cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שימי רון
קריירה מוזיקלית
ב-1989, לאחר שסיים את העבודה על אלבומו השני, נדבק רון במחלת מעיים קשה ששמה אותו בסכנת חיים והוא הובהל לבית החולים. למרות השערת הרופאים לפיה הסיכויים להציל את חייו קלושים, הם הצליחו לטפל בו ולהציל את חייו. בראיונות שלאחר ההחלמה סיפר רון שרב מקובל הגיע לבית החולים כדי לברך אותו ברפואה שלמה, וחולל נס שהדהים אף את הרופאים בעצם התגשמותו:
האלבום, שנקרא "מייחל לבואך", יצא במהלך תקופת האשפוז בבית החולים. באלבום הופיעה גרסה חדשה לשירו "שעת פרידה" ולשירים נוספים מהאלבום הראשון, מחרוזת של שירי עם בערבית וכן הלהיטים "שבויה באהבה", "אמרי לי למה", "מזוג כוסית" ו"ילדה יפה שלי". שיר הנושא של האלבום הפך ללהיט גדול והביא לרון את החשיפה לה ייחל. הוא הפך לכוכב ים תיכוני ומזרחי בולט ולזמר מועדונים מבוקש, אם כי באותה תקופה היה עדיין ברור שהוא לא יכול להופיע עקב מחלתו. האלבום זכה להצלחה רבה.
ב-1994, לאחר תקופת התאוששות מהמחלה, הוציא רון בחברת בן מוש הפקות את אלבומו המצליח ביותר אהבה ים תיכונית. את האלבום הפיק היחצ"ן והמפיק גברי מזור, והוא הורכב ברובו מגרסאות כיסוי לשירים ידועים כמו "להשתטות לפעמים" של גבי שושן, "בלדה לשוטר" של אושיק לוי, "תני לי סיבה" של להקת "בנזין", "אל תשכחי אותנו" של מיסטר הרי, "יפו" של הרצל קביליו, ורק מעט שירים מקוריים כ"נערה צוענית" (מילים: אלי גבאי, לחן: עופר לב), ו"תני לי צ'אנס" (מילים ולחן: שמואל חזי). עיבודי השירים נחלקו בין דודי רוזנטל, משה בן-משה ('בן-מוש') ואושר כהן. האלבום נמכר מלמעלה מ-40 אלף עותקים והגיע למעמד של אלבום פלטינה.
ב-1998 השתתף רון באלבום-פרויקט חברים שרים זוהר, שבו ביצעו זמרים מהז'אנר המזרחי והים תיכוני גרסאות כיסוי לשיריו של זוהר ארגוב. באלבום חידש רון את השיר "הולך אדם".
ב-1999 יצא שירים מבית אבא, אלבומו הבא של רון. האלבום כלל מחרוזות בערבית לשירי עם מטריפולי ומתוניס. רון סיפר על האלבום שהוא "הרגיש חובה" לסגירת מעגל שכזו היות שהוא בן העדה הטריפוליטאית.
ב-2001 התחרה רון בקדם אירוויזיון עם השיר "ארץ מאושרת", שכתב דורון דוידסקו, הלחין אלי ניסמן, ועיבד אריה ברקוביץ'. רון הגיע למקום השישי בתחרות, והשיר עצמו זכה להצלחה והגיע ןמקום הראשון במצעד הים תיכוני של רשת גימל ומושמע עד היום ואף הפך לריקוד עם.
באוקטובר 2013, לאחר דממה תקשורתית ארוכה, הוציא רון את השיר "כוכבים", שנכתב והולחן על ידי אופיר כהן, ועובד והופק מוזיקלית על ידי אלי קשת. רון המשיך את שיתוף הפעולה עם אופיר כהן, ובדצמבר 2014 יצאה הבלדה "איך הימים", לעיבוד והפקה מוזיקלית של עמוס כהן.
ב 17 בינואר 2018 הוציא את השיר "התמונות שעל הקיר" שכתב גל שריג ללחן עיבוד והפקה מוזיקלית של עמוס כהן.
ב 26 בנובמבר הוציא את הדואט "אהבה אוניברסלית" יחד עם הראפר אלי בי את השיר כתבו והלחינו אפי מצגר ורועי כהן לעיבוד והפקה מוזיקלית של נדב ביטון.
איוואן קליון
איוואן ואסילייביץ' קליוּן, (ברוסית: Иван Васильевич Клюн, נולד בשם קליונקוב – Клюнков, באנגלית: Ivan Kliun; 1 ספטמבר 1873 – 13 בדצמבר 1943) היה צייר אוונגרד רוסי, פסל ותאורטיקן אמנות.
ביוגרפיה
אביו היה נגר. בשנת 1881, במטרה לשפר את מצבם הכלכלי, עברה המשפחה לקייב. ב-1890 הם עברו שוב, לפולין הרוסית. את השכלתו האמנותית הראשונית קיבל בחברה לעידוד האמנויות היפות בוורשה, בשנות התשעים של המאה ה-19, בעת שעבד כרואה חשבון. ב-1898 עבר למוסקבה, שם פקד את האולפנים של פיודור רברג ואיליה משקוב.
בשנת 1915, הוא סיפק ליטוגרפיות ופרק קצר לספר, "החטאים הסודיים של האקדמאים" מאת המשורר אלכסיי קרוצ'ניך. הספר היה ביקורת חריפה על הסמליות והדקדנס בכלל. באותה שנה הוא הפך לחסידי הסופרמטיזם של מלביץ', ובשנה שלאחר מכן הצטרף לקבוצתו הידועה בשם סופרמוס. כשהיה שם, הוא עזר להכין מניפסט וכתב עת שמעולם לא פורסם. הוא גם שיתף פעולה עם המרכז העממי של כפר ורבובקה - עבודה עם אומנים איכרים.
מ-1918 עד 1921, לימד ציור בסדנאות האמנות של וחוטמאס. משנת 1920, הוא היה חבר במכון לתרבות אמנותית, ולאחר 1921, חבר באקדמיה הממלכתית למדעי האמנות.
עד אמצע שנות ה-20, עבודותיו היו בעיקר צורות גיאומטריות. בסוף שנות ה-20 הוא פיתח עניין באמנות מערב אירופה מודרנית, במיוחד הצרפתית; העתקת יצירות של פיקאסו ובראק.
בתחילת שנות ה-30, הוא יצר ציורי טבע דומם רבים בסגנון הפוריסטי. מאמצע שנות ה-30 ואילך הוא, ורוב האמנים הסובייטים, נאלצו לצייר יצירות של ריאליזם חברתי. בתגובה, הוא יצר טבע דומם ונופים מציאותיים ונתן אותם לחברים ובני משפחה.
מדינה ריבונית
מדינה ריבונית היא מדינה בעלת טריטוריה מוגדרת עליה מוחלת ריבונות פנימית וחיצונית, אוכלוסייה קבועה, ממשלה, עצמאית (אינה תלויה או כפופה למדינות או למעצמות אחרות), וכן בעלת הזכות לכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות ריבוניות אחרות.
אמנם מדינות ריבוניות יכולות להתקיים לכאורה מבלי שמדינות אחרות יכירו בהן, אך הכרה שכזו היא אחת הקריטריונים במשפט הבינלאומי להתקיימותה של מדינה. מדינות שלא הוכרו ככאלה על ידי מדינות אחרות, לא תוכלנה למעשה לכרות הסכמים או לקיים יחסים עם מדינות ריבוניות אחרות.
היסטוריה
מאז המאה ה-19, כמעט כל האזורים המיושבים בעולם חולקו לטריטוריות בעלי גבולות קבועים. קודם לכן, היו קיימים שטחי קרקע נרחבים ברחבי העולם אשר אף גורם לא הכריז בעלות עליהם או אשר לא היו מיושבים, או אשר היו מיושבים על ידי עמים נוודים אשר לא התארגנו מעולם כמדינות. עם זאת, גם בתוך המדינות של ימינו ישנם שטחים פתוחים נרחבים, כמו יערות הגשם של האמזונס, אשר אינם מיושבים או אשר מיושבים אך ורק או בעיקר על ידי אוכלוסיית ילידים. כמו כן, ישנן מדינות אשר אינן מחזיקות דה פקטו בשליטה על כל השטח של מדינתן.
נכון להיום הקהילה הבינלאומית כוללת יותר מ-200 מדינות ריבוניות, רובן מיוצגות באו"ם.
ראו גם
Suverenitet
מאיקאו
מאיקאו (בספרדית: Maicao) היא עיר במחוז לה גואחירה שבצפון קולומביה. העיר נוסדה ב-27 ביוני 1927 על ידי קולונל רודולפו מוראלס וטומאס קורבלו איגואראן. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מאייקאו למרכז מסחרי אזורי משמעותי עקב תנופת הנפט בוונצואלה.
האוכלוסייה ב-2020 משוערת בכ-185,000 תושבים והצפיפות היא בערך כ-5,400 תושבים לקילומטר רבוע.
גיאגרפיה
מאיקאו ממוקמת בחצי האי גואחירה, החלק הצפוני ביותר של אמריקה הדרומית.
מאיקאו גובלת בצפון עם הערים מנאורה ואוריביה; במזרח עם ונצואלה; בדרום עם העיר אלבניה וממערב עם העיר ריוחאצ'ה. העיר משתרעת על שטח כולל של 1,782 קילומטרים רבועים ובגובה ממוצע של כ-52 מטר מעל פני הים.
האקלים בעיריית מאיקאו צחיח, וכולל שתי עונות גשומות ושתי עונות יבשות. הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה היא 29 מעלות צלזיוס.
היסטוריה
מאיקאו הייתה מיושבת על ידי ילידים לפני הגעתם של הספרדים. ילידים אלו התנגדו באופן משמעותי לכיבוש הספרדי, התנגדות שנשארה פעילה עד תחילת המאה ה-20. מאיקאו המודרנית נוסדה רשמית ב-27 ביוני 1927 על ידי קולונל רודולפו מוראלס וטומאס קורבלו איגואראן.
