cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא
מהלך הפעולה
בליל 31 באוקטובר 1946 יצאו שלושה לוחמים וברשותם שתי מזוודות ובתוכם חומרי נפץ לעבר השגרירות. לאחר חצות הפעילו את מנגנון ההשהיה, השעינו את שתי המזוודות על הדלת המרכזית של בניין השגרירות ועזבו במהירות את המקום. בשעה 2:46 נשמעה התפוצצות עזה ברומא וכל החלק המרכזי של הבניין נהרס. שני איטלקים שנקלעו לאזור נפצעו קל. הדי ההתפוצצות נשמעו ברוב חלקי העיר. בעקבות לחץ בריטי ערכה משטרת איטליה מעצרים נרחבים ועצרו, האצ"ל קיבל אחריות לפיגוע בשגרירות הבריטית ברומא.
בסוף שנת 1946 הגיע ישראל אפשטיין (גונדר אביאל) לאירופה לפעול בתחום ההדרכה של סניפי האצ"ל ברחבי היבשת. בזמן שהותו באיטליה נערכה התקפת אצ"ל על בניין השגרירות הבריטית. כמה ימים טרם הפיצוץ נפגש ישראל עם ניוסה דלוגי (לובוצקי) מתא האצ"ל שביצע את הפיצוץ. בחיפושים שנערכו לאחר פיצוץ הבניין נאסרו כמה חשודים בריכוזי בית"ר שנחשבו בעיני השלטונות כבסיסי האצ"ל, וביניהם גם ישראל. מחשש שמא יסגירוהו האיטלקים לבריטים החליט לברוח מן המאסר. חבריו מבחוץ הגניבו לו סם שינה להרדים את השומרים וחבל לרדת בו מן הקומה השנייה בתחנת המשטרה שבה היה עצור. בהיותו במחצית דרך הירידה הבחין בו שומר, ירה בו ופגע בבטנו. למחרת היום, בה' בטבת תש"ז (28 בדצמבר 1946), מת מפצעיו בבית החולים.
דב הורביץ (אוזבק), שהשתתף בפעולת פיצוץ השגרירות ברומא, סיפר: "שלחתי בדואר 22 מכתבים לעיתונות וחברי המממשלה האיטלקית בהם נכתב: "הפיצוץ בוצע על ידי אצ"ל להזכיר לעולם את הצהרת בלפור ב-2 בנובמבר 1917." נאסרתי ב-19 בנובמבר 46' ישבתי בכלא רג'ינה צ'לי, ברומא ביחד עם יעקב תבין (אלי). היה המתורגמן שלו בחקירות באיטלקית. אני קיבלתי את הנעליים החומות קרועות העקב וסוליות לתיקון של ישראל אפשטיין ז"ל שהגיע עם ההוראות לאיטליה. ישבנו בקומה שנייה, אגף פוליטי, דלת תאנו הייתה לרוב פתוחה. אחד הסוהרים היה לוקח את הבגדים לביתו הפרטי לכביסה וניקוי והיה מחזירם נקיים. ביחד איתנו ישב גם משה גלילי (קריבושה) אחד מראשוני המארגנים של עלייה ב' בשנת ה-30'. בקומה 3 ישבו, גם מרגלים וגם חברי הממשלה מימי מוסוליני. ביקרנו בתאיהם הרבה פעמים. אהדת האיטלקים אלינו הייתה גדולה ועודדו אותנו להמשיך במלחמת השחרור. אחרי תשעה חודשים בכלא שוחררתי והוברחתי לצרפת ומשם עליתי באלטלנה".
ריצ'רד קטלינג שהיה סגן מפקד הבולשת הבריטית נשלח בשנת 1946 לאיטליה לחקור את פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא.
בעקבות המעצרים באיטליה הועבר מטה האצ"ל באירופה לפריז. בינתיים הוקמו סניפים נוספים במקומות שונים באירופה ונעשו ניסיונות לפגוע במטרות בריטיות נוספות כגון פיצוץ "מלון זאכר" (Sacher) ומלון "פארק הוטל" בווינה, אולם פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא נשארה הפעולה המבצעית המשמעותית ביותר של מטה האצ"ל בגולה.
כרוז מאת מנחם בגין פורסם בתאריך י"ב חשון התש"ז, 6 בנובמבר 1946.
"ציון הנצורה והלוחמת שולחת ברכת-אחים לבניה-חייליה בגולה לפתיחת מלחמתם במשעבד הבריטי מחוץ לגבולות המולדת. ההתקפה על הצירות הבריטית ברומא אות היא, כי מלחמת השחרור העברית הייתה למלחמה עולמית, כשם שמלחמת בריטניה בעם ישראל מלחמה עולמית היא. תחזקנה ידיכם, אחים לוחמים. למען עמנו המעונה, למען ארצנו השדודה, הכו באויב ואל תרפו."
אדריאנה קסלוטי
אדריאנה אלנה לורטה קסלוטי (באנגלית: Adriana Elena Loreta Caselotti; 6 במאי 1916 – 18 בינואר 1997) הייתה שחקנית, מדבבת וזמרת אמריקאית. ידועה בתפקיד המדבבת של שלגיה מתוך הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" של חברת וולט דיסני משנת 1937, עליו קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 1994.
ביוגרפיה
קסלוטי נולדה בברידג'פורט, עיר שבקונטיקט בארצות הברית, בשנת 1916. היא נולדה למשפחה אמריקאית-איטלקית, כאשר אביה, גואידו קסלוטי, עלה מאודינה ועבד כמורה למוזיקה וכאמן ווקאלי; אמה, מריה אורפיס מנאפולי, הייתה זמרת באופרה של רומא; ואחותה הגדולה, לואיז קסלוטי, שרה אופרה והעבירה שיעורי קול, כאשר בין תלמידותיה נכללת מריה קאלאס. כשקסלוטי הייתה בת שבע, משפחתה עזבה לאיטליה, בעוד אמה סיירה עם להקת אופרה. קסלוטי התחנכה במנזר סנט'אנג'לו בפשריה, שנמצא ליד רומא. כשמשפחתה עברה לניו יורק שלוש שנים מאוחר יותר, קסלוטי למדה מחדש אנגלית ולמדה שירה אצל אביה. בשנת 1934 למדה קסלוטי בבית הספר התיכון הוליווד, שם שרה במועדון בנות הנקרא "Glee Girls" ("בנות גלי") והיה לה תפקיד מוביל במחזמר השנתי של בית הספר "The Belle of New York".
בשנת 1935, לאחר שהייתה תקופה קצרה במקהלה של מטרו גולדווין מאייר, קסלוטי נשכרה לדבב את דמותה של שלגיה בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" שיצא שנתיים לאחר מכן. על תפקידה בסרט הרוויחה כ-970 דולר, ושמה לא הוזכר ברשימת הקרדיטים שלו. מאז השתתפותה בסרט, וולט דיסני אסר על קסלוטי להשתתף בהפקות נוספות, דבר שפגע בקריירה שלה. ג'ק בני ציין שרצה לשכור את קסלוטי לתוכנית הרדיו שלו, ודיסני לא הסכים ואמר לו "אני מצטער, אבל אי אפשר להשתמש בקול הזה בשום מקום. אני לא רוצה לקלקל את האשליה של שלגיה". למרות זאת, קסלוטי השתתפה במספר תפקידים קטנים בסרטים, ביניהם ביצוע השורה "?Wherefore art thou Romeo" ("מדוע אתה רומיאו?") בתור יוליה במהלך השיר "If I Only Had a Brain" מתוך הסרט "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939.
ב-22 בנובמבר 1972, בחג ההודיה, התארחה בתוכנית האירוח "המופע של ג'ולי אנדרוז", בה ביצעה יחד עם ג'ולי אנדרוז שירים מתוך פסקול הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", אשר נקרא "Snow White and the Seven Dwarfs", ביניהם השיר "Someday My Prince Will Come". מאוחר יותר כתבה ספר הנקרא "?Do You Like to Sing" ("האם אתה אוהב לשיר?"). בהמשך היא החלה לשיר באופרה, בין היתר בריגולטו. בתחילת שנות ה-90, כאשר שופצה Snow White Grotto בדיסנילנד, הקליטה קסלוטי מחדש את השיר "I'm Wishing" עבורה. בשנת 1994 קיבלה את תואר אגדת דיסני.
קסלוטי התחנה ארבע פעמים. בעלה הראשון היה רוברט צ'ארד, מתווך כרטיסים לתיאטרון מקומי אליו נישאה בשנת 1945. הנישואים הסתיימו בגירושים. בהמשך פגשה את השחקן נורבאל מיטשל, לו נישאה בשנת 1952. הוא פרש מתחום המשחק לאחר הנישואים ונפטר בשנת 1972. באותה שנה היא נישאה לדנה קוסטיגן, שנפטר בשנת 1982. בעלה האחרון היה פלוריאן סנט פייר, אליו נישאה בשנת 1989 והם התגרשו מאוחר יותר.
ב-18 בינואר 1997, בגיל 80, נפטרה קסלוטי ממחלת הסרטן בביתה בלוס אנג'לס.
פרס פולקרסון
פרס פולקרסון (באנגלית: The Fulkerson Prize) הוא פרס המוענק עבור מאמרים מצטיינים בתחום המתמטיקה הדיסקרטית וממומן במשותף על ידי האגודה למיטוב מתמטי (MOS) והאגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS). ניתן להעניק.עד שלושה פרסים בסך 1,500 דולר כל אחד בכנס הבין־לאומי של האגודה למיטוב מתמטי. במקור, הפרסים שולמו מתוך קרן הנצחה המנוהלת על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה שהוקמה על ידי חבריו של דלברט ריי פולקרסון המנוח כדי לעודד מצוינות מתמטית בתחומי המחקר שהודגמה בעבודתו. הפרסים ממומנים כעת על ידי קרן המנוהלת על ידי MPS.
