cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחתת (גשושית)
Moon Impact Probe
גשושית התרסקות על הירח (MIP), היא גשושית לחקר הירח שפותחה על ידי הארגון ההודי לחקר החלל. ב־14 בנובמבר 2008, נפרדה MIP מגשושית האם שלה צ'אנדריאן 1 ולאחר מכן הפעילה את מנועה הרקטי שהביא אותה למסלול התרסקות על הירח. MIP פגעה בירח במהירות של 1.69 ק"מ בשנייה (כ־6,100 קמ"ש). ב־25 בספטמבר 2009 דיווחה סוכנות החלל ההודית כי MIP גילתה מים על הירח זמן קצר לפני התרסקותה. הודעה זו באה לאחר שב־24 בספטמבר דיווח כתב העת Science כי ה־Moon Mineralogy Mapper, כלי שפותח על ידי נאס"א והורכב על צ'אנדריאן 1, גילה מים על הירח.
LCROSS
הגשושית LCROSS של נאס"א שוגרה ב־18 ביוני 2009 יחד עם המקפת לסקר הירח במטרה לאתר קיומם של מים על קטבי הירח השמורים בצורת קרח. ב־9 באוקטובר 2009, הקנטאור של LCROSS התרסק כמתוכנן במכתש קאביוס, כמה דקות לאחר מכן עברה גשושית האם LCROSS בתוך ענן האבק בעודה אוספת ומשדרת נתונים על הרכב האבק לכדור־הארץ, ומתרסקת בסופו של דבר בעצמה במהירות של כ־10,000 קמ"ש. המשימה הסתיימה בהצלחה עם גילוי מים במכתש קאביוס אשר נמצא בקוטב הדרומי של הירח.
פיליפ צ'טווד
פילדמרשל סר פיליפ צ'טווד (באנגלית: Sir Philip Walhouse Chetwode, 1st Baron Chetwode, 7th Baronet of Oakley; 21 בספטמבר 1869 - 6 ביולי 1950) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. שירת במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה, במהלכה השתתף בקרבות בחזית המערבית באירופה ובמערכה על סיני וארץ ישראל, שם פיקד על "שדרת המדבר" ועל הקורפוס ה-20 של חיל המשלוח המצרי והיה מעורב בקרבות בארץ ישראל לאורך כל תקופת המלחמה. לאחר המלחמה שירת בתפקידים בכירים במטה הצבא בבריטניה ובצבא הודו הבריטית.
נחתת (גשושית)
MESSENGER
ב־3 באוגוסט 2004, שוגרה הגשושית מסנג'ר של נאס"א לחקר כוכב הלכת חמה. ב־18 במרץ 2011, נכנסה הגשושית למסלול הקפה סביב חמה וביצעה קרוב ל־100,000 תצלומים של פני השטח. לאחר סיום משימתה, הורתה הגשושית להתרסק וב־30 באפריל 2015 היא התרסקה על פני השטח של כוכב חמה והפכה לעצם הראשון מעשה ידי אדם אשר מתרסק בכוכב לכת זה.
פיליפ צ'טווד
נעוריו
פיליפ צ'טווד נולד בוסטמינסטר שבלונדון לסר ג'ורג' צ'טווד ואליס ג'יין (בת מיכאל תומאס בס Michael Thomas Bass). בנעוריו למד בקולג' איטון.
השנים הראשונות
צ'טווד התגייס לצבא הבריטי ב-11 באפריל 1888 והוצב ברגימנט חיל הרגלים של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר. ב-20 בנובמבר 1889 הוצב לרגימנט הפרשים ההוסרים ה-19. ב-6 באוגוסט 1890 קודם צ'טווד לדרגת לוטננט.
נחתת (גשושית)
DART
מטרת החללית דארט היא לבחון יכולת הגנה על כדור הארץ מפני פגיעת אסטרואיד. החללית היא אימפקטור שמשימתה תהיה להתנגש בשנת 2022 באסטרואיד דידימוס במהירות גבוהה, ולשנות מסלולו בעזרת אנרגיה קינטית בלבד.
פיליפ צ'טווד
השירות בבורמה
ב-1892 נשלח צ'טווד עם כוחות בריטים לבורמה כדי להשכין שלום בין שבטים מסוכסכים במערב המדינה. הסכם שלום נחתם ב-1893 וצ'טווד חזר לאנגליה.
מלחמות הבורים
צ'טווד קודם לדרגת קפטן ב-1897. ב-1899 נשלח עם כוחות בריטים לדרום אפריקה על מנת לקחת חלק במלחמת הבורים השנייה. במהלך השנתיים הבאות השתתף במספר קרבות וביניהם: צ'טווד נשאר בדרום אפריקה עד מאי 1902 אז נחתם, לבסוף, "הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging) ששם קץ למלחמה. במהלך שהותו בדרום אפריקה קודם לדרגת מייג'ור (דצמבר 1901). עם סיום המלחמה חזר לאנגליה.
תקופת בין המלחמות
לאחר חזרתו של צ'טווד לאנגליה המשיך בשירותו הצבאי.
מלחמת העולם הראשונה - חזית צרפת
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, נשלחה הבריגדה ה-5, בראשות צ'טווד, לקרבות החזית המערבית בצרפת. השתתף עם יחידתו בתחילת המערכה ובאוקטובר 1914 השתתף בקרב איפר הראשון. לאחר הקרב, ביולי 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד של דיביזיית הפרשים ה-2.
הפיקוד על "הכוח המזרחי" הרגלי
לאחר קרב עזה השני, שהתחולל ב-17 באפריל 1917, על ידי "הכוח המזרחי" בפיקוד לוטננט גנרל דובל, מונה צ'טווד למפקד "הכוח המזרחי" (שהיה מבוסס בעיקר על דיוויזיות רגלים). את הפיקוד על "שדרת המדבר" העביר צ'טווד להנרי שובל שפיקד לפני כן על דיביזיית אנזא"ק (אותה העביר לאדוארד צ'ייטור). החודשים הבאים התאפיינו בתיגבור כוחות (כחלק מלקחי קרבות עזה) כהכנה מההכנות להמשך כיבוש ארץ ישראל. בתקופה זו לא בוצעו כמעט פעולות קרביות וחשוה להזכי שב-23 במאי 1917 ארגן צ'טווד פשיטה על מסילת הברזל לקסיימה.
הפיקוד על הקורפוס ה-20
במאי 1917, החל צ'טווד להתוות תוכנית להמשך התקדמות הכוחות הבריטים באגף המזרחי של הטורקים (דרך באר שבע). ב-27 ביוני 1917 החליף גנרל אדמונד אלנבי את גנרל ארצ'יבלד מארי בפיקוד על חיל המשלוח המצרי ולאחר כניסתו לתפקיד הציג צ'טווד את תוכניתו לאלנבי וזה אישר את התוכנית. במסגרת התוכנית פורקו "הכוח המזרחי" ו"שדרת המדבר" ובמקומם הוקמו 3 קורפוסים וצ'טווד מונה למפקד הקורפוס ה-20 (גנרל הנרי שובל מונה למפקד "קורפוס המדבר הרכוב" וגנרל אדוארד באלפין מונה למפקד הקורפוס ה-21). כמפקד הקורפוס הוביל צ'טווד את הקורפוס לסדרת קרבות כנגד הטורקים:
השירות לאחר המלחמה
בינואר 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, קודם צ'טווד לדרגת לוטננט גנרל ומונה לתפקידי מטה שונים במטה הכללי של צבא בריטניה. ביוני 1926 קודם לדרגת גנרל. ב-1928 עבר להודו ומונה לראש המטה של צבא הודו הבריטית וב-1930 מונה למפקד הצבא הבריטי בהודו. ב-1933 קודם לדרגת פילדמרשל. במסגרת תפקידו הבכיר קידם את תהליך חידוש צבא הודו.
צ'טווד חזר לבריטניה ב-1934 ועד 1948 מילא שורה של תפקידי כבוד.
משפחתו
צ'טווד נישא ב-1 ביוני 1899 להסטר אליס קמילה סטפלטון קוטון. לזוג נולד בן (רוג'ר) ובת (פנלופה). נפטר בלונדון ב-1950.
בוסקה סימון
ביוגרפיה
בושקה שימון נולדה בחבל הארץ של מערב טרנסדנוביה. היא התגלתה בגיל 16, ובשנת 1925 השתתפה לראשונה בתחרות יופי.
ב-1929 נבחרה למיס הונגריה בשנה הראשונה בה התחילו התחריות.
לאחר מכן באותה שנה נבחרה גם למיס אירופה בתחרות שנערכה בפריז, צרפת. לאחר זכייתה נערך עבורה אירוע פרטי בהשתתפות נשיא צרפת. עם חזרתה למדינתה היא התקבלה בתשואות על ידי אלפים בתחנת הרכבת בבודפשט.
היא קיבלה מספר הצעות להשתתפות בסרטים אך דחתה אותן. זמן קצר לאחר זכייתה בתחרויות היופי היא נישאה בבודפשט לפאל בראמר סיטונאי טקסטיל. לאחר מכן התגרשו, והיא נישאה לדניאל יוב (השם ההונגרי לאיוב) מנהל האומנותי של התיאטרון הקומדיה של בודפשט. היא ובעלה השני היו ניצולי שואת יהודי הונגריה. היא נפטרה ב-28 באוקטובר 1970, בגיל 61 והובאה למנוחת עולמים לצד בעלה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
וביום השלישי
וביום השלישי הוא סרט הביכורים של משה איבגי כבמאי קולנוע, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע באפריל 2011.
