cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבינה
גבינות מותכות
גבינה בעלת מרקם רך ואחיד שנוצר כתוצאה מחימום הגבינה בטמפרטורה גבוהה. לעיתים קרובות משווקת בצורת משולשים.
גבינות צאן
ייצור גבינות מחלב צאן - מכבשים ומעיזים, נעשה בדרך כלל במחלבות קטנות. החלב מיובא אליהן על ידי מגדלי הצאן מהסביבה הקרובה או רק על ידי בעל הדיר המקים מחלבה ביתית ליד דירו. הן הייצור והן השיווק נעשה על ידי בעל הדיר ובני משפחתו. יש אפיון לסוגי הגבינות בהתאם למקום גידול הצאן, כמו ליד מרעה טבעי, התמחות בעל הדיר בייצור גבינות ומספר הבהמות בדיר הקובע את רמת ההתמחות שניתן להשיג בייצור הגבינות. על משקל יקבי בוטיק אפשר להגדיר מחלבות בוטיק לגבינות צאן – לעיתים הן צמודות אחת לשנייה – יקב בוטיק ומחלבת בוטיק – שכן שתיית יין בלוויית טעימת גבינת צאן הוא הרגל מקובל.
תחליפי גבינה
רוב הצמחונים נמנעים מלאכול כל גבינה שיש בה אנזים הגבנה שעשוי מבעלי חיים. טבעוניים נמנעים מלאכול כל מוצרי חלב ובוחרים במקום גבינה העשויה מחלב בעלי חיים לאכול תחליפי גבינה מן הצומח העשויים, בדרך כלל, מסויה או אגוזים שונים.
אנשים הרגישים ללקטוז, כמו גם צמחונים וטבעונים, המעוניינים להחליף גבינה בבישול, משתמשים בתחליפים כמו שמרי בירה (באנגלית נקראים גם nutritional yeast) – שמרים לא פעילים, הנמכרים כפתיתים דקים או כאבקה בחנויות טבע. שמרי הבירה עתירי ויטמינים מקבוצת B, אך לא B-12, כפי שחשבו בעבר; יש בהם מינרלים רבים, כגון ברזל, אשלגן, אבץ וזרחן. לשמרי בירה יש מרקם וטעם של גבינת פרמזן, ונהוג להשתמש בהם באמצעות בזיקה על סלטים או תבשילים (כגון פסטות, מאכלי אורז ועוד). ניתן להכין גם ממרח שמרי בירה, שאותו אפשר למרוח על לחם או להשתמש בו כרוטב. שמרי בירה משמשים גם להקרמה של תבשילים וניתן להוסיפם לקציצות ולתבשילים שונים, אם כי חלק מהרכיבים התזונתיים שבשמרים נהרסים בבישול.
כשרות וחלאל
ביהדות אסורה אכילת גבינה, ככל מוצרי החלב, עם מוצרי בשר. ביהדות ובאסלאם, חוקי הכשרות והחלאל אוסרים את אכילת גבינה שיש בה אנזים הגבנה מבעלי חיים אסורים או בעלי חיים שלא נשחטו כהלכה. שתי הדתות מקבלות אנזימי הגבנה ממקורות שאינם מן החי, אם כי יש דעות בהלכה שאפילו אנזים הגבנה מהחי עובר תהליך שלחלוטין משנה את הרכבו ולכן יהיה כשר. בניגוד לחלב שחלבו גוי, שבו חששו חז"ל מעירוב של חלב בהמה טמאה בתוך החלב הכשר, בגבינה לא חששו חז"ל לכך מפני שחלב בהמה טמאה אינו מתגבן.
לורן בלאן
קריירה כמאמן
ב-23 ביוני 2016 עזב בלאן את פריז סן-ז'רמן.
ב-9 באוקטובר 2022 מונה למאמן של אולימפיק ליון
תארים
{{טורים
תארים כמאמן
}}
תמול שלשום
שבחי הרומן בפי חוקרי ספרות
פרופ' ברוך קורצווייל כתב:
לאה גולדברג כתבה:
פרופ' בעז ערפלי כתב:
עיבוד לרדיו ולתיאטרון
בשנת 1982 עלה בתיאטרון "הבימה" המחזה "תמול שלשום" בבימויו של יוסי יזרעאלי, שלא זכה להצלחה. המבקר אמנון נבות הציג את שורש הכישלון: "הפיכת רומאן הענקים האפי של עגנון להתרחשות ששטח הבמה הוא מגבלתה העיקרית נועדה מראש לכישלון. האשם שיש לתלות ביוסי יזרעאלי הוא באי־הערכה נכונה של עומק והיקף המהפך הדראמטי הכרוך בהעלאת יצירה כ"תמול שלשום" עלי במה."
בשנת 2009 עיבד המחזאי והבמאי אודי בן סעדיה את 12 הפרקים שעוסקים בכלב בלק, להצגה בשם "כלב חוצות" בתיאטרון תמונע בתל אביב. בהצגה השתתפו השחקן ערן שראל והרקדנית מיה שטרן.
בשנת 2011 עובד הרומן למחזה ובוים על ידי פנינה גרי, בתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
מחקרים
עבודות גמר ודוקטור
גשר ווקסהול
גשר ווקסהול (באנגלית: Vauxhall Bridge) הוא גשר פלדה מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר בצפון מערב לבין שכונת ווקסהול בדרום מזרח. הגשר נמצא בין גשר למבת' לבין גשר גרובנור.
מצידו הצפוני של הגשר, בגדה הצפונית של הנהר מצוי אזור וסטמינסטר ובו מוזיאון טייט בריטניה ומגדל מילבנק וכן שכונת פימליקו. מצידו הדרומי של הגשר, בגדה הדרומית של הנהר מצויים תחנת ווקסהול, בניין SIS והשכונות קנינגטון וווקסהול.
היסטוריה
הגשר הראשון שעמד במקום זה היה גשר קשתות שתוכנן על ידי ג'יימס ווקר ונפתח לציבור בשנת 1816 כגשר אגרה. גשר זה היה הרביעי מבין הגשרים שהוצעו במקום. שלוש תוכניות קודמות להקמת הגשר באתר זה כללו שתי תוכניות של ג'ון רני: גשר אבן ובו שבע קשתות, וגשר ברזל יצוק ובו 11 קשתות, ותוכנית של סר סמיואל בנת'ם. תוכניות אלה נזנחו עוד בשלב התכנון.
לגשר שנבנה על ידי ווקר היו תשע קשתות עשויות ברזל, והוא היה מבנה הברזל הראשון שנבנה בלונדון. בשל סחף הגאות נחשפו יסודות המבנה ויציבותו התערערה. הוחלט שלא לתקן את היסודות משיקולי עלות, וגשר זמני מעץ נבנה בשנת 1898 על מנת לאפשר את הריסת הגשר. הגשר נהרס באותה שנה, אולם בניית הגשר החדש לא החלה עד שנת 1904.
רוחבו של הגשר 24 מטרים, ואורכו 246.5 מטרים. הגשר בנוי מחמש קשתות פלדה המוצבות על יסודות מגרניט. סדרה של פסלי נשים המסמלות את המדעים והאמנויות, מעטרת את הגשר משני צידיו.
חמש שעות מפריז
חמש שעות מפריז הוא סרט קולנוע ישראלי מהסוגה הרומנטית-דרמטית משנת 2009, בבימויו של לאון פרודובסקי ובכיכובם של דרור קרן והלנה ירלובה. הסרט זכה בפרס הראשון בקטגוריית הקולנוע הישראלי העלילתי בפסטיבל חיפה וכן זכה בפרס הראשון בקטגוריית הסרט העלילתי בפסטיבל הסרטים של נאפולי 2011.
עלילה
יגאל (דרור קרן) הוא נהג מונית המתגורר בבת-ים, שבה מתגוררים גם גרושתו סימה ובנם אסף. סימה נשואה בשנית לגרשון, שהוא ידידו של יגאל המעוניין לרכוש יחד איתו אוטובוס. יגאל חושש לטוס, ונמצא בטיפול של פסיכולוג לשם פתרון בעיה זו, משום שהוא חולם לטוס לפריז.
עקב היעדרותו של אסף משיעורי המוזיקה, הולך יגאל לפגישה עם לינה (הלנה ירלובה), המורה למוזיקה של אסף, ושומע את החלטתה להעביר את אסף למקהלה, כתחליף לשיעורי המוזיקה. השינוי אינו מועיל, משום שאסף מסרב לשיר, אך הוא נותן ליגאל הזדמנויות לפגוש את לינה, שהוא מתאהב בה. יגאל שמע מאסף שבעלה של לינה ברח ממנה לחו"ל, אך בשיחה אתה מתברר לו שהבעל, רופא בשם גרישה (ולדימיר פרידמן), רק נסע לקנדה כדי להסדיר את הגירתם לשם.
המפגשים בין יגאל לבין לינה מתפתחים לידידות ההולכת ומתחזקת. לינה מזמינה את יגאל לחגוג מסיבת יום הולדת לחברתה. בחזרה מהמסיבה מצפה ללינה הפתעה: גרישה חזר מקנדה, כדי להמתין בישראל לאישור ההגירה. ללינה מתברר שלבה נתון ליגאל יותר מאשר לגרישה, אך היא ממשיכה בחייה עם גרישה.
לקראת סוף שנת הלימודים מגיע אישור ההגירה המיוחל. מסיבת הסיום בבית הספר היא גם מסיבת הפרידה של לינה מתלמידיה. ערב הטיסה עורכים חבריהם של לינה וגרישה מסיבת פרידה לכבודם בחוף הים. בסוף המסיבה, לאחר שהאורחים הסתלקו, מגיע יגאל, ובנוכחות גרישה מבקש מלינה שתישאר אתו. גרישה סוטר ליגאל, ולינה דורשת מגרישה שיתנצל, אך הוא מסרב, יגאל אוזר עוז וסוטר לגרישה חזרה.
