cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגדלנה אבקאנוביץ'
יצירות
לפי מלגוז'אטה קיטובסקה-לישאק, העבודות ה"הומנואידיות" משנות ה-1970–1980 מתמקדות בחברה האנושית ובטבע ככוליות ובמקומם בעולם המודרני. ריבוי הדמויות מייצג בלבול ואלמוניות, איבוד אינדיבידואליות. מסבירים זאת בהקשרים של החיים במשטר הקומוניסטי שבו היצירתיות והשכל דוכאו לא פעם לטובת מה שנחשב האינטרס בקולקטיבי.
בישראל
פסלים שלה "נגב" (1987) מוצגים בגן האמנות ע”ש בילי רוז של מוזיאון ישראל.
בשנת 1991, השתתפה בתערוכת 'אמנות הסיבים הפולנית בת-זמננו' ב'משכן לאמנות' עין חרוד.
קישורים חיצוניים
פרק בספר Joanna Inglot - The Figurative Sculpture of Magdalena Abakanowicz Regents of the University of California, 2004 p. 23-39 The Jackboot Has Lifted. Now the Crowds Crush, By Rita Reif, The New York Times, June 3, 2001
קרב קופנהגן (1801)
קרב קופנהגן היה קרב ימי שהתחולל ב-2 באפריל 1801, בין הצי הבריטי בפיקודו של אדמירל סר הייד פארקר, לבין צי דני-נורווגי שעגן ליד העיר קופנהגן. ההתקפה הבריטית העיקרית התבצעה תחת פיקודו של תת-אדמירל (vice admiral) הוריישו נלסון, שבמהלך מפורסם התעלם מפקודתו של פארקר להפסיק את הקרב ולסגת, והרס ספינות אויב רבות לפני שדנמרק ונורווגיה (שהיו מאוחדות באותה תקופה) הסכימו להפסקת אש.
רקע דיפלומטי
הקרב נגרם בשל ההתנהלות הדיפלומטית במחצית השנייה של שנת 1800 ובמחצית הראשונה של 1801, במהלך מלחמות צרפת המהפכנית. לבריטניה הגדולה הייתה עליונות ימית, ושליטתה בים איפשרה לה לשלוט על התעבורה הימית לצרפת ולארצות הכבושות על ידה. הצאר הרוסי פאבל הראשון, שהיה בתחילה בעל בריתה של בריטניה, ארגן קבוצה של מדינות - פרוסיה, רוסיה ומדינות סקנדינביה (דנמרק ונורווגיה, שכאמור היו מאוחדות בתקופה זו) - לברית של נייטרליות חמושה, שנועדה להגן על המסחר. בריטניה ראתה בצעד זה מהלך שנועד לשבור את המצור הימי שהטילה, ולפיכך מהלך המסייע לאינטרס הצרפתי ומהווה איום קיומי חמור לבריטניה. מעבר לשבירת המצור, המהלך הרוסי נתפס גם כאיום על אספקת עץ וחומרים אחרים שמקורם בסקנדינביה, ושהיו חיוניים לבניית ואחזקת הצי הבריטי.
בתחילת 1801, אספה הממשלה הבריטית צי בגרייט ירמות', במטרה לאיים על דנמרק-נורווגיה כדי לאלץ אותן לצאת מהברית, בכוח או באיומים. היה צורך להשלים את המהלך לפני שהקרח בים הבלטי יפשיר, ויאפשר לצי הרוסי לצאת מבסיסיו בקרונשטאדט וברוול (היום טאלין); הצי הרוסי יכול היה להתאחד אז עם הצי השוודי ועם הצי הדני-נורווגי, וליצור כוח משמעותי של כ-60 אוניות קו.
היערכות
האדמירליות הפקידה את הפיקוד על השייטת בידיו של אדמירל הייד פארקר, ונלסון מונה כסגן תחתיו. נלסון היה אז בתקופה שבה סר חינו בעיני הפיקוד הבריטי, בשל הקשר הרומנטי שהיה לו עם ליידי אמה המילטון. פארקר בן ה-61 התחתן זה עתה עם נערה בת 18 ולא היה להוט לעזוב את הנמל; מכתב אישי שנכתב אליו (בעידודו של נלסון) על ידי לורד סט. וינסנט, הלורד הראשון של הימיה, דרבן את פארקר להפליג. הצי עזב את גרייט ירמות' ב-12 במרץ והגיע לקצה הצפוני של דנמרק ב-19 במרץ, שם פגשו דיפלומט בריטי שבישר להם שהאולטימטום שהוגש לדנמרק נדחה.
האדמירליות הורתה לפארקר לשבור את הנייטרליות החמושה, גם בכוח, אם יהיה בכך צורך. הוא היה אדם זהיר, ונע באיטיות. פארקר רצה להטיל מצור ימי על מוצא הים הבלטי, למרות הסכנה שהקרח יפשיר ושהצי הרוסי יוכל להפליג ולהתאחד עם הציים האחרים. נלסון חשש מאפשרות זו. הוא רצה להתעלם מדנמרק ומשוודיה (שהשתתפותן בברית הייתה מאולצת ומהוססת) ובמקום זאת רצה להפליג לים הבלטי ולהילחם ברוסים. בסופו של דבר הצליח נלסון לשכנע את סר הייד לתקוף את הצי הדני, שהיה מרוכז ליד קופנהגן, לשם הגיע ב-30 במרץ. הדנים קיוו לסיוע שוודי, מקרלסקרונה, אך הסיוע התעכב בגלל רוחות שנשבו בכיוון הלא נכון. לפרוסים היה רק כוח ימי מינימלי, ולא ניתן היה לצפות לסיוע מהם.
ההתקפה על הצי הדני הייתה צפויה להיות קשה ומסובכת. הצי הדני התארגן בעמדה חזקה, והאיטיות במהלכיו של פארקר איפשרה לצי הדני להתכונן היטב. הדנים נערכו לאורך התעלה שהובילה לנמל קופנהגן; אוניות הקו היעילות של הדנים עגנו בנמל עצמו, ואילו לאורך התעלה ערכו הדנים את רוב הספינות שלהם, שלא היו מוכנות להפלגה בים. הן היו ברובן ספינות ישנות, שהתרנים והמפרשים שלהן לא היו קיימים או שלא היו יעילים, אך נשאו חימוש כבד. בנוסף לספינות, ערכו הדנים סוללות תותחים צפות. הקו נשען בקצהו הצפוני במבצר הימי "שלושה כתרים" (בדנית: Trekroner Søfort ) שבפתחת נמל קופנהגן, שהיו בו 68 תותחים - שווה ערך לחימושה של אוניית קו. הכניסה לנמל עצמו הייתה מוגנת היטב גם היא. הדנים הכירו היטב את הטקטיקות שבהן נקט נלסון בקרבות קודמים, ולכן הציבו תותחים ש"יכסו" על האזור שבין החוף לצי הדני (כדי שלא ניתן יהיה לתקוף את הקו משני צידיו, כמו שעשה נלסון בקרב הנילוס).
לבריטים לא היו מפות טובות של הנמל וגם לא נווטים מתאימים. בליל 31 במרץ עסק קפטיין הארדי במדידות עומק של הים עד הכניסה לתעלה. למרות זאת טעו הספינות הבריטיות בדרכן בעת הקרב עצמו.
הצי הבריטי היה חלש יחסית. היו בו רק שתי ספינות מם הדרג הראשון והשני, בעלות 3 סיפוני תותחים. כל שאר הספינות היו בנות שני סיפוני תותחים, תשע מתוכן מן הדרג השלישי, בעלות 74 תותחים, ועוד כמה קטנות יותר. סוללות תותחים יבשתיות נחשבו עדיפות על ספינות, בשל יציבותן. יתרון נוסף שהיה לדנים היה יכולתם לתגבר את הספינות שלהם בעת הקרב, דבר שאכן נעשה, כולל החלפת מפקד של אחת הספינות. מצד שני, הבריטים היו מיומנים לאין ערוך יותר מהדנים, והייתה להם עדיפות בעימות ספינה מול ספינה.
הצי הבריטי ותוכניתו של נלסון
פארקר נתן לנלסון את שתים עשרה אוניות הקו בעלות השוקע הקטן יותר (אחת מהן בפיקודו של הקפטיין ויליאם בליי, מפקד הספינה באונטי שעליה התרחש המרד המפורסם), וכן את הספינות הקטנות יותר של הצי (הפריגטות). יתרת הצי נותרה תחת פיקודו של פארקר מצפון מזרח לקרב כדי לחפות על נלסון מפני התערבות של כוח אחר, וכן כדי לאיים על קופנהגן מצפון.
תוכניתו של נלסון הייתה לתקוף את הקצה הדרומי של הקו הדני, ולהשמידו ספינה אחרי ספינה. כל ספינה בריטית תיעצר בתורה ליד ספינה דנית ותתקוף אותה, עד להכנעתה. הספינות הבריטיות הקטנות יותר יפגיזו את הקו הדני מדרום, באגפם הלא מוגן (החימוש על ספינות קרב באותה תקופה נועד לקרב צד מול צד; כמעט ולא היה להן חימוש שנועד לירות מהירכתים או מהחרטום); הפריגטות יתקפו את הצד הצפוני של הקו הדני. מבצר טרה קורנר היה אמור להיכבש על ידי חיילים שיונחתו מהספינות לאחר הכנעת הקו הדני-נורווגי. ספינות מרגמה יפליגו מעבר לקו הבריטי ויפגיזו את הצי הדני-נורווגי מעל הספינות הבריטיות. נלסון העריך, שגם אם לא יצליח להכניע את הביצורים הצפוניים, החזקים, הרי שהכנעת הקו הדני תספיק כדי לקרב את ספינות המרגמה לטווח יעיל מהעיר, וכך יוכל לכפות משא ומתן.
