cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Day-O (The Banana Boat Song)
הוא שיר עם מסורתי ג'מייקני מסוגת הקליפסו שיוצריו המקוריים אינם ידועים. את הגרסה הנודעת ביותר של השיר ביצע הזמר הארי בלפונטה. השיר בגרסתו של בלפונטה יצא לראשונה כסינגל במהלך 1956. זה אחד משירי הקליפסו הפופולרי ביותר והשיר המזוהה ביותר עם בלפונטה.
השיר, שנודע גם כשיר עבודה, עוסק בפועלי הנמל בג'מייקה שעובדים במהלך כל הלילה בהעמסת משלוחי בננות על ספינות, ואשר מצפים לבואו של האחראי על ספירת המלאי (המכונה "Tallyman") על מנת שיוכלו לחזור לביתם.
השיר בוצע לראשונה בטלוויזיה על ידי בלפונטה במהלך שנות ה-70 כאשר הוא היה כוכב אורח בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "החבובות".
אלי גרסטנר
אליעזר (אלי) גרסטנר (Eliezer Gerstner; נולד כ"ה באדר ה'תש"ם, 13 במרץ 1980) הוא מפיק, מלחין, מעבד מוזיקלי, מנצח וזמר במוזיקה החסידית אמריקאי.
ביוגרפיה
אלי גרסטנר נולד בשנת 1980 בניו יורק שבארצות הברית ומתגורר בפלטבוש שבברוקלין עם אשתו חני (חנה פרל) וארבעת ילדיהם.
לאחר מכן הקים את להקת החבר'ה, אשר הוציאה להיטים רבים כמו "יהא שלמא רבא", "לך", "חיזקו" ועוד.
בשנת 2003 הוציא את האלבום הראשון של להקת "מנוחה". בשנה זו הקים גם את מקהלת פרחי בני הישיבות ("ישיבה בויס – YBC") יחד עם חברו יוסי ניומן, וביחד הם הוציאו שישה אלבומים. אחד מהתגליות של המקהלה הוא אחיו של אלי – יעקב מרדכי גרסטנר.
בין להיטי המקהלה ניתן למנות את "כל המתפלל", "אדון עולם", "ואהבת", "שבחי", "ברך עלינו", "שמו של מלך" ועוד רבים.
בשנת 2004 הקים את 'תזמורת ישיש' שמנגנת בחתונות והופעות בארצות הברית וברחבי העולם, ואף הוציא אלבום עם התזמורת שבו משתתפים גם פרחי בני הישיבות, החבר'ה, מנוחה, מיכאל שניצלר ואלי גרסטנר עצמו עם מחרוזות משירים מוכרים וידועים.
בשנת 2005 הפיק להקה חדשה בשם טק-נוי בסגנון מוזיקה אלקטרונית (ומכאן שמה של הלהקה, טכנו-טק-נוי) והוציא אלבום שהכיל את הלהיטים 'שנאמר', 'הקל אבינו' ועוד.
בשנת 2008 הפיק אלבום לזמר דוד שטיין. בין השירים: "מלך", "מובטח לו", "כי בחר", "ה' ימלוך" (יחד עם יעקב מרדכי גרסטנר) ועוד.
אלי והפקותיו מופיעים ברחבי העולם. מדי כמה שנים מצולמת הופעה ל-DVD. עד כה יצאו חמש הופעות בסדרת YBC LIVE.
בשנת 2020 הפיק את פרויקט 'חיזוק' (The Chizuk Project) – סדרה של סינגלים, שנועדו לחזק את הציבור, לתת תקווה, ולשפר את המצב רוח עם מוזיקה טובה, בפרט בימים של תקופת הקורונה. בפרויקט השתתפו הזמרים אברהם פריד, ברוך לוין, שמילי אונגר בני פרידמן ועוד. סדרת הסינגלים תתאחד בסוף לאלבום שיופץ בחינם לציבור.
הר ברסקין
גובהו של ההר 2,850 מטרים מעל פני הים.
הר ברסקין ממוקם 9 קילומטרים צפונית-מזרחית מהר טיירי.
אוכף פודגורה מקשר את הר ברקסקין לרכס טיירי.
היסטוריה
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1959.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של קפטן לילנד ס. ברקסקין (Leland S. Bearskin), מחיל האוויר של ארצות הברית, אשר השתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
מקליקונים
חלקים
את חלקי המשחק ניתן לחלק לשלוש קטגוריות:
מכניקה
לפי ממציא המשחק, אדרווארד סמית', במהלך תהליך הפיתוח בנו הקטן התעסק בתוכנת העיצוב ובטעות שינה את צורת היחידות של החלקים מצורה כדורית לצורה משוקעת. כאשר בחן סמית' את הצורה החדשה גילה להפתעתו שהחלקים משתלבים אלו באלו בצורה חלקה יותר ובהמשך פיתח את שיטת ה-'הקלקה' של החלקים.
בצורה הפשוטה, ניתן להניח את חלקי המשחק אלו על אלו בסיבוב של 90 מעלות כך שהם משתלבים אחד עם השני, אך לא מתחברים, משמע תנועת יד קלה עלולה לפרק את המבנה. באמצעות שיטת ההקלקה ניתן לחבר מספר חלקים כך שהם יישארו מחוברים גם בהרמת המבנה וסיבובו, ללא תלות בכוח המשיכה שיחזיק את יציבות המבנה.
שיטת ההקלקה
על מנת לחבר מקליקונים על מנת שיצרו הקלקה (מקור השם בצליל שנוצר בעת חיבור החלק האחרון בהקלקה, באנגלית 'snap and lock'), ישנו מינימום חלקים נדרש של 7 חלקים, שאורך כל אחד מהם הוא לפחות שלוש יחידות אורך. החיבור נעשה על ידי הצמדה של החלקים כך שבכל אחד מהצירים במרחב יהיה מספר מקליקונים בחלוקה של 4, 2, 1. לדוגמה, נניח שני חלקים באורך של 5 יחידות (סגול) בציר ה-x, בניהם נכניס חלק ארוך שאורכו 11 יחידות (ירוק) בציר ה-z, נניח על החלקים הסגולים שני חלקים באורך 7 יחידות (אדום) משני צדדיו של החלק הירוק בציר ה-y, ולבסוף נוסיף שני חלקים סגולים בציר ה-x משני צדדיו של החלק הירוק כך שייווצר צליל 'קליק' האופייני לשיטת ההקלקה.
הרעיון המכני שעומד מאחורי שיטת ההקלקה הוא שכל אחד מהחלקים באחד הצירים 'נועל' את החלקים בשני הצירים האחרים, כך שנוצר מעגל נעילה ואף חלק לא יכול לזוז ממקומו. בשונה ממקליקונים, חלקי לגו 'קלאסיים' מתחברים אחד לשני בעזרת חיכוך גבוה שנוצר בעקבות הלחץ שהבליטות מפעילות על המגרעות שבחיבור בין שני חלקים; ואילו במקליקונים הנעילה מתבצעת באמצעות כניסה של 'החלק הנועל' אל בין שלושה (או יותר) חלקים שסוגרים את הנעילה. הכניסה של החלק הנועל מתאפשרת בזכות הגמישות האלסטית הקלה של החלקים.
ניתן לחבר יותר ממספר החלקים המינימלי בכל ציר, ואל אותם חלקים ניתן לחבר חלקים נוספים בשיטה זו, ובתנאי שמספר החלקים המינימלי בכל ציר ישמר, וההוספה של חלקים בציר ה-x יהיה במכפלות זהות למספר החלקים הקיים באותו ציר באותה שורה אליה מוסיפים חלקים, ושהוספת חלקים אלו תתלווה בהוספה של חלק בציר ה-y או ה-z בהתאמה.
שיטת 2-3
שיטה 2-3 דומה מאוד לשיטה המסורתית, אך שונה לחלוטין בצורת הנעילה ובשימושיה. בשונה מהשיטה המסורתית, שמטרתה לרוב ליצור חלקים מורכבים וגדולים אך בעלי הקלקה יחידה, שיטה 2-3 בשימוש לרוב בחיבורים בין שני חלקי מבנה מורכב יותר, וגודל ההקלקה יהיה לרוב מינימלי. גם כאן החיבור נעשה על ידי הצמדה של החלקים כך שבכל אחד מהצירים במרחב יהיה מספר מקליקונים בחלוקה של 4, 2, 1.
לצורך הדוגמה, נניח בציר ה-z מקליקון יחיד שאורכו 5 יחידות (סגול), ומשני צדדיו נניח בציר ה-y שני חלקים באורך 3 יחידות (תכלת). לאחריו מכן, נניח בציר ה-x שני מקליקונים באורך 7 יחידות (אדום) משני צדדיו של המקליקון הסגול, כך שהם יונחו על המקליקון הסגול יחידה אחת מעל המקליקונים התכולים. לבסוף נניח שני חלקים באורך 9 יחידות (כחול) משני צדדיו של המקליקון הסגול בציר ה-x בין המקליקונים התכולים לאדומים, כך שייווצר צליל ה-'קליק'.
בדומה לשיטת החיבור המסורתית, גם כאן אפשר להוסיף חלקים לצורה המינימלית, אך כאן ההוספה מתאפשרת רק בצירים z ו-y, ביחידים או בזוגות, ובתנאי שהמינימום של שני חלקי תכלת וחלק סגול יחיד ישמר בצירים אלו.
חיבורים סמי-מוקלקים
בהמשך לדוגמה שהובאה לשיטה 2-3, השיטה הראשונה מוסיפה מספר זוגות של חלקים סגולים ותכולים בצירים המתאימים, ומסירה זוג אחד של מקליקון כחול ומקליקון אדום מאחד הצדדים של המקליקון הסגול. לשיטה זו אין שימוש ממשי בבניית דגמים מתקדמים, בעיקר משום שהיא אינה חזקה כמו השיטה המסורתית ושיטת 2-3.
