cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדרנית
מינים
הטקסונומיה של משפחת השדרניתיים עברה שינויים רבים, בעיקר בשל העובדה שהזיהוי היה מבוסס באופן מסורתי על הקונכייה בלבד, והיא יכולה להשתנות מאוד באותו מין. כדי להוסיף לכך, בעוד שחלק מהמינים של מים רדודים שכיחים ביותר, ידוע לפחות על שני מינים ממים עמוקים מדגימה אחת, ואילו מין שלישי (S. Gravis) התגלה מחדש רק לאחר 77 שנים. לפחות למין שכיח אחר (S. Regius) יש קונכייה אחרת כאשר הוא גדל במים עמוקים.
בה"ד 20
בסיס הדרכה 20 הוא בסיס ההדרכה למקצועות הטכנולוגיים בחיל הטכנולוגיה והאחזקה בצה"ל.
הבה"ד ממוקם בעיר הבה"דים שבנגב. הבסיס מכשיר חיילים למקצועות ב-64 מסלולים שונים, שעיקרם אחזקת אמצעי לחימה שונים של זרוע היבשה. הקורסים כוללים טכנאות טנקים, טכנאות תומת"ים, טכנאות נגמ"שים, מכונאות רכב, טכנאות טילים נגד טנקים, טכנאות מערכות הגנת הגבולות, טכנאות מערכות בקרת אש, אחזקת נשק קל ותחמושת מסגרות וניהול מערכות מידע. הבה"ד מכשיר את מפקדי החיל ומקיים קורסים מקצועיים שונים לכלל מערך צה"ל.
במסגרת הבה"ד פעל בית ספר תיכון לתלמידי כיתות י - י"ב ואשר בו לומדים שוחרים במסגרת צבאית פנימייתית, כמו כן ישנה מכללה טכנולוגית לתלמידי יג'-יד' המעניקה דיפלומת הנדסאי מטעם משרד החינוך. התלמידים מגיעים מכל הארץ והם לומדים במספר מגמות, מערכות ממוחשבות לרכב, מחשבים, מכטרוניקה, אלקטרוניקה ועוד. ראשיתו של מסלול זה בשנת 1958 עת פתח חיל הטכנולוגיה ואחזקה תוכנית הכשרה חד שנתית לבני 17.
היסטוריה
ראשיתו של מערך הדרכת חימוש עוד בימי ההגנה. קורס ראשון של נשקים התקיים בג'וערה בשנת 1942. קורס נוסף התקיים ב-1943 ברוחמה. לאחר הקמת צה"ל התמקם בסיס ההדרכה של חיל החימוש בשיח' מוניס, בה רוכזו בסיסי ההדרכה היבשתיים של צה"ל. בתחילה התרכזה ההדרכה בבסיס בטיפול בנשק כבד, צורך יותר בוער מהמכונאות לענפיה, אולם רוב ההדרכה התבצעה ביחידות השונות של מערך החימוש ללא בקרה מרכזית. בשנת 1950, עם הקמת חיל הטכנאים, הוחל בארגון מערך הדרכה על ידי סא"ל יהודה בונה. בהמשך עבר בה"ד 20 לצריפין, וב-2016 עבר לעיר הבה"דים.
יחסי כורדיסטן העיראקית–פולין
יחסי כורדיסטן העיראקית-פולין הם היחסים הבילטרליים בין כורדיסטן העיראקית ופולין. כורדיסטן העיראקית מיוצגת בפולין באמצעות נציגות בוורשה מאז 2004, ופולין מחזיקה בקונסוליה כללית בארביל מאז 2012.
היסטוריה
כאשר פולין הצטרפה לפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, היא רצתה לקבל אחריות על החלקים הצפוניים של המדינה כולל כורדיסטן, בעיקר בשל המצב הביטחוני היציב האזור. בסופו של דבר, פולין קיבלה אחריות על הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום (האזור הפולני בעיראק), אך כתוצאה מהמעורבות הפולנית במלחמה נוצרו לה יחסים טובים עם כורדיסטן. בשנים הראשונות לאחר ההכהרה הרשמית באוטונומיה של כורדיסטן העיראקית ב-2005, הייתה לפולין מדיניות זהירה כלפיה, בגלל מחויבותה לשלמות הטריטוריאלית של עיראק ויחסיה עם ממשלת עיראק. מדיניות זו השתנתה אט אט עם פתיחתה של קונסוליה פולנית בארביל ב-2012, אך עדיין ניתן לראות בהיעדר תמיכה צבאית בבכוחות הפשמרגה הכורדים.
בשנת 2005 פגשו ראש ממשלת פולין מארק בלקה, שר החוץ אדם דניאל רוטפלד, שר ההגנה הלאומית יז'י שמג'ז'ינסקי ושר התרבות ולדמר דוברובסקי את נשיא כורדיסטן מסעוד בארזאני וראש הממשלה נצ'ירוואן בארזאני בארביל והצהירו על תמיכתם בשיקום עיראק, ובכללה כורדיסטן העיראקית.
בשנת 2014 שלחה ממשלת פולין שמונה טון של סיוע הומניטרי לארביל עבור המספר ההולך וגדל של עקורים פנימיים.
בשנת 2017, ביקר בפולין ובמוזיאון אושוויץ בירקנאו שבבעלות המדינה השר הכורדי לענייני אנוסים ואנפאל, מחמוד סאלח חמה, וכורדיסטן ומומחים מהמוזיאון הגיעו להסכמה לגבי תיעוד של רצח העם נגד הכורדים (מבצע אל-אנפאל).
כתובים (כתב עת)
כתובים - שבועון לשאלות התרבות הספרות והאמנות, היה כתב עת ספרותי עברי, שיצא לאור בתל אביב במשך כשבע שנים. הגיליון הראשון נדפס בשנת תרפ"ו 1926 והגיליון האחרון נדפס בשנת תרצ"ג 1933.
"כתובים" נוסד ביוזמתו של חיים נחמן ביאליק. העורך הראשון היה אליעזר שטיינמן, ולאחר זמן הצטרף אליו כעורך אברהם שלונסקי. "כתובים" החל לצאת כביטאון של אגודת הסופרים העבריים, ובגליונות הראשונים השתתפו רבים מבין חברי האגודה, ובהם יוצרים מוכרים ושמרניים כיצחק למדן, אשר ברש, יעקב פיכמן, אביגדור המאירי, יעקב רבינוביץ, דוד שמעונוביץ-שמעוני ואחרים. לאחר כשנה הפך "כתובים" למתנגד חריף של ראשי אגודת הסופרים, ובעקבות זאת הסירה אגודת הסופרים את חסותה מ"כתובים" והקימה את "מאזנים". משנת תרפ"ז 1927 ועד סגירתו ניהלה חבורת "כתובים" המצומצמת מלחמות ספרותיות קולניות נגד אגודת הסופרים, ראשיה וכלי הביטוי שלה.
אחדים משיריו הראשונים של אלכסנדר פן נדפסו אף הם ב"כתובים". כן שימש כתב העת את המשוררים נתן אלתרמן, רפאל אליעז ואברהם חלפי.
"כתובים", כמו כתבי עת ספרותיים אחרים פרסם מניפסטים, והביא תרגומים מספרות העולם בת הזמן, ובכך פתח פתחים חשובים לקוראי הספרות בארץ ולספרות העברית החדשה.
לאחר שנפרדו דרכיהם של שני העורכים, אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי, פנה כל אחד מהם לדרכו, קיבץ סביבו חבורה והוציא כתב עת משלו. השבועון נסגר, וזמן קצר לאחר מכן הוקם כתב העת "טורים", בעריכת שלונסקי.
שרלוט ברנד-קורינת
שרלוט ברנד-קורינת (בגרמנית: Charlotte Berend-Corinth; 25 במאי 1880 – 10 בינואר 1967) הייתה ציירת גרמנייה ואמנית ב. היא הייתה נשואה לצייר הגרמני לוביס קורינת.
קורות חייה
ברנד למדה אמנויות יפות בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין ובמוזיאון בברלין, בהוראת אווה סטורט ומקס שפר. בשנת 1901 היא הייתה התלמידה הראשונה בבית הספר הפרטי לאמנות של לוביס קורינת שהתאהב בה. היא הפכה למודל שלו למספר ציורים, כולל "דיוקנה של שרלוט ברנד בשמלה לבנה". ב-26 במרץ 1903 נישאה ללוביס קורינת ושינתה את שמה לברנד-קורינת. ב-13 באוקטובר אותה שנה נולד בנם תומאס קורינת, ובתם וילהלם קורינת נולדה ב-13 ביוני 1909.
ברנד קורינת החלה להציג את ציוריה בזצסיון הברלינאי בשנת 1906. היא הצטרפה אליהם בשנת 1912 ולא עזבה אותם לאחר הפיצול החדש שהוביל מקס ליברמן כאשר לוביס קורינת הפך למנהיג החדש שלהם. היא ציירה איורי ספרים עבור מקס פאלנברג, פריצי מאסרי, ולסקה גרט וציירה פורטרטים של מייקל בוהנן, ורנר קראוס, פול בילדט ופול גרץ. בשנות העשרים של המאה העשרים תמכה באמנים צעירים מהתיאטראות בברלין. בשנת 1919 קנה לוביס קורינת בית באורפלד בוולצ'נסי בו יוכלו הוא ואשתו לפרוש מחייהם בברלין. בביתה שעל שפת האגם באורפלד, היא ציירה נופים, דיוקנאות וטבע דומם עד שפרשה מזירת האמנויות הפעילות.
