cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר עקב
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית כפר עקב מנתה 189 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית כפר עקב מנתה 250 תושבים, ב-122 בתים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית כפר עקב הוערכה ב-290 תושבים, אשר בבעלותם 5,472 דונם של קרקע.
במהלך שנות השישים של המאה ה-20 נחשב הכפר לשכונה של עשירים, אולם מאז מעמדו ירד.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, כפר עקב נמצאת תחת שלטון ישראלי, וחלק גדול ממנו הוא בתוך שטח העיר ירושלים.
גדר ההפרדה נבנתה בין כפר עקב לבין שאר שכונות ירושלים, דבר שמקשה על תושבי הכפר להגיע לירושלים, שכן עליהם לעבור דרך מעבר קלנדיה. בנוסף, אנשי עיריית ירושלים, רשות הדואר, והמשטרה נמנעים מלהיכנס לכפר כדי לספק שירותים. מנגד, לרשות הפלסטינית אסור לפעול בשטח ולהעניק שירותים, מכיוון שהוא שייך מוניציפלית לירושלים. בתגובה לעתירות שהגישה האגודה לזכויות האזרח, טענה עיריית ירושלים כי היא עושה מאמץ לדאוג לתושבים, וכי אין בעיות באספקת שירותים, ואם קיימות, הן תוצאה של חששות ביטחוניים ולא של מדיניות מכוונת.
ב-7 בינואר 2010 הודה יקיר שגב, האחראי על מזרח העיר מטעם העירייה כי. גם המשטרה מתקשה לעצור חשודים המתגוררים בכפר.
הכפר נמצא בקרבת ההתנחלות הישראלית כוכב יעקב ובין הכפר ליישוב התגלע סכסוך קרקעות. בשנת 2009 הגיש ראש מועצת הכפר עתירה לבג"ץ נגד פעולות בניה של היישוב, והוצא צו ביניים לעיכוב העבודות. במאי 2013 הוכרז על הקרקעות שבמחלוקת שהן אדמות מדינה ועל החלטה זו הוגש ערר. כמו כן התברר כי היזם מוטי קוגל, שלטענתו רכש 1,600 דונם אדמה במקום בשנת 2001, חתם על העסקה עם מתווך שהורשע בזיוף נוטריון, ושהודה כי נתן הכשר פיקטיבי לעסקאות. בתחילת שנות ה-2000, בסיוע מסמכים מזויפים, נבנו בתים על הקרקעות, בהן התיישבו משפחות ערביות. בשנת 2015 קבע בית המשפט שעל המשפחות לפנות את הבתים מהמקרקעין ובג"ץ הוציא צו על תנאי המורה למדינה לפנות את המקרקעין. בעקבות הצו על תנאי, הגישה המדינה כתבי אישום על שימוש בלא היתר במבנים והבטיחה שתדרוש להוציא למבנים צוי הריסה.
נתן צבי פינקל (מיר)
הרב נתן צבי פינקל (ה' באדר ב' ה'תש"ג, 12 במרץ 1943 – י"א בחשוון ה'תשע"ב, 8 בנובמבר 2011) היה ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
קורות חייו
נולד בשיקגו שבארצות הברית לאליהו מאיר ושרה פינקל (נפטרה ה'תשפ"א) . נקרא על שם אבי סבו, הסבא מסלובודקה. למד בתיכון לא-חרדי בעירו. בתחילת שנות ה-60 נסע ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שלא ברצון הוריו. בישיבה שהה תחת חסותו של אחי סבו הרב אליעזר יהודה פינקל, וכן למד בחברותא עם הרב חיים קמיל, שהחשיב לרבו.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) לקה בפרקינסון ומאז סבל במשך שנים ממחלת ניוון שרירים קשה ולקראת סוף ימיו היה מרותק לכיסא גלגלים. בשנת תשס"ג, בגיל 60, נתמנה לחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה והיה לחבר הצעיר בה מעולם.
פועלו
למרות חוליו פיתח את הישיבה ומוסדותיה לממדי ענק, והפך אותה לישיבה הגדולה בישראל ולאחת משתי הגדולות בעולם כולו (לצד ישיבת לייקווד). תחת הנהגתו פתחה הישיבה סניפים נוספים ברמת שלמה בירושלים, וישיבת מיר ברכפלד בשכונת אחוזת ברכפלד במודיעין עילית. סדר יומו התחיל בתפילת שחרית בבית המדרש המרכזי של הישיבה. במהלך היום הוא בחן תלמידים וקיבלם לשיחות אישיות בביתו. אחת לשבוע מסר שיעור כללי בישיבה בירושלים, וכן חבורה בימי רביעי ושני ועדים בימי שישי בביתו, לתלמידים ישראלים ול"חוצניקים". פעמיים בשבוע נסע לסניף הישיבה במודיעין עילית לסדר בוקר ולתפילת מנחה, ופעם בחודש מסר בה שיעור כללי, ולעיתים אף שיחות מוסר. היה מעורב גם בהקמת וליווי ה"חבורות" בישיבה ונהג להשתתף במסיבות של החבורות.
במסגרת הבנייה המואצת של מוסדות הישיבה, המתפרסת על פני מבנים רבים בשכונת בית ישראל, נטל הרב פינקל חלק פעיל ברכישת המגרשים, השגת תורמים והכנת תוכניות הבנייה. לשם כך הוא נסע לעיתים תכופות לחוץ לארץ.
דרך לימודו התייחדה בהסבר כיצד שיטת כל ראשון בסוגיא התלמודית מסתדרת עם שיטתו בכל המסכת (דרך זו מכונה "לשיטתו").
מותו
הרב פינקל נפטר לפנות בוקר בביתו, ביום שלישי, י"א בחשוון ה'תשע"ב, 8 בנובמבר 2011. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו והיא נעה מישיבת מיר להר המנוחות והשתתפו בה למעלה מ-100,000 אנשים, בראשות מנהיגי הציבור החרדי, בהם הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן והאדמו"רים מגור ובעלזא. הרב שטיינמן אף נשא עליו דברי הספד ובאופן חריג קרע עליו קריעה.
ספריו
לאחר פטירתו החלו משפחתו ותלמידיו בהוצאת כתביו ושיעוריו.
25 באפריל
25 באפריל הוא היום ה-115 בשנה (116 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 250 ימים.
תומאס מלורי
סר תומַאס מַלורי (באנגלית: Thomas Malory; 1415 - 14 במרץ 1471) היה המחבר או המהדיר של "מות ארתור" ("Le Morte d'Arthur"), הגרסה הקאנונית ביותר של סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול. חוקר-העתיקות ג'ון לילנד האמין שהוא היה ולשי, אך רוב החוקרים כיום מניחים שהיה סר תומאס מלורי מניובולד-רבל שבוורויקשייר. שם המשפחה מופיע במגוון איותים, לרבות Maillorie, Mallory, Mallery ו-Maleore. השם נובע משם התואר maleüré בצרפתית עתיקה (שמקורו בביטוי הלטיני male auguratus) ומשמעו - ביש-גדא או מבשר-רעות.
חייו
מעטות הן העובדות הידועות בוודאות אודות תולדות חייו. לפי ההנחה הנפוצה המזהה אותו עם סר תומאס מלורי מניובולד-רבל שבוורויקשייר, הוא נולד ככל הנראה בסביבות שנת 1405 (הגם שישנם חוקרים שהציעו תארוך מוקדם יותר). בדומה לאביו הוכתר לאביר. נלחם בצרפתים בקאלה במלחמת מאה השנים, ונבחר לפחות פעמיים לכהן בפרלמנט של אנגליה. כמו כן, במהלך שנות החמישים של המאה ה-15 הואשם ברשימה מרשימה של אישומים פליליים, שכללו פריצה, אונס, שוד צאן וניסיון לארוב לדוכס מבקינגהאם. הוא נמלט ממאסר פעמיים, תוך לחימה במגוון כלי-נשק וצליחת תעלת-המגן של הכלא בשחייה, במקרה אחד.
הוא נכלא במספר אתרים בלונדון, לפרקים היה משוחרר בערבות אך מעולם לא הועמד לדין בגין האישומים שהוגשו נגדו. בשנות השישים של המאה ה-15 נחון לפחות פעם אחת על ידי המלך (הנרי השישי), אך לעיתים קרובות יותר הוא היה מוצא במפורש מרשימת החנינות על ידי הנרי השישי ואף על ידי יריבו ויורשו, אדוארד הרביעי. ניתן להבין מהערות שמלורי כותב בירכתי קטעים מספרו, שהוא חיבר לפחות חלק מעבודתו במהלך שהותו בבית-הסוהר. התיאור העצמי שהוא כותב בקולופון של "מות ארתור" הוביל להשערה שייתכן שהוא היה כומר, אך זו אינה סברה מקובלת:
השפעתו
מלורי הצעיר הופיע כדמות בסוף ספרו של ט.ה. וייט, "המלך לשעבר ולעתיד", שהתבסס על "מות ארתור"; הופעה קצרה זו נכללה במחזמר "קמלוט" שהועלה בברודוויי. רבים משורשי העיבודים המודרניים לאגדה על המלך ארתור נטועים ביצירתו של מלורי, לרבות הסרט "אקסקליבר" של ג'ון בורמן מ-1981, שהכיל בתוכו את כל יסודות הספר.