אחת המשפחות הראשונות שהתיישבו באזור היו אלה של חוסה דומינגו בוסקן ומנואל פאלאסיו לופז, שהתיישבו סמוך לגבול ונצואלה בין הכביש המחבר בין ריוחאצ'ה למראיקאיבו. אחת הסיבות הבולטות להתיישבות הן אדמה פורייה יחסית. ב-1927 נבנו באזור כמה בארות וטחנות רוח על ידי חברה גרמנית. ב-1929 ניתן לעיר מעמד של עיירה, לאור הגידול באוכלוסייה. עד 1940 היו במאיקאו כ-500 תושבים.
הילידים ניהלו נתיבי סחר דרך מייקאו שהגיעו מארובה, קוראסאו, ונצואלה וטריטוריות אחרות בים הקריבי. הסחורות בנתיבי הסחר כללו בעיקר סחורות החייבות במס: קפה, אלכוהול, טבק וכלי נשק. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מייקאו למרכז מסחרי משמעותי עקב תנופת הנפט בוונצואלה והגידול הדמוגרפי באזור. הפריחה הכלכלית משכה מהגרים ערבים ונוספים מהמזרח התיכון. רבים מהמהגרים עסקו במסחר. בשנת 1997 בנו מהגרים מהמזרח התיכון את המסגד של עומר אבן אל-ח'טאב, אחד המסגדים הגדולים בדרום אמריקה.
במהלך שנות השמונים והתשעים התרחשה מלחמת האזרחים בקולומביה בין ממשלת קולומביה לבין קבוצות מהפכניות רבות שכוללות בעיקר את FARC ו-ELN. המלחמה השפיעה גם על העיר מייקאו. בעקבות המלחמה עלתה רמת הפשיעה, ומערכות הכלכלה, החינוך והבריאות נפגעה.
בשנת 1991 העיר קיבלה מעמד מכס מיוחד על מנת לעודד צמיחה בעבודה. כוונת הממשלה הייתה לאפשר לחומרי גלם להיכנס לאזור ללא מס, ולגרום לעובדים המקומיים להפוך אותם למוצר מוגמר, ולאחר מכן לייצא מחדש את הסחורה המוגמרת מחוץ לקולומביה. אחת ההשלכות של המהלך הייתה סחר בלתי חוקי של סיגריות. בעבר כריית פחם הייתה מגזר כלכלי משמעותי בעיר, אך שחיתות פגעה במגזר כלכלי זה.
לפי טענות של ה-FBI, מייקאו נחשבת למוקד משמעותי של טרור אסלאמי. זאת לאור קהילה מוסלמית גדולה, שכוללת גם שיעים רבים. לפי טענות ה-FBI ישנם בעיר תאים של ארגון הטרור חזבאללה שדומיננטיים במסחר המקומי. המחלקה לביטחון מינהלי סגרה תחנת רדיו חשאית במייקאו ב-15 באוגוסט 1997, בגין שידור תעמולה של חזבאללה, ומעורבות בהלבנת הון. חלק מהכנסות החזבאללה הגיעו בסופו של דבר למימון פעולות טרור ברחבי העולם.
ב-19 במרץ 2000 העיירה אלבניה התפצלה ממייקאו והפכה לעיר עצמאית. כך מייקאו איבדה כ-425 קילומטרים רבועים משטחה. חלק מהשטח כלל גם מכרות פחם, ובכך כלכלת העיר נפגעה.
כלכלה
תשעים אחוז מהכלכלה העירונית תלויה במסחר והשאר בעיקר במגזר השירותים, בנוסף על אחוז קטן בענף הייצור. על פי נתונים סטטיסטיים של לשכת המסחר של העירייה ההערכה היא שיש בעיר כ-1,300 חנויות רשומות. ב-1992 הוקם אזור מכס המיוחד של מאיקאו וערים שכנות נוספות. אחד המוצרים הבולטים הגדלים במאיקאו הוא דלורית המיובאת אף לאירופה. לאורך השנים התפתח באזור גם סחר לא חוקי במריחואנה.
תחבורה
בסמוך למאיקאו ממוקם נמל התעופה לה מג'יורה, שנסגר, אך עשוי להיפתח מחדש. כיום נמל התעופה חורחה אייזקס הוא נמל התעופה הקרוב ביותר למאיקאו, והוא נמצא כ- כדרום מערב למאיקאו. נמל התעופה הוא גם מרכז תחבורה מרכזי בין ונצואלה לקולומביה. התחבורה היבשתית מתרחשת באמצעות כבישים מהירים החוצים את העיר לכיוון ונצואלה וואיידופר.
שמורות טבע
דרומית למאיקאו ממוקמת שמורת מונטס דה אוקה. השמורה כוללת לפחות 14,400 דונם, והוא מקור המים לחלק מאוכלוסיית מייקאו. לפי התאגיד האזורי האוטונומי של לה גוואג'ירה, בשמורה ישנם כ-200 סוגי צמחים ו-177 מיני ציפורים.
עץ התלייה
עץ התלייה (באנגלית: The Hanging Tree) הוא מערבון אמריקאי משנת 1959 בבימויו של דלמר דייבס, עם גרי קופר, מריה של, וקרל מלדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "עץ התלייה" מאת דורותי ג'ונסון משנת 1957.
העלילה מתרחשת בעיירת כורי זהב במונטנה בתקופת "הבהלה לזהב".
זה סרטו הראשון של ג'ורג' סי. סקוט.
השיר "The Hanging Tree", שהולחן על ידי ג'רי ליווינגסטון ומושר בסרט על ידי מרטי רובינס, הפך ללהיט והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. יש לו גרסת כיסוי מפורסמת עם פרנקי ליין.
תקציר העלילה
ד"ר ג'וזף פריאר (גרי קופר) מגיע ביחד עם שיירת מחפשי זהב לעיירת הכורים סקאלקריק במונטנה בשנת 1873. פריאר הוא גם מהמר ואקדוחן. הוא מגיע למקום לאחר שמצא את אשתו ואחיו שניהלו רומן מאחורי גבו, מתים כתוצאה מרצח והתאבדות. מרוב כעס הוא שרף את הבית בו נמצאו. בדרך הוא עובר ליד "עץ התלייה" עליו תולים אנשים שההמון חושב שעברו עבירה שבגינה מגיע להם לינץ'.
רון (בן פיאזה) הוא בחור צעיר שניסה לגנוב זהב ממקום הכרייה. הכורה פרנצ'י (קרל מלדן) הבחין בו וירה לעברו. רון נפצע בכתפו אך הצליח לברוח ולמצוא מחסר אצל ד"ר פריאר שבתמורה לטיפולו הפך אותו למשרתו.
חולים רבים באים לקבלת טיפול אצל פריאר. אחד האויבים הגדולים שלו הוא גראב (ג'ורג' סי. סקוט), רופא אליל שפריאר גוזל את פרנסתו. הוא מגיע עם אנשיו לביתו של הרופא ומגורש משם ביריות אקדח.
כרכרה ובה מהגר משווייץ ובתו אליזבת מאלר (מריה של), מותקפת על ידי שודדים. האב נהרג ובתו מצליחה להימלט וכל הכורים מחפשים אחריה עד שפרנצ'י מוצא אותה. היא במצב קשה כתוצאה מהתייבשות וכוויות. פריאר מעביר אותה לביתו של טום פלואנס (קרל סוונסון) למגינת ליבה של אשתו עדנה (וירג'יניה גרג) שחוששת שמתפתח קשר בלתי צנוע בין הרופא ואליזבת.
לאחר טיפול והחלמה חוזר מאור עיניה של אליזבת. היא מתאהבת ברופא, אבל הוא דוחה אותה בגלל עברו.
אליזבת מחליטה ביחד עם רון לפתוח שותפות כרייה עם פרנצ'י. את הכסף למימון היא משיגה על ידי מכירת ענק שלה לטום פלואנס. היא אינה יודעת שאת הכסף האמיתי מממן לה ד"ר פריאר.
הם מתחילים לבנות את מתקן הכרייה, אבל לא מוצאים זהב ומתחילים להתייאש בעיקר פרנצ'י שמטריד מינית כל הזמן את אליזבת. עדנה מגלה לה שכל הכסף הגיע מכיסו של הרופא ואליזבת מתעמתת אתו על כך.
לבסוף לאחר רעידת אדמה קלה נחשפים מרבצי זהב גדולים במקום, והם אוספים אותם ומגיעים לעיירה. פרנצ'י מחלק זהב ושתייה לכל הכורים שמשתכרים ומעלים באש מבנים בעיירה. הוא מתלבש יפה ומגיע לביתה של אליזבת כדי לאנוס אותה.
באותו רגע מגיע למקום גראב, קורא לרופא רוצח ומשלהב את ההמון לתפוס אותו ולעשות בו לינץ' בצורה תלייה על "עץ התלייה".
כשהעניבה על צווארו מגיעים למקום רון ואליזבת. אליזבת פונה לכורים ומחלקת להם זהב וויתור על זכותה במרבץ הזהב. ההמון מסתלק, רון מורד את עניבת החנק ופריאר ואליזבת מתחבקים.
המעמד העליון
המעמד העליון מתייחס לקבוצת האוכלוסייה שנמצאת בראש ההיררכיה החברתית. בחברות המודרניות המעמד החברתי העליון כולל בדרך כלל את חברי האוכלוסייה העשירים ביותר בחברה, ובעלי הכוח הפוליטי הגדול ביותר. בחברות המודרניות לעיתים רבות חברי המעמד העליון אינם צריכים לעבוד לפרנסתם, משום שהם חיים על סמך כסף שקיבלו בירושה או כתוצאה מהשקעות.
