cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיזי ז'נמייר
קריירה
ז'נמייר פגשה את בעלה ושותפה לעבודה בהמשך שנים רבות, רולאן פטי, בבלט האופרה של פריז, כששניהם היו בני תשע. היא רקדה ב-1944 ב"ערבית של מחול" בתיאטרון שרה ברנרד. ב-1946 הייתה לבלרינה של "הבלט החדש של מונטה קרלו", ורקדה לאורך העונה האחרונה של בלט רוס דה מונטה קרלו של קולונל דה באזיל ב-1947 בלונדון. מ-1949, הייתה לכוכב "הבלטים של פריז" בניהולו של פטי, שם נודעה במרצה ובהתלהבותה. היא יצרה את תפקידה המפורסם ביותר, "כרמן", למוזיקה של ביזה לאופרה כרמן. לצורך התפקיד, גזזה את שערה לתספורת נער קצרה, שנשים רבים העתיקו. הצגת הבכורה של הבלט התקיימה בתיאטרון הנסיך בלונדון ב-21 בפברואר 1949, ובהספד שלה בהגרדיאן נאמר, "דבר חושני כמו הדואטים שפטי יצר לנאהבים לא נראה מעולם על במות לונדון." ההצגה יצאה למסע הופעות ממושך בברודוויי, וחזרה בעונה הבאה.
ז'נמייר הופיעה לראשונה כזמרת שנסטונים ב"Croqueuse de diamants" של פטי ב-1950. שאנסון שחיבר ריימונד שנו זכה ב"גראן פרי דה דיסק". בהוליווד, הופיעה בסרט המוזיקלי הנס כריסטיאן אנדרסן ב-1952, עם דני קיי ופארלי גריינג'ר. ב-1954 חזרה לככב בברודוויי, במחזמר "הנערה בטייטס הוורודים". היא חזרה לפריז ובאותה שנה נישאה לפטי. בתם ולנטין נולדה כעבור שנה; גם היא תהיה לרקדנית ושחקנית.
ז'נמייר הופיעה שוב בסרט קולנוע בשנת 1956, הפעם ב-"Anything Goes" של קול פורטר, עם בינג קרוסבי, אבל פרט לכך התמקדה בריקוד, לרבות "שושנת הרוחות" ("La Rose des vents") ב-1958 ו"סיראנו דה ברז'ראק" ב-1959, שניהם של פטי. החל ב-1961, פיתחה קריירה בהצגות רביו בתיאטרון אלהמברה, בלהיטים כמו "Mon truc en plumes". היא ביצעה את השיר בשמלה שעיצב איב סן-לורן, שהיה למעצב הראשי שלה לתלבושות בימה ולביגוד פרטי, ואף לידיד. השיר, עם תריסר בחורים המחזיקים מניפות נוצות ורודות, היה לנעימת ההיכר הקבועה שלה וחזר בהצגות רביו אחרות של פטי, שהפיק למעלה מ-60 הצגות איתה.
ז'נמייר מתה בשווייץ ב-17 ביולי 2020.
אזכורים בתרבות
ז'נמייר מוזכרת במילות השיר של פיטר סארסטדט, "Where Do You Go To (My Lovely?" בשורה הראשונה: "את מדברת כמו מרלן דיטריך, ורוקדת כמו זיזי ז'נמייר/את כל בגדייך מעצב פייר בלמיין ובשערך יהלומים ופנינים". היא מוזכרת גם בשיר "Nothing Is Sacred". של סטיב הארלי.
שלולית החורף בשפיר
שלולית החורף בשפיר היא שלולית חורף השוכנת בתחומי המועצה האזורית שפיר, סמוך לקיבוץ עין צורים, בין קריית מלאכי לאשקלון. השלולית שוקמה על ידי גורמים מקומיים ובסיוע קרן קיימת לישראל, וכיום היא מתוחזקת על ידי המועצה האזורית שפיר. אפשר לזהות את המקום לפי עצי אקליפטוס גבוהים הנמצאים מסביב לשלולית. בשיא גודלה השלולית יוצרת אגם יחסית גדול (100X50 מ'), שעומקו הגיע בעבר לכ־2.5 מטרים. שלולית החורף נועדה לשמש מעין שמורת טבע, אתר לימודי לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים שפיר הסמוכים, ומקום בילוי בחיק הטבע לציבור הרחב. אדריכלית הנוף אילנה קליין תכננה את המקום בהתאם לכך.
היסטוריה
בעבר הבריכה שימשה את חקלאי הכפר הערבי סוואפיר א-שארקיה להשקיית העדרים והגידולים החקלאיים של הכפר. ייתכן שהשם סוואפיר הגיע משמו הקדום של היישוב שפיר, שנזכר במקרא בספר מיכה: (מיכה א' 11).
ככל הנראה אנשי הכפר יצרו את הבריכה על ידי יצירת סכר, שאצר מאחוריו מים בחורף. לאחר מלחמת העצמאות חרב הכפר וגם הסכר נעלם. למרות זאת, השלולית העקשנית המשיכה להתמלא בחורף במי גשם והייתה פינת חמד, שנקראה בפי תושבי המקום "האגם". הניקוז הטבעי התבטל לאחר שממזרח לבריכה נבנו אתר קרווילות ותחנת הדלק, והשלולית התייבשה. ב־2006 פנו חברים מקיבוץ עין צורים ומורות לביולוגיה מבית הספר האזורי הסמוך לבריכה למועצה האזורית שפיר בבקשה לשקם את השלולית, והמועצה השיבה בחיוב. בשיתוף פעולה עם קרן קיימת לישראל שהעמידה את התקציב למשימה ועם משרד החקלאות ופיתוח הכפר החל השיקום של השלולית. מי שהוביל את התהליך היה מושקו רום, איש רשות נחל וניקוז שורק-לכיש ותושב מושב שפיר הסמוך. בינואר 2012 השלולית התחברה מחדש לאגן הניקוז שלה. השלולית מקבלת את מימיה מיובל של נחל לכיש. 10 ימים לאחר מכן ירדה כמות משמעותית של גשמים מה שהביא למילוי השלולית. מפלס המים שבה עבר את "הקו האדום העליון" שלה והעודפים זרמו לנחל לכיש הסמוך.
בית קדרות (סדרה, 1985)
בית קדרות (באנגלית: Bleak House) היא סדרת דרמה של ה-BBC ששודרה לראשונה בשנת 1985. הסדרה היא עיבוד של ארתור הופקרפט לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס. גרסה זו היא העיבוד השני שנעשה לרומן בהפקת ה-BBC.
בסדרה 8 פרקים וכיכבו בה דיאנה ריג בתפקיד ליידי דדלוק ודנהולם אליוט בתפקיד ג'ון ג'ארנדייס. בארצות הברית שודרה הסדרה כחלק משידורי "Masterpiece Theatre".
בגרסה זו בולט בחסרונו סיפורם של קדי ג'ליבי ומשפחת טרווידרופ.
מקס זקסנהיימר
מקס זקסנהיימר (בגרמנית: Max Sachsenheimer; 5 בדצמבר 1909 – 2 ביוני 1973) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
זקסנהיימר נולד ב-5 בדצמבר 1909 במיהלבאך, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל זקסנהיימר את שירותו הצבאי כמתנדב ברייכסווהר ב-17 באפריל 1928, ושירת ברגימנט הרגלים ה-14 (באדן). עם המלצה כמועמד לקצונה הוא עבר את הכשרת הקצונה והועלה לדרגת לויטננט ב-1 ביולי 1934. לאחר מכן הוא מילא תפקידים שונים עד מלחמת העולם השנייה, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד הפלוגה ה-1 ברגימנט הרגלים ה-75 של דיוויזיית הרגלים ה-5.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה על צרפת הוא הוביל את פלוגתו, ועל חלקו בכיבוש גשרים שונים מעל הסן, הוא קיבל את שני הדרגות של צלב הברזל. ב-20 ביולי 1941 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-75. ב-29 ביולי 1941 הוא נפצע מרסיסים בשתי אצבעות בידו השמאלית והוטס מאזור המלחמה. בנובמבר 1941 חזר לחזית בתפקיד המג"ד. הוא השתתף בכיבוש דמיאנסק וקיבל על כך את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. מאוקטובר 1942 עד פברואר 1943 הוא אושפז בפרייבורג. בתקופה זו הועלה לדרגת מיור וקיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. בספטמבר 1943 הוא ויתר על הפיקוד על הגדוד ומאוקטובר 1943 עד פברואר 1944 הוא שירת כמדריך בבסיס האימונים בהירשברג. לאחר מכן מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-75, עליו פיקד עד יולי 1944. ב-1 באפריל 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-14 במאי 1944 הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בספטמבר 1944 מונה זקסנהיימר למפקד דיוויזיית הרגלים ה-17 והועלה לדרגת אוברסט. בתחילת דצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-5 או 6 בפברואר 1945, במסגרת מבצע ויסלה-אודר בדיהרנפורט, הוא איפשר מבצע קומנדו לפינוי והרס של מפעל מיוחד, שהיה כנראה מפעל ייצור טאבון של חברת "אנורגנה", ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר התאבדותו של היטלר, הוא הסיג את הדיוויזיה שלו מהאזור המאוים על ידי הצבא האדום ונסוג לכיוון שטחים שנכבשו על ידי צבא ארצות הברית. בסוף המלחמה הפך לשבוי מלחמה, ונותר בשבי עד 1947.