שיטה שנייה משמרת את מספר החלקים המינימלי, אך מחליפה את אחד החלקים התכולים בחלק סגול נוסף בציר ה-z, כך ששני החלקים הסגולים עוטפים את החלק התכול היחיד. שיטה זו נתמכת מאוד בקיבועם של חלקים הכחולים במקומם ועל כן חלשה מאוד, וכמו השיטה הראשונה אין לה שימוש ממשי בבנייה של דגמים. שיטה שלישית מזכירה את שיטת ההקלקה המסורתית, אך בה מוסיפים חלק נוסף בציר ה-z, ואת אחד החלקים בציר ה-x נעביר לצידו השני של החלק החדש שהוספנו, כך שארבעת החלקים בציר ה-x יצרו צורה של האות T. שיטה זו אינה חזקה במיוחד, והיתרון העיקרי שלה הוא בעיצוב של פלטות מתקדמות, אך מעבר לכך השימוש בה אינו נפוץ.
מבנים
ללא שיטת ההקלקה יכולות הבנייה מוגבלות, ולרוב נעצרות בבתים פשוטים או רהיטים.
תמיכות ופלטפורמות
על מנת להרכיב דגמים מורכבים יותר, בייחוד כאלה שבמהלך הבנייה חלקים מסוימים מהמודל נמצאים באוויר לפני ההקלקה, יש צורך בתמיכות ופלטפורמות תמיכה. תמיכות פשוטות נעשות לרוב באמצעות שני מקליקונים מוארכים יחסית לגודל הדגם ותומכים בו מתחת. שימוש בתמיכות כאלה לרוב נעשה בבנייה של פלטות בנייה ובשלדים בסיסיים של דגמים מורכבים או בעלי מספר חלקים שיתחברו יחד.
פלטפורמות תמיכה בצורתן הפשוטה לרוב יהיו מורכבות ממקליקונים בעלי אורך דומה או זהה שמונחות בזוגות בצורת שתי וערב כך שהן יוצרות מגדל קטן שאינו 'מוקלק'. השימוש בפלטפורומות הוא לרוב בדגמים שבהם יש צורך בתמיכה במספר מקליקונים בו-זמנית, והם אינם מונחים על המשטח. פלטפורמות מורכבות יותר, שמטרתן לתמוך במספר מקומות, לרוב בעלות שימוש כאשר בונים פלטות בנייה בצורה אנכית.
פלטות בנייה
בדגמים רבים נעשה שימוש בפלטות בנייה. פלטת בנייה עושה שימוש בשיטת ההקלקה, שכן גם בה נוצר חיבור קבוע בשלושה צירים. בבסיס הפלטה ישכבו צמודים מספר מקליקונים (שאורכם אינו בהכרח זהה, ונתמכים בעזרת תמיכה של שני מקליקונים מתחתיהם) ובניהם ישתלבו בצורה אנכית, במעין היטל, מקליקונים נוספים בתור רציף. משני צידי התור יהיו שני מקליקונים שאורכם זהה למספר המקליקונים השוכבים, ולבסוף ינעלו המקליקונים העומדים בעזרת שני מקליקונים נוספים שיקבילו למקליקונים השוכבים.
לשיטה זו פיתוחים נוספים, כמו יצירת צורות גאומטריות בעזרת המקליקונים העומדים, יצירת קופסאות שונות, ואף יצירות אומנות. יצירות אומנות, לדוגמה, ניתן ליצור בעזרת המקליקונים העומדים, כאשר אם נשים מספר מקליקונים באורכים שונים ובמיקומים שונים בפלטה, כך כשנהפוך את הפלטה נקבל תמונה צבעונית המורכבת מהמקליקונים העומדים.
פלטות בנייה מורכבות או רב ממדיות, לרוב נבנות בצורה אנכית, כך שהמקליקונים השוכבים נערמים אחד על גבי השני ובניהם מונחים המקליקונים העומדים גם בצורה שוכבת ואנכית למקליקונים השוכבים. בשיטה זו ניתן לבנות פלטות מורכבות יותר עם מקליקונים מסוגים ואורכים רבים יותר ביתר קלות, ואף ליצור פלטות שהמקליקונים העומדים בולטים משני צדדיה, לשימושים שונים.
גומיות
בדגמים מורכבים, או דגמים שבנייתם דורשת בנייה של פלטת בנייה מורכבת או גדולה במיוחד, לעיתים נעשה שימוש בגומיות על מנת להחזיק יחד את החלקים לפני פעולת ההקלקה. בעזרת גומיות ניתן להימנע מהצורך בתמיכות ופלטפורמות, ובבנייה של יצירות אומנות בעזרת מקליקונים ישנו שימוש רחב בגומיות.
גשרים
גשר מקליקונים הוא מבנה לא מחוזק (ללא הקלקות) שלרוב עומד על שתי רגליים עיקריות, ונשאר יציב בעזרת רצף של מקליקונים שנשענים אחד על השני. הגשר הבסיסי מורכב משתי מסגרות בצורת האות ח' משולבות אחת בשנייה, כך שהראש של כל ח' נשען על רגליה של ה-ח' למולה. את הגשרים ניתן להרחיב ולהגביה בעזרת שימוש באותה טכניקה שכל חלק נתמך על חלקים אחרים ותומך בחלקים מנגד.
אחד הצעדים העיקריים שחוברת ההוראות המקורית המליצה לחדשים בתחום הבנייה המורכבת היה אתגר לבנות גשר מקליקונים גבוה ככל שניתן, וארוך ככל שניתן. הדעה הרווחת כיום היא שגודל הגשר המקסימלי תלוי בחוזק הפיזי של החוליה החלשה (משמע, נקודת השבירה שלה), היציבות האופקית שלו, וברמת החיכוך בין החלקים. התלות ברמת החיכוך בין החלקים נובעת בעיקר מהסיבה שחוזק ההקלקות שמוסיפים לגשר גדול במיוחד תלוי ברמת החיכוך שבין החלקים בהקלקה.
צירים
כאשר בונים שני חלקים לדגם ובניהם מחבר מקליקון יחיד נוצר ציר סיבוב. השימוש בציר יכול לשמש לצורך בניית פרופלורים, צירי הרמה, דלתות, גלגלים, ועוד. השימוש בצירים הוא לרוב בדגמים מתקדמים יותר. בנייה של ציר לרוב נעשית על ידי הקלקה של שניים, או יותר, חלקים במבנה על מקליקון יחיד, כאשר נוצר בניהם תזוזה חופשית.
תכנון ובניית מודלים
תכנון טוב של המודל מקנה את היכולת ליצור מודלים מדויקים. חשוב לשים לב לגובה, לרוחב, והפרטים התכנוניים והתכליתיים, ובבנייה במקליקונים - בייחוד לעיצוב. לתכנון של מודלים מורכבים יש שלוש גישות מרכזיות.
פירוק לגורמים
בגישת הפירוק לגורמים לוקחים את המודל הרצוי ומפרקים אותו לחלקיו, ולבסוף דואגים לחיבור ביניהם. שיטה זו יעילה במיוחד כאשר בונים מודלים שמטרתם לדמות דגמים של עצמים שבעצמם בנויים ממספר חלקים, כמו למשל מסוק, טנק, טרקטור, תחת רוח והליקופטר. ניקח לדוגמה הליקופטר, ונחלק אותו למספר חלקים - פרופלור, זנב, גוף מרכזי ומגלשיים. נבנה את כל אחד מהחלקים בנפרד ונחבר אותם בעזרת אחת משיטות ההקלקה בצורתן המינימלית. לבסוף, נוסיף על הדגם תוספות משלימות.
פירוק לשכבות
בגישה זו התכנון מורכב במיוחד ודורש הבנה עמוקה של המודל ושל שיטות החיבור בין החלקים בו. לפי גישה זו מפרקים את המודל לפי שכבות (כדוריות או 'פלטות') כאשר שבכל שכבה יש תיאור של החלקים שנמצאים בה והחיבור שלהם לבסיס הדגם. נמשיך עם הדוגמה של ההליקופטר - נתחיל מבסיס כמעט מופשט של כמה חלקים מחוברים יחדיו בצורה שנראית כמו כדור קוצים, כאשר חלק ארוך מופנה כלפי מעלה, חלק ארוך נוסף לאחור, וכמה נוספים קצרים יותר לשאר הכיוונים. על בסיס זה נבנה את השכבות הנוספות, תחילה מגוף ההליקופטר, ואז את הפרופלור, הזנב, המגלשיים ושאר החלקים.
מועמד צפוי
במערכת הפוליטית בארצות הברית המונח מועמד צפוי או מועמד משוער (באנגלית: Presumptive nominee או Apparent nominee או Presumed nominee) מתייחס למועמד המוביל במפלגתו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית אשר עדיין לא נבחר והוכרז בתור המועמד הרשמי של מפלגתו בוועידת המפלגה הדמוקרטית או בוועידת המפלגה הרפובליקנית, אך צבר מספיק קולות בקרב צירי המפלגה באופן שמבטיחים לו למעשה, כי אם לא יתרחשו אירועים בלתי צפויים ולא סבירים שיובילו לפרישתו מהמירוץ, בשלב הנוכחי של המירוץ הוא נחשב למועמד ללא עוררין אשר צפוי במידת סבירות כמעט וודאית להיות המועמד שירוץ לתפקיד הנשיא מטעם מפלגתו. בארצות הברית, במקרים בהם הנשיא המכהן נחשב ל"מועמד המשוער" מטעם מפלגתו, המונח "מועמד משוער" עשוי לרוב להתייחס גם לאדם המכהן בתפקיד סגן הנשיא הנוכחי אשר צפוי בעקבות כך להיות זה שימשיך לקדנציה שנייה אם הנשיא המכהן יבחר בשנית.