זוכי הפרס
1979 1982 1985 1988 1991 1994 1997 2000 2003 2006 2009 2012 2015 2018
אביב המורדים
אביב המורדים (באנגלית: Rebel Spring), הוא ספר פנטזיה. הספר נכתב על ידי הסופרת מישל רואן תחת שם העט מורגן רודס. זהו הספר השני בסדרה נפילת הממלכות הכוללת שישה ספרים, שהראשון בהם הוא נפילת הממלכות. הספר נכלל ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס וכונה בפי המבקרים "משחקי הכס לנוער". אביב המורדים תורגם לעברית בידי שרית פרקול וראה אור בהוצאת קוראים. ספר ההמשך יצא באנגלית בסתיו 2014 ונקרא Gathering Darkness. בעברית הוא ראה אור בשם רדת החשכה בנובמבר 2015, גם הוא בתרגומה של פרקול ובאותה הוצאה, כמו כל ספרי ההמשך: גאות קפואה, סופת הבדולח ושלטון הנצח.
באביב 2015 החלה להתפרסם סדרה-בת לנפילת הממלכות, רוחות וגנבים (Spirits and Thieves). הספר הראשון תורגם לעברית בשם רוחות וגנבים וראה אור בשנת 2017 בהוצאת קוראים. בשנת 2019 ראה אור בעברית ספר ההמשך, הקסם האפל.
פרולוג
הספר נפתח בהקדמה קצרה המציגה לנו דמות חדשה ומשמעותית לסיפור - ליסנדרה. ליסנדרה נמלטת יחד עם אחיה מהכפר שבו הם גרים בעת מתקפה של חיילי המלך גאיוס. ליסנדרה רואה מכשפה זקנה המבצעת קסם דם ונהרגת. ליסנדרה ואחיה גרגור נפרדים, והסיפור מתחיל.
עלילה מרכזית
הסיפור נפתח בהכרזה מצד המלך גאיוס על אירוסיהם של קליאו ומאגנוס ובהכרזת כוונותיו לסלול דרך שתחבר את אוראנוס, פאלסיה ולימרוס. ג'ונאס מתחיל לגייס מורדים יחד עם בריון ראדנוס. לוסיה עוד שקועה בתרדמת. בשונה מהספר הראשון, שבעיקר הציג לקוראים את הרקע והדמויות, בספר השני מתוארות בעיקר מערכות היחסים בין כל הדמויות. במהלך ההכנות לחתונה ג'ונאס חוטף את קליאו ומנסה לשכנע אותה להצטרף למורדים. היא מעלה תוכנית, שעל פיה המורדים יתקפו את גאיוס ומאגנוס בחתונה ויהרגו אותם. לוסיה מתעוררת מהתרדמת אבל אמה, המלכה אלתיאה, שחושבת שהאלמנטיה שלה היא דבר רע, מחזירה אותה לישון עם שיקוי שקיבלה ממכשפה. המלכה אלתיאה נפגשת עם המכשפה, ואז אדם מסתורי תוקף את שתיהן ורוצח אותן. הפגיון שנותר בגופה של המלכה זהה לפגיון ששימש לרצח של תומאס אגאלון בתחילת הספר הראשון, כך שכולם משוכנעים שהאחראי לרצח הוא ג'ונאס אגאלון. מירה קאסיאן, חברתה של קליאו, עוברת לעבוד כבת לוויה של לוסיה השרויה בתרדמת, ובאחת השיחות שמאגנוס וגאיוס מנהלים לצד מיטתה של לוסיה, גאיוס משוכנע כי מירה צותתה להם, שובר את מפרקתה והורג אותה.
יום החתונה הגיע, מספר השומרים בתוך מקדש קליאונה שבו מתקיימת החתונה מאוד קטן, והמורדים תוקפים, במהלך התקיפה מתברר כי מרבית האורחים בחתונה הם שומרים, וההשערה של קליאו הייתה שגויה, כל המורדים מלבד ג'ונאס מתים, וקליאו אומרת לו לברוח. לפתע מתחולל רעש אדמה המרעיד את המקדש. מאגנוס מציל את גאיוס מעמוד שנפל. למרות האסון, גאיוס מאלץ את קליאו להמשיך בטקס הנישואין, תוך כדי איומים על חייו של ניק. לגאיוס יש יועצת חדשה, צופה שלא יכולה לעזוב את המקלט, מלניה, השולטת בצופה גולה בשם זאנתוס, מהנדס דרך הדם של גאיוס. פאדרה היא צופה שאחראית על ג'ונאס, ואלקסיוס הוא צופה שאחראי על לוסיה. פאדרה מנסה לגרום לכולם להבין שמלניה משקרת להם, אבל הצופים לא מאמינים לה. במהלך מסע הכלולות של קליאו ומאגנוס, בלימרוס, צעיר פלאסאיני (ככל הנראה גרגור, אחיה של ליסנדרה, כפי שאפשר להבין מדבריו בהמשך) מנסה להתנקש בחייו של מאגנוס. הוא מצליח רק לפצוע את מאגנוס בזרועו, לאחר שזה מגונן על קליאו מפגיעת הסכין. מאגנוס מחליט להעביר את המתנקש לכלא בארמון באוראנוס, כשהוא שומע מהפלאסיאני שצופה (פאדרה) שפגש בחלום אמרה לו לא לנסות להרוג את מאגנוס. ג'ונאס, בריון וליסנדרה שמאחדים כוחות גונבים לשומריו של מאגנוס את הנשק, ובריון נתפס ונרצח על ידי ארון לאגאריס, ארוסה לשעבר של קליאו. הסיפור מגיע לשיאו באחד ממחנות הסלילה של דרך הדם. מאגנוס וארון לאגאריס נמצאים בסיור במחנה בפקודתו של גאיוס. המורדים בראשות ג'ונאס וליסנדרה נמצאים מחוץ למחנה בכוננות מתקפה. מאגנוס מתעצבן על ארון ורוצח אותו, לאחר שמתברר לו כי ארון רצח את אלתיאה בפקודת גאיוס. המורדים תוקפים, וקסם אש חזק מתחולל במחנה. שומר תופס את ג'ונאס והורג אותו, ופאדרה מחליטה להקריב את אלמותיותה כדי להצילו. מתחולל קרב בין מאגנוס לג'ונאס, שבסופו שניהם מצליחים להימלט וזאנתוס הורג את פאדרה, אחותו, בהוראתה של מלניה. ליסנדרה ומורדים נוספים נשבים ומובלים לארמון באוראנוס, וליסנדרה פוגשת את גרגור בתאה. בארמון, קליאו משכנעת את לוסיה להצטרף אליה, כדי שקליאו תוכל להביס את גאיוס.
Courage to Change
Courage to Change (בעברית: אומץ להשתנות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית סיה. השיר יצא לאור ב-24 בספטמבר 2020, כסינגל שלישי מתוך אלבום הפסקול Music – Songs from and Inspired by the Motion Picture, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ומאנקי פאזל מיוזיק.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של סיה ב-24 בספטמבר 2020. עטיפת האודיו מציגה את עטיפת הסינגל עצמו ללא מילות השיר.
קולאק (מאפה)
קולאק (ברומנית Colac) הוא מאפה רומני מסורתי, בדרך כלל כיכר לחם לבן קטן בעל צורה עגולה ועשוי מגלילי בצק קלועים יחד. הקולאק משמש בעיקר כמתנה בחגים ובהלוויות וגם תמורה לקבוצות המזמרות בקולינדות.
מקור המילה "קולאק" הוא במילה העברית חלה וגם המשמעות המקורית של קורבן נשמרת בכך שהקולאק ניתן במתנה. צורת הריבוי של "קולאק", "קולאצ'י" (ברומנית: Colaci), מקורה בהשפעה מהמילה היוונית ϰόλλαξ והמילה הסלבונית kolač, שבעצמה נגזרת מהמילה kolo, שמשמעותה היא גלגל ובהרחבה כל דבר עגול.
מנהגים וסוגי קולאקים
קולאקים פשוטים וקובריגים מחלקים ככיבוד בהלוויות. קולאק גדול נותנים לכומר ולגבאי. הקולאק הגדול הוא בעל צורה עגולה ומוקף בשני גלילי בצק קלועים ובמרכז שתי לחמניות עגולות ושני צלבים מוצבים בצורה סימטרית. מקובל לחלק בלוויות 17 קולאקים, אחד עבור האל, השני עבור אימו, עשרה עבור המת וחמישה בצורת הספרה 8 מוצלבת.
בקולינדות מקבלים הזמרים הנודדים, לצד יתר המתנות, קולאקים ובסוף המופע מנהיג הזמרים מברך את המארחים על הקולאק עם נאום מסורתי.
מרגרט המילטון (שחקנית)
מרגרט המילטון (Margaret Hamilton; 9 בדצמבר 1902 – 16 במאי 1985) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר בזכות תפקידה כמכשפה המרשעת מן המערב בסרט "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939.
קורות חיים
נולדה בקליבלנד, בת צעירה לארבעה ילדי וולטר המילטון ואשתו. בגיל צעיר החלה להופיע על הבמה אך לפי דרישת הוריה עברה ללמוד בקולג' בבוסטון, שם הוכשרה כגננת.
ההופעה הראשונה שלה בקולנוע הייתה בסרט "שפה אחרת" (1933). היא שיחקה בסרטים בתפקידים משניים ולעיתים ללא קרדיט כשחקנית אופי ובנגוד לסטריאוטיפ של שחקניות יפות וזוהרות, היא שיחקה תפקידים של רווקה זקנה ועצבנית.
ב-1972 דיבבה את הדודה אם בסרט ההנפשה "בחזרה לארץ עוץ".
