cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חסידות זווהיל
היסטוריה
רבי שלמה גולדמן ("ר' שלומקה") כיהן כרב העיר וכאדמו"ר יחד עם אחיו שנים רבות. נולד בשנת תרכ"ט (1869). היה חתנו של רבי אלתר מדויד הורודוק. בשנת תרפ"ו 1926, עלה לארץ ישראל עם נכדו, רבי מרדכי. כשירדו מהספינה ביפו אמר רבי שלמה לנכדו: "אנחנו משליכים את האדמו"רות לים". הוא השתכן בירושלים בעיר העתיקה, שכר שם דירה קטנה וחי בה בצניעות. נהג לנסוע באוטובוס. נודע כבעל מופתים. נפטר בכ"ו באייר תש"ה (1945) ונטמן בהר הזיתים.
רבי שלמה הותיר את הרבנות בעיר זוועהיל לאחר עלייתו לבנו רבי גדליה משה, ששימש שם כרב במשך כמה שנים. היה חתנו של רבי דוד שלמה מקוברין. נאסר על ידי הקומוניסטים. לאחר ששוחרר כיהן כרב בעיירה על יד מוסקבה. בשנת תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו כאדמו"ר. נפטר כעבור כחמש שנים, בשנת ה'תש"י (1949). הוא נטמן בבית העלמין בשייח' באדר.
בנו של רבי גדליה משה, רבי מרדכי גולדמן (תרס"ו-כ"ח בשבט תשל"ט, 1905–1979), כיהן שנים רבות בראש החסידות וביסס את מוסדות החסידות בישראל.
לאחר פטירת רבי אברהם מונה תחתיו בהלווייתו, בנו השני, רבי שלמה, שהיה קודם ר"מ בישיבת סלונים. בתאריך ב' באלול ה'תשפ"ב (29 באוגוסט 2022) נפטר באופן פתאומי בביתו בגיל 66. בתום השבעה הוכתר בנו, רבי משה נתן נטע, כממלא מקומו לצד דודו רבי שמואל דוד גולדמן שהוכתר כגאב"ד זוועהיל
בנו בכורו של רבי אברהם, רבי גדליה משה גולדמן - שניהל את מוסדות החסידות בירושלים והורחק בתקופה האחרונה לפני פטירת אביו - מכהן אף הוא כאדמו"ר, וחצרו מכונה "קהילת זוועהיל" על מנת לבדלה מהחסידות של אחיו הצעיר. מוסדותיו כוללים ישיבה לצעירים בראשות בנו הרב יהודה דוד, ישיבה גבוהה בראשות בנו הרב שלמה, כוללים, ובתי כנסת בירושלים ובביתר.
בימי רבי שלמה (הראשון - ר' שלומקה) נפתחה ישיבת זוויהל בשכונת בית ישראל בירושלים. ראשי הישיבה הנוכחיים הם הרב מיכל זילבר והרב שמואל דוד גולדמן. בעבר כיהן בישיבה הרב חיים ורנר, ובהשפעתו הפכו כמה מחסידי זוויהל לחסידי סלונים.
רבי יעקב לייב, בנו של הרב יוסף, בנו של האדמו"ר מרדכי (השני), הוא האדמו"ר מזוועהיל מונסי.
גזע זליחוב
בנו השני של רבי יחיאל מיכל האדמו"ר השני מזוויהל, רבי יצחק שלמה מזליחוב, כיהן אף הוא כאדמו"ר. נולד בשנת תקע"ג. היה חתנו של רבי משה מקוז'ניץ. עסק במסחר ואחר פטירת אביו החל לשמש כאדמו"ר בזוויהל, במגנישוב ובזליחוב. נפטר בכ"ט בחשוון תרל"ב (1872).
בנו של רבי יצחק שלמה, רבי משה אליקים גולדברג מילא את מקומו. היה חתנו של רבי יהושע אשר מפוריסוב. כסבו רבי יחיאל מיכל היה גם הוא מקרב את פשוטי העם. נפטר בכ"ב בחשוון.
בנו של רבי משה אליקים, רבי יהושע אשר מילא את מקום אביו. המשיך במסורת אבותיו בקירוב אנשים פשוטים. נפטר בכ"ב בתשרי. אחיו רבי ישראל חיים מסטוצק שימש כמו"צ בזליחוב ולאחר מכן כרב במודז'יץ ובסטוצק. היה תלמידם של רבי יצחק מנישכיז ושל רבי אברהם מטריסק. נפטר בד' באלול תרפ"ד (1924).
בנו של רבי יהושע אשר, רבי אברהם שלמה מילא את מקומו בזליחוב. נרצח על ידי הנאצים בעודו עטוף בטלית ובקיטל. אחיו של רבי אברהם שלמה שימשו אף הם כאדמו"רים. רבי אלימלך בריקא הסמוכה לזליחוב ורבי יעקב בלאסקרוב. רבי אליעזר חיים, בן דודם רבי ישראל חיים, מילא את מקום אביו בסטוצק.
אבישי מרגלית
ביוגרפיה
מרגלית למד בתיכון ליד האוניברסיטה העברית, ולאחר מכן שירת בנח"ל המוצנח. ב-1960 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה ולפילוסופיה. בשנת 1966 קיבל תואר מוסמך בפילוסופיה. עבודת המוסמך שלו עסקה במושג העבודה בתורתו של מרקס. בתקופת לימודיו עבד כמדריך בכפר נוער של עליית הנוער, שם עבד עם ילדי העליות של שנות החמישים במשך תקופה של כשש שנים. בזכות מלגת "המועצה הבריטית", נסע לקווינז קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם שהה מ-1968 עד 1970. ב-1970 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהצטיינות, בהנחייתו של פרופסור יהושע בר-הלל, שעסקה במעמד הקוגניטיבי של מטפורות. באותה שנה החל ללמד כמרצה בחוג לפילוסופיה שבאוניברסיטה העברית. בשנים 1998–2006 היה מופקד הקתדרה ע"ש שולמן בפילוסופיה. ב-2006 פרש כפרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה העברית. מיולי 2006 ועד 2011 כיהן כפרופסור וכמופקד הקתדרה ע"ש ג'ורג' קנן במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
שימש עמית מחקר ופרופסור אורח במכללות וולפסון וסנט אנתוני שבאוניברסיטת אוקספורד (שם כיהן גם כ"פרופסור ברטלסמן"), וכן באוניברסיטאות הרווארד, סטנפורד, ניו יורק, פראג, פירנצה, באוניברסיטה החופשית של ברלין, במכון מקס פלאנק בברלין, במרכז רוקפלר לערכים אנושיים שבאוניברסיטת פרינסטון, ובמכון ראסל סייג' (Russell Sage) בניו יורק.
נמנה עם מקימי מפלגת מוקד ב-1973 ונמנה עם מנסחי מצעה. בשנת 1975 היה ממקימי המועצה לישראל-פלסטין יחד עם מתי פלד, אורי אבנרי, עמוס קינן ודוד שחר. מרגלית היה מראשוני שלום עכשיו שקמה במרץ 1978, וכמו כן שימש במשך שנים רבות בהנהלת בצלם, האגודה לזכויות אדם בשטחים.
החל משנת 1984 כותב באופן קבוע בכתב העת האמריקאי The New York Review of Books, שם פרסם מאמרים בשאלות פוליטיות וחברתיות, וכן דיוקנאות פוליטיים של אישים כמו יצחק רבין, יצחק שמיר, אהוד ברק ואריאל שרון, ופרופילים תרבותיים ופילוסופיים על אישים כמו שפינוזה, מרטין בובר וישעיהו ליבוביץ. אסופה ממאמריו בכתב העת ראתה אור בספר Views in Review: Politics and Culture in the State of the Jews בהוצאת פראר-שטרוס-גירו (1998).
מרגלית חבר המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
אבישי מרגלית היה נשוי לפרופסור לפילוסופיה עדנה אולמן-מרגלית עד פטירתה בשנת 2010. הם התגוררו בירושלים ולהם ארבעה ילדים, בהם פרופ' יותם מרגלית.
תחומי מחקריו וגישתו הפילוסופית
אבישי מרגלית החל את מחקריו בפילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של הלוגיקה, הפילוסופיה האנליטית הכללית ומושג הרציונליות. בהמשך עבר לעסוק בפילוסופיה של החברה, הדת, המדינה והתרבות, ובהשלכות הפילוסופיות של הפסיכולוגיה החברתית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
את ספרו "האתיקה של זיכרון" פותח מרגלית בהבחנה בין פילוסופיה של "כלומר" לפילוסופיה של "למשל" ("i.e. philosophy," vs. "e.g. philosophy"). הכוונה היא להבחנה בין פילוסופיה מבארת, המבוססת על ניתוח מופשט והנהרה (אקספליקציה) מושגית, לבין פילוסופיה מדגימה, היוצאת מדוגמאות חיות מהספרות או מאירועים היסטוריים. בלי לשפוט מי הראויה משתיהן, מרגלית מאמץ את השנייה. רוב עבודתו החל משנות התשעים משקפת גישה זו לניתוח שאלות פילוסופיות.