גרישה, המכיר באהבתה של לינה ליגאל, אומר לה להיפרד יפה מיגאל. לינה ויגאל נוסעים יחד במוניתו של יגאל, ושוכבים, בפעם הראשונה והאחרונה. למחרת ממריאים לינה וגרישה לקנדה. יגאל צופה במטוסם הממריא.
שם הסרט
עלילת הסרט מתרחשת כולה בבת ים שנמצאת במרחק "חמש שעות מפריז", ומשקף את חלומו הבלתי-מושג של יגאל לטוס לפריז.
שפת הסרט
שפתו העיקרית של הסרט היא עברית. גם לינה, שעלתה מרוסיה, שולטת היטב בעברית, אך עם ידידיה, עולים אף הם, היא משוחחת לעיתים ברוסית. שפה נוספת הנשמעת בסרט היא צרפתית, שפתם של השאנסונים החביבים על יגאל, שלהם הוא מאזין תוך כדי נהיגה במונית.
ביקורת
מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין, אמר כי:
לעומתו, יאיר רוה ביקר את אופי הסרט: את סגנון הסרט הוא תיאר:
אפרו-מקסיקנים
אפרו-מקסיקנים הם מקסיקנים ממוצא אפריקאי, צאצאיהם של העבדים האפריקאים אשר הובאו למקסיקו כחלק מסחר העבדים הטרנס-אטלנטי. מקסיקו, כקולוניה של האימפריה הספרדית, היוותה מוקד מרכזי לשליחת עבדים במאות ה-16 וה-17 ואליה הגיעו מספר העבדים הגבוה ביותר באמריקה אשר הועברו מחופיה למדינות שונות באמריקה הדרומית והצפונית. אוכלוסייה זו התערבבה ונטמעה במשך השנים והיום היא מהווה חלק מהערבוב הגזעי המרכיב את אוכלוסיית מקסיקו הנוכחית.
ייצוגם של האפרו מקסיקנים בספרות ובמחקר לוקה בחסר בשל בעיית הקטגוריות הגזעיות והמסטיסו. המסטיסו הוא הערבוב הגזעי המאפיין מדינות שונות באמריקה הלטינית, הנוצר כתוצאה מיחסים מיניים בין גזעים שונים אשר חיו באזורים אלו. הקבוצות המרכיבות את הערבוב הגזעי הן הלבנים, האינדיאנים והאפריקאים אולם כאשר מדברים על ה'מסטיסו' הכוונה היא לערבוב בין אינדיאנים ולבנים. לאחר האיסור על העבדות, מדינות רבות באמריקה הלטינית השתמשו בערבוב זה כסוג של אידאולוגיה על מנת ליצור חברה שוויונית המורכבת מגזעים שונים. בשל תרבות המסטיסו העומדת בבסיס האומה המקסיקנית והמהווה חלק אינטגרלי מזהותה, אוכלוסיות שונות לא שימרו את ייחודיותן מתוך האמונה של חברה חדשה ומעורבת. כתוצאה מכך, קיימות קטגוריות גזעיות רבות אשר מעלות קשיים בניהול האוכלוסייה המקסיקנית.
חלק מקשיים אלו הוא באופן המעקב על הגזעים והתרבויות השונות המגדירות אותה כיוון שיש סקאלה שלמה של הגדרות צבע ומוצא בה אנשים יכולים למקם עצמם.
עבדות ותקופה קולוניאלית
שחורים הגיעו לראשונה למקסיקו בתחילת המאה ה-16, כאשר הגברים הובאו כעבדים והנשים כמשרתות על ידי הקולוניה הספרדית. הראשון מביניהם היה חואן קורטז, אשר הובא למקסיקו בשנת 1519. השחורים הובאו כעבדים לאמריקה הלטינית, כיוון שלא ניתן היה להפוך את אוכלוסיית הילידים במקום לעבדים בשל מוות ממחלות אשר הובאו מהעולם החדש או בריחתם מהעבודה.
מקסיקו הייתה מוקד מרכזי בעולם החדש אליו הגיעו עבדים טרם שליחתם לחלקים אחרים באמריקה הלטינית והקריביים. ניתן לחלק את תקופת עבדות השחורים במקסיקו לשלוש תקופות מרכזיות: 1519–1780: העבדים השחורים הובאו על ידי הכיבוש הקולוניאלי הספרדי, ותקופת העבדות הסתיימה עם מגפת הטיפוס. כמחצית מכלל אוכלוסיית העבדים אשר הובאו לעולם החדש הגיעו למקסיקו אשר היוותה מדינת ציר מרכזית ממנה יוצאו עבדים לכלל מדינות אמריקה הלטינית. בתקופה זו, אוכלוסיית השחורים גדלה בעוד שאוכלוסיית הילידים הצטמצמה.
1580–1650: עלייה גבוהה בדרישה לעבדים אפריקאים. הבאת העבדים השחורים מאפריקה גדלה באופן משמעותי (30–45 אלף עבדים בשנה). האוכלוסייה האפריקאית גברה במספרה באופן משמעותי על אוכלוסיית הלבנים במקסיקו.
1650–1827: ירידה בסחר בעבדים ובעבדות עצמה. אוכלוסיית הילידים השתקמה והחלה לצמוח אוכלוסייה חדשה שלימים נקראה מסטיסו. במקסיקו הקולוניאלית ('ספרד החדשה') מספרם של האפריקאים אף גבר על זה של האירופאים.
הכיבוש הקולוניאלי לא החזיק רשומות בנוגע לצמיחת האוכלוסייה השחורה במקסיקו בין המאה ה-16 ל-17. עם זאת, מוערך כי במקסיקו במאה ה-16 היו כ-60 אלף עבדים ממוצא אפריקני. לקראת סוף המאה ה-18, האפרו-מקסיקנים הפכו לזניחים בתוך ערבוב הקבוצות אשר הרכיבו את המסטיסו. ב-1830 מקסיקו הוציאה את סחר העבדים מחוץ לחוק, וקהילת האפרו-מקסיקניים הוכרה באופן רשמי כחלק מאוכלוסיית המסטיסו. לפי רישומים מ-2005, ניתן לראות שההתייחסות לאוכלוסייה השחורה מבחינת רישומים מדיניים היא בהתמקדות על היותם סוטים מהחברה (פושעים, מסוכנים), התייחסות זו משמרת שליטה חברתית וכלכלית קולוניאלית.
דמוגרפיה
באופן מסורתי, החל מן התקופה הקולוניאלית, שחורים התגוררו בשלושה אזורים במקסיקו: המדינות המקסיקניות בצפון, כגון קואווילה (Coahuila) וצ'יוואווה (Chihuahua), וראקרוס (Veracruz) וחוף האוקיינוס השקט ובמיוחד בקוסטה צ'יקה (Costa Chica). כיום, ישנם רק כמה אזורים במקסיקו עם נוכחות שחורה בולטת. רוב השחורים מתגוררים במדינת וראקרוס, על חוף האוקיינוס האטלנטי, או ב-200 הקילומטר שנמתחים בין אקפולקו (Acapulco) שבמדינת גררו (Guerrero), לפוארטו אנחל (Puerto Angel) שבמדינת אואחאקה (Oaxaca), אזור הידוע כקוסטה צ'יקה.
אוכלוסייה אפרו-מקסיקנית בצפון מקסיקו
השחורים במדינות הצפון היו עבדים שנמלטו או שחורים חופשיים שהיגרו מארצות הברית לצפון מקסיקו במאה ה-19 משום שאסרו שם על עבדות. קבוצה אחת כזו הייתה ה"מאסקוגוס" (Mascogos), שלוחה של סמינולים (Seminoles) שחורים, במקור מפלורידה, שהיו עבדים נמלטים ושחורים חופשיים שהתמזגו עם ילידי Seminole, שהם אינדיאנים. רבים מאלה התיישבו בתוך ומסביב לעיר של אל נסימיינטו (El Nacimiento) במדינת קואווילה, שם צאצאיהם עדיין מתגוררים.
אוכלוסייה אפרו-מקסיקנית בווראקרוס
רבים מהמחקרים על השחורים של מקסיקו התבססו על האוכלוסייה השחורה שחיה באותה המדינה. וראקרוס נשארה בדמיון האומה המקסיקנית המדינה השחורה ביותר ורבים לא חושבים על השחורים המתגוררים בה כמקסיקנים אמיתיים. אולי בגלל הקרבה של המדינה לקובה או לאיים קריביים אחרים, השחורים נחשבים בעיקר למהגרים או לצאצאיהם של מהגרים. כאשר מתמקדים בעיר שקיימת במדינה זו, בשם "הנמל של וראקרוס" (the Port of Veracruz) שידועה גם כווראקרוס בלבד, ניתן לראות את חשיבותה ההיסטורית כאתר עיקרי של עבדות אפריקאית ואת הקשר שלה לקאריביים. הנמל שקיים בעיר זו היה פעם הנמל העשיר ביותר בתוך האימפריה הספרדית הקולוניאלית ונמל הכניסה העיקרי המשלב את העבדים האפריקאים בעבודה במטעים. כמו כן, הוא יצר שרשרת מסחרית בין מקסיקו, האיים הקאריביים, קולומביה, ונצואלה ופנמה. העיר, שמהווה עיר כניסה למהגרים ומטיילים מהקאריביים, אירופה, אפריקה ואסיה, סיפקה מקום אסטרטגי להתיישבות של קולוניות זרות. קרבתה של העיר לקובה יצרה קשר חזק בין שני המקומות, כאשר הנמלים בערים וראקרוס והוואנה היו קשורים ביניהם במסחר, תרבות, ותנועות הגירה אנושית. דוגמאות לקשר החזק ניתן לראות בכך שבתחילת 1800, קובנים רבים הזדהו עם התנועה לעצמאות ששכנה בווראקרוס, ובמהלך המלחמות הקובניות לעצמאות מספר פליטים קובנים נמלטו לעיר זו.
