cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם בנימין פומרנץ
ראשית הדרך
קשריו עם רבני ורשה הוציאו לו מוניטין ובהמשך נבחר כחתן בתו של הרב נפתלי יוסף פריינד רבה של העיר רוז'אן ומחבר הספר פני לוי. את השנים שלאחר החתונה, עשה סמוך על שלחן חתנו, שאף דאג לו להיתר הוראה ולסמיכה לרבנות מגדולי פולין
ברבנות קהילות
בעיקר הוכר כלוחם שמרן, שנהג בתקיפות נגד גורמי החילון ופעילי המפלגות שרבו אז בדלוגושיודלו. מורכבות האוכלוסייה היהודית שהתפלגה למפלגות רבות, אילצה אותו ללחום בחירוף נפש על מנת להקים מערכת חינוך חרדית לבנים ולבנות. במסגרת פעילותו הקים את סניף בית יעקב לבנות. כמו כן התמסר באופן אישי ללמד תורה את בני הקהילה הצעירים, והיה קובע לימוד קבוע וחינמי עם עשרות בחורים שלמדו עמו באופן פרטי. בנוסף היה מוסר שיעור יומי בפני בעלי הבתים שבקהילה, במסגרת הדף היומי.
בתיאורים שנשתמרו מזיכרונות בני הקהילה, מתוארת דמותו הקמאית של הרב, שבדרך כלל היה יושב בבית המדרש או בביתו, מוקף בצעירים רבים שעוטרים אותו והוא מלמדם תורה והלכה. אך בכל פעם כשנדרש לסייע למישהו מבני הקהילה, היה סוגר את ספרו וממהר לסייע. בכתביהם גם מצוינת הדומיננטיות והמרכזיות שלו בעיני כל החוגים, שלמרות היותו חסיד גור תלמידו של רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, היה נערץ על כל בני הקהילה מכל החוגים. הוא היה קובע תפילות בבית הכנסת העירוני, ואף היה מוסר את שיעורו הקבוע בדף היומי בשטיבל של חסידי אמשינוב. ובהיות דלוגושיודלו עיירת קייט שהזדמנו אליה רבנים ואדמו"רים רבים מכל רחבי פולין, היה הרב מתרועע עמם וזוכה להכרה חוצת גבולות.
בימי השואה
את הימים הנוראים של אותה שנה, תרצ"ט, עוד הספיק הרב לחגוג עם בני קהילתו. כך הנהיג את הקהילה בימי ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות ואף הספיק לנהל את תפילת הושענא רבה. אך מיד לאחריה פרצו חיילי הגסטפו, שהזהירוהו שיורה לסלק את כל הפליטים שבאו מחוץ לעיר. אך הוא נמנע מלעשות כן. למחרת ביום שמיני עצרת רוכזו אלפי היהודים שהוזהרו לעבור את הגבול לרוסיה בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולטוב. שם, לאחר נדודים וטלטולים, נרצח על ידיה הנאצים, בי"ב כסליו תש"ב בעיר סלונים שבבאלרוס. יחד עמו נרצחו אשתו הרבנית אלטע יוכבד, בנו אברהם יעקב, ובתו איטה. היחיד ששרד מכל בני המשפחה, הוא בנו הרב ישראל יצחק פומרנץ שהוגלה לסיביר וממנה נחלץ. את סיפור הישרדותו, כמו סיפור מות אביו ובני משפחתו, פרסם בספר עם שרידי חרב בשם העט איציק הדר. נכדו הוא הרב מנחם מנדל פומרנץ מראשי עוז והדר.
כתביו ופסקיו
אף על פי שהיה רב ופוסק מפורסם בקהיליית הרבנים הפולנים, ואף היה חבר אגודת הרבנים בפולין, והעמיד תלמידים רבים, ואף הכשיר רבנים רבים והסמיכם לרבנות, כמעט שלא נותר מפסקיו בכתובים. אך לעדות בני משפחתו, הוא היה מחבר פורה שהעלה חלק נכבד מחידושיו על גבי הכתב, אלא שנמנע מלפרסם אותם בדפוס כשהוא מנמק בענווה. ואולם לעדות בנו, בטרם צאתו את דלוגושיודלו הטמין את כל כתביו בחצר ביתו במקום מסוים תחת העץ. אלא שחיפוש מאוחר העלה שהכתבים אבדו. תשובה הלכתית בודדה ששיגר לשוחט של מקוב הפולנית, הרב אלתר בן ציון ריבקו, פורסמה בספרו זבח תודה ושם דרך והיא עוסקת בשאלה בענייני טרפות וכשרות ומעידה על רוב גאונות.
נייתן בדפורד פורסט
נייתן בדפורד פורסט (באנגלית: Nathan Bedford Forrest; 13 ביולי 1821 – 29 באוקטובר 1877) היה לוטננט גנרל בקונפדרציה הדרומית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית והמנהיג הראשון של הקו קלוקס קלאן.
פורסט נולד למשפחה סקוטית-אירית במרשל קאנטרי, הבכור מבין 12 אחים. לאחר מות אביו הפך פורסט לראש המשפחה בגיל 17.
פורסט היה לוטננט גנרל בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. רבים ציינו את כישוריו הטקטיים בכל הנוגע לחיל פרשים ולוחמת גרילה. עם זאת, לאחר המלחמה ירדה קרנו, בפרט לאחר שנודע חלקו ב, שנערך ב-12 באפריל 1864, במהלך מלחמת האזרחים. בפקודתו של פורסט, חייליו טבחו מעל ל-300 חיילים אפרו-אמריקאים של צבא האיחוד ומפקדיהם הלבנים, שניסו להיכנע. לאחר המלחמה ייסד את הארגון הגזעני קו קלוקס קלאן, ששם לעצמו למטרה לרדוף את השחורים באזורים בהם פעל.
קרב שרטון דוגר (1915)
קרב שרטון דוגר היה קרב ימי שהתחולל במלחמת העולם הראשונה ב-24 בינואר 1915, בין יחידות צי הים הפתוח של הצי הגרמני ליחידות הצי הגדול של הצי המלכותי הבריטי. הקרב התחולל באזור שרטון דוגר (Dogger Bank) שבים הצפוני.
שייטת של הצי הגרמני יצאה מנמליה לשרטון דוגר במטרה ללכוד ספינות דיג בריטיות שפעלו באזור. הבריטים ידעו מראש על התוכנית הגרמנית לאחר שפיצחו את צופן השידור שלהם, ושייטת אוניות בריטית יצאה למקום כדי ליירט את הגרמנים. היירוט הבריטי הצליח, והגרמנים סבו על עקבותיהם ונמלטו. במרדף שהתפתח הצליחו האוניות הבריטיות להגיע לטווח ירי, להטביע אונייה גרמנית אחת, ולפגוע קשות בשנייה. אולם טעות בתיאום בין האוניות הבריטיות הביאה לכך שהגרמנים הצליחו לפגוע קשה באוניית הדגל הבריטית ולהוציא אותה מכלל פעולה. טעות בתקשורת בין האוניות הבריטיות הביאה להפסקת המרדף, ושאר האוניות הגרמניות הצליחו לשוב לנמליהן.
שרטון דוגר
שרטון דוגר (Dogger Bank) הוא שרטון המשתרע על שטח נרחב באמצע הים הצפוני. עומקו הממוצע של הים הצפוני באזור השרטון נע בין 15 ל-36 מטרים, כ-20 מטרים פחות מעומקו הממוצע של הים הצפוני בשאר האזורים. עובדה זו הופכת את האזור למתאים מאוד לדיג, וספינות דיג רבות פעלו באזור. השרטון נמצא באמצע הדרך בין אנגליה לחופי מפרץ הלגולנד ולחופי מערב אירופה, ולפיכך עוברת בו תנועה רבה של אוניות.
קרב מפרץ הלגולנד והפשיטות על חופי בריטניה
ב-28 באוגוסט 1914 חדר כוח של סיירות קלות ומשחתות של הצי הבריטי למפרץ הלגולנד סמוך לחוף הגרמני ולבסיסיו העיקריים, בווילהלמסהאפן ובברמרהאפן. בקרב שהתחולל הוטבעו ארבע ספינות מלחמה מהצי הגרמני. רק סיירת בריטית קלה אחת נפגעה. ההפסד הגרמני זעזע את הצי הגרמני, ווילהלם השני, קיסר גרמניה, אסר על הצי הגרמני לצאת לקרב מול הצי הבריטי ללא אישורו.
עם זאת, אסר הקייזר רק על קרבות בקנה מידה גדול מול הבריטים, אך אישר פשיטות מצומצמות. ב-3 בנובמבר 1914 הפגיזו אוניות גרמניות את העיר גרייט ירמות' בחופי אנגליה, כ-75 ק"מ מצפון מזרח ללונדון. ההפגזה הסבה נזק מועט בלבד, אך גררה ביקורת על הצי הבריטי שלא מנע אותה. הביקורת התעצמה מאוד לאחר הפשיטה הבאה, ב-16 בדצמבר 1914; באותו יום הפגיזו אוניות מלחמה גרמניות את העיירות סקרבורו, הרטפול וויטבי, והסבו אבדות כבדות בנפש לאוכלוסייה האזרחית: 137 הרוגים ו-592 פצועים. המודיעין הבריטי ידע על הפשיטה, אך מזג אוויר גרוע וטעויות פיקודיות מנעו מסיירות המערכה הבריטיות, בפיקוד תת אדמירל דייוויד ביטי ליירט את שייטת סיירות המערכה הגרמניות, בפיקוד תת-אדמירל פרנץ פון היפר. מאידך, מפקד צי הים הפתוח הגרמני פרידריך פון אינגנול החמיץ הזדמנות טובה ליירט את סיירות המערכה הבריטיות, ואת שש אוניות המערכה שנלוו אליהן; השמדתן הייתה עשויה להביא את הגרמנים לשוויון עם הצי הבריטי.
