cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברטה ימפולסקי
ביוגרפיה
ימפולסקי החלה ללמוד בלט בגיל 14 אצל המורה החיפאית ולנטינה ארכיפובה גרוסמן. בגיל 15 פגשה את הלל מרקמן, חייל בחיל הים, כשהתחיל גם הוא ללמוד בלט אצל ארכיפובה. השניים התחתנו שלוש שנים לאחר מכן, ונסעו ללונדון להמשך לימודיהם. הם למדו בבתי ספר שונים, ברטה למדה בבית הספר המלכותי בלונדון - Sadlers Wells, ומרקמן בבית הספר למחול של מארי ראמבר. לאחר מכן רקדו כסולנים בפריז - בפוקין בלט, בבלגיה - בבית האופרה של אנטוורפן, ובברן - שווייץ, ייצגו את הבלט השווייצרי בפסטיבל אתונה ביוון, ובניו יורק בבלט רוס מונטה קרלו. בשנת 1965, לאחר 11 שנות השתלמות מחוץ לארץ, חזרו ברטה והלל ארצה והצטרפו כסולנים ללהקת הבלט של האופרה הישראלית.
הזוג הקים את להקת הבלט הקלאסי. הלהקה הופיעה לראשונה ב-25 בינואר 1967 בקולנוע "רינה" בחולון. הלהקה הקאמרית הקטנה כללה את הלל, ברטה, וארבע רקדניות נוספות שפרשו אף הן מלהקת האופרה. תקציבה הלהקה מומן מכספי השיעורים שהעבירו ברחבי הארץ, וכן ממרכז הבלט הקלאסי אותו הקימו ימפולסקי ומרקמן בכיכר המדינה בתל אביב. למרות המימון הדל הצליח מרקמן לארגן מספר הופעות, ובשלהי שנות השישים הלהקה החלה להופיע תחת השם "הבלט הקלאסי", כאשר ימפולסקי מופקדת על הניהול האמנותי. בשנות השבעים קיימה הלהקה שיתופי פעולה עם הכוראוגרף ג'ין היל סאגן והרקדנית ז'נין שארה. בשנת 1981 הסכים הכוריאוגרף ג'ורג' בלנשין שהלהקה תציג את יצירותיו, בהן "סרנדה", "ארבעה מצבי רוח", "סימפוניה בדו", "קונצ'רטו בארוקו" ו"לה-ואלס". העבודות של בלנשין היו הישג משמעותי לבלט הישראלי. ברטה ימפולסקי, המנהלת האומנותית של הלהקה, נתגלתה ככוריאוגרפית יוצרת שיצרה למעלה משלושים עבודות, בסגנון הקלאסי הנאו-קלאסי והעכשווי. עבודותיה זכו לביקורות נלהבות בארץ ובחול. בין היתר, ביימה ביצועים בימתיים מלאים ראשונים בישראל ל-"מפצח האגוזים" מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי, ו-'סינדרלה' לסרגיי פרוקופייב. בשנת 1987 ביימה ימפולסקי הפקה של 'היפהפייה הנמה'. בראשית שנות האלפיים הבלט הישראלי העלה הפקה של הבלט "אונייגין" לג'ון קרנקו.
בשלהי קיץ 2004, 37 שנים לאחר שנוסד הבלט הישראלי, הוקם עבור הבלט הישראלי מבנה ברחוב הר נבו 4 בתל אביב.
על יצירתה "גורה לידר" נכתב בעיתון "הארץ" ב-1993: "ימפולסקי חיפשה פתרונות תנועתיים חדשים, והם היו רעננים ומעניינים, כאילו הבלט נוצר בידי כוריאוגרף מחול מודרני שמכיר את הבלט הקלאסי על בוריו ומנסה לבדוק עד כמה רחוק אפשר להגיע בשימוש ביכולתו של הרקדן הקלאסי. ימפולסקי נתנה דרור לדמיון, בלי להיות כבולה לסגנון ספציפי, הפקה גדולה ומאתגרת".
ציטוט מתוך ביקורת בצעירותה מהושינגטון פוסט:
"Berta Yampolsky, seen other wise only in the opening item, was charming as Estrella, this young lady has the making of a star"
ב-2012 פוטרו ימפולסקי ומרקמן מתפקידיהם בבלט הישראלי בגלל טענות על כשלי ניהול, וגירעון מצטבר של 10 מיליון שקל. בעקבות הפיטורים תבעו בני הזוג את הלהקה, בטענה כי השניים העבירו מכספם האישי כ-2.4 מיליון שקלים לצורכי הלהקה, כאשר זו התחייבה להחזיר את הסכום במקרה של פרישה. בשנת 2018 פוצו השניים בסכום 1.8 מיליון ש"ח
ימפולסקי פרסמה ב-2018 אוטוביוגרפיה בשם "האופטימיים" ובה תיאור חייהם האישיים והאמנותיים של ימפולסקי ומרקמן ופרשת פיטוריהם.
מספר ציקלי
מספר ציקלי (בבסיס נתון) הוא מספר שלם בן n ספרות באותו בסיס, שכל כפולה שלו במספר קטן מ-n מתקבלת על ידי העברת ספרות מראש המספר אל זנבו. למספרים ציקליים קשר לשברים עשרוניים מחזוריים כמוסבר בהמשך הערך.
המספר הציקלי הקטן ביותר (בבסיס B=10) הוא 142857; אכן, הכפולות של המספר הזה הן 285714, 428571, 571428, 714285 ו-857142, כולן סיבובים של המספר עצמו. מספרים ציקליים גדולים יותר, כמו המספר הציקלי 0588235294117647, פותחים בכמה אפסים מובילים.
יש נוסחה המאפשרת לכתוב את כל המספרים הציקליים. לכל מספר ראשוני p זר ל-10, יש למספר 10 סדר בחבורת אוילר של p. הסדר הזה הוא t החיובי הקטן ביותר כך ש-. לפי משפט אוילר, הסדר של 10 תמיד מחלק את p-1. אומרים ש-10 יוצר של חבורת אוילר (של p) אם הסדר שלו הוא הערך המקסימלי האפשרי, כלומר p-1.
מתברר שכל מספר ציקלי עשרוני הוא מהצורה (והכפולות של מספר זה) כאשר p ראשוני שעבורו 10 הוא יוצר של חבורת אוילר מסדר p. המספרים הציקליים הראשונים מתקבלים עבור p=7,17,19,23,29,47,59,61. אם 10 אכן יוצר את חבורת אוילר של p, אז ההצגה העשרונית של \frac{1}{p} היא מחזורית, עם מחזור באורך p-1 המהווה בעצמו מספר ציקלי. כך למשל.
אם 10 אינו יוצר של חבורת אוילר, כמו במקרה של p=13, שעבורו הסדר הוא 6 משום ש-, מתקבל מספר "ציקלי למחצה": כל תמורה ציקלית של 076923 היא כפולה של המספר הזה, אבל לא כל כפולה היא תמורה ציקלית.
מונדיאליטו 2014 (כדורגל חופים)
מונדיאליטו 2014 בכדורגל חופים היה טורניר כדורגל חופים, שנערך בחוף "פראיה דה באיה" באספיניו, פורטוגל בין התאריכים 25 ביולי ל-27 ביולי 2014. התחרות כללה ארבע נבחרות שהתחרו ביניהן בשיטת ראונד רובין (שיטה שבה כל נבחרת פוגשת את כל הנבחרות האחרות).
דגל המנדט הבריטי
במהלך המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (א"י) שהתקיים בין השנים 1920–1948 שהוכר רשמית על ידי חבר הלאומים ב-29 בספטמבר 1922, היה דגל הממלכה המאוחדת לדגל הרשמי של המנדט הבריטי, אולם היו גם מספר דגלים מקומיים למחלקות ממשלת המנדט ולפקידי הממשל. הדגל היחיד הספציפי שלא הוגבל לשימוש רשמי ממשלתי היה דגל ימי של פלשתינה (אדום עם דגל הממלכה המאוחדת בפינה ומעגל לבן בצידו ובתוכו כתוב פלשתינה) שהונף על ידי האניות הרשומות בשטח המנדט בין השנים 1927 עד 1948. דגל זה היה בשימוש מוגבל מאוד ולא אומץ על ידי היהודים או הערבים. הוא התבסס על הנס האדום (שיועד לשימוש אזרחי) במקום הנס הכחול (ששימש כבסיס לדגלי כמעט כל השטחים האחרים באפריקה ובאסיה שהיו תחת שלטון בריטי) מכיוון שהוא נועד לשימוש רק בים על ידי אניות לא-ממשלתיות.
דגלים ערבים
הערבים בארץ ישראל הדפיסו לעצמם דגלים עצמאיים, לרוב בווריאציות של דגל המרד הערבי. בשנת 1929 נערך דיון בדבר הדגל הפלסטיני והעיתון "פלסטין" פרסם בעמוד השער הצעה לדגל והמנון פלסטיני. הוצעו דגלים שונים ומגוונים, והם התבססו בעיקר על דגל המרד הערבי, לצד שימוש בצלבונים עם סהרונים וצבע כתום. במהלך המרד הערבי הגדול בין השנים 1936–1939 צולמה קבוצה עם דגל הדומה לדגל הפלסטיני הנוכחי, אך עם סהר וצלב וכן כתובת בערבית.