לאחר המלחמה
לאחר שחרורו עבר לפרייבורג ועבד כסוחר בחומרי בניין. בסוף 1952/תחילת 1953 הוא תמך בנאום ורדן של הרמן-ברנהרד ראמקה נגד ההערות הביקורתיות ב-DSZ. בנאום בפני חיילי אס אס לשעבר, הוא טען שהם יכולים להיות גאים על כך שנכנסו לרשימה השחורה. זקסנהיימר התלונן שה-DSZ לא האיר מספיק את כל הטיעונים ושהצהרותיו של ראמקה למעשה תואמות את האמת. הוא גם יצר קשר עם נאצים ותיקים, כמו ארנסט בולברינקר, יוזף הרפה ובעיקר ורנר נוימן, והפך ליו"ר VdS בדרום באדן. בסוף מרץ 1967 הוא נבחר ליושב ראש הראשון של קבוצת הסיוע לחופש לרודולף הס.
Iris (שיר)
"Iris" הוא שיר אשר בוצע ידי להקת הרוק האלטרנטיבית האמריקנית גו גו דולס. השיר נכתב במקור לפסקול הסרט "עיר של מלאכים" אשר יצא לאקרנים ב-1998. רק לאחר מכן השיר נכלל באלבום השישי של הלהקה, "Dizzy up the Girl". השיר תרם רבות להצלחתה של הלהקה. מלבד הפיכתו לאחד ממרכיבי הרוק האלטרנטיביים הגדולים ביותר בתקופתו, השיר נותר גם אחד מלהיטי הקרוסאובר הגדולים ביותר בתולדות המוזיקה הפופולרית, מגיע למקום הראשון בכל הפורמטים הללו והפך לשיר המושמע ביותר של 1998 בכל הפורמטים.
מקס זקסנהיימר
לאחר המלחמה
הוא דחה הצעה להצטרף לבונדסוור ב-1955, וכן את הניסיונות לגייס אותו מהאזור הסובייטי. הוא מת מהתקף לב בפרייבורג ב-2 ביוני 1973.
Iris (שיר)
עם שחרורו, השיר היה לשני מבין שרשרת להיטים מפסקול הסרט (הראשון היה "Uninvited" של אלאניס מוריסט, והשלישי היה "המלאך" של שרה מקלכלן). השיר הגיע בתחילה למקום ה-66 במצעד ה-100 Airplay Billboard Hot (ב-18 באפריל 1998), ובהמשך הוא כיכב בפסגת המצעד Hot 100 Airplay במשך 18 שבועות. השיר הגיע למקום הראשון באוסטרליה, קנדה ואיטליה, מקום שלוש בבריטניה, והפך לאחד הסינגלים הנמכרים ביותר באירלנד בכל הזמנים. "Iris" הוא השיר הידוע ביותר של הלהקה וזכה לשבחי הביקורת.
רקע
לאחר השלמת העריכה הראשונה בסרט "עיר המלאכים", המפיק המשותף בוב קוואלו ובנו המפיק המוזיקלי רוב קבאלו החליטו לקחת אמנים מוזיקליים על מנת ליצור את הפסקול. בוב לקח את אלניס מוריסט ואילו רוב לקח את Goo Goo Dolls. ג'ון רזניק (חבר הלהקה) הגיש לרוב שיר שכתב בשם "Iris". בראיון שנערך עם Songfacts בשנת 2013 הסביר הזמר רז'ניק כיצד כתב את השיר:
רזניק כינה את השיר על שם איריס דמנט (זמרת יוצרת), לאחר שהבחין בשמה בהופעה שהופיעה בעיתון LA Weekly.
הצלחה מסחרית
עם צאתו, "Iris" הפך למקום השני במחרוזת הלהיטים מפסקול הסרט. השיר עלה לראשונה במקום 66 במצעד הבילבורד הוט 100 של Airplay ב-18 באפריל 1998, ובסופו של דבר בילה שיא של 18 שבועות במקום הראשון בהוט 100 Airplay. עם זאת, לא הייתה הרשאה להכניסו ב-Billboard Hot 100 מכיוון שלא פורסם סינגל מסחרי. בדצמבר 1998, ממש אחרי שהשידור של השיר הגיע לשיאו, הכללים השתנו כדי לאפשר להעלות שירים בלבד לשידור. כתוצאה מכך השיר הופיע לראשונה והגיע למקום התשע ונשאר במצעד 14 שבועות. במצעד הרוק טראקס של המיינסטרים, "Iris" הגיע לשיא במקום השמיני. השיר היה הלהיט השני במקום הראשון במצעד הרצועות המודרניות, בעקבות להיטם "שם" מ-1995. "Iris" נשאר במקום הראשון במשך חמישה שבועות במצעד השירים האלטרנטיביים והגיע למקום הראשון במצעד 40 הגדולים של המיינסטרים במשך ארבעה שבועות. השיר בילה שיא של 17 שבועות במקום הראשון במצעד 40 הגדולים של בילבורד למבוגרים (ניצח את השיר "Don't speak של No Doubt שהגיע לשיא של 15 שבועות). Goo Goo dolls ביצעו את "Iris" ב-20 באוקטובר 2001, במדיסון סקוור גארדן, במסגרת הקונצרט לעיר ניו יורק לגיוס כסף לקורבנות התקיפות ב-11 בספטמבר.
"Iris" היה גם להיט בינלאומי גדול. השיא הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים האירי ומאז הפך לסינגל ה-19 הנמכר ביותר בכל הזמנים באירלנד. השיר הגיע לראשונה לשיא במקום 50 בבריטניה באוגוסט 1998 לפני שהגיע למקום 26 בשנה שלאחר מכן. ב-2 באוקטובר 2011, לאחר הופעות של אודישנים ב-The X Factor, השיר נכנס שוב למצעד הסינגלים בבריטניה במקום השלישי. בחודש מאי 2013, השיר הוצג במקום ה-12 לאחר שכוסה על ידי מתמודד ה-Got Talent של בריטניה רובי קנדי. במקום אחר הפך השיר ללהיט מספר אחד באיטליה (במשך שבועיים), באוסטרליה (במשך חמישה שבועות) ובקנדה (במשך שמונה שבועות), והוא הגיע לעשירייה הראשונה בפלנדריה והולנד.
שבחים ומורשת
מלבד הצלחת השיר במצעדים, "Iris" זכתה לשבחי הביקורת. בטקס פרסי הגראמי ה-41 קיבל השיר מועמדויות ל"תקליט השנה" ול"ביצועי פופ של צמד או קבוצה". השיר זיכה גם את ג'וני רז'ניק למועמדות "שיר השנה". הסינגל הועמד על ידי ארגון תעשיית ההקלטות באמריקה לפלטינה מרובעת ב-28 בפברואר 2018. השיר דורג במקום 39 ברשימת רולינג סטון עם 100 שירי הפופ הגדולים ביותר.
באוקטובר 2012 דורג "Iris" במקום הראשון במצעד "100 שירי הפופ המובילים 1992–2012" של בילבורד, שדירג את שירי המעלה הראשונים של 20 השנים הראשונות במצעד המיינסטרים. ברשימה הוצגו גם הלהיטים "Slide" של The Goo Goo Dolls, המדורגים במקום התשע, ו-"Name" במקום 24. The Goo Goo Dolls הם המוזיקאים היחידים שהיו להם שלושה שירים ברשימה, שניים שברו את העשירייה הראשונה ושלשתם דורגו בין 25 הראשונים.
לוי הלוי
לוי הלוי (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל חברת "כאל" – כרטיסי אשראי לישראל, בעל ניסיון בתפקידי ניהול בכירים בתחומי הטכנולוגיה והפיננסים.
ביוגרפיה
למד תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. בוגר ממר"ם.
הלוי כיהן במספר תפקידי ניהול בכירים: משנה למנכ"ל ומנהל אגף מערכות מידע וטכנולוגיה במנורה מבטחים, מנכ"ל משותף במלם תים, חבר דירקטוריון בחברת "כאל", ועוד. כיהן במשך ארבע שנים כסמנכ"ל ומנהל חטיבת טכנולוגיות ותפעול בבנק דיסקונט. היה שותף מרכזי לגיבוש ויישום התוכנית האסטרטגית של הבנק, והוביל את הטרנספורמציה הדיגיטלית.
החל מיוני 2018 מכהן בתפקיד מנכ"ל חברת "כאל".
משפחתו
הלוי גרוש ואב לשלושה ילדים. מתגורר בשוהם.
נקרא על שם סבו, לוי עמר. אביו שלום נולד בצנעא שבתימן בשנת ה'תרפ"ח (1928). בשנת ה'תר"ץ (1930) עלו שלום ומשפחתו לארץ ישראל. עבד בטקסטיל ובעיריית הרצליה. היה ממקימי האגודה לטיפוח חברה ותרבות. בשנת ה'תשכ"ב (1962) הקים את בית הכנסת "אבי דוד" בהרצליה, שנקרא על שם מארי יחיא קאפח.
DF-41
DF-41 (בסינית: 東風,תרגום: רוח מזרחית-41 או Dongfeng-41, CSS-X-10), הוא  טיל בליסטי בין יבשתי סיני המונע על ידי דלק מוצק.
לטיל טווח מבצעי הנע בין 12,000  ל-15,000 ק"מ. נתון זה ממצב אותו כטיל עם הטווח הארוך ביותר בעולם, יותר מ LGM-30 מיניטמן האמריקאי הפועל בטווח מקסימלי של כ-13,000 ק "מ. אנליסטים מעריכים כי לטיל מהירות מקסימלית של 25 מאך, ומסוגל לשאת ראשי נפץ מרובים MIRV (עד 10). דווח שפיתוח של טכנולוגיית MIRV הואץ בתגובה לפריסה של המערכת הלאומית להגנה מטילים של ארצות הברית אשר מקטינה את יכולת ההרתעה הגרעינית של סין.. הפרויקט החל ב-1986, וייתכן שהוא כעת משולב עם תוכנית JL-2.