שני הצדדים היו מתוסכלים: הצי הגרמני חש כבול בשל ההגבלות שהטיל הקייזר, ומול עוצמתו של הצי הבריטי לא יכול היה לצאת במלוא עוצמתו. מאידך, גם הצי הבריטי ספג ביקורת קשה על כישלונו להגן על חופי בריטניה, וחיפש הזדמנות להכות את הצי הגרמני.
התוכנית הגרמנית וההיערכות הבריטית
בתחילת 1915 ניסה תת-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד שייטת סיירות המערכה הגרמניות, ליזום תוכנית חדשה לפעולה מצומצמת נגד הבריטים. היפר חשש שבין ספינות הדיג הרבות שפעלו באזור שרטון דוגר היו כמה ספינות מודיעין בריטיות מוסוות. ספינה כזו שתצפה בצי הגרמני מתקרב לחופי אנגליה תוכל להזהיר את הצי הבריטי, שיוכל בדרך זו להגיב בזמן נגד הגרמנים. בדרך זו הסביר היפר את הופעתם של הבריטים מהר כל כך לאחר הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי; כאמור, הגרמנים לא חשדו כלל שהצופן שלהם פוצח.
בשבועות ובחודשים שלאחר הפשיטה על החוף האנגלי הורה היפר לעצור ספינות דיג לביקורת, וכעת יזם פשיטה רחבה יותר: סיירות המערכה, בליווי סיירות קלות ומשחתות יפשטו על אזור שרטון דוגר, יגרשו משם כל ספינת דיג בריטית וכל ספינה נייטרלית חשודה. אם ייתקלו בספינות מלחמה בריטיות קלות, יטביעו אותן. פשיטה כזו הייתה בתחום המגבלות שהטיל הקייזר, ולא דרשה את התערבות צי הים הפתוח, שהיה עיקרו של הצי הגרמני.
היפר רק ביקש שהצי הגרמני יהיה מוכן לחפות על נסיגתו. מפקד הצי הגרמני, אינגנהול, היסס. ארבע אוניות המערכה החדישות מסדרת קניג, שהצטרפו זה עתה לצי, הורשו לעבור לים הבלטי לצורך אימונים, ואילו סיירת המערכה פון דר טאן נכנסה לטיפול שגרתי, מהלך שהוציא אותה מכלל פעולה לכמה ימים. גם כמה סיירות קלות ומשחתות הוכנסו לתיקונים.
אינגנהול סירב לאשר את יציאת צי הים הפתוח לחיפוי. היפר התחייב שישוב מיד אם יהיה סיכוי קל לניתוקו ממפרץ הלגולנד בידי יחידות בריטיות. מכיוון שהפשיטה נראתה כפשיטה קצרה ופשוטה, אישר אותה אינגנהול לבסוף. מועדה נקבע ל-23 בינואר 1915.
מבלי שהגרמנים ידעו על כך, הצליח חדר 40 של המודיעין הבריטי לפצח את כל תשדורות הרדיו הגרמניות. הבריטים ידעו את כל פרטי תוכניתו של היפר ואת סדר הכוחות שלו. הם גם ידעו מתי יצאו אוניות המערכה הגרמניות לים הבלטי ושסיירת מערכה אחת הוכנסה למבדוק יבש.
האדמירליות הורתה לתת אדמירל דייוויד ביטי לצאת עם שייטת סיירות המערכה שלו, ולחבור לארבע סיירות קלות בפיקוד קומודור ויליאם גודאינף (goodenough). שני הכוחות הללו היו אמורים לחבור בנקודת מפגש משוערת (שהתבררה אחר כך כמדויקת) שבה יוכלו ליירט את האוניות הגרמניות. הבריטים לא ידעו מה מטרתו של היפר. ההשערה הייתה שהגרמנים ינסו לתקוף שוב ערים לאורך החוף, כפי שעשו בפשיטות הקודמות. בשל כך נשלחו הכוחות הבריטיים במטרה לחסום את דרכו של היפר ולא כדי ללכוד אותו בדרכו חזרה.
בנוסף לסיירות נשלחה שייטת משחתות בפיקוד קומודור רג'ינלד טיירוויט (Tyrwhitt). בנוסף, נשלחו כוחות נוספים לחסום את דרכו של היפר אם יפנה לצפון, וצוללות נשלחו לחסום תגבורות גרמניות אפשריות שהיו עלולות להגיע ממפרץ יאדבוסן. הצי הגדול כולו יצא מבסיסו בסקפה פלו, למקרה שצי הים הפתוח הגרמני יצא אל הים. הודות למידע המודיעיני, יצאו הבריטים מבסיסיהם כמעט באותה שעה שבה יצאו הגרמנים.
סדר הכוחות
הכוח של ביטי היה גדול יותר. היו בו חמש סיירות מערכה: טייגר, פרינסס רויאל, ניו זילנד, אינדומיטבל וליון, אוניית הדגל של ביטי. עימן היו שבע סיירות קלות ושלושים וחמש משחתות. "ליון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל" היו המילה האחרונה בתחום בצי הבריטי; תותחיהן היו בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) ומהירותן הייתה כ-28 קשר (כ-52 קמ"ש). זאת לעומת "ניו זילנד" ו"אינדומיטבל" המיושנות יותר, שתותחיהן היו בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) ומהירותן 25 קשר (כ-46 קמ"ש).
מהירותן של סיירות המערכה הגרמניות והבריטיות (למעט "בליכר") הייתה דומה, אם כי האוניות הבריטיות היו מהירות מעט יותר. ההבדל העיקרי ביניהן היה בקוטר התותחים ובשריון. הבריטים העדיפו תותחים בקוטר גדול יותר במחיר שריון דק יותר, ואילו לגרמנים הייתה העדפה הפוכה: שריון כבד יותר במחיר קוטר קטן יותר לתותחים, שהיו בקוטר 12 אינץ' ופחות. משקלו של מטח דופן (Broadside) של כל התותחים הבריטיים היה 40,640 ליברות, כ-18.4 טון; משקלו של מטח דומה של הגרמנים היה 20,288 ליברות, כ-9.2 טון בלבד. מאידך, שריונן של האוניות הגרמניות היה בעובי 11 - 12 אינץ' (28 - 30 סנטימטרים), לעומת שריון בעובי 7 - 9 אינץ' (18 - 23 סנטימטרים) בלבד באוניות הבריטיות.
הבריטים מיירטים את היפר
חישובי האדמירליות היו מדויקים; בשעה 7:05 נתקלו משחתות מהכוח של טיירויט, שהגיעו מדרום, בסיירת קלה גרמנית שהייתה בקצה השמאלי של מסך הסיירות הגרמני. הסיירת הגרמנית דיווחה להיפר על ההיתקלות, והוא הורה לסיירות המערכה שלו לפנות דרומה. היפר קיווה שמדובר בכוח קטן של משחתות שיוכל להשמיד. ואולם, כמה דקות לאחר מכן דיווחה סיירת גרמנית נוספת, שהייתה במרכז מסך המשחתות, על כוח גדול של משחתות וסיירות בריטיות המתקרב מצפון מערב. לאחר כמה דקות נוספות דיווחה "בליכר", שהייתה במיקום צפוני יותר מהיפר, שהיא מזהה ספינות מלחמה גדולות עם הכוח שהגיע מצפון.
המרדף והקרב הארטילרי
כעת החל מרוץ בין הגרמנים לבריטים, כאשר הגרמנים שואפים להגיע לבסיסם והבריטים שואפים להדביק אותם ולפתוח בקרב. להיפר היה יתרון התחלתי של כ-22 ק"מ, יתרון שצמצמו הבריטים בהתמדה.
בשעה 8:52 פתחה אוניית הדגל והמובילה בטור הבריטי, "ליון", באש. הטווח היה כ-18,300 מטרים; היה זה ירי לטווח ארוך מאוד, שמעולם לא נוסה לפני כן באימונים או בקרב. למרות הטווח הגדול החלו הבריטים לאחר כמה מטחים להגיע למסגר, כלומר לפגוע סביב המטרות. "ליון" ירתה בתחילה על האונייה האחרונה בטור הגרמני, "בליכר", אך משהתקרבה העבירה את האש אל אוניית הדגל הגרמנית, "זיידליץ". בתחילה לא יכלו הגרמנים להשיב אש. תותחיהם היו בעלי קוטר קטן יותר ולפיכך בעלי טווח קצר יותר. רק כעשרים דקות לאחר תחילת הירי הבריטי, בשעה 9:11, החלו להשיב באש.