דגלים יהודים
השימוש בדגלים ציוניים או עבריים היה נפוץ ביישוב היהודי, מכיוון שגופים של תושבים יהודיים בארץ ישראל הוקמו עוד טרם הקמת מדינת ישראל, דגלים אלה היו בשימוש על ידי מוסדות שונים כמו הסוכנות היהודית וההסתדרות. אולם היישוב היווה רק אחת מהקהילות האתניות במדינה, והוא זכה להתנגדות עזה מצד הערבים בארץ ישראל. לפיכך, דגלים עבריים מעולם לא הוכרו על ידי הרשויות הבריטיות, שטענו לאורך כל שנות המנדט לחוסר משוא פנים בין היהודים והערבים, וכי הדגל הרשמי היחיד הוא דגל הממלכה המאוחדת. עם זאת, המילון הצרפתי Le Petit Larousse Illustré מכיל קטע דגלים עולמי שמראה כי בין השנים 1924–1939 היה דגל פלשתינה מגן דוד צהוב על רקע כחול לבן. לא ברור על סמך מה בחר המילון בדגל זה כמייצג את המנדט הבריטי, בעוד שמה שיהפוך אחרי 1948 לדגל ישראל היה שונה לחלוטין.
ב-1934 פרסם המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק תצלום של דגל דומה לזה שבמילון הצרפתי שהונף על ידי ספינת הקיטור "עמנואל" - הספינה היחידה בבעלות חברת המשלוחים חופיה שהייתה חברה ציונית. בכיתוב נכתב כי "עמנואל", המניפה את דגל פלשתינה, עוגנת בסאות'המפטון, אנגליה. ספינת סחר זו הייתה הראשונה שהניפה דגל מעין זה. באופן טרגי, חודשים ספורים לאחר פרסום הידיעה בנשיונל ג'יאוגרפיק טבעה הספינה בים הצפוני ובכך הקיץ הקץ על חברת חופיה. בהמשך, מפעלי ספנות ישראלים, בהם חברת צים, לא השתמשו בדגל כזה.
אתנארך
אתנארך (מיוונית: ἐθνάρχης אתנארכס, מבטאים /ˈɛθnɑːrk/) הוא מנהיג פוליטי של ממלכה או עם. מקור המילה ביוונית אתנוס (ἔθνος - שבט, אומה) וארכון (ἄρχων - מנהיג/שליט).
תחילתו של השימוש בתואר "אתנארך" אצל שליטי ממלכות וסאליות במזרח התיכון ההלניסטי אשר לא זכו לתואר מלך והוא שימש גם לאחר השתלטות הרומאים ועד זמן קצר לאחר תחילת תקופת האימפריה הרומית. ייתכן שהשימוש הראשון בתואר נעשה ביהודה, על ידי הורקנוס השני, שהיה גם כהן גדול.
בנו של הורדוס, ארכלאוס היה האתנארך של טטרארכיית יהודה (בין שנת 4 לפנה"ס ועד לשנת 6 לספירה) ושלט בשטחי יהודה, שומרון ואדום. אחיו, פיליפוס היה טטרארך ("שליט של רבע" - דרג שלטוני נמוך מהאתנארך) בצפון-מזרחה של הטטררכיה ביהודה והוא שלט בשטחי הבשן, הגולן, הטרכון (חבל ארגוב) ואזור פניאס (בניאס). הורדוס אנטיפס שימש באותה תקופה כטטרארך של הגליל והפראיה (עבר הירדן).
הביזנטים השתמשו בביטוי באופן גנרי, בתחילה כשם כינוי לאלילים של עמים פגניים, מנהיגי שבטים ברבריים ושליטי ממלכות שמחוץ לגבולות האימפריה. בתקופות מאוחרות יותר באימפריה, שימש השם אתנארך כתואר למפקדי יחידות הזרים שכירי-החרב בצבא הביזנטי.
Computer-generated Imagery
Computer-generated Imagery (בראשי תיבות: CGI; בתרגום חופשי: תמונות ביצירת מחשב) הוא שימוש בתוכנות מחשב ליצירת תוכן ויזואלי, תת-תחום של הגרפיקה הממוחשבת. לפני התפתחות התחום, השימוש במחשב לתוכן ויזואלי היה מוגבל לעיבוד תמונה קיימת והצגת אלמנטים בסיסיים.
השימושים המקובלים של טכנולוגיית CGI הם בעיקר בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה, פרסומות, משחקי מחשב ויישומי סימולציה ודפוס אחרים. במשחקי המחשב נעשה שימוש בעיקר בגרפיקת תלת-ממד בזמן אמת, אם כי טכנולוגיית CGI מצויה גם כן בקטעי מעבר או בסרטוני הפתיחה.
מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21, עם ההתפתחות בעוצמת המחשוב הזמינה לתעשיית הקולנוע, השימוש בטכנולוגיית ה-CGI הוא נרחב למדי בשל העובדה שלרוב היא זולה יותר וניתנת לשליטה הרבה יותר משימוש בעצמים חיים או בדגמים כדוגמת מיניאטורות ושכירת ניצבים לסצנות הומות אדם. השימוש ב-CGI הוא יעיל בשל העובדה שיצירת אפקטים קולנועיים כגון להבות, יריות ויצירת דמויות נותנת לאמן ליצור תכנים ללא שימוש בשחקנים בשר ודם, תפאורות יקרות או אביזרים. האמן יכול ליצור סביבה ודמויות כמעט מאפס ובאמצעות עיצוב ממוחשב.
בדרך כלל, לצורך יצירת אפקטים ממוחשבים נעשה שימוש בתוכנות תלת-ממד שונות כדוגמת 3ds Max, בלנדר, LightWave 3D, Maya ו-Softimage XSI המשמשות את האולפנים השונים. יישומי סימולציה, בעיקר סימולציות טיסה, עושים שימוש בגרפיקת CGI רחבה המקנה אפשרות להציג עולם ריאליסטי.
תולדות השימוש בטכנולוגיית CGI
השימוש בגרפיקת דו-ממד הראשון נעשה בסרט הקלאסי "עולם המערב" משנת 1973 בכיכובו של יול ברינר, אם כי הופעתה הראשונה של האנימציה התלת-ממדית נראתה בסרט ההמשך "עולם העתיד" משנת 1976, בו הוצגו יד ופנים תלת-ממדיות אנושיות. סרטים נוספים שהשתמשו בטכנולוגיה דאז היו מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה משנת 1977, בהדמיה של כוכב המוות, טרון משנת 1982 ו"לוחם הכוכבים האחרון" משנת 1984. הדמות התלת-ממדית הראשונה הייתה "אביר הזכוכית" (Stained glass knight), והיא נוצרה על ידי אולפני פיקסר בשנת 1985 בסרטו של בארי לוינסון "שרלוק הולמס הצעיר".
הגרפיקה התלת-ממדית לא צדה את עינה של הוליווד אלא רק בשנת 1989, כאשר יצא לאקרנים סרטו של ג'יימס קמרון "מצולות" וזכה בפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים המיוחדים. חברת Industrial Light & Magic יצרה אפקטים ויזואליים מרשימים לאותה תקופה, כאשר הבולט ביניהם היה היצור התת-ימי שהוצג באותו סרט ונוצר באמצעות מחשב ולא יצור אמיתי. טכנולוגיית CGI הוסיפה להדהים כאשר בשנת 1991 יצא הסרט "שליחות קטלנית 2" ובו נראתה טכנולוגיית המורפינג של המחסל T-1000. גם סרט זה זכה באוסקר בקטגוריית האפקטים. גרפיקת CGI דו-ממדית צברה תאוצה גם בסרטי אנימציה קלאסית עכשוויים, מה שהעצים את תחושת האיורים שצוירו באופן ידני, כדוגמת סצנת אולם הריקודים בסרט "היפה והחיה".
פריצת הדרך הטכנולוגית הושגה בשנת 1993, כאשר דמויות CGI של דינוזאורים שולבו בסצנות עם בני אדם בסרט "פארק היורה". הדבר סימן את מעברה של הוליווד מטכנולוגיית סטופ-מושן לטכניקות דיגיטליות. בשנה שלאחר מכן, אפקטים מיוחדים שימשו לצורך הסרט "פורסט גאמפ", ביניהם הסרה דיגיטלית של רגליו של השחקן גארי סיניז, פיצוץ נפלם, כדור פינג פונג מהיר במיוחד והכנסתו הדיגיטלית של השחקן טום הנקס לתוך מספר אירועים היסטוריים.
בשנת 1993, סדרת הטלוויזיה המדע בדיונית "בבילון 5" הייתה הראשונה שהשתמשה במודלים ובאפקטים ממוחשבים בניגוד לשימוש במיניאטורות ובדגמים כפי שהיה נפוץ עד אותה עת.
בשנת 1995 יצא הסרט קספר שהיה הסרט הראשון שהציג דמות ממוחשבת שמגיבה עם עצמים אמיתיים. באותו שנה יצא לאקרנים הסרט "צעצוע של סיפור" שנוצר ברובו באמצעות CGI והוקמו מספר אולפני אנימציה בנוסף ל-ILM ופיקסר, כאשר המפורסמת שבהם היא Weta Digital, שעמדה בראש יצירת האפקטים של סרטים מובילים כדוגמת "סדרת סרטי שר הטבעות", "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" והמשכו "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן", "קינג קונג" המחודש, "סדרת סרטי ההוביט" (בטרילוגיית ההוביט של פיטר ג'קסון, שהמשיכה את שר הטבעות, נעשה שימוש מלא לאורך כל סרטי הטרילוגיה בטכנולוגיית CGI. דמויות הנבלים האורק אזוג נעשתה הן בלכידת תנועה (בידי מאנו בנט) והן בטכנולוגיית CGI והנבל הדרקון הענק סמאוג הופיע בטכנולוגיית CGI ב-48 פריימים לשנייה) והסרט "ערי טרף".