מתוך יצירתו הגדולה, "מות ארתור":
טורקהיים
טורקהיים (בצרפתית: Turckheim) היא קומונה במחוז או-רן בחבל גראנד אסט, צרפת. היא ידועה בעיקר בזכות כרמיה.
היסטוריה
ב-1312 קיבלה העיר מעמד של עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, וב-1354 הצטרפה לדקאפול (Décapole), קואליציית הערים הקיסריות החופשיות של אלזס.
בעקבות שלום וסטפליה, שסיים את מלחמת שלושים השנים, ב-1648, העיר איבדה את תוארה כעיר קיסרית חופשית ועברה לשליטתה של צרפת, שקיבלה את אלזס מידי בית הבסבורג. יחד עם שאר ערי הדקאפול, העיר לא הסכימה להשלכות חוזה זה שהסיר את החופש היחסי שהיה לה והחזיר את העיר לשלטון האצילים. העיר עמדה בסירובה להצטרף לצרפת עד להסכמי ניימכן בשנת 1678. במסגרת הסירוב הזה נערך קרב טורקהיים ב-1675 בו הובסו כוחותם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ופרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, בידי כוחותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בעת החדשה עברה העיר את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה וסופחה לגרמניה ב-1871 עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51). בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה סופחה אלזס שוב לצרפת.
טורקהיים היא אחת הערים הבודדות בצרפת שגם היום יש בה שומר לילה היוצא לסיבוב שלו כל יום ב-10 בלילה בין 1 במאי ל-31 באוקטובר וכן בחצות של ה-31 בדצמבר.
פטרישיה פרנסס גרייס
פטרישיה פרנסס גרייס (באנגלית: Patricia Frances Grace; נולדה ב-17 באוגוסט 1937) היא סופרת ילדים ומבוגרים מניו זילנד, הנחשבת לדמות עיקרית ודומיננטית בתהליך פיתוח ספרות בדיונית מאורית. גרייס זכתה לשבחים רבים, בעיקר על תרומתה לתרבות המאורית ועל קידומה של תרבות זו דרך ספריה. גרייס זכתה לפרסים רבים על עבודותיה, ביניהם: פרס הוברט צ'רץ' - פרוזה (1976), פרס ניו זילנד לספרות בדיונית (1987) ופרס נוישטט לספרות בינלאומית (2008). ספריה הידועים ביותר הם: "פוטיקי" (Potiki) מ-1986, "דוג-סייד סטורי" (Dogside Story) מ-2001, ו"תינוק אין-עיניים" (Baby No-Eyes) מ-1998.
קורות חיים
גרייס נולדה בעיר וולינגטון שבניו זילנד בשנת 1937 לאב נצר לשלושה שבטים מאוריים (נגאטי טואה, נגאטי ראוקאווה ותה אטיאווה), ואם אירית. שמה המלא בעת לידתה היה פטרישיה פרנסס גנסון.
כשסיימה את שנות היסודי והתיכון שלה, למדה במכללת וולינגטון להכשרת מורים, ולאחר מכן קיבלה תעודת הוראה לאנגלית כשפה שנייה מאוניברסיטת ויקטוריה של ולינגטון.
בשנת 1957 עברה גרייס לגור בפלימרטון שבניו זילנד יחד עם בן-זוגה, קארהי ויארקי, שם גידלו את שבעת ילדיהם. בזמן חייה בפלימרטון, מעבר להיותה מורה לאנגלית, החלה לעסוק בכתיבה ספרותית כשהצטרפה לקבוצת כתיבה, בה כתבה סיפורים קצרים אותם שלחה לכתבי עת. סיפוריה הראשונים, כדוגמת ספרה הראשון, "וואיאריקי וסיפורים אחרים" (Waiariki And Other Stories) - מבוססים בעיקר על חוויותיה וזיכרונותיה מילדותה כנערה מאורית.
בשנת 1985, הוענקה לגרייס מלגת כתיבה מאוניברסיטת ויקטוריה. גרייס החליטה שהיא תוותר על עבודתה כמורה, ותקדיש את מרב זמן לעבודתה כסופרת. מאז החלטה זו, גרייס פרסמה ספרים רבים נוספים - רובם ככולם מנקודת המבט התרבותית-מאורית. חלקם תורגמו לשפות אחרות, כגון: גרמנית, ספרדית, הולנדית, פינית, צרפתית וכמובן מאורית.
נכון ל-2017, ספרה האחרון של גרייס הוא צ'אפי (Chappy), ספר אשר יצא לאור בשנת 2015.
פעילות מקצועית
פטרישיה פרנסס גרייס נחשבת לדמות דומיננטית ביותר בפיתוח התחום הספרותי של בדיון מאורי. כל אחד מספריה מתייחס לדיונים וקשיים מרכזיים בתרבות המאורית, כגון: קונפליקטים בין ערכים מודרניים למסורתיים, יחסים במשפחה המאורית המודרנית וההשלכות של קולוניאליזם תרבותי. ספריה של גרייס מהווים מצד אחד, שופר לתרבות המאורית ומצד שני, מאפשרים לעולם המערבי להיחשף לתרבות ייחודית זו.
ספרה הראשון של גרייס הוא "ואיאריקי וסיפורים אחרים" (Waiariki And Other Stories), פורסם בשנת 1975 וכולל אוסף סיפורים קצרים שכתבה על זיכרונותיה וחוויותיה כילדה מאורית. "ואיאריקי וסיפורים אחרים" נחשב לספר הראשון שסופרת ממוצא מאורי פרסמה, וזכה ב-"פרס הוברט צ'רץ' - פרוזה, המוענק ל-"ספר הבדיוני המשובח" ביותר בשנת 1976.
לאחר הוצאת שני ספרים נוספים שנועדו לגיל המבוגר יותר, גרייס החליטה לעבור לתחום הספרות לילדים. ספרה הראשון בתחום זה היה "הקויאה והעכביש" (The Kuia And The Spider), ספר תמונות שעליו עבדה במשותף עם האמן רובין קאוקיווה, ושיצא לאור בשנת 1981. ספר תמונות זה זכה בפרס "ספר הילדים של השנה" והיה פריו הראשון של שיתוף פעולה פורה בין גרייס לקאוקיווה, במסגרתו נכתבו, עד כה, שני ספרים.
בשנת 1986 חזרה שוב לספרות מבוגרים, והוציאה ספר ששמו "פוטיקי" (Potiki) שזכה להוכרה רבה ותורגם לשפות רבות אחרות. "פוטיקי" זכה לאחר מכן בפרס ניו זילנד לספרות בדיונית.
בשנת 1992, גרייס הדפיסה את הרומן השלישי שלה, בשם "בני דודים" (Cousins), ובו עסקה בנושא הפמיניזם בקרב תרבות עמה. באחד הראיונות שלה על הספר, גרייס אמרה:
בשנת 2006, גרייס זכתה בפרס "סופרים מובילים שמונו על ידי ראש הממשלה להצלחה ספרותית", פרס המוקיר סופרים אשר תרמו תרומה משמעותית לספרות הניו זילנדית. בעת קבלת הפרס, ראש הממשלה - הלן קלארק, אמרה:
בשנת 2008, גרייס הוציאה לאור ספר שאחיה - בריאן גנסון - אייר, בשם "מריאה והאלבטרוס". באותה שנה, גרייס גם זכתה ב "פרס ניושטט לספרות בינלאומית".
ישיבה תיכונית
ישיבה תיכונית היא ישיבה לגיל תיכון שמשלבת לימודי קודש ולימודים תיכוניים (לימודי חול) לתעודת בגרות.
מקור השם
עד שנות ה-50 נודעו הישיבות התיכוניות בשמות שונים. חלקם, כמו ישיבת אלמה, בקשו להקרא "ישיבה" בעוד אחרות, כמו מדרשית נעם נמנעו מלהקרא בשם זה, מפאת השילוב של לימודי חול. הביטוי "ישיבה תיכונית" מופיע למשל בשנת 1942, בהתייחס למתיבתא ר' יעקב יוסף בארצות הברית, אולם לא רווח בציבור. היו שעשו שימוש בביטוי "ישיבה גימנסיה". בתחילת שנות ה-50 החלו להופיע ביטויים כמו "ישיבה עם מגמה תיכונית" ובשנת 1955 החל להיות שגור הביטוי "ישיבה תיכונית".
היסטוריה
הישיבה התיכונית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל הייתה אלמה, שנוסדה בירושלים בשנת 1936. כעבור שנה, בשנת 1937 נוסדה בתל אביב ישיבת היישוב החדש על ידי הרב משה אביגדור עמיאל. כמה שנים לאחר מכן, בשנת תש"ה (1945) יסדו הרב יהושע יגל וישראל סדן את מדרשית נעם. בהמשך, הוכנסו לימודי חול לישיבת בני עקיבא כפר הרואה, בעקבות לחץ ההורים. בשנת 1958 כבר נמנו בישראל עשר ישיבות תיכוניות בהן למדו כ-1000 תלמידים, ובנוסף עליהן התקיימו גם ארבע ישיבות מקצועיות: ישיבות תורה ומלאכה בתל אביב, כפר אברהם וכפר סיטרין והישיבה החקלאית בכפר הרא"ה.
הישיבות התיכוניות הראשונות היו כולן פנימיתיות. חלקן היו בעיר אך חלקן בחרו בכוונה להתמקם ביישובים קטנים, על מנת להרחיק את התלמידים מפיתויי העיר ולאפשר להם להתרכז בלימודים. התלמידים נהגו לחזור הביתה אחת לשבועיים או שלושה שבועות.
