cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרספוליס
ביקורים מהמערב
אודוריקו מפורדנונה עבר דרך פרספוליס בשנת 1320 בערך בדרכו לסין. בשנת 1474 מונציה ביקר את חורבות העיר, וציין כי על פי המסורת של תושבי העיר המוסלמים, היא הייתה בעבר יישוב יהודי, וכי כך סברו גם מבקרים שהיו בה לפניו. ברברו ראה בעיני רוחו פסלים של שלמה ושל שמשון בין עתיקות האתר. אנטוניו דה גובייה מפורטוגל כתב על ממצאים רבים של כתב יתדות בעיר בעת ביקורו ב-1602. הוא כתב דו"ח על מסעותיו בפרס בשנת 1606 בשם הג'ורדנה. ב-1704 שהה במקום הצייר ההולנדי קורנליס דה ברוין, וציוריו היו המראות המפורטים ביותר של חורבות פרספוליס שהוצגו במערב עד לתצלומי האתר במאה ה-19.
בעת המודרנית
ב-1971 ערך השאה חגיגה מנקרת עיניים לציון 2,500 שנה לממלכת פרס והזמין את מנהיגי העולם להשתתף בה. נטען כי ההוצאות על האירוע הגיעו לעשרות מיליוני דולר והחגיגה הפכה סמל לראוותנות ולשחיתות של השלטון, דבר שערער את מעמדו והניע את התהליכים שבסופם נאלץ לצאת לגלות.
בין השנים 1967–1977 התקיימו באתר מופעים מטעם פסטיבל האמנויות בשיראז. בפסטיבל השתתפו אמנים ויוצרים מאיראן ומרחבי העולם.
לאחר עליית רוחאללה ח'ומייני לשלטון, האתר נסגר בהוראתו ורק לאחר מותו האתר נפתח מחדש.
האתר
הארכיטקטורה בעיר הסתמכה על עמודי עץ. השימוש בעמודי אבן נעשה רק כאשר ארזי הלבנון והטיק ההודי לא היו גדולים מספיק לתמוך בראשה שלרוב הייתה מאבן. ניתן לחלק את סוגי המבנים לשלוש קבוצות - מגורים צבאיים; בית האוצר; ואולמות קבלת הפנים והמגורים המלכותיים. מבנים ראויים לציון כוללים את המדרגות הגדולות, שער העמים, ארמון אפאדאנא, היכל מאה העמודים, היכל טריפילון וארמון טכרה של דאריוס, ארמון החדיש של חשיארש, בית האוצר האימפראלי, האורוות המלכותיות ובית המרכבה.
מנופני
מחוז מנופני (בטטום: Manufahi) הוא מחוז השוכן על החוף הדרומי של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 44,950 אנשים שחיים בשטח של 1,325 קמ"ר. המחוז גובל במחוזות מנטוטו מכיוון מזרח, איינרו ממערב ואילאו מצפון. בתקופת השליטה הפורטוגזית באזור המדינה מזרח טימור, נקרא המחוז בשם סיים (Same), כשמה של אחת הגזרות במחוז כיום.
גזרות
המחוז מחולק ל-4 גזרות מרכזיות והן:
הסכם סוור
הסכם סֶוְור (בטורקית: Sevr Antlaşması; באנגלית: Treaty of Sèvres; ביוונית: Συνθήκη των Σεβρών; בצרפתית: Traité de Sèvres; בכורדית: Peymana Sêwrê) היה הסכם שלום בין האימפריה העות'מאנית ומדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, למעט ארצות הברית, אשר נחתם ביום 10 באוגוסט 1920 בסוור שבצרפת. לפי ההסכם חולקה האימפריה העות'מאנית באופן רשמי בין המדינות המנצחות בהתאם לסיכומי ועידת סן רמו מחודש אפריל 1920 ולוועידת לונדון מחודש פברואר 1920. בעת חתימתו של הסכם סוור חלקים מאסיה הקטנה ותראקיה נשלטו על ידי מי ממדינות ההסכמה בהמשך להפסקת האש של מודרוס מיום 30 באוקטובר 1918 ולכיבוש איסטנבול החל ב-12 בנובמבר 1918. בהיעדר פרלמנט עות'מאני מכהן, לאחר שזה פוזר על ידי הבריטים במרץ 1920, ההסכם לא אושר על ידי הרשות המחוקקת העות'מאנית, לא פורסם בעיתון רשמי כלשהו ולא אושר או אושרר על ידי הסולטאן מהמט השישי.
גורלו של הסכם סוור
הסכמות סוור לא יצאו לפועל בשל דחייתן על ידי התנועה הלאומית הטורקית בראשותו של מוסטפא כמאל. התמשכותה של מלחמת העצמאות של טורקיה על כל נספחיה הביאה לבסוף לקביעת עובדות בשטח והצדדים להסכם נפגשו שוב וניסחו את הסכם לוזאן שנחתם ביום 24 ביולי 1923 וביטל את הסכם סוור באופן רשמי, תוך שהוא מכיר בריבונותה של הרפובליקה הטורקית בגבולותיה החדשים.
פבלו אריאל
פבלו אריאל יונגמן (נולד ב-26 ביוני 1953) הוא במאי, מחזאי יוצר רב תחומי, מנהל אמנותי ושחקן ישראלי. מייסד תיאטרון זיקית ופסטיבל "בובות בצפון" - הפסטיבל הדו-לשוני הראשון לתיאטרון בובות.
ביוגרפיה
אריאל נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה ועלה לישראל בשנת 1971.
סיים לימודי חינוך יצירתי במכללת סמינר הקיבוצים בשנת 1974.
היה בין מייסדי "קבוצת קו" הירושלמית ובין השנים 1973–1978 ביים ושיחק בהצגות רבות במסגרת קבוצה זו. ההצגה הראשונה שביים במסגרתה - "סיפורי צבעים" – אף הייתה מועמדת לפרס כינור דוד. בשנת 1978 ביים אריאל את הקונצרט הראשון שלו, שהיה שיתוף פעולה בין קבוצת קו והתזמורת הסימפונית ירושלים. באותה שנה יצא לסיבוב הופעות בעולם, במסגרתו הופיע עם הצגת יחיד בפסטיבלים ובתיאטראות בצרפת, שווייץ, איטליה, גרמניה, ארגנטינה, פרו, בוליביה ואורוגוואי. עם שובו ארצה, בשנת 1982, פיתח אריאל את תחום מופעי החוצות בפסטיבלים, ומתוכם את תיאטרון הרחוב. מאז ביים והשתתף אריאל בעשרות מופעי רחוב בארץ ובעולם.
החל משנת 1991 עוסק אריאל גם בעבודה עם תזמורות סימפוניות, בהן הוא משלב מופע חזותי יחד עם מוזיקה קלאסית. נכון לשנת 2017 כתב וביים אריאל 40 קונצרטים משולבים שונים, בהם אופרות, מופעי בלט, הצגות, תיאטרון בובות ועוד.
בשנת 2002 הוזמן לבצע סדרה של קונצרטים עם התזמורת הסימפונית של קונספסיון, צ'ילה, ובשנת 2007–2009 ביצע סדרת קונצרטים דומה עם התזמורת הסימפונית של צ'יוואווה, מקסיקו.
אריאל הפיק גם סרטונים ופרויקטים עבור משרד החינוך והשירות הפסיכולוגי הייעוצי. הוא הפיק עבור משרד החינוך את סדרת סרטוני הווידאו "Hands up" אשר נמצא בשימוש בבתי הספר בישראל ובארצות נוספות העולם באמצעות ארגון אמנסטי אינטרנשיונל. כמו כן, פיתח פרויקט על ילדים דחויים שכלל הפקת חמישה סרטונים ושני משחקים לילדים.
משנת 2003 מנהל את "תיאטרון רב תרבותי הגליל - זיקית" שאותו ייסד. כל ההפקות במסגרת התיאטרון נכתבו ובוימו על ידי אריאל, כאשר בחלקן הוא גם משחק בעצמו.
נשוי ולו ארבעה ילדים, מתגורר במצפה אבירים בגליל.
תיאטרון
מייסד, במאי, מנהל ושחקן בתיאטרון זיקית - תיאטרון רב תרבותי הגליל. הופיע עם הצגת היחיד שלו ברחבי העולם, ביים וכתב הצגות רבות לילדים ומבוגרים. הצגותיו הועלו על במות ביותר משלושים מדינות ברחבי העולם.
קונצרטים למשפחה
ביים והפיק קונצרטים לכל המשפחה, המשלבים תזמורת עם אומנויות הבמה השונות, בשיתוף עם התזמורות הסימפוניות של חיפה, באר שבע וירושלים, ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. כמו כן הפיק קונצרטים עבור תזמורות מצ'ילה ומקסיקו.
טלוויזיה
השתתף בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בתור מפעילו של מוישה אופניק, ובתוכניות "יש לי סיפור" ו"קונצרטון".
ניהול אמנותי
מנהלם האמנותי של אירועי חוצות בפסטיבל ישראל, חגיגות ה-40 למדינה, פסטיבל עכו ופסטיבל חיפה לתיאטרוני ילדים, תיאטרון החרשים במע'ר ותיאטרון זיקית.
הפקות נוספות בישראל
הפיק את סדרת הסרטים והמשחקים "מקום לכולם" העוסקת בנושא דחייה חברתית בקרב ילדים. הסדרה מהווה חלק מתוכנית כישורי חיים של משרד החינוך. הפיק סדרת סרטים חינוכיים בנושא זכויות אדם הנמצאים בשימוש במערכת החינוך הישראלית ובארצות רבות נוספות באמצעות ארגוני שלום וארגונים בינלאומיים לזכויות אדם.
יצר סדרת סרטים קצרים בנושא הפחתת פחדים בקרב ילדים בתקופת מלחמת המפרץ.