בעלה נפטר בשנת 1925 מדלקת ריאות במהלך מסע להולנד.
בשנת 1958 פרסמה ספר ציוריו המלאים של לוביס קורינת, שהפך ליצירה סטנדרטית ונמצא בשימוש בהווה.
ברנדט-קורינת נפטרה בשנת 1967.
קורנית מקורקפת
קוֹרָנִית מְקֻרְקֶפֶת (שם מדעי: .Thymbra capitata (L.) Cav, שם נרדף: Coridothymus capitatus) -בן-שיח ריחני הנמנה עם משפחת השפתניים. עליה מהווים אחד המרכיבים בתבלין הזעתר. כתבלין הוא מחליף את האזוב, אך נחשב קצת פחות משובח ונקרא זעתר פרסי.
בחוף הים ובמקומות חשופים לרוח, קורנית מקורקפת שרועה, בעוד שבתנאים נוחים יותר פחות או יותר היא זקופה. קצב צמיחתה איטי, אולם התארכות השורשים מהירה ביחס להתפתחות איבריה העל-קרקעיים. עלי הקיץ קטנים יותר מעלי החורף, והנוף הירוק מוקטן בקיץ כדי 70% מהנוף החורפי.
טקסונומיה
לפי המיון העכשווי קורנית מקורקפת משויכת לסוג צתרנית (.Thymbra L) יחד עם צתרנית משובלת, צתרה מדברית וצתרה נבטית. אין לבלבל בינה ובין בת-קורנית (טימין) מסוג Thymus, משום ששמה הנרדף של קורנית מקורקפת היה בעבר גם Thymus capitatus.
מאפיינים
קורנית מקורקפת היא בן שיח נמוך, כדורי ודחוס ומסתעף מבסיסו, גובהו 20 עד 40 ס"מ וקוטרו 10 עד 50 ס"מ. הצמח בעל ריח אתרי (תימול) המופרש על ידי בלוטות אדמדמות שיושבות על פני כל חלקי הצמח. הגבעולים מעוצים, שעירים ולבנים, הענפים של אשתקד דוקרניים, אך לא קוצניים. צורת נופו החצי כדור מקורה בצורת הצמיחה החילופית של גבעולים קצרים וגבעולים ארוכים ובהתייבשות חלק מן העלים. והנוף הירוק מוקטן בקיץ כדי 70% מהנוף החורפי.
העלים, נגדיים, פשוטים, תמימים, יושבים (ללא פטוטרות), נוקשים, דמויי סרגל (מאורכים וצרים) ומחודדים בקודקודם, אורכם 2 עד 8 מ"מ ורוחבם 1 עד 2 מ"מ. העלים מכוסים ובשערות זיפניות פזורות מלבד הבלוטות. עלי התפרחות דומים לעלי הגבעול. עלי הקיץ קטנים יותר מעלי החורף,
הפרחים נישאים בדורים שצבורים לקרקפות צפופות מאוד וסגלגלות בקצה של גבעול התפרחת ואורכן 1 עד 1.5 ס"מ. הפרחים קטנים וריחניים, כמעט יושבים, בעלי עטיף כפול, ומאוחה עלים ודו-שפתניים בצורה ברורה.
הגביע בעל 13 עורקים, דו-שפתני, אורכו 0.4 עד 0.5 ס"מ, פחוס בגבו, בעל שתי בליטות צדדיות ריסניות. הלוע שעיר ושאר שטחו קירח. השפה העליונה שטוחה כמעט ובעלת 3 שניים משולשות וקצרות. השפה התחתונה ארוכה קצת יותר ושסועה ל-2 שיניים רחבות בבסיסם וצרות מאוד בקודקודן.
הכותרת דו-שפתנית ורודה-ארגמנית. הצינור בולט מהגביע וקירח בפנים (ללא טבעת שערות), השפה העליונה זקופה, שטוחה ומפורצת מעט. השפה התחתונה פרושה ורחבה ובעלת 3 אונות שוות פחות או יותר ברוחבן. האונה האמצעית מוכתמת לעיתים בכתמים בגוון כהה יותר; האבקנים שמספרם 4 שווים כמעט זה לזה, ישרים ובולטים מתוך הפרח. עמוד העלי שסוע בקודקודו לשתי אונות שוות כמעט. הפרודות סגלגלות וחלקות.
הפריחה מאוחרת ועשירה ממאי ועד אוקטובר. האבקה באמצעות דבורי דבש, דבורים בינוניות וזבובי רחף.
בית גידול ותפוצה
בישראל גדלה קורנית משובלת בקרקעות דלות, היא גדלה על תשתית גיר מסוג קירטון וחוואר באזור ההר ובמישור החוף על גבי כורכר. והיא גדלה בבתות ספר במדבר יהודה ובדרום שפלה. בקרקעות רדודות של רנדזינה ובכורכר בייחוד בגבעות החשופות לרוח הים, היא מתחרה היטב בסירה קוצנית ומהווה מרכיב ראשי בבתות שתשתיתם גיר. בקרקע טרה רוסה (בהן הוא מסוגל לשגשג) היא נדחקת על ידי הסירה הקוצנית, שצמיחתה רבה יותר בתנאים הנוחים של הקרקע.
בישראל קורנית מקורקפת שכיחה, תכופות בריכוזים צפופים, ברוב חלקי צפון הארץ ומרכזה. טיפוס התפוצה ים-תיכונית ותפוצתה העולמית משתרעת בארצות הים התיכון.
תחילת פריחת הקורנית המקורקפת בחודש יוני, וסופה בתחילת אוגוסט. צבע הפריחה סגול-ורדרד, והפרחים ערוכים בקבוצות בראשי הענפים.
שימושים
כצמח נוי נחשבת קורנית מקורקפת לצמח אור מלא, עמיד בקרה השרב ובגיר ואף במליחות., עם עדיפות לקרקעות מנוקזות. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו ובאמצעות ייחורים באביב.
פארול קונסטנצה
פארול (ברומנית: FC Farul Constanţa; מילולית: פארול משמעותו מגדלור ברומנית) הוא מועדון כדורגל רומני מהעיר קונסטנצה, שהישג השיא שלו הוא אליפות רומניה בעונת 2022/2023.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1920 בשם Serviciul Porturi Maritime Constanța והופיע בשם זה עד 1946, אז שונה שמו ל-Porturi Comunicații Ape Constanța (PCA Constanța).
בשנת 1949 התמזגו שני מועדוני כדורגל מהעיר קוסטנצה (Dezrobirea Constanţa ו-PCA Constanţa) ליצירת מועדון בשם PKA Constanta Lokomotiva. המועדון שיחק בליגה 2, עד שבשנת 1954 העפיל לראשונה לליגה 1. ברם, בשנה שלאחר מכן הקבוצה חזרה לליגה השנייה. בשנת 1958 שונה שמו של המועדון ל"פארול קונסטנטה " ובהמשך חזר לליגה A.
המועדון סיים רביעי באליפות רומניה פעמיים בעונות 1959/1960 ו-1966/1967. בעונת 2004/05 המועדון סיים במקום החמישי באליפות והגיע לגמר הגביע הרומני כשהוא מפסיד למועדון דינמו בוקרשט בתוצאה 1:0. לאורך ההיסטוריה שלה, פארול זכתה בחמש פעמים באליפות הליגה השנייה ושיחקה פעם אחת גם בגמר גביע הבלקן.
בשנת 2021 התמזגה עם מועדון ויטורול קונסטנצה, שפורק תוך שמירה על השם ההיסטורי "פארול".
בעונת 2022/2023 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה כמועדון מאוחד.
לודוויג בונשטדט
לודוויג בונשטדט (באנגלית: Ludwig Bohnstedt; 27 באוקטובר 1822 – 3 בינואר 1885) היה אדריכל בלטי-גרמני, אשר בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בתורינגיה.
ביוגרפיה
הוא נולד ברוסיה, למהגרים גרמנים, והחל את לימודיו בבית הספר סנט פיטר. ב-1839, בהיותו בן שבע-עשרה, נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם למד פילוסופיה, אך עד מהרה פרש לטובת לימודי אדריכלות באקדמיה הפרוסית לאמנויות, אצל היינריך שטראק. הוא חזר לסנט פטרסבורג ב-1843, ומצא תפקיד בסטודיו של רודולף ז'ליאזביץ'. כשהיה שם, הוא לקח שיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות וזכה בתואר "אמן חופשי".
בסוף שנות ה-40 הוא מונה לאדריכל חצר המלכות- עזר בשיקום נכסים מלכותיים. ב-1850 נישא לאולגה ואן דר ולייט (1833–1906). נולדו להם חמישה ילדים, ביניהם ארנסט (1851-1908), מנהל ייצור, אלפרד (1854–1906), שגם הפך לאדריכל, ואידה (1858–1916), ציירת. מ-1851 עד 1854, הוא היה האדריכל הראשי של ממשלת רוסיה. לאחר 1858, הוא היה חבר מועצה ופרופסור באקדמיה הקיסרית. במהלך תקופה זו השתתף בתחרויות עיצוב רבות, בעיקר בגרמניה, אך גם באנגליה, ספרד ואיטליה. התמקדות זו בגרמניה, כמו גם שיקולי בריאות, הובילו אותו לעיר גוטה, שם הוא ומשפחתו התיישבו ב-1862, והוא עבד כאדריכל רשמי של העיר. הוא שימש כ"סנאטור" של כבוד לבניית מבנים שם, מ-1866 עד 1871.