בניגוד לתפיסה המסורתית של פילוסופים, הנוהגים ללוות את הטיעון הפילוסופי המופשט שלהם בדוגמאות שהן במכוון מלאכותיות או טריוויאליות, נוהג מרגלית לצאת מדוגמאות היסטוריות שמורכבותן ועושרן קודמים להמשגה התאורטית שלהן. דרך הניתוח של דוגמאות אלה הוא בונה בהדרגה מושגים והבחנות עיוניות המהוות כלי פילוסופי להבנת התופעה אותה הוא חוקר.
עבודה זרה
ספר זה (Idolatry) נכתב בשיתוף עם תלמידו לשעבר, הפרופסור לפילוסופיה ומחשבת ישראל משה הלברטל מהאוניברסיטה העברית ואוניברסיטת ניו יורק והוא התפרסם בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1992. הספר פורש את תולדות מושג האלילות ומשמעויותיו האידאולוגיות והדתיות. הספר מציע רקע פילוסופי, בעיקר בהסתמך על הפילוסופיה של הלשון ועל הפילוסופיה של ויטגנשטיין (בו עסק מרגלית שנים רבות). הרעיון המרכזי בספר הוא שביקורת האידאולוגיה מוצאת את ביטויה הראשון בביקורת האלילות. האלילות אינה טעות בעלמא אלא טעות חוטאת, וככזאת היא גורמת לנו להחטיא את מטרות חיינו. ביקורת אלילי-השבט של בייקון, וביקורת האידאולוגיה הפוליטית (במובן השלילי שבו השתמש בביטוי הזה מרקס), הן המשך לאותו מהלך של היחס לטעות חוטאת ומחטיאה.
החברה ההגונה
ספרו זה של מרגלית (The Decent Society) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, בשנת 1996, ותורגם לעשר שפות. החל מאפלטון עסקה הפילוסופיה הפוליטית בשאלה של החברה הצודקת (just society), אך לא בשאלת החברה ההגונה (decent society). בספרו זה מעמיד מרגלית את מושג ההגינות, המבטא היעדר השפלה, כמושג הקודם לחיפוש אחרי אידיאל הצדק.
חברה הגונה, לתפיסתו, היא חברה שמוסדותיה אינם משפילים. הוא מציג את הטעמים הלוגיים, המוסריים והקוגניטיביים להיפוך המתודולוגי של הבחירה ב"פילוסופיה נגטיבה". בניגוד לחמקמקות של המושג המופשט כבוד האדם, תופעת ההשפלה היא מוכרת ומזוהה בקלות, כמו גם הרוע או העוול הכרוכים בה.
דרך עיסוקו במושג ההשפלה, הפך ספרו של מרגלית למקור חשוב לעיסוק בהבהרת מושג הכבוד, שהוא אבן יסוד באתיקה, בפוליטיקה ובתורת המשפט המודרנית. הוא ערך ניתוח מעמיק במובניו השונים של המושג כמו הוקרה, יושרה, הערכה וכבוד עצמי (respect, dignity, honor, self-respect). מרגלית מציע פתרון "ספקני" לשאלה מהו כבוד האדם. במקום לנסות לקשרו לתכונה מהותית מסוימת שיש לכל אדם ושבגינה הוא ראוי לכבוד (ניסיון שלדעתו לא צלח בתולדות הפילוסופיה), מציע מרגלית להפוך את אופן ההסבר: הפרקטיקה של מתן כבוד לבני-אדם קודמת לכבוד האדם (כתכונה). מכאן שכבוד הוא מה שיש באדם שאליו מתייחסים בכבוד. אין זו התחמקות מהשאלה של כבוד האדם, אלא חילוצה מן הדיון העקר והבלתי-פתיר בתחום המטפיסי.
הרעיון העומד בבסיסו של הספר הוא שאחד הגורמים הפוליטיים והמוסריים החשובים שמניעים אותנו הוא ההימנעות מהשפלה. לא הצדק הוא שמביא אותנו לפוליטיקה אלא אי-הצדק – ההימנעות מרע, ולא עשיית הטוב. לפיכך לא מתחיל מרגלית בבירור השאלה על כבוד האדם, אלא בודק כיצד אפשר להימנע מהשפלה. הוא מציג את הביטויים הפוליטיים המובהקים של החברה ההגונה: הימנעות מחדירה לפרטיות, שיתוף מלא באזרחות, מלחמה באבטלה, והמודעות לסכנה שבהמרת מנגנוני חלוקה צודקת במוסדות של סעד וצדקה. חלקו השני של הספר נותן דין וחשבון על המוסדות העלולים להביא לכך שחברה תהיה לא הגונה בהיותם מייצרי השפלה, ובהם בתי סוהר, צבא, תרבות ומדיה. לצדו של האידיאל המרכזי שלנו, שהוא חברה צודקת, טוען מרגלית אפוא בזכות אידיאל החברה ההגונה, החברה שאינה משפילה. לפי דעתו זהו אידיאל פוליטי שהוא יותר בר-השגה ומימוש מהאידיאל של חברה צודקת.
האתיקה של הזיכרון
ספר זה (The Ethics of Memory) יצא לאור בשנת 2002 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד. הספר עוסק בבעיית חובות הזיכרון, בעיה שכמעט לא נדונה בפילוסופיה אף כי במסורת היהודית הציווי "זכור" היה תמיד בעל משמעות מכוננת. בדרך כלל זיכרון לא נתפש כעניין מוסרי: בני אדם זוכרים או שוכחים כעניין של עובדה, ומאחר שאין הם שולטים באופן רצוני בזיכרון הרי שתורות מוסר אינן רואות בזיכרון עניין של חובה. מרגלית חושף בספרו את הממד האתי-ערכי של זיכרון, הן בתחום הפרטי והן בתחום הקולקטיבי.
מרגלית מעלה בספר את השאלה האם מוטלות עלינו חובות לזכור (או לשכוח), ודיונו מתבסס על הבחנה מרכזית שהוא מנהיג – בין אתיקה לבין מוסר (ethics ו-morality בהתאמה). חובת זיכרון יש לדעתו בכל הכרוך במיסוד היחסים האתיים, שהם יחסינו ה"מְעוּבּים", או ה"דחוסים" ("thick relations"): אלה היוצרים שבט, משפחה ואומה, והמתבטאים ביחס להורים, לחברים, ולכל אלה שיש לנו איתם היסטוריה משותפת. בלא זיכרון אין לקהילה קיום. הזיכרון הוא מרכיב מכונן באכפתיות של בני אותה קבוצה או קהילה.
יחסינו המוסריים, לעומת זאת, הם יחסים "רזים": היחס אל ה"אחר" שאין לנו עמו כל קורים משותפים או היסטוריה משותפת. כלומר, המוסר משתית את אותם היחסים בין בני אדם שהם מתוקף אנושיותם בלבד, מתוקף היותם בני אדם, ותו לא. בכל הנוגע ליחסים המוסריים אין לדעתו של מרגלית חובות זיכרון. זאת בניגוד לקיומה של חובת זיכרון בין בני אדם הקשורים זה לזה במערכת של יחסים אתיים מעובים.
אחת הטענות בספר היא ש"קהילת זיכרון" היא מושג פוליטי מרכזי יותר מאשר מושג הלאום. הזיכרון מהווה חלק גדול ממה שיוצר את היחסים שלנו, והפגיעה באיכות הזיכרון פוגעת בטיבם או בחוזקם של יחסינו המעובים. כללית, הספר עוסק בשאלה האתית של החובה לזכור, וכן בשאלות כמו מהו עד מוסרי, מהי קהילת זיכרון, איך זוכרים רגשות (בהבדל מזיכרון של הלכי רוח), מהו היחס בין לזכור ולסלוח, האם הזיכרון מסייע לסליחה או עומד לה לרועץ, ועוד. מרגלית סבור שהזיכרון הוא מושג מפתח ליחסים האתיים שלנו עם הזולת, ושקהילות זיכרון בנויות על רשתות של חלוקת עבודה לייצוגים השונים של הזיכרון. הרשת הזאת מושתתת, בחלקה, על אנשים מסוימים שזוכרים את העבר ועוסקים בו, כמו היסטוריונים, ארכיברים ועיתונאים, ועל כך שהרשת החברתית מחברת את כולנו לאנשים אלה.
מערבנות: המערב בעיני אויביו
ספר זה (Occidentalism: The West in the Eyes of its Enemies), יצא לאור בהוצאת פנגווין, ניו יורק, בשנת 2004. הוא נכתב בשיתוף עם איאן בורומה (Ian Buruma), שהוא סופר ועיתונאי, ופרופסור בבארד קולג' (Bard College). הגרעין שבבסיס הספר הופיע בתחילה כמאמר ב-New York Review of Books. הספר תורגם לשש עשרה שפות.
מערבנות היא השקפת עולם בעלת השפעה על תפיסות אידאולוגיות רבות ולעיתים סותרות. זוהי השקפה על המערב ועל האדם המערבי, שיש בה יסוד חזק של דה-הומניזציה: איש המערב לפי השקפה זו הוא יצור דמוי מכונה. הוא אמנם יעיל, אך הוא אטום רגשית כמו מכונה, חסר נשמה, בעל עולם ערכים מעוות בתכלית – עיוות אשר מתבטא בכך שהאדם המערבי איננו אדם-לכל-דבר, אדם במלוא מובן המילה.