אוכלוסייה אפרו מקסיקנית בקוסטה צ'יקה
"קוסטה צ'יקה" הוא כינוי לאזור בחוף האוקיינוס השקט המצוי במדינות גררו ואואחאקה בדרומה של מקסיקו, אשר לתושביו השחורים יש היסטוריה שונה. דיווחים שונים על הנוכחות האפריקאית באזור מספרים על ספינת עבדים אשר התרסקה לא הרחק מן החוף ושנוסעיה שחו לאדמה ויצרו לעצמם שם חיים כשהם משלבים את המסורות האפריקניות שלהם עם המנהגים המקומיים.
פדרו באניוס (Pedro Baños), חוקר ששייך לארגון "מקסיקו השחורה" (México Negro), אומר שהאפריקאים הראשונים הגיעו לקוסטה צ'יקה בפינה הדרומית-מערבית של מדינת אואחאקה לפני 470 שנה כעבדים שהובאו לקטוף כותנה. לטענתו, רבים מתו ממחלה עם הגעתם. כמו כן, הוא טוען כי האפריקנים שהגיעו לאזור זה היו בעיקר מקונגו, מוזמביק ואנגולה. באזור קוסטה צ'יקה ישנן עיירות שידועות בפי אנשי האזור כ"פואבלוס נגרוס" (pueblos negros) כגון קוראלרו (Corralero) ואל סירואלו (El Ciruelo) שנמצאות במדינת אואחאקה וקואחיניקואילאפה (Cuajinicuilapa) שנמצאת במדינת גררו, שכן אחוז ניכר מהאוכלוסייה שלהן הוא ממוצא אפריקאי. מבודדים במידה רבה, השחורים באזור קוסטה צ'יקה הצליחו לשמור על סגנון חיים דומה לזה של הוריהם וסביהם. כדי לכלכל את עצמם, הם עוסקים בעיקר בדיג וגידול בעלי חיים. בנוסף, בשנים האחרונות יש פרץ של עניין של אפרו-מקסיקנים המתגוררים באזור בריקודים מסורתיים הקשורים לקבוצה זו. עיירות רבות בקוסטה צ'יקה כגון קוייאנטס (Collantes) עדיין רוקדות את "ריקוד השדים" (La Danza de los diablos), ריקוד אשר נושא דמיון לריקודים שבוצעו במערב אפריקה, שם הגברים לובשים תחפושות ראוותניות, כולל מסכות.
הכרה וייצוג
לאחר שנת 1821, כשמקסיקו קיבלה עצמאות מספרד, הסתיימו ההבחנות המשפטיות הנוגעות לגזע. בשלב זה הונח כי האוכלוסייה השחורה "נעלמה" באמצעות אינטגרציה טבעית עם האוכלוסייה הרחבה. האידאולוגיה הפוסט-מהפכנית של מקסיקו בתחילת המאה ה-20 חיזקה את נרטיב היעלמותה של האוכלוסייה השחורה במקסיקו. אידאולוגיה זו קידמה את האדם המעורב מבחינה גזעית (מסטיסו) כמקסיקני האופייני והקלאסי. בעשותה כן, היא לא רק פיארה את המסטיסו אלא ביקשה להטמיע את המרכיבים הילידיים והאפריקנים של אוכלוסיית מקסיקו באמצעות אינטגרציה. המחיקה של האלמנט האפריקני במקסיקו המשיכה גם כן בעשורים הבאים.
בעבר, לא היה ברור בדיוק כמה אפרו-מקסיקנים חיים בקוסטה צ'יקה או בשאר חלקי הארץ, כי השחורים לא נחשבו מיעוט מובחן על ידי הממשלה הפדרלית. לפי עדויות מנהיגי הקהילה וחבריה, לרוב מתעלמים השירותים הממשלתיים מאפרו-מקסיקנים, הם נדחקים לשוליים על ידי עמדות גזעניות ונדחקים לחיים של עוני ושל חוסר ידיעת קרוא וכתוב בשולי החברה. את האפליה וההתעלמות של הממשלה מקבוצה זו ניתן לראות בציטוטה של אישה המתאר את חוסר ההכרה בהם: " אם אבות אבותינו נלחמו למען השגת העצמאות, למה זה שההיסטוריה המקסיקנית אינה מזהה אותנו בספרי הלימוד? זה רק עוד סוג של אפליה נגד שחורים וזה גורם לנו להרגיש רע לדעת שאין לנו מקום בהיסטוריה".
התעלמו במידה רבה מאוכלוסיות ממוצא אפריקני עד סוף המאה ה-20, כאשר המנהל הכללי של תרבויות עממיות (Dirección General de Culturas Populares) השיק את התוכנית הלאומית של "השורש השלישי שלנו" (Nuestra Tercera Reíz), תוכנית שהתבססה על התרומה ההיסטורית של עבדים וצאצאיהם לתרבות המקסיקנית הלאומית ושמטרתה הייתה להכיר במורשת התרבות האפריקאית של אמריקה הלטינית. השיח הילידי השתנה במהלך השנים 1980–1990, ועורר דיונים ותוכניות שהוגדרו סביב תפיסות של כבוד למגוון התרבותי. אף על פי כן, השינוי החוקתי של 1992, שהכיר בהרכב הרב-תרבותי של האומה, לא עורר רפורמות חוקיות בנושא זה. רגשות חדשים של גאווה על היותם מיעוט ניתן לראות בהתנגדות האפרו-מקסיקנית לזרים המכתיבים כיצד הם צריכים לנהל את הארגונים שלהם. לאחר שראו צורך בארגון המעודד גאווה בתרבות האפרו-מקסיקנית, האב גלין ג'מוט (Glyn Jemmott), יחד עם פעילים נוספים, הקים את הארגון "מקסיקו השחורה" בשנת 1997. הארגון הוא קול פעיל לקידום האינטרס של אפרו מקסיקנים באזור קוסטה צ'יקה מאז הקמתו. בנוסף על כך, הארגון עובד כדי לעזור לאפרו-מקסיקנים ללמוד על המורשת שלהם ופועל גם כדי לעזור לקהילה השחורה לזהות את זכויותיה ולאמץ את זהותה התרבותית.
גאספר יאנגה
גאספר יאנגה (Gaspar Yanga) נולד ב-14 במאי 1545, תאריך מותו אינו ידוע. הוא היה ידוע הוא כמנהיג אחד ממרידות העבדים הראשונות, ולאחר מכן כמנהיג הקהילה האפריקאית ליד אזור וראקרוס מקסיקו, בזמן תקופת ספרד הקולניאלית. לפי השמועות, יאנגה הוא נצר למשפחת מלוכה במדינת גאבון (Gabon) באפריקה המערבית. משם הוא נחטף ויובא לעבוד בשדות סוכר בווראקרוס. ב-1570, יאנגה ומספר עבדים נוספים נמלטו להרים ליד קורדובה (Córdoba), שם הקימו מאחז ששרד כ-40 שנה כנגד האיום של שלטונות ספרד הקולוניאלית. יאנגה וקבוצתו, הסימרונס (cimarrónes), פשטו ושדדו שיירות מסע בין וראקרוס למקסיקו סיטי. ב-1609 שלחו שלטונות ספרד הקולוניאלית צבא על מנת להילחם ולהשמיד את המאחז אותו הקים יאנגה. המאחז בפיקודו של יאנגה הביס את הצבא, ואילץ את השלטונות לפתוח במשא ומתן במטרה להעניק למאחז סטטוס חוקי, ולתושביו סטטוס של אנשים חופשיים. ב-1618 המשא ומתן צלח, והמאחז הוכרז כמושב חוקי בשם סאן לורנסו דה לוס נגרוס (San Lorenzo de Los Negros).
אלברו קארייו אלארקון
אלברו קארייו אלארקון (Álvaro Carrillo Alarcón), מוזיקאי מפורסם אשר נולד בעיר סאן חואן ב-2 בדצמבר 1921, להורים ממוצא אפרו-מקסיקני ומסטיסו. הוא נפטר ב-3 באפריל 1969, בתאונת דרכים. אלארקון אשר כתב ופרסם יותר מ-300 שירים, ביניהם "השקר" (La Mentira), "קצת יותר" ו"אור הירח". אלארקון נודע בעיקר בכישרון ההלחנה שלו, בסגנון מוזיקה האופייני לאזור של קוסטה צ'יקה.
תרבות
רוב תרבותם של האפרו-מקסיקניים הוטמעה והשתלבה עם התרבות המקומית בשל השפעות של האוכלוסייה המקומית וכן אידאולוגיית המסטיסו אשר כוננה על ידי השלטונות. עם זאת, מספר היבטים ייחודיים בתרבות האפריקנית נשמרו בתחומים שונים.