בשנה שלאחר מכן, הוא נכנס למה שתהפוך לתחרות החשובה ביותר שלו; תכנון בניין חדש לרייכסטאג בברלין. למעלה ממאה אדריכלים הגישו הצעות. עיצובו זכה בפרס הראשון. בשל סוגיות פוליטיות וכספיות לא פתורות, הבנייה נדחתה ללא הגבלת זמן. ייתכן שחלק מהמעורבים חשו אי נוחות ממוצאו הזר. בכל מקרה, הוא הוציא את העניין מדעתו והמשיך לתחרויות אחרות; זכה באחת עבור המטה החדש של בנק פינלנד בשנת 1876. בינתיים, הוא גם הפך לחבר באקדמיה הפרוסית (1874), וחבר כבוד באקדמיה לבניין באמסטרדם (1875).
ואז, בשנת 1881, פרויקט הרייכסטאג קם לתחייה, אך במקום להשתמש בעיצובו, הוכרזה תחרות חדשה. ניסיונותיו לשנות החלטה זו לא הועילו. רבים מעמיתיו לא תמכו בו, ואמרו שעיצוביו בני כמעט עשר היו מיושנים. הוא הגיש בחוסר רצון עיבוד מחדש של תוכניותיו. הם זכו לתשומת לב מועטה ובשנת 1882, החוזה עבר לפול וואלוט, אדריכל מפרנקפורט.
בשנת 1883 לקה באירוע מוחי שגרם לו להפסיק לעבוד, ונפטר בינואר 1885.
The Plant List
רשימת הצמחים (באנגלית: The Plant List) היה מאגר מידע של שמות בוטניים למיני צמחים, שנוצר על ידי ארגון גני קיו והגן הבוטני במיזורי והושקה בשנת 2010. מאגר זה נועד להיות תיעוד מקיף של כל השמות הידועים של מיני צמחים. המאגר לא עודכן מאז 2013.
באוקטובר 2012 הושק פרויקט ההמשך "World Flora Online" במטרה לפרסם פלורה מקוונת של כל הצמחים הידועים עד שנת 2020, בהתאם לאמנת האומות המאוחדות למגוון ביולוגי, במטרה לעצור את אובדן מיני הצמחים ברחבי העולם עד שנת 2020.
ישנו פרויקט משלים שנקרא מדד שמות הצמחים הבינלאומי (IPNI). ה-IPNI שואף למסור פרטים על הפרסום ואינו שואף לקבוע אילו שמות מינים מקובלים. שמות שפורסמו לאחרונה מתווספים אוטומטית מ-IPNI לרשימת הביקורת העולמית של משפחות צמחים נבחרות, בסיס נתונים העומד בבסיס רשימת הצמחים.
פרד זינמן
ביוגרפיה
זינמן נולד למשפחה יהודית בווינה. למד משפטים. הוא נמשך לעולם הקולנוע בעת שלמד באוניברסיטת וינה, ולבסוף הפך לצלם קולנוע. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1929, ובתחילת דרכו עבד בעיסוקים קולנועיים רבים מאחורי הקלעים בטרם החל לביים. הוא ביים סוגים שונים של סרטים - מערבונים, פילם נואר, ואפילו מחזמר.
זינמן זכה בפרס האוסקר על בימוי "מעתה ועד עולם" (1953) ו"אדם לכל עת" (1967), וכן על הפקת "אדם לכל עת". שחקנים רבים ששיחקו בסרטיו של זינמן היו מועמדים לפרס האוסקר, וחלקם אף זכו בו בשל הופעתם תחת בימויו.
סרטו הידוע ביותר של זינמן, הנחשב גם כיום לקלאסיקה קולנועית, הוא "בצהרי היום" (1953). זינמן ביים מערבון זה, על אף שהאולפן הטיל ספק ביכולתו של היהודי האוסטרי לטפל בז'אנר האמריקני הקלאסי. זינמן הרגיע את החששות בספרו כי הוא קורא נלהב של ספרי קרל מאי. התוצאה היא מערבון קלאסי, המצולם בסגנון הדוק ומותח. עלילתו כולה מתרחשת "בזמן אמת" (הזמן שעובר על המסך זהה לזמן העובר באולם הקולנוע) בין השעה 10.30 לשעה 12.00, והשילוב בין סגנון הבימוי היעיל של זינמן, בין תסריטו המשובח של קארל פורמן הנוגע גם בבעיות פילוסופיות, מוסריות ופוליטיות, ובין משחקו של גרי קופר יצרו סרט המופיע ברוב הרשימות מסוג "מאה הסרטים הטובים ביותר".
על אף שנחשב לבמאי הוליוודי "מן השורה" ולא חרג מן הנושאים או הסגנון המקובל על האולפנים הגדולים, חידש זינמן מספר חידושים. "צילום העגורן" המופיע בסרט בצהרי היום, בו נסוגה המצלמה לאחור ולמעלה, במהלך קרב האקדחים ברחובה הראשי של העיירה, הפך כמעט לקלישאה בסרטי מערבונים.
זינמן היה מחלוצי הצילום ב-70 מ"מ בפורמט TODD-AO, בו צילם את הסרט "אוקלהומה!" בשנת 1955. פורמט זה יוצר סרט המוקרן על מסך רחב, בתמונה חדה, ואיכות קול מעולה. הסרט צולם במקביל בפורמט רגיל של 35 מ"מ. זינמן, אשר צילם את אוקלהומה! לאחר הצלחותיו ב"בצהרי היום" (אותו צילם בתקציב כולל של 750,000$) ו"מעתה ועד עולם", יכול היה לדרוש תנאים טכניים משופרים לצילומי "אוקלהומה!". חלק מן הסרט מצולם מחוץ לאולפן, ומביא תמונות של מרחבים פתוחים, ועדרי בקר ענקיים אל מול שמיים צבעוניים ברקע. הסרט צולם ברובו בטקסס (ולא באוקלהומה). הצלחת הסרט הביאה לשימוש נוסף בפורמט, שהתחבב על במאים כסטנלי קובריק, וצולמו בו סרטים כ"לורנס איש ערב" או "סיפור הפרברים".
אופק (פירושונים)
{{פירושונים|
מחשבה מדינית
מחשבה מדינית (פילוסופיה פוליטית או תיאוריה פוליטית) היא העיסוק הפילוסופי בענייני המדינה, הפוליטיקה והחברה וביחסי הגומלין בין המערכות הללו. הוגים בתחום זה מעלים לדיון שאלות ערכיות שעוסקות בטיב המדינה הרצויה, ובודקים כיצד המציאות הפוליטית הקיימת חופפת להגדרתם. השאלות ותחומי הדיון שהוגים מציגים מקורם ברצון להבין את עצם החיים המשותפים של בני אדם בסביבה אחת. חלק מהעניינים עוסקים בחיי היומיום, ומהם עולות שאלות נוספות וכבדות משקל העוסקות בעניינים עקרוניים, כגון: מדוע האדם יצר את המדינה?
הגדרת ה"פילוסופיה המדינית" ותיחומה אינה קבועה. התחום משיק לכמה תחומים אחרים, והגות של פילוסופים במחשבה מדינית נלמדת הן בחוגים לפילוסופיה, הן בחוגים למדע המדינה, והן בחוגים אחרים כמו כלכלה או סוציולוגיה.
היסטוריה
המחשבה המדינית היא אחד מתחומי הפילוסופיה המוקדמים ביותר, והרווחים ביותר ברחבי העולם. פילוסופים בכל התקופות, ומכל רחבי העולם, העלו תאוריות ורעיונות הקשורים למחשבה מדינית.
בפילוסופיה היוונית
המחשבה המדינית בעולם המערבי החלה למעשה בפילוסופיה היוונית. הפילוסופים הקדם-סוקרטיים לא עסקו בנושא באופן ישיר, וניכר שהם לא חשבו אותו לחלק מעיסוקיו של הפילוסוף.
סוקרטס היה הפילוסוף המערבי הראשון שהתייחס לשאלות מדיניות במסגרת משנתו הפילוסופית. סוקרטס לא עסק בנושא באופן ישיר אך משנתו האתית קשורה קשר הדוק לעמדותיו על ההתנהלות הנכונה בתוך הפוליס (ה"עיר-מדינה" ביוון העתיקה). סוקרטס היה מתנגד חריף של השיטה הדמוקרטית באתונה, עיר מגוריו. עם זאת, סוקרטס טען שחובה על האדם לציית להחלטת הרוב במדינה, גם אם היא נוגדת את רצונו. בסופו של דבר אף קיבל עליו את עונש המוות שנגזר עליו על ידי המועצה של אתונה. סוקרטס הדגיש שהסיבה לכך היא שכל תושבי אתונה נמצאים בה מבחירה, והם חופשיים לעזוב אותה ולעבור לגור בעיר אחרת אם השיטה הדמוקרטית אינה מתאימה להם, ולכן הם מחויבים לחוקיה
אפלטון, תלמידו של סוקרטס, היה הפילוסוף הראשון שהציג משנה מדינית מסודרת ומקיפה. הוא פרש את משנה זו בספרו המדינה. גישתו של אפלטון שללה לחלוטין את הדמוקרטיה, והמדינה האוטופית שלו דמתה במובנים רבים לחברה טוטליטרית. ברטראנד ראסל משער שהריגתו של מורהו האהוב בידי מנגנוני הדמוקרטיה האתונאית היא שהובילה את אפלטון לסלוד מהדמוקרטיה, ולהביט בהערצה בהתנהלותה של ספרטה השכנה.
