cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אי-ספיקת לב
אבחנה
לעומת זאת, סוג אחר בתכלית הוא החולים אשר אצלם המחלה הולכת ומתפתחת לאורך זמן עד להתפרצות החדה שמצריכה טיפול מיידי. לעיתים החולים מודעים לסימפטומים ראשוניים כמו קוצר נשימה, אך לא בהכרח מייחסים להם חשיבות. חולים אלה הם אלה שמוצאים את עצמם במפתיע מגיעים לחדר מיון, ואף לרפואה דחופה, עם קוצר נשימה קשה, יתר לחץ דם קיצוני, הפרעת קצב שיכולה להיות חמורה, ותסמינים נוספים.
בכל מקרה, הבדיקה המכריעה היא אקו-לב, אשר מדגימה באמצעות קול את מבנה הלב והמסתמים, ומאפשרת למדוד את חללי הלב ובעיקר את מקטע הפליטה (Ejection Fraction) - אחוז הדם שאותו פולט חדר שמאל בכל התכווצות שלו. הנתון הנורמלי אינו 100% אלא סביב 60%, ומקובל להניח שנתון מתחת ל-50% מצביע על פגיעה בתפקוד חדר שמאל. מטבע הדברים, ככל שמקטע הפליטה נמוך יותר כך ברורה יותר הירידה בתפקוד. זאת אף על פי שבעיות נלוות עשויות לערפל את התמונה: למשל, באי-ספיקת לב דיאסטולית ייתכן EF גבוה גם אם התפקוד הסיסטולי של הלב פגוע. כמו כן, במצבים שבהם קיימת, למשל, אי-ספיקה משמעותית של המסתם המיטראלי (mitral regurgitation), הEF עלול להתקבל כגבוה מכפי שהוא באמת, היות שהדם ה"בורח" בחזרה לעלייה השמאלית יוצר תמונה של התרוקנות יעילה יותר של החדר.
מבחן מאמץ איננו מבחן שגרתי עבור חולים עם אי-ספיקת לב, אולם הוא שימושי במצבים בהם עולה שאלת יעילות השתלת לב בחולים עם אי-ספיקת לב חמורה. במבחן זה, "צריכת חמצן בשיא" (peak oxygen uptake) הנמוכה מ- מעלה חשש לסיכויי החלמה נמוכים ובחולים אלה, השתלה הראתה תוצאות עדיפות על פני שימוש בתרופות.
טיפול
בעוד שבטיפול באי-ספיקת לב עם מקטע פליטה ירוד חלה פריצת דרך במחצית השנייה של המאה ה-20 וראשית המאה ה-21, אשר מתבססת על הבנת הפתופיזיולוגיה מאחורי אי-ספיקת לב עם מקטע פליטה ירוד ובאה לידי ביטוי בשינוי הגישה הטיפולית מגישה הממוקדת בהקלה על תסמינים לגישה שמטרתה שינוי מהלך המחלה, בטיפול באי-ספיקת לב עם מקטע פליטה שמור טרם נצפתה פריצת דרך משמעותית התורמת לשינוי מהלך המחלה.
אי-ספיקת לב עם מקטע פליטה ירוד
העיקרון הראשון בטיפול באי-ספיקת לב עם מקטע פליטה שמור הוא דיכוי הציר הנוירוהורמונלי הגורם לשינויים המבניים המזיקים לתפקוד הלב. עיקרון זה מושג על ידי עיכוב תרופתי של מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון (RAAS) והפחתת ההשפעה הסימפתטית על הלב.
קבוצת מעכבי ACE, המשתייכת למעכבי מערכת ה-RAAS, היא קבוצת התרופות הראשונה שהוכחה כמפחיתה תמותה ואשפוזים בגין אי-ספיקת לב. חלופה למעכבי ACE, על פי רוב במקרים של תופעות לוואי לטיפול במעכבי ACE או בהיעדר שיפור, היא קבוצת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II (ARB), אשר גם היא מעכבת את מערכת ה-RAAS והוכחה כלא נחותה לעומת מעכבי ACE בהפחתת תמותה או אשפוזים. תרופות חדשות לאי-ספיקת לב משלבות בין מעכבי מערכת ה-RAAS למעכבי נפריליזין, אנזים המפרק פפטידים נטריורטיים. תרופות אלה מעלות את רמת הפפטידים הנטריורטיים ותורמות בכך להפרשת נוזלים ונתרן ולהרחבת כלי דם. התרופה סאקוביטריל/ולסרטן הודגמה כמשפרת הישרדות בהשוואה למעכבי ACE בלבד.
חוסמי בטא, אשר בעבר נחשבו כהתוויית נגד באי-ספיקת לב, מאחר שהם מפחיתים את עוצמת התכווצות שריר הלב (אינוטרופיות שלילית), ואכן בטווח הזמן המיידי עלולים להחמיר גודש ריאתי, הם דווקא אבן יסוד נוספת בטיפול באי-ספיקת לב. אולם, רק שלוש תרופות מקבוצה זו נמצאו מפחיתות תמותה במחקרים קליניים: קרוודילול, ביסופרולול ומטופרולול.
אנטגוניסטים לאלדוסטרון משמשים לטיפול באי-ספיקת לב עם מקטע פליטה ירוד בדרגות תפקוד NYHA II–IV. הטיפול בתרופות אלה עלול לגרום להיפרקלמיה, בפרט באנשים עם אי-ספיקת כליות כרונית, ועל כן הטיפול בהן מוגבל לאנשים עם תפקוד כלייתי בינוני ומעלה ורמות אשלגן בדם נמוכות מ-5 מיליאקוויבלנט לליטר.
תרופות נוספות ניתנות בהתוויות מסוימות עבור קבוצות אוכלוסייה שונות (ראו ערך מורחב).
סנכרון פעילות הלב (CRT), המתבצע באמצעות קוצב לב דו-חדרי, משפר את כושר התכווצות שריר הלב, ומשיב לאחור שינויים מבנים מזיקים בחדר השמאלי ומשפר את מקטע הפליטה. הטיפול מיועד לאנשים עם אי-ספיקת לב ומקטע פליטה ירוד, בדרגת NYHA II ויותר, שלהם עדות אלקטרוקרדיוגרפית למכלול QRS רחב ותבנית חסם צרור הולכה שמאלי.
אי-ספיקת לב עם מקטע פליטה שמור
הטיפול הניתן לאי-ספיקת לב עם מקטע פליטה ירוד לא נמצא כמשפר תמותה כאשר מקטע הפליטה שמור, ככל הנראה בשל המנגנון הפתופיזיולוגי השונה בשני הסוגים הללו. לפיכך המטרות הטיפוליות כאשר מקטע הפליטה שמור הן שליטה במשק הנוזלים עם משתנים, איזון גורמי הסיכון עם שמירה על דופק ולחץ דם בגבולות הנורמה ושיפור הסבילות למאמצים.
משתנים
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוחל לראשונה טיפול במשתנים. טיפול זה החליף את הניקוז המכני לבצקות הרגליים שבוצע במאה ה-19 ותחילת המאה העשרים באמצעות נקזי סאות'י (Southey). ראשוני המשתנים היו מבוססי כספית, אולם אלה נקשר ברעילות משמעותית. בשנת 1958 פותחו משתנים מקבוצת התיאזידים, הפועלים על תעלות נתרן באבובית המפותלת המרוחקת שבנפרון. הטיפול במשתנים באי-ספיקת לב מבוסס רובו ככולו על משתני לולאה, דוגמת פורוסמיד, בשל יעילותם הגבוהה בשיתון. טיפול זה מיועד לאנשים עם עדות קיימת או קודמת לצבירת נוזלים, ומינונם משתנה בהתאם למשק הנוזלים וחומרת התסמינים. הטיפול במשתני לולאה אינו מחליף את הטיפול לדיכוי הציר הנוירוהורמונלי באי-ספיקת לב עם מקטע פליטה ירוד, המיועד לעצור את התקדמות המחלה. משתני הלולאה ותיאזידים עלולים לגרום להפרעות אלקטרוליטריות ובפרט היפוקלמיה.
יציאה חריפה מאיזון של אי-ספיקת לב
הפרדיגמה לטיפול ביציאה חריפה מאיזון של אי-ספיקת לב מתבססת על סיווג ההתייצגות הקלינית לשני צירים: קיום גודש במנוחה והפרעה בזילוח במנוחה. בנוסף לתמיכה נשימתית נדרשת לאנשים החווים גודש ריאתי, לעיתים עד כדי הנשמה מלאכותית מכנית, טיפול באופיואידים כמו מורפין, עשוי להפחית את דרישת החמצן ואת תחושת החרדה הנלווית. הטיפול בגודש כולל טיפול תוך-ורידי במשתנים, ובמקרים של לחץ דם מוגבר ועיקש גם תרופות מרחיבות כלי דם במתן תוך-ורידי. גודש ריאתי הנמשך למרות טיפול משתן מרבי או תחת אי-ספיקת כליות חמורה עלול להצריך דיאליזה לפינוי עומס הנוזלים. הפגיעה בזילוח לרקמות הגוף עשויה להשתפר תחת תמיכה תרופתית או מכנית להתכווצות שריר הלב.
במקביל לטיפול הניתן להקלה על הגודש או להפרעה בזילוח נעשים ניסיונות לאיתור הגורם ליציאה מאיזון ולטיפול בו, מאחר שיציאה מאיזון של אי-ספיקת לב נובעת פעמים רבות מגורם מחמיר מסוים.