ג'אקו פסטוריוס
ג'ון פרנסיס אנתוני "ג'אקו" פסטוריוס השלישי (באנגלית: John Francis Anthony "Jaco" Pastorius III; 1 בדצמבר 1951 – 21 בספטמבר 1987) היה מוזיקאי ג'אז, בסיסט, מלחין ומנהיג ביג בנד אמריקאי, הנחשב בעיני רבים לגדול נגני הבס בכל הזמנים. ג'אקו ידוע בעיקר בזכות קריירת הסולו המגוונת שלו, חברותו בהרכב Weather Report בהנהגת ויין שורטר וג'ו זאווינול, ושיתופי הפעולה עם פט מתיני, הרבי הנקוק, וג'וני מיטשל.
פסטוריוס פיתח גישה מוזיקלית חסרת תקדים ורבת השפעה לנגינה בבס, המשלבת הבנה מעמיקה של הרמוניות מתקדמות, ריתמיקה מורכבת וטכניקה וירטואוזית. פסטוריוס נחשב למי שפיתח את גיטרת הבס נטולת השריגים (Fretless bass) אשר השימוש בה הפך לאחד מסימני ההכר שלו, לצד הנגינה הדומיננטית, סגנון הליווי המלודי שלו, השימוש באוברטונים ושילוב השפעות ממוזיקה לטינית, פאנק ורוק.
מאסטי (מחוז משנה)
מחוז משנה מאסטי (בבלארוסית: Мастоўскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר מאסטי.
ג'אקו פסטוריוס
נעוריו
ג'אקו פסטוריוס נולד בנוריסטאון, פנסילבניה, בשם ג'ון פרנסיס פסטוריוס השלישי, לאביו ג'ק פסטוריוס, מתופף וזמר בהרכבי ביג-בנד, ולאימו סטאפני קטרין האפאלה פסטוריוס. הבכור מבין שלושה אחים. לפסטוריוס שורשים פינים, סאמים, גרמנים, שוודים ואירים.
זמן קצר לאחר היוולדו עברה המשפחה לאוקלנד פארק, פלורידה שבסמוך לפורט לודרדייל.
פסטוריוס התחנך בבית ספר קתולי. בתיכון הצטיין בספורט בין היתר בבייסבול, כדורסל, ופוטבול. את ההשראה לשם ג'קו קיבל משמו של שחקן כדור הבסיס ג'וקו קולון. כינוי נוסף בו נהגו לכנות אותו היה מוגלי על שם ילד הפרא מסיפורי ספר הג'ונגל. ההשוואה מצאה חן בעיניו ולכן, מאוחר יותר בחר לקרוא לאחת מחברות ההפצה שלו בשם זה.
קריירה מוזיקלית
פסטוריוס גילה עניין במוזיקה כבר מגיל צעיר וניגן בתופים בעקבות אביו. כשהיה פסטוריוס בן 13, פצע באופן חמור את שורש כף ידו במהלך משחק כדורגל. הפציעה הצריכה ניתוח וזמן ההתאוששות מנע ממנו להמשיך ולהתאמן כהלכה. אף על פי כן, הרבה להופיע וכשהיה בן 15, הצטרף כמתופף ללהקת מוזיקת נשמה מקומית בשם "לאס אולס בראס". תפנית גורלית בקריירה המוזיקלית שלו התרחשה כאשר מתופף מיומן ממנו הציע עצמו לתפקיד המתופף בלהקה, כשבאותו זמן, בסיסט הלהקה התפטר. ג'אקו, שעד אז לא ניגן בבס, החליט לנצל את ההזדמנות, קנה גיטרת בס של פנדר, ושב ללהקה כבסיסט.
כשהיה בן 17 החל להתעניין ברצינות במוזיקת ג'אז ורכש בעזרת חסכונותיו קונטרבס, אך התקשה לתחזקו בתנאי הלחות שבביתו, לכן החליט להחליפו בעבור גיטרת בס אחרת.
פסטוריוס ניגן בנעוריו בהשפעת נגנים כמו ג'רי ג'רמוט, ג'יימס ג'מרסון, פול צ'יימברס, הארווי ברוקס וטומי קוגביל, וליטש את כישוריו בנגינה ובכתיבת שירים בלהקות כמו ויין קוקרן ורוכבי ה-ג.ג. בנוסף לכך גם ניגן במגוון תקליטי R&B וג'אז. במקביל למד קריאת תווים. מאוחר יותר טען כי מוזיקאי שלא לומד תווים סופו לנגן ברחוב. כשהיה בן-22 החל ללמד בס באוניברסיטת מיאמי, שם פגש בין התלמידים את הגיטריסט פט מתיני, שהיה אז בן-18.
מתיני מספר שכששמע את ג'אקו בפעם הראשונה בפלורידה ב-1972 הוא פשוט נדהם. "מעולם לא שמעתי משהו כזה, לא רק בגלל הטכניקה המדהימה שלו, אלא שהנגינה שלו הייתה אנושיות ובגלל הגרוב הנחוש והנדיר שלו, המצוי רק אצל נגני הג'אז המתקדמים ביותר... כשניגן ביטא את רוח התקופה". ב-1974 החל לנגן עם מתיני. הקלטתם הראשונה יחד, הייתה בהרכב של הפסנתרן פול באלי. מתיני וג'אקו מצאו שפה משותפת, שניהם היו שותפים לתחושה שלג'אז המודרני יש מקום אחר להתפתח אליו. ב-1975 מתיני וג'אקו הקליטו ביחד עם המתופף בוב מוזס את אלבום הבכורה של מתיני, Bright size life, בהוצאת ECM. האלבום נחשב לאבן דרך חשובה בהתפתחות הג'אז-פיוז'ן.
אלבום הבכורה
באותה שנה בה הוקלט Bright Size Life נפגש ג'אקו עם המתופף של להקת דם, יזע ודמעות (Blood, Sweat and Tears), בובי קולמבי, שקיבל אישור מחברת התקליטים קולומביה רקורדס למצוא "כישרון טרי" למחלקת הג'אז שלהם. קולומבי הפיק את אלבום הסולו הראשון של פסטוריוס שנקרא "ג'אקו פסטוריוס". האלבום נחשב לפורץ דרך משמעותי בתפיסת תפקידה של גיטרה הבס המודרנית וזכה לתשבחות רבות מצד המבקרים. באלבום התארחו טובי נגני הג'אז של התקופה ביניהם הרבי הנקוק, מייקל ברקר, רנדי ברקר, ויין שורטר, דון אליאס ולני וייט. אפילו צמד זמרי הנשמה המפורסם, סאם & דייב, התארחו בשיר Come on Come over. האלבום הורכב מתשעה קטעים ושילב בין ג'אז, מוזיקה קלאסית, סול, פיוז'ן, מוזיקה לטינית ומוזיקת קליפסו.
Weather Report
בזמן העבודה על אלבום הסולו שלו נתקל ג'אקו בקלידן ג'ו זאווינול במיאמי, שם הופיעה להקתו "תחזית מזג האוויר" (Weather Report) שהנהיג יחד עם ויין שורטר.
פסטוריוס הצטרף להרכב בשנת 1976 במהלך העבודה על האלבום "Black Market" והקליט עבורו מספר קטעים, אך טביעת החותם העיקרית שלו התבטאה באלבום Heavy Weather. באלבום שהיה הנמכר ביותר בתולדות הלהקה וקיבל ביקורות גבוהות רבות תרם ג'אקו לעבודת ההלחנה (לדוגמה הקטע "Teen Town") ובמלאכת העיבוד. בהופעות בלטה הופעתו הפרועה והראוותנית. אלבום ההופעה החיה "8:30" זיכה את הלהקה בפרס גראמי בקטגוריית הופעות הפיוז'ן הטובה ביותר.
ג'אקו פעל בלהקה עד 1981.
שיתופי פעולה והופעות אורח
ג'אקו שיתף פעולה עם אמנים רבים כשהבולטת בהם היא ג'וני מיטשל, איתה הקליט ארבעה אלבומים (ביניהם אלבום מחווה לבסיסט צ'ארלס מינגוס) וליווה אותה בהופעות חיות.
ג'אקו השתתף בהרכב "Trio of Doom" (טריו של אבדון) עם שתי אגדות ג'אז אחרות, טוני ויליאמס בתופים וג'ון מקלפלין בגיטרה.
ג'אקו התארח באלבומים של אל דימיולה, הרבי הנקוק, ג'ימי קליף, מייק סטרן ואחרים.
פרויקטים עצמאיים
ב-1981, לאחר שעזב את Weather Report, הקים ג'אקו הרכב ביג בנד בשם Word of Mouth אשר נשמע לראשונה באלבום הסולו השני שלו שגם הוא קרוי Word of Mouth. באלבום השתתפו ויין שורטר, הרבי הנקוק, ג'ק דז'ונט, מייקל ברקר, טוטס טילמנס ואחרים, ובאלבום נכלל עיבוד לשירם של הביטלס Blackbird. האלבום הוכיח את יכולתו הגבוה של פסטוריוס בהלחנה לצד יכולת הביצוע שלו כנגן. העבודה על האלבום הייתה כרוכה בהוצאות יקרות, הוא הוקלט גם בארצות הברית וגם בבלגיה, אך לא זכה להצלחה מסחרית ובמשך זמן רב פסטוריוס לא הוחתם בחברות תקליטים. ג'אקו ערך קונצרט לכבוד יום הולדתו, "The Birthday Concert", שם הפגין נגינה וירטואוזית בהופעה שהפכה לאחד התקליטים המצליחים ביותר שלו והיא תיעוד נדיר של יכולותיו כמלחין, מעבד, מנצח, ונגן. את הקונצרט בחר לפתוח במילים: אלבומו השלישי "Invitation" תיעד הופעה מתוך סיבוב ההופעות המצליח שערך ביפן ב-1982. פסטוריוס התאפיין בפזיזות ואמוציונליות ובסוף שירים והופעות היה כדרך קבע מעיף באוויר את גיטרת הבס שלו ומסובב אותה על יד אחת.