לאור הצלחת הישיבות התיכוניות היו בתי ספר דתיים שבחרו לפעול במעין מודל ישיבתי, ללא פנימייה, כמו ישיבה תיכונית יבנה בחיפה וישיבה תיכונית טבריה. מטבע הדברים, סדר היום בבתי ספר ישיבתיים היה שונה מאשר בישיבות התיכוניות, מכיוון שהתלמידים חוזרים הביתה כל יום. עם השנים גם הצטמצם מספר השבתות בהן התלמידים נדרשים להישאר בישיבה, והם חוזרים הביתה אחת לשבוע או לשבועיים.
היחס ללימודי חול
הישיבה התיכונית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל, ישיבת אלמה, נוסדה מתוך גישה של שילוב לימודי חול הכרחיים עם לימודי הישיבה.
לעומת זאת, הישיבות התיכוניות הראשונות האחרות נוסדו על ידי חניכי ישיבות ליטאיות אשר שללו את לימודי החול. ישיבת כפר הרוא"ה נוסדה ללא לימודי חול ורק בלחץ ההורים נוספו לימודי חול במבנה נפרד מהישיבה, במסגרת נפרדת ולימודי החול היו לימודי רשות. בישיבת היישוב החדש הוקדשו שעות מועטות בלבד ללימודי חול והישיבות נאבקו למזער את מספר השעות המוקדשות ללימודים לקראת הבגרות. בתחילה נבחנו התלמידים בבחינות הבגרות כאקסטרנים, בראשית שנות ה-50 היו התיכונים שליד הישיבות התיכוניות לבתי ספר של ערב ומספר השעות שהוקדש ללימודי החול שכללו גם תנ"ך עלה מכ-15 לכ-22 ורצועת הזמן שבין 14:30 ל-18:00 הוקדשה ללימודי חול. בסביבות שנת 1960 היו הישיבות התיכוניות לתיכונים מלאים, שוב בלחץ ההורים ומשרד החינוך ונגד רצון ראשי הישיבות. גם הטרמינולוגיה השתנתה ובניגוד לשנים ראשונות בהם לימודי החול כונו "טפל", אל מול העיקר שהוא לימוד התורה, החלו להשתמש במושג "חשוב" לציון לימודי החול, אך עדיין בניגוד ל"עיקר" - התורה. באותה תקופה הוקמה המגמה הריאלית הראשונה בתוך ישיבה תיכונית, בישיבת מרום ציון בקריית נוער, מתוך מטרה למשוך תלמידים המעוניינים בלימודים ריאליים לישיבות תיכוניות.
הישיבות התיכוניות לא ניסו לפתח גישה של השלמה של לימודי החול עם לימודי הקודש כשיטת תורה עם דרך ארץ ולא הכינו ספרי לימוד תיכוניים עבור החינוך הדתי אלא בקשו לתת את המינימום הנדרש כדי לקבל תעודת בגרות, תוך משא ומתן עם משרד החינוך שנועד לצמצם את לימודי החול ולהוציא מתוכנית הלימודים תכנים לא רצויים להם, כמו ספרות.
גישה זאת השתנתה עם השנים, במיוחד בשנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר רבות מהישיבות התיכוניות עברו מהפך של הוצאת הר"מים החרדיים וכניסת ר"מים דתיים לאומיים. החל מתחילת המאה ה-21 יש ברבות מהישיבות התיכוניות יחס של כבוד ללימודי החול ודגש על שילוב של תורה עם עבודה.
סדר ומבנה
סדר היום בישיבה התיכונית הוא של יום לימודים מלא. בדרך כלל מהבוקר ועד הצהריים לומדים לימודי קודש כמו תלמוד, תנ"ך והלכה, ובחלקו השני של היום מהצהריים המאוחרים ועד הערב לומדים לימודים כלליים. לאחר מכן מתקיים בדרך כלל "סדר ערב", הכולל שוב לימודי קודש. הלימודים הם נפרדים, המקבילה לישיבה תיכונית אצל בנות היא האולפנה.
בישראל של 2006 פזורות עשרות רבות של ישיבות תיכוניות ברחבי הארץ, חלקן משתייך למרכז ישיבות בני עקיבא.
הישיבות התיכוניות מוגדרות ברובן כמוסד מוכר שאינו רשמי (לפי חוק חינוך ממלכתי -התשי"ג) וככאלה הן זוכות לתקצוב מלא של לימודי התיכון, וחלק גדול מלימודי הגמרא. שכר הלימוד מגיע בישיבות רבות ללמעלה מאלף שקלים לחודש, עקב עלות אחזקת הפנימייה, הכיתות המוקטנות, והצוות החינוכי הרחב.
בתקשורת
הסדרה העלילתית-דוקומנטרית "הישיבה" שהוקרנה בערוץ 10 פותחת צוהר לעולם זה, ומספרת את סיפורם האישי והאמיתי של תלמידים ומורים, בישיבה התיכונית בכפר הרוא"ה.
אנדזאורוס
אנדזאורוס (שם מדעי: Andesaurus; מילולית: "לטאת האנדים") הוא סוג של דינוזאור גדול מקבוצת הזאורופודים אשר חי באמריקה הדרומית בתור הקרטיקון לפני 99-97 מיליון שנה. משמעות שמו הוא על שם הרי האנדים, לידם מאובניו התגלו. בסוג זה נמצא מין יחיד - Andesaurus delgadoi, אשר נקרא על שם המגלה שלו, אלחנדרו דלאגדו. המאובנים התגלו בתצורות קנדלרוס שבנאוקן, ארגנטינה ותוארו בידי החוקרים ג'וזף בונפרה וג'ורג' א. קלבו] ב-1991. הממצאים כללו שלד חלקי ומקוטע, בעיקר של חוליות ועצמות גפיים.
האנדוזאורוס היה חלק מבני קבוצת הטיטאנוזאוריה שהכילו את הגדולים שבדינוזאורים כמו הארגנטינוזאורוס. ממדידת אורך הירך שלו הוא הגיע לאורך 15-18 מטרים ולמשקל 7 טונות, קטן יחסית לקרוביו. הוא היה 27 חוליות בזנבו הארוך ששימש לאיזון והיה גם בעל צוואר ארוך, איתו הגיע לצמרות העצים. הוא היה בעל עצמות ירך גבוהות ורחבות שהחזיקו את משקלו.
האנדוזאורוס היה קרוב לארגנטינוזאורוס הענקי, לדרדנוטוס ולפוארטזאורוס - כולם נמצאו בארגנטינה והיה בעל מאפיינים דומים כמו חוליות זקורות שיצרו "קוצים" מעל הגב ומפרקים עגולים בין חוליות הזנב. הוא חי לצידם של טורפים כמו הגיגאנוטוזאורוס, גדול טורפי אמריקה ושל הבויטררפטור (Buitreraptor) הזריז.
זאב בנימין בגין
זאב בנימין (בני) בגין (נולד בכ"ד באדר א' ה'תש"ג, 1 במרץ 1943) הוא איש ציבור ישראלי. בעבר כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל. גאולוג במקצועו; בעברו היה בין היתר ראש המכון הגיאולוגי לישראל. הוא בנו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין.
ביוגרפיה
בני בגין נולד בירושלים, בן לעליזה לבית ארנולד ולמנחם בגין, לימים ראש ממשלת ישראל. בעת לידתו היה אביו חייל בצבא אנדרס, וזמן קצר לאחר מכן ירד למחתרת והיה למפקד האצ"ל. המשפחה נדדה ממקום למקום כדי להסוות את זהות אבי המשפחה.
הנרי אינמן
הנרי אינמן (באנגלית: Henry Inman: 20 באוקטובר 1801 – 17 בינואר 1846) היה צייר פורטרט, ז'אנר ונוף אמריקאי.
ביוגרפיה
הוא נולד ביוטיקה, ניו יורק, להורים מהגרים אנגלים שהיו בין המתיישבים הראשונים ביוטיקה. משפחתו עברה להתגורר בניו יורק בשנת 1812.
זאב בנימין בגין
פעילות פוליטית
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, ביוני 1988, הגיש את מועמדותו בבחירות המקדימות של תנועת החרות, זכה במקום השלישי והוצב במקום ה-13 ברשימת הליכוד. בגין נבחר לכנסת ה-12, וכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד. שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת האתיקה.
הנרי אינמן
ביוגרפיה
החל משנת 1814 ובמשך שבע השנים הבאות, היה תלמידו של ג'ון ווסלי ג'רוויס בניו יורק, יחד עם ג'ון קווידור.
זאב בנימין בגין
פעילות פוליטית
נבחר בשנית לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992, במקום השביעי ברשימת הליכוד והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון. במרץ 1993, בהתמודדות הפתוחה (לחברי המפלגה) הראשונה על מנהיגות הליכוד, התמודד בגין מול בנימין נתניהו, דוד לוי, ומשה קצב. מערכת הבחירות הייתה סוערת, ובסיומה זכה נתניהו ברוב גדול (52%) כשאחריו לוי (עם 26% מהקולות), בגין (עם 16% מהקולות) וקצב (6% בלבד).
בגין היה אחד המתנגדים הבולטים להסכמי אוסלו וטען בעקביות שמדובר במעשה הונאה מצד יאסר ערפאת. עם זאת הסתייג מהדה-לגיטימציה שעשה הימין ליצחק רבין אחרי שנחתם ההסכם.