תחילת הקרב
ב-1 באפריל עשה הצי של נלסון את דרכו במים הרדודים, ברוח דרומית, אל הקרב. ספינה אחת עלתה על שרטון ולא השתתפה בקרב, ולאחר מכן עלו שתיים נוספות על שרטון אחר, דבר שהגביל מאוד את פעילותן ושיבש את סדר הקרב של השייטת הבריטית.
בשעה 10:40 בבוקר פתחו סוללות התותחים הדניות באש, והקרב החל. הספינות הבריטיות התמקמו מול הספינות הדניות, עגנו מולן והחלו בדו-קרב, שנמשך עד שאחת הספינות הפסיקה לירות. האש של שני הצדדים הייתה כבדה מאוד, והבריטים נתקלו בהתנגדות גדולה יותר מזו שציפו לה; זאת, משום שלא זיהו את סוללות התותחים, שהיו נמוכות ולא נצפו מרחוק, וגם בשל אומץ הלב והנחישות שגילו הדנים. למזלם של הבריטים, הספינות שעגנו בנמל עצמו, שהיו מוכנות לקרב ומאוישות, לא יצאו מן הנמל כדי להילחם בבריטים, למרות שהשייטת של פארקר התקדמה לכיוון הנמל באיטיות רבה, בשל הרוח.
הניצחון הבריטי
בשלב זה נטה הקרב, באופן החלטי, לטובת הבריטים, בשל עדיפותם בתותחנות. תריסר הספינות הדניות בדרום הקו הדני השתתקו, בשל הנזק הרב שספגו, והלחימה המשיכה צפונה. עד השעה 13:50 נכנעו כבר חלק מהספינות הדניות, אחרות טבעו או בערו. הדרך הייתה פתוחה לספינות המרגמה הבריטיות, שהיו יכולות לקצר טווח לקופנהגן. בנוסף, הספינות הדניות סבלו אבדות כבדות, ותגבורת הועברה אליהן כל הזמן מסוללות החוף, כך שהאש של אלו האחרונות הלכה ונחלשה. עד 14:30 רק שתיים או שלוש ספינות דניות עדיין נלחמו; המפקד הדני, אולפרט פישר, העביר את דגלו למבצר טרה קרונר, מכיוון שהספינות שבהן הניף את דגלו נפגעו בזו אחר זו.
הפסקת אש
נלסון העדיף לא להשמיד את שארית הצי הדני על ידי ספינות הבערה אלא שלח קצין דובר דנית, תחת דגל לבן של משא ומתן, אל נסיך הכתר הדני-נורווגי, פרדריק (מאוחר יותר המלך פרדריק הששי, מלך דנמרק), שצפה בקרב מהמבצר. נלסון הציע הפסקת אש, כדי למנוע שפיכות דמים נוספת מהדנים, שתתרחש בהכרח אם לא יוסכם על כך. היו שסברו שההצעה היא תכסיס בלבד, והיסטוריונים דניים טענו מאוחר יותר שההצעה נועדה למנוע מנלסון תבוסה, שכן למרות שאף אחת מהספינות הבריטיות לא אבדה, הרי שרבות מהן נפגעו קשות, והיה עליו לסגת תחת אש מהמבצר הדני, מול רוח לא מתאימה, ודרך מים רדודים וללא מפות מדויקות. לעומת זאת, ברור שקופנהגן הייתה כבר חשופה לאש המרגמות הבריטית, והיה ברור לשני הצדדים שהבריטים ניצחו בקרב. נסיך הכתר הסכים, והקרב הסתיים.
אבדות
ספינת הדגל הנורווגית, דננברג, התפוצצה במהלך הקרב ונגרמו לה כ-250 אבדות. הספינות הדניות-נורווגיות אוישו בעיקר על ידי מתנדבים, עם מעט או ללא ניסיון כלל; זו הייתה אחת הסיבות למספר האבדות הרב. עובדה זו גם הביאה לכך, שמספר האבדות בצד הדני-נורווגי לא ידוע בדיוק. ההערכות נעות בין 1,135 ל - 2,215 הרוגים ופצועים. 3 ספינות דניות הצליחו להימלט מזירת הקרב, שתיים טבעו, אחת התפוצצה, אחת עשרה נלכדו ונשרפו, ואחת נלכדה וצורפה לצי הבריטי. הבריטים דיווחו על 264 הרוגים ו - 689 פצועים.
שביתת נשק והמשך המהלכים
נלסון נחת בקופנהגן ביום שלאחר מכן, כדי להתחיל במשא ומתן. בפגישה בת שעתיים בין נלסון ונסיך הכתר (שדיבר אנגלית), השיג נלסון שביתת נשק לא מוגבלת, וניסה לשכנע את הדנים לעבור להגנתה של בריטניה, נגד הרוסים. ההסכם הסופי צמצם את שביתת הנשק לארבעה עשר שבועות, בהם תושעה הנייטרליות החמושה ולבריטים תתאפשר כניסה חופשית לקופנהגן. ההסכם כמעט התפוצץ כאשר הדנים חששו שאי חתימה על הסכם תוביל לחידוש מעשי האיבה; נלסון הבטיח שהוא מוכן לחדש את האש באופן מיידי, והדנים התנצלו. האסירים הדנים שוחררו בהסכם זה. בשעה האחרונה לפני חתימת ההסכם הגיעה לידי הדנים הידיעה, שעדיין לא הגיעה לידי נלסון, שהצאר הרוסי נפטר (למעשה, נרצח), ולפיכך חידוש הברית עם רוסיה בעתיד לא היה דבר סביר. ההסכם נחתם ב- 23 באוקטובר.
הידיעות על חוסר המרץ של פארקר הגיעו לאדמירליות בלונדון, וב - 5 במאי הוא נקרא לחזור לבריטניה ולהעביר את הפיקוד לנלסון. נלסון זכה בתואר אצולה ויקאונט.
זה לא היה העימות האחרון בין בריטניה לדנמרק; ב-1807 התרחש קרב נוסף בקופנהגן, בנסיבות דומות.
השער התשיעי
השער התשיעי (באנגלית: The Ninth Gate) הוא סרט מתח משנת 1999 שבוים על ידי רומן פולנסקי, בכיכובו של ג'וני דפ. הסרט שהופק בשיתוף פעולה בינלאומי בין ארצות הברית, פורטוגל, צרפת וספרד, מבוסס חלקית על הרומן מועדון דיומא של הסופר ארתורו פרס-רברטה. ב-25 באוגוסט 1999, נערכה הקרנת הבכורה של הסרט בסן סבסטיאן שבספרד. למרות כישלונו הביקורתי והמסחרי של הסרט בצפון אמריקה, הסרט נחל הצלחה כלכלית ברחבי העולם לאחר שגרף 58.4 מיליון דולר לעומת תקציב של 38 מיליון דולר.
תקציר העלילה
דין קורסו הוא סוחר ומומחה לספרים נדירים. מיליונר בשם בוריס בלקן יוצר איתו קשר ואומר לו כי הוא רכש את הספר "על תשעת השערים לממלכת הצללים" שנכתב במאה ה-17 בידי הסופר אריסטיד טורקיה. ישנם שלושה עותקים בלבד לספר ובלקן יודע היכן הם נמצאים. הוא מבקש מקורסו להשוות את שלושת העותקים ולקבוע מי מבניהם הוא המקורי. במהלך מסעו צולל קורסו לעולם אפל ופוגש דמות מסתורית אשר עוזרת לו. קורסו לא מפסיק לחפש את הספר האמיתי גם כאשר בעלי הספרים האחרים נרצחים באכזריות בידי בלקן. קורסו ובלקן מאמינים כי הספר יפתח שער אל ממלכת הצללים.
אצי, איש הקרח
מציאת הגופה
הגופה שכונתה אצי נמצאה ב-18 בספטמבר 1991 על ידי הלמוט ואריקה סימון, זוג מטיילים גרמנים מנירנברג. הם טיילו באֶצטאל וסטו מן השביל המסומן, אז הבחינו בגופה. בתחילה סברו כי זוהי גופתו של מטייל שנספה בתאונה בשנים האחרונות. הגופה נמצאה מונחת על פניה, כשחלקה התחתון שקוע בקרח. בימים שלאחר מכן חולצה הגופה מן הקרח תוך שימוש בכלים לא ארכאולוגיים, דבר שגרם נזק לאחת מירכי הגופה. סקרנים שהגיעו למקום בעקבות החדשות נטלו עמם מזכרות מהלבוש ומהכלים שנמצאו. הגופה הועברה לחדר מתים באינסברוק, שם נקבע גילה.
הגופה התגלתה בנקודה הנמצאת סמוך מאוד לגבול בין איטליה לאוסטריה. את מיקומו המדויק של קו הגבול קשה היה לקבוע בשל הקרחונים המכסים את השטח, והתעורר ויכוח באשר לבעלות על הגופה. באוקטובר 1991 הכריעו מדידות כי הגופה התגלתה בנקודה הנמצאת בתוך שטח איטליה, פחות ממאה מטרים מן הגבול עם אוסטריה.
הגופה נחקרה ביסודיות, נמדדה ונסרקה באמצעי טומוגרפיה ממוחשבת. מן הגופה נלקחו רקמות תאים ודגימות מעיים, ואלו נבחנו במיקרוסקופ. גם הציוד, הלבוש והכלים שנמצאו עם הגופה נבחנו בדרך דומה. גופתו של אצי הושוותה לגופות אחרות שנחנטו בקרח, כדי לבחון את תהליכי השימור ולהעריך על פי הממצאים את תהליכי הבליה בקרח.