בשנת 1999 יצא לאקרנים הסרט מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום, שהציג את ג'אר ג'אר בינקס, הדמות הממוחשבת הראשונה שמגיבה לעצמים בסביבה ולבני אדם.
לסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" משנת 2005 נוצרה דמותו של אסלן האריה מ-1,851 מכוונים שהוצמדו לראשו של השחקן המגלם אותו (ליאם ניסן), כאשר 742 מתוכם בפנים בלבד לצורך האנשת הדמות בצורה ריאליסטית יותר. באופן כזה הועתקו תנועות השרירים של השחקן ותורגמו למראה אמיתי יותר של התנועות שביצעה דמות האריה בסרט עצמו.
לאחר מותו של פול ווקר בסרט השביעי בסדרת סרטי מהיר ועצבני, אחיו החליף אותו בעזרת טכנולוגיית CGI ששחזרה את פניו של פול. בנוסף השחקן אנדי סירקיס גייס אנסמבל שחקנים לסרטו "מוגלי: אגדת הג'ונגל", שצולם כולו באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה וטכנולוגיית CGI שיצרה סביבה ודמויות באמצעות שימוש בגרפיקה ממוחשבת.
מאז העשור השני של המאה ה-21 אולפני דיסני עושים שימוש מסיבי מאוד בטכנולוגיית CGI לצורך עיבוד מחודש של סרטי האנימציה שלהם כאילו הם נעשים בלייב אקשן כשבפועל הצילום כולו או רובו המוחלט נעשה באמצעות CGI, עם הסרטים שנוצרו באופן כזה ניתן למנות את: מליפיסנט, סינדרלה, ספר הג'ונגל, העי"ג, היפה והחיה, דמבו, אלאדין, מלך האריות, מולאן. כל אלה מעידים על פריצה טכנולוגית והתקדמות אדירה בתחום הטמעת טכנולוגיית CGI בתעשיית הקולנוע.
מימון
בעשור שבין 1995 ל-2005, התקציב שניתן ליצירת האפקטים הממוחשבים גדל מ-5 מיליון דולר ל-40 מיליון דולר ויותר ממחצית הסרטים השתמשו באפקטים מיוחדים. בתחילת שנות ה-2000, טכנולוגיית CGI הפכה למובילה שבתחום האפקטים המיושמים בקולנוע. הטכנולוגיה התקדמה לכדי הוספת ניצבים ואנשי פעלולים וירטואליים (כדוגמת גולום בסרטי שר הטבעות וסופרמן בסרט סופרמן חוזר) וכן הוספה מסיבית של דמויות חיות בסצנות הומות אדם (דוגמת שדות הקרב בסרטי שר הטבעות וההוביט).
יחסי טורקיה–מאוריציוס
יחסי טורקיה–מאוריציוס הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין רפובליקת מאוריציוס.
סקירה כללית
על פי משרד החוץ הטורקי: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים משגשגים הנמצאים בפיתוח מתמיד".
על מנת לספק בסיס משפטי איתן ליחסים הכלכליים הדו צדדיים, נחתמו בין שתי המדינות מספר הסכמים הכוללים הסכם סחר חופשי, הסכם לשיתוף פעולה כלכלי ומסחרי, ולהגברת קידום הדדי וההגנה ההדדית על הסכם ההשקעות. לשתי המדינות ועדה כלכלית משותפת שהוקמה במסגרת הסכם הסחר החופשי שנחתם בין שתי המדינות. הישיבות הראשונות של שתי המדינות התקיימו בפור לואי בין התאריכים 17-18 בנובמבר 2016.
טורקיש איירליינס חנכה קו טיסות ישיר לפור לואי מאיסטנבול ב-15 בדצמבר 2015.
אנצ'רטד
אנצ'רטד (באנגלית: Uncharted) הוא סרט פעולה והרפתקאות אמריקאי, המבוסס על סדרת משחקי הפלייסטיישן המצליחה, "Uncharted", שנוצרה על ידי איימי הנינג וחברת "Naughty Dog". הסרט מבוים על ידי הבמאי רובן פליישר, נכתב על ידי התסריטאים ג'ו קרנהן ורייף הוקינס ומככבים בו טום הולנד ומארק וולברג בתפקידים הראשיים.
הסרט עלה לאקרנים ב־18 בפברואר 2022.
עלילת הסרט
האחים סם וניית'ן דרייק נעצרים בניסיון לגנוב את המפה הראשונה שנוצרה לאחר משלחת מגלן. סם בורח בזמן שניית'ן מוחזר אל בית היתומים; אך לפני שעוזב, סם נותן לניית'ן טבעת השייכת לאב הקדמון שלהם, סר פרנסיס דרייק, ומבטיח לחזור בשבילו.
15 שנים מאוחר יותר, ניית'ן עובד כברמן וכייס. ויקטור "סאלי" סאליבן, צייד אוצרות שעבד עם סם במעקב אחר אוצרות שהוסתרו על ידי אנשי צוותו של פרדיננד מגלן, מסביר לניית'ן שסם נעלם לאחר שעזר לו לגנוב את יומנו של חואן סבסטיאן אלקנו. ניית'ן, שברשותו נמצאים גלויות שסם שלח לו במהלך השנים, מסכים לעזור לסאלי למצוא את אחיו. סאלי וניית'ן הולכים למכירה פומבית במטרה לגנוב צלב מוזהב הקשור למגלן. שם, השניים נתקלים בסנטיאגו מונקדה, הצאצא האחרון של משפחת מונקדה, שהייתה אמונה על מימון המשלחת המקורית, וג'ו בראדוק, מנהיגת שכירי חרב שנשכרה על ידי מונקדה. ניית'ן נקלע למארב על ידי אנשיה של בראדוק, ובמהומה שמתפתחת מתאפשר לסאלי (המתחזה לקונה במכירה הפומבית) לגנוב את הצלב.
הצמד נוסע לברצלונה, שם לכאורה חבוי האוצר, ונפגש עם אשת הקשר של סאלי, קלואי פרייז'ר, ברשותה נמצא צלב נוסף. קלואי גונבת את הצלב מהצמד, שבהמשך משכנע אותה לעבוד איתם. בינתיים, מונקדה מתעמת עם אביו, ארמנדו, לאחר שנודע שההון המשפחתי נתרם; לאחר שארמנדו מצהיר שבנו אינו ראוי לרשת אותו, מונקדה מורה לבראדוק להרוג אותו. ניית'ן, קלואי וסאלי עוקבים אחר רמזים ביומנו של אלקנו לסנטה מריה דל פי, ומוצאים קריפטה ממולכדת מאחורי המזבח, משם סאלי מצליח לחלץ את השניים לאחר ששרד מארב של בראדוק. בקריפטה, ניית'ן מוצא מפה לפיה האוצר נמצא בפיליפינים. עם זאת, לאחר שנחשף כי היא עובדת עבור מונקדה, קלואי בוגדת בניית'ן ועוזבת עם המפה.
סאלי מתאחד עם ניית'ן ואומר שלאחר שהוא וסם שחזרו את יומנו של אלקנו, ארבו להם בראדוק ושכירי החרב; סם נורה וסאלי נמלט בקושי. מונקדה נבגד ונהרג על ידי בראדוק, שיוצאת במטוס משא על מנת למצוא את האוצר; ניית'ן וסאלי מתחבאים במטוס. ניית'ן תוקף את בראדוק בעוד סאלי צונח החוצה. ניית'ן נופל מהמטוס עם קלואי, שמנסה לברוח עם המפה לאחר מותו של מונקדה, והצמד נוחת בפיליפינים, שם הם מבינים שהמפה לא מציינת את מיקום האוצר. לאחר ששיער שסם השאיר לו רמז בגלויות שכתב לו, ניית'ן מוצא את מיקומו הנכון של האוצר, ובעקבות חוסר אמונו בקלואי, נותן לה קואורדינטות מזויפות. לאחר מכן, הוא מתאחד עם סאלי, והשניים מוצאים את ספינותיו של מגלן. בראדוק עוקבת אחריהם, ומאלצת את ניית'ן וסאלי להתחבא כשהצוות שלה מעלה את הספינות באוויר.
במנוסתם, סאלי משתלט על אחד המסוקים, מה שגורם לבראדוק להורות למסוק השני להתקרב לפעולת עלייה למטוס. ניית'ן מגן על עצמו משכירי החרב שלה ומפיל את המסוק השני עם אחד מתותחי הספינה. סאלי זורק שקית של אוצר שנאספו על ידו לעבר בראדוק, שנופלת למים ואז נמחצת למוות כשהספינה נשברת ונופלת אל תוך הים. בעוד יחידות חיל הים הפיליפיני סוגרות עליהם, ניית'ן וסאלי נמלטים עם מספר חתיכות של זהב שניית'ן הצליח להציל, ואילו קלואי מגלה שנותרה ללא האוצר.
פיתוח
בשנת 2008, הצהיר מפיק הקולנוע אבי ארד כי הוא עובד עם חטיבת סרטי סוני על פיתוח עיבוד קולנועי לסדרת המשחקים "Uncharted". בתשובה לשאלה שהוצגה לריצ'רד למרצ'נד, מעצב המשחקים הראשי של חברת "Naughty Dog", האם הוא מעוניין לראות עיבוד קולנועי של "Uncharted", למרצ'נד השיב ב-"אין תגובה". מאז, סרטי קולומביה אישרו כי עיבוד קולנועי לסדרת המשחקים נמצא בפיתוח. תחילה, התסריט עבור הסרט נכתב על ידי תומאס דין דונלי וג'ושוע אופנהיימר והופק על ידי אבי ארד, צ'ארלס רובן ואלכס גרטנר. נכון ל-30 ביוני 2009, אושר כי הסרט נמצא בפיתוח במשך שנה וחצי האחרונות. השחקן נתן פיליון הביע עניין בגילום דמותו של ניית'ן דרייק, והתחיל קמפיין בטוויטר על מנת לעודד את המעריצים לתמוך בליהוקו לתפקיד. במהלך ראיון באוגוסט 2010, "Naughty Dog" הצהירה שהם באמת קרובים לפיתוח עיבוד קולנועי לסדרת המשחקים וכי הם סומכים על כל מי שעובד על העיבוד.