פשרה ופשרות רקובות
ספרו של מרגלית על פשרה ופשרות רקובות יצא לאור בסוף 2009 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. עניינו של הספר הוא פשרות פוליטיות: אלו פשרות קבילות מבחינה מוסרית ואלו פשרות יש לדחות כבלתי קבילות ("רקובות"). הספר מייחס מעלה גדולה לרוח של פשרה בפוליטיקה, תוך שהוא בא להתריע בפני פשרות רקובות. פשרה רקובה היא פשרה עם משטר המפעיל מדיניות לא אנושית, כלומר התנהגות שיטתית שהיא תערובות של אכזריות והשפלה – התנהגות כלפי בני אדם כאילו היו לא בני אדם.
הספר בוחן דוגמאות היסטוריות מרכזיות של פשרות, כדוגמת הפשרה שאפשרה את החוקה האמריקאית ושהייתה כרוכה בקבלת מוסד העבדות כגילוי בוטה של התנהגות לא אנושית אכזרית ומשפילה. מקרי בוחן נוספים הם הסכם מינכן והסכם יאלטה, וזאת מתוך הנחה שמלחמת העולם השנייה מהווה מעין מעבדה לבחון בה את מושגינו הפוליטיים-מוסריים. החזרתם בכפייה של אסירי מלחמה רוסיים לידי סטלין בידי מעצמות המערב משמשת בספר כדגם לפשרה רקובה.
הספר מתמקד במתח שבין צדק לבין שלום, ומזהיר מפני ראיית שלום וצדק כמוצרים משלימים בבחינת נס קפה וחלב. המחבר טוען שעבור שלום מוצדק לעשות פשרה, וזאת אף במחיר צדק. עם זאת יש להימנע בכל תנאי מפשרות רקובות, שאותן אין דבר העשוי להצדיק, גם לא פנייה בשם "הגנת הצורך".
על בגידה (On Betrayal)
ספר נוסף של מרגלית - פיתוח והרחבה של הרצאות ברטלסמן – יצא בהוצאת הרווארד בשנת 2017, ועניינו הוא בגידה פוליטית, אישית ודתית.
ספרים שכתב
(A partial German version of this book, Ethik der Erinnerung, was published by Fischer Taschenbuch Verlag in 2000.)
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
האן (קבוצה אתנית)
בני האן (בסינית: 汉族, פין-יין: Hànzú, או: 汉人, Hànrén) הם הקבוצה האתנית הגדולה בעולם. קבוצה זו, שמקורה בסין, מהווה כ-92% מהאוכלוסייה ברפובליקה העממית של סין, וכן 19% מאוכלוסיית העולם.
פרט לבני האן מתקיימים בסין כ-55 קבוצות אתניות המוכרות על ידי המדינה. המונח מתורגם פעמים רבות כ"סינים אתניים", או פשוט כ"סינים", אך שימוש כזה במונח "סינים" נוגד את עמדת הרפובליקה העממית של סין המעדיפה להגדיר את סין כמדינה רב-לאומית, שבני ההאן מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בה.
מרביתם של בני ההאן מתגוררים ברמות ובמישורים של הנהר הצהוב, נהר היאנגצה, נהר הפנינה ובאזור מישור צפון-מזרח סין.
מקורו של המונח בשושלת האן, ששלטה במרבית שטחי סין בהם מרוכזים מרבית בני ההאן. בניבים סיניים מסוימים המונח המקביל מתייחס דווקא לשושלת טאנג.
בני ההאן הם מרבית האוכלוסייה ברפובליקה העממית של סין, בטאיוואן, ובסינגפור. רובם דוברים שפות סיניות. ניתן להתייחס למרבית ההיסטוריה של סין כאל ההיסטוריה של בני ההאן.
האן אינו גזע אחיד אלא המעגל המשותף הגדול הכולל היסטוריה נרכשת, מורשת, תרבות ואזור מחיה המשויך לבני סין שאינם מתבדלים מהלאום הסיני הכללי.
ליליאן לוקס
ליליאן לוּקס (בורשטיין) (באנגלית: Lillian Lux; 20 ביוני 1918 – 11 ביוני 2005) הייתה שחקנית, תמלילנית וזמרת יידיש אמריקאית-ישראלית. אשתו של פסח בורשטיין ואמו של מייק בורשטיין.
תולדות חייה
נולדה כליליאן סילביה לוקשבסקי בברוקלין למשפחה יהודית, בגיל שבע כבר שיחקה בתיאטרון האמנותי היידי (Yiddish Art Theater). בגיל 14 השתתפה בוודוויל כרקדנית וזמרת והשתתפה בתוכניות רדיו. כמו כן הופיעה בבתי הנופש בהרי קטסקיל ("חגורת הבורשט") ביחד עם דני קיי הצעיר.
ב-1938 שכר אותה פסח בורשטיין כחברה בלהקתו לקראת נסיעתה לסיבוב הופעות בפני קהילות יהודיות בדרום אמריקה. פסח ולילי, שהייתה צעירה ממנו בעשרים ושתיים שנים, נישאו במונטווידאו שבאורוגוואי. בשנת 1939 יצאו בני הזוג לסיבוב הופעות בפולין. בגין חוסר השקט באזור, הציע להם חבר בסגל הדיפלומטי לקחת חופשת קיץ מהופעות, והם עזבו לארצות הברית ימים ספורים בטרם הפלישה הגרמנית. (לפי דבריה בתוכנית טלוויזיה ששודרה בישראל הם עזבו כי הייתה לה תחושה שעדיף לצאת את פולין חזרה הביתה עקב רוח המלחמה שנשבה אז בפולין למרות שבעלה לא רצה לצאת. הם הפליגו בספינה פילסודסקי ונתנו שם הופעה. בסיום ההופעה עלה הקברניט על הבמה והודיע בפולנית שפולין נכבשה באותו היום). הלהקה שיחקה בתיאטראות יידיש באפר איסט סייד בשדרה השנייה במנהטן.
בשנת 1945 נולדו לפסח וליליאן תאומים, סוזן ומייקל (לימים השחקן הנודע מייק בורשטיין). כשהתאומים הגיעו לגיל שבע הם החלו להופיע בהצגה "חתונה בעיירה" והצגות נוספות ביידיש ברחבי העולם. למרות שסוזן לא נשארה בעסקי המשחק, המשפחה הופיעה רבות גם ברצועת הבורשט, ובורשטיין פתח את התיאטרון שלו, "ההופקינסון", בברוקלין. להקתו (שהתפרסמה כ"ארבעת הבורשטיינים", כשהתאומים מופיעים תחת שמות הבמה "מוטל'ה וזיסל'ה") זכתה לשבחי הביקורת ובברודוויי ובישראל עבור הביצוע ל"שירי המגילה" של איציק מאנגר.
אחרי השואה, בשל ירידה דרסטית במספרי קהל היידיש, בורשטיין מצא קהל בדרום אמריקה ומזרח אירופה וכן בישראל. ב-1962 עלתה המשפחה לישראל, אך מאוחר יותר עזבו פסח ולילי את הארץ בשל המס שהוטל על התיאטרון היידי במטרה לקדם את השפה העברית.
לוקס נפטרה בשנת 2005, בגיל 87. נקברה לצד בעלה בבית הקברות מאונט הברון שברובע קווינס בניו יורק.
במלאת 100 שנה להולדתו של פסח בורשטיין ביים הבמאי ארנון גולדפינגר סרט תיעודי על חייהם ועל הקריירות של משפחת בורשטיין בשם "הקומדיאנטים", שזכה בפרס אופיר בקטגוריה שלו.
כיסוי ראש
כיסוי ראש הוא מושג שכולל סוגים של תסרוקות ופריטים של לבוש על ראש האדם.
פרואיט איגו
פרואיט-איגו (באנגלית: Pruitt–Igoe) הוא שמו של פרויקט שיכון ציבורי שהוקם בשנת 1954 בסנט לואיס, מיזורי. הפרויקט כלל 33 מבנים בגובה 11 קומות, אך לאחר שנים אחדות מסיומו הפך למוקד אלימות, פשע וסגרגציה. בשל בעיות אלו ננטש כמעט לגמרי בסוף שנות השישים ונהרס כליל על ידי פיצוץ דינמיט בתאריך 15 ביולי 1972. הפרויקט הפך ידוע לשמצה בתחומי התכנון העירוני, דיור ציבורי וחידוש עירוני. כיום משמש השטח למספר בתי ספר.
את סכמת המגורים הציעו ויליאם פרואיט וונדל איגו, ותוכננה על ידי האדריכל מינורו ימסאקי, שתכנן בין היתר את מגדלי התאומים בניו יורק.