בחברות מסורתיות רבות היה קשה או אפילו בלתי אפשרי להצטרף למעמד העליון בדרך אחרת מלבד להיוולד לתוכו. במדינות רבות בעולם שיעור הכנסה גבוה במיוחד מספיק בשביל שאדם ייחשב כמשתייך למעמד העליון – במיוחד בארצות הברית (למעשה, רוב האנשים העשירים ביותר בארצות הברית נולדו במעמד הביניים).
בארצות הברית לדוגמה, המעמד העליון כולל כ-1% מכלל האוכלוסייה, אשר מחזיק בכ-30% מהעושר, והם בעלי הכנסה של 200,000 דולרים או יותר בשנה (כ-16,000 דולרים לחודש).
1988 בברית המועצות
ב-1988 נחגג בברית המועצות יום השנה ה-71 למהפכת אוקטובר. בשנה זו החלה נסיגת הכוחות הסובייטיים מאפגניסטן, עשר שנים אחרי פלישת הכוחות הסובייטיים לשם. מדיניות הפרסטרויקה של מיכאיל גורבצ'וב, שבסופה התפרקה ברית המועצות, נמשכה בשנה זו.
פרס אריך מריה רמרק לשלום
פרס אריך מריה רמרק לשלום (בגרמנית: Erich-Maria-Remarque-Friedenspreis) הוא מענק כספי בסך 15 אלף אירו הניתן מדי שנתיים החל משנת 1991, על ידי עיריית אוסנבריק שבגרמניה, העיר בה נולד הסופר אריך מריה רמרק. הפרס מוענק לסופר, עיתונאי, או חוקר מדעי אשר עוסק בתחומים של שלום: שלום ומלחמה, התפרקות מנשק, זכויות אדם, חירויות פרט, גלות, גירוש ומקלט מדיני.
בהקשר הישראלי-פלסטיני, הוענק הפרס בשנת 1995 לאורי אבנרי, ובשנת 2003 הוענק הפרס לפסיכולוג הישראלי דן בר-און ולמשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש.
CTEPH: יתר לחץ דם ריאתי טרומבואמבולי
CTEPH (באנגלית: CTEPH - Chronic Thrombo-Embolic Pulmonary Hypertension, בישראל לעיתים מתייחסים לשם המחלה כ"סיטף"), הוא סוג נדיר של יתר לחץ דם ריאתי, שהוא משני לאירועים קרישיים-תסחיפיים כרוניים. התסמינים השכיחים של CTEPH דומים לאלו של יתר לחץ דם ריאתי - קוצר נשימה בעת מאמץ, עייפות ו/או חולשה.
מנגנון
לחץ הדם בעורקי הריאות, נמוך יותר מלחץ הדם הסיסטמי בגוף. במקרים מסוימים עשוי לחץ דם זה יכול להיות גבוה ולגרום ליתר לחץ דם ריאתי. יתר לחץ דם ריאתי גורם לעומס מוגבר על צד ימין של הלב, מה שלאורך זמן גורם, להיפרטרופיה של חדר ימין של הלב. CTEPH הוא מקרה נדיר של יתר לחץ דם ריאתי, שבו קריש דם נצמד לדופן כלי הדם בריאות וחוסם את זרימת הדם
תסמינים
התסמינים הנפוצים ביותר הם תחושת קוצר נשימה בעת ביצוע פעילות גופנית, תחושת עייפות ותשישות ומצב רוח ירוד. תסמינים אלו אינם ספציפיים ומהווים תסמינים גם של מחלות נפוצות אחרות כגון אסתמה, מחלת ריאות חסימתית כרונית – COPD, כשל לבבי או תסחיף ריאתי חריף.
גורמי סיכון ל-CTEPH
הבאים הם גורמי סיכון ידועים. CTEPH יכול להתפתח גם ללא היסטוריה של אף אחד מגורמים אלו:
אבחון
אבחון יתר לחץ דם ריאתי משני לאירועים קרישיים- תסחיפיים כרוניים אינו פשוט מפני שהתסמינים דומים או אף זהים לאלו של מחלות אחרות. לשם האבחון נדרשות מספר בדיקות. הראשונה היא בדיקת סקר הנקראת אקו לב (אקוקרדיוגרפיה). ייתכן ולאחר מכן תתבצע בדיקת צנתור ימני כדי לאשר את האבחנה: יתר לחץ דם ריאתי. לשם אבחון CTEPH ייתכן ותתבקש בדיקה נוספת, מיפוי ריאות. בדיקה זו נקראת גם V/Q scan (Ventilation/Perfusion). בעזרת אנגיו ריאות ניתן לאשר קיום CTEPH. צנתור לב ימני: הבדיקה המהימנה והשימושית ביותר לשם אבחון יתר לחץ דם ריאתי היא צנתור לב ימני. בבדיקה זו ניתן למדוד באופן ישיר את לחץ הדם בריאות ובלב, למדוד את כמות הדם שהלב מזרים וכן את איכות פעולת הכיווץ של הלב. אנגיו ריאות: בדיקת אנגיוגרפיה של הריאות מראה אם יש חסימות בכלי הדם הריאתיים. במהלך הבדיקה, כמו בצנתור ימני, מוכנס קטטר דרך וריד בצוואר או במפשעה אל כלי הדם הריאתיים. דרך הווריד מוזרק צבע הנראה בקרני רנטגן (חומר ניגוד) וכך ניתן לראות בעזרת צילום רנטגן את זרימת הדם בריאות. אנגיו ריאות יכול לקבוע אם יתר לחץ הדם הריאתי נגרם על ידי היווצרות קרישי דם כרוניים.
אל שאט
אל שאט היה כפר קטן במערב חצי האי סיני, המצוי מול העיר סואץ. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקמה במקום מפקדה של כוח בריטי רכוב על גמלים (בנוסף למפקדות דומות באל עריש, כונתילה וא-טור). דרך הרוחב שחצתה באותן שנים את סיני, יצאה מאל שאט מזרחה, עברה במעבר המיתלה, אל ביר חסנה ואל קוסיימה. בזמן מלחמת העולם השנייה הוקמה בה תחנת רכבת שהייתה הנקודה הסופית בקו שיצא מקנטרה שבצפון תעלת סואץ. ב-1944 הוקם בסמוך לאתר צבר של מחנות פליטים. פליטים גרו בו מקיץ 1944 עד תחילת 1946. רוב תושביו הגיעו מדלמטיה (בקרואטיה המודרנית של ימינו, אז יוגוסלביה) שחלק מתושביה שתמכו בפרטיזנים היוגוסלבים ובתומכי המלוכה היוגוסלבית פונו על ידי הבריטים לדרום איטליה ומשם פונו חלקם על ידי בעלות הברית ב-1944 לאזור הגדה המזרחית של תעלת סואץ. המחנה פורק בשנת 1946 לאחר סיום המלחמה ותושביו חזרו למולדתם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בעת שהיית הכוחות הבריטים באזור תעלת סואץ על פי ההסכם האנגלו-מצרי, בין השנים 1945–1951, הוקם במקום גם שדה תעופה ובאזור שהו אלפי חיילים בריטים.
בשנות שהיית צה"ל בסיני ובמלחמת ההתשה, הוקם במקום מעוז "ניסן" שכונה על ידי חיילי צה"ל "הכפר" והיה סמוך למוצב המזח. במלחמת יום הכיפורים הותקף המעוז במסגרת ההתקפה המצרית על קו ברלב ולוחמיו נפלו בשבי המצרי ב-9 באוקטובר 1973 לאחר לחימה קשה.
רקע כללי להקמת מחנה הפליטים
לאחר שנמלטו מהמתקפה הגרמנית ביוגוסלביה בראשית 1944, נמלטו מספר גדול של אזרחים (מעל 30,000) מחשש לנקמה, לאי ויס. בוויס הוקמה מפקדה של צבא הפרטיזנים בראשות יוסיפ טיטו. חלק מפליטים אלו ופליטים נוספים מדלמטיה הצליחו לברוח לדרום איטליה שהייתה בשליטת בנות הברית לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בסוף 1943. הצבא הבריטי ששלט בדרום איטליה שלח את הפליטים לאזור בארי ואז לטאראנטו. הפליטים היו בעיקר ממקרסקה (בסביבות 6,000), וודיצה, חוור , ויס, קורצ'ולה , רבני קוטארי  ובוקוביצה. באיטליה היו קרבות קשים בין כוחות בעלות הברית לגרמנים, והוחלט להעביר את הפליטים למצרים, שהייתה אז בשליטת בריטניה.
חיי המחנה
המחנה היה ממוקם ליד דרום תעלת סואץ. הוא חולק לחמישה מחנות קטנים יותר. הפליטים שוכנו באוהלים (בממוצע, משפחה אחת עד שתיים לאוהל). אף על פי שהיו רחוקים מביתם והתגוררו בתנאים קשים ובאקלים מדברי שלא הורגלו אליו, הם ניסו לשמור על חיי יום יום רגילים ככל הניתן. הם הקימו בתי ספר, סדנאות שונות, מכבסה משותפת והוציאו עיתון. אוהל אחד הוגדר ככנסייה. יוסיפ האצה, מלחין ומנצח מפורסם שנולד בספליט, שהיה בשנותיו המאוחרות, השקיע את זמנו בארגון מקהלות. אנשי דלמטיה התקשו להסתגל לתנאי המדבר, במיוחד הילדים שסבלו ממחלות מעיים ורבים מהם מתו. ממשלת בריטניה שמרה גם על משטר קפדני, ואפשרה יציאה מהמתחם רק עם אישורי יציאה. במהלך המלחמה הופצץ אזור אל שאט מספר פעמים.
בין הפליטים היו כמה עשרות יהודים. הרב יעקב גולדמן, ששירת כרב צבאי ב ביחידות הארץ-ישראליות ובמסגרת שירותו סייע לניצולי השואה, פקד בין היתר את מחנה אל-שאט ונתן שירותי דת לפליטים היהודים.