הידרדרות ובעיות בריאות
בתחילת הקריירה שלו נמנע ג'אקו משימוש בסמים ואלכוהול אבל המצב השתנה כאשר הצטרף ל-Weather Report. השימוש בסמים השפיע על מצבו הנפשי והתנהגותו הפכה לעיתים לאנטי-חברתית. הוא אובחן כבעל הפרעה דו-קוטבית במהלך סיבוב ההופעות היפני שלו ב-1982 עם ההרכב Word of Mouth, אז הוצע לו לראשונה השימוש בליתיום. הוא התגרש מאשתו אינגריד וב-1986 הפך לדר רחוב ברחובות ניו-יורק. אשתו לשעבר ואחיו גרגורי ערכו לו התערבות, לאחר מכן אושפז וקיבל קארבאמזפין במקום ליתיום, אך ללא הועיל. ג'אקו חזר לסורו ושב להיות דר רחוב ברחובות ניו-יורק.
מותו
ב-11 בספטמבר 1987 פסטוריוס התגנב לבמה במופע של קרלוס סנטנה והוצא בכוח מהמתחם. לאחר מכן, הוא עשה את דרכו למועדון בווילטון מאנרס בפלורידה. שם, לאחר ששבר לכאורה דלת זכוכית אחרי שנמנעה ממנו הכניסה למועדון, דווח כי פסטוריוס נכנס לעימות פיזי עם אחד ממאבטחי המועדון, לוק הבן. פסטוריוס אושפז עם מספר שברים בפניו ופצעים בעינו הימנית וזרוע שמאל. לפי הדיווחים, הוא נפל לתרדמת וחובר למערכת החייאה.
לאחר כמה סימנים מעודדים להתאוששות עבר פסטוריוס דימום מוחי שהוביל בסופו של דבר למוות מוחי. הוא נפטר ב-21 בספטמבר 1987, בגיל 35, בביה"ח ברוארד ג'נרל בפורט לודרדייל, פלורידה. הוא נקבר בבית הקברות "Our Lady Queen of Heaven" בצפון לודרדייל.
לאחר מותו של פסטוריוס, הואשם לוק הבן ברצח מדרגה שנייה אך לאחר מכן הודה באשמה בסעיף הריגה. משום שלא היו לו הרשעות קודמות, ועקב זמן שריצה בכלא בזמן שהמתין לגזר דינו, הוא נשפט ל-22 חודשי מאסר וחמש שנים תקופת מבחן. הבן קיבל חנינה לאחר ארבעה חודשים בעקבות התנהגות טובה.
השפעות
פסטוריוס הושפע ממוזיקאים רבים, ביניהם ג'יימס ג'מרסון, ג'יימס בראון, מיילס דייוויס, דיוק אלינגטון, צ'ארלי פארקר, צ'ארלס מינגוס וג'ון קולטריין, פרנק זאפה, הביטלס, ג'ימי הנדריקס, הבנד, סנטנה, באך וסטרווינסקי.
סגנון ועיצוב גיטרת הבס המודרנית
פסטוריוס נחשב בעיני רבים לאבי גיטרת הבס המודרנית. הוא נהג לנגן במהירות גבוהה, אף על פי שהפקת הצליל בגיטרת הבס נחשבת לקשה יותר בהשוואה לגיטרה רגילה, ונגינתו הייתה דומיננטית, בשונה מהליווי הסטנדרטי שהיה נהוג עד אז. ג'אקו העיד שהדרך שבה ניגש ללמוד שיר חדש כללה קודם כל את למידת המנגינה וכך שילב אותה הן בליווי והן בקטעי סולו. ג'אקו הרבה להשתמש בצלילים עיליים, שבהם עשה צורך ליצירת קו מלודי הדומה לכלי נשיפה (למשל כמו בשיר "Birdland" כתוספת הרמונית לליווי וכמו בשיר "Bright Size Life") או כדי ליצור אקורדים ומערכת הרמונית שלמה (כמו בשיר "Portrait of Tracy" ובקטעי סולו בהופעות חיות). פסטוריוס הרבה לנגן בצעירותו R&B ופ'אנק ונחשף גם למוזיקה קובנית ואלו השפיעו רבות על נגינתו, בעיקר בתחום הגרוב. בהשפעת סגנונות אלו שילב בנגינתו גרובים מהירים והרבה להשתש ב"גוסט-נוטס", טכניקה בה פורטים על המיתרים ביד ימין ובו בזמן חוסמים את המיתרים ביד שמאל.
הגיטרה איתה ניגן רוב ימיו נקראה פנדר ג'אז בס של חברת פנדר והדגם "Jaco Pastorius Jazz Bass" נקרא על שמו. גיטרת הבס בה השתמש לרוב הייתה חסרת סריגים (Fretless), בדומה לקונטרבס וכלי קשת אחרים, והיה אחד החלוצים בשימוש בגיטרת בס מסוג זה. את הגיטרה שלו כינה "The Bass of Doom" ("בס האבדון").
פסטוריוס פרסם סדרת ספרים וקלטות וידאו בשם "The Modern Electric Bass" (גיטרת הבס המודרנית), בהן הוא מתעד את הטכניקה שלו ומציב תרגילים בעלי רמת קושי שונות בליווי חוברת תרגול.
סרט תיעודי
סרט תיעודי המתאר את סיפור חייו ומותו יצא ב-2014 בהפקתו של בסיסט להקת הת'ראש מטאל מטאליקה, רוברט טרוחיו, המעריץ את ג'אקו מגיל צעיר ומכנהו "הגיבור שלי". בסרט השתתפו ויין שורטר, הרבי הנקוק, ג'וני מיטשל, פלי, סטינג, בוטסי קולינס, וקרלוס סנטנה, ומופיעים בו תמונות וסרטונים מן הארכיון המשפחתי של משפחת פסטוריוס שלא נראו טרם לכן.
אלבומי סולו
{|
עין פית
עֵין פִית (בערבית: عين فيت) הוא כפר סורי הרוס הממוקם בחלקה הצפוני של רמת הגולן הישראלית, בגובה 550 מטר מעל פני הים, באגן הניקוז של נחל פרע. זהו גם שמו של המעיין הנמצא בשטח הכפר.
היסטוריה
הכפר עין פית הוקם, יחד עם הכפר זעורה, בתחילת המאה ה-17 על ידי סורים עלווים. על פי מחקר שערך באזור הארכאולוג גוטליב שומאכר בשנים 1884–1885, אנשי הכפר הגיעו מג'בל אל-אנצריה שבצפון-מערב סוריה (מקורם של העלווים) ונקראו לפי שומאכר "נוציירים", שמם הקודם של העלווים. הכפר הוגדר כמשגשג ומוצלח מאוד אשר נשען על גידולים שונים באזור הכפר ובאדמות עמק החולה, בהם; אורז טבק ובוסתנים של עצי פרי וירקות.לפי שומאכר, בתקופה בה ביקר במקום, בעקבות קרבת הכפר לביצות החולה ככל הנראה גם משום עבודת השדות שם, תושבי הכפר לא היו בריאים.
עין פית, ע'ג'ר וזעורה היו שלושת כפרי העלווים באזור. בפברואר - מרץ 1920 התמקמו בכפר אנשי הכנופיות שארגנו את המרד נגד הצרפתים.
במפקד שנערך בשנת 1960 נמצא כי התגוררו בכפר 1,523 תושבים. במהלך מלחמת ששת הימים היה הכפר, יחד עם זעורה, אחד מהיעדים של חטיבה 8, כחלק ממאמץ הפריצה העיקרי של צה"ל לרמת הגולן. הכפר נכבש במהלך הקרב על קלע וזעורה וננטש על ידי תושביו. מרבית בתיו פוצצו על ידי צה"ל לאחר המלחמה.
המעיין
מעיין "עין פית" מהווה מוקד עניין למטיילים. המעיין, הנמצא במרכז הכפר ההרוס ומכוסה במבנה מקומר, מוקף בעצי תאנה ובשיחי פטל, וסביבו מצויים מבני בזלת רבים. הגישה אל המעיין היא דרך כביש משובש היוצא מכביש 99, בין מפל סער למסעדה.
מאבק סביבתי
העמק בו נמצא עין פית כולל מספר מעיינות הנובעים כל השנה, נחל הזורם בחורף, שדרות של עצי צפצפה ודולב, שיחי פטל, חורשת אלות, בוסתנים, פרדסים וכרם זיתים. העמק משמש מסדרון אקולוגי, ותצפיות במקום גילו מעל 1,000 צבאים, כ־600 חזירי בר, כ־85 זאבים וכן דורבנים, תנים, שועלים ואף דלקים. בתחילת מאי 2023, רשות הטבע והגנים הגיעה לסיכום עם צה"ל המאפשר לו להקים בעין פית אתר אימונים רחב היקף הכולל עשרות מבנים וכבישים לרכבים כבדים. בשל יופיו הטבעי של המקום, קמה מחאה ציבורית שנועדה למנוע את ביצוע התכנית. מספר ארגונים ירוקים פנו לצה"ל בקריאה לעצור את הפרוייקט, ואף הציעו אתרים אלטרנטיביים.
משה נובק
ביוגרפיה
משה נובק ואחיו התאום יוסי נולדו בצ'כוסלובקיה לאב מבית ציוני, אדריכל ורפורמאטור, ולאם מבית מסורתי ושומר מצוות. בשנת 1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל ועברה להתגורר ברחוב נורדאו בחיפה. בגן הילדים של אסתר זוזובסקי הכיר את תקוה שלימים הייתה לאשתו. בזמן המאורעות ב־1938, חזר עם אימו ואחיו לצ'כוסלובקיה, אך כעבור כשנה, הם שבו באנייה "גלילאה". בין השנים 1938–1945 התחנך בכפר הנוער בן שמן. על תקופה זו והשפעתה על משה נובק כתב הנשיא שמעון פרס במיכתב תנחומים לתקוה נובק בעת היוודע דבר מותו של משה נובק:
משה נובק שירת בארגון ה"הגנה" בשנת 1945 ועם פרוץ מלחמת השחרור התגייס לחטיבת גבעתי, פלוגה ג', נלחם בנגב והיה שותף לשחרורו. לקראת סוף המלחמה שימש מפקד הר הצופים שהייה נתון במצור.
