cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וונג פיי הונג
כהילר ורופא אלטרנטיבי, תירגל וונג ולימד אקופונקטורה וצורות אחרות של רפואה סינית ב'פו צ'י לאם' (寶芝林). מרפאתו הייתה בפושאן שבגואנגדונג שבסין, והוא נודע בטיפולו האמפתי למטופליו. בפושאן נבנה מוזיאון המוקדש לו. בין תלמידיו הידועים של וונג ניתן לציין את לאם סאי ווינג, ליונג פון, ולינג ואן גאי. בן לווייתו היה סו צ'ן, המוכר גם כאביון סו.
שנותיו הראשונות
אגדה מספרת שוונג פיי הונג נולד בפושאן ביום התשיעי של החודש השביעי לשלטונו של הקיסר דאוגואנג (1847). כשוונג היה בן חמש החל את לימודיו באמנויות לחימה תחת אביו וונג פיי יינג. על מנת לתמוך בהכנסתה הדלה של משפחתו, הצטרף לאביו לגואנגג'ואו שבפושאן ולאורך פרובינציית גואנגדונג, שם הם ביצעו הופעות של אמנויות לחימה ומכרו תרופות.
בצעירותו הפגין וונג כישרון רב כאמן לחימה. בגיל שלוש עשרה, בעודו מבצע הדגמה של אמנויות לחימה בדוזישיאנג שבפושאן, פגש וונג פיי הונג את לאם פוק סינג, תלמידו הראשון של טיט קיו סאם, שלימד אותו את הטור דה פורס של טכניקת אגרוף הברזל באמנות הלחימה הונג גאר ואת השימוש בקלע, שסייע לו להפוך לרב אמן של הונג גאר. בהיותו בן שש עשרה, פתח וונג בתי ספר בשיוג'אוף, דיסיפו, שיואן, שבפרובינציית גואנדונג ופתח את מרפאתו 'פו צ'י לאם' (寶芝林) ברחוב רנאן שבפושאן. בשנות העשרים המוקדמות לחייו, הוא נודע למרחוק כרופא מכובד ואמן לחימה חשוב.
בגרותו
בהיותו אמן לחימה מפורסם, היו לו תלמידים רבים. הוא הועסק על ידי מפקדי פרובינציית ג'ימינג וו חונמיי ולו יונגפו כקצין הרפואה הצבאי, מאמן אמנויות הלחימה הראשי ומאמן אמנויות הלחימה הראשי בגוואנגדונג. מאוחר יותר הוא הצטרף ללו יונגפו בלחימתו נגד הצבא היפני בטייואן. חייו היו מלאי תסכול ובשנותיו המאוחרות הוא חווה את אובדן בנו ושריפת פו צ'י לאם. בשנת ירח, ביום העשרים וחמש לחודש השלישי של שנת 1924, נפטר וונג פיי הונג ממחלה בבית החולים צ'נגשי פנג'בן שבגואנגדונג. אשתו ושני תלמידיו הבולטים, לאם סאי-וינג וטאנג סאי-קינג, עברו להונג קונג, שם הם המשיכו ללמד את אמנות הלחימה של וונג. וונג נהפך להיות גיבור אגדי שסיפור חייו האמיתי עורבב כיד הדמיון הטובה באופן בדוי על גבי המרקע ובכתב.
כאמן לחימה
וונג היה רב אמן של אמנות הלחימה הסינית הונג גאר. הוא ערך בשיטתיות את הסגנון הבולט בהונג גאר ועיצב את הגרסה של פורם (פורם הוא סדרת תנועות המבוצעות יחדיו במין ריקוד המדמות קרב, מכונה קאטה ביפנית ואגרוף צללים במערב) האגרוף של העגור והנמר, אותו הוא שילב עם טכניקות "עשרת האגרופים המיוחדים" שלו. וונג היה נודע במיומנותו בטכניקה הידועה בשם "האגרוף חסר הצל". הוא נודע בקוראו את שמות הטכניקות בהן הוא השתמש בעודו נלחם.
וונג פיי הונג נהיה בקיא בשימוש בכלי נשק כמו מקל עץ ארוך והקלשון הדרומי. זמן קצר לאחר מכן, החלו חרושת שמועות על לחימתו המופלאה בכלי נשק אלו. סיפור אחד מספר שהוא הביס כנופיה בת שלושים אנשים תוך שימוש במקל.
וונג נכלל לעיתים קרובות בין "עשרת הנמרים של קנטון" (קבוצה של עשרת רבי אומנים בולטים שפעלו בימי שושלת צ'ינג (1644-1912), קבוצה שאליה השתייך גם אביו של וונג פיי הונג).
סרטים
הייתה סדרת סרטים על וונג פיי הונג בהונג קונג, שהחלה בשנות הארבעים המאוחרות לתוך שנות השישים; היא כללה 99 סרטים והיא סדרת הסרטים הארוכה ביותר בהיסטוריה, כשוונג פיי הונג הוא הדמות המכוכבת ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. הכוכב קואן טאק הינג, קיבל את שם החיבה "מאסטר וונג" בשל השתתפותו בסדרה. ג'קי צ'אן כיכב כוונג פיי הונג (כנער פוחז בסרט Drunken Master ו-Drunken Master II). ג'ט לי (כמתבגר המתמודד עם השפעה אירופית בסין בסדרה Once Upon a Time in China ובקומדיה Last Hero in China. וסאמו הונג (בסרטו ההוליוודי של ג'קי צ'אן מסביב לעולם בשמונים יום (סרט, 2004). דמותו של וונג פיי הונג מופיעה גם כילד (אותו מגלמת השחקנית צאנג סה מאן) בסרט Iron Monkey לצד אביו (אותו משחק דוני ין).
מכיוון שהשתמשו בו כנעימת הנושא של הסרט, שיר העם הסיני On the General's Orders (將軍令) מקושר עם וונג פיי הונג, כמו גם A Man Should Better Himself (男兒當自強) אותו חיבר וונג ג'ים.
להלן רשימה קצרה וחלקית של סרטים בהם מככבת דמותו של וונג פיי הונג:
אחרים
דמותו של לי רקה סדרת משחקי הווידאו The Last Blade של חברת משחקי הווידאו היפנית SKN מבוססת על דמותו של וונג פיי הונג כפי שגילם אותו ג'ט לי בסדרת Once Upon a Time in China.
הגיבור הראשי במשחק הפלייסטיישן Xenogears של חברת משחקי הווידאו Squaresoft מושתת על וונג פיי הונג.
רומן המסתורין השלישי של וויל תומאס, The Limehouse Text, בלש בן התקופה הוויקטוריאנית סיירוס בארקר, מתאמן בקנטון תחת הדרכתו של וונג פיי הונג.
סטאן סאקאי ציין שהוא מעוניין לכלול את וונג פיי הונג (או דמות המתבססת עליו) בסדרה הקומית האנתרופומורפית אוסאגי יוג'ימבו.
חיים כהן ("החלבן")
ביוגרפיה
נולד ביפו לעזרא אליהו ובלנקה פרחיה-כהן. צאצא של הרב אליהו הכהן. משפחת אביו עלתה לארץ ישראל מטורקיה בשנת 1904 ועסקה בייצור גבינות ומוצרי חלב. בתחילת שנות ה-30 הקים אביו את "מחלבת הכהנים"-מחלבת גבינות בתל אביב, שם עבד גם הרב כהן.
בילדותו למד במוסדות בילו ואליאנס. בצה"ל שירת כסמל משמעת. נישא לדבה אדית, ואב ל-4 ילדים.
מגיל עשרים לערך החל לעבוד למחייתו עם בני משפחתו, ב"מחלבת דשן" - מחלבת גבינות בתל אביב, שהייתה בבעלותו (בשותפות עם אחיו דוד).
החלבן נחשב לאחרון מקבוצת מקובלים שלמדו יחד בשנות ה-60, ושחלקם כונו על שם המקצועות שמהם התפרנסו. גם אביו למד עמם.
לחלבן לא היה מראה חיצוני האופייני למרבית הרבנים האורתודוקסים: הוא לא גידל זקן בשונה מהרבה רבנים ובפרט מקובלים, לא לבש חליפה ונהג לחבוש כובע קסקט.
הוא לימד שיעורים בגמרא ובקבלה בכולל "השלום" בגבעתיים. בנוסף לברכות שהוא העניק, היה ידוע גם בתחזיות פוליטיות וכלליות.
במרץ 2013 ניסה אדם לדקור אותו בסכין מאחר שהרב לא הסיר ממנו כישוף, אך התוקף נהדף.
אלפא רומיאו ג'וליה
אלפא רומיאו ג'וליה (באיטלקית: Alfa Romeo Giulia) היא מכונית משפחתית, בתצורת סדאן, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת אלפא רומיאו האיטלקית בין השנים 1962–1978.
פרויקט הייצור של ה"אלפא רומיאו ג'וליה היה קרוי : "Type 105 Giulia Sedan."
האלפא רומיאו ג'וליה יוצרה בגרסאות מנוע : 1,300 סמ"ק, 1,600 סמ"ק ובגרסת מנוע דיזל 1,800 סמ"ק.
מנועי דגמי: "ג'וליה 1300 Super", "ג'וליה Super", "ג'וליה TI Super", ו- "ג'וליה Super 1,600", צוידו במאייד כפול.
ה"אלפא רומיאו ג'וליה" שווקה בישראל.
אלפא רומיאו ג'וליה (2016)
משנת 2016 מייצרת חברת "אלפא רומיאו" את דגם "אלפא רומיאו ג'וליה" ["Alfa Romeo Giulia" (2016)]. הדגם החדש מוגדר כ- מכונית סלון.