הגופה
הגופה השתמרה טוב יחסית, בשל החניטה בקרח. הערכה ראשונית של גיל הגופה נעשתה על פי הפריטים שנמצאו עמה, בעיקר הטיפולוגיה של הגרזן, ולפיהם נקבע כי הגופה היא בת 4,000 שנה לפחות. על פי תיארוך פחמן-14 שנערך לגופה בארבעה מוסדות אקדמיים שונים, נקבע כי אצי חי לפני כ-5,000 עד 5,300 שנים. החוקרים מעריכים כי גובהו של אצי בעת מותו היה 1.65 מטר, ומשקלו היה כ-50 קילוגרם (משקל הגופה בעת מציאתה היה כ-38 קילוגרם). על פי ההערכה, אצי היה כבן 45 במותו, כלומר מעל תוחלת החיים המשוערת בעידן זה, שהייתה פחות מ-40 שנה. בגופו של אצי ניכרים סימני ניוון: המפרקים בגופו היו שחוקים ובכלי הדם ניכרה התקשות. שיניו של אצי היו שחוקות אף הן, אך ללא עששת. ניכר שחלק מהשחיקה בשיניו נגרם לא רק מאכילה אלא גם משימוש בהן לחיתוך ולעיבוד עץ, גידים, עצמות, ועוד. סריקות CT שנערכו לגופה גילו כי כמה מצלעותיו שבורות, בשני צדי הגוף. שבר בצלעות בצדו השמאלי אירע במהלך חייו והתאחה, ואילו שבר שנמצא בצדו הימני נגרם כנראה בסמוך למותו או לאחריו. האפידרמיס, שכבת העור החיצונית, היה חסר כתוצאה מהחניטה בקרח. לאצי היו כמה אנומליות ייחודיות בגופו: זוג אחד של צלעות חסר, ויש לו 11 זוגות צלעות בלבד. גם בשיניו ישנן אנומליות: ישנו פער מולד בין שיניו החותכות, ושיני הבינה שלו אינן קיימות.
ב-2012 הופקו מגופתו של אצי תאי דם אדומים, שנמצאו דומים לתאי דם מודרניים בריאים.
שיערו של אצי נשר בשל החניטה, אך השרידים הבודדים שנותרו הראו כי שיערו היה כהה וגלי, כנראה גלש עד כתפו וככל הנראה היה פזור. אניצי שיער קצרים ומסולסלים שנמצאו ליד הגופה לימדו שאצי היה כנראה מזוקן. עיניו של אצי התייבשו בעת החניטה בת אלפי השנים, אך נותרו בארובותיהן. החוקרים חלוקים בשאלת צבען - כחול או חום.
ניתוח גנטי
ניתוח הגנום המיטוכונדריאלי של אצי העלה, כי הגנום שלו דומה לגנום המיטוכונדריאלי של קבוצה K (Haplogroup K), מבין תשע הקבוצות שזוהו באוכלוסיית אירופה. בתוך קבוצה K, דומה הגנום של אצי לתת-הצֶבֶר K1, אך לא ניתן לשייכו לאף אחד משלושת הענפים המוכרים כיום (a b ו-c) של תת-צבר זה. בחינת הגנום המיטוכונדריאלי העלתה עוד, כי ייתכן שאצי סבל מבעיות פוריות. עובדה זו העלתה אצל מדענים השערות על מקומו החברתי של אצי, ועל הקשר בין עובדה זו לבין הסיבות למותו.
רצף חדש ומשופר של הגנום שבוצע על ידי צוות מחקר בינלאומי בשנת 2023, שבניתוח שלו היה מעורב גם מכון לייפציג מקס פלאנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית, הראה ש-91.4 אחוזים מהגנום של אצי מגיעים ממהגרים מאנטוליה. החקלאים הללו הגיעו מהמזרח התיכון לפני כ-9000 שנה והביאו את החקלאות שלא הייתה ידועה קודם לכן לאירופה. 8.6 האחוזים הנותרים מהגנום של אצי מגיעים מאירופה. לעומת זאת, אין זכר לגנום של נוודי הבקר, שהגיעו מערבות דרום אירואסיה והתיישבו אז בחלקים נרחבים מאירופה. החוקרים מייחסים את העובדה שהניתוח הגנטי שפורסם ב-2012 מצא עקבות של מהגרים אלה לבעיות ב-DNA שנבדק באותה עת. זה גם מתאים יותר לכרונולוגיה, כי רועי הבקר האלה מהערבות שמצפון לים השחור הגיעו למרכז אירופה רק לפני 4900 שנה, כלומר רק כמה מאות שנים לאחר מותו של אצי. מבחינת מראהו של אצי, צוות המחקר הגיע למסקנה שאצי היה כנראה קירח ובעל גוון עור כהה יחסית.
ביגוד, ציוד וכלים
שחזור נעליו של אצי העלה את הסברה כי הוכנו על ידי סנדלר שהתמחה במלאכה זו. היו אף שהציעו לייצר דגם מודרני של הנעליים, בשל נוחותן ויעילותן. יש הטוענים כי הנעלים הן למעשה רק החלק העליון של מה שבפועל היה נעלי שלג, שחלקן התחתון הוא מסגרת עץ שזוהתה כחלק מתרמיל הגב של אצי.
ציוד נוסף שנמצא על הגופה ולידה היה גרזן נחושת ולו קת מעץ טקסוס. גרזנים מסוג זה היו יקרים, ונחשבו כסמל מעמד, וייתכן שאצי היה בעל מעמד בכיר בקהילתו, ואף ראש שבט או בעל מעמד דומה. מעבר לגרזן נשא אצי סכין בעלת להב צור וקת מעץ מֵילָה עם נדן מתאים, וכן אשפת חיצים ובה 14 חצים, עשויים מעצי מורן. שניים מהחצים, שהיו שבורים, היו בעלי ראש עשוי מצור ונוצות לייצוב מעופם. 12 החצים הנותרים לא היו גמורים, ולא היה להם ראש. באשפת החצים נמצא גם כלי המזוהה כקשת, כלי נוסף שלא זוהה, וכלי עשוי מקרן שייתכן ששימש להשחזת החצים. בנוסף, נמצאה קשת נוספת מטקסוס באורך 1.82 מטר, שלא הייתה גמורה.
בנוסף לאלה, נשא עמו אצי פירות, שתי סלסילות עשויות מקליפת עץ שדר. נראה שבסלסילות אלה נשא אצי גחלים לוחשות, שנועדו לסייע לו להדליק אש בקלות. הוא נשא גם פריטי ציוד נוספים שנועדו להדלקת אש, וכן רשת ללכידת ציפורים ובעלי חיים קטנים, פיסות עץ שונות, ועוד.
חייו של אצי
על פי בחינת גרגירי אבקת צמחים מאובנים ואבק שנמצאו על הגופה, במעיה, ועל הציוד שנמצא לצידה, וכן על פי הרכב זגוגית השן והאיזוטופים שבעצמותיו של אצי (המעידים על החומרים אותם עיכל ושלידם חי), הסיקו החוקרים כי אצי נולד באזור בולצנו, אך בשנים מאוחרות יותר עבר לגור בעמקים כ-50 ק"מ מצפון לשם. ריאותיו היו מושחרות, כנראה כתוצאה משאיפת עשן מדורות.
תכולת מעיו של אצי, שנבדקה על ידי החוקרים, כללה שרידי שתי ארוחות, שהאחרונה בהן נאכלה שמונה שעות לפני מותו. ארוחה אחת הייתה מורכבת מבשר צפיר האלפים והשנייה מבשר אייל אציל. בשתי הארוחות אכל אצי גם דגנים, שורשים ופירות. הדגנים היו מעובדים ברמה גבוהה, וייתכן שנאכלו כלחם. ליד הגופה נמצאו גרגרי חיטה ושעורה, וזרעי פרג ופשתן; ייתכן שהגרגרים והזרעים היו חלק ממטענו של אצי. עם הגרגרים והזרעים נמצאו גם גרעינים וחרצנים של פירות שונים. חקירת תזונתו של אצי נעשתה גם על ידי ניתוח שיערו.
גרגירי אבקה שנמצאו במעיו של אצי הראו שאחת מן הארוחות נאכלה ביער של עצי מחט, והשנייה בסביבות שיבולי חיטה וקטניות; ייתכן שהיה זה בשדה שבו גודלו מינים אלה בצורה תרבותית. גרגרי האבקה נשמרו היטב, דבר שמצביע על כך שהיו טריים בעת שנאכלו. עובדה זו עשויה ללמד כי ארוחות אלה נאכלו באביב, אם כי גרגרי החיטה שנמצאו הם מסוג הנקצר לקראת סוף הקיץ, ואם כך מדובר בתבואה שאוחסנה משנה קודמת.
בנוסף למזון שנמצא במעיו, נמצאו בהם גם טפילים. מבדיקת ציפורניו של אצי (נמצאו שתיים מהן), ניכר כי היה חולה שלוש פעמים בששת החודשים האחרונים לחייו. מחלתו האחרונה הייתה כחודשיים לפני מותו, ונמשכה כשבועיים.
בשערו של אצי נמצאו רמות גבוהות של חלקיקי נחושת וארסן. נתון זה, בצירוף העובדה שגרזנו של אצי עשוי מנחושת כמעט טהורה, הביאו חוקרים למחשבה כי אצי היה קשור לתהליכי עיבוד הנחושת. בחינת עצמות השוקה, הירך והאגן של הגופה העלתה את ההשערה כי אורח חייו של אצי כלל הליכה ארוכה בתוואי הררי. מכיוון שממדים כאלה של עצמות לא נמצאו בשלדים אחרים של בני אותה תקופה, היו שהעלו את ההשערה כי אצי היה רועה צאן (ראו להלן).
