהם באוניברסיטאות באירופה. מה שהביא השראה לכתיבה הפרוזאית המוקדמת של הנהדה שאומצה מאוחר יותר על ידי מספר כותבי רומנים חלוצים כמו: תופיק אלחכים במצרים, שכיב אלג'אבירי בסוריה וד'ו אלנון איוב בעיראק, עבדאלמאג'ד ג'אלון ממרוקו. המתח שבין מזרח למערב בא לידי ביטוי בצורה מובהקת ברומן של א-טייב סאלח "עונת הנדידה אל הצפון" בסיפור זה מבקר סטודנט ערבי במערב, מצטפא סעיד שמו. מצטפא מגיע מהדרום מאפריקה רחוק מהתרבות המערבית לחיק תרבות המערב כסטודנט, הוא זוכה במשרה כמרצה באחת האוניברסיטאות הבריטיות ומאמץ את הערכים של החברה הבריטית. שם הוא מכיר את בת זוגו, ג'ין מוריס, אישה בריטית שמסרבת לקבל את תכתיבי בעלה. לאחר שבע שנים חוזר מצטפא לארצו, שם הוא נתקל באופן מפתיע במספר הסיפור שאף הוא שהה באנגליה. הסיפור עצמו מסופר דרך סיפורים שזורים של המספר והגיבור. מחבר הרומן עשה שימוש בצורה גאונית בפלאשבק כמסגרת כללית של הרומן, הדגש שלו בהיבטים פסיכולוגיים של הדמות, ובאותנטיות של תיאור הכפר הסודאני של ואד חאמד (שם סאלח חיבר את הרומן שלו), הרומן שלו נחשב ומהווה תרומה משמעותית לסיפורת הערבית המודרנית. בנוסף קיימת תופעה של סופרים ערבים דוגמת הסופר הסורי, רפיק שאמי אשר עזבו את מולדתם והיגרו לארופה ושם פרסמו רומנים אודות החיים במולדתם, ובאירופה הם יכלו להרשות לעצמם לשבץ ביקורת פוליטית אודות ארץ המוצא שלהם.
לאחר העצמאות
לאחר שהאומות הערביות זכו בעצמאות הן בחרו לייסד זהות עצמית של אומה עם התפתחותה של תודעה לאומית במסגרת תהליך מהפכני. תהליך זה של חיפוש אחר זהות דחף כותבים ליצור רומנים ריאליסטים–חברתיים שיתארו את התפתחותה של תנועה פוליטית והופעתו של עולם חדש. בהקשר זה, נגיב מחפוז הוא אחד היוצרים הבולטים אשר חיבר שורה של חיבורים העוסקים בארצו, בעירו במהלך שנות הארבעים. בטרילוגיה המפורסמת שלו הוא צייר נוף רחב של חברה המתנסה באי שקט קולקטיבי ואישי בין השנים 1917 – 1940 ולאורך שנות הארבעים.
יוצרים אחרים, במדינות כמו סודאן, אלג'יריה ומרוקו, אשר עבורם העצמאות הייתה גורם מדרבן לכתיבת רומנים, הדגישו כל אחד בדרכו שלו אספקטים אחרים מהמציאות הפוליטית והחברתית בארצם. ר'אנם דבאר' בעיראק חיבר רומן בשם ד'גה אלזקאק בו השתמש בגיבור כדי להציג את השחיתות הבירוקרטית במוסול בתקופתו של נורי סעיד. כותב אחר, סדקי אסמאעיל, כתב רומן בשם "אלעסא" (המורדים) ובו תיאר את השחיתות של המשטר מאז 1948 והשפעותיה על שלושה דורות בחיי משפחה מפורסמת מחלב. ברומן המודרני ובשירה העיר ובמיוחד עיר הבירה מופיעים כמרכז של ניצול ושל עליבות, של חוסר צדק חברתי ותככים פוליטיים.
המשפחה בחברה
חינוך – כותבים רבים בשנות החמישים עמדו על המתחים בתוך המשפחה המזרח תיכונית תולדה של השינויים הפוליטיים החברתיים והכלכליים לאחר קבלת העצמאות. "אלבדאיה ואלנהאיה" של נגיב מחפוז 1951 והרומן של פאדל אלסבאהי "ת'מ אזהר אלח'בז" 1963. שאלת חינוך בנות, סוגיית הפוליגמיה, ושאלת שילוב נשים בעבודה מחוץ לבית כל אלה תוארו ברומנים אלה כמתחים בתוך המשפחה.
הזדמנויות לחינוך אף הם יצרו פעמים רבות מאבקים בתוך המשפחה בין בני הדורות השונים. כזה הוא למשל הרומן של וליד מדפאעי "ר'רבה פי אוטאננא" (זרים במולדתנו) 1972 שבו הבנים של המשפחה מורדים באב המשפחה, בתו ודאד מסרבת להשלים עם נישואים מאורגנים. כותבות נשים תיארו ברומנים שלהם בפרק זמן זה את חייהן ומעמדן של נשים במשפחה. לילא בעלבכי ברומן שלה "אנא אחיא", קולט ח'ורי ברומן "אלאיאם מעה" ופאטמה ד'יאב בספריה תיארו את מצבן הקשה של נשים במשפחה ובחברה. הטרגדיה של לבנון עודדה נשים כותבות בלבנון להתמקד בנושאים אלה (לילא בעלבכי, קולט ח'ורי, חנאן אלשיח', ר'אדה סמאן).
היחיד וזהותו
דיכוי וניכור - מספר מבקרים שדנו בכתיבה של נשים השתמשו בדימוי של כלוב או כלא על מנת לתאר את היעדר החירות של נשים רבות שחשו סגורות באווירה של נורמות מסורתיות. כך עבור האישה הירארכיה משפחתית מייצגת מיקרוקוסמוס של אותה הגבלה של חירות שנכונה גם עבור אוכלוסייה גברית. לרבים בעולם הערבי, התקופה שלאחר קבלת העצמאות הייתה תקופה של אופוריה והתרחבות הגבולות שהייתה במידה רבה עבור היחיד בחברה תקופה של דיכוי ואובדן חירויות אישיות, תקופה שהייתה עבור כותבי הרומנים בעצמם תקופה של סיכון חייהם שלהם. רומנים אחדים באותה תקופה עסקו במרד והתנגדות כלפי הסדר החברתי והפוליטי. כאלה הם למשל יצירותיהם של הכותב המרוקאי עבד אלכרים ר'אלאב "סבעת אבואב" (שבעה שערים) 1965 ויצירתו של נביל סוליימאן "אלסג'ן" (הכלא) ועבדאלרחמן רבאעי "אלושם" (כתובת קעקע) ועבדאלרחמן מוניף "שרק אלמתווסט" ואסמאעיל פהד אסמאעיל "אלמסתנקעאת אלדוואיה" 1972 רומנים אלה נגעו באספקטים רבים בחברה בצורה ביקורתית למדי. בעוד גיבורים אחדים התנגדו והביעו מחאה עד סוף הרומן גיבורים ברומנים אחרים נכנעו ללחצים הפסיכולוגיים והפיזיים.
רומנים אחרים מתארים את חיי הניכור והזרות של אינטלקטואלים אשר בחרו בכך מתוך חשש לתגובה אלימה של המשטר כלפי ביטויי מחאתם בדומה לגיבור הרומן של אסמאעיל פהד אסמאעיל שבוחר בתגובה פאסיבית לאחר שנכנע ללחצים פיזיים ופסיכולוגיים. כזה הוא הרומן של מוטע ספדי "ג'יל אלקדר", 1960. נושא הגלות נידון אף הוא פעמים רבות ביצירות שנות השישים והשבעים שכתבו סופרים שמטעמים שונים מצאו את עצמם גולים מארצם. כזה הוא למשל הרומן של חנא מינא "אלת'לג' יא'תי מן אלנאפד'ה" והאוטוביוגרפיה של נסראללה אבראהים "תלכ אלד'כריאת" 1980 וכן הרומן של הסופר המרוקאי עבדאללה אלערוי "אלר'רבה" 1971 מונולוג עצמי של הגיבור בו הוא מתאר את החברה המרוקאית בתקופה שלאחר העצמאות.