באפריל 2016 סין ערכה בהצלחה ניסוי (שביעי) של DF-41 עם שני ראשי נפץ מדומים קרוב לים סין הדרומי בזמן שהמתיחות באזור בין וושינגטון לבייג'ינג גבוהה.
מעורבות ציבורית
בכלכלה המונח מעורבות ציבורית (באנגלית: Economic interventionism בגרמנית Staatsinterventionismus כלומר התערבות המדינה) מתייחס לפעולות שננקטות על ידי ממשלה או מוסד בינלאומי בכלכלת שוק או בכלכלה מעורבת שמטרתם להסדיר את המגזר הפרטי, למטרות פוליטיות והן למטרות כלכליות כגון קידום הצמיחה הכלכלית, הגדלת התעסוקה, העלאת השכר, העלאת או הקטנת המחירים, קידום השוויון, ניהול אמצעי התשלום ושיעורי הריבית, הגדלת הרווחים, או כתגובה לכשל שוק.
צורות התערבות
ההתערבות יכולה ללבוש צורות רבות:
מקרים בולטים של מעורבות ציבורית
דוגמאות בולטות של מעורבות ציבורית בהיסטוריה:
מעורבות ציבורית בישראל
הממשלה מעורבת בפיתוח בתעשייה והיא תומכת בה בדרכים שונות.
My Favorite Songwriter, Porter Wagoner
כל שירי האלבום נכתבו על ידי פורטר ווגונר ובכך למעשה נגזר שם האלבום. האלבום מחלוק לשני חלקים כאשר כל חלק מכיל חמישה שירים.
ביקורות
במגזין בילבורד כינו את האלבום כ"מלהיב". במגזין קאשבוקס גם נתנו ביקורת חיובית לאלבום כאשר נכתב שם: "דולי פרטון - מה יותר יפה? המראה שלה או הקול שלה? אך מה שלא תהיה התשובה השילוב בין השניים פשוט מדהים. דולי מקרינה את נשמתה הפנימית הן במבטה והן בקולה, והראתה פעם אחר פעם שטוהר הרגש מנצח על טריקים נוצצים של שירה - כישרונה עומד במבחן הזמן. בשם האלבום, דולי קובעת בנחרצות כי פורטר ווגונר הוא כותב השירים האהוב עליה, ומסיבה זו הקליטה אלבום משיריו באופן בלעדי. הצוות של דולי וכתיבתו של פורטר הוא עוד שילוב מושלם. אלבום סופרלטיבי".
הקלטות
האלבום הוקלט במספר תאריכים שונים. תחילה הוקלט השיר "Still on Your Mind" ב-12 בינואר 1972. לאחר מכן הוקלטו שני שירים נוספים מהאלבום ב-2 במאי באותה השנה וב-3 וב-4 ובמאי הוקלטו כל של שירי האלבום מלבד השיר "What Ain't to Be, Just Might Happen" שהוקלט ב-19 ביוני באותה השנה.
מוות לאמריקה
מוות לאמריקה הוא סיסמה פוליטית אנטי-אמריקאית הנמצאת בשימוש בעיקר באיראן מאז המפכה האיראנית שאירעה ב-1979, המנהיג העליון של איראן, האייתולה ח'ומייני היה מטובעי הסיסמה אך התנגד לעשות בה שימוש תקשורתי והשתמש בה למטרות הפגנות והסברה בלבד.
משמעות הסיסמה
המשמעות המילולית של הביטוי הפרסי "Marg bar Āmrikā" (مرگ بر آمریکا) היא "מוות לאמריקה", על אף היותו ממקור פרסי הפך הביטוי להיות בשימוש גם בקבוצות אנטי-אמריקאיות נוספות ברחבי העולם ,.
השימוש בסיסמה
בכירים איראנים מסבירים את השימוש בביטוי לאור ההתערבות של ההממשל האמריקאי במדיניות הפנים של איראן, ולדבריה זו תגובה הנגד שבאה בתגובה למדיניות זו, המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי נאם בפני סטודנטים איראנים ואמר במהלך הרצאה "מוות למדיניות האמריקאית, מוות לשחצנות", לאחר פגישה של ח'אמנאי עם מפקדי חיל האוויר האיראני הבהיר ח'אמנאי כי העם האיראני אינו נגד העם האמריקאי והביטוי "מוות לאמריקה" מכוון למוות של מנהיגי ארצות הברית , במקרה הזה הכוונה הייתה לנשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, מזכיר המדינה בממשלו, מייק פומפאו והיועץ לביטחון לאומי, ג'ון בולטון
לאחר המהפכה האיראנית הפכה הסיסמה להיות נדבך בתשדירי תעמולה, אירועים והצהרות לתקשורת, השימוש בסיסמה מתלווה לעיתים בשריפתו וביזויו של הדגל האמריקאי.
ב-23 ביוני 2017, במהלך יום קודס האיראני, קראו מפגינים איראנים "מוות לאמריקה" ו"מוות לישראל", שנה לאחר מכן נשרף דגל אמריקאי במג'לס וזאת לאחר פרישתו של הנשיא טראמפ מהסכם הגרעין האיראני , עוד באותו החודש הוביל, גם ביום השנה ה-40 למשבר בני הערובה באיראן וגם בהלווייתו של מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני נשמעו קולות דומים.
פאוסטו קופי
אנג'לו פאוּסטו קוֹפּי (באיטלקית: Fausto Coppi; 15 בספטמבר 1919 – 2 בינואר 1960) היה רוכב אופניים איטלקי, שזכה לתהילה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. הצלחותיו זיכו אותו בתואר "אלוף האלופים" (Il Campionissimo). הוא זכה בתארים בכל סוגי המרוצים, בהם מרוץ אופני כביש, מרוץ נגד השעון וספרינטים וטיפוסים. קופי זכה בג'ירו ד'איטליה חמש פעמים, בטור דה פראנס פעמיים, ובאליפות העולם בשנת 1953. כמו כן זכה בג'ירו די לומברדיה חמש פעמים, במילאנו - סן רמו שלוש פעמים, ניצח בפריז - רובה ובלה פלש ואלון, וקבע את שיא השעה (45.798 ק"מ) בשנת 1942.
קופי ביצע מהפך בתחום מרוצי האופניים. הוא הגדיר תזונת ספורט שמותאמת לתחום, קידם שכלולים טכנולוגיים, שיטות אימון ורפואת ספורט. פאוסטו קופי מת בשנת 1960, בגיל 40, לאחר שנדבק במלריה בוולטה העילית.
ראשית חייו
קופי נולד בשנת 1919 בכפר קסטלניה, הסמוך לעיר אלסנדריה במחוז פיימונטה. בילדותו נהג לחמוק מבית הספר לעיתים קרובות. בגיל 8 מצא אופניים חלודות וללא בלמים במרתף המשפחתי, ובילה שעות ברכיבה.
בגיל 13 נשר מהלימודים והחל לעבוד בקצביה בכפר סמוך, אליה רכב הלוך ושוב על אופניו, וכך פגש רוכבי אופניים אחרים, שעודדו אותו לקנות אופניים איכותיות. הכסף לרכישת אופניים אלו הגיע מאביו ומדודו, שנקרא גם הוא פאוסטו קופי. על רכישה זו סיפר קופי:
בגיל 15 השתתף לראשונה במרוץ לנוער, וניצח. הוא זכה בפרס הראשון: 20 לירות וכריך סלמי. בתחילת 1938 קיבל רישיון להשתתף במרוצי אופניים מקצועיים, וניצח במרוץ הראשון בו השתתף, בכפר קסטלטו ד'אורבה, הסמוך לקצבייה בה עבד. הוא זכה בשעון מעורר, אותו העניק במתנה לאימו. בשנת 1939 החל להשתתף במרוצים רבים בצפון איטליה, וניצח מספר פעמים.
קריירה מקצועית והישגים עיקריים
קופי ניצח פעמיים, בשנים 1949 ו-1952, בג'ירו ד'איטליה ובטור דה פראנס באותה שנה. הוא היה הראשון שעשה זאת. הוא זכה בג'ירו חמש פעמים, שיא שרק ואדי מרקס רשמו לזכותם. במהלך הג'ירו של 1949 הוא הוביל על פני ג'ינו ברטלי בפער של 11 דקות בין קונאו לפינרולו. קופי זכה בטור דה פראנס בשנת 1949 בפער של כחצי שעה על פני כולם חוץ מברטלי. בקטע מתחילת הרי הפירנאים ועד סוף המרוץ בהרי האלפים, קופי סגר את הפער של 55 הדקות בהן הוביל.
קופי ניצח בג'ירו די לומברדיה חמש פעמים (1946, 1947, 1948, 1949 ו-1954). הוא ניצח במילאנו - סן רמו שלוש פעמים (1946, 1948 ו-1949). הוא ניצח גם בפריז - רובה ובלה פלש ואלון (1950), ובשנת 1953 ניצח באליפות העולם באופני כביש.
פאוסטו קופי ניצח ב-118 מרוצי אופניים, בכל תחומי הרכיבה, בהם מרוץ אופני הרים, מרוץ אופני כביש, מרוץ נגד השעון וספרינטים.