קריירה
בשנת 1950 שימש כמנהל אגף "ציפויי מגן" מפעל "דשנים וחומרים כימיים". הוא היה בין יוזמי ובוני שיכון בנק לאומי לישראל ברחוב שמשון בחיפה.
מאז שנת 1963 נמנה עם האבות המייסדים של התעשייה התרמופלסטית של ישראל. יזם וסייע בהקמת מפעל בתעשייה הקיבוצית "פלסים" במרחביה, פלרם ברמת יוחנן, פלסטרו בקיבוץ גבת ומפעלים תרמופלסטיים אחרים בתנועה הקיבוצית.
משנת 1965 עסק בהחדרה וקידום המוצרים לכל ענפי הכלים לרבות חרושת (תעשייה ובניין) מפעלים פטרוכימיים ורבים אחרים, בתחום התעשייה למניעת קרינה רדיו-אקטיבית, הולכת מי השפכים מעל ומתחת לנוף וכיוצא בזה. עיקר עיסוקיו בתקופה זו היו קידום טכנולוגיות מתקדמות באמצעות "המנהל לסיוע חוץ לארצות נחשלות - U.S.O.M" של ארצות הברית. נובק לחם ונאבק בוושינגטון לשינוי הסיוע לארצות נחשלות ובכללן ישראל.
בשנות השבעים שימש נובק כיועץ, מתכנן ומבצע תערוכות וירידי הפקה והוצאה לאור של ספרות מקצועית וספרות אמנותית, לענפי כלכלה, לרבות תעשיות עתירות מדע.
פועלו ויצירתו האומנותית
נובק מוכר כאמן רב תחומי: כפסל רב גוני - פסל בחומר משתנה פסל בברונזה וקרמיקה, פסל תבליטים ועיסות נייר, כחוקר חומרים, כאומן תחריט, כקליגרף, אומן זכוכית, צייר, אומן חיתוך וצריבה בלייזר, כצורף כמעצב תעשייתי אמן ומעצב פורצלן וכמעצב מתכנן ומבצע בתחום המלאכה של נעיצת שטיחי קיר אומנותיים את השראתו היצירתית שאב מהסיפורת התנ"כית שהייתה טבועה עמוק באופי הרוחני – היהודי שספג בבית סבו בסלובקיה. הוא היה אומן חפשי, שלא רדף אחר המודל המוגמר והסופי, מאחר שעיקר מעייניו, עוצמת לבטיו ומיטב ציפיותיו נתונים היו לתהליך היצירה ולפלא ההתהוות, הדרך והאמצעים היו חשובים עבורו לא פחות מהמטרה ומההישג המוגמר. במערכת הניסויים הבלתי פוסקים שלו בחומר צורה וצבע יצר אלפי עבודות.
נובק השתתף בתערוכות יחיד ברחבי העולם, עבודותיו הוצגו ונמכרו בגלריות ובמכירות פומביות, יצירותיו מצויות באכסדראות ואולמות של ענפי כלכלה שונים, באוספים פרטיים בארץ וברחבי העולם ואצל ראשי ממשלות ונשיאי ישראל לדורותיהם.
במשך עשרות שנים יזם ופיתח פעילויות אומנותיות ברחבי העיר חיפה. גייס משאבים לארגון תערוכות בשלושת בתי החולים שבעיר, ובנוסף תרם לבתי החולים שטיחי קיר אותם יצר ובכך תרם לרווחתם של החולים והמבקרים בבתי החולים. עיקר פעילותו התרכזה סביב טיפוח האמנות של שלושת המרכזים הרפואיים הגדולים בעיר: כרמל, בני ציון ורמב"ם. במרכז הרפואי "בני ציון" עזר בהקמת האכסדרה לקידום תערוכות אמנותיות. גייס משאבים כספיים ובשיתוף עם הנהלות בתי החולים קיים תערוכות תכופות ואף הקים חוות פסלים לרווחת המבקרים ושוחרי אמנות. בנוסף, הכין פרוספקטים וקטלוגים לתערוכות אין ספור ומימן את הפקתן מתרומות שאסף בין חבריו ובעלי יכולת מכל ענפי הכלכלה בארץ.
בשנת 1984 הקים את סדנת היצירה לנעיצת שטיחים אמנות "ארט נובק", כשאחיו ואימו לקחו בה חלק פעיל מאוד. כך נולדה ונוצרה העשייה סביב השטיחים בתנ"ך המצויים בארץ וברחבי תבל.
בשנת 1986 עיצב, תכנן וביצע את 12 קשתות ויטרז'ים קולאז'ים במכון "לחקר כתבי הרמב"ם העולמי" על רכס הכרמל בחיפה.
נובק שימש כמנכ"ל הראשון של מוזיאוני חיפה, יזם מפעלים תרבותיים רבים לרווחתם של תושבי העיר ובכך העשיר את חיי התרבות בעיר לרווחת תושביה. עיצב את מדליית העיר חיפה.
ב-2008 השתתף ב"פרויקט הדינוזאורים" של חיפה. הוא נבחר לעצב שניים מתוך ששים הדינוזאורים הלבנים מפיברגלס שהגיעו מארצות הברית למוזיאון המדע של חיפה (כל אחד באורך 2.4 ובגובה 1.6) ותוכננו לעטר את חוצות העיר. התערוכה הייתה יוזמה משותפת לעיריית חיפה ולמדעטק המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, לרגל 60 שנה למדינה, בה הוצגו 60 פסלי דינוזאורים בכל רחבי העיר. האמנים שעיצבו את הדינוזאורים, נבחרו מתוך מאות מועמדים ועבדו במשך כחצי שנה על עיצוב יצירותיהם.
תפקידים ציבוריים
בשנות השמונים שימש מנכ"ל מוזיאוני חיפה ובתפקידו זה, הקים את "קריית המוזיאונים" בעיר. באותן שנים, גם עיצב את תדמיתה של חברת התעופה "מעוף נתיבי אויר".
היה חבר עמותת "ועד הר-הכרמל" מאז שנת 2000.
הנצחה
ספרו "שיר השירים" הוא יצירתו האחרונה. בספר, נובק ביקש להאיר את מגילת "שיר השירים" ולפרשה משלושה אספקטים שונים: החזותי, המוזיקלי והספרותי. הספר יצא לאור ב-60 עותקים רק לאחר מותו, וכלל חומרים נוספים, כגון מכתב תנחומים על מותו של האמן מנשיא המדינה שמעון פרס, מכתב הערכה מראש עיריית חיפה יונה יהב ועוד. בדבריו, ששולבו בספר, כתב יהב:
פרסים והוקרה
2010 - אות יקיר העיר חיפה על פועלו למען העיר ותושביה
חיים אישיים
נובק היה נשוי לידידת נעוריו, תקוה, ששימשה מרכזת ועדת המכרזים בעיריית חיפה, ולהם בן ובת.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ נווה ים.
לוציפר (קומיקס)
לוציפר (באנגלית: Lucifer Morningstar, נקרא גם סמאל והלל בן שחר) הוא דמות בדיונית שמופיעה בחוברות הקומיקס בהוצאת DC. הוא גרסה מעובדת לדמות המיתולוגית לוציפר, ואחת הישויות החזקות ביותר ביקום של DC קומיקס. לוציפר הופיע במספר גרסאות שונות ביקום DC, אבל הגרסה המפורסמת ביותר נוצרה בידי ניל גיימן והופיעה לראשונה בחוברת הרביעית של סדרת הקומיקס סנדמן, משנת 1989. לוציפר הופיע מספר פעמים נוספות בסדרה סנדמן, ולבסוף כיכב בסדרת הספין-אוף "לוציפר".
בשנת 2010, אתר האינטרנט IGN דירג את לוציפר במקום ה-68 ברשימת נבלי הקומיקס הגדולים בכל הזמנים.
ביוגרפיה בדיונית
גרסה זו של לוציפר בוססה על דמותו של לוציפר באפוס גן העדן האבוד מאת המשורר האנגלי ג'ון מילטון, והמראה שלה עוצב בהשראת המוזיקאי דייוויד בואי.
כפי שהוא מוצג בתחילת סנדמן, לוציפר הוא שליטו של הגיהנום כבר 10 מיליארד שנים, לאחר שהושלך אליו בעקבות מרידתו באל לאחר הבריאה. בכרך הרביעי של סנדמן, "עונת הערפילים" (Season of Mists), לוציפר מואס בשלטונו על הגיהנום, משחרר לחופשי את כל השדים והמתים הלכודים שם ומפקיד את המפתח לגיהנום בידיו של חלום. השלטון בגיהנום מועבר לידיהם של שני מלאכים, דומה האילם ורמיאל, ולוציפר עצמו משתכן בכדור הארץ, בהתחלה בפרת' ולאחר מכן בלוס אנג'לס, שם הוא מקים בר.
