cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלת יוון העתיקה
סחר ימי
הסוחרים הימיים היווניים נקראו אמפורוי (ἕμποροι) והם הורשו לסחור בתמורה לתשלום מכס (או מס על המטען). עד המאה החמישית לפנה"ס, בפיראוס - נמלה העיקרי של אתונה המס היה בשיעור של 1%. במאה החמישית עלה המס ל-2% ולאחר מכן לסכום קבוע של 33 כיכרות (לדברי אנדוקידס). בשנת 413 עלה המס לשיעור של 5% מכל הסחורות שעברו בנמליה (לדברי תוכידידס). יצוין כי אין מדובר במכסי מגן אלא באמצעי להגדלת הקופה הציבורית.
הגידול במסחר הביא ליצירת כלים פיננסיים חדשים - הסוחרים נהגו ללוות כסף בתמורה לרווחים עתידיים (סחר באופציות). הלוואה מקובלת במאה הרביעית באתונה הייתה הלווה של 2,000 דרכמאות למשך זמן קבוע (מסע אחד שארך מספר שבועות או חודשים) בריבית גבוהה (בין 12% ל-100%). חוזי ההלוואה נוסחו בכתב - בניגוד להלוואות בין חברים (ארנוי) שנעשו בעל פה.
הסחר ביוון העתיקה היה חופשי - והערים שלטו רק בסחר בחיטה על מנת לוודא שלא יהיה מחסור.
ספינות טרופות שהתגלו בים התיכון מסייעות להיסטוריונים להעריך את התפתחות והיקף המסחר. מהמאה השמינית לפנה"ס התגלו רק שתי ספינות שטבעו. מהמאה הרביעית לפנה"ס התגלו, לעומת זאת, 46 ספינות, דבר המעיד על הגידול הרב במסחר. כמו כן ניתן לראות כי הנפח של הספינות אף הוא גדל, ועל כן היסטוריונים משערים כי בתקופה זו גדל הסחר הימי פי 30.
מסחר קמעונאי
המידע על המסחר הקמעונאי ביוון העתיקה מוגבל ביותר. חקלאים ואמנים לעיתים מכרו את מרכולתם בערים. הסוחרים הקמעוניים נקראו קאפלוי (κάπηλοι) והיו מאוגדים בגילדות. היו קיימות גילדות של סוחרי דגים, שמן זית וירקות. נשים נהגו למכור בושם או סרטים.
בשוקי יוון נדרש בעל הדוכן לשלם עבור הרשות להקיו. מעמדם של הסוחרים בחברה היה נמוך, ורבים סברו כי הם מרמים את לקוחותיהם. הערים ביוון העתיקה בדקו דרך קבע את המשקולות של הסוחרים כדי למנוע מקרים של מרמה. בנוסף לסוחרים הקמעונאיים, נהגו רבים למכור את ה"עודפים" של התוצרת הביתית שלהם - בעיקר ירקות, שמן זית ומיני מאפה.
מיסוי
מרבית הכנסות ערי המדינה נבעו ממיסים עקיפים - מיסים הוטלו על בתים, עבדים, עדרי צאן ובקר, יין, חציר, והזכות לגבות מיסים אלה הועברה לבעלי תפקידים מיוחדים - טלונאיי (τελῶναι). בטאוס ובאתונה לא הוטלו מיסים עקיפים על האזרחים בשל המיסים על מכרות הזהב ועל המסחר (בהתאמה).
מטבעות
מקורה של הטבעת המטבעות בלידיה בשנת 600 לפנה"ס לערך. הטבעת המטבעות התפשטה בערי אסיה הקטנה, והגיע ליוון עצמה בשנת 550 לפנה"ס לערך - תחילה לערי החוף כמו אאגינה ואתונה. בתוך תקופה קצרה החלו כל ערי המדינה להטביע מטבעות. ראשית המטבעות נטבעו מאלקטרום (סגסוגת של זהב וכסף) ומאוחר יותר מכסף טהור. המכרות של גבעות פאנגאיון איפשרו לערים תרקיה ומקדון להטביע כמות גדולה של מטבעות. מכרות לאוריום אפשרו לאתונה להטביע את מטבעות הטטרדרכמא הידועים בצורתם - "מטבעות הינשוף" - שנחשבים כיום המטבעות הידועים ביותר של העולם העתיק. בסוף המאה החמישית לפנה"ס החלו להטביע מטבעות ברונזה ששווים היה נמוך יותר.
