cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חואן קאמילו סונייגה
קריירה
סונייגה השתתף עם נבחרת הנוער באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת. באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת. בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2014 השתתף סונייגה כמעט בכל המשחקים למעט המשחק נגד בגלל הולדת בנו ונגד  עקב פציעה. סונייגה היה אחד משחקני המפתח של הנבחרת בקמפיין ועזר לה לעלות למונדיאל 2014 לראשונה אחרי 16 שנה.
תארים
אתלטיקו נסיונל
נאפולי
אלבום הופעה
אלבום הופעה (באנגלית: Live album) הוא אלבום המכיל הקלטה של הופעה מוזיקלית, או קטעים מתוך הופעות שונות. אלבומי הופעה החלו לצאת לאור בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר אלבומים החלו להיחשב ליצירות בפני עצמן, ולא כאסופה מקרית של שירים.
רוב האמנים המקליטים המצליחים מוציאים לפחות אלבום הופעה אחד במשך הקריירה שלהם. רוב אלבומי ההופעה נחשבים לחלקים פחות חשובים בקריירה של אמן, ואינם נמכרים בכמויות שבהם נמכרים אלבומי אולפן. עם זאת, קיימים אמנים שמכרו יותר אלבומים בהופעה מאלבומי אולפן, כמו למשל קיס, ג'יימס בראון וגרייטפול דד. לעיתים מקליטים האמנים הופעות מיוחדות, כגון הופעות רוק ומטאל בליווי תזמורת סימפונית. אלבומי הופעה לעיתים קרובות הם בעצם אלבומים כפולים הנפרשים על שני תקליטורים, שכן הופעת רוק גדולה מתמשכת בדרך כלל כשעתיים, בעוד שכל תקליטור יכול להכיל עד כ-70 דקות של מוזיקה.
אלבומי ההופעה הנמכרים ביותר
אלבום ההופעה הנמכר ביותר בכל הזמנים בישראל הוא "ריטה רמי – המופע המשותף" של ריטה ורמי קלינשטיין משנת 2001, שנמכר בלמעלה מ-150,000 עותקים.
הרברט אסקווית'
ביוגרפיה
הרברט אסקווית' היה בנו השני של הרברט הנרי אסקווית', ראש ממשלת בריטניה החל משנת 1908 ועד לשנת 1916 וקיימת נטייה לבלבל בין הבן לבין אביו. אשתו של הרברט אסקווית', סינתיה אסקווית', הייתה גם היא סופרת.
אסקווית' הושפע בכתיבתו בעיקר מתקופת שירותו ברגימנט הארטילריה המלכותי במלחמת העולם הראשונה. בין יצירותיו ניתן למנות את השירים "המתנדב" (The Volunteer) ואת "הקצין שנפל" (The Fallen Subaltern). זה האחרון הוקדש לחיילים שנפלו.
שפות רשמיות בהודו
השפות הרשמיות של הודו כפדרציה הן הינדי ואנגלית. אך קיימות אלפי שפות וניבים מדוברים, רשמיים או לאומיים ב-28 המדינות השונות של הודו.
מגוון השפות הטבעיות המדוברות בהודו על ידי לאומים שונים רב ביותר. שפות אלו כוללות מספר שפות עיקריות שכל אחת מהן מדוברת על ידי מיליון איש לפחות, כמה מאות שפות שונות (שלכל אחת לפחות עשרת אלפים דוברים) וכ-2000 ניבים ידועים. חוקת הודו קבעה את השימוש בהינדי ובאנגלית כשתי השפות שאיתן אפשר לתקשר בין גופי הממשלה. בנוסף, היא סיווגה קבוצה של 22 "שפות מתוכננות" שהן השפות שהמדינות השונות המרכיבות את הודו יכולות לאמץ באופן רשמי למטרות מנהל, וכן כאמצעי תקשורת בין הממשל המקומי לממשל הלאומי, וכן עבור בחינות שנערכות עבור כניסה לשירות הממשלתי.
על פי נוסח החוקה חדלה האנגלית לשמש כ"שפה רשמית" (במקביל להינדי) ב-1965. על פי התכנון הייתה האנגלית אמורה אחר־כך לשמש כ"שפה שותפה רשמית נוספת", עד המועד בו ועדה שנבחרה כחוק תחליט על מעבר מלא להינדי, על פי בחינה תקופתית. מחאות של כמה מדינות בהודו, בהן באופן היסטורי מעולם לא דיברו הינדי, הבולטת בהן היא טאמיל נאדו, הובילו לכך ששיטת "שתי השפות" עדיין קיימת. בשל התיעוש מהיר וההשפעה הרבה של החברות הרב־לאומיות על הכלכלה, ממשיכה האנגלית להיות פופולרית ומשמשת כאמצעי תקשורת רב־השפעה בממשל ובעסקים, והצעדים שנעשו להחליף אותה הופסקו למעשה.
להתראות כריסטופר רובין
להתראות כריסטופר רובין (באנגלית: Goodbye Christopher Robin) הוא סרט דרמה ביוגרפי בריטי משנת 2017 על חייו של הסופר אלן אלכסנדר מילן, יוצר הדמות פו הדב, ועל בני משפחתו, בעיקר בנו כריסטופר רובין. את הסרט ביים סיימון קרטיס וכתבו פרנק קוטרל-בויס וסיימון ווהן. מככבים בו דונל גליסון, מרגו רובי וקלי מקדונלד. הקרנת הבכורה בממלכה המאוחדת הייתה ב-29 בספטמבר 2017. הוא קיבל ביקורות מעורבות, וההכנסות היו בסכום של 7.2 מיליון דולר.
תקציר עלילה
תחילת הסרט בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה. אלן אלכסנדר מילן, המכונה בפי בני משפחתו וחבריו "בלו", ואשתו דפנה מקבלים לביתם מברק מצער. העלילה עוברת לשנת 1916 בזמן מלחמת העולם הראשונה כשבלו נלחם בקרב על הסום. הוא חוזר לאנגליה וממשיך בחייו עם דפנה, אבל סובל מהלם קרב, ומדי פעם יש לו פלאשבקים מאירועים בקרבות. דפנה יולדת את בנם. היא קיוותה ללדת בת, והתאכזבה שנולד לה בן. שמו של הילד הוא כריסטופר רובין מילן, אבל כולם קוראים לו "בילי מון". הם מעסיקים אומנת בשם אוליב, שבילי מכנה אותה "נו".
בלו מתקשה לחזור לכתיבה הרגילה שלו – הוא רוצה לכתוב מסה כנגד המלחמה – ועובר לגור עם משפחתו בבית בכפר ובסמוך יש שטח מיוער. דפנה מתנגדת למעבר וחוזרת ללונדון לתקופה ממושכת. אחר זמן מה אוליב הולכת לטפל באימה החולה, וגם הטבחית עוזבת באותה עת. בלו ובילי נאלצים להסתדר בעצמם. בתחילה בחוסר רצון בלו לוקח את בילי לסיורים ביער, וממציא סיפורים על הרפתקאותיו של הילד עם חיות הצעצוע שלו, שקנו לו הוריו.
בלו מזמין את ידידו המאייר ארנסט להצטרף אליהם בבית, ויחד הם מתחילים לפתח את ספרי פו הדב. דפנה חוזרת הביתה אחרי שבלו שולח לה שיר שכתב "Vespers", והיא מפרסמת אותו במגזין Vanity Fair. אוליב חוזרת אחרי מות אמה. כש"פו הדוב" הופך להצלחה גדולה, הם הופכים לידוענים ודפנה מתחילה לנהל את חייהם בהתאם. בילי, מרבה להופיע בפני הציבור בדמות כריסטופר רובין, והדבר מבלבל ומתסכל אותו.
כשבילי מגלה שלאוליב יש מחזר, אלפרד, הוא מספר להוריו. דפנה מרגישה נבגדת ומתעמתת עם אוליב ברשעות. אוליב, שמתחילה לכעוס על בלו ודפנה, מתפטרת מתפקידה, ומוכיחה אותם על מה שהם מעוללים לבילי. בלו מחליט להפסיק לכתוב על הילד ועל חבריו הדמיוניים.
בלו מפסיק את הופעותיו הפומביות של בילי ורושם אותו לפנימייה. אבל התלמידים מתעמרים ב"כריסטופר רובין" וכשהוא מסיים את בית הספר, הוא רוחש טינה לאביו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא נפסל בבדיקות רפואיות ולא גויס, אבל דרש מאביו – שחשש לשלומו של בנו – שיפעיל את השפעתו כדי שיתקבל לצבא. בילי עוזב לקראת הגיוס שלו ומפנה את גבו אל אביו ומתכחש לספרים ולכסף שהם מביאים.
סצנת הפתיחה מוקרנת שוב. הפעם עם הסבר שבילי נעדר ונחשב למת. הוריו מוסרים את החדשות הרעות לאוליב. עם זאת בילי שרד את המלחמה וחוזר לבית בכפר ללא הודעה מוקדמת. בלו ובילי מתפייסים ובסצנת הסיום הם מהלכים יחד בתוך היער, כשרואים את בילי כילד וכאיש צעיר לסירוגין.
הפקה
פיתוח הסרט החל ב-2010, עם המפיקים סטיב כריסטיאן ונואלה קווין-ברטון, ובהמשך דניאל ג'ונס. סיימון ווהן כתב את התסריט.
באפריל 2016 לוהק דונל גליסון לככב בתפקיד א. א. מילן. ביוני 2016 אושר שבסרט יככבו גליסון ומרגו רובי, בתפקיד דפנה אשתו. בהמשך לוהקה קלי מקדונלד לגלם את דמותה של אוליב, האומנת של כריסטופר רובין.
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2016.
יציאה לאקרנים
הקרנת הבכורה בממלכה המאוחדת הייתה ב-29 בספטמבר 2017. בארצות הברית הוקרן הסרט לראשונה ב-13 באוקטובר 2017.