טיפול מניעתי
אנשים בריאים יכולים להימנע ממחלות לב ובכך מאי-ספיקת לב על ידי מספר שינויים באורח החיים. שינויים אלו כוללים:
אצל אנשים הנמצאים בסיכון גבוה לאי-ספיקת לב (קבוצה זו כוללת את אלו הסובלים מיתר לחץ דם, סוכרת ומחלת לב כללית) ניתן להימנע מאי-ספיקת לב על ידי שילוב של טיפול במחלות הרקע והפחתה בצריכת משקאות אלכוהוליים.
אנשים אצלם התפתח נזק לשריר הלב יכולים להימנע מהחמרת מצבם על ידי:
פרוגנוזה
אי-ספיקת לב נושאת, למרות ההתפתחויות בטיפול הרפואי, פרוגנוזה שאינה טובה. עד 40% מהחולים נפטרים בתוך שנה ממועד האבחון. על מנת לקבוע את הפרוגנוזה, יש חשיבות גבוהה בבחינת המצב התפקודי (המתבצע על פי הקלסיפיקציה של NYHA). בהקשר זה, NYHA 1 כאמור לעיל, משמעותו שהחולה מבצע פעילות גופנית ללא סימפטומים כגון עייפות, קוצר נשימה או כאבים אנגינוטיים, ואילו NYHA4 משמעותו מצב בו החולה לא מסוגל לבצע כל פעילות גופנית ללא תחושת אי נוחות, והסימפטומים קיימים גם במנוחה. הפרוגנוזה של חולים עם NYHA4 נושאת תמותה שנעה בין 30%-70% לשנה, לעומת פרוגנוזה טובה בהרבה אצל חולים שרמת התפקוד הפונקציונלי שלהם גבוהה יותר.
ברלינר אנסמבל
הברלינר אנסמבל (גרמנית: Berliner Ensemble) הוא תיאטרון בברלין, שנוסד על ידי הלנה וייגל וברטולט ברכט בשנת 1949.
יסוד התיאטרון ושנים ראשונות
אחרי שברכט ווייגל נמלטו מהחקירות בארצות הברית, הם הגיעו דרך ציריך לברלין המזרחית, שם קיבלו אותם בזרועות פתוחות. הם הקימו את התיאטרון שלהם על פי הרעיונות של התיאטרון האפי. ההפקה הראשונה הייתה "אמא קוראז' וילדיה" (1949), אח-כך "אדון פונטילא ומאטי משרתו", "האם", "מעגל הגיר הקווקזי" ועוד.
בשנת 1954 עבר התיאטרון לתיאטרון "אם שיפבאוארדם", תיאטרון שמאז פתיחתו בשנת 1892 העלה מחזות מהפכניים, שעסקו בתנועת הפועלים. שם שוכן הברלינר אנסמבל עד היום.
אחרי מותו של ברכט
הצוות המשיך להעלות מחזות של ברכט, אך חלק עברו לגרמניה המערבית. הלנה ווייגל ניסתה לשמר את מורשתו של בעלה, ורק אחרי מותה בשנת 1971 הצליחה רות ברגהאוס לפתוח את התיאטרון לזמנים חדשים יותר. ראויים לציון מהתקופה הזאת: "האביב מתעורר", "העלמה יוליה", עם התייחסויות למציאות של גרמניה המזרחית.
בחזרה למסורת
אחרי גירושו של וולף בירמן נאלצה ברגהאוס להתפטר, והמנהל האומנותי החדש ווגוורט השמרן ניסה להתחבר שוב להצלחות העולמיות של שנות החמישים, מה שלא הצליח.
אחרי נפילת החומה
לתיאטרון היה קשה להתאושש מהשינוי במשטר, וכל שנות התשעים היו חלשות מאוד, עם תחלופה מהירה מאוד של מנהלים. מאז 1999 מנהל אותו קלאוס פיימן. בינואר 2012 נכנסה תנועת המחאה הגרמנית נגד המדיניות הנאו-ליברלית של אנגלה מרקל לתוך התיאטרון, כאשר פעילים הפריעו באמצע ההצגה וניסו לכבוש את התיאטרון.
ביקור בארץ
בשנת 2009 התארח הברלינר אנסמבל בתיאטרון הקאמרי והציג את אופרה בגרוש.
גאיה קורן
גאיה קורן (נולדה ב-28 במרץ 1969) היא עיתונאית ישראלית, מחברת הספר "אני מלכה גרושה באושר", מרצה להעצמה נשית, מנחת סדנאות "אני מלכה" ומטפלת בשיטת NLP.
ביוגרפיה
את כתיבתה העיתונאית החלה בשנת 1985 ככתבת צעירה ב"מעריב לנוער". המשיכה בכתיבה לשבועון לנוער "ראש 1" ובעריכת כתבי עת שונים. החל משנת 1992 נמנית עם בכירי העיתונאים במוספי "ידיעות אחרונות" וכותבת טורי דעה לצד כתבות מגזין לעיתון, בין השאר במוספים "7 ימים" ו"זמנים בריאים".
בראשית שנות ה-90 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי "רציתי להגיד לך". בסרט, שהיה הראשון מסוגו, הנציחה קורן את זכרו של רס"ן, קצין צנחנים ובן זוגה, שנהרג במהלך שירותו הצבאי בהיתקלות עם אנשי חזבאללה. הסרט מתמקד בניגוד החריף שבין הנפש העדינה של צעיר רגיש המפגין אהבה ורכות יוצאת דופן, לבין דמות הקצין הקשוח והנערץ שזוכה לימים באות הצטיינות.
בין חשיפותיה העיתונאיות נמנה סיפור ההשתמטות מצה"ל של הדוגמנית והשחקנית בר רפאלי, שנישאה באוקטובר 2003 בנישואים פיקטיביים לארי ויינשטיין, ידיד של הוריה, מספר ימים לפני מועד גיוסה לצה"ל.
בדצמבר 2012 חשפה חשד להטעיית הציבור בעקבות סרטון מטעם "שידורי קשת" לאירוע ההתרמה "יום טוב" – שבו הוצג ילד שזקוק לתרומה כספית, לכאורה, כשלמעשה היה מדובר בילד שחקן, בן למשפחה אמידה. בעקבות הפרסום הודתה " שידורי קשת" בעובדות החשיפה ואף התנצלה.
בחודש יוני 2014 פורסמה במוסף "7 ימים" כתבה פרי עטה על תופעת הקשרים הרומנטיים שמחוץ למסגרת הנישואין, ובה תיעדה כוונות לניאופים בחסות אתרי היכרויות ברשת האינטרנט. פרסום היומן זכה לתהודה תקשורתית ועורר תגובות רבות.
בין השאר הגישה קורן את התוכנית "המסגננים" בערוץ האופנה הישראלי, וכן הגישה מספר פינות לייף סטייל בתוכניות הבוקר לצד פינות צרכנות בתוכנית הטלוויזיה "אודטה". בהיעדרותה של טלי מורנו הגישה את חדשות הבוקר לצדו של חיים אתגר בערוץ 10.
קורן זכתה לכינוי 'גורו הגרושות' בזכות רב המכר שכתבה, 'אני מלכה גרושה באושר', שמהווה מדריך מפורט ויומן חושפני המתאר את חייה של אשה גרושה בישראל.
בין השאר מעבירה קורן את ההרצאה "אני מלכה" וכן הרצאות בנושאי זוגיות וצמיחה ממשבר. היא מטפלת בשיטת NLP ובעלת טור אישי ומקצועי באינטרנט.
קורן היא בעלת תואר אקדמי בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב. היא התחתנה בשנת 1995, וכיום היא גרושה ואם לשניים.
בשנת 2017 יצא לאור במימון המונים, חלקו בהוצאת סטימצקי ספרה "אני מלכה גרושה באושר".
אנטוניו דה ביובר
אנטוניו דה לה סיירבה אי לוויטה, רוזן בַּיוֹבַּר (בספרדית: Antonio de la Cierva y Lewita Conde de Ballobar; 1 בדצמבר 1885, וינה – 1971, מדריד) היה דיפלומט ספרדי ששימש כקונסול הספרדי בירושלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה. לאחר גירוש הקונסול האמריקאי אוטיס אלן גלייזברוק הפך ביובר לקונסול המערבי היחיד בארץ ישראל שייצג את האינטרסים של כל מדינות המערב. על כך כתב ביומנו רונלד סטורס:
קורותיו
ביובר היה בן לאם יהודייה אוסטרית שהתנצרה ולאב שהיה הנספח הצבאי בשגרירות ספרד באוסטריה. בשנת 1911 הצטרף למשרד החוץ הספרדי ונשלח לקובה. בשנת 1913 הוטל עליו לשמש קונסול בירושלים, למרות גילו הצעיר וחוסר ניסיונו. על פי שמעון רובינשטיין, טרם יציאתו לארץ ישראל הונחה ביובר על ידי מלך ספרד אלפונסו ה-13 לסייע ליהודים בישראל כמיטב יכולתו.
עם הגיעו לירושלים באוגוסט 1913 שכר ביובר בית גדול ברחוב החבשים (רחוב אתיופיה) מידי משפחת נשאשיבי.
משפרצה מלחמת העולם הראשונה, ביטלו הטורקים את הקפיטולציות (שעל פיהן נתינים זרים נהנו מהגנתם של הקונסולים שלהם), והקונסולים של המדינות שלחמו באימפריה העות'מאנית (בראשן אנגליה, רוסיה, וצרפת) גורשו. בעקבות כך גבר כוחם של נציגי המדינות הנייטרליות בישראל, הקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס גלייזברוק והקונסול הספרדי ביובר. ביובר הפך במהלך המלחמה לידידו של ג'מאל פאשה מפקד הארמייה הרביעית, וקשר קשרים טובים עם שאר צמרת השלטון העות'מאני והצבא הגרמני בירושלים. הוא גם קשר קשרי ידידות עם משפחות יהודיות, ובפרט עם אלו ממוצא ספרדי (ולירו, מני, ילין ועוד).