לא קיים כל קשר לדגמי "אלפא רומיאו ג'וליה" אשר יוצרו בין השנים 1962–1968. הקשר היחיד הוא שם הדגם הנוסטלגי.
דימיטרי מיטרופולוס
ביוגרפיה
דימיטריס מיטרופולוס, לימים דימיטרי מיטרופולוס, נולד ב-1896 באתונה. אבותיו מצד אביו יאניס מיטרופולוס היו תושבי מליסופטרה בחבל ארקדיה ומצד אמו, אנגליקי אנגנוסטופולו חיו באי אנדרוס בים האגאי. אחרי לימודים תיכוניים בבית הספר "וארוואקיון" באתונה, מיטרופולוס למד מוזיקה בקונסרבטוריון עיר הולדתו ואחר כך בבריסל וברלין. בין מוריו היה פרוצ'ו בוזוני. משנת 1921 עד 1925 היה אסיסטנט לאריך קלייבר באופרה של ברלין ואחר קיבל עליו שורה של משרות ביוון. בקונצרט בשנת 1930 עם הפילהרמונית של ברלין ניגן את תפקיד הסולו בקונצרט לפסנתר וניצח על התזמורת מן הפסנתר, ובכך היה לאחד המוזיקאים הראשונים בתקופה המודרנית שעשה זאת.
מירופולוס הופיע לראשונה בארצות הברית בשנת 1936, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון, ובשנים הבאות התיישב באמריקה וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1946. משנת 1937 עד 1949 כיהן כמנצח ראשי של תזמורת מיניאפוליס (כיום תזמורת מינסוטה), ואחר כך עבד עם הפילהרמונית של ניו יורק. הוא היה למנצחה הראשי של הפילהרמונית בשנת 1951 ובשנת 1957 עזב. מחליפו היה ליאונרד ברנשטיין, שהוא שימש לו חונך. הוא הכניס לרפרטואר התזמורת יצירות רבות משל גוסטב מאהלר, בין השאר את הסימפוניה השישית שלו. רבים מן הקונצרטים שלו אפשר להשיג כיום על תקליטורים.
רישומו של מקצוע המוזיקה
מיטרופולוס נודע כתומך נלהב במוזיקה המודרנית, כגון זו של חברי האסכולה הווינאית השנייה. הוא כתב כמה יצירות תזמורתיות וכמה יצירות לפסנתר סולו, וכן עיבד כמה מיצירות העוגב של יוהאן סבסטיאן באך לתזמורת.
נוסף לכך השפיע רבות על ליאונרד ברנשטיין כשעודד אותו לנצח על ביצועי יצירותיו הסימפוניות של מאהלר. כמו כן ניגן בביצוע בכורה קונצרט לפסנתר של ארנסט קרנק, שאותו גם הקליט (ההקלטה קיימת על תקליטור) והביא לבימת הקונצרטים יצירות משל מלחינים אמריקאיים כגון רוג'ר סשנס ופיטר מנין.
על שמו נקרא אולם קונצרטים ב שבאתונה.
חייו הפרטיים
מיטרופולוס נודע בזיכרון הצילומי שלו. הוא היה נאמן לאורך חייו לנצרות האורתודוקסית היוונית ושמר בדרך כלל על אורח חיים נזירי. הוא לא התחתן. היה ידוע כהומוסקסואל דיסקרטי ולא הרגיש צורך בנישואים לשם כיסוי. בין השאר, ישנן ידיעות על קשרו המיוחד עם לאונרד ברנשטיין
הוא מת במילאנו, איטליה בשנת 1960 ,בגיל 64, בזמן חזרה על הסימפוניה השלישית של מהלר.
קני סירס
קנת' רוברט "קני" סירס (באנגלית: Kenneth Robert "Kenny" Sears; 17 באוגוסט 1933 – 23 באפריל 2017) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1955–1964. בעונות ו- נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן ניו יורק ניקס, וממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו בליגה הם 13.9 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק. בשנת 1954 היה הכדורסלן הראשון אשר מופיע על שער השבועון ספורטס אילוסטרייטד.
אדוארד, נסיך אנהלט
אדוארד, נסיך אנהלט (בגרמנית: Eduard Prinz von Anhalt; נולד ב-3 בדצמבר 1941) הוא ראש בית אסקניה, משפחה אשר שלטה בדוכסות אנהלט עד 1918.
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-3 בדצמבר 1941 בטירת באלנשטדט, ליואכים ארנסט, דוכס אנהלט ולאדה שרלוטה פון סטפני-מארוויץ.
קני סירס
קריירת מכללות
סירס נולד וגדל בעיר ווטסונוויל אשר בקליפורניה, ובין השנים 1951–1955 למד באוניברסיטת סנטה קלרה אשר בעיר סנטה קלרה. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 7.0 נקודות למשחק, וסייע לקבוצה להעפיל לפיינל פור טורניר אליפות המכללות, לראשונה בתולדותיה. במשחק חצי הגמר הובסו ה"ברונקוס" בתוצאה 55–74 מול אוניברסיטת קנזס, אשר המשיכה לזכייה באליפות המכללות בהובלתו של קלייד לאבלט. בכל 3 העונות הבאות היה סירס הקלעי המוביל של קבוצתו עם ממוצע של 17.4 נקודות למשחק, ובשתיים מהן (1953 ו-1954) העפילו הברונקוס לשמינית גמר טורניר האליפות, תחת המאמן בוב פיריק. בעונות 1953 ו-1955 זכה בתואר שחקן העונה של מחוז החוף המערבי (WCC).
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 1955 נבחר סירס על ידי ניו יורק ניקס בבחירה הרביעית, אחרי דיק ריקטס, מוריס סטוקס וג'ים לוסקוטוף. ב-6 העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של הניקס, לצד הארי גלאטין, קארל בראון, וילי נאולס וריצ'י גארין, ולאורך התקופה רשם ממוצעים של 16.8 נקודות ו-9.6 ריבאונדים למשחק. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, בפעם השנייה ברציפות, לאחר שקלע שיא קריירה של 21.0 נקודות למשחק והוביל את כל שחקני הליגה באחוזי קליעה מהשדה (49.0%).
לקראת עונת חזר לשחק בניקס, אך כבר לאחר 23 משחקים הועבר לצד וילי נאולס בטרייד לסן פרנסיסקו ווריורס, בתמורה לטום גולה. עד סיום העונה העוקבת שימש כשחקן ספסל עבור הווריורס, וקלע 4.8 נקודות בממוצע למשחק. בפלייאוף הפסידה סן פרנסיסקו מול בוסטון סלטיקס בסדרת גמר הליגה (1–4), ומיד לאחר מכן פרש סירס ממשחק, בגיל 30.
אדוארד, נסיך אנהלט
ביוגרפיה
בשנת 1947 מת אביו במחנה ה-NKVD המיוחד מס' 2 (לשעבר מחנה הריכוז בוכנוואלד), בהיותו בשבי ברית המועצות, ואחיו פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט ירש את תאריו. אולם, דודו אויגן, נסיך אנהלט טען שהוא צריך לקבל את ראשות הבית, מכיוון שיואכים ארנסט התחתן בנישואים מורגנטיים. בשנת 1963 מת אחיו פרידריך במינכן, לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים, ואדוארד ירש את תאריו.
אדוארד התגורר כמה שנים בארצות הברית, ועבד שם במספר משרות קמעונאיות, לפני שחזר לגרמניה בשנת 1967. הוא היה עיתונאי ובעל טור בעיתונים גרמניים רבים., ואף אירח תוכנית טלוויזיה. לאחר מכן, הפך לפרשן הטלוויזיה הגרמנית לאירועים המלכותיים. בשנת 1978 כתב אדוארד ספר על תולדות המשפחה.
בשל מאסרו של אביו במחנה ריכוז מ-1938 עד 1944, אבהותו של אדוארד נחקרה מעת לעת. בשנת 1990 אחותו הבכורה הנסיכה מריה אנטוינטה כינתה אותו "אחיה למחצה" לעיתונות, וטענה כי אביו היה היינריך הימלר. אדוארד הגיב על כך שזוהי פשוט מחלוקת בין אחים, וכי היא רוצה להכפיש את שמו. בשנת 1980 מת דודו אויגן, נסיך אנהלט ללא בנים, ובעקבות כך נשאר אדוארד הטוען היחידי לראשות הבית.
באפריל 1990 ניסה אדוארד לדרוש את נכסי המשפחה שהוחרמו על ידי שלטונות גרמניה המזרחית, אולם נכשל בתביעתו נגד העירייה, ורק בשנת 2002 הצליח לרכוש בחזרה את חלק מנכסי המשפחה.
באוגוסט 2010 הכריז אדוארד על אירוסיהם הקרבים של הנסיך ויליאם מוויילס וקייט מידלטון, אף שדובר של משפחת המלוכה הבריטית הכחיש את טענתו של אדוארד, האירוסים אכן הוכרזו כמה חודשים לאחר מכן.
באותה שנה הכריז אדוארד על ביטול החוק הסאלי בבית אסקניה, ומשום כך לאחר מותו תירש בתו יוליה קתרינה את ראשות הבית.
משפחתו
ב-21 ביולי 1980 התחתן אדוארד עם קורין קרנליין, ממנה נולדו לו 3 בנות:
דיאן סויר
לִילה דיאן סויר (באנגלית: Lila Diane Sawyer; נולדה ב-22 בדצמבר 1945) היא מגישת חדשות וכתבת בכירה בתוכנית "בוקר טוב אמריקה", המשודרת משנת 1975 ברשת הטלוויזיה ABC האמריקאית.