הריסתו של פרואיט-איגו היה מהראשונים שנעשו על אדריכלות מודרנית, וכך בישר על סופו של עידן או כפי שכינה זאת היסטוריון האדריכלות הפוסט מודרנית צ'ארלס ג'נקס: 'היום בו מתה אדריכלות מודרנית'. הייתה זו הכתיבה של ג׳נקס, מילות ההספד שלו עליה, שהפכה את הפרויקט לאבן דרך בהיסטוריה ותרבות של אדריכלות, בלעדיו כנראה היה נשאר הפרויקט עלום שם. לפי ג'נקס, ההריסה של פרויקט פרויט-איגו (Pruitt-Igoe), או יותר נכון רגע פיצוץ הדינמיט באמצע שנות ה־70, הוא גם הרגע בו מודרניזם הפך לעבר וגם רגע תחילתו המובהקת של הפוסט מודרניזם כהתנגדות להגמוניה המודרניסטית.
חומצה בוטירית
חומצה בוטירית או חומצה בוטנואית היא חומצה קרבוקסילית בעלת המבנה CH3CH2CH2-COOH. זהו נוזל שמנוני שקוף, מסיס במים, באתנול ובאתר. ניתן להפריד את החומר מהפאזה המיימית על ידי המסת מלחים כדוגמת סידן כלורידי. לחומצת חמאה ריח חריף ולא נעים של רקבון ובעלת טעם חריף ומר המאופיין בטעם לוואי מתקתק, בדומה לאתר. החומצה הבוטירית נוצרת באופן טבעי בתהליך ההחמצה של חמאה, ומכאן שמה (חמאה ביוונית: βουτυρος). החומצה גם נמצאת באופן טיפוסי בקיבה וממנה נובע ריחו החריף של הקיא והנפיחה. בני אדם מסוגלים להבחין בריח ובנוכחות החומצה באוויר בריכוזים העולים על עשרה חלקים למיליון (ppm).
חומצה בוטירית היא חומצת שומן הנמצאת בצורה של אסטרים בשומן מהחי ושמנים מהצומח. הגליצריד של חומצה בוטירית מהווה בין 3% ל-4% מחמאה. כשחמאה נהית מעופשת, החומצה משתחררת מהגליצריד על ידי הידרוליזה, דבר שגורם לריח הרע.
הפקה
מייצרים חומצה בוטירית מתסיסה של עמילן או סוכר בתוספת גבינה מרקיבה וסידן פחמתי שנועד לסתור את החומצה הנוצרת בתהליך. החיידק המפרק את הפחמימות ליצירת החומצה הוא Bacillus subtilis - מתג גראם חיובי.
שימושים
משתמשים בחומצה בוטירית להכנת אסטרים שונים, לאסטרים נדיפים של חומצה בוטירית דוגמת מתיל-בוטיראט יש ניחוח וטעם נעימים ולכן משמשים כתוספי מזון ובשמים. האסטרים מוספים גם למזון בעלי חיים כדי למנוע צמיחת חיידקים. בשל הריח החזק החומצה משמשת תוסף לפתיונות דיג, בפרט לדיג קרפיונים. בחומצה בוטירית נעשה שימוש בפצצות סירחון נגד ספינות ציד לווייתנים, וכן לתקיפה באמצעות חומצה.
קישורים חיצוניים
גיליון בטיחות חומרים של חומצה בוטירית
תחום הערכה דיסקרטית
במתמטיקה, ובמיוחד באלגברה מופשטת, תחום הערכה דיסקרטית (באנגלית discrete valuation ring, או DVR) הוא תחום שלמות המהווה חוג שלמים של הערכה דיסקרטית כלשהי של שדה (ראו להלן).
את תחומי ההערכה הדיסקרטיים אפשר לאפיין בדרכים רבות. להלן כמה הגדרות שקולות, הקובעות מתי תחום שלמות R הוא תחום הערכה דיסקרטית.
תחומי הערכה בדידה שלמים
ההערכה מגדירה על החוג R טופולוגיה מטרית, והוא עשוי להיות שלם ביחס אליה. לכל תחום הערכה בדידה יש השלמה, שהיא תחום הערכה בדידה שלם. לדוגמה, ההשלמה של היא חוג השלמים ה-3-אדיים.
לכל שדה ממאפיין חיובי p יש חוג הערכה דיסקרטית שלם לא מסועף יחיד ששדה השאריות שלו הוא F. כל חוג מקומי (קומוטטיבי) ארטיני ראשי הוא מנה של תחום הערכה דיסקרטית שלם.
יהי P אידיאל ראשוני של תחום דדקינד R. אזי אפשר להגדיר את ההערכה הבאה: ו-v(0)=\infty. לדוגמה, קל לראות שההערכה ה-p-אדית מתקבלת בצורה זו כאשר הוא האידיאל המקסימלי P בחוג המספרים ה-p-אדיים. הערכה זו מאפשרת להגדיר ערך מוחלט p-אדי על שדה המספרים ה-p-אדיים.
מודולים מעל תחום הערכה בדידה
הדרגה של מודול M מעל תחום שלמות מוגדרת בתור המספר n המינימלי כך שכל תת-מודול נוצר סופית נוצר על ידי n איברים. אם M חסר פיתול, זהו המספר המקסימלי של איברים בלתי תלויים. כל מודול מדרגה 1 הוא אי-פריד.
לתחום הערכה בדידה יש רק שני מודולים חסרי פיתול מדרגה 1: החוג עצמו, ושדה השברים שלו.
התכונות הבאות של תחום ראשי שקולות זו לזו:
מעל תחום הערכה בדידה שלם, חוג האנדומורפיזמים של מודול M מקיים את הגרסה הבאה של משפט סקולם-נתר, במקרה ש-M מודול מפותל, או חסר פיתול, או בעל מחובר ישר איזומורפי ל-R: כל אוטומורפיזם של החוג המקבע את המרכז, הוא פנימי
מלאגרוס (מיתולוגיה)
מלאגרוס (ביוונית: Μελέαγρος) הוא אחד מן הגיבורים ב מיתולוגיה היוונית, התפרסם כמארח ציד חזיר הבר הקלידוני ומוזכר גם כאחד הארגונאוטים.
ביוגרפיה
מלאגרוס נסיך קלידוני בנם של אלתאה ואנאוס מלך קלידון, ועל פי מקורות מסוימים בנו של ארס, אחיהם של דיאנריה, טקסיאוס, קלימנוס, פריפוס, אגלאוס ,תיראוס, ערוץ, יורימייד ומלניפה.
מיתולוגיה
אנאוס הטיל על מלאגרוס לאסוף גיבורים מכל רחבי יוון  למטרת ציד חזיר הבר הקלידוני שהטיל את מוראו על האזור ופגע בכרמים לאחר שאנאוס השמיט את ארטמיס  מפסטיבל לכבוד האלים.
על פי אחת הגרסאות שני קנטאורים הילאוס וראקוס ניסו לאנוס את אטאלנטה ומלאגרוס הרג אותם. אטאלנטה פגעה בחזיר הבר ומלאגרוס הרג אותו והעניק לה פרס בתור הראשונה שהקיזה את דמו של חזיר הבר.
שני ציידים: טוקסיאוס ופלקסיפוס, דודו ואחיו של מלאגרוס התרעמו  על מתן הפרס לאטאלנטה למרות שהיא רק פגעה בחזיר הבר ומי שהרג אותו היה מלאגרוס, בלהט הוויכוח מלאגרוס הרג גם אותם. ושניים נוספים :קיפולים ואיוריפילוס על העלבת אטאלנטה.
כשאלתאה גילתה שמלאגרוס הרג את אחיה ובנה היא לקחה את גזר העץ אותו החביאה ונתנה לאש לאכל אותו. את שתי הנשים (אחיותיו) שביכו את מותו של מלאגרוס הפכה ארטמיס לעופות פנינייה.
אחרי מות
בזמן שהותו בשאול שוחח הרקולס עם מלאגרוס, הרקולס התלהב מהגיבור ושאלו אם יש לו אחות דומה לו שפנויה לנישואין. מלאגרוס סיפר לו על אחותו דיאנריה והרקולס יצא מהשאול והלך לבקש את ידה.
אומברטו ג'ורדאנו
אומברטו ג'ורדאנו (באיטלקית: Umberto Giordano; 28 באוגוסט 1867 - 12 בנובמבר 1948) היה מלחין איטלקי.
חייו
ג'ורדאנו נולד בעיר פוג'ה באיטליה. הוא למד בקונסרבטוריון של נאפולי. את האופרה הראשונה שלו כתב במסגרת תחרות בסיום לימודיו. זו הייתה אופרה בת מערכה אחת בשם "מרינה".
הצלחת אופרה זו דרבנה אותו לכתוב בשנת 1892 אופרה נוספת בשם "Mala Vita" בסגנון הוריזמו. האופרה זכתה להצלחה מועטה. ב-1894 חיבר אופרה נוספת בשם "Regina Diaz", שירדה מהבמה לאחר שתי הצגות.
ג'ורדאנו עבר למילאנו, וכאן החל מזלו להאיר לו פנים. הוא כתב את האופרה המפורסמת ביותר שלו, "אנדראה שנייה", שהועלתה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-28 במרץ 1896. האופרה מבוססת על חייו של המשורר ולוחם החופש אנדרה שנייה (30 באוקטובר 1762–25 ביולי 1794), שהוצא להורג בגיליוטינה בהוראת רובספייר. הוא היה מאחרוני המוצאים להורג במהפכה הצרפתית. שלושה ימים לאחר מותו, נאסר רובספייר, ראשו נערף, ובכך בא הקץ לטרור המהפכני.
