cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר מנדא
כיום
ביישוב אחד עשר בתי ספר: שישה בתי ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים, שני בתי ספר תיכוניים, ובית ספר של חינוך מיוחד. כמו כן, ישנם ביישוב בית הקשיש, מתנ"ס, משטרה קהילתית, סניף בנק וחמישה מסגדים. אחרי אירועי אוקטובר 2000 הכפר התפתח כלכלית והפך למרכז מסחרי לכפרים הקרובים והמושבים הסמוכים.
אוכלוסייה
תושבי היישוב מורכבים מכ-30 חמולות כמו זידאן - עיסאוי - טאהא - עאלם - עבד אלחלים - חוש - חושאן - שנאוי- מוראד -עבד אלחמיד -עזאם - קדח ועוד.
מעטים מתושבי היישוב הם בעלי השכלה אקדמית ורובם עובדים במערכת החינוך, כמו למשל סופר ומחנך סוהיל עיסאוי.
שלמה חיים פרידמן
רבי שלמה חיים פרידמן (כונה "ר' שלמה'ניו"; א' בסיוון תרמ"ז, מאי 1887 – כ"ו באב ה'תשל"ב, 6 באוגוסט 1972) היה האדמו"ר מסדיגורה, סופר ועסקן.
ביוגרפיה
נולד בסדיגורה שבבוקובינה לרבי ישראל מסדיגורה ולבת-שבע. למד בבית אביו עם מלמדים פרטיים. לפני הבחירות לפרלמנט האוסטרי השתתף בתעמולה לטובת מועמדי הרשימה היהודית הלאומית.
בשנת תרס"ד (1904) נישא לבריינדל לבית הורנשטיין (נפטרה כ"ו באייר תשכ"א). הקים הסתדרות חסידית ציונית בשם "יישוב ארץ ישראל" עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ' והיה שותף לה גם רבי יעקב פרידמן מהוסיאטין. ב-1920 השתתף כציר בוועידה הציונית העולמית בלונדון ובקונגרסים הציוניים בקרלסבאד ולוצרן. לאחר שצורפה ההתארגנות להסתדרות המזרחי הוא שימש כנשיא המזרחי באוסטריה. כתב בעיתונים "מחזיקי הדת", "המצפה", "הצופה" ועוד.
עסק בהצלת יתומים יהודיים באירופה. עלה לארץ בשנת תרצ"ח. התיישב בתל אביב ומונה לאדמו"ר מסדיגורא. נפטר בכ"ו באב ה'תשל"ב כששהה בלונדון לצורכי רפואה. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבגבעתיים.
בנותיו: מרים (לונדון), זהבה (חיפה), הדסה (ניו יורק).
שדה התעופה הרצליה
היסטוריה צבאית
ארבעת המטוסים הראשונים של הטייסת, מסוג אוויה S-199 (גרסה צ'כית למטוס הקרב הגרמני מסרשמיט), הורכבו בבסיס חיל האוויר הבריטי לשעבר "RAF Aqir", הוא שדה עקרון, דרומית לרחובות (היום בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי). המקום היה קרוב מדי לחזית בימים הראשונים של מלחמת העצמאות והיווה מטרה להפצצות מן האוויר והפגזות מן הקרקע. הוחלט להקים מנחת זמני בהרצליה לטייסת החדשה, שדה חדש ולא מוכר לאויב. השטח שכן בלב פרדסים והמטוסים הוסתרו בין העצים. עצם קיומה של הטייסת טרם נודע משום שנוסדה ימים ספורים לפני שהתמקמה בהרצליה. במהלך כל המלחמה לא הותקף הבסיס.
ישראל עמיר, מפקד חיל האוויר הישראלי הראשון, סיפר לימים על הדרך שבה נערך החיל להקמת הבסיס בהרצליה:
ישראל עמיר ויהודה בורר, מפקד "ההגנה" בהרצליה, בקשו מעפרה קינן (קוצנוק), בעלת בית בקרבת הבסיס, שתמסור להם את הבית עבור מפקדת חיל האוויר. בבית התמקמו "מפקדת חיל האוויר" וכן הטייסים עזר ויצמן, מודי אלון, חבריהם וכן "תחנת הרדיו". את בית "מפקדת חיל האוויר" ניהלה עפרה קינן-קוצנוק ששימשה אם הבית. יותר מאוחר הגיעה גם קבוצת טכנאים צ'כים עם מהנדס מטוסים והם השתכנו בבית קוצנוק-קינן ועסקו בהרכבת המטוסים, הטייסים הועברו למקום אחר.
עם דחיקת צבא מצרים דרומה במבצע יואב בסוף אוקטובר 1948 נפתחה הדרך לנגב והתאפשר לחזור ולהשתמש בשדות התעופה התקניים עקרון וחצור. לפיכך, טייסת 101 עזבה את שדה הרצליה, והוא הפסיק לשמש לתקופת מה כשדה פעיל.
ב-3 ביוני 1948 המריא מודי אלון מפקד הטייסת משדה התעופה הרצליה ובמטוסו, אוויה S-199 (מסרשמיט), הפיל שתי דקוטות מצריות אשר הפציצו את תל אביב במשך שבועיים כמעט בכל יום. ב-16 באוקטובר 1948 נהרג מודי אלון כשמטוסו התרסק בגישה לנחיתה בשדה התעופה הרצליה.
בנובמבר 1948, עם התרחקות קו החזית בדרום לאזור עזה, הועברה טייסת הקרב 101 משדה הכורכר בהרצליה אל מסלולי הבטון בשדה התעופה שהוקם לפני המלחמה עבור חיל האוויר הבריטי בחצור. לאחר פינוי הטייסת נשאר ליד השדה בסיס קטן של חיל האוויר שבו בין השאר פעל עד שנות ה-90 בית הספר לנ"מ (ביסנ"מ). הבסיס פורק ב-1994 ועל אדמתו הוקם המרכז הבינתחומי הרצליה.
השדה האזרחי
עם סיום מלחמת העצמאות בתחילת 1949 התארגנה בישראל גם תעופה אזרחית. בכלל זאת, הוקמה חברת ריסוס אווירי בשם כימאוויר, שהחלה להפעיל מטוסי פייפר (בהמשך גם מטוסי סטירמן) לריסוס אווירי ושירותי חקלאות ותעופה כללית אחרים. לחברה לא אושר לפעול משדה התעופה חיפה, ותחת זאת אושר לה להקים מנחת בין פרדסי הרצליה, מדרום למסלול ששימש את חיל האוויר במלחמת העצמאות. החברה הקימה מנחת עפר בהרצליה באורך 900 מטר בכיוון 28/10, שהוא התשתית לשדה הרצליה הנוכחי. עם זאת, שדה התעופה פועל ללא הסדר תכנוני ומאז הקמתו לא אושר בתוכנית מתאר כנדרש בחוק. על פי תוכנית המתאר, אזור השדה מיועד לשימוש חקלאי בלבד ולמבנים בשדה אין היתרי בנייה. היה זה מנחת בהפעלת כימאוויר לצרכים חקלאיים, ובתוך שנים ספורות הוא החל לשרת גורמים נוספים כמו חברות תעופה מסחריות וראשוני בתי הספר לטיסה אזרחית.
במרוצת שנות ה-60 גדל מספר המטוסים האזרחיים בישראל. מטוסי המפעילים הפרטיים נדחקו משדה דב בגלל הגידול בהיקף הפעילות בו על ידי ארקיע וחיל האוויר הישראלי ועברו ברובם לשדה הרצליה. בשדה הרצליה עצמו הוקמו חברות תעופה נוספות, ובהם איה תעופה, יעף, נתיב ושחף. כן התבססו במקום שירותי תחזוקה והאנגרים למטוסים, ומספר מטוסים בבעלות פרטית.
כתוצאה מתהליכים אלה הופעל במקום לראשונה בשנת 1969 שירות פיקוח טיסה מאולתר, עדיין במסגרת היותו שדה בהפעלת כימאוויר. סביב 1971 כוסה המסלול באספלט והוקם מגדל פיקוח מסודר. מאותה שנה הופעל השדה בניהולו של יהודה למל, באחריות מינהל התעופה האזרחית.
על בסיס התשתית שהוקמה בהרצליה והפיכתו לשדה תעופה ממשלתי צמחו בו בשנות ה-70 מספר בתי ספר לטיסה. במקביל הוא הפך למרכז ארצי להפעלת מטוסים פרטיים ולתעופה כללית בו ניתן ליהנות מטיסות כיף בשבתות ומהדרכת טיסה מעשית ותאוריה. עם השנים עברה פעילות הריסוס למקומות אחרים. בשנת 2003 שימש השדה כשדה התעופה המרכזי של התעופה האזרחית בתוך ישראל והתבצעו בו עשרות המראות ונחיתות מדי יום. כיום עיקר הפעילות המתבצעת בשדה היא של בתי ספר ללימוד טיס המקיימים בו טיסות אימון, לצד פעילות מסוקים ופעילות טיס פרטית אחרת.
בשנת 2000 הגישו עיריות רעננה, הרצליה וכפר שמריהו עתירות לבג"ץ הדורשות לסגור את שדה התעופה בגלל מפגעי בטיחות ורעש בשל קרבת השדה לשכונות מגורים. בג"ץ דחה את העתירות, אך הורה על צמצום הפעילות של בית הספר לטיסה עד מציאת מקום חלופי במרכז הארץ לפעילות בית ספר לטיסה. השופטת טובה שטרסברג-כהן העירה בפסק הדין שהתושבים "באו אל השדה ולא השדה אליהם" ו"הרשויות המקומיות גרמו או איפשרו את התקרבות הבניה לשדה, ביודעין".