ביוגרפיה
סויר נולדה בגלאזגו שבמדינת קנטקי, ארצות הברית. בתם של ז'אן וו סויר, מורה בבית ספר יסודי, וארבון פאוורס "טום" סויר, שופט. שושלת היוחסין שלה כוללת מוצא אנגלי, אירי, סקוטי וגרמני. זמן קצר לאחר לידתה, עברה משפחתה ללואיוויל, בה אביה עלה לגדולה מקומית כפוליטיקאי רפובליקני ומנהיג הקהילה. בשנת 1969 הוא נהרג בתאונת דרכים ובעקבות פטירתו נקרא על שמו פארק באזור לואיוויל.
סויר למדה בבית הספר התיכון סנקה ובשנת 1963 זכתה במלגה בתחרות "ג'וניור מיס אמריקה" כנציגת מדינת קנטקי. בין השנים 1962-1965, יצאה לסיבוב ברחבי ארצות הברית כחלק מתפקידה, כדי לקדם את ביתן "קוקה-קולה" ביריד העולמי בניו יורק בשנים 1964–1965.
בשנת 1967 סיימה סויר תואר ראשון עם התמחות באנגלית ממכללת ולסלי שבעיר ולסלי, מסצ'וסטס. היא החלה שם בלימודי משפטים ולאחר סמסטר אחד עברה לעיתונות.
ב-29 באפריל 1988 נישאה לבמאי מייק ניקולס. אין להם ילדים. לניקולס יש שלושה ילדים מנישואיו הקודמים.
קריירה
סויר החלה את הקריירה המקצועית שלה בפוליטיקת המפלגה הרפובליקנית בשנת 1970, כשדובר הבית הלבן רון זייגלר שכר אותה לשרת בממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
סויר המשיכה לעבוד עם ניקסון גם בתקופה בה הגיש את התפטרותו מהנשיאות בשנת 1974 ועבדה בצוות המעבר בין ניקסון לג'רלד פורד; לאחר מכן עזבה איתו לקליפורניה ועזרה לו לכתוב את ספר זכרונותיו שפורסם בשנת 1978. בנוסף, סייעה לו בהכנה לסדרת הראיונות המפורסמים עם דייוויד פרוסט בשנת 1977.
שנים מאוחר יותר, סויר הייתה חשודה כ"גרון עמוק" שהיה מקור ההדלפות של מידע מסווג לעיתונאי בוב וודוורד במהלך פרשת ווטרגייט. בשנת 2005 "גרון עמוק" זוהה כמארק פלט, וסויר הייתה אחד משישה אנשים שביקשו וקיבלו הכחשה ציבורית מוודוורד על כך שלא לקחה חלק בהדלפות.
ב-1989 עברה סויר לחדשות ABC ומשנת 1998 עד שנת 2000 הפכה למגישה בתוכנית "20/20" יחד עם ברברה וולטרס. בשנת 1999 חזרה סויר לחדשות הבוקר יחד עם צ'ארלס גיבסון, בתחילה למשרה זמנית, אולם הצלחתה בתפקיד החזיקה אותה במשרה זמן רב. עם פרישתו של גיבסון בספטמבר 2009 היא הוכרזה כיורשו.
סויר זכתה בשנת 2009 בפרס פיבודי עבור עבודתה על הילדים הנסתרים החיים בהרים. בנוסף, היא נכללת כבר מספר שנים ברשימת הנשים הבולטות של פורבס
ראיונות בולטים
סויר ראיינה דמויות פוליטיות רבות, כולל נשיאי ארצות הברית ג'ורג' בוש וברק אובמה. היא ערכה את הריאיון הראשון עם הנשיא ביל קלינטון והגברת הראשונה הילרי רודהם קלינטון לאחר הבחירות הראשונות שלו לנשיאות בשנת 1992.
ב-12 בפברואר 2007 היא ראיינה את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד. ב-14 בנובמבר 2011, סויר זכתה בריאיון בלעדי ראשון לחברת הקונגרס גבריאל גיפורדס, עשרה חודשים לאחר שניצלה מניסיון התנקשות; סויר בילתה את היום עם הפוליטיקאית הפצועה ובעלה, מארק קלי, וצפתה בה במהלך טיפול בדיבור.
בנוסף, ראיינה את פידל קסטרו; רוברט מקנמארה, מזכיר ההגנה של ארצות הברית; מנואל נורייגה, דיקטטור צבאי של פנמה בין השנים 1983-1989; ננסי פלוסי, האישה הראשונה שהייתה יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית; ננסי רייגן; האדמירל היימן ריקובר; שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית אנטונין סקאליה; והנחטפת המפורסמת ג'ייסי לי דוגארד.
תנועה חוצה את גשר לידס
תנועה חוצה את גשר לידס (באנגלית: Traffic Crossing Leeds Bridge) הוא סרט קצר אילם משנת 1888, שמראה את גשר לידס. הסרט צולם על ידי לואי לה פרינס כשנתיים לפני שנעלם. הסרט הוא אחד הסרטים המוקדמים ביותר והסרט הניסויי השני בהיסטוריית הקולנוע.
עלילה
הסרט, באורך 2 שניות, מציג צילום של הולכי רגל ומרכבות סוסים זזות על גשר לידס שנמצא בלידס, הממלכה המאוחדת.
הפקה
המקום ממנו צילם לה פרינס נקרא באנגלית Hicks the Ironmongers.
הסרט צולם כדי לבדוק את הביצועים של מצלמה כרונופוטוגרפית אחרת שהורכבה על ידי לה פרינס. מצלמת העדשה היחידה, שזכתה מאוחר יותר לכינוי LPCCP Mk II על ידי סינמטגורפרים, צולמה על נייר צילום רחב של 54 מ"מ שפותח בשנת 1884 על ידי ג'ורג' איסטמן וויליאם ווקר. זו הייתה התפתחות חדשה שקדמה לה אחת פחות מוצלחת שכללה 16 עדשות. בסך הכל יוצרו שני עותקים של מצלמה כזו, שונים זה מזה. על פי עדותו של בנו של הממציא, אדולף לה פרינס, נעשה שימוש בעותק שני של המצלמה לצילום הגשר, בצילום בתדירות של 20 פריימים לשנייה.
לאחר הצילום
החלק השורד בנגטיב המקורי, המכיל 19 פריימים, הועתק על גבי לוח זכוכית על ידי מוזיאון המדע בלונדון, שם תרמה בתו של הממציא, מרי, בשנת 1930, את חומרי המקור ששרדו. תמונות נעות שוחזרו לראשונה דיגיטלית רק בשנת 1989 על ידי מוזיאון המדיה הלאומי הבריטי בברדפורד. כתוצאה מהאינטרפולציה הושגו 65 מסגרות וידאו דיגיטליות באורך של 2.76 שניות בקצב של 24.50 פריימים בשנייה. בשנת 1945, במקום הגשר המוצג בסרט, נבנה אחד חדש, אך הבניין שמהחלון שלו צולם הסרטון שרד עד היום.
סומטיזציה
סומטיזציה (מהמילה היוונית "סוֹמָה" - גוף) היא נטייה לחוות מצוקה גופנית ולחפש סיוע רפואי לגביו, ללא ממצאים פיזיולוגיים בבדיקות, וזאת בעקבות דחק פסיכולוגי.
תלונות סומטיות הן שכיחות ועשויות להופיע בקרב מגוון אנשים ומצבים ביומיום. מצב קיצוני של סומטיזציה, הנמשך שנים ובאזורים רבים בגוף, עשוי להיות מאובחן כהפרעה נפשית, הנקראת הפרעת סומטיזציה.
סומטיזציה עשויה להיות תסמין של מגוון הפרעות נפשיות, בהן הפרעות סומטופורמיות והפרעות מצב רוח (הפרעות חרדה או דיכאון).
היסטוריה
המונח נטבע על ידי הפסיכואנליטיקאי וילהלם שטקל ב-1924, אך הוא הגדיר אותו כ"המרה של מצב רגשי לתסמינים גופניים", הדומה להגדרה של ראשוני הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד ואויגן בלוילר לתופעות הגופניות המתרחשות בהפרעת היסטריה נשית. ב-1950 ניסה פרנץ אלכסנדר לתקן את ההכללה של הפסיכואנליזה, וחילק את התסמינים הסומטיים על פי שני גורמים: אלו שמבטאים "המרה" סימבולית של קונפליקטים פסיכולוגיים לא-מודעים לתסמינים גופניים; ואלו שנובעים באופן ישיר או עקיף מעוררות פיזיולוגית או רגשית - דבר שלא תלוי בהסברים פסיכואנליטיים מעורפלים ואיפשר מחקר מהימן ותקף יותר בהמשך.
במקביל לכך ממשיכים גם כיום פסיכולוגים פסיכודינמיים להתייחס לתופעות סומטיזציה כמנגנון הגנה של האגו בפני רגשות ודחפים מודחקים, המתבטאים כתסמינים סומטיים בדרך של תקשורת סימבולית.