מספר קסם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טורן
טוּרֵן (בצרפתית: Touraine) היא פרובינציה-לשעבר בצרפת וחבל ארץ היסטורי ומסורתי באזור עמק הלואר, כ-200 ק"מ מפריז, בחבל סאנטר-עמק הלואר. בירת הפרובינציה הייתה העיר טור. עקב השינויים האדמיניסטרטיביים של 1790, חולק שטח הפרובינציה בין המחוזות אנדר (Indre), אנדר ולואר (Indre-et-Loire), ולואר ושר (Loir-et-Cher). טורן נודעה במיוחד בשל ריכוז הטירות המרשימות, בהן כמה מהמפורסמות ביותר בצרפת, ובשל תעשיית היין שלה.
היסטוריה
מקור השם טורן הוא משמו של שבט הטורונים הקלטי, שאכלס את האזור סביב ראשית הספירה הנוצרית. בשנת 1044 עבר השלטון בחבל לידי שושלת אנז'ו (מקורו של בית פלנטג'נט ממנו באו מלכי אנגליה). מעוזם היה בטירת שינון. בשנת 1205 הפכה טורן לדוכסות. במאות ה-15 וה-16 היא הייתה לאזור המגורים החביב על מלכי צרפת, שהקימו בה טירות מפוארות (כגון טירת שנונסו, טירת אמבואז ועוד). באותה תקופה כונה האזור "גנה של צרפת" ונכתבו עליו שירים כגון O beau pays de la Touraine ("הו הארץ היפה של טורן"). ב-1584 הפכה הדוכסות לפרובינציה, וזו פורקה ב-4 במרץ 1790 במהלך התיקונים שנעשו בעקבות המהפכה הצרפתית.
דרגון בול - דמויות
דמויות
גוקו מסוגל להפוך לסופר סאיין 1, 2, 3, ו-4 (הקיים רק בGT), גוד, בלו, אולטרה אינסטינקט, מאסטר אולטרה אינסטינקט, ולאוזארו (בדרגון בול הרגיל, ולאוזארו זהוב בג'יטי, שזה פילר)
היקומים
ישנם 18 יקומים בסך הכל. מסופר כי זנו קם בוקר אחד עצבני והחליט להרוס שישה מהם, וכך נותרו 12 יקומים. לכל יקום יש יקום תאום, שני יקומים הם תאומים כאשר סכום מספרם הוא 13. במהלך טורניר העוצמה בסאגת הישרדות היקום, זנו מחק את כל היקומים שהשתתפו, חוץ מהיקום המנצח, יקום 7. אז נשארו 5 יקומים במולטיוורס. בסוף הטורניר, אנדרואיד 17 ביקש מסופר שנרון להחזיר את כל היקומים שנמחקו וכך כל 13 היקומים (7 היקומים שנמחקו בטורניר ועוד 6 היקומים שזנו מחק כיוון שהיה עצבני) חזרו.
אלי הקאיו העליונים
אלי הקאיו העליונים, הידועים גם בשם "קאיושינים" (ביפנית: 界王神) או "אלי הבריאה", הם שינג'ינים אשר להם החובה האולטימטיבית להגן על המעמד של היקום שלהם. תפקידם הוא לברוא ולמלא את כוכבי הלכת בחיים, מבלי להתערב במעשים של בני התמותה אותם הם בראו. הם הניגוד של אלי ההרס, בעוד אלי ההרס הורסים כוכבי לכת וגזעים המעמידים בסכנה את רמת בני התמותה ביקום, אלי הקאיו יוצרים ובוראים חיים, וכך האיזון נשמר. משום כך, אלי ההרס ואלי הקאיו קשורים ישותית, אם אל הרס ימות, גם הקאיו העליון שאליו הוא קשור ימות, וההפך. בניגוד לאלי ההרס ובדומה למלאכים, אלי הקאיו העליונים בכל היקומים הם מאותו הגזע, ונולדו באופן טבעי בתור אלים.