עלילה
הסרט נפתח בבר מצווה של פז, בנה של ענת כהן (כרמית מסילתי-קפלן), חוקרת משטרה. אילנה (אפרת בן צור), אחותה של ענת כהן, מגלה שיעמום בחיי נישואיה ואדישות כלפי בעלה שלומי (איצ'ו אביטל). אילנה פוגשת בבר המצווה את גדעון בר (שרון אלכסנדר), מנהל להקת החתונות ומתפתח ביניהם רומן.
מיכל (הילה פלדמן) היא נערת ליווי בשם הבדוי לורן, שמגשימה פנטזיות ביזאריות של לקוחותיה וסובלת מהפרעות אכילה. כשהיא סועדת את עמליה (חגית דסברג), אימה הגוססת בבית החולים נחשף סוד אפל מעברה, שמסביר את חייה הלא שלמים. אחר-כך היא מגלה על עצמה סוד אחר, נעים.
אלישע (משה איבגי) הוא בעל פאב, שיום אחד יוצא מהפאב שלו, פוגעת בו מכונית, מתוכה יוצאים שני גברים שמתחילים להרביץ לו עם קלשונים, בטענה שניסה לאנוס את אימם הקשישה, שיושבת באותה עת במכונית.
שרה (עלית קרייז) היא חוקרת מס הכנסה קשוחה ורודפת צדק. היא מנהלת חקירה נגד הרב אפללו המפורסם מנתיבות, שידוע בתור צדיק ועושה ניסים. אפללו מחזיק בחשבון הבנק הפרטי שלו 100 מיליון שקל, בלי ששילם עליהם מס. מסתבר שהבוס שלה עזרא (סיני פתר) והרב עושים יד אחת במעשה.
גורן עצמון (עמי ויינברג), הבעלים של חברת נפט ישראל, רוצה לרוץ לראשות הממשלה. מאחורי החזות המכובדת הוא מעלים הכנסות של 800 מיליון שקל ומנהל חיי הוללות עם רעייתו פנינה (לימור גולדשטיין).
ניקול (גל סלמון), היא נערה, שמגיעה בטרמפ עם שרה, חוקרת המס מאופקים, למקום מגוריה בתל אביב. היא נוסעת כדי להיפרד ממייקל (ישי גולן) אהובה האמריקאי, שטס לארצות הברית, ומבטיח להתחתן איתה כשישוב.
הסרט מסתיים בהתקפת טילים על ישראל.
אודות הסרט
משה איבגי עבד על הסרט כחמש עשרה שנה, עד שרעיונו קרם עור וגידים: כתיבת התסריט, חיפוש המשקיעים, ותהליך ההפקה, עד ליציאת הסרט לאקרנים. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, יולי 2010. הוא יצא לבתי הקולנוע בישראל באפריל 2011 וזכה להצלחה מועטה בקרב הקהל ולביקורות מעורבות. הסרט היה מועמד לחמישה פרס אופיר, אך לא זכה.
פרסים ופסטיבלים
הסרט השתתף בתחרות פרס אופיר 2010 והיה מועמד לשישה פרסים, אך לא זכה באף אחד מהם:
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2010, בו זכו במשותף הילה פלדמן, עלית קרייז, אפרת בן צור וגל סלמון.
הבחירה הרשמית בפסטיבל פוסאן
קישורים חיצוניים
ביקורות
טיטוב ורב
טיטוב ורב (במקדונית: Титов Врв, באלבנית: Turk i Madh) היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי שר פלנינה. היא ממוקמת בצפון־מערב מקדוניה הצפונית, בקרבת הגבול עם קוסובו.
פסגה זו נקראה בתחילה "הר אלכסנדר", על שמו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, ואילו בשנת 1953 שונה שמה והיא נקראה על שמו של יוסיפ ברוז טיטו, נשיא יוגוסלביה. ההר ידוע גם בשמות "הטורקי הגדול" ו"הטורקי הקטן".
חניתה צנטנר
חניתה צנטנר היא דוגמנית עבר ואשת עסקים ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 1980 עבדה כדוגמנית בחנות הדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון.
ב-1981 פתחה את הבוטיק "מנגו" ברחוב ארלוזורוב בתל אביב, היא גם הייתה שותפה במפעל הסריגים "אלד".
בשנת 1981 גם לקחה בערב התרמה במלון הילטון תל אביב ביחד עם דוגמניות נוספות.
ב-1982 קיבלה את התואר "דונה אידיאלה".
בשנת 1985 ארגנה תצוגת אופנה בבית החולים אסף הרופא בה הוצגו דגמים של מגוון בתי אופנה ישראלים.
היא ארגנה תצוגות אופנה רבות והייתה מדריכת דוגמניות בהליכה והופעה על המסלול.
היא הייתה פעילה בתחרות מיס הוואין טרופיק הישראלית.
היא שימשה ככתבת אופנה בעיתון מעריב.
היא נשואה לאבנר ולה בת.
קישור קואופרטיבי
קִישּׁוּר קוֹאוֹפֶּרָטִיבִי או קוֹאוֹפֶּרָטִיבִיוּת הוא מושג בביוכימיה המייצג, לרוב, את היכולת של חלבונים לשנות את הזיקה שלהם לליגנד (לרוב הסובסטראט) עקב קישור מוקדם של ליגנד. כלומר אפיניות הקישור של הליגנד השני לחלבון תהיה שונה מהאפיניות שבה נקשר הליגנד הראשון לאותו חלבון.
המונח מייצג גם קשת רחבה של שינויים בקינטיקה של תהליכים. לדוגמה:
הגדרה
קואופרטיביות מתקיימת כאשר האפיניות לקשירה של מולקולה לליגנד שלה, משתנה כתלות בקישור של הליגנד אליה. קואופרטיביות היא מקרה פרטי של אלוסטריה. מולקולה המתנהגת באופן קואופרטיבי חייבת להיות בעלת לפחות 2 אתרי קישור לליגנד.
אם קישור לליגנד באתר אחד מגדיל את האפיניות לקשירת מולקולות ליגנד נוספות באתר שני מדובר בקואופרטיביות חיובית (אפקטור אלוסטרי הומוטרופי חיובי). והפוך, אם קישור לליגנד באתר אחד מקטין את האפיניות לקשירת מולקולות ליגנד נוספות באתר השני מדובר בקואופרטיביות שלילית (אפקטור אלוסטרי הומוטרופי שלילי). כאשר קשירת הליגנד אינה משנה את האפיניות לקשירת ליגנד נוסף, מקובל לומר שאין קואופרטיביות.
דוגמה להתנהגות קואופרטיבית: המוגלובין
החלבון המוגלובין, שתפקידו נשיאת מולקולות חמצן בדם, הוא טטרמר; כלומר הוא אוליגומר בעל 4 אתרי קישור לחמצן (אחד בכל תת-יחידה). כאשר מולקולת חמצן נקשרת בתת-יחידה אחת, עולה האפיניות לקשירת מולקולות חמצן נוספות בתת-היחידות האחרות (תהליך זה מתרחש בריאות). גם ההפך נכון: ניתוק מולקולת חמצן מיחידה אחת יעודד את ניתוק שאר מולקולות החמצן הקשורות (תהליך המתרחש ברקמות היעד, כגון בשרירים). במקרה זה, תופעת הקואופרטיביות מגדילה את יכולת ההמוגלובין לקשור חמצן בריאה ולשחררו בשריר (כושר נשיאת החמצן של המוגלובין גדולה פי 1.7 יותר חמצן מאשר חלבון תאורטי עם 4 אתרי קישור בלתי תלויים).
משוואת היל
מקדם היל מתאר באופן כמותי את הקואופרטיביות של חלבון, והוא מופיע במשוואת היל:
כאשר:
ליניאריזציה של משוואת היל מביאה לביטוי:
ושרטוט של ביטוי זה נקרא עקום היל, כך שהשיפוע של העקום הוא מקדם היל, n.
ככל שמקדם היל גדול יותר כך גדולה יותר מידת הקואופרטיביות. מקדם היל התאורטי המקסימלי הוא כמספר אתרי הקשירה.
מודלים מתמטיים להסבר מנגנוני-מבני של תופעת הקואופרטיביות
שני מודלים המנסים לתאר את התופעה ושניהם מתאימים לתיאור בהמוגלובין.
מודל MWC
מודל MWC או המודל המתואם (The two-state, concerted model) פותח על ידי ז'אק מונו, ג'פרי ווימן וז'אן-פיאר שנז'ו בשנת 1965. בבסיס מודל זה עומדת הנחת היסוד שכל תת-היחידות בחלבון משנות את הקונפורמציה שלהן, ולכן גם את האפיניות, יחדיו. כלומר, שינוי מתואם בכל תת-היחידות. כל תת-היחידות ימצאו במצב T (מתוח, עם האפיניות הנמוכה) או במצב R (רגוע, עם האפיניות הגבוהה). קישור הליגנד לתת-יחידה מטה את שיווי המשקל בין המצבים T ל-R, ולכן גורם לשינוי הנצפה בחלבונים קואופרטיביים.