דה ביובר הפך לבא כוח האינטרסים הרומנים בארץ כשהצטרפה למלחמה ב-1916.
במהלך רוב שלבי המלחמה מילא הקונסול האמריקאי תפקיד חשוב, מכיוון שספינות אמריקניות היו היחידות שהגיעו לחופי ארץ ישראל, ודרכן העבירו יהודי ארצות הברית, באמצעות ארגון הג'וינט, סיוע רב ליישוב בארץ. הקונסול האמריקאי ניהל חלק גדול מסיוע זה שמנע את ההתמוטטות המוחלטת של הכלכלה, וסייע למשפחות רבות להינצל מרעב. עם כניסת ארצות הברית למלחמה בשנת 1917, העביר השגריר האמריקאי לביובר את האחריות על המשך פעילויות סיוע ועזרה אלו. אליעזר הופיין, ראש ועד הסיוע, הגיע עם ביובר להסדר, שעל פיו תנוהל עבודת הסיוע על ידי מחלקה מיוחדת בתוך בניין הקונסוליה הספרדית, ולרשותו של הופיין הועמד משרד פרטי.
עזרה נוספת שהעניק ביובר ליהודים במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה בהענקת מסמכים ספרדיים (בין היתר הוא הנפיק מסמכים למרדכי אהרון קאמיניץ בעליו של מלון קאמיניץ) ובהשתדלות אצל השלטונות הטורקים נגד מעצריהם של אנשי ציבור - וכך, לדוגמה, הצליח להביא לשחרורם של ד"ר יעקב טהון ושל אליעזר הופיין.
עם כניסתם של הבריטים לירושלים ב-9 בדצמבר 1917 היה ביובר שותף לטקסי הכניעה השונים. לאחר הכיבוש הבריטי הצטמצם תפקידו. רונלד סטורס, המושל הצבאי של ירושלים, כתב על המפגש עם ביובר:
יומנים אלו, הנחשבים למקור היסטורי חשוב לגבי התקופה, אכן לא התפרסמו בימי חייו של ביובר אלא רק זמן רב לאחר מותו.
לאחר ירושלים
בשנת 1920 הסתיימה תקופת שירותו של ביובר בירושלים והוא עבר לשרת כקונסול בדמשק מינואר עד נובמבר 1920. לאחר מכן שירת בטנג'יר ועזב את שירות החוץ ב-1921. עם פרוץ מלחמת האזרחים של ספרד הוא תמך בכוחות פרנקו. הוא מילא תפקידים שונים במשרד החוץ בתקופתו, בהם בנציגות ספרד בותיקן. במאי 1949 שב לירושלים המזרחית, שהייתה בשליטת ירדן, כקונסול, עד 1952.
ברכת יעקב
ברכת יעקב לבניו היא סיפור מקראי המובא בפרשת ויחי שבסוף ספר בראשית, ובה יעקב מוסר לבניו אסופת אמירות אישיות כאשר חש שמותו קרב.
מהות דברי יעקב לבניו - דעות שונות
פרשן המקרא רבי אברהם בן מאיר אֶבּן עזרא סבור, כי דברי יעקב אינם רק ברכות שכן חסרות ברכות ראובן, שמעון ולוי. לדבריו, ייתכן כי הברכות לכל שבט ושבט נאמרו בנפרד וכמו שכתוב בסוף דבריו: "כָּל־אֵלֶּה שִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל שְׁנֵים עָשָׂר וְזֹאת אֲשֶׁר־דִּבֶּר לָהֶם אֲבִיהֶם (עד כאן, ומעתה) וַיְבָרֶךְ אוֹתָם אִישׁ אֲשֶׁר כְּבִרְכָתוֹ בֵּרַךְ אֹתָם;". לעומת ה"אבן עזרא", רבי עובדיה ספורנו מציג בדרך שונה את מטרת דברי יעקב לבניו: "קַבְּלוּ אֶת הַדֶּרֶךְ שֶׁהורָה לָכֶם כָּל יָמָיו, אֲשֶׁר בָּהּ תִּהְיוּ בְּנֵי "יִשְׂרָאֵל" וְהוּא אֲבִיכֶם, כִּי תִּשְׂתָּרְרוּ עִם אֱלהִים וַאֲנָשִׁים, וְלא יאבַד מִכֶּם הַטּוב הֶעָתִיד לָבוא." כלומר, אמירות אלה היוו עצות של האב לבניו לגבי המשך הדרך כאשר ימות.
דון יצחק אברבנאל מציג מטרה אחרת לברכות יעקב. לדבריו מדובר בקביעה ברורה מי ינהיג את עם ישראל בעתיד. יעקב ביקש לקבוע לפני מותו מאיזה מבניו יצא מלכות ישראל, שכן הוא ניבא כי בשלב מסוים עם ישראל, שיתפתח משנים-עשר האחים, יבקש להמליך מלך ולכן כדאי כי מראש ייקבע מי יהיה הראוי לתפקיד כדי שתימנע קטטה. ובלשונו: "ובעבור זה עשה חיפוש וחקירה בכל אחד מבניו כפי טבעו ותכונתו מי הוא הראוי למלכות כי טבע הבנים אשר יולדו להם ראה שיהיה נוטה לטבע האבות". כלומר, הוא ביצע סקירה של תכונות הבנים, ולמטרת: "לא לתכלית הברכה ולא לתכלית התוכחה ולא להגיד עתידות ולא לספר מעלתם בארץ כי אם להודיע אם הם ראוי למלכות ולשררה אם לא."
הברכות
פרשת הברכות מתחילה כך:
ראובן
.
שמעון ולוי
.
מנשה ואפרים
עוד בטרם מברך יעקב את בניו, הוא קורא ליוסף ולשני בניו מנשה ואפרים, קובע שבני יוסף הם כראובן ושמעון, כלומר: שבטי ישראל, ומברך אותם.
בנימין
בסוף פרשת הברכות נכתב:
חיים שמואל קהימקר
חיים שמואל קהימקר (1830 – 9 באוקטובר 1908), היסטוריון, מורה, פילנתרופ ופובליציסט בן לקהילת "בני-ישראל" בהודו.
קהימקר היה דמות מרכזית בפרסום הקהילה לעולם ולקהילות היהודיות השונות הנמצאות בו. הוא הקים את אחד מבתי הספר לעברית הראשונים בהודו, וכן מספר עיתונים הקשורים ליהדות ולמסורות ישראל.
ביוגרפיה
חיים שמואל קהימקר נולד ב-1830 בכפר אליבג, כ-25 מייל דרום מזרחית למומבאי, אביו שמואל יעקוב קהימקר היה מפקח מטעם בתי הספר של המיסיון האמריקאי בהודו, והיה מורהו הפרטי של בנו חיים בתחילת חייו ולימד אותו עברית, מראטהי ואנגלית. אפשר להתחקות אחר משפחתו עד לסביבות המאה ה-17 לאדם בשם אהרון (ארונג'י) שגר בכפר קהים ממנו נגזר שם משפחתו או לחלופין שם הכפר נגזר משם משפחתו כמקובל בשמות המשפחה בעדתו. נכדו של אהרון יוסף (איסופג'י) עבר לכפר ראמסאג' ולאחר מכן לאליבג שם נולד נינו חיים.
בשנת 1852 הקים את ארגון "החברה הנדיבה של הבני-ישראל", במטרה לקדם חינוך והשכלה גבוהה בקרב בנות ובני הקהילה, בתי הספר שנוהלו על ידי הארגון אף סיפקו קורת גג ליתומי הקהילה, בשנת 1868 פרש מהנהלת הארגון אך המשיך לתמוך בו. בשנת 1875 הקים את "בית הספר הישראלי" במומבאי באזור קדאק.
בשנת 1876 הוא שלח יחד עם בן אחר של קהילת בני ישראל, בשם אברהם דניאל, דיווח על תולדות בני ישראל ללונדון. בשנת 1886 הוא תואר בהצפירה כראש חברת "גומלי חסדים" "איש נודע לשם במעשי צדקותיו". בשנת 1890 הוא עמד בראש ועד למען בתי הספר היהודיים בהודו. במסגרת תפקידו הוא שלח ליהודים בארצות שונות בקשות לתרומות לחיזוק בתי הספר וצירף אליהם ספר בן 38 עמודים על תולדות עדת בני ישראל בהודו.
קהימקר פרסם באנגלית את הספר המלא הראשון על קהילת בני ישראל, עליו התבססו רוב הספרים העוסקים בהיסטורית העדה ב-100 השנים הבאות. כתיבת הטיוטה נסתיימה ב-1897, גרסה בשפת המרטהי יצאה בשנת 1927 ע"י משפחתו של קהימקר. בשנת 1936 קיבל הדוקטור הציוני עמנואל אולסבנגר את הספר על ידי צאצאיו של קהימקר בעת ביקורו בהודו מטעם קרן היסוד והוא הוציאו לאור ב-1937 בארץ ישראל המנדטורית בתרומה של יהודים מדרום אפריקה.
קהימקר נפטר בתאריך 9.10.1908 ונקבר אחר כבוד בבית העלמין היהודי מזגאו שבבומביי.
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו (בפורטוגזית: Artur Carlos de Barros Basto) ובשמו העברי אברהם ישראל בן-ראש Abraham Israel Ben-Rosh (18 בדצמבר 1887 - 8 במרץ 1961) היה קצין בדרגת קפיטאו (מקביל לדרגות צה"ל) בצבא פורטוגל, ממוצא של יהודים אנוסים, גיבור מהפכת 1910 ומלחמת העולם הראשונה, ומנהיג של צאצאי אנוסים שחזרו ליהדותם.