ג'ורג' טבורי
חייו
ג'ורג' טאבורי נולד לאלזה זיפר ולקורנל טאבורי, עיתונאי במקצועו, בבודפשט, כבן שני למשפחה יהודית מתבוללת. סבו מצד אמו היה רופא ובביתו דיבר הונגרית וגרמנית. עד גיל שבע קיבל חינוך קתולי ואז סיפרו לו הוריו על מוצאם היהודי.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החליט אביו לשלחו באוקטובר 1932 להכשרה מקצועית במלונאות בברלין. הוא התלמד במלון אדלון ובמלון נוסף, אולם נאלץ לעזוב את גרמניה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. הוא חזר לבודפשט ועבד כעיתונאי ומתרגם. ב-1936 היגר ללונדון, שם התגורר אחיו הבכור, פאול. בשנת 1941 זכה לאזרחות בריטית ושירת בתחילת מלחמת העולם השנייה במודיעין הבריטי, ובין המדינות הרבות שעבר בהן נכללה גם ארץ ישראל, שבה הכיר את אשתו הראשונה. משנת 1943 עבד במחלקה ההונגרית של ה-BBC.
ב-1947 נסע לארצות הברית לביקור של שלושה חודשים, אך נשאר שם כעשרים שנה. בארצות הברית כתב תסריטים רבים לסרטי קולנוע שהופקו בהוליווד, בהם כאלה שבוימו בידי אלפרד היצ'קוק. כן תרגם לאנגלית מיצירותיהם של ברטולט ברכט ומקס פריש. בשנת 1952 כתב את מחזהו הראשון. בתקופת "ציד המכשפות" נכלל ברשימה השחורה של מקארתי. בשנות השישים עבד בסטודיו למשחק של לי סטרסברג בניו יורק. ב-1968 הוצג בניו יורק מחזהו "הקניבלים", העוסק באסירים באושוויץ האוכלים את חברם כדי לשרוד. השואה היא נושא מרכזי במחזות נוספים של טבורי.
ב-1968 הגיע לגרמניה והשתתף בסימפוזיון על ברכט. בשנת 1971 שב להתגורר בגרמניה המערבית, שם הקים וניהל קבוצות תיאטרון אחדות, ובהן בברמן (1979-1975) ובווינה (1997-1986). בשנים 1978–1999 התגורר במינכן. משנת 1999 פעל והתגורר בברלין.
על עבודתו המחזאית הוענקו לטאבורי מספר פרסים, ביניהם פרס ביכנר בשנת 1992. באוקטובר 2006 העניק לו נשיא אוסטריה עיטור הוקרה על פעילותו בתיאטראות של וינה.
חייו הפרטיים
טאבורי נפטר בברלין ונטמן בבית הקברות דורותיאנשטאדט בעיר.
רודי חדד
רודי חדד (בצרפתית: Rudy Haddad; נולד ב-5 בפברואר 1985) הוא כדורגלן עבר צרפתי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
חדד נולד בפריז למשפחה ממוצא יהודי-תוניסאי, גדל במועדון הנוער של הקהילה היהודית, מכבי פריז, וב-2001 עבר למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן. בשנת 2004 עלה לקבוצה הבוגרת, במדיה צבר 9 הופעות בליגת העל הצרפתית. לזכותו של חדד גם הופעה אחת בנבחרת הצעירה של צרפת. בעונת הושאל לואלנסיאן לעונה אחת.
ביולי 2007 הגיע חדד לישראל וחתם במכבי תל אביב תמורת חצי מיליון אירו. במכבי תל אביב נחשב חדד תחילה כשחקן זר, אך לאחר מספר חודשים קיבל אזרחות ישראלית. בעונה הראשונה במכבי תל אביב בלט חדד, כאשר בישל 11 שערים והבקיע שער אחד. במחצית הראשונה של העונה הבאה ירדה יכולתו, והוא פתח בארבעה משחקים בלבד, בהן רשם בישול אחד ושער אחד בגביע הטוטו. בינואר 2009 הושאל עד תום העונה לשאטורו, שנאבקה על הישארות בליגה השנייה בצרפת. בתום תקופת ההשאלה שוחרר חדד ממכבי תל אביב וחתם על חוזה חדש בשאטורו.
ביוני 2011 חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת אוסר מהליגה הבכירה בצרפת. בעונתו הראשונה בקבוצה שותף בעשרה משחקים ולא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה. בעונת ערך 21 הופעות בליגת המשנה וכבש שני שערים, ובעונתו האחרונה במועדון שיחק ב-18 משחקי ליגה ולא כבש.
קלאודיאנוס
קלאודיוס קְלָאוּדִיאָנוּס (בלטינית: Claudius Claudianus) (בערך 370 – כנראה 403 או 404) היה משורר החצר של הקיסר הונוריוס והמגיסטר מיליטום פלביוס סטיליקו. קלאודיאנוס נחשב למשורר האחרון של רומא הקלאסית.
ביוגרפיה
קלאודיאנוס נולד בערך בשנת 370, ככל הנראה באלכסנדריה ומת ככל הנראה בשנת 403 או 404 ברומא. הוא הגיע לרומא בערך בשנת 395, אחרי מותו של הקיסר תאודוסיוס. שני בניו של תאודוסיוס, ארקדיוס והונוריוס חילקו ביניהם את הממלכה לחלק מזרחי ומערבי. ארקדיוס היה מכשיר בידיו של הפרפקט הפראיטוריאני רופינוס במזרח, שקלאודיאנוס תקף אותו בשתי פואמות ארסיות, ואחריהן תקף בארסיות לא פחותה את יורשו, הסריס אוטרופיוס.
בחצר המערב שלט בהונוריוס הגרמאני סטיליקו, שהיה אחד המצביאים של תיאודוסיוס ונלחם מספר פעמים באלאריק מלך הויזיגותים. קלאודיאנוס השתלב ככל הנראה כמעין מזכיר ומשורר חצר של סטיליקו, בחצרו במילאנו והילל את אדונו ופעולותיו הרבות ברוב הפואמות שלו. בשנת 400 עבר עם סטיליקו לרומא ושם זכה לכבוד בדמות כתובת המתעדת אותו (בשנת 402) ופסל שלו. התיאור האחרון שהוא נותן למעשיו של סטיליקו הוא מן התבוסה שהנחיל לאלאריק בקרב פולנטיה בשנת 402. קלאודיאנוס נישא בשנת 403 לאישה עשירה מבנות חסותה של סרנה, אשת סטיליקו, ומת ככל הנראה במהלך ירח הדבש.
שירתו של קלאודיאנוס זוכה להערכה בעיקר בזכות השפה הלטינית המעודנת שלו, ששליטתו בה מפליאה במיוחד משום שככל הנראה כתב עד שנת 395 רק ביוונית. כפואמות, שיריו מתעלים לרמה גבוהה רק לעיתים רחוקות, אך יכולתו לסלסל עלבונות פולמיים עשויה להפוך משעשעת ביותר לעיתים, כמו במקרה בו הוא משתפך לאורך עשרות שורות על חילול הקודש שאין לו מחילה בדמות היותו של אוטרופיוס סריס. במקרים רבים, עם זאת, הציניות של קלאודיאנוס עשויה להיות מטרידה ומייגעת.
כמקור היסטורי, יש לשיריו של קלאודיאנוס חשיבות רבה, למרות ההטייה הברורה של הכותב, גם משום קרבתו לסטיליקו, וגם משום שכתביו נוצרו סמוך מאוד למועד התרחשות האירועים.
בחלקו הראשון של השיר "נגד אוטרופיוס", קלאודיאנוס מציין את ארץ יהודה בין הפרובינקיות שנכבשו על ידי פומפיוס והיו עתה בתחומו של הסריס אוטרופיוס ונמכרו על ידו. בהמשך חלק זה, הוא משווה את התגובה חסרת האמון לשמועה על מינוי אוטרופיוס לקונסול, לחוסר האמון המתעורר למראה "דמיונות השווא של הודו המתוארים על שטיחי הקיר היהודיים", אזכור המעיד על הפרסום שהשיגו ציירי שטיחי הקיר היהודים.
מגבות (שיר)
וידאו קליפ
הוידאו קליפ של השיר בוים על ידי רומן בוצ'אצקי והופק על ידי גלית בורנצוויג.
בתחילת הקליפ נראית בוחבוט לבושה בחולצה ורודה מכופתרת וחצאית מיני תואמת ומשקפי שמש של חברת פאטושה כשהיא יושבת על המחצלת. לאחר מכן היא עוברת לרקוד עם קבוצת רקדניות על החוף ובהמשך הן פוגשות את השחקן שחר טבוך, את כוכב הטיקטוק עדן דניאל גבאי ואת קוסטיה וסילקוב כשהם שרים קריוקי על במה מאולתרת. בוחבוט מתפרצת לשירת הקריוקי כשהיא בבגד ים לבן בזמן שהאחרים מסתכלים עליה בפליאה. לאחר מכן נראית בוחבוט עומדת ברכב עם גג פתוח כשהיא לבושה בחלוק צבעוני, לאחר מכן היא והרקדניות מתחילות לרקוד בחוף ולקראת הסוף, מצטרפים אנשים רבים לריקודים על החוף.
תוך שבועיים מיציאתו מנה סרטון הקליפ ביוטיוב מעל ל-1.3 מיליון צפיות ונכון לנובמבר 2022 הוא מונה מעל ל-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
ביקורת
באתר מאקו תיארו את השיר: "בוחבוט מתנסה בשיר החדש שלה בסגנון מוזיקלי שונה ממה ששחררה עד עכשיו, וברגעים מסוימים הוא אפילו מזכיר קצת את סגנון ה-PC שאפשר למצוא היום בקרב הדור הצעיר של הטיקטוק בארצות הברית".