ב-8 באוקטובר 2010, הוכרז על ידי דאג בלגרד ומאט טולמאץ', נשיאים-שותפים של סרטי קולומביה, כי הבמאי דייוויד או. ראסל נועד לכתוב ולביים את הסרט, שיתבסס על המשחק הראשון בסדרה. את הסרט היו עתידים להפיק אבי ארד, צ'ארלס רובן ואלכס גרטנר. לאחר הקרנת סרטו של דייוויד או. ראסל, "פייטר", מעריץ של סדרת "Uncharted" פנה אליו בשאלה האם הוא שקל ללהק את נתן פיליון לדמותו של ניית'ן דרייק לסרט העתידי. ראסל לא היה מודע להתעניינות המעריצים בליהוקו של פיליון לסרט והוא ביטל במהירות את הרעיון.
ב-24 בנובמבר 2010 פורסם ראיון ב-MTV עם מארק וולברג על מעורבותו בעיבוד הקולנועי. וולברג הצהיר שדייוויד או. ראסל כותב בימים אלו את התסריט והתרגש בגלל מה שהיה לראסל להביא לעיבוד הקולנועי, בתקווה שהצילומים יחלו באמצע שנת 2011. ב-26 במאי 2011 דווח כי דייוויד או. ראסל עזב את הפרויקט, ושסרטי קולומביה מחפשים תסריטאי חדש. ב-6 ביולי, "וראייטי" דיווחה כי הבמאי ניל בורגר יחליף את ראסל. תפקיד הבימוי הוצע לבורגר לאחר שהאולפנים והמפיקים אבי ארד, צ'ארלס רובן ואלכס גרטנר התלהבו מרעיונו החדש להפקת הסרט. ביולי 2011, בורגר דיבר על הפקת הסרט ואמר:
ב-23 באוגוסט 2012 בורגר נשר מהפרויקט על מנת לעבוד על סרט אחר והאולפנים שכרו את הזוג מריאן וקורמק וויברלי כדי לשכתב את התסריט. בריאיון ל-"IGN", סת' רוגן ואוון גולדברג אמרו כי הם התבקשו מספר פעמים לכתוב את התסריט, אך סירבו. ב-4 בפברואר 2014, האתר "דדליין" דיווח כי הבמאי סת' גורדון יביים את הסרט עם התסריט מאת דייוויד גוגנהיים. בעקבות כך, הפקת הסרט נועדה להתחיל בתחילת שנת 2015, והסרט היה אמור לעלות לאקרנים ב-10 ביוני 2016. ב-12 בנובמבר 2014, האולפנים שכרו את מארק בואל לכתוב את התסריט. אחרי דיווחים על ליהוקו של וולברג, כריס פראט נכנס למשא ומתן על גילום דמותו של ניית'ן דרייק, אולם לפי הדיווחים הוא דחה את ההצעה. ב-24 ביוני 2015 סת' גורדון נשר מהפרויקט בשל חילוקי דעות שנבעו מהבדלים יצירתיים.
באפריל 2015, בעקבות מתקפת ההאקרים על סרטי סוני, הודלף התסריט שכתב דייוויד גוגנהיים. ב-5 באוגוסט 2015, סרטי סוני דחו את תאריך עליית הסרט לאקרנים ל-30 ביוני 2017. במהלך ריאיון ל-"Game News Official", נולן נורת' - מי שמגלם ומדובב את דמותו של ניית'ן דרייק לאורך סדרת המשחקים, הצהיר כי הוא מאמין שהמעריצים לא באמת רוצים עיבוד קולנועי. צ'ארלס רובן אכן חשף בפני "קולידר" שמה שהם עובדים עליו היה די מרגש, שנכון לעכשיו אין להם במאי ושההפקה עוד לא מוכנה להעלות הצעות ליהוק לפני שהם יהיו מוכנים ללהק בפועל. באפריל 2016, ניל דרוקמן, שעבד על משחקים קודמים של "Uncharted", אמר שההיבט החשוב ביותר בסרט הוא מערכת היחסים של ניית'ן דרייק עם הסובבים אותו.
קדם הפקה
ב-14 בינואר 2019, "וראייטי" דיווח על כך שהבמאי דן טרכטנברג חתם על חוזה לבימוי הסרט. ביוני 2019, "הוליווד ריפורטר" אישר כי הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-18 בדצמבר 2020, כאשר השחקן טום הולנד אמור לככב בתפקיד הראשי כניית'ן דרייק. ב-22 באוגוסט 2019, דווח ב"דדליין" שדן טרכטנברג עזב את הפקת הסרט, שהתעתדה להתחיל בתחילת שנת 2020. הסרט עתיד להיות הפרויקט העלילתי הראשון של "Sony PlayStation Productions". ב-27 בספטמבר 2019, "הוליווד ריפורטר" הודיע כי הבמאי טרוויס נייט יביים את הסרט. בנובמבר, וולברג שב לכבב בפרויקט בדמותו של ויקטור סאליבן, לצדו של הולנד. בדצמבר 2019, עזב נייט את הפרויקט עקב עימותים עם לוח הזמנים של הולנד, מה שהביא לכך שהסרט החמיץ את תאריך העלייה המקורי שלו לאקרנים ב-18 בדצמבר 2020. בינואר 2020, רובן פליישר נכנס למשא ומתן על החלפתו של נייט כבמאי, ובמקביל הוכרז כי תאריך עלייתו לאקרנים החדש של הסרט יתקיים ב-5 במרץ 2021. בפברואר 2020, אושר שפליישר יביים את הסרט, ונודע שעלילת הסרט תשמש כפריקוול עבור אירועי המשחקים. במרץ 2020, נודע שאנטוניו בנדרס, טאטי גבריאל וסופי עלי לוהקו לצוות השחקנים ושהתסריט שוכתב על ידי ארט מארקם ומאט הולוויי, שכתבו בעבר את התסריט ל"איירון מן". הסרט עתיד לקחת השראה מהמשחק הרביעי בסדרה, "Uncharted 4: A Thief's End".
צילומים
צילומי הסרט היו אמורים להתחיל במרץ 2020 ולהתקיים בברלין ובספרד. אך בעקבות מגפת הקורונה צילומי הסרט נדחו לחודש יולי 2020.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים ב-18 בפברואר 2022, תחת הפקתם של סרטי קולומביה, PlayStation Productions, Naughty Dog והפצתם של סרטי סוני.
גיג יאנג
גיג יאנג (באנגלית: Gig Young; 4 בנובמבר 1913 – 19 באוקטובר 1978) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקני. זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1969 על הופעתו בסרט "הם יורים גם בסוסים".
ביוגרפיה
יאנג נולד בשם ביירון אלסוורת' באר בעיר סט' קלאוד שבמינסוטה וגדל בוושינגטון. הוא היה בנם של אמה בר וג'ון אלסוורת'. הוא פיתח חיבה לתיאטרון כאשר הופיע בתור ילד במחזות בית ספר. הוא התגלה לראשונה על ידי צייד כישרונות בזמן שלמד משחק בתיאטרון בית הבובות שבפסדינה. הוא שינה את שמו ל"גיג יאנג" לפי בקשת האולפנים, מאחר שבאותה תקופה עבד בתעשייה שחקן נוסף בשם ביירון באר.
קריירת משחק
פרץ לתודעה כשחקן מקצועני בשנת 1942 בסרט המלחמה הקצר "הטנקים באים" ובדרמה "האחיות גיי". ב-1943 שיחק בסרט המלחמה התעופתי של הווארד הוקס "חיל האוויר" בתפקיד טייס המשנה ולצידה של כוכבת הקולנוע בטי דייוויס בדרמה "מכר ותיק". יאנג נאלץ לקטוע את הקריירה הקולנועית שלו במלחמת העולם השנייה לאחר שהתגייס לצבא ארצות הברית ושירת במשמר החופים האמריקני בגזרת האוקיינוס השקט. לאחר שהשתחרר מהשירות שיחק לצידו של ג'ון ויין בדרמה "תחייתה של המכשפה האדומה" (1948) ובתפקיד המוסקטר פורתוס בעיבוד שביים ג'ורג' סידני לרומן ההרפתקאות "שלושת המוסקטרים".
ב-1951 זכה יאנג להכרת הקהל והמבקרים לאחר מועמדותו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על ההופעה הדרמטית שעשה בסרט "בוא למלא את הגביע" בתור בויד קופלנד האלכוהוליסט. באותה שנה שיחק בסרט צעירה מדי לנשיקה לצידה של ג'ון אליסון. יאנג הועמד בפעם השנייה לאותו פרס אוסקר בשנת 1958 על תפקידו בתור הפסיכולוג ד"ר הוגו פיין בקומדיה "חביב המורה". יאנג זכור משנות ה-50 גם בזכותו הופעותיו בקומדיות "מנהרת האהבה" בתור עורך המגזין דיק פייפר, "שאל כל נערה" בתפקיד הפלייבוי איוון דוטון ובדרמות המוזיקליות "צעירים בליבם" בתפקיד המלחין אלכס ברוק ו"שיר בוער".