מוזיקת Son Jarocho – מוזיקת התנגדות
מוזיקת הסון חארוצ'ו (Son Jarocho) היא מוזיקה מסורתית שמקורה מדרום וראקרוס המשלבת אלמנטים אפריקנים. כמו שאר סגנונות המוזיקה אשר התפתחו באמריקה הלטינית, סגנון הסון חארוצ'ו מאופיין ומתבטא בקצב אירופאי, אפריקאי ומכיל גם מיזוג תרבויות של ילידי המקום. התיעוד הארכיוני הראשון של המוזיקה מזוהה עם השיר "אל צ'וצ'ומבה" (El chuchumbe) אשר נגדו הוצא צו קולוניאלי של השלטונות הקתוליים בשנת 1776 שאסר על השיר עקב המילים והריקוד המזוהים אתו, אשר נחשבו וולגריים על ידי השלטונות. השיר הגיע לאוזני המקומיים על ידי אוניית צי אירופאית אשר הגיעה לחופי וראקרוס והתפשט במהירות. "אל צ'וצ'ומבה" הוא השיר הפופולרי ביותר במוזיקת הסון חארוצ'ו ומזוהה כסגנון המוזיקה המסורתי של אזור וראקרוס. הריקוד המלווה למקצב מכיל צעדים גנדרניים כמו: "lifting the skirt" "kicking of the chuchumbe". חלק מגרסאות הריקוד כללו גבר ואישה או 4 גברים ו-4 נשים כאשר הריקוד מלווה ברעידות, התנדנדויות והתגפפות-קרבה רבה וצעדי "בטן לבטן". הריקוד היה הביטוי היצירתי של ההתנגדות במהלך תקופת האינקוויזיציה – הרשויות הדתיות הכריזו כי הריקוד הוא דוגמה רעה למה שמקבלים כאשר מערבבים בין מגע, שפשופים בין הזרועות והבטן. הריקוד היה נפוץ יותר בבתים מולטים ובקרב אנשים מגזע מעורב אשר היו ימאים או חיילים ופחות אצל אנשים משכילים בעלי מקצוע. כחלק מאיסורים נוספים שלא עלו בקנה אחד עם השקפות הכנסייה, תופים וכלי הקשה נלקחו מאנשים ממוצא אפריקאי במהלך האינקוויזיציה החדשה. בכך כל המקצבים והצלילים שבעבר נוגנו על התופים בעזרת הידיים, החלו להיות מופקים מפלג הגוף התחתון. כך, הפכו הרגליים בשילוב עם הידיים למקור ההקשה אשר יוצר מקצב, מה שעיצב את ה"זאפאטאדו" (zapateado), ריקוד ההקשה של סגנון הסון חארוצ'ו ושל המוזיקה המקסיקנית ככלל. בתקופה זו של האינקוויזיציה כל מי ששר, ניגן ורקד לצלילי השירים, נענש ונשלח לכלא. לעיתים, הריקוד המאפיין את מוזיקת החארוצ'ו מופיע באופן ספונטני במסיבות ריקודים או בפסטיבלים מקומיים והופך למפגן תחרותי. התחרות מתחילה כאשר הגבר הרוקד את החארוצ'ו מאתגר אישה מהקהל על ידי יצירת צלילים עם העקב והגוף בשילוב הבעות פנים. כאשר ידיו מאחורי גבו, הגבר מביט בעיני האישה אשר מתחילה גם היא לרקוע בקצב המשתלב עם ריקוד הגבר. הגבר והאישה מסתובבים אחד סביב השנייה במעגלים כאשר ראשם מונח על הכתף בניסיון להסתכל הצידה. אם האישה אינה לובשת חצאית אלא מכנסיים, עליה להניח את ידיה בצידי הגוף בעוד הגבר שומר על ידיו מוצלבות מאחורי גבו. הריקוד הוא ריקוד מיני אשר רובו מתמקד בפלג הגוף העליון ובעל מחוות פנים רבות בין המשתתפים.
בדומה להפצתה של ה"אל צ'וצ'ומבה", גם מקצב ה"קונגה" (conga) הועבר לווראקרוס דרך קובה. הביצוע של מוזיקה זו על ידי ה"מולטים" ו"המסטיסוס" בווראקרוס גרם לזעם מצד מוסדות קתוליים והוביל לאיסור קצב הקונגה בדומה לאל צ'וצ'ומבה. הקונגה היו שירי מחאה שנוגנו בעיקר ברחובות וראקרוס ודרשו צדק חברתי בקרב המעמד הנמוך. השיר היחידי בשם "הקונגה של האיש הזקן" (la conga del Viejo), היה השיר ששרד את תקופת האינקוויזיציה עקב משמעותו הסימבולית להתחדשות ומסריו לשנה טובה יותר.
Danza de los Negritos
ריקוד מסורתי מאזור וראקרוס, הוא חלק מריקודים המזוהים עם ילידי אמריקה והוא מושפע מהאפריקנים שהיו חיים במקסיקו. הריקוד מקורו בסיפור פולק המספר על אישה שחורה שבנה ננשך על ידי נחש. אנשי טוטונאק (Totonac), שהם אוכלוסייה ילידית המתגוררת במקסיקו ואשר היו עדים לאירוע, הופנטו כאשר ראו איך האישה מנסה להחיות את בנה על ידי שימוש בשיטות אפריקניות דתיות. הריקוד כפי שנהוג לבצעו כיום, מתאר את האמא בדמותה של מרינגואילה העוזרת לבנה ההלום מנשיכת הנחש, בזמן שקבוצה של רקדנים שחורים מסתובבים סביבה בתנועות המדמות את הנחש. את תפקיד האם לרוב מבצע אחד הרקדנים הזכרים בריקוד אשר לבוש בדמות אישה. הריקוד מאופיין כריקוד קצר אשר רוב התנועות בו מלוות בתנוחות כפופות בתגובה לסגנונות תנועה ולבוש אפריקנים. הריקוד מסתיים בטקס של הרג הנחש וחידוש הטקס הפולחני בביצועה של האם.
The straw bull dance
הריקוד מבוסס על אגדה המדברת על גבר בשם פרנסיסקו אשר היה גר על החוף עם אשתו מריה ובבעלותו 24 חוות אשר כל אחת מהם נוהלה על ידי רב"ט ספרדי. יום אחד התחיל מרד והשוורים החלו להיעלם מהחוות דבר אשר הזעים את פרנסיסקו. הוא הלך לרפת הראשית ומצא שם שור יחיד ובודד וסביבו רועי בקר. כל אחד מן הרועים ניסה לסמן את השור (ייתכן כי על ידי קעקוע) בטענה שהוא שייך לו. בכעס רב, אסף את 24 הרועים ובקושי רב הביא את השור לבית המשפט כשניסה להאשים את הרועים בגנבה. השור מסמל אומץ וגבריות והוא מוערץ על ידי רועים ברחבי מקסיקו. קהילות אתניות רבות במקסיקו מעריצות את החוזק של השור אך אצל האפרו-מקסיקנים, סמלו של השור מהדהד בחוזקה עקב הגלות שמהווה חלק אינטגרלי מחייהם. הריקוד של האפרו-מקסיקנים the straw bull dance מאופיין במיניות וצעדים קצביים וכולל חליפות שונות, כובעים ושוט. ריקודי השוורים מכילים תוכן של אלימות ואגרסיביות הנראים גם בריקודי השדים.
מארני (סרט)
מארני (באנגלית: Marnie) הוא סרט קולנוע מסוגת מותחן פסיכולוגי בבימויו של אלפרד היצ'קוק. תסריט הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם של וינסטון גרהם. בסרט משחקים טיפי הדרן ושון קונרי בתפקידים ראשיים.
אד מקביין החל לכתוב את תסריט הסרט, אך במהלך הפקת הסרט הוא הוחלף על ידי ג'יי פטרסון אלן. פסקול הסרט הולחן על ידי ברנרד הרמן.
עלילה
מרגרט "מארני" אדגר (טיפי הדרן) היא אישה אשר יש לה פחד וחוסר אמון בגברים, נרתעת ממגעם (פריג'ידית), מהצבע אדום ומסערות וברקים. בנוסף, היא סובלת מקלפטומניה. בתחילת הסרט אנו נחשפים ליחסים המורכבים בין אמה של מארני, ברניס לבינה. באחד ממקרי הגנבה שלה, אמה של מארני שואלת אותה מדוע יש לה כל כך הרבה כסף, והיא עדיין לבד. בתגובה שואלת אותה מארני למה היא לא אוהבת אותה.
מארק רוטלנד (שון קונרי), אלמן שבבעלותו חברת פרסום בפילדלפיה, קורבן הגנבה האחרונה של מארני מצליח לעלות על עקבותיה. וסוחט אותה להינשא לו כדי שלא ילשין עליה למשטרה (החוק בארצות הברית אוסר על בעל להעיד על אשתו, או על אישה להעיד על בעלה). טרם החתונה מארק נפגש עם ספק, שהוא אחד מלקוחותיו העיקריים ואשר בעצמו נפל קורבן לגנבה של מארני. מארק מספר לו שהוא מתחתן עם האישה שגנבה מהחברה שלו כסף. אומר לו שבכוונתו להביא לשיקומה ומזהיר אותו, שאם יסגיר אותה למשטרה, הוא יאבד אותו כלקוח. הספק עונה לו : "אני מבין שזה מה שנקרא "הגישה המודרנית", אבל מה יהיה כשאתה תיפול קורבן להתנהלות שלה?" הזוג יוצא לירח דבש על ספינה ובמהלכו מארני חשה דחייה מכל קשר גופני. מארק מכבד בתחילה את רצונה אך לאחר מכן אונס אותה. למחרת בבוקר היא מנסה להתאבד בבריכת השחייה של הספינה, אך מארק מציל אותה.
למרות התנגדותה של מארני, הזוג הולך לבולטימור, מרילנד, לבקר את אמה. שם מארק מעמת אותה עם עברה, עוד כשעסקה בזנות (מה שעומד בניגוד לחזותה הסולידית). הוא מאלץ אותה לספר למארני את האמת והאם אומרת למארני שכאשר הייתה בת שש, אחד מלקוחותיה (מלח שיכור בגילומו של ברוס דרן) ניסה להרגיע אותה כשהיא נבהלה מרעמים, כשהוא מנשק ומלטף אותה. ברניס חשבה שהמלח מבצע בבתה מעשה מגונה, ולכן היא תקפה והרגה אותו באמצעות הטחת כד גדול במפרקת שלו. האם נאסרה בגין זאת וכשהשתחררה מהכלא ושבה לביתה גילתה שזו אינה זוכרת כלום מאותו לילה. עם זאת שפיכות הדמים הובילה לחוסר האמון של הילדה בגברים והפחד מהצבע האדום.
ברגע שמקור פחדיה מתגלה לה, מארני עוברת תיקון.