על גופתו של אצי נמצאו כ-50 קעקועים בפחם. סביב חוליות המותניים נמצאו קבוצות של קווים קצרים, מאונכים ומקבילים זה לזה משני צידי עמוד השדרה. מאחורי הברך הימנית נמצא קעקוע בצורת צלב, וסביב הקרסוליים נמצאו כמה סימנים נוספים. היו שטענו כי מטרת הקעקועים הייתה רפואית. זאת, מכיוון שבדיקות רדיולוגיות שנערכו לגופה הראו ניוון של העצמות, שנבע כנראה מגיל וממאמץ: האזורים שבהם נמצאה שחיקה זו היו בעיקר האזורים בהם היו הקעקועים. ולפיכך יש הטוענים כי הקעקועים נועדו להקל את הכאב, בדומה לטיפולים בדיקור סיני. אם אכן זו הייתה מטרת הקעקועים, זוהי שיטה שהקדימה את הדיקור הסיני בלמעלה מ-2,000 שנה.
עיסוקו של אצי
חוקרים העלו השערות רבות באשר לעיסוקו של אצי. ההשערות השונות מבוססות הן על המידע שנאסף בעקבות בחינת הגופה, בגדיה וציודה, והן על המקום שבו נמצאה. רמז משמעותי הוא גרזן הנחושת שהיה לצידו של אצי: הנחושת הייתה מתכת יקרה ולא נפוצה, וייתכן שהימצאותו של גרזן כזה מעידה על מעמדו החברתי הגבוה של אצי. היו שטענו כי אצי היה שאמאן, שעלה להתבודד בהרים כחלק מריטואל מיסטי כלשהו. תאוריה זו אינה מקובלת, מכיוון שלא נמצאו על גופתו של אצי חפצים כלשהם המאפיינים את פעילותו של השאמאן. תאוריה אחרת שהועלתה הייתה שאצי היה בחיפוש אחר מרבצי נחושת בהרים או שהיה סוחר, אך גם תאוריות אלו אינן נתמכות בממצאים כלשהם.
הקשת והחץ שנשא עמו אצי מעלים את ההשערה שאצי היה צייד. ואולם, גם כלי הנשק אינם הוכחה חד משמעית לכך, שכן מטרתם הייתה יכולה להיות גם הגנה מפני אויבים אנושיים. עם זאת, הגישה שהיה צייד מקבלת סיוע גם מהרשת שנמצאה בציודו של אצי, שייתכן ונועדה ללכידת ציפורים וחיות קטנות.
השערה נוספת שהועלתה הייתה כי אצי היה רועה צאן, או שרעה מקנה נודד. כרועה, ליווה את בעלי החיים בתנועתם במהלך עונות השנה, תפקיד חשוב בכלכלה של אותה תקופה. כרועה, היה עליו לשמור על העדר אך גם לצוד ולאסוף מזון עבור עצמו, ולתקן לבדו את בגדיו וציודו. הציוד והבגדים שנמצאו סביב הגופה בהחלט איפשרו לאצי קיום בדרך זו. תאוריה זו נתמכת גם במקום שבו נמצאה גופתו החנוטה של אצי, ליד מעבר הרים חשוב; על ההרים, מעל קו העצים, היו שדות מרעה שנוצלו על ידי בני אדם מאז סופה של התקופה הנאוליתית. הקושי בתאוריה זו היא העובדה שמעבר לשרידי הציוד והבגדים של אצי, לא נמצאו כל שרידים למקנה ולבעלי חיים כלשהם.
השערה נוספת מציעה שאצי היה לוחם או שעסק בביזה. השערה זו הועלתה לאחר שהתברר כי אצי חווה מוות אלים, ולאחר שבדיקת DNA גילתה שרידי דם של לפחות חמישה אנשים על כליו של אצי.
השערות ראשונות
הסברה הראשונה הייתה שאצי קפא למוות. סברה נוספת שהועלתה הייתה שמותו של אצי היה למעשה רצח פולחני. בביצות כבול שונות באירופה, בעיקר בצפונה, נתגלו גופות חנוטות של בני אדם, המתוארכות לתקופת הברונזה. בני האדם שנמצאו בתנאים אלה הומתו ללא ספק, ככל הנראה כחלק מריטואל פולחני, ובשל כך הועלתה השערה שגם אצי היה קורבן לטקס כזה.
תגלית ראש חץ ומוות אלים
ביולי 2001, כמעט עשר שנים לאחר מציאת הגופה, גילו חוקרים בצילום רנטגן של אצי תגלית חדשה: בכתפו השמאלית נמצא ראש חץ שחדר לעומק כמה סנטימטרים. החץ פילח את העורק התת-בריחי, פגיעה חמורה שגרמה לאובדן רב ומהיר של דם. באזור הפציעה נמצאה המטומה גדולה. גם כיום, סיכויי ההחלמה מפציעה כזו הם כ-40% בלבד; ניתן לשער שאצי איבד דם רב, התעלף בשל הירידה החריפה באספקת הדם למוח, ומת תוך דקות ספורות. תגלית זו אומתה בסריקת CT בשנת 2005. הממצאים העלו כי אצי נורה מאחוריו ומנקודה נמוכה יותר; הנקודה אליה כיוון רוצחו של אצי הייתה הנקודה המועדפת אליה כיוונו ציידים באותה תקופה, החוקרים מצאו עוד כי מאן דהוא טרח לקחת עמו את גוף החץ, והותיר בגופה רק את ראש החץ שננעץ בכתפו של אצי. בחינה נוספת של הגופה שנעשתה לאחר גילוי הפציעה מצאה סימנים למאבק: נמצאו חבורות וחתכים בידיו, בפרקי ידיו ובחזהו של אצי, וכן פגיעת ראש שהעידה על מהלומה שספג. אחד מהחתכים נמצא סמוך לאגודלו של אצי, חתך עמוק שהגיע עד העצם, ועל פי מראהו נגרם סמוך למותו. החוקרים סבורים כיום כי מותו של אצי נגרם כתוצאה מן החבלה בראשו ולא מן החץ, שאמנם פצע קשה את אצי אך כנראה לא גרם למותו. ייתכן שהחבלה נגרמה כתוצאה מנפילה, ולאו דווקא ממהלומה מכוונת.
מחקר נוסף העלה שעל בגדיו וציודו של אצי נמצאו כתמי דם שונים; בחינת ה-DNA של כתמים אלה מראה שהדם לא היה דמו של אצי, אלא דם של לפחות ארבעה אנשים שונים - שניים על ראש חץ שנשא, אחד על פגיונו, ואחד על פדחתו. ממצאים אלו מעידים על התרחשות אלימה ביותר בה אצי נטל חלק טרם מותו. הועלתה ההשערה שנפגע מהחץ הקטלני בעת שנשא על גבו פצוע, אולי חבר לפשיטה שהסתיימה בתבוסה, מנוסה ומוות. תעלומת מותו של אצי הפכה לתעלומה בלשית, שזכתה לפרסום רב וכונתה "תעלומת הפשע העתיקה ביותר בעולם".
ב-2010 העלו חוקרים טענה חדשה. לדבריהם, אצי לא מת במקום שבו נמצאה גופתו; הוא נהרג במקום אחר, ונקבר זמן קצר לאחר מכן באופן טקסי ומוקפד, באותה נקודה בה נמצא בימינו. על פי השערה זו הקבר נחרב לגמרי עם השנים, בשל תנועת השלג, מחזורים של קפיאה והפשרה, ומסיבות טבעיות אחרות על פי תאוריה זו, אצי נקבר על מעין במה של אבנים בגובה כשני מטרים במרחק כמה עשרות מטרים מן המקום שבו נמצאה הגופה, במעלה המדרון. ליד הגופה הונחו פרטי הציוד השונים שלו. תאוריה זו מסבירה את פיזור החפצים השונים, שאירע כתוצאה מהתפרקות הקבר במהלך אלפי שנים. אחרים חולקים על תאוריה זו. לטענתם לא ניתן להוכיח שהאבנים הנמצאות במדרון באזור מציאת הגופה היו שייכות אי פעם למבנה אחד, וגופתו של אצי שלמה; לא נמצאו נזקים שהיו נגרמים אם הגופה נסחפה במהלך הדורות, כפי שמשערים תומכי גרסת הקבורה.
המחלוקת המשפטית סביב מציאת הגופה
על פי החוק האיטלקי, אדם המוצא שריד ארכאולוגי זכאי לתגמול בשווי רבע מערכו. מציאת המומיה החנוטה הייתה אירוע שזכה לפרסום רב, והעיר בולצנו זכתה להכנסות של מיליוני אירו מתיירות בזכותו. ואולם, בתחילה הוצע לבני הזוג סימון, מוצאי הגופה, תגמול של 10,000,000 לירטות, כ-5,200 אירו. התגמול הוגדר "סמלי". בני הזוג דחו את התגמול בתחילה, אך מאוחר יותר תבעו בבית משפט להכיר בהם כמוצאי הגופה ולהעניק להם תגמול מתאים בגובה 300,000 דולר אמריקני. התביעה הסתבכה עוד יותר כאשר הסתבר שישנם טוענים אחרים לזכאות בתגמול - אנשים נוספים שטענו שהם מצאו את הגופה לפני הזוג סימון. בנובמבר 2003 פסק בית המשפט כי בני הזוג סימון הם המוצאים החוקיים, וביוני 2006 נדחו טענותיהם של המוצאים האחרים לכאורה. הרשויות באיטליה סירבו לשלם את התגמול המבוקש, בטענה שיש לנכות את העלות הגבוהה של שימור המומיה ובניית המוזיאון המציג את הציוד והבגדים מהתגמול המבוקש. ב-2008 הגיעו הצדדים לפשרה, ואריקה סימון (הלמוט סימון נהרג ארבע שנים קודם לכן) זכתה בתגמול בגובה 150,000 אירו.