הוא שקע בדיכאון בשנת 1951 לאחר שאחיו הצעיר, סרסה קופי, התרסק בספרינט בג'ירו דל פיימונטה ומת בזרועותיו בתוך זמן קצר מדימום תוך-גולגולתי. לאחר מכן הקריירה שלו דעכה. הוא המשיך להתחרות, אבל הוא נפצע לעיתים קרובות והתקשה לנצח.
יריבותו עם ברטלי
מתחילת הקריירה שלו התחרה קופי בג'ינו ברטלי, ואוהדי הספורט באיטליה נחצו בין השניים. הם היו שונים לגמרי באופיים: ברטלי היה שמרן, דתי, ומוערך במיוחד בכפרים של דרום איטליה, ואילו קופי היה חילוני, איש העולם הגדול, שהגדיר משטר תזונה ושיטות אימונים חדשניות, והיה אהוד במיוחד בצפון איטליה.
היריבות ביניהם החלה ב-7 בינואר 1940, כששניהם התחרו בקבוצת וקופי הפתיע את כולם כשעקף את ברטלי וניצח במרוץ. מאותו רגע הם התחרו זה בזה בכל הזדמנות.
רגע השפל ביריבות ביניהם היה בשנת 1948, באליפות העולם שנערכה בעיירה ולקנבורג בהולנד. הם נפגעו, ובמקום לעזור האחד לשני העדיפו לפרוש מהמרוץ. האירוע כונה "הבושה של ולקנבורג" והם הושעו מאיגוד האופניים האיטלקי לשלושה חודשים על התנהגות לא ספורטיבית.
היריבות ביניהם הייתה נושא לסיקור אינטנסיבי והוסיפה עניין רב במרוצים בהם השתתפו, אך לאחר התקרית בוולקנבורג הם השלימו חלקית, ואף חלקו בקבוק שתייה בתחרות שנערכה בשנת 1952 והתראיינו בצוותא לתוכניות טלוויזיה.
השימוש באמפטמינים
פאוסטו קופי נהג ליטול אמפטמינים לפני כל מרוץ, ולא הסתיר את זה. באותה תקופה זה היה מקובל, ורק באמצע שנות ה-60 התפתחה המודעות להשפעות השליליות ולסכנות של אמפטמינים בעקבות מספר מקרי מוות.
כחלק ממשטר תזונה מיוחד שהרכיב עבור רוכבי אופניים, המציא קופי קוקטייל בשם "לה בומבה" שמרכיביו הם קפה, קוקה קולה וכדורי אמפטמין.
שירותו במלחמת העולם השנייה
קופי התגייס לשורות הצבא המלכותי האיטלקי בשנת 1941. במשך כשנתיים הועסק בבסיס פתוח בצפון איטליה והורשה להתאמן ולהשתתף בתחרויות, אך בתחילת שנת 1943 הוא נשלח להילחם בצפון אפריקה. ב-13 באפריל 1943 הובסה היחידה שלו בקרב מול בריטניה בתוניסיה, והוא נפל בשבי. במחנה המעצר ניתנו לו עבודות שונות, ובין השאר היה נהג משאית והועסק במספרה. חייל בריטי בשם לן לווסלי, שהיה חובב אופניים וזיהה את קופי, סיפר שהוא נדהם כשקיבל ממנו תספורת, והוא נתן לו במתנה חפיסת שוקולד.
בתחילת 1945 הועבר קופי לבסיס של חיל האוויר המלכותי בקזרטה, איטליה. כשהמלחמה הסתיימה הוא שוחרר, וחזר לביתו בקסטלניה באופניים ובטרמפים.
לאחר שובו שב להתאמן ברכיבה על אופניים. ב-8 ביולי 1945 ניצח במרוץ אופני כביש, לראשונה מזה ארבע שנים. זמן קצר לאחר מכן ניצח במרוץ מילאנו - סן רמו.
חיים אישיים
פאוסטו קופי נישא ב-1945 לברונה צ'מפוליני, ובשנת 1947 נולדה להם בת. הוא קיים מערכת יחסים מחוץ לנישואים עם ג'וליה אוקצ'יני, דבר שנחשב אז לשערורייתי.
ג'וליה אוקצ'יני פגשה לראשונה את קופי במרוץ טרה ואלי וארזינה ב-8 באוגוסט 1948, אליו הגיעה עם בעלה, שהיה חובב מרוצי אופניים. הם התיידדו והחלו להתכתב. בשנת 1953 הקשר ביניהם הפך לרומנטי, והיא נהגה לבוא לצפות במרוציו כשהיא לבושה מעיל צמר לבן. קופי ואשתו נפרדו בהסכמה בתחילת 1954, בתקופה בה גירושין היו בלתי-חוקיים באיטליה. הוא עבר לגור בדירה שכורה עם אוקצ'יני, שעזבה את בעלה ושני ילדיה.
איטליה הייתה אז מדינה שמרנית ביותר, וניאוף נחשב לחטא חמור. בתחילה כיבדה העיתונות את פרטיותו, אך לאחר מרוץ בסנט מוריץ בשנת 1954 הם צולמו מחובקים, והתמונה פורסמה בעיתון לה סטמפה תחת הכותרת "האישה בלבן של פאוסטו קופי" ועוררה סערה. אוהדיו של קופי קראו לעברו קריאות בוז וירקו עליו. האפיפיור פיוס השנים עשר נשא דרשה בה ביקש מקופי שלום בית. קופי התנגד, ובתגובה סירב האפיפיור לשאת באותה שנה את הברכה המסורתית לרוכבים במרוץ ג'ירו ד'איטליה, בו השתתף קופי.
בעל הדירה אותה שכרו, שלא ידע אז שהם לא נשואים, דרש מהם לצאת ממנה מיד. הם עברו לגור במלון, אך סבלו מהטרדות של צלמי פפראצי ללא הרף. בצר להם, קופי רכש וילה בכפר נובי ליגורה, הסמוך לג'נובה.
באותה עת היה קיים חוק באיטליה לפיו אסור לגבר ואישה לישון בלילה באותה מיטה אם אינם נשואים זה לזה. לאחר שבעלה של ג'וליה אוקצ'יני הגיש תלונה במשטרה, צוות שוטרים פשט על הווילה באמצע הלילה ומצא שתי נקודות חמות באותה מיטה, הוכחה לכך שהם ישנים ביחד. הם נעצרו ונשפטו, ונגזר על אוקצ'יני מאסר של חודש ואחריו מעצר בית של מספר חודשים בעיר אנקונה.
עם שובה לפיימונטה בשנת 1955 היא נכנסה להריון, וכדי שבנה יוכל לקבל את שם המשפחה "קופי" נאלצו בני הזוג לטוס לארגנטינה, שם נולד הבן, פאוסטינו. בשהותו בבואנוס איירס ניצח קופי במרוץ.
מחלתו ומותו
בדצמבר 1959 הזמין מוריס יאמאוגו, נשיא הרפובליקה של וולטה העילית, את קופי ורוכבים ידועים נוספים לביקור בן 12 יום במדינה, לרגל חגיגות השנה לעצמאותה. במדינה נערך מרוץ אופניים, בו ניצח ז'אק אנקטיל, וקופי זכה במקום השני. בחלק מימי הביקור השתתפו הרוכבים במסעות ציד, ובמהלך שהייתם חלקם חלו במלריה.
קופי חזר לאיטליה עם חום גבוה ואושפז בסוף דצמבר. מצבו החמיר מיום ליום, וב-2 בינואר 1960 הלך לעולמו. הוא נקבר בכנסייה בקסטלניה, כפר הולדתו. להלווייתו הגיעו עשרות אלפי אנשים לחלוק כבוד אחרון לאחד מרוכבי האופניים הגדולים של המאה.
הכרה והנצחה
על חייו והישגיו של קופי נכתבו ספרים רבים, וכן נעשו מספר סרטי קולנוע וסרטים תיעודיים.
במשאל שנערך באיטליה בשנת 1999 אודות הספורטאי האיטלקי הגדול ביותר במאה העשרים נבחר קופי במקום השני. הוא מונצח ב ברומא.
בג'ירו ד'איטליה נקרא שלב הרכיבה בהרים על שמו של קופי, ופרס מיוחד מוענק לרוכב הראשון שמגיע לפסגה הגבוהה ביותר במרוץ.
על שמו של קופי נקראת גם מסעדה איטלקית בבלפסט, המעוצבת בחלקי אופניים ותמונות ממרוצים. בדצמבר 2017 נקרא על שמו אסטרואיד מספר 214820.
בשנת 2019, לרגל 100 שנה להולדתו של פאוסטו קופי, שינה כפר הולדתו קסטלניה את שמו לשם "קסטלניה קופי".
בני "פלפלה" כפר קאסם
בני "פלפלה" כפר קאסם או בשם אחר "פלפלה" בני כפר קאסם (בערבית: فلفلة أبناء كفر قاسم) היא קבוצת כדורגל חופים ישראלית מהעיר כפר קאסם. מחזיקת גביע אירופה לאלופות (2023). זכתה ב-5 אליפויות ב, יותר מכל קבוצה ישראלית אחרת.
היסטוריה
כפר קאסם הוקמה בשנת 2007 וזכתה באליפות ישראל בפעם הראשונה בשנת 2012 לאחר שניצחה בגמר את עירוני ראש העין בתוצאה 2–1 בפנדלים. בתום הזמן החוקי של המשחק התוצאה הייתה תיקו 4–4, לאחר שחזרה מפיגור של ארבעה שערים והשוותה ל-4–4 בתוך תוספת הזמן של השליש האחרון משערים של נור סרסור, צמד של השחקן הברזילאי דונג'א פוטיגואר ועאמר יתים עם שער נוסף שהצליח להשוות את התוצאה.