במדינה האידיאלית של אפלטון שולט מלך-פילוסוף, שהוא שליט אבסולוטי המנהל את סדר היום של המדינה. הסיבה להכתרת הפילוסופים למלכים היא שהם אלו שהכי פחות ניתנים להשחתה. אפלטון היה מתנגד נחרץ לנפוטיזם, שחיתות שלטונית ועבדות. הוא טען שלשליטים אסור שיהיה רכוש פרטי, כדי שלא יתפתו לשחיתות. אפלטון תמך בפירוק התא המשפחתי, וגידול הילדים ב"בתי ילדים", שם הם יחונכו בהתאם ליעודם העתידי.
בנוסף להצגת המדינה האוטופית שלו, הציג אפלטון גם את ארבע שיטות הממשל הקיימות, לפי משנתו, ודירגן מהטובה לגרועה: טימוקרטיה, אוליגרכיה (אצל אפלטון-שלטון העשירים על העניים), דמוקרטיה, וטיראניה.
אריסטו, תלמידו של אפלטון, פרש את משנתו המדינית בספרו פוליטיקה. אריסטו זיהה שלוש צורות משטר חיוביות (מונרכיה, אריסטוקרטיה ושלטון חוקתי) ושלוש צורות משטר שליליות (עריצות, אוליגרכיה ודמוקרטיה) שמבטאות את ההרס של כל אחת מצורות המשטר החיוביות. על פי אריסטו צורות המשטר האלה מתחלפות ביניהן באופן מחזורי.
הפילוסופים הציניקנים הביעו התנגדות לרעיון המדינה בכלל, ולאורח החיים בערי יוון בפרט. בהגותם ניתן למצוא ניצנים לרעיון האנרכיזם, והגותם השפיעה על הגותם של הוגים אנרכיסטים בעידן המודרני. (בפרט, הגותו של דיוגנס, מחשובי הציניקנים, השפיעה על פילוסופים אנרכיסטים רבים). זנון מקיטיון, מייסד האסכולה הסטואית, הושפע רבות מהגותם של הציניקנים, וגם הוא ככל הנראה תמך במעין אנארכיה. משנתו המדינית הוצגה בחיבורו האבוד "המדינה" (בדומה לספרו של אפלטון). הפילוסוף אפיקורוס הדגיש את חשיבות ההסכמה ההדדית (אמנה חברתית) בהקמת חברה או מדינה.
הפילוסופים הסופיסטים המאוחרים העלו שאלות על המאבק בין הפיזיס (טבע) לבין הנומוס (חוק), והביעו דעות מגוונות על הקשר ביניהם.
בפילוסופיה הרומית
המחשבה המדינית הייתה חלק נכבד מהפילוסופיה ברומא העתיקה. רבים מהפילוסופים הגדולים של רומא היו גם מדינאים, מה שהשפיע על תורתם. פילוסופים רבים ברומא הושפעו מהמחשבה המדינית בפילוסופיה היוונית, ובפרט מתורתם של פילוסופים מהאסכולה הסטואית. בתקופה ההלניסטית נהגו פילוסופים יוונים לנאום ברומא.
הפילוסוף והמדינאי קיקרו פרש את משנתו הפילוסופית במספר כתבים. בספרו "De re publica" העלה את שאלת הצדק אל מול "טובת הכלל" - האם מותר להקריב את הצדק, או לשלול זכות של אדם מסוים, לטובת רווחתם של כלל האזרחים? קיקרו פירט את טיעוניו של הפילוסוף הסטואי קרנאדס, שנאם בנושא זה ברומא כמה עשורים קודם לכן. מסקנתו הסופית נוטה יותר לכיוון העדפת הצדק כערך עליון. בהמשכו של "de re publica" עסק קיקרו בשאלה "מי הוא אזרח טוב?" ובנושאים נוספים. בספרו "De legibus" (על החוקים) עוסק קיקרו בשאלת החוק הטבעי, ובשאלת הקשר בין החוק לצדק. ספרו "De Officiis" עוסק בשאלות אתיות הקשורות למדע המדינה, ובקונפליקט בין האינטרס האישי של כל אזרח לבין המדינה ככלל.
פילוסופים, מדינאים והיסטוריונים רבים המשיכו ופיתחו את המחשבה המדינית הרומית. ביניהם ניתן למנות את סנקה, טיטוס ליוויוס, גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, דיודורוס סיקולוס, טקיטוס וסווטוניוס.
הפילוסופים הפלטוניסטים ניסו ליישב את משנתו המדינית של אפלטון עם הפוליטיקה שהייתה נהוגה ברומא בתקופתם. למשל- הפילוסוף ה פלוטרכוס קיבל את דעתו של אפלטון שהפילוסופים צריכם לשלוט במדינה, אך טען שהגיוני שהם רק ייעצו לשליט, ולא ישלטו בפועל. זאת מכיוון שייעוץ של פילוסופים לקיסר היה מקובל מאוד ברומא העתיקה.
בפילוסופיה הסינית
מרבית האסכולות בפילוסופיה הסינית עסקו במחשבה מדינית במידה מסוימת.
הפילוסוף קונפוציוס אימץ את טיעון זה, שנחשב טיעון בסיס במחשה המדינית הקונפוציאנית. לכל אורך חייו לא התנגד קונפוציוס לממשל ולקיסרות, ולא היה פילוסוף "מרדן". עם זאת, הודגשה חשיבותו של שלטון מתון ו"מנהיגותי", בניגוד לשלטון כוחני. קונפוציוס טען שאם הקיסר מנהיג כשורה, הצורך בפקודות מתמעט. הוא השווה בין יחסי קיסר-נתין ליחסי אב ובנו, ושם דגש על כבוד הדדי והתייעצות. כמו כן, קונפוציוס היה תומך נלהב של מריטוקרטיה - חברה בה כל אחד מקודם על פי יכולתו בלבד. על כן התנגד נחרצות לנפוטיזם על כל צורותיו.
גם הפילוסוף מו דזה, אבי המוהיזם, תמך במריטוקרטיה, המכונה על ידו "העלאת המוכשרים" (Shangxian, בסינית: 尚贤). להשקפתו, מנהיגי המדינה, בהם גם הקיסר, צריכים להיבחר על סמך יכולותיהם וכישרונם, ולא על סמך ייחוס משפחתי. מו דזה הטיף לממשל הנוהג בחסכנות ובצנעה (Jieyong, בסינית: 节用). מו דזה שלל את עיקרון "מנדט השמים", והעלה צידוק אלטרנטיבי לשלטון הקיסר. מו דזה טען שאילו לא היה שלטון מרכזי, האנשים היו נאבקים זה בזה ללא הפסק, כי הם מחזיקים בערכים שונים. התוצאה הייתה הרת אסון, והשלטון המרכזי נועד למנוע זאת. רעיון דומה עלה יותר מ-2,000 שנה מאוחר יותר על ידי הפילוסוף האנגלי תומאס הובס (ראו בהמשך).
הלגליזם, הייתה אסכולה פילוסופית שעיקר עיסוקה במחשבה מדינית. שלושת העקרונות העיקריים של הלגליזם הם
ההגות הלגליסטית השפיעה מאוד על שליטים רבים בסין במשך השנים.
בפילוסופיה ההודית
הפילוסופיה ההודית עסקה בעיקר בנושאים רוחניים, ופחות במחשבה מדינית ותחומים דומים, זאת אף על פי שהממשל והחוק היו מפותחים מאוד בהודו עוד בעת העתיקה. (חוקי מנו, למשל, הם מערכת חוקים מפורטת ועתיקה).
יוצא דופן חשוב לכך הוא הפילוסוף ואיש הממשל ההודי צ'אנקיה, שהוא אחד החלוצים המוקדמים בתחומי מדע המדינה והכלכלה. צ'אנקיה היה פרגמטי מאוד בהתייחסו לחוק - הגותו הושוותה על ידי רבים להגותו של ניקולו מקיאוולי. בספרו הידוע ביותר, הארטשסטרה, פירט צ'אנקיה בדקדקנות את דרך ההתנהלות הנכונה של כל תושבי המדינה, החל בשליט וכלה באזרחים הפשוטים.
באירופה
בימי הביניים רווחה באירופה הפילוסופיה הנוצרית. הפילוסופים הנוצרים אימצו הרבה רעיונות מהפילוסופיה היוונית (בפרט יש לציין את הגותם של אפלטון, אריסטו, הסטואים והנאופלטוניסטים) אך התאימו אותם לנצרות ולרוח התקופה.