יותר מ-30,000 איש התגוררו במחנה הפליטים בסך הכול 18 חודשים. בתקופת שהותם במחנה התקיימו 300 טקסי נישואין. בנוסף נולדו 650 ילדים. הפליטים שבו לביתם בתחילת 1946, כאשר המלחמה הסתיימה והמצב הפוליטי ביוגוסלביה הפך ליציב יותר. במקום גלותם נותר בית קברות ובו 825 קברים.
ג'ון קורסליס, עובד בריטי (שהפך לימים לסופר) במחנה כתב: "אנשים הופיעו ונעלמו באופן מסתורי בתדירות שמזכירה מלון זול". עוד הוסיף: "אסור לי ליצור את הרושם שאנשים אלה יצרו כאן בתושייתם גן עדן קטן במדבר למרות המחסור הקיצוני במשאבים. המחסור בכל דבר הופך את מה שהם עשו למרשים יותר, כשהוא עומד על רקע המצב הזה." הפליטים היו בעיקר נשים וילדים.
בית הקברות הקרואטי
בית הקברות שבו נקברו מתי מחנה אל שאט, נמצא על הכביש המוביל אל מעבר המיתלה, 3.5 קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ו-1.5 קילומטרים ממערב לצומת כביש מספר 50 וכביש ראס סודר - מנהרת אחמד חמדי. בית הקברות בנוי בצורת מחומש הבנוי מחמישה מחומשים פנימיים שבהם נמצאות חלקות הקברים. במרכזו ניצב פסל גדול של אישה המייצגת את האנשת האומה - "אמא דלמטיה" (מקרואטית: אמא מולדת). את הפסל יצר הפסל, אנטה קוסטוביץ' (Ante Kostović). בזמן שהות צה"ל באזור זה בסיני, בשנים 1967–1973 (האזור נכבש על ידי הארמייה השלישית המצרית במלחמת יום הכיפורים), וכונה במפת סיריוס שהייתה בשימוש צה"ל "מצבת זיכרון (ויקטוריה)". ככל הנראה, בשל סברה שגויה של חיילי צה"ל שמדובר בבית קברות בריטי. ברבות השנים בית הקברות הוזנח ונפגע. לטענת המצרים, הפגיעה בו הייתה על ידי הישראלים במלחמת ששת הימים. הפסל שוקם ב-1985 ושוקם פעם נוספת ב-2005, בתמיכת ובמימון ממשלת קרואטיה, הוקם אתר הנצחה במקום. אוסף אתנוגרפי של חפצים מהאל שאט מוצג במרכז התרבות המקומי בעיירה ולה לוקה שבאי קורצ'ולה ומדי פעם נערכות תערוכות במקומות שונים בקרואטיה המציגות את המחנה ואת החיים בו. דגם מוקטן של הפסל "אמא דלמטיה" נמצא במשרד הנשיאות הקרואטי. העתק הפסל בגודל המקורי נבנה על ידי הפסל קוסטוביץ' בעיירת מגוריו, דרווניק ולי.
הסב מורוזוב
שידור פרק הבכורה יתקיים ב-10 במאי 2020 ברשת NTV הרוסית.
עלילה
שנת 1941. זקן אפור שיער מגיע למשרד הרישום והגיוס הצבאי של לנינגרד. למרות גילו הניכר, האדם מבקש את החזית - שם, בקו החזית, הוא רוצה לשלם את חובו למולדת ולכפר על טעויות עברו המהפכני והוא רוצה למצוא את הילד השכן איליה, שלעיתים קרובות הגיע לבקרו בימי שלום ואז ברח לחזית כדי להגן על העיר והמדינה מפני הפולשים הנאצים.
הזקן מתברר כניקולאי אלכסנדרוביץ' שעסק בכימיה, פיזיקה, אסטרונומיה, היה חובב מתמטיקה, פילוסופיה וספרות, מנדלייב שיבח את יצירותיו וטולסטוי עצמו דיבר בחביבות על סיפוריו. במשך 14 שנים היה חבר כבוד באקדמיה למדעים של ברית המועצות ומנהל המכון למדעי הטבע על שם לסגפט. המדען יצא למלחמה כשהיה בן 87 ובחזית ירה בחיילים גרמנים ברובה צלפים.
הפקה
צילומי הסדרה נערכו בבלארוס, במינסק ובמחוז מינסק.
חג לאומי
לרוב מוענק יום שבתון בימי חג לאומי.
במדינות שונות מנהגים המציינים את החג הלאומי ובהם טקסים, מצעדים צבאיים, הנפת דגלי הלאום על מבני שלטון ומבנים פרטיים, וחגיגות במרחב הציבורי. תושבי המדינה חוגגים באירועים פרטיים (מסיבות, ברביקיו, ופיקניקים).
בישראל
החג הלאומי של ישראל הוא יום העצמאות, אשר מועדו נקבע לפי התאריך העברי של יום הכרזת המדינה.
ביום שלפני יום העצמאות מציינים את יום הזיכרון.
בחוק מוגדרים מועדים נוספים אשר זוכים לציון ממלכתי: יום ירושלים, יום העלייה, יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, וכן ימי זיכרון לאישים ציבוריים, כגון יום הרצל, יום זאב ז'בוטינסקי ויום הזיכרון ליצחק רבין.
2009 בישראל
2009 בישראל (ה'תשס"ט-ה'תש"ע) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 61 שנה מיום היווסדה.
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2009)
ירגזי צהוב-בטן
מאפיינים פיזיים
הירגזי צהוב־הבטן הוא עוף קטן; אורכו 10–11 ס"מ ומסתו 9–12.5 גרם. הירגזי צהוב־הבטן מפגין דו-צורתיות זוויגית בולטת, דבר לא אופייני לירגזיים: הזכר הבוגר בעל ראש שחור מבריק עם לחיים ועורף לבנים ומקור אפרפר. הגב שחור-אפור והמותניים אפרפרות. הכנפיים צבועות בשחור ואפור ומנוקדות בלבן. הזנב שחור עם שוליים לבנים והשת כסוף. מחוץ לעונת הרבייה, יש לזכר כתם צהוב על הגרון. הנקבה דומה לו, אבל דהוייה בצבעיה, גבתה צהבהבה, גבה, ראשה וזנבה ירוקים-אפרפרים וגרונה לבן. לשני המינים גחון צהוב בוהק, מקור שמם. הצעירים מאוד דומים לנקבה. פרטים צעירים של ירגזי שחור דומים לנקבות מין זה, אבל גחונו פחות רווי. הירגזי ירוק־הגב והירגזי היפני דומים לירגזי צהוב־הבטן, אבל גדולים ממנו ובעלי פס בטן שחור. אורך הכנף 61–68 מ"מ; אורך כף הרגל 14–18 מ"מ. הירגזי צהוב־הבטן שר שיר הנשמע דומה לאלו של הירגזי השחור והירגזי היפני, והוא מורכב מהברה אחת או שתיים, לרוב חריקות ושריקות. הירגזי חוזר על השיר פעמיים עד חמש פעמים. הקריאה גבוהת-צליל ומאונפפת, ונשמעת כ-"סי-סי-סי-סי".
התנהגות
ידוע מעט מאוד על הרבייה. עונת הקינון חלה במאי וביוני. הקן מוקם בחלל טבעי בעץ או בנקיק בין סלעים ובגדות. הקן הוא ספל עשוי טחב ועלים ומרופד בסיבים רכים כצמר. הנקבה מטילה 5–7 ביצים לבנות המנוקדות בגוון חלוד אשר מידותיהן 16.4×12.5 מ"מ, והיא דוגרת עליהן 12 ימים. לא ידוע אם רק הנקבה או שני ההורים דוגרים. שני ההורים מאכילים את הגוזלים, הפורחים בגיל 16–17 ימים.
ידועה בירגזי תופעה של העדפה לשימוש ברגל אחת, בדומה לימניות ושמאליות בבני אדם. לא נמצא קשר בין הרגל החזקה לתזונה או לנטייה לשוטט, אם כי לרוב, ירגזים ימניים נטו לברוח יותר מירגזים שמאליים וירגזים אמבידקסטריים. כמו כן, היחס בין המינים באוכלוסייה מוטה לטובת הזכרים, ולכן יותר מחקרים בוצעו על הזכרים.
בית גידול ותפוצה
הירגזי צהוב־הבטן חי בדרום ומרכז סין ביערות טרופיים, סובטרופיים וממוזגים בגבהים של 350–3,050 מטרים מעל פני הים. טווח התפוצה (כ–2,330,000 קמ"ר) של מין זה גדול מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה מצטמצמת, אם כי מוערך כי הירידה לא מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, הירגזי צהוב־הבטן מסווג כמין ללא חשש. בספטמבר 2013 תועדו ירגזים צהובי־בטן במזרח הרחוק הרוסי.
טקסונומיה
הירגזי צהוב־הבטן שויך בעבר לסוג ירגזי (Parus), וסווג מחדש לסוג פריפרוס (Periparus) ב-2005, אך הועבר לסוג פרדליפרוס (Pardaliparus) ביחד עם המינים ירגזי פלאוואני (Pardaliparus amabilis) וירגזי פיליפיני (Pardaliparus elegans).
העץ הפילוגנטי של הסוג פרדליפרוס, על פי יוהנסון ואחרים (2013):
All Falls Down (שיר של אלן ווקר)
All Falls Down הוא שיר של מפיק התקליטים והדי.ג'יי הבריטי-נורווגי אלן ווקר, עם שירה של הזמרת האמריקאית נואה סיירוס והתקליטן והמפיק התקליטי דיגיטל פארם אנימלס, ושירה של הזמר השוודי ג'וליאנדר. עם עריכה דיגיטלית של דיגיטל פארם אנימלס, פבלו באומן, שרה בלנשרד, והמפיקים של ווקר Mood Melodies, ריצ'רד בורדמן ודיגיטל פארם אנימלס, עם מילות שנכתבו על The Six, באומן, בלנשרד ודניאל בויל. השיר יצא לאור ב־27 באוקטובר 2017 באמצעות Mer Musikk ו- Ultra Music.