חיים שמואל קהימקר
משפחתו
קהימקר התחתן עם מילקה (מלכה) סולומון ג'יראד (ג'ירדקר קאזי), וממנה נולדו לו 8 ילדים. רבים מצאצאיו חיים כיום בישראל וקנדה. חלקם הגדול עסק ברפואה, ספרות וקהילה.
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו
ילדות
נולד באמרנטה שבצפון פורטוגל והתגורר בילדותו בפורטו. קיבל חינוך קתולי. בגיל 9 גילה לו סבו, שהם ממוצא של יהודים שהמירו את דתם בסוף המאה ה-15.
קריירה צבאית
למד באקדמיה הצבאית הפורטוגזית, ובשנת 1910 השתתף בהקמת הרפובליקה הראשונה של פורטוגל. הוא זה שהניף את דגל הרפובליקה על מטה הצבא בפורטו.
חיים שמואל קהימקר
משפחתו
בין צאצאיו הרבים נמנים הסופר ואיש ההייטק הישראלי, יליד הודו ההיסטוריון ניסים מוזס (טלקר).
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו
קריירה צבאית
במלחמת העולם הראשונה השתתף בקרבות החזית המערבית כקצין חיל רגלים בפלנדריה וזכה לאותות הצטיינות וגבורה.
היה בין המייסדים של תנועת הצופים בפורטוגל.
התקרבות ליהדות
במקביל לקריירה הצבאית שלו, החל להתקרב ליהדות. בגיל 18 הגיע כדי ללמוד יהדות, אל בית הכנסת שערי תקוה בליסבון, שנחנך בשנת 1904 - לראשונה לאחר גירוש פורטוגל (1497). הקהילה הקטנה בליסבון, שמקורה היה במזרח אירופה נרתעה אז מצאצאי האנוסים. חששו כי כל קשר עם צאצאי האנוסים עלול לסכן את מעמדה הרעוע של הקהילה היהודית הקטנה.
על פי המסופר, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פגש בקצין צרפתי מדליק נרות באוהל בליל שישי, שהסביר לו שזו מצווה יהודית של שבת.
ארתור למד יהדות ועברית בכוחות עצמו. למד באוניברסיטת פורטו בפקולטה לאמנות, שם חקר את תולדות יהדות ימי הביניים. ביקש להתגייר בליסבון, ונדחה. נסע לטנג'יר (אז חלק ממרוקו הספרדית), שם עבר בחינות ביהדות ובעברית, התגייר וקיבל עליו שם עברי - אברהם ישראל בן ראש. הוא נשא לאישה את בתו של אחד ממנהיגי הקהיליה היהודית בליסבון, ושב לפורטו.
הקמת קהילה יהודית בפורטו
הקהילה גדלה מאוד, ובן-ראש הוציא עיתון יהודי בשם "הלפיד", כתב ספרים רבים בנושאי יהדות, והקים ישיבה בשם "ראש פינה". שמו נודע בקהילות יהודיות יוצאי פורטוגל באמסטרדם, בלונדון ובניו יורק ועוד, מהן הצליח לגייס כסף.
הקים את בית הכנסת כדורי בפורטו, הידוע גם בשם "מקור חיים". זהו בניין גדול ומפואר בסגנון אר נובו, בניין בית הכנסת הגדול ביותר בחצי האי האיברי. אבן פינה הונחה בשנת 1929, ובית הכנסת נחנך ב-16 בינואר 1938. הכסף לרכישת הקרקע נתרם על ידי הברון אדמונד דה רוטשילד. התרומה העיקרית להקמת הבניין הגיעה מהברון היהודי-בריטי מהונג קונג לורנס כדורי, בנו של אלי כדורי.
האשמות נגדו
הצלחתו הרבה הביאה גם לנפילתו. מכתב אנונימי, שהגיע למפקדת הצבא בפורטו, האשים אותו בניצול מיני של ילדים בישיבה. הוא הועמד לדין בעוון הומוסקסואליות, פעמיים בפני בית דין צבאי ופעם בפני בית משפט אזרחי, ובכולם יצא זכאי. לכנסייה הייתה השפעה רבה בתקופת הרודן סלזר, ולבסוף הורשע בשנת 1943 בוועדת משמעת צבאית בהתנהגות שאיננה הולמת קצין, עקב עריכת ברית מילה. הוא סולק בבושת פנים מהצבא והפנסיה הצבאית נשללה ממנו.
הוא שקע בדיכאון, ונפטר בשנת 1961. במקביל - הקהילה שהקים התדלדלה, והישיבה נסגרה.
לאחר מותו
נעשו ניסיונות לטיהור שמו. בשנת 2004 הוכר שוב כגיבור פורטוגל, בעקבות ביקור הרב הראשי הספרדי שלמה משה עמאר בפורטוגל, ובשנת 2012 טוהר שמו.
לאשה טלחדזה
לאשה טלחאדזה (גאורגית: ლაშა ტალახაძე; נולד ב-2 באוקטובר 1993) הוא מרים משקולות גאורגי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ארבע פעמים, וחמש פעמים אלוף אירופה המתמודד בקטגוריית משקל כבד-על (+105 ק"ג עד 2018 ו-+109 ק"ג החל משנת 2018 לאחר שהפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות ארגנה מחדש את הקטגוריות). הוא זכה שלוש פעמים בתואר מרים המשקולות של השנה של הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות ומחזיק בשיא העולמי הנוכחי בהנפה  223 ק"ג, בדחיקה  265 ק"ג, ובסך הכל, 488 ק"ג.
תחילת הקריירה וקטגוריית +105 ק"ג
טלחדזה ייצג את גאורגיה באליפות העולם בהרמת משקולות בשנת 2015, ובמקור סיים שני עם 454 ק"ג בסך הכל. בדצמבר 2015 אלכסיי לובצ'ב (מדליסט הזהב המקורי ובעל שיא העולם בדחיקה ובסך הכל) נכשל במבחן סמים לאחר שנמצא חיובי לאיפמורלין. הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות שללה את מדליית הזהב וביטל את שיאי העולם שלו, וכתוצאה מכך טלחדזה הפך לאלוף העולם.
באליפות העולם בהרמת משקולות 2017, שבר טלחאדזה שוב את שיא העולם בהנפה עם 220 ק"ג. בחלק הדחיקה של התחרות הוא הרים 257 ק"ג ובכך קבע שיא עולמי חדש לסך הכל עם 477 ק"ג, ועבר גם את הסך הכל הגבוה ביותר בכל הזמנים של ליאוניד טראננקו משנת 1988. בתחרות הוא זכה בכל שלוש מדליות הזהב וקבע 2 שיאי עולם.
בקטגוריית +109 ק"ג
ב-2018 שינתה הפדרציה את חלוקת קטגוריות המשקל של המתחרים וביטלה את שיאי העולם הקיימים. באליפות העולם בהרמת משקולות 2018 הניף 217 ק"ג, דחק 257 ק"ג ובסך הכל 474 ק"ג, משקלים שלא עברו את אליפות העולם הקודמת, אך עדיין העמידו אותו במקום הראשון בעולם בקטגוריית +109 ק"ג.
באליפות אירופה בהרמת משקולות 2019 הוא הניף 218 ק"ג וקבע שיא עולמי חדש בדחיקה של 260 ק"ג ושיא עולמי חדש בסך הכל של 478 ק"ג וזכה במקום הראשון.
באליפות העולם בהרמת משקולות 2019, הוא שחזר את שיאו מ-2017 עם הנפה של 220 ק"ג, וקבע שוב שיא עולמי חדש בדחיקה של 264 ק"ג ושיא עולמי חדש בסך הכל של 484 ק"ג וזכה במקום הראשון.
באליפות אירופה בהרמת משקולות 2021 הוא קבע שיא עולמי חדש עם הנפה של 222 ק"ג, דחק 263 ק"ג וקבע שיא עולמי של סך הכל 485 ק"ג וזכה במקום הראשון.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה במדליית זהב לאחר ששבר שלושה שיאי עולם: 223 ק"ג בהנפה, 265 ק"ג בדחיקה ובסך הכל 488 ק"ג.
קייט אוסטין
קייט קופר אוסטין (באנגלית: Kate Cooper Austin; 25 ביולי 1864-28 באוקטובר 1902) הייתה עיתונאית ופעילה אנרכיסטית אמריקאית.
תחילת דרכה
קתרין קופר נולדה ב-25 ביולי 1864, במחוז לסאל שבאילינוי. כשהייתה בת שש, משפחתה עברה להוקס פוינט שבאיווה. בגיל עשר, נפטרה אמה, והיא נאלצה לגדל את שבעת אחיה ואחיותיה. קופר מצאה מפלט מחייה הקשים בקריאה, וכך רכשה את עיקר השכלתה.
קריירה
באוגוסט 1883, נישאה קייט לבן אכרים צעיר בשם סם אוסטין. בערך באותו הזמן, אביה התוודע ל"לוציפר" - כתב עת אנרכיסטי/בעד אהבה חופשית, שפורסם על ידי מוזס הרמן. אוסטין וכל משפחתה הושפעו מכתביו של הרמון, אך היו אלה מהומות היימרקט שהתרחשו ב-1886 - והתגובות שהן גררו, אשר הביאה אוסטין לאנרכיזם.
המהומות פרצו כאשר התקיימה הפגנה בלתי אלימה למען זכויות עובדים בשיקגו, יום אחרי ששוטרים ירו במספר פעילים למוות. אלמוני זרק פצצה מאולתרת לעבר השוטרים, מעשה שגרר מלחמת חורמה מצד השוטרים והרשויות נגד קבוצות אנרכיסטיות ואיגודי עובדים, במסגרתה נערכו משפטים פליליים מכורים מראש, ונאשמים הוצאו להורג או התאבדו. אירועים אלו נחשבים למכוננים בתנועה האנרכיסטית ובמאבק למען זכויות עובדים בארצות הברית.