טלוויזיה
המילטון השתתפה גם בתוכניות טלוויזיה רבות. בפרק של תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "רחוב סומסום" משנת 1976, המכשפה המרשעת, בגילומה של המילטון, מאבדת את המטאטא שלה ונופלת ברחוב סומסום. על מנת להשיב לעצמה את המטאטא, עליה להוכיח שהיא יכולה להיות נחמדה. כולם פוחדים ממנה, פרט לאוסקר הפרצופן ולציפורת. אחרי שהיא מוכיחה שהיא נחמדה, ציפורת נעצב כשמגיע הזמן שתעזוב. המכשפה מרגיעה אותו שהיא תחזור יום אחד. הורים לילדים קטנים התלוננו כי הפרק הפחיד את ילדיהם, ולפיכך הפרק מעולם לא שודר שוב. גורלו של סרט הצילום המקורי אינו ידוע.
המילטון שיחקה את המכשפה גם בתוכנית " The Paul Lynde Halloween Special" (1976), וכן שבה לגלם את התפקיד מספר פעמים על במת התיאטרון, בין השאר ב-St. Louis Municipal Opera.
המילטון הופיעה בתפקיד עצמה בתוכנית הטלוויזיה לילדים של מיסטר רוג'רס. בהופעה זו, היא הסבירה שכישורי המשחק שלה, והתחפושת, הם שהפכו אותה להיראות כמכשפה, והבטיחה לצופים הצעירים שאין שום סיבה לפחד ממנה עצמה, כי גילום דמותה בסרט היה רק לשם המשחק.
הקוסם מארץ עוץ
ב-1939 שיחקה המילטון בסרט "הקוסם מארץ עוץ" בתור המכשפה המרשעת מן המערב וגם בתור העלמה אלמירה גאלץ' (שגם היא מרשעת), לצידה של ג'ודי גרלנד. היא היטיבה ליצור את אחת הדמויות המרושעות בתולדות הקולנוע - אך במציאות הייתה אישה נחמדה ואדיבה ביותר, שקודם לכן עבדה כגננת ואהבה מאוד ילדים.
במהלך הסצנה שבה המכשפה חומקת מארץ המנצ'קינים נישאת על גבי ענן עשן, אירעה תקלה. הכובע, המטאטא והאיפור של המילטון עלו באש, והיא נכוותה קשות. היא סבלה מכוויה דרגה שנייה בפנים ודרגה שלישית ביד ונזקקה לטיפול בבית חולים ובבית. לאחר הפסקה של שישה שבועות התבקשה להשתתף בסצנה נוספת עם אפקטים דומים, וסירבה. היא לא תבעה את חברה ההפקה כי רצתה להמשיך לעבוד, אלא התנתה את חזרתה בכך שלא תשתתף יותר בסצנות אש. במקומה זאת הובאה כפילה, בטי דנקו, שגם אצלה אירעה תקלה והיא סבלה מכוויות קשות ברגליה וגם היא נזקקה לאשפוז בבית חולים.
חיים אישיים
ב-1933 נישאה לפול מסרב ובשנת 1936 נולד בנם המילטון וודסוורת' מסרב. הם התגרשו ב-1938 והיא טיפלה בבנה כאם יחידנית.
בשנותיה האחרונות סבלה ממחלת אלצהיימר ומתה בשנתה מהתקף לב בגיל 82.
קאייג'ו
קָאייג'וּ (ביפנית: kaijū'' 怪獣) היא מילה יפנית שמשמעותה המילולית: "חיה מוזרה" או "חיה משונה", אך בעברית מקובל לרוב לתרגם אותה כ"מפלצת-ענק", והיא מתייחסת ל הבידור טוקוסאטסו – סרט פעולה/סרט אפקטים מיוחדים יפני או סדרת דרמה יפנית שעוסקת בגיבורי-על. בפרספקטיבה רחבה יותר, קאייג'ו או טוקוסאטסו היא תת-סוגה בסוגת המדע הבדיוני.
מונחים קשורים כוללים: קָאייג'וּ אֵייגָה (ביפנית: 怪獣映画 kaijū eiga - סרט על המפלצת המשלב ביפן יסודות של אימה ומדע בדיוני); קָאייגִ'ין (ביפנית:怪人  kaijin - מפלצת המשתיכת למפלצות הומנואידיות/דמויות-אדם); ודָייקָאייג'וּ (ביפנית: 大怪獣  daikaijū - מפלצת ענקית).
הקאייג'ו המפורסם ביותר הוא גודזילה, זוחל (או דינוזאור) מוטנטי ענקי שהופיע לראשונה בסרטו של אישירו הונדה "גודזילה" ב-1954, ומאז בסרטים רבים של אולפני טוהו. כמו כן הופיעה המפלצת במשחקי וידאו, ספרים קומיים הידועים ביפן על מאפייניהם הייחודים בשם "מאנגה" (manga), סדרות טלוויזיה, ורומנים. היפנים רוחשים סימפתיה לגודזילה, יש לו אישיות, יש עליו אגדות ולעיתים הוא מוצג כסמל לעצמה סופר תעשייתית של ארצם וכזה שמציל אותה (ואת העולם) מאסון (המגולם לרוב על ידי פולשים זרים), אם כי תוך זריעת הרס רב בדרך. יותר מכך, גודזילה נחשב ל תרבות יפני.
זיכיון קאייג'ו נוסף אשר הופק ונוצר בידי צובוראיה אייג'י (שנטל חלק גם ביצירתו של גודזילה) הוא "אולטרמן", אשר החל את דרכו בסדרה הקצרה "אולטרה-קיו" משנת 1966 אשר מציגה מפלצות ענק המתעוררות וזורעות הרס ברחבי יפן. הקאייג'ו הראשונים בסדרה זו, גומס וליטרה, למעשה נוצרו מלקיחת חליפת הגודזילה ואחת מבובות הרודן ששמשו לאחרונה בסרטי גודזילה תוך עיצוב מחדש של המראה החיצוני של החליפות, דבר אשר נעשה גם בהמשך. שנה לאחר מכן, סדרת ההמשך "אולטרמן" הציגה גיבור על בשם "אולטרמן", תושב של כוכב חייזרי בעל אזרחים טובי לב אשר הגיע לכדור הארץ ובחר לעצמו אדם שיהווה צורתו האנושית במטרה להגן על העולם מפני מפלצות ענק או חוצנים. מאז, עשרות סדרות וסרטי המשך המציגים אולטרמנים וקאייג'ו חדשים נוצרים מדי שנה ביפן.
סילורים
הסילורים (באנגלית: Silures) היו שבט קלטי אשר שכן באזור דרום-מזרח ויילס של ימינו בתקופה הטרום-רומית בבריטניה.
שטחי השבט שכנו באזורים ההריים של דרום-מזרח ויילס, הם גבלו עם האורדוביקים מצפון, הדובונאי ממזרח, הדמטי ממערב ותעלת בריסטול מדרום. אנשי השבט עסקו בעיקר בחקלאות, גידול כבשים וכמו כן הקימו מספר מבצרי גבעה ששימשו מרכזי מסחר ושלטון אזוריים. מקור השם סילור משמעו ככל הנראה "זרע", זאת ניתן לראות במספר שפות האזור; Hil בוולשית, ו-Sil באירית עתיקה, הכוונה היא ככל הנראה לכך שבני השבט כולם נצר לאב קדמון אחד.
ההיסטוריון טקיטוס תיאר את הסילורים בחיבורו על הגנרל הרומי יוליוס אגריקולה, על פי תיאור זה הסילורים היו בעלי מראה שונה מהעמים הקלטים האחרים באזור, הם היו בעלי עור שחום יותר ותלתים כהים וכן היו דומים יותר לקלטים מחצי האי האיברי:
גם ההיסטוריון יורדנס הגיע להבחנה דומה:
יחד עם האורדוביקים מצפון, הסילורים היו בין מספר שבטים קלטים אשר נלחמו כנגד האימפריה הרומית במהלך הכיבוש של בריטניה, זאת בהנהגת קרקטוס ראש שבט הקטוולאונים ששכן במזרח אנגליה. ישנם עדויות לכך שהסילורים הפסיקו בשלב מסוים להילחם ברומאים וחיו בשלום תחת השלטון החדש, שכן מרכזי השבט ההיסטוריים המשיכו להתקיים כמרכזים חשובים לאורך התקופה הרומאית ובשונה מאזורים אחרים באי הבריטי, לא הייתה נוכחות צבאית רומאית גדולה באזור והיישובים חוו דווקא פריחה כלכלית. לאומתם שבטים אחרים שהמשיכו להתנגד לשלטון הרומאי, בהם האורדוביקים מצפון, חוו הרס וחורבן תחת הכוחות הרומאיים ובשטחם הוקמו עשרות מבצרים ויישובים צבאיים. לאחר נפילת האימפריה הרומית והשלטון הרומי בבריטניה במאה ה-5, חלק נכבד משטחי השבט ההיסטוריים הפכו לבסיס לממלכת גוונט, ששמה הוא שיבוש של העיר הרומאית וונטה סילורום שהוקמה כמרכז לשבט תחת השלטון הרומאי.
אריק זמור
אֶריק זֶמוּר (בצרפתית: Éric Zemmour; נולד ב-31 באוגוסט 1958 במונטריי) הוא סופר, מסאי, ועיתונאי מדיני יהודי צרפתי. בעל טור בתוכניות טלוויזיה וברדיו RTL. כותב ב"פיגרו". מ-2011, מככב עם העיתונאי אריק נולו בתוכנית שבועית לדיונים פוליטיים ואידאולוגיים בערוץ Paris Première. מחברם של מספר ספרים רבי מכר, בהם "ההתאבדות הצרפתית" (2014) ו"חמש שנים לכלום" (2016).