ברונפמן
ברונפמן הוא שם משפחה אשכנזי, שמקורו ביידיש. הפועל ביידיש פירושו זיקוק אלכוהול.
טינה סטרובוס
טינה סטרובוס (בהולנדית: Tina Strobos, ובמקור - Tineke Buchter) (19 במאי 1920 – 27 בפברואר 2012) הייתה פעילת המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסידת אומות העולם מהולנד.
סטרובוס באה ממשפחת אתאיסטים סוציאליסטים שקלטו פליטים בלגים ואוסטרים בשנות מלחמת העולם הראשונה.
סטרובוס דיברה גרמנית שוטפת. לתקופה קצרה, היא הייתה מאורסת לפיזיקאי יהודי בשם אברהם (בראם) פאיס, אך אירוסיהם בוטלו בשנת 1943. למרות ביטול האירוסין שניהם נשארו חברים טובים וטינה ארגנה את הסתרתו של אברהם ב-19 במרץ 1943. טינה גם הצליחה להסתיר את הוריו בחווה, שם היא ביקרה אותם לעיתים קרובות.
פעילותה בתקופת השואה להצלת יהודים
היא נתפסה על ידי הגסטפו ונחקרה תשע פעמים במהלך המלחמה, אך היא לא מסרה כל מידע ושוחררה מפאת חוסר ראיות.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היגרה סטרובוס לארצות הברית והייתה רופאה ופסיכיאטרית ילדים.
קובנה
קוֹבְנָה (ליטאית: Kaunas ומבוטא קאונס, ) היא העיר השנייה בגודלה בליטא אחרי הבירה וילנה ומרכז כלכלי, תרבותי ואקדמי משמעותי. היא נוסדה בשנת 1030 ושוכנת במפגש הנהרות ניימן ונֶריס במרחק של כמאה קילומטרים מעיר הבירה וילנה.
בין השנים 1939-1920 הייתה קובנה בירתה הזמנית של ליטא. היא נכבשה על ידי הצבא הסובייטי בשנת 1940 ועל ידי הצבא הנאצי בשנת 1941. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה העיר חלק מרפובליקת ליטא בתוך ברית המועצות. לאחר שזכתה ליטא בעצמאות מחודשת בשנת 1991 הייתה קובנה לעיר השנייה בחשיבותה במדינה.
שם העיר
בעברית נקראת העיר בשם קובנה, או קובנא, שהיא ההיגוי העברי -יידישאי לשמה הפולני. כך נקראה העיר באלף שנות יהדות פולין וליטא. בפולנית נקראת העיר Kowno ומבוטאת קובנו. השם הרוסי המסורתי הוא Ковно המבוטא קוֹבְנָה, אך משנת 1940 נקראת העיר ברוסית Каунас קאונאס. בגרמנית היה השם הישן Kauen, כיום Kaunas. השם קָאוּנָס - Kaunas, היה תמיד שם העיר בליטאית, והוא השם הנהוג כיום בליטא.
הדוכסות הגדולה של ליטא
מניחים כי במקום בו נמצאת כיום העיר העתיקה הוקם יישוב כבר בשנת 1030, אולם מצודה בשפך נהר הנריס לנהר הנמונאס נזכרת לראשונה בכתובים רק בשנת 1361. במאה ה-13 נבנתה חומת אבן סביב העיר כדי להגן עליה מהתקפות חוזרות ונשנות של אבירים מהמסדר הטווטוני. אלה ניסו ליצור רצף טריטוריאלי בין מזרח פרוסיה לליבוניה. בשנת 1362 נכבשה העיר בידי אבירים טווטוניים, שהרסו את המצודה במקום. ב-1404 שוחררה העיר מידי הטווטונים והמצודה נבנתה מחדש. בקרב טננברג ב-1410 הובסו הטווטונים על ידי צבא פולין-ליטא תבוסה מוחצת.
לאחר ניצחון זה איבדה המצודה מחשיבותה האסטרטגית אולם ויטאוטאס הגדול העניק ליישוב זכויות עירוניות (זכויות מגדבורג) ב-1408, מיקומה בצומת דרכי מסחר והיותה עיר נמל (לחוף שני נהרות) גרמו לשגשוג וגידול העיר. ב-1413 הפכה העיר לבירת מחוז טרקאי. ב-1441 הצטרפה העיר להנזה ונפתחה בה נציגות (Kontor). עובדה זו הביאה לגידול משמעותי במסחר בין קובנה לערי ההנזה האחרות. עד המאה ה-16 הוקמו בקובנה בית ספר ציבורי, בית חולים ובית מרקחת. העיר הייתה לאחת המבוססות והמאורגנות באיחוד הפולני ליטאי.
במאות ה-17 וה-18 עברה העיר תקופות של סבל עקב אירועים שונים: בשנים 1661-1655 הייתה תחת כיבוש הצבא הרוסי. ב-1701 היא נכבשה בידי השוודים, המוות השחור ב-1657 ו-1708, ושריפות גדולות ב-1731 ו-1732.
האימפריה הרוסית
בחלוקה השלישית של פולין ב-1795 עברה קובנה לשליטת האימפריה הרוסית. בשנת 1812 הגיע נפוליאון בראש צבאו לעיר עם תחילת מלחמת רוסיה-צרפת. הוא התקבל בשמחה על ידי הליטאים, שקיוו לסיום הכיבוש הרוסי וקראו לגבעה, עליה עלה כדי לצפות על כוחותיו, בשם "גבעת נפוליאון". הליטאים בעיר התקוממו פעמיים נגד הממשל הרוסי בהתקוממות נובמבר (1831-1830) ובהתקוממות ינואר (1864-1863 ). בשנת 1831 הפכו הרוסים את העיר לבירת הממשל הרוסי. קו הרכבת מפרוסיה לרוסיה עבר בעיר והושלם ב-1862.
על מנת להבטיח את השקט ולמנוע התקוממויות נוספות נשלח חיל מצב גדול לעיר והחל משנת 1879 החלו הרוסים בביצור העיר - שבעה מבצרים ותשע סוללות הוקמו סביב העיר, מבצר שמיני נוסף ב-1889 ותשיעי הושלם ב-1912. תחנת הכוח הראשונה נחנכה ב-1898.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני.
ליטא העצמאית
בפברואר 1918 הכריזו הליטאים על הקמת הרפובליקה הליטאית שבירתה וילנה, גבולותיה עם רוסיה נקבעו ביולי של אותה שנה. אולם בגלל העובדה שבמזרח ליטא, דרומה ובעיר וילנה חי מיעוט פולני משמעותי, נכבשו אזורים אלה בידי פולין והחל מאוקטובר 1920 שימשה קובנה כעיר הבירה הזמנית.
הפיכתה של קובנה לעיר הבירה הביאה להתרחבותה ולשגשוג כלכלי של העיר. ראש העיר הראשון בשנים 1931-1921 יונאס וילאישיס דאג למודרניזציה רחבת היקף - הכפלת השטח המוניציפלי, תכנון פרברים חדשים, הקמת תשתית מים וביוב, בניית מעל 2,500 מבנים חדשים, הקמת שלושה גשרים מעל הנריס והנמונאס, בניית שלושה בתי ספר וספריות עירוניות, ריצוף של כל המדרכות, הקמת פארקים וכיכרות והנחת התשתית למנגנון ביטוח סוציאלי. כל אלה הפכו את קובנה לעיר אירופאית מודרנית.
בתחום התרבות הוקמו תיאטרון ובית אופרה בעיר והצגת הבכורה של האופרה הועלתה בדצמבר 1920. מופע הבלט הראשון הועלה בתיאטרון ב-1925. התיאטרון לנוער נפתח ב-1933.
בספטמבר 1939 כבשו הסובייטים את השטחים שפולין החזיקה מאוקטובר 1920 (ווילנה בתוכם) והחזירה אותם לליטא. תהליך העברת הבירה מקובנה לווילנה לא הושלם בגלל פלישת הסובייטים ביוני 1940 וסיפוחה של ליטא לברית המועצות.
הכיבוש הסובייטי
מיד לאחר סיפוחה של ליטא לברית המועצות והפיכתה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא החלו הסובייטים ב-15 ביוני בגל מעצרים נרחב, חיסולים והגלייה לסיביר. וילנה הוכרזה כבירת המדינה.
בסתיו 1944 כבשו הסובייטים את ליטא מידי הצבא הגרמני הנסוג וליטא חזרה להיות רפובליקה סובייטית סוציאליסטית בברית המועצות עד 1990. הסובייטים הרסו והסירו את כל סממני העצמאות הליטאים בעיר (אנדרטאות, שמות רחובות וכן הלאה). תחת השלטון הסובייטי הפכה העיר למרכז התעשייתי של ליטא וייצרה כרבע מן התוצר הלאומי של הרפובליקה הסובייטית.
בשנת 1988 החלו הליטאים להשיב את סממני העצמאות מלפני המלחמה - שמות רחובות שוחזרו ואנדרטאות הוקמו מחדש.
דמוגרפיה והרכב אוכלוסייה
הטבלה הבאה מראה את התפתחות האוכלוסייה בעיר במהלך השנים:
במפקד האוכלוסין הצארי משנת 1897 התפלגה האוכלוסייה כדלקמן:
אחוז הליטאים בקובנה הוא מהגבוהים במדינה בהשוואה לערים אחרות בליטא.