אתת
מכשירי האיתות מבוססים על קו ראייה בין שני האתתים, ולכן הם מוגבלים מאוד מבחינת המרחק בין האתתים ומספר המשתתפים בתקשורת (בדרך כלל רק שניים). להתגברות על הטווח המוגבל שימשו "תחנות ממסר", שהעבירו את האות הלאה, עד שהגיע ליעדו. כשהעבירו באמצעות סמפור הודעה מפריז לליל, מהלך של 193 קילומטר, נעשה שימוש ב-15 תחנות. המעבר לתקשורת אלקטרונית, בקשר רדיו ובקשר קווי, הפטורה ממגבלות אלה, צמצם מאוד את הצורך באתתים, והוא נותר בעיקר למצבי חירום.
אתתים פעילים גם כיום בהנחיית תנועתן של רכבות ובהנחייתם של מפעילי עגורנים.
הכשרה של אתת לתפקידו כללה לימוד של התפעול הטכני של מכשיר האיתות ולימוד שיטת הקידוד המתאימה. בישראל רישוי אתתים לרכבת נעשה בהתאם ל ורישוי אתתים לעגורן נעשה בהתאם ל.
בתפעול רכבות
הרמה התחתונה של תפעול הרכבות היא השליטה המתבצעת על ידי האתתים - עובדי רכבת אשר הוסמכו להפעיל מערכות איתות לשם הנחיית תנועת הרכבות. בין היתר האתת הוא הגורם האחראי על בטיחות תנועת הרכבות, הוא בעל הסמכות העליונה בתפעול ליקויים/שיבושים במסילה מול הגורמים בשטח. בתפעול השוטף האתתים מבצעים בפועל את הוראות הפיקוד ומכוונים את תנועת הרכבות על מנת שכל רכבת תגיע ליעדה על פי לוח הזמנים. האתתים אחראים לוודא שהרכבות נוסעות בהתאם ללוח הזמנים ולהוראות הסימנורים.
חולם כמו יוסף
חולם כמו יוסף הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, אשר יצא לאור ב-10 במאי 2021. השיר נכתב על ידי בן ארי, יחד עם אחיו נריה, והופק על ידי תומר בירן.
רקע וכתיבה
לדברי בן ארי, השיר "מוקדש לכל החולמים וגם לאלה שלא מעזים לחלום". בכיכר השבת נכתב כי השיר "מוקדש לגיבורי התנ"ך ולהשראה שבן ארי שואב מהם בחיי היומיום שלו". בתחילת השיר, מופיעה דגימה מתוך נעימת התוכנית פסוקו של יום, בהלחנתו של צבי בן-פורת.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא בסמוך לצאתו של הסינגל, ואותו צילם בן ארי בשוט אחד באמצעות אייפון, תוך סלפי של בן ארי מסתובב בתל אביב. הקליפ בוים על ידי איתן כהן ואלון זייפרט.
הצלחה
במצעד השבועי של מדיה פורסט, הגיע השיר לראשונה למקום השני, עם 141 השמעות סך הכל בתחנות הרדיו בישראל. שבועיים לאחר מכן, הגיע בשיאו למקום הראשון, עם 236 השמעות.
גרסות נוספות
גרסת מופע של השיר נכללה באלבומו של בן ארי Live 2022. באוגוסט 2023 יצאה גרסה של השיר בביצוע להקת הרבנות הצבאית.
היסטריה
היסטריה, בשימוש בשפה המדוברת, מתאר מצב של חוסר יכולת לנהל רגשות חריגים או קיצוניים, במצבי לחץ, וכדומה. לרוב, אנשי המקצוע המודרניים ויתרו על השימוש במונח היסטריה כקטגורית אבחון, ומשתמשים בקטגוריות המגדירות את המצב באופן מדויק יותר. כיום הפרעות היסטריה מסווגות כהפרעות סומטופורמיות, כלומר ביטויים גופניים של הפרעות נפשיות. אף על פי שלמצב הזה קיימים ביטויים קליניים שונים, המכנה המשותף לכולם הוא ביטוי של קשיים נפשיים במחושים גופניים. כגון הפרעת סומטיזציה. בשנת 1980, האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה שינתה באופן רשמי את האבחנה מ"נוירוזה היסטרית, הפרעה סומטופורמית", (שהוא הסוג המסוכן והמשפיע ביותר), ל"הפרעה סומטופורמית".
היסטוריה
מחלת ההיסטריה מוכרת כבר יותר מ-4000 שנה. במשך לפחות אלפיים שנה בהיסטוריה האירופאית, עד לסוף המאה התשע עשרה, נחשבה ההיסטריה למצב רפואי המיוחד לנשים ונגרם על ידי הפרעות ברחם (ביוונית: היסטרה – רחם), כמו בזמן לידה כשהתינוק יוצא מן תעלת הלידה. מקורו של מונח ההיסטריה מיוחס בדרך כלל להיפוקרטס, על אף שהמונח לא הוזכר באוסף כתביו 'קורפוס היפוקרטס'. קורפוס היפוקרטס מתייחס למגוון רחב של תסמיני מחלות, כמו סחרחורת, ישנוניות וחנק, שנגרמות כביכול על ידי הנדידה של רחם האישה למקומות שונים בגופה, וגורם לגופה להיות יבש בשל מחסור בנוזלי גוף. פתרון אפשרי ממליץ לנשים בהריון להקל על הסימפטומים באמצעות קיום יחסי מין, שיגרום לרחם "להירטב" ובכך יקל על זרימת הדם בגוף. "תאוריית הרחם הנודד" התעקשה להישאר ברפואה האירופאית במשך מאות שנים, והיוותה את הבסיס לרפואת הנשים במשך דורות רבים.
הבנה מודרנית יותר של ההיסטריה כהפרעה פסיכולוגית, קודמה באמצעות עבודותיו של ז'אן-מרטן שארקו. שארקו, נוירולוג צרפתי, טיפל במעבדתו שבבית החולים פיטייה סלפטרייר שבפריז, בנשים שסבלו משיתוק היסטרי באיבר מסוים בגופן. ב-1878 החל שארקו להשתמש בהיפנוזה, שיטה חדשנית בזמנו, כדי לטפל בנשים שסבלו מהיסטריה ואפילפסיה. שארקו היה מזמן אליו נשים, ובאמצעות הוראות וטפיחות סמליות על גוף המטופלת הוא סילק בהדרגה את השיתוק. בכך הראה שארקו איך בעזרת הוראות מילוליות בלבד אפשר לעורר את ההחלמה. טיפולים אלו עוררו עניין רב, ופעמים רבות ביצע שארקו טיפולים אלה בפני רופאים ואנשי צוות בית החולים. באותה שנה הקים שארקו יחד עם עמיתיו הרופאים מעבדת צילום בתוך בית-החולים, מוסד חסר תקדים שהיה למעבדת הצילום הרפואי הראשונה בעולם. הצילום העניק ממד חזותי נוסף למה שהתרחש בין כותלי בית החולים ותיעד את החולים לאורך זמן. הצילומים התפרסמו בכתב העת האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר.
שארקו סירב לראות במין את הסיבה להיסטריה, ובתחילה סבר שמדובר בפרעה נוירולוגית שמקורה בחולשה מולדת במערכת העצבים. הוא ראה ביכולת הסוגסטבילית (היכולת להיכנס למצב היפנוטי) סימן לכשל של מערכת העצבים ושל עומק ההפרעה ההיסטרית: ככל שאישה "היסטרית" יותר – כך קל יותר להכניסה למצב היפנוטי. אלא שאבחנה זו לא סיפקה הסבר לנשים שסבלו מ'שיתוק כפפה' – שיתוק של כף היד בלבד – תופעה שאינה אפשרית מבחינה נוירולוגית, מה עוד ששארקו לא הצליח לזהות את טבעה האורגני של המחלה. מסיבות אלו קבע שארקו בסופו של דבר כי ההיסטריה היא מחלה של הנפש, והצביע על הטראומה, הפיזית או הנפשית כגורם המרכזי להיסטריה. בנוסף גילה שארקו כי ההיסטריה היא תופעה אוניברסלית שחוצה זמנים ותרבויות, וכי גם גברים עלולים ללקות בה.
לאחר מותו של שארקו בשנת 1893, קיבלה ההיסטריה תשומת לב מדעית שנוצרה באמצעות מחקריו הנוירולוגיים, והפכה לנושא למחקר מדעי. זיגמונד פרויד, שהיה מתלמידיו, ואף נכח בהדגמותיו הפומביות של שארקו, התרשם מסגנונו ודרך טיפולו של שארקו בהיסטריה, והחליט לחקור אף הוא את הנושא.
בשנת 1890 פרויד פרסם סדרת מאמרים על נושא ההיסטריה. מאמרים אלו תרמו לפיתוח וקבלת ההשקפה הפרוידינית על ההיסטריה, וב-1920 הייתה לתאוריה של פרויד השפעה רבה בבריטניה ובארצות הברית. פרויד טבע את המונח 'היסטריה קונברסיבית' (מכונה גם הפרעת המרה). זהו דפוס שבו מופיעים תסמינים כמו-נוירולוגים כגון ליקוי תפקוד גופני מסוים (עיוורון פתאומי, פריחה, שיתוק באיבר מסוים), או אובדן שליטה בהיעדר כל ליקוי אורגני או פתלוגיה רפואית כלשהי. תסמינים אלה עוזרים לחולה להימנע או להתחמק ממצב מעורר דחק מבלי שיאלץ ליטול אחריות על כך, ונובע מרגשות אשמה. לפי פרויד, הסימפטומים הנוירוטיים אינם אלא "ניסיון להדחיק רעיון לא מתקבל שעלה כאופוזיציה מעיקה לאגו של הפציינט". כך שדפוס ההנעה הבסיסי שביסוד הפרעת ההמרה, הוא הרצון להימנע מדחק מעורר חרדה או להפחיתו על ידי מחלה – וכך להמיר בעיה רגשית קשה מנשוא בבעיה גופנית המצילה את כבוד החולה.