ב-1962 שיחק יאנג בקומדיות המצליחות "מגע של מינק" בתפקיד רוג'ר עוזרו של איש העסקים פיליפ שיין (קרי גרנט) ו"רומן עדין" ולצידו של אלביס פרסלי בדרמה המוזיקלית "קיד גלאהד". יאנג זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1969 על הופעתו בתפקיד רוקי "מאסטר הטקסים" בעיבוד הקולנועי של סידני פולאק לספר "הם יורים גם בסוסים", ע"פי הרומן הנודע של הוראס מקקוי.
בשנותיו המאוחרות השתתף יאנג בקומדיה "מאהבים וזרים אחרים" בתור האל אביה של סוזן (בוני בדליה), בסרט הקאלט "הביאו לי את ראשו של אלפרדו גרסיה" בתור הרוצח השכיר ג'וני קוויל ובסרט האסונות "ההינדנבורג" בתפקיד החשוד הגרמני אמריקאי אדוארד דאגלס. את הופעתו האחרונה ערך יאנג בשנת 1978 בסרטו האחרון של ברוס לי, "משחק המוות".
משפחה
יאנג נישא חמש פעמים במהלך חייו: נישואיו הראשונים, שנמשכו שבע שנים, היו לשליה סטפלר. נישואיו השניים היו למורה לדרמה סופיה רוזנשטיין, שנפטרה מסרטן כשנתיים לאחר שנישאו. לאחר מכן התארס עם השחקנית איליין סטריץ', והתחתן עם השחקנית אליזבת' מונטגומרי, אותה הכיר בסדרת הטלוויזיה שהנחה "Warner Brothers Presents"; השניים נפרדו לאחר שבע שנות נישואים בשל בעיית האלכוהוליזם שהייתה ליאנג. יאנג התחתן בפעם הרביעית עם סוכנת המקרקעין איליין ויליאמס כתשעה חודשים לאחר שהתגרש ממונטגומרי. יאנג וויליאמס התגרשו לאחר שלוש שנים ביחד. מנישואין אלו נולדה בתו היחידה, ג'ניפר. בגיל 64 התחתן יאנג בפעם החמישית, עם שחקנית גרמנייה בשם קים שמידט, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
מוות
ב-19 באוקטובר 1978 נמצאו יאנג ואשתו שמידט מתים בדירתם שבמנהטן, לאחר שיאנג ירה למוות באשתו והתאבד לאחר מכן. המניע לרצח ולהתאבדות נשאר בגדר תעלומה עד היום. יאנג נקבר בבית הקברות גרין היל שבעיירה וויינסוויל, צפון קרוליינה.
פיל יער אפריקני
פיל יער אפריקני (שם מדעי: Loxodonta cyclotis) הוא מין בסוג פיל אפריקני. מין זה מצוי רק במרכז אפריקה. זהו אחד משלושת מיני הפילים הקיימים היום, והקטן מביניהם. שמו הלטיני קשור לצורת האמייל על שיניו הטוחנות. פיל יער ממוצע שוקל וגובהו בכתפיים. הוא ניזון מעלים, עשב, זרעים וקליפת עצים. אזור המחיה שלו הוא יער טרופי סבוך והמשפחות מורכבות מקבוצות של כ-20 פרטים. מחוץ לעונת הרבייה, קבוצות אלו מכילות רק נקבות בוגרות, בנותיהן, וגורים זכרים טרום ההתבגרות המינית שלהם.
עד 2010, היה מקובל שפיל יער אפריקני הוא תת-מין של פיל סוואנה אפריקני. בדיקות DNA הראו כי במשפחת הפיליים יש שני סוגי ם : פיל אסייתי ובו מין אחד בלבד, ופיל אפריקני, ובו שני מינים, פיל הסוואנה ופיל היער. הדמיון הרב ביניהם הביא להכללתם במין אחד כשני תת-מינים נפרדים. בדיקות גנטיות הוכיחו שמדובר בשני מינים נפרדים. הם נבדלים גם במאפיינים פיזיים: פיל היער קטן מפיל הסאוונה, אוזניו אובליות יותר, והחטים פונים כלפי מטה, בעוד חטיו של פיל הסוואנה פונים כלפי חוץ.
תפוצה ובית גידול
פיל היער האפריקני הוא מין אנדמי, הנפוץ בצפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וברפובליקה של קונגו, בדרום-מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית, בחוף הדרום-מזרחי של גבון, בדרום גאנה ובחוף השנהב. רוב האוכלוסייה היציבה נמצאת בגבון, שם 90% מהשטח מהווה בית גידול מתאים, ושם מספרם אפילו עלה ב-30 השנים האחרונות.
פילים אלה מצויים בעיקר באזורים שמתאפיינים ביערות גשם, בעלות צפיפות גבוהה של צמחייה. ההגירה העונתית שלהם היא תוצאה של חיפוש פירות בשלים ביער, דרך נתיבים קבועים.
מאפיינים
מבנה גופו של הפיל האפריקני מותאם לתנאי הסביבה. הוא מקרר את עצמו באמצעות תנועת מניפה באוזניו. תנועה זו מקררת את הגוף, אך גם יוצרת זרמי אוויר לתוך החלק הפנימי של האוזן, העשיר בכלי דם גדולים, וכך מוגבר איבוד החום מהגוף אל הסביבה, במזג אוויר חם. גם מבנה עורו עוזר בשמירה על קרירות. הסדקים בעורו המקומט גורמים ללכידת מים והתאדותם, וכך יורדת הטמפרטורה של פני שטח הגוף. כפות רגליו הגדולות וכריות השומן העבות שומרות על פיזור נכון של הלחץ הכבד של משקל ו ופועלות כבולם זעזועים. יש לו חוש ריח מפותח, שעוזר לו בחיפושי המזון.
פרטים של פיל היער האפריקני מופיעים בקבוצות קטנות המונות 5–8 פילים ולעיתים אף יותר. הם מגיעים לעצמאות כאשר הם מגיעים לבגרות מינית, בטווח הגילאים 11–14 שנים. בגיל זה הזכרים נפרדים מהקבוצה המשפחתית ויוצרים מדי פעם קבוצות רווקים רופפות למשך מספר ימים, אך לרוב חיים כבודדים. הזכרים מתחברים לקבוצות המשפחתיות רק במהלך עונת ההזדווגות.
על פי תיאורית היסטוריית החיים, פיל היער האפריקני מאופיין ב, שפירושה הולדת צאצאים מועטים והשקעה רבה בגידולם. אסטרטגיה זו אכן יכולה להסביר בצורה טובה את עקומת ההישרדות שלו, בכך שהשקעה ממושכת של הנקבות בגידול הצאצאים העמידה לרשותם יותר זמן להסתגל לסביבה ולהכיר את הסכנות האפשריות. לכן, רוב הפילים יכולים לשרוד עד גיל מאוחר בטבע, לולא ההתערבות האנושית. הנקבות מזדווגות כל 3–6 שנים ולא לפני סיום טיפולם האישי בכל צאצא למשך זמן ארוך. הפילים הצעירים נמצאים בהשגחה וטיפול על ידי הנקבות עד גיל בגרותם המינית ולאחריו הם עצמאיים והזכרים עוזבים את המשפחה. פיל היער יכול לחיות עד גיל 70 בטבע.
התרומה לסביבה
לפיל היער האפריקני יש יחסי הדדיות עם עצים שונים ביער. שלאחר שהזרע עובר דרך מערכת העיכול של הפיל, הוא נובט בהצלחה רבה יותר. כך הפיל מרוויח מצריכת הפירות המשמשים לו מזון והעצים מרוויחים מסיכויי נביטה גדולים יותר. מבדיקת ההפרשות של הפילים הסתבר שהפילים מפיצים כל יום, בממוצע, 346 זרעים גדולים, השייכים ל 73 מיני עצים על שטח של קמ"ר אחד. הם גם מעבירים זרעים גדולים למרחק העולה על 5 ק"מ. מתוך המינים שזרעיהם מועברים, 14 מינים ראשיים לא יכולים כלל להתרבות ללא התיווך של הפילים, כי זרעיהם אינם נובטים אלא לאחר מעבר דרך מערכת העיכול של הפילים. מכאן שפילי היער שומרים על הרכב היערות של מרכז אפריקה. בנוסף, הפילים תורמים גם לבעלי חיים קטנים בכך שהשבילים והחורים אשר הפילים יוצרים באדמה בעת מסעם משמשים כמקלט או כמקורות שתייה (שקעים לניקוז גשם) ליצורים קטנים. כמו כן, הוא מין מפתח בהתפתחות עצי היער על ידי הרמיסה והאכילה של השתילים הצעירים, אשר קוטרם קטן מ-30 ס"מ, ומהווים תחרות לעצים הבוגרים. העצים הבוגרים הם בעלי כושר גבוה של קיבוע פחמן, ולכן יש לפילי היער תרומה חשובה בצימצום טביעת הרגל הפחמנית הנגרמת על ידי פעילות המין האנושי. לכן הם נקראים לפעמים "גנני היערות".