ניסיונות חדשים
המאפיין התמידי של הרומן הוא היכולת שלו לתאר שינוי ובמקרים רבים קדם שינוי. היות הז'אנר עצמו נתון לשינוי הוא חלק אינטגרלי מתהליך זה. בעוד מבקרים אחדים לא חזו בזמן הקרוב את מותו של הרומן, המונח "מות הרומן" בצרפתית רווח מאוד במיוחד במסורת הצרפתית. בשנים האחרונות מספר כותבי רומנים בעולם הערבי היו נכונים להתמודד עם הז'אנר בדרכים רדיקליות. (ואולי זה סודו של הז'אנר שיוצריו השכילו להתאים אותו מבחינה סגנונית, לשונית ותמאטית לרוח כל תקופה ותקופה). ברומנים רבים אין התייחסות ליצירה של עולם דמיוני באמצעות סגנונות / צורות מסורתיות של לכידות, במקומן מופיעים בלבול וניכור של עולם מודרני שבאים לידי ביטוי בתמונה שבורה שנוצרת על ידי אמצעי זרם התודעה: העדר לוגיקה כרונולוגית ולעיתים אנונימיות מקפיאה / מפחידה.
כזהו, למשל, הרומן של וליד אח'לאסי (יוצר סורי) "אחזאן אלרמאד", 1975 בו מצייר אח'לאסי דימויים ויוצר אווירה מבלי לספק תיאור של פרטים של דמות או מקום. בסביבה של חוסר הגיון וסוריאליזם ארבעת הסגמנטים "מבוא" "הוא" "היא", ו"הם/הן" מבטאים תמונה של שחיתות אינדיבידואלית ושקיעה חברתית. וכן הרומן של המשורר אבראהים נסראללה "ברארי אלחמא", 1985 שבו מערבב נסראללה מציאות ופנטזיה עם סביבה לשונית שכוללת עושר של שפה מטפורית עם דיאלוגים קצרים ומספר שירים. שם הרומן עשוי להצביע על יישוב מרוחק ברובע הריק "אלרבע אלח'אלי" בדרום הממלכה הסעודית. ואולם השם מתייחס לחום המנטלי של מחמד חמאד, הגיבור הראשי ביצירה מהניכור שסובב אותו והוא בא לידי ביטוי בתהליך שהיוצר משתמש דרך זרם התודעה, שילוב מבועת של הזיות, מראות, דימויים וחלומות. ובהקשר זה יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף (ערב הסעודית-לונדון), אמיל חביבי (ישראל) וגמ'אל אלר'יטאני (מצרים) כל אחד בדרכו שלו אימץ ז'אנר ספרותי מתקופות קודמות ליצירתו.
הרומן: מטרה וטכניקה
ערב תקופת העצמאות תחושה של אופטימיות שררה בקרב רבים מתושבי האזור ותקווה לשינוי חברתי. במונחים ספרותיים הדבר בא לידי ביטוי באסכולה של הריאליזם החברתי. באופן הדרגתי התפתחה גישה הרבה יותר ביקורתית שבחנה את המציאות מלמטה ביתר דקדקנות ובחנה דילמות שכרוכות בסבל של החברה בכלל ושל הפרט בפרט. הדבר הוביל לכתיבה של רומנים שהדגישו את נקודת המבט הפסיכולוגית. תהליך זה לווה לעיתים על ידי סימבוליזם שיושם במיומנות אומנותית גדולה.
במרבית הרומנים הפסיכולוגיים והחברתיים-סוציאליים ניתן לזהות מספר כל יודע שמתאר ברצף כרונולוגי סדרה של אירועים שמשפיעים על קבוצה או קהילה בתקופה מסוימת ובמקום מסוים. בלשון ביקורת הספרות מדובר בהגדה (Telling) ולא בהראייה (Showing). במרבית הרומנים האלה ההשקפה החברתית מוצגת באופן משכנע ומרוכז התוצאה היא מעין דיווח עיתונאי.
העיר
העיר היא דוגמה טובה לטיפול המחבר במקום. העיר בספרות הערבית המודרנית והקלאסית נמצאת פעמים רבות במרכז המיקום ברומן, העיר משמשת מקום גידול וחינוך עבור תושביה, מקום של שינוי. ב'מוסם אלהג'רה' העיר מוליכה את גיבור הרומן מצטפא סעיד בנתיב הרסני.
עיר מסוימת אחת היא עיר הבירה, מקום מושבו של הממשל, משם העיר עושה מאמצים לכפות השקפה חברתית על החיים בפריפריה. במדינות בהן ישנן רשת חקלאית עימותים ומשברים נגרמים על ידי מצב זה והם עולים המון ברומנים. לא פלא שכותבי רומנים נוטים לתאר את החברה הפרובינציאלית כמקום של קיפאון, שמתעקשת להתנגד לכוחות של שינוי. המדבר מופיע כמקום המנוכר לכל הוויה עירונית דבר שבא לידי ביטוי בחיבורים של כנפאני ומוניף.
השבירה של הכרונולוגיה ברומן הערבי המודרני יצרה מצב שבו הקורא יוצר את עולם הרומן. ברומנים של ר'סאן כנפאני "מא תבקא לכם" ו"רג'אל פי אלשמס" ישנם מספר נרטיבים שמתארים חיים של שלושה דורות של פלסטינים. ברומן של ג'ברא "אלספינה" הקורא לומד על האירועים דרך שלושה מספרים נפרדים.
נושא הלשון בסיפורת הערבית אף הוא זכה לטיפול ברומן המודרני ועבר טרנספורמציה. מאז קבלת העצמאות עברה מרוקו ערביזציה שביקשה להחליף את השימוש הנרחב בצרפתית. צ'ארלס ויאל בערך "הרומן הערבי" שמופיע באנציקלופדיה של האסלאם סבור שבמדינות שבהן הערבית מושרשת יותר יעשו כותבי סיפורת שימוש בלהגים מקומיים, כך למשל במצרים הדבר יבוא לידי ביטוי יותר מאשר במרוקו. אם בתחילת הדרך של הרומן המודרני כתבו מרבית הכותבים בלשון הערבית הסטנדרטית היום לכותבי רומנים יש את החופש לעצמם את השפה בה הם מבקשים להשתמש ביצירותיהם. ואולם הם מתמודדים כיום עם דילמה מרכזית., שכן אם יכתבו בשפה הדבורה יבטיחו אותנטיות ליצירתם אך יפסידו קהל קוראים ואם יכתבו בשפה הסטנדרטית ירוויחו קהל קוראים גדול יותר.
הכותב
יוצרים בעולם הערבי מתמודדים עם מצב קשה של היעדר מקורות פרנסה ומעקב צמוד של השלטונות אחריהם. הביקורת החברתית והפוליטית של יוצרים במזרח התיכון הביאה לא פעם לנקיטה של צעדים מצד השלטונות: כליאה, עינויים, הגליה אף הם באו לידי ביטוי ברומנים עצמם. יוצרים כמו עבדאלרחמן מוניף, ד'ו אלנון איוב מצאו את עצמם מחוץ לארצם, לילא בעלבכי מצאה את עצמה במעצר, חלים בראכאת הודח ממשרתו באוניברסיטה ועבדאלכרים ר'אלב נכלא. בעיה נוספת קשורה בפרנסת הכותבים. מרביתם אינם יכולים להתפרנס מכתיבתם, פעמים רבות הם נאלצים לעבוד במקצועות נוספים. כך למשל חנא מנא עבד במספר משרות אחת מהן כספר, בנוסף מרבית המשרות שפתוחות בפני סופרים קשורות בדרך זו אחרת לבירוקרטיה תרבותית: עורכי עיתונים, כתבי עת משרות שנשלטות פעמים רבות על ידי המשטר.