דניז סקוט בראון
דניז סקוט בראון (באנגלית: Denise Scott Brown; נולדה ב-3 באוקטובר 1931) היא אדריכלית ומתכננת אמריקאית, כותבת ומחברת, מחנכת ומנהלת משרד "ונטורי, סקוט בראון ושות'" בפילדלפיה בת להורים יהודים. סקוט בראון ובעלה ושותפה, רוברט ונטורי, נחשבים בין האדריכלים המשפיעים ביותר של המאה העשרים, הן בשל הארכיטקטורה והתכנון שלהם והן בשל הכתיבה התאורטית שלהם וההוראה.
חינוך והוראה
דניז שנולדה בצפון רודזיה להורים יהודיים - סימון ופיליס (הפקר) לקופסקי חלמה להיות אדריכלית כבר מגיל חמש. בדרכה להגשים את יעדה זה, היא הקדישה את חופשות הקיץ שלה לעבודה עם אדריכלים, ובין השנים 1948 עד 1952, לאחר שלמדה במכללת קינגסמד, בדרום אפריקה באוניברסיטת ויטווטרסראנד. היא נכנסה לזמן קצר לפוליטיקה הליברלית, אך חשה מתוסכלת מהיעדר קבלת הנשים בתחום. לקופסקי נסעה ללונדון בשנת 1952 ועבדה אצל האדריכל המודרניסטי פרדריק גיבברד. היא המשיכה שם בלימודיה, והתקבלה לבית הספר לארכיטקטורה של איגוד הארכיטקטים בלונדון כדי ללמוד "כישורים שימושיים לבניית דרום אפריקה הצודקת", בסביבה עשירה מבחינה אינטלקטואלית שקלטה אל חיקה נשים. רוברט סקוט בראון, אותו הכירה בוויטווטרסנד בשנת 1954, הצטרף אליה, והיא סיימה את לימודיה עם תואר באדריכלות בשנת 1955.
אדריכלות ותכנון
בשנת 1972, בשיתוף עם ונטורי וסטיבן איזנור, כתבה סקוט בראון את הספר "ללמוד מלאס וגאס: הסמליות הנשכחת של הצורה האדריכלית". הספר כלל מחקרים על "רצועת" לאס וגאס, שנערכו בשיתוף עם סטודנטים בקורס סדנת מחקר לאדריכלות אותה לימדה סקוט בראון עם ונטורי בשנת 1970 בבית הספר לאדריכלות ותכנון של ייל. הספר טבע את המונחים "התחמקות" ו-"סככה מעוטרת" כפי שהם באים לידי ביטוי בסגנונות אדריכליים מנוגדים. סקוט בראון נותרה כותבת פורה בתחום האדריכלות והתכנון העירוני. הספר הצטרף לספרו הקודם של ונטורי "מורכבות וסתירה באדריכלות" (מוזיאון לאמנות מודרנית, 1966) כתוכחה נגד המודרניזם האורתודוקסי וטעמים אדריכליים אליטיסטים, וקבלה של התפשטות האמריקאיות העממית.
סקוט בראון וונטורי שאפו להבנת העיר בממדיה החברתיים, כלכליים ותרבותיים, וראו בה אוסף של מערכות תכנוניות מורכבות. כחלק מתהליך העיצוב שלהם, בחן משרד ונטורי, סקוט בראון ושות' את המגמות של אזור נתון וסימנו בו הרחבות עתידיות או גודש. מחקרים אלו השפיעו על תוכניות לפיתוח ושיפור עירוני. בגישה זו הם השתמשו במסגרת תחרות "ברלין מחר", בה נלקחה בחשבון תנועת האוכלוסייה ודפוסיה היומיומיים. באופן דומה, תוכנית מכללת בריין מאור לקחה בחשבון את סימן הנוף של הקמפוס המוקדם ואת שימושי השטח שהתקיימו בו טרם התכנון. סקוט בראון החזיקה בגישה שיטתית לתכנון שהוגדרה במושג "סטודיו צ.כ.ת." - צורה, כוחות, תפקוד (FFF studios) על פי גישה זו, שלושת הממדים הללו מסייעים להגדיר את הסביבה העירונית. כך לדוגמה, משרד התכנון ונטורי, סקוט בראון ושות', בחן בו זמנית את הרחבת קמפוס דארטמות' קולג' בשילוב עם המרחב הפתוח המקיף אותו סביב.
יעקב צור (קצין)
יעקב צור (נולד ב-22 באפריל 1936) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת בחיל התותחנים ובצנחנים ופיקד על עוצבת כדור האש.
דניז סקוט בראון
אדריכלות ותכנון
בתכנון פרויקט רשת מלונות ניקו נעשה שילוב בין רעיונות המזרח והמערב. הדבר בא לידי ביטוי במיזוג הרעיון המערבי של הנוחות (סטניסלאוס פון מוס 62) עם תבניות קימונו היסטוריות על הסדר הנסתר שבהם. האדריכלות בפרויקט זה מיישמת תחושה מודרנית פוסט - לאס וגאס בשילוב עם רחוב הקניות היפני המסורתי. חדרי האירוח מעוצבים בדרך כלל בטעם מערבי, עם בדים, טפטים ושטיח שעוצבו במשרדם של ונטורי, סקוט בראון ושות' ומשקפים את הנוף שבחוץ. לעומת זאת, מתחם "הרחוב" החיצוני משקף את החיים העירוניים והמסורתיים היפניים.
במשרד ששינה שמו לוונטורי, ראוך וסקוט בראון בשנת 1980, ונקרא לבסוף ונטורי, סקוט בראון ושות' בשנת 1989, הובילה סקוט בראון פרויקטים תכנוניים ומחקרים אזרחיים גדולים, ובהמשך אף הובילה פרויקטים רבים של תכנון קמפוסים אוניברסיטאיים. בתחילת שנות השמונים, זכו הרעיונות והתפיסות של ונטורי ובראון להצלחה אדירה. המבקרים הגדירו אותם כאדריכלים ובעלי החזון המשפיעים ביותר לאותה תקופה, והם המשיכו את דרכם בגישה ברורה, עם תאוריות העיצוב הרדיקליות שלהם. סקוט בראון גם שימשה מתכננת ראשית יחד עם רוברט ונטורי על הפרויקטים האדריכליים הגדולים ביותר של המשרד, כולל אגף סיינסבורי של הגלריה הלאומית בלונדון, בניין הקפיטול בטולוז ואתר הנופש והספא של מלונות ניקו ביפן.
יעקב צור (קצין)
ביוגרפיה
צור הוא בנם הבכור של הלל צור (שטיין) שעלה מריגה ושולמית (מבית סלוצקי מנהלל). גדל בבית ציוני רוויזיוניסטי ברמת טיומקין (כיום בנתניה). אביו היה חבר בארגון האצ"ל והיה מבוקש על ידי הבריטים. ב-1939 נשלח אביו מטעם תנועת בית"ר והאצ"ל לפולין ומשפחתו הצטרפה אליו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה חזרה לארץ ישראל. ב-1944 הוגלה אביו על ידי הבריטים למחנה מעצר באפריקה. אחרי שובו מאפריקה נעצר שוב והושם במחנה המעצר בלטרון ואחר כך במחנה המעצר בעתלית, שם שהה עד 1948. באותן שנים, למד צור בבית הספר "תחכמוני" והיה חבר בתנועת הנוער בית"ר.
דניז סקוט בראון
מחלוקת פרס פריצקר
כאשר הוכרז רוברט ונטורי כזוכה בפרס פריצקר לאדריכלות לשנת 1991, סקוט בראון החרימה את הטקס במחאה. מארגני הפרס, קרן הייאט, טענו כי בשנת 1991 הם העניקו את הפרס רק לאדריכלים יחידים, נוהל שהשתנה בשנת 2001 עם בחירתם של ז'אק הרצוג ופייר דה מאורון. עם זאת, הפרס בשנת 1988 הוענק לשני זוכים.
יעקב צור (קצין)
ביוגרפיה
צור התגייס לצה"ל באוגוסט 1954. בסוף שנת 1955 סיים קורס קציני תותחנים. לאחר הקורס שובץ בגדוד מרגמות כבדות 332 וצורף על ידי אריק שרון לפלוגה המסייעת של גדוד 890 בצנחנים כקצין תצפית קדמי. במלחמת סיני השתתף בקרב המיתלה כקצין תותחנים של הצנחנים. לאחר המלחמה מונה למפקד סוללת מרגמות 120 מ"מ בגדוד 890. הוא השתחרר משירות החובה בסוף שנת 1957. בשירות המילואים שירת כקצין תותחנים בחטיבת הצנחנים הסדירה. במלחמת ששת הימים שימש קצין ניהול אש בגדוד 332 של חטיבת הצנחנים. ב-1969 מונה למפקד גדוד 332, גדוד מכמ"ת מוצנח. הוא פיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים ושימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת הצנחנים. לאחר מכן פיקד על גדוד תותחים מתנייעים 8196. בשנים 1972–1977 שהה בטהראן, לסירוגין, ושימש כיועץ לחיל הים האירני. עם הקמת עוצבת האש מונה ב-1977 למפקד הסיוע האוגדתי ופיקד על האגד הארטילרי של האוגדה, עוצבת כדור האש. שירת בתפקיד זה עד 1982, כולל במהלך מבצע ליטני ובהכנות למבצע של"ג. צור נענה לפניית הצבא והתגייס לשירות קבע בשנת 1979 לתפקיד ראש מחלקת אמצעי לחימה יבשה. בהמשך שירותו מונה לנספח לענייני מחקר ופיתוח בנספחות צה"ל בוושינגטון, ארצות הברית. עם סיום תפקידו זה, העניק לו מזכיר הצבא של ארצות הברית את "מדליית השירות הראוי לשבח" כאות הערכה להישגיו. הוא השתחרר מהשירות בשנת 1987.