ביטול קמפיין חכם בשמש
כחודש לפני יציאת השיר נבחרה אגם בוחבוט להוביל את הקמפיין השנתי של העמותה הישראלית "האגודה למלחמה בסרטן" ובמסגרתו הקליטה חידוש לשיר "חכם בשמש", שבו מעבירים לקהל את ההנחיות לשמור על עצמו בחשיפה לשמש. ב-1 באוגוסט 2021 פורסם באתר פרוגי כי בעקבות פרסום הקליפ של "מגבות" החליטו בעמותה לגנוז את הקליפ "חכם בשמש" שכבר צולם. מהעמותה נמסר:
בית ספר רעות (ירושלים)
בית ספר "רעות" הוא בית ספר שש שנתי בירושלים. בית הספר משרת קהילה דתית וחילונית והוא משתייך לזרם חינוך ממלכתי משלב.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1999 במטרה לחנך תלמידים מכיתה ז' עד יב'.
בתחילת דרכו מנה בית-הספר כ-100 תלמידים, והיה ממוקם בבית אלישבע שבשכונת קטמון הישנה בירושלים. בשנת תשע"א (2010) העתיק בית-הספר את מקומו למבנה בשכונת הקטמונים, בו הוא שכן עד 2020, אז עבר למשכנו החדש בשכונת בית וגן.
בשנת התשע"ד (2014) הפך בית הספר לאחד מבתי הספר של האגודה לקידום החינוך. המוסד מנוהל היום על ידי מתן ראב"ד. אילנית ברוכי מנהלת את חטיבת הביניים.
המוסד מונה כ-400 תלמידים מירושלים וסביבתה.
מעורבות חברתית
בית הספר מפעיל ומחנך את תלמידיו לגלות מעורבות חברתית, זאת במסגרת מספר פרויקטים:
אגם ניקרגואה
אגם ניקרגואה (בספרדית: Lago de Nicaragua) הוא האגם הגדול ביותר במדינה זו, האגם הגדול במרכז אמריקה, התשיעי בגודלו באמריקה וה-19 בגודלו בכדור הארץ.
מאפיינים
האגם, המכיל מים מתוקים, נוצר על ידי פעילות טקטונית. הוא ממוקם בדרום מערב ניקרגואה, מדרום לבירתה מנגואה ובקרבת חוף האוקיינוס השקט של המדינה, בגובה של 32.7 מטרים מעל פני הים. שטחו הוא 8,264 קילומטרים רבועים (6.3% משטח ניקרגואה), מעט פחות מזה של אגם טיטיקקה. אורכו המקסימלי 161 קילומטרים ורוחבו המקסימלי 71 קילומטרים. אגן ההיקוות שלו משתרע על פני 41,600 קילומטרים רבועים בניקרגואה וקוסטה ריקה.
באגם מצויים למעלה מ-400 איים. שני האיים הגדולים הם אומטפה (Ometepe) וספטרה (Zapatera). כן מצוי בו הארכיפלג של איי סולנטינאמה (Solentiname). על גבי האי אומנטפה שני הרי געש, שהגבוה שבהם, קונספסיון, מתנשא עד ל-1,610 מטרים מעל פני הים.
האגם ידוע בגלים הגבוהים שבו, שמחוללות רוחות מזרחיות הנושבות כלפי האוקיינוס השקט. מעת לעת מתחוללות בו סערות גדולות המקשות על השיט בו.
לאגם שמות מקומיים רבים, לרבות Lago Cocibolca, Mar Dulce, Gran Lago Dulce ו-Lago de Granada.
מאמצע המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19 פעלו באגם פיראטים שהגיעו אליו מהים הקריבי.
מאז המאה ה-19 כלול האגם בתוכניות שונות שהועלו לכריית תעלת ניקרגואה - מעבר בין הים הקריבי לאוקיינוס השקט, שיתחרה בתעלת פנמה.
אקולוגיה
אף שבאגם מים מתוקים מצויים בו יצורים הנמצאים בים הפתוח, לרבות כרישים. אלו נחשבו בתחילה כמין אנדמי לאגם, אך בשנות ה-60 הוכח שמדובר בכרישים שוריים, והתברר כי הם הגיעו אל האגם מהים הקריבי דרך נהר סן חואן. באגם נמצא מספר גדול של סוגי דגים אחרים, לרבות 16 מיני אמנוניים שהם אנדמיים לאגם. שמורת האי אומטפה הוכרזה כשמורה ביוספרית על ידי ארגון אונסק"ו ב-2010.
בעשורים האחרונים מחמיר מצבו האקולוגי של האגם. בבדיקה שערכה סוכנות מחקר ממשלתית של ניקרגואה התברר שלאגם מוזרמות כמויות גדולות של שפכים שמקורם במפעלי תעשייה השוכנים לאורך גדותיו. מצבה הכלכלי הקשה של המדינה הכביד על היכולת לבנות מתקנים לטיהור השפכים.
חרבת בית זכריה
חרבת זכריה (בערבית: خربة بيت زكريا) הוא יישוב ערבי זעיר בגוש עציון, שממוקם בין היישובים אלון שבות וראש צורים.
העת העתיקה
בכפר נחשפו מספר מערות קבורה מהמאה הראשונה לפנה"ס, וחרסים המתוארכים למאה הראשונה לספירה. במקום התגלו גם חרסים מהתקופה הרומית והביזנטית.
בתקופה הביזנטית הייתה במקום כנסייה חשובה, המופיעה גם במפת מידבא. באתרה נבנה לאחר מכן מסגד בשם נבי זכריה. חלק משרידי הכנסייה נחשפו בחצר ובגג המסגד. מספר בתים בכפר בנויים על גבי חורבות עתיקות ומערות, ובהם גם קולומבריום.
ימי הביניים
בתקופה הצלבנית הכפר היה ידוע בשם "קסל זכריה", ובדומה לכפר הסמוך אל-ח'דר, נראה שהתגוררה בו אוכלוסייה נוצרית.
חרסים מהתקופה הממלוכית התגלו גם כן בכפר.
העת החדשה
במרשמי המס העות'מאנים שנערכו בשנים 1538-1539, "בית ז'כריא" הופיע בנפת חברון, וב-1557, נכתב שהכנסות הכפר הועברו לבית תמחוי אימפריאלי בירושלים.
תושבי המקום היו אריסים שעיבדו את אדמות משפחת מורקוס שחלקן נמכרו לחברת הימנותא. בעקבות מלחמת העצמאות וחורבן גוש עציון טענו התושבים לבעלות על האדמות, אולם הפסידו בבית המשפט לבני משפחת מורקוס שטענו שהמכירה בטלה. בשנת 1969, בעת הקמת ראש צורים, נכלל חרבת זכריה בקרקעות שיועדו לראש צורים. אולם בעקבות טענות של מוסלמים שמדובר באתר קדוש למוסלמים, הוחרג המקום משטח הקיבוץ.
בשנת 1980 פנו התושבים לבג"ץ בטענה לבעלות על 700 דונם של אדמות באזור, אך עתירתם נדחתה. באותה שנה כלל הכפר שבע בקתות.
בית פין
כינויו של הבית ניתן לו על שם בעלי הקרקע עליה הוא נבנה - הקונסול הבריטי ג'יימס פין.
תולדותיו
הקרקע שעליה נבנה הבית נרכשה על ידי הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו בשנת 1852. הסכום ששולם עבורה 250 ליש"ט, הועבר בתשלומים במשך 5 שנים.
בשטח שבו נבנה הבית נמצא קולומבריום מהתקופה הרומית, מספר גתות עתיקות חצובות בסלע, ובורות מים, שנחצבו על ידי פועלים יהודים אנשי היישוב הישן. גרייבסקי כתב בספרו כי על הבורות נחקקו כתובות מיוחדות, כגון: "אסוף את העם ואתן להם מים". מעל משקוף הכניסה חקוקות היו המילים: "יראת אלהים מועלת (מועילה) לכל, בשנת 1852", ועל השנייה: "תן לנו היום לחם חוקנו, בשנת 1855"; ובשער של הבית היו חקוקות המילים: "כרם אברהם אבינו בשנת התרי"ב 1852", המנציחה את תאריך רכישת הקרקע.
בשנותיו הראשונות, שימש הבית כמעון קיץ למשפחת פין, ולאחר פטירת ג'יימס, כבית מגורים לרעייתו.
בתקופת המנדט הבריטי שימש הבית כמפעל סבון ובהמשך הוסב לבית סוהר לצעירים שנתפסו או הורשעו בפשיעה.
לאחר 1948
לאחר הקמת המדינה היה הבית אכסניה ליחידות צה"ל: משמר הגבול והגדנ"ע, כסניף של מתחם המחנה הצבאי שנלר הסמוך.
המבנה הוכרז על ידי עיריית ירושלים כאתר לשימור.
השני, "בת ציון" נועד לקליטה וחינוך בנות עולות ממדינות חבר העמים. בית ספר הוא על-יסודי, במתכונת של ממלכתי דתי ובתנאי פנימייה באיכות גבוהה. נוסד בשנת 1996 על ידי מרכז מוסדות קרלין-סטולין, כהמשך למסגרות החינוך לנוער היהודי שהוקמו על ידם במדינות חבר העמים, מיד לאחר ה"פרסטרויקה", בשנת 1989.
ירחמיאל ירון
ירחמיאל רם ירון (10 בינואר 1909 - 21 בדצמבר 1983, י"ד בטבת תשמ"ד) היה פעיל ציוני, מראשוני משטרת ישראל ודיפלומט ישראלי.