לוציפר
DC ופוקס פיתחו סדרת טלוויזיה המבוססת על דמותו של לוציפר, כפי שהוא מוצג בסנדמן. פוקס הזמינה את פרק הפיילוט בפברואר 2015. על פי ההוליווד ריפורטר, הסדרה עוקבת אחרי גרסה חלופית של לוציפר, "שמשועמם ולא-מרוצה מתפקידו כשליט הגיהנום ונוטש את ממלכתו למען לוס אנג'לס, שם הוא מסייע למשטרה ללכוד פושעים". התסריטאי טום קאפינוס כתב והפיק בפועל את פרק הפיילוט, שבוים על ידי לן וייזמן. פורסם שטום אליס יגלם את התפקיד הראשי. במרץ 2015, לורן גרמן לוהקה לתפקיד הנשי הראשי בסדרה, כבלשית למקרי רצח ב-LAPD. במאי 2018, פוקס ביטלה את הסדרה לאחר שלוש עונות, אך לאחר קמפיין שיזמו מעריצים הסדרה חודשה לעונה רביעית על ידי נטפליקס. נטפליקס חידשה את הסדרה גם לעונות חמישית ושישית.
אליס הופיע בהופעת קמע כלוציפר באירוע הקרוס-אובר המשבר בעולמות האינסופיים של יקום החץ, שמתרחש 5 שנים לפני תחילת הסדרה.
סנדמן
ביוני 2019, נטפליקס חתמה על עסקה עם האחים וורנר, על פיה נטפליקס תפיק את הסדרה. על פי ההוליווד ריפורטר, האחים וורנר הציעו את הסדרה למספר רשתות - כולל רשת HBO, שדחתה את ההצעה בשל התקציב הגדול שנדרש. הסדרה פותחה בידי אלן היינברג, שישמש כמפיק בפועל יחד עם גיימן ודייוויד ס. גויר. בינואר 2021 פורסם שגוונדלין כריסטי תככב בסדרה בתפקיד לוציפר, בגרסה שתהיה נאמנה יותר לקומיקס.
קולנוע
לוציפר מופיע בסרט קונסטנטין, בגילומו של השחקן פיטר סטורמר.
עולים ביחד - באנדליי וודליי
עולים ביחד - באנדליי וודליי (מאמהרית - "ביחד לפסגה") היא עמותה ישראלית שנוסדה בשנת 2006, העוסקת בקידום מנהיגות ומצוינות בתעסוקה לישראלים יוצאי אתיופיה. העמותה מבקשת להתמודד עם שיעור האבטלה הגבוה בקרב אקדמאים יוצאי אתיופיה באמצעות יצירת שכבת מנהיגות מבני הקהילה שתשתלב במשק, תוך יצירת מודל לחיקוי ולתקווה, שינוי תדמית יוצאי הקהילה בחברה הישראלית ויצירת קשרים בינאישיים.
מדי שנה, ולאחר תהליך מיון, מתקבלים לתוכנית שמפעילה העמותה כמה עשרות סטודנטים ואקדמאים מקרב עולי אתיופיה. התוכנית כוללת השתתפות בתוכנית מצוינות בתעסוקה (והעשרה), קידום וליווי למציאת מקום עבודה הולם ומכובד לאקדמאים, חניכה ואימון אישי על ידי איש מקצוע בכיר ומנוסה, ומורה פרטי לשיפור רמת האנגלית המקצועית. בעמותה יש למעלה מ-1000 מתנדבים וקשר לכ-200 מעסיקים.
בראשיתה פעלה התוכנית במסגרת עמותת טבקה, ומאז אוקטובר 2007 היא פועלת כעמותה רשומה ועצמאית. נשיא חבר הנאמנים הוא צבי זיו מנכ"ל בנק הפועלים לשעבר. עד מאי 2014 כיהנה בתפקיד המנכ"לית עו"ד יפעת עובדיה, חברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח ולשעבר שותפה במשרד עורכות הדין אורנה לין. הניהול המקצועי של התוכנית מתבצע על ידי אדווה הדר, לשעבר מזכירת קיבוץ שפיים ומנהלת משותפת במכון נפתלי לגרפולוגיה. יפעת עובדיה ואדווה הדר ייסדו את העמותה. החל ממאי 2014 מנהלת את העמותה סיגל קנוטופסקי בוגרת העמותה.
כיום, קרוב ל-6 מתחילת פעילותה, ישנם קרוב ל-500 בוגרים מצטיינים, משולבים במקומות עבודה יוקרתיים, הנמנים כחלק מ "פורום הבוגרים" עצמאי שיוזם ומוביל מנהיגות צעירה כגון: הקמת מאהל מחאה בקיץ 2011 לטובת שינוי יוקר המחיה/ הדירות, יוזמה והובלה של הפגנה לשינוי חברתי נגד הגזענות בקריית מלאכי, שינוי דעה על ידי כתבות באמצי המדיה השונים ועוד.
המנון ניקרגואה
שלום לך, ניקרגואה (באנגלית: Salve a ti, Nicaragua) הוא ההמנון הלאומי של ניקרגואה, הוא נכתב בידי סולומון איברה מיורגה, והולחן על ידי Ernesto o Anselmo Castinove בשיתוף פעולה עם Luis A. Delgadillo ההמנון התקבל בשנת 1939 ואומץ רשמית ב-25 באוגוסט 1971.
היסטוריה
הלחן מתוארך למאה ה-18 בו שימשה כהמנונה של הפרובינציה הספרדית. לאחר מכן במהלך שנות העצמאות הראשונות הוא שימש להצדעה לחברי בית המשפט העליון של ניקרגואה שהייתה חבירה אז בהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה
ההמנון הוחלף לאחר מכן שלושה פעמי במהלך תקופות מהפיכות והפיכות פוליטיות, אבל הוחזר ב-23 באפריל 1918, אחר כישלון המהפיכה הליברלית האחרונה, תחרות נפתחה לקהל לבחירת מילים חדשות להמנון. בתנאי כי המילים יכולות להזכיר רק שלום ועבודה, שכן המדינה בדיוק סיימה מלחמת אזרחים. כתוצאה מכך ההמנון של מדינת ניקרגואה הוא ההמנון היחיד באמריקה הלטינית המדבר על שלום במקום מלחמה.
הממשלה השמרנית החדשה, הפרו-ספרדית, העניקה במהירות את הפרס הראשון לסלומון איברה מיורגה, מורה ופזמונאי תושב ניקרגואה, והחליף את "Hermosa Soberana" (יופי וריבונות) הלוחמני יותר, שיר לכת צבאי אנטי ספרדי שנראה כמבוכה במדינה עם שורשים ספרדים עמוקים. עם זאת, "Hermosa Soberana" אומץ על ידי המפלגה הליברלית (ספרדית: Partido Liberal) כהמנון הפרטיזנים שלה משנת 1927 ועד ימינו.
אלפרד קיטנר
אלפרד קיטנר (בגרמנית: Alfred Kittner; 24 בנובמבר 1906, צ'רנוביץ, בוקובינה – 14 באוגוסט 1991, דיסלדורף) היה משורר יהודי שכתב בשפה הגרמנית.
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, לפני כניסת הרוסים לצ'רנוביץ, עזב קיטנר בן ה-12 את העיר עם משפחתו ועבר להתגורר בווינה ממנה חזר עם סיום המלחמה ב-1918.
בין השנים 1932 - 1935 שימש כעורך העיתון "Der Tag" (היום), עיתון יומי יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בצ'רנוביץ בשנים אלה. קיטנר היה בין משורריה היהודים של צ'רנוביץ אשר עשו את צעדיהם הראשונים בשפה הגרמנית. בין שיריו הידועים ביותר נמנית הפואמה הרומנטית שפורסמה בצ'רנוביץ בשנת 1936 "פרש העננים".
בתקופת השואה כתב קיטנר שירים בגרמנית בגטו צ'רנוביץ, וב - 1942 גורש לטרנסניסטריה. אחרי המלחמה חזר לצ'רנוביץ, אך ב-1945 עבר לבוקרשט ושם יחד עם ידידו אלפרד מרגול-שפרבר נמנה עם המשוררים הפעילים ביותר של החוג הבוקובינאי שנאסף באותם ימים בבירת רומניה.
בעת שהותו בבוקרשט עסק בתרגום שירה רומנית לגרמנית. ובשנת 1971 יצאה בעריכתו אנתולוגיה של משוררים יהודים מבוקובינה שכתבו בגרמנית.
לאחר מות אשתו ב-1980 עזב את רומניה והשתקע בעיר דיסלדורף שבגרמניה המערבית, שם נפטר.
ראובן גבירץ
ראובן גבירץ (נולד ב-1 בדצמבר 1951) הוא זמר, מלחין וצלם ישראלי, אשר היה חבר בכמה הרכבים במהלך שנות השבעים של המאה העשרים. זכה עם יתר חברי להקת חלב ודבש וגלי עטרי באירוויזיון 1979.
ביוגרפיה
גבירץ נולד וגדל בקיבוץ מענית. בשנת 1971 התגייס ללהקת הנח"ל והשתתף בתוכניתה "הפלנ"חניק", אשר ציינה 30 שנה להקמת הפלמ"ח. בין חבריו ללהקה היו ירדנה ארזי, גידי גוב, אפרים שמיר, ענת גוב, יהודה עדר, נעמי כפרי, דורית פן (כיום: שדה), ואיציק בן מלך. בין השירים בתוכנית בהם השתתף גבירץ ניתן למנות את "בלדה ליצחק שדה", "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" וחידוש לשיר "הרעות".
ב-1975 הקים גבירץ יחד עם צבי בומס וגיא יפה את שלישיית קצה השדה. לצד שירים מוכרים הם הקליטו גם חומר מקורי, כאשר גבירץ הלחין חלק מהשירים. אלבום השלישייה אשר יצא בשנת 1977 כלל בין היתר את השירים "זה לא הים", "בקצה השדה", "יש לפעמים רצון לעוף" וחידושים ל"פנס בודד" ול"ליל אמש". השלישייה לא האריכה ימים והתפרקה ב-1978.