באופן קבוע מוטחות נגדו ביקורות על עמדותיו הפולמוסיות. ב-2011 הורשע בגין "הסתה לשנאה על רקע גזעי", לאחר שטען שרוב הפושעים בצרפת הם שחורים וערבים. ב-2022 הוא הורשע באמירת דברי שטנה על כך שאמר על בני מהגרים "גנבים, רוצחים, הם אנסים. זה כל מה שהם. אנחנו צריכים לשלוח אותם בחזרה". הוא התכוון לערער.
זמור מגדיר את עצמו כ"גוליסט", ובנובמבר 2021 הכריז על התמודדותו בבחירות לנשיאות צרפת באפריל 2022 מטעם מפלגת "כיבוש מחדש".
דעותיו
זמור הוא בעל דעות ימניות, מתנגד להגירה המאסיבית והבלתי מבוקרת לצרפת, מבקר את האליטות הפוליטיות, התקשורתיות, התרבותיות והספרותיות שלדעתו עודדו במשך עשרות שנים את התפוררותה של הזהות הצרפתית, קורא תיגר על עזיבת מנגנון קליטת המהגרים על ידי החברה לטובת התפתחות זהויות מקבילות לזהות הצרפתית בתוך צרפת, מזהיר מפני התפתחות "רפובליקות אסלאמיות" בשכונות מסוימות בצרפת ומפני היפרדות האוכלוסיות בצרפת בין צרפתים שורשיים וכאלה שנקלטו בהגירות הקודמות לבין המהגרים החדשים מארצות האסלאם. זמור מתנגד למונח "אסלאם רדיקלי" וטוען שטרור המוסלמי הוא תופעה מוסלמית מובהקת הנסמכת על הקוראן ולא תופעה שולית בתוך האסלאם כפי שרוצים להציג זאת רוב מהגורמים במערב. במקביל, הוא לא התנגד שאיראן תשיג נשק גרעיני.
זמור רואה באיחוד האירופי מתכון מובהק לגלובליזציה ולאיבוד זהויות, ומזהיר מפני הסכנות הכרוכות בהיעלמות הגבולות בין מדינות האיחוד. הוא מתנגד לאידאולוגיות שמפתחות תנועות אנטי-גזעניות, פמיניסטיות ולהט"ביות, וטוען שיש להן כוונות זדוניות בדבר עתידה של החברה והזהות הצרפתית.
בעבר הוא עורר פולמוס כאשר טען שמשטר וישי הציל יהודים, והסביר שאכן ניצלו יהודים צרפתים על ידי המשטר בתמורה ליהודים מהגרים. בשנת 2016 פרסם שקיימת בצבא הצרפתי תוכנית ל"כיבוש מחדש" של השכונות המוסלמיות במטרה להחזיר בהן את תחושת הביטחון, וטען שהתכנית נהגתה במשותף עם קצינים בצה"ל.
הוא דיבר נגד ההגירה לצרפת. הוא טען כי ההגירה אינה שורש כל הבעיות מהן סובלת צרפת, אך כי היא בהחלט מחמירה אותן.
חיים אישיים
זמור נשוי לעורכת דין, ואב לשלושה.
בדצמבר 2021 דווח כי העוזרת שלו, שרה קנפו בת ה-28, איתה ניהל רומן מחוץ לנישואין, בהיריון ממנו. התחקיר בנושא פורסם במגזין צרפתי, חרף הניסיונות של בני הזוג למנוע זאת בטענה לפגיעה בפרטיותם.
קנינדה
קנינדה (בפורטוגזית: Canindé) היא מועצה אזורית במדינת סיארה שבברזיל. היא נחשבת לעיירה המאוכלסת ה-12 בגודלה בסיארה.
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-94 ק"מ מבירת סיארה פורטלזה וכ-1,566 ק"מ מבירת ברזיל ברזיליה.
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכבישים CE-257 ו-Q20. בנוסף, בעיירה יש מספר רב של תחנות דלק וסניפים לרחיצת רכב.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוקטובר (30 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אפריל (22 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 600 מילימטרים בשנה. חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (140 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
מוסדות בעיירה
בעיירה יש גן חיות, תחנת משטרה ומספר רב של בתי חולים, בתי מרקחת, בתי מלון, כנסיות, סופרמרקטים, מסעדות וברים.
חואן חלמן
חואן חלמן (בספרדית: Juan Gelman; 3 במאי 1930 – 14 בינואר 2014) היה משורר ארגנטינאי ממוצא יהודי. פרסם יותר מעשרים ספרי שירה בין השנים 1956 ועד מותו בראשית 2014. התאזרח במקסיקו, מדינה אליה הגיע כגולה פוליטי של החונטה הצבאית בארגנטינה.
בשנת 2007 זכה חלמן בפרס מיגל דה סרוואנטס, הפרס החשוב ביותר בספרות הספרדית. עבודותיו חוגגות את החיים, אך גם משלבות פרשנויות חברתיות ופוליטיות המשקפות את חוויותיו הכואבות מהפוליטיקה של ארגנטינה. אחדים משיריו תורגמו לעברית בידי רמי סערי וראו אור בספר "השירים" שהתפרסם לרגל פסטיבל המשוררים הבינלאומי הרביעי שנערך בירושלים.
קורות חיים
חואן חלמן בוריקסון נולד ב-3 במאי 1930 בשכונת וילה קרספו בואנוס איירס למשפחת מהגרים יהודים מאוקראינה. בילדותו קרא ספרות רוסית ואירופאית בהדרכת אחיו בוריס. אביו, חוסה חלמן, היה מהפכן חברתי שהשתתף במהפכת 1905 ברוסיה; הוא היגר לארגנטינה, שב לרוסיה לפרק זמן קצר לאחר המהפכה הבולשביקית ואז חזר לארגנטינה לתמיד, מאוכזב.
חלמן למד לקרוא כשהיה בן שלוש, ובילה חלק גדול מילדותו בקריאה ומשחק כדורגל. הוא פיתח עניין בשירה בגיל צעיר מאוד, בהשפעת אחיו בוריס, שנהג להקריא לו שירים ברוסית, שפה שהילד לא ידע. חוויית הקריאה בגיל שמונה, של הספר "אנשים עלובים" של פיודור דוסטויבסקי (1861) הותירה בו רושם עמוק.
בצעירותו היה חבר בכמה קבוצות ספרותיות מכובדות ובהמשך הפך לעיתונאי בולט. הוא גם עבד כמתרגם באו"ם. הוא תמיד היה פעיל פוליטי נלהב. בשנת 1975 הצטרף לפעילות המונטנרוס - קבוצת גרילה עירונית שמאלנית ארגנטינאית, אם כי בהמשך הרחיק עצמו מהקבוצה. לאחר הפיכת 1976 שהעלתה לשלטון את הימין, הוא נאלץ לגלות מארגנטינה. בשנת 1976 נחטפו מביתם בנו מרסלו בן ה-20 וכלתו ההרה, מריה קלאודיה, בת ה-19. הם הפכו לשניים מתוך 30,000 איש ואישה (desaparecido) שהועלמו בכפייה ובכוח, בלא להותיר עקבות, בתקופת שלטון החונטה הצבאית. בשנת 1990 הובא חלמן לזהות את שרידי גופת בנו (הוא הוצא להורג ונקבר בחבית מלאה בחול ומלט), ושנים לאחר מכן, בשנת 2000, הוא הצליח להתחקות אחר נכדתו שנולדה בסתר בירכתי בית חולים זמן קצר לפני שאמה, מריה קלאודיה נרצחה, ונמסרה למשפחה תומכת הממשלה באורוגוואי. שרידי גופתה של מריה קלאודיה טרם אותרו.
במהלך שנות גלותו הארוכה התגורר חלמן באירופה עד 1988, לאחר מכן בארצות הברית ובהמשך במקסיקו, יחד עם אשתו, הפסיכולוגית הארגנטינאית מארה לה מדריד.
בשנת 1997 זכה חלמן בפרס השירה הלאומית הארגנטינאית, כהוקרה על מפעל חייו, ובשנת 2007 זכה בפרס סרוונטס, הפרס החשוב בספרות בשפה הספרדית. הייתה לו גם קריירה ארוכה ומבריקה כעיתונאי, והוא כתב בעיתון הארגנטינאי "פחינה / 12" עד מותו.
חלמן כלל את קצין המשטרה האורוגוואי, הוגו קמפוס הרמידה, בתביעה משפטית שהגיש בספרד בגין "היעלמות" כלתו באורוגוואי.
נכדתו
בתחילת המאה ה-21 הורה נשיא אורוגוואי חורחה באז'ה איבנייס על חקירה בעקבותיה אותרה נכדתו של חלמן, מקארנה, שגדלה כילדה מאומצת. היא הוסיפה לשמה את שמות המשפחה של הוריה והחלה בקריירה כפעילת זכויות אדם.
מוות
חלמן מת בגיל 83 מסיבוכים של התסמונת המיאלודיספלסטית ממנה סבל, בביתו בשכונת קונדסה במקסיקו סיטי. נכדתו, מקארנה, הגיעה מאורוגוואי להשתתף בהלוויה. נשיאת ארגנטינה, כריסטינה פרננדס דה קירשנר הכריזה על שלושה ימי אבל לאומיים.
ניירות אישיים
הארכיון של חואן חלמן שכולל טיוטות לכתבים ואוסף קבצים ששמר בנוגע לחקירות זכויות האדם שביצע, זמין למחקר באגף כתבי היד שבמחלקת הספרים הנדירים והאוספים המיוחדים באוניברסיטת פרינסטון.