בעקבות הצלחת אופרה זו הלחין את האופרה "פדורה" ב-1896, בהשתתפות טנור צעיר ולא ידוע בשם אנריקו קארוזו.
"אנדראה שנייה" ו"פדורה" הן האופרות המפורסמות ביותר של ג'ורדאנו ומועלות עד ימינו. שאר יצירותיו לא זכו להצלחה.
בעיר הולדתו פוג'ה נקראים התיאטרון ואחת הכיכרות על שמו של ג'ורדאנו.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אוסטרליה היא אחת מארבע המדינות היחידות (לצד בריטניה, יוון ושווייץ) שנטלו חלק בכל המשחקים האולימפיים שנערכו מאז חידושם בעת החדשה, בשנת 1896 (אם כי באולימפיאדות שנערכו ב-1904 וב-1908 התחרו הספורטאים האוסטרלים במשלחת משותפת עם ניו זילנד, שנקראה אוסטרלאסיה). במרוצת השנים צברו הספורטאים האוסטרלים 547 מדליות, מהן 164 מדליות זהב. הישג זה מקנה לאוסטרליה את המקום ה-10 בטבלת המדליות של כל הזמנים. למעלה ממחצית מהמדליות נצברו בשש האולימפיאדות שנערכו מאז 1996, אולימפיאדות שבשתיים מהן דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות. הענף בו זכתה אוסטרליה להצלחות הרבות ביותר הוא השחייה (213 מדליות, מהן 69 מדליות זהב; אוסטרליה שנייה בענף זה רק לארצות הברית), והבאים אחריו הם אתלטיקה (76 מדליות, מהן 21 מדליות זהב), אופניים (ענף בו היא מדורגת שישית בכל הזמנים, עם 54 מדליות, מהן 15 מדליות זהב) וחתירה (44 מדליות, מהן 13 מדליות זהב). בהוקי שדה מדורגת אוסטרליה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי הודו והולנד.
אוסטרליה אירחה את המשחקים האולימפיים פעמיים. מלבורן אירחה את המשחקים ב-1956, לאחר שגברה על בואנוס איירס על חודו של קול. סידני אירחה את המשחקים ב-2000, לאחר שגברה על בייג'ינג על חודם של שני קולות. פעמיים נוספות התמודדו ערים אוסטרליות על אירוח המשחקים ונכשלו. בריסביין הגישה את מועמדותה לארח את המשחקים ב-1992, אך דורגה במקום השלישי, אחרי ברצלונה ופריז. מלבורן הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים בפעם השנייה ב-1996, אך דורגה במקום הרביעי, אחרי אטלנטה, אתונה וטורונטו.
1896 עד 1904
אוסטרליה זכתה בעצמאותה ב-1901. בשתי האולימפיאדות הראשונות התחרו הספורטאים האוסטרלים תחת הדגל הבריטי, והוועד האולימפי הבינלאומי זקף את הישגיהם מאוחר יותר לזכותה של אוסטרליה. באולימפיאדת אתונה (1896) התחרה רק ספורטאי אוסטרלי אחד, האתלט אדווין פלאק. הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר. פלאק השתתף גם בריצת המרתון, אך התמוטט 3 ק"מ לפני הסיום. כן חבר לבריטי ג'ורג' רוברטסון בטורניר הזוגות בטניס. השניים סיימו במקום השלישי.
באולימפיאדת פריז (1900) השתתפו שני ספורטאים אוסטרלים. השחיין פרדריק ליין זכה במדליות זהב במשחים ל-200 מטר בסגנון חופשי ול-200 מטר מכשולים. האתלט סטנלי רולי זכה בשלוש מדליות ארד בשלושת המרוצים בהם השתתף, ריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.
גם באולימפיאדת סנט לואיס (1904) השתתפו שני ספורטאים אוסטרלים, לראשונה תחת דגל אוסטרליה העצמאית. עם זאת, השניים, שהתחרו בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה לרוחק, לא זכו במדליות.
1908 עד 1912
באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912) שלחו אוסטרליה וניו זילנד משלחת משותפת, אוסטרלאסיה.
המשלחת זכתה ב-5 מדליות בלונדון, ובהן מדליית זהב אחת, של נבחרת הרוגבי. בסטוקהולם זכתה המשלחת ב-7 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. בשתי האולימפיאדות, מרבית המדליות שצברה המשלחת הושגו בידי ספורטאים אוסטרלים.
1920 עד 1936
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) שלחו שתי המדינות משלחות נפרדות. אוסטרליה שלחה משלחת בת 13 ספורטאים, שזכו ב-3 מדליות. נבחרת השחייה זכתה במדליית כסף במשחה ל-200X4 מטרים חופשי, ואחד מחבריה, פרנק בורפייר, זכה גם במדליית ארד במשחה ל-1,500 מטר חופשי. שני שחיינים נוספים בנבחרת רשמו הישגים נאים - ויליאם הראלד סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי ואיוון סטרדמן סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר חזה. ספורטאי נוסף, האתלט ג'ורג' פארקר, זכה במדליית כסף בהליכה ל-3,000 מטר.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפו 34 ספורטאים אוסטרלים, שזכו ב-6 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. השחיין בוי צ'רלטון זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי, במדליית ארד במשחה ל-400 מ', והיה שותף לזכייתה השנייה ברציפות של הרביעייה האוסטרלית במדליית הכסף במשחה ל-200X4 מטרים. פרנק בורפייר, שהיה אף הוא חבר בנבחרת השליחים, שחזר הישג נוסף מאנטוורפן, כשזכה פעם נוספת במדליית ארד במשחה ל-1,500 מטר חופשי. דיק איב היה לקופץ למים האוסטרלי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, בקפיצה ממקפצות של 10 ו-5 מטרים. בקפיצה מ-3 מטרים סיים במקום החמישי. במדליית הזהב השלישית זכה קופץ המשולשת ניק וינטר.
לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) שלחה אוסטרליה משלחת מצומצמת יותר, בת 18 ספורטאים, מסיבות כלכליות. למעשה, מימן הוועד האולימפי האוסטרלי את נסיעתם של 10 ספורטאים, ונסיעתם של 8 האחרים מומנה ממקורות פרטיים. המשלחת זכתה ב-4 מדליות, מהן מדליית זהב אחת, בה זכה החותר בובי פירס. בוי צ'רלטון הוסיף למאזנו עוד שתי מדליות כסף, במשחים ל-400 ול-1,500 מטר חופשי. רוכב האופניים דאנק גריי זכה במדליית ארד במירוץ ל-1,000 מטר נגד השעון, והיה לאוסטרלי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה.
בשל השפל הגדול, המשלחת האוסטרלית לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בדומה למשלחות אחרות, הייתה מצומצמת עוד יותר, וכללה 13 ספורטאים בלבד. אף על פי כן, הישגיהם היו טובים מאשר באמסטרדם, והם צברו 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. החותר בובי פירס זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, ורוכב האופניים דאנק גריי שיפר את הישגו מאמסטרדם, וזכה במדליית זהב. השחיינית קלייר דניס זכתה במדליית הזהב השלישית, במשחה ל-200 מטר חזה, והייתה לאוסטרלית השנייה בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית (קודמתה, פאני דוראק זכתה במדליית זהב במסגרת המשלחת האוסטרלאסיאתית). שחיינית נוספת, בוני מילינג, זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב, ואדי סקארף, שזכה במדליית ארד, היה לאוסטרלי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בהיאבקות.
לאולימפיאדת ברלין (1936) שלחה אוסטרליה משלחת בת 33 ספורטאים, אך הגיעה להישגים הנמוכים ביותר מאז 1904 - מדליית ארד אחת בקפיצה משולשת, בה זכה ג'ק מטקאלף.
פשיטות פאלמר
פשיטות פאלמר (באנגלית: Palmer Raids) היו ניסיונות שנעשו בידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית, לעצור ולגרש אנשי שמאל רדיקלי, במיוחד אנרכיסיטים, מארצות הברית. הפשיטות והמעצרים התרחשו בנובמבר 1919 וינואר 1920 תחת הנהגתו של אלכסנדר מיטשל פאלמר. למרות שיותר מ-500 אזרחים זרים גורשו, כולל מספר פעילי שמאל בולטים, פעולותיו של פאלמר נמנעו על ידי עובדי מחלקת העבודה של ארצות הברית, שהיו אחראיים על המגורשים והתנגדו לשיטות הפעולה של פאלמר. פשיטות פאלמר התרחשו בהקשר הרחב יותר של "הבהלה האדומה", המונח שניתן לפחד מהרדיקלים ולתגובות נגדם בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת לונדון (1948)
לאולימפיאדת לונדון (1948) שבה אוסטרליה עם המשלחת הגדולה בתולדותיה עד אז - 77 ספורטאים. המשלחת צברה מספר שיא של 13 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
פשיטות פאלמר
רקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ארצות הברית נאלצה להתמודד עם נאמנות כפולה בקרב המהגרים והקבוצות האתניות השונות. במיוחד בקרב הגרמנים ואהדתם ל, והאירים, שבני ארץ-מולדתם מרדו כנגד בעלת הברית של ארצות הברית, בריטניה. ב-7 בדצמבר 1915, הנשיא וודרו וילסון תקף את ה"אמריקאים הממוקפים" במסר השנתי לקונגרס:. הנרי דה לאמאר קלייטון, יושב ראש ועדת בית הנבחרים למערכת המשפט, הצהיר ש:.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת לונדון (1948)
הענף המצליח ביותר היה האתלטיקה, עם 6 מדליות. ג'ון וינטר זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה, תיאו ברוס זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק, וג'ורג' אייברי רשם הישג דומה בקפיצה משולשת. נבחרת השליחות ל-100X4 מטרים זכתה במדליית כסף, ואחת החברות בה, שירלי סטריקלנד, זכתה בעוד 3 מדליות ארד: בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ובריצת 80 מטר משוכות. אתלטים אוסטרלים נוספים כללו את פיטר גרדנר (מקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות), מוריס קורוטה (מקום חמישי בריצת 400 מטר), פיטר מאלינס (מקום שישי בקרב עשר), לס מקינד (מקום שביעי בקפיצה משולשת) וג'ודי קאנטי (מקום שביעי בקפיצה לרוחק).