ב-1979 הצטרף גבירץ אל יהודה תמיר ושמוליק בילו להרכב ליווי של גלי עטרי בפסטיבל הזמר והפזמון. ההרכב נשא את השם חלב ודבש והשיר אותו ביצעו עם עטרי, "הללויה", קטף את המקום הראשון בפסטיבל ונשלח לייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה באותה שנה בירושלים. "הללויה" זכה במקום הראשון גם באירוויזיון עצמו, וההרכב החדש החל לעורר ציפייה ועניין. הם הקליטו מספר שירים נוספים דוגמת "גלגל ענק", "יחד" ו"שיר לשירים", ואף זכו בתואר "להקת השנה" של רשת ג' לשנת 1980. באותה שנה הוחלפה עטרי על ידי לאה לופטין, וההרכב המחודש המשיך בהופעות והקלטות דוגמת "אולי עוד קיץ", "דון ז'ואן", "מיס אמריקה" ו"סרנדה", איתו השתתפו בקדם אירוויזיון 1981. לאחר פרישתה של לופטין מההרכב ניסו שלישיית הבנים עוד להמשיך ביחד, אך התפרקו לבסוף ב-1984.
בקיץ 2007 השתתף בתערוכת הצילום "אמריקה", בגלריה של תיאטרון תמונע. התערוכה בחנה את היווצרם של דימויים הקשורים לאמריקאיות בצילום הישראלי.
בשנת 2009, 30 שנה אחרי שלהקת "חלב ודבש" זכתה באירוויזיון, היא התאחדה במסגרת פסטיבל תרבות של שלום, עם לאה לופטין. בפברואר 2023 הוציא מיני אלבום מקורי הנקרא ״עולם כזה״.
מנחם שרמן
ביוגרפיה
שרמן נולד בריגה שבלטביה למשפחה ציונית. בשנים 1941–1944, לאחר כיבוש לטביה בידי גרמניה הנאצית, שהה שרמן בגטאות ומחנות ריכוז שונים. לאחר חיסולו של גטו ריגה הוא הובל בשנת 1943 למחנה הריכוז שטוטהוף בו הועבד בעבודות פרך עד לשחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית. בסמוך לשחרורו עלה לארץ ישראל דרך צרפת והתיישב בבית דודו בחיפה.
כעבור מספר חודשי שיקום עבר שרמן להתגורר ברמת גן והחל לעבוד כפועל בבית חרושת. כשנה לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין בחטיבת הצנחנים. שרמן סיים את שירותו בדרגת סגן-אלוף. בשנת 1968, עם הקמת משרד הקליטה, מונה לסמנכ"ל לענייני מינהל במשרד. במחצית הראשונה של 1970 הוא מונה למשנה למנכ"ל. אולם ביולי 1971 הוא פרש מהמשרד על רקע חילוקי דעות עם המנכ"ל. שרמן עבר להיות מנהל שירותי העירייה בתל אביב יפו. ביוני 1974 הוא שב למשרד הקליטה כמנכ"ל, למרות שלא היה איש מפ"ם, מפלגתו של השר. לאחר המהפך הצהיר שהוא מוכן להמשיך בתפקידו גם תחת שלטון הליכוד והוא נשאר מנכ"ל משרד הקליטה עד יולי 1978.
במקביל, היה שרמן פעיל במרכז מפלגת העבודה. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1978 הוא נבחר להיות מועמד המערך לראשות מועצת רמת השרון, ובאישור המפלגה הקים רשימה על המפלגתית, להתחרות ברשימה המקומית של פסח בלקין ששלטה אז ברמת השרון. בבחירות, קיבלה רשימתו של שרמן שישה מושבים מתוך 15, לעומת שבעה מושבים של רשימתו של בלקין, אולם בבחירות האישיות, שהונהגו אז לראשונה, זכה שרמן ב-52% מהקולות ומונה לראש המועצה. בלקין כרת הסכם עם נציג הליכוד שסינדל את שרמן והכריח אותו להשאיר תפקידי מפתח בידי סיעתו של בלקין. אולם לקראת סוף 1979 עבר אחד מחברי סיעתו של בלקין למחנהו של שרמן ובכך שרמן קיבל יותר כח לשלוט במועצה.
שרמן נפטר ב-29 באוגוסט 2021, כחודש לפני יום הולדתו ה-96.
אזורי אנגליה
אזורי אנגליה (באנגלית: Regions of England; נקראו בעבר: אזורים משרדיים ממשלתיים (Government Office Region)), הם הרמה הגבוהה ביותר של חלוקה פנימית באנגליה. המחוזות קיימים בגבולותיהם הנוכחיים מאז 1994. בין 1994 ל-2011, לתשעה מהאזורים היו סמכויות ניהול חלקיות, אך האזורים פסקו מלמלא תפקיד זה וכיום האזורים נמצאים בשימוש בעיקר למטרות סטטיסטיות.
היסטוריה
במחצית השנייה של האלף הראשון לספירה הייתה אנגליה מחולקת בין שבע ממלכות ריבוניות - ההפטרכיה. ניתן לומר כי חלוקה זו הייתה החלוקה האדמיניסטרטיבית הראשונה של אנגליה. הפעם הראשונה בה חולקה אנגליה המאוחדת מבחינה אדמיניסטרטיבית הייתה בתקופת הפרוטקטורט של אוליבר קרומוול. בעת המודרנית, החלוקה הראשונה לאזורי מנהל הייתה בעקבות חוק השלטון הפנימי 1914 שהסדיר את החלוקה המנהלית של אירלנד. חוק זה הביא ליוזמה להסדיר את הנושא גם באנגליה, ווינסטון צ'רצ'יל קרא להקמת 10 או 12 אזורים ברחבי הממלכה המאוחדת בהם יבחר פרלמנט אזורי (באנגליה הציע את לונדון, לנקשייר, יורקשייר והמידלנדס. הצעה זו של צ'רצ'יל להקמת פרלמנטים אזוריים לא זכתה לתמיכה ממשלתית, ואלה לא הוקמו (למעט באזור לונדון רבתי) אולם יוזמת החלוקה לאזורים מצאה אוזן קשבת. בשנת 1917 החברה הגאוגרפית המלכותית דנה בהצעתו של סי. בי. פוסט לחלוקת אנגליה ל-12 פרובינציות. בשנת 1919 פורסמה הצעתו של פוסט בספר בשם "הפרובינציות של אנגליה", וב-1920 משרד הבריאות הבריטי פרסם הצעה משלו לחלוקת אנגליה ל-15 אזורי מנהל, המחולקים ל-59 תת-אזורים.
לאחר מלחמת העולם השנייה גבר הצורך בחלוקה מסודרת של המדינה לאזורי מנהל לצורכי מרשם וסטטיסטיקה. דוח רדקליף-מוד הציע חלוקה של שמונה פרובינציות, אולם הממשלות התמהמהו תוך המתנה לדוחות של ועדות בעניין, כגון דוח הועדה המלכותית על החוקה של הממלכה המאוחדת.
באפריל 1994, ממשלתו של ג'ון מייג'ור הקימה עשרה "אזורי ממשל" באנגליה (Government Office Regions), במטרה לתאם בין שירותי הממשל הניתנים לציבור בכל אזור ואזור בצורה יותר יעילה.
אמנת מאסטריכט הציע, בין היתר, להקים אזורים לאומיים בכל מדינה לצורך בחירת נציגים למועצת האזורים של האיחוד האירופי. ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד היו אזורים בפני עצמם לצורך ועדה זו, אולם באנגליה נדרשה חלוקה לאזורים יותר קטנים. ניצחון מפלגת הלייבור בשנת 1997 הביא לחלוקת אנגליה לאזורי ממשל בהתאם למצע המפלגה (וכן להשבת הבחירה הישירה באזור לונדון רבתי).
סמכויות
בשנת 1998 הוקמו האסיפות האזוריות של אנגליה בכל אחד ואחד מאזורי אנגליה. למעט באזור לונדון רבתי, האסיפות אינן נבחרות בבחירות ישירות, וסמכויותיהן מוגבלות. בכל אזור ואזור יש משרד ממשלתי אזורי בעל סמכויות בתחום התעשייה, התעסוקה, החקלאות, התחבורה ואיכות הסביבה. חברי האסיפות האזוריות ממונים על ידי חברי מועצה בכל אזור.
מאז 1999 ועד 2020 כל אחד מהאזורים היווה אזור בחירה לפרלמנט האירופי.
אסיפות נבחרות
בשנת 1998 נערך באזור לונדון רבתי משאל עם בו הוחלט על הקמת אספה נבחרת לאזור (אספת לונדון) וזו הוקמה בשנת 2000 במסגרת רשות לונדון רבתי (בראשה עומד ראש עיריית לונדון). משאל עם בעניין נערך בשנת 2004 בצפון אנגליה, ובצפון מזרח אנגליה, אולם ההצעה להקים אספה נבחרת נדחתה במשאלים אלה. התוכנית לקיים משאלים בייתר האזורים בוטלה בעקבות ההחלטה. בעקבות כישלון משאלי העם הוחלט לבטל את האסיפות הנבחרות עד שנת 2010 (למעט באזור לונדון רבתי), ולהעביר את סמכויותיהן לרשויות המקומיות.
תת-חלוקה
כל אזור ואזור מחולק לאזורי מטרופולינים ואזורים שאינם מטרופולינים בהתאם לחלוקות ההיסטוריות של האזורים השונים. במסגרת חלוקה זו האזורים מחולקים למחוזות מטרופוליניים, מחוזות שייר ורשויות יונטריות. אלה, בתורם, מחולקים למחוזות המחולקים בתורם לתת-מחוזות. אזור לונדון רבתי מחולק לרבעים.
שחייה באולימפיאדת סיאול (1988)
אולימפיאדת סיאול (1988) נערכה בסיאול, קוריאה הדרומית. תחרויות השחייה נערכו בין ה-21 בספטמבר 1988 ל-25 בספטמבר 1988. 31 משחים נערכו במשחקים אלו (15 לנשים ו-16 לגברים), בהשתתפות 633 משתתפים (252 נשים ו-381 גברים) מ-77 מדינות.