בשנת 2018 הוענקה ליעקב צור תעודת הערכה מיוחדת "על תרומתו הייחודית למערך חיל התותחנים לרגל ציון 70 שנה לעצמאות מדינת ישראל ולהקמת צה"ל".
דניז סקוט בראון
חדר בפיסגה
בשנת 1989 פרסמה סקוט בראון את המאמר המפורסם שלה, "חדר בפיסגה? סקסיזם והעדפת כוכבים באדריכלות". אף על פי שסקוט בראון כתבה את המאמר בשנת 1975, היא החליטה לא לפרסם אותו בזמנו, מחשש לפגיעה בקריירה שלה. המאמר מתאר את מאבקה להכרה כשותפה שווה במשרד, ובעולם האדריכלות שהיה בעיקר גברי. מאז הפכה לתומכת הגדולה של נשים בארכיטקטורה ודוברת מובילה כנגד האפליה במקצוע במספר הבטים.
יעקב צור (קצין)
ביוגרפיה
צור הוא בוגר הטכניון בפקולטה להנדסת מכונות (1961) ובקריירה האזרחית שלו מילא תפקידים בכירים בניהול פרויקטים בתחום זה. מאז שחרורו מהצבא, משמש כיועץ בנושאי מחקר ופיתוח וטכנולוגיה צבאית. מכהן כחבר בצוות פיתוח הרק"ם העתידי של צה"ל במשרד הביטחון. בשנת 2018 הוענק ליעקב צור תואר יקיר העיר רמת השרון "בהוקרה ובהערכה על עשייה ותרומה משמעותית לחיי העיר והמדינה".
נשוי לזיוה ולזוג נולדו שלושה ילדים, שני בנים ובת. בנו הבכור שירת כקצין תותחנים ונהרג בלבנון באפריל 1982. צור הוא מחברם של ארבעה ספרים:
נתנאל וייל
תולדות חייו ומשפחתו
נתנאל וייל נולד ב-1687 בשטילינְגֶן לרבי נפתלי צבי וייל שהיה דור שביעי לרבי יעקב וייל (המהרי"ו). בשנת 1692 נהרג אביו, ובשנת 1697 הביאה אותו אמו מרים לפיורדא, משם נשלח בעגלה לפראג, לדודו, אחי אביו, ר' ליפמן מל"ש (=מליכטנשטאט, לימים: הרוזנצין  שבצ'כיה), והוא גדל אותו כאב. שם למד בישיבתו של רבי אברהם ברוידא, ואף נישא לאחייניתו פייגלא. יחד עם מורו עבר לעיר מץ, כאשר זה נבחר לרב המקום, אולם אחר כך חזר לפראג והיה בה לראש ישיבה גדולה. ובין ה'תע"ג לה'תע"ד נבחר רבו לאב"ד פרנקפורט ועבר יחד עם רבו לשם, ולמד בישיבתו שם עד שנת ה'תע"ז כשנפטר רבו חזר לפראג, ושם התחיל יחד עם בנו הרב ידידיה טיאה וייל לכתוב את חיבורו על הרא"ש הנקרא "קרבן נתנאל".
ב-1744 התרחש גירוש יהודי בוהמיה וב-1745 עבר לגרמניה והיה לרב בשוורצוואלד, ושם כתב חציו ורובו של הספר עם בנו הבחור ר' שמעון הירש. ב-1750 נתמנה לרבה של קארלסרוהה, שם סיים את פירושו על הרא"ש לסדרי מועד ונשים, יחד עם חתנו ר' נפתלי ליברליש מפראג. בפירושו הוא מפרש את דברי הרא"ש, מברר את גרסאותיו ומביא מקורות לדבריו. הוא נדפס לראשונה בשנת תקט"ו (1755) בשם "קרבן נתנאל" ומאז נדפס כמה פעמים. בש"ס וילנא (1880–1886) הוא נדפס בצמוד לפירוש הרא"ש, כך גם בש"ס דפוס סלאוויטא (1835). נפטר בל' בניסן תקכ"ט (7 במאי 1769) בעיר ראשטאט ונקבר בקארלסרוהה.
בנו הרב ידידיה טיאה וייל נתמנה לרב העיר במקומו. בנו האחר, שמעון הירש הדפיס את ספרו "נתיב חיים".
קישורים חיצוניים
ספריו אודותיו
לארוס גסטרונומיק
לארוס גסטרונומיק (בצרפתית: Larousse Gastronomique) הוא אנציקלופדיה לגסטרונומיה. רוב הספר עוסק במטבח הצרפתי, והוא מכיל מתכונים של תבשילים צרפתיים וטכניקות בישול. הרבה מהתבשילים וחומרי הגלם הלא-צרפתיים מוזכרים במהדורות המאוחרות, והם מתרבים במספרם ממהדורה למהדורה. הספר יצא לאור בידי הוצאת לארוס, המו"ל הצרפתי המוביל של מילונים ואנציקלופדיות.
רקע
המהדורה הראשונה (1938) אותה ערך פרוספר מונטאן חבקה 1087 עמודים, על החלק המדעי היה אחראי דר' גוטשאלק, את המבוא כתבו ז'ורז' אוגוסט אסקופייה ופיליאס ז'ילבר. ז'ילבר חבר למונטאן בכתיבתו של ספר זה, כמו גם היה עמיתו של אסקופייה בכתיבת ספרו Le Guide Culinaire, כתוצאה מכך היה דמיון רב בין שני הספרים. הדבר גרם לאסקופייה לציין כשהוא נתבקש לכתוב מבוא שהוא יכול "לראות במו עיני", ו"מונטאן לא יכול להסתיר ממני את העובדה שהוא השתמש ב- Le Guide כבסיס לספרו החדש, ובוודאי השתמש במתכונים רבים."
Robert J. Courtine עמד בראש המהדורות של 1960, 1967, 1984.
פטגוזאורוס
מאפיינים
זאורופוד זה היה קטן יחסית, באורך ומשקל של 7.5–8 טון מטרי. כמה חוקרים סוברים שהגיע למשקל של מעל 9.5 טון. היה לו צוואר קצר וגולגולת קטנה בעלת חוטם נמוך. הלסתות היו בעלות שיניים קטנות בעלות כתרים, דומים לאלה של הקמרזאורוס. הזנב של הדינוזאור היה ארוך מאוד ביחס לאורכו ואולי שימש להתגוננות או לאיזון.
הוא חי ביערות של מחטניים או של שרכים גדולים, אולי בסמוך להרי געש פעילים. לצידו חיו יצורים שונים מתור היורה, ביניהם דו-חיים, צבים, הזאורופוד וולקימריה (Volkheimeria) והטורפים הגדולים פיאטניצקיזאורוס (Piatnitzkysaurus) וקונדורפטור (Condorraptor) שאולי צדו את הפטגוזאורוס האיטי.
קהילת יהודי פלונסק
קהילת יהודי פלונסק היא הקהילה היהודית בעיר פלונסק שבפולין. ההתיישבות היהודית במקום החלה כבר בראשית העת החדשה. המידע העתיק הראשוני על היהודים בפלונסק הוא משנת 1446 ברשימות בתיקי בית המשפט, בו מפורט מספר היהודים בעיר יחד עם המיסים והעמלות ששילמו.
ראשית הקהילה
העיר פלונסק ממקומת על נהר פלונקה ומכאן הגיע שמה. היא נוסדה בימי הביניים הקדומים כעיר מבצר של נסיך החבל ובה ארמון עץ למשכנו בימי שהותו בפלונסק.
סביב המבצר הוקם היישוב הראשון של תושבי העיר אשר עסקו בעיקר בחקלאות ובמשך הזמן נוספו אליהם גם סוחרים ובעלי מלאכה. בשנת 1400 העניק הנסיך מאזובשה ורייסין ז'יאמיוביט את כתב הקיום של העיר על יסוד החוק החלמיני. כתב קיום זה חודש ואושר בשנת 1527 על ידי המלך זיגמונט הראשון. פלונסק השתייכה לנסיכות פלוצק, שסופחה לממלכת פולין בשנת 1495 לאחר מותו של הנסיך האחרון יאנוש יחד עם חלק ממאזובשה. נסיכות פלוצק הפכה לפלך המורכב משמונה נפות ובכללן פלונסק.
כבר מראשית העת החדשה יהודים התגוררו בפלונסק. נסיכי מאזובשה היו מעוניינים לפתח את ארצם ולכן התירו כניסת יהודים לערים. המידע העתיק הראשוני על היישוב היהודי בפלונסק הוא משנת 1446, מרשימות בתיקי בית המשפט, בו מידע על מספר היהודים המשלמים מיסים וסכום העמלות מופיע בהם. בראש יהודי חבל פלוצק עמד הרב קמחי, שהיה הרב הראשי וישב בלינצ'יצה.
ב-1507 שילמו היהודים את ה- PLN 5 למס ההכתרה. בשנת 1527 נערך גירוש היהודים ומתן כתב הקיום על רקע התחרות המסחרית עם הסוחרים הנוצרים. היהודים עסקו בהלוואה בריבית, וכן סחרו במוצרי עץ, אשלג וזפת. מוצרים אלו היו משיטים לעיר דאנציג דרך נהר הוויסלה. היהודים היו בעלי המונופול על המסחר בכל האזור והיו מבקרים בירידים בדאנציג, פוזנא, גניזנו ותורון.
בתחילת המאה ה-17 העניק מלך פולין זיגמונט הראשון הגנה ליהודים מפני תחרות של סוחרים זרים. באחוזות מלכותיות משנת 1616 נמצא תיאור עשיר של רכוש העיר, שבו נמצאים ארבעה בתים יהודיים, בעליהם מחויבים לתת לזקן ליטר וחצי זעפרן. יהודים מן הערים השכנות עברו לפלונסק והיישוב היהודי בה גדל.