כחברה באיגוד כתבי העיתונות האמריקאית, אוסטין כתבה עבור כתבי עת ועיתונים רבים של תנועות הפועלים וארגונים רדיקליים. היא גם כתבה עבור "לוציפר" וכתבי-עת אנרכיסטיים, כגון The Firebrand, Free Society, Discontent, ו-The Demonstrator. בין הנושאים שאוסטין קידמה הם רפורמה מינית ומצבו הכלכלי של מעמד הפועלים. ב-1897 ו-1899, אמה גולדמן ביקרה את אוסטין בביתה בקפלינגר מילס שבמיזורי, שם העבירה מספר הרצאות פופולריות.
חיים אישיים
בשנת 1890, אוסטין ובעלה סם עברו מאיווה למיזורי, למקום מבודד במרחק כ-35 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר. אך אוסטין אהבה את חיי הכפר. במסגרת עבודתה העיתונאית היא באה במגע עם הרבה הוגים וכותבים ידועים מהחוגים הרדיקליים.
ב-28 באוקטובר 1902, אוסטין נפטרה משחפת, והותירה אחריה תשעה ילדים בין הגילאים 10 ל-19. בלווייתה נכח הקהל הגדול ביותר שאי פעם השתתף בלוויה באותו מחוז.
לה נובה
לַה נוּבָּה (La Nouba) הוא מופע של קרקס השמש. זהו מופע קבע המופיע בדאונטאון דיסני שבדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה.
תיאור המופע
המופע, שאורכו 90 דקות, מוצג בתיאטרון מיוחד שנבנה עבורו ובו 1671 מושבים. בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, הוא כולל קטעים קומיים, קטעי ריקוד, מופעי אקרובטים ולויינים, וכן קטעי שירה ותזמורת. במהלך המופע מתרחשים על הבמה אירועים רבים, והצופה אינו יכול לראות את כל האירועים בו זמנית.
הפסקול והשירים של המופע נכתבו במיוחד עבורו ונמכרים כתקליט נפרד.
הדמויות
אף שלמופע אין קו עלילה אחיד שניתן לעקיבה, מספר דמויות מופיעות בסצנות שונות והצופים יכולים לראות את קווי העלילה הנפרדים של כל דמות ודמות. בחלק מהסצנות מופיעות הדמויות בתפקידים ראשיים, ובחלק מהסצנות הדמויות מתפקדות כצופים.
הדמויות העיקריות הן:
תיאור המופע
קודם לתחילת המופע נערך מופע מקדים בו הליצנים "באלטו" ו"סרגיי" מושיבים את הקהל ומשתעשעים עם הקהל הנכנס למופע.
בתחילת המופע נערך "מצעד" בו דמויות המופע צועדות לאורך המעבר שבין המושבים התחתונים והיציע של האולם. לאחר המצעד מופיעה המנקה, המטאטאת את הבמה עד שמגיעות הדמויות שצעדו קודם לכן במצעד אל הבמה. המנקה נדהמת ממצעד הדמויות שעובר אותה ואינה מאמינה למראה עיניה (עוברים אותה הציפור הירוקה, האיש האדום, רוכב אופניים הרוכב הפוך, ורכבת צעצוע).
בתחילת המופע נערך מופע לוליינות של סיבוב צלחות, ולאחריו מופע הליכה על חבל שגובהו כ-30 מטרים. לאחר מכן נערך מופע של רכיבה על אופני BMX אקרובטי הכולל קפיצות שונות ממתקנים גבוהים וממקפצות. בסיום המופע קופצים כל הרוכבים עם אופניהם לעבר בור שנפער בבמה.
לאחר מופע אקרובטי אווירי נערכת סצנה של ריקוד על צעיפים אדומים היורדים מתקרת הבמה, ולאחר מכן מופע של איזון שמונה כיסאות על ידי אקרובט אחד ובעקבותיו מופע טרפז ומופע טרמפולינה.
התחפושות
30 סוגי תחפושות המופע עוצבו על ידי דומיניק למיו בשנת 1998. למיו יצרה שני סוגי תחפושות עיקריים - האחד של אנשי העיר במופע, האצים ורצים בעולמם ההומה והסואן, והשנייה של הליצנים. אנשי העיר לבושים בצבעי שחור ואפור ואילו הליצנים לבושים בצבעים בהירים וזוהרים.
במהלך המופע עוברות הדמויות מטמורפוזה, והן עוזבות את עולמם המשמים שחוזר על עצמו ומתחילות להאמין בעולם האגדי המופיע סביבם. אמונה זו באה לידי ביטוי בשינויים שעוברים התחפושות של הדמויות - לבושם של אנשי העיר משתנה מצבעים כהים לצבעים פלורסצנטים זוהרים של כחול, אדום וצהוב. בסיום המופע לבושים אנשי העיר בלבן.
המוזיקה והמוזיקאים
בדומה ליתר מופעי קרקס השמש, השירה והנגינה מבוצעות על הבמה בזמן כל מופע ומופע. במהלך המופע מנגנים על הבמה שישה נגנים ושתי זמרות. המוזיקה הולחנה על ידי בנווה ג'טרא (Benoit Jutras) וכוללת אלמנטים של ג'אז, היפ הופ, מוזיקה חסידית ושירה בסגנון אופראי, כאשר המוזיקה תואמת את ההתרחשות על הבמה.
הפסקול
הפסקול שנמכר על גבי דיסקים כולל את מרבית המוזיקה המבוצעת במופע, וכן מספר קטעים השונים מאלה של המופע המוזיקה בקטעי הביניים המבוצעים על ידי הליצנים אינה מופיעה בפסקול, וכן שונו בפסקול המקטעים היׁה היה (Once Upon A Time) ואגדה (A Tale), השונים מהשמעתם במופע.
שמות המקטעים בצרפתית אינם מתייחסים לרוב למוזיקה עצמה, אלא לקטע המופע בו הם מושמעים. כך לדגוגמא המקטע porte (בצרפתית: דלת) מתרחש באוויר בתוך מבנה דמוי דלת.
הפסקול כולל את המקטעים הבאים של מוזיקה ושירה (לצד כל מקטע רשום הסצנה בה הוא מושמע)
יחסי ארצות הברית–סודאן
יחסי ארצות הברית–סודאן הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לסודאן.
היסטוריה
ארצות הברית כוננה יחסים דיפלומטיים עם סודאן בשנת 1956, לאחר קבלת העצמאות מהשליטה המשותפת של מצרים ובריטניה. בשנת 1967 ניתקה סודאן את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית, לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים. היחסים חודשו בשנת 1972. בשנות ה-90, קשרי המשטר האסלאמיסטי של סודאן עם ארגוני טרור בינלאומיים הובילו את ממשלת ארצות הברית בשנת 1993, להגדיר את סודאן כמדינה תומכת טרור. בשנת 1996 נסגרה שגרירות ארצות הברית בסודאן. לאחר הפיגועים בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2001, החלה סודאן לספק שיתוף פעולה קונקרטי במאבק בטרור הבינלאומי. בשנת 2002 חידשה שגרירות ארצות הברית את הפעילות בסודאן.
ארצות הברית מילאה תפקיד מפתח בחתימת הסכם שלום מקיף בין סודאן לדרום סודאן בשנת 2005, אשר היווה את הבסיס למשאל עם על עצמאות בשנת 2011 ולפרישתה לאחר מכן. מחלוקות שונות בין סודאן לדרום סודאן נותרו בלתי פתורות לאחר ההפרדה, כולל שליטה במשאבי הנפט ומעמדו של אזור אביי.
למרות ההבדלים בדעות הפוליטיות, ארצות הברית הייתה ספקית הסיוע ההומניטארי הגדולה ביותר של סודאן במהלך 25 השנים האחרונות.
לאחר הדחתו של הרודן האסלאמיסטי עומר אל-בשיר ועלייתו לשלטון של עבד אל-פתאח אל-בורהאן, החלה התקרבות סודאנית לארצות הברית, שהשפיעה לטובה גם על יחסי ישראל–סודאן.
ב-31 במרץ 2021 הודיע מזכיר המדינה האמריקני אנתוני בלינקן כי ממשלת סודאן העבירה לארצות הברית כספי פיצויים בשווי של 335 מיליון דולר.
יחסי סחר
בשנת 1997 הטילה ארצות הברית סנקציות כלכליות מקיפות על סודאן בשל תמיכתה בטרור בינלאומי ובמאמצים מתמשכים לערער יציבות בממשלות שכנות, כמו גם בשכיחותן של הפרות זכויות אדם. בשנת 2007, ארצות הברית הציגה סנקציות כלכליות חדשות נגד סודאן בתגובה לרצח העם בדארפור. הסנקציות חלות על נכסי פקידים סודנים המעורבים באלימות בדארפור, כמו גם על חברות שבבעלות או בשליטת ממשלת סודאן.
נציגויות דיפלומטיות
ארצות הברית מחזיקה בסודאן שגרירות בח'רטום בלבד, ואילו סודאן מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי בלבד.
נתן ארד
נתן ארד (7 במרץ 1930 – 25 בינואר 2022) היה לוחם הפלמ"ח במלחמת העצמאות, ממקימי קיבוץ יראון, מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית ויושב ראש מועצת המנהלים של בתי הזיקוק לנפט.
ביוגרפיה
סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בשנת 1947.