קובנה כיום
העיר היא בראש וראשונה מרכז לתעשייה, חינוך ומדע. מיקומה הגאוגרפי במרכז ליטא הופך אותה לצומת הדרכים הגדול ביותר במדינה. לעיר יש חשיבות רבה מבחינה לוגיסטית. העיר מחולקת אדמיניסטרטיבית ל-11 רבעים. בזכות יופייה ואתרים שונים בה העיר היא מרכז תיירותי חשוב.
מוזיאונים
העיר נקראת עיר המוזיאונים בזכות שפע המוזיאונים המצויים בה, למשל:
תחבורה
העיר היא אחד מנמלי הנהר החשובים בארצות הבלטיות. הכביש ויה בלטיקה (E67) המחבר בין פראג להלסינקי עובר בה. בגלל העובדה שהעיר בנויה במפגש של שני נהרות נבנו בה 34 גשרים, המחברים בין חלקיה השונים. את העיר משרתים 16 קווי טרוליבוס ו-49 קווי אוטובוס. נמל התעופה הבינלאומי של קובנה (KUN) מסוגל לשרת 300,000 נוסעים ולהעביר 100,000 טונות מטען בשנה. בדרום העיר ישנו נמל תעופה עוד קטן יותר.
בשנת 1988 נבנה בסמוך לעיר נמל התעופה קובנה חדש, כאשר ליטא זכתה לעצמאות, הנמל קיבל מעמד בין לאומי.
חינוך ותרבות
בעיר פועלים חמישה תאטרונים וכמה אוניברסיטאות (בהן אחת משתי האוניברסיטאות הלאומיות של ליטא - אוניברסיטת ויטאוטאס הגדול וכן אוניברסיטת ליטא למדעי הבריאות). מספר הסטודנטים עומד על כ-50,0000(נכון ל-2023: מתוכם כ-600 ישראלים יהודים). בעיר מתקיים פסטיבל ג'אז אחת לשנה.
ספורט
כדורסל נחשב לספורט הפופולרי ביותר בליטא. קבוצת הכדורסל בעיר "ז'לגיריס" (Žalgiris) נחשבת לאחת הטובות באירופה. היא זכתה בעבר שלוש פעמים באליפות ברית המועצות בכדורסל. בתקופת עצמאותה של ליטא, בשנת 1999 זכתה באליפות הליגה האירופית. הקבוצה משחקת כיום את משחקי הבית שלה בז'לגיריס ארנה, שהוא אחד מאולמות הכדורסל החדישים והמפוארים באירופה.
בעיר קובנה נולדו כמה מהמפורסמים בשחקני הכדורסל של ליטא כמו ארווידאס סאבוניס, ז'ידרונאס אילגאוסקאס, שארונאס מרצ'ולוניס, ולינאס קלייזה ששיחקו בליגת ה-NBA.
היהודים בקובנה
בשנת 1939 מנתה האוכלוסייה היהודית בקובנה כארבעים אלף איש, והיא היוותה כרבע מהאוכלוסייה הכללית שבעיר. האוכלוסייה היהודית נהנתה מחיי תרבות עשירים ביותר ונודעה הן כמרכז תרבותי יהודי, הן כמרכז ציוני והן כמרכז בונדיסטי חשוב. בעיר פעלו קרוב למאה ארגונים שונים, ארבעים בתי כנסת, בתי ספר רבים ביידיש, ארבעה בתי ספר עבריים (ביניהם הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה), בית חולים יהודי ובתי עסק רבים.
לאחר הכיבוש הרוסי ועד לכיבוש הגרמני נסגרו מוסדות תרבות וחינוך יהודיים ורוב הארגונים היהודיים הוצאו אל מחוץ לחוק. ברית המועצות הטילה משטר חמור בשטח הכבוש וניסתה להגביל כל מי שנתפס כמתנגד לקומוניזם. יהודים ונוצרים רבים גורשו למחנות מעצר בברית המועצות. שבוע לפני הכיבוש הגרמני ב-14 ביוני 1941, הוגלו כמה אלפי יהודים לסיביר. כמה אלפים נוספים שניסו להימלט מהעיר נרצחו בידי אנשים מבני האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1940 פעל סגן הקונסול היפני צ'יאונה סוגיהארה בקונסוליה בעיר להנפקת אלפי אשרות יציאה לפליטים יהודים. על מעשהו זה הוכר על ידי יד ושם תואר חסיד אומות העולם.
היהודים בזמן הכיבוש הנאצי
ביום 24 ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים. אלפי יהודים הועברו מהעיר למקומות כמו "הפורט השביעי" (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר). ההערכה היא שבתקופה שבין החודשים יוני ויולי 1941 נרצחו בסיוע משתפי פעולה מבין האוכלוסייה המקומית כעשרת אלפים איש ואישה יהודים ובהם רבי אלחנן וסרמן.
כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר הוציא מושל העיר הנס קרמר שורה של חוקים אנטי יהודיים ובהם העברתם של היהודים לגטו. למעשה היו לגטו שני חלקים : הגטו "הקטן" והגטו "הגדול".
באוגוסט 1941 נחנך הגטו והיו בו 29,760 יהודים. בתוך חודשיים וחצי נרצחו בגטו כשלושת אלפים נפש. ב-28 באוקטובר נרצחו 9,000 איש בפורט התשיעי. ב-20 בנובמבר אותה שנה גירשו הנאצים ממינכן 1,000 יהודים (בהם 94 ילדים) תושבי העיר. היהודים נרצחו לאחר חמישה ימים. לאחר מכן הייתה תקופה של "שקט יחסי" שבמהלכה נלקחו כ 6,000 יהודים לעבודות כפייה במתקני הצבא הגרמני שהיו מחוץ לגטו.
בחודש פברואר 1942 הודיעו הנאצים על "אקציית הספרים". עד לסוף החודש היה על היהודים לאסוף את כל ספריהם לנקודה מרכזית בגטו שם הם מוינו. הספרים החשובים יותר ויקרי הערך נשלחו ל בפרנקפורט היתר הועברו לגריסה. נעשו מאמצים רבים על ידי יהודי הגטו להחביא ספרים ובעיקר ספרי תורה. כשגבולות הגטו צומצמו היה צורך להחביא את הספרים שוב. עם שריפת הגטו ב-13 ביולי 1944, כמעט הכל עלה בלהבות.
בגטו התארגנה מחתרת שביקשה לפעול נגד הנאצים. חבורות של צעירים שהשתייכו לתנועת הנוער הציונית ומי שהשתייכו לתנועה הקומוניסטית יצרו קשר עם הפרטיזנים ביערות. שליש מהם מצאו את מותם בניסיונם לברוח מהגטו או בלחימה. כתוצאה מפקודה שהוציא היינריך הימלר ב 21 ביוני 1943, הפך גטו קובנה למחנה ריכוז לשרידי היהודים שהיו מפוזרים בגטאות השונים. ארבעת אלפים האנשים שחיו בגטו רוכזו שוב. הרציחות נמשכו עד לחודש יולי 1944. עם התקרבות הצבא האדום לעיר הועברה אוכלוסיית הגטו למחנות בתוך גרמניה. האנשים שהסתתרו בבונקרים אולצו לצאת החוצה בעזרת כלבים, רימוני עשן ופצצות תבערה. רק כ-90 הצליחו לשרוד בבונקרים.
קובנה שוחררה על ידי הצבא האדום ב 1 באוגוסט 1944
בתום המלחמה נותרו בחיים רק כשמונה אחוזים מהאוכלוסייה היהודית - אלפיים איש בסך הכל.
קובנה בשירי לאה גולדברג
לאה גולדברג, ילידת 1911, אמנם נולדה בקניגסברג, אך שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בעיר קובנה. ביתה היה סמוך לעיר העתיקה והיא סיימה את לימודי התיכון בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה. לאחר שהגיעה לארץ בגיל 24 לא איבדה את זיקתה לנופי ילדותה.
בשיר "אילנות" היא כותבת: "אִתכם אני נשתלתי פעמיים/אִתכם אני גדלתי/ אורנים ושורשיי - בשני נופים שונים". היצירה "משירי ארץ אהבתי" מתארת כנראה את זכרונותיה מקובנה ואת מזג האוויר המאפיין את העיר שבה כמחצית מימי השנה יורד גשם ושעות השמש בה מעטות יחסית: "מכורה שלי, ארץ נוי אביונה / למלכה אין בית, למלך אין כתר/ושבעה ימים אביב בשנה/וסגריר וגשמים כל היתר/אך שבעה ימים הוורדים פורחים/ושבעה ימים הטללים זורחים/ושבעה ימים חלונות פתוחים", ובהמשך השיר:"ומעיר לעיר, ממדינה למדינה/אנודה עם שיר ותיבת נגינה/לתנות דלותך הזוהרת." השיר משקף את רגשותיה האמבוולינטים כלפי העיר המשלבים אהבה וגעגועים ("ארץ אהבתי") עם יחס מסויג יותר : "למלך אין כתר","ארץ נוי אביונה", "דלות זוהרת".
בבניין בית ספר התיכון בו למדה בקובנה, נקבע בשנת 2011 לוח זיכרון המציין את היותה בוגרת בית הספר.