רקע כללי
ב-23 באוקטובר 2017 הוציא ווקר טריילר לסינגל. ב־25 באוקטובר 2017, ווקר חשף חלקים מהשיר באמצעות מדיה חברתית.
ווקר הציע בהודעה לעיתונות: "עם התקליט הזה קיבלתי את ההזדמנות לשתף פעולה עם כמה אמנים מדהימים. קולה של נואה סיירוס הוא מדהים בהחלט! מאז ששמעתי לראשונה את התווך, אני מאוהב בו ולא יכול לחכות שגם המעריצים שלי ישמעו אותה. יש לה הפקה מרעננת שעדיין משתלבת היטב בסאונד החתימה שלי, שחשוב לי לשמור על התפתחותי כאמן. " סיירוס הוסיפה: "אני אוהבת את התקליט הזה מהרגע ששמעתי אותו. מדהים להיות חלק מהשיר הזה עם "אח" כזה וזה באמת מדהים להיות חלק מהפרויקט הזה. "
וידאו קליפ
הקליפ, שיצא לצד הסינגל, מצטרף לטרילוגיה פוסט-אפוקליפטית שהחלה עם הקליפ לסינגל הקודם של ווקר "Tired". הוא ממשיך במקום בו הופסק הסרטון הקודם, ומתרחש שמונים ושלוש שנים לאחר שסופת שמש השמידה את כל הטכנולוגיה עלי אדמות בשנת 2017.
נכון להיום הקליפ מעל 206 מיליון צפיות ו-2 מיליון לייקים החל מה -9 ביולי 2020.
Release Me (שיר של אגנס)
נכון ליולי 2023, השיר הושמע למעלה מ-99 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-29 מיליון פעמים ביוטיוב.
רות אורנבך
רות אורנבך (נולדה ב-1955) היא אמנית ישראלית.
ביוגרפיה
רות אורנבך נולדה במחוז זקרפטיה, ברית המועצות, כיום אוקראינה. היא דור שני להורים ניצולי שואה: ב-1966 משפחתה מסורבת העלייה עלתה לישראל והתיישבה בשיכון העולים יוספטל במורשה, רמת השרון. רות למדה בבית הספר אלי כהן ובתיכון השרון (כיום ע"ש רוטברג), שניהם ברמת השרון. בצה"ל שירתה בחיל האוויר.
בשנים 1974–1976 למדה אורנבך במכון אבני, בשנים 1993–1995 סיימה לימודי מדריך מוסמך לאמנות במדרשה לאמנות רמת השרון. בשנים 2004–2005 למדה בסדנה להדפס במרכז מאירהוף, תל אביב, בהנחייתו של דן קריגר. בשנים 2015–2016 למדה בבית לאמנות ישראלית תל אביב. עברה סדנאות כתיבה במֶדְיָטֶק חולון בהנחייתו של סמי ברדוגו ובבית אריאלה בהנחייתם של דרור בורשטיין, שי צור ואסתי ג. חיים.
הדריכה ציור ורישום במרכז אמנות בארי לילדים מחוננים. הפעילה קייטנת אמנות בהיכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון ובמרכזי קהילה. הדריכה ציור ורישום לילדים ומבוגרים בחברה העירונית, ולהורים שכולים בבית יד לבנים, ראשון לציון.
אורנבך זכתה בפרס אמנית מצטיינת לשנת 2017 מטעם העמותה לאמנות חזותית בראשון לציון. היא חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, יוצרת בסטודיו שבקריית המלאכה בתל אביב.
רות אורנבך נשואה ליחיאל אורנבך, אם לבן ושתי בנות, מתגוררת בראשון לציון.
אודות יצירתה
מתוך דבריו של מבקר הספרות עמר לחמנוביץ:
"דומה שהחיפוש אחר מחוז אבוד – בין אם זהו מקום גאוגרפי, דמות או הלך רוח שנצרב ואין ללכוד אותו שוב – צף ועולה שוב ושוב בעבודותיה של אורנבך. זהו חיפוש מתמיד, קדחתני, פוצע. גם אם הוא מגבש עבודות שיש בכוחן ליצור זיכרון, הוא מציף בעיקר כאב על אובדנו. אורנבך מנסחת גלויה מן המולדת, אלא שלגלויה אין תאריך ואין כתובת, היא מרחפת בחלל התודעה, מתעתעת...
אלו דמויות המשפחה הגרעינית מן המזרח (Vostok) משפחה שהייתה באמת, בצומת שהרחובות המובילים אליו הם אדם אהוב, זמן, מקום. באמצעות תצלומים ישנים וחיוורים, משחזרת אורנבך את הצומת הזה. הניגודים בצבעים שהיא מציעה ברורים. בוהק הכפתורים המוזהבים המסודרים בשורה לאורך מעיל הצמר. הלובן הביתי, המנחם, של מטפחות הראש לשיערן של הילדות.
התצלום הצהבהב, המתפורר, שהוא הזיכרון היחיד להיאחז בו, העדות הדוממת שאינה נדיבה במילים אך עשירה בפרטים, זוכה בעבודותיה של אורנבך לנרטיב חדש. הפעולה המתמשכת מפנה את מקומה לקורפוס נע של אסתטיקה וצבע: החורף המונוכרומטי מנהל יחסי גומלין עם שלכת של צבעים."
מושל דקוטה הצפונית
דרישות התפקיד
על פי הסעיף החמישי של החוקה, על מנת להיבחר כמושל, למתמודד חייבת להיות זכות בחירה בדקוטה הצפונית, להיות לפחות בן שלושים שנה ביום הבחירות ולהיות תושב דקוטה הצפונית בחמש השנים שקדמו ליום הבחירות.
הבחירות
עד 1964 היה משך כהונת המושל שנתיים. החל מהבחירות שנערכו באותה שנה, הוארכה כהונת המושל לארבע שנים.
מועדי הבחירות הכלליות למשרד המושל נקבעו על ידי בית המחוקקים של דקוטה הצפונית. באופן מסורתי, מועד הבחירות הכלליות מתקיים באופן סימולטני עם הבחירות לנשיאות ארצות הברית, כאשר אלו האחרונות נערכות ביום שלישי הראשון של חודש נובמבר בשנים קבועות כל ארבע שנים (אם יום שלישי הראשון נופל על תאריך ה-1 בנובמבר תתקיימנה הבחירות ב-8 בנובמבר).
נהר אימג'ין
נהר אימג'ין (בקוריאנית: 임진강 בקוריאה הדרומית) או נהר רימג'ין (בקוריאנית (צפון קוריאה): 림진강 בקוריאה הצפונית) הוא הנהר ה-7 בגודלו בקוריאה. הנהר זורם מצפון לדרום, חוצה את האזור המפורז הקוריאני ומתחבר לנהר האן במורד הזרם של סיאול, ליד הים הצהוב.
אזור ניצול משותף
ב-4 בנובמבר 2018, צוות של 20 חברים המורכב מ-10 אנשים מקוריאה הצפונית ו-10 אנשים מקוריאה הדרומית, החלו בסקר בין-קוריאני משותף שנועד להוביל לפיתוח אזור ניצול משותף לאורך שפך נהר אימג'ין. האזור איפשר לאזרחים לגשת בצורה מהירה לשפך הנהר לצורך תיירות, הגנה אקולוגית ואיסוף מצרפי בנייה, ולעשות זאת תחת הגנה של צבאות משני צדי הגבול הקוריאני. ב-5 בנובמבר 2018, המועצות של מחוזות גאנגון וגיאנגי של קוריאה הדרומית, שהם גבולות האזור המפורז הקוריאני, חתמו על "הסכם עבודה לשלום" בתחנת דוראסן בפאג'ו, אשר העניק אישור מקומי לניצול משותף באזור. הסקר הבין-קוריאני של שפך נהר אימג'ין הסתיים ב-9 בדצמבר 2018. מפה של האזור התפרסמה ב-25 בינואר 2019.
מאיר מלמד
מאיר מלמד (ג' באלול ה'תרס"ו, 24 באוגוסט 1906 - כ"ז בשבט ה'תשמ"ז, 26 בפברואר 1987) היה ראש העירייה הראשון של רמלה תחת שלטון מדינת ישראל, בין השנים 1949–1965.
ביוגרפיה
נולד ברוסה שבבולגריה ב-1906 למשה, צאצא למשפחת רבנים, ולאסתר בת שמואל לוי. רכש השכלה ובקיאות בשפות בולגרית, עברית, ספרדית, צרפתית וגרמנית. כבר מגיל צעיר עסק בפעילות לאומית. היה יו"ר תנועת מכבי ברוסה, וממייסדי פועלי ציון בבולגריה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1934, ועבד כפועל חקלאי בכפר סבא. לאחר מכן עבד בפיצוץ סלעים בנמל תל אביב, הצטרף ל"הגנה" ועבר קורס מפקדים. הוא עסק בהוראת חינוך גופני במכללת מקס פיין בתל אביב, והיה אחראי מטעם ההגנה על חינוך גופני מיוחד בבתי ספר תיכוניים בתל אביב. הצטרף למפא"י והיה חבר מרכז המפלגה.
במלחמת העצמאות שרת כקצין בצבא ההגנה לישראל.
כראש עיר
הוא כיהן בתפקידו במשך שלוש קדנציות, שנמשכו 15 שנים רצופות. הוא קידם את הפיכתה של רמלה לעיר קולטת עלייה, ובכך תרם להגדלת אוכלוסייתה ולהתפתחותה. באפריל 1964 הודיע על פרישתו מן התפקיד מסיבות בריאותיות, אולם בהמשך חזר בו מהתפטרותו. בספטמבר 1965 פרש סופית מן התפקיד.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו מן העירייה, עסק בהוראת חינוך גופני באופן פרטי.