מקליקונים
פירוק לשכבות
בבנייה בשכבות 'פלטות', נעבוד מלטה למעלה. לרוב ההתחלה תהיה פלטת בנייה מתקדמת עם אורכים שונים, ועליה יתווספו חלקים שכבה אחר שכבה שיתחברו לפלטת הבסיס.
השקמה
לפי גישה זו (שנקראת גם 'שיפור חיזוקי'), בונים מבנה בסיסי (בדרך כלל גדול ומאסיבי) ללא הקלקות, ולאחר מכן מוסיפים חלקים במקומות אסטרטגיים במודל שיחזקו אותו וישאירו אותו יציב. השימוש בגישה זו אינו נפוץ, שעל כן ניתן להשיג תוצאות דומות או אף טובות יותר בעזרת הגישות האחרות.
מועמד צפוי
לאורך השנים, הוקדמו במידה ניכרת המועדים של הוועידות הרפובליקניות והדמוקרטיות שבהן צירי המפלגות בוחרים את המועמדים הרשמיים של מפלגותיהם על מנת שיסתמן מוקדם יחסית מי הם המועמדים המשוערים בכל מפלגה. החל ממערכת הבחירות של 1984 מתקיים בארצות הברית בכל שנת בחירות (בדרך כלל בחודש מרץ) ה"סופר טיוזדיי" (בתרגום לעברית: "יום שלישי הגדול"), הנחשב ליום הקרב העיקרי של הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית אשר במהלכו נערכים במקביל פריימריז במספר הרב ביותר של מדינות מכל רחבי ארצות הברית אשר בעקבותיו לרוב, שני המועמדים המובילים של שתי המפלגות הגדולות זוכים בסטטוס המועמד המשוער של המפלגה, שמוביל לרוב לכך שיריביהם של המועמדים המשוערים פורשים מהמירוץ לנשיאות ולכך שהם יהפכו בהמשך למועמדים הרשמיים של מפלגותיהם בוועידות של המפלגות.
מקליקונים
חברת Popular Playthings
מעל ל-20 שנה ש-Popular Playthings מפתחת ומייצרת צעצועים לכל הגילאים. חזון החברה הוא ליצור הזדמנות מגיל צעיר להתנסות בצעצועים שמפתחים את החשיבה המרחבית והמוטורית של ילדים, תוך דחיפת החשיבה היצירתית כמה שלבים קדימה. בשנים האחרונות החברה התחילה בתהליך של שילוב חומרים ממוחזרים בפסי הייצור, ולפי דוחות אחרונים (2023) 20% מהמוצרים עשויים מחומרים ממוחזרים.
מועמד צפוי
בבחירות לנשיאות בארצות הברית, כאשר הנשיא המכהן מבקש להיבחר מחדש, באופן מסורתי הוא נחשב למועמד המשוער מטעם המפלגה שלו. דוגמאות בולטות מהעשורים האחרונים כוללות את הנשיא המכהן רונלד רייגן במערכת הבחירות של 1984, את הנשיא המכהן ביל קלינטון במערכת הבחירות של 1996, ואת הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש במערכת הבחירות של 2004. עם זאת, אם פוליטיקאי אחר מאותה המפלגה, אשר פופולרי במיוחד, מחליט להתמודד מול הנשיא המכהן לתפקיד הנשיא בפריימריז של אותה המפלגה או אם הנשיא המכהן נמצא בשפל בסקרים, ייתכן מצב שבו הנשיא המכהן לא ייחשב על פי רוב ל"מועמד המשוער". דוגמאות בולטות למצב זה בעשורים האחרונים כוללות את מערכת הבחירות של 1976 אשר במהלכה הנשיא הרפובליקני המכהן ג'רלד פורד התמודד בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית מול רונלד רייגן, ואת מערכת הבחירות של 1980 אשר במהלכה הנשיא הדמוקרטי ג'ימי קרטר התמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית מול טד קנדי.
מקליקונים
מקליקונים בישראל
בישראל אין ייצור של מקליקונים, אך ערכות הרכבה מתורגמות מיובאות מסין וגרמניה כבר מעל ל-10 שנים.
הערות שוליים
__ללא_עריכה__
אימרה דויטש (כנר)
אימרה דויטש או אמרי דויטש (בהונגרית: Deutsch Imre באנגלית: Emery Deutsch; בודפשט, 10 בספטמבר 1906 – מיאמי, 16 באפריל 1997) היה כנר יהודי-הונגרי-אמריקאי, מלחין, מנצח. דויטש היה אחד הכנרים הגדולים בארצות הברית בתקופתו.
ביוגרפיה
אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית בהונגריה והיגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1913, בטרם פרצה מלחמת העולם הראשונה. המשפחה התיישבה בקליבלנד. לעיר זו קשור גם לניסיונו של דויטש עם כינורו הראשון. הוא ראה את כלי הנגינה בחלון ראווה במחיר של שמונה דולרים והתחנן בפני אמו שתקנה לו אותו. סכום הכסף הזה היווה נטל כלכלי גדול עבור המשפחה הענייה באותה תקופה (זה היה סכום מאוד מכובד), אבל הם איכשהו אספו את הכסף ורחשו את הכינור עבורו.
דויטש החל לנגן בכינור באופן אוטודידקטי, אך לאחר מכן נלקח תחת חסותו (במלגה) של בית הספר ג'וליארד בניו יורק. כך הוא הצליח ללמוד באחד מבתי הספר למוזיקה הטובים ביותר בארצות הברית. מאוחר יותר נשא לאישה את בתו של מנהל המוסד. נולדו להם שני בנים, אבל אף אחד מהם לא עסק במוזיקה בצורה מקצוענית.
דויטש היה כאמור אחד הכנרים הגדולים בתקופתו. הוא ניגן בכלי סטרדיווריוס אמיתי, אבל היה לו גם כינור גליאנו, יצירה מאת ניקולו גליאנו מ-1728. דויטש הופיעה בקרנגי הול, ניגן בין היתר בפני אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ובפני מלך ספרד. היו לו למעלה מעשרת אלפים הופעות בחייו, והקלטות רבות עבור CBS. בהיותו בקולומביה הוא שיתף פעולה עם טד ליואיס ותזמורתו. יצירה של דויטש בביצועם הגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים. דויטש הוא היה הדמות הראשית של הנשפים (Night of Budapest in Cleveland), הוא ניגן במספר רב מאוד של בתי מלון ולהקות. בשנת 1971 הוא עבר למיאמי והמשיך להופיע בעיר והסביבה עד לשנות ה-90.
אימרה דויטש הרגיש מצוין הן בעולם המוזיקה הקלאסית והן בעולם המוזיקה הצוענית. דויטש היה גם מלחין, פזמונאי ותמלילן. הוא כתב מוזיקה לכ-80 שירים. יצירתו המפורסמת ביותר היא When the violin gypsy cry. הוא הובא למנוחות במאוזוליאום של בית הקברות המפורסם של לייק ויו בקליבלנד.
תסמונת זולינגר אליסון
תסמונת זולינגר אליסון היא תסמונת המשלבת שלושה מקרים המזיקים לקיבה, ולרוב מופיעים בנפרד. שילוש זה מורכב מייצור יתר של חומצת קיבה, כיב פפטי קשה, וגידול סרטני בלבלב. בתסמונת זו ניתן להבחין ברמות גבוהות מאוד של הורמון מסוג גסטרין (gastrine), שגורם לקיבה לייצר חומצה הידרוכלורית עודפת. לעיתים קרובות הגורם לכך הוא גידול (gastrinoma) בתריסריון או בלבלב הגורם לייצור הורמון הגסטרין, הגורם לייצור יתר של חומצת הקיבה, וחומצה זו עשויה לגרום לכיב פפטי קשה בקיבה. הופעת הכיב הפפטי נפוצה אצל כ-95% מהחולים בתסמונת זולינגר אליסון.
פתופזיולוגיה
הורמון הגסטרין עובד על תאים של הקיבה הקודקודית, וגורם להם להפריש יוני מימן מיותרים אל תוך חלל הבטן. בנוסף, הגסטרין גורם להיפרפלזיה של תאי הקיבה, הדבר מוביל להפרשה מיותרת של חומצה מהתאים, ובנוסף לכך כל תא מייצר שיעור גבוה יותר של חומצה הידרוכלורית. ככל שהחומציות גדלה, כך גדלה האפשרות להתפתחות כיב פפטי בקיבה ובתריסריון (המעי הדק).
תופעות לוואי
חולים אשר אובחנו כי לקו בתסמונת זולינגר אליסון בהכרח יחוו כאבי בטן קשים ושלשול. אם מטופל אובחן כבעל כיב פפטי אך לא אובחן כבעל גידול או אובחן אצלו ייצור יתר של הורמון גסטרין, עדיין יאובחן כאחד הלוקה בתסמונת זולינגר אליסון, במיוחד אם גופו אינו ממהר להגיב לטיפול.
אבחון
חשד קליני לקיום תסמונת זולינגר אליסון, יכול להתעורר, כאשר הסמפטומים המפורטים לעיל מוכיחים עמידות לטיפול תרופתי. כאשר קיים חשד קל בלבד לתסמונת, ניתן לאבחן כי המטופל לוקה בתסמונת זולינגר אליסון בעזרת אנדוסקופיה, בדיקות מעבדה, ובדיקות הדמיה (MRI או CT או US).