רעיון משפט הטבע כפי שהובא על ידי אריסטו רווח מאוד בתאולוגיה הנוצרית. הפילוסופים הנוצרים המוקדמים טענו שהוא זהה לחוק האלוהי כפי שהובא בכתבי הקודש, ועל כן הגדירו את המשפט הקנוני כ"משפט הטבע". הפילוסוף תומאס אקווינס התנגד לאיחוד זה, וקבע ארבעה סוגים שונים של חוקים: חוק נצחי (דומה לחוקי הטבע במובן הרווח יותר של המילה- דרך התנהלות העולם), חוק טבעי (מקביל למשפט הטבע של אריסטו), חוק אנושי (חוקים רגילים, שני אדם קובעים על פי החוק הטבעי בהשלכה על סיטואציה ספציפית) וחוק אלוהי הנמסר בהתגלות אלוהית (כתבי הקודש).
הפילוסוף והנזיר ויליאם איש אוקאם פרש משנה מדינית בספרו "דיאלוגים". אוקאם הביע תמיכה בהפרדת דת מדינה, עמדה יוצאת דופן בזמנו. כמו כן, אוקאם היה מראשונים להדגיש את הצורך במנגנוני ריסון לשלטון, רעיון שהפך רווח מאוד במחשבה המדינית המאוחרת יותר. בהגותו המדינית של אוקאם (כמו גם בהגותו בתחומים אחרים) ניתן לראות ניצנים של שינוי ופתיחות בהשוואה להגותם של הפילוסופים הנוצרים שקדמו לו.
באסלאם
בתור הזהב של האסלאם, תפסה המחשבה המדינית חלק ניכר מהפילוסופיה המוסלמית. כבר בכתביו של מוחמד (בפרט יש לציין את הקוראן וחוקת אל-מדינה) ישנה התייחסות לנושאים מדיניים רבים.
הגישה האיסלאמית לגבי אופן מינוי השליט נעה בין הכרעת הרוב (דמוקרטיה), מינוי על פי יכולת (מריטוקרטיה) וסוג של ירושה (מונרכיה). בתחילת דרכו, האסלאם נטה לכיוון דמוקרטי-ליברלי יותר, אך לאחר הקרע בין הסונים לשיעים הנטייה הדמוקרטית ירדה, והתפתחה הטענה שהשליט חייב להיות חלק משבטו של הנביא מוחמד. מטבע הדברים, טענה זו הובילה לגישה מונרכית, על פיה השלטון חייב לעבור פחות או יותר בירושה. ניתן לציין כמה זרמים יוצאי דופן באסלאם, כמו הח'וארג', שטענו שהשליט צריך להתמנות על פי היכולת, והחנפים, שתמכו בשלטון הרוב.
הוגים רבים מכל קשת הזרמים באסלאם הדגישו את חשיבותה של התייעצות (בערבית-شورى- שוורה) עם העם לפני קבלת החלטות. כמו כן, הודגשה החשיבות של גורמים המאזנים את כוחו של השליט. במשך השנים היו חכמי הדת (העולמא) גורם המאזן את השליט.
הפילוסוף המוסלמי אל-פאראבי העלה בכתביו תיאור של "העיר הנעלה" ההשלטת בידי פילוסוף אידיאלי. רעיון זה דומה מאוד (וככל הנראה הושפע) מהרעיון המדינה של אפלטון. (ראו למעלה)
ההיסטוריון וההיסטוריוגרף אבן ח'לדון, נחשב לאחד מההוגים המוקדמים החשובים ביותר במדע המדינה. הגותו הייתה הניסיון הראשון לביסוס אמפירי-מדעי של הנחותיו בנושאי היסטוריה ומדע המדינה.
פילוסופים מוסלמים נוספים שעסקו במדע המדינה כוללים את אבן רושד, אבן סינא ואבן באג'ה.
בתקופת הרנסאנס
הפילוסוף והמדינאי האיטלקי ניקולו מקיאוולי השפיע רבות על עולם המחשבה המדינית בספריו הנסיך ו"דיונים". מקיאוולי, שגדל בפירנצה רווית המשברים השלטוניים, קידש את יציבות השלטון כערך עליון. ב"הנסיך" הציג מקיאוולי שורת עצות מעשיות לניהול מדינה. ב"דיונים" סקר מקיאוולי את ההחלטות והמדיניות של השליטים בעת העתיקה. שני הספרים היו מאוד פרגמטיים, והתייחסו ל"טוב ורע" כאמצעים בדרך למטרה- מדינה יציבה וחזקה. מקיאוולי טען שחשוב שהשליט יהיה אהוב, אך חשוב עוד יותר שיפחדו ממנו, כי בזמן מלחמה האנשים יישארו לצידו של שליט מתוך פחד ולא מתוך אהבה. המונח מקיאווליזם משמש עד היום לתיאור התנהלות מחושבת, תכליתית ומניפולטיבית.
הפילוסוף האנגלי תומאס הובס הדגיש גם הוא בספרו לוויתן את חשיבותו של שלטון מרכזי חזק ויציב. לטענתו, האלטרנטיבה לשלטון כזה היא "מלחמת כל בכל" שבה כל בני האדם נלחמים בכולם. כדי למנוע מלחמה כזאת, חובה על כל האזרחים להפקיד את כל זכויותיהם בידי שליט (ריבון) אבסולוטי. עיקרון זה, המכונה אמנה חברתית, הפך רווח מאוד בהגותם של פילוסופים שאחרי הובס, אם כי בצורה שונה.
הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק נחשב לאבי רעיון הליברליזם והדמוקרטיה המערבית. לוק טען שכל אדם נולד עם זכויות שלאיש אין זכות לקחת ממנו. כאשר אדם זה נעשה חלק ממדינה, הוא מוותר על חלק מזכויות אלה, אולם כל תפקידה של המדינה הוא להגן על הזכויות. אם מדינה אינה עושה זאת, אין לה זכות קיום, וזכותו של האדם להתמרד ולהפיל אותה. בין זכויות אלה כלל לוק את הזכות לקניין, הזכות לחירות (כולל חופש דת), והזכות לחיים ולביטחון. לוק גם היה הראשון להציע הפרדת רשויות, אך המודל שהציע היה שונה במקצת מהמודל המקובל כיום.
שני פילוסופים חשובים נוספים מתקופה זו הם ז'אן בודן הצרפתיי וריצ'רד הוקר האנגלי. שהשפיעו רבות על תחום המחשבה המדינית. הראשון השפיע רבות על תפיסת החירות בצרפת, והשני פיתח את רעיון חופש הדת והסובלנות הדתית.
בעידן הנאורות
בעידן הנאורות הרוח הכללית בקרב הפילוסופים נטתה באופן מובהק לכיוון הליברליזם והדמוקרטיה.
הפילוסוף הצרפתי שארל מונטסקיה הושפע רבות מתורתו של ג'ון לוק, והרחיב אותה. הוא ידוע במיוחד כהוגה רעיון הפרדת הרשויות כפי שהוא מקובל כיום- רשות מחוקקת, רשות מבצעת, ורשות שופטת. מונטסקייה היה תומך נלהב של זכויות הפרט, ומתנגד נחרץ לעבדות ולדיקטטורה. עם זאת, גישתו של מונטסקייה לעניין הרפובליקה (לעומת מונרכיה חוקתית המכבדת את זכויות הפרט) לא היה חד משמעי, והוא הציג טיעונים לכאן ולכאן.
גם הפילוסוף וולטר, בעוד שהתנגד לעריצות, לא הביע דעה נחרצת בעד דמוקרטיה אלא תמך בשלטון מונרכים נאורים. עם זאת, וולטר ידוע גם כאחד מאבירי רעיון חופש הביטוי, באומרו "אינני מקבל את דבריך, אך אני מוכן להקריב את חיי כדי שתוכל לאמרם".
הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו נחשב לאחד ההוגים המשפיעים ביותר על המחשבה המדינית מעידן הנאורות. ספרו האמנה החברתית הוא אחד מהטקסטים המשפיעים ביותר על המחשבה המדינית. הגותו של רוסו כללה תמיכה נלהבת בעיקרון שלטון הרוב, אף אם הוא מתנגש עם רצונותיו או זכויותיו של הפרט. רוסו גם הדגיש את חשיבות מעורבותו הישירה של העם (דמוקרטיה ישירה) על חשבון הדמוקרטיה הייצוגית. לצד כל זאת, רוסו גם טען שהחיים בחברה משחיתים את האדם, ושהאדם במצבו הטבעי הוא טוב (פרא אציל) על כן, הגותו השפיעה גם על הוגים אנארכיסטים בהמשך.
הסופר והפילוסוף הפוליטי התועלתן ויליאם גודווין היה אחד מאבות האנארכיזם הפילוסופי. גודווין טען שמשטר מכל סוג שהוא מהווה פתח לשחיתות שלטונית, ועל כן התנגד לקיומה של מדינה מכל סוג.
אדם סמית, שנחשב לאבי הכלכלה הפוליטית ולעיתים אף לאבי הכלכלה המודרנית, תרם רבות גם הוא למחשבה המדינית. סמית' היה מהראשונים לערב את הכלכלה עם הפילוסופיה, ולעסוק באתיקה של הכלכלה. סמית' התנגד למרקנטליזם- המדיניות הכלכלית הנהוגה עד אז, וטען שהתערבות הממשלה בכלכלה אינה מוסרית ואינה מועילה. הוא טען שכאשר כל אחד פועל למען האינטרסים שלו, נוצרת "יד נעלמה" המכוונת את הכלכלה לטובת הכלל. גישתו של סמית' עמדה בבסיס הגישה הקפיטליסטית במאות שלאחר מכן.