בשנת 2008 הכינה ועדה ציבורית בראשות הרצל בודינגר תוכנית מתאר לשדות התעופה בישראל, ובמסגרתה המליצה להעתיק את שדה התעופה למנחת עין שמר, אך להימנע מלסגור את שדה התעופה עד לאחר גמר ההקמה של השדה החלופי והעברתה המסודרת של הפעילות התעופתית מן השדה הישן אל החדש. באוקטובר 2009 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה כי השדה ימשיך לפעול חמש שנים נוספות, ובסיומן יידון עתיד השדה שוב. בתקופה זו השדה ימשיך להיות מסומן כשדה זמני בתוכנית המתאר המחוזית תל אביב.
בתחילת דצמבר 2014 נחשפו תוכניות הפיתוח העתידיות לשטח השדה. על פי התוכניות, סגירת השדה תאפשר הקמת 15,000 יחידות דיור באמצעות ציפוף הבנייה בשכונות הסמוכות של הרצליה (נחלת עדה וגן רש"ל) ובניית דירות בחלק ממתחם שדה התעופה עצמו וכמו כן כ-500 דונם יוקצו להקמת מבני ציבור שונים כמו אודיטוריום ושטחים מסחריים סביב כיכר, שטחים פתוחים שחלקם ייצרו פארק עירוני גדול, מגדלי משרדים בגבול העיר עם רעננה ותחנת הרכבת רעננה מערב והגדלת הקמפוס האקדמי של "המרכז הבינתחומי".
ב-2015 הוצעה חלופה לתוכנית העתקת חלק מפעילות התעופה הפרטית למנחת עין שמר והיא על ידי הרחבת שדה התעופה בחיפה כך שישמש גם כחניון למטוסים פרטיים. באוקטובר 2015 הוחלט להאריך את השימוש בשדה עד אוקטובר 2018 (וייתכן שאף יוארך היתר השימוש בו גם הלאה). לאחר בחינת חלופות שנפסלו כמו בניית שדה חלופי ליד שמורת חרוצים צפונית לרעננה, באוקטובר 2017 הסכימו שר האוצר ושר הביטחון על הרחבת שדה התעופה בחיפה והעתקת הפעילות משדה התעופה בהרצליה לשם.
ביולי 2018 אושרה חלופת הקמת השדה בצפון מזרח חדרה, בשטחי מועצה אזורית מנשה סמוך לעין שמר. אך גם לחלופה זאת קיימת התנגדות רבה של תושבי חדרה והמועצה האזורית.
באוגוסט 2018 החליטה המועצה הארצית לתכנון ובנייה לדחות את סגירת השדה עד לשנת 2021.
בדצמבר 2019 הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) הפקידה להתנגדויות את תוכנית הבנייה בשדה. על פי התוכנית יקומו בשטח השדה 1,650 יחידות דיור בבניינים שיתנשאו לגובה של 10–25 קומות.
באוקטובר 2021 היה אמור השדה להיסגר, אך לאחר מאמציהם של בתי הספר והטייסים יחד עם משרד התחבורה בראשות השרה מרב מיכאלי ורשות שדות התעופה, נדחתה הפסקת הפעילות והותר להמשיך אותה עד ל-2025.
במאי 2023 נכנס לתוקפו עדכון פמ״ת מספר 1/23, שבו בין היתר עודכנו שמות המסלולים מ-29/11 ל-28/10, בשל השינוי השנתי בכיוונו של הצפון המגנטי.
אורי בנימין
אורי בנימין (נולד ב-11 במרץ 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני בהפועל באר שבע.
ביוגרפיה
בנימין נולד ב-1954 בבאר שבע לבן והילדה בנימין, שעלו מהודו ב-1950. בנימין פרץ לתודעת הציבור כשהחל לשחק בהפועל באר שבע בשנת 1974, בעודו בן 20. בנימין קיבל הזדמנות פז ממאמן הקבוצה באותה העת, אמציה לבקוביץ', אשר החליט להשתמש בטקטיקה חדשה עבור הכדורגל הישראלי בה המגנים מתפקדים גם כשחקנים התקפיים לכל דבר. כך בנימין הפך לגיבור הקהל כאשר הוביל, יחד עם מקבילו באגף השמאלי, יעקב כהן, את הקבוצה לשתי אליפויות ברצף.
בעונת 1974/1975 זכה בנימין בתואר כדורגלן העונה בישראל. בשנת 1980 פרש ממשחק פעיל בגיל 26 עקב פציעה.
ב-7 בינואר 2010 בנימין הוכנס על ידי הנהלת הפועל באר שבע להיכל התהילה של המועדון, ובכך נחשב לאחד מעשרים השחקנים הטובים בתולדות המועדון.
חיים אישיים
בנימין נשוי ואב ל-5 ילדים.
אהרן רבינוביץ (עיתונאי)
אהרן רבינוביץ (נולד ב-15 בינואר 1987, ט"ו בטבת ה'תשמ"ז) הוא עיתונאי חרדי ישראלי, כתב "הארץ" לענייני דת וחרדים.
ביוגרפיה
רבינוביץ הוא בנם של לבנה ועיתונאי "יתד נאמן" בני רבינוביץ. הוא למד בישיבת קול תורה.
קריירה עיתונאית
רבינוביץ החל את דרכו העיתונאית כעורך באתר "JDN" עם הקמתו, לאחר מכן שימש כעורך באתר "כיכר השבת" במשך כשנתיים וחצי, וב-2016 עבר להיות עורך באתר "בחדרי חרדים". ביוני 2017 מונה לכתב החרדים של "הארץ" במקומו של יאיר אטינגר.
תחקירים מפורסמים
במרץ 2021 חשף יחד עם העיתונאית שירה אלק, שורה של עדויות על עבירות מין של יהודה משי זהב שהיה אז יושב ראש זק"א . בעקבות התחקיר התפטר משי זהב מהארגון, ויתר על פרס ישראל שהיה צפוי להיות מוענק לו ואף התאבד.
בנובמבר 2021 פרסם רבינוביץ, שוב עם שירה אלק, תחקיר לפיו הסופר החרדי חיים ולדר קיים יחסי מין עם מספר קטינות ומטופלות בוגרות שבאו לקבל ממנו ייעוץ. ולדר הכחיש את הטענות כלפיו, אך החליט לפרוש מתפקידיו הציבוריים. בהמשך, בדצמבר 2021, על רקע פרסום עדויות נוספות וזימונו לבית דין רבני, התאבד.
חיים אישיים
מתגורר בירושלים.
מערת חילזון תחתית
מערת חילזון תחתית היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בנחל חילזון, שבגליל התחתון. במערה נחשף בית קברות מהתרבות הנאטופית המאוחרת, כ-12,000 שנים לפני זמננו, ובו עדויות למנהגי קבורה מורכבים. זהו אחד האתרים הנטופיים הבודדים שהיו בשימוש רק כבית קברות ומרכז לפעילות פולחנית. העדויות שנמצאו במערה לפעילויות 'יום-יומיות' כמו ציד, עיבוד מזון ושימוש בכלי צור וכלי אבן, היו גם הן מרוכזות לגמרי סביב הקברים ומעידות על הכנות בעבור טקסי הקבורה. המערה נהייתה מפורסמת ועוררה עניין רב, עקב פרשנות החוקרים כי הקבר המרכזי הוא של האישה השאמאנית וסעודת לוויה גדולה ליוותה את קבורתה.
החפירות ותוצאותיהן
סקר ארכאולוגי שבוצע באזור ב-1995 העיד כי ישנם ממצאים מהתרבות הנאטופית במערה, מה שהביא לתחילת החפירות ב־1997. בחפירות במערה שנוהלו על ידי ליאור גרוסמן, מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, התגלה בית הקברות הנאטופי בן 12,000 שנה. בית הקברות שנחשף לימד שאנשי התרבות הנאטופית השקיעו מאמצים רבים בבית קברות ובקבורה. הם הקימו בשקע שבמערה שני מבנים ושלושה בורות שאותם חפרו ברצפת המערה. בתוך המבנים התגלו שלוש קבורות ראשוניות כאשר בבורות התגלו שרידי קבורה של 25 אנשים נוספים. הממצאים הראו שהם נהגו לעשות קבורה ראשונית ולאחר מכן הם פתחו את הקברים ומתוכם הוצאו הגולגולות והעצמות הארוכות.
ממצאים ארכאולוגיים
לפי תוצאות הסקר והחפירות, הממצא החומרי המשמעותי היחיד בנמצא שייך לנטופית המאוחרת. המערה הייתה מלאה בשכבות עבות של גללי עזים, כיוון ששימשה כמכלאת חורף מהתקופה הביזנטית ועד זמנים מודרניים. החפירות (1997, 2001, 2005–2006, 2008) הראו כי רק הנטופית המאוחרת מיוצגת באתר ונמצאת ישירות מתחת לשכבות הגללים.
השכבה הנטופית מרוכזת בשקע בגודל כ-30 מ"ר בסלע האם במרכז המערה. המערה שמשה כבית קברות בעבור לפחות 28 פרטים. רוב הקבורות נמצאו בתוך שלושה בורות ששימשו כבורות קבורה שיתופיים. הנפטרים הונחו בשלמותם בבורות, אך לאחר תקופה, הקברים נפתחו מחדש והוצאו מהם העצמות הארוכות והגולגולות. שתי קבורות במנח אנטומי שלם נמצאו במבני הקבורה שנחפרו אל סלע-האם. קבורה נוספת במנח אנטומי מלא נמצאה על הסלע הגבוה שבין שני המבנים והיא אירוע הקבורה האחרון שהתקיים באתר. רוב הממצאים הארכאולוגיים באתר נמצאו בהקשר ישיר עם הקבורות.