הטקסט
אחת הבעיות עמן מתמודדים נובליסטים במזרח התיכון היא שאלת הפרסום והתפוצה. העיתונות היומית וכתבי העת ממשיכים לשחק תפקיד מכריע בהפצתן של יצירות ספרותיות. ואולם בעוד דרך הפצה זו מבטיחה הגעה של היצירה לציבור המקומי, ידוע שמבחינה פוליטית ופרקטית קיימים מחסומים שמונעים מיצירות להגיע לקהל קוראים רחב. במקרים מסוימים בהם הממסד התרבותי יותר ליברלי ממקומות אחרים יתאפשר לספרים וכתבי עת להיכנס למדינות ערב ממדינות שמחוצה לו. בעוד לספרות הערבית יש פוטנציאל לקהל קוראים מחוצה לו מהאוקיינוס ועד למפרץ, חשיבות רבה יש לכתבי העת הערבים שנהנים מיוקרה ומאפשרים ליצירות להגיע לקהלים רחבים בתוך העולם הערבי.
תרגום ספרות ערבית לעברית
מספר מועט של הוצאות וסדרות ספרים בארץ הוקדשו לתרגום ספרות ערבית לעברית. הוצאת מפרש הייתה בין הראשונות בשלהי המאה העשרים. לאחריה הופיעה הוצאת אנדלוס בתחילת המאה ה-21. כיום, סדרת מכתוב-مكتوب הנה הסדרה היחידה המוקדשת כולה לתרגום ספרות ערבית לעברית.
קרלי קולון ג'וניור
קרלוס אדוין "קרלי" קולון ג'וניור (בספרדית: Carlos Edwin "Carly" Colón, Jr; נולד ב-21 בפברואר 1979) הידוע גם בשם הבמה שלו קרליטו הוא מתאבק פוארטו ריקני. קולון הוא בנו של המתאבק המפורסם קרלי קולון, ממנו ירש גם את שמו. קולון מתאבק תחת שם הבמה "קרליטו קריביאן קול", כלומר: "קרליטו המגניב מהקריביים". דמותו של קרליטו היא של אדם שחצן וגס רוח, הנוהג לירוק שיירי תפוח בפני אנשים שכלפיהם הוא בז.
סמאקדאון
דמותו של קולון זכתה לפופולריות רבה ומלבד סינה, הוא צוות עם מתאבקים פופולרים רבים, כגון קורט אנגל, אדי גאררו, ביג שואו ורוב ואן דאם. עלילותיו של קולון שולבו פעמים רבות עם דמות שומר ראשו, חסוס.
Raw
קולון עבר לתוכנית Raw וגם שם שולב הישר בעלילות הראשיות. בתוכנית זו דמותו עומתה כבר בהופעתה הראשונה עם דמותו של המתאבק שלטון בנג'מין. בין העלילות הרבות בהן היה מעורב דמותו נכנסה לסכסוך עם דמויותיהם של ריק פלייר, מיק פולי, ואף חזרה לעימותים נגד ג'ון סינה, תוך שהיא מצוותת יחדיו עם דמות המתאבק של כריס ג'ריקו.
הדמות עימה היה מצוות קולון במשך מרבית התקופה היא דמותו של כריס מאסטרס. דמויות השניים פעלו יחדיו בקרבות רבי משתתפים, בין השאר במופעים הראשיים של ה-WWE, כגון רסלמניה 22 ורויאל ראמבל. כמובן, גם עלילה זו לא הייתה פשוטה והייתה סבוכה אף יותר, כאשר במהלכה דמותו של קולון "בגדה" מספר פעמים בדמותו של מאסטרס וגרמה להדחתו. מעשים אלו תרמו להיווצרות התדמית השלילית לה קיוו תסריטאי ה-WWE ונתנו להם מניע עבור קו העלילה החדש, במהלכו נאבקו שתי הדמויות ביניהן כיריבות.
בזמן זה זכה קולון בשיא הפופולריות בקריירה, כאשר דמותו נבחרה למופע ראשי במסגרת רשת השידור NBC, במסגרתו שולבה בקרב מבוים בין ארבעה מתאבקים ואף ניצחה בו.
אלסיה רוסו
אלסיה מיה תרזה רוסו (באנגלית: Alessia Mia Teresa Russo; נולדה ב-8 בפברואר 1999) היא כדורגלנית אנגלייה המשחקת כחלוצה בקבוצת מנצ'סטר יונייטד בליגת העל לנשים ובנבחרת אנגליה.
היא שיחקה בעבר בצ'לסי, ברייטון והוב אלביון וצפון קרוליינה, וכן ייצגה את אנגליה בכל קבוצות הגיל של הנבחרת הלאומית.
נעוריה ותחילת דרכה
לאחר ששיחקה בילדותה בברסטד, רוסו שיחקה בבתי ספר מחוזיים בקנט בזמן שלמדה בבית הספר סט סימון סטוק במיידסטון. היא החלה את הקריירה שלה במרכז המצוינות של צ'רלטון אתלטיק, ולאחר מכן הצטרפה לקבוצת הפיתוח של צ'לסי והייתה לקפטנית של הקבוצה. הופעתה הראשונה והיחידה עם הקבוצה הבוגרת של צ'לסי הייתה במהלך הסיבוב הראשון של גביע הליגה לנשים ב-2 ביולי 2016.
צפון קרוליינה טאר הילס
בסתיו 2017, רוסו עברה לארצות הברית כדי לשחק כדורגל בקולג', והצטרפה לקבוצת צפון קרוליינה טאר הילס לצד חברתה לנבחרת הנוער של אנגליה לוטה וובן-מוי. בתור סטודנטית בשנתה הראשונה היא הופיעה ב-19 משחקים, ועלתה בהרכב ב-18 משחקים. היא סיימה ככובשת המובילה בקבוצה עם תשעה שערים ושני בישולים. הקבוצה זכתה בטורניר כדורגל הנשים של ACC לשנת 2017, כשהיא ניצחה את דיוק 1–0 בגמר לאחר שסיימה סגנית של דיוק בעונה הסדירה. רוסו נבחרה לשחקנית המצטיינת של הטורניר. ב-2018, מפני שהחמיצה את פוסט העונה בגלל שבר ברגל, רוסו זכה בבחירה הראשונה של מאמני הכדורגל של יונייטד ב-All-America, הראשונה מקבוצתה שזכתה לזה מאז קריסטל דאן ב-2013. ב-2019, רוסו חזרה מפציעה כדי לרשום שיא קריירה של 13 שערים ב-24 הופעות ושוב הובילה את הקבוצה בכמות השערים. הקבוצה הגנה על תואר העונה הסדירה, זכתה בטורניר ACC לנשים 2019 והגיעה לגמר גביע המכללות לנשים 2019, כשהפסידה בפנדלים לסטנפורד לאחר תיקו ללא שערים. באופן אינדיבידואלי רוסו נבחרה לנבחרת הראשונה של All-ACC זו השנה השלישית ברציפות, ל-MVP של טורניר ACC בפעם השנייה ומאמני הכדורגל של United Soccer Coaches לקבוצה הראשונה של All-American בפעם השנייה. באוגוסט 2020, רוסו הודיעה שהיא מוותרת על השנה האחרונה שלה בקולג' על רקע אי הודאות סביב העונה עקב מגפת הקורונה.