סטנלי ברוס
סטנלי מלבורן ברוס, ויקונט ברוס ממלבורן הראשון (באנגלית: Stanley Melbourne Bruce, 1st Viscount Bruce of Melbourne; 15 באפריל 1883 – 25 באוגוסט 1967) היה מדינאי אוסטרלי, שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השמיני. ברוס ביצע מגוון רחב של רפורמות והוביל תוכנית מקיפה לבניית מוסדות האומה, אך טיפולו השנוי במחלוקת במערכת היחסים במגזר התעשייתי הוביל לתבוסתו הדרמטית בבחירות של 1929. בהמשך הייתה לו קריירה דיפלומטית ארוכה ומשפיעה כנציב העליון של אוסטרליה בלונדון, כנציג אוסטרליה בחבר הלאומים וכיושב ראש מועצת ארגון המזון והחקלאות.
כבן למשפחה עשירה ממלבורן, למד ברוס באוניברסיטת קיימברידג' ובילה את ראשית חייו בניהול עסק ליצוא וליבוא של אביו המנוח. הוא שירת בחזית במערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה ושב לאוסטרליה ב-1917 בעקבות פציעה. הוא היה לדובר של המערכה למאמצי הגיוס של הממשלה ומשך את תשומת לבו של מנהיג המפלגה הלאומנית וראש הממשלה בילי יוז, שעודד אותו להיכנס לקריירה פוליטית. הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי ב-1918, מונה לשר האוצר ב-1921 ונבחר להיות ראש הממשלה ב-1923.
בכהונתו כראש ממשלה התמיד ברוס בסדר יום מגוון ואנרגטי. הוא ביצע שינויים מקיפים במנהל הממשלתי ופיקח על העברת הממשל לבירה החדשה, קנברה. הוא יישם רפורמות רבות במערכת הממשל הפדרלי באוסטרליה שחיזקו את מעמדו של הדומיניון. הוא ייסד את "כוח קציני השלום של הדומיניון", שקדם למשטרה הפדרלית של אוסטרליה ואת "המועצה למחקר מדעי ותעשייתי" שהייתה קודמתו של "ארגון המחקר המדעי והתעשייתי" (CSIRO). תוכנית "אנשים, כסף ושווקים" (men, money and markets) שיזם, הייתה ניסיון שאפתני להגדיל באופן מהיר את אוכלוסייתה ואת הפוטנציאל הכלכלי של אוסטרליה באמצעות השקעה ממשלתית מסיבית ובאמצעות קשרים הדוקים עם בריטניה ועם שאר חלקי האימפריה הבריטית. עם זאת, מאמציו לשנות את מערכת היחסים במגזר התעשייתי של אוסטרליה הביאו את ממשלתו לעימותים תכופים עם ארגוני העובדים והצעתו מרחיקת הלכת לבטל את מוסד הבוררות ב-1929 הניעה חברים ממפלגתו לחצות את הקווים ולהפיל את הממשלה. בבחירות שהתקיימו לאחר מכן הוא איבד את מושבו בפרלמנט, אירוע חסר תקדים בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית, שאירע שוב רק ב-2007.
למרות שובו לפרלמנט ב-1931, הייתה תקופת שירותו של ברוס בממשלתו של ג'וזף ליונס קצרה. תחת זאת הוא התמיד בקריירה דיפלומטית והתמנה כנציב העליון אוסטרליה בבריטניה ב-1933. ברוס נעשה לדמות משפיעה במעגלי השלטון בבריטניה ובחבר הלאומים, הגיח כתומך בלתי נלאה של תהליכי שיתוף פעולה בינלאומיים לפתרון בעיות כלכליות וחברתיות, במיוחד אלה שהיו קשורות למדינות מתפתחות. כשהוא חדור התלהבות במיוחד לשיפור מצב התזונה העולמי, ברוס היה אחת מדמויות המפתח בהקמתו של ארגון המזון והחקלאות ושירת כיושב הראש של המועצה של הארגון מ-1946 ועד 1951. ב-1947 הוא קיבל תואר אצולה והיה לאוסטרלי הראשון שישב בבית הלורדים, וכן לנשיא הראשון של האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. אף על פי שהקריירה הדיפלומטית שלו התנהלה בדרך כלל הרחק מעיני הציבור האוסטרלי, הוא המשיך בכל תקופת שהותו בלונדון להגן מעל כל במה על האינטרסים האוסטרליים, בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה וביקש להיטמן לאחר מותו בקנברה.
ראשית חייו
סטנלי מלבורן ברוס נולד בפרבר סנט קילדה של מלבורן, ויקטוריה והיה הצעיר מבין חמישה ילדים. אביו, ג'ון מונרו ברוס, היה במוצאו מהסקוטים של צפון אירלנד והיגר לאוסטרליה ב-1858, בגיל 18. אמו, מרי אן הנדרסון, הייתה אירית ונישאה לבן דודה ג'ון לאחר שהיגרה לאוסטרליה ב-1872, בגיל 24. ג'ון ברוס הוא איש עסקים מוכשר עם "כישרון לקנייה ומכירה", שיבטיח את עתידו בהקמת חברת היבוא ממלבורן שנקראה "פטרסון, ליינג וברוס" שנוסדה ב-1868. כשהונו גדל, נעשה ג'ון ברוס בהדרגה לדמות משפיעה בחיים החברתיים והפוליטיים של המושבה. כשחקן גולף נלהב, הוא היה אחד המייסדים של מועדון הגולף המלכותי של מלבורן. הוא היה דמות בולטת בתנועה הליברלית-פרוטקשוניסטית בוויקטוריה ואחד מתומכיו הראשונים של מי שלימים היה ראש ממשלת אוסטרליה, אלפרד דיקין. הצלחתו הכלכלית של ג'ון ברוס הבטיחה שסטנלי, אחותו מרי, ואחיו ארנסט, ויליאם ורוברט, ייוולדו לתוך שפע. זמן קצר לאחר לידתו של סטנלי, עברה המשפחה לאחוזת וומבלאנו המפוארת שבפרבר טוראק.
השפל הכלכלי של שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 פגע בהונה של משפחתו של ברוס. ג'ון ברוס איבד חלק ניכר מהונו בהתמוטטות של הבנק של ויקטוריה ב-1894 ולקח על עצמו חובות גדולים כדי לקנות את חלקם של שותפיו בעסק היבוא ב-1897. בעשורים הבאים סבלה המשפחה מטרגדיות רבות. ויליאם, אחיו של סטנלי, התאבד ב-1899, זמן קצר לאחר שהחל טיפול ממחלת נפש ממנה סבל. שנתיים מאוחר יותר, שלח ג'ון ברוס יד בנפשו במהלך נסיעת עסקים לפריז, עקב הדיכאון שלקה בו בגלל הלחצים שהיה נתון בהם עקב קשייו הכלכליים. אחותו של ברוס, מרי סבלה ממחלה קשה וממושכת לפני שנכנעה לה ב-1908 ואמו של ברוס מתה ב-1912. לבסוף, אחיו האהוב של סטנלי ברוס, ארנסט, ירה בעצמו ב-1919, לאחר שסבל מפציעות פיזיות ונפשיות שלקה בהם במהלך שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מותו של אביו ב-1901, הונה של המשפחה היה במצב קשה וברוס לקח על עצמו להיכנס לעסק המשפחתי לאחר שעזב את בית הספר התיכון. ברוס הצעיר היה שאפתן ונחוש לרכוש השכלה. באמצעות הלוואות, הוא עבר להתגורר בבריטניה יחד עם אמו ואחותו וב-1902 הוא נרשם ללימודים בקולג' טריניטי הול באוניברסיטת קיימברידג'. הוא היה תלמיד פופולרי, אם כי בינוני, מעורב מאוד בחיי הספורט של הקולג', כולל כחבר בנבחרת החתירה של קיימברידג' וזכה במרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג' ב-1904. חתירה המשיכה להיות אחת התשוקות הגדולות שלו והוא המשיך לאמן קבוצות חתירה ולכתוב על הנושא בחלק ניכר של חייו. ארנסט ברוס נשאר באוסטרליה כדי לקחת אחריות על עסקיה המשפחה. ב-1906 הוא שכנע את מועצת המנהלים של החברה למנות את אחיו סטנלי להיות יושב הראש. למרות היותו רק בן 23 הוא הוכיח את עצמו כיושב ראש מוכשר, וכשהוא מנהל בלונדון את עסקי החברה וארנסט אחראי על העסקים במלבורן, התאושש עד מהרה מצבה של החברה וכתוצאה מכך מצבה הכספי של המשפחה. במהלך אותם שנים, ברוס עבד כעורך דין בלונדון. במסגרת עבודתו הוא נסע למקסיקו ב-1908 ולקולומביה ב-1912 וכך הוא החל לגלות עניין ביחסים בינלאומיים.
ב-1912 היה ברוס איש עסקים אמיד ועורך דין מצליח. באותה שנה נסעה אתל דנלופ אנדרסון (Ethel Dunlop Anderson) בת ה-32 לאנגליה ופגשה את ברוס, שאתו הייתה לה היכרות מוקדמת כילד. אתל הייתה ממוצא סקוטי-אירי דומה ובת למשפחת אצולת קרקע מוויקטוריה. היא חלקה עם ברוס תחומי עניין משותפים רבים, במיוחד גולף והייתה שותפה לדעותיו הפוליטיות. השניים נישאו ביולי 1913 בטקס צנוע. הם היו מסורים זה לזה ואף על פי שהם היו מיודדים עם אנשים רבים, היה להם מעגל מצומצם ביותר של חברים קרובים. העובדה שברוס איבד את כל בני משפחתו הקרובה פרט לאחד תוך עשור, והעובדה שלסטנלי ואתל לא נולדו ילדים, השפיעו באופן משמעותי על ברוס שעד סוף ימיו חוסר הביטחון והמלנכוליה הטילו עליו צל כבד.