עצמות בעלי-חיים
מכלול עצמות בעלי החיים שנמצאו במערת חילזון תחתית מורכב משלוש קבוצות מרכזיות: פרסתנים, טורפים, ובעלי-חיים קטנים. המינים המרכזיים שנמצאים באתר הם צבים וצבאים. מכלול בעלי-החיים באתר דומה לאתרים אחרים מהנטופית המאוחרת באזור הים-תיכוני, אך יש לו מאפיינים ייחודיים. המכלול מראה עדויות ללפחות סעודה טקסית אחת גדולה, שנמצאה בשני המבנים, ובמהלכה נאכלו לפחות 90 צבים ו-3 פרי בר.
קונכיות
הצדפים השכיחים ביותר שנמצאו באתר הם קונכיית שן הים (דֶנְטַלִיוּם בלעז). פסולות ייצור שנמצאו באתר מעידים כי לפחות חלק מהחרוזים שנמצאו באתר יוצרו במקום.
כלי עצם
כ-50 כלי עצם שלמים ושבורים נמצאו באתר, כולל פסולות ייצור. רוב כלי-העצם נמצאו בהקשר של הקבורות באתר.
כלי אבן
כמעט 100 כלי אבן נמצאו באתר וכוללים חלוקי-אבן חלקים, פסולות וכלי שחיקה וכתישה. אחוז גדול של כלי האבן נמצאו בקברים.2 ראויים לציון הכלי שנמצא בשימוש משני בקיר של מבנה ב' וכלי הבזלת השבור שנמצא בקבר השמאנית.
סעודות טקסיות וקבורת השמאנית
חוקרי האתר מפרשים את הממצאים הייחודיים במערה כעדויות לסעודות קבורה ולקבורה של האישה השמאנית. עדויות מובהקות לסעודה טקסית גדולה נמצאו באתר, והם כנראה העדויות הקדומות ביותר להתנהגות/לאירועים מסוג זה. כמויות לא-רגילות של עצמות צבים ופרים נמצאו בשני המבנים באתר, ומעידים על אכילה של כמויות בשר עצומות בטווח זמן קצר. אחד המבנים כנראה נבנה במיוחד עבור אשפת הסעודה. מילוי עשיר בפסולות הסעודה נמצא גם במבנה קבורתה של השמאנית.
קבורת השמאנית היא כנראה התגלית המפורסמת ביותר ממערת חילזון תחתית. הקבורה נמצאה במבנה א', מבנה אובאלי שחפור אל תוך סלע האם, המחופה בטיח-בוץ ומרוצף בלוחות אבן-גיר. הקבורה היא קבורתה של אישה מבוגרת, בעלת עיוותים גופניים מולדים ועדויות למחלות הקשורות בגילה. סביב גופתה הונחו כ-90 שריונות צבים, עצמות חזיר בר, דלק הסלעים, עיט, בקר הבר, נמר, שברים של כלי בזלת וכן כף רגל אנושית מאסיבית שאיננה שייכת לנקברת (כף רגל שלישית). מעל הקבורה ישנה פסולת מרובה המעידה על סעודת קבורה גדולה שנערכה בעת הטמנתה. המבנה חתום באמצעות לוח אבן גדול. מבנה הקבורה נבנה בייחוד עבור קבורתה, והושקעה בו עבודה מרובה שבוודאי דרשה עבודה משותפת של קבוצה. הטיפול המיוחד במבנה הקבורה ובנקברת מעיד על ייחודה, והביא להשערה כי האישה הייתה שמאנית - מנהיגה רוחנית. ניתוח של פסולות זעירות במערה מראה כי קבורתה של השמאנית הייתה הפעילות הראשונה במערה, וכי למעשה, המקום יוסד כמקום חשוב ואף קדוש בעקבות קבורתה שם.
האנציקלופדיה האינטרנטית לפילוסופיה
האנציקלופדיה האינטרנטית לפילוסופיה (באנגלית: Internet Encyclopedia of Philosophy, בראשי תיבות: IEP) היא אנציקלופדיה חופשית ומקוונת בנושאי פילוסופיה ופילוסופים שנוסדה על ידי ג'יימס פיסר בשנת 1995. העורכים כיום הם ג'יימס פיסר וברדלי דאודן. הצוות כולל גם מספר רב של עורכי משנה לתחומים מסוימים כמו גם מתנדבים. הגם שאיכותה גבוהה, האנציקלופדיה בדרך כלל קריאה ובסיסית יותר מהאנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד.
על אודות ה-IEP
ה-IEP היא ארגון ללא מטרות רווח שאינו מקבל מימון. האנציקלופדיה עצמה מוחזקת על אתר אוניברסיטת טנסי שבמרטין. הצהרת הכוונות של ה-IEP היא כדלהלן:
"האנציקלופדיה האינטרנטית לפילוסופיה נוסדה בשנת 1995 לצורת מתן מידע מפורט ומלומד על נושאים ופילוסופים בכל תחומי הפילוסופיה. ה-IEP הוא ארגון ללא מטרות רווח וזמין לכל משתמשי האינטרנט ברחבי העולם. הצוות הנוכחי של 25 עורכים וכ-200 כותבים בעלי תואר דוקטור ומרצים במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם, בעיקר מארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה. תהליך הגשה וסקירה של כתבות זהה לזה של כתבי עת לפילוסופיה, ספרים וספרי עזר. המחברים הם מומחים בתחומים בהם הם כותבים, ולעיתים קרובות הם מובילים בתחומם."
סטנדרטים אקדמיים
על פי ה-IEP, איכותם של מאמריה היא "באותה הרמה כשל אנציקלופדיות הפילוסופיה מרובות הכרכים הטובות ביותר הזמינות בדפוס." דבר זה מושג בעיקר על ידי גיוס תורמים בעלי הסמכוֹת ותוך שימוש בתהליך ביקורת עמיתים "קפדני העומד בסטנדרטים אקדמיים גבוהים."
האנציקלופדיה עושה שימוש בהליך הסגור והמסורתי לקבלת מאמרים חדשים לפרסום ושיפוטם (בדומה לזה של האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד), אך לפרקים בוחרת ללקט חומרים כתובים ממקורות הנמצאים ברשות הציבור כדי למלא באופן זמני את החסר בנושא מסוים, עד שייכתב עבורו מאמר אקדמי.
פרוקסימה קנטאורי
פרוקסימה קנטאורי הוא הכוכב הקרוב ביותר למערכת השמש ומכאן שמו (לטינית: proximus = קרוב). מרחקו ממערכת השמש 4.22 שנות אור והוא נמצא בקבוצת הכוכבים קנטאורוס. פרוקסימה קנטאורי שייך למערכת הכוכבים אלפא קנטאורי, והוא הכוכב החיוור ביותר בה, על כן הוא גם מכונה לעיתים אלפא קנטאורי C. ניתן לראות את פרוקסימה קנטאורי רק דרומית מקו רוחב 25 מעלות צפון ורק באמצעות טלסקופ. הכוכב התגלה ב-1915 על ידי רוברט אינס.
פרוקסימה קנטאורי הוא כוכב מסוג ננס אדום והוא כוכב משתנה מסוג כוכב הבזק. ההתפרצות מתרחשת כמעט מדי שעה ויכולה להכפיל פי כמה את בהירותו הנורמלית. הכוכב נמצא על הגבול התחתון של היכולת לתמוך בבעירה תרמו-גרעינית. גילו של הכוכב 4.85 מיליארד שנים.
פרוקסימה מרוחק מהכוכב הכפול אלפא קנטאורי 13,000 יחידות אסטרונומיות ומקיף אותו בחצי מיליון שנים. לפרוקסימה תנועה עצמית גדולה במיוחד גבוהה של כ-3.8 שניות קשת בשנה.
לפרוקסימה יש כוכב לכת, פרוקסימה קנטאורי b המקיף אותו באזור ישיב. כמו כן, כוכב לכת נוסף פרוקסימה קנטאורי c נצפה בשנת 2019, אך טרם אושר.
קלוד ללוש
קלוד ללוש (בצרפתית: Claude Lelouch; נולד ב-30 באוקטובר 1937) הוא במאי ותסריטאי יהודי-צרפתי.
קורות חיים
ללוש נולד בצרפת. אביו היה בן למשפחה יהודית מאלג'יריה, ואמו התגיירה. הוא נחשב לבמאי מוביל ומוערך בקולנוע הצרפתי. במהלך הקריירה הקולנועית שלו יצר ללוש למעלה מארבעים סרטים, שרבים מתוכם זכו להצלחה בינלאומית.
קופה אמריקה 1917
טורניר אליפות דרום אמריקה בכדורגל 1917 בכדורגל (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1917) נערך באורוגוואי והיה הטורניר השני של הקופה אמריקה. בטורניר שוב השתתפו אותן ארבע נבחרות מן הטורניר הקודם: אורוגוואי, ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה; ארבע הקבוצות שחזרו את הישגיהן מהטורניר הקודם ואורוגוואי שוב זכתה בתואר אלופת הטורניר.
תנועת האמנויות והאומנויות
תנועת האמנויות והאוּמנויות (באנגלית: Arts and Crafts) הייתה מגמה בינלאומית באמנויות הדקורטיביות והיפות שהתפתחה באופן המוקדם והמלא ביותר באי הבריטי ומשם התפשטה ונפוצה ברחבי האימפריה הבריטית ולשאר אירופה ואמריקה.