כעשרים דקות לאחר מכן, בשעה 9:35, הגיעה האונייה הרביעית בטור הבריטי, "ניו זילנד", לטווח. ביטי החליט לחלק גזרות ירי, והורה לכל אחת מהאוניות לירות על האוניה הגרמנית המקבילה לה. כאן חלה הטעות הראשונה בניהול הקרב הבריטי: ביטי רצה ש"ניו זילנד" תירה על "בליכר", האחרונה בטור הגרמני, ש"פרינסס רויאל" תירה על "דרפלינגר", ש"טייגר" תירה על "מולטקה" וש"ליון" תירה על "זיידליץ", הראשונה. ואולם, קפטן הנרי ב. פלי (Pelly), שפיקד על "טייגר", חשב שגם האונייה הבריטית החמישית, "אינדומיטבל", כבר הגיעה לטווח ירי. לפיכך, הוא הבין שביטי מתכוון לכך ששתי האוניות הראשונות, "ליון" ו"טייגר", יירו על "זיידליץ", ואילו האוניות הבאות יירו כל אחת על האוניה המקבילה לה. שאר המפקדים הבריטיים הבינו את כוונתו של ביטי, וכך נוצר מצב שאף אונייה בריטית לא העסיקה את "מולטקה", השנייה בטור הגרמני. רמת התותחנות של "מולטקה" הייתה מעולה, הגבוהה ביותר בצי הגרמני, ותותחניה פתחו באש על "ליון", שכעת הייתה מטרה לשתי אוניות גרמניות, "מולטקה" ו"זיידליץ". המצב היה חמור עוד יותר מכיוון שבניגוד ל"מולטקה", רמת התותחנות של "טייגר" הייתה מן הנמוכות בצי הבריטי, ובשלב זה של הקרב לא הצליחו תותחניה לפגוע כלל ב"זיידליץ".
למרות האש הכבדה שנורתה עליה, הצליחה ליון בשעה 9:43 לפגוע פגיעה קשה ב"זיידליץ". פגז 13.5 אינץ' של "ליון" פגע בברבטה של הצריח האחורי של "זיידליץ", וחדר לתוך גזע הצריח, שבו היו מוכנים מטעני חומר נפץ הודף להעלאה לצריח. המטענים התלקחו בבת אחת, וההבזק שנוצר חדר אל מחסן התחמושת שמתחת לצריח, ומשם למדורים נוספים, כולל לגזע הצריח שמאחורי הצריח האחורי. ההבזק היה עצום. להבת אש אדירה פרצה והיתמרה לגובה 60 מטרים, ותוך שניות בודדות נספו 165 מלחים וקצינים. רשף האש היה עלול לחדור תוך שניות למחסני תחמושת נוספים, ולגרום להתפוצצות שתשמיד את האונייה; האסון נמנע בשניות האחרונות הודות לפעולתו המיידית של מש"ק בשם וילהלם היידקאמפ (Wilhelm Heidkamp), שהציף את מחסני התחמושת של האונייה. שני צריחיה האחוריים של "זיידליץ" יצאו מכלל פעולה, ועל האונייה הכבידו כעת 600 טון של מים שבהם הוצפו מחסני התחמושת. למרות נזק זה המשיכו צריחיה הנותרים של "זיידליץ" לירות בקצב מהיר, והאונייה לא האטה, אות למשמעת המעולה של הצוות הגרמני ולרמת התכנון והבנייה הגבוהים של הגרמנים.
האש הכבדה שניחתה על "ליון" החלה לתת את אותותיה. בשעה 10:01 ספגה "ליון" פגיעה של פגז 11 אינץ' שנורה מ"זיידליץ". הפגז גרם לחדירת מים, שגרמו לקצרים חשמליים שהוציאו מכלל פעולה את החימוש השניוני ואת בקרת האש האחורית. המים שחדרו גרמו לאונייה להתחיל לנטות שמאלה. כמה דקות לאחר מכן, ב-10:18, נפגעה "ליון" משני פגזים גרמניים בבת אחת. הפגיעות גרמו לנזק במנועיה ולחדירת מים למכלי הדלק שלה, והנטייה שמאלה התגברה. ב-10:41 נפגעה "ליון" שוב, הפעם בצריח התותחים הקדמי. הפגיעה גרמה לשריפה, אך זו כובתה במהירות ונמנע אסון דומה לזה שאיים על "זיידליץ". ואולם, "ליון" כבר נפגעה קשות; היא ספגה 15 פגיעות של פגזים גרמניים, מהירותה ירדה ל-15 קשר, והיא נפרדה מהמערך הטורי והחלה לפגר. כעת עברה "טייגר" לראש הטור הבריטי, והאש הגרמנית החלה להיות מרוכזת בה. פגז פגע במרכז האונייה, בצריח Q. שמונה אנשי צוות נהרגו, וכל הסירות של האונייה, שהיו ממוקמות באזור זה, התלקחו ועלו באש. להבות גדולות היתמרו ממרכזה של האונייה הבריטית, והגרמנים היו בטוחים שהשמידו אותה. למעשה, בתוך עשרים דקות השתלט צוות האונייה על הדליקה והאונייה המשיכה לתפקד כרגיל.
הפסקת המרדף
למרות הפגיעה ב"ליון", עדיין היו הגרמנים במצב קשה. "בליכר", שהייתה כזכור בסוף הטור הגרמני, נפגעה שוב ושוב; היא האונייה הראשונה שעליה ירתה כל אונייה בריטית שהגיעה לטווח הירי. כמה דקות לאחר הפגיעה הראשונה ב"ליון", בשעה 10:30, פגע פגז שנורה מ"פרינסס רויאל" ב"בליכר". חדר הדוודים נפגע וחלק מהתחמושת החל לבעור. מהירותה של "בליכר" ירדה ל-17 קשר (כ-31 קמ"ש) והיא החלה לפגר אחר שאר האוניות הגרמניות, ולסטות לכיוון צפון מזרח. בפני היפר עמדה התלבטות קשה. מצבה של "בליכר" היה קשה יותר ויותר, אך ניסיון להגן עליה משמעותו הייתה הטבעת כולן. "זיידליץ" הייתה במצב קשה ותחמושתה הלכה ואזלה, "דרפלינגר" נפגעה אף היא, ו"מולטקה" לבדה לא הייתה יכולה לעמוד מול כל האוניות הבריטיות. להיפר היה קשר עמוק של ידידות ואמון עם מפקדי האוניות שלו, ובמיוחד עם מפקד ה"בליכר", אך הוא קיבל החלטה קשה: להשאיר את "בליכר" מאחור ולהתקדם במהירות עם שאר האוניות. ובכל זאת, היפר החליט על מהלך אחרון שאולי יסייע ל"בליכר", והורה למשחתות שלו לסוב לאחור ולתקוף את סיירות המערכה הבריטיות.
במקביל, הייתה להיפר תקווה נוספת. צי הים הפתוח הגרמני נערך ליציאה לעזרת היפר וסיירות המערכה שלו, אך לא יצליח להגיע לזירה לפני 14:30. אך אם יצליח היפר למשוך את ביטי לעומק מפרץ הלגולנד, אולי יצליח לפגוש צוללות או ספינות טורפדו גרמניות, שיצליחו לפגוע בסיירות המערכה הבריטיות; בנוסף, ייתכן היה שיצליח למשוך את הבריטים לשדות מוקשים ימיים שהיו זרועים במפרץ הלגולנד.
גם ביטי היה מודע לסכנה זו, והחל להיות מתוח יותר ויותר ככל שהתמשך הקרב. ולכן, בדיוק ברגע שבו החליט היפר לנטוש את "בליכר" לגורלה ולהורות לספינות הקלות שלו לתקוף את הבריטים, חל מפנה בקרב. בשעה 10:54 זיהה ביטי, שעמד על גשר אוניית הדגל שלו, "ליון", פריסקופ של צוללת. הוא הורה מיד לכל אוניותיו לפנות 90° צפונה ביטי לא התכוון להפסיק את הקרב, וכמה דקות לאחר שהורה על הפנייה הבין שהפניה חדה מדי, והורה שוב לשנות כיוון לצפון מזרח, בנתיב שיצטלב עם נתיבו של היפר. ואולם, כאן התרחשה טעות נוספת, שחרצה את גורל הקרב.
"ליון" ספגה עד עתה נזק כבד; כל מערכת החשמל שלה יצאה מכלל פעולה, ולא ניתן היה לשדר את הוראות האדמירל בעזרת איתות אור. האוניות הבריטיות שמרו על דממת אלחוט, והודעות לא הועברו בדרך זו. נותרה שיטה נוספת לאיתות: בעזרת דגלים. ואולם, החבלים באוניית הדגל ששימשו להנפת דגלי האיתות הושמדו כולם, למעט שניים. ביטי הורה לאותת על פנייה לצפון מזרח, ומיד לאחר מכן הורה לאוניותיו לתקוף את חלקו האחורי של הטור הגרמני. ואולם, מכיוון שנותרו רק שני חבלים להנפת דגלי האיתות, הונפו שני המסרים זה בצד זה, והאוניות האחרות קיבלו מסר אחד, שמשמעו הייתה "תקוף את חלקו האחורי של הטור הגרמני בכיוון צפון מזרח". משמעו של איתות זה הייתה תקיפת "בליכר", שנעה לצפון מזרח והתרחקה מהטור הגרמני, והתעלמות משאר האוניות הגרמניות, שהפליגו בנתיב דרום-מזרחי.
"בליכר" הייתה אבודה, לבדה מול ארבע סיירות מערכה בריטיות. בשעה 12:07, לאחר שספגה נזק כבד מהאש שניתכה עליה, התהפכה "בליכר" וטבעה. רק 234 קצינים ומלחים מצוותה, שמנה יותר מ-1,200 איש, שרדו. ייתכן ויותר מלחים גרמניים היו שורדים, אלמלא הופיעו מעל זירת הטביעה שני צפלינים גרמניים, שהחלו להטיל פצצות על האוניות הבריטיות. אלה עזבו את הזירה, בהותירן ניצולים במים הקרים.