ערים תאומות
לקובנה ברית ערים תאומות עם הערים:
פאבוריטן
פאבוריטן (בגרמנית: Favoriten), הוא הרובע ה-10 של וינה, אוסטריה הממוקם דרומית לרובעי המרכז. פאבוריטן הוא אזור עירוני צפוף עם מבני מגורים רבים, אך גם אזורי בילוי ופארקים גדולים. השם בא מ-פאבוריטה, מתחם ארמון סמי-בארוק ששימש בעבר כטירת ציד ומשמש כיום את ה"טרסיאניום", חטיבת ביניים ותיכון ברובע וידן. מתקני המכס בגבולה הדרומי המקורי של וינה היו ידועים קו פייבוריטן.
אזורי הרובע
הרובע כולל שישה אזורים: קטסטרלמיינדן פאבוריטן, אינצרדוף-שטאדט, רוטנויסידל, אונטרלה, אוברלה-שטאדט ואוברלה-לאנד.
החלק הצפוני של המחזור הוא הפאבוריטן ההיסטורי (מחוז הפועלים), אזור מגורים בדוגמת רשת עם הרבה בתים בני למעלה מ-100 שנה, בתוספת תעשיות ביניים (כגון המתחם של Ankerbrot AG). במהלך השנים 1990–2000 נבנה בשוליו המערביים של הרובע פארק העסקים וינה.
פאבוריטן הוא הרובע המאוכלס ביותר מבין רובעי וינה. רוב אזור המגורים של פאבוריטן מורכב ממגוון בתים בני למעלה מ-100 שנה, כמו גם פיתוחי דיור קהילתיים (כגון הנסון-סידלונג). ברובע יש גם מבני תעשייה רבים. ישנם גם אזורי בילוי בחלקו הדרומי של הרובע, כמו פארק הטיפול של הר לאה, מעיינות גופרית, ומרכז הנופש בווינרברג. בצד הצפוני של לאאר ברג, פארק שעשועים קטן, בוהמישר פרטר.
גאוגרפיה
המחוז גובל ברובע מיידלינג ממערב, ליזינג מדרום מערב, מרגרטן ווידן מצפון וזימרינג ממזרח. קו הרכבת מהווה את הגבול הצפוני של המחוז העובר למרגלות הווינרברג (הר וינה) לפני שהוא פונה דרומה לעמק ליזינג, שם נמצאות הערים הנרסדורף, לאופולדסדורף ושווכאט השיירות לאוסטריה תחתית.
היסטוריה
בשנת 1874 סופח היישוב פאבוריטן לווינה כמחוז העשירי. מנהל המחוז הראשון היה יוהאן סטאודל שניהל בית מרזח ביישוב. המחוז הרחיב את גבולותיו במהירות כאשר התעשייה והדיור הנלווה צמחו באזור. לאחר מלחמת העולם השנייה, וינה חולקה לרבעים ופוצלה בין בעלות הברית, ופייבורטן השתייכה לאזור הסובייטי. פאבוריטן הורחב בשנת 1954, כאשר סופחו למחוז הכפרים רוטהניוסידל, אוברלה ואונטרלה.
אוכלוסייה
בשנת 1869, השטח הנוכחי של רובע פאבוריטן כלל רק 22,340 תושבים. בשל זרם העובדים העצום לאזור הרובע עד תחילת מלחמת העולם הראשונה, גדלה אוכלוסיית הרובע פי 7 עד 1910, כ-159,241 תושבים. לאחר המלחמה, ירדה אוכלוסיית הרובע עד שנות ה-30, ירדה באופן משמעותי במהלך מלחמת העולם השנייה, אך במשך 40 השנים הבאות גדלה בהדרגה. בניגוד לרבעים רבים במרכז העיר, מספר האוכלוסייה גדל שוב בשנות ה-50 וה-60, מכיוון שלרובע היה שטח קרקע מספיק עבור מבנים חדשים, שהתרחבו עקב הביקוש לדיור. משנות ה-70 החלה האוכלוסייה לקפוא; עם זאת, מאז 2001, מספר התושבים גדל באופן משמעותי והסתכם בתחילת 2007 ב-169,578 נפש.
גיל האוכלוסייה בפאבוריטן דומה לממוצע בעיר וינה כולה (נכון לשנת 2001). מספר הילדים מתחת לגיל 15 היה 14.6%, לעומת ממוצע אזור וינה של 14.7%. שיעור האוכלוסייה בגילאי 15 עד 59 היה 62.6% (וינה: 63.6%), רק מעט מתחת לממוצע. ההתפלגות המגדרית ברובע 47.7% גברים ו-52.8% נשים, ומספר הנשואים בפאבוריטן עמד על 42.9% לעומת 41.2%, מעל הממוצע של וינה.
שיעור התושבים הזרים ברובע בשנת 2016 היה 32.8% (בכל העיר וינה 27.4%), עלייה לעומת שנת 2001 (16.5%) כמו בכל המדינה. התושבים הזרים בעלי האחוז הגבוה ביותר ברובע הם אזרחים מסרביה ומונטנגרו העומדים על 5.5% מתושבי הרובע. עוד 3.9% טורקים, 1.6% בוסנים, 1.3% פולנים,2% קרואטים ו-0.6% אזרחים גרמנים. 6.8% משתמשים כשפת דיבור בשפה הסרבית, 7.4% בטורקית ו-2.6% בקרואטית.
בולגרים (עם סלאבי)
הבולגרים הם עם סלאבי השוכן בעיקר בחבל הבלקן, בשטחי בולגריה. בנוסף קיימים ריכוזי בולגרים גם מחוצה לבולגריה, בעיקר בגרמניה, אוקראינה, טורקיה, ספרד וארצות הברית. ישנה אוכלוסייה בולגרית גם במדינות שכנות לבולגריה, כדוגמת רומניה וסרביה.
רוב הבולגרים משתייכים, לפחות באופן רשמי, לכנסייה האורתודוקסית הבולגרית שנוסדה בשנת 870 (הפכה אוטוקפלית לראשונה בשנת 919). הבולגרים דוברים את השפה הבולגרית, שפה סלאבית דרומית, מקבוצת השפות הסלאביות במשפחת השפות ההודו-אירופיות. שפה זו קרובה במיוחד לשפה המקדונית, ובמידה פחותה גם לסרבו-קרואטית, ובייחוד לניבים המזרחיים שלה.
הבולגרים נחשבים קרובים ביותר למקדונים של מקדוניה הצפונית, עמה בולגריה חולקת גבול משותף. בנוסף, הסלאבים של מקדוניה היוונית וכן דוברי הניבים הטורלאקים בסרביה הסמוכה גם כן קשורים לבולגרים. רוב הקבוצות הללו נחשבו לבולגרים בעניי רוב האתנוגרפים עד ראשית המאה ה-20.
אתנוגנזיה
מקורם של הבולגרים ב"כור היתוך" של כמה קבוצות אתניות אחדות שנטמעו זו בזו. ממחקרים גנטיים עולה כי הקבוצות הללו הן:
חבל באנאט
הבולגרים של הבאנאט שייכים לכנסייה הרומית-קתולית (להבדיל ממרבית הבולגרים שהם אורתודוקסים) ומדברים ניב שהושפע מהסרבית ומהגרמנית.
לפי הערכות לא רשמיות חיים בבאנאט הרומני כ-12,000 בולגרים ובבאנאט הסרבי עוד 3,000.
פרנסס רדאי
פרנסס רדאי (נולדה ב-29 בינואר 1944) היא פרופסור אמריטה בקתדרה לדיני עבודה ע"ש ליברמן, בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ומשמשת כפרופסור מן המניין במסלול האקדמי המכללה למינהל, שם היא מכהנת גם כיושבת ראש תוכנית המוסמך וכנשיאה של כבוד במרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל. נכון ל-2011, רדאי חברה בקבוצת עבודה של מועצת זכויות האדם של האו"ם לעניין הפליה נגד נשים. נוסף על כך, היא פעילת זכויות אדם ופמיניסטית.
ביוגרפיה
רדאי גדלה במנצ'סטר. למדה משפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון. היא עבדה כחוקרת במכון הבריטי למשפט בינלאומי ומשפט משווה. בין השנים 1966 עד 1968 שהתה באוניברסיטת מזרח אפריקה ויצרה שם את הקורס לדיני עבודה. בשנת 1968 עלתה לישראל וכתבה דוקטורט באוניברסיטה העברית. הייתה פרופסור אורח באוניברסיטאות דרום קליפורניה וטוליין.
בעבר עמדה רדאי בראש הקתדרה לדיני עבודה ע"ש ליברמן באוניברסיטה העברית ושימשה עורכת ראשית של Israel Law Review. כיום, היא מכהנת כנשיאה של כבוד במרכז קונקורד לחקר קליטת המשפט הבינלאומי בישראל במסלול האקדמי המכללה למינהל וחברה בתוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים. בשנים 1992–1996 כיהנה רדאי כיו"ר מרכז לייפר ללימודי נשים בארץ ובעולם. בשנים 1996–2000 כיהנה כיו"ר הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות אדם, ובשנים 2000–2007 כיהנה כיו"ר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, כחברת הוועד המנהל של קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל, חברת המועצה הציבורית של אמון הציבור. החל משנת 2005 מכהנת רדאי כחברת ההנהלה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל. נוסף על פעילויותיה אלה, רדאי מרצה גם במכללה החברתית כלכלית.