"קללת אצי"
בדומה לאגדה על קללת הפרעונים, שעל פיה כל מי שנגע במומיה מצרית יסבול מקללה עתיקה, גם לגבי אצי ישנם המאמינים כי כל מי שהיה קשור לעיסוק במומיה זו יסבול מקללה. המאמינים בקיומה של קללה כזו מציינים, כי שבעה אנשים שהיו קשורים בדרך זו או אחרת לגילוי גופתו של אצי ולמחקר סביבה מתו עד היום, בדרך לא טבעית. אחד מהם היה הלמוט סימון, מגלה הגופה, שנהרג במהלך טיול באלפים ב-2004 (לרשימת המקרים), מאידך, מאות בני אדם (אם לא אלפים) עסקו במשך שנים רבות במחקר הגופה, והמחקר נמשך גם כיום.
שימור ותצוגה
הבחינה הראשונית של המומיה נעשתה במכון לאנטומיה של אוניברסיטת אינסברוק, באוסטריה. הגופה והציוד שנמצא עימה הועברו למוזיאון לארכאולוגיה של דרום טירול בעיר בולצנו, בצפון איטליה, שם היא מוצגת עד היום. הקומה הראשונה במוזיאון מוקדשת כולה לאיש הקרח וציודו.
הגופה נמצאת במוזיאון בחדר שבו נשמרות באופן קבוע טמפרטורה של ולחות יחסית של 98%. התנאים בחדר נותרים קבועים הודות למגוון חיישנים המודדים את החום, הלחות, משקל הגופה, לחץ האוויר, ועוד. כדי לשמור על הלחות מותקנים על קירות החדר לוחות קרח. לאחר דיון ציבורי בשאלה האם להציג את אצי לציבור עם תום המחקר הארכאולוגי או להביאו לקבורה, הוחלט על תצוגה כדי שניתן יהיה להמשיך במחקר גם בעתיד. עם זאת, הגופה שמורה בחדר הפתוח לציבור רק דרך חלון קטן, גם מסיבות של שימור וגם מטעמים אתיים.
עומר גולן
עומר גולן (נולד ב-4 באוקטובר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, מלך השערים של קבוצת מכבי פתח תקווה בכל הזמנים, וכיום המנהל הספורטיבי והמנכ"ל של המועדון.
קריירה
גולן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, ובשנת 2000 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת במשחק נגד מכבי חיפה בעונת 2000/2001. ב-14 בספטמבר 2002 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 4:2 למכבי תל אביב. בעונת 2003/2004 הגיע גולן להישג הבולט הראשון עם קבוצתו, זכייה בגביע הטוטו. בעונת 2004/2005 הוא אף סיים עם מכבי פתח תקווה במקום השני בליגת העל, והעפיל עמה עד לחצי גמר גביע המדינה.
ב-29 בספטמבר 2005 כבש גולן שלושער במשחק חוץ מול פרטיזן בלגרד בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, והוביל את מכבי פתח תקווה לניצחון 5–2 ולעלייה לשלב הבתים. עד סוף העונה כבש גולן 7 שערים בטורניר. בקיץ 2007 האריך את חוזהו במכבי פתח תקווה בשש שנים נוספות.
ב-19 בדצמבר 2007 עבר לקבוצת לוקרן מליגת העל הבלגית, ובמהלך שנתיים וחצי בהן שיחק במועדון כבש 13 שערי ליגה ב-60 הופעות. בתחילת עונת 2010/2011 שב גולן למכבי פתח תקווה, וב-16 באוקטובר 2010 כבש צמד בניצחון 4–1 על הפועל פתח תקווה בדרבי, והפך למלך שערי הדרבי של פתח תקווה בכל הזמנים. בתום עונת 2011/2012 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
דיק קאוץ'
דייק קאוץ' (באנגלית: Dick Couch) הוא סופר וקצין שדה ב-CIA.
עומר גולן
קריירה
ב-26 בפברואר 2013 כבש גולן את שערו ה-77 במדי מכבי פתח תקווה בליגה, ובכך שבר את שיאו של זאב זלצר והפך למלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים. בעונת 2012/2013 היה מלך שערי הליגה הלאומית, עם 18 שערים, וסייע לקבוצה לחזור לליגת העל.
דיק קאוץ'
חייו
קאוץ' נולד וגדל במיסיסיפי וגדל בעיירה מרטינסוויל שבאינדיאנה. בשנת 1965 החל קאוץ' את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בשנת 1967, בסיום לימודיו, הוסמך כקצין בצי ארצות הברית. קאוץ' שירת כקצין במשחתת ובשנת 1968 מכן התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. קאוץ' לחם במלחמת וייטנאם כמפקד מחלקה בצוות 1 של הקומנדו הימי. בשנת 1970 ביצע צוות בפיקודו את אחת הפשיטות המוצלחות הבודדות באותה מלחמה לחילוץ שבויי מלחמה אמריקנים. בשנת 1972 פרש מן השירות בצי והצטרף לשורות ה-CIA. קאוץ' שירת כקצין שדה למבצעים ימיים ובאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שפרש מן הסוכנות בשנת 1990 הפך לסופר ופרסם מספר ספרי היסטוריה צבאית אודות יחידות הכוחות המיוחדים האמריקנים וספרי מתח. קאוץ' הוסיף לשרת במילואי הצי ופרש בדרגת קפטן.
עומר גולן
קריירה
ב-31 באוגוסט 2013 הבקיע גולן את שערו ה-81 והאחרון במכבי פתח תקווה, במשחק ליגת העל מול בית"ר ירושלים. ב-13 במרץ 2014 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 31, בעקבות פציעה.
לאחר פרישתו מונה גולן למנהל הספורטיבי של מכבי פתח תקווה, ובהמשך מונה גולן למנכ"ל המועדון. ב-12 באפריל 2022 עקב חוסר הצלחתה של מכבי פתח תקווה להתרומם מעל לקו האדום פוטר מאמן הקבוצה הבוגרת ניר קלינגר מתפקידו, במקומו מונה גולן במקביל לתפקידו כמנכ"ל, למאמן זמני של המועדון עד לתום העונה, בארבעת משחקי הליגה שנשארו במטרה להשאיר את הקבוצה בליגה.
נבחרת ישראל
את הופעתו הראשונה בנבחרת ישראל הבוגרת ערך גולן במשחק מול נבחרת מולדובה ב-28 באפריל 2004, שהסתיים בתיקו 1–1. ב-17 בנובמבר 2007 כבש גולן את שערו הראשון בנבחרת ישראל, בניצחון מול נבחרת רוסיה במוקדמות יורו 2008. עקב סיוע השער לנבחרת אנגליה במאבק העלייה ליורו, קיבל גולן שבחים בקרב התקשורת האנגלית שחגגה את הניצחון. עד שנת 2010 שיחק גולן בנבחרת, וכבש במדיה שמונה שערים ב-37 הופעות.
רכס וולברין
רכס ווּלְבֶרִין (באנגלית: Wolverine Range; מילולית: רכס גרגרן) הוא רכס הרים ברכסי סוואנל שבהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס ממוקם מערבית לאגם ויליסטון. שטחו של הרכס 2,495 קמ"ר, וגובהו 1,482 מטרים מעל פני הים.
שמו של הרכס אומץ רשמית ב-4 ביוני 1953.
שברולט SSR
"שברולט SSR" (באנגלית: Chevrolet SSR) הוא טנדר ספורטיבי, בסגנון "רטרו" מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט אשר יוצר  בין השנים 2003–2006.
מבחינת עיצוב חיצוני, דגם ה"שברולט SSR" התבסס על דגמי "Chevrolet Advance Design" שיוצרו בין השנים 1947–1955.
עונת 1959/1960 בליגת העל ההולנדית
עונת 1959/1960 הייתה העונה הרביעית של ליגת העל ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום עונה זאת זכתה אייאקס באליפות הליגה, פיינורד זכתה בתואר סגנית האלופה. פ.צ סיטארד, וולנדם ובלו וויט אמסטרדם ירדו לליגת המשנה. לראשונה בעונה זו התקיים פלייאוף ירידה.
מבנה
אייאקס ופיינורד סיימו עם מספר זהה של נקודות וקיימו ביניהן משחק גמר בו ניצחה אייאקס וזכתה באליפות.
שליו קליפורני
שליו קליפורני או שליו העמק הקליפורני (שם מדעי: Callipepla californica), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת השלווים האמריקניים ומהסוג שליו מצויץ. שליו זה נבחר כציפור הלאומית של מדינת קליפורניה.
השליו הקליפורני מתייחד בציצת הנוצה המעוקלת שעל ראשו. ציצה זו עשויה מ-6 נוצות, בצבע שחור לזכרים וחום לנקבות ומכופפת קדימה. צדי הגוף בשני המינים צבועים בחום שחור ומפוספסים בלבן. הזכר צבעוני יותר, בעל חזה כחול כובע חום, ופנים שחורות, ובגבול ביניהם מתוח קו לבן עדין. בנקבה שולט הצבע האפור וחום בהיר בבטן.
השליו הקליפורני הוא קרוב משפחה של שליו גמבל, הנבדל ממנו בכך שבית הגידול שלו דרומי יותר, וראשו וציצת הנוצות שלו בהירים יותר. הוא חברותי ביותר ומסתובב בלהקות קטנות המרבות להתפלש בחול ולבצע "אמבטיית אבק" קבוצתית.
סינמטק תל אביב
סינמטק תל אביב הוא סינמטק (ארכיון סרטים) הפועל בתל אביב-יפו החל מ-12 במאי 1973.