פשיטות פאלמר
רקע
חששותיהם של וילסון ובכירים אחרים אומתו כשהגליאנים (Galleanists) - חסידיו של האנרכיסט לואיג'י גלאני, ביצעו סדרה של הפצצות באפריל ויוני 1919. ראשית, בסוף אפריל 30 הגליאנים שלחו מעטפות נפץ לבכירי-ממשל, לאנשי עסקים בולטים ולאנשי אכיפת החוק. רק מעטות מהמעטפות הגיעו ליעדן, ולא כולן התפוצצו בפתיחה, אך מספר אנשים נפצעו. ב-2 ביוני הגל השני של ההפצצות החל, כשמספר פצצות גדולות יותר פוצצו בידי הגליאנים בשמונה ערים ברחבי ארצות הברית, כולל אחת שפגעה בביתו של פאלמר. לפחות בן-אדם אחד נהרג בהתקפה, שומר הלילה ויליאם ביינר (William Boehner). עלונים שמכריזים על מלחמה בקפיטליסטים בשם העקרונות האנרכיסטים צורפו לכל פצצה.
הכנות
ביוני 1919 פאלמר פנה אל ועדת התקצוב של בית הנבחרים, טען שהרדיקלים מהווים סכנה ממשית לשלטון וביקש תוספת תקציב, ממיליון ו-500 אלף ל-2 מיליון דולר על מנת לתמוך בחקירות שלו, אך הוועדה אישרה רק תוספת של 100 אלף דולר.
פשיטה ראשונית התקיימה ביולי 1919 נגד קבוצה אנרכיסטית ספרדית בבפאלו, ניו יורק. השופט פסל את התביעה, וטען שהעצורים, שהועמדו לדין על פי חוק מתקופת מלחמת האזרחים, תכננו לבצע מהפכה דרך חופש הדיבור שלהם ולא דרך אלימות. אירוע זה גרם לפאלמר להבין שהוא צריך לנצל חוקי הגירה חזקים יותר, שהסמיכו גירוש של אנרכיסטים זרים, אלימים או לא. על מנת לעשות זאת, הוא היה צריך להשיג את שיתוף פעולתם של בכירים במחלקת העבודה. רק מחלקת זו יכלה להוציא צווי מעצר ולהורות על גירוש זרים, בכפוף לשימוע של מפקח ההגירה.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
הספורטאית הבולטת במשלחת הייתה האצנית מרג'ורי ג'קסון, שזכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. בריצת 100 מטר אף קבעה שיא עולם חדש - 11.5 שניות. אתלטית נוספת, שירלי סטריקלנד, שיפרה את הישגה מלונדון, וזכתה במדליית הזהב בריצת 80 מטר משוכות, עם שיא עולם חדש - 10.9 שניות. בנוסף, זכתה סטריקלנד במדליית ארד בריצת 100 מטר. אתלטים נוספים שבלטו במשלחת כללו את וינסום קריפס (מקום רביעי בריצת 100 מטר), קן דאבלדיי (מקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות), נבחרת השליחות ל-100X4 מטר (מקום חמישי), ג'ון טרלואר (מקום שישי בריצת 100 מטר), לס פרי (מקום שישי בריצת 5000 מטר), ריי ויינברג (מקום שישי בריצת 110 מטר משוכות) וורנה ג'ונסטון (מקום שמיני בקפיצה לרוחק).
פשיטות פאלמר
הכנות
ב-1 באוגוסט 1919 פאלמר ושותפיו החליטו שהם צריכים להקים מחלקה חדשה בתוך לשכת החקירות הפדרלית (FBI) שתוקדש למלחמה בקומוניסטים. הם החליטו למנות את ג'ון אדגר הובר הצעיר בן ה-24 לעמוד בראש המחלקה. שביתת המשטרה בבוסטון בתחילת ספטמבר הגבירה את החשש הציבורי מפני התערערות היציבות הפוליטית-חברתית. ב-17 באוקטובר של אותה שנה הסנאט העביר פה אחד החלטה שמחייבת את פאלמר לפרט ולהסביר את מעשיו או אי-מעשיו נגד הרדיקלים הזרים.
פשיטות נובמבר 1919
ב-7 בנובמבר 1919, תאריך שנבחר לציון שנתיים למהפכה הבולשביקית, סוכנים של ה-FBI, ביחד עם המשטרה המקומית, ביצעו סדרה של פשיטות אלימות נגד איגוד הפועלים הרוסים במספר ערים. הם עצרו את כל מי שהיה נוכח באספה, ללא התחשבות בקשר שלו לארגון. חלק מהנעצרים היו אף מורים שלימדו באותו בניין. מתוך 650 עצורים הממשל הצליח לגרש רק 43.
ב-17 באוקטובר פאלמר השיב לשאלות הסנאט, הוא דיווח שמחלקתו אספה כ-60 אלף שמות במאמץ רב. הוא הציע חוק חדש נגד המרדה אשר יגביר את סמכותו להעמיד לדין אנרכיסטים.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מלבורן
ב-1956 אירחה אוסטרליה את המשחקים האולימפיים לראשונה בתולדותיה, במלבורן. לא כל המשחקים נערכו על אדמתה, שכן בשל חוקים נוקשים שאסרו על הכנסת בעלי חיים מסוימים לתחומה, נערכו תחרויות הרכיבה בסטוקהולם, חמישה חודשים קודם לכן.
כמדינה המארחת, שלחה אוסטרליה משלחת גדולה, בת 314 משתתפים, והגיעה להישגים הגבוהים ביותר עד אז, 35 מדליות, מהן 13 מדליות זהב. הישג זה הקנה לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, דירוג השיא שלה בכל הזמנים.
פשיטות פאלמר
פשיטות ינואר 1920
בנובמבר ודצמבר 1919, כאשר פאלמר הקדיש את עצמו לטיפול בשביתת איגוד פועלי מכרות הפחם, הובר ארגן את הפשיטה הבאה. הוא הצליח לשכנע את מחלקת העבודה להקל את התעקשותה ליידע את הנעצרים מידית שיש להם הזכות לקבל עורך דין. במקום זאת היא הוציאה הנחיות שאפשר לחכות עד שיש בסיס מוצק לתביעה נגד הנאשם. באופן פחות גלוי, הובר פירש את ההסכם של מחלקת העבודה לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית כך שיכליל גם את מפלגת העבודה הקומוניסטית (Communist Labor Party). לבסוף, בניגוד לעמדתו של מזכיר העבודה ויליאם בואושופ וילסון שטען שצריך יותר מחברות בארגון רדיקלי על מנת להוציא צו מעצר, הובר פעל על מנת להוציא את הצווים כרצונו. אנשי מחלקת המשפטים, כולל פאלמר והובר, התכחשו מאוחר יותר לפרטים הללו.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מלבורן
בקרב המשלחת האוסטרלית בלטו במיוחד השחיינים, שזכו ב-8 מדליות זהב מתוך 13 אפשריות. דון פרייזר זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, עם שיא עולם חדש (1:02.0 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי, וכן הייתה שותפה לזכייתה של רביעיית השליחות האוסטרלית במשחה ל-4x100 מטר, שאף היא קבעה שיא עולם חדש (4:17.1 דקות). אחת משותפותיה לרביעייה, לוריין קראפ, זכתה במדליית הזהב במשחה ל-400 מטר חופשי, עם שיא אולימפי חדש (4:54.6 דקות), וכן במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי. פיית' ליץ', אף היא מאותה רביעייה, השלימה שלישייה אוסטרלית על הפודיום, לאחר שזכתה במדליית הארד במשחה ל-100 מטר חופשי. השחיינית הרביעית, סנדרה מורגן, סיימה במקום השישי במשחה ל-400 מטר חופשי. שחיינית נוספת, בוורלי ביינברידג', סיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר פרפר. בין הגברים בלט מוריי רוז, שזכה במדליות זהב במשחים ל-400 מטר (עם שיא עולם חדש: 4:27.3 דקות) ו-1500 מטר חופשי, והיה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים האוסטרלים במשחה ל-4x200 מטר חופשי, שאף היא קבעה שיא עולם (8:23.6 דקות). חברו לנבחרת השליחים, ג'ון הנריקס, קבע שיא עולם במשחה ל-100 מטר חופשי (55.4 שניות), במשחה שבו גם הזוכים במדליות הכסף והארד היו אוסטרלים - ג'ון דוויט וגארי צ'פמאן. שחיין אוסטרלי נוסף, דייוויד תייל, קבע אף הוא שיא עולם חדש, במשחה ל-100 מטר גב - 1:02.2 דקות. הזוכה במדליית הכסף במשחה זה היה ג'ון מונקטון. שחיינים אוסטרלים נוספים שבלטו במלבורן כללו את קווין אוהלוראן (מקום רביעי ב-400 מטר חופשי), מארי גארטי (מקום רביעי ב-1500 מטר חופשי), טרי גאת'רקול (מקום רביעי ב-200 מטר חזה), ג'ון מרשל (מקום רביעי ב-200 מטר פרפר), ג'ון היירס (מקום חמישי ב-100 מטר גב), גארי וינראם (מקום שישי ב-400 מטר חופשי ומקום שמיני ב-1500 מטר חופשי) ובריאן וילקינסון (מקום שביעי ב-200 מטר פרפר).