ביטי, כאמור, היה על אוניית הדגל הפגועה שלו, והפיקוד עבר למעשה לידיו של אדמירל משנה מוּר. זה האחרון התלבט האם לחדש את הרדיפה אחרי האוניות הגרמניות; הן כבר הספיקו להתרחק יותר מ-25 קילומטרים. האוניות הבריטיות היו יכולות להגיע שוב למגע אש בתוך שעתיים, אולם אז יהיו עמוק בתוך מפרץ הלגולנד, קרובות בהרבה לבסיסי הצי הגרמני. שדר שנקלט באונייתו של מור הובן בטעות כאילו צוללות בריטיות מתריעות שצי הים הפתוח הגרמני יוצא מבסיסיו, מסר שהכריע את ההתלבטות של מור. הוא לא היה אמור להתמודד עם ארבע סיירות מערכה מול כל הצי הגרמני, והוא החליט להסתובב ולשוב לבריטניה.
לאחר הקרב
ביטי עזב את "ליון" הפגועה, ועבר למשחתת אטאק (Attack), כדי לפקד ממנה על המשך הקרב. המשחתת הניפה את נס האדמירל ופנתה במהירות אל סיירות המערכה, שסיימו זה עתה את הטבעתה של "בליכר". ביטי קיווה שיוכל להמשיך את הקרב; הוא פגש את סיירות המערכה תוך כמה דקות ועבר ל"פרינסס רויאל", שם קיווה לשמוע על הטבעת שתיים או שלוש מן האוניות הגרמניות. לאכזבתו ולכעסו הבין שרק "בליכר" הוטבעה, ואילו שלוש האחרות חמקו. באכזבה עמוקה הורה ביטי בשעה 12:45 על הפסקת הקרב, לאחר שהבין שהמרחק הגדול שנוצר אל אוניות האויב הופך את המשך הקרב לבלתי אפשרי.
"ליון" ספגה נזקים כבדים, טונות רבות של מים חדרו לאונייה, מערכות החשמל בה לא פעלו, ומנועיה כמעט ולא הצליחו להניע אותה. בשעה 15:00 החלה "אינדומיטבל" לגרור את האונייה הפגועה, ומסע הגרירה נמשך שני לילות; שתי סיירות המערכה היו מלוות בעשרות משחתות, כדי להגן עליהן ממתקפה אפשרית של צוללות או משחתות אויב. בחצות הלילה השני הוחלפה "אינדומיטבל" בגוררות, ובבוקר נכנסה לנמל רוזית' (Rosyth).
תגובות בבריטניה
עיקר הביקורת הופנתה לאדמירל משנה מור, שפעל על פי פקודתו הלא מובנת של ביטי. אך למרות ביקורת זו לא נשפט מור. נראה שביטי חש שחלק מהאשמה נבע מתנאי האיתות הגרועים. מור הועבר בשקט לפיקוד על שייטת סיירות באזור האיים הקנריים, שם לא היה חשש להופעת אוניות גרמניות כבדות.
הביקורת הקשה ביותר הוטחה בקפטן פלי, מפקד "טייגר", על שלא הבין את פקודותיו של ביטי ולא ירה על "מולטקה". פישר מתח ביקורת חריפה גם על כך שלא המשיך במרדף אחרי האוניות הגרמניות לאחר ש"ליון" נפגעה והתנתקה מהטור הבריטי, ו"טייגר" הפכה למובילה. פישר טען שהיה על פלי לנהוג על פי המסורת של הוריישו נלסון, לנקוט יוזמה ולהמשיך במרדף פישר טען בחריפות: "הכלל הראשון במלחמה הוא לא למלא הוראות. כל טיפש יכול למלא פקודות!". ביטי הגן על פלי: צוותה של טייגר היה בעייתי, ורמתו הייתה נמוכה מאוד.
גם על ביטי עצמו מתח פישר ביקורת. פישר טען, בחריפות האופיינית לו, כי לא הייתה אף צוללת באזור. החלטתו של ביטי התקבלה תוך שבריר שנייה, מעמדתו בגשר הפיקוד, תחת אש כבדה, וכאשר האונייה הייתה פגועה ונטתה הצידה. ואולם, למרות ביקורת זו זכה ביטי לאהדה גדולה, ולאחר מספר שבועות שב וזכה באמונם של ג'ליקו, פישר וצ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות. הפופולריות של ביטי בציבור הרחב נסקה לשיאים חדשים.
תגובות בגרמניה
כאשר נודע לגרמנים ש"טייגר" לא טבעה, ושהאונייה היחידה שטובעה בקרב הייתה "בליכר", הסתבר להם כי הם המובסים בקרב. הגרמנים התנחמו ברמת התותחנות הגבוהה שגילו, במקצועיות ובמשמעת של צוותיהם. למרות האש הכבדה והנזק הכבד שספגה "זיידליץ" המשיכו התותחנים הגרמניים בירי יעיל ומהיר, והאוניות תפקדו היטב. ניהול הקרב בידי היפר זכה להערכה, ולא היה מי שביקר אותו על ההחלטה הקשה להותיר את "בליכר" לגורלה. מי ששילם את המחיר על הכישלון היה מפקד צי הים הפתוח, אדמירל פרידריך פון אינגנול. אינגנול נתפס כאחראי לתבוסה בקרב מפרץ הלגולנד ולכך שבפשיטות על ירמות' וסקרבורו נחלצו הגרמנים רק הודות למזלם הטוב. אינגנול נאלץ לפרוש מתפקידו ב-2 בפברואר.
לקחים
קרב שרטון דוגר היה הקרב הראשון בין סיירות מערכה מודרניות, ובכלל בין אוניות מלחמה של עידן הדרדנוט. הקרב נערך בטווחים ארוכים בהרבה מכל מה שתוכנן ותורגל לפני המלחמה. גם תכנון האוניות היה בהתאם; מתכנני האוניות בנו כלי שיט שנועדו לעמוד מול אש בטווחים של כ-10,000 מטרים. מסלולם של פגזים הנורים בטווח כזה הוא שטוח יחסית, והיה צפוי שיפגעו באוניות בזווית ישרה יחסית לדפנות, ובשל כך תוכנן המיגון בספינות בהתאם. ואולם, בקרב שרטון דוגר היה מסלולם של הפגזים שונה, בשל הטווח הארוך, והם פגעו בספינות האויב בזווית גבוהה בהרבה. שריון האוניות לא היה בנוי כדי לעמוד בפגיעות כאלו.
רמת דיוק הירי בשני הצדדים הייתה נמוכה מאוד. התותחים הראשיים בספינות הגרמניות (בקטרי 11 ו-12 אינץ') ירו 976 פגזים, ש-22 מהם פגעו באוניות בריטיות (16 פגזים פגעו ב"ליון" ו-6 ב"טייגר"), כ-2.25%. הבריטים ירו 1,150 מתותחיהם הראשיים (בקטרי 12 ו-13.5 אינץ'), מהם פגעו 7 בלבד באוניות הגרמניות (3 פגעו ב"זיידליץ" ו-4 ב"דרפלינגר"). עם זאת, "בליכר" ספגה מספר רב של פגיעות מטווח קרוב. היה זה, כאמור, הקרב הראשון בין אוניות שטח גדולות, ושני הצדדים סבלו מהעשן הכבד, המהירות הרבה, והטווח הארוך. עם זאת, היה ברור גם לבריטים שהתותחנים הגרמניים נהנים ממערכות תצפית ובקרת אש טובות יותר, ושיש להם עליונות בתחום זה.
הגרמנים למדו לקח נוסף מן הקרב, לקח שהחמיצו הבריטים. שני הצדדים לא היו מודעים לסכנה שבהימצאות המטענים ההודפים בצריח, אך רק הגרמנים למדו היטב את נזקי הפגיעה ב"זיידליץ", פגיעה שעלולה הייתה להביא להשמדת האונייה כולה. הצי הגרמני הנהיג שורה של צעדים שנועדו למנוע הימצאות מספר רב של מטענים כאלה באותו זמן בצריח, והתקינו מחיצות רבות שנועדו לבודד את חלקי הצריח השונים. הבריטים לא למדו את הלקח, ולמעשה הבינו אותו הפוך: הם ראו בהישרדותה של "ליון" אות לרמת הבנייה הגבוהה שלה. בקרב יוטלנד שילמו הבריטים ביוקר על טעות זו, בהטבעתן של שלוש סיירות מערכה.
אלדד אוארבך
אלדד אוארבך (9 בינואר 1914 - 27 במאי 2003) היה מפקדו הראשון של גדוד 54 בחטיבת גבעתי במלחמת העצמאות ותעשיין ישראלי.
ההגנה וצה"ל
אלדד אוארבך נולד בווינה, ועלה ארצה ב-1925 בהיותו בן 11.למד בבית הספר למסחר (לימים "גאולה"). שם התאהב בסוניה שלימים תהיה אשתו. ב-1934 התנדב להגנה, ועמד בראש אחת היחידות של "הנודדת הצעירה". כשהוקם החי"ש בתל אביב, התמנה למפקד פלוגה ב' שהגנה על מקוה ישראל, ולאחר מכן התמנה למפקד גדוד, ונודע בכינויו "בן יהודה".