הנרי אינמן
קריירה
נושאי הז'אנר שלו כוללים את "נער החדשות" ו"נערות וושינגטון". הדיוקנאות שלו כוללים את אלה של הנרי ראטגרס ופיץ גרין האלק באגודה ההיסטורית בניו יורק. הוא גם צייר דיוקנאות של אנג'ליקה סינגלטון ואן בורן, הבישוף ווייט, השופטים הראשיים מרשל ונלסון, ג'ייקוב בארקר ואחרים.
זאב בנימין בגין
שר בממשלת נתניהו הראשונה
בעקבות הבחירות לכנסת הארבע עשרה ועליית הליכוד (בו הוצב שוב במקום השביעי ברשימה, אולם החמישי מבין חברי הליכוד ברשימה המשותפת עם גשר וצומת) לשלטון, בראשותו של נתניהו, נבחר לכנסת ומונה לשר המדע בממשלת ישראל העשרים ושבע.
הנרי אינמן
קריירה
תומאס מקנני הטיל על אינמן, שהיה ליתוגרף מוכשר, להעתיק יותר ממאה ציורי שמן של מנהיגי האינדיאנים שנעשו על ידי צ'ארלס בירד קינג עבור ספר מודפס, "ההיסטוריה של שבטי האינדיאנים של צפון אמריקה". ציורי השמן נמצאים כעת באוספים של הבית הלבן, המוזיאון לאמנות ג'וסלין ומוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית.
במהלך שנה שהה באנגליה בשנים 1844–1845, הוא צייר את הסופר וורדסוורת', ג'ון צ'יימברס, סר ויליאם סטיוארט, הברון מבלייר וסלבריטאים אחרים.
חיים אישיים
בשנת 1822 נישא אינמן לג'יין רייקר אובראיין (1796–1873). יחד הם היו ההורים לארבעה ילדים, אחד מהם היה צייר ג'ון אובראיין אינמן (1828–1896), והנרי אינמן ג'וניור (1837–1899) שהיה סופר.
זאב בנימין בגין
שר בממשלת נתניהו הראשונה
לאחר אישור הסכם ואי באוקטובר 1998, פרש בגין מהליכוד והקים סיעה חדשה בשם חרות - התנועה הלאומית יחד עם מיכאל קליינר ודוד ראם.
הנרי אינמן
חיים אישיים
אינמן נפטר ב־17 בינואר 1846 לאחר שחזר מאנגליה לאמריקה עקב בריאות לקויה.
זאב בנימין בגין
שר בממשלת נתניהו הראשונה
בבחירות לכנסת ה-15 (מאי 1999) התמודדה "חרות" ברשימה משותפת בשם האיחוד הלאומי עם "תקומה" ו"מולדת". בגין החליט להתמודד לראשות הממשלה למרות התנגדות רחבעם זאבי ממולדת, אולם פרש לפני הבחירות, לאחר שיצחק מרדכי הסיר את מועמדותו. בעקבות מספר המנדטים המצומצם שקיבלה תנועתו בבחירות פרש בגין מהחיים הפוליטיים בציינו שהוא נשאר "איש ציבור ללא ציבור".
הנרי אינמן
חיים אישיים
לפני מותו הוא עסק בסדרת תמונות היסטוריות עבור הקפיטול בוושינגטון.
זאב בנימין בגין
שר בממשלת נתניהו הראשונה
בגין המשיך לפרסם מאמרים בענייני השעה. ב-4 בספטמבר 2002 פרסם מאמר ב"הארץ" ובו אוסף ציטוטים של ההנהגה הפלסטינית שלטענתו מוכיחים שהסכמי אוסלו היו תרמית מהצד הפלסטיני.
שר בממשלת נתניהו השנייה
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים חזר לעסוק בגאולוגיה, ובאמצע 2005 מונה לראש המכון הגיאולוגי לישראל. במסגרת תפקידו עסק בין השאר בקידום פרויקט להפקת נפט מפצלי שמן בעמק האלה.
ב-2 בנובמבר 2008 הודיע בגין לשר התשתיות הלאומיות, בנימין בן אליעזר, כי הוא מתפטר מתפקידו במכון הגאולוגי, בעקבות החלטתו לחזור לחיים הפוליטיים ולהתמודד על מקום ברשימת הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה. ב-4 בנובמבר 2008 כינס בגין מסיבת עיתונאים משותפת עם יו"ר הליכוד בנימין נתניהו, ובה הודיע רשמית על התמודדותו בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-18. בבחירות אלו זכה ב-30,918 קולות שהם כ-63.8% מהקולות, ומוקם במקום ה-5 ברשימה. נבחר לכנסת ה-18 ומונה לשר בלי תיק בממשלה ה-32, כשהוא מכהן כחבר בקבינט הביטחוני וב"שמיניה" של ראש הממשלה נתניהו. בכהונתו זו עורר בגין את רוגזם של אנשי ימין, כאשר יחד עם ידידו, השר דן מרידור, הביע התנגדות להצעות חוק שנתפסו בעיניו כפוגעות בזכויות המיעוט, ומטילות הגבלות על פעילות ארגוני שמאל ועל חופש הביטוי. בגין תמך בהקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, שהממשלה החליטה עליה בשל לחץ מצד ארצות הברית.
בנובמבר 2012 התמודד בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, ונדחק למקום לא ריאלי.
שובו לחיים הפוליטיים
בינואר 2015 חזר לפעילות במפלגת הליכוד ונבחר ל, לאחר ששוריין במקום ה-11 ברשימת הליכוד לבחירות על ידי יושב ראש הליכוד בנימין נתניהו. עם הקמת ממשלת ישראל ה-34 במאי 2015 מונה לשר בלי תיק, אך התפטר מהתפקיד כעבור כשבועיים, לאחר חזרתו של גלעד ארדן לממשלה, וחזר לכהן כחבר הכנסת. בגין היה זקן חברי הכנסת בכנסת ה-20.
היה חבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת ובוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי. היה חבר גם בוועדת הפנים והגנת הסביבה, אך הודח ממנה בנובמבר 2017, עקב התנגדותו להחלת הצעת חוק שהגיש יו"ר הוועדה, דודי אמסלם, לאסור על המשטרה לפרסם המלצות בדבר הגשת כתבי אישום בתום חקירת אישי ציבור, גם על ראש ממשלה שכבר נתון לחקירות.
בגין התנגד בתוקף לחוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון, ואמר כי הוא מנוגד לחוק הבינלאומי, הוא יזיק למעמדה של ישראל בעולם, ויסכן את ההתיישבות ביהודה ושומרון. בגין היה אחד מבין שני חברי הקואליציה שהצביעו נגד החוק.
בגין נמנע בהצבעה על חוק הלאום, וטען כי הוא "מבזה את עיקרון השוויון ואת מדינת היהודים". בגין ניסה לקדם נוסח אחר של החוק, בו תמכה גם מפלגת יש עתיד, שיבטיח גם שוויון זכויות לאזרחי ישראל הערבים. לאחר שהתקבל החוק הגיש לכנסת הצעת תיקון לחוק שלא התקבלה.
בבחירות לכנסת ה-21, לא התמודד בפריימריז ולא שובץ ברשימת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 והכנסת ה-23 הודיע כי לא יצביע לליכוד.
ב-21 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הצטרף בגין למפלגת תקווה חדשה בראשותו של גדעון סער, שובץ במקום השישי ברשימתה ונבחר לכנסת. בכנסת ה-24, כמו בכנסת ה-20, היה בגין זקן חברי הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, הודיע בגין כי הוא פורש מהחיים הפוליטיים. בבחירות לכנסת ה-25 הוא מוקם במקום ה-120 והסמלי ברשימת "המחנה הממלכתי".
משפחתו
בגין הוא בנם של מנחם בגין, ראש הממשלה ה-6, ושל עליזה בגין. בגין נשוי לרות לבית שוער, אותה הכיר בעת שירותו הצבאי, ואב לשישה ילדים. אחד מהם, רב-סרן, טייס F-16 בחיל האוויר, נהרג בתאונת אימונים ב-27 במרץ 2000. בן אחר, אבינדב בגין, הוא אמן, סופר ופעיל חברתי, פעיל במאבק נגד גדר ההפרדה.
הוא מתגורר בשכונת יפה נוף בירושלים, בה התגורר גם אביו, מנחם בגין, מאז פרישתו מראשות הממשלה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
איתן (עמותה)
מכון איתן לחקר טכנולוגיות מידע בחינוך, המוכר בשם הקצר איתן, הוקם בשנת 2000 על ידי אודי הלר וד"ר אריאל פרנק מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן ונרשם כעמותה בשנת 2004. השם Eitan הוא ראשי תיבות של Educational Information Technologies Alliance Network. העמותה הוקמה במטרה להרחיב ולהעשיר את המידע הקיים בנושאי מחשוב וטכנולוגית מידע בעברית באינטרנט. העמותה מפעילה אתר אינטרנט, אשר  רוב הקורסים בו פותחו על ידי סטודנטים מאוניברסיטאות בר-אילן, תל אביב, חיפה, הטכניון, המרכז הבין-תחומי הרצליה ומכללת נתניה.