מנצ'סטר יונייטד
ב-10 בספטמבר 2020, רוסו חתמה על חוזה לשנתיים עם אופציה לשנה שלישית עם מנצ'סטר יונייטד, המועדון אותו היא אוהדת מילדות. היא ערכה את הופעת הבכורה שלה שלושה ימים לאחר מכן כמחליפה במחצית בניצחון ליגה 5–2 על ברמינגהאם סיטי, ורשמה בישול. היא הבקיעה את השער הראשון שלה עבור המועדון במשחק הבא, כשהיא פתחה בניצחון 0–3 על ברייטון והוב אלביון. רוסו הייתה מועמדת לתואר שחקנית החודש ב-WSL באוקטובר 2020 עם שלושה שערים ובישול אחד בשלוש הופעות. עם זאת, היא החמיצה את שאר עונת 2020-21 לאחר שקרעה את שריר הירך האחורי במהלך האימון.
בעונת 2021–2022, רוסו הובילה את הקבוצה במספר השערים עם 11 שערים ב-30 הופעות בכל המסגרות ונבחרה לשחקנית השנה של הקבוצה.
נבחרות הנוער
רוסו ייצגה את אנגליה בנבחרות עד גיל 15, עד גיל 17 ועד גיל 19, עד גיל 20 ועד גיל 21. באוקטובר 2015, היא הבקיעה חמישה שערים נגד קרואטיה במהלך המשחק שהסתיים בתוצאה 13–0 במוקדמות אליפות אופ"א לנשים עד גיל 17 לשנת 2016 ולאחר מכן כבשה שלושער נגד אסטוניה במשחק הבא. רוסו סיימה כמלכת השערים במשותף במוקדמות עם 9 שערים ולאחר מכן שוב באליפות אופ"א לנשים עד גיל 17 ב-2016, כשהבקיעה 5 שערים כולל צמד מול גרמניה בתבוסה 4–3 בחצי הגמר כשאנגליה סיימה במקום השלישי. היא התחרתה ב גביע העולם לנשים 2016 של פיפ"א עד גיל 17 בירדן והייתה חלק מהנבחרת שסיימה במקום השלישי בגביע העולם עד גיל 20 לנשים 2018.
הנבחרת הבוגרת
ב-26 בפברואר 2020, רוסו זומנה לראשונה לנבחרת הבוגרת של אנגליה כחלק מסגל גביע SheBelieves לשנת 2020, בתחילה כשחקנית אימון אך לאחר מכן צורפה כמחליפה של לוסי ברונז שנפצעה. היא ערכה את הופעת הבכורה הבינלאומית שלה ב-11 במרץ 2020 במשחק האחרון של הטורניר, כשהיא מחליפה בדקה ה-76 את טוני דוגן בהפסד 1–0 לספרד. ב-30 בנובמבר 2021, היא הבקיעה את שעריה הבינלאומיים הראשונים, שלושער בניצחון 20–0 על לטביה במהלך מוקדמות מונדיאל 2023. השלושער הובקע תוך 11 דקות, השלושער המהיר ביותר של שחקן אנגליה בהיסטוריה עד אז.
ביוני 2022, רוסו נכללה בסגל אנגליה של סרינה ויכמן ליורו 2022 לנשים של אופ"א. היא הופיעה בכל ששת המשחקים, כולם כמחליפה, במהלך הקמפיין כשאנגליה זכתה ביורו בפעם הראשונה. היא סיימה את הטורניר עם ארבעה שערים, את הרביעי כבשה עם העקב כשהכדור עבר בין רגליה של השוערת השוודית בחצי הגמר. היא סיימה את הטורניר ככובשת השלישית בטיבה, אחרי בת' מיד ואלכסנדרה פופ (שש כל אחת). השער שלה נגד שוודיה זכה ב"שער הטורניר" על ידי אופ"א.
חיים אישיים
רוסו נולדה במיידסטון, קנט, והיא ממוצא איטלקי. סבה הסיציליאני עבר לאנגליה בשנות ה-50. אביה, מריו, שיחק כדורגל לא מקצועני במשטרת מטרופוליטן ואחיה, ג'ורג'יו, שיחק גם כדורגל לא מקצועני בקבוצות שונות, לאחרונה ברמסגייט. אחיה, לוקה, התקבל לאוניברסיטת מיזורי במלגת מסלול ושטח.
תארים
צפון קרוליינה
נבחרת אנגליה
אנגליה עד 20
אנגליה עד 17
אישִי
זאב וילנאי
זאב וילנאי (וילֶנְסְקי; ט"ו בסיוון ה'תר"ס, 12 ביוני 1900 – ב' בשבט ה'תשמ"ח, 21 בינואר 1988) היה גאוגרף והיסטוריון ישראלי, נחשב לאחד מגדולי חוקרי ארץ ישראל ועתיקותיה בדורות האחרונים, חתן פרס ביאליק ופרס ישראל.
קורות חיים
במהלך חייו כתב ספרים, מאמרים ומחקרים רבים בנושא חקר ישראל ועתיקותיה, בהם הספרים "מדריך ארץ ישראל" ואנציקלופדיית "אריאל". בנוסף למחקריו נודע וילנאי בסיורים הרבים שהדריך בכל רחבי הארץ, בהרצאותיו על טבע הארץ ותולדותיה בפורומים שונים ובהנחלתו את אהבת הארץ לשומעיו.
עם הצייר הישראלי צבי ברגר, ידידו הטוב, הוציא אלבום אמנותי בשם "Israel Horizons", שכלל 56 ליתוגרפיות מקוריות. העבודה על האלבום נמשכה שלוש שנים - וילנאי תרם לאלבום מעושר ידיעותיו בנופי ישראל וברגר רשם בעפרונו את המראות. האלבום זכה במדליית כסף בפסטיבל ה-6 לאלבומים אמנותיים במילאנו, בשנת 1965.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה".
עם הקמת המועצה לשימור אתרים בשנת 1984, עמד וילנאי בראשה והיה נשיאה הראשון. היה חבר בוועדת השמות הממשלתית, והיה אחראי לרבים משמות היישובים בישראל.
בשנת 1974 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי ואהבת לארצך כמוך ובו תיאור על חייו כילד בשכונת חראת אל יאהוד בחיפה, חוויותיו מהכיבוש הבריטי במלחמת העולם הראשונה, מלימודיו בסמינר למורים בירושלים ועוד. הוא מתאר מספר מתגליותיו בארץ ישראל:
פטירתו והנצחתו
וילנאי נפטר ב-1988 והותיר אחריו שני בנים. לפני מותו ביקש להיקבר ליד בית שמש, בסמוך למושב נחם, מפני שבצעירותו ביקר בין צרעה ואשתאול, ודמותו של שמשון הגיבור הותירה בו רושם כה עז, עד כי ביקש להיקבר שם באחרית ימיו לצד קברה של אסתר רעייתו.
לאחר מותו הוקם על שמו 'מרכז וילנאי' ובו ספרייה גדולה בחצר סרגיי בירושלים. המרכז שם לו למטרה להוות מוקד מידע בתחום חקר ירושלים ושימור האתרים ההיסטוריים המצויים בה. על שמו רחובות בחיפה ובבאר שבע, כמו כן יש רחוב על שמו בירושלים "דרך זאב וילנאי " ובו בתי מלון ידועים. חטיבת הביניים 'דקל וילנאי' ותיכון 'עמל דקל וילנאי במעלה אדומים נקראים על שמו. בישיבה החילונית של בינ"ה במתחם גני הטבע בתל אביב קרוי על שמו בניין מרכזי.