הפרעות ההמרה היו שכיחות יחסית בעבר בחיים האזרחיים, במיוחד בחיי הצבא. בדרך כלל הופיעה הפרעת ההמרה בתנאי קרב מעוררי דחק חמור במיוחד, ופקדה גברים שבחיים הרגילים נחשבו ליציבים. הדבר גרם לכך שהחיילים קיבלו שיתוק ברגליים (למשל) ודבר זה אפשר לחייל להתחמק ממצבי קרב מעוררי חרדה מבלי שיכונה פחדן או שיועמד למשפט שדה.
גילויים אלו אפשרו לחוקרים נוספים, כמו פייר ז'נה ויוזף ברויאר, לפתח תאוריות חדשות על ההיסטריה שהיו דומים במהותם לתפיסה של ימי הביניים שדיברה על תודעה מפוצלת, אלא שבמקום ה"שדים" "שנכנסו" במטופל (כמו בסיפורי ה'דיבוק') הוחלפו המושגים במינוחים פסיכולוגיים מודרניים.
התאוריות הנוכחיות ושיטות עבודה
בהיסטוריה של הפסיכולוגיה ושל הפסיכואנליזה, ההיסטריה הוגדרה כסוג של נברוזה הפוגעת גם בנשים וגם בגברים, ומתאפיינת בהשלכות גופניות (כגון שיתוק זמני, עיוורון, התכווצויות) ונפשיות (כגון התפרצויות רגשיות, התקפי חרדה ותרדמה).
המינוח הפסיכיאטרי הנהוג כיום, מבחין בין שני סוגים של הפרעה שנקראו 'היסטריה' בעבר: הפרעה סומאטית והפרעה דיסוציאטיבית. על פי מדריך האבחנות הפסיכיאטרי DSM-IV-TR, הפרעות דיסוציאטיביות כוללות אמנזיה דיסוציאטיבית, פוגה דיסוציאטיבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, הפרעת דה-פרסונליזציה, והפרעה דיסוציאטיבית. הפרעות סומאטיות כוללות הפרעת המרה (קונברסיות), הפרעת סומטיזציה, הפרעת כאב, היפוכונדריה, והפרעת גוף דיסמורפית.
בהפרעות סומאטיות (שנקראו בעבר היסטריה), המטופל מתלונן גם על סימפטומים פיזיים כגון כאבי גב תחתון או שיתוק גפיים, ללא סיבה פיזית הנראית לעין. אף על פי שלא קיים בסיס אורגני מספק, בני אדם אלה מאמינים באמת ובתמים כי התסמינים שלהם אמיתיים ורציניים. וזאת להבדיל מבני אדם המזייפים מחלה גופנית כדי להשיג מטרה כלשהי (התחלות) או בינם לבין הלוקים ב'הפרעות בדויות' שבהן מזייפים תסמינים כדי לספק את הצורך הפסיכולוגי להיחשב לחולה ולהישאר בתפקיד זה.
מלבד זאת, תסמונות תלויות תרבות מסוימות, כגון תסמונת 'התקפות עצבים' (ataques de nervios) שזוהתה באוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית, מדגימות תופעות פסיכיאטריות הכוללות סימפטומים סומאטיים ודיסוציאטיביים גם יחד, ונמצאו קשורים לטראומה פסיכולוגית. לעומת זאת, מחקרים נירולוגיים אחרונים מצביעים על כך שישנם דפוסים אופייניים של פעילות המוח הקשורים למדינות ולאוכלוסיות אלה. הפרעות אלו כאמור אינם מכוונים ואינם נעשים במודע או מזויפים על ידי החולה.
היסטריה המונית
המונח מתקיים גם בביטוי "היסטריה המונית" כדי לתאר מצב ציבורי בו ההמון מגיב בפאניקה. התופעה מתחילה לרוב כאשר אדם אחד מגלה סימני היסטריה לעיניהם של אחרים, אשר באופן "מדבק" מתחילים גם הם לגלות את אותם סימפטומים. היסטריה המונית קשורה רבות עם אירועים היסטוריים כמו משפטי המכשפות בסיילם, או חששות מופרזים מפני מרד עבדים.
ג'ון סטיינר
ג'ון סטיינר (באנגלית: John Stainer; 6 ביוני 1840 - 31 במרץ 1901) היה מלחין אנגלי ונגן עוגב, היה פרופסור למוזיקה באוניברסיטת אוקספורד.
ביוגרפיה
עוד בילדות ג'ון סטיינר נפצע בעין. הדבר גרם לכך שבשנת 1888 הוא התפטר מתפקידו בקתדרלת סנט פול. לאחר הפרישה הוא טייל עם אשתו בעיקר באיטליה. במהלך הביקור בורונה הוא הרגיש לא טוב ונפטר תוך זמן קצר.
במהלך הקריירה המוזיקלית ג'ון סטיינר כתב מספר יצירות שהיו פופולריות בזמנו, אך כמעט ולא מבוצעות כיום. בשנת 1887 הוא פרסם אוסף שירי חג מולד עם עיבוד מוזקלי. ספר זה כלל בין היתר מוזיקה לחג המולד הראשון, שמבוצעת עד היום.
לביא"ה
לביא"ה (ראשי תיבות של לוחם ביעה אופני הנדסי), היא יעה אופני ממוגן מדגם קטרפילר 966 עם עמדת מפקד מיוחדת החמושה במקלע וחרך ירי. הלביא"ה שוקלת כ-25 טונות ובעלת מנוע דיזל בהספק של בדגם 966G. הלביא"ה מופעלת על ידי מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית, צה"ל.
הלביא"ה נועדה למשימות סער, פינוי מכשולים ומחסומים מאולתרים, פתיחת צירים בשטח בנוי והריסת בתים בעת לוחמה בשטח בנוי. המקלע מוסיף ללביא"ה אפשרות להשבת אש והסתערות. בנוסף למשימות לחימה וסער, הלביא"ה משמשת לעבודות בניה, חפירה והקמת ביצורים. בפרט, היא משמשת לפירוק והקמה של מחסומי דרכים על ידי שפיכת ערימות עפר באמצע הכביש ובאמצעות הזזת בטונדות (קוביות בטון כבדות) לרוחב הכביש. בשנת 2005 החל צה"ל להשתמש ביעים גם להריסת מבנים כחלק מפעילות מבצעית ומבצעי "סיר לחץ". הסיבה לכך היא ניידותו של היעה, הגבוהה יותר מזו של דחפור D9 משוריין וכן הרצון להימנע מפגיעה בתשתית האזרחית פלסטינית שכן ה-D9 הורס את הכבישים שעליהם הוא עובר בגלל היותו בעל מזקו"ם החורץ את הקרקע. יעה אופני מועדף במבצעים פשוטים כאשר המבנה קטן ופשוט, וכן כאשר לא נשקף איום מצד נשק כבד או ירי מקלעים אל עבר הכוח. במקרים בהם מדובר במבנה גדול או יש סכנה לירי כבד ומטענים, צה"ל מעדיף להשתמש בדחפורי D9 הממוגנים בכבדות או במחפרים ממוגנים.
פרק ב' (סרט)
פרק ב' (באנגלית: Chapter Two) הוא סרט קולנוע קולנוע אמריקאי משנת 1979 בבימויו של רוברט מור, עם ג'יימס קאן מרשה מייסון, ולרי הרפר וג'וזף בולוניה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון והוא מבוסס על מחזה שלו בשם זה משנת 1977. סיימון כתב את המחזה לאחר מות אשתו ובו תיאר את המשבר שעבר בעקבות זה ואת התאוששותו שבעקבותיו נישא שוב (לשחקנית מרשה מייסון).
מרשה מייסון הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה
ג'ורג' שניידר (ג'יימס קאן) הוא סופר שחי בניו יורק. אשתו מתה לאחר 12 שנות נישואים והוא מתקשה לחזור לחיים רגילים. אחיו ליאו (ג'וזף בולוניה) רוצה לעזור לו ומתחיל להכיר לו נשים אך כל הדייטים אינם מוצלחים.
ג'ני מקליין (מרשה מייסון) היא שחקנית שזה עתה התגרשה ומבלה הרבה עם חברתה פיי (ואלרי הרפר). לאו נותן לג'ורג' את מספר הטלפון של ג'ני שקיבל מפיי ומבקש ממנו להתקשר אליה. לאחר התלבטויות קשות הוא מתקשר ומתחיל ביניהם קשר שהולך ומתחזק עד שלאחר זמן קצר הוא מציע לה נישואים והיא מסכימה.
הם מתחתנים ונוסעים לירח דבש באיים הקריביים. הכל מתנהל יפה עד שג'ורג' נפגש עם חבר שמנחם אותו על מות אשתו. ג'ורג' נזכר באשתו המנוחה, נכנס לדיכאון ויחסו לג'ני נהיה גרוע עד כדי כך שהיא עוזבת וחוזרת לביתה שם היא מגלה את לאו ופיי מנהלים רומן.
זמן מה הם פרודים וג'ורג' מתעסק בכתיבת ספר חדש. פיי מגיעה ומתחילה לדבר על יחסיהם עד שלבסוף מתנצל ג'ורג' על התנהגותו והם מתחבקים.
שליח (הלכה)
שליח (או שליחות) בהלכה היא האפשרות של מינוי נציג - שליח, שיפעל במקום אדם אחר - השולח, ויוכל להחיל עליו תוצאות משפטיות או הלכתיות ('שלוחו של אדם כמותו'). האפשרות הזו לפעול לטובת אדם אחר, אינה מובנת מאליה, והמפרשים נחלקו בהסבר המשפטי של הכלל.