Open Shortest Path First
Open Shortest Path First (בראשי תיבות: OSPF) הוא פרוטוקול ניתוב היררכי, תלוי מצב (Link-state) להעברת נתונים בין ראוטרים שונים הנמצאים באותה מערכת אוטונומית. בבסיס הפרוטוקול עומד אלגוריתם דייקסטרה, המשמש לחישוב עץ המרחק הקצר ביותר. OSPF משתמש בעלות העברת הנתונים (מספר המציין את גודל רוחב הפס) לצורך חישוב המרחק, ותמיד יבחר את הנתיב הזול ביותר להעברת חבילה מהמקור אל היעד.
נתב המנתב חבילות בהתבסס על OSPF מנהל רישום של כל הנתבים שהוא "מכיר", והנתיבים אליהם. כאשר מגיעה אליו חבילה הוא מעביר אותה אל נתב היעד דרך הנתיב בו עלות התעבורה היא הזולה ביותר. נתבים שונים המשתמשים ב-OSPF מחליפים ביניהם רשימות על מנת להישאר מעודכנים לגבי שינויים בטופולוגיית הרשת, ולגלות נתיבים חדשים.
OSPF מוגדר כפרוטוקול המתפקד בשכבת הרשת (השכבה השלישית) של מודל ה־OSI ומודל ה־TCP/IP.
OSPF משתמש בטכניקת Link State.
יצירת שכנות בפרוטוקול זה מתבצעת על ידי הפקודה network x.x.x.x y.y.y.y area z ,כאשר ה-x מייצג את הכתובות שנפיץ,y מייצג את ה-subnet mask ו-z את מספר ה-area ,הפקודה network מוגדרת מתחת ל-process של ה-ospf,מוגדר על ידי הפקודה router ospf.
פקודה חשובה נוספת היא default information originate שמוגדרת בפרוסס של ה-ospf וקובעת שנתב שרוצה להגיע לכתובת שאינה נמצאת בטבלת הניתוב שלו יעביר את המידע לנתב שיוצר איתו שכנות ospf ונתב זה כנראה מכיר את הניתוב ליעד,כאשר נוסיף לפקודה זו את המילה always היא תעבוד גם כאשר לא קיים ניתוב דיפולטי בטבלת הניתוב.
8 נשים
8 נשים (בצרפתית: Huit Femmes) הוא סרט מוזיקלי צרפתי, בבימויו של פרנסואה אוזון, שיצא לאקרנים בשנת 2002. אוזון זכה על הסרט בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
תקציר העלילה
הסרט מתקיים באחוזה צרפתית מבודדת בשנות החמישים. המשפחה מתכנסת לכבוד החג ומגלה כי אב המשפחה נרצח. שמונה הנשים שנמצאות בבית חשודות - גבי (קתרין דנב), אשתו; מאמי (דניאל דארייה), חמותו; אוגוסטין (איזבל הופר), אחותה של אשתו; לואיז (עמנואל ביאר), המשרתת; פייארט (פאני ארדן), אחותו; שאנל (פרמין רישאר), המבשלת, או אחת משתי בנותיו סוזאן (וירז'יני לדויין) וקתרין (לודווין סנייה).
הסרט מבוסס על מחזה שכתב רוברט תומאס.
המרצת פתיחה
המרצת פתיחה היא סדר דין מיוחד שבאמצעותו ניתן לפתוח בהליך משפטי. תובענה בדרך של המרצת פתיחה מתבררת באופן מהיר ומקוצר על יסוד תצהירים בלבד וללא כתבי טענות או שלב הוכחות. הדבר מתאים בעיקר לדיונים שאינם מורכבים מבחינה עובדתית ומוגבל לאנשים מסוימים שיכולים לעשות בו שימוש. ישנם סדרי דין מיוחדים נוספים המאפשרים לקיים הליך באופן יעיל יותר, דוגמת: סדר דין מהיר, סדר דין מקוצר, וסדר דין מיוחד בתובענה לפינוי מושכר בלתי מוגן. המרצת פתיחה הייתה מעוגנת בדין הישראלי בסעיפים 258-248 לתקנות סדר הדין האזרחי, אולם עם חקיקת התקנות החדשות הוסרו הסעיפים מהמשפט הישראלי, וכעת לא ניתן להשתמש בסדר דין זה.
האנשים והנושאים הרלוונטיים להמרצת פתיחה
הזכאים לעשות שימוש בהמרצת פתיחה הם מנהל עזבון, נאמן, נושה, או יורש על פי שטר קניין או מסמך, ואפוטרופוסים שנתמנו לפסול דין או הורים כשפסול הדין הוא קטין.
אין רשימה סגורה של שאלות אותן ניתן להגיש לבית המשפט בדרך של המרצת פתיחה על ידי הזכאים אך מכח תקנות סדר הדין האזרחי ישנה חובה להגיש תובענה בדרך של המרצת פתיחה כאשר מדובר בשאלות:
פרוצדורה
את ההמרצה מגישים בבקשה בכתב עם הכותרת "המרצת פתיחה" לה מצרפים תצהיר המאמת את העובדות הנזכרות בבקשה. המשיב אינו חייב להגיש תשובה להמרצת הפתיחה. אם הגיש, יעשה זאת בתוך 45 יום ממועד המצאת המרצת הפתיחה או עד 14 יום לפני הדיון – המוקדם מביניהם. מאחר שההליך נועד להתברר בדרך של תצהירים פרקטיקות משפטיות דוגמת תשובת המבקש לתשובת המשיב, הבאת ראיות והשמעת עדים דורשות קבלת רשות מבית המשפט. כמו כן, לא ניתן להגיש תביעה שכנגד. בית המשפט ביוזמתו או לבקשת הנתבע (בכתב ההגנה) רשאי לבטל את המרצת הפתיחה ולהפנות את בעלי הדין לתובענה בדרך הרגילה או פשוט לדון בה בעצמו בסדר הדין הרגיל ולהורות על הגשת כתבי טענות. עקב המגבלות על המקרים בהם ניתן להגיש הליך המרצת פתיחה, אין בנמצא מספר רב של תקדימים.
טוליאטי
טוליאטי (ברוסית: Тольятти, עד 1964 נקראה העיר סטברופול, ברוסית: Ставрополь) היא עיר במחוז סמרה שברוסיה. אוכלוסיית העיר מונה כ-700 אלף תושבים; העיר הכי גדולה ברוסיה, שאינה בירה של סובייקט פדרלי.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1737 כעיר מבצר סטברופול כדי להגן על אדמות רוסיה מפני נוודים.
מאז 1964 העיר נקראת על שמו של הקומוניסט האיטלקי פלמירו טוליאטי. בשנות ה -70 חלה עלייה חדה באוכלוסייה עקב הקמת האווטוואז, שהיא עדיין החברה המגבשת של העיר.
לטוליאטי חמישה מוסדות להשכלה גבוהה, כאשר הוותיק שבהם הוא האוניברסיטה הממלכתית של טוליאטי. פועלים בעיר גם מספר מכוני מחקר. יש מוזיאונים, תיאטראות, תזמורת סימפונית של העיר, קונסרבטוריון וחברה פילהרמונית. יום העיר נחגג ביום ראשון של יוני.
הבחירות לנשיאות פולין 2020
הבחירות לנשיאות פולין נערכו ב-28 ביוני 2020. מאחר שאף מועמד לא קיבל רוב של הקולות בסיבוב הראשון, נערך סיבוב שני ב-12 ביולי, שבו התמודדו הנשיא המכהן אנדז'יי דודה, בתמיכת חוק וצדק, מול סגן יושב ראש המצע האזרחי וראש עיריית ורשה רפאל צ'אסקובסקי. לפי תוצאות הסיבוב השני שהוכרזו על ידי ועדת הבחירות הלאומית (PKW) ב-13 ביולי, ניתח דודה עם 51.03% מהקולות, לעומת 48.97% שהצביעו לצ'אסקובסקי.
סבב ההצבעה הראשון היה אמור להתקיים ב-10 במאי 2020, אך נדחה עקב מגפת הקורונה בפולין. תאריכי ההצבעה המעודכנים הוכרזו ב-3 ביוני על ידי מרשל הסיים, אלז'בייטה ויטק.
לפי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, הטלוויזיה הפולנית הציבורית "כשלה בחובתה המשפטית לספק סיקור מאוזן וחסר פניות" ו"פעלה ככלי בקמפיין של הנשיא המכהן".
שיטת הבחירות
נשיא פולין נבחר ישירות באמצעות הצבעה בשני סבבים לכהונה של כחמש שנים, עם מגבלה של כשתי כהונות. כהונתו הראשונה של אנדז'יי דודה הסתיימה ב-6 באוגוסט 2020, ולאחר הבחירות הושבע בשנית בפני הפרלמנט של הרפובליקה הפולנית.
בהתאם להוראות החוקה, הנשיא חייב להיבחר ברוב מוחלט של הקולות הכשרים. אם אף מועמד לא הצליח לעבור את הרף הזה בסיבוב הראשון, יתקיים סבב הצבעה שני עם שני המועמדים שהובילו בסבב הראשון. המועמדים חייבים להיות אזרחים פולנים, בני 35 לפחות ביום הסיבוב הראשון, ולאסוף לפחות 100,000 חתימות של בוחרים עד 10 ביוני 2020 בחצות.
הקלפיות נפתחו ביום הבחירות בשעה 07:00 (לפי שעון הקיץ של מרכז אירופה) ונסגרו בשעה 21:00.