צעקה 3
צעקה 3 (באנגלית: 3 Scream) הוא סרט אימה שיצא בשנת 2000, והחלק השלישי בטרילוגיית סרטי 'צעקה' המצליחה. בסרט מככבים נב קמפבל, דייוויד ארקט וקורטני קוקס, המשחזרים את תפקידם פעם נוספת.
קהילת יהודי פלונסק
המלחמה הפולנית-שוודית
בשנת 1655 פרצה המלחמה הפולנית- שוודית השנייה. האצולה הפולנית והוויבוידים מפוזנא וקאליש חברו לשוודים יחד עם 15,000 חיילים, אשר פלשו לעיר וגרמו בה הרס רב. היהודים והפרוטסטנטים הואשמו בבגידה וריגול לטובת השוודים, ובכל הרפובליקה של פולין החלו מעשי שוד וטבח, הקהילה היהודית כמעט הושמדה לחלוטין והרכוש היהודי נשדד ונהרס.
צעקה 3
זהו הסרט היחיד בזיכיון סרטי "צעקה" שלא נכתב על ידי קווין ויליאמסון, מפני שהוא היה עסוק בעבודה על תוכנית הטלוויזיה שלו, 'Wasteland'. ארן קרוגר אשר כתב את התסריט לסרט '״סכנה ברחוב ארלינגטון'״ ובהמשך גם את התסריטים עבור '״הצלצול״, ״הצלצול 2״ ו״סודות נעולים״, קיבל את התפקיד לכתוב את התסריט בהתבסס על הערות שויליאמסון עצמו רשם.
קהילת יהודי פלונסק
המלחמה הפולנית-שוודית
באפריל הגיע סטפן צ'רניצקי לאזור צ'חנוב ופלונסק, הוא ערך שחיטות גדולות ביהודים, חייליו שדדו והרסו את הרכוש היהודי. בפלונסק סבלו היהודים סבל רב, רובם נהרגו, בתיהם נשרפו רכושם נשדד והרב של הקהילה, הרב צבי נשרף. הקהילות היהודיות היו תחנות המוות של צבא צ'ארנצקי ביניהן: קהילת קובאל, לופיאנני, רוגסאן, פלאטוב ורשן, ליסא, פאקוש, שרם, פורדון, פליצק ודוברזין. יהודי פלונסק קבעו יום צום שנתי לזכר ההרוגים, בערב ראש חודש שבט, וקבעו נוסח סליחות מיוחד ליום צום זה - "סליחות פלונסק".
צעקה 3
עלילה
הסרט נפתח כשקוטון ווירי (האיש שהופלל על ידי בילי לומיס ברצח מורין פרסקוט אשר הפך לשחקן ועומד לשחק בסרט "דקירה 3: חזרה לוודסבורו") מקבל שיחת טלפון מאיימת גוסטפייס (הרוצח) אשר מודיע לו שהוא מרגל אחרי חברתו, כריסטין המילטון (שחקנית שגם היא מופיעה ב"דקירה 3") ומתכנן לרצוח אותה אם קוטון לא יגלה את מיקומה של סידני פרסקוט. קוטון מסרב לסחיטה וממהר לביתו בזמן שהרוצח רודף אחרי כריסטין אשר נועלת את עצמה בחדרה. כשקוטון מגיע כריסטין תוקפת אותו עם מחבט גולף ומשוכנעת שהוא הרוצח. הרוצח האמיתי מופיע מאחוריה אך קוטון אינו מצליח להזהיר אותה ולכן היא נרצחת ולאחר שניות ספורות, גם קוטון.
קהילת יהודי פלונסק
המלחמה הפולנית-שוודית
בשנת 1657, המלך יאן קז'ימייז' נתן כתב-קיום המאפשר ליהודים לבנות מחדש את בתיהם ולפתוח מחדש חנויות וסדנאות. בשנת 1670 המלך מיכאל קוריבוט וויסניוביאצקי, יורשו של המלך יאן קז'ימיז', חידש את כתב הקיום של היהודים והתיר להם להתיישב בפלונסק. הוא אפשר להם להקים בתים, לעסוק במסחר, לשרוף יי"ש ולבשל בירה, למכור ולקנות כל מיני משקאות, לשחוט בקר ולמכור בשר באיטליזים ובבתיהם הפרטיים. היה מותר לסחור בימי חול מלבד יום א' וכן הותר ליהודים לבנות בית כנסת ולהקים בית עלמין נפרד.
צעקה 3
עלילה
יום למחרת, מארק קינקייד, בלש משטרה, מיידע לגייל ודיואי על הרצח של ווירי, ושואל אם הם יכולים לדעת משהו על תמונה של אישה צעירה שנמצאה בזירת הרצח. הם מזהים את האישה כמורין פרסקוט, אמה של סידני. אחרי ששני צוות שחקנים של הסרט דקירה 3: חזרה לוודסבורו, שרה דרלינג וסטיבן סטון, נרצחים, דיואי וגייל מבינים כי הרוצח הורג אנשים לפי הסדר שהם מתים בתסריט. בינתיים, סידני, שהתרחקה מעין הציבור ומחבריה אחרי האירועים שקרו בקולג' וינדזור, מוטרדת על ידי הרוצח שמתקשר אליה הביתה, ומתאחדת מחדש עם דיואי וגייל לעזור להם עם החקירה.
קהילת יהודי פלונסק
המלחמה הפולנית-שוודית
בעקבות כך פרץ מאבק קשה בין הנוצרים ליהודים כשהראשונים אומרים שהיהודים גוזלים מהם את פרנסתם. על היהודים נאסר, עוד מימי המלך זיגמונט הראשון לסחור במסחר קמעוני בכותנה, אריגים ובשמים. וכן מכירת בשר עגל, כבשים ועיזים בימי השוק אשר הותרו רק לנוצרים.
צעקה 3
עלילה
בלילה, צוות השחקנים שנשארו: אנג'לינה טיילר, טייסון פוקס, טום פרינז וג'ניפר ג'ולי, מוזמנים על ידי המפיק של הסרט דקירה 3: חזרה לוודסבורו, ג'ון מילטון, למסיבה באחוזה שלו. כמו כן, נוכחים גם דיואי וגייל והבמאי של הסרט, רומן ברידג'ר. כשהאורחים מתפצלים כדי לחקור את הבית, דיואי וגייל מוצאים את התלבושת של הרוצח וכן מכשיר משנה קול. הם מבינים כי הרוצח שכפל את הקולות של כולם ורימה אותם להתאסף בבית, ומתפצלים לכנס את השחקנים ולהימלט.
קהילת יהודי פלונסק
המלחמה הפולנית-שוודית
בהתאם לכתב הקיום, היהודים היו משלמים מיסים על מסחר, מגרשים ובתים וכן מס גולגולת (משנת 1549). בשנת 1669 הזכירו ליהודי פלונסק ועד ד' הארצות כי עליהם לעזוב את מאזובשה. ייהודי פלונסק עזבו את העיר ולא חזרו אליה עד לביטול ההחלטה.
צעקה 3
עלילה
הרוצח מופיע בבית ורוצח את כולם; ראשית רומן, אז טום, ואז אנג'לינה, לאחר מכן טייסון ולבסוף ג'ניפר, מלבד דיואי וגייל.
בתחנת המשטרה, הרוצח מתקשר לסידני ומודיע לה שהוא תפס את דיואי וגייל ואם היא רוצה לדעת מי הרג את אמא שלה היא צריכה לבוא לאחוזה. כשהיא מגיעה, סידני מרמה את הרוצח ויורה בו, אבל לפני שהיא יכולה לשחרר את דיואי וגייל הגופה שלו נעלמת. קינקייד מגיע למקום ואף שבתחילה החשד נופל עליו לאחר שגילתה קודם לכן כי הוא ארב למקרה שלה, סידני למעשה ניצלת מפני התקפה של הרוצח על ידו, אבל קינקייד נדקר ושוכב מחוסר הכרה.
קהילת יהודי פלונסק
המלחמה הפולנית-שוודית
באמצע המאה הי"ח כיהן בפלונסק הרב ברוך חריף, אחריו כיהן הרב יקותיאל זלמן בן משה יוסף ליכטשטיין מחבר הספר "דבי רב" (פירוש על הספרי). בתקופה זו היה בפלונסק רופא יהודי ד"ר שלמה יעקב'ס. ליד פלונסק התקיימה התיישבות חקלאית יהודית – אחוזת קוחארי שהוקמה על ידי שלמה זלמן מרקוס מפוזנא. מתוך מפקד שנערך בשנת 1764 בפלונסק נמנו 455 נפשות. בשנים אלו, של פלישת צבאות זרים ושל סיבוכים במדינת פולין סבלו היהודים סבל רב. היהודים תמכו בקונפדרציה ברסקה למרות היותה עוינת את היהודים. בימי מלכות של סטאניסלאב פוניאטובסקי חל שיפור במצב היהודים עקב השקט ששרר במדינה בעיקר לאחר חלוקת פולין הראשונה.