התנועה החלה כתגובת נגד לאיכות של האמנויות הדקורטיביות, שהלכה והתדרדרה באופן מובחן ומוחשי, והתנאים שבהם הן יוצרו והופקו. התנועה שגשגה באירופה ובצפון-אמריקה בין 1880 ל-1920 לערך, והיא מציינת את שורשי הסגנון המודרני והביטוי הבריטי למה שנקרא מאוחר יותר תנועת האר נובו, שהושפעה רבות. ביפן היא הופיעה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כתנועת מינגיי. היא עמדה והתבססה על אומנות מסורתית, ולעיתים קרובות השתמשה בסגנונות ועיטורים רומנטיים, עממיים או מימי הביניים. התנועה דגלה ברפורמות כלכליות וחברתיות והייתה בעלת אוריינטציה אנטי-תעשייתית. הייתה לה השפעה חזקה על האמנויות באירופה עד שנעקרה והוחלפה על ידי המודרניזם בשנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי השפעתה נמשכה בקרב יוצרי מלאכה, מעצבים ומתכנני ערים זמן רב לאחר מכן.
המונח נהגה לראשונה על ידי תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון במפגש של אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות ב-1887, למרות שהעקרונות והסגנון שעליהם הושתתה התפתחו באנגליה במשך 20 שנה לפחות. הסגנון נוצר בהשראת רעיונותיהם של ההיסטוריון תומאס קרלייל, מבקר האמנות ג'ון ראסקין והמעצב ויליאם מוריס. בסקוטלנד הסגנון מזוהה עם דמויות מפתח כמו צ'ארלס רני מקינטוש.
רפורמה בעיצוב
תנועת האמנויות והאוּמנויות נולדה מתוך ניסיון לבצע רפורמה בעיצוב ובעיטור באמצע המאה ה-19 בבריטניה. הייתה זו תגובת נגד להידרדרות המובחנת והמוחשית בסטנדרטים כשהרפורמים החלו לייצר דברי אומנות במכונות ובמפעלים. הביקורת של התנועה התחדדה עם תצוגת הפריטים הממוכנים בתערוכה הגדולה של 1851, שלדעתם היו מקושטים יתר על המידה, מלאכותיים וחוסר ידע לגבי איכויות החומרים בהם השתמשו. היסטוריון האמנות ניקולאוס פבזנר כתב כי המוצגים הראו "התעלמות לגבי הצורך הבסיסי ביצירת דפוסים, שלמות פני השטח", כמו גם הצגת "וולגריות בפרטים". הרפורמה בעיצוב החלה עם מארגני התערוכה הנרי קול (1808–1882), אוון ג'ונס (1809–1874), מתיו דיגבי וויאט  (1820–1877), וריצ'רד רדגרייב  (1804–1888), כאשר כולם דגלו בביטול קישוט מוגזם, ייצור חפצים לא מעשיים או כאלו העשויים בצורה גרועה. המארגנים "היו פה אחד בגינוי המוצגים". אוון ג'ונס, למשל, התלונן כי "האדריכל, הרפד, מכתים הטפט, האורג, המדפיס הקאליקו והקדר" יצרו "חידוש ללא יופי, או יופי ללא אינטליגנציה". מתוך הביקורות הללו על מוצרים מוכנים, יצאו לאור מספר פרסומים שהגדירו את מה שהכותבים ראו כעקרונות העיצוב הנכונים. "הכתבה המשלימה על עיצוב" (Supplementary Report on Design) של ריצ'רד רדגרייב (1852) הציגה את ניתוח עקרונות העיצוב והעיטור והפצירה ל"יותר היגיון ביישום העיטור". מאמרים אחרים הופיעו ברוח דומה, כמו "האמנויות התעשייתיות של המאה התשע-עשרה" (Industrial Arts of the Nineteenth Century) של וויאט (1853), "מדע, תעשייה ואמנות" (Wissenschaft, Industrie und Kunst) של גוטפריד זמפר (1852), "ניתוח הקישוט" (Analysis of Ornament) של ראלף וורנום  (1856), "מדריך העיצוב" (Manual of Design) של רדגרייב (1876), ו"דקדוק הקישוט" (Grammar of Ornament) של ג'ונס (1856). דקדוק הקישוט היה משפיע במיוחד, הופץ בנדיבות כפרס לסטודנטים ויצא לאור בתשע הדפסות חוזרות עד 1910.
ג'ונס הכריז כי הקישוט "חייב להיות משני לדבר המעוטר", שחייבת להיות "התאמה של הקישוט לדבר המעוטר", וכי אסור שלטפטים ושטיחים יהיה כל דפוס "המרמז על משהו מלבד מישוריות או פשטות". בד או טפט בתערוכה הגדולה עשויים להיות מעוטרים במוטיב טבעי שנראה אמיתי ככל האפשר, בעוד שכותבים אלה דגלו במוטיבים טבעיים שטוחים ומפושטים. רדגרייב התעקש ש"סגנון" דורש מבניות קולית לפני קישוט, ומודעות ראויה לאיכות חומרי הגלם. "תועלת חייבת להיות בעדיפות על פני קישוט".
עם זאת, רפורמי העיצוב של אמצע המאה ה-19 לא הרחיקו לכת כמו המעצבים של תנועת האמנויות והאומנויות. הם עסקו יותר ביפוי מאשר במבניות, הם לא הבינו את שיטות הייצור והם לא מתחו ביקורת על שיטות תעשייתיות אלו. לעומת זאת, תנועת האמנויות והאומנויות הייתה תנועה של רפורמה חברתית כמו רפורמת עיצוב, והעוסקים המובילים בה לא הפרידו בין השניים.
אוגוסטוס פוגין
חלק מהרעיונות של התנועה נצפו על ידי אוגוסטוס פוגין (1812–1852), מוביל באדריכלות התחייה הגותית. לדוגמה, הוא דגל באמת לחומר, למבנה ולתפקוד, וכך גם אמני תנועת האמנויות והאומנויות. פוגין ניסח את נטייתם של מבקרי החברה להשוות את הפגמים של החברה המודרנית לימי הביניים, כמו הגידול הרב של ערים והיחס לעניים - נטייה שהפכה לשגרה של ראסקין, מוריס ותנועת האמנויות והאומנויות. ספרו "ניגודים" (Contrasts, 1836) שאב דוגמאות של תכנון ערים ומבנים מודרניים גרועים בניגוד לדוגמאות טובות מימי הביניים, והביוגרפית שלו רוזמרי היל מציינת כי הוא "הגיע למסקנות, כמעט בטעות, לגבי החשיבות של אוּמנות ומסורת באדריכלות, דבר שהיה לוקח את שארית המאה ואת המאמצים המשולבים של ראסקין ומוריס כדי לברר לפרטי פרטים". היא מתארת את הרהיטים העודפים שהוא ציין בבניין ב-1841, "כיסאות מרגשים, שולחנות אלון", כ"עיצוב פנים לאמנויות ואומנויות בחיתוליה".
ג'ון ראסקין
פילוסופיית האמנויות והאומנויות נגזרה, במידה רבה, מהביקורת החברתית של ג'ון ראסקין, שהושפעה עמוקות מעבודתו של תומאס קרלייל. ראסקין קשר את הבריאות המוסרית והחברתית של אומה לאיכויות האדריכלות שלה ולאופי עבודתה. ראסקין ראה את הסוג של הייצור הממוכן וחלוקת עבודה שנוצרה במהפכה התעשייתית כ"עבודה משרתת", וחשב שחברה בריאה ומוסרית דורשת עובדים עצמאיים שיעצבו את הדברים שהם מייצרים. הוא האמין שיצירות מפעל הן "לא הגונות", וכי עבודת יד ואומנות ממזגות כבוד עם עבודה. חסידיו העדיפו ייצור ידני על פני ייצור תעשייתי ודאגו לגבי אובדן הכישורים המסורתיים, אך יותר מכך, הם היו מוטרדים מהשפעות מערכת המפעל מאשר מהמכונות עצמן. הרעיון של ויליאם מוריס לגבי "מלאכת יד" היה בעצם עבודה ללא כל חלוקת עבודה במקום עבודה ללא כל סוג של מכונות.
ויליאם מוריס
ויליאם מוריס (1834–1896) היה המעצב הרם והנישא בעיצוב של סוף המאה ה-19 ובעל ההשפעה העיקרית על תנועת האמנויות והאומנויות. החזון האסתטי והחברתי של התנועה צמח מתוך רעיונות שפיתח בשנות ה-50 של המאה ה-19 עם קבוצת ברמינגהם - קבוצת סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד שכללה את אדוארד ברנז ג'ונס, ששילב אהבה לספרות רומנטית עם מחויבות לרפורמה חברתית. ג'ון ויליאם מקייל מציין כי "ספר "העבר וההווה" של קרלייל עמד לצד "ציירים מודרניים" [של ראסקין] כאמת מלאת השראה ומוחלטת". מות ארתור מימי הביניים של מלורי קבע את הרף לסגנונם המוקדם. במילים של ברנז ג'ונס, הם התכוונו "לנהל מלחמת קודש נגד העידן".
מוריס החל להתנסות במלאכות שונות, עיצוב פנים ורהיטים. הוא היה מעורב באופן אישי בייצור כמו גם בעיצוב, שהיה לסימן ההיכר של תנועת האמנויות והאומנויות. ראסקין טען שההפרדה בין המעשה האינטלקטואלי של העיצוב לבין המעשה הידני של היצירה הפיזית מזיקה הן מבחינה חברתית והן מבחינה אסתטית. מוריס פיתח עוד את רעיון זה, והתעקש שאסור לבצע עבודה בסדנאות שלו לפני שהוא שולט באופן אישי בטכניקות ובחומרים המתאימים, בטענה ש"ללא עיסוק אנושי מכובד ויצירתי אנשים יתנתקו מהחיים".