בנו אורן ומשפחתו הוציאו לאור, על פי מצוותו, את מדריך ארץ ישראל באנגלית לקראת האלף השלישי (The Vilnay Guide to Israel), סיימו לערוך את "אנציקלופדיית וילנאי לירושלים" וסדרה בעלת שלושה ספרונים של אגדות ארץ ישראל לילדים: "אגדות ארץ ישראל שסבא סיפר לאסתר".
בשנים 2006 ו-2007 פורסמו על ידי ספר וספל ספרי אגדות נוספים מאת זאב וילנאי.
בשנת 2021 הוקמה במסגרת המחלקה ללימודי ארץ-ישראל במכללה האקדמית כנרת קתדרה לתולדות המחקר של ידיעת הארץ והארכאולוגיה על-שם זאב וילנאי. מטרת הקתדרה להוות מסגרת לקידום מחקרים אקדמיים העוסקים בתולדות המחקר של ידיעת הארץ והארכאולוגיה של ארץ-ישראל וכן להפיץ ולהנגיש את המחקר בתחום זה לציבור שוחר הידע ואוהב הארץ שמחוץ לאקדמיה.
טלאל מדאח
טלאל מדאח נשא את שם המשפחה של אמו - מדאח. הוא המשיך מסורת של זמרי החיג'אז חסאן ג'אווה, מוחמד עלי סינדי ואחרים. הצליח לגבור על המגבלות הקשורות למדיניות התרבות השמרנית הנהוגה בערב הסעודית ברוח הווהביזם וקנה הערכה גם בארצו וגם בארצות ערב אחרות. בין היתר זכה בפרסים בתוניסיה, לוב וערב הסעודית.
הופיע בהצלחה גם על במות הקונצרטים במצרים, שם התיידד עם מוחמד עבד אל-והאב וזמרים מפורסמים אחרים.
הקליט כמאה אלבומים, שר כאלף שירים, הקליט סרטוני וידאו והשתתף בסרט אחד (רחוב בערפל" شارع الضباب) (1965), שבו הופיע לצידה של הזמרת סבאח.
טלאל מדאח מת בגיל 60 באופן פתאומי בעת הופעה משודרת בטלוויזיה הסעודית, על במת "אל מפתח" באבהא. לווייתו התקיימה בג'דה והוא נטמן במכה.
פרסים ואותות הוקרה
מדאח היה האמן הסעודי הראשון שקיבל פרסים מחוץ לארצו.
Staphylococcus aureus
סטפילוקוק זהוב (שם מדעי: Staphylococcus aureus) הוא חיידק אל-אווירני פקולטטיבי ממשפחת Staphylococcaceae בעל שיעור נשאות גבוה באוכלוסייה.
מאפיינים
החיידק גורם למחלות שונות, בהתאם למקום הזיהום: זיהומים שטחיים בעור, אנדוקרדיטיס, דלקת ריאות, ואצל נשים עלול אף לגרום לתסמונת הלם רעלי בזיהום נרתיקי, או דלקת בשד.
החיידק זוהה לראשונה במוגלה של חולים לאחר ניתוח. התרבית המפורסמת של אלכסנדר פלמינג, שבה התגלתה תרכובת הפניצילין, הייתה של סטפילוקוק זהוב. שנים ספורות לאחר התחלת השימוש בפניצילין התפתחו זנים העמידים לתרופה, ובהמשך פיתחו גם עמידות לאנטיביוטיקות יותר פוטנטיות כדוגמת מתיצילין.
זנים אלו (MRSA) הם בעיה בריאותית קשה, וגורמים למותם של אלפי אנשים בשנה, בפרט מזיהומים הנרכשים בבית חולים.
החיידק הוא בטא-המוליטי (מפרק תאי דם אדומים), נצבע בסגול בצביעת גראם (חיידק גראם-חיובי), גדל במושבות אופייניות בצורת אשכולות, ובעל עמידות לסביבה מלוחה (6.5% NaCl). הוא מפריש את האנזים קואגולאז, אשר הופך פיברינוגן לפיברין, ויוצר קרישי דם. בנוסף, הוא מפריש את האנזים בטא לקטמאז המפרק תרופות בטא-לקטמיות, וכמויות גדולות של אנזימים נוספים הפוגעים ברקמות החולה. הוא אינו יוצר נבגים, ועמיד לבציטריצין.
את החיידק ניתן לזהות בתנאי מעבדה לפי egg yolk salt agar ולפי manitol agar בשתי השיטות עיקרון זהה של fermentation (תסיסה), רק סוגי ה-staphylococcus ישרדו במדיה הזו משום המליחות הרבה, ואילו האינדקציה של הזיהוי של s.aureus היא אם הצבע הופך מאדום לצהוב.
סאבא (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דויד מנגה
דויד מנגה (בצרפתית: David Manga; נולד ב-3 בפברואר 1989) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ. לזכותו 15 הופעות בנבחרת הרפובליקה המרכז אפריקאית.
קריירה
אביו של מנגה נולד ברפובליקה המרכז אפריקאית ואימו נולדה בקמרון. מנגה נולד בפריז, גדל והתחנך באקדמיה לצעירים של מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן. בשנת 2007 עבר לאייזנשטאדט מהליגה השלישית באוסטריה. בשנת 2008 חתם בקבוצת מינכן 1860 והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-15 באוגוסט 2011 חתם בפרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית. ב-21 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת הגביע הסרבי נגד נובי פאזאר. ב-21 באפריל 2012 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בדקה ה-93 נגד סמדראבו. מנגה שותף בתשעה משחקי ליגה בעונה זו, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות.
בספטמבר 2012 הגיע מנגה לישראל, והושאל לקבוצת הפועל רמת גן מליגת העל. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 18 שערים בכל המסגרות וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ניצחון על עירוני קריית שמונה במשחק הגמר, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-13 ביוני 2013 חתם מנגה לשלוש שנים בעירוני קריית שמונה. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 11 שערי ליגה ושלושה שערים במשחקי גביע המדינה, בו זכה עם הקבוצה לאחר ניצחון על מכבי נתניה במשחק הגמר. היה זה הגביע הראשון בתולדות המועדון והשני ברציפות של מנגה. בעונת כבש שבעה שערי ליגה והיה שותף לעונה מוצלחת נוספת של הקבוצה, אשר סיימה במקום השני בליגה. לאחר שלא הצליח להתאושש מפציעה, בינואר 2016 שוחרר מהקבוצה. בפברואר 2016 עזב את ישראל וחתם בטרגו מורש, אך עזב אותה מיד לאחר מכן וחתם בברואה מליגת העל הבולגרית.
ב-24 בינואר 2017 חזר לישראל וחתם בהפועל אשקלון עד לסיום העונה. בתום העונה עזב את ישראל וחתם בזירה מליגת העל האזרית. ב-11 בינואר 2018 חזר להפועל אשקלון וחתם עד לסוף העונה. ב-15 באוגוסט 2018 חתם מנגה בלבדיאקוס היוונית.
נבחרת הרפובליקה המרכז אפריקאית
מנגה הוא שחקנה של נבחרת הרפובליקה המרכז אפריקאית. ב-10 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, נגד נבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012.