רדאי קיבלה מאת לשכת עורכי הדין את אות "נשים במשפט", על תרומה מיוחדת לקידום מעמד האשה לשנת 2002.
רדאי הוצבה במקום ה-100 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת הארבע עשרה ובמקום ה-96 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013.
פרנסס רדאי נשואה ואם לשלושה ילדים.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
מדלן, נסיכת שוודיה
מדלן תרזה אמליה ז'וזפין (בשוודית: Madeleine Thérèse Amelie Josephine; נולדה ב-10 ביוני 1982) היא נסיכת שוודיה. בתם השלישית של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה וסילביה, מלכת שוודיה.
ביוגרפיה
מדלן נולדה ב-10 ביוני 1982 בשעה 19:05 בארמון דרוטנינגהולם שבכפר דרוטנינגהולם מערבית לסטוקהולם. היא בתם הצעירה ביותר של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה וסילביה, מלכת שוודיה. יש לה אחות גדולה בשם ויקטוריה ואח גדול בשם קרל פיליפ. ב-31 באוגוסט היא הוטבלה בכנסיית הארמון. סנדקיה היו אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, אחי אמה וולטר סומרלאט, דודניתו של אביה בנדיקטה, נסיכת דנמרק ואחותו הגדולה של אביה כריסטינה, נסיכת שוודיה. מדלן קרויה גם ז'וזפין, על שם ז'וזפין מלוכטנברג (אשר בעצמה נקראה על שם סבתה ז'וזפין דה בוארנה) אשתו של אוסקר הראשון, מלך שוודיה. עם לידתה, קיבלה מדלן את התואר "דוכסית הלסינגלנד ויסטריקלנד".
לאחר סיום לימודיה, התגוררה מדלן תקופה מסוימת בלונדון כדי ללמוד את השפה האנגלית. בינואר 2003 היא נרשמה לאוניברסיטת סטוקהולם שם החל ללמוד את תולדות האומנות. בסתיו 2004 היא החלה גם קורס באנתולוגיה באותה אוניברסיטה. היא סיימה תואר ראשון ב-23 בינואר 2006, ובמהלך 2007 למדה גם פסיכולוגיית ילדים. מדלן ממלאת חובות שונות מטעם בית המלוכה. היא משתתפת בחגיגות היום הלאומי של שוודיה, בטקס הענקת פרס נובל, ארוחות ערב מיוחדות וביקורים מלכותיים. היא ייצגה את שוודיה בפתיחת "גלריית שוודיה החדשה" ב-5 ביוני 2011 ב"מוזיאון ההיסטורי האמריקאי-שוודי" (American Swedish Historical Museum) בפילדלפיה.
פרט לשוודית, הנסיכה דוברת גם אנגלית וגרמנית בצורה שוטפת, וצרפתית ברמה בינונית. הנסיכה היא רוכבת נלהבת, ומחזיקה במספר סוסים משלה אשר שמורים באורוות המלכותיות. היא התחרתה בקפיצות ראווה על סוס תחת השם "אנה סוונסון". במחוז יבלבורג פועלת קרן מלגות על שמה, אשר נועדה לעודד צעירים להתעניין ברכיבה. הנסיכה מתעניינת גם בסקי, תיאטרון, מחול ואמנות.
משפחתה
מדלן ניהלה רומן עם עורך הדין יונאס ברגסטרום. ביוני 2009 אושרו יחסיהם בידי המלך, והם התארסו באלנד. החתונה הייתה אמורה להתקיים במחצית השנייה של 2010 אולם נדחתה שוב ושוב. בהדרגה החלו לדלוף שמועות שהיחסים נקלעו למשבר. בני הזוג לא נראו יחד מאז דצמבר 2009. אמה של מדלן, המלכה סילביה, הכחישה את השמועות, טענה שהסיבה לעיכוב היא חתונתה של הנסיכה יורשת העצר ויקטוריה ביוני 2010. עם זאת, היא הודתה שהחתונה לא תתקיים באותה שנה. ב-24 באפריל 2010 הודיעה מדלן רשמית על הפסקת מערכת היחסים.
לאחר שסיימה את יחסיה עם ברגסטרום, עברה מדלן לניו יורק לזמן מה, וב-25 באוקטובר 2012 הודיעה על אירוסיה לכריסטופר א'וניל, איש כספים אמריקאי יליד בריטניה. החתונה, בה השתתפו רבים מבני האצולה של אירופה, התקיימה בסטוקהולם ב-8 ביוני 2013. עם זאת, א'וניל לא קיבל שום תואר אצולה כפי שנהוג בדרך כלל, כיוון שחבר במשפחת המלוכה השוודית מחויב להחזיק באזרחות שוודית שאותה א'וניל דחה. בספטמבר של אותה שנה הודיעו בני הזוג כי הם מצפים לילדם הראשון. ב-7 בדצמבר כתבה מדלן בפייסבוק שהיא מצפה לבת, ושהיא לא תוכל לנסוע מניו יורק לסטוקהולם לטקס חלוקת פרס נובל באותה שנה. ב-20 בפברואר 2014 נולדה הבת לאונור בניו יורק.
ב-19 בדצמבר 2014, הודיעה מדלן שהיא מצפה לבנה השני. הנסיך ניקולס נולד בסטוקהולם ב-15 ביוני 2015. עוד לפני כן יצאה הודעה רשמית מטעם בית המלוכה השוודי כי מדלן ומשפחתה עברו לגור בניו יורק. זמן מה לאחר לידתו של ניקולס עברה המשפחה ללונדון שם נמצא העסק של א'וניל. א'וניל הודיע לעיתונות כי הוא ומדלן מתכוונים להקים משפחה גדולה עם שלושה או ארבעה ילדים לפחות. ב-9 במרץ 2018 נולדה בתם השלישית, הנסיכה אדריאנה.
תואר
תארה הרשמי של מדלן הוא. זו הפעם הראשונה מאז המאה ה-17 (כאשר תארים אלו עוד היו יותר מסתם תואר כבוד), שבה תואר דוכסות שוודי נקרא על שם יותר ממחוז אחד.
קוטראג
קוטראג היה מנהיג בולגריה של הוולגה לאחר מות אביו, קובראט, בשנת 643 ואח של בטבאיאן, של קובר, של אלצק ושל אספרוך.
ביאלובייז'ה
ביאלובייז'ה (בפולנית: Białowieża ; באוקראינית: Біловежа; בבלארוסית: 'Белавежа, בליטאית: Bialovieža) היא עיירה בת 1,830 תושבים (נכון למרץ 2011) בפרובינציה פודלסיה שבפולין, על נהר הנרווקה, במרכז אזור הפארק הלאומי ויער ביאלובייסקה. בעבר התקיימה בעיירה קהילה יהודית משמעותית, וערב מלחמת העולם השנייה והשואה ישבו בה 550 יהודים.
קוטראג
ממשיכיו של קוטראג התאסלמו ואיתם תושבי בולגריה של הוולגה.
ביאלובייז'ה
היסטוריה
ראשית ההתיישבות בביאלובייז'ה הייתה בארמון ציד קטן שנבנה ב עבור מלכי פולין. הכפר התפתח במקום רק לקראת סוף המאה ה-19, אז חיברה מסילת ברזל בינו לבין היינווקה הסמוכה, והדבר אפשר הקמת תעשייה קלה של ענף העץ, כמו מנסרות שהוקמו במקום והובילו להתפתחותו.
הנאצים כבשו את ביאלובייז'ה ב-1939, אך מסרו אותה לידי ברית המועצות בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, וחזרו וכבשו אותה רק כעבור שנה ותשעה חודשים, ביוני 1941. העיירה הייתה תחת כיבוש גרמני עד השחרור בידי הצבא האדום בקיץ 1944.
יהודי ביאלובייז'ה
הקהילה היהודית בביאלובייז'ה שראשיתה בתחילת המאה ה-19, גדלה משמעותית עם הפריחה שידע האזור בעקבות כניסת הזכיינית הבריטית סנצ'ורי לתעשיית העץ המקומית לאחר מלחמת העולם הראשונה. היהודים התגוררו ברחוב אחד בבתי עץ ואף הקימו בית כנסת. בשנות ה-20 של המאה ה-20 כבר העסיקה הקהילה המקומית רב משלה, הרב אליעזר פופקא חתנו של הרב יעקב משה ספיר. בהמשך כיהן הרב פופקא כרבה של וליז' וכרב קהילה בפילדלפיה, בנו הוא הרב ברוך אהרן פופקו.
במהלך הכיבוש הגרמני הראשוני של העיירה בספטמבר 1939 נהרג יהודי אחד מתושבי המקום, אך רבים אחרים הותקפו באלימות גם בידי מקומיים פולנים אנטישמיים.
הכיבוש הסובייטי, החזיר רבים מיהודי המקום לתעשיית העץ שהפכה קואופרטיבית, וילדי המקום למדו בבית ספר מיוחד שהוקם בידי השלטונות ושפת הלימוד בו הייתה יידיש.
עם הכיבוש הגרמני (סוף יוני - תחילת יולי 1941), הופרדו 77 גברים ונערים לעבודות כפייה, ויתר יהודי העיירה נרצחו בירי ביער סמוך.