מצב שימור
האיומים המרכזיים על פיל היער האפריקני הוא ציד והתערבות האדם בשטח מחייתו. פרטים רבים ניצודים מדי שנה כדי לענות על הדרישה הבינלאומית הבלתי חוקית לשנהב. בינואר 2012 ניצודו 200 פילי יער בקמרון. בנוסף לכך, המין חווה אובדן בתי גידול ופיצולם, וכך נפגעת הישרדותו. אוכלוסיות אנושיות מתרחבות פולשות לבתי הגידול של פיל היער האפריקני והופכות אדמות לחקלאיות, מקומות התיישבות ופיתוחים נוספים. אזור המחיה של הפילים הצטמצם מכשלושה מיליון קמ"ר בשנת 1997 לכמעט מיליון קמ"ר עד שנת 2007. כריתת עצים, שתילת מטעים לגידול צמחים אשר מהווים דלקים ביולוגים, בניית כבישים והקמת תעשיות הורסות את בתי הגידול של המין ובנוסף יוצרים גישה קלה יותר ליערות הפילים עבור ציידים.
בשנת 2018, בעקבות מאמץ של ארגונים לשמירת חיות הבר, נחקק בסין חוק האוסר מכירת שנהב, שהוא מצרך מבוקש באסיה. יש תקווה שחוק זה יצמצם את ציד הפילים.
תרבות הגוף בתקופת הרנסאנס וההומניזם
בתקופת הרנסאנס, שעמדה בסימן תחייתן של התרבויות הקלאסיות, ההלנית והרומית, חל שינוי קיצוני בתפיסת הגוף ביחס לימי הביניים. בדומה לתחומי חיים אחרים ברנסאנס, גם תרבות הגוף החדשה הייתה למעשה חיקוי ושחזור של תרבות הגוף ביוון העתיקה.
רקע
בשורת הרנסאנס ביקשה לערער את המוסכמות שהורתה הכנסייה במשך דורות רבים בימי הביניים, לפיהן חיי האדם בעולם הזה הם נטולי חשיבות כשלעצמם, בחינת מסדרון הכנה לחיים שלאחר המוות. לעומת זאת, בתקופת הרנסאנס שבמרכזה הועמד ההומניזם, העלתה על נס את טובת האדם, פיתוח הרוח האנושית ועידונה, ובתמצית – הצבת האדם בטבור היקום והדינמיקה החברתית, במקום האל.
ערך האבירות סייע לא מעט לחיזוק אושיות הרנסאנס - הקשר לתרבות העבר הקלאסי, שהרי הזכיר משהו את האפוס ההומרי, אידיאל החברה היוונית הקדומה. אף המצב הפוליטי באיטליה, מולדת הרנסאנס, שהיה מורכב מרפובליקות ונסיכויות עצמאיות מתעשרות, אותתו במשמעות מיוחדת אודות החוליה ההיסטורית המקשרת עם תופעת ערי הפוליס ביוון הקלאסית המבוזרת. זאת ועוד, השמת הדגש על האינדיבידואליזם והחינוך הגבוה שנועד מעיקרו לשועי העיר, הלחימו, מטעמם, את הגישור המתבקש בין יוון הקדומה לבין איטליה הרנסאנסית, ההומניסטית. ואם לא די בכך, הרי חסידי האסכולה ההומניסטית באיטליה חתרו, בחינת התחייה הקלאסית, להבאת האדם לכדי הרמוניה כוללת ושלימה (נפש וגוף, טעם וידע, לב ורצון ועוד), ואו-אז בקעה ממיתרי גרונם הסיסמה באקורד הנושן-חדש: "נפש בריאה בגוף בריא".
פריצת הדרך באיטליה
הרנסאנס וההומניזם הצמיחו שורה ארוכה של פילוסופים שעסקו, בין השאר, בחשיבות החינוך הגופני והפעילות הגופנית לאדם החדש, זה שמתנתק בהדרגה מכבלי הדוגמטיות הכנסייתית, ובכך העניקו ממד מהותי ורוחני חשוב לנושא הפעילות הגופנית.
הראשון שבהם היה ויטורינו דה-פלטרה (Vitorino da Feltre 1446-1378), מבקיע הדרך החשובה באיטליה הרנסאנסית. מלומד זה הקים במאנטואה שבצפון איטליה בית ספר כדוגמת הגימנסיון היווני בבית מפואר המשופע בחצרות ובמזרקות, וכינהו בשם "בית השמחה" (לה ג'יוקוסה"). ויטורינו גילה כלפי תלמידיו יחס אבהי. הוא דאג למזונם ולכסותם, נטל חלק במשחקיהם ובשעשועיהם והשגיח בקפידה על התנהגותם ורמת המוסר שלהם. בן תקופתו ומולדתו היה הפדגוג וורגריוס (Petrus Paulus Vergerius 1420-1349). הלה פרסם ספר בשם "על מידות האציל ועל ההשכלה החופשית" בו יעד את מטרות החינוך ההומניסטי כדלהלן: פיתוח הכוחות הגופניים והשכליים גם יחד. וורגריוס גיבש תוכנית לימודים מקיפה לנושא החינוך הגופני ובה פתח אכסניה נאה לענפי ספורט רבים. הן דה-פלטרה והן וורגריוס ביקשו לזהות את החינוך הגופני כאמצעי להכשרת הנוער ליישום מוצלח ומשובח של המטלות העתידיות, העירוניות, ולמילוי נאות של התפקידים הצבאיים ברוח התקופה. בן זמנם היה ווגיוס (1458-1405), שדגל ברתימת החינוך הגופני למשימות צבאיות.
היירונימוס מרקוריאליס (1606-1530) היה רופא איטלקי מפורסם שחיבר יצירה בשם "אמנות הגימנסטיקה", בה חילק את ההתעמלות לשלושה מדורים, סדורים על-פי חשיבותם: היגייני, צבאי ואתלטי. מרקוריאליס, כמו הוגי דעות רבים באיטליה רתם מטרות נוספות לחינוך הגופני, פרי הנסיבות ההיסטוריות שאיטליה התאפיינה בהן. לרבות הקניית המיומנות הצבאית, ייחסו אותם פילוסופים ערך רב למוניטין, ליוקרה וליכולת לנהל מדיניות אידיאלית, והוועידו בחיבוריהם מניפה של עצות ל"נסיך מתחיל", בבחינת סגולות הנקנות על ידי החינוך הגופני ותרבותו.
יודגש כי אותם הוגי דעות, ליברלים על-פי הגדרתם, הועידו מקום ראוי ומכובד למעורבות של נשים, אריסטוקרטיות מן הסתם, בספורט, ובעיקר בתחום הרכיבה והריקוד.
ההומניזם נודד למערב אירופה
ההומניזם מצא את אכסנייתו הראשונה בקרב נסיכים, אריסטוקרטים, בני סוחרים אמידים ובנקאים. הללו שביקשו להפיץ את יוקרתם בעיקר (כמעין מותג חברתי) ולהעלות על נס את המוניטין העירוני, בבחינת יריבויות חיוביות בין הערים השונות, בצפון איטליה, ומשם למערב אירופה, דאגו, בין השאר, לכונן מוסד חינוך שבאמצעותם חדר בהדרגה החינוך הגופני לתודעה החברתית. נסיכים נשבו בקסמו וראו בו בסיס למיצוי היכולת האינדיבידואלית שלהם.
רוח הרנסאנס שנשבה בבריטניה, פרי השפעתם של הוגי דעות איטלקים שפקדו לפרקים את האי, הוועידה מקום של כבוד לפעילות הגופנית, במיוחדת מהתקופה הטיודורית, כשבבואתה משתקפת במחזות של שייקספיר.
תומאס אליוט פרסם ספר בשם "המושל", שעיקרו התמצה בלקט עצות המיועד לאציל ולאריסטוקרט, ובו זימן מקום בולט לחינוך הגופני ולפעילויות הספורטיביות. בדומה לאיטלקים נטל אליוט מהספורט היווני והרומי אותם ענפים שנשאו חן מיוחד בעיניו כמו ריצה, שחיה וצייד. עם זאת, בשונה מן האסכולה האיטלקית ייחס אליוט חשיבות לא רק לעיצוב האופי וסיגול האיכויות כנורמות חברתיות, אלא אף לתוצאות הפיזיולוגיות העולות מן הפעילות הגופנית, כגון התרומה למערכת העיכול, התיאבון, תוחלת החיים והמטבוליזם.
אינטלקטואל שלא נפל בחשיבותו מאליוט היה רוג'ר האשאם, המחנך המפורסם של חצר המלוכה הבריטי. הלה העלה על נס בספרו "המורה" את הנחיצות הספורטיבית עבור הג'נטלמן או איש החצר, וכדבריו: "על ג'נטלמנים צעירים להתאמן בתרגילי חצר ושעשועים הולמים ולהתענג עליהם ... לרכב בחינניות, לרוץ נאה ... להשתמש בכל כלי הנשק, לירות היטב בקשת ... לרוץ, לקפוץ, להיאבק, לשחות, לרקוד בחינניות, לשיר, לנגן בפיקחות, לצוד בעזרת בז, לשחק טניס ...". פעילויות אלה גילמו מעין אוסף של סממני האימון האבירי מחד והנסיכי-איטלקי מאידך.
יצוין כי בית המלוכה עודד וטיפח פעילות ספורטיבית. הנרי השמיני ניהל משחקי טניס בסאות'המפטון ב-1529 וכדורת בווייטהול.
אליוט, האשאם ואחרים כתבו את חיבוריהם מתוך זיקה אמיצה וממילא מובנת לחיי החצר הבריטיים, ואף לא אחד מהם דן במפורש בגורל בתי הספר, המכללות והאוניברסיטאות. מוסדות אקדמיים אלה נהגו לעיתים למתוח ביקורת כנגד העיסוק בפעילות גופנית, ובשורת מקרים גילו אף עמדה נוקשה וחריפה כנגד. ענף הכדורגל נאסר בתכלית האיסור בקיימברידג' (1574) ובאוקספורד (1584), מתוך שנתפס כאלים, כ"לא-אנגלי", וה"עבריינים" שנתפסו הורחקו לצמיתות מבין כותלי המוסדות והיו צפויים אף להלקאה או למאסר.