חייו
ירון נולד בשם רוברט ("בובי") לוסטיג בווינה שבאוסטרו-הונגריה. בסיום לימודיו בבית ספר ריאלי בבודפשט למד בבית ספר גבוה למסחר בווינה ולימודים בתחום מדעי המדינה באוניברסיטת וינה. בתקופת הלימודים היה יושב ראש ארגון אגודות נוער ציוניות, ובשנים 1931–1932 היה חבר ההסתדרות הציונית באוסטריה. הגיע בשנת 1932 לארץ ישראל למשחקי המכביה כנציג "מכבי" אוסטריה. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
ירון שירת משנת 1933 ועד הקמת מדינת ישראל בשורות משטרת המנדט, משנת 1936 כקצין. בשנים 1940–1942 הוצב במרכז הבולשת ביפו, ומשם הועבר למרכז הבולשת בירושלים. בתקופת שירותו במשטרת המנדט שיתף פעולה עם מטה ההגנה והעביר לו ידיעות באמצעות אנשי קשר. במהלך השנים צבר מוניטין כמומחה לענייני קומוניסטים. לאחר קום המדינה והקמת משטרת ישראל היה חבר המטה הארצי ושירת בדרגת מפקח מחוזי בתפקיד ראש אגף החקירות הפליליות.
בשנת 1950 הצטרף לשירות החוץ ושירת בתפקיד הקונסול הראשון של ישראל לקפריסין (1950–1952), קונסול בשיקגו ומזכיר ראשון בשגרירות במקסיקו (עד 1956). הוא חזר לישראל ועמד בראש מחלקת המנגנון במשרד החוץ. בשנים 1957–1958 היה מנכ"ל חברת "ים סוף" (אינקודה) ולאחר מכן מונה לציר ישראל בהונגריה (דצמבר 1958 - אוקטובר 1960) ולשגריר ישראל בקונגו-ברזוויל ושגריר לא תושב בגאבון (נובמבר 1960 - פברואר 1964).
ביולי 1964 מונה למנהל לשכת המסחר ישראל-אמריקה, ולאחר מכן, ביולי 1965, נשלח לטורונטו, קנדה, כנציג המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית. ב-1968 שב לישראל.
היה נשוי ואב לשניים.
רוח צ'ינוק
רוח צ'ינוק (יש לבטא "שינוק") או רוח אוכלת שלג היא תופעה מטאורולוגית בה רוח חמה יחסית נושבת על אזורים מכוסים בשלג, בדרך כלל כבד, וממיסה אותו לעיתים אף בקצב של יותר מ-30 סנטימטרים ביום.
ניתן להמחיש תופעה זו בנשיפה על שכבת קרח דקה במקפיא: היא תימס במהירות.
הרוח נושבת במורד מדרון צל גשם בצד הנגדי למשב האוויר. רוח זו נובעת מהתחממות אדיאבטית של אוויר אשר התרוקן מלחות במדרון הפונה אל הכיוון שממנו בא האוויר. כתוצאה משיעורי מפל אדיאבטיים שונים של אוויר יבש לעומת אוויר לח.
תופעה זו ידועה בפולקלור הקנדי בשל שכיחותה שם, ומכנים אותה "אוכלת שלגים". אחד הסיפורים הידועים בפולקלור הקנדי הוא על נוסע במזחלת שבגלל קצב ההתכה המהיר של השלג בקושי הספיק להחליק. החלק האחורי של המזחלת שלו כלל לא נגע בשלג. כינוי מודרני יותר הוא פיינאפל אקספרס, כלומר "אקספרס האננס", משום שמקורה של התופעה טרופי מהאזור הסמוך לאיי הוואי.
רוחות הצ'ינוק נפוצות גם בחורף והן עשויות להיות בעלות משמעות רבה לשרידות בעלי חיים. למשל, כאשר משב רוח כזה ממיס את השלג, עשב יכול לצמוח במהירות במקומות אלו ולהוות אוכל לעדרים.
כאשר רוחות אלו נושבות באביב ובקיץ הן עלולות להסב נזקים. לדוגמה, הן גורמות לשרפות, יובש ונזק לגידולים החקלאיים. יתר על כן, הרוחות גורמות לשינוי טמפרטורות רציני וחד; במספר דקות הטמפרטורות עשויות לעלות בכ-30 מעלות צלזיוס ביחס למצב הקודם.
חאמי
חאמי (באנגלית: Khami) היא עיר הרוסה בחלק הדרומי של יבשת אפריקה, באזור של מערב ומרכז זימבבואה המודרנית. האתר שוכן במרחק 22 קילומטרים מערבית לעיר בולאוואיו, עיר הבירה של פרובינציית מאטאבללנד צפון. שרידיה של העיר מצויים במעמד של אתר לאומי בזימבבואה. בשנת 1986 העניק אונסק"ו לאתר מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור
ההתיישבות שניתן לצפות בה כיום היא התפתחות של הסגנון האדריכלי שהופיע בזימבבואה במהלך המאה ה-13. מצורת הבניינים והסגנון שבו הם נבנו (השרידים הם מועטים ביותר וכוללים את היסודות והמרתפים) הסיקו על הפתרונות שתושבי האזור יישמו כדי להתמודד עם בעיית הבנייה באבן לבנייה יבשה, למרות שהרושם הכללי מהאתר הוא של חברה ענייה ומפותחת פחות מזו שהתקיימה בזימבבואה הגדולה.
הסגנון האדריכלי באתר מתקדם בהשוואה לזימבבואה הגדולה, והוא נבע מהסביבה הטבעית שבה העיר נבנתה. כיוון שבאזור הייתה כמות גדולה של סלעי גרניט, היה זה קשה לחצוב מהן אבנים שטוחות שמהן יוקמו קירות אנכיים. האבנים שנחצבו על ידי התושבים היו מסלעי אב שניתן היה לקלפם בדומה לבצל. תכונה זו התאימה לבניית משטחים אך לא לבניית קירות. כמו כן, האזור לא היה מישורי במידה מספקת כך שהיה צורך למלא את השטח בין הסלעים באבנים ובאדמה. התוצאה של המחסור באבן מאיכות טובה היא שכל הבניינים נבנו מבוץ מחוזק באבן, ומבניינים אלה לא נותרו דוגמאות כלשהן באתר.
היסטוריה
העיר נוסדה, ככל הנראה, בתקופה שבה התפרקה מדינת זימבבואה הגדולה, באמצע המאה ה-15.
חאמי הייתה עיר הבירה של שושלת טורווה במשך 200 שנים החל מ-1450 בקירוב. לאחר מכן (התאריך המקובל הוא ב-1683) היא נבזזה על ידי צ'אנגאמיר דומבו שהוביל צבא מורדים ממדינת מונהומוטאפה. לאחר מכן שלטה במקום אימפריית רוזווי. בתקופה זו העיר פותחה, הפכה לעיר הבירה של האימפריה ושמה שונה לדהלו-דהלו. מהחפירות הסיקו כי האתר לא היה מיושב לאחר תום שלטונה של האימפריה.
בחאמי התגלו שבעה אזורים בנויים שבהם התגוררה משפחת המלוכה, בנוסף לאזורים פתוחים בעמק שבהם גרו פשוטי העם. השרידים כוללים מתחם מלכותי סגור הנקרא גם מתחם הגבעה שהיה בנוי על אזור מוגבה בהשוואה ליתר המבנים באזור. ממצא נוסף הוא צלב נוצרי שככל הנראה הוצב במקום על ידי מיסיונר. כמו כן, בצד המזרחי של נהר חאמי יש הריסות נוספות. ישנה השערה ולפיה המשטחים הנוספים שימשו כרפת לפרות וכקיר תומך שהיה מקושט בצורת לוח שחמט. בחפירות המאוחרות יותר (2000–2006) נחשף כי כל הקירות בחלק המערבי של מתחם הגבעה היו מקושטים באבנים המסודרות במגוון צורות כגון דמקה.
המשפט המקובל
המשפט המקובל (באנגלית: Common law) הוא שיטה משפטית, שהיא למעשה חלק ניכר ממשפטה של אנגליה ובעקבותיה של ארצות רבות, במיוחד אלו השייכות לחבר העמים הבריטי או שהיו בעבר תחת שלטונה של האימפריה הבריטית, ובהן פלשתינה-ארץ ישראל. המשפט שיטת המנדטורית הבריטית נקלטה במדינת ישראל.
המשפט המקובל כולל בתוכו עקרונות רבים, והמשותף להם שהם נחשבים כחוק לא סטטוטורי, דהיינו חוק שלא נתקבל על ידי פרלמנט. הרעיון החשוב ביותר הקשור במשפט המקובל מבסס במידה רבה את פסיקות השופטים על עקרון התקדים המחייב; מעמד הפסיקות של הרשות השופטת הוא של דין, במידה זהה לזה שנוצר על ידי הרשות המחוקקת.
המשפט המקובל הוא אחת משתי שיטות המשפט הנפוצות ביותר בעולם. נהוג להציגו כשיטה נפרדת, ובמידת־מה מנוגדת, למשפט הקונטיננטלי (Civil law).
המונח "המשפט המקובל" משמש בשפה העברית גם במשמעות רחבה יותר, ככינוי למשפט האנגלי בכללותו (לרבות דיני היושר וחוקי הפרלמנט, שאינם חלק מהמשפט המקובל במובנו המצומצם). כך למשל הביטוי "ארצות המשפט המקובל" פירושו "הארצות הנוהגות בשיטת המשפט האנגלי" – ולא דווקא הענף הספציפי שבו דן ערך זה.