יוזפוב (מחוז בילגוריי)
יוּזֶפוּב (בפולנית: Józefów; ביידיש: יוזעפאף) היא עיירה במחוז בילגוריי, בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הבחירות לנשיאות פולין 2020
הקורונה והבחירות
קיום הבחירות בעת שיא המגפה עורר מחלוקת רבה בין מועמדים רבים, משפטנים, ואף פוליטיקאים מהממשלה המכהנת. כמענה, הוצע להאריך את כהונתו של הנשיא בשנתיים, הצעה שנתמכה על ידי שר הבריאות, לוקאש שומובסקי. הצעה זו נדחתה על ידי האופוזיציה. מפלגת האופוזיציה הראשית, המצע האזרחי, הציעה כי הבחירות יתקיימו במאי 2021. גם מפלגת השלטון השמרנית חוק וצדק ביקשה לשנות את כללי הבחירות ולארגן את הבחירות בהצבעה בדואר בלבד. שינוי כללי הבחירות פחות משישה חודשים לפני מועדן נקבע כבלתי חוקתי על ידי בית הדין החוקתי בשנת 2011.
יוזפוב (מחוז בילגוריי)
היסטוריה
יוזפוב נוסדה בשנת 1715, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-19 הלך והצטמצם מספר תושביה. רוב תושבי יוזפוב באותה תקופה עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עסקו תושבי המקום בסחר עצים מהיערות שסבבו את העיר.
הבחירות לנשיאות פולין 2020
תוצאות
מכיוון שלא היה ניצחון מוחלט בסיבוב הראשון, עלו שני המועמדים הבולטים – אנדז'יי דודה ורפאל צ'אסקובסקי לסיבוב השני. בסיבוב השני התנהל מרוץ צמוד בין דודה לצ'אסקובסקי. בסופו של דבר דודה ניצח ב-51%.
יוזפוב (מחוז בילגוריי)
יהודי העיירה
היהודים הראשונים הגיעו ליוזפוב כנראה בסוף המאה ה-17 או בתחילת המאה ה-18. בית הכנסת הראשון הוקם כנראה בשנת 1735. לפי הידוע, בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1768, נשרף בחלקו בשנת 1830, ונבנה מחדש בסוף אותה המאה, בעזרת כספים שניתנו על ידי הרשויות.
הבחירות לנשיאות פולין 2020
לאחר הבחירות
לאחר סיום ההצבעה, אנדז'יי דודה הזמין את רפאל צ'אסקובסקי לארמון הנשיאות כדי "ללחוץ ידיים" ו"לסיים את הקמפיין". צ'אסקובסקי דחה זאת וטען כי הוא מוכן להיפגש לאחר פרסום התוצאות הרשמיות. למחרת בירך צ'אסקובסקי את דודה על ניצחונו.
מבין המברכים את דודה אל ניצחונו, ניתן למנות את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, נשיא הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין, מזכ"ל נאט"ו ינס סטולטנברג, מנהיג הליגה הצפונית ושר הפנים האיטלקי לשעבר מתאו סלביני, נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה, ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון, ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן, נשיא צ'כיה מילוש זמאן, נשיא סלובקיה זוזנה צ'פוטובה ונשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
יוזפוב (מחוז בילגוריי)
יהודי העיירה
יהודי יוזפוב היו ברובם דתיים שומרי מסורת. קבוצת החסידים הגדולה ובעלת ההשפעה הרבה ביותר הייתה של חסידי גור. בין רבני העיר היה הרב אברהם אליעזר מינצברג ("ר' אברומצ'ה דיין") שעלה לארץ ישראל וממנו הסתעפה משפחת מינצברג הירושלמית. עד שנת 1929 ישב על כס הרבנות הרב שלום יוסף הרצשטארק. לאחר פטירתו נבחר הרב שמעון פרזנצ'בסקי, שכיהן בתפקיד עד מותו במלחמת העולם השנייה. הרב פרזנצ'בסקי שהשתייך לחסידות סדיגורה, עמד בראשות סניף של הישיבה של החסידות, "משיבת נפש". בישיבה למדו 40 בחורים.
בעת מלחמת העולם הראשונה חוסל היישוב היהודי ביוזפוב ורבים נרצחו, סדרת האירועים והפרעות שבהן חוסלה הקהילה מתוארת במגילת "חורבן יוזפוב" שכתב תושב העיירה יצחק רוזנברג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,056 יהודים.
בשואה
עם שובם של הגרמנים ליישוב הובאו אליו יהודים נוספים מסביבה, וכן יהודים שגורשו מאוסטריה, מצ'כיה ומגרמניה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה מפרכות בעיירה. באפריל 1941 רצחו הגרמנים כ-90 מיהודי היישוב, ובאוקטובר 1941 רצחו כ-180 יהודים נוספים בו. ביולי 1942 ערכו הגרמנים סלקציה בכ-1,800 היהודים שנותרו בעיירה, ושילחו בין 200 ל-400 גברים מהם למחנות עבודה בסביבת לובלין.
ב-13 ביולי 1942 רצחו שוטרים גרמנים כ-1,200 מיהודי היישוב ביער הסמוך, אליו הוסעו במשאיות, תוך ירי בחולים, בקשישים ובילדים עוד בשטח העיירה. כ-70 יהודים שהושארו בעיירה לאיסוף ולמיון רכוש הנרצחים הוצאו להורג ביום 21 בספטמבר 1942.
בית הקברות בעיירה
בבית העלמין היהודי בעיירה, שנמצא בצדו הדרומי של היישוב, נמצאות כ-500 מצבות שחלקן שבורות, אך רבות מהן נמצאות במקומן המקורי. האותיות החקוקות במצבות מעידות על השנים 1762-1943. אנדרטה לזכר יהודי העיירה הוקמה בשנת 1975 על הכביש הראשי ממערב ליוזפוב, באחד מאתרי ההרג ההמוני של יהודי העיירה.
בספרות
בספרו של יצחק בשביס-זינגר, "העבד", מתואר סיפור חייו של יהודי מיוזפוב אשר משועבד לאיכר פולני בעת גזירות ת"ח-ת"ט.
יצחק אפשטיין
יצחק אפשטיין (ט"ו בכסלו תרכ"ג, 7 בדצמבר 1862 – כ"ג באדר א' תש"ג, 26 בפברואר 1943) היה מחנך, חוקר לשון, הוגה דעות וממחדשי השפה העברית בארץ ישראל.
ממנהלי "בית הספר הישן", בית שמחה וילקומיץ, מבתי הספר הראשונים בארץ שלימדו בהם בעברית.
בין המילים שחידש: תורשה, פעילות,, , תופעה, תודעה, תבליט, פעיל וסביל, לתפקד.
אחיו הוא הסופר זלמן אפשטיין (1860 - 1936). בת אחותו היא הסופרת והעיתונאית רחל פיגנברג (1885 - 1972).
היה נשוי לרחל וידנפלד, בת המושבה ראש פינה, ולזוג נולדו שישה ילדים.
אלוף הראבן הוא נכדו, הסופרת גיל הראבן היא נינתו.
תולדות חייו
נולד ברוסיה, בעיירה הליטאית הקטנה ליובאן שבפלך מינסק, כבנו של המורה לעברית המלומד נחום אפשטיין ושל אשתו, בלה-פייגה לבית שפירא. גדל באווירה דתית. למד בחדר חינוך מסורתי (גם עברית). אחיו המבוגר זלמן אפשטיין (1936-1860), לימים פובליציסט נודע בדורו ומראשוני המטיפים ל"חיבת ציון ולציונות", קירבוֹ לרעיונות "חיבת ציון" והציונות. נמשך להוראה כבר בצעירותו, ובזִכרונותיו כתב: "מנעוריי התגלתה בי נטייה להוראה. דעת כל אמת הייתה גורמת לי נחת, וכאשר הסברתיה לאחרים – התענגתי כפליים". בן 14 עזב לבית-ספר ראלי בעיר אודסה, ועדיין המשיך ללמוד את הלשון העברית ולקרוא ספרות עברית, בהדרכת הסופר והפובליציסט משה לייב ליליינבלום. בזכות ליליינבלום התקרב לאידאולוגיה של "חיבת ציון". נאלץ להתפרנס משיעורים פרטיים, אך עד מהרה נוכח לדעת שהוא נמשך בכל נימיו אל ההוראה.
בן 21 גמר את לימודיו בבית הספר ופנה ללמוד חקלאות באוניברסיטה. מהודעת הסירוב הבין שלא התקבל לאוניברסיטה רק משום שהיה יהודי. הדבר חרה לו מאוד והוא חיפש דרך אחרת להגיע לחקלאות.
עלייתו ארצה
אפשטיין היה אחד מששת הצעירים היהודים המשכילים מרוסיה שנשלחו באלול 1886 מטעם תנועת "חובבי ציון" באודסה לזכרון יעקב, על חשבונו של הברון רוטשילד, כדי שיתמחו בחקלאות ואחר כך יוכלו להדריך מתיישבים חדשים במקום המדריכים הצרפתים (הם לא הבינו את האידאולוגיה הציונית ועל רקע זה היו התנגשויות ביניהם לבין המתיישבים היהודים). את עשרים שנותיו הראשונות בארץ עשה בגליל – בראש פינה, בצפת ובמטולה. שנים אחדות אחרי עלותו ארצה היה מדריך חקלאי ועסק בגינון ובמדידה. לימד את הצעירים שעזרו לו בעבודת הגינון צרפתית, וכתב שבשבילו ההוראה אינה רק אהבה אלא אפילו תאווה. נענה לקריאתו של הרופא ד"ר ישעיהו בלידן (שנשלח לארץ על ידי הברון רוטשילד כדי לשמש רופא בראש פינה, גר בצפת ומשראה את העוני ואת הבורות של יהודי צפת החליט לפתוח להם בית ספר) לנהל בית ספר וגם ללמד בו. בשל מאבק החרדים בירושלים נגד בתי ספר, סבר ד"ר בלידן שאם יפתח בית ספר לבנות תהיה ההתנגדות פחותה – וכך אמנם היה.