צעקה 3
עלילה
סידני לאחר מכן נרדפת לחדר שבו הרוצח לוכד אותה. הוא מספר לסידני על החיפוש שלו אחר אמו, רינה ריינולדס, מי שהיא מזהה כמורין פרסקוט, ועל סירובה של מורין להכיר בו כבנה. לאחר מכן, הרוצח חושף את עצמו כרומן (שזייף את מותו). הוא מספר לסידני שהוא אחיה למחצה, שנולד לאחר שמורין עברה אונס קבוצתי. הוא גם אומר לסידני שהוא הסיבה לכך שבילי לומיס התחיל את הרציחות בוודסבורו, לאחר שהוא הראה לו סרטון וידאו של אביו ומורין מתנשקים. רומן כועס על סידני בגלל החיים שהיו לה עם מורין ולטענתו היו צריכים להיות שלו ורוצה לסיים את הכול בכך שיהרוג אותה ויטען כי הוא השורד היחיד של מסע הרציחות שלה. לאחר שהתמודדה עם יותר מדי רוצחים סדרתיים מטורפים בחייה, סידני נוזפת ברומן שממציא תירוצים כדי לכסות את הרצונות האישיים שלו להרוג אנשים, והם מתחילים מאבק אלים. אחרי שכמעט נהרגת, סידני מצליחה להביס את רומן על ידי דקירתו בגב ובלב. דיואי וגייל נכנסים לחדר כשרומן גוסס. הם וסידני עומדים לעזוב, אבל רומן קם על רגליו ומחדש את הניסיון לחסל את סידני. דיואי יורה בו שוב ושוב באזור החזה, אך לשווא, שכן רומן לובש אפוד מגן. בהנחיית סידני, דיואי יורה בראשו של רומן ומחסל אותו אחת ולתמיד.
קהילת יהודי פלונסק
פלונסק במאה ה-19
במאה ה-19 החלו יהודי פלונסק לגלות מעורבות פוליטית ולהפיץ את תרבות ההשכלה. במרד הפולני של 1863 השתתפו כמה מיהודי פלונסק. בשנת 1865 נוסדה אגודת "חברת דורשי התורה והחכמה", בה התרכזו המשכילים הראשונים בעיר ולמדו בה פילוסופיה דקדוק ושפות. בתקופה זו אף השתפר בה המצב הכלכלי. ב-1910 מנתה הקהילה 7,665 נפש (%64 מכלל האוכלוסייה). בפלונסק נוסד אחד מסניפיה הראשונים של אגודת "חובבי ציון" בפולין. לקראת סוף המאה ה-19התארגנה בעיר הקבוצה הראשונה של ציונים והוקם ארגון "בני ציון" שבתוך שנתיים מנה כמאתיים פעילים. צעירים רבים הצטרפו לחוג לומדי העברית ובעיר הוקמו ספריות ציבוריות בעברית וביידיש. "ההשכלה - מן העיר פלונסק יצאה למלוך", כתב הסופר דוד פרישמן.
צעקה 3
החוקים
למרות מותו בסרט השני, רנדי עושה הופעה מיוחדת בקלטת וידאו שהדמות עשתה במהלך האירועים של צעקה 2. בקלטת הוא קובע כי אם הסרט השלישי הוא עוד סתם סרט המשך, אז הכללים המקובלים להמשך חלים. עם זאת, "אם אתה מוצא את עצמך מתמודד עם סיפור אחורי לא צפוי, ועודף אקספוזיציה, אז כללי ההמשך אינם חלים. מכיוון שאתה לא מתמודד עם המשך, אתה מתמודד עם פרק הסיום של טרילוגיה." הכללים בפרק הסיכום הסופי של טרילוגיה שונים: לסיום רנדי ממשיך ואומר בהצלחה, וכל טוב, ושהוא יראה כמה מהאנשים בקרוב כי על פי הכללים, חלקם לא הולכים לעבור את זה. כי הוא לא, לא אם הם צופים בקלטת הזו.
קהילת יהודי פלונסק
פלונסק במאה ה-19
במחצית השנייה של המאה ה-19 נפוצה בפלונסק החסידות. בעיר היו קבוצות של חסידי גור, אלכסנדר וצ'חאנוב ונוסדו בה קלויזים (בתי מדרש) של הזרמים השונים. לקראת סוף המאה ה-19 נוסדו בפלונסק אגודות כגון "קהל קטן", שביקשו להפיץ השכלה בקרב השכבות העניות. פעילי האגודות ארגנו קבוצות לימוד של פועלים ובעלי מקצועות כפיים, לימדו את חניכיהם עברית, משניות, פרקי אגדה, היסטוריה של עם ישראל וידיעת ארץ ישראל. אגודת "עזרא" פעלה להפצת השפה העברית וללימוד ההיסטוריה של עם ישראל בקרב ילדים ממעמד נמוך. בין מקימי האגודה היה דוד גרין, לימים - דוד בן-גוריון בן ה-14. רבים מפעילי אגודות אלו היו מראשוני העולים מפלונסק לארץ ישראל. יוצאי פלונסק היו בין מקימי הקיבוצים נגבה, עין שמר, בית זרע, עין השופט, שריד, כפר מסריק, מזרע ועוד. עם זאת, בשנים אלה עדיין קיבלו רוב ילדי ישראל בעיר חינוך מסורתי ולמדו ב"חדרים" פרטיים ובתלמוד תורה שהחזיקה הקהילה. בסוף המאה ה-19 נפתח בפלונסק בית ספר יסודי ממשלתי לילדי היהודים, בו למדו ברוסית כ-80 תלמידים, רובם בנות.
פלונסק גבלה במשקים גדולים, בהם היו עצי צפצפה שבצמרותיהם מקננות חסידות. בשולי העיר היו בתי הנפחים, מתקני העגלות ומפרזלי הסוסים, וכן חלקות קטנות של איכרים, נוצרים ויהודים, שעיטרו את העיר בגני ירק, בערוגות פרחים ובגדרות עץ צבועות באדום ובירוק. בסוף המאה ה-19 היו שליש מבתיה של פלונסק בנויים מאבן ופעלו בה בתי חרושת, בתי מלאכה ותחנה מטאורולוגית. נסללו בה כבישים והותקנו מדרכות אספלט. בעיר עצמה היו שדרות אלונים וערמונים וכן גני נוי. בתחילת המאה ה-20 היו בעיר בתי ספר עממיים, בית ספר תיכון, בתי חרושת, טחנת קמח, תחנת כוח ומגרשי ספורט. למעלה ממחצית מ-8,000 תושבי העיר היו יהודים.
הקהילה במהלך מלחמות העולם
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשה גרמניה את פלונסק מידי הקיסרות הרוסית. עקב המלחמה שותקו המלאכה והמסחר בעיר, ורבים מתושבי העיר נותרו ללא אמצעי קיום. הקהילה הקימה מטבח ציבורי לעניי העיר, שחילק מאות ארוחות חינם מדי יום.
למרות הקשיים התנהלו בפלונסק בתקופה זו חיים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים ערים. הכיבוש הגרמני איפשר למפלגות, לאיגודים המקצועיים ולארגונים החברתיים לפעול בגלוי. הקבוצות הציוניות, שהתארגנו עוד לפני המלחמה, הגבירו את פעילויות ההסברה והתרבות שלהן. הבונד שפעל במחתרת בימי השלטון הצארי חידש את פעולתו הגלויה.
בשנת 1917 הוקמה בפלונסק ספרייה ציבורית ובשנת 1918 נוסד בה סניף של אגודת ישראל.
עם תום המלחמה נכללה פלונסק בתחום פולין העצמאית. עם כניסת הצבא הפולני לפלונסק הואשמו היהודים בשיתוף פעולה עם הגרמנים, ובמקרים רבים פרעו חיילים פולנים ביהודים. עם פרוץ מלחמת פולין-ברית המועצות ב-1920 כבש הצבא האדום את העיר לזמן קצר והאלימות נגד היהודים גברה. בתקופה זו פרצה בעיר מגפת טיפוס ושרר בה רעב. לאחר המלחמה סייעו לנזקקים בעיר ארגון הג'וינט, מוסדות תמיכה ציבוריים וכן קרובים בחוץ לארץ.
ארגונים ומוסדות
מוסדות הסעד של הקהילה תמכו בעניים, בעיקר לקראת החגים, וסיפקו להם חומרי הסקה ובגדים חמים בחורף. חברות "ביקור חולים" ו"לינת הצדק" סייעו לעניי העיר ללא תשלום, בדיור ובטיפול רפואי.
בהנהלת הקהילה היהודית בפלונסק היה רוב למפלגות הציוניות. הקהילה גבתה מיסים מחברי הקהילה, דאגה לבחירתם ולמינויים של בעלי המשרות הדתיות (רב, דיינים, שוחטים, חזנים ועוד) והחזיקה את בתי הכנסת, בתי המדרש, מוסדות החינוך הדתיים ויתר המוסדות הדתיים בעיר.
שליש מחברי מועצת העירייה בפלונסק היו יהודים. יהודי פלונסק המשיכו להתפרנס ממסחר זעיר, מלאכה ובניין ומתעשיות המזון והכימיקלים. היו ביניהם סוחרי תבואה, עצים ובהמות וכן חייטים, סנדלרים, סבלים, קצבים וסוחרים, בעיקר סוחרי בגדים. עקב המשבר הכלכלי בקרב חקלאי הסביבה הצטמקו מקורות הקיום של הסוחרים ובעלי המלאכה היהודיים, שלקוחותיהם היו בין חקלאים אלה. צמצום המסחר נבע גם מתחרות גוברת מצד הסוחרים הפולנים וכן מהתגברות האנטישמיות. בשנות השלושים של המאה ה-20 החלו פעולות חרם נגד יהודים ומדי פעם התקיימו הפגנות מול חנויותיהם תוך ניסיון למנוע קונים מלהיכנס. אבנים יודו על בתים של יהודים ושמשות בבית הכנסת נופצו. השלטון המרכזי ניסה אף הוא לדחוק את רגליהם של היהודים מענפי הכלכלה. כל אלה הביאו להגירת יהודים מפלונסק לארץ ישראל, למערב אירופה, לצפון אמריקה, לאוסטרליה ולדרום אפריקה.