היסטוריה של המשפט המקובל
המשפט המקובל התפתח באנגליה, באמצעות השיטה האדוורסרית (שיטה משפטית שבה השופט משמש כמכריע באופן פאסיבי בין שני צדדים יריבים שעליהם הנטל להציג בפניו את הראיות, בניגוד ל"שיטה האינקוויזיטורית" שבה לשופט תפקיד פעיל באיתור הראיות ובהבאתן לבית הדין). באותם ימים לא היו חוקים כתובים – לא של המלך ולא של הפרלמנט – והשופט נדרש להכריע בהסתמך על מנהג, מסורת ותקדים. המדובר בהסקה קזואיסטית, כלומר הסקה על בסיס העיקרון שנקבע במקרה קודם (השוואה בין המקרה העומד לדיון לבין מקרים קודמים על סמך העובדות המשותפות ביניהם). מכיוון שהדרישה הבסיסית הייתה שהמשפט יהיה שוויוני, התוצאה הייתה, שעיקרון שנקבע בעניין מסוים יצר תקדים מחייב למקרים דומים (שאחרת, אין המשפט שוויוני), שחייב גם את השופט עצמו. כך למשל, אם במשפט מסוים נקבע שאדם אחראי לנזקים שסוסו גרם, לא יכול השופט לקבוע, במקרה אחר, שאדם אינו אחראי לנזקים כאלו (שהרי קביעות סותרות הן פגיעה בשוויון). עם זאת יכול השופט השני "לאבחן" בין המקרים, כלומר לקבוע, למשל, שאדם אחראי לנזקי סוסו אם הסוס ידוע כמועד לפורענות, אבל לא במקרה של סוס שאינו ידוע כמועד להזיק. כך נוצרו שני עקרונות משפטיים, מבלי שהייתה פגיעה בשוויון.
רק חוק פרלמנטרי היה יכול לאפשר סטייה מתקדים. עיקרון זה "נשבר" לראשונה רק במחצית המאה העשרים, שאז נקבע שבית-הלורדים (שהיה אז הערכאה השיפוטית הגבוהה באנגליה) – רק הוא יכול לסטות מתקדימים של עצמו (וזכות זו אינה נתונה לבתי-המשפט הנמוכים ממנו).
המשפט המקובל יכול להיות כתוב או בלתי כתוב. הוא יכול גם להסתמך על חוק שנתקבל על ידי הפרלמנט. מאופיו של המשפט המקובל, אין לו טקסט רשמי ומחייב (כמו שיש, למשל, לחוק של הכנסת). למעשה, הקבצים שבהם רוכזו, נערכו והופצו עקרונות המשפט המקובל (כמו הקבצים הנודעים של הלסבורי והיילשאם) הם (להלכה) קבצים פרטיים ואין לטקסט שלהם תוקף רשמי. עם זאת, מבחינה מעשית היחס ל"קבצים פרטיים" אלו הוא כיחס לחוק מחייב לכל דבר, שהרי אינם אלא ריכוז של תקדימי המשפט המקובל (שהם בוודאי מחייבים).
בארצות שאינן נוהגות לפי המשפט המקובל, ערוכים החוקים בקבצים הקרויים "קודים" (לדוגמה "קודקס נפוליאון"), והליך של חקיקה שנועד להסדיר ענף מסוים של הדין נקרא "קודיפיקציה".
בתחום המשפט האזרחי (להבדיל מן המשפט הפלילי), המשפט המקובל התפתח כאמצעי לפסיקת פיצויים לנפגעים מעוולות, בתחום המוסדר על ידי דיני הנזיקין, וכאמצעי להכרה בחוזים והסדרת דיני חוזים.
אמנם שיטת המשפט המקובל נהגה במשפטים אזרחיים ופליליים כאחד, אבל כיום הביטוי "המשפט המקובל" התייחד אך ורק לתחום האזרחי, כאשר בתחום הפלילי עברו החוקים ברוב המדינות – אם כי, לא באנגליה – תהליך של קודיפיקציה כבר במאה ה-19.
לפני היציבות המוסדית שהביא עמו לאנגליה הכיבוש הנורמני על ידי ויליאם הראשון, בשנת 1066, האזרחים האנגלים נשלטו על ידי מנהגים מקומיים לא כתובים שהיו שונים מאזור לאזור, ונאכפו באופן שרירותי. למשל, בתי המשפט היו לרוב אספה עממית שדנה בתביעות ובאישומים, ואם לא יכלה להגיע להחלטה מוסכמת, הייתה מורה לנאשם (או לנתבע) להחזיק ברזל מלובן, לקחת אבן מלוהטת מתוך סיר ברזל, או לקפוץ לתוך מים גועשים. שרידת הנתבע את ההליך (שנקרא "אורדליה") היא שקבעה את חפותו, או את צדקת טיעוניו.
בשנת 1154, הנרי השני לבית פלנטג'נט, איחד את החוק האנגלי וקבע משפט "מקובל" על כל הארץ, באמצעות איחוד המנהגים המקובלים במחוזות השונים, והפסקת השרירות בפסיקה והסעדים השרירותיים שהיו מקובלים עד אז. הוא הקים לראשונה חבר מושבעים של אזרחים שנשבעו לחקור בהגינות מקרים פליליים ותביעות אזרחיות. חבר המושבעים הגיע לפסק דינו דרך הערכת הידע המקומי המקובל, ולא באמצעות בחינת ראיות, דבר המהווה הבדל משמעותי מדרך פעולת בתי המשפט כיום.
יצירת מערכת אחידה ורבת כוח של בתי המשפט, על ידי הנרי השני, הביאה לסכסוך עם הכנסייה, אשר במקומות שהיו נתונים למרותה ניסתה לאכוף את החוק הכנסייתי (או "הקנוני") שהיה שונה מן החוקים המקומיים שהפכו למשפט המקובל. הדבר הביא לאירוע ההיסטורי החשוב של רצח הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס בקט. לבסוף הוסדרו העניינים לטובתו של הנרי השני, והמשפט המקובל נותר על כנו. בקט, לעומתו, הוכרז כקדוש של הכנסייה הקתולית.
עוד במאה ה-15 נראה כי מערכת המשפט המקובל אינה מספיקה עוד לאופי הדינמי של חיי המסחר. המערכת הייתה בנויה על מספר קבוע ומוגדר של עילות תביעה, שלהן ניתן מספר מצומצם של סעדים, ובמיוחד פיצויים. תובעים אשר לא מצאו עילת תביעה המתאימה למקרה שלהם (לדוגמה, במקרה הנפוץ שמסיג גבול השתלט על אדמתם, והיה צורך לצוות על פינויו, דבר שאינו אפשרי על פי הסעדים שמעניק המשפט המקובל), אך חשו כי הצדק והיושר מחייבים מתן סעד, פנו באופן אישי למלך. כך התפתחה מערכת שלמה ונפרדת של דינים, הקרויים דיני היושר (Equity), ובה דנה מערכת שלמה ונפרדת של בתי משפט. דיני היושר והמשפט המקובל היו לעיתים קרובות בהתנגשות, וההתדיינות הייתה עלולה להימשך שנים, בעיקר בשאלות של סמכות בית המשפט לדון במקרה מסוים, כאשר צד אחד פנה לבית משפט של יושר, והשני לבית משפט הדן על פי המשפט המקובל. דוגמה ספרותית לעניין מסוג זה מצויה בספרו של צ'ארלס דיקנס, "בית קדרות".
כדי לפתור מצב זה נחקק בשנים 1873 ו-1875 חוק בתי הדין, אשר קבע מערכת אחידה של בתי משפט, וקבע כי במקרה של התנגשות דינים ידון בית המשפט על פי דיני היושר. גם כיום, במדינת דלאוור שבארצות הברית, קיימות מערכות שונות של בתי משפט לפי המשפט המקובל ולפי היושר.
מערכות משפטיות על בסיס המשפט המקובל
המשפט המקובל משמש כיום כבסיס למערכת המשפטית במדינות הבאות: בריטניה (מלבד סקוטלנד, שלה מערכת משפטית המבוססת על אלמנטים שנלקחו מ "Corpus Juris Civiliis" שקבע הקיסר הרומי יוסטיניאנוס הראשון, ואומץ בסקוטלנד לפני האיחוד עם אנגליה ב-1707), ארצות הברית (פרט ללואיזיאנה), קנדה (פרט לקוויבק) (לואיזיאנה וקוויבק שתיהן מושבות צרפתיות לשעבר), אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, הודו, מלזיה, סינגפור, הונג קונג ומדינות רבות אחרות השייכות לחבר העמים הבריטי. באופן עקרוני, כל מדינה שהייתה מושבה בריטית בעבר, קיבלה את המשפט המקובל, פרט למדינות (כגון ישראל, נושא שיידון בהרחבה בהמשך) שבהן הייתה נהוגה שיטת משפט אחידה ושונה, שהבריטים מצאו לנכון להשאיר, תוך כדי מתן פתח לתיקונים ברוח המשפט הבריטי.
האלטרנטיבה הראשית למשפט המקובל היא המשפט הקונטיננטלי, המבוסס על קודיפיקציה נרחבת של כל תחומי המשפט, ובו השפעת התקדים פחותה במידה ניכרת. ברבות מארצות המשפט הקונטיננטלי נהוגה שיטת המשפט האינקוויזיטורי, בניגוד למדינות המשפט המקובל שבהן נהוג המשפט האדוורסרי. המשפט הקונטיננטלי או "המשפט האזרחי" (Civil Law) (בשל הקודיפיקציה של הדינים האזרחיים הנהוגה במשפט זה) נהוג בסין, במדינות יבשת אירופה, בדרום אמריקה ובמדינות שהיו שייכות לגוש הסובייטי.
המשולש הקטן
היסטוריה
על פי תוכנית החלוקה נכללו כפרי המשולש הקטן בתחום המדינה היהודית.