ניהול בית הספר לבנות בצפת וגיבוש זהות המחנך
אפשטיין ניהל במשך חמש שנים (מ-1891) את בית הספר לבנות בצפת. תחילה היו במוסד רק שתי כיתות. קודם למינויו התרשם הד"ר בלידן לא רק מהעושר הלשוני, אלא גם (ואף יותר) מהמבטא הספרדי המשכנע שסיגל לעצמו אפשטיין על אף גילו המבוגר יחסית ללומד שפה (עלה בן 24). אף על פי שהתברר לאפשטיין שבעבודתו החקלאית יהיה שכרו גבוה משכרו בהוראה, הוא החליט לקבל עליו את ההצעה. בזִכרונותיו כתב: "מימיי לא ביקרתי בבית ספר עממי ולא קראתי כלום על חינוך והוראה, תורת הנפש, תורת ההוראה. תורת החינוך ותולדותיו – טרם נולדו בשבילי". אפשטיין חש שעליו להמציא הכול. על יסוד נִסיונו המועט בהוראה פרטית הגיע למסקנה שבהוראה חשוב מאוד להמחיש דברים: "רעיון אחד לא חדל מלהלהיבני. אֲממש את הלימוד, אסביר במיטב יכולתי, עד כי יובן הכול לכול".
אפשטיין היה איתן בדעתו שבבית הספר יש לדבר עברית, אולם הדבר היה לו לאתגר: "כל ספר לימוד בעברית טרם יהיה בארץ – ועל כל פנים לא נזדמן לידי". הוא כפר ב"שיטת התרגום" שנהגה בהוראת לשונות חדשות: "ערבוב השפות עורר בי כעין רגש כיעור, תיעבתי כלאיים", וקבע לו כלל דידקטי: "את השפה הזרה צריך ללמד מתוך הסתכלות בסביבה הטבעית, באופן שבמידה ידועה ישיג הלומד לא רק מילים ואמרים – אלא גם רשמים חדשים ומושגים מחודשים ומבוררים". אפשטיין התחיל ללמד ללא תרגום. את שיעוריו הראשונים ביסס על מושגים שהיה אפשר להמחישם (בית, מכשירי לימוד, גוף האדם, מזון, צמחים, בעלי חיים). העוללים חיקוהו בקַלות ואימצו את הברתו המזרחית. בהדרגה שיפר את שיטת ההוראה. אורחים שבאו מן הארץ ומחו"ל התרשמו מהישגיו ומהמבטא הצח והתקין שהקנה להם, אף יותר מן התוכן. לאפשטיין יצא שם של מורה-אמן. אבל הוא לא רצה להישאר בצפת, אלא השתוקק לחזור לחיי הכפר ועבודת האדמה.
מבית הספר העברי במטולה לאוניברסיטה ולסלוניקי
בתום חמש שנות ניהולו את המוסד החינוכי הזמינה המושבה מטולה את אפשטיין לבוא ולעבוד בבית הספר העברי שבה. הוא עבר ברצון, ישב במקום שנתיים (עד 1899) ולימד עברית על פי שיטתו, שהמשיך לפתחה ולשכללה.
אפשטיין לימד במטולה ילדים בני שמונה ומעלה, ואילו הקטנים יותר למדו אצל אשתו של אחד המתיישבים, אלישבע בסביץ'. הילדים למדו תנ"ך, דברי ימי ישראל, כתיבת הארץ (גאוגרפיה), דקדוק, חשבון, ידיעת הטבע, קריאה נכונה, כתיבה יפה וערבית. לא רק מורים נהרו לבית הספר בזכות שמו הטוב שרכש לו, אלא גם תלמידים הגיעו לבית הספר במטולה מזכרון יעקב, מראש פינה, מירושלים, מחיפה וממשמר הירדן.
הניב הגלילי
בבואו להורות בגליל ייחד מחשבה רבה לטיפוח "גאווה אזורית", שהייתה צריכה להתבטא לדידו גם בניב גלילי מיוחד – עברית בעלת צליל שונה מזה שבו דיברו במרכז הארץ. אפשטיין גיבש את הניב בעקבות היכרותו עם הערבית המקומית, ובעיקר עם הניב העברי המיוחד שהשתמר מימי קדם בקרב יהודי דרום לבנון, ואשר הִכִּירוֹ מפי יהודי חצביה. לטענת הבלשן אהרן בר-אדון, אפשטיין ניסה להחיות ניב עתיק של העברית שהיה נהוג בגליל בתקופות קדומות. ייתכן ששאף להפוך את השפה לפונטית ופשוטה יותר. לדברי מיכל זלמן פוחצ'בסקי, אפשטיין רצה ללמוד ערבית והזמין אליו לצורך כך את ה"כּתיב" (מלמד) של הכפר ג'עוני. בשיעורים שקיבל ממנו, למד את המבטא הערבי הגרוני הנכון, ועל בסיס מבטא זה, פיתח עם הזמן את המבטא העברי שלו.
סימן הזיהוי הבולט ביותר של הניב הגליל היה הגיית בי"ת רפה כדגושה (נהגו להדגיש את התכונה במשפט "שבּעים ושבּעה זבּובּים מסתובּבּים סבּיבּ החלבּ הלבּן"). ההגייה התאפיינה גם בהטעמה מלרעית (בניגוד להטעמה המלעילית, ה"אשכנזית"); הקמץ נבטא כמו פתח, ולא כמו חולם כב"אשכנזית"; האותיות ח, ע, ק, ט, נבטאו כבערבית; ההברה המוטעמת נמשכה משיכה ארוכה, תוך הכפלת תנועתה. הניב הגלילי פשט ממטולה עד מנחמיה, אך לא האריך ימים. כבר ב-1913 הכריז דוד ילין, ממייסדי ועד הלשון, שאין לאפשר קיומה של הגייה שונה בגליל, משום שיש בה כדי "להרוס כל יסוד אחדות המבטא".
מראש פינה לאוניברסיטה, ומשם לסלוניקי
לאחר שנתיים במטולה העתיק אפשטיין את מגוריו לראש פינה, ושמו יצא בכל הארץ כמחנך דגול. מורים ראו לעצמם זכות וחובה לעבוד תקופת-מה בבית הספר המפורסם בראש פינה תחת שרביטם של אפשטיין או של תלמידו ויורשו וילקומיץ, ותורת החינוך המודרני יצאה מן הגליל ופשטה ביישוב החדש בכל הארץ.
על אף הצלחתו הלא-מבוטלת בארץ והשם שקנה לו בעולם בעקבות מאמריו, שבזכותם הכירו מורים בגדולתו כמחנך וכמורה שפות, החליט אפשטיין שעליו להרחיב את לימודיו. ב-1903 בהיותו קרוב לגיל ארבעים יצא להשתלמות אוניברסיטאית. אשתו וילדיו התלוו אליו בחזרה לעיר לוזאן בשווייץ, ושם למד באוניברסיטה המקומית פסיכולוגיה ופדגוגיה כדי לבחון, להשלים ולתקן את שיטת ההוראה שלו על יסוד המחקר. גם אז ראה לנגד עיניו את הפצת הדיבור העברי.
השיבה ארצה ואחרית דבר
עם חזרתו לארץ ב-1919, בסוף מלחמת העולם הראשונה, ניהל את בית הספר למורים ולגננות על-שם לוינסקי בתל אביב.
בשנות חייו האחרונות פרש מההוראה והתמסר לשיפור הלשון העברית, כפי שהוא פירש אותו. העברית ספגה השפעות רבות מהשפות הלועזיות שהיו שגורות על לשון העולים, ואפשטיין חשש ש"הרוח העברית" המקורית תימחה מהעברית החדשה. לכן כתב בעיתון היומי דבר טור לשיפור הלשון ולתיקון שגיאות רווחות בעברית השימושית בכתב ובעל פה. הוא בחן משפטים מדברי דפוס והראה, שגם אם אין בהם שגיאות לשון, הם חוטאים ל"רוח העברית". ברל כצנלסון יזם את כינוס הטורים לספר. אפשטיין הספיק להכין את כתב היד, אולם לא זכה לראות את הספר בדפוס. הספר, "הגיוני לשון", ראה אור כארבע שנים לאחר מות אפשטיין.
שיטתו החינוכית
אפשטיין ייסד שיטה בהוראת העברית שעקרונותיה היו: לימוד טבעי הקרוב לאופן שבו נלמדת שפת אם; שיתוף כל החושים; לימוד על דרך האינדוקציה – מהפרט לכלל; ההוראה מדורגת בהיבטים מגוונים: קל מול כבד, קרוב מול רחוק, מוכר מול בלתי מוכר; התבססות על תחומי העניין של הילד; על קשר קרוב עם הסביבה הטבעית; שילוב שירה ומשחק; שימוש בשפה ככלי לאומי לחידוש ההתיישבות בארץ; כבוד לתלמידים עת חזקה.