בשנת 1861, החל מוריס לייצר רהיטים וחפצי נוי באופן מסחרי, תוך הדגמת עיצוביו על סגנונות מימי הביניים ושימוש בצורות נועזות ובצבעים חזקים. הדפוסים שלו התבססו על החי והצומח, והמוצרים שלו נוצרו בהשראת המסורת העממית או הביתית של הכפר הבריטי. חלקם הושארו בכוונה לא גמורים על מנת להציג את יופי החומרים ואת עבודתו של בעל המלאכה, וכך ליצור מראה כפרי. מוריס שאף לאחד את כל האמנויות בתוך הקישוטיות של הבית, תוך שימת דגש על הטבע ופשטות הצורה.
ביקורת על התעשייה
ויליאם מוריס היה שותף לביקורת של ראסקין על החברה התעשייתית ובזמן זה או אחר תקף את המפעל המודרני, השימוש במכונות, חלוקת העבודה, הקפיטליזם ואובדן שיטות המלאכה המסורתיות. עם זאת היחס שלו למכונות לא היה עקבי. באחת הוא טען שייצור על ידי מכונות הוא "מזיק לגמרי", אך במקרים אחרים, הוא היה מוכן להזמין עבודות מיצרנים שהיו מסוגלים לעמוד בסטנדרטים שלו בעזרת מכונות. מוריס אמר כי ב"חברה אמיתית", שבה לא מייצרים מותרות ולא שטויות זולות, ניתן לשפר את המכונות ולרתום אותן כדי לצמצם את שעות העבודה. פיונה מקארתי אומרת ש"בניגוד לקנאים מאוחרים יותר כמו גנדי, לוויליאם מוריס לא היו התנגדויות מעשיות לשימוש במכונות כשלעצמן כל עוד המכונות ייצרו את האיכות הדרושה לו".
מוריס עמד על כך שהאמן צריך להיות אומן-מעצב שעובד בעבודת יד ותמך בחברה של בעלי מלאכה חופשיים, כמו שהוא האמין שהתקיימה בימי הביניים. "מכיוון שבעלי מלאכה נהנו מעבודתם", כתב, "ימי הביניים היו תקופה של גדלות באמנות של פשוטי העם... האוצרות במוזיאונים שלנו כיום הם רק הכלים הנפוצים ששימשו במשקי בית של אותה עת, כאשר מאות כנסיות מימי הביניים - כל אחת יצירת מופת - נבנו על ידי איכרים לא מתוחכמים". אמנות ימי הביניים הייתה המודל לחלק גדול מהעיצוב של תנועת האמנויות ואומנויות, וחיי ימי הביניים, הספרות והבניין נראו כאידיאליים על ידי התנועה.
לחסידיו של מוריס היו גם כן דעות שונות לגבי מכונות ומערכת המפעלים. לדוגמה, צ'ארלס רוברט אשבי, דמות מרכזית בתנועת האמנויות והאומנויות, אמר בשנת 1888, כי, "איננו דוחים את המכונה, אנו מברכים אותה. אך היינו רוצים לראות אותה מתמקצעת". לאחר שלא הצליח להעמיד את הגילדה ובית הספר למלאכת יד שלו אל מול שיטות ייצור מודרניות, הוא הודה ש"הציוויליזציה המודרנית נשענת על מכונות", אך הוא המשיך למתוח ביקורת על ההשפעות המזיקות של מה שהוא כינה "מנגנון", ואמר ש"ייצור של סחורות מכניות מסוימות מזיק לבריאות הלאומית כמו גידול קנה על ידי עבדות או סחורה שיוצרה בזיעת ילדים". לוויליאם ארתור סמית' בנסון, לעומת זאת, לא היו שום נקיפות מצפון לגבי התאמת האמנויות והאומנויות לסגנון עבודות מתכת המיוצרות בתנאים תעשייתיים.
בניגוד למקביליהם בארצות הברית, לרוב מעצבי האמנויות והאומנויות בבריטניה היו רגשות שליליים חזקים, מעט לא קוהרנטיים לגבי מכונות. הם חשבו על "האוּמן" כחופשי, יצירתי ועובד עם הידיים, על "המכונה" כחסרת נשמה, חוזרת על עצמה ובלתי אנושית. דימויים מנוגדים אלה נובעים בחלקם מהאבנים של ונציה של ג'ון ראסקין (1819–1900), היסטוריה אדריכלית של ונציה המכילה גינוי רב עוצמה של התעשייתיות המודרנית שאליה חזרו מעצבי אמנויות ואומנויות. חוסר האמון במכונה היה מאחורי בתי המלאכה הקטנים הרבים שהפנו עורף לעולם התעשייתי בסביבות שנת 1900, תוך שימוש בטכניקות קדם-תעשייתיות כדי ליצור את מה שהם כינו "אוּמנות".
- אלן קרופורד, "ויליאם ארתור סמית' בנסון, מיכון, ותנועת האמנויות והאוּמנויות בבריטניה"
מוריס וחסידיו האמינו שחלוקת העבודה שבה תלויה התעשייה המודרנית אינה רצויה, אך המידה שבה כל עיצוב צריך להתבצע על ידי המעצב היא עניין לוויכוח ולחוסר הסכמה. לא כל אמני התנועה ביצעו כל שלב בייצור הסחורה בעצמם, ורק במאה העשרים זה הפך חיוני להגדרת אוּמנות. למרות שמוריס היה מפורסם בכך שהתנסה בעצמו במלאכות רבות (כולל אריגה, צביעה, הדפסה, קליגרפיה ורקמה), הוא לא ראה בהפרדה בין המעצב והמבצע במפעלו כבעייתית. וולטר קריין, שותף פוליטי קרוב של מוריס, נקט בהשקפה לא סימפתית של חלוקת העבודה על בסיס מוסרי ואמנותי כאחד, ודגל בתוקף שעיצוב ויצירה צריכים לבוא מאותה יד. לואיס פורמן דיי, חבר ובן זמנו של קריין, שכמו קריין שפע בהערצתו למוריס, לא הסכים בתוקף עם קריין. הוא חשב שההפרדה בין עיצוב לביצוע אינה רק בלתי נמנעת בעולם המודרני, אלא גם שרק סוג זה של התמחות מאפשר את הטוב ביותר בעיצוב ואת הטוב ביותר בעשייה. מעטים ממייסדי אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות התעקשו שהמעצב צריך להיות גם היוצר. פיטר פלוד, שכתב בשנות החמישים של המאה העשרים, אמר כי "מייסדי האגודה... מעולם לא ביצעו את העיצובים שלהם, אלא תמיד העבירו אותם לחברות מסחריות". הרעיון שהמעצב צריך להיות היוצר והיוצר המעצב נגזר "לא מהוראה מוקדמת של מוריס או אמנויות ואומנויות, אלא מדוקטרינת העיבוד של הדור השני שגובשה בעשור הראשון של המאה [העשרים] על ידי גברים כמו ויליאם לת'אבי".
סוציאליזם
רבים ממעצבי תנועת האמנויות והאומנויות היו סוציאליסטים, כולל מוריס, תומאס ג'יימס קובדן-סנדרסון, וולטר קריין, צ'ארלס רוברט אשבי, פיליפ וב , צ'ארלס פוקנר וארתור מקמורדו. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, מוריס השקיע יותר מזמנו בקידום סוציאליזם מאשר בעיצוב וייצור. אשבי הקים במזרח לונדון קהילה של בעלי מלאכה בשם "גילדת מלאכת היד" Guild) of Handicraft), לאחר מכן עבר לעיירה האנגלית, צ'יפינג קמפדן. אותם חסידים שלא היו סוציאליסטים, כמו אלפרד הור פאוול, דגלו ביחסים אנושיים ואישיים יותר בין מעסיק לעובד. לואיס פורמן דיי היה מעצב אמנויות ואומנויות מצליח ומשפיע שלא היה סוציאליסט, למרות ידידותו הארוכה עם קריין.
התאחדות עם תנועות רפורמיות אחרות
בבריטניה, התנועה הייתה קשורה לרפורמת לבוש, כפריות, תנועת עיר גנים ותחיית שירי העם. כולם היו קשורים, במידה מסוימת, על ידי האידיאל של "החיים הפשוטים". ביבשת אירופה התנועה הייתה קשורה לשימור מסורות לאומיות בבנייה, באמנות שימושית, בעיצוב ביתי ובתלבושות.
התפתחות התנועה
העיצובים של מוריס הפכו עד מהרה לפופולריים, ומשכו עניין כאשר עבודות החברה שלו הוצגו בתערוכה העולמית של לונדון ב-1862. רוב העבודות המוקדמות של מוריס ושות' היו עבור כנסיות ומוריס זכה בוועדות עיצוב פנים חשובות בארמון סנט ג'יימס ובמוזיאון סאות' קנסינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט). מאוחר יותר הפכה עבודתו לפופולרית בקרב המעמד הבינוני והגבוה, למרות רצונו ליצור אמנות דמוקרטית, ועד סוף המאה ה-19, עיצוב אמנויות ואומנויות בבתים (עיצוב פנים וחוץ) היה הסגנון השולט בבריטניה, שהועתק במוצרים שנעשו בשיטות תעשייתיות קונבנציונליות.