בני "פלפלה" כפר קאסם השתתפה עד כה חמש פעמים בגביע אירופה לאלופות, ושלוש פעמים הצליחה להעפיל לשמינית הגמר.
בשנת 2013 סיימה במקום האחרון בשלב הבתים במסגרת בית A עם ניצחון בודד על סגנית אלופת פורטוגל (Gimnàstic de Tarragona) בתוצאה 5–3, ושני הפסדים לאלופת איטליה (Sambenedettese BS) ולאלופת רוסיה (לוקומוטיב מוסקבה) בתוצאות 3–4 ו-1–8.
הקבוצה זכתה בשתי אליפויות נוספות בשנים 2013 ו-2015 כאשר בשתיהן ניצחה בגמר את מכבי נתניה בתוצאות 5–3 ו-3–1 בהתאמה.
בשנת 2014 סיימה במקום השני במסגרת בית C בגביע האירופי בו היו רק 3 מתמודדות, עם ניצחון 7–5 על אלופת הולנד (Egmond BS) והפסד 2–4 לאלופת אוקראינה, ארתור מיוזיק. בשמינית הגמר הפסידה לאלופת פורטוגל (SC Braga) בתוצאה 0–2.
בשנת 2016 סיימה הקבוצה במקום השני במסגרת בית D, עם שני ניצחונות מרשימים בשני המשחקים הראשונים על אלופת בולגריה (FC Odesos) וסגנית אלופת שווייץ (Winti Panthers) בתוצאות 8–2 ו-7–2 והבטיחה מוקדם את ההעפלה לשמינית הגמר. כמו כן, הפסידה לאלופת איטליה (ASD Terracina BS) בתוצאה 2–5. בשמינית הגמר הפסידה 4–6 לסגנית אלופת איטליה (Viareggio BS), שזכתה בתואר אלופת אירופה לשנת 2016.
כפר קאסם הוסיפה אליפות רביעית בשנת 2016, כאשר שחזרה את האליפות הראשונה שלה מול עירוני ראש העין בשנת 2012 וניצחה אותה בתוצאה 4–3. המשחק הסתיים בתוצאה 3–3 בתום שלושת השלישים, אך שער זהב בדקה הראשונה בתוספת הזמן מרגליו של דינו טאמפאו הברזילאי הקנה לכפר קאסם אליפות רביעית ושנייה ברציפות. יתרה מכך, הקבוצה הצליחה להתעלות על עצמה ולשבור את כל השיאים שהיו מאז הקמת הליגה הישראלית, כולל שתי עונות עם מאזנים מושלמים של 100 אחוזי הצלחה וללא הפסד אחד.
בשנת 2017 לא הצליחה להעפיל לשמינית גמר הליגה האירופית והסתפקה במקום השלישי בשלב הבתים בגביע אירופה לאלופות, אחרי שניצחה רק משחק אחד נגד אלופת צרפת (Grande Motte Pyramide BS) בתוצאה 5-3. במשחקים האחרים הפסידה לאלופת רוסיה (Delta FC) ולאלופת פולין (BSC Grembach Łódź) בתוצאות 3–4 ו-3–5 בהתאמה.
בשנת 2017 מונה מאמן הקבוצה מאמון עאמר למאמן נבחרת ישראל בכדורגל חופים אחרי שהייתה בהקפאה 3 שנים, והפך למאמן הראשון מהמגזר הערבי שמוביל את נבחרת ישראל.
בשנת 2018 שיחקה כפר קאסם בקמפיין המוקדמות של גביע אירופה לאלופות, שנקרא "גביע נזרה". בשלב הבתים גברה על דונקירק מצרפת בתוצאה 7–4, בוארכוס מפורטוגל בתוצאה 11–4 ולבאנטה מספרד בתוצאה 9–7 ולמעשה העפילה לשלב הבתים של הסיבוב הראשי בגביע אירופה לאלופות. גם בשלב זה, כפר קאסם ניצחה את כל שלושת משחקיה, בוקה גדנסק מפולין בתוצאה 9–0, פליאס דה מזארון מספרד בתוצאה 6–2 ובנפיקה לורס מפורטוגל בתוצאה 5–4. כפר קאסם העפילה מהמקום הראשון בבית, שהעניק לה גם את השתתפות בגמר גביע נזרה נגד קריסטל סנקט פטרבורג מרוסיה וגם השתתפות בשמינית הגמר של הקמפיין כולו. במשחק זה, הפסידה כפר קאסם בתוצאה 2–3 וסיימה כסגנית מחזיקת גביע נזרה. בשל הפסדה בשמינית הגמר, כפר קאסם החלה לשחק את שלושת משחקי הדירוג שיקבעו באיזה מקום תסיים בין 9 ל-16. במשחק הראשון גברה בתוצאה 4–3 על וייבור, אלופת אוקראינה, כשהשער המכריע הגיע מרגלו של נואל אוט השווייצרי, כחמש מאיות השנייה לפני שריקת הסיום. ניצחון זה צימצם את קביעת הדירוג למקומות 9 עד 12. במשחק השני פגשה כפר קאסם את הנציגה הספרדית, מליסטאר מלילה, שלה הפסידה בתוצאה 3–4. בעקבות ההפסד קבעה הקבוצה את הדירוג הסופי שלה במאבק על מקומות 11 או 12 נגד הנציגה מבולגריה, ספרטק וארנה, שאותה ניצחה בתוצאה 5–2, כשאת כל השערים כבש לורנס הספרדי. ניצחון זה קבע את דירוגה של כפר קאסם כקבוצה במקום ה-11 מתוך 58 קבוצות שלקחו חלק בתחרות. כמו כן, מתוך עשרת המשחקים ששיחקה הקבוצה, היא ניצחה שמונה והפסידה רק בשניים.
כ-4 שנים לאחר ביטול הליגה, בני "פלפלה" כפר קאסם זכתה בליגת האלופות בשנת 2023, לאחר שניצחה בפנדלים את אלופת איטליה, פיזה בתוצאה 5–3, כאשר התוצאה הייתה תיקו 2 בסיום הזמן החוקי. ב-22 ביוני, הקבוצה התארחה במשכן ביתו של הנשיא, יצחק הרצוג.
אחוזת סמואל גולדווין
אחוזת סמואל גולדווין (באנגלית: Samuel Goldwyn Estate) היא אחוזה בבוורלי הילס, קליפורניה שנבנתה על ידי דגלאס הונולד וג'ורג' ורנון ראסל בשנת 1934 עבור מפיק הסרטים סמואל גולדווין ואשתו פרנסס הווארד. האחוזה הייתה בבעלות משפחת גולדווין עד שנת 2015; השנה בה הזמרת-יוצרת טיילור סוויפט רכשה ושיפצה אותה. האחוזה הפכה לציון דרך לאומי היסטורי בשנת 2017.
עיצוב הבית
האחוזה תוכננה על ידי דגלאס הונולד וג'ורג' ורנון ראסל בסגנון האדריכלות הג'ורג'יאנית. זו הייתה האחוזה הראשונה אותה השניים עיצבו. השטח שלה משתרע על פני שטח של 1,000 מטר רבוע והוא מורכב משתי קומות העשויות מלבנים ומטיח מעובד. בנוסף, יש בה לובי המוביל לחדרים בקומת הקרקע, בה יש חדר אוכל. מעבר לכך, הקומה הראשונה כוללת ארבעה חדרי שינה ובקומה השנייה ישנו חדר שינה נוסף בצורת סוויטה. כמו כן, ישנה סוויטה נוספת המשמשת לאירוח והיא נמצאת מעל המוסך הפרטי של דיירי הבית. האחוזה כוללת גם ספרייה אשר שימשה גם כחדר הקרנה כאשר הדלתות החיצוניות שלה הובילו לפטיו גדולה. בחצר הבית ישנה בריכת שחייה, מגרש טניס ופינה מיוחדת לכלי עבודה. הבית מעוטר בין היתר בווילונות ירוקים.
האוורד נתנה חופש מלא להונולד וראסל בכל הנוגע לעיצוב האחוזה, אך התנאי היחיד שלה היה שהיא תהיה בצע לבן. בביוגרפיה של גולדווין שנכתבה על ידי א. סקוט ברג, נאמר כי האחוזה הייתה מעין "בית לבן בוהק, ושתי כנפיו יצרו זווית קהה ומסבירת פנים". עוד נכתב בביוגרפיה כי "עיצוב הבית עם הרשמיות המחמירה שלו והשמרנות המאופקת שלו שיקף את הבנתה של הווארד ואת רצונו של גולדווין למעמד ולכבוד אותו חיפש מאז הגעתו לארצות הברית כמהגר אנאלפביתי".