פשיטות פאלמר
תוצאות והשפעה
לאחר מספר שבועות, שינוי בכוח האדם של מחלקת העבודה של ארצות הברית, בפרט זה של עוזר המזכיר לענייני עבודה, לואיס פרילנד פוסט, פאלמר מצא את עצמו עם התנגדות לא צפויה למעשיו. פוסט, ביטל יותר מ-2000 צווים שפאלמר הוציא בטענה שהם אינם חוקיים. מתוך 10,000 העצורים, 3,500 נשארו במעצר; 556 מהגרים זרים גורשו בסופו של דבר מהמדינה בחסות החוק להגירה של 1918.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מלבורן
האצנית בטי קת'ברט המשיכה את השליטה האוסטרלית בריצות הקצרות, כששחזרה את הישגיה של מרג'ורי ג'קסון מהלסינקי, אף שלא קבעה שיא עולם, והסתפקה בשיא אולימפי בריצת 200 מטר (23.4 שניות). קת'ברט גם הייתה שותפה לזכייתה של רביעיית השליחות האוסטרלית במירוץ ל-4x100 מטר, עם שיא עולם חדש (44.5 שניות). שירלי סטריקלנד, שהייתה שותפה לשיא זה, שמרה על תוארה בריצת 80 מטר משוכות, עם שיא אולימפי חדש - 10.7 שניות. מרלין מת'יוז זכתה בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, ונורמה ת'רוור זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות. נבחרת השליחים האוסטרלית ל-400X4 מטר זכתה במדליית כסף, וכך גם הקופץ לגובה צ'ילה פורטר. במדליות ארד זכו הקטור הוגאן (ריצת 100 מטר), ג'ון לנדי (ריצת 1500 מטר) ואל לורנס (ריצת 10000 מטר). אתלטים אוסטרלים נוספים שרשמו הישגים נאים במלבורן כללו את נורמה קרוקר (מקום רביעי בריצת 200 מטר), אלבי תומאס (מקום חמישי בריצת 5000 מטר), דייוויד לין (מקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות), גלוריה קוק (מקום שישי בריצת 80 מטר משוכות), מישל מייסון (מקום שישי בקפיצה לגובה), דונלד קין (מקום שישי בהליכה ל-20 ק"מ), ריימונד סמית' (מקום שישי בהליכה ל-50 ק"מ), דייוויד פאוור (מקום שביעי בריצת 10000 מטר), ניל רובינס (מקום שביעי בריצת 3000 מטר מכשולים), קולין רידג'וויי (מקום שביעי בקפיצה לגובה), ננסי בורוויק (מקום שמיני בקפיצה לרוחק) וביל בוצ'ארט (מקום שמיני בריצת 800 מטר).
ג'וני בראון וטוני מרצ'נט זכו במדליית זהב במרוץ אופני טנדם. רוכב נוסף, דיק פלוג, זכה במדליית ארד במרוץ הספרינט, ואילו וורן סקארף סיים במקום הרביעי במרוץ נגד השעון. בחתירה זכו האוסטרלים בשלוש מדליות: סטוארט מקנזי זכה במדליית כסף במקצה היחידים, שמיניית החותרים זכתה במדליית ארד, ואילו מרווין ווד התחרה הפעם בזוגות, עם מארי ריילי, והשניים זכו אף הם במדליית ארד. השייטים רולי טאסקר וג'ון סקוט זכו במדליית כסף בסירת 12 מטר, והצוות האוסטרלי בסירת 5.5 מטר זכה במדליית ארד. כן זכו במדליות ארד המתאגרף קווין הוגארת' וחותרי הקיאק וולטר בראון ודניס גרין, במקצה ל-10,000 מטר. השניים גם סיימו במקום השביעי במקצה ל-1,000 מטר.
אולימפיאדת רומא (1960)
גם בארבע האולימפיאדות הבאות הגיעה אוסטרליה להישגים גבוהים, אף אם לא כמו באולימפיאדה שאירחה.
לאולימפיאדת רומא (1960) שלחה אוסטרליה 188 ספורטאים. המשלחת סיימה עם 22 מדליות, מהן 8 מזהב, שהקנו לה את המקום החמישי בטבלת המדליות.
גם הפעם, נבחרת השחייה הייתה הדומיננטית, והשיגה 13 מהמדליות, כולל חמש מדליות זהב. מוריי רוז שב וזכה במדליית הזהב במשחה ל-400 מטר חופשי, עם שיא אולימפי חדש (4:18.3 דקות), אך הסתפק במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי. במשחה זה ניצח אוסטרלי אחר, ג'ון קונרדס, עם שיא אולימפי משלו - 17:19.2 דקות. קונרדס זכה גם במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי. דייוויד תייל שמר על תוארו במשחה ל-100 מטר גב, אף הוא עם שיא אולימפי חדש - 1:01.9 דקות. ג'ון דוויט שיפר את הישגו ממלבורן וזכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר חופשי, אף הוא עם שיא אולימפי חדש - 55.2 שניות. שחיין אוסטרלי נוסף, נוויל הייז, זכה במדליית הכסף במשחה ל-200 מטר פרפר. נבחרת השליחים ל-100X4 מטר מעורב, בה היו חברים גם תייל והייז, זכתה במדליית כסף, ונבחרת השליחים ל-200X4 חופשי, בה היו חברים גם דוויט, קונרדס ורוז, זכתה במדליית ארד. בקרב הנשים, שמרה דון פרייזר על תוארה במשחה ל-100 מטר חופשי, עם שיא אולימפי חדש (1:01.2 דקות), וכן זכתה במדליית כסף בשני משחי השליחות, ל-100X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב. במשחה ל-400 מטר חופשי הסתפקה במקום החמישי. ג'אן אנדרו, ששחתה עמה במשחה המעורב, זכתה גם במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר. שחיינים בולטים נוספים כללו את אילזה קונרדס (מקום רביעי ב-400 מטר חופשי), טרי גאת'רקול (מקום שישי ב-200 מטר חזה), קווין ברי (מקום שישי ב-200 מטר פרפר) וג'ון מונקטון (מקום שביעי ב-100 מטר גב).
האתלט הבולט במשלחת היה הרב אליוט, שקבע שיא עולם חדש בריצת 1500 מטר (3:35.6 דקות). נואל פרימן זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ, ודייוויד פאוור שיפר את הישגו ממלבורן וזכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר. בין האתלטיות בלטה ברנדה ג'ונס, שזכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר. הלן פרית' דורגה במקום השישי בקפיצה לגובה) ואנה וויטשק רשמה הישג דומה בהטלת כידון.
נבחרת הרכיבה האוסטרלית זכתה במדליית זהב לראשונה בתולדותיה, ושניים מחבריה, לורנס מורגן וניל לאוויס, זכו גם במדליות הזהב והכסף בתחרות היחידים. המתאגרפים אוליבר טיילור ואנתוני מגידן זכו במדליות ארד. מגידן הפסיד בחצי הגמר למוחמד עלי.
אולימפיאדת טוקיו (1964)
באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 234 ספורטאים אוסטרלים, שזכו ב-18 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
בטי קאת'ברט, שנעדרה מאולימפיאדת רומא בשל פציעה, זכתה במדליית הזהב האולימפית הרביעית שלה, הפעם בריצת 400 מטר, בו קבעה שיא אולימפי חדש - 52.0 שניות. באותו מרוץ זכתה אוסטרלית נוספת, ג'ודי אמור, במדליית ארד. מישל בראון זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה, מרילין בלאק זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר, סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר, ובמקום השישי עם נבחרת השליחות ל-100X4 מטר. פאם קילבורן זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות, ואילו רון קלארק זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר, וסיים במקום התשיעי בריצת 5000 מטר ובריצת מרתון. אתלטים אוסטרלים נוספים שבלטו בטוקיו כללו את גארי נוק (מקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות), נואל פרימן (מקום רביעי בהליכה ל-20 ק"מ), בוב גרדינר (מקום חמישי בהליכה ל-50 ק"מ), פיטר ואסלה (מקום שביעי בריצת 400 מטר) וטוני קוק (מקום שמיני בריצת 10000 מטר).