במבצע נחשון הקים גדוד עתודה בחופזה והוזעק לסייע לגדוד אחר, בפיקודו של חיים לסקוב. בלחץ הבריטים נסוג הכוח שלו, והוא כתב בזעם למפקד המבצע, שמעון אבידן:
עם הקמת חטיבת גבעתי, נהפך הגדוד לגדוד 54. הפיקוד לגדוד עבר לידי צבי צור, ואלדד עבר לשמש קצין המבצעים של חטיבת קרייתי.
תעשייה
עם שיחרורו של אלדד מצה"ל בדרגת סגן-אלוף, הקים יחד עם אחיו יואב מפעל למצברי עופרת בשם "בת אור". שנים לאחר שהמפעל נסגר, על שטחו הוקם מגדל עסקים "מגדלי אור", ברמת החי"ל.
שוהרה אע'דאשלו
שוהרה אע'דאשלו (בפרסית: شهره آغداشلو; נולדה ב-11 במאי 1952) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון איראנית-אמריקאית, זוכת פרס אמי והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 2003 על תפקידה בסרט "בית של חול וערפל" (אנ'). ידועה גם עבור תפקידה בסדרה "המרחב".
לוקסמבורג (בלגיה)
לוקסמבורג (בצרפתית: Luxembourg; בהולנדית: Luxemburg; בגרמנית: Luxemburg; בלוקסמבורגית: Lëtzebuerg; בוולונית: Lussimbork) הוא המחוז הדרומי ביותר ממחוזות ולוניה בבלגיה. הוא גובל (בכיוון השעון ממזרח) בלוקסמבורג, צרפת, ובמחוזות הבלגים נמור וליאז'. בירתו היא ארלון, בדרום-מזרח המחוז.
שוהרה אע'דאשלו
ביוגרפיה
נולדה בשם שוהרה ואריזי-טאבאר (شهره وزیری‌تبار) בטהראן, איראן. גדלה במשפחה מוסלמית. לה שלושה אחים. שם משפחתה שונה ל"אע'דאשלו" עם נישואיה הראשונים לצייר האיראני, איידין אע'דאשלו ב-1972, כשהיא בת 19 והוא בן 31.
לוקסמבורג (בלגיה)
גאוגרפיה
המחוז הוא בגודל 4,443 קמ"ר, מה שהופך אותו למחוז הבלגי הגדול ביותר. חיים בו בסביבות 250,000 תושבים, מה שהופך אותו למחוז הכי פחות צפוף במדינה.
שוהרה אע'דאשלו
ביוגרפיה
אע'דאשלו התחילה לשחק בשנות העשרים לחייה בסרטים איראניים מקומיים בין היתר בסרט המוערך "הדיווח" (1977) תחת בימויו של הבמאי עבאס קיארוסטמי, הופעתה בסרט המקומי "לבבות שבורים" (1978) הפך את אע'דאשלו לאחת מכוכבות הקולנוע הגדולות באיראן.
לוקסמבורג (בלגיה)
גאוגרפיה
המחוז גדול יותר באופן משמעותי (70%), והרבה פחות מאוכלס מאשר המדינה השכנה - הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. כ-80% מהמחוז מיוערים בצפיפות, והם חלק מהרי הארדנים. האזור הדרומי ביותר של המחוז נקרא גומה או לורן הבלגית (העיר הראשית: וירטון).
שוהרה אע'דאשלו
ביוגרפיה
בעת המהפכה האיראנית ב-1978 עזבה אע'דאשלו את איראן, התגרשה מבעלה, ועברה לעיירה ווינדרמיר, קאמבריה שבאנגליה שם השלימה בהצלחה את לימודיה עם תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ברונל הממוקמת במערב לונדון. לאחר מכן עברה אע'דאשלו ללוס אנג'לס שבארצות הברית, וזאת כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
לוקסמבורג (בלגיה)
גאוגרפיה
תושבים רבים במחוז מדברים לוקסמבורגית, וקשורים באופן הדוק לגרמנים, בעוד הוולונית שהיא ניב של הצרפתית מדוברת במקומות אחרים במחוז.
שוהרה אע'דאשלו
קריירת משחק בארצות הברית
בשנת 1989 ביצעה אע'דאשלו את הופעת הבכורה שלה בסרט האמריקאי "Guests of Hotel Astoria", המספר על משפחות איראניות שנמלטות מאיראן לטורקיה ואז לארה"ב בתחילת שנות ה-80 של המהפכה האיראנית.
לוקסמבורג (בלגיה)
גאוגרפיה
המחוז הופרד מלוקסמבורג במהלך החלוקה השלישית של לוקסמבורג, בשנים 1830–1831 על ידי ועידת לונדון, אשר התכנסה בעקבות המהפכה הבלגית ב-1830, ואושרה דה פקטו בשנת 1839, לאחר שווילם הראשון, מלך הולנד, והדוכס הגדול של לוקסמבורג, הסכים להחלטותיו, ובכך המחוז החדש שנוצר הועבר לממלכת בלגיה.
שוהרה אע'דאשלו
קריירת משחק בארצות הברית
בתחילה התמקדה אע'דאשלו בקריירת טלוויזיה כשהשתתפה במספר סדרות מקומיות, בין היתר לצד הקומיקאי מרטין לורנס בסדרתו "מרטין" בשנת 1993. באותה שנה שיחקה אע'דאשלו בסרט הדרמה "20 דולר" לצד לינדה האנט וסטיב בושמי.
לאחר היעדרות של מספר שנים חזרה אע'דאשלו לתחום המשחק. בשנת 2003 הייתה האיראנית הראשונה בהיסטוריה שהייתה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה "בית של חול וערפל", את הפרס הפסידה אע'דאשלו לרנה זלווגר. בסרט מגלמת אע'דאשלו את דמותה של נאדי באהרני, אשתו של הגנרל האיראני מסעוד אמיר באהרני (בן קינגסלי) שהיגר עם משפחתו לארצות הברית, וזאת כדי לברוח מהמהפכה האיראנית שהשתלטה על המדינה בשנת 1979.
בשנת 2004 שיחקה בסדרה "24" בתור דינה הרז. בשנת 2005 שיחקה אע'דאשלו במותחן האימה "גירוש השדים של אמילי רוז".
בשנת 2006 השתתפה אע'דאשלו בסרט השלישי בסדרת סרטי "אקס מן", "אקס-מן 3: המפלט האחרון" בו גילמה את דוקטור ראו. בנוסף, שיחקה בדרמה הרומנטית "הבית באגם" של הבמאי אלחנדרו אגרסטי בכיכובם של סנדרה בולוק וקיאנו ריבס. וגילמה את דמותה של אלישבע, אם יוחנן המטביל בדרמה המשפחתית של קתרין הארדוויק, "סיפור הולדת ישו". באותה שנה גילמה את נאזנין בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט.
בשנת 2010 גילמה בסדרה "פלאש פורוורד" את דמותה של נהאדרה אודייה.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
בשנים 2015 - 2022 שיחקה בסדרת המדע בדיוני "המרחב" של רשת ולאחר מכן של אמזון פריים וידאו. בסדרה היא גילמה במשך שש עונתיה את דמותה של כריסג'ן אבסרלה, פוליטיקאית בת כדור הארץ. סגנית תת-השר למינהל בפועל של האומות המאוחדות.
חיים אישיים
בשנת 1987, אע'דאשלונישאה לשחקן והמחזאי האיראני-אמריקאי האושנג טוזי. יש להם בת, טארה טוזי, ילידת 1989. מאז היא הופיעה במספר מחזות של טוזי, והעלתה אותם בהצלחה רבה לבמות לאומיות ובינלאומיות, בעיקר בפזורה האיראנית. למרות שנולדה למשפחה מוסלמית, אע'דאשלו הצהירה שהיא לא דתייה.
מסע מים אל ים
המסלול מחולק בדרך כלל לשלושה חלקים עיקריים הנעשים כל אחד ביום נפרד: כאשר המסלול נעשה כטיול תרמילים רציף (עם ציוד מלא), הוא נמשך לרוב יותר משלושה ימים (ומחולק לחלקים קטנים יותר).
בתנועת השומר הצעיר, בשנות ה-60, משתתפי המסע היו תלמידי כיתות ח'. המסע התחיל מקבוץ אדמית שעל גבול הצפון, נע לאורך נחל בצת ומשם עבר לנחל כזיב. המחצית הראשונה של היום השלישי כללה עלייה לפיסגה החשופה דאז של הר מירון, המשך בנחל מירון (ואדי למון), וחציית נחל עמוד עליון על גשר צינורות חסר מעקה, שכונה גם "גשר המוות", (ראו תמונות בגלריה). כיום הגשר מכוסה כולו צמחים דוקרניים וקשה להבחין בו גם כשעומדים לידו. מיקום הקצה המזרחי של הגשר בקואורדינטות 244440/764444 בקירוב, כ-200 מ' צפונית למפגש עם נחל מירון.
מסע מים אל ים המשיך דרומה בנחל עמוד, דרך הסיפון והעמוד, עד לחוקוק. מסלול המסע הסתיים בחוף מלצ'ט, על שפת הכנרת, בערבו של יום המסע הרביעי. למסע היה אופי מחשל וכלל נשיאה על הגב של כל הציוד הדרוש.
בפסח 2009 חודש הטיול בשכבת ח' הארצית של התנועה.