אלי ההרס
אלי ההרס הם בדרך כלל היצורים השניים בחוזקם ביקום שלהם, מיד לאחר המלאכים. תפקידם הוא להשמיד ולהרוס כוכבי לכת, גזעים ואיומים שונים המעמידים בסכנה את רמת בני התמותה של היקום שלהם. הם הניגוד של אלי הקאיו, בעוד אלי הקאיו יוצרים ובוראים חיים בכוכבי הלכת, אלי ההרס הורסים אותם וזאת כדי לשמור על איזון. משום כך, אלי ההרס ואלי הקאיו קשורים ישותית, אם קאיו עליון ימות, גם אל ההרס שאליו הוא קשור ימות, וההפך. שלא כמו המלאכים ואלי הקאיו השייכים לאותו המין, אלי ההרס נבדלים זה מזה בגזע אליו הם משתייכים והם הפכו לאלים לאחר שהיו בני תמותה בעצמם לפני כן.
הבוזזים
הבוזזים (באנגלית: Reavers) הייתה קבוצה בדיונית של נבלי-על קיבורגים אשר הופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #229 ממאי 1988, והיא נוצרה בידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי.
חבר הקבוצה הראשון שנתקל בקבוצת האקס-מן היה דונלד פירס, בימים בהם עוד היה הרץ הלבן בחוג הפנימי של מועדון הלפייר. כשוולברין הסתנן לתוך אחוזת המועדון במנהטן, הוא קרע מעל פירס את זרועו הביונית, ולמעשה מאז פירס וחברי הקבוצה נוטרים טינה לאקס-מן בכלל ולוולברין בפרט. מספר חודשים לאחר מכן, פירס מרד בחברי החוג הפנימי, אשר חבריו היו מוטאנטים בהנהגתו של המלך השחור סבסטיאן שו. פירס חטף את טסה, עוזרתו של שו, אך תוכניתו סוכלה בידי צ'ארלס אקסבייר וקבוצת המוטאנטים החדשים. טסה שוחררה משביה, ופירס סולק מהחוג הפנימי.
הבוזזים מופיעים כנבלים הראשיים בסרט הלייב אקשן "לוגאן", בהנהגתו של דונלד פירס (בויד הולברוק). בסרט, הקבוצה פועלת תחת פיקוחו של ד"ר זנדר רייס (ריצ'רד אי. גרנט), ראש פרויקט "טרנסיג'ן".
סובייקטים פדרליים של רוסיה
רוסיה היא פדרציה המורכבת מ-89 סובייקטים פדרליים מאז אומצה החוקה החדשה בשנת 1993, בהם שניים שהוקמו לאחר סיפוח חצי האי קרים, אשר מרבית מדינות העולם לא מכירות בו וארבעה נוספים שהוקמו לאחר אוקטובר 2022 וגם הם לא מוכרים בינלאומית. הסובייקטים הפדרליים מיוצגים באופן שווה במועצה הפדרלית (הבית העליון של הפרלמנט הרוסי). אולם הם נבדלים ברמת האוטונומיה לה הם זוכים.
משנת 2003 ועד 2008, חדלו שישה מחוזות אוטונומיים להתקיים. בפרט, פרם אובלסט ומחוז קומי-פרמיאצקי התמזגו ליצירת מחוז פרם, מחוז קרסנויארסק הוקם באמצעות מיזוג בין מחוז קרסנויארסק, המחוז האוטונומי טימיר והמחוז האוטונומי אוונקי, חבל קמצ'טקה נוצר מאיחוד בין מחוז קמצ'טקה והמחוז האוטונומי הקוריאקי. המחוז האוטונומי אוסט-אורדינסק הבוריאטי מוזג אל תוך מחוז אירקוטסק וכתוצאה מאיחוד מחוז צ'יטה והמחוז האוטונומי הבוריאטי אגינסק, הוקם מחוז עבר הבאיקל.
במאי 2020 הוחל בתהליך מיזוג בין הניינץ למחוז ארכנגלסק.
סוגי סובייקטים
כל סובייקט של הפדרציה שייך לאחת מהקטגוריות הבאות: רפובליקות, אובלסטי, קראי, אובלסט אוטונומי, אוקרוג אוטונומי, או ערים פדרליות.
חותם הסנאט של ארצות הברית
חותם הסנאט של ארצות הברית או סמל הסנאט של ארצות הברית מבוסס על החותם הגדול של ארצות הברית.
תיאור הסמל
במרכז הסמל מצוי מגן שבחלקו העליון 13 כוכבים, ובחלקו התחתון 13 קווים אנכיים - המסמלים את 13 המושבות. על הסמל מצוי קלף ועליו הכיתוב "E PLURIBUS UNUM" (בלטינית: "מתוך רבים אחד").