ניסיונות נועזים בשדה החינוך הפורמלי הצמיחו מקרבם מבקיעי דרך חלוציים כגון ריצ'רד מלקסטר, מנהל בית ספר לונדוני (1586-1560), שלא נרתע והפך לחלוץ במסלול הנחלת החינוך הגופני לתלמידי בית ספרו. אישיות חינוכית זו מיינה בקפידה ענפי ספורט רצויים ליעדים כמו תחומי חברה וצבא והציעה חידושים בנושא כגון הדרגתיות התרגולים, חימום שקודם לפעילות וסדרת תרגילי פיוג והרפיה לאחריה. מלקסטר ביקש להגדיר את המונח "אימון גופני" באפיון אירובי כדלקמן: "פעילות גופנית נמרצת ורצונית המשנה את קצב הנשימה, ויעדה – תקנת בריאותו של האדם והבאת הגוף לכלל הרגל מועיל וטוב". הגדרה זו, אגב, הושפעה מהתפיסה הרמב"מיסטית שהתנסחה 400 שנה לפני כן.
אמונה ופעילות גופנית
בתקופה זו חלה פריחתה של הרפורמציה באירופה ששאבה את מקור חיותה מן הזרם הפרוטסטנטי. הייתה זו תנועה למען התחדשות דתית בנצרות, שראשיתה בתביעת התיקונים של מרטין לותר (נגד הממסדיות הכנסייתית, הפרישות והסגפנות). לותר (1546-1483) ראה בפעילות הספורטיבית מכשיר רב-ערך להשגת המטרה הנשגבת, בבחינת פעילות השוקדת על שמירת גופו של הנוצרי, שייטיב, מתוך כך, לעסוק במלאכתו. כמו כן, טען לותר, כי שמירה על גוף חזק מאפשר להגן על החלשים וטעוני ההגנה ומתוך כך יזכה החזק להיחשב כבן אלוהים.
מתקנים נוספים כגון אולריך צווינגלי (1531-1484) וז'אן קלווין (1564-1509) ראו בחינוך הגופני ובמשחקים תועלת להגשמת המטרות הנעלות ודחו מכל וכל את ממדי ההנאה והשעשוע גרידא המקופלים בפעילות הגופנית.
אותות התקופה החדשה ניכרו היטב בהשפעתן אף על הכנסייה הממוסדת עצמה, אם כי לא חדלה להניף את דגל הקונטר-רפורמציה. בבתי הספר של מסדרי הישועים הקפידו הנזירים להנחיל לדרדקים את ערך הבריאות וההיגיינה באמצעות החינוך הגופני. הכנסייה הקתולית השכילה להבין כי רק בכלים המקובלים, קרי החינוך, ובגימוש עמדותיה ונירמולם תרשום לעצמה ניצחון, אם כי דחוק, על הכוחות המתחרים כגון הפרוטסטנטיים. מתוך כך לא נתפלא אפוא אודות שורת קרדינלים שהזדרזה לראות בטיפוח משחקי הילדים מכשיר חשוב לפיתוח החשיבה ולהתקנת ההתנהגות והחיברות.
לפרסום מרשים זכה תזכירו של האפיפיור פיוס השני למלך בוהמיה, כדלקמן: "בהתייחס לאימון הגופני של הנער, עלינו לשקוד על הקניית הרגלים אשר ישמשו לו בהמשך חייו, לטובתו ... על הנער לדעת כיצד לייצב ראש כראוי, להישיר מבטו ללא מורא ... יש לעודד משחקים ואימוני גוף לטיפוח פעולות השרירים, ויש לעודד כל מורה ללמדם". אין לנתק המלצות אלה מרצונה של הכנסייה לנחול ניצחון כנגד האיום הטורקי לחדור לעומק מרכז אירופה.
הומניסטים מאוחרים
ההומניזם האיטלקי והרפורמציה האירופית ביקשו, כאמור, לעודד חופש אינטלקטואלי ולשקוד על הידע והדעת, ואילו ההומניסטים המאוחרים מתחו ביקורת על היסחפות הראשונים אחר החופש. על רקע מתחים אלה ועל יסוד המשך שקיעתה של הכנסייה קמה התנועה הריאליסטית לתקנת החיים על ידי כלים השאולים מן הריאליה גופה. ראשיה, פרנסואה רבלה (1533-1483) וג'ון מילטון (1674-1608), דרשו לשלב את החינוך הגופני במערכת החינוך הפורמלי, עם זאת טענו בזכות האופי הבלתי-פורמלי והנעים שעל שיעורי החינוך הגופני לשאת על מנת ליצור עניין רב יותר ורצוף גירויים בקרב הילדים. ראבלה תמך ביציאת הילדים והנערים לחיק הטבע על מנת לשחק בכדור, בטניס וב"טריגון" ולאמן גופם על פי "נוסח אבירי משהו", וזאת, קודם לשיעורים העיוניים במקצועות השונים. מילטון טען כי "יהיה זה לאושרה של הקהילייה הבריטית לו פקידים ממונים ואנשי ציבור ... היו לוקחים לתשומת-לבם את עריכת המשחקים הציבוריים וניהול השעשועים החגיגיים ... כאלה אשר יחזקו את גופנו ויחשלוהו בעזרת אימונים צבאיים ...".
חסידי הריאליזם החברתי, כזרם משני שנגזר מקודמו, ביקשו לעשות להכוון החינוך וניתובו כמסדרון הכנה לעולם המציאות. אחד המובילים שבהם היה מישל דה מונטן (1592-1533), בבחינת יציר כפי ההומניזם הצפון-אירופי, אשר בשונה מהאינדיבידואליזם האיטלקי נשא זה אופי יותר חברתי ומוסרי. מלומד צרפתי זה דגל בסיסמה: "אנו רוצים לחנך את האדם!" וחיבר ספר בשם "ניסיונות" בו הציע דרך לחסן את הנוער מפני חילופי מזג האוויר ולהרגילו לחיי פשטות וסבלנות באמצעות מערכת מעניינת של תרגול גופני. בדומה למישל דה מונטן פעל בהולנד ההומניסט דיסדריוס ארסמוס (1563-1466).
גורמי תנופה
כמה גורמים חברו יחד והביאו לתנופה כלשהי בשדה התרבות הגופנית בקרב יהודי ימי הביניים והרנסאנס כדלקמן:
גישת המנהיגים הרוחניים
מעניינת במיוחד היא גישתם של הרבנים, מנהיגיה הרוחניים של הקהילה היהודית, כלפי תרבות הגוף. הללו הוציאו תחת ידם שורה ארוכה של היתרים לטובת העיסוק בפעילות הגופנית. היתרים אלה התבססו על הטעמים הבאים: ראשית – למען "עונג שבת" ושמחת "יום טוב" התירו לבחורים לרוץ, לקפוץ, ללכת, להיאבק ואף לשחק בכדור; שנית – ל"הצלת נפשות" עודדו הרבנים את הסיוף ואת אמנות הרכיבה; שלישית – למען "שמחת חתן" התירו הרבנים עריכת "טורנירים" יהודים בסגנון האבירי ואף ריקודים מעורבי-מין; רביעית – ל"שעשוע וגילה" הניחו ליהודים את העימול, משחקי הכדור וההיאבקות; חמישית – למען בריאות הגוף הציעו הרבנים שורה של תרגילי התעמלות.
היחס לגוף האדם
אסף הרופא, בן המאה השישית ביסס אמנם את שיטת הריפוי על הרפואה המונעת, המושתתת על הנהגת הגוף ושמירתו ורבי שבתי דונולו הרופא בן איטליה (982-913) העמיד על נס את השפעת הגומלין בין הגוף והרוח, אולם מכולם מזדקרת אישיותו של הרמב"ם – רבי משה בן מימון (1204-1135) – פוסק הלכה, רופא, פילוסוף ואיש מדע, ממוביליה של ההנהגה היהודית והגותה בימי-הביניים, שמשנתו התפרשה על פני שורה ארוכה של חיבורים, שהמפורסמים שבהם היו "משנה תורה" ו"מורה נבוכים", וזו שימשה מצפן ומורה דרך ליהדות ימי-הביניים גם הרבה מעבר לזמנו ולמוקדי פעילותו הגאוגרפיים.
באישיות רבת פעלים זו התמזגו, כאמור, סגולות של רופא (המכיר בערך בריאות הגוף), פילוסוף (המבקש להתאים את הפילוסופיה האריסטוטלית ליהדות ולפתח באמצעותה מידה של התייחסות מעניינת לגופו של האדם) ושל פוסק הלכה (המבקש למצוא את שביל-הזהב בין ההלכה היהודית לבין הסביבה).
תורת השלמות שהעמיד הרמב"ם הייתה מיוסדת על הדינמיקה, שבה כל אחת מהשלמויות, לרבות שלמות הגוף, קבלה משמעות חיובית ודינמית. כלומר, כל פעילות חייבת להיות תכליתית, כזו שתביא, בסופו של דבר, לפסגת יעדו של האדם. משקלה וחשיבותה של כל פעולה אינם תלוים בה עצמה, אלא בתפקוד שלה ביחס לתכלית האדם באשר הוא. השלמויות כולן אינן אלא סטטיות והדינמיקה הערכית, או השלמות הדינמית, תושג רק כאשר יועיד האדם לכל פעולה את תכליתה.