גם כיום בתנועות הנוער השומר הצעיר, הנוער העובד והלומד והצופים, חניכי כיתה ח' עוברים את המסלול בחופשת הפסח.
כיום גם בתנועת אריאל, יש מחניכי כיתה ח' שעוברים את המסלול בזמן החופש הגדול.
שביל ישראל חובר למסלול באזור פסגת הר מירון, ומלווה אותו לאורך נחל מירון ונחל עמוד, כמעט עד חוף הכנרת.
נקודות למילוי מי שתייה לאורך המסלול - ממערב למזרח (מעודכן לאביב 2018): בהנהגת צופי ירושלים של תנועת הצופים העבריים קיימת מסורת ארוכת שנים של טקס ההבטחה הצופית המתקיים לחניכי כיתות ח' בתום המסע מים אל ים בכנרת. הטקס כולל מבנים צופיים בתוך המים ומאות חניכים מהשכבה הבוגרת של התנועה מגיעים מספר ימים טרם הטקס על מנת לבנות את המבנים ולהכין את הטקס.
בתרבות
הזמר שלמה ארצי הוציא ב-1974 אלבום אותו הקדיש "לכל החברים מהמסע מים אל ים".
ציפור לאומית
ציפור לאומית היא ציפור או עוף, שנבחר לסמל מדינה או עם. קיימים עופות המסמלים אף מדינות בתוך ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה והודו ואף מחוזות ביפן, סין ועוד. לעיתים זהו סמל רשמי - המופיע או לא מופיע על גבי סמל המדינה, ולעיתים סמל לא רשמי. יש מדינות ללא ציפור לאומית, ויש מדינות שלהן יותר מציפור אחת, כך בטרינידד וטובגו ישנן שתי ציפורים לאומיות ושתיהן מופיעות על סמל המדינה; אחת מהן היא הציפור הלאומית של טרינידד, והשנייה - של טובגו.
קיימים מספר סוגים ואף מינים של עופות, שנבחרו כציפור לאומית ביותר מאשר מדינה אחת. כך קונדור האנדים הוא ציפור לאומית במספר מדינות בדרום אמריקה, ואילו סוגים שונים של בזיים ושל עגוריים משמשים כציפורים לאומיות במדינות שונות זו מזו. השקנאי אף הוא ציפור לאומית הנפוצה במדינות שונות, מכיוון שהוא נחשב למייצג של הנצרות.
לעיתים בסמל המדינה מופיע עוף אחר מאשר הציפור הלאומית - כך בסמלי ירדן, רומניה, דרום אפריקה, ניגריה, אינדונזיה, איסלנד, הפיליפינים, ליבריה וסיישל.
ארצות הברית - עיטם לבן-ראש
מסופר, שבאחד הקרבות הראשונים של מלחמת העצמאות האמריקאית, קולות הקרב העירו את העיטמים אשר נמו בצמרות העצים, הם חגו מעל ראשי הלוחמים וקראו בקולם הצרוד, מה שנדמה ללוחמים האמריקאים כקריאות לחירות.
בנג'מין פרנקלין מהאבות המייסדים של ארצות הברית, התנגד לבחירה בעיטם כסמל לאומי, בטענה שאופיו איננו מתאים: העיטם מפחד מציפורים קטנות ממנו; הוא עצל מדי כדי לדאוג למזונו בעצמו, לוקח לעצמו את שלל הדיג של השלך, במקום לדוג בעצמו. פרנקלין הציע את תרנגול ההודו - לדבריו עוף הרבה יותר מכובד - להיות הסמל של ארצות הברית. עם זאת יש טענה שפרנקלין בכלל לא דיבר על הסמל הלאומי והתכוון לתכונות אופי של עופות במכתב לבתו.
בנוסף לכך לכל מדינה ומדינה בתוך ארצות הברית יש עוף לאומי משלה.
הרי האנדים - קונדור האנדים
בתרבויות העתיקות של האנדים, ראו בקונדור את התגלמותו של אל כל יכול ששמו ויראקוצ'ה. הקונדור כסמל מדינות האנדים. במדינות קולומביה, צ'ילה, בוליביה ואקוודור, מופיע הקונדור על גבי הסמל הלאומי.
מאוריציוס - דודו
ברוב המדינות ניתן לצפות בציפור הלאומית בטבע. לא כך במאוריציוס, שם נכחדה הציפור הלאומית לפני יותר מ-300 שנים. העוף חסר יכולת התעופה דודו אפור התגלה על ידי המתיישבים ההולנדים בשנת 1601, אך הם אלו שגם גרמו להכחדתו, ומאז 1681 לא נראה יותר פריט ממין זה בחיים. אין עדות לקיום עוף זה מחוץ למאוריציוס, ולכן נבחר לסמל הלאומי שלהם.
זימבבואה - ציפור זימבבואה
תושבי זימבבואה, אף הם, לא יכולים לצפות בציפור הלאומית שלהם בטבע. הציפור הלאומית של מדינה זו היא "ציפור זימבבואה" - כינוי לתבליטי ציפורים על גבי קירות ומונוליתים, שהתגלו בהריסות אתר העתיקות זימבבואה הגדולה (המאה ה-11 - המאה ה-15). דמות הציפור הפכה לסמל לאומי עוד כשהמדינה הייתה קרויה רפובליקת רודזיה, והיא מופיעה על סמל ודגל רודזיה. זימבבואה הוקמה בשנת 1980 במקום רודזיה, ושמה לקוח משם אתר העתיקות זיממבואה הגדולה. דמות הציפור מופיעה גם על דגל ועל סמל המדינה החדשה.
ישראל - דוכיפת
נקבעו קריטריונים לבחירת המועמדות לציפור הלאומית:
בשנת 2008 התקיימה הצבעה של הציבור הרחב, כשהציפורים שנכללו בהצבעה היו בולבול צהוב-שת, דוכיפת מצויה, שלדג לבן-חזה, חוחית, נשר מקראי, סיקסק, בז אדום, תנשמת מצויה, צופית בוהקת ופשוש. ההצבעות התקיימו גם במערכת החינוך ובצה"ל, וב-29 במאי 2008 הכריז נשיא המדינה שמעון פרס על הדוכיפת כציפור הלאומית. בעקבות בחירת הציפור הלאומית, בחרה עיריית תל אביב את הסיס כאחד הנושאים בחגיגות יובל המאה לעיר.
טבלה לפי מדינות/טריטוריות עצמאיות
להלן רשימת ציפורים לאומיות של מדינות עצמאיות (באותיות מודגשות) ושל אוטונומיות:
העיט הדו-ראשי באירופה
עיט דו-ראשי הוא סמל קדום, המופיע בסמל של אימפריות ומדינות שונות באירופה בתקופות שונות, ועד ימינו. עוף זה לא נחשב כציפור לאומית.
אימפריות ומדינות בעבר: ארמניה הארסאכידית, האימפריה הביזנטית, האימפריה הרומית הקדושה, האימפריה הסלג'וקית הגדולה, האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרית, הקונפדרציה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת יוגוסלביה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
העיט הדו-ראשי נותר עד היום בסמליהן של חמש מדינות, ועד 2007 הופיע בסמל של ישות מדינית נוספת: הוא גם הסמל של הנצרות היוונית-האורתודוקסית ושל הישות האוטונומית הר אתוס, וכן של ערים וחבלי ארץ שונים באירופה.
עיט ובז בארצות ערב
בסמליהן של ארצות ערב רבות מופיע עיט או בז בסמל המדינה, אך עופות אלו אינם מוכרים כציפורים לאומיות במדינות אלה (למעט באיחוד האמירויות הערביות). למעשה מדובר בסמלים לאומיים כלל ערביים:
ג'ון סימור
ג'ון פרנסיס סימור הבן (באנגלית: .John Francis Seymour Jr; נולד ב-3 בדצמבר 1937) הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה (1991 - 1992). כיום, סימור הוא הסנאטור האחרון שייצג את קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
סימור נולד בשיקגו שבאילינוי ולמד בבתי ספר ציבוריים בעיירה הר לבנון (Mt. Lebanon) שבפנסילבניה. הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית בשנים 1955–1959 וסיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1962. סימור היה נשיא אגודת סוכני הנדל"ן של קליפורניה מ-1978 עד 1982 ועבד בעסקי הנדל"ן בין השנים 1962–1981.
ב-1974 נבחר למועצת העירייה של אנהיים וכיהן בתפקיד זה עד 1978. בשנה זו נבחר לראש העירייה ה-39 שלה. עם תום כהונתו כראש העיר ב-1982, נבחר לסנאט של קליפורניה שם שירת עד 1991. בסנאט של קליפורניה הוא הצביע בעד איסור על שימוש בכנשקי תקיפה, נגד אפליית חולי איידס, ובעד הגדלת ההוצאות על תוכניות חברתיות כולל חינוך ובריאות הנפש. כראש עיריית אנהיים, סיימור סייעה בגיוס קבוצת לוס אנג'לס ראמס לעבור לאצטדיון אנהיים.
ב-1991 מונה סימור לסנאט של ארצות הברית בידי מושל קליפורניה פיט וילסון על-מנת למלא את שארית כהונתו של וילסון בסנאט, שהתפטר ממנו לשם תפקיד המושל. תקופת כהונתו של סימור נמשכה עד לבחירות המיוחדות לסנאט של ארצות הברית בקליפורניה בנובמבר 1992 לממלא קבוע עד לתום כהונתו של וילסון ב-1995. ראשת עיריית סן פרנסיסקו לשעבר, דיאן פיינסטיין, ניצחה את סימור בבחירות המיוחדות.