קריסטין אוטו  שזכתה ב-6 מדליות זהב ובכך הייתה לספורטאית האישה הראשונה והיחידה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכתה ב-6 מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
השחייניות הבולטות
קריסטין אוטו שזכתה ב-6 מדליות זהב וג'נט אוונס  שזכתה ב-3 מדליות זהב.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו 11 שיא עולם חדשים, מהם 2 לנשים ו-9 לגברים. דייוויד ברקוף קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בשלב המוקדמות (54.51 שניות).
הגונב מגנב פטור (סרט)
הגונב מגנב פטור או הגנב בעל חמשת הפרצופים הוא סרט קומי ישראלי משנת 1977, בבימויו של זאב רווח אשר מככב בו יחד עם ז'אק כהן, אילן דר, מונה זילברשטיין, יענקל'ה בן-סירא, שולה רווח ושייקה אופיר.
עלילה
ששון (זאב רווח) הוא עבריין בעל "אלף פרצופים", העובד בשיתוף פעולה עם חברו ג׳אקו (ז'אק כהן). בתחילת הסרט מפקח משנה בועז דוידזון (אילן דר) ושותפו סמל יענקל'ה (יענקל'ה בן-סירא) תופסים על חם את ששון מבצע פשע התפרצות לדירה באמצעות סט מפתחות מותאם. ששון נשפט באיחוד תיקים ונשלח למאסר של שנתיים בפועל ושנה על תנאי. במהלך דיון זה נוצר קשר עין בין מפקח משנה דוידזון לבין רחל חברתו של ששון. לאחר מתן גזר הדין, מפקח משנה דוידזון מנחם את רחל ונותן לה את מספר הטלפון שלו, בהמשך הסרט מתברר שהם נישאו.
מיד לאחר יציאתו מבית הכלא מתחיל ששון להתנקם במפקח משנה דוידזון שתפס אותו וגם התחתן עם חברתו רחל (מונה זילברשטיין) במספר דרכים האופייניות לדמות הנוכל המבריק. ששון יחד עם חברו ג'אקו עוצרים טרמפ לחייל גולני, ומציעים להם מישהי שתפנק אותם לאחר שלא יצאו זמן ארוך לביתם, וזאת כאשר ששון מדביק על דלת ביתם של רחל ומפקח משנה דוידזון דף המזמין את החיילים למכון מסאג'ים ואירוח "רחליקה", בנוסף מתקשר לבית משפחת דוידזון ומודיע לרחל שמתכננים לבעלה מסיבת הפתעה לרגל העלתו בדרגה שתתקיים בתחנה, ושמבקשים שתגיע עם זר פרחים. בזמן זה הוא וג'אקו מרוקנים את הבית וגונבים את כל הרהיטים. בהמשך העלילה ששון ושותפו ג'אקו, מבצעים מעשי נוכלות מגוונים ומשעשעים תוך החלפת מבחר תלבושות תסרוקות ותחפושות, המסייעים להם לבצע תרגילי עוקץ ותעלולים שונים: "החולצות מהונג קונג", "אלוף יפן בקראטה ד"ר אושקווה", והשיא בניסיון לחטוף את כספי תרומות עדת מאמיני המהרישי.
ששון מתאהב בבברלי ששמה האמיתי הוא שולה (שולה רווח) היא עובדת כסוכנת כפולה עבור המשטרה, ועבור ארגון הפשע של לוצ׳ו הצרפתי (שייקה אופיר), כאשר נשלחת על ידי הארגון לעבוד עבור המשטרה כנערת פיתוי כדי לעצור את ששון וחברו. לוצ׳ו מפעיל את שולה במטרה אחת לתת לששון וחברו ג׳אקו לעשות את העבודה השחורה בגניבת הכסף ממאמיניו של המהרישי, ואז שבברלי (שולה) תיקח את התיק כחברתו של ששון כאשר שניהם תכננו לברוח לחו"ל עם הכסף. בברלי (שולה) נעלמת עם תיק הכסף שנגנב מאמיניו של המהרישי, ובזהות בדויה יחד עם שותפה ועוזרו של לוצ׳ו (ניסים זוהר) מצליחים השניים להשתלט על מטוסו של המהרישי, ששון שמזהה אותה מתגנב למטוסו של המהרישי ומאיים על שניהם באקדח, לאחר שלוקח את התיק עם הכסף, ועוד דולרים שהיו במטוסו של המהרישי, הוא לובש מצנח כדי לא לחזור ולהעצר בשדה התעופה. ששון שלא מזהה שהתיק נשאר פתוח, ובעקבות נחש שהיה בסל הדולרים במטוסו של המהרישי שמזנק עליו, הוא צונח באופן חפוז כאשר רוב הכסף נופל מהתיק. ששון צונח בחצר הכלא שם נעצר. ששון מוכנס לתאו של ג׳אקו חברו שנעצר עוד בשדה התעופה כאשר ליוה את חברו ששון, כדי לברוח מהארץ עם הכסף הגנוב.
גשר ארסונד
גשר ארסונד (שם משולב בדנית ושוודית: Øresundsbron) הוא גשר משולב לתנועת רכבות (בשתי מסילות) ומכוניות (בכביש ארבע-מסלולי) מעל מצר ארסונד. הגשר יצר לראשונה מעבר יבשתי בין דנמרק לשוודיה המורכב מגשר, מנהרה ואי מלאכותי. הגשר משלב אלמנטים של גשר קורה וגשר מעוגן כבלים. המעבר מחבר את שני המרכזים המטרופוליניים של אזור ארסונד, קופנהגן, בירת דנמרק, והעיר מאלמה שבשוודיה.
במקום לקרוא לגשר "Øresundsbroen" בדנית ו-"Öresundsbron" בשוודית, הסכימו המדינות לכנותו בשם "Øresundsbron", אף על פי שבשוודיה משתמשים לרוב באיות השוודי.
מבנה הגשר
הגשר משלב אלמנטים של גשר קורה וגשר מעוגן כבלים. אורך המקטע המרכזי בחלק מעוגן הכבלים הוא 490 מטר. העמוד הגבוה ביותר בגשר מגיע לגובה של 204 מטר. אורכו הכולל של הגשר הוא 7,845 מטר – בערך מחצית המרחק בין דנמרק ושוודיה – ומשקלו הכולל הוא 82,000 טון. שאר המרחק מכוסה על ידי האי המלאכותי "פלפל" ("פברהולם" בשוודית או "פברהולמן" בדנית) שאורכו 4,055 מטר, ועל ידי המנהרה שאחריו, בצד הדני, שאורכה 3,510 מטר. אורכו הכולל של המעבר בין המדינות הוא יותר מ-15 קילומטר. שתי מסילות הברזל עוברות במפלס התחתון של הגשר והכביש הארבע-מסלולי עובר מעליהן. כלי שיט שגובהם מתחת ל-57 מטר יכולים לעבור מתחת לגשר, אך רוב התנועה הימית דרך ארסונד עוברת דרך מצר דרוגדן (שם נמצאת המנהרה). כמה סיבות היו לכריית המנהרה וההוצאה הנוספת הכרוכה בכך במקום להמשיך את הדרך על הגשר. הסיבות הן: הרצון למנוע הפרעה לתנועה האווירית מנמל התעופה קופנהגן קסטרופ הסמוך, לאפשר ראות טובה ומעבר רחב לאוניות וכדי למנוע היווצרות גושי קרח במיצר בעונת החורף.
טקס חנוכת הגשר
הגשר, שנבנה על ידי חברת סקנסקה, הושלם ב-14 באוגוסט 1999. פרדריק, נסיך הכתר הדני, ועמיתתו ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה, נפגשו במרכז הגשר כדי לחגוג את השלמתו. חנוכתו הרשמית נערכה ב-1 ביולי 2000 בנוכחות מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק וקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה: כל אחד מהמלכים הגיע ברכבת מארצו לאי המלאכותי פברהולם, שם חוברו הרכבות לרכבת אחת, שנסעה לשוודיה, וממנה חזרו המלכים לדנמרק במכונית. הגשר נפתח לתנועה מאוחר יותר באותו יום. לפני חנוכתו השתתפו 79,871 רצים בריצת חצי מרתון ("ברולופט", ריצת הגשר) מאמאגר שבדנמרק לסקונה שבשוודיה ב-12 ביוני 2000.
היבטים כלכליים
בנייתו של מעבר ארסונד עלתה שלושה מיליארד דולר. כתוצאה מכך נקבעה אגרה גבוהה למדי למעבר בגשר. עם פתיחתו היה גובה האגרה למכונית פרטית 230 קרונות דניות (כ-190 שקלים בשנת 2007). מחיר זה הרתיע בעלי מכוניות מלהשתמש בגשר, והתנועה בו הייתה בהיקף של חצי מהמתוכנן. בניסיון לעודד את בעלי המכוניות הופחתה האגרה בסוף שנת 2000 ל-125 קרונות לנוסעים בקביעות, אך מחיר זה עורר את זעמם של מפעילי המעבורות, שטענו שמחיר זה מקפח את פרנסתם.
בתרבות
גשר ארסונד הוא המקום שבו מתחילה ומסתיימת עלילת סדרת הדרמה המשטרתית "הגשר", שהופקה בשיתוף פעולה שוודי-דני.
הרטפורד
הרטפורד (באנגלית: Hartford) היא עיר הבירה של מדינת קונטיקט שבארצות הברית. העיר מהווה בירת מחוז הרטפורד שבמדינה. בעיר מתגוררים 124,775 תושבים (2010).
העיר הרטפורד מכונה "בירת הביטוח העולמית" בשל מספר הרב של חברות הביטוח הפועלות בה.