במלחמת העצמאות תקפו אנשי הכפרים ששכנו במשולש הקטן, בסיוע אנשי הכפר טנטורה, את התחבורה היהודית על כביש תל אביב חיפה הישן, והביאו לחסימתו. עקב החסימה הופנתה התחבורה היהודית לדרך חלופית - דרך ואדי מילק וממזרח לכרמל.
המשפט המקובל
העקרונות הבסיסיים של המשפט המקובל
חוקים (דברי חקיקה שנתקבלו על ידי הפרלמנט) שנתקבלו בארצות שבהן נהוג המשפט המקובל יתפרשו על ידי בתי המשפט בהתאם למסורת המשפט המקובל, ולכן בחקיקה בארצות המשפט המקובל, נהוג לנסח את החוקים באופן מצומצם, מכיוון שישנם דברים רבים הברורים מהתקדים ומהמנהג. קודיפיקציה בארצות המשפט המקובל (כגון הקודיפיקציה של החוק הפלילי בארצות הברית ובאנגליה במאה התשע עשרה) היא הליך של איסוף ההלכות הנהוגות על פי המשפט המקובל, וניסוחן מחדש (restatement) על ידי הפרלמנט, לדבר חקיקה אחד. המשפט המקובל ממשיך להשפיע על החוקים שעברו קודיפיקציה, בדרך של פרשנות החוק על ידי בתי המשפט.
המשולש הקטן
היסטוריה
הכפרים נכבשו על ידי צה"ל ב"מבצע שוטר" במהלך ההפוגה השנייה.
תושבי הכפרים גורשו על ידי חיילי צה"ל בספטמבר 1948, חלקם לכפרי ואדי עארה וחלקם ללבנון.
המשפט המקובל
העקרונות הבסיסיים של המשפט המקובל
בניגוד לחוקים המהווים ניסוח מחדש של הלכות המשפט המקובל, או הלכות המשפט המקובל שמעולם לא עלו על הכתב כחקיקה, ישנם חוקים שהם מעשה יצירה חדשני של הפרלמנט. לדוגמה עוולת "גרם מוות ברשלנות", שנתקבלה על ידי הפרלמנט האנגלי, ולא הייתה ידועה במשפט המקובל. הסעדים הניתנים במקרה של גרם מוות ברשלנות אינם סעדים מן המשפט המקובל, כי אם הסעדים שנקבעו בחוק החדש. חוקים כאלו מפורשים על ידי בתי המשפט באופן מצמצם, ובפרשנות דווקנית (כזו הדבקה בניסוחן המדויק של מילות החוק).
המשולש הקטן
היסטוריה
הכפרים נהרסו ובשטחם הוקמו מספר יישובים:
לקריאה נוספת
שמואלי אבשלום, המשולש הקטן : גלגולו של אזור, אוניברסיטת חיפה, המרכז היהודי-ערבי, המכון לחקר המזרח התיכון, 1985
המשפט המקובל
ספרות משפטית הנוגעת למשפט המקובל
העבודה החשובה ביותר על המשפט המקובל היא ספרו של סיר ויליאם בלקסטון "הערות על חוקי אנגליה" ("commentaries") אשר נכתב בשנים 1765–1769. ספר זה, על ארבעת כרכיו, ניחן בשפה ברורה וסגנון משפטי מדויק, ובו רוכז כל החומר החיוני והמרכזי במשפט האנגלי. כיום החליף את הספר הזה, כמקור לעיון על ידי משפטנים מודרניים, הספר "חוקי אנגליה לפי הלסבורי" המתייחס הן למשפט המקובל והן למשפט הסטטוטורי.
המשפט המקובל ודיני מדינת ישראל
עד לכיבוש הבריטי של ארץ ישראל בשנת 1917, היה המשפט בארץ ישראל מבוסס על המג'לה, קובץ חקיקה עות'מאנית. הקוד היה עירוב של המשפט האזרחי הקונטיננטלי והמשפט המוסלמי, והיה מעין ניסיון לקדם את דיני הממונות באימפריה העות'מאנית לכלל קודיפיקציה אירופית. עם כל אלו המג'לה הייתה רחוקה מלהסדיר דיני ממונות בארץ מתפתחת ומודרנית (בטורקיה עצמה הוחלפה המג'לה ב־1926 בקוד האזרחי השווייצרי).
בשנים הראשונות של השלטון הבריטי בפלשיתנה-ארץ ישראל, הופעל ממשל צבאי. בקיץ 1920 הוחלף הממשל הצבאי בממשל אזרחי, ומונה הנציב העליון. הבריטים החלו בחקיקה מקומית בחתימת הנציב העליון, ובהחלת דינים בריטים, לפי החלטות מועצת המלך באנגליה. סעיף 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל משנת 1922 קבע כי המשפט שהיה בארץ עד תחילת המנדט יישאר בתוקף, כפוף לשינויי חקיקה. כך, נותרו הוראות המג'לה על כנן, שנים לאחר קום המדינה, עד שבולטה בשנת 1984 (גם כיום ישנן הוראות חוק עות'מאניות החלות עדיין, ובמיוחד סעיף 80 לחוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני הקובע כי אין לקבל ראיה בעל פה כנגד מסמך בכתב). סימן 17 לדבר המלך כי הנציב העליון יכול לחוקק חוקים, וכן קבע זאת החוק הבריטי באשר ל"שיפוט במדינות חוץ". סימן 46 קבע גם כי במקרה שלא ניתן למצוא תשובה במג'לה לבעיה המתעוררת (מקרה המכונה "לאקונה" או "חסר") יש לפנות למשפט המקובל ולדיני היושר האנגליים.
עם הקמת מדינת ישראל, החילה פקודת סדר שלטון ומשפט את הדין שקדם לה, כלומר את הדין הבריטי - שהכיל עדיין חלקים מהדין העותמני. בדרך זו, נקבע אופיה של שיטת המשפט בישראל כשיטת המשפט המקובל. מכיוון ששפתה של המג'לה הייתה השפה הטורקית, שלא הייתה מדוברת עוד בארץ לאחר הכיבוש הבריטי, ומכיוון שהדינים בה היו מיושנים, וחלק ניכר מן השופטים ועורכי הדין בארץ גדלו על ברכי המשפט הבריטי, השתמשה הקהיליה המשפטית שימוש נרחב בסימן 46 לדבר המלך על מנת להביא את עקרונות המשפט המקובל האנגלי שנראו אז מתקדמים וראויים יותר מעקרונות המג'לה.
בנוסף, השלטון הבריטי חוקק שורה ארוכה של פקודות, שניתקו בהדרגה את הקשר של המשפט בארץ ישראל לעקרונות המג'לה. יצוין, כי במרבית התחומים בהם עסק המחוקק המנדטורי, היו תחומים שבאותו זמן כלל לא היו מוסדרים בחקיקה בבריטניה עצמה. מבין אלו יצוינו:
עם הקמת מדינת ישראל, היה אחד מדברי החקיקה הראשונים שחוקקה מועצת המדינה הזמנית "פקודת סדרי השלטון והמשפט". דבר חקיקה זה נקרא "פקודה" כשם שנקראה החקיקה הבריטית, זאת על מנת לייחד את המונח "חוק" לדברי החקיקה שתקבע הכנסת, ולא המועצה שהייתה זמנית ולא נבחרה בבחירות. פקודת סדרי השלטון והמשפט קבעה, בסעיף 11:
כך נותר המשפט המקובל, והפסיקה הבריטית המפרשת אותו (עד שנת הקמת המדינה), כמקור משפטי מחייב, כפי שהיה במשך שנות המנדט (בשינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה).
לאחר הקמת המדינה חלו כמה שינויים אשר הפחיתו מאוד את השפעת המשפט המקובל על המשפט הישראלי. ראשית, פורש המשפט על ידי בתי המשפט הישראליים, באופן עצמאי מפירושו על ידי בתי המשפט בבריטניה. שנית, החלה חקיקה ישראלית עצמאית, אשר פיתחה עקרונות ישראליים שלא היו קיימים במשפט המקובל, וזאת במיוחד בדיני הממונות, אשר החל מסוף שנות השישים של המאה ה-20 עברו הליך מקיף של חקיקה, אשר הביא לפיתוח משפט חוזי ישראלי מקורי ועצמאי, שהיה מבוסס יותר על הקודקס הגרמני מאשר על הכללים האנגליים. לפיכך, חלק ניכר מעקרונות החקיקה הישראלית החדשה סותר במפורש עקרונות של המשפט המקובל (כגון עקרון "התמורה" בדיני החוזים, השימוש הנרחב בסטנדרט תום הלב וכו'), אף על פי שבמידה מסוימת המשפט המקובל עודנו משמש השראה לפירוש חקיקה זאת.
חוקים רבים שנחקקו על ידי הכנסת כללו במפורש סעיפים ששללו את תחולת המשפט המקובל, באמצעות ניתוק ה"צינור" של סימן 46 וקביעה כי הוראות הסימן לא יחולו בעניינים הנדונים בחוקים אלו. כך למשל סעיף 160 לחוק המקרקעין, תשכ"ט-1969, סעיף 150 לחוק הירושה, תשכ"ה-1965, ועוד.
לשיא הגיעה מגמה זו בחקיקת חוק יסודות המשפט, תש"ם-1980, שבו נקבע כי:
כן ביטל החוק במפורש את סימן 46 לדבר המלך במועצה. יש האומרים כי חקיקת חוק זה ניתקה את הקשר האחרון שהיה למשפט הישראלי ולמשפט המקובל.