ג'רמי בנתם, אבי התועלתנות, היה גם דמות חשובה במחשבה המדינית. הגותו הייתה ליברלית באופן יוצא דופן, והוא הביע תמיכה נלהבת בזכויות האדם. כמו כן, בנת'ם תרם רבות לרפורמציות במערכת המשפט באנגליה, והיה גם מאבות הפילוסופיה של המשפט.
במאה ה-19
השינויים הרבים שעברו על העולם במהלך המאה ה-19 (בין השאר- המהפכה התעשייתית, האורבניזציה של העולם המערבי ועליית הלאומיות), הובילו גם לתורות חדשות במחשבה המדינית.
הגותו של הפילוסוף הגרמני גיאורג פרידריך הגל השפיעה רבות על המחשבה המדינית במאה ה-19. הגל טען שהעולם (והמדינות בפרט) מתקדם ומשתנה כל הזמן בהתאם לרוח הזמן (צייטגייסט, כלשונו). לטענתו, בסופו של דבר תגיע המדינה אל "הייעוד ההיסטורי" שלה, ויגיע קץ ההיסטוריה. מושפעיו נחלקו לשני פלגים- "ההגליאנים הימניים", שטענו שפרוסיה של אותה תקופה היא אותה מדינה אידיאלית, ועל כן קידשו אותה כערך עליון, ו"ההגליאנים השמאליים", ששמו דגש על הפן המהפכני בתורתו של הגל, ותמכו בשינויים דרסטיים בשיטת הממשל. הראשונים השפיעו יותר על תנועות לאומניות, ומאוחר יותר גם על הפאשיזם, והאחרונים השפיעו מאוחר יותר על תורות סוציאליסטיות וקומוניסטיות.
הסוציאליזם בכלל הפך לתנועה חשובה מאוד במהלך המאה ה-19. בין הוגיו נכללו הוגים אוטופיסטיים, כמו רוברט אוון ושארל פוריה, שדיברו על הסוציאליזם כחזון עתידי אידיאלי, וכלה בהוגים פרקטיים כמו לואי בלאן ולואי בלאנקי. המכנה המשותף העיקרי של ההוגים הסוציאליסטים הוא תמיכה בשוויון מוחלט בין אזרחי המדינה.
ההוגה הסוציאליסט החשוב ביותר הוא קרל מרקס, שנחשב (יחד עם פרידריך אנגלס) לאבי הקומוניזם. הגותו של מרקס הפכה לתנועה פוליטית חזקה שהשפעתה על העולם עצומה עד לעצם היום הזה. עיקרי רעיונותיו של מרקס היו ביטול הרכוש הפרטי והלאמה של כל מוצרי המדינה.
מתוך הקומוניזם והסוציאליזם יצא גם האנארכיזם- תנועה פילוסופית-פוליטית המתנגדת לכל סוג של היררכיה בחברה. על פי האנארכיזם, כל צורה של מדינה או חברה מאורגנת, ובפרט כאלה שמבוססות על כפייה (אפילו אם מדובר בכפייה של הרוב על המיעוט, כגון משטרה במשטר דמוקרטי) אינה מוסרית. בין ההוגים האנארכיסטים החשובים ניתן לכלול את פייר-ז'וזף פרודון הצרפתי ואת מיכאל באקונין הרוסי. פילוסופים אחרים, כמו פיטר קרופוטקין ולואיג'י גלאני, ניסו למצוא שילוב או דרך ביניים בין האנארכיזם לקומוניזם. (המכונה אנרכו-קומוניזם)
כאמור, גם רעיון הלאומיות החל להתפתח במאה ה-19. הפילוסוף ארנסט רנן הגדיר "לאום" כ"קבוצת אנשים בעלי רצון לחיות יחד". הגדרה זו מתיישבת עם התפיסה המודרנית של הלאומיות- לא עניין אתני שעובר מדור לדור, אלא רעיון שמתפתח ומתהווה.
לצד כל התאוריות והגישות החדשות, גם הליברליזם של המאות הקודמות הוסיף להתפתח. הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל נחשב לפילוסוף הליברלי הבולט ביותר במאה ה-19. מיל דן באיזון הראוי בין חירות לסמכות המדינה, ועסק בשאלה- באיזה מצבים המדינה (או הרוב) רשאית לכפות דברים על הפרט. הגותו השפיעה במיוחד על הליברליזם בארצות הברית.
במאה ה-20
המאה ה-20 הביאה איתה שינויים רבים במחשבה המדינית, וכן יישום פרקטי של תורות רבות מהמאה ה-19.
בתחילת המאה ה-20 התחזקו באירופה רעיונות ליברליים נוספים, כמו הפלורליזם וערך השוויון. לצד זה, בחלק מהמדינות החלו להתחזק רעיונות מרקסיסטים וסוציאלסטים. האידאולוג הרוסי ולדימיר לנין פיתח את הלניניזם - וריאציה של המרקסיזם. המרקסיזם-לניניזם הפך לתורה השולטת בברית המועצות לאחר המהפכה הבולשביקית. בשנים שבאו לאחר מכן הוקמו זרמים חדשים בתוך הקומוניזם, כמו הטרוצקיזם והסטליניזם. בשנות העשרים הוקמה בגרמניה אסכולת פרנקפורט - קבוצת הוגים בתחומים מגוונים שהתבססו על השקפת העולם המרקסיסטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה רעיון הממשלה העולמית זכה לתמיכה רבה, והוקם ארגון חבר הלאומים. במשך השנים שלאחר מכן הרעיון ידע עליות וירידות. כיום הוא מגולם בקיומו של האו"ם, המשפט הבינלאומי ובית הדין הבינלאומי לצדק.
תורות טוטאליטריות רבות גם הן זכו לעדנה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובפרט יש לציין את הפשיזם והנאציזם. במדינות רבות, כמו גרמניה, איטליה פולין וספרד עלו דיקטטורים ששלטו במדינות במשך שנים רבות.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, המחשבה המדינית הפכה לתחום פחות עיקרי בתוך מדע המדינה. זאת בגלל התפתחות התחום לכיוונים אחרים, כמו ביהייביוריזם ומחקר סטטיסטי. יחד עם זאת, הצלחתן של המהפכות בקובה ובסין הובילה לגל חדש של תורות קומוניסטיות-מהפכניות. פילוסופים חשובים כמו סארטר, פוקו ואלתוסר הגו תורות מרקסיסטיות חדשות, ועסקו במחשבה מדינית. במחצית השנייה של המאה ה-20 הוקם הנאו-מרקסיזם - זרם שצמח מתוך המרקסיזם. עיקר הרעיון הנאו-מרקסיסטי הוא קבלת הניתוח החברתי המרקסיסטי תוך ויתור חלקי על רעיון הדטרמיניזם הכלכלי.
הפילוסוף ג'ון רולס נחשב לאחד ההוגים החשובים ביותר במחשבה המדינית של המאה ה-20. פרסום ספרו "תאוריה של צדק" בשנת 1971 נחשב לאבן דרך בתולדות המחשבה המדינית. רולס דן במהותו של ממשל צודק, ליברלי ודמוקרטי, ובאיזונים השונים שיש לעשות בין זכויות וערכים בממשל שכזה.
תחומי עיסוק מרכזיים
המחשבה המדינית עוסקת בשלושה תחומים מרכזיים:
תחומי משנה
ניתן להבחין בנושאים שונים המלווים את תחום המחשבה המדינית מאות בשנים:
דלאי לאמה
פירוש המילה "דלאי" בשפה המונגולית הוא "ים" (או "אוקיינוס"). "לאמה" היא הדרגה הרוחנית הגבוהה ביותר בבודהיזם הטיבטי ומשמעותה "חכמה". מכאן שפירוש התואר הוא "ים החכמה". על פי המסורת הטיבטית, הדלאי לאמה הוא גלגול נשמתו של הבודהיסטווה אַוַולוֹקִיטֶשְוַורָה. כשהוא מת, נשמתו נכנסת בגופו של תינוק שנולד, שלאחר מבדקים דתיים-מסורתיים, הופך לדלאי לאמה החדש.
מאז 17 בנובמבר 1950 מכהן בתפקיד הדלאי לאמה ה-14 טנזין גיאטסו.
היסטוריה
בעקבות מאבק כוחות בין המסדר לבין מלך טיבט נמלט הדלאי לאמה הרביעי מטיבט ומת בגלות ב-1616. בשנת 1642, בסיוע כוחות מונגוליים שקיבלו על עצמם את הבודהיזם בגרסת מסדר הגולגפה, נקבע הדלאי לאמה החמישי כמנהיגה הרוחני של טיבט ושליטה הפוליטי. הוא בנה את ארמון פוטאלה בלהסה, ארמון שהפך למקום משכנם של הדלאי לאמה עד ל-1959, ולאחד מסמליה הבולטים של טיבט. ב-1682 עם בחירת הדלאי לאמה השישי, טסאנג-יאנג גיאטסו, הוחלט כי תפקיד המנהיג הרוחני והמנהיג הפוליטי יישארו בידי אדם אחד - הוא הדלאי לאמה.