יחסי הצלבנים והביזנטים במזרח התיכון
ערך זה עוסק במדינות הצלבניות הראשונות במזרח התיכון (לפי סדר יסודן): רוזנות אדסה, נסיכות אנטיוכיה, ממלכת ירושלים ורוזנות טריפולי. ליחסים בין מדינות צלבניות אחרות לאימפריה הביזנטית ראו בערכים אחרים אודות המדינות הרלוונטיות.
יחסי החוץ בין המדינות הצלבניות במזרח התיכון לאימפריה הביזנטית החלו במהלך מסע הצלב הראשון (1096), עוד לפני הקמת המדינות האלה.
יחסים אלו ידעו עליות ומורדות ונעו בין בריתות אמיצות למעשי איבה גלויים שבמהלכם תקפו הצלבנים את שטחיה של האימפריה הביזנטית ואפילו כבשו את בירתה בשנת 1204 מהלך מסע הצלב הרביעי.
רקע
האימפריה הביזנטית הייתה, במקור, החלק המזרחי של האימפריה הרומית. החלק המערבי נפל ונכבש על ידי הברברים ואילו החלק המזרחי הצליח להחזיק מעמד, אך איבד את מרבית נכסיו. צאצאי הברברים שכבשו את החלק המערבי של האימפריה קיבלו על עצמם את הנצרות, אך בשנת 1054, כמעט 45 שנה לפני מסע הצלב הראשון, התפלגה הכנסייה הנוצרית לשניים: הכנסייה הקתולית שהשתרשה במערב והכנסייה האורתודוקסית שהייתה מקובלת באימפריה הביזנטית.
למרות אמונתם הנוצרית המשותפת, מעשי איבה בין הנוצרים המערביים לביזנטים היו מחזה נפוץ. כך למשל היו מאבקים מרים בין הנורמנים לביזנטים בדרום איטליה במאה ה-11 שבסופם כבשו הנורמנים את השטחים שהיו בבעלות ביזנטית.
בשנת 1071 הובסה האימפריה הביזנטית על ידי הסלג'וקים בקרב מנזיקרט. כתוצאה מהתבוסה איבדה האימפריה כמעט את כל שטחיה באסיה הקטנה שהיוו כ-50% משטחה ועמדה לפני חורבן מוחלט. ההפסד היה כואב במיוחד כי אסיה הקטנה הייתה כור מחצבתה של האימפריה ומרבית נכסיה החשובים נמצאו בה. התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שהקיסר הביזנטי, אלכסיוס קומנינוס, ביקש עזרה ממערב אירופה בהדיפת האיום המשותף. התוצאה, המפתיעה מבחינתו של אלכסיוס, של הבקשה הזאת הייתה מסע צלב בהשתתפות עשרות אלפי חיילים.
המעבר דרך הבוספורוס
מסע הצלב הראשון התחלק לשני חלקים עיקריים: מסע האיכרים ומסע האבירים. במסע הצלב של האיכרים השתתפה דלת העם. משתתפי מסע הצלב הזה היו המון מוסת חסר הנהגה והכשרה צבאית. כשהגיעו לקונסטינופול העבירו אותם הביזנטים לאסיה ושם נטבחו משתתפיו על ידי הסלג'וקים.
מסע הצלב של האבירים היה מאורגן הרבה יותר, משתתפיו עברו הכשרה צבאית מקיפה והייתה להם הנהגה יעילה. בגלל קשיים לוגיסטיים שמנעו מהצלבנים אפשרות להגיע ישירות לארץ הקודש דרך הים התיכון, בחרו מרבית משתתפיו לצאת לדרך יבשתית ולהגיע לקונסטנטינופול ושם לעבור לאסיה בעזרתם של הביזנטים.
אף על פי שאחת הסיבות ליציאת מסע הצלב הראשון הייתה בקשת עזרה מצדה של ביזנטיון, משתתפי המסע כיוונו את פעמיהם לעבר ארץ הקודש ושחרור ירושלים ולא למערכות צבאיות באסיה הקטנה. יתרה מכך, השטחים שנכבשו לא נמסרו לידי הביזנטים, אפילו אם היו שייכים להם אך לפני שנים אחדות, אלא שימשו להתיישבות צלבנית במזרח התיכון. יתרה מכך, בבקשת העזרה, התכוון הקיסר הביזנטי לכמה מאות שכירי חרב או לבעלי ברית שישתלבו בתוך הצבא הביזנטי ויהיו נתונים לפיקוד ביזנטי. הוא לא שיער בנפשו שתוצאת הבקשה תהיה צבא רב לאומי בן עשרות אלפי חיילים
המצב הסתבך עוד יותר בגלל התנהגות הצלבנים. הכוח הצלבני לא היה צבא אחד ויחיד שנהנה מפיקוד יחיד, אלא היה אוסף של צבאות שונים תחת פיקוד נפרד ששיתפו פעולה בינם לבין עצמם. חלק מהצלבנים התנהגו בצורה מחפירה לביזנטים והתייחסו לשטחיהם כאל טריטוריה עוינת. כך למשל, הכוחות, שעשו את דרכם לעבר קונסטנטינופול במטרה לעבור לאסיה הקטנה ומשם לארץ הקודש, עשו שמות בבלקן שהיה תחת שליטה ביזנטית. בגלל כל הסיבות האלה, יחסם של הביזנטים לצלבנים היה קריר ומנוכר.
הצלבנים מצידם חשו פגועים מהיחס הביזנטי, אף שהמטרה הראשית הייתה שחרור ארץ הקודש, הרי בכל זאת אחת הסיבות ליציאת מסע הצלב הייתה בקשת עזרה מצדה של ביזנטיון.
הצבא הצלבני הראשון שהגיע לשערי קונסטינופול הונהג על ידי איג דה ורמנדואה (Hugues de Vermandois), אחיו הצעיר של מלך צרפת, פיליפ הראשון. גדודו הקטן איבד את מרבית ציודו ואת ספינותיו בדרך הימית הקשה, אך הביזנטים התייחסו אליו יפה. אלכסיוס הסכים להעבירו לאסיה הקטנה רק אחרי שבועת הומאגיום (שבועת אמונים פיאודלית) של איג לקיסר. תופעה זו חזרה על עצמה עם יתר הצבאות הצלבניים שהגיעו לקונסטנטינופול.
לשבועה זו הייתה משמעות חוקית ומדינית רבה. אדם שנשבע הומאגיום לאדם אחר הפך לוואסל של אותו אדם וקיבל את מרותו. יתרה מכך, השבועה כללה אזכור מפורש להחזרת שטחים שהיו שייכים בעבר לביזנטים. שבועה זו עתידה לשמש את הביזנטים כאחת הטענות העיקריות לחזקה על השטחים שכבשו הצלבנים במזרח התיכון. לכן, חלק מנהיגי הצלבנים עשו כל שביכולתם כדי להימנע ממתן שבועה זו. לצערם, לא הייתה להם אפשרות אחרת לעבור לאסיה, זולת העזרה הביזנטית ולכן נאלצו להסכים לתנאי הקיסר. טאנקרד הוא היחיד שהצליח להתחמק משבועה בעת המעבר בבוספורוס.
היחס של מנהיגי הצלבנים כלפי דרישת הקיסר הייתה שונה. ככלל, אלה מביניהם שנשארו בסופו של דבר במזרח התיכון דוגמת רמון מסן ז'יל וגוטפריד מבויון התנגדו בתוקף לשבועה זו, אך מנהיגים אחרים, שלא הייתה להם כוונה לבנות לעצמם נחלה באזור, הסכימו לרוב ללא בעיות מיוחדות, כל אחד מסיבותיו הוא. הבדלים אלה בין מנהיגי מסע הצלב נמשכו גם בשלביו המאוחרים של מסע הצלב. כך גודפריד ורמון נקטו עמדה עוינת לביזנטים ואילו רוברט מנורמנדיה ואחרים היו ידידותיים יותר כלפי אלכסיוס.
אסיה הקטנה, סוריה ולבנון
לאחר מצור ניקאה (קיץ 1097) התקיימה אספה כללית של כל מנהיגי הצלבנים עם הקיסר הביזנטי. מנהיגי המחנות הצלבנים נשבעו פעם נוספת וגם טנקרד, שהצליח להתחמק מהשבוע בפעם הקודמת נעתר עתה לדרישה הביזנטית. תמורת שבועת הצלבנים, הבטיח הקיסר הביזנטי את עזרתו הלוגיסטית למחנה ואף הבטיח לצאת בראש צבאותיו אחריהם זמן מה לאחר מכן.
לשבועה זו היו השלחות משפטיות רבות. הוואסל נשבע לפעול למען אדונו ולא לפגוע ברכושו ואילו הסוזרן מצדו נשבע לקיים את הוואסל, לבוא לעזרתו בעתות מצוקה ואף לעזור לו בכח הנשק, אם הוואסל הותקף שלא באשמתו. אפשר, אפוא, לראות במתנות הרבות שחילק הקיסר חלק מדרישת הקיום שנדרש לה לפי התקנון. כמו כן, הבטחתו לצאת בעקבות הצלבנים בראש צבאותיו יש בה משום עמידה בהסכם. הצלבנים מצדם שירתו את הקיסר על ידי מלחמתם בסלג'וקים. לכן, בוהמון טען שאנטיוכיה שאנטיוכיה היא הפייף שלו כי הוא כבש אותה במהלך שירותו את הקיסר הביזנטי.