מראה
למראה שימושים רבים, הנפוץ שבהם הוא שיקוף דמות האדם המתבונן בה, למטרות ביתיות יומיומיות של בחינת ההופעה והלבוש, התאפרות, סידור השיער, וגילוח. בזכות שימושיה אלו, המראה היא חפץ המצוי בכל בית. בשל שכיחותה ונחיצותה המראה היא אובייקט עיצובי ואומנותי. היא עשויה להיות חפץ העומד בפני עצמו, תלויה על הקיר או ניצבת, או לחלופין משובצת בחפצים כגון נרתיק איפור או ברהיטים כגון שידת איפור וארון בגדים. מראות קיימות במגוון גדלים, סגנונות וצורות, ממוסגרות במסגרות ממגוון חומרים וצבעים.
המראה בהיסטוריה
המראות הראשונות היו ככל הנראה צלוחיות כהות מלאות בנוזל כלשהו. המראות הראשונות שיוצרו במיוחד עשויות מזכוכית געשית, ממצאים כאלה נמצאו באנטוליה (כיום טורקיה) ומתוארכים לכ-6000 לפני הספירה. סלעים מלוטשים ששימשו כמראות נמצאו באמריקה ומתוארכים לכשנת 2000 לפני הספירה. הממצאים הראשונים של מראה ממתכת נמצאו בארם נהריים ובמצרים ועשויות מנחושת מלוטשת.
המראה נזכרת במקרא, בספר שמות: "וַיַּעַשׂ אֵת הַכִּיּוֹר נְחֹשֶׁת וְאֵת כַּנּוֹ נְחֹשֶׁת בְּמַרְאֹת הַצֹּבְאֹת אֲשֶׁר צָבְאוּ פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד"; ובספר איוב: "תַּרְקִיעַ עִמּוֹ לִשְׁחָקִים חֲזָקִים כִּרְאִי מוּצָק". במערת האיגרות במדבר יהודה, ב"אולם ג" ובנקיק, נמצאו בשנים 1960–1961 שתי מראות מתקופת מרד בר כוכבא (135-132 לספירה), כפי הנראה של יהודיות שהביאו אותן איתן כשנכנסו למערה כפליטות. המראות בנויות מעיגול מתכת מבהיק (נחושת-קלל) במסגרת עץ עטופה קלף אדום, שעשוי משני חלקים הנראים כמחבטי פינג פונג.
בשנת 1835 הכימאי הגרמני יוסטוס פון ליביג יצר את מראת הזכוכית-כסף המוכרת לנו כיום. המראה מורכבת משכבה דקה של מתכת המוצמדת לזכוכית בתהליך של החנקת המתכת, שיטה זו איפשרה לייצר מראות בכמויות גדולות בעלות נמוכה. כיום רוב המראות מיוצרות מכסף או אלומיניום המוצמד למשטח הזכוכית ב-Vacuum deposition.
מראה שטוחה
מראה שטוחה היא הדגם הנפוץ של המראה, והיא משקפת נאמנה את הנוף שמולה. במראה זו, על פי חוק ההחזרה, זווית הפגיעה (ביחס לאנך למראה) שווה לזווית ההחזרה. בנוסף לכך על פי חוק זה זוויות הפגיעה, זווית ההחזרה והאנך למראה נמצאים באותו מישור. ההיפוך במראה הוא תוצאה של שיקוף העצם, לדוגמה, אם אנו נצייר על שקופית ונעמיד אותה מול מראה התמונה במראה תהיה זהה לתמונה המתקבלת אם מסתכלים על השקופית בצד שלא מופנה כלפי המראה. הקרן שיוצאת מנקודה A, פוגעת במראה ומוחזרת לנקודה B תהיה על אותו מסלול זהה של הקרן שיוצאת מנקודה B, פוגעת במראה וחוזרת לנקודה A, ע"פ חוק הפיכת מהלך האור.
מראות קעורות וקמורות
מראה קעורה יכולה לשמש כקולימטור, כלומר לרכז קרני אור מקבילות לנקודה אחת, או להפך, להפוך אור המגיע מנקודה אחת לקרניים מקבילות. בפרבולה קרן אור המגיעה מנקודה מרוחקת, במקביל לציר ופוגעת בה, מוחזרת אל המוקד. גם לפרבולואיד, גוף הסיבוב של הפרבולה, יש אותה תכונה, לכן כל קרני האור המגיעות מעצם מרוחק ופוגעות במראה שצורתה פרבולואידית, מתרכזות במוקד. תכונה זו משמשת בקולט שמש ליצירת אנרגיה סולארית. בכיוון ההפוך, מקור אור, הממוקם במוקד, מפזר את אורו, דרך מראה פרבולואידית, בקווים מקבילים. לשימוש יומיומי מייצרים מראות שצורתן כיפה. אם הזווית קטנה, הכיפה מהווה קירוב לפרבולואיד, ויש לה (בקירוב) אותה תכונה של החזרת הקרניים.
המראה הקעורה
כדי לעמוד על מידת העקמומיות של המראה הקעורה משלימים אותה לצורת כדור ומודדים את גודל הרדיוס, ככל שהרדיוס גדול יותר - כך המראה שטוחה יותר. המראה הקעורה מרכזת את קרני האור שלה בנקודת המוקד שמרחקו מן המראה נתון על ידי f =R/2. מקור אור אשר יוצב בנקודת המוקד יפוזר ל"אינסוף" על ידי המראה, עובדה בה נעשה שימוש בפנסי מכונית.
מישור המוקד הוא משטח ישר העובר דרך המוקד ובניצב לציר האופטי (ציר הסימטריה של המראה). כאשר נשלחות קרניים מקבילות זו לזו, שאינן מקבילות לציר האופטי (באלכסון), כל הקרניים תחזורנה כאשר הן נפגשות בנקודה אחת, הנמצאת על מישור המוקד (מתחת או מעל למוקד המראה).
במראה קעורה יכולים להיווצר ארבעה סוגים של דמויות:
המראה הקמורה
בניגוד למראה הקעורה, המראה הקמורה היא מראה שהצד הקדמי שלה בולט. המראה הקמורה מפזרת את קרני האור ומגדילה את שדה הראיה של המתבונן במראה. במראה קמורה ישנה רק אפשרות אחת לשיקופה של דמות: הדמות תוצג בצורה ישרה ומוקטנת.
אשמורות הלילה
אשמורות הלילה כלשון המקרא, או משמרות הלילה כלשון המשנה, הן חטיבות זמן אליהן מתחלק הלילה על פי היהדות. אשמורה אחת היא כשיעור זמן עמידתם של אנשי משמרת לילה עד בוא המשמרת הבאה. להלכה הלילה נחלק ל-3 אשמורות שוות.
משמעות המושג
רבי חזקיה בר מנוח מחבר ספר החזקוני סובר כי השם אשמורה מקורו מלשון ציפייה והמתנה, שכן בלילה ישנן משמרות מלאכים האומרים שירה לפני האלוהים על פי חלוקת משמרות, כשכל משמר מצפה ומייחל לבוא תורו.
חלוקת הלילה לאשמורות
ישנן דעות בהלכה הסוברות כי ראשיתן של האשמורות בשקיעת החמה וסופן בהנץ החמה, אולם רש"י ותוספות סוברים כי ראשיתן בצאת הכוכבים וסופן בעלות השחר. בספר הזוהר נכתב כי משכן של שלוש האשמורות בכל ימות השנה שווה - 12 שעות שוות, וישנן דעות שונות להבנת דברי הזוהר.
בתלמוד בבלי, מסכת ברכות (ג, א) נאמר:
לאחר מכן מובאת ברייתא בה מוצגת דעתו של רבי שהלילה נחלק לארבע אשמורות, וכן דעתו של רבי נתן שהלילה נחלק לשלוש אשמורות. החוקר חיים יחיאל בורנשטיין מציין כי הבבלים חילקו את הלילה ל-3 בעוד שאצל היוונים והרומים חילקו את הלילה ל-4. בורנשטיין אף שיער שרבי, שחי בארץ ישראל בתקופה שזו הייתה תחת שלטון רומי, מתאר את החלוקה הרווחת בסביבתו, בעוד שרבי נתן, שחי בבבל, תיאר מצידו את החלוקה הרווחת בסביבתו.