לאחר תקופת כהונתו בסנאט, כיהן סימור כמנהל הסוכנות למימון דירות בקליפורניה במשך שנתיים, ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל תאגיד פיתוח השיכון של דרום קליפורניה לשיכון ובמועצות מנהלים של מספר חברות העוסקות בשיכון ובדיור. סימור מתגורר כיום בעיר לה קווינטה שבמחוז ריברסייד.
תחנת הרכבת לוד – גני אביב
תחנת הרכבת לוד – גני אביב היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל, המשרתת את שכונת גני אביב בעיר לוד. התחנה ממוקמת בצפון מערב העיר לוד, בסמוך לשכונת גני אביב, על מסילת הקו הראשי של רכבת ישראל בין תחנת לוד לתחנת כפר חב"ד.
היסטוריה
עם הקמת שכונת גני אביב בלוד באמצע שנות ה-90, הובטח לתושבים על ידי עיריית לוד ומשרד השיכון כי תקום תחנת רכבת בסמוך לשכונה. לתחנה הוצעו גם השמות הבאים: "לוד צפון" ו"פאתי לוד". ביולי 2002, הכריז ראש הממשלה, אריאל שרון, על השקת הפרויקט להקמת התחנה, כחלק מתוכנית כוללת לשיקום ופיתוח לוד.
ב-2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
קווי אוטובוס היוצאים מהתחנה
אל התחנה מגיעים שלושה קווי אוטובוס בתדירות גבוהה. שניים מהם פנימיים וקו אחד אשר מוצאו ברמלה.
קווי האוטובוס היוצאים מהתחנה מופעלים על ידי חברת קווים.
זטאנה
זטאנה (באנגלית: Zatanna) ובשמה המלא זטאנה זטארה (Zatanna Zatara) היא דמות בדיונית של קוסמת גיבורת-על, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום של חברת DC קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Hawkman #4 מאוקטובר 1964, ונוצרה על ידי הכותב גרדנר פוקס והמאייר מרפי אנדרסון. זאטאנה משתמשת במיומנותה בקסמים כדי לעזור לחברי ליגת הצדק, לבאטמן ולג'ון קונסטנטין.
ביוגרפיה בדיונית
זטאנה היא בתו של הקוסם ג'ון זטארה (שהופיע לראשונה בחוברת אקשן קומיקס מס' 1), וסינדלה, חברה בגזע המיסטי "הומו מאגי". היא צאצאיתו של האמן והקוסם לאונרדו דה וינצ'י וקשורה לאישים כנוסטרדמוס, ניקולא פלאמל ואלסנדרו קליוסטרו. היא מתלבשת כמו קוסמת ומשתמשת ביכולות של משפחתה להטיל קסמים חזקים. כמו אביה, היא מבצעת את הקסמים בעזרת אמירת הקסם הרצוי במהופך. בתקופת העידן המודרני של הקומיקס, היא הייתה חברה בקבוצת גיבורי-העל ליגת הצדק. לאחר האתחול המחודש של חברת DC בספטמבר 2011, היא חברה בקבוצת ליגת הצדק האפל.
זטאנה הייתה אמנית אשליות במה לפני שגילתה את יכולותיה המיסטיות בזמן שחקרה את היעלמותו של אביה. מסע חקירה זה, שיצא בשנת 1964, היה אחד מהקרוסאוברים הרציניים הראשונים שיצאו ובמהלכו היא פגשה דמויות כגון באטמן, גרין לנטרן, הוקמן והוקוומן, אטום והאיש המוארך.
זאטנה עזרה לליגת הצדק מספר פעמים לפני שנבחרה כחברה מן המניין בחוברת מספר #161. במהלך כהונתה בחבורה כוחה היה קטן. באותו הזמן היא יכלה לשלוט רק בארבעת האלמנטים - אש, מים, אוויר ואדמה. הגבלה זו פסקה בחוברת World's Finest Comics #227 (מרץ 1982).
משבר זהות
במיני סדרה "משבר זהות", שיצאה בשנת 2004 ונכתבה על ידי בראד מלצר, מתגלה שבזמן שזטאנה הייתה חברה בליגת הצדק, הנבל דוקטור לייט אנס באכזריות את סו דיבני, אשתו של האיש המוארך, חבר לשעבר בליגת הצדק וגיבור על. כאשר הוא נעצר, הוא מאיים לפגוע במשפחותיהם של חברי ליגת הצדק, אך זטאנה מסכימה למחוק מדוקטור לייט את זיכרונו (כשם שעשתה לאויבים רבים של ליגת הצדק). בכך זטאנה דאגה שדוקטור לייט לא יפגע עוד בגיבורים ומשפחותיהם. בזמן שזטאנה ניסתה לעשות זאת, היא בטעות פגמה גם ביכולת האינטלקטואלית של דוקטור לייט והנמיכה אותה לרמה שבה דוקטור לייט הפך לנבל "עלוב" בעיני הגיבורים. במהלך הקסם, באטמן, שלא נכח בחדר באותו מקרה, התגלה פתאום וניסה לעצור את החבורה. אחרי שהוא נעצר, זטאנה נאלצה למחוק ממנו את הזיכרון של מה שקרה.
טירת הילסבורו
טירת הילסבורו (באנגלית: Hillsborough Castle) היא בית אחוזה המצוי במחוז דן שבצפון אירלנד. הטירה היא בית מגורים רשמי של בית המלוכה הבריטי ומשמש כיום את צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. בטירה מתגורר דרך קבע מזכיר המדינה של צפון אירלנד המהווה נציג בית המלוכה בצפון אירלנד. באחוזה נוהגים להתגורר בני בית המלוכה הבריטי בבקרם בצפון אירלנד מאז שנת 1920.
היסטוריה
המבנה, על אף שמו, אינו טירה, ולמעשה הוא בית אחוזה הבנוי בסגנון ג'ורג'יאני. המבנה נבנה במאה ה-18 עבור המרקיז מדנשייר, והיה בבעלות המשפחה עד שנת 1922 עת המרקיז השישי מדנשייר מכר את המבנה לממשלה הבריטית. הבית נרכש על מנת למנוע מחלוקת פוליטית, מאחר שעל פי חוק ממשלת אירלנד, 1920 נוצרה מדינה בשם צפון אירלנד והופרד הממשל בין צפון אירלנד ודרום אירלנד. לאחר החלוקה משל הלורד הסגן של אירלנד על כל אירלנד, אולם בעקבות החוזה האנגלי אירי משנת 1921 ניתנה עצמאות לאירלנד הדרומית והיא הפכה למדינת אירלנד בוטלה משרת הלורד סגן, ולא היה למעשה נציג לכתר הבריטי בצפון אירלנד, וכן לא היה לו מקום מגורים רשמי (מקום המגורים של הלורד הסגן היה משכן המשנה למלך בדבלין. טירת הילסבורו, המצויה בסמוך לבירת צפון אירלנד - בלפסט הייתה מקום מתאים למגורי נציג בית המלוכה. המושל הראשון של צפון אירלנד, ג'יימס אלברט אדוורד המילטון, הדוכס השלישי של אברקורן עבר להתגורר במבנה בשנת 1925.
מזכיר המדינה
בעקבות ההחלטה לשינוי שיטת הממשל בצפון אירלנד וביטול שלטון הרוב בצפון אירלנד בוטלה משרת המושל של צפון אירלנד וראש הממשלה של צפון אירלנד, ובמקומם נוצר תפקיד מזכיר המדינה של צפון אירלנד, ובעל תפקיד זה עבר להתגורר באחוזה.
ההסכם האנגלי אירי
בטירה נחתם ההסכם האנגלי אירי בשנת 1985. ראש ממשלת אירלנד גארט פיצג'ראלד האמין שחתימה על ההסכם בטירה תעזור לפייס את היוניוניסטים (תומכי האיחוד) האירים, אולם דווקא החתימה על ההסכם באולם הכתר של הטירה הביאה להתנגדות רבה יותר להסכם מצד היוניוניסטים.
חדשנות בארמון
טירת הילסבורו היא בית המגורים המלכותי הבריטי הראשון בו התגוררו בגלוי זוג הומוסקסואלי - מזכיר המדינה של צפון אירלנד פיטר מנדלסון התגורר במבנה עם בן זוגו לחיים.
אין ישיבה בעזרה
אין ישיבה בעזרה הוא כלל הלכתי הקובע שאסור לשבת בעזרה שבבית המקדש משום קדושתה. לכלל זה ישנם חריגים, אשר זהותם נתונה במחלוקת.
מקור הדין
הגמרא בכמה מקומות מזכירה את הכלל. קיימת מחלוקת בין הראשונים מהו מקורו של דין זה.
דעת הרמב"ם
לדעת הרמב"ם דין זה הוא מדיני מורא מקדש:
דעת רש"י
רש"י במסכת יומא כותב . מדבריו עולה שדין זה הוא דין מיוחד מהתורה ואינו חלק ממצווה אחרת. מאידך, רש"י במסכת סנהדרין כותב. המשנה למלך התייחס לסתירה בדברי רש"י וכתב שבאמת לדעת רש"י זו הלכה למשה מסיני, והפסוקים שהוא מביא הם רק אסמכתא. את טעם האיסור הסביר רש"י בכך ש
דעת האור זרוע
האור זרוע כתב. הוא מביא ראיה לכך שאין בדבר איסור תורה מכך שהברייתא צריכה מקור מפורש לכך שאסור לשבת בזמן קבלת הדם, בנוסף למקור האומר שקבלה כזו פסולה. אם בכל מקרה ישנו איסור לשבת בעזרה מדאורייתא, די ללמד שהקבלה פסולה ואין צורך בלימוד מיוחד שאסור לקבלת בישיבה.