היסטוריה
אף על פי שהיה לו רכב ונהג צמוד, גולדווין היה הולך כל יום שלושה קילומטרים ברגל מהאחוזה ועד האולפנים בהם עבד בהוליווד כשהנהג שלו נסע אחריו. לאחר שהגיע לגבול בוורלי הילס ומערב הוליווד, הוא היה נכנס לאוטו ונוסע את שאר הדרך וכך גם עשה הפוך בסופו של יום. גולדווין טען כי ההליכה עזרה לו לשמור על כושר גופני והוסיף כי "הרגיש שהחמצן נכנס למוח שלו".האוורד משכה תשומת לב בזכות המפגשים החברתיים והמסיבות שערכה באחוזה, במהלכם לעיתים קרובות גם התארחו שלל ידוענים, ביניהם: אירווינג ברלין, אברל הארימן ומארי נורטון הארימן. המסיבות היו נחשבות לאקסקלוסיביות והיה קשה להיות חלק מהן. בנוסף לכך, היו נוהגים לערוך ארוחות ערב מפוארות בערב השנה החדשה עם מספר מצומצם של אורחים, דבר אשר משך תשומת לב רבה. במהלך ארוחות הערב, השתתפו ידוענים כמו קול פורטר, אלזי דה וולף, גרי קופר, הרולד ארלן, ג'ק בני, שארל בואייה, פרנק קפרה, מרלן דיטריך, קלארק גייבל, הווארד הוקס, ג'יימס הילטון, סידני האוורד, מירנה לוי, ג'ינג'ר רוג'רס, דייוויד או. סלזניק, וולטר ונגר, ג'ון היי ויטני, לורטה יאנג וחמישים אורחים נוספים.
בשנת 1956 לכבוד יום הולדתו של גולדווין בנתה האוורד עבורו מגרש קרוקט. גולדווין חיבב את המשחק ושיחק בו באופן קבוע כאשר הזמין גם חברים לביתו לשחק במשחק, ביניהם מייקל רומנוף. בשנת 1971 התרחש באחוזה טקס הענקת מדליית החירות הנשיאותית במהלכו הוענקה המדליה לגולדווין עצמו, על ידי ריצ'רד ניקסון.
גולדווין נפטר באחוזה בשנת 1974 כשהיה בן 94. בנו של גולדווין, סמואל, עבר לגור בה בשנת 1976 והוא חי שם עד מותו ב-2015.
האחוזה הועמדה למכירה מספר פעמים מאז שנת 2008, ובין היתר הועמדה למכירה בשנת 2015 תמורת 29 מיליון דולרים לאחר מותו של סמואל. בספטמבר 2015 היא נמכרה לזמרת-יוצרת טיילור סוויפט, בעלות של 25 מיליון דולרים. מאז רכישת האחוזה, סוויפט פעלה להחזרתו למצבו המקורי באמצעות האדריכל מוניק שנק. העבודות שביצעה כללו שיקום חלונות, בנייה מחדש של עמודים בבריכת השחייה ושימור העיטורים שעיטרו את חזית הבית. סוויפט ביקשה להכיר באחוזה כנקודת ציון מקומית על ידי ועדת מורשת התרבות של בוורלי הילס ומועצת העיר בוורלי הילס. נוח פורי, סגן יו"ר ועדת מורשת התרבות בבוורלי הילס, אמר בפגישה כי האחוזה היא "אחת מהגדולות בעיר הזו" והוסיף שהיא "חשובה מאוד להיסטוריה של העיר". פורי אמר כי הם "נרגשים" מכך שהבעלים הנוכחיים "ישמור על האחוזה הזו ויוצאו את הכסף במטרה להחזירו למצבו הקודם". היא השתמשה באחוזה בשביל להקליט את אלבומה השמיני Folklore מכיוון שלא יכלה לעשות זאת באולפן הקלטות שלה עקב מגפת הקורונה.
דיוויזיית הפאנצר הולשטיין
דיוויזיית הפאנצר הולשטיין (בגרמנית: Panzer-Division Holstein) הייתה דיוויזיית שריון של הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בפברואר 1945 משרידי הכוחות הניידים של דיוויזיית הפאנצר ה-233 מילואים. היא ספגה אבדות קשות בקולובז'ג, ושרידיה נקלטו על ידי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18 במרץ 1945 והמטה שלה הועבר לדיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ.
ג'ון גור
קפטן ג'ון גור (באנגלית: John Gore; מת ב-10 באוגוסט 1790) היה ימאי בריטי-אמריקאי, שהקיף את כדור הארץ ארבע פעמים עם הצי המלכותי במאה ה-18 והצטרף אל קפטן קוק במסע תגליותיו באוקיינוס השקט.
ביוגרפיה
מעט ידוע על ג'ון גור לפני שהתגייס לשירות בצי המלכותי, אך הסברה היא שנולד במושבה הבריטית וירג'יניה באמריקה בשנת 1729 או 1730. הוא מופיע לראשונה בספרי הרשומות בשנת 1755, אז הצטרף לאוניית הצי המלכותי "וינדזור" בפורטסמות' כמלח כשיר.
חמש שנים לאחר זאת עבר גור את בחינת ההסמכה ללייטננט והתמנה לקצין ראשון של אוניית הצי "דולפין". על סיפון ה"דולפין" הקיף גור פעמיים את כדור הארץ; הפלגת ההקפה הראשונה הייתה בפיקודו של ג'ון ביירון והשנייה בפיקודו של סמיואל ווליס. הודות לניסיון שצבר באוקיינוס השקט ובמשלחות ממושכות של הצי, נקרא ב-1768 להצטרף אל ג'יימס קוק על סיפון האנדבר במשימת המעקב והתיעוד של מעבר נוגה על פני השמש בטהיטי בשנת 1769 ובהמשך, בחיפוש אחר טרה אוסטרליס. ב"אנדבר" שירת גור בתחילה כקצין שלישי, עם קוק כראשון לפיקוד ואחריו זאכארי היקס כמשנה למפקד. לאחר מותו של היקס במסע חזרה לאנגליה, ב-26 במאי 1771, היה גור למשנה למפקד (קצין שני).
גור שירת בעבר בפיקודו של ווליס בספינת הצי המלכותי "דולפין", ש"גילתה" את טהיטי וקוק ראה בו נכס חשוב למשלחתו הודות להיכרותו עם האי. ב-1769 היה גור לאדם הלבן הראשון המתועד במשלחת שירה והרג אדם ממוצא מאורי, בעקבות תגרה על יריעת אריג כשה"אנדבר" הייתה במשימת מיפוי של חוף ניו זילנד. לאחר מכן, ב-14 ביולי 1770, התפרסם גור בהיותו האדם הראשון שירה בקנגורו והרגו למטרות מחקר מדעי כאשר המשלחת הייתה בדרכה אל החוף המזרחי של אוסטרליה.
בשובו לאנגליה, בשנת 1772, הצטרף גור לבוטניקאי ג'וזף בנקס (שהיה גם הוא במסע הראשון של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט) במשלחת מדעית פרטית לאיסלנד ולאיים ההברידיים ייתכן שגור ובנקס היו לידידים, כיוון שיש ראיות לכך שבנקס היה המוציא לפועל של צוואת גור. מסע המחקר הזה חזר רק לאחר שקוק הפליג למסעו השני לאוקיינוס השקט.
כאות הוקרה להישגיו, צייר ג'ון ובר, מי שצייר בעבר את קוק, את דיוקנו של גור כשהצי מינה אותו ל"פוסט-קפטיין" של כבוד. כמממשיך בדרכו של קוק, הוצעו לו חדריו הפנויים של רב החובל המנוח בבית החולים גריניץ' בלונדון. ב-1790, אחרי שהקיף את כדור הארץ ארבע פעמים, מת ג'ון גור ב-10 באוגוסט.
מורשת
בנו של גור, ג'ון (יליד 1774), היה גם הוא קצין בצי המלכותי. הוא הגיע לדרגת רב חובל ב-19 ביולי 1821, פרש מן השירות בדרגה זו ב-1 באוקטובר 1846, ובהמשך קודם לדרגת סגן אדמירל בדימוס ב-8 במרץ 1852. הוא מת בשנת 1853. ג'ון גור הבן היגר לאוסטרליה בשנת 1834, כאחד מראשוני המתיישבים החופשיים ביבשת. מעט מאוד ידוע על אמו, אן גור, אם כי ידוע שקיבלה קצבה כאלמנת קצין בצי המלכותי משנת 1790. בנו (דהיינו, נכדו של ג'ון גור האב), גראהם גור, המשיך במסורת המשפחתית של חקר ארצות, ומצא את מותו במשלחתו האבודה של ג'ון פרנקלין, שנכשלה בניסיונה לנווט דרך המעבר הצפון-מערבי, כמעט שבעים שנה אחרי שסבו עשה אותו ניסיון עצמו.
גור פוינט וחצי האי גור בפארק הלאומי קנאי פיורדס באלסקה נקראו על שם ג'ון גור על ידי רב החובל נתניאל פורטלוק, גם הוא מוותיקי משלחתו השלישית של קוק, שסייר באוקיינוס השקט צפונית-מערבית לאמריקה בשלהי המאה ה-18. גם אתרים אחדים באוסטרליה קרויים על שם ג'ון גור.
ניוקום
ניוּקוֹם (נכתב בעברית גם ניוקומב; באנגלית: Newcomb, Newcombe) הוא שם משפחה בריטי ממקור בריטוני.
דייוויד ברואר
דייוויד רוס ברואר (באנגלית: David Ross Brower 1 ביולי 1912 – 5 בנובמבר 2000) היה סביבתן בולט ומייסד ארגוני איכות הסביבה רבים, כולל קרן מועדון סיירה (Sierra Club Foundation), מכון ג'ון מיור לחקר הסביבה (John Muir Institute for Environmental Studies), ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth; 1969) הליגה של מצביעי השימור (League of Conservation Voters), מכון האי כדור הארץ (Earth Island Institute; 1982), מועצת השימור של צפון קסקייד (North Cascades Conservation Council), וכנסי עתיד כדור הארץ (Fate of the Earth Conferences). בין 1952 ל-1969 שימש כמנכ"ל הראשון של מועדון סיירה ובתקופה זו הוביל מערכות לעצירת הקמת סכרים בנהר הקולורדו ולהקמת תשעה פארקים לאומיים (בהם מערכת הפארקים רדווד) וחופים לאומיים. ברואר שירת בדירקטוריון של מועדון סיירה שלוש פעמים: בשנים 1953-1941, 1988-1983 ו-2000-1995. בצעירותו היה מטפס הרים בולט.