היסטוריה
את הסינמטק יזמו והקימו אליהו שפייזר, בעת שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב וראש אגף התרבות, עקיבא ברקין ואחרים. אירוע הפתיחה התקיים ב-12 במאי 1973. עקיבא ברקין, ניהל אותו בשנתו הראשונה. משכנו הראשון של הסינמטק היה בבית עובד העירייה ברחוב פומבדיתא. בסוף 1975 מונה אלון גרבוז למנהל הסינמטק וכיהן בתפקיד עד לפרישתו בשנת 2015. לאחר כשנה של פעילות היו לסינמטק 3,000 מנויים ודיירי רחוב פומבדיתא התלוננו על הרעש והתנועה ברחוב והוא עבר לפעול בתוך מוזיאון תל אביב ואחר כך באולם בבית מפעל הפיס הסמוך.
בניין הסינמטק הנוכחי ברחוב שפרינצק 2, בפינת הרחובות הארבעה וקרליבך, תוכנן על ידי האדריכל הישראלי סלו הרשמן, ונחנך ב-1989.
בנובמבר 2011 נפתח בצמוד לבניין הסינמטק, הודות לתרומה של מארק ריץ', אגף ששילש את גודלו של שטח הסינמטק. הוא מכיל שלושה אולמות קולנוע חדשים, משרדים, ספרייה ומסעדה. בדומה לאגף המקורי, גם אגף זה תוכנן על ידי האדריכל סלו הרשמן. האגף הישן נסגר אז לשיפוצים ונפתח שוב בינואר 2013. הסינמטק שינה באותה עת את שמו מ"מרכז דורון לקולנוע" ל"מרכז לקולנוע בישראל ע"ש מארק ריץ'". בקומפלקס פועלים מאז חמישה אולמות: שלושה באגף החדש ושניים בישן. האגפים מחוברים במסדרון. אולם 1 שבו 348 מקומות ישיבה, אולם 2 שבו 116 מקומות, אולם 3 שבו 421 מקומות, אולם 4 שבו 193 מקומות ואולם 5 שבו 59 מקומות. בנוסף יש בו תאי צפייה לצפייה בסרטים מארכיון הסרטים העשיר של הסינמטק.
בספטמבר 2015 מונתה איסי וינטר אבקסיס לתפקיד המנכ"לית, אך בעקבות תלונה על כך שהיא לא עמדה בדרישות הסף לתפקיד, 5 שנות ניסיון בתחום הקולנוע בהפקה ו/או יצירה, המינוי בוטל באפריל 2016, מונתה דינה פלד לתפקיד המנכ"לית. כמו כן הוחלט לראשונה על מינוי מנהל אמנותי לסינמטק (החלטה שלא יצאה לפועל).
פעילות
הסינמטק משמש להקרנות של סרטים, ישראליים וזרים, שבתי הקולנוע העסקיים נמנעים מהקרנתם עקב שיקולים כלכליים ואחרים (כגון הסרט "גן עדן עכשיו"), וכן מוקרנים סרטים מאוסף הסינמטק. לעיתים מתקיימות בו הקרנות בכורה לסרטים ישראליים שלאחר מכן מוצאים דרכם לבתי הקולנוע העסקיים או לערוצי הטלוויזיה.
בסינמטק פועלת ספרייה מיוחדת אשר הוקמה בשנת 1994 ומכילה אוספי סרטים נדירים, ספרים, חומרים אודיו-ויזואליים, כרזות וצילומים, פסי-קול וכן עיזבונות ואוספים של אישי קולנוע בולטים מהתעשייה. הספרייה פתוחה לקהל הרחב ומהווה מרכז מידע גדול לקולנוע ישראלי ובינלאומי בארץ. מנהל הספרייה הוא הסופר עמרי חורש.
באכסדרת הסינמטק נערכות תערוכות צילום של אמנים ישראלים.
הסינמטק מוציא לאור כתב עת לענייני קולנוע בשם "סינמטק".
בסוף שנת 2022 הועבר לסינמטק ארכיון סרטי "האוזן השלישית" שהיו בקלטות וידאו ובסרטי DVD, בכדי לעבור שימור ושיפור איכות, לשמירה בארכיון הסרטים.
איזובוטאן
איזובוטאן (Isobutane) או מתילפרופאן או בשמו המדעי 2-מתילפרופאן, הוא אלקאן מסועף עם 4 אטומי פחמן. האיזובוטאן הוא איזומר של בוטאן. בזמן האחרון גדל השימוש בחומר עקב דאגות מהדלדלות שכבת האוזון על ידי גזי פריאונים, והחומר משמש במקום הפריאונים בשביל מערכות קירור, תרסיסים, ועוד. איזובוטאן משמש בתעשייה הפטרוכימית, בין היתר בסינתזה של איזואוקטאן.
ארנסט ברלך
ארנסט ברלך (גרמנית: Ernst Barlach; 2 בינואר 1870 – 24 באוקטובר 1938) היה פסל גרמני אקספרסיוניסט, אמן גילוף, יוצר הדפסים, במאי וסופר. פסליו הוחרמו על ידי המשטר הנאצי כ"אמנות מנוונת".
ביוגרפיה ויצירתו
נולד בעיר וֶדֶל בשלזוויג-הולשטיין. היה הבכור מארבעה אחים. למד בבית ספר יסודי ברצבורג. אביו נפטר כשהיה בן 14. בין השנים 1888 ל-1891 למד בהמבורג. ב-1891 החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות יפה בדרזדן אצל הפַּסָּל רוברט דייז. אחרי ארבע שנים, בשנת 1895, עבר לפריז להמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן, שם נחשף לזרמים אומנותיים כמו תנועת הנאבי והפרימיטיביזם של פול גוגן.
לאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד כפסל בהמבורג ובאלטונה ופיסל בעיקר בסגנון הארט-נובו. בשנת 1904 זכה לתצוגת יחיד ראשונה מעבודותיו בברלין. בשנת 1906 נסע עם אחיו ניקולאס לרוסיה לפגוש את אחיהם האנס, שם הושפע מאוד סגנונו האמנותי. באותה שנה נולד בנו, ניקולאוס.
לאחר שחזר מרוסיה השתפר מצבו הכלכלי בזכות משכורת קבועה מסוחר האמנות פול קסירה שניתנה בתמורה ליצירותיו. ברלך החל להתמקד בפסליו מאותה תקופה בפנים ובידיים של אנשים ופחות בשאר חלקי הגוף. בשנת 1909 בילה כעשרה חודשים בפירנצה וכשחזר התיישב בעיר גיסטרו שבגרמניה, שם התגורר עד למותו.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה היה ברלך פטריוט ותומך נלהב של המלחמה, וקיווה שהיא תייצר עידן חדש יצירה אמנותית. בין השנים 1915–1916 התנדב למלחמה כחייל רגלי וחזר ממנה כפציפיסט. זוועות המלחמה ימשיכו להיות נושא לפסליו.
לאחר מלחמת העולם הלכה וגברה הפופולריות שלו. הוא זכה בפרסים שונים, בהם פרס קלייסט (1924). בשנת 1919 צורף כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות, ובשנת 1925 נבחר לאקדמיה של מינכן לאמנויות.
משנת 1928 יצר פסלים רבים המשקפים גישה אנטי-מלחמית כתגובה לזוועות מלחמת העולם הראשונה. גישה פציפיסטית זאת עמדה בניגוד להלך הרוח בגרמניה עם התחזקות הנאציזם וברלך היה נתון לביקורת רבה על כך.
כשהוזמן להכין אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה בעיר מגדבורג, הפתיע את המזמינים בכך שלא יצר פסל המתאר את הגבורה של הלוחמים. במקום הוא העמיד שלושה חיילים גרמנים, חייל צעיר שרק גויס, קצין צעיר ואיש מילואים מבוגר, עומדים בבית קברות שעליהם ניכרים זוועות המלחמה והבעת כאב ודיכאון בעיניהם. אישה אלמנה מכסה את פניה, גולגולת חובשת קסדה גרמנית ואזרח (פניו כשל ברלך עצמו) שעיניו עצומות. ברלך הגדיר את שלושת חצאי הדמויות באזור התחתון כ"מצוקה, מוות וייאוש". האנדרטה עוררה תרעומת בקרב הציבור הלאומני בגרמניה והנאצים הסירו אותה ממקומה.
בשנת 1936 עבודותיו הוחרמו ביחד עם יצירות של קתה קולוויץ ושל וילהלם למברוק (Lehmbruck), מכיוון שהואשמו ביצירת אמנות מנוונת. ברלך נאלץ להפסיק לעבוד כפסל וחברותו באקדמיה לאמנויות בוטלה.
בנוסף לפיסול, ברלך כתב כשמונה מחזות אקספרסיוניסטים, שני ספרי פרוזה ואוטוביוגרפיה בשם "Ein selbsterzähltes Leben" (1928).
ראקוניים
רָקוּנִיִּים (שם מדעי: Procyonidae) היא משפחה בסדרת הטורפים של יונקים אוכלי כל החיים רק בעולם החדש. הם שייכים לתת-סדרת דמויי כלב ומזכירים במראם משפחות נוספות מאותה תת-סדרה כמו דוביים, סמוריים ופנדות אדומות.
סוגים נכחדים
בעבר חיו בדרום אמריקה סוגים נוספים מהסדרה כשהגדול שבהם - הצ'מפלמלניה הגיע לגודל של פנדה ענקית. הם נכחדו כאשר ההחלפה האמריקנית הגדולה הגיעה לדרום אמריקה והתחרות עם חיות צפון-אמריקאיות הכריעה אותם:
אהרן מקרלין (השני)
קורות חייו
נולד לפייגא ולרבי אשר מסטולין (הראשון), בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין, מייסד החסידות. נישא לחוה בתו של רבי מרדכי מקרמניץ שהיה בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב. בשנת תקפ"ז (1826), בגיל 25 שנה, התמנה לאדמו"ר בקרלין במקום אביו. בשנת תרכ"ד עבר להתגורר בעיירה סטולין הסמוכה.