במרץ 1966 ניתנה לו "אזרחות כבוד" של רמלה.
נפטר באפריל 1987 ונקבר בבית הקברות הישן ברמלה. הותיר אחריו את רעייתו חנה, בן ובת.
על שמו נקראת שכונת "נווה מאיר" ברמלה ומרכז הספורט העירוני של העיר.
לה סופרייר (גוואדלופ)
לה סופרייר (מצרפתית: La Soufrière de la Guadeloupe – Soufrière פירושו "מוצא הגופרית") הוא הר געש שכבתי פעיל באי באס-טר בגוואדלופ. גובהו 1,467 מטרים והוא ההר הגבוה ביותר באנטילים הקטנים שבים הקריבי.
גאוגרפיה
לה סופרייר הוא הר געש פעיל בתחומי הקומונה סן קלוד (Saint-Claude) ובתחום הפארק הלאומי של גוואדלופ, בחלקו הדרומי של האי באס-טר (החלק המערבי של האי גוואדלופ), באנטילים הקטנים שבים הקריבי. העיר באס-טר בירת המחוז מעבר לים של גוואדלופ שוכנת כעשרה קילומטרים דרומית מערבית לפסגת ההר. זהו הר הגעש הפעיל היחיד באי במהלך 10,000 השנים האחרונות, אם כי מאז 1977 ההר שקט, ואחד מתשעה הרי געש פעילים באנטילים הקטנים.
גובהה של פסגת ההר המכונה "גרנד דקוברט" (Grande Découverte – "התגלית הגדולה") הוא 1,467 מטרים, הפסגה הגבוהה ביותר בגוואדלופ ובאנטילים הקטנים. הפסגה היא כיפת לבה קטומה שגובהה 300 מטרים ושקוטרה 900 מטרים השוכנת בתוך אמיק (Amic), לוע בצורת פרסת סוס בקוטר של כקילומטר. אין בפסגת ההר לוע הר געש אמיתי, אלא כמה לועות פליטה קטנים, פומרולות שמהן יש פליטת אדים גופרתיים וסדקים עמוקים. ההר הוא מכלול של מבנים געשיים: קרמיקאל (Carmichaël), לה נה קאסה (le Nez Cassé – "אף שבור"), ל'אשל (l’Échelle – מאזניים), שיטרן (la Citerne – "מיכל מים") ומדלן (la Madeleine). נוף הפסגה הוא סלעי וכאוטי, המזכיר את פני הירח, שממנו מזדקרים פסגות משנה. ההר הוא המקום הגשום ביותר בגוואדלופ, והפסגה מכוסה בערפל לעיתים קרובות. את הפסגה הגעשית חוצים כמה שבילים מסומנים.
צמחייה
הצמחייה על מדרונות הסופרייר מתאפיינת במגוון ביולוגי רב ומתחלקת לשלוש חגורות צמחייה:
היסטוריה גאולוגית
לה סופרייר הוא תוצר טיפוסי של אזור הפחתה. הקרום האוקייני של הלוח הדרום-אמריקאי, שסלעיו נוצרו מתור היורה ועד תור הקרטיקון, שוקע בקצב של 2 ס"מ בשנה מתחת ללוח הקריבי. געשיות שמקורה בהיווצרות מאגמה מתחת לאזור ההפחתה יצרה את הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים, שרשרת מתפתלת של איים געשיים שאורכה כ-850 קילומטרים, בין פוארטו ריקו לוונצואלה. בקשת האיים קיימים הרי געש נוספים הידועים בפעילותם הגעשית: פלה במרטיניק, לה סופרייר בסנט וינסנט, סופרייר הילס במונטסראט והר הגעש התת-ימי קיק אם ג'ני (Kick-'em-Jenny).
ההר נוצר בשלושה שלבים:
היסטוריה של התפרצויות
התפרצות פריאטית משמעותית התחוללה ב-1797, והתפרצות פריאטית קטנה יותר התחוללה ב-1956.
ההתפרצות של 1976
ההתפרצות האחרונה של לה סופרייר, נכון ל-2015, התחוללה ב-1976. גם זו הייתה התפרצות פריאטית. ההתפרצות הובילה לפינוי התושבים מהחלק הדרומי של באס-טר. כ-73,600 תושבים פונו מהבירה באס-טר ומהסביבה והורשו לחזור שלושה חודשים אחר-כך. לא היו הרוגים בהתפרצות זו.
החל משנת 1975 התרחשו מספר רעידות אדמה (16,000 רעידות אדמה והתפוצצויות נרשמו בין 1975 ל-1977) שנרשמו בסייסמוגרפים של מצפה הר הגעש. רעידות אדמה אלו הלכו והתחזקו במהלך 1976. מנובמבר 1975 הוזהר המושל על הסיכון הצפוי ועל הצורך להכין תוכנית פינוי. ההתפוצצות הראשונה התרחשה ב-8 ביולי 1976. רעידות האדמה הפעילו מחדש העתקים שנסתמו במשקעים ישנים (חרסית וסלעים געשיים). המקור לנחיל רעידות האדמה הייתה הירידה בלחץ שהצטבר בתוך האקווה שמימיה התחממו כמו בסיר לחץ על ידי הגז שנפלט מהמאגמה, עמוק בבטן האדמה. עקב כך נפלטו סלעים, נוצרו להארים, גז חומצי וקיטור. 25,000 תושבים מדרום באס-טר התפנו מעצמם לגרנד טר (החלק השני של האי גוואדלופ) עד יעבור זעם. הפעילות הגעשית נמשכה כמה חודשים אחרי ההתפרצות, והתבטאה במפולות בוץ ופליטת אפר געשי. ב-8 ביולי 1976 זרם להאר גדול בעמק הנהר קרבה (Carbet) למרחק של 3.5 קילומטרים. רוחבו היה בין 30 ל-50 מטרים ועוביו בין 15 ל-20 מטרים. להאר נוסף זרם בערוץ הנהר גיליון (Galion) ב-30 באוגוסט 1976. ב-15 באוגוסט ניתנה הוראת פינוי מוחלטת מחייבת של כל דרום באס-טר. התושבים הורשו לחזור ב-18 בנובמבר 1976.
מחלוקת ציבורית שזכתה להדים רבים פרצה בין המדענים קלוד אלגרה (Claude Allegre, נולד 1937) להרון טזייף (Haroun Tazieff; 1998-1914) בדבר החובה לפנות את התושבים. קלוד אלגרה המליץ על פינוי של האוכלוסייה, בעוד שהארון טזייף טען שההתפרצות איננה מסוכנת, כל הדגימות שנלקחו מהר הגעש הוכיחו כי אין עלייה של מאגמה טרייה, וכי כל התופעות הן פריאטיות. המושל קיבל את דעתו של אלגרה והורה על פינוי שגרם להפרעה למרקם החיים ולנזק כלכלי.
בתקופה שהחלק הדרומי של באס-טר היה נטוש הגיע במאי הקולנוע הגרמני ורנר הרצוג לבירה העזובה וראיין כמה אנשים שסירבו להתפנות, בהם איכר שסירב לעזוב את ביתו שעל מדרונות הר הגעש. מסעו של הרצוג מתועד בסרט La Soufrière.
ניטור ובקרה
ניטור הפעילות הגעשית בסופרייר החל ב-1950, כאשר הוקמה מעבדה לפיזיקה של כדור הארץ בסן קלוד, המסונפת למכון הפריזאי של מדעי כדור הארץ (Institut de Physique du Globe de Paris). במעבדה הותקנו שני סייסמוגרפים. מעבדה זו זיהתה לראשונה את ההתפרצות המתקרבת של ההר ב-1976.
ב-1989 נבנה מצפה מודרני בקומונה גורבר (Gourbeyre), תשעה קילומטרים דרומית מערבית לסופרייר, המצפה הוולקנולוגי והסייסמולוגי של גוואדלופ (l'observatoire volcanologique et sismologique de Guadeloupe). מטרותיו הם:
טיפוס על ההר
הגישה לפסגת סופרייר אפשרית באמצעות שבילים להולכי רגל. הגישה אסורה לחלקים מהפסגה בשל גזים ואדים רעילים. הטיפוס קל יחסית, אבל חייבים לנקוט באמצעי זהירות.
נקודת היציאה הקלאסית היא מ"באן ז'ון" ("Bains Jaunes" – "אמבטיה צהובה") בגובה 950 מטרים, דרך "טראס דו פאה דו רואה" (trace du Pas du Roy). גישה ישירה לפסגה ברכב למגרש החנייה ב"סוון א מולה" (Savane à Mulets) בגובה 1,140 מטרים נאסרה בשל רעידת אדמה ב-21 בנובמבר 2004 שגרמה להתמוטטות חלק מהמדרון של פסגת טארד (Tarade).
ברבי (שיר)
הפזמון זכה במקום 9 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ו.
תוכן השיר
השיר הוא שיר אהבה שהזמר (תבורי) שר לאהובתו הבלתי מושגת. בחלק ממילותיו השיר פונה אל המאזינים, והאהובה מוזכרת בו בגוף שלישי (למשל: "יש לה את אותו חיוך בכל תמונה"), ובחלק אחר האוהב פונה ישירות אל אהובתו (למשל: "את לא היחידה נו בחיאת תביני").
המאהב שר: "אני קורא לך ברבי את עונה לי קן". ברבי היא בובת פלסטיק בדמות אישה צעירה ונאה וקן הוא בן זוגה של ברבי.
מילות השיר כוללות דימויים אחדים, לדוגמה, "אני טורף היא חלבית כמו תנובה" או "אבל היא כמו גברת יצחק תשובה".