ילדות ונעורים
דייוויד ברואר נולד ב-1 ביולי 1912 בעיירה ברקלי שבקליפורניה. הוא היה הילד השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מרי ברלו (Mary Barlow) ורוס ברואר (Ross J. Brower). מילדותו טיפחו הוריו את האהבה לטבע באמצעות סיורים בסביבה ומסעות מחנאות בהרי סיירה נבדה הקרובים. האב היה תחילה מורה לשרטוט טכני באוניברסיטת קליפורניה, ולאחר שפוטר הועסק בפיקוח על דירות מושכרות וכאיש תחזוקה. על מנת לשבור את השעמום בעבודה החדשה נהג האב להסיע את משפחתו בסוף השבוע ללינה בשטחי היערות, כשדייוויד היה בן חמש.
כשברואר היה בן שמונה איבדה אמו את ראייתה עקב סיבוך לאחר לידת בנה הרביעי. ברואר הפך לעיניים של אמו, כשנהג לקחת אותה לטיולים, תחילה בברקלי, ואחר-כך הם העזו יותר והחלו לטפס גם על ההרים בסביבה, כשברואר מתאר לאמו את יפי הנוף הנגלה, ותוך כדי כך הפך לחובב טבע נלהב. ברואר מייחס את אהבתו לטבע גם לתאונה שבה איבד את שיניו הקדמיות, ועקב כך לעגו לו חבריו לכיתה. בתגובה החל להתבודד ומצא נחמה ושלווה בשיטוט בחיק הטבע.
הישגים כמטפס הרים
ב-1933 בילה ברואר שבעה שבועות בהרי סיירה נבדה יחד עם ג'ורג' רוקווד (George Rockwood). במסע זה פגש ברואר בהרווי ווג (Hervey Voge) ששכנע אותו להצטרף למועדון סיירה. ב-18 במאי 1934 הוא החל במסע טיפוס הרים בן עשרה שבועות יחד עם ווג בהרי הסיירה הגבוהים במטרה לחפש נתיבים לטיפוס ולקבוע שיאי טיפוס הרים עבור המועדון. במסע זה הם טיפסו על 63 פסגות, בהן 32 שהייתה זו הפעם הראשונה. ב-1935 נכשלה הקבוצה של מועדון סיירה, שברואר נמנה עם חבריה, בניסיון לטפס על הר ודינגטון (Mount Waddington) המרוחק והקפוא בקולומביה הבריטית שבקנדה. בעקבות הכישלון צבר ברואר ניסיון בטיפוס חורפי כשהיה הראשון לטפס על כמה פסגות בסיירה נבדה בתקופת החורף. באותה שנה הוא נשכר כמנהל הפרסום של הפארק הלאומי יוסמיטי, שם עתיד היה לעבוד במשך שש השנים הבאות, תפקיד שגרם לו להפוך לחסיד נלהב של ההגנה על הטבע.
בין 9 ל-12 באוקטובר השלימה משלחת מטפסי הרים מטעם מועדון סיירה שברואר נמנה עם חבריה את הטיפוס הראשון המוצלח על שיפרוק (Shiprock – "סלע הספינה"), הר בדד שהוא פקק געשי המתנשא לגובה של 2,188 מטרים מעל פני הים, מתוכם 420 מטרים מעל פני הסביבה. ההר הוא שריד מצינור ההזנה של הר געש שקירותיו זקופים כמעט לחלוטין, השוכן בתחום שמורת הנאוואחו בצפון מערב ניו מקסיקו. בטיפוס זה נעשה, לראשונה בארצות הברית, שימוש בלוֹלַבי עִגּוּן (expansion bolts) לשם הגנה.
שנים עשר ניסיונות קודמים לטפס על שיפרוק נכשלו, והוא הוכתר בשם "בעיית הטיפוס האמריקנית הגדולה האחרונה". ההצלחה של החבורה תוארה כ"מאמץ יוצא דופן" על ידי "קרוב לוודאי הקבוצה היחידה ביבשת שהייתה מסוגלת לבצע את הטיפוס".
לזכותו של ברואר רשומים 72 טיפוסי פסגות ראשונים באזור יוסמיטי ובמקומות נוספים במערב ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה
ב-1941 נבחר ברואר לדירקטוריון של מועדון סיירה. במקביל החל לעבוד כעורך בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במקום זה פגש באן הוס, אשתו לעתיד (Anne Hus Brower; 2001-1913), שעבדה אף היא כעורכת.
ב-1942 ערך ברואר את "מדריך לסקי טיפוס הרים" וגם תרם מניסיונו. המדריך, שהודפס במשותף על ידי אוניברסיטת קליפורניה ו-Cambridge University Press נועד כחומר הדרכה באימון לוחמי הרים של בנות הברית במלחמת העולם השנייה. הספר הודפס אחר-כך שוב בשלוש מהדורות משופרות.
ברואר שירת בדרגת לוטננט בדיוויזיה ההררית העשירית, כשהוא מאמן חיילים בלחימה בהרים ובסקי למרחקים במדינות ורמונט ווושינגטון. במקביל היה בקשר מכתבים עם אן הוס, וכך גם שלח לה הצעת נישואים. ב-1 במאי 1943 קיבל חופשה מהצבא על מנת להינשא לה. השניים עתידים היו להקים את ביתם על פסגת גריזלי (Grizzly Peak) הסמוכה לברקלי. הם חיו בבית זה כל חייהם, ושם גם נולדו לזוג ארבעה ילדים. הידוע שבהם הוא קנת ברואר (Kenneth Brower), שהתפרסם כמחבר ספרי עיון, בהם "ספינת החלל והקאנו" (The Starship and the Canoe) על פרימן דייסון ובנו, היסטוריון המדע ג'ורג' דייסון.
ברואר נשלח עם הדיוויזיה ההררית העשירית לחזית איטליה והשתתף בקרבות האחרונים שם באביב 1945, טרם כניעת הגרמנים ב-2 במאי. על תפקודו במהלך הקרבות שהתנהלו באזור ההררי שלחופי אגם גארדה הוענק לו העיטור הצבאי כוכב הארד. ברואר כתב אחר-כך תיאור של קרבות אלה במאמר "מרדף בהרי האלפים" (Pursuit in the Alps) שהתפרסם בביטאון מועדון סיירה ב-1946, ופעילותו במסגרת הדיוויזיה ההררית העשירית באיטליה מתועדת בסרט הדוקומנטרי "אש על ההר" (Fire on the Mountain) מ-1996. הוא שירת כמייג'ור במילואים שנים רבות אחרי שהמלחמה הסתיימה.
קריירה במועדון סיירה
לאחר המלחמה חזר ברואר לעבודתו בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה, וב-1946 החל לערוך את Sierra Club Bulletin, ביטאון מועדון סיירה. בין 1947 ל-1954 היה אחראי על המסעות השנתיים הממושכים בהרי הסיירה המכונים "מסעות גבוהים" (High Trips). ב-1952 מונה למנכ"ל (executive director) הראשון של מועדון סיירה. והוא שירת בתפקיד זה במשך 17 שנים. אף שמספר החברים במועדון צמח מ-2,000 בעת שהתמנה ל-77,000 בעת שפרש, חלוקות הדעות על תפקודו בתקופה זו.
המאבק נגד הסכרים בפארק אקו
כבר בתחילת דרכו כמנכ"ל מועדון סיירה הצטרף ברואר למאבק נגד ההצעה של לשכת הטיוב של ארצות הברית (USBR) להקים במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו זוג סכרים בפארק אקו (Echo Park) בשטח המונומנט הלאומי דינוזאור. שנים רבות קודם כשל מועדון סיירה, אז בהנהגת ג'ון מיור, בניסיון למנוע את הקמת סכר אושונסי מזרחית לסן פרנסיסקו, שהציף את עמק הץ' הצ'י בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי. תוך ניצול הרקע שלו כעורך בהוצאת ספרים הוציא ברואר לאור בזריזות את הספר "זהו דינוזאור" (This is Dinosaur) אותו ערך וולאס סטגנר (Wallace Earle Stegner; 1993-1909) בלוויית תמונות שצילמו מרטין ליטון (Martin Litton) ופיליפ הייד (Philip Hyde) בהוצאת אלפרד קנופף (כיום חלק מהוצאת הספרים רנדום האוס), ובו פרקים שנכתבו על ידי ברואר, קנופף ואחרים ותמונות מהאתר. הספר נשלח לכל אחד מחברי הקונגרס בתוספת איור של עמק הץ' הצ'י המוריק לפני הקמת הסכר ותמונות עדכניות מחופו הבוצי המכוער.
תוך שימוש בטענה "בניית סכר לא רק תהרוס אזור פרא ייחודי, אלא גם תקבע תקדים רע לניצול משאבים בפארקים ובמונומנטים הלאומיים של אמריקה" הצליחה שדולת תומכי שימור הסביבה לשכנע את חברי הקונגרס להתנגד למיזם פארק אקו. ב-1955 הסכימה ה-USBR שלא לבנות את שני הסכרים בפארק אקו והאתר הושמט מחוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כפי שאושר ב-1956. ההחלטה התקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית, כשמועדון סיירה בהנהגת ברואר קיבל את מרבית הקרדיט להצלחה זו. ניצחונו של מועדון סיירה במאבק נגד סכר פארק אקו גרם להכפלת מספר החברים במועדון.