מלחמת העצמאות ולאחריה
מאוקטובר 1947 ועד יוני 1949 היה בשירות צבאי פעיל, תחילה במסגרת הכשרה מגויסת של הפלמ"ח, הכשרת הצופים דפנה, ולאחר מכן במסגרת צה"ל. בראשית שנת 1948 עבר קורס מ"כים בקיבוץ דליה. במלחמת העצמאות לחם בשורות הגדוד השלישי של הפלמ"ח, חטיבת יפתח, בין היתר בקרבות לשחרור הגליל, כיבוש טבריה, הגנת עמק הירדן, בדרך לירושלים, כיבוש לוד, מבצע דני ובשחרור המצור על הנגב במבצע יואב. בחודשים ינואר עד יוני 1949 עבר קורס קצינים של צה"ל, מחזור ה', במחנה "אליהו", דרומית לנתניה.
בהמשך, במסגרת שירות המילואים, שירת עד ראשית שנת 1965 בסגל הפיקוד של גדוד 112, חטיבה 11; מרבית התקופה כמ"פ, ובשנתיים האחרונות כסמג"ד. לחם עם הגדוד במסגרת מבצע קדש בדרום סיני. בשנת 1957 עבר קורס מ"פים של צה"ל במחנה "אליהו". מסוף שנת 1968 ועד 1975 השתייך למסגרת מל"ח של פיקוד הדרום. המשיך לאחר מכן לשרת באג"ם מבצעים במטכ"ל עד לקבלת הפטור משירות מילואים.
לימודי הנדסה ותפקידים במשק
השלים תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי על שם קרנגי בפיטסבורג שבארצות הברית, ותואר שלישי בהנדסת מערכות טכנולוגיות באוניברסיטה על שם ג'ורג' וושינגטון בעיר וושינגטון. בשנים 1956 עד 1977 עבד בחברת "מקורות", ובתפקידו האחרון היה מנהל אגף ההנדסה. בשנים 1965–1966 היה חבר בצוות משותף לחברת "מקורות", חברת החשמל, והוועדה לאנרגיה אטומית, שבדק את ההיתכנות של פרויקט (יזום על ידי הממשל האמריקאי וממשלת ישראל) לשילוב מתקני התפלת מי-ים עם אנרגיה גרעינית.
בין השנים 1977 ו-1979 שימש מנכ"ל הרשות הלאומית לאנרגיה. בשנים 1984–1990 שימש מנכ"ל משרד האנרגיה והתשתית. בין השנים 1990 ו-1996 היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת בתי זיקוק לנפט, יו"ר הוועד הפועל של חברת "כרמל אולפינים", וחבר בוועדה ממלכתית למינוי רואי חשבון בחברות ממשלתיות וקביעת שכרם. בין השנים 1996 ו-2002 היה יועץ עצמאי בנושאי אנרגיה ופרויקטים שונים, חבר בוועדת המניות של בנק המזרחי ודירקטור בחברות ציבוריות ופרטיות.
ארד התגורר בתל אביב והיה נשוי לדיצה (לבית סלומון) עד מותה בשנת 2009. אב לשתי בנות: דפנה וארנה. אחד מנכדיו הוא הקולנוען עמרי שנהר.
ארד נפטר ב-25 בינואר 2022 בגיל 91.
תל חלף
האתר וסביבתו
אתר תל חלף שוכן בצפון מסופוטמיה ליד אחד המקורות של נהר החבור, שהוא אחד היובלים הראשיים של הפרת. זהו אזור פורה מבחינה חקלאית, הכולל שפע של מקורות מים טבעיים. אחת מדרכי המסחר הראשיות (דרך המלך), שקישרה את אשור עם צפון הלבנט והים האגאי, עברה באזור. הדרך התחילה בעיר חלב, עברה דרך חרן, גוזאנה, נציבין ומשם לנינוה. מצפון לעמק בו שוכנת העיר נמצא רכס הרי טור עבדין, ומדרומו עובר רכס עבדול-עזיז. כיוונם הכללים של הרכסים הוא ממזרח למערב.
גילוי האתר
בשנת 1899 היה האזור בשליטת האימפריה העות'מאנית. הדיפלומט הגרמני ממוצא יהודי מקס פון אופנהיים תייר בצפון מסופוטמיה כשליח של הבנק הגרמני דויטשה בנק, במטרה לאתר נתיב מתאים למסילת הברזל ברלין-בגדאד. ב-19 בנובמבר הוא גילה את התל, לאחר ששמע סיפורים מכפריים מקומיים על אלילי אבן הקבורים בחול. הוא חפר 4 לוקוסים. בתוך שלושה ימים התגלו מספר פסלים חשובים, כולל הפסל הידוע "האלה היושבת". בבור בדיקה שנחפר, התגלתה הכניסה המערבית של הארמון המערבי. מאחר שלאופנהיים לא היה פירמן לחפור באתר, הוא קבר את הפסלים שמצא והמשיך בנסיעתו.
חפירות אופנהיים
לדברי הארכאולוג ארנסט הרצפלד, הוא דחק בשנת 1907 באופנהיים, לחפור באתר. הם הכינו מספר תוכניות להשגת המטרה. אופנהיים ניסה להמשיך בקריירה דיפלומטית, שנתקלה בקשיים בגלל מוצאו היהודי ופעילותו בישורת הדיפלומטי בקהיר כנגד הבריטים. באוגוסט 1910 הוא כתב לאופנהיים מכתב הקורא לו לחקור את האתר. מכתב זה הופץ למזרחנים וארכאולוגים ידועים כמו תיאודור נלדקה, יצחק יהודה גולדציהר ונוספים, כדי שיחתמו על המכתב. מעשיו והאינטריגות של אופנהיים בקהיר הביאו לכך שתומכיו הפסיקו לתמוך בו. הוא קיבל שנת חופש בתשלום ופוטר מהשירות בנובמבר 1910,  מצויד במכתב ההמלצה של הארכאולוגים, פנה לאביו הבנקאי בבקשה לקבל מימון לחפירות.
החפירות באתר החלו ב-5 באוגוסט 1911. אופנהיים הגיע לאתר עם משלחת של חמישה ארכאולוגים, ציוד רב לביצוע החפירות נשלח מגרמניה, כולל רכבת קיטור קטנה. העלות הגיעה ל-750,000 מארק, שכוסו על ידי אביו. בעת הגעת המשלחת לאתר, הם גילו שמאז גילוי האתר ב-1899, חפרו המקומיים באתר כדי להוציא את הממצאים שכוסו. לממצאים נגרם נזק, חלקו בגלל אמונה טפלה וחלקו ברצון להשתמש בהם כחומר גלם לבניין.
בחפירות התגלתה עיר ארמית ששמה היה גוזאנה או גוזן. אחד הממצאים החשובים היה "הארמון המערבי" בסמוך ל"שער העקרב", שנבנה על ידי המלך כפרא (Kapara), שמלך במאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס. בארמון המערבי נמצאה כמות גדולה של פסלים ותבליטים. נחפר גם הארמון הצפון-מזרחי, ששימש כמרכז השלטון בתקופת השלטון האשורי. מצפון לארמון המערבי נחפרו שני מבני קבורה מסיביים עשויים לבני בוץ. קברים נוספים נחפרו ליד השער הדרומי של המצודה. בשניים מקברים אלה נמצאו פסלי נשים שהוקדשו לפולחן האבות. בעיר התחתונה נמצא חדרי פולחן, שגם הם הכילו פסלים שהוקדשו לפולחן האבות, מקדש אשורי ושני מבני מגורים. חלק מהפסלים נמצאו בשימוש משני במבנים מהתקופה ההלניסטית.
בנוסף, נמצאה קרמיקה מהתקופה הנאוליתית, מסוג שלאחר מכן שויכה לתרבות חלף. באותה עת זאת הייתה הקרמיקה הצבועה העתיקה ביותר שנמצאה (יחד עם הקרמיקה שהתגלתה על ידי הרצפלד בסאמרא).
בשנת 1913 חזר אופנהיים זמנית לגרמניה. את הממצאים הוא השאיר במבנה אותו אכלסה המשלחת בעת החפירות. רובם אוחסנו בצורה מאובטחת. ביולי 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, שמנעה מאופנהיים לחזור לאתר להמשך חפירות. בשנת 1920 הוא מכר קבוצה של תבליטים מהתל למוזיאון הבריטי.
חפירות חדשות
בשנת 2006 החלו חפירות חדשות בתל, במשלחת משותפת סורית-גרמנית, בהנהלתם של לוץ מרטין (Lutz Martin) מאגף המזרח התיכון של מוזיאון פרגמון, עבד אל-משיה באגדו מנהל העתיקות של אל-חסכה, יורג בקר (Jörg Becker) מאוניברסיטת האלה-ויטנברג בגרמניה ומירקו נובק מאוניברסיטת ברן בשווייץ.
מטרת החפירות החדשות היו בדיקת הכרונולוגיה של ההתיישבות הפרהיסטורית, הכרונולוגיה של העיר מתקופת הברזל, הארגון המרחבי והמבנה הפונקציונלי של גוזאנה, תהליכי התירבות של הארמים בתקופה בה הם שלטו בעיר ולאחר מעבר העיר לשליטת האימפריה האשורית.
מאז חידוש החפירות ב-2006, נפתחו מספר שטחי חפירה: שטח A - אזור הארמון המערבי וחלקו הדרומי של התל, שטח B חפירת השכבות הארכאולוגיות הפרהיסטוריות. שטח C משתרע בצידו המזרחי של התל, כולל הארמון הצפון-מזרחי. בעיר התחתונה נפתחו השטחים הבאים: שטח D באזור חדר הפולחן, שטח E במקדש העיר, שטח F חומת העיר ובתי המגורים מדרום לנהר החבור בצדה המזרחי של העיר התחתונה.
בין השנים 2009-2007 נחפרו ארבעה קברים, הממוקמים בצדו הצפון-מזרחי של הארמון המערבי. באחד הקברים נמצא שלד של ילדה בת 15 ולצידה נמצאו בקבר מספר גדול של מנחות קבורה, כמו טקסטיל, שרשרת עם מספר גדול של חרוזים, חרפושית ומספר טבעות ברזל. ליד ראשה הונחו מספר כלי חרס עבים עשויים במסורת של הכלים המקומיים.