תאוריה זו עמדה בסימן הקדמתו למסכת אבות (פרק ה'): "אבל הנכון שישים תכלית כל מה שיתעסק בו בבריאות גופו והמשך מציאותו על השלמות, כדי שיישארו כלי כוחות נפשו, אשר הם אברי הגוף, שלמים, ותתעסק נפשע מבלי מונע במעלות המידות והמעלות השכליות".
משנתו זו של הרמב"ם עשתה לה כנפיים ונפוצה בקרב קהילות רבות באירופה והגותו שימשה בסיס לתלמידיו ולתלמידי-תלמידיו שהרבו לעשות לה נפשות. עם זאת נמצאו רבים שהתקוממו כנגד התפשטותה של הפילוסופיה הרמב"מית בקרב הקהילות היהודיות. הללו לא בחלו באמצעים ונקטו, בסופו של דבר, בהטלת חרם על כתביו. חרם זה שיצא מבית דינו של הרשב"א ב-1305, ושקבע במפורש, כי מנוע אדם מישראל ללמוד פילוסופיה וחוכמות חיצוניות טרם מלאו לו 25 שנה, עשוי להעמידנו על כך שלכתבי הרמב"ם היה הד ניכר הרבה מעבר לזמנו.
על יסוד התפתחות הרפואה והפילוסופיה באיטליה במאות ה-15 וה-16, הונחלה חשיבות ערך גוף האדם בקרב הקהילה היהודית. בתקופה זו טען רבי יוחנן לוריא (1510-1453) כי "אדם צריך למדוד כוחות גופו ונפשו ולפיהם לקבל עליו התשובה במידה הנכונה".
המהר"ל מפראג (1609-1512) דן בכובד ראש בזיקה שבין הגוף לנפש וטען כי הפעילות הגופנית משמשת מצע ורקע לפעילות האינטלקטואלית.
התעמלות
בתקופה הנידונה חלו תמורות מרחיקות-לכת בעולמה של היהדות באשר לחשיבות עימול הגוף. רבי נתן בן רבי יחיאל מרומא הגדיר את ההתעמלות בראשית המאה ה-12 כדלקמן: "פושטין ומקפלין זרועותיהן לפניהם ולאחריהן, וכן רגליהם על גבי יריכותיהן ומתחממין ומזיעין, והוא כמין מעשה רפואה". עמנואל הרומי, איש המליצה היהודי המפורסם (1336-1261) שיקע באחת ממחברותיו את המסר הבא: "מה דרך העצל? כעבד ישאף צל. ואשר על גופו יחמול, יתרון לו שיעמול".
הרמב"ם בחיבורו "על הנהגת הבריאות" שופע באשכולות של הוראות, כללים ונהגים הנוגעים לעולמה של ההתעמלות על השלכותיה השונות, ובכללן הרפואיות והריפויות. עיקר חידושו ותרומתו התמצו ברצון להפוך את הפעילות הגופנית לחלק אינטגרלי מאורח חיי היהודי. הגדרת ההתעמלות על-פי הרמב"ם הייתה מדעית וכמו הקדימה בשנים רבות את זמנה, כאשר הבסיס להגדרה היה הרעיון האירובי. הרמב"ם שטח בפני הקורא הפוטנציאלי משנה מפורטת וסדורה לגבי העימול: משך הפעילות, מיקומה בלוח השעות היומי, סדריה, דרגות הקושי שבה ובעיקר מעלותיה: רפואה מונעת, חיזוק הנפש והנאה לשמה. הרמב"ם לא ויתר לא לקשישים ואף לא לחולים והמריצם לעסוק בפעילות בהתאם ליכולת. ניתן בהחלט להגדיר את מגמתו של הרמב"ם בנוסח של "עימול לכל", הכפוף להסתייגויות שונות, כגון זו המשקפת את ימינו אנו – טוב יעשו המתעמלים אם קודם לפעילותם יבדקו את כושרם הגופני על ידי רופא. הרמב"ם יעץ למתעמלים כדלקמן: "ראוי שתקדים ותחפוף הגוף ותמרחהו (בשמן עיסוי) קודם ההתעמלות. ואחר-כך יתעמל לאט וידריג, עד שיגיע לתכלית ההתעמלות וימשיך כל עת שתמצאו יפה המראה (כלומר רענן), ומהיר אל התנועה ותמצא חומו שווה וזיעתו נוזלת, ואולם מיד שישתנה דבר מאלה העניינים, יימנע מהתעמלות" ("פרקי משה ברפואה, יח, 14).
בתקופה זו, שעמדה בסימן פריחתה של הקהילה היהודית באיטליה הרנסאנסית, עולה עדות מעניינת מדברי רבי דויד אבן-יחיא, מי שהיה חכם יהודי שהגיע לאיטליה מספרד בראשית המאה ה-16 ועסק בהוראה. וכך העיד על עצמו: "וזולת כל זאת אני הייתי הריפיטיטו"ר (מחזיר למוטב) אל התלמידים הקטנים ומתעמל עמהם עד עת האוכל". השימוש בהתעמלות כאמצעי חינוכי, ובשעות הבוקר, ואף התנהגותי תוך כדי שימוש בדוגמה אישית, שיקפו את ההוראות הרמב"מיות.
ענפי ספורט שונים
מהאוצר הבלום של ספרות השו"ת עולה תמונה מעניינת, ולא מעט מאלפת, על פעילויות גופניות שונות שהתקיימו בקהילה היהודית האירופית של ימי-הביניים. נמצאו יהודים, עשירים בדרך-כלל, ששכרו לבניהם מורים יהודים המומחים באמנות הסיוף. על רקע הצטיינותם בענף זה אסר הקיסר רודולף השני במאה ה-16 על יהודי פראג להורות אותו ולהשתתף בתחרויות פומביות של סיוף. נודעו יהודים שיצאו למסעות ציד בעקבות השפעת האצולה האירופית, וספרות השו"ת עוסקת בהלכות כלאיים בזיקה לרצועה שנקשרה לקולר כלבי הציד. הרמב"ם המליץ מאוד על ענף ההיאבקות, ובספרות השו"ת של הרא"ש (רבי אשר בן יחיאל) הצרפתי (1327-1250) מסופר על תאונה שנגרמה כתוצאה מתחרות בהיאבקות בין שני יהודים. הרא"ש פטר את ה"חובל" מתשלום נזיקין רק משום שהקרב ביניהם היה מוסכם, מוסדר ותחרותי. פסיקתו של הרא"ש מעניינת, הן משום שהיא מעידה על הטמעת הענף הנידון בקטגוריה של תחרות, בנסיבות הזמן והמקום כמובן, והן מכיוון שהיה בה בפסיקה משום מקדם עידוד ליהודים לעסוק בענף זה. עדויות מעניינות על בחורים יהודים המתענגים בהיאבקות (ובלשון מקור: "בצחוק התפיסה והאביקה") עולות מכתבי הרמ"ף (רבי משה פרובנציאלו) אשר באיטליה (1560). התחרויות נערכו באווירה ספורטיבית נעימה והמנצח התכבד במאכל ובמשקה. בל"ג בעומר היו נערכות תחרויות שונות, חלקן היתוליות, בין הבחורים הצעירים.
רבי יצחק מקורביי אשר בצרפת מעיד על כי "בחורים המתענגים בקפיצתם ובמרוצתם (בשבת) מותר, שזהו עונג שבת שלהם". פסיקה זו, מניה-וביה, יש בה, כמו גם בפסיקות אחרות בנידון, משום חידוש-תורה, מכיוון שהן יוצרות תקדים לעריכת תחרויות ומשחקים בשבת. ההיתר נולד על רקע תופעה נפוצה של פעילויות גופניות, והמנהיגים הרוחניים של הקהילה העדיפו לשחות-עם-הזרם ולשלוט בו מאשר להיסחף ולטבוע. לא מעט בהשפעת היתרי חז"ל בספרות המשנה והתלמוד, כי יהודים שנזהרו מלרוץ בשבת והיו הולכים ומהלכים כפעילות גופנית לכל דבר ונודעו אף "המקומות המיוחדים לטייל" כנוסח השו"ת, למשל בקהילת טולדו שבספרד.
הרמב"ם המליץ על המשחק בכדור, כמי שהושפע מכתבי גלנוס, ובפרט מספרו "עימול בכדור קטן", ומאבן רושד בן זמנו, שדרש בשבח המשחק בכדור קטן. העימול בכדור קטן כמו גם בגדול נראה בעיני הרמב"ם כמועיל לחיזוק "עליוני גופם" של המתעמלים. לבד מן ההיבט הרפואי והריפויי שייחס הרמב"ם למשחק בכדור, הוא ראה בו גם מקדם פסיכולוגי חשוב לבריאות הנפש, או כלשונו: "שתגיל הנפש ותשמח בו".
בשנת 1560 התפרסמה תשובתו של הרמ"ף שהתירה את המשחק בכדור, וליתר דיוק את המשחק בטניס בשבת, שהתקיים באולם ספורט מיוחד, ומתשובתו ניתן ללמוד על המעבר במשחק הטניס ממחבט עץ למחבט בעל מסגרת עץ המסורג שתי וערב במיתרים. בחלוף כשבעים שנה מאז פרסם רבי יהודה אריה ממודנה אשר באיטליה את ההיתר לשחק טניס בשבת, ונימוקו – "משום עונג שבת".
בספרות אשכנז, מן המאה ה-14 ואילך, רווח המונח "בית מחול" (tanzhaus), ללמדנו על תנופה שחלה בתחום הריקוד בקרב הקהילות היהודיות, וזו היה בה כדי לעודד את רבי יוחנן לוריא, מחכמי אשכנז, להציע שורה של היתרים הנוגעים לריקודים מעורבים בין המינים, גם בקבוצות וגם בזוגות.