יהודי פלונסק הביעו מעורבות בחיי הציבור, הן בשעות של התרוממות הרוח והן בשעות מצוקה. בשוק המרכזי היו מתאספים ערב ערב יהודים מגודלי זקן, פועלים, עגלונים ובני נוער לשיחות בענייני דיומא על הבעיות שעמדו ברומו של עולם. תנועות הנוער הציוניות בעיר יצאו להפגנת ענק עם תלבושותיהן ודגליהן לרגל הצהרת בלפור ב-1917 וכן עם פתיחת האוניברסיטה העברית ב-1925. ב-1929 נערכה אספה המונית בבית הכנסת בעיר במחאה על הספר הלבן של פאספילד.
בפולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם הלכה וגדלה השפעת המשכילים והציונים בקהילה, ופעולות החינוך והתרבות במסגרת התנועה הציונית הקיפו חוגים רחבים. בשנות השלושים, עקב המשבר הכלכלי, ירדה הפעילות במפעלים היהודיים בפלונסק, ורבים עברו למסחר בדברי הלבשה מוכנים. השפל הכלכלי גרם להתגברות האנטישמיות והביא את הקהילה עד משבר.
ערב מלחמת-העולם השנייה (ספטמבר 1939) התגוררו בפלונסק כ-7,000 יהודים.
כיבוש פלונסק
כיבוש פלונסק נעשה על ידי הגרמנים ב-5 בספטמבר 1939. בתחילת חודש אוקטובר 1939 פלונסק צורפה ל"בצירק ציחנאו" (אזור ציחנאו, לשעבר צ'חאנוב), ושמה שונה לפלונן. יהודים רבים ברחו עם תחילת המלחמה לשטחי ברית המועצות ולוורשה.
היהודים גויסו לעבודות כפייה באופן אקראי, היהודים שנעצרו כבני ערובה היו אחראים ליציאה מסודרת לעבודה ולהופעת היהודים פעמיים בשבוע ל"התעמלות" כפויה. בסוף ספטמבר או תחילת אוקטובר 1939 הוסעו כ-200 יהודים לגבול עם ברית המועצות כאחד מימי ה"התעמלות" וחלקם נרצחו. על מנת לשחרר את בני הערובה שילמה הקהילה היהודית 100,000 זלוטי כדמי כופר. אברהם לוי ששלט בשפה הגרמנית הצטווה להכין רשימות עובדים.
בסתיו 1939 יהודים שגורשו מערים שסופחו לרייך השלישי הגיעו לעיר, ומרגע זה יהודי פלונסק הצטוו לענוד על החזה והגב טלאי צהוב ולאחר מכן להוסיף את המילה jude לטלאי. בנוסף היהודים נצטוו לשלם את כל החובות לקופת העירייה באופן מיידי, ונאסר עליהם ללכת ברחוב לאחר השעה שש בערב.
היודנראט בפלונסק
היודנראט הוקם ב-1 ביולי 1940, הגרמנים הפכו את ועד העזרה ליודנראט ותפקיד גיוס היהודים לעבודות כפייה הועבר להיות תחת אחריותם. יעקב ראמק עמד בראש היודנראט וחברים בה היו בוגאטי, גראבמן, א' מונדלאק, י' קובל וש' שראדזקי. בנוסף ליודנראט הוקם כוח משטרה יהודית בן שישה אנשים. היודנראט גייס מזון ליהודי פלונסק, בנוסף הצליח לדחות את מועד הקמת הגטו ושחרור יהודים ממעצר.
היודנראט הפך להיות יודנראט אזורי של אזור נפת פלונסק, במסגרת היודנראט פעלו לשכת עבודה, ועדה לבריאות וועדת סעד. היהודים הועסקו בעבודות שונות: משק בית, עבודות ניקיון ותחזוקה עירונית, בריית כבול ובעבודות עפר. מפעלים שהופקעו מבעלותם של היהודים שימשו כמקום עבודה להעסקת בעלי מקצוע. עובדי כפייה רבים שולחו למחנות העבודה דלנובקה ולמחנה הנשים שיירפץ.
במהלך שנת 1940 הוקדם בידיעת היודנראט קואופטיב להספקת מזון על ידי 12 סוחרים. המזון חולק בתלושים. בשנים 1940–1941 יהודים רבים חזרו לפלונסק, חלקם נמלטו לוורשה בתחילת המלחמה ויהודים נוספים הגיעו מסביבת פלונסק שגורשו ב-1939–1949 לגנרלגוברנמן. בחודשים ספטמבר - דצמבר 1940 חיו בפלונסק סביב 7000 יהודים מתוכם 3,800 פליטים. היודנראט הקים מטבח ציבורי שחילק מזון וארוחות חמות בעיקר לפליטים. בנוסף הוקם בגטו בית ילדים ליתומים בני ארבע עד עשר כ-40 במספר. את בית היתומים ניהלה המורה גרינברג.
גטו פלונסק
מספר אנשי השירות הסדיר גדלו במהלך תקופת הגטו לארבעים. בראש שירות הסדר עמדו לוין, איש דובז'ין, וסגנו, חנן רמק, אחיו של ראש היודנראט. לאנשי השירות היה לבוש מיוחד, הם חבשו בתחילה כובע שהיה מסומן בסרט תכלת, לאחר מכן סופקו להם מדים בצבע כחול כהה. יהודי פלונסק סבלו מהתנכלות של המשטרה הגרמנית בפלונסק, נהגו להגיע לגטו ולהתעלל ביהודים, הנרייק פוך ועוזריו נהגו לשרוף זקנם ופאות של קורבנותיו. ומהמידע שהובא כנראה הרג יהודים במו ידיו.
יהודים עסקו במסחר והבריחו מזון לגטו תוך סיכון חייהם. רבים מהמבריחים נרצחו, ביניהם האופה הפולני טדאוש אוסטרובסקי שהבריח כמויות גדולות של קמח.
התנגדות יהודית בפלונסק
בדצמבר 1941 ובאביב 1942 נועדו נציגי הקומוניסטים בגטו ישראלביץ ושלמה פוקס, לפגישות עם קומוניסטים פולנים.
בגטו התקיימו שלוש פגישות בין נציגי הקבצה בגטו ולבין הקומוניסטים הפולנים. על מפגשים אלו מעיד יאן פטאשינסקי:
כאשר חוסל הגטו הצליחו להימלט אנשי מחתרת אחדים והצטרפו ליחידה של ארמייה לודובה. הם נלחמו נגד הגרמנים, וכולם נפלו בקרב או נרצחו על ידי הגסטפו לאחר שנתפסו בדצמבר 1943 עם הקבוצה הלוחמת.
מוסדות הבריאות בגטו פלונסק
עקב מגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו הוקם בית חולים אותו ניהל ד"ר אליהו פניגשטיין. בבית החולים היו 40–50 מיטות, בית החולים הוקם בתרומות יהודי פלונסק שתרמו גם את הציוד לבית החולים. בשנת 1941 גויס על ידי רמק ארתור בר מוורשה להקים מרפאה ובית מרקחת בגטו.
בית החולים שימש מרכז רפואי גם ליהודי נובה מיאסטו, סוחוצ'ין, וצ'רווינסק, וד"ר בר נסע לעיירות אלו והביא מהן חולים.
באפריל 1942 תמה מגפת הטיפוס בגטו ובית החולים הפך ל"רגיל" והייתה בו מחלקה פנימית, מחלקה כירורגית ומחלקה לחולי שחפת. ב-1941 הוקם בית מרחץ בגטו וכל היהודים חויבו לרחוץ בו, על כך השגיח מפקח התברואה מטעם הדיונראט.
חיסול גטו פלונסק
ב-29 באוקטובר 1942 בוצעה אקציה וכ-2,000 יהודים זקנים וחולים גורשו לאושוויץ. רשימת היהודים שנשלחו לאושוויץ הוכנה על ידי היודנרט בעקבות דרישת הגרמנים.
עד 30 בנובמבר 1942 בוצעו שני טרנספורטים נוספים ובהם גורשו עוד 4,000 יהודים מהגטו אל אושוויץ. ב-30 בנובמבר גורשו יהודים מגטו נובה מיאסטו שהגיעו לפלונסק כמה ימים לפני כן. ב-16 בדצמבר 1942 יצא הטרנספורט האחרון לאשוויץ מגטו פלונסק, בהם צעירים, בעלי מקצוע, לרבות רמק ומשפחתו. בנוסף נשלחו 340 ילדים והמחנכת גרינברג מבית הילדים שפעל בגטו. כולם נספו באושוויץ.
באותו היום נרצחו היהודים לזנסקי וקורמן על ידי שמידט, עוזר מפקד המשטרה הגרמנית בפלונסק פוק. לזנסקי וקורמן תיווכו ב-1940–1942 בין שמידט ופוק לבין היודנרט והעבירו לגרמנים את רכוש היהודים השדוד.
יוצאי פלונסק באושוויץ
הטרנספורט האחרון יצא מפלונסק ב-16 בדצמבר 1942 והגיע למחרת לאושוויץ. הגברים קיבלו את המספרים 83912–84434, היו כ-523 גברים. הנשים קיבלו את המספרים 27306–27562, היו כ-257 נשים. אלו היו גברים שנבחרו מתוך הקרונות האחרונים והם התקבלו למחנה. כ-1200 איש שהיו בקרונות הראשונים, בניהם חברי יודנראט, שוטרים יהודים, אישי ציבור, ילדי בית היתומים ומורתם גרינברג נרצחו בתאי הגז.
אלברט סלומון, חשמלאי במקצועו, הגיע בגירוש האחרון שיצא מפלונסק לאושוויץ, סלומון הועסק כחשמלאי במחנה והוא נשלח מדי פעם אל תאי הגז לתקן את חוטי החשמל שהיו מתוחים לאורך הקירות.