עקרונות אלה התפרסמו במאמר "עברית בעברית" בעיתון "השילוח" ב-1898, ופותחו במהלך השנים לשיטת ההוראה המרכזית בתקופת תחיית הלשון העברית. "זרם העובדים", שדגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי, פעל לאורה עד לשנות ה-50.
בין תלמידיו נמנה גם משה אטיאש.
תפיסתו הלשונית
מתוך דבריו של אפשטיין בספרו "הֶגיוני לשון":
את גישתו הלשונית סיכם הבלשן יצחק אבינרי (ההדגשות והניקוד במקור; לעיתים נוסף ניקוד עזר בשל התמורות בכתיב המלא):
רעיה כהן
רעיה כהן (נולדה בשנת 1952) היא היסטוריונית ישראלית, שימשה מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב.
יצחק אפשטיין
תפיסתו הלשונית
על חידושו "תצפית" העיד אבינרי:
רעיה כהן
חייה ופועלה
רעיה כהן היא בתה של הציירת רות שלוס ושל ההיסטוריון בנימין כהן. למדה באוניברסיטת תל אביב ובסורבון בפריז. היא ממנהלות הוצאת הספרים "מפרש". סיימה תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של עם ישראל, עבודת המאסטר שלה (1985), שנעשתה בהדרכתה של אניטה שפירא, עסקה בנושא "פרשת ואדי חווארת 1939-1924". עבודת הדוקטור שלה (1992), שנעשתה בהדרכתם של אניטה שפירא ויהודה באואר, הייתה בנושא "סולידריות במבחן השואה: פעילות הארגונים היהודיים בז'נבה, 1942-1939", הדוקטורט היווה בסיס לספר שפרסמה, בשם: "בין 'שם' ל'כאן': סיפורם של עדים לחורבן, שווייץ, 1942-1939".
יצחק אפשטיין
תפיסתו הלשונית
אבינרי העיד כי אפשטיין הוא שהִמריצוֹ להוציא לאור "מדריך לשוני עברי". אבינרי ציין כי אפשטיין ניאות לבקשתו לכתוב כעין קול קורא (לשם פרסומו בעיתונים) בדבר תועלתו וחשיבותו של מדריך לשוני, ועשה זאת בשבט תש"ג בירושלים. התוכנית בימים ההם הייתה אמנם מכוונת לספר קטן, והיא עלתה כשנתיים לפני שפתח אבינרי את מדורו השבועי "פִּנת הלשון" (עד אז לא פרסם אלא כמאה מאמרי לשון). מחמת עיכובים שונים לא יצאה התוכנית לפועל, ולכן לא ראה אבינרי צורך לפרסם את דברי הד"ר. משזכה אבינרי להוציא לאור את ספרו, פרסם את דבריו בפתח מדריך הלשון שלו – הידוע בשמו "יד הלשון".
רעיה כהן
חייה ופועלה
רעיה כהן לימדה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1987 ל-2003, והחל מאז היא מלמדת באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני בנאפולי שבאיטליה.
יצחק אפשטיין
פועלו הציבורי
אפשטיין עסק בפומבי בשלב מוקדם מאוד (ב-1907) בסוגיית יחסי יהודים/ציונות וערבים בארץ כאשר סוגיית רכישת קרקעות מטולה ופינוי/עזיבת האריסים הדרוזים ב-1896 ומאוחר יותר תביעתם האלימה לשוב ולעבד את אדמות מטולה עמדה ברקע מאמרו "שאלה נַעֲלָמָה" שהופיע בעיתון "השילוח".
רעיה כהן
חייה ופועלה
מחקריה עוסקים בחברה היהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה ובחברה הישראלית.
יצחק אפשטיין
פועלו הציבורי
במאמר זה באו לידי ביטוי רעיונות שהציג קודם לכן בהרצאה שנתן בפני האגודה "עברייה" לרגל כינוס הקונגרס הציוני בבזל בשנת 1905:
מתוך נקודת ראייה זו ייחס אפשטיין חשיבות רבה לחינוך לידיעת העם השכן ותרבותו: . הוא הזהיר בהרצאתו לגבי הסכנות האורבות ליישוב היהודי על רקע ההקצנה ביחסים ההדדיים בין היהודים לערבים וסבר כי גישה מתונה וערכית יכולה לעזור לגשר בין הצדדים: התבטאויות אלה עוררו את ביקורתם של דוברים אחרים מקרב חוגי "הפועל הצעיר" כמו משה סמילנסקי, זאב סמילנסקי ושלמה צמח. אפשטיין דאג שבבית הספר שניהל במטולה ילמדו גם ערבים, בניהם של העובדים ביישוב. הוא היה ממייסדי ברית שלום, אולם פרש ממנה.
יהודים למען ישוע
יהודים למען ישוע (באנגלית: Jews for Jesus) הוא ארגון נוצרי אוונגליסטי, המזוהה עם היהדות המשיחית, אשר מתמקד בפעילות מיסיונרית בקרב יהודים. בדומה לשאר הזרמים ביהדות המשיחית, חברי הארגון מגדירים עצמם כיהודים ורובם ממוצא יהודי. הם משתמשים בסמלים, בחגים ובסיפורים ממקורות יהודיים, ונותנים להם משמעויות הקשורות לנצרות.
רקע
הארגון הוקם בשנת 1973 בסן פרנסיסקו, כ"מיסיון הנני" על ידי מוישה רוזן, יהודי שהתנצר ושימש ככומר בפטיסטי. רוזן שימש כמנהל הארגון עד שנת 1996, בה הוחלף על ידי דוד בריקנר, גם הוא ממוצא יהודי. הארגון פועל בעיקר בזכות תרומות מנוצרים ומחברי הארגון. לארגון כ-150 עובדים בשכר מלא, הפועלים בסניפים בכל רחבי ארצות הברית. בנוסף פועל הארגון באוסטרליה, ברזיל, קנדה, צרפת, גרמניה, רוסיה דרום אפריקה, אוקראינה, אנגליה ובישראל. בשנת 2005 דווח כי הכנסות הארגון נאמדו בכ-17 וחצי מיליון דולר.
עיקרי אמונה
עיקרי האמונה של הקבוצה, כפי שכתובים באתר האינטרנט של הארגון:
פעילות בישראל
הסניף הישראלי של הארגון מפעיל אתר אינטרנט ויוצא בקמפיינים מדי פעם. מנכ"ל הארגון הישראלי הוא דן סרד, ישראלי חוזר שגר תקופה ארוכה בניו יורק. הארגון עוזר לנזקקים ומקיים קייטנות לנוער וכנסים.
מעבר די בונום
מעבר די בונום (בצרפתית: Col du Bonhomme) הוא מעבר הרים ברכס הווז' שמהווה מעבר הרים בין עמק אלזס לעמק לורן בגובה 979 מטר מעל לגובה פני הים.
חשיבותו האסטרטגית של המעבר הביאה להקמת העיר קייזרסברג למרגלות המעבר, במישור אלזס, על ידי הרומאים. שליטה על העיר כמו על המעבר היה יעד חשוב לכל הכובשים באזור זה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871, המעבר שימש כגבול בין צרפת לגרמניה, והיום הוא משמש כגבול בין אלזס ללורן.
היום עובר במעבר כביש לאומי 415 (RD415) שמחבר בין סן-דייה-דה-ווז' שבלורן לברייזאך שבגרמניה דרך קייזרסברג וקולמר.
אביגיל יורש
אביגיל יורש (נולדה ב-26 ביוני 1937) היא ציירת ישראלית, מעצבת גרפית ואמנית פיסול רך.
מהאומנים הישראלים הפיגורטיביים, אשר עלו לישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ואשר הושפעו מהעולם הצורני של ילדותם באירופה.
ביוגרפיה
אביגיל נולדה ב-1937 בטרנסילבניה שברומניה, למשפחה ממוצא הונגרי. עלתה לישראל ב-1947 עם אחותה הבוגרת, ללא ההורים, ביוזמת הסוכנות היהודית. ארגון העלייה השתבש והילדות נקלעו לאנייה עמוסה במעפילים בשייט בלתי-לגלי. האנייה נתפסה על ידי הבריטים, המעפילים והילדות הוחזקו במחנה המעצר בעתלית, ואחר הועברו לקפריסין. ב-1948, כשהותרה כניסתם לארץ, נקלטה אביגיל בקיבוץ אפיקים, ולאחר כשנה עלו ההורים והמשפחה התאחדה ועברה להתגורר בכפר סבא. כאן גדלה ובגרה כילדה וכאן התגלו הכישרונות שניחנה בהם בתחום הציור.
בצלאל
כמקובל באותן שנים, התקבלה בגיל צעיר ללימודים ב"בצלאל" שבירושלים, במחלקה שנקראה באותם ימים "גרפיקה שימושית". שם הכירה את יצחק יורש, מי שלימים היה לבן זוגה, יחד הקימו משפחה, הולידו בן ובת ועסקו לפרנסתם בעיצוב גרפי ובאיור כשהם מתגוררים ופעילים במקומות שונים במרכז הארץ. ב־1965 משהוצעה ליצחק משרת הוראה בבצלאל העתיקה המשפחה את מגוריה לירושלים. בני הזוג יורש, עשו הסבה מקצועית ופנו לעסוק ביצירת סרטי אנימציה קצרים, שעיצבו, ביימו והפיקו ביחד באולפן שהקימו בביתם בשכונת נחלת שבעה, ואשר היה בין הראשונים בתחום בירושלים.