שירות צבאי
ברוס שב לזמן קצר לאוסטרליה ב-1914 כדי להחליף תפקידים בחברה עם אחיו ארנסט. באוגוסט פרצה מלחמת העולם הראשונה. ברוס ואחיו רצו לקחת חלק בהגנת האימפריה הבריטית, אך שלושתם בחרו להתגייס לצבא הבריטי ולא לכוח האימפריאלי האוסטרלי. היה קל יותר לקבל מינוי כקצין בצבא הבריטי ולמשפחה הייתה זיקה הדוקה יותר לבריטניה. ברוס התגייס וקיבל דרגת לוטננט ב-7 בפברואר 1915. הוא הוצב בגדוד השני של הרובאים המלכותיים במצרים שהוכפף לדיוויזיה ה-29. הדיוויזיה הצטרפה בסופו של דבר למערכת גליפולי לצדם של גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים (אנזא"ק).
הרגימנט של ברוס נחת בכף הלס בחצי האי גליפולי באמצע 1915, שם הוא בלט במלאכת בניין השוחות וכמפקד מוכשר. הגדוד שלו ספג אבדות כבדות במהלך החודשים הבאים וברוס עצמו נפצע ב-3 ביוני מפגיעת קליע בזרועו, אף על פי שפציעה זו הצילה אותו מקרב קשה בו השתתף הגדוד שלו למחרת ובו נהרגו רבים מחבריו. מאוחר יותר הוא שב לחזית והדיוויזיה שלו הועברה לחזית חדשה במפרץ סובלה, שם הוא היה מעורב בלחימה קשה במיוחד של מלחמת חפירות במהלך אוגוסט וספטמבר. על שירותו בחודשים אלה עוטר ברוס בצלב הצבאי ובצלב המלחמה והועלה לדרגת קפטן. ב-23 באוגוסט הוא נפצע שוב, הפעם מקליע שפגע בברכו, שהותיר אותו נכה למשך כמה שנים ואילץ אותו לשוב לאנגליה כדי להחלים ובמקביל הועבר הרגימנט שלו לצרפת לאחר סיום מערכת גליפולי.
אף על פי שבתחילת המלחמה הוסכם בין שלושת האחים שארנסט יישאר במלבורן וינהל את החברה, הוא החליט להתגייס לצבא הבריטי ב-1915. לפיכך, בספטמבר 1916 החליט ברוס לפרוש מהצבא ולשוב לאוסטרליה כדי לקחת על עצמו את ניהול העסק המשפחתי. משרד המלחמה סירב לבקשתו לפרוש, אך התיר לו ליטול חופשה ולשוב לאוסטרליה בעודו מחלים מפציעותיו. כחייל מעוטר הנעזר להליכה בקביים ובעל כושר דיבור לפני קהל, הוא גויס להיות דובר של ממשלת אוסטרליה למען הגיוס. ההצלחה שלו בתפקיד והאהדה הציבורית שרכש, משכו אליו את תשומת הלב של ראש הממשלה בילי יוז, ששכנע את משרד המלחמה לשחרר את ברוס ביוני 1917.
לאחר ששירת עם רבים מבני ארצו, הוא שב לאוסטרליה עם תחושת גאווה על השליחות שביצע למען מולדתו. אך לאחר שהיה עד לאובדן החיים בגליפולי של רבים מחבריו לנשק, ועקב הטרגדיות שחווה בחיי משפחתו, בגיל 34 חש ברוס שעליו לעשות משהו חשוב בחייו לאחר שאלה ניצלו.
חבר הפרלמנט
הפופולריות של ברוס כדובר של הממשלה במסגרת מאמצי הגיוס שלה הפנו אליו גם את תשומת הלב של האיגוד הלאומי של ויקטוריה (National Union of Victoria), קבוצת השפעה של העילית של מלבורן שסיפקה את רובו של המימון לפעולתה של המפלגה הלאומנית. מאחר שראש ממשלת ויקטוריה לשעבר, סר ויליאם אירווין, התפטר מחברותו בפרלמנט הפדרלי כדי להתמנות לתפקיד שופט עליון, התפנה המושב שלו והתקיימו בחירות ביניים כדי למלא את מקומו. האיגוד הלאומי של ויקטוריה ביקש מברוס להציג את מועמדותו. בבחירות שהתקיימו ב-11 במאי 1918 הביס ברוס בקלות את מועמד מפלגת הלייבור.
בנאום שנשא לאחר הבחירות פרס ברוס את משנתו הפוליטית:
שנותיו הראשונות של ברוס בפרלמנט היו חסרות ייחוד וכוחותיו הופנו בעיקר לעסק המשפחתי. עם זאת, הוא החל למשוך את תשומת לבם של עמיתיו בפרלמנט בנוגע לעניין "קווי הספנות של הדומיניון" (CSL) ב-1921. ראש הממשלה בילי יוז, שכעת היה מנהיג בתקופת שלום, החל לאבד מהאהדה הציבורית כלפיו בקרב מפלגתו עקב מדיניות הפנים שלו שנטתה לגישה של האגף השמאלי. חברת הספנות הוקמה על ידי ממשלתו של יוז כתאגיד בבעלות ממשלתית כדי לייצא סחורות מאוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה כאשר קווי הספנות הבריטית לא היו פעילים. עם זאת, המשך קיומה לאחר המלחמה ספג ביקורת חריפה מצדו של ברוס ורבים משותפיו לדעותיו הכלכליות הסכימו אתו. ברוס בלט גם כאחד משני הנציגים של אוסטרליה לחבר הלאומים בז'נבה ב-1921, שם הוא דרש בתוקף את קיומם של פירוק נשק ושיתוף פעולה בינלאומי, וזאת למרות הספקנות הגדולה שהוא חש כלפי משימותיו של חבר הלאומים והסיכויים להצלחתן. בשובו מאירופה באוקטובר 1921 הוא הוזמן על ידי יוז להצטרף לממשלה כשר המסחר והמכס. ברוס לא היה מעוניין בתפקיד. הוא ניהל את אחד מעסקי היבוא הגדולים באוסטרליה והיה לו ניגוד עניינים עם התפקיד ובנוסף ניהול העסק גזל ממנו זמן רב. הוא הגיב להצעה באומרו שיהיה לו לעונג לקבל את תפקיד שר האוצר אם זה יוצע לו, ביודעו שתפקיד זה כבר הוצע לוולטר מסי גרין (Walter Massy-Greene). להפתעתו של ברוס, הסכים יוז, אף על פי שמסי גרין נשאר מספר שניים בממשלה ושר ההגנה. אף על פי שברוס היה חבר פרלמנט רק במשך שלוש שנים, הרקע העסקי שלו קסם ליוז, שהתמודד עם ביקורת הולכת וגוברת מהאגף העסקי של המפלגה שהחל להיות חשדני כלפי יוז וגישתו המתערבת בכלכלה. דמויות משפיעות במפלגה כמו הסנאטור ג'ורג' פירס והאיגוד הלאומי, סימנו את ברוס כמועמד המועדף עליהם לתפקיד שר האוצר.
ברוס ויוז היו מנוגדים זה לזה בסגנונם ובדעותיהם. בעיניו של ברוס דרך הניהול הממשלה של יוז הייתה גחמנית וכאוטית והוא חש שהממשלה והמפלגה תגענה להישגים מוגבלים כל עוד יוז ימשיך להנהיג אותן. אך הוא המשיך לשרת בממשלה כמשקל נגד ליוז השתלטני, כשהוא מתנגד לכמה מההצעות הבזבזניות שלו או משמיע את קול ההיגיון כדי לשכנע את יוז לסגת מכמה מהרעיונות היותר תמוהים. תקופת כהונתו כשר אוצר הייתה קצרה יחסית. הוא הגיש רק את תקציב 1922, שהיה שמרני וכרוך בקיצוץ במיסים. האופוזיציה מתחה ביקורת על התקציב על כישלונו להגביל את הגידול בהוצאות ובחובות של הממשלה. התקציב כלל ויתורים רבים כלפי המגזר החקלאי וכלפי מפלגת הכפר שזה עתה הוקמה ושהיוותה איום רציני למפלגה הלאומנית לקראת הבחירות שאמורות היו להתקיים בדצמבר 1922. ברוס חיבב את עצמו על רבים מעמיתיו בזכות סגנונו האישי והידידותי, קולו הנעים בוויכוחים עם יוז בישיבות הקבינט ודעותיו השמרניות, שתאמו יותר את הקו המדיני של הרוב במפלגה.
ראש ממשלה
בבחירות הכלליות של 1922 איבדה המפלגה הלאומנית 11 מושבים בפרלמנט ואת הרוב שלה. רק שלושה מבין מושבים אלה עברו למפלגת הלייבור, שעדיין לא היה לה מספיק תמיכה כדי להקים ממשלה. תחת זאת, המפלגה הליברלית זכתה בחמישה מושבים נוספים ומפלגת הכפר הגדילה את מספר מושביה ל-14 והפכה ללשון המאזניים בפרלמנט. מנהיג מפלגת הכפר, ארל פייג', סירב לתמוך בממשלה מטעם המפלגה הלאומנית כשיוז עומד בראשה והמשא ומתן הקואליציוני שהתנהל במהלך חודשים ינואר ופברואר נכנס למבוי סתום. כדי לא להסתכן בתבוסה בחקיקה, שעלולה הייתה לגרום למושל הכללי לזמן את מפלגת הלייבור להרכיב ממשלה, הפתיע יוז את עמיתיו והודיע על כוונתו להתפטר ב-2 בינואר. סגנו להנהגת המפלגה, וולטר מסי גרין, איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות וכעת הציע יוז לברוס לקחת את תפקיד מנהיג המפלגה. לאחר כמה הסתייגויות, הסכים לבסוף ברוס, אף על פי שמאוחר יותר התחרט יוז על החלטתו ונעשה לאחד המבקרים הבולטים של ראש הממשלה החדש.