מראה
בתרבות
בעבר הייתה קיימת אמונה, שבמראה נמצאת הבבואה שלנו, שהיא דמות אנושית של ממש וזהו מקור האמונות הטפלות המזהירות שלא לשבור מראה ושלא להסתכל במראה שבורה.
בין היהודים יש הנוהגים עם מות אדם לכסות את המראות בבית לתקופת השבעה. אחד הטעמים הוא כדי לא להתעסק במראה החיצוני של האדם בתקופת האבלות.
מכיוון שכל חלקת מים, הופכת למראה ומשקפת את הסובב אותה, היא מוזכרת פעמים רבות באגדות וכתבים עתיקים. האזכור הראשון של שימוש האדם בתכונת השיקוף של המים הוא באגדה היוונית על נרקיסוס, העלם יפה התואר, שהתאהב בדמות שנשקפה אליו ממימי הנחל, עד שלא יכול היה להינתק ממנה.
מקור המילה האנגלית mirror הוא בצרפתית עתיקה -mirer שמשמעה להביט בדבר או להשתקף בו, או בלטינית - mirari - לתהות על משהו. בעברית יש לנו ראי ומראה וגם אספקלריה הארכאית, שמקורה בארמית. באנגלית יש גם looking glass (זכוכית מביטה), שלה יש כפל משמעות מסוים שנעדר מן העברית - הזכוכית, המשמשת אותנו להביט בה ולראות את עצמנו, משיבה לנו מבט מתוך עינינו אנו.
הראי דרכו לשקף את כל המתרחש מולו, באופן אובייקטיבי וללא משוא פנים, כפי שאמורה לעשות עיתונות הגונה ובלתי משוחדת. משום כך יש לנו Daily Mirror האנגלי ו-Der Spigel הגרמני. את מי שנאשם במעשים שלא ייעשו ולא נענש שואלים, איך הוא יכול להסתכל בעצמו בראי כל בוקר. (בהמשך לשאלה: איך אתה ישן בלילה?) הקריקטוריסט והסאטיריקן הם כמי שמציב מראה מעוותת לפני החברה, ללמדה בדרך העיוות וההגזמה את מה שעליה לדעת על עצמה ועל העומדים בראשה.
מראות מעוותות קיימות גם במציאות, בלונה פארק, למשל. הן מעקמות את כולם פרט למי שמעוקם מטבעו, ואותו הן יכולות דווקא ליישר, כזכור לכל מי שראה את הסרט מסכה - הנער שפניו מסולפים ונעווי-צורה מלידה זוכה לראות את עצמו בפעם הראשונה ככל האדם במראה מעוותת בלונה פארק.
באתרי בידור ובילוי שונים יש מבוכי מראות, שהנכנס אליהם רואה את דמותו ודמויות אחרות משתקפות שוב ושוב, ועליו לנסות למצוא את דרכו החוצה, בלי לדעת אם הבבואה שהוא רואה קרובה אליו או משתקפת במרחק רב ומטעה.
במיתולוגיה היוונית
מגן פליז מלוטש כראי הוא שאיפשר לפרסיאוס להרוג את מדוזה, אחת משלוש הגורגונות הנוראות, מפלצות בעלות כנפיים ונחשים במקום שערות, שמבטן הופך את כל הבא במחיצתן לאבן. שליח האלים הרמס הוא שנתן לו במתנה חרב פלאים, שבה יוכל לקטול את הגורגונה, אך בלי המגן-ראי, מתנתה של אתנה, לא הייתה החרב מועילה לפרסיאוס, כי הגורגונה הייתה מאבנת אותו לפני שהיה מספיק לפגוע בה. פרסיאוס קרב אל המדוזה בהליכה לאחור, כשהוא מביט אליה בראי שבידו, וכשהיה קרוב דיו, ערף את ראשה מעליה לפני שיכלה לפגוע בו.
מראות בספרות
מוטיב המראה אהוב על סופרים רבים. ראש וראשון להם הוא "Through the Looking Glass" של לואיס קרול, מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, בתרגום לעברית של רנה ליטוין. הילדה הסקרנית עוברת דרך הראי, שזגוגיתו נעשית רכה, ערפילית וחדירה לנוחותה, אל "בית המראה" שהיא רואה כל הימים מבחוץ, ומגלה את הנעשה בתוכו פנימה.
מתוך "וולדן", מאת הנרי דייוויד תורו (הובא כמוטו ב"חדשות האגם", ברברה דלינסקי, הוצאת אור-עם, תרגום שלומית קדם).
היחס של בעלי חיים למראות
כאמור יש מספר מועט של בעלי חיים מסוגלים לזהות במראה את עצמם. לפיכך משמשת המראה כסוג של מבחן אינטליגנציה לזיהוי "אני" אצל בעלי חיים.
בדרך כלל, בעלי החיים יתייחסו לבבואה במראה כיצור נבדל.
בעלי חיים שונים מגיבים באופן שונה למראות - כלבים וחתולים אדישים להן, משום שהם מגיבים בעיקר לריח ופחות למראה. מיני קופים רבים מחפשים את הקוף האחר מאחורי הראי, כמו תינוקות צעירים. ציפורים, בעיקר נחליאלים, מדמים לראות בראי זכר מתחרה, פולש לטריטוריה, ומנקרים בו בחמת זעם. פעם היה מקובל לתלות ראי בכלוב של ציפור בודדה, כדי שתחשוב שיש לה בן או בת זוג. בכלובי תוכים נהוג לתלות מראות המשמשות אותם למטרות שעשוע.
כאשר שמים דג קרב סיאמי זכר מול מראה, הוא עובר למצב התקפה, כיוון שהוא חושב שיש דג זכר נוסף מולו.
קתדרלת ברן
קתדרלת ברן (בגרמנית: Berner Münster) היא קתדרלה גותית בעיר העתיקה של ברן, שווייץ. בניית הקתדרלה החלה ב-1421 והושלמה רק ב-1893 עם סיום מגדל הפעמונים המערבי שבראשו צריח מחודד המתנשא לגובה 100 מטר, הגבוה ביותר בשווייץ.
היסטוריה
הכנסייה הראשונה באתר הייתה כנראה קפלה קטנה שנבנתה בו בעת ייסודה של ברן ב-1191. במהלך המאה ה-13 נבנתה במקום כנסייה גדולה יותר בעלת ספינה ראשית בת 3 אגפים ומגדל באגף הצפוני. במהלך המאה ה-15 התרחבה ברן ונהפכה לעיר חשובה מצפון להרי האלפים. כדי לחגוג את גדילתם בכוח ובעושר, הוכנו תוכניות לבניית כנסייה חדשה וגדולה יותר.