לשון השיר
השיר כתוב במשלב דיבורי שבו משולבות מילות סלנג רבות, למשל "אז וואלה מאמי סורי", "דאווינים" ו"בחייאת". פעמים אחדות מופיעה בשיר השורה "יש לה את אותו חיוך בכל תמונה". שורה זו כוללת שני צירופים שהעסיקו את חכמי הלשון. יש הרואים את הצירוף "את אותו" כשגיאה של עודפות, אולם רוביק רוזנטל ציין שזו צורה לגיטימית, המופיעה כבר בתלמוד ירושלמי ובתוספתא. הצירוף "יש לה את" נפסל על ידי אחדים ממתקני הלשון, שכן להבנתם בעברית המילה "יש" היא הנשוא, ומה שיש הוא הנושא, ואילו "את" באה לפני מושא ישיר בלבד, ולכן לשיטתם יש לומר, למשל, "יש לי הספר" ולא "יש לי את הספר". יעל רשף מצאה תיעוד הן לקיומו של מבנה זה והן לפסילתו על ידי מתקני הלשון כבר ב-1911; ללשון הכתובה הנורמטיבית נכנס הביטוי כנראה רק בשנות ה-60.
ביקורת
רועי בן מנחם, ראש תחום עבודת רחוב בעמותת עלם, טען כי הפזמון החוזר בשיר, "זה ברור שהיא עונה לי כן", מזלזל במין הנשי וכי על הבנות להבין כי אין הן נדרשות לענות "כן". בכתבה באתר "דבר ראשון" טענה גל סלע, מחנכת וחברה בתנועת דרור ישראל, כי השיר מציג מסר סקסיסטי, שמשמעותו - תפקיד האישה לומר "כן", אם רק יחזור הגבר על מעשיו מספיק. גם באתר ynet נטען שהשיר מציג סקסיזם.
עולם האסלאם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איך לאהוב
איך לאהוב הוא ספר קומיקס של סיפורים קצרים מאת קבוצת אקטוס טרגיקוס, איגוד הקומיקסאים בישראל. בספר מופיעים סיפורים מאוירים מאת רותו מודן, איציק רנרט, מירה פרידמן, בתיה קולטון, ירמי פינקוס (חברי קבוצת אקטוס) והמאייר האורח דוד פולונסקי. הספר יצא בהוצאת מודן בשנת 2009, ועוצב על ידי סטודיו קובי פרנקו.
עלילה
עלילת הספר מתחלקת ל-6 סיפורי קומיקס קצרים, בין 10 ל-20 עמודים. סדר הפרקים הוא: "סיפור קיץ", "L'Elixir D'Amour", "יום העצמאות", "אהבה אהבה אהבה", "מעריצה מספר אחת" ו-"08:00 - 10:00". כל סיפור נכתב ואויר על ידי חבר אחר בקבוצה, מלבד הסיפורים "סיפור קיץ" ו-"מעריצה מספר אחת" שנכתבו שניהם על ידי רותו מודן.
L'Elixir D'Amour (דוד פולונסקי)
סיפור זה, שאויר על ידי המאייר האורח דוד פולונסקי, הוא למעשה לא לחלוטין קומיקס, מכיוון שיש רק ציור אחד בכל עמוד. העלילה מספרת על ברון זקן ששוכב עם פילגשו. הפילגש מבקשת ממנו לספר לה סיפורים על אהבה, והוא נענה בשמחה. הוא מספר לה על כך שבמסעו לפורטוגל הוא פגש את המלך, ששלט מתוך בטנה של אמו. היא כל כך אהבה אותו, שלא הייתה מוכנה להוליד אותו בשום אופן. המלך כבש ארצות רבות בזכות תחכומו יוצא הדופן, אך הוא מעולם לא ראה את הארצות הללו - המלכה האם לא הסכימה לנסוע רחוק, מחשש שמרוב טלטול דרכים היא תפיל. לאחר מכן הוא מספר על כך ששכב לישון באחו באפגניסטן וראה מחזה מדהים - במקום שהדבורים ימשכו אל הפרחים, הפרחים נמשכים אל הדבורים, שיושבות על הקרקע. אחרי כן הוא מספר על כך שבדרכו חזרה מהירח עצר לנוח אצל זוג זקנים באי פורמוזה. הזקנים חיו כל כך הרבה זמן, שכבר נמאס להם לחיות, כי כל האושר כבר לא מספק אותם. בכל לילה הם מסכימים ביניהם שהלילה הזה הם יתאבדו, אך הם מעולם לא עשו את זה, מכיוון שמלבד שמחת החיים, נלקח מהם גם הזיכרון. מדי לילה הם מחליטים להתאבד, ומדי בוקר הם שוכחים זאת. וככה הם ממשיכים וממשיכים לחיות, עד שכיום הם בני בערך 300. אחר כך הוא מספר על ביקורו בארמונו של הסולטאן התגלה לו מקרה של נרקיסיזם - הסולטאן היה מאוהב בעצמו. הוא מספר גם על כך שבזמן שהותו באפריקה גילה כי בשבט מסוים הנשים מריחות נפלא בדרך פלא, והגברים מריחים זוועה מכיוון שמעל מותניהם הם היו מתים, וביחד הריחות משלימים זה את זה. הוא מספר על שליט אסיאתי שפגש, אשר רצה לעצב את גבולות מדינתו לפי תווי גופה של אהובתו, אך התושבים שהתגוררו בחבל הארץ שנמצא ב"זרת שמאל" נאבקו חזק ולא נתנו לצבאו לכבוש אותם. בלית ברירה נאלץ השליט לכרות את זרת שמאל של אשתו, כדי שגבולות המדינה יתאימו לגופה. אחרי כן הוא מספר על כך שידידתו, יורשת העצר השוודית, התחתנה עם דובון הצעצוע שלה. לאחר שזה הפך ל'מלך' של שוודיה, אי-יכולתו לדבר אפשרה את המשא ומתן עם רוסיה, שהוביל לשלום המיוחל אשר סיים מלחמה רבת שנים. לבסוף הוא מספר לה על כך שכבר סיפר את כל הסיפורים הללו על אהבה, פעם באוזניו של מלאך המוות. המוות מתחיל לבכות אל תוך מטפחת בעודו מייבב "מעולם לא נאהבתי". לימים שמח הברון על כך ששמר את המטפחת שספגה את דמעותיו, מכיוון שהיא סם האהבה החזק ביותר בעולם - המוות הוא למעשה הגורם לאהבה.
יום העצמאות (מירה פרידמן)
הסיפור הזה מתרחש בישראל של שנת 1966, שנה לפני כיבוש ירושלים. ילדה אחת בשם נילי, שבערב יום העצמאות יצאה עם חברותיה ללילה לבן בשדה, שם הן הדליקו מדורה ושרו שירים. אחת מחברותיה, נעמי, שרה שיר שהיה אסור להשמיע ברדיו הישראלי בעקבות צנזורה. השיר דיבר על העיר פטרה, החצובה בסלע האדום, שמעבר לגבול עם ירדן. השיר לא נותן לנילי מנוח, והיא נחושה בדעתה להגיע לפטרה. בבוקר יום העצמאות היא אומרת לכולם שהיא הולכת הביתה. היא באמת נמצאת באמצע הדרך, כשלפתע היא רואה פרצה בגדר שנמצאת בין הרחוב הישראלי לרחוב הירדני. היא מודעת לסכנות שבכך, אך היא מחליטה לעבור את הגבול ולנסות להגיע לפטרה. היא חוצה את הגבול ומשוטטת זמן מה בירושלים הירדנית, כשלפתע חייל ירדני מבוגר רואה אותה מרחוק וחושב שהיא מרגלת. הוא רץ לעברה, אך מקרוב הוא שם לב שהיא ילדה - ולא רוצה לפגוע בה. היא מצידה מאמינה שהולכים לסחוט ולענות אותה כדי להוציא ממנה מידע. החייל הנחמד לוקח אותה לתחנת משטרה קרובה. נילי נחושה בדעתה לא לספר שום דבר, לא משנה מה יקרה, וכבר מדמיינת את חדר החקירות בו ייענו אותה, ואיך שהיא לא תספר להם כלום, ובארץ יקבלו אותה כגיבורת מלחמה שהצילה את מדינת ישראל - אך אז היא מגלה למזלה כי החייל הנחמד הזמין פקיד מטעם האו"ם, שלוקח אותה חזרה לצד הישראלי. אך היא נשארת עצובה, כי היא מעולם לא הגיעה לפטרה.
אהבה אהבה אהבה (איציק רנרט)
סיפר זה הוא למעשה תת-סיפורת בתוך ספר סיפורת, שכן הוא מורכב מכמה סיפורים קצרים המדברים על אהבה כוזבת בילדות. הראשון נקרא "בת הספן" ומתאר ילדה ושמה ריקי וילד ששמו לא מוזכר. הילדים היו משחקים יחד ומחליפים מסטיקים מפה לפה כאות לרומנטיות. יום אחד הוא עולה אליה הביתה כשלפתע הוא רואה את אביה, המלח, מקלח אותה. הילד והילדה, שניהם ערומים, התביישו זה מזה. הילד ציין לעצמו כי זאת הפעם הראשונה שבה הוא התבייש בעירום - סימן למשיכה. אך יום אחד לקח המלח את המשפחה והם עברו לארץ רחוקה, והילד לא ראה אותה שוב. הסיפור השני נקרא "אם הגיבור", והוא מספר על ילד שבכל בוקר, בסתר, כשאביו קם מוקדם והולך לעבוד, מגיע למיטתה של אמו הישנה ומריח אותה, ממשש אותה ושלל דימויים רומנטיים אחרים. הילד שונא את אבא שלו, שמפריע לו לאהוב את האמא, אך בעצם הוא שונא גם אותה. הסיפור השלישי נקרא "מלכת הכיתה", ומתאר ילדה מקובלת, יפה, אשר משמשת כ'מלכת הכיתה'. אחד הילדים הלא מקובלים הולך אחריה בעיוורון ומנסה להתחבר איתה, אך היא דוחה אותו שוב ושוב בעקבות המראה שלו. הסיפור הרביעי מספר על שני ילדים, מישל וג'ואל, אשר היו מאוהבים מגיל צעיר. אבל אז מישל התחיל לחשוד שמשהו לא טוב ביחסים רומנטיים עם בן אחר, ומרוב כעס ובלבול צעק על ג'ואל שהוא שונא אותו וניתק את הקשר. כך הפרק הזה בספר ממשיך לאורך 20 עמודים עם עשרות סיפורים קצרים, שכל אחד מהם אורך עמוד (בסך הכל 20 עמודים).