תרבות חלף
תל חלף שבו נמצאה לראשונה "תרבות חלף" נתן לה את שמה. תרבות זאת פרחה באתר בין השנים 5,400-6,100 לפנה"ס ללא כל הפסקה ויש חוקרים המאחרים את התרבות לתקופה מאוחרת יותר והנושא נמצא בוויכוח בין החוקרים. תקופה זאת נקראת גם "תקופת חלף". תרבות זאת הוחלפה בצפון מסופוטמיה על ידי תרבות עובייד. לאחר "תקופת חלף", ניטש האתר למשך כ-4,000 שנה עד שהתיישבו במקום הארמים. התרבות התאפיינה בכלי חרס באיכות טובה שנעשו על ידי קדרים מומחים, עשויים ביד וצבועים לעיתים ביותר משני צבעים ומעוטרים בעיטורים גאומטריים ובעלי חיים. בנוסף, נמצאו גם כלי בישול לא צבועים עם משטחים ממורקים. אפיון נוסף של התרבות הם בתים עגולים הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi). ההתיישבות הייתה חקלאית. למרות פער הזמן של אלפי שנים של התיישבות באתר בין התרבות הפרהיסטורית ותקופת הברזל, טעה אופנהיים וייחס חלק מהפסלים של תקופת הברזל, לתקופה הפרהיסטורית.
התקופה הארמית
בשנת 1200 לערך נפלה האימפריה החתית בעקבות פלישת גויי הים. במאה ה-11 לפנה"ס, הגיעו שבטים ארמיים שמקורם ממערב לפרת והתיישבו במסופוטמיה העליונה ובצפון-סוריה, כשהם ממלאים את הוואקום שנוצר בעקבות נפילת האימפריה החתית. במקביל, מלך אשור תגלת פלאסר הראשון, שמלך בין השנים 1115–1076 לפנה"ס בתקופת הממלכה התיכונה, הגן על ממלכתו כנגד עלייתם של שבטים אלה, בעיקר באזור נהר הפרת. בנו אשור-בל-כלה, שמלך בין השנים 1074–1056 לפנה"ס, נאלץ כבר להיאבק בעלייתם של השבטים הארמיים לאורך החבור העליון. במאה ה-10 לפנה"ס, ייסדו מספר שבטים ארמיים ממלכות קטנות בשטח שלפני כן היה בשליטת אשור. אחת הממלכות הייתה בית בח'יאני (Bit Bahiani), שהתבססה באזור מוצא החבור. השליטים הקדומים ביותר בממלכה זאת ששמם ידוע היו ח'דיאנו (Hadianu) ובנו כפרא. ח'דיאנו ידוע רק מטקסט כתוב, וסביר שהוא היה רק שליט של שבט נווד, ובנו כפרא היה זה שייסד את העיר על התל. בכתובת של כפרא הוא טוען שעשה מעשה שאף אחד מאבותיו לא עשה, כנראה בניית העיר והארמון. בכתובות שלו נקראה העיר שהקים בשם פלה (Palê). השם בית בח'ינאי עדיין לא מופיע בתקופה זאת במקורות הכתובים, ומכאן שהמלך בח'יאנו (Bachianu) המופיע בכתובים היה שליט לאחרי כפרא, לא יורש ישיר, שייסד שושלת חדשה בשם בית בח'יאני (Bit Bahiani) ושם בירתו היה גוזאנה.
בניית העיר על התל על ידי שליט הממלכה הארמי כפרא שינתה אותו לחלוטין. הקברים שהיו בצדו הצפון מערבי של התל ניטשו, וחלקם אף ניזוקו בעקבות הבנייה החדשה. התל הפך למצודה מוקפת חומה עם שער מכיוון דרום, שרק דרכו נכנסו לעיר. השער גם היה מעוטר בעיטורים מונומנטליים. כפרא בנה ארמון בסגנון בית חילאני עם אלמנטים נאו-חיתיים, שכלל עיטורים רבים של פסלים ותבליטי אורתוסטטים. פרסומו של האתר נובע בעיקר מייחודו של מבנה זה, הנקרא במחקר "הארמון המערבי". הכניסה לארמון כללה שלושה עמודים, שעוצבו כאלים מתוך פנתאון האלים הסורי-חתי, כשהם עומדים על בעלי חיים. במרכז נמצא אל מזג האוויר עומד מעל שור, משני צידיו פסלים של בנו ואשתו כשהם עומדים על פסלים מעוצבים כאריות. יצורים מיתיים הקיפו את הכניסה ואת החדר הסמוך. הקירות החיצוניים כוסו בבסיסם באורתוסטטים ותבליטים. נמצאו מעל 200 מהם. עד היום ארמון זה נחשב ייחודי בעיצובו באזור צפון-סוריה. סביר להניח שגם העיר התחתונה המבוצרת נבנתה בתקופה זאת.
התקופה האשורית
לאחר תקופה של חולשה בממלכה האשורית וארגון מחדש של הממלכה, יצא אדד-ניררי השני (911–891 לפנה"ס) למתקפה חוזרת כנגד הארמים במערב. הוא כבש את נציבין ואת גידרה (Gidara), ממלכה מצפון לגוזאנה, וייסד מחדש את חוזירינה (Huzirina) , ששכנה ליד חרן. כתובת מתקופתו המספרת על מסעו לחַנִיגַלְבַּת בשנת 894 לפנה"ס, מזכירה את עיר המדינה גוזן כעיר ארמית. היא מספרת שבדרכו עבר בעיר, המלך הארמי אביסלמו בן בח'יאנו העדיף לשלם לו מס והפך עצמו לשליט מדינה וסאלית של אשור. ליתר ביטחון הוא לא פתח בפניו את שערי העיר ופגש אותו בעיר הקרובה סיכאני, שהייתה לה היסטוריה של עיר אשורית. בתעודה אחרת מ-882 לפנה"ס, מתקופתו של המלך האשורי אשורנצירפל השני (883–859 לפנה"ס), מצוין שאחד המלכים משושלת בח'יאנו שילם לו מס. בכתובת אחרת של אשורנצירפל השני מסופר שהוא אילץ את חילות ארץ בח'יאנו להצטרף למסע הצבאי שלו יחד עם המרכבות והפרשים. זה האזכור האחרון של השם בח'יאנו במקורות. הכתובת מציינת שתושבי הארץ העלו לו מס, לא המלך.
אזכור נוסף של גוזן מופיע אצל שלמנאסר השלישי (858–824 לפנה"ס), האזכור מציין את שמו של אסו הגוזני ששילם לו מס. בשנת 808 לפנה"ס יצאה שַמוּראמַת, אמו העוצרת של המלך האשורי אדד ניררי השלישי (783–811 לפנה"ס), למסע נגד ממלכות בארץ חבור. כנראה שבשנה זאת הסתיימה עצמאותה של גוזן כממלכה ומעמד העיר ירד למעמד מחוז באימפריה האשורית. העיר הפכה לעיר שדה חשובה באימפריה האשורית. המושל של העיר היה זכאי להיות לימו אפונים בשנה ה-16 או ה-17 של שלטון כל מלך אשורי. הראשון היה שמשמ-נורי שזכה לזאת מעצם תפקידו כמושל גוזאנה. לאחריו מציינת רשימת האפונימים משנת 793 את שמו של המושל אשורי בשם מנו-כי-אשור (Mannu-ki-Assur) בגוזן. בין השנים 758-761 התמרדה גוזאנה כנגד אשור והמרד דוכא לאחר מצור של שנתיים. שמו של המושל האשורי מנוכיאשור נמצא על תעודה באתר והוא סייע לאופנהיים לזהות את האתר עם גוזן. גוזאנה נשארה מקום מושבו של המושל האשורי עד נפילת האימפריה האשורית בשנת 609 לפנה"ס. גם לאחר נפילת האימפריה האשורית, הייתה לעיר חשיבות מסוימת והיא המשיכה להיות מיושבת עד שניטשה בתקופת הפרתית.
בתקופה האשורית השתנה המבנה של העיר. האשורים שמרו על החומה של העיר התחתונה והמצודה, וכן מבנים חשובים כמו "הארמון המערבי" המשיכו להיות בשימוש. חלקה הפנימי של המצודה שונה. בצידה הדרומי והמזרחי של המצודה נבנו טרסות גדולות מלבני בוץ. שטחה של המצודה התרחב על חשבון העיר התחתונה. על הטרסות הדרומיות נבנו מגורים לאליטה האשורית. במבנים שהשתמרו נמצאו ממצאים עשירים. בית הקברות מתקופתו של כפרא כוסה היטב על ידי הטרסות, אבל הם שמרו על פסלי האבות של התקופה הקודמת שהיו שם. החלק המזרחי של המצודה נבחר לבניית ארמון המושל שנבנה גם הוא על טרסת לבני בוץ מסיבית. מבנה זה שנבנה במאה ה-9 לפנה"ס עבר שינוי מסיבי כנראה לאחר שנת 793 לפנה"ס. הארכאולוגים מצאו את הארכיון של האפונים מנו-כי-אשור, בתוך הריסות השלב הראשון. ייתכן וההרס נעשה בתקופת לכידת גוזאנה בשנת 758 לפנה"ס לאחר המרד שהתרחש בעיר. שלב זה היה שונה מהשלב הראשון. שלב שלישי של המבנה נבנה מאוחר יותר והיה דומה בתוכניתו לשלב השני. המבנה היה בשימוש בארמון לפחות עד התקופה הבבלית המאוחרת.