היסטוריה
האירופאי הראשון שביקר באזור היה מגלה הארצות ההולנדי אדריאן בלוק שחקר את האזור בשנת 1614. בעקבותיו סוחרי פרווה ממושבת הולנד החדשה הקימו במקום תחנת מסחר בשם פורט גואד הופ (בהולנדית: "מצודת התקווה הטובה") במפגש הנהרות קונטיקט ופארק בשנת 1623. תחנה זו ננטשה בשנת 1654 (אולם זכרה נשתמר עד ימינו, והאזור נקרא כיום "דאץ' פוינט" - "האזור ההולנדי".
בשנת 1635 התיישבו במקום בו ממוקמת העיר מתיישבים מאנגליה, אשר קראו ליישוב "העיר החדשה" - "ניוטאון" (Newtown). בשנת 1637 שונה שם העיר ל"הרטפורד", על שמה של העיר הרטפורד שבאנגליה.
ב-15 בדצמבר 1814 נערכה בעיר ועידת הרטפורד בה נדונה הצעה לפיה מדינות ניו אינגלנד יפרשו מארצות הברית.
ב-6 ביולי 1944 התרחשה השרפה באוהל הקרקס בהרטפורד - בה נהרגו 168 צופים ,ונפצעו מעל 700. שרפה זו נחשבת לאחת השרפות הקטלניות ביותר בתולדות ארצות הברית.
ב-3 בנובמבר 1981 נבחר תירמן ל. מילנר לראשות העיר. מילנר היה השחור הראשון שנבחר לתפקיד ראש עיר באזור ניו אינגלנד. בשנת 1987 נבחרה קארי סקסון פרי לראשות העיר - האישה השחורה הראשונה שנבחרה לראשות עיר גדולה בארצות הברית.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה נהירה של תושבי העיר מתוך העיר אל פרווריה. בניית הכבישים המהירים איפשרה גישה מהירה מהפרוורים אל העיר, ואוכלוסייה ממעמד הביניים והעשרון העליון נהרה אל הפרוורים.
גאוגרפיה
שטחה של העיר הרטפורד 46.5 קמ"ר מהם 44.8 קמ"ר שטחי יבשה ו-1.7 קמ"ר (3.67%) שטחי מים.
נהר קונטיקט חוצה את העיר ומפריד בין מרכז העיר לבין פרווריה המזרחיים. בעבר חצה נהר פארק את העיר והפריד בין חלקה הצפוני והדרומי. נהר זה הוטה לתעלה מקורה בשנות ה-40 של המאה ה-20 במסגרת תוכנית למניעת הצפות.
דמוגרפיה
לאחר מלחמת העולם השנייה ובמשך שנות ה-50, ה-60 וה-70 של המאה ה-20 גדלה האוכלוסייה ממוצא פורטוריקני בעיר בצורה משמעותית. נכון לשנת 2000, כ- 32.56% מתושבי העיר היו ממוצא פורטוריקני (הריכוז השני בגודלו של תושבים ממוצא פורטוריקני בארצות הברית, אחרי הוליברוק שבמדינת מסצ'וסטס).
אקלים
העיר הרטפורד נמצא באזור אקלים קונטיננטלי לח. חודשי הקיץ חמים ולחים, ואילו חודשי החורף קרים ומושלגים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,117.6 מ"מ גשם בשנה. כמו כן בעיר יורדים כ-121.9 ס"מ שלג מידי חורף. שיא כמות השלגים שירדה בעיר הייתה בשנת 1996 - כמות של 292.6 ס"מ שלג. עונת השלגים מתחילה בסוף חודש נובמבר ומסתיימת בסוף חודש מרץ, אולם אירעו מקרים בהם ירד שלג בחודש ספטמבר ואף בחודש מאי.
כלכלה
העיר הרטפורד מהווה מרכז בינלאומי של תעשיית הביטוח ויש המכנים אותה "בירת הביטוח של העולם" ("insurance capital of the world"). בעיר פועלת חברת הביטוח הגדולה "הרטפורד" וכן החברות אטנה וטרוולרז קומפניז. בעבר היו בעיר מרכזי ניהול גדולים של חברות הביטוח מטלייף ולינקולן פייננשיאל אולם אלה הקטינו את פעילותם בעיר ועברו לערים סמוכות וזולות יותר כגון ספרינגפילד. כמו כן פועלות בעיר החברות סיגנה, קולט, ויוניטד טכנולוגיז.
השכלה
בעיר פועלים 26 מוסדות להשכלה גבוהה ובהם: מכללת טריניטי, ואדסוורת' אתנאום, המכללה הקהילתית קפיטל, בית הספר לעסקים של אוניברסיטת קונטיקט, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קונטיקט וכן אוניברסיטת הרטפורד.
תקשורת
בעיר הרטפורד יוצא לאור היומון "הרטפורד קוראנט" ("Hartford Courant") - היומון הוותיק ביותר היוצא לאור כיום בארצות הברית. ההרטפורד קוראנט יוצר לאור ברציפות מאז שנת 1764. עיתונים נוספים שיוצאים לאור בעיר הם השבועון "הארטפורד אדבוקט" ("Hartford Advocate"), הרבעון "הארטפורד גארדיאן" (Hartford Guardian), והשבועון "הארטפורד ביזנס ג'ורנל" ("Hartford Business Journal").
תחבורה
שדה התעופה הבינלאומי בריידלי ממוקם בסמוך לעיר, ומשרת את העיר וכן את העיר ספרינגפילד הסמוכה (שבמדינת מסצ'וסטס). שדה תעופה נוסף באזור הוא שדה התעופה הרטפורד-בריינארד.
בעיר מערכת תחבורה ציבורית נרחבת הכוללת קו מעגלי בלא תשלום במרכז העיר. מערכת האוטובוסים המדינתית והבינמדינתית (קווי גרייהאונד, בונאנזה באס ופיטר פן באס ליינז) מקשרת את העיר לערי הסביבה ולערים גדולות במדינות הסמוכות.
העיר מקושרת לערי הסביבה במספר כבישים בינמדינתיים: כביש בינמדינתי 84 (ה- I-84), כביש בינמדינתי 91 (ה- I-91), וכביש בינמדינתי 95 (ה- I-95).
שרון רוטברד
שרון רוטברד (נולד ב-2 באוקטובר 1959) הוא אדריכל, מורה לאדריכלות, סופר ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה
רוטברד, יליד תל אביב, למד בתחילת שנות ה-80 אמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון ולאחר מכן למד אדריכלות בפריז ב-École Spéciale d'Architecture. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1991 עבד במשרדי אדריכלות הפריזאיים ז'אן נובל ו-Architecture Studio. לאחר שובו ארצה בשנת 1993, עבד כ-4 שנים במשרדו של האדריכל אברהם יסקי.
בשנת 1998 הצטרף להוצאת בבל שהוקמה על ידי אשתו, עמית רוטברד, ב-1995. רוטברד ערך את סדרת "ארכיטקטורות" בה ראו אור בין השאר ספרו של לה קורבוזיה "לקראת ארכיטקטורה" ואוסף כתביו של הארכיטקט הוינאי אדולף לוס "דיבור לריק, למרות הכול". מאז 2005 הוא עורך את סדרת הפרוזה של ההוצאה "הספרייה של בבל", שבה ראו אור ספרים של מחברים כנדין גורדימר, ז'ורז' פרק, מישל וולבק, תומאס ברנהרד, דרור בורשטיין, אסף שור ובן ורד. בשנת 2005 הוציא רוטברד את ספרו הראשון "עיר לבנה עיר שחורה" הבוחן את שורשיה של העיר תל אביב-יפו, ובשנת 2007 הוציא את הספר "אברהם יסקי, אדריכלות קונקרטית" המסכם ובוחן את פועלו של האדריכל הישראלי אברהם יסקי.
בשנים האחרונות משמש רוטברד כמורה ומרצה לאדריכלות במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל בירושלים. רוטברד מפרסם מאמרים בנושאים שונים הקשורים לאדריכלות הישראלית מעל לבמות שונות.
מרשם המקרקעין
מרשם המקרקעין הוא מערכת בה מתועדות זכויות או פעולות משפטיות, הנוגעות לזהות בעלי זכויות הקניין במקרקעין באזור מסוים. מקרקעין הם אחד מסוגי הרכוש החשובים ביותר, כאשר מרבית פעולות האדם (מגורים, עסקים, חקלאות וכן הלאה) מתבצעות על גבי מקרקעין כלשהם. נוסף על כך, מקרקעין נוטים להיות יקרים יחסית (פעמים רבות, רכישת מקרקעין היא העסקה הגדולה ביותר שאדם יבצע בחייו) וקיימת נטייה להחזיק בהם למשך פרקי זמן ארוכים יחסית (בהשוואה למיטלטלין ולזכויות מסוימות, כגון ניירות ערך סחירים). לפיכך, ישנה חשיבות מכרעת לרישום הזכויות בהם, באופן כזה שהרישום יהיה מהימן ויבטיח במידה הרבה ביותר את זכויותיהם הקנייניות של בעלי הזכויות במקרקעין. ככלל, זכויות קנייניות במקרקעין הן נצחיות ומעת רישומן, הן ממשיכות להתקיים ללא הגבלת זמן. הזכות אמורה להשתנות או לחדול מלהתקיים רק אם בעליה הסכים להעבירה, לשנותה או לבטלה.
קיימות מגוון שיטות לרישום מקרקעין, ביניהן מרשם פרטי, מרשם שטרות ומרשם זכויות. בשיטת מרשם השטרות, מרשם המקרקעין שואף לתעד את שרשרת הפעולות וההעברות שנעשו לגבי מקרקעין מסוימים. השיטה המודרנית יותר היא שיטת מרשם הזכויות, במסגרתה מרשם המקרקעין מתעד את הזכויות עצמן ומספק הכרעה חותכת בדבר זהות בעלי הזכויות.
בישראל, הגוף המנהל את מרשם המקרקעין הוא הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין במשרד המשפטים, המכונה "טאבו".