ב-11 במרץ 1421 החלה בניית הקתדרלה הגותית תחת השגחתו של מתאוס אנזינגר (Matthäus Ensinger) המאסר משטרסבורג, בעל ניסיון בבניית 3 קתדרלות. בזמן הבנייה תפילות נערכו בקפלה הישנה בעוד שהקתדרלה נבנתה סביבה. במהלך שנות ה-1140 בית המקהלה, שהיה עדיין ללא קמרונות, שימש לתפילות אחרי שגג פשוט נבנה מעליו וחלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית הותקנו בו. אחרי מלחמת ציריך העתיקה (1440-1446) נהרסו הספינה הראשית והקפלה העתיקה והחלו עבודות הבנייה של הספינה הראשית והחזית המערבית, תחת רבי-הבנאים סטפן הרדר (Stefan Hurder) ואחריו ניקלאוס בירנפוגט (Niklaus Birenvogt). ב-1483, הרהרד קינג (Erhard Küng) שפיסל את תגליף יום הדין נהפך לרב-הבנאים של הקתדרלה. תחת השגחתו הוקמו הספינה הראשית והמגדל נבנה עד למתומן התחתון. אחרי מותו של קינג ב-1506, פטר פיסטר (Peter Pfister) הנהיג את הבנייה והשלים את קירוי בית המקהלה בקמרונות. ב-1571 דניאל היינץ (Daniel Heintz) הובא להיות רב-הבנאים ולסיים את קירוי הספינה הראשית בקמרונות ולהשלים את העבודה. הספינה הראשית הושלמה ב-1575 ובנקודה זו נעצרה הבנייה למשך כ-300 שנה. מגדל הפעמונים הכיל את הפעמון הגדול ביותר בשווייץ והושלם רק ב-1893. במהלך המאות בהן נבנתה הקתדרלה, העיר ברן עברה רפורמציה ונהפכה לפרוטסנטית ביחד עם הקתדרלה.
שער יום הדין
מעל השער הראשי ישנה אחת מהדוגמאות השלמות ביותר לפיסול גותי מאוחר באירופה. התבליטים והפסלים על השער מייצגים את האמונה הנוצרית ביום הדין האחרון בו הרשעים מופרדים מהצדיקים. השער מציג את הרשעים בעירום מצד שמאל, בעוד שהצדיקים עומדים לבושים בלבן בצד ימין. בצדק ניצבת הצדק, עם קדושים ובתולות חכמות וכסילות סביבה. מעליה עומד המלאך מיכאל עם חרב מונפת.
הפסלים של יום הדין האחרון היו הפסלים היחידים בקתדרלה ששרדו את האיקונוקלאזם (ניפוץ האיקונין) של הרפורמציה הפרוטסטנטית. כ-47 הפסלים החופשיים הגדולים הנמצאים כיום בקתדרלה הם העתקים (המקוריים נמצאים במוזיאון ההיסטוריה של ברן) בעוד שהפסלים הקטנים הם מקוריים.
פסלי ותבליטי יום הדין האחרון בקתדרלה הם עבודה של פסל אחד הרהרד קינג (Erhard Küng) משטאדטלוהן (Stadtlohn) שבווסטפאליה, דבר המעניק ליצירה אחידות תכנונית.
פנים הקתדרלה
הקתדרלה נבנתה בעיר ברן כסמל לעוצמה הגוברת של העיר-מדינה. לכן פנים הקתדרלה תוכנן לגרום לייראה וכבוד בקרב האזרחים ובקרב מבקרים שבאו מחוץ לעיר. הספינה הראשית נבנתה בסגנון גותי דמוי תחרה עם חלונות גדולים מזכוכית צבעונית ומספר מזבחות בקפלות הצידיות. הסגנון הגותי אפשר בניית ספינה ראשית גבוהה יותר עם חלונות גדולים יותר מאשר קודם, ויצר מבנה מרשים, מואר ואוורירי.
מזבחות
מזבחות רבים בקתדרלה מומנו על ידי משפחות אצולה מקומיות, דבר שהביא לעושר של אמנות ופיסול בקתדרלה. ברם, במהלך האיקונוקלאזם (ניפוץ האיקונין) של הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1528 הוסרו כל המזבחות. כמעט כל הציורים והקישוטים בפנים הקתדרלה הוסרו ונזרקו ב"מינסטרפלאטפורם" (מצע/טרסת/בסיס הקתדרלה) הסמוך. הקפלות הסמוכות מולאו תחת זאת בספסלים, דבר שהפך למעשה את הקתדרלה לבעלת ספינה עם 3 אגפים. מאז, פנים הקתדרלה נותר יחסית ריק וצנוע.
חלונות ויטראז'
חלונות הויטראז' מזכוכית צבעונית שבקתדרלה הם היקרים ביותר בשווייץ. החלונות נוצרו בשנים 1441–1450. החלונות שבאגף הימני ניזוקו במהלך סופת ברד ב-1520 והוחלפו ב-1868. רבים מהחלונות כוללים סמלי הרלדיקה ותמונות דתיות, המונחים זה ליד זה. החלון המעניין ביותר הוא חלון "ריקוד המוות" (Danse Macabre) הממוקם בחלק העליון של הספינה הימנית. המגפה השחורה או "הדבר השחור" היא מגפת דבר שפרצה באירופה ב-1340 והביאה להשמדתם של כשליש מהאוכלוסייה. מגפה זו הולידה ציורים ותיאורים של מלאך המוות ושלדים הרוקדים עם האנשים שאת חייהם הם באים לקחת. ציורים אלו המשיכו להיות פופולריים גם במאות ה-14 וה-15 וחלון זה הוא דוגמה טובה לכך. מטרתו של חלון זה היא להזכיר לצופה שהמוות יקרה לכולם, בלי קשר למצבו ועושרו על פני האדמה.
העוגב
העוגב הראשון של הקתדרלה נוצר 200 שנה אחרי שבניית רוב הקתדרלה הושלמה. העוגב הנוכחי הוכן ב-1930 ושוחזר בשנים 1998-1999. העוגב משמש לנגינה בקונצרטים במהלך השנה.
מגדל הפעמונים
מגדל הפעמונים המערבי הושלם רק ב-1893 ובראשו צריח מחודד בסגנון תחרה גרמני המתנשא לגובה 100 מטר.
המגדל פתוח לציבור תמורת דמי כניסה. כדי להגיע קומת התצפית הנמוכה יש לטפס 254 מדרגות, וממנה נשקפת ברן ושווייץ עד הרי האלפים. ניתן לטפס לצריח העליון על ידי עליית עוד 90 מדרגות מהתצפית הנמוכה.
הפעמון הגדול ביותר במגדל שוקל 10.5 טון והוא נוצק ב-1611. זהו הפעמון הגדול ביותר בשווייץ. כל יום בצהרים וב-6 בערב, מצלצלים בפעמוני המגדל. ניתן לעמוד ליד הפעמונים כשהם מצלצלים אבל צריך לכסות את האוזניים כדי למנוע נזק לאוזניים.
המינסטרפלאטפורם
בסיס/מצע הקתדרלה (בגרמנית: Münsterplattform) נבנה החל מ-1334 ועד אמצע המאה ה-15 כחצר כנסייה גדולה. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית ציורים ופסלים ממזבחות הקתדרלה נזרקו שם. חלק מיצירות אמנות אלה נמצאו מאוחר יותר בחפירות ארכאולוגיות. במהלך המאה ה-20 שונה המינסטרפלאטפורם מבית קברות לכיכר עירונית פתוחה. עצי חשחש וערמון נשתלו ונסללו דרכים, וכך נוצר פארק בלב העיר העתיקה. המינסטרפלאטפורם מתנשא מעל אזור ה-Matte של העיר העתיקה ומעל נהר הארה.
Let Go
Let Go (בתרגום חופשי: לשחרר) הוא אלבום האולפן הבכורה של הזמרת אבריל לאבין, אשר יצא לאור ב-4 ביוני 2002. האלבום זכה להצלחה גדולה וזכה לשישה תקליטי פלטינה בארצות הברית ושבעה באוסטרליה.
מסגד איסתיקלאל (ג'קרטה)
מסגד אסתקלאל (אינדונזית: Masjid Istiqlal) הוא המסגד הלאומי של אינדונזיה. הוא ניצב במרכזה של בירת המדינה ג'קרטה.
זהו המסגד הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה ובו מקום ל-120,000 מתפללים.