התפשטות רעיונות האמנויות והאומנויות במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביאה להקמתן של אגודות וקהילות מלאכה רבות, אם כי למוריס היה מעט מה לעשות איתם בשל עיסוקו בסוציאליזם באותה תקופה. מאה ושלושים ארגוני אמנויות ואומנויות הוקמו בבריטניה, רובם בין 1895 ל-1905.
בשנת 1881, אגלנטיין לואיזה ג'ב, מרי פרייזר טייטלר ואחרות יזמו את הקמת האגודה לאמנויות ותעשיות הבית כדי לעודד את מעמדות הפועלים, במיוחד אלו באזורים הכפריים, לעסוק במלאכת יד תחת פיקוח, לא למטרות רווח, אלא כדי לספק להם אפשרויות לעיסוק מועיל ולשפר את טעמם בעיצוב. עד 1889 היו באגודה 450 כיתות, 1,000 מורים ו-5,000 תלמידים.
בשנת 1882, האדריכל ארתור מקמורדו הקים את גילדת המאה, שותפות של מעצבים ביניהם סלווין אימג' , הרברט הורן , קלמנט היטון ובנג'מין קרסוויק.
בשנת 1884 הוקמה גילדת עובדי האמנות על ידי חמישה אדריכלים צעירים, ויליאם לת'אבי, אדוארד פריור , ארנסט ניוטון , מרווין מקרטני וג'רלד הורסלי , מתוך מטרה להפגיש בין אמנויות יפות ויישומיות ולהעלות את מעמדה של האחרונה. את מהלך זה הוביל, במקור, ג'ורג' בלקאול סיימונס. עד 1890 היו בגילדה 150 חברים, שייצגו את המספר ההולך וגדל של העוסקים בסגנון אמנויות ואומנויות. והגילדה קיימת עד היום.
חנות הכלבו הלונדונית ליברטי ושות', שנוסדה ב-1875, הייתה קמעונאית בולטת של סחורות במגמות האופנה העדכניות וה"שמלה האמנותית" המועדפת על חסידי תנועת האמנויות והאומנויות.
בשנת 1887 הוקמה האגודה לתערוכות אמנויות ואומנויות, שהעניקה את שמה לתנועה, עם וולטר קריין כנשיא, וערך את התערוכה הראשונה שלה בגלריה החדשה , לונדון, בנובמבר 1888. זה היה התערוכה הראשונה של אמנויות דקורטיביות עכשוויות בלונדון מאז תערוכת החורף של גלריית גרוסבנור ב-1881. מוריס ושות' זכו לייצוג טוב בתערוכה עם רהיטים, בדים, שטיחים ורקמות. אדוארד ברנז ג'ונס ציין, "כאן בפעם הראשונה אפשר למדוד קצת את השינוי שקרה בעשרים השנים האחרונות". החברה עדיין קיימת כאגודת בעלי מלאכה מעצבים.
בשנת 1888, צ'ארלס רוברט אשבי, מתרגל מאוחר גדול של הסגנון באנגליה, הקים את הגילדה ובית הספר למלאכת יד באיסט אנד של לונדון. הגילדה הייתה קואופרטיב למלאכה לפי דגם הגילדות של ימי הביניים ונועדה להעניק לעובדים סיפוק במלאכתם. בעלי מלאכה מיומנים, שעבדו על עקרונותיהם של ראסקין ומוריס, היו אמורים לייצר סחורה בעבודת יד ולנהל בית ספר לחניכים. הרעיון התקבל בהתלהבות על ידי כמעט כולם מלבד מוריס, שעסק כעת בקידום הסוציאליזם וחשב שהתוכנית של אשבי מדברת בעד עצמה. מ-1888 עד 1902 שגשגה הגילדה, והעסיקה כ-50 איש. בשנת 1902 העביר אשבי את הגילדה מלונדון כדי להתחיל בקידום קהילה ניסיונית בצ'יפינג קמפדן בקוטסוולדס. עבודת הגילדה אופיינה במשטחים פשוטים של כסף מרוקע, חוטי תיל בצורות זורמות ואבנים צבעוניות בהגדרות פשוטות. אשבי עיצב תכשיטים וכלי שולחן מכסף. הגילדה גדלה בצ'יפינג קמדן אך לא שגשגה מעבר לכך ונסגרה בשנת 1908. מספר אומנים נשארו ותרמו למסורת האומנות המודרנית באזור.
צ'ארלס פרנסיס אנסלי וויסי (1857–1941) היה אדריכל בתנועת האמנויות והאומנויות שעיצב גם בדים, אריחים, קרמיקה, רהיטים ועבודות מתכת. הסגנון שלו שילב פשטות עם תחכום. הטפטים והטקסטיל שלו, הכוללים צורות מסוגננות של ציפורים וצמחים בקווי מתאר מודגשים עם צבעים שטוחים, היו בשימוש נרחב.
הגותו של מוריס השפיעה על ההפצה של ג. ק. צ'סטרטון והילייר בלוק.
עד סוף המאה התשע-עשרה, האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות השפיעו על אדריכלות, ציור, פיסול, גרפיקה, איור, יצירת ספרים וצילום, עיצוב ביתי ואמנויות דקורטיביות, כולל רהיטים ועבודות עץ, ויטראז', עבודת עור, יצירת תחרה, רקמה, ייצור ואריגה של שטיחים, תכשיטים ומתכת, אמייל וקרמיקה. עד 1910, הייתה אופנה ל"אמנויות ואומנויות" ולכל הדברים שנעשו בעבודת יד. תופעה של ריבוי של עבודות יד חובבות באיכות משתנה ושל חקיינים חסרי כישורים, גרמו לציבור להתייחס לאמנויות ואומנויות כ"דבר פחות, במקום נעלה, כשיר ומתאים למטרה מפריט רגיל בייצור המוני."
אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות קיימה אחת עשרה תערוכות בין השנים 1888 ו-1916. עם פרוץ המלחמה ב-1914 החלה בדעיכה והתמודדה עם משבר. התערוכה של 1912 הייתה כישלון כלכלי. בזמן שמעצבים ביבשת אירופה ביצעו חידושים בעיצוב ובריתות עם התעשייה באמצעות יוזמות כמו ורקבונד (Deutsche Werkbund) ויוזמות חדשות ננקטו בבריטניה על ידי סדנאות אומגה ואיגוד עיצוב בתעשיות, אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות, נסוגה ממסחר ומשיתוף פעולה עם יצרנים לעבודת יד טהרנית ומה שטניה הרוד מתארת כ"דה-קומדיטיזציה" דחייתה של התפקיד המסחרי נתפסה כנקודת מפנה בהונה. ניקולאוס פבזנר בספרו "חלוצי העיצוב המודרני" (Pioneers of Modern Design) מציג את תנועת האמנויות והאומנויות כרדיקלית בעיצוב שהשפיעה על התנועה המודרנית, אך לא הצליחה לשנות ולבסוף הוחלפה על ידה.
השפעות מאוחרות
האמן והקדר הבריטי, ברנרד ליץ', הביא לאנגליה רעיונות רבים שפיתח ביפן יחד עם המבקר החברתי יאנאגי סוטסו לגבי הערך המוסרי והחברתי של מלאכות פשוטות; שניהם היו קוראים נלהבים של ראסקין. ליץ' היה פעיל תעמולה לרעיונות אלה, אשר תפסו את העוסקים במלאכות בשנים שבין המלחמות, והוא פרש אותם בספר "ספר פוטר" שיצא לאור ב-1940, אשר גינה את החברה התעשייתית במונחים חריפים כמו אלו של ראסקין ומוריס. כך הונצחה פילוסופיית האמנויות והאומנויות בקרב פועלי מלאכה בריטיים בשנות ה-50 וה-60, זמן רב לאחר פטירתה של התנועה ובשפל של המודרניזם. רהיטי שירות הבריטיים של שנות ה-40 נגזרו אף הם מעקרונות האמנויות והאומנויות. אחד היזמים העיקריים שלה, גורדון ראסל, יושב ראש הפאנל לעיצוב רהיטי שירות, היה חדור רעיונות לאמנויות ואומנויות. הוא ייצר רהיטים בקוסטוולד הילס (Cotswold Hills), אזור של ייצור רהיטים בסגנון התנועה מאז אשבי, והוא היה חבר באגודת התערוכות של אמנויות ואומנויות. הביוגרפית של ויליאם מוריס, פיונה מקרתרתי, זיהתה את פילוסופיית האמנויות והאומנויות שמאחורי פסטיבל בריטניה (1951), עבודתו של המעצב טרנס קונראן (נולד 1931) וייסוד מועצת האמנות  הבריטית בשנות ה-70.
אדריכלות
רבים ממנהיגי תנועת האמנויות והאומנויות הוכשרו כאדריכלים (למשל ויליאם מוריס, א.ה. מקמורדו, סי. ר. אשבי, ו.ר. לטהבי) והייתה לתנועה את ההשפעה הגלויה והמתמשכת ביותר על הבנייה.
בפרבר של לונדון, בדפורד פארק, שנבנה בעיקר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19, קיימים כ-360 בתים בסגנון האמנויות והאומנויות והתפרסם בעבר בזכות תושביו שדגלו בסגנון התנועה האסתטית. מספר בתים ופרברים נבנו בסגנון האמנויות והאומנויות, לדוגמה, ויטלי וילג', סארי, שנבנה בין 1914 ל-1917, עם יותר מ-280 מבנים, ו-Dyers Almshouses , סאסקס, שנבנו בין 1939 ל-1971. Letchworth עיר גנים, הגן הראשון בעיר, נוצר בהשראת האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות. הבתים הראשונים עוצבו על ידי בארי פרקר וריימונד אונווין  בסגנון עממי שזכה לפופולריות של התנועה והעיירה הפכה להיות מזוהה עם רוח גבית וחיים פשוטים. הסדנה לייצור סנדלים שהקים אדוארד קרפנטר עברה מיורקשייר ללצ'וורת' גארדן סיטי וג'ורג' אורוול על "כל שותה מיצי פירות, נודיסט, חובש סנדלים, סקס מניאק, קוויקר, 'טבע קיור' קוואק, פציפיסט, ופמיניסט באנגליה" הלך לוועידה סוציאליסטית בלצ'וורת' והפך למפורסם.