מצידו הימיני של המגן מצוי ענף עץ אלון המסמל עוצמה, ומצדו השמאלי ענף עץ זית המסמל שלום. מעל המגן מצוי (כמעין ציצה) "מצנפת פריגית" אדומה, המסמלת חירות ומתחתיו שני פסקסים מוצלבים המסמלים סמכות ושלטון.
קרניים לבנות יוצאות מן הסמל ומסמלות את עלייתה של המדינה החדשה. סביב החותם מופיע כיתוב UNITED STATES SENATE שמשמעותו "הסנאט של ארצות הברית".
חותם המאה ה-18
החותם הגדול של ארצות הברית הוצג לראשונה לחברי הסנאט בהתכנסותם הראשונה, בפילדלפיה. חברי הסנאט התרשמו מהחותם והורו על אריגתו לשטיח חדר הסנאט. חברי הסנאט החליטו על הכנת חותם עבור הסנאט שיהיה דומה לחותם הגדול.
העיצוב הראשון של חותם הסנאט כלל עיטם לבן-ראש שעל חזהו מגן, ברגלו השמאלית הוא אוחז בענף עץ זית ובימנית בחצים. מעל העיטם מפציעים קרני אור מתוך עננים, המסמלים את עלייתה של המדינה החדשה, וסביב החותם היה כתוב "סנאט ארצות הברית" ("SENATE OF THE UNITED STATES").
ההבדלים בין חותם הסנאט לחותם הגדול התבטאו בצורת מגן האבירים, בעובדה שבחותם הסנאט לא החזיק העיטם את מגילת הקלף במקורו, וכן היו הבדלים בצורת קרני השמש והעננים.
השימוש הראשון שנעשה בחותם הסנאט היה בשנת 1798 במשפטי ההדחה של הסנאטור מטנסי ויליאם בלאוט. שש שנים מאוחר יותר נעשה שימוש נוסף בחותם בעת משפטי ההדחה של השופט הפדרלי ג'ון פיקרינג.
חותם 1831
בשנת 1830 התברר כי חותם הסנאט אבד, לאחר שלא נעשה בו שימוש שנים רבות, וחותם חדש הוזמן מאת האמן הצרפתי רוברט ג'י. לנפייה, הבן (Robert G. Lanphier, Jr) שהתגורר בוושינגטון באותה עת.
עיצוב חותם זה התבסס על סמלים יווניים ורומיים וכלל שלוש נשים המסמלות חופש, צדק ועוצמה. מעל הנשים הייתה דמות עיטם וסביב החותם 24 טבעות בשרשרת סימלו את מדינות האיחוד באותה עת.
דמות החירות, במרכז החותם, עומדת על במה שתחתיה כתוב תאריך עצמאותה של ארצות הברית - ה-4 ביולי 1776, ומחזיקה בידה מוט שעליו כומתה פריגית, ענף עץ דקל המסמל ניצחון, וקלף שעליו כתוב מועד קבלת חוקת ארצות הברית - ה-4 במרץ 1789. דמות החירות ניראית כצועדת קדימה, ורגלה הימנית לפני רגלה השמאלית.
דמות הצדק מחזיקה בידה מאזניים המסמלים צדק ונשענת על פסקס, המסמל סמכות.
החותם דמה לפסל "גאונותה של אמריקה" - תגליף המצוי במרכז הגמלון המערבי של בניין הקפיטול - תגליף שהושלם בזמן הכנת החותם, ובו שלוש דמויות המסמלות את אמריקה, צדק ותקווה.
בחותם זה נעשה שימוש בזמן משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'ונסון.
בעקבות השימוש הרב בחותם במשפט זה, נשחק החותם, ובשנת 1885 כבר לא ניתן היה לקרוא את התאריכים או לראות את מאזני הצדק.
חותם 1886
בשל שחיקת החותם הישן, ולרגל חגיגות המאה לעצמאות ארצות הברית הוזמן חותם חדש ב-31 במרץ 1885. מרבית הסנאטורים כלל לא ידעו כי לסנאט חותם נפרד, וגילו זאת לראשונה שהתבקשו לדון בשינוי עיצובו. הסנטור ויליאם פ. פריי התעקש כי ישנה אגדה על חותם ובו שלוש נשים כמעט עירומות, אולם מדובר באגדה בלבד. רק לאחר שהחותם הישן נמצא בארכיב הסנאט, הכירו הסנטורים בקיומו של החותם.