ברוס דאג במהירות להבטיח לו רוב שיאפשר לממשלתו לתפקד. הוא שכנע את בעל הברית הוותיק של יוז, ג'ורג' פירס, להצטרף לממשלתו וחיזק את התמיכה בו באמצעות חברי מפלגת הלייבור הלאומית לשעבר של המפלגה הלאומנית אשר הורחקו ממפלגת הלייבור יחד עם יוז ב-1916. הוא מינה את ויליאם ואט כיושב ראש בית הנבחרים, ובכך הרחיק מהזירה את אחד ממתנגדיו הבולטים, צעד טקטי שבהמשך הפך לשכיח בפוליטיקה האוסטרלית. אך הישגו הפוליטי ארוך הטווח היה המשא ומתן שבעקבותיו הוקמה הברית בין המפלגה הלאומנית (וממשיכיה עד היום) ומפלגת הכפר. מסגרת זו ממשיכה להתקיים עד היום ומהווה משקל נגד למפלגת הלייבור. למרות ההבדל המשמעותי בדמויותיהם וברקע שלהם, ברוס המסודר והדיפלומט, יצר שותפות חזקה עם מנהיג מפלגת הכפר האינטליגנטי אך הזעפן, ארל פייג'. ברוס שילם מחיר פוליטי גבוה על יצירתה של שותפות זו. כחלק מההסכם הקואליציוני, קיבלה מפלגת הכפר חמישה מושבים מתוך 11 בממשלה. פייג' מונה להיות שר האוצר וסומן כמספר שתיים בממשלה. המפלגה הלאומנית עשתה גם ויתורים משמעותיים בתחום הפיתוח החקלאי ובמדיניות המיסוי, פשרות שגרמו להתמרמרות בקרב כמה מחברי מפלגתו של ברוס. פייג' ששירת כשר אוצר וכסגן ראש הממשלה דה פקטו, הפך למעריץ גדול של ברוס, בציינו, "הוא היה מנהיג שהרשים את עמיתיו עם הכנות והיכולות שלו והרוויח את הנאמנות שלהם כגמול על חוכמתו ועל היושר שלו."
בחירתו של ברוס כראש ממשלה מהווה נקודת מפנה חשובה בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית. הוא היה ראש הממשלה הראשון שלא היה מעורב בתנועה למען איחוד אוסטרליה, שלא היה חבר בפרלמנטים של המושבות או של המדינות והראשון שלא היה חבר בפרלמנט הראשון שנבחר ב-1901. בנוסף, הוא היה ראש הממשלה הראשון שהנהיג קבינט שכל חבריו נולדו באוסטרליה. עם זאת, ברוס עצמו נתפס באופן אירוני בציבור כ"אנגלי שבמקרה נולד באוסטרליה". הוא נהג ברולס-רויס, לבש גמשות (Spats) לבנות ולעיתים נראה מרוחק וחסר את המגע הישיר, מאפיינים שתרמו מעט לחיבה מצדו של הציבור האוסטרלי.
"אנשים, כסף ושווקים"
ב-1923 הייתה אוסטרליה ארץ משגשגת בהשוואה למדינות מפותחות אחרות בעולם, וזאת לאחר התאוששותה המהירה לאחר מלחמת העולם הראשונה. שיעורי האבטלה והאינפלציה היו נמוכים באופן יחסי בקנה מידה עולמי, והכנסותיה של אוסטרליה גדלו באופן משמעותי מאז איחודה. אוסטרליה הייתה ארץ רחבת ידיים ועשירה במשאבים עם אוכלוסייה שמנתה קצת פחות משישה מיליון תושבים. בראש סדר עדיפויותיו של ברוס עמדה המטרה לפתח את כלכלת המדינה. בנאומו הראשון כראש ממשלה בבית הנבחרים, הוא התווה את החזון המקיף לפיתוח הכלכלי של אוסטרליה, רפורמה במערכת הפדרלית, כוח מוגבר של הממשלה בנושא היחסים עם התעשייה, עמדה חזקה יותר של אוסטרליה במסגרת האימפריה הבריטית והקמתה של בירה לאומית. הוא סיכם את חזונו כתוכנית שקרא לה "אנשים, כסף ושווקים" (men, money and markets).
על פי משנתו של ברוס, אנשים היו נחוצים כדי לפתח את המשאבים הנרחבים של אוסטרליה. ב-1923, רוב אדמתה של אוסטרליה הייתה בלתי מיושבת וברוס האמין שלאוסטרליה יש את הפוטנציאל להיות אחת הארצות הפוריות והיצרניות ביותר בעולם, היכולה לקיים אוכלוסייה של 100 מיליון תושבים, יותר מפי 16 מגודל האוכלוסייה באותה תקופה. למרות קולות שהתנגדו לכך מצדם של מדענים שציינו שאקלים לא נוח, וחוסר זמינות של אדמה ומים, עלולים להיות מחסומים להתפשטותן של אוכלוסיות גדולות, הובילה ממשלתם של ברוס ופייג' מדיניות לעידוד מספרים גדולים של בריטים להגר לאוסטרליה. בחסותה של הוועדה החדשה לפיתוח והגירה, הועמדו הלוואות בהיקף של 24 מיליון ליש"ט במהלך העשור שהחל ב-1924 כדי לאפשר את התיישבותם של מהגרים באמצעות שיפורים בתשתיות הכפריות, גישה לקרקעות וסבסוד הוצאות הנסיעה של המהגרים. ההערכות הראשוניות דיברו על כחצי מיליון מהגרים מבריטניה שהיו צפויים להגיע במשך עשר שנים הראשונות לתוכנית, בעוד שבפועל, רק 200,000 מהגרים הגיעו במהלך תקופה זו. תוכנית ההתיישבות של ברוס הייתה מבוססת על התפתחות כפרית. המהגרים נבחרו בעיקר על בסיס רצונם לעסוק בעבודת אדמה. הממשלה הפדרלית וממשלות המדינות ריכזו את המשאבים שלהם בפיתוח הכפרי ועודדו חיילים משוחררים להתיישב בחוות בפריפריה. למרות זאת, רוב המהגרים התיישבו באזורים העירוניים, שכן האזורים הכפריים של אוסטרליה היו מרוחקים ממרכזי האוכלוסייה וקשים לעיבוד בהשוואה לאזורים הכפריים של בריטניה. הגירה מחוץ לבריטניה או מהדומיניונים שלה לא התקבלה בזרועות פתוחות. ממשלתו של ברוס יישמה את מדיניות אוסטרליה הלבנה על ידי הטלת מגבלות חמורות על הגירה מאזורים אלה, למרות היעדים לגידול באוכלוסייה.
כדי לממן את התוכנית, נלקחו הלוואות מבריטניה בריבית חסרת תקדים. יותר מ-230 מיליון ליש"ט הועברו בצורת הלוואות מהסיטי של לונדון לקופת הממשלה הפדרלית ולקופות הממשלות של מדינות אוסטרליה במהלך שנות העשרים. 14 מיליון ליש"ט נוספים הגיעו באמצעות השקעות פרטיות. תוכניתו של ברוס לפיתוח הכלכלה האוסטרלית הצריכה תפקיד מרכזי יותר של הממשלה הפדרלית מאשר היה מקובל קודם לכן. הן ברוס והן פייג' היו בעד שינויים במערכות היחסים בין הממשל הפדרלי עם המדינות.
בנאום שנשא בספטמבר 1927 אמר ברוס:
התוכנית של ברוס ופייג' שהחלה במאי 1923 ריכזה מאמצים לשלב את פעולותיהם של הממשל הפדרלי ושל המדינות בכמה שטחים, במיוחד פיתוח תשתיות ואזורים כפריים. חוק פיתוח הכבישים הראשיים של 1923 היה אחד ההישגים החקיקתיים החשובים הראשונים במסגרת זו. החוק מינף את סעיף 96 לחוקה לצורך הענקת סיוע כספי למדינות על ידי מימון סלילתם ותחזוקתם של כבישים על פי התוכניות של משרד התחבורה הפדרלי ולמעשה אפשר לממשלה לפעול באופן ישיר בתחום שעל פי החוקה היה שדה הפעולה הבלעדי של הממשלות של המדינות. החוק יצר תקדימים לסוגים רבים של "תשלומים למטרות מיוחדות". למרות כמה הצלחות חשובות, ברוס היה מתוסכל לעיתים קרובות מהקצב האיטי של ההתקדמות בתחומים רבים של שיתוף הפעולה הבין-ממשלתי. המדינות לא יכלו לפעול למען תקנון של רשתות החשמל, ולא ליצור אחידות ברוחב מסילות הברזל או במערכת הבריאות, למרות שנים של עבודה מאומצת בתחומים אלה.
אף על פי שהאנשים והכסף היו מובטחים, מרכיב השווקים בתוכניתו של ברוס לא הוגשם במלואו. בוועידה האימפריאלית הכלכלית של 1923, שידל ברוס באופן עקבי את ממשלת המפלגה השמרנית בראשותו של סטנלי בולדווין לבצע שינויים בהסדרי הסחר של בריטניה כדי לתת העדפה של ייבוא מהדומיניונים על פני ייבוא מארצות אחרות. הוא דחף ליצירתם של הסכמי סחר אימפריאליים שיישמו עיקרון זה. בולדווין והשמרנים ניסו להעביר תוכנית כזאת בבריטניה, אך הציבור הבריטי חשש מעליית מחירי מוצרי היסוד (במיוחד מזון) וחשש זה היה גורם לתבוסתה של הממשלה השמרנית בבחירות של דצמבר 1923. יורשו של בולדווין, רמזי מקדונלד, התכחש לתוכנית, למורת רוחו של ברוס, וניסיונות להחיות את המשא ומתן נכשלו ככל שהתנאים הכלכליים נעשו גרועים יותר במהלך העשור. רמת מחירי התוצרת החקלאית ברחבי העולם התייצבה באמצע שנות העשרים, כאשר הייצור החקלאי באירופה ובארצות הברית התאושש לרמות שלפני המלחמה והייצוא האוסטרלי גדש את השווקים ככל שהעשור התקדם.