ב-17 בנובמבר 1950, בגיל חמש עשרה בלבד, הוכתר טנזין גיאטסו על ידי ממשלת טיבט לראש המדינה ולמנהיגה הרוחני הרשמי, הדלאי לאמה ה-14, במקום קודמו טובטן גיאטסו (Thubten Gyatso), שנפטר בשנת 1933. בחודש אוקטובר 1950, בעקבות המינוי שסין התנגדה לו מאוד, כבשו כוחות הצבא הסיני את טיבט. לאחר ניסיון התנקשות כושל של סין בגיאטסו וכישלון ניסיון של הטיבטים להתקומם, ברח גיאטסו לדרמסאלה שבצפון הודו ב-17 במרץ 1959, בה הוא שוהה עד היום. בדרמסלה הוקמה הממשלה הטיבטית הגולה בראשות גיאטסו, המנהלת את המאבק לשחרור טיבט ולהשגת עצמאות או לכל הפחות, אוטונומיה. ממשלת סין מחרימה את הדלאי לאמה ה-14 ומסרבת לחלוטין לשאת ולתת עמו, בשל היותו סמל למאבק לשחרור טיבט. החזקה של כתבים, תמונות או סרטים הקשורים לדלאי לאמה נחשבת בסין לעבירה פלילית חמורה שעונש כבד בצדה. גיאטסו קיבל את פרס נובל לשלום בשנת 1989 על הנהגת אופוזיציה לא אלימה (סאטיאגרהא) נגד השלטון הסיני בטיבט.
בשנת 1995 הכריז גיאטסו על גנדן צ'ואקי ניאמה, בן ה-6 אשר התגורר בטיבט, כגלגול ה-11 של הפאנצ'ן לאמה (התואר השני בחשיבותו בבודהיזם הטיבטי). בעקבות חוסר שביעות רצון של השלטון הסיני מהבחירה, נאסרו ניאמה ובני משפחתו, ומאז לא נודע מה עלה בגורלם. כתחליף, בחרו הסינים את גיאנסיאן נורבו (Gyaincain Norbu) כפאנצ'ן לאמה מטעמם, אף שמרבית הטיבטים אינם מכירים בבחירה זו.
מייקל אנדרו
מייקל אנדרו (באנגלית: Michael Andrew; נולד ב-18 באפריל 1999) הוא שחיין אמריקאי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) ושיאן העולם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. אלוף העולם בבריכת 25 מטר (וינדזור 2016) במשחה ל-100 מטר מעורב אישי. אלוף ארצות הברית במשחה ל-100 מטר חזה ול-200 מטר מעורב אישי.
אנדרו שבר למעלה מ-100 שיאי ארצות הברית לילדים ולנוער, יותר מכל שחיין אמריקאי אחר.
ביוגרפיה
אנדרו נולד וגדל באברדין, דקוטה הדרומית בנם של פיטר וטינה שהיגרו מדרום אפריקה לאמריקה בשנת 1997. הוא החל לשחות בגיל 7 בשנת 2011 עברה המשפחה להתגורר בלורנס, קנזס. הוא מתאמן בהדרכת אביו בבריכת 2 מסלולים בחצר ביתם.
2015
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בסינגפור 2015 זכה אנדרו ב-5 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אליפות חדש של 25.13 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.36 שניות, אחרי קייל צ'למרס מאוסטרליה (22.19 שניות), שזכה בזהב האולימפי שנה לאחר מכן (ריו דה ז'ניירו 2016), במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.84 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. מדליית ארד, במשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב.
2016
באליפות העולם בשחייה 2016 (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 זכה אנדרו ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר מעורב אישי	בתוצאה של 51.84 שניות, לפני דאיה סטו (52.01 שניות) ושינרי שיורה (52.17 שניות), שניהם מיפן. מדליות כסף, לאחר ששחה בשלב המוקדמות במשחי השליחים 4x50 מטר חופשי ו-4x50 מטר מעורב. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.39 שניות.
2017
באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה 2017 זכה אנדרו ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנוער של 21.75 שניות, במשחה ל-50 מטר גב בשיא עולם חדש לנוער של 24.63 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בשיא עולם חדש לנוער של 23.22 שניות. מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה 27.39 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.37 דקות.
2018
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה בסוף יולי 2018 זכה אנדרו ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 21.49 שניות, לפני קיילב דרסל (21.67 שניות) ונייתן אדריאן (21.85 שניות), במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 22.93 שניות, לפני קיילב דרסל (22.97 שניות), במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 26.84 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.38 שניות. מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 51.68 שניות, אחרי קיילב דרסל (50.50 שניות) וג'ק קונג'ר (51.11 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.62 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 24.59 שניות.
2021
באליפות ארצות הברית ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) נערכה באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכה אנדרו בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 58.73 שניות, לפני אנדרו וילסון (58.74 שניות) וניק פינק (58.80 שניות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 58.19 שניות אותו שיפר בשלב חצי הגמר (58.14 שניות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב בשיא אישי חדש של 1:55.44 דקות, לפני צ'ייס קייליש (1:56.97 דקות) וקירן סמית' (1:57.23 דקות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.48 שניות, אחרי קיילב דרסל שקבע שיא לאומי חדש של 21.04 שניות ולפני נייתן אדריאן (21.73 שניות).
במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 58.84 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 58.62 שניות.
מגרה (כלי עבודה)
מגרה או מגירה היא כלי עבודה, המוזכר בתיאור בית המקדש: כל אלה אבנים יקרות כמדות גזית מגוררות במגרה. מכאן, שכלי זה הוא מעין מסור, המשמש לניסור אבנים.
ככל הנראה, דוד השתמש במגרה כדי לשעבד את בני עמון, מה שמביא למסקנה, כי המגרה שימשה בעבר ככלי ששימש כדי לענות ולהעביד.
בחז"ל
במסכת כלים, המוזכרת בחז"ל ככלי בעל שיניים, ורבי עובדיה מברטנורא כותב על כך שהמגרה היא מסור. הרב ישראל ליפשיץ כותב על המגרה שזה כלי המשמש לניסור עצים. התוספות יום טוב מפרש וכותב שהמגרה "מליאה פגימות כשרוצים לחתוך קורה לשנים. מוליכה ומביאה על גבה והפגימות חורצות אותה עד סופה. ונקראת מגירה על שם שחותכת דרך גרירה", כלומר שזה כלי בעל שיניים, וכשרוצים לחתוך איתו קורה, מוליכים אותה על גבי הקורה.
המגרה מוזכרת כ-35 פעמים בש"ס.
ארבע אחרי הצהריים
היסטוריה
התוכנית שעלתה לאוויר ב-1980, משודרת בימים ראשון-חמישי ובשבת בין השעות 16:00 – 16:45, ולכל אורכה משודרים שירים עבריים בעלי אופי מינורי מאוצר הזמר העברי, באווירה נוסטלגית, ברצף אחד ארוך וכמעט ללא מילות קישור של קריינים. אות התוכנית היה לסמלה המסחרי – הקטע "תמונה" בלחן של יצחק קלפטר, המבוצע על ידי יעל לוי, שבוצע במקור בתוכניתו של יהונתן גפן "שיחות סלון". הוגי התוכנית ועורכיה מאז היווסדה הם דלית עופר ויורם רותם, עורכי תוכניות ותיקים בתחנת גלי צה"ל. מאז שנת 2015 ערן אליקים הוא מגישה הקבוע של "ארבע אחרי הצהריים", למעט יום בשבוע בו מגישים את התכנית קריינים חיילי התחנה.
אלבומים
בשנת 2005, במלאת 25 שנים לשידור התוכנית, הפיקה התחנה אלבום אוסף משולש הנושא את שם התוכנית. האלבום, שנערך על ידי עופר ורותם, כלל 66 שירים המייצגים את רוח התוכנית, בהם "פגישה לאין קץ" בביצוע אריק איינשטיין, "לפנות ערב" בביצוע עדנה גורן, "החיטה צומחת שוב" בביצוע חוה אלברשטיין ו"גן השקמים" בביצוע אריק סיני, וזכה ב"אלבום פלטינה".
החל מנקודה זאת הופקו אלבומים אחת לחמש שנים או בנקודות זמן משמעותיות בגלי צה"ל.
בשנת 2009, לקראת ראש השנה תש"ע ובמלאת 30 שנה לתוכנית הופק אלבום משולש נוסף, שנקרא "ארבע אחר הצהריים ב'", גם הוא בעריכתם של דלית עופר ויורם רותם.
בשנת 2011, לרגל חגיגות 60 שנה לקיומה של גלי צה"ל, ראה אור האוסף המשולש השלישי של התוכנית, שנקרא "ארבע אחרי הצהריים ג'", המלקט אף הוא את שיריה האהובים של התוכנית, שלא נכנסו לשני האוספים הקודמים.
בשנת 2012, לקראת ראש השנה תשע"ג יצא "ארבע אחרי הצהריים ד'", אוסף משולש רביעי משירי התוכנית.
בשנת 2014, לקראת חג השבועות, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 5" האוסף המשולש החמישי הנושא את הכותרות: "עוד לא אהבתי די", "יש לי אהבה" ו"איזה יום יפה". באותה שנה ולרגל 35 שנה לתוכנית נערך בפסטיבל ראשון לציון מופע מחווה לתוכנית, בו השתתפו זמרים ששיריהם מושמעים בתוכנית באופן תדיר כחוה אלברשטיין ומתי כספי וכן זמרים צעירים.