עיצוב גנים
גרטרוד ג'קיל יישמה את עקרונות תנועת האמנויות ואומנויות בעיצוב גינות. היא עבדה עם האדריכל האנגלי, סר אדווין לאצ'נס, שלמען הפרויקטים שלו היא יצרה נופים רבים, ועיצב את ביתה מאנסטיד ווד , ליד Godalming בסארי. ג'קיל יצרה את הגנים עבור Bishopsbarns, ביתו של האדריכל מיורק, וולטר ברירלי, אוהד של תנועת האמנויות והאומנויות וידוע כ"לוטיין של הצפון". הגן בפרויקט הגמר של ברירלי, גודארדס ביורק, היה פרי עבודתו של ג'ורג' דיליסטון, גנן שעבד עם לאצ'נס וג'קיל בטירת דרוגו. הגן בגודארדס שילב מספר מאפיינים ששיקפו את סגנון האמנויות והאומנויות של הבית, כגון שימוש בגדר חיה ובגבולות עשביים כדי לחלק את הגן לסדרה של חדרים חיצוניים. גן בולט נוסף של הסגנון הוא Hidcote Manor Garden שתוכנן על ידי לורנס ג׳ונסטון  שגם הוא פרוש בסדרה של חדרים חיצוניים ושם, כמו גודארדס, הגינון הופך פחות רשמי ככל שמתרחקים מהבית. דוגמאות נוספות לגני הסגנון כוללות את גני הסטרקומב, גני אחוזת לייטס קארי והגנים של מספר מהדוגמאות האדריכליות של מבני האמנויות והאומנויות.
חינוך לאמנות
רעיונותיו של מוריס אומצו על ידי תנועת החינוך החדש בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ושילבו בתוכם הוראת מלאכת יד בבתי ספר באבוטשולמה (1889) ובדילס  (1892), והשפעתם צוינה בניסויים החברתיים של דארטינגטון הול  במהלך אמצע המאה ה-20.
מתרגלי אמנויות ואומנויות בבריטניה מתחו ביקורת על המערכת הממשלתית של חינוך לאמנות שהתבססה על עיצוב בצורה מופשטת עם מעט הוראה של עבודת מלאכה מעשית. חוסר הכשרה זה במלאכה עורר דאגה גם בחוגים תעשייתיים ורשמיים, ובשנת 1884 המליצה ועדה מלכותית (שקיבלה את עצתו של ויליאם מוריס) שחינוך לאמנות צריך לשים לב יותר להתאמת העיצוב לחומר שבו הוא נעשה. בית הספר הראשון שעשה את השינוי הזה היה בית הספר לאמנויות ואומנויות בברמינגהם, ש"הוביל את הדרך בהכנסת עיצוב מעשי להוראת אמנות ועיצוב באופן ארצי (עבודה בחומר שעבורו נועד העיצוב ולא בעיצוב על נייר). בדו"ח הבוחן החיצוני שלו משנת 1889, שיבח וולטר קריין את בית הספר לאמנות בברמינגהם בכך שהוא 'שקול בעיצוב ביחס לחומרים ושימוש'." בהנחיית אדוארד טיילור, המנהל שלו מ-1877 עד 1903, ובעזרתם של הנרי פיין וג'וזף סאות'הול , הפך בית הספר של בירמינגהם למרכז מוביל לאמנויות ואומנויות.
בתי ספר נוספים ברשויות המקומיות החלו להכניס גם הוראה מעשית יותר של מלאכת יד, ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 הופצו אידיאלים לאמנויות ומלאכות על ידי חברי גילדת פועלי האמנות בבתי ספר לאמנות ברחבי אנגליה. חברי הגילדה החזיקו בתפקידים משפיעים: וולטר קריין היה מנהל בית הספר לאמנות של מנצ'סטר ולאחר מכן הקולג' המלכותי לאמנות; פ.מ. סימפסון, רוברט אנינג בל וסי ג'יי אלן היו בהתאמה פרופסור לאדריכלות, מדריך לציור ועיצוב ומדריכים לפיסול בבית הספר לאמנות של ליברפול ; רוברט קטרסון-סמית', מנהל בית הספר לאמנות בבירמינגהם בשנים 1902 עד 1920, היה גם חבר ב-AWG; ויליאם לת'אבי  וג'ורג' פרמפטון היו מפקחים ויועצים של משרד החינוך במועצת מחוז לונדון (LCC), וב-1896, בעיקר כתוצאה מעבודתם, הקים ה-LCC את בית הספר המרכזי לאמנויות ואומנויות  והפך אותם למנהלים באופן משותף. עד להיווצרות הבאוהאוס בגרמניה, בית הספר המרכזי נחשב לבית הספר לאמנות המתקדם ביותר באירופה. זמן קצר לאחר הקמתו, בית הספר לאמנויות ואומנויות קמברוול הוקם על בסיס והשראת תנועת האמנויות והאומנויות על ידי מועצת הרובע המקומית.
כראש המכללה המלכותית לאמנות ב-1898, קריין ניסה לקדם בה רפורמה בקווים מעשיים יותר, אך התפטר לאחר שנה, מובס על ידי הבירוקרטיה של מועצת החינוך, אשר מינתה אז את אוגוסטוס ספנסר ליישם את תוכניתו. ספנסר מינה את לת'אבי לעמוד בראש בית הספר לעיצוב שלו וכמה מחברי גילדת עובדי האמנות כמורים. עשר שנים לאחר הרפורמה, ועדת חקירה בחנה את ה-RCA ומצאה שהיא עדיין לא הכשירה סטודנטים לתעשייה. בדיון שלאחר פרסום דו"ח הוועדה, פרסם צ'ארלס רוברט אשבי חיבור ביקורתי ביותר, האם עלינו להפסיק ללמד אמנות, בו קרא לפרק לחלוטין את מערכת החינוך לאמנות וללמוד את המלאכות במדינה - במקום סדנאות מסובסדות. לואיס פורמן דיי, דמות חשובה בתנועת האמנויות והאומנויות, נקט דעה אחרת בדוח הנגד שלו לוועדת החקירה, וטען לדגש רב יותר על עקרונות העיצוב כנגד האורתודוקסיה הגוברת של הוראת עיצוב על ידי עבודה ישירה עם חומרים. אף על פי כן, אתוס האמנויות והאומנויות פשט ביסודיות בבתי הספר הבריטיים לאמנות ונמשך, לדעת ההיסטוריון של החינוך לאמנות, סטיוארט מקדונלד, עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
פוטוספירה
הפוטוספירה היא השכבה המהווה את פניה הנראים של השמש, ובה מתרחשות כל התופעות הנראות על השמש.
הטמפרטורה השוררת בפוטוספירה של השמש היא 5,800 קלווין (5,526.85 צלזיוס), ועוביה עומד על 550 קילומטר. פני הפוטוספירה אינם חלקים, אלא דמויי גרעיני חמנית, הנוצרים מזרמי בועות הגז העולים משכבת ההסעה ומעלות את הפוטונים אליה. קצותיהם הכהים של הגרעינים הם גז שהצטנן, היורד חזרה לשכבת ההסעה.
מדרשת הרובע
מדרשת הרובע היא מדרשה תורנית לבנות המזוהה עם ישיבות הקו וממוקמת ברחוב חב"ד 50 שברובע היהודי שבירושלים. המדרשה נוסדה בשנת ה'תשנ"ד (1993) על ידי הרב אוהד תירוש והרבנית דנה סליי. לומדות בה נשים בגילאים מגוונים.
נשיא המדרשה היה הרב אברהם יהושע צוקרמן ,עד פטרתו בשנת ה'תשפ"ב (2022). ובראש המדרשה עומדת הרבנית סליי.
הדגש במדרשה הוא לימוד על פי רוחו של הראי"ה קוק ובנו הרב צבי יהודה קוק. הלימודים כוללים לימודי אמונה, מוסר, תנ"ך והלכה.
במדרשה מלמדים הרב שלמה אבינר, הרב ברוך סליי, הרב ערן טמיר, הרב עידו רוזנטל, הרב אליעזר קשתיאל, הרב אוהד תירוש, הרב מאיר נאמן, הרב מישאל רובין, הרב אריה מרזר, הרב מיכאל טוביאנו, הרב יונתן נמדר, הרב רביד ניסים, הרב דוד ברג, הרב גדי שלוין, הרב יונתן מאלי, הרב בנימין סופר, הרבנית עידית איצקוביץ, הרבנית אהובה צוקרמן, הרבנית דנה תירוש ועוד.
תוכנית חו"ל
תוכנית חו"ל של מדרשת הרובע היא מהגדולות בישראל ובראשה עומד הרב דוד מילסטון. התוכנית מעודדת את התלמידות לעלות לישראל. רוב התלמידות בה מגיעות מארצות דוברות אנגלית. לבנות התוכנית יש קשר עם הישראליות הלומדות במדרשה, המתבטא במגורים משותפים, לימוד בחברותות ועוד. בתוכנית לומדות כמאה בנות.