מתוך מספר הצעות שהוצעו, בחר הסנאט את עיצובו של לואיס דרקה מפילדלפיה אשר התבקש להכין את החותם בו נעשה שימוש כיום.
סמלים לא רשמיים
על פי הנהלים שקבע הסנאט, לאחר עשיית החותם בשנת 1886, הותר השימוש בחותם אך ורק לצורך אימות מסמכים רשמיים של הסנאט.
מזכיר הסנאט אישר שימוש בסמל לא רשמי עבור הסנאט לצרכים אחרים. סמל זה כולל עיטם במרכזי, המחזיק חצים בכפו האחת וענף עץ זית בכפו האחרת, וסביבו המילים "סנאט ארצות הברית".
טונגה (קמרון)
טונגה (בצרפתית: Tonga) היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון.
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-90 ק"מ מבירת האזור באפוסם וכ-200 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה נמצאת כ-182 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה.
תנועה ותחבורה
טונגה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N4.
אוכלוסייה
98% מהתושבים בטונגה הם חקלאים שעבודים בשדות קקאו וקפה.
כלכלה
בטונגה יש קניון ותחנת דלק.
וולט
וולט (מסומנת כ: V) היא יחידת מידה של מתח ופוטנציאל חשמליים במערכת היחידות הבינלאומית. הוולט נקרא על שמו של אלסנדרו וולטה, אשר בשנת 1800 המציא את עמוד וולטה - הסוללה הכימית הראשונה.
כאשר זרם של אמפר כופל פוטנציאל של וולט אחד, ההספק הוא ואט אחד.
מוצי ספאקוב
מוצי ספאקוב ( ב Moţi Spakov או במקורMotzi Spakow; 1905 - מרץ 1981),היה מתאגרף יהודי רומני, אלוף רומניה באיגרוף בין השנים 1923–1940, אחיו של מאמן האיגרוף מרקו ספאקוב.
מוצי ספאקוב נולד בבוקרשט ולמד חשמלאות בבית הספר המקצועי Ciocanul (הפטיש - תרגום ייחודי ברומנית ל"מכבי") שברחוב דודשט, ברובע היהודי של בוקרשט. במקביל התאמן באיגרוף והשתתף בתחרות האיגרוף הרשמית הראשונה ב-1922. ב-1923 זכה באליפות רומניה למשקל כבד ושמר על תוארו עד 1940, כאשר משטר הלגיונרים אסר עליו להמשיך ולהתחרות בגלל היותו יהודי.
דור שלם של צעירים העריץ אותו וסופרים הקדישו לו מקום בספריהם. ב-1947 עלה לארץ ישראל ומאוחר יותר היגר לאוסטרליה, שם נפטר בגיל 76.
לקריאה נוספת
* Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט, עמוד 226
קארין אופיר
קארין אופיר (נולדה ב-23 באפריל 1972) היא שחקנית, מדבבת, קריינית וזמרת ישראלית. בתו של השחקן, הפנטומימאי והבמאי שייקה אופיר, ונכדתו של הקומיקאי ישראל שומאכר.
ביוגרפיה
אופיר נולדה וגדלה בתל אביב, והיא בתם של השחקנים שייקה אופיר ולידיה, שחקנית, בתו של השחקן והקומיקאי ישראל שומאכר.
כשהייתה בת 16 החלה ללמוד בבית הספר רימון, שם הכירה את אביב גפן, והשניים יצאו למשך תקופה. כמה משיריו של גפן, בהם "אמש", "שיר הסמרטוטים" ו"אל תדאג" נכתבו בתקופה שהם היו ביחד, ובהשראתה.
משחק
בשנת 1992 שיחקה בתפקיד משנה בסרט הקולנוע "חסד מופלא", סרטו של הבמאי עמוס גוטמן.
בשנת 1994 שיחקה בסרט "שירת הסירנה", סרטם של איתן פוקס ועירית לינור.
בשנת 1996 שיחקה בסרט "ציפורים בניוטרל", סרטם  של גלית אשכול ואייל שיראי.
ב-1997 שיחקה בסרטו של אסי דיין "מר באום".