בשנת 2015, יצא לאור "ארבע אחר הצהריים 6" האוסף המשולש השישי שכולל בין היתר את השירים "שיר השיירה", "אנשים טובים" ו"בוא הביתה".
ישראל באירוויזיון 2017
ישראל השתתפה באירוויזיון 2017 עם השיר "I Feel Alive" בביצוע של אימרי זיו (זוכה "הכוכב הבא לאירוויזיון") בעיר קייב, בירת אוקראינה. השיר סיים במקום ה-23 עם 39 נקודות.
מלבד זאת, אירוויזיון 2017 היה אחרון השידורים בערוץ הראשון, שהוחלף למחרת הגמר בכאן 11.
בחירת המבצע
המבצע נבחר על ידי תוכנית מציאות, הכוכב הבא לאירוויזיון 2017 ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 וכן באתר האינטרנט שלה, mako. הזוכה בה ייצג את ישראל באירוויזיון 2017.
התוכנית שודרה בהנחיית אסי עזר, רותם סלע ויעל גולדמן, שהחליפה את סלע במהלך חופשת הלידה וכלל פאנל שופטים הכולל את: אסף אמדורסקי, קרן פלס, הראל סקעת (נציג ישראל באירוויזיון 2010) וסטטיק ובן-אל תבורי.
התחרות כללה תשעה משדרים, שהחלו ב-2 בינואר והסתיימו ב-13 בפברואר 2017.
בשלב האודישנים של התחרות נדרשו המבצעים להשיג 70% מהקולות במהלך הופעתם כדי לעבור לשלב הבא. כל חבר בפאנל השופטים יכל להעלות את הציון של המבצע ב-10%.
הזוכים בדו-קרב עברו ישירות לשלב הבא ושאר ארבעת המבצעים, התחרו בשני דו-קרבים בסיבוב השני. הזוכים בדו-קרב בסיבוב השני עברו לשלב הבא.
ששת המבצעים הנותרים התחרו בשלושה דו-קרבים שבהם שלושה הזוכים בדו-קרב עלו לשלב הגמר, ואילו שלושת המבצעים הנותרים השתתפו בסיבוב השני. מתוך שלושת המבצעים הנותרים בסיבוב השני, המבצע עם הציון הטוב ביותר עלה לשלב הגמר.
ארבעת המועמדים הסופיים היו "ביטבוקס אלמנט", דיאנה גולבי, אימרי זיו וג'ולייטה.
אימרי זיו שימש כזמר מלווה של נדב גדג' וחובי סטאר בתחרות האירוויזיון 2015 ו-2016 בהתאמה.
שלב האודישנים
שלב האודישנים שודר מה-2 בינואר 2017 ועד ה-24 בינואר 2017. 21 מתוך 30 המתמודדים עברו לשלב הבא לאחר שקיבלו לפחות 70% מהקולות.
בין המתמודדים היו אימרי זיו, שהשתתף בעונה הראשונה של The Voice ישראל והיה זמר הליווי של נציגי ישראל באירוויזיון 2015 ו-2016, דיאנה גולבי זוכת העונה השמינית של כוכב נולד, ליהיא גרינר, שהשתתפה בתוכנית המציאות האח הגדול עונה 3, הזמרת ג'ולייטה, ההרכב "משפחת אלייב", הזמרת מיטל דה רזון.
מיכל שפירא, הזמרת שהתפרסמה לראשונה כשהשתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות פרויקט Y, הודיעה מאוחר יותר שהיא פרשה מהתחרות.
רבע הגמר
רבע הגמר שודר בשני חלקים 30 ו-31 בינואר 2017 והורכב משני שלבים: בשלב הראשון שמונת המתמודדים חולקו לארבעה קרבות. מכל דו-קרב המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא. בשלב השני ארבעת המתמודדים שקיבלו את הציון הנמוך מכל דו-קרב התמודדו בדו-קרב נוסף. מכל דו-קרב המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא.
חצי הגמר
חצי הגמר שודר ב-6 בפברואר 2017 והורכב משני שלבים: בשלב הראשון ששת המתמודדים השתתפו בשלושה קרבות. מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא. בשלב השני שלושת המתמודדים שקיבלו את הציון הנמוך מכל דו-קרב התמודדו בתלת-קרב. המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא.
הגמר
הגמר שודר ב-13 בפברואר 2017 והורכב משני שלבים.
שלב ראשון
בשלב הראשון ארבעת המתמודדים הנותרים הוצמדו לשני זוגות דו-קרב. מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה עבר לשלב הבא של התחרות. בשלב זה לכל שופט הייתה אפשרות להעניק 3% מההצבעה. בסיום השלב הראשון השופטים הצילו מהדחה את אחד מתוך שני המתמודדים שהיה עם הביצוע הטוב לדעתם.
בחירת השופטים:
שלב שני
בשלב השני היו שלושת המתמודדים הנותרים שבצעו שיר נוסף והמתמודד עם הציון הגבוה ביותר זכה במקום הראשון. בשלב זה הקולות של השופטים היו סמליים, הזוכה נקבע רק על ידי הצופים שהצביעו באמצעות היישום בנייד.
הזוכה בתחרות הכוכב הבא לאירוויזיון 2017 הוא אימרי זיו והפרס שקיבל הוא לייצג את ישראל באירוויזיון 2017.
בחירת השיר
ב-26 בפברואר 2017 נבחר השיר "I Feel Alive" על ידי חברי הוועדה מטעם רשות השידור הם: ד"ר משה מורד (יו"ר), עליזה דיין-חממה, ויובל גנור; מטעם שידורי קשת, טמירה ירדני, מירה שפיגל ותומר ג'י; ומטעם תאגיד השידור "כאן", אביעד רוזנבוים.
חצי גמר
ישראל השתתפה בחצי גמר השני והופיעה ה-18 והאחרונה בסדר ההופעה אחרי אסטוניה. בתום ההצבעה ישראל העפילה לגמר. בימים שלאחר הגמר פורסם הניקוד וישראל קיבלה 207 נקודות והגיעה למקום ה-3 מתוך 18 מדינות שהשתתפו בחצי-גמר.
גמר
ישראל הופיעה במקום הראשון בסדר ההופעה בגמר לפני פולין. בתום ההצבעה השיר קיבל 39 נקודות והגיע למקום ה-23 מתוך 26 מדינות שהשתתפו בגמר.
אירוויזיון 2017 הוא האחרון ששודר בישראל על ידי רשות השידור. מגיש הניקוד הישראלי, עופר נחשון, חולל שערורייה זוטא כאשר הודיע בשידור חי באירוויזיון על סיום שידורי רשות השידור (במסגרת הקראת הניקוד הישראלי לשאר השירים), דבר שהתפרש באופן שגוי כפרישה של ישראל עצמה מהאירוויזיון.
How Do You Do (שיר של שאקירה)
How Do You Do (בעברית: מה שלומך) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Oral Fixation, Vol. 2. השיר יצא לאור בספטמבר 2005, והועלה לאייטונס תחת המארז Oral Fixation, Vol. 1 & 2, ב-24 בנובמבר 2006.
עם יציאת השיר יצא גם הסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, "Don't Bother".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאקירה, והופק על ידי שאקירה, לסטר מנגז וגוסטבו סראטי. מספר רב של מדינות מוסלמיות צנזרו לחלוטין את השיר, מכיוון שהמילים בו מעלות ספק לגבי קיומו של אלוהים.
בנוסף, גם עטיפת האלבום שונתה; בגרסה המקורית נראית שאקירה עם בטן וכתפיים חשופות, ובגרסה המצונזרת היא מכוסה בעלים מהכתפיים ומטה.
השיר כולל מזמורים מדתות שונות דוגמת יהדות, אסלאם ונצרות, דבר ששאקירה אמרה על כך ש"שלושת המזמורים אומרים בעיקרון את אותו הדבר: הם מבקשים סליחה".
הופעה
בשל הצנזורה והביקורות המעורבות שהופנו כלפי השיר, הזמרת הופיעה עם השיר פעם אחת בלבד, והוא לא נכלל כחלק מרשימת השירים שנכללו בסיבוב ההופעות הרביעי שלה, "Oral Fixation Tour".
ההופעה היחידה שבה הופיעה שאקירה עם השיר הייתה בליסבון, שבפורטוגל, ב-26 במאי 2006, שם השיר נכלל כשיר ה-8 בסדר רשימת השירים.
פטרה יורגולסקו-יור
פטרה יורגולסקו-יור (ברומנית: Petre Iorgulescu-Yor; 24 בינואר 1890, רמניקו סראט – 29 באפריל 1939, בוקרשט), צייר רומני. יור היה צייר רומנטי, אשר עסק בהתמדה בחידוש אמצעי הביטוי שלו והצטיין בציורי נוף. נראה היה שהוא "מאוהב" בנופי דוברוג'ה, בפרט בפן האוריינטלי שלהם.
קורות חיים
בשנת 1927 הוא חזר לרומניה וצייר כפרים באזור סירט. בשנת 1929 פטרה יורגולסקו-יור זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית של ברצלונה. בשנים 1933–1934 פטרה יורגולסקו-יור עבד בגלריה עירונית בבוקרשט.
הוא לקה בדיכאון ושם קץ לחיו בשנת 1939. לפי צוואתו גופתו נשרפה.