השליח פועל מכח מינוי (מילולי) שמינה אותו השולח, ומינוי זה יכול להתבטל. השליח אמור לפעול רק בהתאם להרשאת השולח, וחריגה מההרשאה מעוררת קשיים משפטיים. על השליח ליידע את צד ג', בדבר היותו פועל כשליח מטעם אדם אחר. יש ושליח יכול למנות שליח משנה, וכמו כן יש מקרים בהם יכול אדם לפעול ללא מינוי מפורש. השולח והשליח צריכים להיות בני דעת, אך יש מגבלות נוספות ייחודיות.
ישנם מקרים בהם אין אפשרות להחיל שליחות, לדוגמה 'אין שליח לדבר עבירה'.
מקור הדין
מדרשי ההלכה מזכירים את דין "שלוחו של אדם כמותו" במספר מקומות כדבר ברור.
לדין שליחות מספר מקורות:
במשנה, מופיע הדין בהקשר של שליח ציבור שטעה,, וזהו המקור היחידי במשנה לדין זה, ובראשונים הביאו שהמקור משחיטת הפסח.
למרות ההסבר של הגמרא על הצורך בכל המקורות, רי"ף אינו מציג אלא את המקור משחיטת הפסח.
היקף הדין
דין השליחות פורש את רשתו על פעולות רבות בהלכה אולם לא על כולן. מצד אחד, יש פעולות שניתן לבצען באמצעות אחרים, וכלל לא נזקקים בהן לדין השליחות. אלו הן פעולות שלהלכה אין הקפדה מי יבצען. ומצד שני יש פעולות שלא ניתן להיעזר בהן בדין השליחות. אלו הן פעולות שההלכה הקפידה בהן על ביצוע אישי, וחסמה את האפשרות של השליחות.
פעולות בהן לא נדרשת שליחות
ישנן פעולות רבות בהן אין ההלכה מקפידה כיצד הן תבוצענה. התוצאה של הפעולה היא החשובה, ואילו דרך הביצוע אינה מוגדרת מבחינה הלכתית. פעולות כאלה מכונות "מעשה קוף" שכן גם קוף יכול לבצען. מקור הדברים בדיון על שליחת עירוב: "אמ' ר' מאיר לא נמנעו בנות ישראל מלשלח עירוביהן ביד בניהן וביד בנותיהן הקטנים כדי לחנכן במצות... נתנו לקוף והוליכו נתנו על גבי בהמה והוליכתו עירובו עירוב."מהתוספתא עולה בבירור שהולכת העירוב למקום הנחתו, אינה מצריכה כשרות משפטית, וניתנת לביצוע אפילו על ידי בעל חיים. רש"י בסוגיה זו מגדיר הגדרה חשובה. הגמרא הקשתה סתירה, בין המשנה הפוסלת עירוב שנשלח על ידי חרש שוטה וקטן, לדברי רב הונא המכשיר זאת. ותירצה שיש הבדל בין עירובי תחומין לעירובי חצירות. רש"י שם מסביר:"עירובי חצירות - דערובי רשותייהו בעלמא הוא, הלכך ממילא מיערב ואף על גב דאין מעשה הקטן כלום - לא אכפת לן כדתנן לקמן בעל הבית שהיה שותף עם שכיניו אין צריך לערב, אבל עירובי תחומין - אקנויי שביתה הוא, וקטן לא אלים למיקני."רש"י מסביר שעירוב חצירות אינו מצריך פעולה משפטית. כל הנדרש הוא רק שהאוכל של המערב יגיע למקום המשותף. אולם בעירוב תחומין, לא ניתן להסתפק בהגעת האוכל למקום העירוב. שם נדרשת פעולה משפטית - "אקנויי שביתה", וזו לא ניתנת לביצוע על ידי קטן.
אחת הנפקויות החשובות ובעלת השלכה מעשית של הגדרה זו היא האפשרות לשלח גט ללא שליח כשר. כבר בתקופת הגאונים עלתה השאלה האם ניתן להיעזר בגויים לצורך שליחת גט. מדובר על העברת הגט ממקום מושבו של הבעל למקום האשה, כאשר את המסירה לאשה יבצע שליח כשר. כך הגיב הרא"ש על תשובת הגאון שאסרה אפשרות זו: "ודברי תימה הם דודאי אם עשה הבעל את העובד כוכבים שליח ואמר לו שימנה הוא את הישראל במקומו הוי פסול דאין שליחות לעובד כוכבים וגם אינו בר כריתות אבל הכא כיון דלא עשה העובד כוכבים אלא מעשה קוף בעלמא ומינה הבעל בכתבו את ישראל שבאותו מקום שליח למה יפסל הגט וכן נוהגין באשכנז ובצרפת ע'פ דברי ר'ת לשלוח גט וקידושין על ידי עובד כוכבים"למעשה בעקבות פסיקה זו, רווח השימוש בשליחים ובן בדואר לצורך הבאת גיטין.
פעולות בהן לא ניתן להיעזר בדין שליחות
ישנן פעולות שברור לכל אחד שלא ניתן לבצען באמצעות שליח. אולם קולמוסים רבים נשתברו על הגדרה מדויקת של הדברים. המקור המפורסם ביותר בנושא זה הוא התוספות רי"ד: "יש מקשים א'כ לכל דבר מצווה יועיל השליח ויאמר אדם לחבירו שב בסוכה בעבורי הנח תפילין בעבורי. ולאו מילתא היא שהמצוה שחייבו המקום לעשות בגופו האיך יפטר הוא על ידי שלוחו והוא לא יעשה כלום בוודאי בגירושין ובקדושין מהני כי הוא המגרש ולא השליח שמה כתב בגט אנא פלוני פטרית פלונית וכן נמי האשה למי היא מקודשת כי אם לו והיא אשתו וכן בתרומה הוא נותן התרומה מפירותיו וכן בפסח הוא אוכלו ועל שמו ישחט ויזרק הדם אבל בסוכה הכי נמי יכול לומר לשליחו עשה לי סוכה והוא יושב בה אבל אם ישב בה חבירו לא קיים הוא כלום וכן לולב וציצית וכל המצות"המפרשים נחלקו כיצד יש להבין את תשובתו של הרי"ד.
מהרישא של דבריו ניתן להתרשם שהעיקרון הוא הבחנה בין פעולות שמצריכות פעולה גופנית, לפעולות שאינן כאלה. אולם מאחר שכל פעולה שאדם עושה מתבצעת באמצעות גופו, חידדו האחרונים את ההגדרה. פעולות בהן גופו אינו רק מבצע הפעולה אלא גם נשוא הפעולה. הסבר זה לוקה בחיסרון שאין לנו כלל או הגדרה אילו מצוות נכללות תחת דרישה זו. האם למשל מצות נטילת לולב היא מצווה שבגופו? ומה לגבי מצוות התפילה?
מהסיפא של דברי הרי"ד, ניתן להבין שרק מצוות שבהן ברור שהפעולה נעשית עבור השולח, ניתן לבצע באמצעות שליח. מצוות כמו קידושין וגירושין הרי ברור שמדובר באשת השולח, ולא ניתן לייחס את הפעולה לשליח. אבל כל פעולה אחרת שניתן ליחסה לשליח, לא ניתן לבצעה אלא באופן אישי.
תשובה שונה לבעיה זו הציג האור זרוע: "מאי שנא הפרשת חלה שיכול לקיים מצותו על ידי שליח מכל המצות תפילין וציצית סוכה ולולב ואכילת מצה? ושמא שחיטה והפרשת חלה אין מצוותן אלא שתתקן העיסה מדכתיב גבי תרומה גם אתם אשמעינן שעיקר מצותה רק לתקן העיסה וליתן חלה לכהן. וכן שישחט הנשחט וכן קידושין עיקר המצוה שתהא לו אשה מקודשת. וכן בגירושין ובהפרשת תרומה ושחיטת קדשים ובקביעת מזוזה ועשיית מעקה. אבל בתפילין וציצית ואכילת מצה וסוכה ולולב אין שייך שליחות."לפי זה ההבחנה היא בין מצוות שמטרתן הפעולה עצמה, למצוות בהן המטרה היא התוצאה של הפעולה. אין צורך להגדיר איזו מצווה היא בגוף. כל מצווה שאין לה תוצאה, מטרתה היא הפעולה ולא ניתן לבצעה על ידי שליח.
ה'קצות החושן' (קפב,א) מתרץ שאפשר לחלק בין מצוות פעילות לסבילות, כאשר המשלח שולח את השליח לעשות פעולה שהתכונה שלה פעילה כגון שחיטת פסח, מייחסים את המעשה שלו לבעלים, אך במצוות תפילין שצריך שהאדם יניח על הראש של עצמו,פה לא שייך לומר שהראש של השליח יחשב לראש של המשלח משום שעצם זה שהראש מונח בתפילין זו מצווה סבילה ועל זה אי אפשר למנות שליח.
חליצה
מצוות חליצה מעוררת עניין מיוחד. לכאורה החליצה היא פעולה משפטית כמו גירושין ולפי זה אמורה הייתה להיעשות על ידי שליח. אולם בגמרא נאמר שחליצה אינה ניתנת לביצוע באמצעות שליח. לפי האמור לעיל, ניתן להסיק מכאן שחליצה אינה פעולה משפטית רגילה. בחליצה יש להלכה מגמה שבפעולת החליצה כשלעצמה, ולא רק בשביל התוצאה של שחרור האשה.
הגמרא שם יוצרת זיקה בין שליחות לתנאי. פעולות הניתנות לביצוע על ידי שליח, הן גם הניתנות להתנאה. הראשונים הסבירו זיקה זו: "וי'ל דהיינו טעמא דהואיל והמעשה כל כך בידו שיכול לקיימו על ידי שליח סברא הוא שיהא כמו כן בידו לשוויי ביה תנאה אבל חליצה שאין בידו לקיימה על ידי שליח לא הוי בידו נמי למירמי ביה תנאה ואפילו לא יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים"וביאר זאת רבי מאיר משמחה מדווינסק: "והגדר, דדברים שנמסרין לשליח עיקרן הכוונה והרצון. ועל זה שפיר מהני תנאי, אבל בחליצה שאינו נמסר לשליח, א"כ הוא עיקרו המעשה בגוף, לכן לא נמסר על ידי שליח, ולכן לא מהני תנאי". גם מכאן עולה שחליצה אינה פעולה משפטית רגילה.