ב-1927 הגיש פייג' את התקציב הגרעוני הראשון של הממשלה וברוס הכיר בכך שמעמדה הכלכלי של אוסטרליה היה בהתדרדרות. החוב של הממשלה הפדרלית ושל ממשלות המדינות באותה שנה הסתכם ביותר ממיליארד ליש"ט, שמתוכו 305 מיליון ליש"ט היו חובות מתקופת המלחמה והשאר היו השקעות בפיתוח שלא החזירו את עצמן. כמעט מחצית מהחובות היו לגורמים מחוץ לאוסטרליה, בעיקר מלונדון. הצמיחה הכלכלית הייתה איטית ורחוקה בהרבה מהציפיות. היקף היצוא וההכנסות לא סיפקו את צורכי הממשלה והמשקיעים החלו להיות מודאגים בנוגע לרמת החוב הלאומי של אוסטרליה. ברוס התמיד בתוכניותיו והאמין שהגידול ביצוא האוסטרלי הוא המפתח לפתרון הבעיות, ולפיכך הצדיק השקעות נוספות והמשך עידוד הגידול באוכלוסייה. הממשלה אכן פעלה כדי לנסות לפתור את בעיית החובות. באמצע שנות העשרים לקחו מדינות אוסטרליה הלוואות במחירים בלתי נתפסים כדי לפצות על הכנסותיהן המתדלדלות. בתגובה לכך, ברוס הציע שהאחריות על חובותיהן של המדינות, והסמכות להיכנס לחובות נוספים, יהיו בסמכותה של מועצה לאומית להלוואות שבה לכל מדינה יהיה קול אחד ולממשלה הפדרלית שני קולות וקול מכריע. הוא גם עשה צעדים לביטול התשלום על פי נפש למדינות ובמקום זאת הציע נוסחת מימון הקשורה יותר לצרכים הכלכליים של המדינות. שני שינויים אלה הוכנסו במסגרת חוק ההסדרים הפיננסיים של 1927 שאושר במשאל עם שנה לאחר מכן. שינויים אלה היו למשמעותיים ביותר בהיסטוריה החוקתית של אוסטרליה, שכן בעקבותיהם איבדו המדינות חלק ניכר מעצמאותם הכלכלית. כשהן עומדות בפני לחצים כלכליים וכשהן נעשות תלויות יותר ויותר בממשלה הפדרלית, ולאחר כמה התנגדויות, הסכימו לכך המדינות, אף על פי שחוסר איזון פיסקלי בין המדינות לבין הממשל הפדרלי המשיך להיות גורם מתמשך ביחסים ביניהם.
מודרניזציה של הממשלה
ברוס יישם את עקרונותיו העסקיים בממשלתו, כשהוא משתמש בניסיונו כמנהל חברה וכמאמן חתירה כדי להביא סדר ומעשיות לסדר היום של הקבינט. הוא יישם מערכת פורמלית שלפיה הוכן סדר יום מסודר של ישיבות הקבינט עם אחריות של כל אחד ואחד מהשרים לסעיפים בסדר היום על ידי זה שהפיץ מסמכים בין כל השרים כדי שיהיו מעודכנים בנושא עליו הם אחראיים. תהליכי קבלת ההחלטות שלו הבטיחו שעמיתיו היו מיודעים ושותפים באופן פעיל בהחלטות, או אם אין הם מסכימים עם ההחלטות, הוא אפשר להם לעזוב את הישיבות כדי לשמור על הסולידריות של הממשלה. מבחינה זו הרוויח ברוס את הכבוד שרחשו לו עמיתיו, ובמובנים רבים הוא הצליח לשלוט בממשלה באמצעות חריצותו וידענותו. השר ג'ורג' פירס ציין מאוחר יותר שברוס היה ראש הממשלה הטוב ביותר מבין אלה שהוא שירת תחתם או התנגד להם במהלך הקריירה הפרלמנטרית שלו בת 38 השנים.
במידה רבה ברוס גם חיזק את יכולות איסוף המידע והמחקר של שריו ושאף שקבלת ההחלטות וגיבוש המדיניות תהיה על בסיס של המידע הטוב ביותר הקיים. שיא של 22 ועדות מלכותיות הגישו את הדוחות שלהם לממשלתו של ברוס, וזאת בנוסף לעשרות של מיזמי חקירה ומחקר שבוצעו על ידי הממשלה במגוון רחב של נושאים, בעיקר בסוגיות הכלכליות, התעשייתיות והחקלאיות. בהבינו שהשקעה במדע היא חיונית כדי למצות את ההזדמנויות לפיתוח חקלאי וכלכלי של אוסטרליה, הקים ברוס את המועצה למחקר מדעי ותעשייתי (Council for Scientific and Industrial Research). הוא הקים את המשרד למחקר כלכלי ב-1929 ולראשונה הועסקו כלכלנים באופן סדיר כיועצים לממשלה בנושאים שעד אז נחשבו לפוליטיים בלבד. עם סיום כהונתו של ברוס כראש ממשלה, כבר היו מונחים היסודות למבנה רחב של אספקת מידע לראש הממשלה ולרשות המבצעת ברוב תחומי עיסוקם, התפתחות חשובה ביכולות המקצועיות של ראש ממשלת אוסטרליה.
בתקופת כהונתו של ברוס עברה הממשלה גם למושבה הקבוע בעיר הבירה המתוכננת קנברה. תוכניות לעיר בירה פדרלית חדשה הוכנו כבר בתקופת איחוד אוסטרליה והאתר על גדות נהר מולונגלו נבחר כבר ב-1913. תהליכי התכנון הואטו עקב המלחמה ועקב בעיות תקציביות וניהוליות. ברוס היה תומך נלהב בהקמתה של הבירה החדשה. ב-27 במאי 1927 עבר הפרלמנט הפדרלי למושבו החדש בקנברה. כמה ימים לאחר מכן עברו ברוס ואשתו להתגורר בלשכתו (The Lodge). בטקס פתיחת הפרלמנט הפדרלי, החליט ברוס שקולותיהם של פקידי בית הנבחרים והסנאט מתאפיינים במבטא אוסטרלי מדי ועמד על כך שהוא באופן אישי יקבל את פניו של הדוכס מיורק וביחד הם יפתחו את הבניין החדש, צעד שספג ביקורת מצדם של כמה מחברי הפרלמנט. תהליכי ההעברה של הממשלה לבירה החדשה נמשכו לאיטם בשנים 1927 ו-1928. הייתה זו משימה ניהולית שדרשה חלק ניכר מזמנה של הממשלה באותם ימים, כשמשרדים רבים עברו בהדרגה ממלבורן.
גישושים אימפריאליים
כנתין נאמן של האימפריה הבריטית, דגל ברוס בחזון של חיזוקה באמצעות פיתוח כלכלי הדדי, שיתוף פעולה פוליטי נרחב ומדיניות משותפת בתחומי הביטחון, הסחר והחוץ. מסעו הראשון מעבר לים כראש ממשלה היה לוועידה האימפריאלית בלונדון ב-1923. ברוס הניח על סדר היום של הוועידה קשת רחבה של הצעות לשיתוף פעולה חזק יותר בין בריטניה והדומיניונים שלה במגוון רחב של נושאים, במיוחד בנושאי הסחר, ההגנה ויצירת מדיניות חוץ משותפת. ב-1922, במסגרת מה שהיה ידוע כמשבר צ'נקלה, המדיניות המסוכנת הבריטית כלפי התוקפנות של טורקיה חיפשה להגדיר מחדש את גבולותיה עם יוון והסלימה לנקודה בה ממשלת בריטניה איימה לפתוח במלחמה כנגד טורקיה. איום זה כלל השתתפות של צבאות הדומיניונים, אף על פי שאף אחת מממשלות הדומיניונים לא יודעה בהתפתחויות בטורקיה. אף על פי שהמשבר הסתיים בפתרון דיפלומטי, מנהיגי הדומיניונים זעמו על כך שהם כמעט והיו מעורבים בעימות צבאי מבלי שהתייעצו איתם מלכתחילה.
התמרת גאבור
התמרת גאבור (או טרנספורם גאבור) היא מקרה מיוחד של התמרת פורייה בזמנים קצרים (Short-time Fourier transform; STFT). ההתמרה הוצעה לראשונה על ידי הפיזיקאי דניס גאבור בשנת 1944.
סטנלי ברוס
גישושים אימפריאליים
ברוס חתר לכך שיתקיימו תהליכי התייעצות משמעותיים יותר עם הדומיניונים והצליח למנות את ריצ'רד קייסי כאיש קשר פוליטי קבוע בלונדון שיעביר את ההחלטות של ממשלת בריטניה ויהווה צינור בין לונדון ומלבורן. הוא גם חתר בהצלחה להקמתו של משרד הדומיניונים כגוף נפרד ממשרד המושבות. עם זאת, בעוד שרבים ממנהיגי הדומיניונים היו שותפים לדעתו שהמערכת האימפריאלית צריכה לעבור שינויים, היו כאלה שלא ראו עין בעין את חזונו לשיתוף פעולה הדוק. קנדה ודרום אפריקה שאפו ליותר עצמאות מלונדון והובעה מצדם פחות התלהבות מהתוכניות השאפתניות של ברוס לשיתוף פעולה בין-אימפריאלי בתחומי הסחר והמדיניות.