העיר התחתונה הייתה מיושבת בצפיפות בתקופה הנאו-אשורית. הממצאים העלו גם מגורי אליטות ממוצא ארמי. המסורות הארמיות המשיכו להתקיים בתקופה זאת, נמצאו כתובות בכתב ארמי גם בממשל של העיר. העיר התחתונה התרחבה 600 מטר בכיוון צפון-דרום ו-1,000 מטר בכיוון מזרח-מערב.
אזכורים במקרא
העיר מוזכרת במקרא בשם "גוזן" 5 פעמים. בספר מלכים ב היא נזכרת כאחת הערים אליה הוגלו את תושבי ממלכת ישראל. .
תעודות בכתב יתדות
אחת התעודות שנמצאו (תעודה 111) מתייחסת להתיישבות הישראלית בגוזן. תעודה זאת מהמאה ה-7 לפנה"ס עוסקת בפדיון שבויה ששמה "דינה". בתעודה מופיעים שמות של שני פקידים בשירות אשור, ששמם "נריהו" ו"פלטיהו". בנימין מייזלר העריך במאמרו ששני השמות מתייחסים לגולים מישראל. בנוסף, מופיע בתעודה השם "חלבישו", עליו מצוין במפורש שהוא משומרון. בתעודה נכתב שעל בלברך בן נני (ארמי) למסור את השבויה דינה ליד אדם בשם "הושע". התעודה שאושרה על ידי הנציב מאשרת שאם בלברך לא ימסור את האישה הוא ישלם 3 מינות כסף.
מוזיאון תל חלף בברלין
אופנהיים היה מעוניין להציג את אוסף תל חלף במוזיאון פרגמון, שבנייתו עמדה להסתיים, אבל המוזיאון סירב לקבל את דרישותיו הכספיות. הוא הביא את הממצאים לברלין ב-1928. ביולי 1930 הוא פתח מוזיאון פרטי במתחם תעשייתי ששכן בשכונת שרלוטנבורג (Charlottenburg) בברלין. התצוגה במוזיאון נחשבת מודרנית גם בסטנדרטים של היום.
אופנהיים נסע שוב ב-1939 לסוריה במטרה לחדש את החפירות, אבל השלטונות הצרפתיים סירבו לתת לו אישור חפירה. בנוסף, הוא ניסה למכור ללא הצלחה חלק מהממצאים בניו-יורק. הוא ניהל משא ומתן עם השלטונות הגרמניים, למכור להם את הממצאים מהתל. בנובמבר 1943, בעת ניהול המשא ומתן, הופצץ המוזיאון על ידי הבריטים בפצצות זרחן. המוזיאון נשרף לחלוטין וכל הממצאים מאבן גיר ועץ נהרסו לחלוטין. הממצאים שהיו עשויים מבזלת נחשפו להלם תרמי במהלך הניסיונות לכבות את השריפה וניזוקו קשה. פסלים רבים ותבליטים נשברו לחלקים רבים. אגף מוזיאון המזרח התיכון במוזיאון פרגמון, החל לטפל בשיקום הפריטים, אבל עד לשיקום הם שהו חלק מהזמן בתנאים של קרה וחום קיץ שגרמו לנזק נוסף.
שיקום הממצאים
לאחר מלחמת העולם השנייה, מוזיאון פרגמון נשאר בתחומה של גרמניה המזרחית. שברי הממצאים אוחסנו במרתפי המוזיאון ללא כל טיפול. בשנת 1990 אוחדו גרמניה המזרחית והמערבית. בשנת 1999 הוכנה תוכנית לשקם את חזית הארמון המערבי מתל חלף. המימון לתוכנית התקבל מבנק סאל. אופנהיים (Sal. Oppenheim) וקרן המחקר הגרמנית (German Research Foundation). אגף המזרח התיכון החל בפרויקט שיקום השער. פרויקט זה הוא פרויקט השיקום הגדול ביותר של המוזיאון מאז שיקום שער עשתר. בין השנים 2010-2001 שוקמו ושוחזרו 30 פסלים מתוך 27,000 שברים. הפסלים הוצגו במוזיאון פרגמון ב-2011, ובמוזיאון בבון בשנת 2014. תוכנית השיקום משתרעת עד שנת 2025. חזית שער הארמון המערבי יהפוך לשער הכניסה לאגף החדש של המזרח התיכון במוזיאון.
ג'ין ויילדר
ג'ין ויילדר (באנגלית: Gene Wilder; 11 ביוני 1933 – 29 באוגוסט 2016) היה שחקן קולנוע, במאי קולנוע, מפיק, זמר, מלחין, מחבר ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד בשם ג'רום זילברמן (Jerome Silberman) במילווקי, ויסקונסין שבארצות הברית לג'ין וויליאם. אביו ממשפחה יהודית ממוצא רוסי. בגיל 11, ראה את אחותו מופיעה על הבמה והחליט כי הוא מעוניין גם. לאחר סיום לימודיו בתיכון, הוא התקבל לבית הספר לתיאטרון בבריסטול, אנגליה. ב-10 בספטמבר 1956, הוא התגייס לצבא. לאחר הטירונות הוא שובץ בחיל הרפואה ונשלח להתאמן בסן אנטוניו, טקסס. בנובמבר 1957, נפטרה אמו מסרטן השחלה. הוא השתחרר מהצבא שנה לאחר מכן ועבר להתגורר בניו יורק. הוא קיבל מלגה ללימודים בסטודיו HB. במהלך היותו סטודנטים עבד בעבודות כמו נהג לימוזינה.
קריירה
מאוחר יותר חבר לריצ'רד פריור ושניהם הופיעו יחדיו בארבעה סרטים, בהם "קו הכסף" ו"לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1971 שיחק בעיבוד המוזיקלי לספרו של רואלד דאל "וילי וונקה ומפעל השוקולד" בתפקיד וילי ונקה, תפקיד זה האיץ את הפופולריות שלו בתחום המשחק בתעשיית הקולנוע. בשנת 1974, שיחק בסרטים: "אוכפים לוהטים", "הנסיך הקטן" ו"פרנקנשטיין הצעיר" (אותו גם כתב). ב-1979, שיחק את דמותו של אברהם בלינסקי בסרט "רבי אברהם במערב הפרוע".
בשנת 1980, כיכב בתפקיד הראשי בסרט "שגעון על תנאי". בשנת 1982, ויילדר שיחק בסרט "האנקי פאנקי" לצידה של השחקנית והקומיקאית גילדה רדנר. ב-1984 כתב וביים את סרטו "האישה באדום", בו כיכב לצד הדוגמנית קלי לה-ברוק ורדנר. הם שיחקו יחדיו גם בסרט הקומדיה "ירח דבש מכושף" בשנת 1986. בשנת 1989, כיכב בסרט "לא ראיתי לא שמעתי".
בשנת 1990, כיכב בסרט "Funny About Love". ב-1991, השתתף בסרט הקולנוע האחרון שלו, "המיליונר הזה הוא עני". שלוש שנים אחר כך כיכב בסדרת טלוויזיה קומית בת 15 פרקים. בשנת 1994, שיחק בקומדיית המצבים "Something Wilder". ב-1999 כיכב בשני סרטי טלוויזיה בלשיים. באותה שנה השתתף בהפקה הטלוויזיונית המושקעת של "אליס בארץ הפלאות", בתפקיד "הצב-לא-צב". הופעתו האחרונה כשחקן הייתה ב-2003, בפרק "סקס, מפסידנים ווידאוטייפ" מתוך סדרת הטלוויזיה "ויל וגרייס". אז פרש ממשחק והחל בקריירה של סופר.
כתב ארבעה ספרים, והאחרון בהם, "מה זה הדבר הזה, אהבה?" יצא לאור ב-2010.
חיים אישיים
בשנת 1960, במהלך לימודיו, הכיר את מרי מרסיר. השניים נישאו ב-22 ביולי באותה שנה, והתגרשו בשנת 1965. מספר חודשים לאחר מכן הוא החל לצאת עם מארי ג'ואן שוץ', חברה של אחותו. השניים נישאו ב-27 באוקטובר 1967 והוא אימץ את בתה של שוץ' מנישואים קודמים. הזוג נפרד לאחר שבע שנים. באוגוסט 1981, הכיר ויילד את השחקנית גילדה רדנר והשניים נישאו בספטמבר 1984. באוקטובר 1986, אובחנה רדנר בסרטן השחלות. היא החלה בטיפולי כימותרפיה שסייעו, אך ב-1989, חזרה המחלה והיא נפטרה ב-20 במאי אותה שנה. מותה ומות אימו מאותה מחלה, הפך את ויילדר לפעיל בתחום מניעת הסרטן והוא הקים בלוס אנג'לס את "מרכז גילדה רדנר" לגילוי מוקדם של סרטן השחלות.
ב-29 באוגוסט 2016, נפטר ויילדר בביתו בסטמפורד (קונטיקט) כתוצאה מסיבוכים במחלת אלצהיימר.
המסע בדורך השחר
המסע בדורך השחר (באנגלית: The Voyage of the Dawn Treader) הוא ספר ילדים, השלישי שיצא לאור בסדרת דברי ימי נרניה, מאת הסופר ק. ס. לואיס. הספר, המשתייך לסוגת הפנטזיה, ראה אור בשנת 1952. כרונולוגית, זהו הספר חמישי בסדרה, לאחר אחיינו של הקוסם, האריה, המכשפה וארון הבגדים, הסוס ונערו, והנסיך כספיאן.
עלילה
בספר זה, בן דודם של ארבעת גיבורי האריה, המכשפה וארון הבגדים, יוסטס קלארנס סקראב, נמשך יחד עם אדמונד ולוסי, הצעירים מבין ארבעת בני דודו, לתוך ממלכת נרניה, דרך ציור של ספינה - היא הספינה "דורך השחר".