קבוצת יהודים מפלונסק שגרה באחד הבלוקים באושוויץ היה תפקיד להוביל את בגדי המומתים לחיטוי בסאונה, בעקבות כך התאפשר להם לקחת כסף ודברי ערך לשימוש בקניית מזון ועזרה לתושבי הבלוק שלהם שמנו כ-500 איש. חברי הקבוצה תכננו בשנת 1943 ללחום בגרמנים ולנקום ב"קאפו" שהתעלל ביהודים. לשם כך היו בקשר עם קבוצת שבויים סובייטים בראשותו של "החבר דומה."
מרד הזונדרקומנדו
7 באוקטובר 1944, יום שבת בשעות הבוקר, הודיעו אנשי המחתרת באושוויץ לאסירי הזונדרקומנדו (עובדי כפייה יהודים ששרפו גופותיהם של קרבנות תאי הגזים במשרפות) כי הנהלת המחנה מתכוונת לצמצם את מספר אנשיהם ולחסל 300 איש מקבוצתם.
אותם 300 אנשים אשר האס-אס נקבו בשמם החליטו לצאת במרוד. הם הרגו קאפו גרמני שהפתיע ואיים להסגירם, ובשעות הצהריים פתחו במרד במשרפה מספר 4. זאת מבלי להמתין לביצוע יתר הפעולות שתוכננו - מרד בו זמני בארבעת המשרפות בבירקנאו. כאשר הגיעו אנשי אס-אס לאיסוף היהודים, התנפלו עליהם המורדים בפטישים ובגרזנים. המורדים הצליחו לפוצץ את משרפה מספר 4 והעלו אותה באש. אנשי זונדרקומנדו נוספים שעבדו באותו הזמן במשרפה מספר 2, שמעו את הפיצוץ והשתלטו על הקאפו הגרמני והשליכו אותו חי לתוך הכבשן. בנוסף הם פרקו איש אס-אס מנשקו והשליחו אותו לאש והכו איש אס-אס נוסף למוות, חתכו את גדר התיל שסביב המשרפה וברחו. אנשי האס-אס יצאו בעקבותיהם והרגו אותם. אף אחד לא ניצל מהמרד במשרפה מספר 4. במרד זה נהרגו 451 אנשי זונדרקומנדו ורק בודדים ניצלו. יוצאי פלונסק השתתפו במרד הזונדרקומנדו ונהרגו במרד. ביניהם ההורגים היה מר בורנשטיין ששימש שוטר יהודי בגטו פלונסק.
פלונסק לאחר השואה
כמעט כל יהודי פלונסק נספו בשואה, היהודים אשר כן הצליחו לשרוד או להימלט לא מנו יותר מעשרות אחדות. חלקם שרדו את המחנות וחלקם מצאו מקומות מסתור אצל פולנים או בברית המועצות. הניצולים ניסו לחזור לביתם אך לא הייתה להם את האפשרות. בתיהם נחרבו יחד עם בתי הכנסת ובתי המדרש. שטח בתי הקברות הפכו לבתי חרושת והבניין היחידי שנשאר הוא בניין הגימנסיה היהודית שהפך לבית ספר פולני. כתוצאה מכך רוב היהודים עזבו את פלונסק עוד בשנים 1946–1954 והיגרו לארץ ישראל או לארצות הברית.
לאחר תום השלטון הקומוניסטי וחידוש היחסים הדיפלומטיים בין פולין למדינת ישראל, עמדו ראשי העיר על החשיבות ההיסטורית של העיר כמקום הולדתו של דוד בן-גוריון. ביוזמת ראש עיריית פלונסק נכרתה ברית ערים תאומות עם המועצה האזורית רמת הנגב (שבתחומה נמצאים קיבוץ שדה בוקר ומדרשת בן-גוריון. בשנת 2004 הוחלט להקים בפלונסק מוזיאון להנצחתו של דוד בן-גוריון, בשיתוף עם מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. המוזיאון יוקם בבית עץ, כפי שהיה ביתה של משפחת גרין בפלונסק. האתר והבית נתרמו על ידי העירייה והמכון ייתן לו תמיכה מדעית והיסטורית. הבניין שבו נולד דוד בן-גוריון אינו קיים יותר ובמגרש עליו עמד הבית נמצאים לוח זיכרון שהתקינה העירייה ופסל בצורת עץ שהוצב במקום על ידי מועצת רמת הנגב. בחודש מאי 2006, במסגרת השתתפותו במצעד החיים בפולין, נערך ביקור רשמי של המשנה לראש הממשלה שמעון פרס בפלונסק. פרס נתקבל על ידי ראש העיר וחברי מועצת העיר, ביקר בארכיון המקומי והגיע לאנדרטאות המוצבות במקום הולדתו של בן-גוריון והניח במקום זר פרחים כחול לבן. בטקס מיוחד שנערך ב-10 באפריל 2012 העניקה עיריית פלונסק לאחד הכיכרות בעיר את שמו של דוד בן-גוריון.
איוו יוסיפוביץ'
איוו יוסיפּוביץ' (בקרואטית: Ivo Josipović, נולד ב-28 באוגוסט 1957) הוא פוליטיקאי קרואטי, שכיהן כנשיא קרואטיה מ-19 בפברואר 2010 עד 19 בפברואר 2015. הוא החליף את סטייפן מסיץ' והוחלף על ידי קולינדה גרבר-קיטרוביץ'.
ביוגרפיה
יוסיפוביץ' הוא משפטן ומלחין במקצועו. הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת זאגרב, סיים שם לימודיו ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-1980. הוא סיים לימודי תואר שני במשפט פלילי ב-1985 ודוקטורט במדעי הפשע ב-1994. הוא נשוי לטטיאנה ולזוג בת (נולדה ב-1991).
בסיבוב השני של הבחירות שנערך ב-10 בינואר 2010 קיבל יוסיפוביץ' 60.3 אחוזים מקולות הבוחרים. הוא התמודד מול חבר מפלגתו לשעבר, מילאן בנדיץ'. בסיבוב הראשון, שנערך ב-27 בדצמבר 2009, הוא קיבל את מרב הקולות מבין המתמודדים, 32.4%, אך לא את הרוב המוחלט הדרוש.
המכללה האקדמית בית ברל
המכללה האקדמית בית ברל היא מכללה אקדמית רב-תחומית להשכלה גבוהה השוכנת באזור השרון. המוסד החל לפעול כמכללה אקדמית בשנות ה-70, על בסיס מוסדות חינוכיים שפעלו בבית ברל עוד לפני קום המדינה.
המכללה מעניקה תארים ראשונים (B.Ed. ו-B.Ed.F.A.) ותארים שניים (M.A.A.T;M.Ed.; M.Teach) במגוון תחומים בהוראה וחינוך (פורמלי ובלתי פורמלי), באמנויות (אמנות חזותית, קולנוע, חינוך לאמנות, טיפול באמנות) ומדעי הרוח והחברה. כמו כן מעניקה המכללה תעודת הוראה לאקדמאים ותעודות התמחות מסוגים שונים.
באוקטובר 2020 החלה פרופ' יולי (יעל) תמיר לכהן כנשיאת המכללה.
היסטוריה
מאז עלייתו לארץ ישראל עסק ברל כצנלסון בשאלות חינוך של היישוב בכללותו ושל תנועת העבודה הציונית בפרט. בוועידה הרביעית של מפא"י שהתקיימה ב-1938 הציג כצנלסון בפומבי את חזונו על אודות בית מדרש של תנועת העבודה. שבועות ספורים לאחר מותו, בספטמבר 1944, הוחלט על הקמת בית מדרש למדריכי נוער ופעילי תנועה על שמו. בנוסף הוקמה קרן לתמיכה במיזם - קרן ברל כצנלסון. המוסד הוקם על שטחי חוות קלמניה הסמוכה למושב צופית. טקס הנחת אבן הפינה למוסד התקיים ביום השנה השני לפטירתו של ברל כצנלסון, 21 באוגוסט 1946.
בבית המדרש בבית ברל נערכו סמינרים המיועדים למדריכים בתנועות הנוער העובד והלומד, הצופים והמשמרת הצעירה של מפא"י. בנוסף נערכו סמינרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, סמינרים של מושבים, מחנות קיץ וסמינרים לנוער שהגיע לישראל מרחבי העולם, ובקורסים לעולים חדשים. בתחילת שנות ה-60, בית ברל התפתח למוסד חינוכי שכלל גם בית ספר תיכון שנפתח ב-1961. מדרשה להכשרת מורים וגננות, מרכז כנסים, "המכון להשכלה ולחינוך תנועתי" ומכון מחקר.
בקיץ 1968, ביוזמתו של מנכ"ל קרן ברל כצנסלון דאז נחום שמיר, פורסם מנשר שבישר על הקמת המכון האוניברסיטאי לחקר ולהשכלה ע"ש ברל כצנלסון.
בשנת 1970 הוחלט לפתוח בבית ברל באופן רשמי מוסד להשכלה גבוהה שיכול להעניק תואר ראשון. ב-1971 נפתחה מכינה קדם אקדמית, ב-1977 כבר למדו במכינה 3,500 סטודנטים. ב-1972 הוגשה בקשה למועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללה כמוסד אקדמי ולהתיר לה להעניק תואר ראשון. האישור להעניק תואר ראשון ניתן למכללה החל משנת 1976.
בשנת 1973, נפתח במכללה מסלול להכשרת אקדמאים להוראה.
בשנת 1986 נפתח מסלול לתואר ראשון במדעי החברה בשיתוף אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 התאחדה המכללה בבית ברל עם המדרשה לאמנות ברמת השרון ומספר מוסדות להכשרת מורים והופרדה מקרן ברל כצנלסון. בעקבות המיזוג הפכה למכללה לחינוך והוראה הגדולה בישראל. המיזוג כלל את הסמינר למורים על שם אליעזר שיין בפתח תקווה (שבמקור נקרא בית המדרש הממלכתי למורים בגבעת השלושה), והקריה להכשרת מורים בגבעתיים.