בשנת 1998 הופיעה בתפקיד ראשי ב"תיאטרון באר שבע", במחזה "איך למדתי לנהוג", בבימויו של איצ'ו אביטל.
בשנים 1997–2001 שיחקה בתפקיד ראשי את דמותה של תותי טל בסדרת הטלוויזיה של איתן פוקס "פלורנטין", ששודרה בערוץ 2.
ב-2001 שיחקה בתוכנית המערכונים "קן הקוקיות".
בשנת 2002 שיחקה בסדרה הקומית "שאול", ששודרה ב-HOT3 ובסדרה "כאן ועכשיו" בערוץ 1.
בשנת 2008 גילמה את עורכת החדשות אנה נקדימון בסדרת הדרמה "חשופים".
בשנת 2009 שיחקה ב"תיאטרון חיפה" במחזה "פיגמליון". גילמה ארבעה תפקידים ב"תיאטרון הבימה", במחזה "אלינג" בבימויו של רמי הויברגר.
עיסוקים נוספים
אופיר דיבבה סדרות טלוויזיה רבות ומקריינת בפרסומות.
אופיר הופיעה בסבב הופעות שירי משוררים, עורכת מופעי שירה ופרוזה, הופיעה בסדרת מופעים במדיטק, "תן למילים לעשות בך". כמו כן יש לאופיר פינה קבועה בסדרה "הופ כתה א'" בערוץ הופ!.
חיים פרטיים
אופיר בזוגיות עם אמן הזכוכית דן אלדר. ביולי 2003 נולדה לשניים בת.
התרסקות ההרקולס בג'בל חלאל
במסגרת תרגיל של צה"ל, התרסק מטוס הרקולס של חיל האוויר הישראלי על הר ג'בל חלאל שבסיני ב־25 בנובמבר 1975. כל תשעת אנשי הצוות ו־11 הלוחמים שהיו על סיפונו נספו בתאונה, שהגורם לה היה ככל הנראה סערה ותנאי ראות קשים ששררו במקום.
אלעזר הזקן
אלעזר הזקן הוא דמות המופיעה בספר מקבים ב', שם מסופר שניסו להאכיל אותו בשר חזיר, ולאחר שסירב נהרג.
הסיפור
על פי ספר מקבים ב', בתחילת חורף שנת 167 לפנה"ס פרסם אנטיוכוס הרביעי שורה ארוכה של גזרות (גזירות השמד) שכוונו נגד הדת היהודית: הן נועדו למנוע את קיום המצוות, ולהכריח יהודים לעבוד עבודה זרה.
כחלק מגזרות אנטיוכוס, הכריחו השלטונות את היהודים לעבוד לאלילים ולהקריב להם קורבנות ואף לאכול בשר חזיר. אלעזר הזקן, שהיה אחד מנכבדי העם, צווה לאכול מבשר החזיר וסירב; הציעו לו לאכול בשר טהור, אולם הוא סירב משום מראית עין, ובשל סירובו זה הוצא להורג:
הסיפור נזכר גם בספר מקבים ד'. בשני הספרים, מקבים ב' וד', מיד אחרי סיפורו של אלעזר מופיע סיפורה של האישה ושבעת בניה, שניהם כמופת למוות על קידוש השם.
בפיוט "אודך כי אנפת בי ותשב" מהיוצרות לשבת חנוכה המתאר את גזרות היוונים וההצלה מהם, מופיע סיפורו של אלעזר הזקן.
בנצרות הקתולית והאורתודוקסית, נחשבים אלעזר, חנה ובניה לקדושים, ויום החג שלהם הוא 1 באוגוסט.
אודטה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרנתרופוס רובוסטוס
פָּרָנְתְרוֹפּוּס רוׂבּוּסְטוּס או: אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס רוׂבּוּסְטוּס (שם מדעי: Paranthropus robustus), הוא מין הומינין קדום שחי בדרום יבשת אפריקה. הוא התאפיין בנפח מוח קטן, לסת ומשנן גדולים מאוד, ועצמות לחיים בולטות שנתנו לפניו מבנה שטוח, לכן כונה גם dish face ("פני צלחת"). על ראשו היה רכס גרמי דמוי כרבולת ששימש לעיגון שרירי הלסת הגדולים.
בשל שיניו הטוחנות הגדולות כונה "מפצח האגוזים". שיניים אלו שימשו לטחינת מזון מהצומח. הרוׂבּוּסְטוּס נכחד כשהסביבה השתנתה, והאקלים הפך יבש יותר וכן עקב תחרות עם מיני הסוג אדם המפותח יותר.
אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקָנִים חסונים/איתנים (robust) - בניגוד לאסטרלופיתקים חינניים (gracile), מאופיינים בגולגולות בנויות בכבדות המסוגלות לייצר לחצים ועוצמות נשיכה גבוהים, כמו גם שיני לחיים "מוגדלות" (inflated) (טוחנות וקדם טוחנות). לזכרים היו גולגולות הבנוית יותר בכבדות מאשר לנקבות. ייתכן שלפָרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס הייתה רגישות גנטית להיפופלזיה של אמייל על השיניים, ונראה כי סבל מעששת.
ההערכה היא שהמין התאפיין בדימורפיזם מיני ניכר (פערי גודל משמעותיים בין הזכרים לנקבות). בהתבסס על 3 דגימות, ייתכן שהגובה הטיפוסי של זכר היה 132 ס"מ, לעומת 110 ס"מ בקרב הנקבות. בהתבסס על 4 דגימות, גברים שקלו בממוצע 40 ק"ג ונקבות 30 ק"ג. נפח המוח של הדגימה SK 1585 מוערך ב-476 סמ"ק, ושל DNH 155 כ-450 סמ"ק (לשם השוואה, טווח נפחי המוח של אדם מודרני בן זמננו נע בין 1,100 ל-1,300 סמ"ק, וטווח נפחי מוחם של הומונידים בני אותה תקופה נע בין 500 ל-900 סמ"ק). אנטומיית הגפיים של פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס דומה לזו של אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקָנִים אחרים, מה שעשוי להצביע על יכולת הליכה פחות יעילה מבני אדם מודרניים, ואולי מידה מסוימת של תנועתיות בסביבה עצית (arboreality).
נראה כי פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס צרך שיעור גבוה של צמחי סוואנה C4. בנוסף, ייתכן שהוא אכל גם פירות, שורשים ופקעות, ואולי דבש וטרמיטים. ייתכן שפָרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס השתמש בעצמות ככלי לחילוץ ועיבוד מזון. לא ברור אם פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס חי במבנה חברתי פוליגמי מסוג הרמון כמו גורילות, או בחברה מרובת זכרים כמו בבונים. ייתכן שהחברה של פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס הייתה פטרילוקאלית (כזו שבה מקום מגורי משפחת הזכר או שבטו הם במרכז), עם סבירות גבוהה יותר של נקבות בוגרות לעזוב את הקבוצה מאשר לזכרים, אך ייתכן שזכרים היו בסבירות גבוהה יותר להיות מגורשים, כפי שהצביעו על שיעורי תמותה גבוהים יותר של גברים (החוקרים הניחו סיכון מוגבר לטריפה לאנשים בודדים). פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס התמודד עם חתולי חרב, נמרים וצבועים בסביבתו, ועצמות פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס כנראה הצטברו במערות עקב טריפת חתולים גדולים. הוא נמצא בדרך כלל בסביבות מעורבות פתוחות ומיוערות, וייתכן שנכחד בתקופה הפליסטוקן התיכונה, שהתאפיינה בהתארכות מתמשכת של מחזורי יובש ובהמשך נסיגה של התנאים האופייניים לבית הגידול שלו.
תַגלִית
טקסון Kromdraii, מסווג כפָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס, התגלה מאוחר יותר במערת Swartkrans הסמוכה ב-1948. פרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס זוהה באופן סופי רק ב-Kromdraai וב-Swartkrans עד תחילת המאה, כאשר המין דווח במקומות אחרים באתרי ערש המין האנושי ב-Sterkfontein, Gondolin, Cooper's ו-Drimolen. המין לא נמצא מחוץ לאזור הקטן הזה.
גיגנטופיתקוס
בשנת 1939 ברום שיער כי פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס היה קשור קשר הדוק לקוף האדם גדול השיניים גיגנטופיתקוס מאסיה (קופים שנכחדו היו ידועים בעיקר מאסיה באותה תקופה) והאמין שגיגנטופיתקוס היה הומינין. ברום הושפע בעיקר מדעותיהם של האנתרופולוג הגרמני היהודי פרנץ ויידנרייך והפליאונטולוג הגרמני-הולנדי ראלף פון קניגסוולד לפיהן גִ'יגָנְטוֹפִּיתֶקוּס היה האב הקדמון הישיר של ההומו אֶרֶקְטוּס האסייתי או קרוב משפחה, או קוף לא אנושי.