ניקאה נמסרה לידיו של אלכסיוס שיצא בראש צבאותיו לתוך אסיה הקטנה וכבש חלקים גדולים ממנה. הצלבנים המשיכו בדרכם מלווים בחיל ביזנטי קטן בראשותו של טקיטוס. הערים שנכבשו על הדרך נמסרו לחזקת הביזנטים ששיכנו בהם חילות מצב.
כמה ימים אחרי נפילת העיר, הגיע צבא סלג'וקי גדול והטיל מצור על הצלבנים. סטפן מבלואה חזר על עקבותיו ודיווח לקיסר, שהתקדם עם צבאו לעזרת המחנות הצלבניים שצרו על אנטיוכיה, שמצב הצבא הצלבני בכי רע, סוסיו מעטים ואסקפתו דלה; יתרה מכך, כח סלג'וקי גדול צר עליהם וסופם קרב. לכן, כוואסל טוב הציע לקיסר להפקיר את הצלבנים לנשם. הקיסר חשש לשלום כיבושיו, שמע לעצותיו של סטפן וחזר על עקבותיו.
המשך המגעים בין אלכסיוס למדינות הצלבניות
היחסים המתוקנים שאפיינו את ראשית היחסים בין הצלבנים לביזנטים התדרדרו במהרה לאיבה גלויה. בוהמון שלא השיב בניגוד לשבועתו המפורשת את אנטיוכיה לביזנטים חמד את עיר הנמל לאודקיה. בניגוד לאנטיוכיה, לאודקיה הוחזקה על ידי חיל מצב ביזנטי ותקיפתה הייתה מעשה איבה גלוי נגד האימפריה. בשיתוף עם צי פיזני חזק שמנה יותר מ-100 ספינות קרב, תקף בוהמון את הנמל. משלחת ביזנטית שהגיעה לבוהמון חזרה בידיים ריקות. רק התערבותו של רמון מסן ז'יל הצילה את העיר ובתיווכו נסוג בוהמון מחומותיה.
פרק זמן קצר לאחר התקיפה עלה בוהמון לרגל לירושלים וקיבל שם את אנטיוכיה כפייף מידיו של דיימברט, הפטריארך הלטיני החדש של העיר. כך בנה לעצמו בסיס משפטי יותר איתן ואת תמיכת האפיפיור במקרה של תקיפה ביזנטית. אולם בוהמון נפל בשבי הסלג'וקים ונותר שבוי במשך שלוש שנים ובזמן הזה קרוב משפחתו טנקרד שלט באנטיוכיה.
בינתיים רמון מסן ז'יל שלא זכה בשטחים משלו ביקש לכבוש את טריפולי. בגלל מחויבותו לביזנטים להחזיר להם את כל מה שהיה שייך לביזנטים בעבר, הגיע לקונסטנטינופול בקיץ 1100 כדי לנהל משא ומתן על כיבוש העיר. משא ומתן בין רמון לביזנטים נמשך שנתיים.
רמון הצטרף למשתתפי מסע הצלב של 1101. משתתפיו, בדומה למשתתפי מסע הצלב הראשון נשבעו לאלכסיוס. בניגוד למסע הצלב הראשון, מסע צלב זה נחל תבוסה קשה. משתתפיו האשימו את הביזנטים בבגידה על כך שלא עזרו להם די הצורך נגד הסלג'וקים וזאת אף על פי שהם מסרו לביזנטים את אנקרה שכבשו מידי הסלג'וקים.
בשלב זה הביזנטים כבר לא ביקשו מהצלבנים את החזרת השטחים, אלא הכרה בברכותם. בסופו של דבר קיבל רמון את הסכמת הביזנטים להקים לעצמו פייף עצמאי בטריפולי. בתמורה, היה רמון אמור להיות וסאל של הקיסר הביזנטי.
עם הסתלקותו של רמון מלאודקיה לטריפולי הטיל טנקרד מצור נוסף על לאודקיה וכבש אותה בתחילת שנת 1103. מעמדו של אלכסיוס בעיני הצלבנים ואירופה המערבית הגיע לשפל המדרגה. הוא ניסה לתקן את הרושם, אך ניסיונו העלה חרס בידיו. במאי 1102 נחל צבא ממלכת ירושלים תבוסה קשה מידי המצרים בקרב רמלה ואלכסיוס פעל רבות לשחרור השבויים ואף שילם חלק ניכר מהכופר תמורתם.
ב-1105 ניסה בוהמון לתקוף את האימפריה הביזנטית כשנחת עם צבאו באזור דלמאטיה (כיום בקרואטיה) ובסוף 1107 הטיל מצור על דורס - עיר הנמל הביזנטית. אך ב-1108 ניצחו הביזנטים את צבאו בעזרת ונציה והוא נאלץ לחתום על חוזה דבול עם אלכסיוס הראשון שלפיו תשוב אנטיוכיה לשליטת האימפריה הביזנטית אחרי מותו, והוא עצמו הפך לואסל של הקיסר.
הסכם זה לא היה מקובל על טנקרד, שב-26 במרץ 1111, עשרים ושלושה ימים בלבד אחרי מותו של בוהמון, דאג להכריז על ביטולו, והמשיך לשמש כעוצר נסיכות אנטיוכיה בשם בנו של בוהמון שכונה בשם בוהמון השני.
לאחר מותו של אלכסיוס
יחסי החוץ של ממלכת ירושלים והמדינות הצלבניות האחרות עם האימפריה הביזנטית היו מורכבים ומבוססים על שיתופי פעולה וחשדנות לסירוגין. היחס של הביזנטים כלפי הצלבנים השתנה והוכתב לרוב בהתאם לזהותו של הקיסר השולט.
השליטים הביזנטיים תבעו להכיר בהם כשליטים האמיתיים של ארץ ישראל ודרשו מממלכת ירושלים וגם ממדינות צלבניות אחרות להיכנע לדרישותיהם. גם הצלבנים לא ראו בעין יפה את הפעילות הביזנטית, ולא תמיד שאפו לבסס את יחסיהם על אינטרסים משותפים. מרבית הזמן הביזנטים היו עסוקים בענייניהם הפנימיים ולא עשו הרבה כדי לממש את טענותיהם על ארץ ישראל. בגלל המרחק הרב בין הממלכה לביזנטים והנתק הגאוגרפי, לא ניסו האחרונים לממש את טענותיהם לגבי ממלכת ירושלים.
יוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, ניסה ליצור ריבונות ביזנטית בנסיכות אנטיוכיה וברוזנות אדסה. בנוסף שיתף פעולה עם הצלבנים בניסיון פלישה לחלב.
באמצע המאה ה-13, נסיכות אנטיוכיה הפכה לחלק מהאימפריה הביזנטית. על אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר. חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל קומננוס בשנת 1180.
הקיסר מנואל קומננוס תמך במסע הצלב השני יחד עם שליטים אחרים. מסע הצלב החל בעקבות חורבן רוזנות אודסה. היו האשמות על חלקו של הקיסר בכישלון המסע.
מנואל גם כרת ברית עם אמלריך הראשון, מלך ירושלים. המגעים בנוגע להסכם השלום נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להעברת הריבונות על אנטיוכיה לידיו. לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך עם מריה קומננה, קרובת משפחה של הקיסר. שניהם תכננו לפלוש למצרים. אירועים דומים קרו במהלך ההיסטוריה של ממלכת ירושלים.
מסע הצלב השלישי נערך כתגובה לקרב קרני חיטין, כיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאות צלאח א-דין. איסאקוס אנגלוס, קיסר האימפריה הביזנטית, התנגד למסע הצלב ולמערב וגם כרת ברית עם צלאח א-דין. לבסוף, הצליחו הצלבנים לעבור את שטח האימפריה בדרך לארץ ישראל. במקביל, קפריסין הפכה למדינה צלבנית בשם ממלכת קפריסין לאחר מאבק בין ריצ'רד לב ארי לשליט ביזנטי מקומי שהכריז על עצמו כקיסר וטען לכתר האימפריה הביזנטית.
שלפוחן מצוי
השלפוחן המצוי (שם מדעי: Physalia physalis) הוא מין חסר-חוליות ימי והמין היחיד מהמשפחה Physaliidae. השלפוחן ידוע בכינוי "ספינת הקרב הפורטוגזית" שמקורו בספינות הקרב הפורטוגזיות של המאה ה-15 וה-16 שנקראו קרוולה, ומפרשיהן המשולשים דמו למצוף של השלפוחן המצוי.
למרות דמיונו למדוזה, השלפוחן המצוי הוא סיפונופורה (Siphonophorae), מושבה של ארבעה יצורים זעירים המורכבת ממדוזה ומפוליפים שעברו התאמה ושינויים, ולמעשה מתפקדים כאיברים לכל דבר. הפנאומטופור, או המצוף, הוא מדוזה שעברה שינוי ניכר, ו'זרועות הציד' הם פוליפים שלכל אחד התמחות משלו, לכידת מזון, עיכול או רבייה. השלפוחן הוא טורף וניזון מפלנקטון ודגים, שאותם הוא צד בזרועותיו הצורבות.
למרות ארסו, השלפוחן נטרף על ידי כמה יצורים כמו צב ים חום, דג שמש מגובשש, חשופית הדרקון הכחול וכמה חלזונות ימיים ותמנונים. ישנו גם דג מיוחד - דג השלפוחן, הניזון דרך קבע מזרועותיו.