את תמונת המדליות השלימו צוות שייטי ה-5.5 מטר שזכו במדליית זהב, הג'ודוקא תאודור בורונובסקיס שזכה במדליית ארד, ונבחרת ההוקי שדה שזכתה במדליית ארד לראשונה בתולדותיה, בעקבות ניצחון על נבחרת ספרד.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שלחה אוסטרליה 175 ספורטאים, שזכו ב-17 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
גם הפעם הייתה השחייה הענף הדומיננטי, עם 8 מדליות מהן 3 מדליות זהב. מייקל ונדן ניצח הן במשחה ל-100 מטר חופשי והן במשחה ל-200 מטר חופשי. בראשון קבע שיא עולם חדש (52.2 שניות) ובשני שיא אולימפי חדש (1:55.2 דקות). בנוסף, זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי ובמדליית ארד עם נבחרת השליחים ל-100X4 מטר חופשי. שחיין אוסטרלי נוסף, גרג בורו, זכה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי וסיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי. לין מקלמנטס זכתה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר והייתה שותפה למדליית הכסף בה זכתה נבחרת השליחות ל-100X4 מטר מעורב. שחיינית נוספת, קארן מוראס, זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי וסיימה במקום הרביעי במשחה ל-800 מטר חופשי. שחיינים אוסטרלים נוספים שבלטו במקסיקו סיטי כללו את גראהם וייט (מקום רביעי ב-1500 מטר חופשי ומקום חמישי ב-400 מטר חופשי), לין ווטסון (מקום רביעי ב-200 מטר גב ומקום שישי ב-100 מטר גב), בוב וינדל (מקום שישי ב-200 מטר חופשי), איאן אובריאן (מקום שישי ב-100 מטר חזה), לין בל (מקום שביעי ב-200 מטר חופשי), דניס לנגפורד (מקום שביעי ב-800 מטר חופשי) ורוברט קיוזאק (מקום שמיני ב-100 מטר פרפר).
האתלטים האוסטרלים זכו ב-6 מדליות. מורין קיירד קבעה שיא אולימפי חדש בריצת 80 מטר משוכות (10.39 שניות), והזוכה במדליית הכסף הייתה אף היא אוסטרלית, פאם קילבורן. גם בריצת 200 מטר עמדו שתי אוסטרליות על הפודיום: ראלין בויל, שזכתה במדליית הכסף, וג'ני ליימי, שזכתה במדליית הארד. בויל סיימה גם במקום הרביעי בריצת 100 מטר. ראלף דובל רשם את ההישג הטוב ביותר בין הגברים, כשהשווה את שיא העולם בריצת 800 מטר - 1:44.3 דקות. ואולם, למירב תשומת הלב זכה פיטר נורמן, שזכה במדליית הכסף בריצת 200 מטר. נורמן עורר סערה, כשבמקביל לעמיתיו על הפודיום, האמריקנים טומי סמית' וג'ון קרלוס, שהצדיעו את הצדעת הכוח השחור במהלך נגינת ההמנון האמריקני, ענד תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם", לשם הזדהות עם מאבקם ולשם הבעת התנגדות למדיניות אוסטרליה הלבנה. בעקבות התקרית, אסר הוועד האולימפי האוסטרלי על נורמן להשתתף באולימפיאדת מינכן (1972). בנוסף לאלה, רשמו מספר אתלטים אוסטרלים נוספים הישגים גבוהים: קרי אובריאן סיים במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים, רון קלארק סיים במקום החמישי בריצת 5000 מטר ובמקום השישי בריצת 10000 מטר, אלן קרולי דורג שישי בקפיצה לרוחק, פיל מיי דורג שישי בקפיצה משולשת, דרק קלייטון סיים במקום השביעי בריצת המרתון ולורי פקהאם דורג שמיני בקפיצה לגובה.
נבחרת הגברים בהוקי שדה זכתה הפעם במדליית הכסף, לאחר שהפסידה לפקיסטן במשחק הגמר. את תמונת המדליות השלימה שמיניית החותרים שזכתה במדליית הכסף ונבחרת הרכיבה שזכתה במדליית ארד.
אולימפיאדת מינכן (1972)
באולימפיאדת מינכן השתתפו 173 ספורטאים אוסטרלים, שזכו ב-17 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. הישג זה הקנה לה את המקום השישי בטבלת המדליות.
10 מהמדליות, בהן 6 מדליות זהב, הושגו בשחייה. הספורטאית הבולטת במשלחת כולה הייתה השחיינית שיין גולד. גולד זכתה ב-3 מדליות זהב, בשלושה משחים בהם קבעה שיאי עולם חדשים (2:03.56 דקות ב-200 מטר חופשי, 4:19.04 דקות ב-400 מטר חופשי ו-2:23.07 דקות ב-200 מטר מעורב אישי), במדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי, וכל זאת בגיל 15. גייל ניל קבעה אף היא שיא עולם, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי - 5:02.97 דקות, וכן סיימה במקום השביעי במשחה ל-200 מטר פרפר. שחיינית נוספת, בוורלי ויטפילד, קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה (2:41.05 דקות), וזכתה במדליית ארד במשחה לחצי המרחק. בראד קופר קבע אף הוא שיא אולימפי חדש, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:00.27 דקות), וגראהם וינדיט זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי. בנוסף לאלה, סיים מייקל ונדן במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חופשי ובמקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי, וג'יימס פינדלי סיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר פרפר ובמקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. וינדיט ונדן וקופר סיימו במקום החמישי עם נבחרת השליחים ל-200X4 מטר מעורב.
שני צוותי שייטים אוסטרלים זכו במדליות זהב, בדגמי הדרגון והסטאר. שלושה רוכבי אופניים זכו במדליות כסף: ג'ון ניקולסון בספרינט, קלייד ספטון במרוץ אופני כביש ודני קלארק במרוץ נגד השעון. רק אתלטית אוסטרלית אחת זכתה במדליות במינכן - ראלין בויל, שזכתה במדליות כסף בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. נבחרת ההוקי שדה הסתפקה הפעם במקום החמישי.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
בעקבות ההישגים הנמוכים, הורה ראש ממשלת אוסטרליה, מלקולם פרייזר, על הקמת המוסד האוסטרלי לספורט, שהחל לפעול ב-1981. בשלוש האולימפיאדות הבאות אחריה הגיעה אוסטרליה להישגים גבוהים יותר, אך רק באולימפיאדת ברצלונה (1992) שבה לעשירייה הראשונה בטבלת המדליות.
אולימפיאדת מוסקבה (1980)
204 ספורטאים אוסטרלים היו אמורים להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980). הוועד האולימפי האוסטרלי החליט שלא ליטול חלק באופן רשמי בחרם האמריקני על המשחקים, אך עודד את התאחדויות הספורט ואת הספורטאים שלא להשתתף בהם, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. התאחדויות וספורטאים רבים אכן ויתרו על ההשתתפות, ובהם השחיינית שיאנית העולם טרייסי ויקהאם, האצנית ריילין בויל שזכתה במדליות כסף במינכן ונבחרת ההוקי שדה. בסופו של דבר השתתפו במשחקים 127 ספורטאים בלבד, שהתחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל אוסטרליה, בדומה למדינות מערביות נוספות.
הספורטאים האוסטרלים זכו ב-9 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. 7 מהמדליות, בהן שתי מדליות הזהב, היו בשחייה. מישל פורד קבעה שיא אולימפי במשחה ל-800 מטר חופשי (8:28.90 דקות), זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר וסיימה במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי. נבחרת השליחים ל-100X4 מטר מעורב זכתה במדליית הזהב השנייה. שניים מחבריה זכו גם במדליות ארד: מארק קרי במשחה ל-200 מטר גב ופיטר אוואנס במשחה ל-100 מטר חזה. מקס מצקר זכה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי וסיים במקום השביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי. גראם ברוור זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי וסיים במקום השמיני במשחה ל-100 מטר חופשי. שחיינים אוסטרלים נוספים שבלטו במוסקבה כללו את לינדזי ספנסר (מקום חמישי ב-200 מטר חזה ומקום שישי ב-100 מטר חזה), רון מקאון (מקום חמישי ב-200 מטר חופשי ומקום שמיני ב-400 מטר חופשי), ליסה קארי (מקום חמישי ב-100 מטר פרפר), מארק טונלי (מקום שביעי ב-100 מטר גב), ליסה פורסט (מקום שביעי ב-200 מטר גב), פול מורפוט (מקום שמיני ב-200 מטר גב). נבחרת השליחים ל-200X4 מטר חופשי, בה היו חברים ברוור, טונלי, מקאון וקרי סיימה במקום השביעי. נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי סיימה במקום החמישי ונבחרת השליחות ל-100X4 מטר מעורב סיימה במקום השישי.