רבי אהרן מקרלין נפטר בי"ז בסיוון ה'תרל"ב (1872) בצאת השבת שעה שהחסידים היו בסעודה שלישית. בדרכו לחתונת נכדתו ונקבר בעיירה מלינוב שבוואהלין. את מקומו מילא בנו רבי אשר מסטולין (השני) שלא האריך ימים ונפטר כשנה לאחר אביו. בנותיו היו ציפורה אשת רבי דוד טברסקי מזלטיפולי, בנו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ומרים, אשת רבי אברהם יעקב מסדיגורה, בנו של רבי ישראל מרוז'ין.
"בית אהרן"
ספרו של רבי אהרן השני מקרלין, "בית אהרון", מאסף את חידושי תורתם של אדמו"רי קרלין, ונחשב לספר היסוד של חסידות קרלין בפרט ומספרי היסוד החסידיים בכלל. הודפס לראשונה לאחר מותו, בברודי בשנת ה'תרל"ה (1875) ומאז הודפס בעוד ארבע מהדורות, ובעשרות אלפי עותקים.
שם הספר נבחר על ידי רבי אהרן מקרלין על סמך תשובה שהשיב סבו, רבי אהרן הגדול מקרלין, למקורו של פיוטו "יה אכסוף" בתשובה "הוא כתוב בספר בית אהרן", תשובה שהיוותה כרמז לשם ספרו. בספר מופיעים חידושי תורתו של רבי אהרון הגדול ושל בנו רבי אשר מסטולין, אך רוב הספר הוא חידושי תורה של רבי אהרון השני מקרלין. בראש הספר ובסופו מופיעים הנהגות שונות שכתבו אדמור"י קרלין לתלמידיהם. מלבד זאת, כולל הספר חידושי תורה של רבי אהרן מקרלין לפרשת השבוע, אמרות חסידיות מלוקטות בשמו ואגרות ששלח לחסידיו ולבנו.
מאמר ביבליוגרפי מקיף על ספר בית אהרן, כתב הרב אברהם אביש שור בקובץ בית אהרן וישראל בהוצאת מוסדות קרלין סטולין.
בלו (מס)
מקור שם המס מתקופת האימפריה הפרסית, כפי שמתואר בספר עזרא:, ומשמעותו הוא סוג של מס גולגולת אחיד, במקור מהמינוח הבבלי: בִּלְתֻ. ייתכן שבלו היה מס בעין, כלומר מס שלא שולם בכסף אלא בפרי האדמה.
בישראל
שיעורי הבלו על מוצרי הדלק השונים נקבעים על ידי אגף המכס והמע"מ במשרד האוצר, ומתעדכנים בצו.
נכון לאפריל 2022, שיעורי הבלו על ליטר/ק"ג דלק הם (מעוגל בקירוב):
בסוף יולי 2011 הוחלט באופן חריג להפחית את הבלו על בנזין בשיעור של 30 אג' לתקופה של חודש, על מנת למנוע את העלייה במחיר הבנזין שהייתה אמורה להתרחש בראשית אוגוסט עקב עליית מחיר הנפט בעולם. החלטה זו הייתה על רקע מחאת האוהלים שהתרחשה בתקופה זו.
בחודש אוגוסט 2011 הוריד שר האוצר יובל שטייניץ את הבלו על הסולר המשמש לייצור חשמל באופן זמני, על מנת למנוע עליה חדה של תעריפי החשמל, בעקבות משבר הגז המצרי, שחייב יצור חשמל בכמות גדולה באמצעות סולר במקום גז טבעי. היות שפחם נצרך באופן כמעט בלעדי על ידי חברת החשמל לצורך ייצור חשמל, הבלו על הפחם הוא למעשה מס נסתר על החשמל.
בישראל עוסקת בגביית הבלו רשות המיסים, וקודם להקמתה עסק בכך אגף המכס ומע"מ. על פי חוקי המס בישראל, עוסקים שונים זכאים להחזר חלקי של הבלו על דלקים, במקרים בהם הדלק שנרכש משמש להנעת כלי רכב חקלאיים, כלי רכב מסחריים (מוניות, אוטובוסים ומשאיות), ורכב המשמש ללימוד נהיגה, כאשר הדלק משמש כחומר גלם בתעשייה, ובמקרים שונים נוספים. כמו כן, ישנם מקרים בהם קיים פטור מבלו על דלק, כגון דלק המשמש לתצרוכת בכלי טיס.
בשנת 2015 ההכנסות מבלו על דלק היו כ-17.2 מיליארד ש"ח, ועל טבק כ-600 מיליון ש"ח.
בסוף אפריל 2022, הודיעה הממשלה על התייקרות הדלק ב-12 אגורות, זאת למרות שהחליטה על מס בלו קבוע במשך רבעון.
בישראל לא נהוגה גביית אַגרת גודש - אגרה על נהיגה במרכזי הערים בשעות העומס. ככל שתונהג אגרה זו, היא עשויה להוביל להפחתת הבלו על דלק.
הצהרת לאנגקאווי
הצהרת לאנגקאווי על איכות הסביבה (באנגלית: The Langkawi Declaration on the Environment) היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי בדבר עמדתם בנושא קיימות סביבתית שניתנה ב-21 באוקטובר 1989 בלאנגקאווי שבמלזיה, במהלך הפגישה העשירית של ראשי מדינות חבר העמים.
בין היתר הוסכם בין מדינות חבר העמים לתמוך בפיתוח בר קיימא בינלאומי, להקים פאנל בינלאומי שידון וידווח לחבר העמים על שינויי האקלים, לקדם אנרגיה חסכונית, לקדם ייעור, ולהגן על שונות ביולוגית. עוד הוסכם להגביל דייג שאינו בר קיימא, ולאסור שפיכת חומרים מזהמים או מסוכנים באוקיינוסים.
עושים צחוק
"עושים צחוק" היא תוכנית ראיונות של שידורי קשת בערוץ השני. את התוכנית הנחה בעונה הראשונה עידן אלתרמן ובעונה השנייה יאיר ניצני.
רקע כללי
במהלך הסדרה ראיינו אלתרמן וניצני בדרנים, סטנד-אפיסטים וקומיקאים ישראליים מוכרים. בראיונות הם חקרו את המקורות שהשפיעו על אותם בדרנים, את תחילת דרכם, את תהליך עבודתם, את תפיסת עולמם ואת הנקודות העיקריות בקריירה שלהם ובעיקר חוקר את השאלה, מהו ההומור בשבילם, וכיצד פועלים דרכו. התוכנית, אשר שודרה במשבצת שידור נוחה בימי שישי, לרוב לאחר "ארץ נהדרת" (ולאחר מכן בימי שבת), זכתה להצלחה ולנתוני רייטינג מובילים.
לויאליסטים
מילולית – "נאמנים".
AC 2-Litre
סך הכול יוצרו 1,958 יחידות.
מגבר
מַגְבֵּר הוא כל מתקן או מצב העושה שימוש בכמות קטנה של אנרגיה לשליטה על מקור אנרגיה גדול יותר. כיום המונח משמש בעיקר לתיאור מגבר חשמלי, אך ישנם גם מגברים המבוססים על אנרגיות אחרות, כגון מגברים מגנטים ומגברי אור.
אופן פעולה
לעיתים ניתן להפוך אות פיזיקלי כלשהו לאות חשמלי, בדרך כלל בעל עוצמה נמוכה, ובעזרת מערכת מגברים ניתן להשתמש באות לצרכים מגוונים. למשל רשמקול הקולט תנודות קול וממיר אותן לאותות חשמליים חלשים, האותות החשמליים נשלחים לטרנזיסטור או לשפופרת ריק שם הם משמשים כמתג לאותות חשמליים בעוצמת זרם גדולה יותר, התהליך ממשיך וחוזר חלילה עד להגעה לעוצמה הדרושה שבה נשלחים האותות החשמליים לרמקול ההופך אותן לתנודות אוויר חזקות הבאות לידי ביטוי כקול.
סוגי מגברים
מגבר אות גבוה נועד לקבל עוצמת קו (Line Level = 0dB)
תכונות של מגבר אות גבוה:
התנגדות כניסה גבוהה. התנגדות מוצא נמוכה מאוד.
מגבר ליניארי:
מגבר ליניארי הוא מגבר בו פונקציית המעבר אינה תלויה בסיגנל הכניסה.
Out=In*A כאשר A הוא מקדם הגברה
מגבר לא ליניארי:
מגבר לא ליניארי הוא מגבר שבו פונקציית המעבר תלויה בכניסה.
תופעות המתרחשות במגברים
אפקט מילר - הקיבול השקול בכניסה למגבר מתח מהפך עולה בשל הגדלת השפעתו של הקיבול המחובר בין צומתי הכניסה והיציאה של המגבר. ככל שההגבר גדול יותר כך גדל גם קיבול זה.
הגבלת Slew Rate - Slew Rate הוא מדד המציג את יחס השינוי של המתח במוצא המגבר כתלות בזמן. כאשר מתח הכניסה עולה מעל סף מסוים היחס הנ"ל קטן עד שהשינויים יהיו זניחים ומגיעים לרוויה בליניאריות המגבר. זהו אפקט של אות גדול, כאשר הוא תלוי במתחי ההזנה ובקיבול המגבר
גאולוגיה של רעידות אדמה
באתרים מסוימים, בהם מתקיים מצב גאולוגי מסוים, מתקיימת בעת רעידת אדמה הגברה של תאוצת הקרקע שמתרחשת באתר כתוצאה מהגעת הגלים הסייסמיים אליהם. התשתית הגאולוגית קרי, שתי יחידות הסלע העליונות במקרים אלה משמשות כמגבר טבעי של תאוצות הקרקע באתר. הגברות כאלה מתרחשות כאשר יחידת הסלע העליונה באתר, היא רכה וצפופה הרבה פחות, מצפיפות יחידת הסלע שמתחתיה. הגברה שכזו נקראת תגובת אתר סייסמית.