פירמידה (יישוב)
פירמידה (ברוסית: Пирамида; בנורווגית: Pyramiden) הוא יישוב כורי פחם באי שפיצברגן שבאיי סבאלברד שבנורווגיה. היישוב הוקם ב-1910 על ידי שוודיה ונמכר לברית המועצות ב-1927. היישוב נטוש מאז 1998 והתשתיות שלו עדיין תקינות ברובן.
היסטוריה
פירמידה הוקם ב-1910 על ידי שוודיה ונמכר לברית המועצות ב-1927. היישוב שוכן בקצהו של פיורד באי שפיצברגן והוא קרוי על שם הר בצורת פירמידה הסמוך לו. היישוב שוכן 50 ק"מ מצפון לבירת הטריטוריה לונגיירבין, 100 ק"מ מצפון-מזרח לבארנצבורג ו-100 ק"מ ממזרח לנו אלסון.
היישוב הוא בבעלות חברת הכרייה בבעלות ממשלת רוסיה, ארקטיקוגול (Арктикуголь), שהיא גם הבעלים של בארנצבורג. בעבר מנתה אוכלוסיית היישוב 100 תושבים. היישוב ננטש ב-1998 עקב עלויות אחזקתו הגבוהות וריחוקו. עד לשנת 2007 היה פירמידה יישוב רפאים ובתוך הבניינים נשאר המצב כאילו העיר ננטשה בבהלה. צופים שעקב קצב הריקבון האיטי הנובע מהטמפרטורות הנמוכות, המבנים העיקריים ביישוב ישרדו במשך 500 שנה. במרכז התרבות של היישוב נמצא פסנתר הכנף הצפוני ביותר בעולם.
פירמידה כיום
הגישה לפירמידה היא באמצעות אופונועי שלג מלונגיירבין, כחלק מסיור מודרך או באופן עצמאי. לא קיימות מגבלות על ביקור ביישוב שעדיין נמצא בבעלותה של חברת "ארקטיקוגול", אך נאסר על המבקרים להיכנס לבניינים ללא אישור גם אם הם פתוחים. למרות שרוב הבניינים נעולים, פריצה לבניינים, ונדליזם ולקיחת "מזכרות", הפכו למכה בעיר המאיצה את ההתדרדרות במצבם של הבניינים.
מאז 2007 שיפצה החברה את המלון ומבצעת עבודות לשדרוג התשתיות, כולל בניית תחנת כוח חדשה כדי לשכן את התיירים המגיעים ליישוב. כ-6 עובדים חיים ביישוב במהלך כל השנה כדי לתחזק את התשתיות ולהדריך את התיירים. נכון לשנת 2013 מלון "טוליפ" פועל מחדש וניתן לשהות בו ללינת לילה. בנוסף, פועל מלון קטן על גבי סיפונה של אוניית מכולות ישנה העוגנת ליד הנמל. יחד עם זאת, אין כל כוונה כרגע להחזיר את היישוב לפעילות מלאה.
כרומוספירה
הכרומוספירה היא שכבה דקה מהאטמוספירה התחתונה של השמש בעלת צבע אדמדם, ונמצאת מעל לפוטוספירה של השמש. עובייה של הכרומוספירה מוערך ב-2,000 ק"מ והיא נראית לעין הבלתי מזוינת רק בזמן ליקוי חמה. בשכבה זו מופיעות לשונות השמש.
יחסי אורוגוואי–אינדונזיה
יחסי אורוגוואי–אינדונזיה הם יחסי חוץ בין אורוגוואי לאינדונזיה.
סקירה כללית
בשנת 1959 ביקר סוקרנו באורוגוואי, במהלך ביקורו באמריקה הלטינית, ובשנת 1965 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים עם פתיחת קונסוליית כבוד אינדונזית במונטבידאו. סך הסחר בין שתי המדינות בשנת 2012 הסתכם ב-58.16 מיליון דולר, כאשר הייצוא מאינדונזיה לאורוגוואי הסתכם ב-38.16 מיליון דולר, ואילו היבוא מאורוגוואי לאינדונזיה ב-20 מיליון דולר.
איוואן קונדרייב
איוון קונדרייב (Ivan Kondrayev) (29 באוגוסט 1915 - 22 ביוני 2005) מחסידי אומות העולם, שהחביא יהודים וסיפק להם מזון במהלך מלחמת העולם השנייה ובכך הציל את חייהם.
איוואן קונרייב נולד בכפר סופינו ברוסיה.
בזמן המלחמה
לפני פרוץ המלחמה למד קונדרייב בניית כבישים ושדות תעופה. בימים הראשונים של המלחמה נפל בשבי ולאחר חמישה חודשים הצליח לברוח לאזור רוז'ישצ'ה, שם מצא עבודה בתור שומר במחלבה שליד הגטו. בזמן הכיבוש הנאצי והקמת הגטו חרף את נפשו כדי להציל יהודים בכך שסיפק להם מסתור ומזון. קונדרייב הציל את צלינה בייטש (16.7.1923 – 20.6.2009) ויהודים נוספים. חלק מהיהודים שניצלו בעזרתו של קונדרייב היגרו לאחר המלחמה לארצות הברית. באוגוסט 1942 קונדרייב מסר לצלינה כי הגרמנים מתכננים לחסל את הגטו והציע לה מקום מסתור במרתף תת-קרקעי, שם הסתתרה עד פברואר 1944. איוון קונדרייב וצלינה שוחררו בפברואר 1944 על ידי הסובייטים. לאחר השחרור לחם בחזית האוקראינית שם נפצע בראשו טרם סיום המלחמה. קונדרייב אושפז בבית חולים בעיר באקו. בשנת 1946 חזר לרוזישצ'ה, שם התחתן עם צלינה, אותה הציל במהלך המלחמה. לזוג נולדו בן ובת החיים כיום באוקראינה.
לאחר המלחמה
איוון עלה לישראל בשנת 1990 והתיישב בנתניה יחד עם רעייתו היהודייה, צלינה. ביוני 2005, במהלך ביקור משפחתי באוקראינה, מת איוואן ונקבר באוקראינה.
קישורים חיצוניים
https://www.yadvashem.org/yv/pdf-drupal/ukraine.pdf, באתר יד ושם.
קרב חרבת מחאז
קרב חרבת מחאז או קרבות חרבת מחאז (בעברית: חורבת מאחז) במלחמת העצמאות, היה שורת קרבות אשר נערכו בתאריכים 7–8 בספטמבר ועד 6 באוקטובר 1948, בין כוחות הגדוד הראשון של חטיבת יפתח, לבין הצבא המצרי, מתנדבי האחים המוסלמים וערביי הר חברון. מוקד הקרבות הייתה חירבת מחאז (כשני ק"מ מזרחה למחלף מאחז של ימינו), והקרבות עליה החלו ב-29 בספטמבר. בקרבות אלה אבטחו לוחמי 'יפתח' את מנחת 'אבק 1' (כארבעה ק"מ מדרום לרוחמה, מעט מערבה לכביש 334), אשר אפשר את הפעלת מבצע אבק להחלפה מוטסת של חטיבת הנגב המותשת בחטיבת יפתח ובהטסת אספקה לנגב.
רקע
בקרבות עשרת הימים נכשל צה"ל בניסיונותיו לפרוץ לנגב שנשאר מנותק. כיוון שכך, היה צורך במבצע לוגיסטי רחב היקף כדי להעביר אספקה אל הנגב. חלק גדול מאותה אספקה הועבר במטוסי תובלה במסגרת מבצע אבק. דרומית לקיבוץ רוחמה הוכשר מנחת לנחיתת מטוסים אלה. במבצע הוטסו צפונה חיילי חטיבת הנגב לשם התארגנות מחדש, ולנגב הוטסה אספקה: תחמושת, מזון, דלק ועוד. בנוסף, לוחמי חטיבת 'יפתח' חדרו לנגב בלילה בין קווי המצרים. בתקופה הראשונה להפעלתו, אבטחת המנחת התנהלה באמצעות סיורים.
המצרים ראו בפעולות אלה הפרת תנאי ההפוגה והתכוונו לשבש את המבצע. בתחילת ספטמבר, הבחין צה"ל בהכנות מצריות לתפיסת עמדות מצפון וממזרח למנחת 'אבק', והתחלה של עבודות חפירה באותן עמדות. תפיסת אותן עמדות הייתה מאפשרת למצרים להפגיז את מנחת 'אבק'. משימתם הראשונה של לוחמי 'יפתח', עם הגעתם לנגב, הייתה להגן על המנחת כדי שהמבצע יוכל להימשך. כיוון שכך, עלה הצורך למנוע מן המצרים התבססות באותן עמדות.
שדה הקרב
האזור שמצפון מזרח לרוחמה הוא מישורי בעיקרו, בגובה של כ-150 מטרים מעל פני הים, משובץ בגבעות נמוכות, שגובהן כ-200 מטרים מעל פני הים, וביניהן ערוצים. השטח, אדמת לס שבאותם ימים הייתה חשופה מצמחייה ברובה, הולך ועולה במתינות ממערב למזרח. רוב האזור, פרט לחלק מן הערוצים, עביר לרכב. חרבת מחאז היא גבעה השולטת על סביבתה, המתמשכת מצפון מזרח לדרום מערב. גובהה של חרבת מחאז כ-240 מטרים מעל פני הים, ולה שתי כיפות, שקוטרן כ-100 מטרים כל אחת, וביניהן אוכף. במדרון הפונה כלפי צפון ישנו קמרון המסתיר מעיני היושבים על הגבעה את הנמצא מעבר לה במורד שבכיוון זה.