פקולטות
סגל המכללה מונה כ-700 מרצים הפעילים בכל תחומי ההוראה והמחקר, ולומדים בה כ-10,560 סטודנטים בשלוש פקולטות:
הפקולטה לחינוך
הפקולטה לחינוך מאגדת תחת קורת גג אחת מסגרות לימודים לתואר ראשון בוגר בהוראה, לימודים לתואר שני למורים בפועל בייעוץ חינוכי. לאקדמאים מוצעות תוכניות הכשרה להוראה מגוונות ותוכנית מוסמך בהוראה בבית הספר העל-יסודי.
המכון האקדמי הערבי לחינוך – פועל במסגרת הפקולטה לחינוך, נוסד בשנת 1971 ומאז שנת 1981 פועל בתוך המכללה האקדמית בית ברל ומציע מגוון מסלולים וחוגים לקראת תואר ראשון "בוגר בהוראה" B.Ed. במקצועות הוראה שונים הנלמדים בבתי ספר ערביים בארץ בחינוך המיוחד, בגיל הרך, בבית הספר היסודי, בבית הספר העל-יסודי ובחינוך הבלתי פורמלי.
היסטוריה
בשנת 1946 נוסד בית הספר לאמנות "המדרשה" כמדרשה למורים לציור ולמלאכה של זרם העובדים על ידי אליהו בילס. המדרשה פעלה באותם ימים כסמינר ערב במבנה של בית ספר יסודי בתל אביב. כעבור זמן הופרדה הוראת המלאכה מהוראת הציור. שם המוסד הוסב ל"מדרשה למורים לציור" והוא הועמד בפיקוח מחלקת החינוך של הכנסת. בין חברי הנהלת המוסד היו, בנוסף לבילס, אריה אלואיל, נחום גוטמן, משה אביגל ואהרן אבני. בשנת 1964 המדרשה עברה לבעלות משרד החינוך והתרבות ושנתיים לאחר מכן עברה למתכונת לימודי יום. באותה השנה התמנה לתפקיד מנהל המדרשה רן שחורי שכיהן בתפקיד עד שנת 1980. תחת כהונתו של שחורי עברה המדרשה בשנת 1972 למבנים בהרצליה, שהועמדו לרשות משרד החינוך והתרבות על ידי העירייה. ב-1977 עברה המדרשה שוב, הפעם לרמת השרון. באותה שנה הוקם בה המכון להכשרת מדריכים לאמנויות.
בשנת 1995 עברה המדרשה לקמפוס ייעודי במתחם "קלמניה" שבמכללת בית ברל. באותה שנה הוקמה בה המחלקה ללימודי קולנוע. בשנת 1997 החליף האמן יאיר גרבוז את ויתקין בראש הנהלת המדרשה. לתפקיד מנהל בית הספר לאמנות התמנה אורי חכם. בשנת 1999 הפכה המדרשה למוסד אקדמי וקבלה הסמכה מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר ראשון B.Ed.F.A באמנות. בשנת 2008 קיבלה המדרשה אישור נוסף מהמועצה להשכלה גבוהה, לפתיחת תוכנית לימודים לתואר שני M.Ed בחינוך לאמנות.
ב-2009 התמנה האמן דורון רבינא לתפקיד ראש בית הספר ונפתחה תוכנית לימודים לתואר ראשון B.Ed.F.A בקולנוע. בשנת 2010 נפתחה תוכנית ללימודי המשך באמנות, בראשה עמד האמן רועי רוזן וראש הלימודים העיוניים בה היה האוצר יהושע סיימון. בשנת 2011 נפתחה המכינה ללימודי אמנות במגזר הערבי. ב-2013 קיבלה התוכנית לתואר שני בחינוך לאמנות הסמכה סופית למתן תואר. בשנת הלימודים תשע"ד עברה מכללת בית ברל למבנה פקולטטי, ושמה הרשמי של המדרשה שונה ל"הפקולטה לאמנויות –המדרשה". דורון רבינא מונה אז לדקאן הפקולטה. באותה שנה קיבלה המדרשה הסמכה להעניק תואר ראשון B.Ed בתוכנית דו-חוגית המשלבת תואר ראשון באמנות-עיונית ובחוג נוסף. ב-2013 החליפה האמנית מירי סגל את רועי רוזן בראשות תוכנית לימודי ההמשך במדרשה, והאוצר אבי לובין מונה לראש הלימודים העיוניים בתוכנית. בשנת ב-2014 נפתחה גלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב. ב-2015 מונה האמן גבי קלזמר לדקאן הפקולטה.
הפקולטה לחברה וקהילה
הפקולטה לחברה וקהילה מציעה חוגים ותוכניות לימוד במגוון תחומים ממדעי החברה, התרבות והרוח. בפקולטה נלמדים חוגים במקצועות מדעי החברה ואזרחות, ספרות, מקרא, תרבות ישראל, ערבית, לשון, היסטוריה, ולימודי ארץ ישראל וגאוגרפיה לצורכי הכשרה להוראה. כמו כן מתקיימים בפקולטה לימודים במגמות קרימינולוגיה ואכיפת החוק, ניהול ארגוני חברתי, ביטחון והגנת העורף, ולימודי מגדר.
בית ברל בקהילה
המכללה מעודדת את הסטודנטים לקחת חלק במעורבות חברתית בקהילה הן במסגרת תוכניות הלימודים והן בפרויקטים ובייזום פעילויות חברתיות. בין היתר פועלים במכללה הפרויקטים הבאים:
מרכזים ומכונים
במכללה פועלים מרכזים ומכונים התומכים בתוכניות הלימודים, בסטודנטים ובמרצים.
ספריות
במכללה פועלות כמה ספריות לשימוש הסטודנטים, הסגל והקהל הרחב:
מחקר במכללה
המכללה האקדמית בית ברל מתייחסת לפעילות המחקרית כחלק בלתי נפרד מהפעילות האקדמית, ותומכת בה בכל דרך. המכללה מטפחת ומקדמת פעילות מחקרית ענפה, הן בביצוע מחקרים בקרב סגל המכללה, והן בביצוע מחקרים חיצוניים עבור מוסדות ציבוריים וממשלתיים מחוץ למכללה. הפעילות המחקרית מתקיימת באמצעות:
היחידה לקשרי חוץ
המחלקה אחראית על פעולות קשרי החוץ, המדע והתרבות של המכללה, יוזמת ומעודדת פעילויות בתחומים הבאים:
גנקי הראגוצ'י
גנקי הראגוצ'י (ביפנית: 原口 元気; נולד ב-9 במאי 1991) הוא כדורגלן יפני המשחק בשטוטגרט ובנבחרת יפן בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
קריירת מועדונים
הראגוצ'י, יליד קומאגאיה, שיחק כנער באוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית, ובשנת 2009 החל לשחק בקביעות בקבוצה הבוגרת. בשנותיו הראשונות במועדון, הקבוצה הייתה קבוצת מרכז טבלה. בעונת 2012 סיימו הראגוצ'י ואוראווה במקום השלישי כשהראגוצ'י מבקיע שישה שערים. בעונת 2013 הראגוצ'י רשם עונת שיא אישית בה הבקיע 11 שערי ליגה, וקבוצתו סיימה שישית. את עונת 2014 החל הראגוצ'י באוראווה, אך במאי 2014 חתם בהרטה ברלין מהבונדסליגה.
הראגוצ'י הבקיע את שערו הראשון במדי הרטה ברלין באוגוסט 2014 במשחק הגביע הגרמני מול ויקטוריה קלן. את שערו הראשון בבונדסליגה הבקיע הראגוצ'י מול שאלקה 04 במרץ 2015. את עונת 2014/15 סיימו הרטה ברלין והראגוצ'י במקום ה-15 בבונדסליגה. בעונת 2015/16 שיחק הראגוצ'י בקביעות והבקיע שני שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם סלומון קאלו, ודאד איבישביץ' ויוליאן שיבר. בעונה זו סיימה הרטה ברלין במקום השביעי. בעונת 2016/17 סיימו הרטה והראגוצ'י במקום השישי בבונדסליגה, כשהראגוצ'י תורם שער אחד. את עונת 2017/18 החל הראגוצ'י בהרטה ברלין, אך איבד את מקומו בהרכב וערך רק שבע הופעות עד לפגרת החורף. בפגרה זו, הושאל הראגוצ'י לחצי עונה לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה, שהתמודדה על העלייה לבונדסליגה. הראגוצ'י ערך 13 הופעות במדי פורטונה דיסלדורף עד לתום העונה, הבקיע שער אחד ובישל ארבעה, וסייע לקבוצה לסיים במקום הראשון ולהעפיל לבונדסליגה.
ביוני 2018 חתם הראגוצ'י בהנובר 96 מהבונדסליגה על חוזה לשלוש עונות.
בסיום עונת 2020/2021 עבר לאוניון ברלין.
קריירה בינלאומית
הראגוצ'י שיחק בנבחרות הצעירות של יפן. בשנת 2011 ערך הראגוצ'י את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יפן הבוגרת, והיה מועמד להיכלל בסגל הנבחרת לגביע אסיה בכדורגל 2011, אך נופה לבסוף. בשנת 2013 נכלל הראגוצ'י בסגל היפני לגביע מזרח אסיה, ערך שתי הופעות בטורניר, והיה שותף לזכייה של יפן בטורניר זה.
GTM Rossa
GTM Rossa היא מכונית ספורט, רודסטר, בעלת מרכב מפיברגלס, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית GTM Cars אשר יוצרה בין השנים 1987–1990.
יצרנית הרכב "GTM Cars" הרכיבה דגמי מכוניות המוגדרים "Kit car". מערכות מכניות גדולות כמו מנוע ותיבת הילוכים ועוד רכיבים בסיסים כגון: דיפרנציאל, מתלים, בלמים וכדומה מקורם ביצרני כלי רכב אחרים ובספקים אחרים.