סקיני פאפי
סקיני פאפי (באנגלית: Skinny Puppy, תרגום לעברית: "כלבלב כחוש") היא להקת גל חדש מרכזית המתמחה בייחוד בתחום המוזיקה התעשייתית. הלהקה הוקמה בשנת 1982 בעיר ונקובר שבקנדה על ידי קווין קי (נולד בשם קווין קרומפטון). סגנון המוזיקה של הלהקה, הושפע מלהקות פאנק מסוף שנות ה-70, במיוחד מלהקת ג'וי דיוויז'ן. סקיני פאפי הוקמה בתור פרויקט צדדי של קי, שהיה חבר בלהקת גל חדש בשם Images in Vogue, ורק כאשר הצטרף אליה ניבק אוגר בתור סולן, הפכה סקיני פאפי ללהקה עצמאית ויציבה.
קי ואוגר נותרו שני החברים הקבועים בלהקה במשך כל שנות פעילותה, אבל במהלך השנים הם צרפו אליהם מספר נגנים זמניים כמו מארק וולט, ג'סטין בנט ועוד.
ההפקה הראשונה של הלהקה הייתה קלטת בשם Back and Forth (קדימה ואחורה), האוסף הזה היה חסר משמעות מבחינה ציבורית, כיוון שהופץ בשלושים וחמישה עותקים בלבד. התקליט השני של סקיני פאפי Remmision (בעברית:הפוגה מונח המשמש תיאור מצב פסיכיאטרי) כבר זכה לתפוצה נרחבת בהרבה ונמכר גם בישראל אפילו עשר שנים, לאחר שיצא לאור. בתקליט זה כבר מבטאת הלהקה את סיגנונה המובהק ואת כיוונה האומנותי, באופן שיתבטא בהמשך המשך שנות פעילותה בעתיד. כבר משמו של השיר הראשון "תקוות חנוקות",ניתן לראות כי שירי הלהקה עוסקים במשברים נפשיים, דיכאונות, וביקורת חברתית. כיוון אמנותי זה ממשיך לאפיין את הלהקה גם ביצירותיה המאוחרות.
מקור השם
לדברי קווין קי, מקים הלהקה, הוא ניסה לכתוב שירים מתוך ראיית העולם של כלב.
מדליית הכבוד (ארצות הברית)
מדליית הכבוד (באנגלית: Medal of Honor) היא העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית, המוענק בעבור "מעשה גבורה ואומץ יוצא דופן תוך חירוף נפש, מעל ומעבר לדרישות התפקיד". העיטור מוענק בידי נשיא ארצות הברית בשמו של הקונגרס. למדליה קיימים שלושה עיצובים שונים, עבור שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים - הצבא, חיל הים וחיל האוויר. חיילים מחיל הנחתים וממשמר החופים מעוטרים בגרסת חיל הים.
המדליה נוצרה בדצמבר 1861 והוענקה לראשונה במרץ 1863, בעת מלחמת האזרחים האמריקנית. בתקופת המלחמה היא הייתה העיטור הצבאי היחיד, ולכן כמחצית מהמדליות שהוענקו עד היום הוענקו במלחמה זו. עד אוגוסט 2017 הוענקו 3,516 מדליות ל-3,497 לוחמים, מתוכן 621 לאחר מות הלוחם. 19 לוחמים קיבלו את המדליה פעמיים. המדליה הוענקה לאחרונה במאי 2021 לראלף פאקט על גבורתו במלחמת קוריאה. בשנת 1990 הקונגרס קבע את ה-25 במרץ כיום שנה לאומי לכבוד מקבלי המדליה.
זכויות הניתנות למקבל המדליה
חייל העטור במדליה זו מקבל משכורת גבוהה יותר מהצבא, לילדיו ניתנת עדיפות בקבלה למכללות הצבאיות של ארצות הברית, וכן ללא קשר לדרגתו של אותו חייל - מצדיעים לו. כך למשל אם טוראי מקבל מדליה זו, מפקד הכוחות המזוינים (נשיא ארצות הברית) מצדיע לו ולא להפך.
החלטות מאוחרות יותר של הקונגרס אישרו הענקת המדליות לשאר ענפי הצבא.
לעיתים ניתנו המדליות בעתות שלום עבור מעשי אומץ של חיילים. כך, לדוגמה, שבע מדליות ניתנו למלחים על סיפון אוניית צי ארצות הברית "איווה" בזכות התנהגותם לאחר פיצוץ דוד בספינה, ב-25 בינואר 1904. בשנת 1901 ניתנה המדליה לג'ון הנרי הלמס לאחר שהציל מטביעה את טבח הספינה בה שירת - אוניית צי ארצות הברית "שיקגו". לאחר מלחמת העולם הראשונה ניתנה המדליה לריצ'רד בירד ולפלויד בנט על חקירת הקוטב הצפוני, ותומס ג'ון ריין קיבל את המדליה על הצלת אישה בעת שרפה במלון ביוקוהמה, יפן לאחר רעידת אדמה בשנת 1923. לאחר שנת 1919 שונה המנהג של הצי וניתנו מדליות שונות לתקופת שלום ולתקופת מלחמה. המדליה לתקופת שלום נודעה בשם "צלב טיפאני", על שם החברה שייצרה את המדליה. מדליות אלה היו לא פופולריות והפסיקו להעניקן בשנת 1942. מאז מלחמת העולם השנייה ניתנה המדליה רק לאומץ מיוחד מעל ומעבר לנדרש.
מראה המדליה
צורתה של מדליית הכבוד השתנתה במהלך השנים. כיום המדליה הצבאית היא בצורת כוכב זהב וסביבו זר, ומעליו עיט המחזיק את המילה "valor", בעברית - "אומץ". צורתה של מדליית חיל האוויר נשארה זהה מאז יצירתה לראשונה בשנת 1965. מדליית משמר החופים לא ניתנה מעולם, ולכן לא עוצבה.
איסור מכירה
מדליית הכבוד היא העיטור היחיד אשר אסור למכרו או לסחור בו. בשנת 1903 הוגנו המדליות על ידי פטנט (פטנט רשום בארצות הברית #D37,236) על מנת למנוע את ייצור המדליה. לאחר תפוגתו של הפטנט נחקק חוק האוסר לענוד את המדליה, לייצר אותה או להפיץ אותה. רק למקבל המדליה הותר ללבוש אותה.
סטטיסטיקות
14 אנשים קיבלו שתי מדליות על שני מעשי גבורה שונים. חמישה קיבלו הן את מדליית הצי והן את מדליית הצבא בגין אותו מעשה גבורה.
האישה היחידה שקיבלה את המדליה הייתה מרי אדוארדס ווקר, מנתחת במלחמת האזרחים האמריקנית אולם מדליה זו בוטלה בשנת 1917 כאשר הוחלט שאנשים שאינם לוחמים לא יקבלו את המדליה. בשנת 1977 נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר החזיר את תוקפה של מדליה זו.
היהודי הראשון שקיבל את המדליה היה טוראי בנימין לוי, מתופף בן 16 בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית, בשל אומץ הלב שהפגין בקרב גלנדייל, וירג'יניה, 30 ביוני 1862. הוא קיבל את המדליה בפועל ב-1865. עוד שישה יהודים זכו במדליה במלחמה זו ובסך הכל לפחות 29 יהודים זכו במדליית הכבוד מאז 1862 ועד היום (2013).
אפליה גזעית
בעבר מתן המדליות היה נגוע באפליה גזעית. יהודים למשל, נטו לעיתים קרובות להסתיר את יהדותם, בדיוק מסיבה זו ולכן מניחים שבין מקבלי מדליית הכבוד נמצאים עוד כמה יהודים חבויים.
לפרדי סטוורס הוענקה המדליה על גבורה במלחמת העולם הראשונה מעל ל-70 שנים לאחר מותו.
בדיקה שנערכה בשנת 1993 חשפה אפליה בחלוקת המדליות במלחמת העולם השנייה, ואף שחור שנלחם במלחמה לא קיבל מדליה זו. לאחר בדיקה מחודשת של מעשיהם של לוחמים שחורים שעוטרו בצלב השירות המצוין, הומלץ כי 10 מהם יקבלו את מדליית הכבוד. ב-13 בינואר 1997 העניק הנשיא ביל קלינטון את המדליה לשבעה שחורים שנלחמו במלחמת העולם השנייה. בדיקה שנערכה בשנת 1998 חשפה אפליה גם נגד לוחמים ממוצא אסייתי, ובשנת 2000 העניק הנשיא קלינטון 22 מדליות חדשות ללוחמים ממוצא אסייתי (אחד מהם היה הסנאטור דניאל אינווי).
בדיקה נוספת שנערכה בעקבות הנחיה הקונגרס, בחנה את התקופה שבין דצמבר 1941 לספטמבר 2001, תוצאותיה פורסמו ב-2014 ובהן נמצא כי הייתה אפליה נגד אפרו-אמריקאים, היספנים ויהודים, והומלץ על מתן המדליה ל-19 לוחמים שקופחו.
חיילים שקיבלו את המדליה פעמיים
19 חיילים קיבלו את המדליה פעמיים.
אוניברסיטת טקסס A&M
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1871 וב-4 באוקטובר 1876 הייתה לאוניברסיטה הציבורית הראשונות בטקסס.