מלכי בית דוד
כמעט בכל המופעים של איסור ישיבה בעזרה מופיע שאיסור זה אינו חל על מלכי בית דוד. המקור להתר הישיבה הוא הפסוק רש"י מסביר את טעם ההתר ברצון להראות את מעמדו המיוחד של מלך מבית דוד:  והמאירי מוסיף.
לעומת זאת, בירושלמי כתבו שאפילו למלכי בית דוד אין ישיבה בעזרה, ומה שכתוב שדוד ישב הכוונה היא שהוא "יישב עצמו בתפילה" ולא ישב ממש.
התר זה אינו קיים במלכי ישראל, ועל פי המדרש, הבדל זה בין מלכי יהודה לישראל היווה את הגורם להקמת עגלי הזהב על ידי ירבעם בן נבט.
כהן גדול
בספר שמואל מסופר על עלי הכהן מכאן למדו בירושלמי שאותו מצטט הראב"ד אך אינו נמצא לפנינו שגם לכהן גדול יש ישיבה בעזרה כמו למלכי בית דוד.
מאידך, במדרש על הפסוק שהובא בילקוט שמעוני נלמד מפסוק זה ש.
כדי ליישב את הסתירה בין הפסוק בשמואל האומר שעלי ישב בעזרה לבין ההלכה בגמרא האוסרת על כהן גדול לשבת, חידש הרב יעקב צבי יאליש שהתר הישיבה אינו דווקא למלך מבית דוד, אלא קיים תמיד למובחר בעם והאדם החשוב ביותר. לאחר המלכת דוד וזרעו אחריו, מלך מבית דוד הוא תמיד החשוב ביותר, אך עד שנוסדה מלכות דוד תואר זה ניתן לכהן הגדול, ולכן עלי שהיה שופט וכהן גדול קודם שהומלך מלך על ישראל היה מותר לשבת בעזרה מכח היותו "המובחר שבעם".
לצורך עבודה
תוספות ביומא מקשים על הכלל של אין ישיבה בעזרה מגמרא שבה נאמר שמותר לאכול קדשים בישיבה, אף שקדשי קדשים נאכלים רק בעזרה. הם מביאים כמה תירוצים. תירוצם הראשון הוא שהגמרא בזבחים עוסקת בקדשים קלים הנאכלים בכל ירושלים, ובעזרה אכן אין היתר לשבת אף לצורך אכילה. אפשרות שנייה היא שמותר לשבת בכל פעולה שהיא צורך עבודה ומצריכה ישיבה. אפשרות שלישית היא שבאכילת קדשים יש דין מיוחד שמותר לשבת בה. בעוד ע"פ ההסבר הראשון, אין כל היתר לשבת אף לצורך, ע"פ התירוץ השני עולה שהאיסור הוא רק בישיבה שאינה צורך העבודה, אך בעבודת המקדש המצריכה זאת מותר לשבת. ע"פ התירוץ השלישי אכן אין היתר לשבת לצורך עבודה, אך ישנו דין מיוחד המתיר ישיבה במהלך אכילת קדשים.
תסמונת אשר
סוג 1 (USH1)
מאופיין בחירשות מולדת ועמוקה בכל התדירויות. RP מופיע בשלב מוקדם, בדרך כלל לפני הבגרות המינית, וכן בעיות בשיווי המשקל.
סוג 3 (USH3)
סוג 3 של תסמונת אשר הוא נדיר, ביחס לסוג 1 ולסוג 2. בסוג זה מתפתחת לקות השמיעה אמנם בילדות, אך לאחר גיל רכישת השפה. אובדן השמיעה מחמיר בהתמדה, עד לחרשות בגילאי הבגרות. RP מתחיל בשלב מאוחר יחסית. בסוג 3 קיים אובדן מתקדם של מערכת שיווי המשקל.
הבסיס הגנטי של תסמונת אשר
נכון להיום זוהו כעשרה גנים שהפגם הגנטי בהם יכול לגרום לתסמונת אשר. באוכלוסייה היהודית בישראל תוארו שתי מוטציות נפוצות: בדיקה גנטית לשתי מוטציות אלה אפשרית לביצוע ואף מומלצת על ידי משרד הבריאות עקב חומרתה הקשה של המחלה.
אריק הדלין
אריק הדלין (נולד ב-18 באפריל 1993) הוא שחיין קנדי, הוא סגן אלוף עולם (ברצלונה 2013) ובעל מדליית ארד באליפות העולם (קוואנגג'ו 2019) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-5 ק"מ וסגן אלוף הפאן פסיפיק (טוקיו 2018) במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ.
סגן אלוף עולם
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2013 זכה הדלין במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.78 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:31.6 דקות, אחרי אוסמה מלולי מתוניסיה (53:30.4 דקות) ולפני תומאס לורץ מגרמניה (53:32.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 23 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:54.5 שעות ובמקום 12 בתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן ביולי 2015 סיים הדלין במקום 56 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:56:52.3 שעות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיים הדלין במקום 14 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:56.9 דקות ובמקום 11 בתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ בתוצאה של 55:58.3 דקות.
סגן אלוף הפאן פסיפיק
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכה הדלין במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:58:56.7, אחרי ג'ורדן וילימובסקי מארצות הברית (1:58:50.5 שעות) ולפני ניקולס סלומן מאוסטרליה (1:59:20.8 שעות).
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה הדלין במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:32.4 דקות, אחרי כריסטוף רשובסקי מהונגריה (53:22.1 דקות) ולוגן פונטן (53:32.2 דקות).
24 קפריצ'י לכינור מאת פאגאניני
24 קָפְּריצ'י לסולו כינור הוא קובץ הכולל 24 קפריצ'י לכינור שנכתבו בין השנים 1802–1817 על ידי המלחין, הכנר הוירטואוז והגיטריסט ניקולו פאגאניני. 24 הקפריצ'י של פאגאניני הם מעין של אטיודים המאופיינים בטכניקת נגינה קשה ווירטואוזית, ומהווים אתגר רב ללמידה עבור מוזיקאים. כל אחד מהקפריצ'י עוסק בסוג אחר של יכולת נגינה. הקפריצ'י מאופיינים בנגינה זריזה, קפיצה בין מיתרים ומתיחות אצבעות מורכבות. מוזיקאים ומלחינים הושפעו רבות מהקפריצ'י של פאגאניני, ביניהם פרנץ ליסט, רוברט שומאן, סטיב ואי, פבלו סרסטה ואחרים. ביצועים רבים לקפריצ'י שונים נעשו גם על כלים אחרים מלבד הכינור, בין השאר על פסנתר, גיטרה וחליל צד.
הוצאה לאור
הקפריצ'י הוצאו לאור לראשונה בשנת 1820 על ידי בית ההוצאה לאור "קאסה ריקורדי" כשהם ממוספרים מ-1 עד 24 ובנוסף להם 12 סונאטות לגיטרה וכינור ו-6 קרבטטים לגיטרה. בעת פרסום הקפריסים ביקש פאגאניני להקדיש את כלל הקפריצ'י ל"כלל המוזיקאים באשר הם".
ואדי ניסנאס
ואדי ניסנאס (בערבית: وادي النسناس) היא שכונה בעיר התחתית של חיפה, שנמצאת בין שדרות הציונות במערב, רחוב שבתאי לוי בדרום, רחוב הנביאים במזרח ורחוב אלנבי בצפון. מספר תושביה כ-8,000 נפשות. בשכונה ובסמוך אליה נמצאות כנסיות.
היסטוריה
משמעות השם "ניסנאס" (نسناس) היא נמייה בערבית. השכונה, שהוקמה במהלך המאה ה-19 כשכונת פועלים פשוטה, הייתה שכונה ערבית קודם למלחמת העצמאות, ושמרה במידה רבה על זהותה זו, ועל הארכיטקטורה הים-תיכונית שאפיינה אותה לפני המלחמה.
בשנות המנדט הבריטי התגוררו ערביי חיפה בעיר העתיקה, ובשכונות ואדי ניסנאס, ואדי סאליב וחליסה. ואדי ניסנאס הפכה בתקופה זו לרובע עירוני משגשג. ב-22 באפריל 1948 כבשו כוחות "ההגנה" את חיפה הערבית. רוב תושביה הערבים של העיר עזבו אותה, אך כ-3,500 ערבים נותרו בעיר ורוכזו בוואדי ניסנאס ובוואדי סאליב. בניגוד לשכונות כחליסה וואדי סאליב, שעברו תמורות בעקבות העליות שלאחר קום המדינה, שמרה ואדי ניסנאס במידה רבה על מאפיינים רבים של זהותה כשכונה ערבית גם לאחר קום המדינה. עד 1948 היו רוב תושבי השכונה ערבים נוצרים, אך במהלך השנים ועם חילופי האוכלוסייה הפכו המוסלמים לרוב.
בדצמבר 2020 הציגה עיריית חיפה תוכנית התחדשות לשכונה.