עוד דרך לאבחן את המחלה היא על ידי מבחן גירוי אשר מודד את רמות הגסטרין, לפחות לפי שלושה מקרים נפרדים:
טיפול
הטיפול הוא סימפטומטי, כלומר מעכב את התסמינים. הטיפול הנפוץ הוא אומפרזול ולנסופרזול, והיסטמין H2 המשמשים כגורם המאט את הפרשת החומצה. את הגידולים ניתן לרפא בעזרת ניתוח או בעזרת טיפולים כימותרפיים.
היסטוריה
למרות שהיו כמה דיווחים ספורדיים של הצירוף בין כיבים פפטיים ובין גידולי לבלב גם קודם לכן, הראשונים שטענו לקשר סיבתי בין שני הממצאים היו רוברט מילטון זולינגר ואדווין הומר אליסון, כירורגים וחברי סגל באוניברסיטת מדינת אוהיו בארצות הברית. הם דיווחו על התסמונת לראשונה בכנס של הכירורגים האמריקאים בפילדלפיה באפריל 1955 ואחר כך פרסמו עליו בעיתון Annals of Surgery באותה שנה.
ורה אלכסנדר
ורה אלכסנדר (1921 – אביב 2005) הייתה אמנית יהודייה ומבקרת אמנות. במלחמת העולם השנייה, מילאה תפקיד כאסירה ממונה (קאפו) באושוויץ וכראש יחידת עבודה. מרגע הגיעה לאושוויץ (11 אפריל 1942) ועד השחרור הייתה במחנה, בבלוק 3, 7 (בלוק נשים) ובבלוק 9. לאחר המלחמה עלתה ארצה, והעידה במשפט אייכמן. היא התגוררה בקרית האמנים בצפת. עד יום מותה. לאחר שנפטרה פנתה למשפחה אישה וסיפרה שאלכסנדר הצילה את חייה.
ראשית חייה
ורה אלכסנדר (שמידל) נולדה בצ'כוסלובקיה בשנת 1921. בהיותה בת כ-18, התרחשה חלוקת צ׳כוסלובקיה ופלישת הגרמנים. בשנת 1942, הגיעה עם אמה שהייתה כבת 44 לאושוויץ, אז הפרידו ביניהן, ורה אלכסנדר נשלחה לבלוק 3 ואמה לבלוק 10, ורה הייתה בת 21 ונשואה לטכנאי שיניים שנרצח כנראה במחנה השמדה זה.
תפקידיה במלחמת העולם השנייה
משלוח הנשים הראשון שהגיע לאושוויץ מנה 999 נשים יהודיות ויצא מהעיר פּוֹפַּרד שבסלובקיה הגיע ב-26 במרץ 1942. באותו זמן הוקם מחנה הנשים, שהנחיצות להקמתו התעוררה בעקבות מדיניות הנאצים להגביר את כח העבודה של האסירים באושוויץ. לאור זאת, הוחלט להעביר את הנשים למחנה בירקנאו (אושוויץ ii ), לשטח מתחם Bla. תפקידים שונים הוטלו על הנשים היהודיות שהגיעו מסלובקיה, כמו פקידות, אחיות, ראשי בלוק (אלטסטה-ראש צריף) או ראשי יחידות עבודה. על ורה אלכסנדר הוטל תפקיד ראש בלוק. לדבריה, "התפקיד הציל ממוות. אלה שלא היו להן תפקידים, לא נשארו בחיים".
בסוף קיץ 1942 הועברה לבירקנאו, שם הייתה בצוות "קומנדו-קנדה". בנוסף, מילאה תפקיד גם במחלקה הפוליטית במחנה. באביב 1943 מונתה לתפקיד ראש בלוק, ובסוף אותה שנה הועברה לשמש ראש בלוק הילדים התאומים, שנלקחו לניסויים רפואיים על ידי יוזף מנגלה, לאחר מכן שימשה ראש בלוק במחנה הנשים. בנובמבר 1944 הועברה מאושוויץ למחנה ליד ורוצלב ומשם הועברה למחנות גרוס־רוזן, מאוטהאוזן וברגן-בלזן, עד השחרור.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה הגיעה לעיר פראג, שם הכירה את סטפאן אלכסנדר, שהיה פרטיזן. הם נישאו ונולדו להם שני בנים, אחד מהם נפטר בגיל צעיר, בעלה סטפאן אלכסנדר נפטר מדום לב בגיל 68 בשנת 1978.
אלכסנדר עלתה לישראל בשנת 1949 עם משפחתה, והם השתקעו בקיבוץ כפר רופין, הקיבוץ בו גרה אחותה. משם עברה המשפחה לנס ציונה. בעת שהתגוררה בנס ציונה, הוזמנה להעיד במשפט אייכמן. בשנותיה הראשונות בארץ עבדה באריזת תפוזים. לאחר פטירת בעלה, היא לא נישאה בשנית, וחייתה עד יום מותה בביתה בקריית האמנים בצפת.
עדותה במשפט אייכמן
משפט אייכמן נפתח ב-11 באפריל 1961, והתנהל באולם בית העם בירושלים. בתחילת יוני 1961 הוזמנו להעיד עשרות שורדי שואה מישראל ומחו״ל, ביניהם גם ורה אלכסנדר, שהעידה בשפה העברית. היא העידה על תפקודה כקאפו וכראש בלוק, אחרי עדותן של ניצולות אושוויץ רעיה כגן ואסתר גולדשטיין.
מיכאל גולדמן-גלעד, היה מקציני המשטרה בלשכה 06, שניהלו את חקירתו של אדולף אייכמן לאחר לכידתו, ועוזרו האישי של גדעון האוזנר, גבה עדות מאלכסנדר. לדבריו היא זומנה להעיד במשפט מכמה סיבות: (1) הייתה בין הבודדים ששרדו באושוויץ תקופה ארוכה (אפריל 1942 - דצמבר 1944); (2) הכירה את רודולף ורבה, אחד ממחברי "הפרוטוקולים של אושוויץ״; (3) הייתה אסירה ממונה וראש בלוק של ילדים צוענים במחנה הצוענים בבירקנאו. הילדים הללו נלקחו לניסויים רפואיים על ידי יוזף מנגלה; (4) וסיבה נוספת, על יד הודעתה במשטרה, נכתב משפט חשוב בכתב יד - הצילה נשים רבות. יתרה מכך, הייתה מסוגלת להתבטא בעברית טובה ובבהירות. עדות לכך ניתן להבחין בעת שהעידה במשפט עצמו.
ההיסטוריונית שרון גבע מציינת את הדברים בספרה: "אלכסנדר הציגה נושאות תפקידים במחנה באור חיובי. כראש בלוק באושוויץ השיגה עבור אסירות סבון, אוכל ובגדים, סיפרה שעזרה לאסירה להחביא את ילדתה בבלוק, תיארה כיצד ניסתה להעביר לעבודה נשים שהיו מיועדות למשרפה, ואמרה שלא הסתירה מאסירות את מה שהתרחש אף על פי שקיבלה הוראה מפורשת לשתוק. היא ציינה שקיבלה שוט אך לא השתמשה בו, וסיפרה שהוציאה מהשורות נשים שעמדו להישלח לתאי הגז".
"היו מקרים אחרי סלקציה", סיפרה אלכסנדר בעדותה, "שנשים היו מופקרות למוות וידעתי לאיזה בלוק הן צריכות להיכנס. השתדלתי, אם כי לא תמיד הצלחתי, להוציא אותן מהשורות. לפעמים הצלחתי להכניס בחורות לקומנדו שיצא מאושוויץ לעבודה, זאת לא הייתה גבורה מצדי, זאת הייתה חובתי". בהמשך העדות גוללה: "הן נמצאו כל היום בבלוק, ועליהן אסור היה לשבת על המיטות ובכלל לגשת למיטה. המיטה הייתה צריכה להיות מסודרת. העמדנו בכניסה ליד הבלוק במשמר בחורה אחת, ונתנו רשות לנשים אלה לעלות על המיטות ולשבת במיטות. בשעה שראינו אנשי אס אס מתקרבים, נכנסנו לבלוק והיינו צריכות להוריד אותן מהר מהר מהמיטות". אלכסנדר טענה כי פעולות אלה סיכנו את חייה. לדבריה, הנשים הללו לא תמיד הספיקו לחזור ולעמוד, אולם היא לא כעסה עליהן אף על פי שנענשה בגללן. בהמשך העדות סיפרה על ניצולות שגילו כלפיה עוינות, אך היו גם כאלה שהודו לה. במקרה אחר סיפרה שהזהירה את האסירות שהגיעו במשלוח מהונגריה: "ביקשתי מהן שלא יגידו שהן מרגישות לא טוב כי ידענו שתהיה סלקציה. ביקשתי מהן שלא יגידו שרוצים לילדים שלהן או רוצים להורים שלהן", הסבירה, "אמרתי להן שאם הן ירצו את זה - זה יעלה להן בחייהן". לדבריה באחת הפעמים, נכנס איש ס״ס לבלוק ואחת האסירות פנתה ואמרה לו, כי כל מה שהוא מבטיח להן אינו אמת. אותה אסירה הצביעה בפניו על אלכסנדר ואמרה שאלכסנדר אמרה להם משהו אחר. איש הס״ס הוציא אותה מהבלוק, והכה אותה, היא לא ידעה לומר מדוע לא הרג אותה. לאחר מכן סטרה לאותה אישה. במקרה אחר, הכתה אסירה כשזו ניסתה לשרוד במחיר הפקרת אסירה אחרת. היא לא נהגה להכות אסירות אלא במקרים בודדים מאוד. לא השלטת סדר הניעה אותה, אלא מה שהיא תפסה כהשלטת צדק.
לפי מחקרה של שרון גבע, הוצגה ורה אלכסנדר כקורבן. בהתאם לקו מנחה זה הוביל האוזנר את אלכסנדר לספר על דו"ח ורבה-וצלר (מסכת העדויות הראשונה שנרשמה מפיהם של שני האסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ באפריל 1944). לאחר מכן הנחה אותה בעדות לספר על פשעיו של מנגלה ובמיוחד על הניסויים שעשה בתאומים. על אחד מהניסויים שהייתה עדה להם, סיפרה בהרחבה.
כאשר פורסמה בישראל ההודעה על מעצרו של אייכמן, הוזכר בארץ גם שמו של מנגלה, בין היתר נפוצו שמועות על הניסיונות ללכוד אותו. כשהאוזנר חקר את אלכסנדר, הוא לא תיקן את הרושם שהייתה אסירה מן השורה, הוא לא הזכיר את היותה ראש בלוק הילדים התאומים במחנה הצוענים ולא הדריך אותה לספר על חלקה בקיצור סבלם של תאומים פעוטים. כמו כן לאורך עדותה הוא גם נמנע מלקשר אליה את המושג קאפו. ובעדותה במשטרה לפני המשפט היא עצמה לא מסרה על כך והמושג קאפו לא נזכר, מפני שלא נשאלה.
אלכסנדר לא הסתירה את העובדה שהייתה קאפו. היא הוצגה כראש בלוק מפני שזה היה תפקידה העיקרי במחנה. "זו הייתה חובתי", אמרה, "חובתי כבת אנוש". היא לא התייחסה אל עצמה כאל גיבורה, גם לא כעבור שנים: "אני לא גיבורה, הרצון לשרוד היה מודוס ויוונדי. הייתי פעמיים בדרך לארובה."
היחס לנושאי תפקידים לפני משפט אייכמן היה שונה בתכלית. אלכסנדר סיפרה, כי באחד הימים הותקפה בצעקות בידי ניצולת שואה, בעת שהמתינה לאוטובוס. ככל הנראה, אותה אישה זיהתה את המספר שקועקע על זרועה של אלכסנדר, 5236, מספר המלמד על הגעתה המוקדמת לאושוויץ.
עדותה של אלכסנדר במשפט אייכמן תרם לעיצוב הדימוי של נושאי התפקידים במחנות הריכוז, בשיח הציבורי הישראלי. הייתה זו הפעם הראשונה בה נשמע בהרחבה והבלטה, סיפור אישי של נושאת תפקיד ששימשה ראש בלוק ופיקחה ישירות על אסירים בתור עדה.
במסגרת עדותה במשפט, הוצגו בפני ביה״ד וורה אלכסנדר ציורים המתארים את חיי היום יום במחנה באושוויץ. היא זיהתה מיד מספר סצינות מהחיים במחנה כמו: הגעת הנשים לשער המחנה וגילוח שערן, ההכאה בשוט, המפקד היומיומי הממושך, תחרויות ״הספורט״, התעללות הצוות והקאפו. היא השתהתה על יד תמונה שבה נראים כלבים, ולדבריה לא היה סמל ס״ס על הכלבים. לשאלתו של האוזנר האם אלו היו החיים שם, ענתה שאף יותר גרוע.
הסרט "קאפו"
במאי 2000 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי ״קאפו״ בבימויו של תור בן מיור ובהפקתם של דני סיטון ודניאל פארן. הסרט זכה אותה שנה בפרס אמי. הציג את סיפוריהם של נושאי תפקידים בגטאות ובמחנות, בין הדוברים שדיברו למצלמה היו הנשים: ורה אלכסנדר, מגדה הלינגר (בלאו) ופרנסיס קוסל.
על חלק מתפקידיה סיפרה אלכסנדר בהודאה שמסרה ב-6 בנובמבר 1960 ללשכה 06. עם הגעתה למחנה החלה לכתוב על מה שראתה, "הבאתי את הרשימות ואני שומרת עליהן עד היום". לצוות שהגיע לראיין אותה לסרט, אמרה שהוא יצטרך לשבת אצלה שלוש שנים לפחות כדי לשמוע את כל הפרטים על עברה במחנה הריכוז. רשימותיה לא צורפו להודאה במשטרה, לאחר מותה הועברו הרשימות לשמירה בבית בנה וכלתה בראשון לציון.
הראיון הנדיר שנתנה אלכסנדר לקראת הסרט, מלמד על הסיבות והנסיבות שהביאו למינויין של אסירות מן השורה לתפקידים שונים ועל תכונות שגילו נשים אלה: לא רק מקריות, אלא גם קשרים, העזה, יוזמה, אומץ לב ותושייה. היא סיפרה שפעם מצאה בקערה מספריים לציפורניים, בעזרתם הצליחה לשוות לשיערה שנגזר באופן בלתי שווה סוג של ממד אנושי. בזכות המספריים האלה, הגיעה לקומנדו-קנדה וכך הצליחה להישאר בחיים, מאוחר יותר מונתה לתפקיד ראש בלוק. לדבריה, היה לה מזל גדול.
בעדותה במשפט אייכמן ובראיון שנתנה לקראת הסרט תיארה את מציאות חייהן של האסירות במחנה והתעכבה על גזיזת השיער. במשפט אייכמן הזכירה זאת בכמה מילים, כשסיפרה כיצד בכניסה למחנה גילחו את ראשיהן של הנשים. "אז", העירה, "הופסקנו להיות נשים בכלל".
הסיקור העיתונאי של פעילותה
הסיקור העיתונאי הציג את עדותה של ורה אלכסנדר כקאפו, אף על פי שבעדות סיפרה על תפקידה כראש בלוק. היא הוצגה על ידי העיתונאים כקאפו אנושית, אמיצת לב ובעלת תושייה. אחת שלמרות התפקיד הקשה הצליחה פעמים רבות להושיט עזרה, ולהציל ממוות. היא ניצלה את התפקיד ואת סמכויותיה להושיט עזרה.
בשנות ה-50 וה-60, העידה ורה אלכסנדר במשפטים של פושעי מלחמה נאצים שהועמדו לדין מחוץ למדינת ישראל, אך משפטים אלה לא זכו לתהודה רבה בארץ.
לעומת זאת, עדותה במשפט אייכמן סייעה לשינוי יחס העיתונות והחברה לנושאות התפקידים. אם לפני המשפט אלה תוארו כמשתפי פעולה עם הנאצים, השאירה עדותה רושם אחר לחלוטין. לפי ספרה של שרון גבע, הדיווח היה הפעם שונה. העיתונאים השתמשו בלשון סביל, והציגו את מעשיה והסכמתה לשמש כראש בלוק, תוצאה של כפייה ולא בחירה. הכותרות אמנם לא הסתירו את העובדה שמדובר ב"קאפו", אך הידיעות הציגו אותה כאנושית ואף אמיצה, שהצליחה להשתמש בכוח שניתן לה כדי לסייע ולהציל ממוות. דבריו של גדעון האוזנר, התובע במשפט אייכמן, לפיהם:"הייתה זו אסירה ממונה ששמרה על צלם אלוהים וצלם האדם צוטטה בעיתונים רבים".
אחד העיתונאים אף הציג אותה כגיבורה, אולם לדבריה היא אמרה שלא הייתה כלל גיבורה, היא נסתה לעזור ככל שיכלה.
יוליה סמוילובה
יוליה אולגובנה סמוילובה (ברוסית: Юлия Олеговна Самойлова; נולדה ב-7 באפריל 1989) היא זמרת רוסייה הלוקה בניוון שרירים. נבחרה לייצג את רוסיה באירוויזיון 2017 ובאירוויזיון 2018.
ביוגרפיה
סמוילובה, ילידת אוחטה חלתה בגיל 13 בניוון הנוירון המוטורי (Spinal muscular atrophy). בעקבות כך היא מתניידת בכסא גלגלים. היא הייתה מייסדת הרכב TerraNova ובעונה השלישי של תוכנית הזמר "Фактор А" (הגרסה הרוסית של ) הגיעה עד לגמר וקיבלה מאלה פוגצ'ובה את פרס "כוכב הזהב של אלה".
היא ביצעה דואט עם גושה קוצנקו לשיר "Комета" שהוכנס לאלבומו השני של קוצנקו. בשנת 2014 הופיעה בטקס הפתיחה של המשחקים הפראלימפיים בסוצ'י עם השיר "יחד" (Вместе) ובסוף 2016 נטלה חלק עם זמרים נודעים אחרים ברוסיה להקלטת השיר "לחיות", שנכתב עבור הרוגי התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי.
במרץ 2017 סמוילובה נבחרה על ידי VGTRK והערוץ הראשון לייצג את רוסיה באירוויזיון 2017 עם השיר "Flame Is Burning", אולם אוקראינה, מארחת התחרות, מנעה את הופעתה, בשל הופעה אחרת של הזמרת בחצי האי קרים בשנת 2014. וב-22 במרץ שירות הביטחון האוקראיני אסר על סמוילובה להגיע לאוקראינה למשך 3 שנים והערוץ הראשון ברוסיה הכריז יחד עם החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה כי אם סמוילובה לא תיטול חלק בתחרות אירוויזיון 2017 היא תישלח כנציגת רוסיה לאירוויזיון 2018, לא משנה באיזו מדינה תיערך התחרות, ב-13 באפריל 2017 רשות השידור ברוסיה הודיעה שרוסיה פורשת רשמית מהתחרות וכי סמוילובה תייצג את רוסיה באירוויזיון 2018. ב-10 במאי 2018 הופיעה סמוילובה בחצי הגמר השני של האירוויזיון, שבסיומו לא העפילה לשלב הגמר של התחרות. השיר אותו שרה הוא "I Won't Break".
חייה האישיים
יוליה נשואה למוזיקאי אלכסיי טראן, שמתפקד גם כמנהלהּ המוזיקלי.
ביל המלח
ביל המלח (באנגלית: Steamboat Bill Jr., "ביל 'ספינת קיטור' ג'וניור") הוא סרט קומדיה אילם משנת 1928 בכיכובו של באסטר קיטון. הסרט, שהופץ על ידי United Artists, הוא האחרון של חברת ההפקות העצמאית של קיטון. הסרט לא הצליח קופתית והיה לאחרון שקיטון עשה עבור יונייטד ארטיסטס. קיטון עבר בסופו של דבר למטרו גולדווין מאייר, שם עשה עוד סרט אחרון תחת הסימן המסחרי שלו, The Cameraman, לפני ששליטתו היצירתית נלקחה על ידי האולפנים.
הסרט נקרא על שם השיר הפופולרי "Steamboat Bill" משנת 1910. קיטון ביים אותו במשותף עם צ'ארלס רייזנר, ואת התסריט כתב יחד עם קרל הארבו. בשנת 2016 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס. הסרט ידוע בזכות פעלול הקולנוע המפורסם ביותר של קיטון: חזית של בית שלם נופלת מסביבו בזמן שהוא עומד בדיוק במקום שעליו נוחת חלון פתוח.
סיל הפליסיידס (ניו מקסיקו)
סיל הפליסיידס הוא מחדר פלוטוני – סיל המצוי בקניון קימרון (Cimarron Canyon State Park) בצפון ניו מקסיקו. הסיל – שעוביו מגיע ל-370 מטרים – נוצר מחדירת מאגמה לסלעי משקע וסלעים מותמרים, והוא נחשף כצוקים אפורים בהירים.
ביל המלח
הסרט "ביל 'ספינת קיטור' ג'וניור" שימש השראה לשם הסרט Steamboat Willie, סרט הבכורה של מיקי מאוס משנת 1928.
סיל הפליסיידס (ניו מקסיקו)
הרכב
סלעי הסיל מכילים פנוקריסטים של פלגיוקלז, ביוטיט, הורנבלנדה קוורץ המצויים במסת אם אפורה ודקת-גביש. מרקם סלעי זה נקרא מרקם פורפירי.
ביל המלח
עלילה
ויליאם "ביל ספינת קיטור " קנפילד הוא הבעלים והקפטן של ספינת קיטור מקרטעת בשם "סטונוול ג'קסון". ספינת קיטור חדשה בשם "קינג", בבעלות יריבו, ג'יי ג'יי קינג, מגיעה למזח וגונבת לו את כל הלקוחות. קינג, שהוא גם הבעלים של הבנק המקומי והמלון העירוני, מזלזל בסטונוול ג'קסון, במסיבת השקה רבת משתתפים.
קנפילד מקבל מברק האומר שבנו, ביל ג'וניור (באסטר קיטון), שלא ראה שנים רבות, סיים את לימודיו בבוסטון, ויגיע ברכבת. ביל ממתין בתחנת הרכבת, מצפה שגבר גדול כמוהו ירד ממנה, אך מאוכזב עמוקות מהצאצא הקטן והמגושם שלו, שמופיע עם שפם, יוקולילי וכומתה מטופשת. ג'וניור נשלח לספר כדי להסיר את השפם ולקנות כובע חדש, שם הוא נתקל בחברתו מהמכללה קיטי, שהיא בתו של קינג.
סיל הפליסיידס (ניו מקסיקו)
הרכב
על פי הרכבם המינרלוגי והכימי. הוגדרו סלעי הסיל הוגדרו כדיוריט מכיל ביוטיט, מונזוניט, קוורץ-מונזוניט ומעבר בין טרכיט לדקיט – סוג של אנדזיט. הגם שהגדרות אלה מדויקות בכל הנוגע להרכב, כמה מהן מתנגשות עם מרקמו של הסלע, והוא הוגדר לבסוף כ"דקיט פורפירי".
ביל המלח
עלילה
על שפת הנהר הם פוגשים את קינג ובתו. ביל האב נבוך מנוכחות ג'וניור ושולח אותו להביא בגדי עבודה, הוא חוזר לבוש כקצין חיל הים, ומתגלה כשלומיאל. ג'וניור רואה את קיטי על המזח מדברת עם קצין נאה. היא בורחת כשלוקחים אותה אל ספינת אביה והולכת במקום זאת לסטונוול ג'קסון, כדי לפגוש את ג'וניור, אך אביה מורה לה לחזור. ג'וניור נשלח לחדר המכונות ללמוד איך הספינה עובדת, שם הוא מושך במנוף וגורם לספינה להתרסק לתוך ספינתו של קינג. גם ביל האב וגם קינג נחושים לנתק את היחסים בין ג'וניור לקיטי.
כאשר הספינה של קנפילד מוכרזת כלא בטוחה לשיט, הוא מאשים את קינג בתחבולה. ביל האב תוקף את אויבו ומוכנס לכלא. ג'וניור מנסה לשחרר אותו על ידי כך שהוא מחביא כלי בריחה בתוך כיכר לחם ענקית שהביא לו. אבל ביל האב מסרב ללחם, במיוחד כשג'וניור אומר שהכין אותו בעצמו. כשביל מסכים לבסוף לברוח, המעיל של בנו נתקע בדלת התא וכך הוא משחרר בטעות את השריף, שפוגע בראשו של ג'וניור באקדחו, והבן נשלח לבית החולים.
סיל הפליסיידס (ניו מקסיקו)
היווצרות
הסיל נוצר מחדירת מאגמה לסלעי משקע שנוצרו בקרבון פנסילבני. מאחר שמעט מאוד מסלעים אלה נחשפים בשטח הפארק, מתקשים גאולוגים ללמוד את ההיסטוריה הגאולוגית המדויקת של האזור. השערות על ההתפתחויות מהקרבון הפנסילבני עד לתוך השלישון נשענות על הופעתם של אותם סלעים במקומות סמוכים.
בין הסנון לאאוקן חלו בדרום הרי הרוקי התרוממות וגעשיות כחלק מהאורוגנזה הלרמידית. בתקופה זו נוצרו מחדרים רבים, אולם נוצר קושי בקביעת גילו המדויק של הסיל:
ביל המלח
עלילה
סופת ציקלון מכה בעיירה, הורסת מבנים ומסכנת את הספינות, מזח מתמוטט והמלון של קינג קורס. קירות בית החולים מתנתקים ועפים וג'וניור נותר חשוף. הוא נאבק ברוחות תוך כדי הליכה בעיר, חזית בניין נופלת מסביבו, ונותר ללא פגע בזכות חלון פתוח שעובר סביבו (הפעלול המוכר). הוא נאחז בעץ שמועף באוויר ונוחת בנהר. במאמץ הוא מצליח להגיע לספינה של אביו כשלידו צף בית שקרס לנהר, עליו נמצאת קיטי. ג'וניור מציל את קיטי, ואז הוא רואה את התא שבו כלוא אביו צף בנהר תוך שהוא שוקע לקרקעית. ביל ג'וניור מצליח לנווט את הספינה של אביו אל תוך תא-הכלא השוקע, מבקע אותו, ומשחרר את אביו. ביל ג'וניור וקיטי רואים את אביה שוקע בתוך ספינתו. ג'וניור קושר את עצמו לחבל וצולל פנימה ומחלץ אותו. קיטי וביל ג'וניור מתאחדים באושר, קינג וביל האב מתפייסים.
הפקה
הרעיון המקורי לסרט הגיע מבמאי הסרט, רייזנר, שהיה שותפו של צ'רלי צ'פלין. קיטון, שביים או ביים-במשותף רבים מסרטיו הקודמים, היה במאי שותף ללא קרדיט בפרויקט הזה. קיטון הוציא יותר מ-100 אלף דולר על בניית סטים לסרט, כולל מזח שלם. בתסריט המקורי הסרט מסתיים עם סיקוונס שיטפון, אבל בשל שיטפון נהר המיסיסיפי ההרסני ב-1927, המפיק ג'וזף שנק אילץ את קיטון לשכתב את הסוף. קיטון הוציא 25 אלף דולר נוספים עבור סצנת הסערה המפורסמת, שכללה סטים מתפרקים של רחוב ושישה מאווררי ענק עוצמתיים. סצנת הסערה עלתה שליש מתקציב הסרט כולו, המוערך בין 300,000 ל-404,282 דולר. קיטון שברוב סרטיו תכנן וביצע בעצמו את הפעלולים בסרט, עשה זאת גם כאן, ועל מנת ליצור את תחושת הסערה, קיטון נתלה על כבל המשתלשל ממנוף, שהעיף אותו ממקום למקום כאילו הוא מועף.
הצילומים החלו ב-15 ביולי 1927 בסקרמנטו. ההפקה התעכבה משום שקיטון שבר את אפו במשחק בייסבול. הסרט כולל את הפעלול המפורסם ביותר שלו: חזית בניין שלמה שקורסת מסביבו. החלון הפתוח בעליית הגג משתלב בצורה מסודרת סביב גופו של קיטון כשהוא נופל, רחוק בסנטימטרים מלהשטיח אותו. קיטון ביצע פעלול דומה, אם כי פחות משוכלל, בסרטיו הקצרים הקודמים Back Stage (1919) ו- One Week (1920). כאן השתמש קיטון בחזית בניין אמיתית במשקל של שני טון. הסימן על הקרקע שמראה לקיטון היכן בדיוק לעמוד כדי להימנע ממעיכה היה מסמר. נטען שאם הוא היה עומד סנטימטרים ספורים מהמקום הנכון, הוא היה נפצע קשה או נהרג. אשתו השלישית, אלינור, טענה שקיטון לקח סיכונים כאלה עקב ייאוש מבעיות כלכליות, נישואיו הראשונים הכושלים, אובדן עצמאותו ביצירת סרטים והשפעת האלכוהול, שהחריפה אצלו באותה תקופה. אלא, שיש הסותרים את דברי אלינור, בטוענם שקיטון היה ידוע בביצוע פעלולים מסוכנים לאורך הקריירה שלו, ללא קשר לקשיים בחייו האישיים, כולל נפילה מצינור מגדל מים של מסילת ברזל ב- Sherlock Jr. משנת 1924, שבעקבותיה נשבר צווארו. על סצנת נפילת הקיר אמר קיטון "הייתי כעוס באותם ימים, אחרת לעולם לא הייתי עושה את זה", והוסיף שצילום הסצנה היה אחד הריגושים הגדולים שחווה.
ביקורת
"ביל המלח" היה כישלון קופתי, וזכה לביקורות מעורבות עם יציאתו. המגזין וראייטי תיאר את הסרט כ"קפיץ של קומדיה" ו"אחד הטובים של קיטון". סקירה פחות נלהבת מה-Harrison's Reports קבעה, "יש הרבה מצבים לאורך הדרך שגורמים לצחוק" אך תוך ציון ש"העלילה שטותית". מבקר הסרטים של הניו יורק טיימס כינה את הסרט "קומדיה קודרת" ו"נושא כאוב".
במהלך השנים, קיבל הסרט מעמד של יצירת מופת. באתר Rotten Tomatoes מאה אחוז מהמבקרים העניקו לסרט דירוג חיובי, עם ציון ממוצע של 9 מתוך 10. בנוסף, הסרט נכלל בספר "1001 סרטים שאתה חייב לראות לפני שאתה מת".
השראה
פעלול הבית הנופל נוצר מחדש מספר פעמים בקולנוע ובטלוויזיה, אם כי עם חומרים קלים יותר ואמצעי בטיחות עכשוויים יותר.
שבוע אלי
שבוע אלי (באנגלית: Ally Week) הוא שבוע מודעות שמובל ומקודם על ידי הנוער בארצות הברית. אירוע זה מעודד את התלמידים ליחס טוב יותר עם חברי הקהילה הגאה, בין היתר בגינוי בריונות, הטרדות וכינויי גנאי. שבוע אלי מתקיים בבתי ספר K-12 ומכללות. שבוע אלי הראשון נוצר על ידי ג'ו מונטנה ובני נוער אחרים של הקבוצה הלאומית לקידום מנהיגות JumpStart של GLSEN. שבוע אלי נעשה באותו רוח כמו יום השתיקה, שבא לחנך בנושאי הטרדה אנטי-להט"בית. שבוע אלי נערך בדרך כלל בספטמבר או באוקטובר, לרוב במקביל ליום היציאה מהארון הבינלאומי ב-11 באוקטובר. אוקטובר הוא גם חודש ההיסטוריה הלהט"בית. האירוע החל באוקטובר 2005 וצמח מאז.
מטרת שבוע אלי היא לצמצם את הסטריאוטיפים וההדרה תוך הדגשה כי תמיכה בתלמידים להט"בים חזקה יותר ממה שהתלמידים עצמם חשבו. בסקר שנערך בקרב 240 סטודנטים לתארים מתקדמים בדבר איזו תמיכה עמיתית הם הרגישו שיש להם לסטודנטים להט"בים, נמצא כי עמדותיהם האישיות היו חיוביות משמעותית מכפי שחשבו שחבריהם וחבריהם סטודנטים החזיקו. בעלות הברית מזוהות כתומכות, אך אינן בהכרח חברות בקבוצה שולית.
במהלך שבוע אלי, מתבקשים אנשים לחתום על התחייבות בעלת ברית כי, וכי הם לא ישתמשו בשפה אנטי-להט"בית או מושמצת, הם יתערבו במידת האפשר כדי להפסיק את הבריונות וההטרדה ויתמכו במאמצים בטוחים יותר בבתי ספרם. ב-2008, נעשה שימוש בטעות בכרטיסי המשכון עם גני ילדים ומתנגדי הנישואים החד-מיניים, ובכך הם השתמשו בכך שתאושר הצעה 8  בקליפורניה, GLSEN הצהירה כי הם יעקבו אחר ההצעה ויבטיחו שהם יתאימו את שבוע אלי לכל השכבות.
ב-2010, הקמפיין עודד מודעות לחוק לשיפור בתי ספר בטוחים, בדומה לחוק "חוק הכבוד לכל התלמידים" שנחתם במדינת ניו יורק להגנה על תלמידים להט"בים מפני בריונות.
וילה מדיצ'י בפייזולה
וילה מדיצ'י בפייזולה (באיטלקית: Villa Medici a Fiesole) היא וילה השוכנת בגבעה הצופה על העיירה פייזולה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת הווילות העתיקות ביותר שהיו שייכות למשפחת מדיצ'י, הרביעית אחרי שתי הווילות באזור מוג'לו (קפאג'ולו וטרביו) ווילה מדיצ'י בקרג'י. הווילה המכונה גם "בלקנטו" (Belcanto, "שירה יפה"), או "ארמון פייזולה" (il Palagio di Fiesole) היא אחת הווילות שנשמרו בצורה הטובה ביותר באתר המורשת העולמית "הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה" שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013, ועם זאת היא בין הפחות ידועות.
הווילה של ג'ובאני דה מדיצ'י
הווילה נבנתה במקום בית בבעלותו של האציל ניקולו בלדי, ונרכשה על ידי קוזימו דה מדיצ'י (המכונה "הזקן") סביב שנת 1450. בנו, ג'ובאני די קוזימו דה מדיצ'י, בנה אותה מחדש בסגנון הרנסאנס. לדברי ג'ורג'ו וזארי היה התכנון של האדריכל המשפחתי מיקלוצו, אף שייתכן שאדריכלים אחרים השתתפו באופן פעיל.
הווילה נבנתה בשנים 1451–1457, כפי שעולה מדיווחי רישום הקרקעות. ג'ובאני היה בנו האהוב של קוזימו, בזכות האינטליגנציה התוססת שלו והנטייה הניכרת שלו לאומנויות הוא היה יכול להיחשב כמבשרו של לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר"), נכדו של קוזימו. בין תחומי העניין הרבים שלו היה אוסף ספרים נדירים, יצירות אמנות (הוא היה לקוח חשוב של פיליפו ליפי), ותשוקה לאדריכלות, שבה הצטיין. ההערכה היא שהוא עצמו בחר בבנייה באתר הבניין בפייזולה, במיקום פנורמי במדרון תלול מאוד, הנוגד את כל עקרונות התקופה. היה צורך לבנות מרפסת גדולה התומכת בבניין על מדרון הגבעה. מיקלוצו לא היה כבול לסגנון המבנים שהיו קיימים לפני כן, ובנה מבנה ריבועי עם מאפיינים סגנוניים חדשניים, מטויח בלבן עם חלונות ממוסגרים במשקופים מאבן חול ועם לוג'יות גדולות פתוחות משני צידי האולם המרכזי בקומה הראשית.
מראה הווילה היה שונה מאוד מווילות מדיצ'י הקודמות, ובאופן כלשהו מהווה אב-טיפוס לבנייה ברנסאנס המוקדם, גאומטרי ביותר, פתוח מבחוץ וללא חצר מרכזית, עד כדי כך שהיא נחשבה כמקדימה לווילה פוג'ו א קאיאנו, וילה נוספת של משפחת מדיצ'י. המרכיב ההגנתי-צבאי, האופייני לשלוש הווילות הקודמות, אינו קיים בבניין, כך שאין צריחים, מרפסות מוגבהות הנתמכות על ידי זיזים או חפיר. הלוג'יות גם הן סימן ברור לפתיחות כלפי חוץ, בשונה מהביצורים "הסגורים" לצרכים הגנתיים. החידושים הצורניים והפונקציונליים של הווילה בפייזולה מייצגים ערכים אסתטיים חדשים, ומעל לכל תשומת לב חדשה לנוף ולתחום החזותי, לערכים הכלכליים ולדימוי הכוח הצבאי של נכסי מדיצ'י העתיקים ביותר.
מבנה המבנה פתר בצורה מתוחכמת את בעיית המדרון, בזכות התפלגות החדרים בכמה מפלסים: התחתון, המשמשים כמרתפים, אורוות, וכו' המקורים בקמרונות; הקומה העליונה נועדה למגורי בעלי הבית, עם חדרי השינה, הטרקלינים, הספרייה וגם חדר המוקדש למוזיקה. אז מה שנראה כקומת הקרקע בקומה העליונה היה למעשה הקומה השנייה של הבניין, המשקיפה יפה אל הנוף. על הטרסות שמתחת היו הגנים התלויים עם לוג'יות מלבנים וערוגות פרחים גאומטריות.
ההוצאה שנגרמה בבניית הווילה הייתה משמעותית, וזארי עצמו משבח את החומרים ששימוש בבנייה, שאחרי יותר ממאה שנה לאחר הבנייה היו עדיין במצב מושלם, ללא צורך בשיקום ותחזוקה.
לג'ובאני דה מדיצ'י לא היו ילדים, ולפני שמת הוא הוריש את הווילה לאחיינו הצעיר ג'וליאנו דה מדיצ'י.
לורנצו המפואר
וילה מדיצ'י בפייזולה קשורה לשפיכות הדמים הדרמטית של מזימת פאצי (1478), כאשר כמה מבני משפחת פאצי, עם פרנצ'סקו סלוויאטי והקרדינל ג'ירולמו ריאריו, שנתמכו על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי, ארגנו קנוניה להיפטר מכוחם ההולך וגובר של בית מדיצ'י ברפובליקת פירנצה.
התכנון המקורי של הקשר היה לרצוח שניים מצאצאי משפחת מדיצ'י, לורנצו וג'וליאנו, במהלך משתה שהם ארגנו בווילה בפייזולה ב-25 באפריל, באמצעות שימוש ברעל שיאקופו דה פאצי וריאריו מסכו בבקבוק יין שנועד לשני האחים. אולם מחושים פתאומיים של ג'וליאנו גרמו לדחיית התוכנית למחרת, במהלך המיסה בקתדרלה סנטה מריה דל פיורה, שם ג'וליאנו נרצח, בעוד לורנצו הצליח להציל את חייו כשמצא מקלט בחדר כלי הקודש.
כשג'וליאנו מת, ירש אחיו הגדול את הווילה. לורנצו המפואר התגורר בעיקר בווילה מדיצ'י בקרג'י, אך הוא גם אהב את פייזולה מאוד. גם במקום זה נפגשה הקבוצה הגדולה של הומניסטים שנוצרה סביב חצר מדיצ'י. לורנצו עם מרסיליו פיצ'ינו, אניולו פוליציאנו, ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, כריסטופורו לנדינו, והוגים וסופרים אחרים. ההקראות, שחזור מופעים של התיאטרון הרומי והיווני, ודיונים מלומדים גילו מחדש את התרבות הקלאסית שהיא בבסיס ההתחדשות האמנותית והספרותית של הרנסאנס.
שתי העדויות האיקונוגרפיות החשובות ביותר על הווילה המקורית מתוארכות אף הן לתקופה זו: היצירה "שינת הבתולה" (Dormitio Virginis) מאת דומניקו גירלנדיו (1486-90), בקפלת טורנבואוני בכנסיית סנטה מריה נובלה, וה"בשורה" (Annunciazione) מאת ביאג'ו ד'אנטוניו (Biagio d'Antonio, סוף המאה ה-15), היום בגלריה של האקדמיה של סן לוקא ברומא.
מהמאה ה-16 ואילך
הכבוד לו זכתה הווילה בתקופת משפחת מדיצ'י עד המאה החמש עשרה, נעלם בדורות הבאים, או לפחות הצטמצם. בשנת 1671, זמן קצר לאחר שהפך לדוכס הגדול, מכר קוזימו השלישי את הווילה לווינצ'נצו דל סרה תמורת ארבעת אלפים פלורינים. הגידול בווילה בצד המערבי מתוארך לתקופה זו, כפי שמרמזים לנו המסמכים עם תיאורים של הריהוט, הגנים והלוג'יה הנוכחית ממערב, שנראתה באותה העת כמו מרפסת.
הבעלים העוקבים היו בורגריני (Borgherini משנת 1722 עד ל-1768), שמכרו בשנת 1771 לאלברגוטי (Albergotti). המשמעות של שינויי בעלות שנערכו הערכות מרשם הקרקעות, עם תיאורים חשובים של מצב הווילה והגנים באותה תקופה.
הווילה נרכשה לאחר מכן על ידי ליידי מרגרט אורפורד (Margaret Orford), גיסתו של הוראס וולפול, בשנת 1772, שהזמינה את האדריכל ניקולו גאספרו פאולטי להרחיב את הגן העליון ולבנות חממת הדרים (אורנז'רי). הווילה עברה בשנת 1781 למוצי ואז נמכר לבונינסני מסיינה, והייתה בבעלותו עד שנת 1862. דרך הגישה נוצרה אז והיא שינתה את מיקום הכניסה הראשית, והחזית המזרחית הפכה לחזית העיקרית (1858).
בין המאות התשע עשרה והעשרים היו בעלי הווילה אנגלים ואמריקאים, כדוגמת האמן ויליאם בלנדל ספנס (William Blundell Spence, משנת 1862 עד 1897), ואז ליידי סיביל קטינג (Sybil Cutting), אלמנתו של ויליאם בייארד קטינג, ואימה של הסופרת לעתיד איריס אוריגו, שנישאה לסופר ג'פרי סקוט (משנת 1909 עד 1911). אחר כך, מק קלמן (Mac Calman, מ-1911 עד 1959). כל הבעלים הללו לא שינו את מתווה האחוזה, מלבד שינויים דקורטיביים. בשנת 1959 נרכשה הווילה על ידי משפחת מאציני מרקי, הבעלים הנוכחיים.
הגן
הגן הנוכחי משקף את העיצוב מחדש שביצע האדריכל הבריטי ססיל פינסנט (Cecil Pinsent), שעבד עבור הליידי קטינג והוא בסגנון נאו-רנסאנס.
הגן מפוצל בין שלוש טרסות ברמות שונות. הראשונה, אליה ניתן להגיע משדרת הברושים, שמשני צדדיה חורשה של אלון הגלעין (Quercus ilex), בנויה מערוגות פרחים מלבניות, עם עצים עתיקים גדולים במרכז ועצי הדרים בשקעי טרקוטה בקצוות. בחלק העליון ביותר, החל מחממת ההדרים (אורנז'רי), יש שורה ארוכה של קרקעות מוגבהות במקצת, בהן ניטעו גני ורדים מזנים שונים. הפיאנו נובילה של הווילה תואמת מפלס זה.
המפלס השני מתחיל מההגבה האחורית של הבניין ומגיעים אליו דרך גרם מדרגות פנימי. זה החלק של הגן שעבר פחות שינויים, ובו עצי מגנוליה גדולים ומקושט בערוגות פרחים המוקפים בגדר חיה מאשכרוע ירוק-עד (Buxus sempervirens), עם מזרקה במרכז.
גן הווילה עשיר מאוד במים ונחשף ללא הפסקה לשמש לכיוון דרום: זה יוצר מיקרו אקלים כמעט ייחודי לאזור, אשר מבטיח הפריחה לכ-156 יום בהשוואה לשאר האזורים הסובבים אותו.
אח"י תנין (צוללת מסדרת גל)
אח"י תנין הייתה צוללת מסדרת גל, השנייה בסדרה שנבנתה באנגליה לפי תכנון גרמני על פי אפיון שהוכן בחיל הים הישראלי.
אח"י תנין בפיקודו של רס"ן דורון עמיר הגיעה לנמל חיפה ב-14 ביולי 1977. במהלך טקס חנוכתה התנגשה ברציף ונזקקה לתיקונים.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה נקרא דורון עמיר על ידי מפקד שייטת הצוללות, לפקד על אח"י תנין, שהייתה במבחנים לאחר שיפוץ ארוך. הוא הכשיר את הצוללת, ומסרה לפיקודו של חיים כפיר קופרט.
בתקיפת אי הארנבות ביוני 1984 השתתפה אח"י תנין במשימות של תצפית והכוונת כוחות.
אח"י תנין הוצאה משירות ב-2002.
מדיום (אתר אינטרנט)
מדיום (באנגלית: Medium) היא פלטפורמת פרסום מקוונת שפותחה על ידי אוון ויליאמס והושקה באוגוסט 2012. האתר בבעלות תאגיד מדיום, והוא מאפשר עיתונות חברתית על ידי כותבים חובבים ומקצועיים.
ויליאמס, שהיה שותף בהקמת Blogger וטוויטר, פיתח את מדיום תחילה כאמצעי לפרסום כתבות ומסמכים ארוכים יותר מאלו הנהוגים בטוויטר, שהגבילה באותה תקופה את אורך הפרסומים ב-140 תווים (ומאוחר יותר - 280 תווים).
יחסי הממלכה המאוחדת–קולומביה
יחסי קולומביה–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של קולומביה והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
היסטוריה
לקולומביה ולבריטניה היסטוריה משותפת ארוכה, שהחלה בעידן הקולוניאלי בו הייתה בריטניה מעורבת במלחמות עם ספרד, ובשנת 1741 נערך המצור על קרטחנה דה אינדיאס, שהייתה אז חלק ממלכות המשנה של גרנדה החדשה. במהלך מלחמת העצמאות הקולומביאנית יותר מ-5,000 תושבי בריטניה לחמו כחלק מהלגיון הבריטי נגד הספרדים.
יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-18 באפריל 1825. לאורך ההיסטוריה התקיים סחר אינטנסיבי בין שתי המדינות, אך מאזן הסחר נטה לכיוון בריטניה. מוצרי הייצוא העיקריים של קולומביה היו עורות, בננות וקפה, עם השקעה בריטית חזקה בקולומביה. הביקור הראשון של ראש ממשלת בריטניה בקולומביה היה בשנת 1992, כאשר ג'ון מייג'ור ביקר בה.
גביע האלופות הצרפתי 2022
גביע האלופות הצרפתי 2022 היה המהדורה ה-27 של גביע האלופות הצרפתי. המשחק נערך ב-31 ביולי 2022 באצטדיון בלומפילד שבתל אביב, ישראל, והתמודדו בו אלופת ליגת העל הצרפתית לעונת, פריז סן-ז'רמן, ומחזיקת הגביע הצרפתי של עונה, נאנט. במשחק פריז סן ז'רמן ניצחה 4–0 את נאנט וזכתה בגביע האלופות הצרפתי בפעם ה-11 בתולדותיה.
בחירת האצטדיון המארח
ב-17 במרץ 2022 החליטה מנהלת הליגות הצרפתית כי המשחק ישוחק באצטדיון בלומפילד שבתל אביב, ישראל, ב-31 ביולי 2022, זאת לאחר הצלחת גביע האלופות הצרפתי 2021, שנערך גם הוא באצטדיון בלומפילד.