עם זאת, לשכת הטיוב הסכימה לוותר על צמד הסכרים הללו בתנאי שלא תהיה התנגדות לסכרים אחרים שתוכננו במסגרת מיזם אגירת מי הקולורדו, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן. בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר שמאחורי הסכר (אגם פאוול) את המים שהיו אמורים להיות מאחורי הסכר בפארק אקו. הדבר היחיד ממנו חששו שוחרי איכות הסביבה לגבי סכר קניון גלן היה שגובה פני המים במאגר המתוכנן אמור היה להציף את המונומנט הלאומי ריינבו ברידג'.
ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים ותיאר זאת "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי". ב-1963, כשבניית סכר קניון גלן כבר הייתה בעיצומה, הדפיס מועדון סיירה ספר על קניון גלן, "המקום שאיש לא הכיר" (The Place No One Knew), שבו קונן על אובדן הנקיק הנופי לפני שלרוב הציבור האמריקני היה סיכוי לבקרו, או אפילו לדעת על קיומו.
ההדים מפרשת פארק אקו הפכו את מועדון סיירה לארגון שימור סביבה לאומי, ותומכי שימור הסביבה החלו ליטול יוזמה במאבקים בתוכניות פיתוח של אזורי הבר. החל מ-1949 ארגן המועדון יחד עם חברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) כנסים דו-שנתיים בשם "כנס אזורי הטבע הבראשיתי" (Wilderness Conference) שהיו כוח מניע חשוב במסע התעמולה, בהנהגת ברואר, שהוביל לחקיקת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) ב-1964.
מערכת הגרנד קניון
מסע הצלב המפורסם ביותר של מועדון סיירה בשנות ה-60 היה במאמץ לעצור את התוכנית של לשכת הטיוב לבנות שני סכרים שהיו אמורים להציף חלקים מהגרנד קניון במסגרת מיזם המכונה Pacific Southwest Water Plan (תוכנית המים של דרום מערב הפסיפיק).
ב-1964 ארגן ברואר מסע סירות במורד נהר הקולורדו שבו השתתפו הצלמים מרטין ליטון ופיליפ הייד והסופר פרנסואה ליידה (Francois Leydet). בעקבות המסע יצא לאור הספר "הזמן והנהר זורמים" (Time and The River Flowing) שחיזק את ההתנגדות הציבורית לסכרים המוצעים.
ב-1966 פרסם המועדון מודעה על פני עמוד שלם בעיתונים הניו יורק טיימס ווושינגטון פוסט, בכותרת "הפעם הם רוצים להציף את הגרנד קניון". בתגובה להצהרה של פלויד דומיני, מנהל לשכת הטיוב, שמהאגם שייווצר יטיבו התיירים לצפות בקירות הקניון, שאל ברואר בציניות "האם אנו צריכים להציף את הקפלה הסיסטינית על מנת שהתיירים יתקרבו לתקרה?". המודעות יצרו גל של מכתבי מחאה לקונגרס, והמריצו את מס ההכנסה האמריקני, ה-IRS, להודיע על השעיית ההגדרה של מועדון סיירה כמוסד ללא כוונת רווח שהתרומות לו פטורות ממס (במינוח של מס ההכנסה האמריקני ארגון מסוג (c)(3)501) עד תום החקירה בעניינו. דירקטוריון הארגון נקט אמצעי זהירות מקדים כנגד צעד כזה כשהקים ב-1960 את "קרן מועדון סיירה" (Sierra Club Foundation) כארגון מסוג (c)(3), לשם קבלת מענקים ותרומות לפעילות חינוך ופעולות שאינן קשורות בשדלנות. למרות זאת, הייתה ירידה בתרומות למועדון, שהחמירו את הגרעון התפעולי השנתי. החברות בארגון, לעומת זאת, טיפסה בחדות בתגובה לחקירה על תוקף הגדרת המיסוי של המועדון על ידי ה-IRS, מ-30,000 ב-1965 ל-57,000 ב-1967 ו-75,000 ב-1969.
ההתנגדות הציבורית למיזם עצרה את התוכנית לבנות סכרים בגרנד קניון. אבל בראייה לאחור הייתה זו דווקא דוגמה לקוצר ראות. המטרה העיקרית של סכרים אלו הייתה הפקת חשמל, ומכיוון שהתוכנית נפלה היה צריך למצוא מקור אחר לחשמל. ההחלטה נפלה על הקמת תחנת כוח פחמית בשמורת הנאוואחו בסמוך לעיירה פייג' (Navajo Generating Station). הפעילות הציבורית הנוכחית של מועדון סיירה היא נגד השימוש בפחם משום היותו מזהם ובגלל פליטת גזי החממה. באופן אירוני, דווקא פעילות הארגון בשנות ה-60 הגבירה במקרה זה את השימוש בפחם.
סוף תקופת ברואר במועדון סיירה
למרות הצלחת המועדון בעצירת התוכניות לסכור את הגרנד קניון, והמעבר ממעמד של ארגון במעמד 501(c)(3) למעמד 501(c)(4), שמשמעו שתרומות שניתנות למועדון אינן פטורות ממס, גברה המתיחות בין הדירקטוריון לבין ברואר על דרך טיפולו בכספי המועדון. הגירעון השנתי של המועדון צמח מ-100,000 דולר ב-1967 ו-1968 לכ-200,000 דולר ב-1969. עימות נוסף התרחש בנוגע למדיניות של המועדון כלפי תחנת הכוח הגרעינית שחברת החשמל והגז הפסיפית (Pacific Gas and Electric בראשי תיבות PG&E) תכננה לבנות בקניון דיאבלו, בסמוך לעיר סן לואיס אוביספו בקליפורניה. על אף שהמועדון שיחק תפקיד ראשי בעצירת התוכנית של PG&E לבניית תחנת כוח גרעינית בבודגה ביי (Bodega Bay) בתחילת שנות ה-60, במקרה ההוא ההתנגדות לתחנה נבעה מהשפעתה על הסביבה ומסכנת רעידות אדמה בשל הקרבה להעתק סן אנדראס, ולא מהתנגדות לשימוש באנרגיה גרעינית. בתגובה להעתקת תחנת הכוח מהאתר בחולות ניפומו (Nipomo Dunes), שבו הייתה פגיעה בסביבה, לקניון דיאבלו, הצביע הדירקטוריון לתמוך בתוכנית של PG&E להקמת התחנה באתר זה. משאל בין חברי המועדון ב-1967 תמך בהחלטת הדירקטוריון, אבל ברואר הגיע למסקנה שתחנת כוח גרעינית בכל מקום שהוא היא שגיאה, והוא ביטא בעל פה את התנגדותו לתחנת הכוח בניגוד לעמדה הרשמית של המועדון. הקיטוב שחל בין הסיעות של חברי המועדון התומכות והמתנגדות לברואר הגיע לידי ביטוי בבחירות השנתיות לדירקטוריון. תומכי ברואר השיגו רוב בבחירות של 1968, אבל בבחירות של אפריל 1969 השתייכו כל חמשת חברי הדירקטוריון החדשים לסיעה שהתנגדה לברואר. אנסל אדמס והנשיא ריצ'רד לאונרד, שניים מידידיו הקרובים ביותר בדירקטוריון, הובילו את ההתנגדות לברואר, כשהם מאשימים אותו בפזיזות בטיפול בכספי המועדון ובאי-ציות להחלטות הדירקטוריון, וקראו לפיטוריו כמנהל כללי. הדירקטוריון הצביע עשרה כנגד חמישה לקבל את התפטרותו של ברואר.
שנים אחר-כך התפייס ברואר עם המועדון ונבחר כחבר דירקטוריון לתקופה שבין 1983 ל-1988 ושוב בין 1995 ל-2000. בסוף ימיו היה ברואר מוטרד מאוד מנושאי התפוצצות האוכלוסין וההגירה, נושאים שבהם היה חלוק על שאר חברי הדירקטוריון, ועל רקע זה התפטר מהדירקטוריון, כמה חודשים לפני מותו. "התפוצצות האוכלוסין היא ככל הנראה הבעיה הגדולה ביותר הניצבת בפנינו", כך אמר, "וההגירה היא חלק מבעיה זו. חייבים למצוא לה פתרון".
קריירה במסגרת ידידי כדור הארץ
מיד לאחר שהתפטר מתפקידו כמנכ"ל מועדון סיירה ב-1969 יסד ברואר את הארגון ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth) בראשי תיבות FOE. הקמת הארגון התרחשה בזמן הנכון, בעקבות התגברות המודעות הכללית לבעיות הסביבה שבאה בעקבות יום כדור הארץ הראשון ב-1970. הארגון גם זכה לפרסום נרחב בעקבות סדרה של מאמרים מפרי עטו של הסופר ג'ון מקפי (John McPhee) בניו יורקר, שקובצו אחר-כך לספר שכותרתו "מפגשים עם ארכי דרואיד" (Encounters with the Archdruid), שבהם גלל מקפי את סיפור סדרת העימותים בין ברואר לגאולוג ומהנדס המכרות פלויד דומיני (Floyd Dominy; 2010-1909) שהיה המנהל של לשכת הטיוב. ברואר נהנה מאוד מהכינוי ארכי דרואיד שהודבק לו, ואחר-כך הוא השתמש בו בכתובת הדואר האלקטרוני שלו.