מעריצה מספר אחת (רותו מודן)
הסיפור השני של רותו מודן בספר, המספר על נגן רוק ישראלי בשנות ה-30 לחייו בשם שבתאי אשר לא מצליח בקריירה המוזיקלית שלו בישראל. הוא הוציא דיסק בהוצאה עצמית של המוזיקה המקורית שלו, אך הוא לא מושמע בכלל ברדיו, ונמכרו פחות ממאה עותקים שלו בארץ. שבתאי מאשים את שדרני הרדיו בכך שהאלבום שלו לא התפרסם בטענה שהם מפחדים שהוא ישבור את הבינוניות של השוק. יום אחד מגיעה הצעה מחו"ל - אישה בשם ג'קי זליגמן התקשרה אליו והזמינה אותו להופיע בעיר שפילד שבאנגליה. שבתאי מאמין כי זוהי ההזדמנות שלו לפרוץ אל הקהל הרחב וקופץ על ההזדמנות. ג'קי הציגה את עצמה כמנהלת של מרכז תרבות גדול מאוד בשפילד, ונשמעה נרגשת לגבי הגעתו של שבתאי העירה. שבתאי מתחיל לפתח ציפיות - אולי היא מכירה מפיק מוזיקלי טוב? אולי אפילו של האארקטיק מאנקיז, אשר התחילו בשפילד? כשהוא מגיע לביתה הוא מגילה כי ג'קי היא אישה מבוגרת בגיל העמידה. מסתבר לו כי ג'קי הייתה נשואה לבחור ישראלי בשם גידי, והוא השמיע לה את הדיסק שלו. היא מיד התאהבה במוזיקה של שבתאי, וגם לאחר שהתגרשה מבעלה המשיכה לשמוע את הדיסק שלו. למחרת השניים יוצאים אל ההופעה המיוחלת, אך מתברר לשבתאי כי ה"מרכז התרבותי" הגדול (שקיווה שיהיה מועדון לילה או בר) הוא למעשה מרכז יהדות שפילד. הוא נכנס ולמרבה אכזבתו במקום לראות אנשים צעירים חובבי רוק ששותים אלכוהול וצוחקים הוא גילה אולם רחב ידיים ובו כמה עשרות אנשים מבוגרים בני 70–90 ועוד כמה משפחות מרובות ילדים. ככל הנראה הקהל ציפה לאמן פחות 'רוקיסט' - שבתאי פותח את המופע בצעקה "גוד איבנינג שפילד!" (ערב טוב שפילד!). הוא מחליט להמשיך בהופעה המתוכננת למרות המרמורים בקהל ("למה הוא לא שר הבא נגילה?"), ומנגן דברים שממש לא התאימו לאווירה, בכיוון שההופעה תוכננה בראשו להתקיים במועדון, כמו שיר שכתב בלבנון על מחדלים. בסוף ההופעה הוא כועס על ג'קי ועל כך שהביאה אותו להופיע במקום המביך הזה, והיא מנחמת אותו שזה לא היה נורא כל כך, ואז הוא מבין - שג'קי היא היחידה אי פעם שתאהב את המוזיקה שלו.
08:00 - 10:00 (ירמי פינקוס)
הסיפור הזה הוא חסר מלל, עד לעמוד האחרון, בו יש רק בועת דיבור יחידה. בסיפור רואים גבר שקם בבוקר, הולך בביתו, משקה את העציצים, אוכל ארוחת בוקר, מסתכל בחלון, עובד מהמחשב, מדבר בטלפון, שומע מוזיקה. מגיעה השעה 10:00 בבוקר, והוא הולך אל חדר השינה שלו. הקורא בבית מיד חושב שהוא עומד להעיר את בת זוגו, אך אז מתברר כי הוא נשוי לגבר. הוא מעיר אותו בנשיקה, והסיפור נגמר. הקומיקס הזה למעשה מעביר ביקורת על החברה שלנו - על כך שאנחנו, הקוראים, מדמיינים בעיני רוחנו את הגבר מעיר את האישה, אך כשמתגלה גבר שוכב במיטה, הקוראים מתמלאים פליאה. הקומיקס נותן לגיטימציה לנישואים חד מיניים, ומראה כיצד אנשים הומוסקסואלים הם זהים להטרוסקסואלים. הקומיקס הוא האחרון בספר, ובכך נותן את הדרך האחרונה שמופיעה בספר שבה אפשר לבטא אהבה - הומוסקסואליות.
הוצאה
את הסיפורים הקצרים שמופיעים בספר כתבו כל אחד מחברי אקטוס בנפרד, ואז קיבצו אותם יחד לכדי ספר. הוא יצא לראשונה בהוצאת ACTUS, ששייכת לחברי הקבוצה, בשפה האנגלית, על אף שחברי הקבוצה ישראלים. כמעט כל הספרים של קבוצת אקטוס יוצאים קודם באנגלית ורק אז בעברית מהסיבה הפשוטה שהקומיקס מצליח יותר בארצות הברית ואירופה, ובישראל פחות משתלם להשקיע בעשיית קומיקס. בשנת 2007 הוציאה הקבוצה את הספר בשפה האנגלית תחת השם "How To Love" וזכתה להצלחה בחו"ל. רק אחר כך היא פנתה להוצאת הספרים הישראלית "מודן הוצאה לאור", כדי שיוציאו את הספר בישראל. חברת מודן פנו לסטודיו קובי פרנקו על מנת שיעצבו את הספר, וכך היה. את הקליגרפיה של הסיפורים "סיפור קיץ", "יום העצמאות" ו-"מעריצה מספר אחת" עיצב ישי מישורי. בשנת 2009 יצא בישראל הספר, בעל 141 עמודים, והיה להצלחה יחסית גם בארץ.
ביקורות
הספר זכה לביקורות טובות גם בישראל וגם בחו"ל. מגזין Publisher's weekly האמריקאי כתב בביקורת הספרים השבועית שלו על הספר כי "האיורים היפהפיים וסיפורי העלילה יוצרים את התרכובת המטרידה של הומור ובדידות שבזכותה נודעו אמני אקטוס". אתר האינטרנט הבריטי AbeBooks כתב על הספר כי "באוסף הסיפורים המצחיק והנוגע ללב הזה של אמני קומיקס עצמאיים מקבוצת 'אקטוס', "How to Love", בוחן כמה מהבטי האהבה היותר לא שיגרתיים." ההצלחה הבין לאומית של הקומיקס והביקוש הגדול שלו בקרב צרכני קומיקס בישראל הביאו את קבוצת אקטוס לערוך תערוכה ראשונה בישראל של קומיקס מאת הקבוצה. התערוכה התקיימה במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס ב-15 בספטמבר 2009. עם ההכרזה על התערוכה הממשמשת ובאה 'צצו' ברחבי האינטרנט הישראלי ביקורות על הספר. למשל, מרב יודילוביץ' מאתר ynet הישראלי כתבה כי "כמו הספר, כך גם התערוכה מציגה היבטים שונים של אהבה, בוחנת את הצדדים הפחות מקובלים שלה ועוברת דרך נקודות מפתח שיוצרות מקבילות בין הסיפורים ונעצרים בנגיעה-נשיקה, שנאה, קנאה, חיזור, אכזבה, מגדר וסביבה". אנדרו ווילר מאתר האינטרנט המבקר ספרי קומיקס מרחבי העולם "ComicMix" כתב כי "'איך לאהוב' הוא ספר קצת יוקרתי מדי בשביל מה שהוא באמת, אבל זה מראה עד כמה רחוק הם [אקטוס] היו צריכים לנסוע כדי להגיע אלינו. זו אנתולוגיה איתנה - אף אחד מהסיפורים לא טובים להפליא, אבל אף אחד מהם לא רע".
ג'ובתא א-זית
ג'ובתא א-זית (בערבית: جباتا الزيت; בתעתיק מדויק: ג'באתא אלזית) היה כפר סורי בצפון רמת הגולן. על פי דיווח תושבי העיירה הסמוכה לכפר, הייתה לכפר אוכלוסייה של 1,500 עד ל-2,000 איש לפני מלחמת ששת הימים.
אטימולוגיה
השם ג'ובתא א-זית היא מילה ערבית לבור של שמן זית, אשר מתייחס לעצי זית שגדלו בכפר.
היסטוריה
לקראת סוף מלחמת ששת הימים ביוני 1967, האזור הוכרז כשטח צבאי סגור. כמחצית מתושבי הכפר נמלטו במהלך הלחימה, כשהשאר פונו על ידי צה"ל לאחר המלחמה. מאחר שהכפר נחרב בתחילת 1970, המושב נווה אטי"ב נבנה על אזור הכפר שנחרב.
2008 בישראל
2008 בישראל (ה'תשס"ח-ה'תשס"ט) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 60 שנה מיום היווסדה. האירועים הבולטים בה היו חגיגות ה-60 למדינת ישראל ומבצע עופרת יצוקה.
פיגועי טרור פלסטינים בולטים
פיגועי טרור פלסטינים בולטים שבוצעו נגד מטרות ישראליות במהלך 2008: