cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טד קזינסקי
התקפה חמישית
ב-5 במאי 1982 הגיעה חבילה בדואר לאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. החבילה נשלחה עבור פרופסור פטריק פישר מאוניברסיטת פרובו בעיר פרובו, יוטה. פישר עזב את האוניברסיטה שנתיים קודם לכן, והחבילה הועברה למקום עבודתו החדש, אוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל, טנסי. השולח היה פרופסור לידוי "ווד" בירנסון, מהנדס חשמל מאוניברסיטת פרובו. ה"יונבומבר" שלח את החבילה עם בולים משומשים שאינם מתאימים לגודל ולמשקל החבילה מתוך כוונה שהפצצה תוחזר לפרופסור בירנסון ותתפוצץ אצלו. באורח בלתי מובן הגיעה החבילה בכל זאת למשרדו של פרופסור פישר שהיה באותה עת בנופש בפוארטו ריקו. מזכירתו, ג'נט סמית', פתחה את החבילה, ידיה ופניה נכוו קשות והיא הובהלה לבית החולים בעיר. גם פצצה זו הייתה מסומנת באותיות FC.
התקפה שישית
ב-2 ביולי 1982 נכנס דיוגנס אנג'לקוס, פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, לחדר הצוות והבחין בפחית ירוקה גדולה עם יכולת קיבול של 3.5 ליטר. מהפחית השתלשלו חוטים שהיו מחוברים לשעון. אנג'לקוס חשב שמדובר בפחית טרפנטין שהושארה על ידי העובדים, והרים אותה על מנת להשליך אותה מן החדר. באותה רגע התפוצצה הפחית ואנג'לקוס נפצע קשה בפניו ובידיו. מזלו הטוב היה, שחלקה התחתון של הפצצה – פחית בנזין – לא התפוצץ כמתוכנן שאלמלא כן לא היה נשאר בחיים. אנג'לקוס עצמו הסביר מאוחר יותר "האידיוט הזה מילא פחית בבנזין עד למעלה, מבלי להשאיר מקום לאוויר שיתלקח, ולכן הפחית לא התפוצצה". שוב נמצאו ראשי התיבות המוכרים, FC, אך הפעם היה ממצא נוסף - פיסת נייר ששרדה את הפיצוץ ועליה הודפס "זה עובד. אמרתי לך שזה יעבוד". בתור חתימה, הופיעו האותיות RV.
החוקרים קיוו כי מסר זה יוביל אותם אל ה"יונבומבר" אך התאכזבו שוב. רק מאוחר יותר, כשקזינסקי נתפס, נודע להם מפיו כי האותיות RV היו ראשי תיבות של פרופסור אחר באוניברסיטת ברקלי שהסתכסך בעבר עם קזינסקי. הוא קיווה לעורר עליו את חשדות החוקרים.
התקפה שביעית
מאז הפיצוץ בברקלי עברו להן שלוש שנים שקטות אך הן הסתיימו ב-15 במאי 1985. ג'ון האוזר, קצין בחיל האוויר שעמד לסיים את לימודי ההנדסה שלו באוניברסיטת ברקלי, נכנס למעבדת המחשבים של האוניברסיטה. הוא הבחין במשהו שנראה כמו קופסה של תיקים המונחת על גבי ערימת קלסרים, סמוך למחשב. הוא הרים את הקופסה וזו השמיעה זמזום קצר והתפוצצה, האוזר פרץ בצרחות. הראשון שהגיב היה פרופסור אנג'לקוס, הנפגע מההתקפה הקודמת. הוא מיהר להזעיק את כוחות ההצלה ובמקביל תלש במשיכה את עניבתו והשתמש בה בתור חוסם עורקים כדי לעצור את זרם הדם שקלח מידו של האוזר. האוזר נפצע קשות, חלומו להפוך לטייס קרב ואסטרונאוט נגוז, הוא איבד ארבע אצבעות בכף ידו הימנית ואחת מעיניו נפגעה.
פצצה נוספת שנוטרלה
לראשונה הגיעה לידי החוקרים פצצה שלמה שאותה ניתן לבדוק ביסודיות. כל רכיב נבדק בדקדקנות, בהם בין היתר האותיות FC. הייתה זו ההתקפה האחרונה על חברת תעופה והפצצה האחרונה שאותה הצליחו לנטרל.
התקפה שמינית
בנובמבר 1985 ישב פרופסור ג'יימס מק'קונל מאוניברסיטת מישיגן בביתו שבאן ארבור, מישיגן. עוזרו ניק סואינו הכניס את הדואר, ומק'קונל ברר מתוכו את המכתבים החשובים, ואת השאר השאיר לעוזרו. בין המכתבים הייתה חבילה שנשלחה על ידי ראלף קלופנבורג מאוניברסיטת יוטה. במכתב המצורף כתב קלופנבורג "הייתי רוצה שתקרא את הספר. ראוי לכל אדם במעמדך לקרוא ספר זה".
מק'קונל היה מרצה וסופר מפורסם. הוא היה רגיל לקבל מכתבים מסוג זה, ולכן השאיר את פתיחת המכתב לעוזרו. סואינו פתח את החבילה, וזו התפוצצה בעצמה רבה. הוא נפצע קשה, אך בסופו של דבר החלים מפצעיו. מק'קונל נפגע באוזניו ואיבד אחוזים משמיעתו.
התקפה תשיעית – הרוג ראשון
כעבור פחות מחודש יצא הְיו סקראטון דרך הדלת האחורית של החנות להשכרת מחשבים שבבעלותו שבסקרמנטו, קליפורניה, אל מגרש החנייה. לפתע הבחין בפיסת עץ, עם מסמרים בולטים מתוכה, שהייתה מונחת על הקרקע והתכופף להרים אותה, כנראה מתוך כוונה להשליכה לאשפה. צינור הנפץ המוסווה התפוצץ ברעש מחריש אוזניים שזעזע את השכונה כולה. סקראטון הועף מן ההדף למרחק של שלושה מטרים וכמה דקות לאחר מכן מת. סקראטון היה להרוג הראשון של היונבומבר.
החוקרים שבחנו את הפצצה בהתקפה זו מצאו שהיא נבנתה על ידי יצרן פצצות מומחה, והכילה הרכב קטלני של כימיקלים, מסמרים, פיסות מתכת משוננות וחתיכות חדות אחרות ולא הייתה חובבנית כמו הפצצות במקפות שקדמו לה. עם זאת שני פרטים נותרו כשהיו – השימוש בעץ והחתימה המסתורית FC.
התקפה עשירית – עדת ראייה
בפברואר 1987 הביטה אחת המזכירות של חברת המחשבים CAAMS ששכנה בבניין גדול בסולט לייק סיטי, יוטה, מבעד לחלון והבחינה בדמות מפחידה המשוטטת בחניה. האיש לבש סוודר עם קפוצ'ון והרכיב משקפי שמש גדולים שהסתירו את פניו. הוא השאיר שקית במגרש החניה, וכאשר הוא הסתובב לעבר הבניין, הוא נעץ במזכירה מבט מצמרר, ונעלם. כעבור זמן קצר הגיע למקום גארי רייט, סגן נשיא החברה. הוא הבחין בחבילה המונחת במגרש החניה ובולטים ממנה מסמרים. רייט ניגש אל החבילה ובעט בה כדי למנוע פגיעה בצמיגי המכוניות. באותו רגע הפצצה התפוצצה. ברגע הראשון חשב רייט שמישהו יורה בו. הוא נפצע באורח קשה ומצבו היה קריטי. נדרשו לו שלושה ניתוחים כדי לטפל בפציעות שנגרמו לו בכף ידו ובפניו, מאות רסיסי מתכת ועץ נשלפו מגופו, וגם כעבור עשר שנים הוא עדיין היה מוצא רסיסים בגופו.
פצצה זו הייתה עוד יותר מתוחכמת מקודמתה ועם מנגנון הפעלה משופר. בתקרית זו, לראשונה הייתה עדת ראייה שיכולה לספק לחוקרים תיאור של הטרוריסט וציירו קלסתרון על פי תיאורה.
שתי התקפות נוספות
לאחר הפיצוץ במשרדי חברת CAAMS חלפו שש שנים ללא התקפה. אך ב-18 ביוני 1993 שלח ה"יונבומבר" שתי פצצות בדואר. הן נבנו בתוך קופסאות מעץ ונארזו במעטפה עבה. הראשונה נשלחה לדוקטור צ'ארלס אפשטיין, מומחה לגנטיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, תחת שם השולח ג'יימס היל מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה. היא הגיעה לביתו ב-22 ביוני, ארבעה ימים לאחר שליחתה. אפשטיין לא חשד במאומה ופתח את החבילה. היא התפוצצה בידיו ורסיסים חדים חדרו לגופו, זרועו נשברה והוא איבד מספר אצבעות. כתובת השולח לא הייתה של מקום אמיתי ולג'יימס היל לא היה מושג לגבי זהות השולח. מאוחר יותר ציין ד"ר אפשטיין כי כמעט בכל ערב אשתו ובתו עומדות לצידו כאשר הוא פותח את הדואר ולמזלן, הן לא היו שם באותו ערב.
המעטפה השנייה נשלחה לדוקטור דייוויד גלרנטר, מרצה למדעי המחשב באוניברסיטת ייל. היא הגיעה ב-24 ביוני ונמסרה לחדרו שבאוניברסיטה. היא הייתה חבילה בגודל של קופסת נעליים. שם השולח היה שמו של פרופסור אחר מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה. כאשר פתח גלרנטר את החבילה, היא התפוצצה בפניו וריטשה חלק מכף ידו הימנית. הוא התעוור בעין אחת, איבד את השמיעה באוזן אחת ונפגע קשות בפניו. החום שנפלט מהפיצוץ הפעיל את מנגנון האזעקה המתריע בפני שרפות, וכתוצאה מכך הופעלה מערכת אוטומטית של ממטרות מים שכיבתה את השרפה שפרצה והבריחה את כולם מהבניין. גלרנטר נתקף בהלם ומיהר לרדת חמש קומות במדרגות אל חדר המרפאה שבבניין. הוא הגיע לשם כשהוא מדמם קשות, פצוע בידיו, בפניו, בבית החזה ובבטן. הרופאים עמלו במשך דקות ארוכות לייצב את מצבו ולאחר מכן הוא הועבר לבית החולים "ייל ניו הייבן", שם הוא עבר טיפולים ארוכים ומסובכים עד שהצליח להתאושש מן הפציעה. הוא אפילו כתב ספר בו תיאר את החוויה הקשה שעברה עליו. אחיו של גלרנטר עבד כרופא בבית חולים אחר, ובאותו יום הוא קיבל שיחת טלפון בעבודה שבה בישר לו אלמוני בקול מצמרר: "אתה הבא בתור".
התפתחויות בחקירה
הפיגועים האחרונים ביוני 1993 זעזעו את אמריקה כולה. ויליאם סשיינס, ניסה להגיע לפריצת דרך משמעותית, אך כל מאמציו עלו בתוהו, והחקירות המשיכו גם לאחר שסיים את כהונתו כמנהל ה-FBI. ב-20 ביולי 1993 מינה הנשיא ביל קלינטון את לואיס פרי כמנהל ה-FBI החדש. באותו חודש הוקם גוף חדש משולב ללכידת הטרוריסט, שנקרא בכינויו "כוח משימה UNABOM". כוח המשימה כלל סוכנים של ה-FBI, נציגי ה-ATF ומפקחים של רשות הדואר, וכך הובטח כי כל המידע הרלוונטי יגיע בו זמנית לכל שלושת הגופים.
הרוג שני
ב-10 בדצמבר 1994, חזר תומאס מוסר, ממנהליה הבכירים של סוכנות פרסומות גדולה, מנסיעת עסקים מעבר לים. כאשר שב לביתו בנורת' קלדוול, ניו ג'רזי, הוא פתח חבילה שנשלחה לחברה בה עבד. למרות טעות הכתיב בשמה של החברה, פתח את החבילה שהתפוצצה ומוסר נהרג. המניע למתקפה היה ככל הנראה כתבה שהתפרסמה בכתב עת המוקדש להגנה על הסביבה ובו מואשמת החברה של מוסר בניסיונות הטיוח של הנזקים שנגרמו באסון הנפט של אקסון ואלדז.
על הפצצה נמצאו האותיות FC, והיא הייתה נתונה בתוך קופסת עץ בעבודת יד.
הרוג שלישי ואחרון
ב-24 באפריל 1995 קיבל גילברט מאריי, נשיא איגוד היערנים של קליפורניה (שדולה בתחום עצים להסקה), חבילה בדואר אשר הייתה מיועדת לקודמו בתפקיד, ויליאם דניסון, שעזב שנה קודם לכן. מאריי יצא מנקודת הנחה שהחבילה מיועדת לנשיא איגוד היערנים ולא אישית לדניסון, והורה לעוזרו להביא את החבילה. העוזר התלוצץ ואמר "החבילה מאוד כבדה, כנראה שזו פצצה". הדבר היה חמישה ימים בלבד לאחר הפיגוע באוקלהומה סיטי, מתקפת טרור על בניין פדרלי באוקלהומה סיטי שהביאה למותם של 168 אנשים. מאריי פתח את הפצצה שהתפוצצה, החריבה את המשרד והוא נהרג תוך כך.
המניפסט
מעצרו של קזינסקי אכן התאפשר בזכות ערנותה של אשת אחיו דייוויד שזיהתה את סגנון כתיבתו של טד מתוך הפרסומים וכן שמה לב כי הרציחות התרחשו במועדים שבהם עזב האח את בקתתו שביערות מונטנה ונסע ברחבי ארצות הברית. היא הסבה את תשומת לבו של דייוויד לחשדותיה. לאחר שכנועים רבים מצדה הסכים האח להצליב את המניפסט של ה"יונבומבר" עם מאמר ישן שאחיו כתב ואשר לא זכה לפרסום, בציפייה שחשדותיה של אשתו יתבדו, אלא שהדמיון בין שני המאמרים והביטויים הזהים שהופיעו בהם היה ברור לעין. דייוויד הודיע לרשויות, שהוא חושד כי ה"יונבומבר" הוא אחיו התמהוני, שחי בבקתה מבודדת ביער. בתחילה לא התייחס ה-FBI ברצינות למידע החדש. באותה תקופה היה ה"יונבומבר" הפושע המבוקש ביותר בארצות הברית, ול-FBI היו יותר מאלף חשודים פוטנציאליים. החוקרים נטו לחשוב כי מדובר באדם החי בקרבה גאוגרפית לאזורים שבהם אירעו הפיצוצים, שמקורב באופן כלשהו לאמצעים טכנולוגיים מפותחים ולא נטו לחשוב כי מדובר דווקא במתבודד תמהוני, אולם לאחר קריאת מאמרו הישן של טד, אשר היה בידי האח וקבלת חוות הדעת הלשונית הוחלט לעצור את קזינסקי.
יש הטוענים כי האידאולוגיה של קזינסקי קרובה לאנרכו-פרימיטיביזם, אך קזינסקי עצמו דחה את האידאולוגיה הזו ואף ביקר אותה במספר הזדמנויות.
מעצר
האח התנה את העברת האינפורמציה בשלושה תנאים:
ה-FBI הבטיח לדייוויד כי כך אכן יהיה, אולם הוא הפר חלק מהבטחותיו. קזינסקי נעצר ב-3 באפריל 1996. המעצר עצמו בוצע באופן שלקח בחשבון את טבעו המתבודד של טד ושנאתו לטכנולוגיה. אנשי ה-FBI התחזו לפועלים, אשר באו לסלול כביש ביער, אשר טד חי בו. כפי שצפו יצא אליהם טד, כשהוא מנסה למנוע מהם להמשיך ב"עבודתם" ואז נעצר על ידם. בבקתה הדחוקה שבה התגורר שהייתה בגודל של 3.5 מ' על 3 מ', נמצאו עדויות מרשיעות לפעילותו ובהן בין השאר, חומרי חבלה ואף פצצה שהייתה מוכנה למשלוח. בנוסף נמצאו ברשותו של הרוצח ספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", וכן כמה מדריכי טלפון של מדינת מונטנה. במסמכים שלו נתפסו גם כותרים דוגמת "איך להיות שפוי במקומות בלתי שפויים", וכן "לימודי ויכוחים אישיים מתוחים".
מאסרו ומותו
קזינסקי ריצה עונש של 8 מאסרי עולם בבידוד בבית הכלא פלורנס שבקולורדו, בלי זכות לבקש חנינה. גם הפסיכיאטרית שלו וגם אחיו ואמו טענו כי מבחינתו של קזינסקי עונש המאסר גרוע מעונש מוות, שכן עונש המוות היה מאפשר לו לראות את עצמו כמרטיר, אשר מת מוות הרואי למען רעיונותיו, בשעה שחיים כאסיר יביאו לתלות באחרים, המצב השנוא עליו מכל.
קזינסקי עצמו דרש מהממשלה לקבל את הפצצות שלו בחזרה, ואיתן גם כמה אביזרים אחרים שנלקחו ממנו. על אף שטען כי הדבר נעשה כדי לממן את חובותיו הכבדים, שכן לטענתו הוא חייב פיצוי של למעלה מ-15 מיליון דולר למי שכינה "קורבנותי, כביכול", וסכום של 21 מיליון דולר בשל המשפט האזרחי שהתנהל נגדו, ביקש שהחומר ישלח לאוניברסיטת מישיגן, "לצורכי מחקר". בסופו של דבר שופט הורה למכור במכירה פומבית ברשת את הפריטים שנתפסו בפשיטה על ביתו של טד קזינסקי והרווחים מהמכירה ישמשו לכיסוי הוצאות הנזקים שגרמו הפצצות שהכין, אשר מוערכים בסכום של כ-15 מיליון דולר, ותשלום לנפגעים.
במרץ 2022 קזינסקי אובחן כחולה בסרטן סופני. ב-10 ביוני 2023 נמצא מת בתאו בכלא. בהמשך דיווח הניו יורק טיימס כי הוא התאבד.
שחייה באולימפיאדת טוקיו (2020)
אולימפיאדת טוקיו (2020) נערכה בטוקיו, יפן. תחרויות השחייה במסגרת המשחקים האולימפיים נערכו במרכז ספורט המים, ותחרויות השחייה במים פתוחים נערכו באודייבה מארין פארק (Odaiba Marine Park).
37 משחים שונים התקיימו באולימפיאדה זו, 18 לנשים, 18 לגברים ולראשונה במשחקים האולימפיים משחה שליחים משולב בשתי שחייניות ובשני שחיינים, 4x100 מטר מעורב.
לאור מגפת הקורונה הוחלט על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים והוועד האולימפי הבינלאומי לדחות את מועד המשחקים מקיץ 2020 למועד מאוחר יותר שלא יעלה על קיץ 2021. עם זאת, הוחלט כי לא יהיה שינוי בשם המשחקים.
נשים
(*) שחייניות ששחו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הן במדליות
גברים
(*) שחיינים ששחו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הם במדליות
משחה משולב (2 שחייניות, 2 שחיינים)
(*) שחיינים ששחו רק בשלב המוקדמות וזכו אף הם במדליות
רנה דוד
רֵנֵה דָוִד (12 בינואר 1906 – 26 במאי 1990) היה חוקר ומשפטן צרפתי בתחום המשפט ההשוואתי וגאוגרפיה משפטית שמחקריו התפרסמו במספר שפות.
תולדות חייו
בין 1929 ל-1938 היה פרופסור באוניברסיטת גרנובל. במהלך מלחמת העולם השנייה צורף לצבא הצרפתי. לאחר מכן מ-1945 עד 1968 היה ראש המחלקה למשפט השוואתי באוניברסיטת פריס. לאחר מכן עד 1976 היה פרופסור באוניברסיטת אקס-מרסיי. העביר קורסים באוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת טהראן ואחרות.
הוא השתתף במספר פרויקטים משפטיים, כמו ועדת או"ם בנושא השכר הבינלאומי מטעם צרפת, ובין 1962 ל-1978 היה חבר הסגל במוסד בינלאומי לאיחוד משפט בינלאומי פרטי.
היה אחד המחברים מערכת משפט אזרחית לאתיופיה ב-1960 וחבר צוות ניסוח מערכת משפטית אזרחית לרואנדה.
בשנת 1973 עמד בראש העורכים "אנציקלופדיה בינלאומית למשפט השוואתי".
תאוריה משפטית
בספרו Traité élémentaire de droit civile comparé, הציע את סיווג המערכות המשפטיות, וחילק אותן בהתאם לאידאולוגיה שונות, המקבלות השראה כל אחת בנפרד, לתוך חמש קבוצות או משפחות: האיחוד שביצע למשפט הקונטיננטלי והמקובל היה לפיו טכני יותר מאידאולוגי. הניגודים שבינם היו שונים מאלו שבין מערכות המשפט הסובייטית, הינדית, סינית, שריעה והלכתית. לדברי דוד, המשפט הרומנו-גרמני (קונטיננטלי) כללו אותן המדינות בהן חוקים גובשה על פי החוק הרומי, ואילו המשפט המקובל במדינות אלו שבו החוק נוצר על ידי השופטים.
המאפיינים שהבדילו באופן ייחודי את המשפט המערבי משאר המערכות, כפי שהוא האמין היו:
פרסים
במסגרת חייו הוענקו לו תוארי כבוד מאוניברסיטאות אדינבורו, בריסל, אוטווה, בזל, לסטר והלסינקי.
אנרי פואנקרה
כמתמטיקאי וכפיזיקאי, תרם תרומות מקוריות ובסיסיות רבות גם לתחום המתמטיקה עיונית וגם למתמטיקה השימושית, לפיזיקה המתמטית ולמכניקה השמימית. הוא היה אחראי לניסוח השערת פואנקרה, אחת מהבעיות המפורסמות ביותר במתמטיקה, שהוגדרה כאחת משבע בעיות המילניום של מכון קליי והוכחה רק 98 שנים לאחר הצגתה, בידי גריגורי פרלמן ב-2002. במחקרו על בעיית שלושת הגופים, היה פואנקרה הראשון שגילה מערכת כאוטית דטרמיניסטית, והניח את היסודות לתורת הכאוס המודרנית. הוא נחשב לאחד היוצרים של תחום הטופולוגיה.
פואנקרה הציג את עקרון היחסות המודרני והיה הראשון שהציג את טרנספורמציות לורנץ בצורתן הסימטרית המודרנית. פואנקרה גילה את טרנספורמציית המהירויות בתורת היחסות, שעדיין נמצאת בשימוש, ותיעד אותה במכתב ללורנץ ב-1905. כך הוא השיג אינוואריאנטיות מושלמת של משוואות מקסוול, צעד חשוב בניסוח תורת היחסות הפרטית. פעילותו של פואנקרה בתחום תורת היחסות התרחש במקביל למחקריו של אלברט איינשטיין, שהתבסס על כתביו של פואנקרה במחקרו.
חבורת פואנקרה, השימושית במתמטיקה ובפיזיקה, קרויה על שמו.
ביוגרפיה
פואנקרה נולד בנאנסי, מרת ומוזל, בחבל גראנד אסט אשר בקיסרות הצרפתית השנייה, למשפחה רבת השפעה. אביו, לאון, היה פרופסור לרפואה באוניברסיטת נאנסי שבנוסף עסק בנוירולוגיה, ובן דודו, רמון פואנקרה, היה פוליטיקאי בכיר, נשיא צרפת וראש ממשלת צרפת וחבר באקדמיה הצרפתית. אמו, מרי פיירטה אז'ני הייתה אישה משכילה, בת למשפחה אמידה. אחותו הצעירה, אלין, שאותה העריץ, נישאה לפילוסוף הספירטואלי אמיל בוטרו. אנרי גדל בבית המשפח המרווח ביחד עם משפחתו הגרעינית, שכללה את סבו וסבתו, וביחד עם משרתי הבית. כבר בגיל תשעה חודשים החל לדבר לראשונה. בילדותו התבלט בהיותו מבריק באופן יוצא מן הכלל, וקיבל חינוך מיוחד מאמו, אז'ני. הוא הצטיין בכתיבה. בילדותו לקה בדיפתריה, מחלה התוקפת את מערכת הנשימה. במשך חודשיים לא היה מסגל ללכת וחודשים רבים לא יכול היה לדבר. לשם כך העסיקו הוריו מורה פרטי שלימד אותו שפת סימנים.
ב-1862, בהיותו בן שמונה, החל ללמוד בבית הספר בנאנסי (שהיום קרוי על שמו), לאחר שלמד חינוך ביתי מפי אימו. בבית הספר הצטיין בכל תחום, עם דגש על מתמטיקה, וכן קיבל פרס ראשון בתחרות בין תלמידים מכל בתי הספר בצרפת. כאשר היה בן 16 פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה וביחד עם אביו טיפל אנרי בחיילים פצועים לאחר שהתנדבו לחיל רפואת חירום. נאנסי נכבשה בידי צבא הקיסרות הגרמנית ונותרה תחת כיבוש עד 1873, אך לא סופחה לתוך גרמניה כפי שסופח חבל אלזס-לורן. ב-1871 סיים את לימודיו בנאנסי עם תואר ראשון בלימודי ספרות ומדעים כלליים. ציוניו הסופיים היו ממוצעים בלבד ומקורביו חששו כי יתקשה להתקבל ללימודים גבוהים באוניברסיטה עם ציונים אלו.
המצב השתנה כאשר פואנקרה פתר ב-1872 סדרת בעיות מתמטיות שפורסמו בידי האֶקוֹל פּוֹלִיטֶקְנִיק. פואנקרה היה הראשון לפתור את אותן הבעיות ובעקבות כך התקבל ללימודים במוסד. הוא החל ללמוד באקול פוליטקניק ב-1873, שם למד מתמטיקה כתלמיד של שארל הרמיט (המתמטיקאי הראשון להוכיח את הטרנסצנדנטיות של הקבוע e), וסיים את לימודיו ב-1875. האקול פוליטקניק מהווה אקדמיה צבאית להנדסה ויושב בפריז. פואנקרה נהג לאחר להרצאות והמעיט ברישום החומר הנלמד בהן. הוא לא הרבה להתרברב בחברת שאר הסטודנטים אלא כאשר השיח נגע למתמטיקה. ב-1874 פרסם את מאמרו הראשון: "הוכחה חדשה של מאפייני המחוון של המישור." המחקר עסק בגאומטריה דיפרנציאלית והתרכז במחוון דופין; שיטה להגדרה ואפיון הצורה המקומית של המישור.
ב-1875 השלים את לימודיו באקול פוליטקניק, והמשיך ללמוד מתמטיקה יחד עם הנדסת מכרות באקול דה מין, וקיבל תואר מהנדס במרץ 1879. לאחר שסיים את לימודיו נעשה למפקח מכרות באזור וסול בצפון מזרח צרפת. באוגוסט 1879 התרחש אסון מכרות במסגרתו נהרגו 18 כורים. פואנקרה היה אחראי על חקירה רשמית של האסון. זמן קצר לאחר מכן הוצעה לו משרה כמרצה זוטר למתמטיקה באוניברסיטת קאן. הוא מעולם לא נטש את קריירת המכרות, ונעשה למהנדס ראשי ב-1893, ולמפקח הראשי ב-1910. במקביל לחקירת האסון שקד פואנקרה על כתיבת עבודת הדוקטורט שלו: "על המאפיינים של פונקציות המוגדרות על ידי משוואות דיפרנציאליות" (Sur les propriétés des fonctions définies par les équations différences). פואנקרה המציא שיטה חדשה לחקר התכונות של משוואות דיפרנציאליות. הוא לא רק עמד במשימה של חילוץ האינטגרל של משוואות כאלה, אלא אף היה הראשון שחקר את התכונות הגאומטריות הכלליות שלהן. הוא הבין כי ניתן להשתמש בהן על מנת ליצור מודל של התנהגותם של גופים מרובים בתנועה חופשית בתוך מערכת השמש.
באוניברסיטת קאן גש לראשונה את אשתו לימים, ז'אן-לואיז פוליין ד'אנדסי, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. לואיז הייתה אחראית על הטיפול במשפחה, ובכך אפשרה לפואנקרה להתרכז בעבודתו המדעית. זמן קצר לאחר שהחל את עבודתו פרסם את המאמר המפורסם הראשון שלו על אודות פונקציות אוטומורפיות. באותה העת התכתב פואנקרה עם המתמטיקאי פליקס קליין שתרם לו בפיתוח מחקרו. החל מ-1881 ולמשך יתרת הקריירה שלו, לימד באוניברסיטה של פריז (הסורבון). שם הוא החזיק בקתדרות לפיזיקה ומכניקה ניסויית, פיזיקה מתמטית ותורת ההסתברות, ואסטרונומיה. בין 1881 ל-1882 שקד פואנקרה, במקביל למתמטיקאי ופיזיקאי הרוסי אלכסנדר ליאפונוב, על פיתוח התאוריה המכלילה של משוואות דיפרנציאליות. מטרת התאוריה הייתה להשיג מידע על מירב התכונות של סדרת תשובות בלי לדעת את הפונקציה של אף אחת מהן.
ב-1883 פרסם מאמר על אנליזה מרוכבת שנחשב לבסיס לתאוריה של פונקציה אנליטית. בין 1883 ל-1897, פואנקרה לימד אנליזה מתמטית באקול פוליטקניק בנוסף לעבודתו בסורבון. במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה, פואנקרה השתתף בתחרות אשר מטרתה הייתה לנסות ולהבין את אחת מהבעיות המתמטיות המוכרות יותר, "בעיית שלושת הגופים". בעיה זו הייתה צריכה לקבוע תנועה של שלושה גופים בחלל, כאשר נקודות המוצא שלהם ידועות. הפתרון המתמטי שהציג פואנקרה היה כה ארוך ומסובך, שהשופטים נזקקו להסברו של פואנקרה על מנת להבינו והוא הסביר באורך של כמאה עמודים את הרעיון.
בשנת 1885 ערך אוסקר השני, מלך שוודיה, תחרות מתמטית נושאת פרס כספי עבור פתרון השאלה עד כמה מערכת השמש יציבה, וריאציה של בעיית שלושת הגופים. פואנקרה לא הצליח לפתור את הבעיה באופן מושלם, אך פתרונו היה כה מרשים שב-1888 קיבל בכל זאת את הפרס. פואנקרה מצא כי ההתפתחות של מערכת כזו היא פעמים רבות כאוטית, כלומר ששינוי קטן ביותר במיקום הראשוני יכול להוביל למצב שונה מאוד לאחר זמן. אם לא ניתן למדוד את השינוי הראשוני הקטן, פירוש הדבר כי לא ניתן לחזות מה יהיה מצב המערכת תוך זמן מסוים. אחד מהשופטים, קרל ויירשטראס, אמר כי "מחקר זה אכן לא פתר בשלמות את הבעיה שהוצגה, אך בכל זאת הוא בעל חשיבות כה רבה שפרסומו יחל תקופה חדשה בהיסטוריה של המכניקה השמימית".
בגיל 32 בלבד, נבחר פואנקרה לאקדמיה הצרפתית למדעים, נעשה לנשיאה ב-1906, ונבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1909. ב-1893 הוא הצטרף ללשכה הצרפתית לקווי אורך, שהעסיקה אותו בתיאום הזמן בכל העולם. ב-1897 הוא חזר בו מהצעה לא מוצלחת של מעבר לשיטה העשרונית במדידת העיגול, ולפיכך גם בזמן ובקווי האורך. עבודה זו הובילה אותו לחשוב על השוואה בין שעונים שנעים במהירות גבוהה. ב-1898, ב"מדידת הזמן", הוא ניסח את עקרון היחסיות, שלפיו אין כל ניסוי שיכול להבחין בין מצב של תנועה אחידה למצב של מנוחה. יחד עם התאורטיקן הנדריק לורנץ הוא הגיע לגבולות הפיזיקה של אז, על מנת להסביר את תנועתם של אלקטרונים מהירים. רק אלברט איינשטיין, שהיה מוכן לשנות את כל המבנה של הפיזיקה, הוא שהצליח ליצור את המודל היחסותי המוצלח.
ב-1895 פואנקרה פרסם מאמר מהפכני בעולם המדעי שחקר גופים טופולוגים בחלל לפי שיטות של אלגברה. דרך מאמר זה ייסד פואנקרה את תחום הטופולוגיה האלגברית. כל תקופה מסוימת פואנקרה ערך מחדש את המאמר וקידם ופיתח אותו. בגרסה של המאמר משנת 1904 פואנקרה היה אחראי לניסוח אחת מהבעיות המפורסמות ביותר במתמטיקה, "השערת פואנקרה". הבעיה הייתה מניע חשוב להתפתחויות רבות בטופולוגיה ותחומים אחרים במתמטיקה במהלך המאה ה-20, עד שנפתרה לבסוף ב-2002. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, פואנקרה עבד על כתיבת סדרת מאמרים בת שלושה כרכים על מכניקה שמיימית שמטרתם הייתה להגדיר את כל מערכות התנועה המכניות.
בשנת 1899, ושוב בהצלחה רבה יותר ב-1904, הוא התערב במשפטים של אלפרד דרייפוס. בשנת 1900 קיבל מדליית זהב מהאגודה המלכותית של לונדון לנושא האסטרונומיה. בשנת 1912 הוא נותח בשל בעיית ערמונית, ומת מתסחיף ב-17 ביולי 1912, ביום שאמור היה להשתחרר מבית החולים לאחר הניתוח. הוא היה בן 58 במותו. פואנקרה נקבר בבית הקברות מונפרנאס ברובע הארבעה-עשר של פריז.
אופיו ועמדותיו
ביוגרף ופסיכולוג מאותה תקופה, א. טולוז, שחקר את אופן עבודתו של פואנקרה, סיפר כי פואנקרה שמר על שעות עבודה מדויקות מאוד. הוא עסק במחקר מתמטי במשך ארבע שעות ביום, מעשר בבוקר ועד הצהריים ושוב מחמש בערב עד שבע. הוא קרא מאמרים בכתבי עת מאוחר יותר בערב. ייתכן והרגלי העבודה שלו התבססו על מחלה שממנה סבל שנים ארוכות שהאטה את תהליך העיכול שלו והובילה אותו לעיתים קרובות לנוח בצהריים עד שלוש שעות לאחר ארוחת צהריים. היה לו זיכרון יוצא מן הכלל, והוא זכר כל שורה בטקסט שקרא. כמו כן, הוא זכר באופן מושלם דברים ששמע. הנוהג הרגיל שלו בעבודה, היה לפתור בעיה בראשו, ואז להעביר את הפתרון המושלם לנייר. יכולתו לזכור באופן מושלם את ששמע הועילה לו בהרצאות, שכן הוא היה כל כך קצר רואי עד שלא ראה את הלוח. הוא היה מגושם מבחינה פיזית, תמיד מיהר ולא אהב לחזור אחורה לתיקונים או שינויים.
פואנקרה היה חבר הכנסייה הרומית-קתולית מילדותו ועד גיל 18, עת החשיב את עצמו איש מחשבה חופשית. הוא התנגד נחרצות לדוגמות קתוליות חריפות כמו גם להתערבות של המדינה בחיי הדת וקרא לשוויון זכויות פוליטי מוחלט. פואנקרה נהנה ממוזיקה קלאסית, כאשר ריכרד וגנר היה המלחין האהוב עליו. בעת לימודיו באקול פוליטקניק התנסה בנגינה בפסנתר לזמן קצר. ב-1908 פואנקרה העביר הרצאה בפסיכולוגיה על כיצד חקר את ההתנהלות של מוחו. הוא ניחן בריכוז גבוהה ובהתעניינות מרובה במגוון רחב של תחומים. אחת הגדיר את עצמו "דבורה שנעה ממגדל למגדל."
פואנקרה התבטא בפומבי בהקשר למאורע פוליטי-חברתי רק פעם אחת, במהלך פרשת דרייפוס. הוא תקף את הטענות המדעיות חסרות הבסיס שהובאו כראיות נגד דרייפוס. ב-1899 שלח מכתב למועצת המלחמה של רן, האחראית על השיפוט של קפטן אלפרד דרייפוס, ובו הטיח ביקורת על שיטות הניתוח של האיגרת המפלילה (הבורדרו) שהייתה לראיה שעל בסיסה דרייפוס הואשם. ב-1904 היה בין החותמים על מכתב עצומה שביקר את התנהלות רשויות המשפט ודרש משפט חוזר לניקוי שמו של דרייפוס, תהליך שהושלם רק ב-1906. בתוך המכתב פואנקרה רשם את ההוכחה המתמטית לשימוש השגוי של החקירה המקורית בחוק בייס בתורת ההסתברות שבעזרתו דרייפוס הופלל. בראש ובראשונה פואנקרה תקף את חוקר הזיהוי המשטרתי אלפונס ברטיון אשר העיד כמומחה וטען כי דרייפוס הוא הכותב האמיתי של הבורדרו.
בעיית שלושת הגופים
בעיית שלושת הגופים היא בעיה ותיקה ומפורסמת במכניקה, המבקשת לתאר את תנועתם ההדדית של שלושה גופים תחת השפעתו של כוח המשיכה. מכיוון שהבעיה מתאימה לתיאור תנועתם של גופים כגון השמש, כדור הארץ והירח, יש לה חשיבות תאורטית רבה באסטרונומיה של מערכת השמש (ובפרט בסוגיית יציבותה של מערכת השמש). את בעיית שני הגופים פתר ניוטון באופן מלא באחד היישומים הראשונים של החשבון הדיפרנציאלי. ניוטון הראה ששני גופים הנעים תחת השפעת כוח הכובד בלבד, נעים זה ביחס לזה במסלול המהווה חתך חרוט: אליפסה, פרבולה או היפרבולה. בניגוד לכך, בעיית שלושת הגופים היא בעיה קשה באופן כללי ואין עבורה משוואת מערכת סגורה אוניברסלית, על אף מחקרים ממושכים בידי מתמטיקאים רבים, בעיקר בתקופה שלאחר פואנקרה, מכיוון שהוא זה שהעניק פרסום רב לבעיה.
הבעיה העקרונית היא לחזות את תנועותיהם של שלושה גופים (כגון כוכבים או כוכבי לכת) הנמשכים הדדית האחד לשני על ידי כוח הכבידה, בהתחשב במיקומים ובמהירויות ההתחלתיים שלהם. עבודתו הראשונה של פואנקרה בנושא נכתבה במענה לתחרות בחסות אוסקר השני, מלך שוודיה. הבעיה (הראשונה) שהוצעה לכותבים עסקה ביציבות המערכת של שלושה גופים. השופטים - גוסטה מיטג-לפלר, קארל ויירשטראס ושארל הרמיט, התקשו בתחילה לקרוא את פתרונו של פואנקרה, אך לאחר שהלה הגיש הבהרות שארכו כמעט מאה עמודים, בחרו בו כזוכה. בפתרון זה התגלתה שגיאה, ועוד לפני שהספיק פואנקרה לתקן אותה, כעבור פחות מחודש, וחרף ההוצאות הכבדות, אילץ אותו מיטג-לפלר למשוך את כל העותקים המודפסים של הפתרון. במחקרו נעזר פואנקרה במשתנים מגבילים, כך שהמשוואה שהציג, שהעמידה חמישה פיתרונות אפשריים, לא הייתה אוניברסלית על כל מקרה.
סימולציות מראות שבעת אינטראקציה בין שלושה גופים, ישנם שני שלבים: תחילה השלב הכאוטי שבמסגרתו שלושת הגופים מושכים זה את זה עד לנקודה שגוף אחד נפלט הרחק מהשניים האחרים המתמקמים למסלול בצורת אליפסה (בעיית שני הגופים). במקרה והגוף השלישי נמצא במסלול תחום, הוא ישוב בסופו של דבר לכיוון הצמד הנותר ומיד לאחר מכן השלב הראשון יחזור על עצמו. תנועת הגופים הסובבים האחד את השני מסתיימת כאשר בשלב השני, אחד הגופים נפלט למסלול לא תחום ולא שב אף פעם.
פילוסופיה
פואנקרה החזיק בהשקפות פילוסופיות המנוגדות לאלו של ברטרנד ראסל וגוטלוב פרגה, שהאמינו כי מתמטיקה היא ענף של הלוגיקה. פואנקרה סירב לקבל השקפות אלה, וטען שאינטואיציה היא מנת חלקו של המחקר המתמטי, ולא לוגיקה. למע, הא טען שלוגיק חוסמת ומגבילה רעיונות ופיתוח. פואנקרה מספק נקודת-מבט מעניינת בספרו מדע והיפותזה:
פואנקרה האמין כי אריתמטיקה היא מדע סינתטי. הוא טען כי האקסיומות של פיאנו אינן ניתנות להוכחה בצורה לא מעגלית באמצעות עקרון האינדוקציה, ומכך הסיק כי אריתמטיקה היא אפריוריות סינתטית ולא אנליטית. השקפותיו היו זהות לאלו של עמנואל קאנט. הוא דחה את תורת הקבוצות הקנטורית, בהתייחסו לשימושה של התורה בהגדרות לא צפויות.
פואנקרה לא חלק השקפות קנטיאניות בכל ענפי הפילוסופיה והמתמטיקה. לדוגמה, בגאומטריה, פואנקרה האמין כי המבנה של מרחב לא אוקלידי ניתן לידיעה באופן אנליטי. פואנקרה טען כי הקונבנציה (מוסכמה) מהווה מרכיב חשוב בפיזיקה. השקפתו (וכמה גרסאות יותר קיצוניות שלה), נודעה כקונבנציונליזם. פואנקרה האמין כי החוק הראשון של ניוטון אינו אמפירי, אלא הוא מוסכמת-יסוד המהווה מסגרת למכניקה. הוא האמין גם כי הגאומטריה של המרחב הפיזיקלי היא קונבנציונלית. הוא נתן דוגמאות שבהן הגאומטריה של שדות פיזיקליים או גרדיאנטים של טמפרטורה עשויים להשתנות, כאשר מתארים את המרחב כלא אוקלידי הנמדד על ידי סרגלים נוקשים, או כמרחב אוקלידי בו הסרגלים מתארכים או מתכווצים על ידי התפלגות חום משתנה. פואנקרה גם סבר, שככל הנראה, כה התרגלנו לגאומטריה האוקלידית, שנעדיף לנסח את חוקי הפיזיקה באמצעות גאומטריה אוקלידית מאשר להתקדם לעולם פיזיקלי בעל גאומטריה לא אוקלידית.
לקריאה נוספת
<DIV dir="ltr"> </DIV>
יואב זהבי
ביוגרפיה
זהבי הוא בנו מחוץ לנישואים של ירון לונדון. קשר זה בין השניים נחשף לציבור לראשונה ב-2013 אמו של זהבי, לאה זהבי, שימשה מפיקה ב. זהבי הוא אחיה למחצה של הקריקטוריסטית והסופרת דניאלה לונדון דקל.
למד תכנון ערים ואזורים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 החל לעבוד בערוץ צ'רלטון, במקביל בשנים 2016-2014 היה כתב בTime Out תל אביב. בתאגיד השידור הישראלי הוא משמש ככתב חוץ ובעבר, שימש גם עורך התוכנית "חדשות הלילה". בנוסף, הוא משמש כמגיש מחליף ב"העולם היום" ובתוכניות נוספות.
זהבי מתגורר בתל אביב.
סאמבורו
שמורת סאמבורו היא שמורה הממוקמת על גדת הנהר החום (Ewaso ngiro) בקניה. בצד השני של הנהר ממוקמת השמורה באפלו ספרינגס. השמורה בשטח של 165 קילומטרים רבועים והיא ממוקמת כ-350 ק"מ מניירובי. גובה השמורה הוא בין כ-800 ול-1,230 מטרים מעל פני הים.
במרכז השמורה, זורם הנהר בין כפות דום מצרי וצמחייה עבה. הנהר מספק מים, שבלעדיהם השמורה באקלים צחיח זה לא תוכל לשרוד.
בשמורה זו גידלו ג'ורג' וג'וי אדמס את אלסה הלביאה שעליה נכתב הספר והסרט "לחופש נולדה". בנוסף השמורה היא ביתה של קאמוניאק, לביאה שאימצה גורי ראמים.
בית גידול
לאחר הכניסה לשמורה ניתן לראות שני הרים: הר קויטוגור (Koitogor) ואולולוקווה (Ololokwe. סאמבורו היא שמורה שקטה המושכת בעלי חיים רבים בשל הנהר החום שזורם בתוכה, עצי השיטה, הצמחייה על גדות הנהר, העצים הקוצניים וערבות העשב. הנהר זורם דרך השמורה על ביצת לוריאן. שלוות השמורה אינה מופרת בשל המרחק מהתעשייה ואי הגישה אל השמורה זמן רב. עם זאת, רועי צאן ובקר מקומיים מכניסים את המקנה שלהם אל תוך השמורה, ומהווים תחרות לבעלי החיים המקומיים.
פאונה
יש מגוון רחב של בעלי חיים וציפורים בשמורת סאמבורו. מספר מינים גדולים הנפוצים בקניה נמצאים בשפע שם, כולל את הפאונה שחיה באזורים הצחיחים יותר כגון: צבי ג'ירפי, זברת גרבי, ראם ביסה, וג'ירף מרושת. ניתן למצוא בשמורה אריה מסאי, ברדלס מזרח אפריקני ונמר בנוסף לתאו, פיל אפריקני והיפופוטם.
יונקים נוספים הנפוצים בשמורה הם: בבון זית, צבי גראנט, חזיר יבלות, דיקדיק קירקי, אימפלה וקובוס המים. הקרנף כבר לא חי בשמורה בשל ציד בלתי חוקי כבד.
בשמורה יש מעל 350 מינים של ציפורים. זה כולל את הצופיתיים, שרקרק, מרבו אפריקני, שלדג, עיט סוואנות, עיט שחור, חיוויאי להטוטן, פניניית החושן, פרנקולין צהוב גרון, כחל לילכי, לבלר, זהריר הדור, טוקוס נקוד ומספר מיני נשרים, בהם נשר הדקלים (אף שאינו נשר).
על גדות הנהר ניתן למצוא תניני יאור מתחממים.
מפרץ ויקטור
מפרץ ויקטור (באנגלית: Victor Bay) הוא מפרץ הממוקם בארץ אדלי שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו (רוחב שפכו של המפרץ אל הים) של מפרץ ויקטור 30 קילומטרים; אורכו של מפרץ ויקטור (אורך חדירתו אל תוך היבשת) 13 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בין נקודת פורקווה פה לבין סלע מתיו.
מקור השם
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המיעצת לשמות אנטארקטיים של ארצות הברית (Advisory Committee on Antarctic Names ;בראשי תיבות: US-ACAN).
המפרץ נקרא על שם פול-אמיל ויקטואר, שהיה דירקטור באגודה הצרפתית לחקר הקטבים (Expeditions Polaires Francaises), אשר ארגנה את משלחת החקר הצרפתית לגרינלנד בין השנים 1948–1951, ומשלחת החקר לאנטארקטיקה שנערכה בין השנים 1948–1953, וכן את משלחת המחקר לאנטארקטיקה שנערכה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1955–1956.
שלי מוריסון
שלי מוריסון (נולדה רחל מִטראני; באנגלית: Shelley Morrison; 26 באוקטובר 1936 – 1 בדצמבר 2019) הייתה שחקנית יהודייה-אמריקאית.
מוריסון הופיעה בתיאטרון ובטלוויזיה מאז ראשית שנות ה-60, בעיקר כשחקנית אופי בתפקידים אתניים. התפקיד הבולט ביותר שלה היה כעוזרת הבית רוזאריו סלזר בסדרת הטלוויזיה הקומית של NBC "וויל וגרייס", בשנים 1999–2006. היא הייתה שחקנית קבועה בסיטקום The Flying Nun בו גילמה דמות של נזירה בשם סיקסטו שמדברת באנגלית משובשת; היא המשיכה והופיעה בתפקידי אורח בטלוויזיה, ומאז 1982 היא הופיעה בתפקיד אורח חוזר באופרת הסבון "General Hospital".
ראשית חייה
מוריסון נולדה בשם "רחל מִטראני" בעיר ניו יורק, בתם היחידה של יהודים ספרדים. היא גדלה בברונקס, ניו יורק, בבית דובר ספרדית. אביה, מאוריס מוריס, היה יצרן בגדים. מוריסון עברה לקליפורניה עם הוריה בשנת 1946.
קריירה
מוריסון פנתה ללימודי משחק ב-Los Angeles City College, וקיבלה תפקידים בסרטים Divorce American Style ו-How to Save a Marriage (And Ruin Your Life).
בשנים 1965–1967 היא הופיעה ארבע פעמים כאינדיאנית בשם לינדה עצים-קטנים, בסדרת הטלוויזיה מסוגת מערבון של רשת NBC "Laredo", בפרקים "Yahoo", "Jinx", "No Bugles, One Drum", ו-"Split the Difference". ב-1967 ההופיעה בסרט "גירושין בנוסח אמריקה לצידה של דבי ריינולדס.
ב-1994 גילמה את לופה בדרמת הטלוויזיה של CBS "זעקות מהלב" לצדה של פטי דיוק.
תפקידה המזוהה ביותר של מוריסון הוא כעוזרת בית מאל סלוודור בשם רוזאריו אינז קונסואלו יולנדה סלזר, בסיטקום "ויל וגרייס" של רשת NBC. היא הופיעה ב-68 פרקים במהלך השנים 1999–2006. התפקיד נוצר במקור לצורך הופעה חד-פעמית קצרה, אבל רוסאריו הייתה כל כך פופולרית בקרב הצופים, ובסופו של דבר הדמות הפכה לקבועה בסדרה. בנוסף למריבות עם מעסיקתה המופקרת והמפונקת קארן ווקר (מייגן מולאלי), רוסאריו התחתנה עם ידידה ההומו של קארן ג'ק מק'פרלנד (שון הייז) כדי למנוע את גירושה הממשמש ובא.
מתוך כ-25 הופעות בסרטי קולנוע ועוד 200 הופעות בטלוויזיה, מוריסון גילמה דמות של עוזרת בית או מנהלת משק בית ב-32 מקרים נפרדים. רק לאחר שמוריסון הודיעה ​​לסוכן שלה לא להציע לה עוד תפקידים של עוזרת, הגיעה אליה ההצעה להשתתף ב-"ויל וגרייס".
מאבקה במחלת הסרטן
לאחר שחלתה בסרטן השד ב-1988 היא עברה קטיעה של גוש, וכאשר הסרטן חזר בשנת 1998 היא עברה כריתת שד מלאה. היה לה סרטן הריאה, והיא עברה ניתוח להסרת השליש העליון של הריאה הימנית שלה. היא גרה עם בעלה מזה שנים רבות, וולטר דומינגז, אמריקאי ממוצא מקסיקני, בדירת שלוש קומות בלוס אנג'לס - אותה הדירה שבה התיישב אביה עם משפחתו, חמישה עשורים קודם לכן.
היא תמכה במועמדותו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דניס קוצ'יניץ' בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, הייתה פעילה למען גיוס כספים, תרמה למסע הבחירות שלו, וגייסה קולות בשבילו.
זמן קצר לפני מותה, מוריסון חשפה כי היא אובחנה שוב עם סרטן ריאות, אלא שהיא נמצאת עכשיו במצב של הפוגה. סרטן השד שלה, שעבורו היא טופלה ב-1988 ו-1998, חזר. היא נפטרה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-1 בדצמבר 2019.
יומני החופש הגדול
יומני החופש הגדול היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ דיסני ישראל למנויי yes. הסדרה עוסקת בארבע חברות בנות 16 שנשבעו שדבר לא יפריד ביניהן, בקיץ של אהבה, ריגושים וכיף.
יומני החופש הגדול הופקה מחדש בשפות שונות ברחבי העולם ועם שחקנים זרים, ושודרה גם בערוצי דיסני בארצות הברית, איטליה, צרפת, בולגריה, רומניה, רוסיה, ברזיל ודרום אמריקה.
עונה 1
דנה, דפי, תמר ואלינור הן חברות הכי טובות שדבר לא יפריד ביניהן, כך לפחות הן נשבעו זו לזו כבר לפני עשר שנים כשהיו בנות שש. הן תכננו תוכניות רבות לבילוי משותף בחופש הגדול; אך אירעו אירועים המנעו מרובן לקרות. דנה, החברה הרביעית בקבוצה עוברת למילאנו לכמה שנים. הבנות עצובות לשמע "התפרקות" החבורה ובמקום לנוח ולהתבטל, הנערות מחליטות להתגייס למשימת קיץ מיוחדת - לעבוד ולחסוך כסף כדי לטוס לבקר אותה. גור ומשפחתו עוברים לגור בדירתם של המשפחה של דנה. אלינור ותמר מתאהבות בגור בו זמנית אך אי ההבנה מתגלית, וגור ותמר נהיים לזוג.
דפי נהפכת לזמרת מפורסמת שהתהילה עלתה לה לראש, אך לבסוף היא חוזרת לעצמה, וגם נהיית בת הזוג של הזמר המפורסם דין להב.
קארין, בת דודה של תמר, מגיעה מלוס אנג'לס והוריה של תמר מכריחים אותה לצרף את קארין לחבורתן, למורת רוחן של הבנות, אך לאחר מכן הן מגלות שהיא נערה רגישה ופגיעה, שהאופי השחצני רק מסתיר את סיפור חייה הקשה- גדילה ללא אבא.
קארין נטמעת בחבורה ונקשרת מאוד לבנות, ואף נהיית בת הזוג של תום, אחיה התאום של אלינור.
במהלך הסדרה תמר מתקבלת ללהקת מחול, אך במהלכה נפגשת עם האויבת החדשה שלה, רומי.
גיבורות הסדרה הן נערות דעתניות ומוכשרות שבטוחות שדבר לא יפריד ביניהן, לא בנים, לא בנות אחרות ולא שאיפות בחיים, אבל החברות שלהן עומדת שוב ושוב במבחן. כל אחת מהן עוברת תהליך משמעותי שיותיר בה חותם וישנה אותה לעד. במהלך קיץ אחד הן מתבגרות ומשתנות.
עונה 2
העונה השנייה מתרחשת שנה בדיוק לאחר העונה הראשונה - בחופש הגדול.
דמויות אורחות
בלה כרמון (לא ידוע)-סבתא של דפי
כרייסטצ'רץ' (פירושונים)
כנסיות: (כרייסט צ'רץ', מילולית: כנסיית המשיח)
ספורט:
ראו גם
}}
אילוקוס
מחוז אִילוֹקוֹס (באילוקנו ובטאגאלוג: Ilocos) הוא אזור מינהלי של הפיליפינים ברמת מחוז, ונקרא גם "מחוז I" (אחת, בספרות רומיות). המחוז כולל את החלק הצפון-מערבי של האי לוזון, וחלק ממישור מרכז לוזון, בעיקר באזור פנגסינן. הוא גובל במחוז קורדיליירה במזרח, בעמק קגאיאן בצפון מזרח ובדרום מזרח, ובמרכז לוזון בדרום. במערב המחוז גובל בים סין הדרומי.
המחוז כולל ארבע פרובינציות (אילוקוס נורטה, אילוקוס סור, לה אוניון ופנגסינן) וכן עיר עצמאית אחת (דגופן). המרכז המנהלי של המחוז שוכן בסן פרננדו, לה אוניון, ואילו היישוב הגדול ביותר הוא העיר סן קרלוס. ממפקד האוכלוסין של שנת 2000 עלה כי השפות העיקריות המדוברות באזור הן אילוקנו (64% מכלל האוכלוסייה באותה תקופה), פנגסינן (32.5%), וטאגאלוג ושפות אחרות (3.21%).
פרהיסטוריה
תושבי האזור המוקדמים ביותר הידועים הם העמים המכונים בפיליפינים נגריטוס. אלו נדחקו על ידי גלים של מהגרים אוסטרונזיים שחדרו לרצועת החוף הצרה. איטנגים (איגורוט) התיישבו בפנים החוף, אילוקנים בצפון, פנגסיננים בדרום, וזַמבָּלים באזורים הדרום-מערביים ביותר באילוקוס.
היסטוריה מוקדמת
היה מסחר בזהב שנכרה בהרי קורדיליירה, דרך אזור לויאג נה קבולואן (היום בפנגסינן), וגם ביישוב הסמוך אגואו, שחופיו באותה תקופה היו נוחים לנמל טוב לכלי שיט זרים.
נחפרו ממצאים המעידים על סחר בין נמל אגו לבין סין: שברי כדים וחרסינה שנחשפו באתר הכנסייה הקתולית במהלך שיפוצה – והם שמורים במוזיאון אילוקו (Museo de Iloko). עם הזמן הקימו דייגים יפנים את היישוב היפני הראשון בפיליפינים באילוקוס, וכך עברו כישורים וטכנולוגיות דיג אל האוכלוסייה המקומית.
התקופה הקולוניאלית הספרדית
במאה ה־16 הקימו הספרדים מושבות בפיליפינים ולנצל את אוכלוסיית הילידים, בין היתר באמצעות מיסיון והמרת דת המקומיים לקתוליות. העיר ויגאן בפרובינציית אילוקוס סור הייתה בעת ההיא מושב הבישוף, ונקראה נואבה סגוביה. עם זאת, בני האילוקנו בחלקים הצפוניים של המחוז לא המירו את דתם בקלות, והאזור הצפוני נותר רווי טינה לספרד. טינה זו התפרצה בנקודות שונות בהיסטוריה של אילוקוס בצורת מרידות, בעיקר אלו של אנדרס מאלונג ופאלאריס מפנגסינן, דייגו סילאנג ואשתו גבריאלה סילאנג ב־1762, ומרד באסי במאה ה־19. עם זאת, היו אלה הפנגסיננים בדרום שהיו האחרונים שהחזיקו מעמד בהתנגדות לספרדים.
התקופה הקולוניאלית האמריקאית ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1901, האזור עבר לשלטון קולוניאלי אמריקאי, ובשנת 1941, נכבש בידי הצבא היפני הקיסרי.
תקופת העצמאות
כמה נשיאים של הרפובליקה של הפיליפינים הגיעו ממחוז אילוקוס: אלפידיו קירינו, פרדיננד מרקוס ופידל ראמוס. פרובינציית פנגסינן הועברה על ידי פרדיננד מרקוס ממחוז מרכז לוזון למחוז אילוקוס ב־1973; לאחר מכן קבע מרקוס מדיניות הגירה מכוונת של אילוקנים אל פנגסינן, לדילול תושבי פנגסינן הילידיים. מרקוס צירף גם את הפרובינציות אברה, מאונטיין פרובינס, ובנגט למחוז אילוקוס, במטרה להרחיב את השפעת האילוקנים בקרב העמים הילידיים של אזור הקורדיליירה.
תקופת הממשל הצבאי
הפרות זכויות אדם תועדו במחוז אילוקוס בתקופת המשטר הצבאי של מרקוס, למרות התפיסה הרווחת כאילו המחוז תומך בשלטון מרקוס מטעמים עדתיים. בפרובינציית אילוקוס נורטה תועדו עינויים ורציחות של חקלאים ושל ילדים.
אילוקנים רבים התנגדו לשלטון מרקוס, ובהם הארכיבישוף הקתולי יליד אגואו, אנטוניו מבוטס, שדיבר נגד עינויים והרג של עובדי כנסייה. הסטודנטים רומולו וארמנדו פלבאי מסן פרננדו מחו נגד הדיקטטורה, עונו עד מוות במחנה צבאי בפמפנגה, ולימים זכו בכבוד כקדושים מעונים במאבק נגד הדיקטטורה באנדרטת בנטאיוג נג מגה באיאני של הפיליפינים.
העברת פרובינציות למחוז קורדיליירה
כאשר הוקם מחוז קורדיליירה בתקופת שלטונה של קורסון אקינו, הועברו הפרובינציות של אברה, מאונטיין פרובינס ובנגט למחוז החדש.
גאוגרפיה
מחוז אילוקוס מכיל שני אזורים גאוגרפיים מנוגדים. הפרובינציות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור תופסות את המישור הצר בין רכס ההרים המרכזי של קורדיליירה לבין ים סין הדרומי, בעוד שפנגסינן תופסת את החלק הצפון מערבי של מישור מרכז לוזון העצום, עם הרי זמבלס כגבול המערבי הטבעי שלה.
מפרץ לינגאיין הוא גוף המים הבולט ביותר בפנגסינן, והוא מכיל מספר איים, כולל הפארק הלאומי מאה האיים. מצפון לאילוקוס נמצא מצר לוזון.
נהר אגנו עובר דרך פנגסינן מבנגט, זורם לדלתא רחבה בסביבות לינגאיין ודגופן, ונשפך למפרץ לינגאיין.
הר סיקאפו הוא בין הנקודות הגבוהות במחוז.
נטשה ליטל
נטשה ליטל (באנגלית: Natasha Little; נולדה ב-2 באוקטובר 1969) היא שחקנית אנגלייה. מוכרת בעיקר מהופעותיה בטלוויזיה אם כי היא מופיעה גם בסרטי קולנוע ועל במת התיאטרון.
אילוקוס
דמוגרפיה
שטחי אילוקוס הם המולדת ההיסטורית של האילוקנים. במפקד האוכלוסין של שנת 2000 היוו האילוקנים 64% מאוכלוסיית המחוז, פנגסינאנים 32.5%, וטאגאלוגים 3%.
נטשה ליטל
ביוגרפיה
ליטל נולדה בליברפול שבמחוז לנקשייר. אמה מורה ואביה מנהל בשירות הבריאות הלאומי. בעשר השנים הראשונות לחייה גדלה במזרח התיכון, שם אביה עבד עבור ארגון הבריאות העולמי ואמה לימדה בבית ספר לדוברי אנגלית. המשפחה חזרה לאנגליה והתיישבה בעיר לוהטון שבאסקס. היא למדה בבית ספר מקיף לבנות בלוהטון ובימי ראשון השתתפה בחוג לדרמה בתיאטרון הנוער אפינג.
אילוקוס
דמוגרפיה
האוכלוסייה היא ברובה קתולית, אך בצפון המחוז יש גם קהילה פרוטסטנטית אדוקה. יש מיעוטים של בני דתות אחרות, כגון Iglesia ni Cristo, מורמונים וכדומה. יש גם החזקה באמונות אנימיסטיות מסורתיות, במיוחד באזורים כפריים. קהילות הסוחרים הסיניים וההודיים מכילות בעיקר בודהיסטים, טאואיסטים והינדים.
נטשה ליטל
ביוגרפיה
בתחילה רצתה קריירה במשפטים, אך אחרי שכיכבה במחזמר "שיקגו" שהועלה בבית הספר, שכנעה אותה מורתה להרשם לבית ספר למשחק. היא למדה ב"בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה" וסיימה תואר BA בהצטיינות בשנת 1994.
התפקיד הראשון שלה אחרי סיום הלימודים היה במחזה "The Tenth Man" מאת סומרסט מוהם בתיאטרון ניו אנד. ב-1995 גילה אותה צייד כישרונות כשהיא מופיעה בתיאטרון "Latchmere pub" והיא לוהקה בתפקיד ג'ני לדרמה המצליחה של ITV "לונדון בוערת". ב-1997 השתתפה בסדרה "Supply & Demand" של לינדה דה פלאנט, ובאותה שנה קיבלה את התפקיד של רייצ'ל בעונה השנייה של סדרת הדרמה "החיים האלה" של ה-BBC.
תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה כוללים את הסדרה "The Bill" ו-"Big Women" מ-1998, בקי שארפ במיני סדרה "יריד ההבלים", תפקיד אורח בסדרה "קדפאל" (1998), "The Nearly Complete and Utter History of Everything" משנת 1992, סרט הטלוויזיה "Man and Boy", פאני רובין בעיבוד לרומן "הרחק מהמון מתהולל", "Murder in Mind" מ-2003, ויקי וסטברוק בדרמת הריגול "ספוקס" (2003), "The Crooked Man", ו-"Angell's Hell" מ-2005, בסדרה הקומית של ריקי ג'רבייס "ניצבים" גילמה את דמותה של ליידי המילטון (2005).
בקולנוע השתתפה ליטל בסרטים "הנישואים הסודיים" (1999), "הפושע" (1999), "קווין ופרי קורעים את איביזה" (2000), "אצבעות ירוקות" (2000), "חיים אחרים" (2001), "ביירון" (2003), הסרט "יריד ההבלים" בו גילמה את ליידי ג'יין שיפשאנקס קרולי, "The Queen of Sheba's Pearl" מ-2004 ו-"Congregation of Ghosts" משנת 2009.
בתיאטרון הופיעה ליטל בהצגות "Voyage Round My Father", "מונולוגים מהווגינה", "Les Mains", "האלכימאי" ובמחזה של ריצ'רד אייר "The Novice". במחזה זה קיבלה ליטל את התפקיד ברגע האחרון. היא הייתה אמורה לככב בסרט "אניגמה", אבל התפקיד נמסר לקייט וינסלט, שדחתה אותו קודם לכן וחזרה בה. ליטל קיבלה תשלום מלא 300,000 ליש"ט על התפקיד, ובמקום זה היא שיחקה במחזה "The Novice" בתיאטרון אלמיידה.
ב-1999 זכתה ליטל בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי של ביאריץ על תפקידה כבקי שארפ בסדרה "יריד ההבלים". עוד הייתה מועמדת על תפקיד זה לפרס באפט"א כשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה. ב-2001 זכתה ליטל בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע של שרבורג על תפקידה בסדרה "חיים אחרים"
ליטל השתתפה בפרק "Cat Among the Pigeons" בסדרה "פוארו" בתפקיד אן שפלנד, בסדרה "מאהבות" גילמה את מייגן הדסון, בסרט "מר אף אחד" שיחקה בתפקיד אמו של נימו, בדרמה "מתחיל מחדש" הופיעה כפליק וב-"Any Human Heart" שיחקה בתפקיד אלאנה מונסטיוארט.
ב-2008 כיכבה בפרק בסדרה "המלחמה של פויל". ב-2011 גילמה את דמות אשתו של המתווך דומיניק קינג (בגילומו של טרוור איב) בסדרת הדרמה "Kidnap and Ransom", תפקיד שגילמה שוב ב-2012. היא השתתפה בדרמה של ה-BBC "ג'יימס הריוט הצעיר" בתפקיד אלפסת' מונרו. ב-2013 הופיעה ליטל בהפקת הבכורה של המחזה "Longing". ב-2015 שיחקה בתפקיד ליז קרומוול במיני סדרה "וולף הול".
אילוקוס
תרבות ואמנות
בין הבולטים באמנים שחיו במחוז: הסופר והאקטיביסט איסבלו דה לוס רייס מוויגאן, שעזר להוציא לאור את הנוסח המוקדם ביותר הקיים של ביאג ני לאם-אנג, יצירה אפית של בני האילוקנו; פעיל ומנהיג מתקופת המהפכה הפיליפינית, חואן לונה; וקרלוס בולוסאן יליד בינלונן, שחיבר את הרומן America is in the Heart, שעליו כתב העורך האמריקאי קארי מקוויליאמס כי הוא "הטקסט הבולט של החוויה הפיליפינית־אמריקאית".
במחוז התגוררו מספר אמנים לאומיים של הפיליפינים, ובהם האמן הלאומי לתיאטרון סוורינו מונטנו, שזכה בתואר בשנת 2001, והאמנית הלאומית למחול לוקרסיה רוסס קסילג, אשר זכתה בתואר בשנת 1989.
כליזטורי
כליזטורי (באנגלית: Kleztory) הוא הרכב כליזמר ומוזיקה עולמית, שנוסד בשנת 2000 ומקום מושבו במונטריאול, קנדה.
אופי ההרכב
תוך שמירה על המורשת העשירה של הכליזמר, כליזטורי מנצל את חופש הפעולה כדי לעבד חלקים מהמחזות המסורתיים – הדבר מקנה למוזיקה שלו ייחודיות וטעם מיוחד. ההרכב מושפע מהרבה מקורות השראה הכוללים מוזיקת ג'אז, קלאסית, צוענית, קאנטרי, עממית ובלוז. ההרכב זכה בפסטיבל המוזיקה היהודית הבינלאומי השלישי באמסטרדם בשנת 2012 וכן בפרס "אופוס" באותה שנה ל"אלבום מוזיקת ג'אז / עולמית הטוב ביותר של השנה בקוויבק".
חברי הלהקה הם אלבירה מיסבחובה (כינור), אייראט אישמוראטוב (קלרינט וקלרינט בס), מארק פצמה (בס כפול), דני ניקולס (גיטרה) ומלאני ברגרון (אקורדיון).
היסטוריה
כליזטורי נגן במספר רב של אירועים במונטריאול, ובין השנים 2000-2017 הופיע בלמעלה מ-800 אירועים מסביב לעולם. בשנת 2012 כליזטורי נבחר כמשתתף הקנדי היחיד בפסטיבל המוזיקה היהודית הבינלאומי באמסטרדם וזכה בהצלחה בפרס הכליזמר שבעיר פירט ובזכות זה הופיע בפסטיבל הכליזמר שבפירט באביב העוקב.
לקסינגטון (CV-2)
לקסינגטון (CV-2) הייתה נושאת מטוסים של הצי האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. היא הייתה האונייה הראשונה בסדרת נושאות מטוסים מדגם "לקסינגטון" הקרוי על שמה. היא תוכננה להיות סיירת מערכה, אך במהלך הבנייה הוסבה לייעודה החדש והייתה לאחת מנושאות המטוסים הראשונות שבנה הצי האמריקני. לקסינגטון עשתה את כל תקופת שרותה באוקיינוס השקט, ביחד עם אוניית-האחות שלה סרטוגה, ובעת המתקפה על פרל הארבור היו נושאות המטוסים מחוץ לנמל, וכך ניצלו מפגיעה. לאחר מכן פעלה לקסינגטון באוקיינוס השקט כנגד כוחות הצי הקיסרי היפני, עד קרב ים האלמוגים, בו ספגה נזק רב ולבסוף שקעה.
תכנון ופיתוח
תכנון הלקסינגטון החל ב-1916, וכוונת המתכננים הייתה לבנות סדרה של סיירות מערכה, אך הפיתוח התעכב בגלל מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, החלה בניית הלקסינגטון, והנחת השדרית החלה ב-8 בינואר 1921. כשנה לאחר מכן נעצרה בניית האונייה, ולאחר הוועידה הימית בוושינגטון שבה נאסרה בניית אניות מערכה וסיירות מערכה, שינו מתכנניה את יעודה לנושאת מטוסים. ביולי 1922 חודשה בנייתה, הפעם כנושאת מטוסים. לקסינגטון הושקה ב-3 באוקטובר 1925, ונכנסה לשירות ב-14 בדצמבר 1927.
אורך סיפון ההמראה של הלקסינגטון היה 264 מטרים, ושתי מעליות קישרו בינו לבין סיפון ההאנגרים, ששיטחו היה 3,114.9 מ"ר. את האונייה הניעו ארבעה מדחפים, שכל אחד מהם הופעל על ידי מנוע חשמלי בהספק של 22,500 כוחות סוס. את החשמל למנועים סיפקו ארבעה טורבו-גנרטורים של חברת ג'נרל מוטורס, ואת הקיטור לטורבינות סיפקו 16 דוודים.
בעת הבנייה, לא האמינו המתכננים שמטוסים יכולים לספק הגנה מספקת עבור נושאת המטוסים, ולכן התקינו עליה ארבע סוללות תותחים ימיים בקוטר 8 אינץ'. בנוסף, ברחבי האונייה הותקנו תותחי נ"מ בקוטר 3 אינץ' וחמישה אינץ', ומאוחר יותר גם נוסף תותח אורליקון.
היסטוריה מבצעית
לאחר כניסתה לשירות, הפך נמל לוס אנג'לס לבסיס הבית של לקסינגטון. בשנת 1929 הכתה את מדינת וושינגטון בצורת, שגרמה לירידת מפלס המים באגם קושמן, שהזין את תחנת הכוח ההידרואלקטרית שסיפקה חשמל לעיר טקומה. לקסינגטון נשלחה לעיר, וכבלי חשמל חוברו לגנרטור שלה, והאונייה סיפקה לעיר חשמל במשך חודש שלם, מה-17 בדצמבר ועד ה-16 בינואר 1930.
מלחמת העולם השנייה
ב-5 בדצמבר 1941, הורה מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית אדמירל האסבנד קימל, ל"כוח משימה 12", שכלל את לקסינגטון, שלוש סיירות כבדות וחמש משחתות, להפליג לאטול מידוויי כדי להביא לשם 18 מטוסי SB2U וינדיקטור של חיל הנחתים האמריקני. בבוקר ה-7 בדצמבר, עם תחילת המתקפה על פרל הארבור, נמצא כוח משימה 12 500 מילים ימיים (930) ק"מ דרומית-מזרחית למידוויי. מספר שעות לאחר מכן, קיבל מפקד כוח המשימה, אדמירל משנה ג'ון ניוטון, הוראה להפליג לנקודת מפגש 100 מילים ימיים מערבית לאי ניאיהאו, תוך כדי שהוא מחפש אחר נושאות המטוסים היפניות. לאחר שלא התגלו עקבות היפנים, שב כוח משימה 12, ולקסינגטון, לפרל הארבור ב-13 בדצמבר. בחודשיים לאחר מכן לקחה לקסינגטון חלק בסיורים של הצי האמריקני במרכז האוקיינוס השקט.
הבסיס היפני ברבאול, שמטוסיו חלשו על דרום מערב האוקיינוס השקט, ובכך סיכנו את קווי התקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, היווה איום על בעלות הברית, שהחליטו לפשוט עליו באמצעות מטוסים מנושאות מטוסים. לקסינגטון נשלחה, במרכזו של כוח משימה 11, כדי לערוך את הפשיטה, אך לאחר שנתגלה הכוח החליט מפקדו לסגת. למרות זאת התפתח קרב אוויר, שבו ניצחו האמריקנים.
קרב ים האלמוגים
בתחילת מאי 1942 פתחו היפנים במבצע MO, שמטרתו הייתה כיבוש פורט מורסבי שבגינאה החדשה, וכוח משימה 17, בפיקודו של אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שכלל את לקסינגטון ואת נושאת המטוסים יורקטאון נשלחו כדי לסכל את המבצע. ב-3–4 במאי כבשו היפנים את טולאגי, על אף תקיפות חוזרות ונשנות מידי מטוסים מיורקטאון. לאחר שלמדו על נוכחות נושאות המטוסים האמריקניות באזור, נעו נושאות מטוסים יפניות אל ים האלמוגים במטרה ליירט את הצי האמריקני ולהשמידו. ב-7 במאי החלו נושאות המטוסים משני הצדדים להחליף מהלומות במשך מספר ימים. ביום הראשון טיבעו מטוסים אמריקנים את נושאת המטוסים הקלה "שוהו", בעוד היפנים מטבעים את משחתת אחת ומסבים נזק כבד למכלית.
בשעה 10:55 ב-8 במאי, זיהה המכ"ם של לקסינגטון גל התקיפה יפני בטווח של 68 מילים ימיים, ופלטצ'ר הזניק תשעה מטוסי קרב ליירטו. בשל אבדות המטוסים ביום הקודם, לא היו בגל התקיפה מספיק מפציצי טורפדו כדי לערוך מתקפה מלאה, ולכן את לקסינגטון תקפו 14 מפציצים, ואת יורקטאון תקפו ארבעה בלבד. כל ארבעת הטורפדו החטיאו את יורקטאון, אך שני טורפדו פגעו בלקסינגטון בצידה הימני בשעה 11:20. הטורפדו הראשון גרם לזעזוע שסדק את מכלי דלק המטוסים, והביא להתפזרות אדי דלק בחלל האונייה. הטורפדו השני גרם להשבתת מספר דוודים, אך הדבר לא השפיע על מהירות ההפלגה במידה רבה, אך האונייה נטתה 6–7 מעלות לצד שמאל. דקות ספורות לאחר מכן פגעו בלקסינגטון שתי פצצות שהטילו מפציצי צלילה מסוג אאיצ'י D3A: הראשונה פגעה במאגר התחמושת של תותח נ"מ בצד שמאל של האונייה, וגרמה למותם של כל אנשי צוות התותח. השנייה פגעה בארובה, אך לא הסבה נזק רב, מלבד הריגת חלק גדול מצוות נ"מ שהיה בסמוך. פצצות נוספות נחתו בסמוך ללקסינגטון, ורסיסיהן חוררו את גוף האונייה וגרמו להצפות.