הפרת נדרים
מן הגמרא בנדרים, הדנה בדין של שמיעת הבעל את הנדר כדי להפיר אותו, עולה ששליח אינו יכול להחליף את הבעל בביצוע שמיעה זו. דין זה מוסבר על ידי הרא"ש באמצעות טענה עקרונית: "דבמידי דממילא לא שייך מנוי שליחות". במילים שלנו לא ניתן למנות שליח לבצע פעולה פסיבית. בספר 'קצות החושן' ציטט את דברי התוספות רי"ד הנ"ל, והקשה עליהם משליחות לדבר עבירה. שכן שם לולי לימוד הגמרא היה דין שליחות והרי לכאורה מדובר בדברים שלפי הרי"ד לא שייך בהם שליח. והוא מציע הסבר המבוסס על דברי הרא"ש: "כיון דשליח של אדם כמותו לא אמרינן אלא במידי דעשיה, דאז הו'ל מעשה שלוחו כמותו. אבל במידי דליכא עשיה לא אמרינן שליח של אדם כמותו. וכמ'ש הרא'ש בפירושו לנדרים דף ע'ב... דבמידי דממילא לא שייך מינוי שליחות עכ'ל. ומש'ה בפסח וקידושין וגירושין הו'ל מעשה שליח כמותו וכאילו הוא בעצמו שחט הפסח. וכן בקידושין וגירושין כאילו הבעל עצמו נתן הקידושין או הגירושין. ...אבל בתפילין כשהשליח מניח התפילין הנחה זו שהיא עשיה חשוב כאילו המשלח עשה הנחה זו, אבל אכתי לא הניח התפילין על ראשו אלא על ראש שלוחו דאין גוף השליח כגוף המשלח כיון דבמידי דממילא לא שייך מינוי שליחות."
אין שליח לדבר עבירה
כלל זה קובע שאין אפשרות לבצע עבירה באמצעות שליח. האחריות על מעשה בלתי חוקי תיפול תמיד על השליח. אולם נחלקו המפרשים האם יש לכלל זה השלכה על תקפותו המשפטית של המעשה. מחלוקת זו נובעת מהמחלוקת בטעם של הכלל. יש שהסבירו את הכלל הזה על בסיס הנחה - אומדנא, שהשולח לא סמך על השליח ולכן אין למינוי שלו תוקף רציני. ראו על כך בהרחבה בערך אין שליח לדבר עבירה.
תופס לבעל חוב
לפי שיטת רוב הראשונים אדם הנושה בחבירו, אינו יכול לבצע תפיסת נכסים מן החייב באמצעות שליח. מגבלה זו נקראת "תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה". ראו על כך בהרחבה בערך תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים.
ההסבר המשפטי של דין השליחות
בתלמוד ובראשונים לא נמצא הסבר אודות אופן הפעולה של דין השליחות. אולם האחרונים בעיקר בעת האחרונה, הרבו לעסוק בשאלה זו. כפי שאמרנו למעלה, דיון זה קיים גם אצל חכמי המשפט בעולם, וניתן למצוא אצלם כמה הסברים שונים. נתון זה מלמד על הקושי להסביר כיצד פעולת אדם אחד מחילה תוצאות משפטיות עבור אדם אחר.
שתים מן התאוריות המוצעות אצל חכמי המשפט הכללי, נמצאות בהרחבה בכתבי האחרונים. השופט א' ברק מכנה אותן תאוריית הזיהוי ותאוריית הייצוג. ויגודה מכנה אותן תאוריית ייחוס הפעולה ותאוריית ייחוס התוצאה. שתי אפשרויות אלו הוצגו על ידי האחרונים בשלל ניסוחים וכך למשל כותב רבי יוסף ענגיל: "נסתפקתי הא דקיימא לן שלוחו של אדם כמותו מהו הכוונה בזה. אם הכוונה שגופו של שליח נחשב כגוף המשלח, או השליח לאדם אחר נחשב... ונחשב שהשליח עשה המעשה לא המשלח, רק שהתורה גזרה שאף שאדם אחר עשה המעשה... מועלת המעשה של האחר עבורו כאלו עשאה הוא."לפי האופן הראשון שמציע רבי יוסף ענגיל, גוף השליח מזוהה עם השולח - תורת הזיהוי, שהיא ייחוס הפעולה. ואילו לפי האופן השני, השליח הוא אדם עצמאי שעושה פעולה משפטית עבור השולח - תורת הייצוג שהיא ייחוס התוצאה.
שולח שנשתטה
הנפקא מינא המפורסמת בעולם הישיבות בין שתי הגישות, היא שאלת כשרותו של גט שניתן על ידי שליח כאשר השולח אינו בר דעת. הטור פסק במקרה זה שהגט בטל. ואילו מהרמב"ם עולה שהגט אינו פסול אלא מדרבנן. על פסיקת הרמב"ם כתב בעל ה'פרי חדש' "אלא משמע שדעתו של הרמב'ם ז'ל הוא דכיון שהשליח נכנס במקום הבעל מה אכפת לן שיהא הבעל שיפוי או שוטה בשעת כתיבה ונתינה"על בסיס הדברים הללו כתבו כמה מהאחרונים, שהרמב"ם הבין את השליחות כייצוג - ייחוס תוצאות. השליח פועל בכוחו, ואין הוא תלוי בשולח ובמצבו בשעת הפעולה. לפי זה הטור הבין שהשליח מייחס את הפעולה - תאוריית הזיהוי, ולכן ללא השולח נשארת פעולת השליח חסרת משמעות.
נפקא מינות נוספות
· האם ניתן למנות שליח ללא ידיעתו? ייתכן שלפי הגישה של ייחוס הפעולה, לא ניתן למנות שליח ללא שיתוף הפעולה שלו, שמקנה את ידו לשולח. אולם לפי הגישה של הייצוג, ייתכן שיכול השולח למנות נציג גם ללא ידיעתו.
· האם ניתן למנות שליח מוקדם? בהנחה שלפי גישת הייצוג, השולח מעביר את כוחו לשולח; ייתכן שלא ניתן למנות מינוי מוקדם, כמו שלא ניתן להקנות בקנין מוקדם. אולם לשיטת ייחוס הפעולה, ייתכן שאין מניעה כזו כי השליח מקנה את ידו לשולח בשעת הפעולה.
דרכי מינוי השליחות
מינוי שליחות מתבצע באמירה בלבד ואין צורך בשום דבר נוסף. דבר זה עולה בדרך אגב ממקורות שונים במשנה ובגמרא, ונאמר במפורש על ידי הרמב"ם: "האומר לשלוחו צא ומכור לי קרקע או מטלטלין או קנה לי הרי זה מוכר ולוקח ועושה שליחותו וכל מעשיו קיימין, ואין העושה שליח צריך קניין ולא עדים אלא באמירה בלבד בינו לבין חבירו, ואין צריכין עדים אלא לגלות הדבר אם כפר אחד מהם כשאר כל הטענות."הרמב"ם כתב במקום אחר שנוהגים במקומות רבים לעשות קנין בעת מינוי שליח אך הדבר מיותר.
שליח רגיל יכול להתמנות גם בכתב. לדעת חלק מהפוסקים, שליח לכתיבת גט או למסירת גט אינו יכול להתמנות בכתב.
מי יכול למנות שליח ומי יכול להתמנות לשליח
ההלכה דורשת מן השולח ומן השליח כשרות משפטית מלאה, הכוללת גם את יהדותם של השליח והשולח. השולח נדרש גם להיות מסוגל לעשות את השליחות בעצמו. בעניין זה נחלקו המפרשים מה רמת המסוגלות הנדרשת. לפי חלק נכבד של הפוסקים השליח צריך להיות מסוגל לבצע את השליחות כבר בשעת המינוי.
כשרות השליח
המשנה קובעת "הכל כשרין להביא את הגט חוץ מחרש שוטה וקטן וסומא ונכרי". ובעקבות כך פסק הרמב"ם: "מי שאינו בן דעת והן חרש שוטה וקטן אינן נעשין שלוחים". יש מפרשים הסבורים, שאין מניעה מוחלטת למנות קטן לשליחות. לדעתם בפעולות שיש לקטן כשרות משפטית לבצען, יכול הוא גם להיות שליח לבצען לאחרים.
הגמרא אינה מציגה מקור לפסול של חרש שוטה וקטן מלהיות שליח. למשנה הנ"ל בגיטין מציעה הגמרא סברה: "דלאו בני דעה נינהו". אולם רש"י שם כתב: "וגבי שליחות איש בעינן ולא קטן דשליחות נפקא לן מויקחו להם איש שה לבית אבות אחד לוקח לכולן". ראשונים אחרים מצטטים לימוד שאינו נמצא לפנינו במקורות חז"ל: "אתם גם אתם לרבות שלוחכם, מה אתם בני דעת אף שלוחכם בני דעת".
כשרות השולח
קטן מנוע מלמנות שליח והדבר מפורש במשנה: "אין קטן עושה שליח". הדבר מובא להלכה ברמב"ם:
"עושה אדם שליח איש או אשה ואפילו אשת איש ואפילו עבד ושפחה הואיל והן בני דעת וישנן במקצת מצות נעשין שלוחין למשא ומתן, אבל מי שאינן בני דעת והן חרש שוטה וקטן אינן נעשין שלוחין ולא עושין שליח אחד הקטן ואחד הקטנה.."