בשנת 1972 רובינסון הציע לכלול את גִ'יגָנְטוֹפִּיתֶקוּס ב"Paranthropinae", עם "G. bilaspurensis" הפקיסטני המיוקני (כיום Indopithecus) כאב הקדמון של Paranthropus ושל G. blacki הסיני. הוא גם האמין שלשניהם יש מבנה אותו הגדיר כ"massive". לעומת זאת, הוא דיווח על מבנה קטן מאוד עבור אוסטרלופיתקוס אפריקנוס (שאותו כינה "הומו אפריקנוס") ושיער שיש לו כמה יכולות תרבותיות וכן יכולות ציד, בהיותו חבר בשושלת האנושית, שחסרה ל"פרנתרופינים". עם הפופולריות של הקלדיסטיות בסוף שנות ה-70 עד שנות ה-80, והבנה טובה יותר לגבי האופן שבו קופי מיוקן מתייחסים לקופים מאוחרים יותר, גִ'יגָנְטוֹפִּיתֶקוּס הוסר לחלוטין מהומינינה, וכעת הוא ממוקם בתת-משפחת הפונגינאים עם אורנגאוטנים.
פָּרָנְתרוֹפּוּס בּוֹיִזָאִי
בשנת 1959 אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקָן אחר וחזק הרבה יותר התגלה במזרח אפריקה, פרנתרופוס בויזאי, ובשנת 1975 הוכח כי הגולגולת פָּרָנְתרוֹפּוּס בּוֹיִזָאִי KNM-ER 406 הייתה בת זמנה עם גולגולת המשויכת להומו ארגסטר, ומסווגת כ-erectus'' KNM ER 3733 (הנחשבת לאב קדמון אנושי). ממצא זה נחשב לראיה טובה לכך שפָּרָנְתרוֹפּוּס היה טַקְסוֹן אחות להומו, שניהם התפתחו מכמה מיני אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס, שבאותו זמן כללו רק את אוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
בשנת 1979 שנה לאחר תיאור אוסטרלופיתקוס אפרנסיס ממזרח אפריקה, האנתרופולוגים דונלד ג'והנסון וטים ד. ווייט הציעו תזה חלופית, לפיה אוסטרלופיתקוס אפרנסיס היה האב הקדמון המשותף האחרון בין הומו ופארנתרופוס, ואוסטרלופיתקוס אפריקנוס היה החוליה הקדומה ביותר בשושלת פארנתרופוס (או לפחות היה קדמון לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס, מכיוון שאוסטרלופיתקוס אפריקנוס אכלס את דרום אפריקה לפני פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס ואוסטרלופיתקוס אפרנסיס היו באותה עת זן ההומינינים העתיק ביותר הידוע, שתוארך ל-3.5 מיליון שנה לפני זמננו בערך). כעת, האוסטרלופיתקן הדרום אפריקאי המוכר ביותר ("רגל קטנה") מתוארך לפני 3.67 מיליון שנים, במקביל לאוסטרלופיתקוס אפרנסיס. הנושא עדיין בוויכוח.
ההנחה היא שאם פרנתרופוס הוא סוג חוקי אז פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היה אביו הקדמון של פרנתרופוס בויזאי, אבל בשנת 1985 האנתרופולוגים אלן ווקר וריצ'רד ליקי גילו שהגולגולת המזרח אפריקאית בת ה-2.5 מיליון שנים KNM WT 17000 - שאותה הם ייעדו למין חדש אוסטרלופיתקוס אפרנסיס - אשר היה קדמון לאוסטרלופיתקוס בויזאי (הם ראו את פרנתרופוס כשם נרדף לאוסטרלופיתקוס), ובכך ביססו את שושלת הבּוֹיִזָאִי שהחלה הרבה לפני שרובוסטוס היה קיים.
מִיוּן
הסוג פרנתרופוס (הידוע גם בכינוי "אוסטרלופיתקן חסון/איתן" (robust), בניגוד ל"אוסטרלופיתקן חינני" (gracile)) כולל כיום גם את הפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס והפרנתרופוס אתיופיקוס המזרח-אפריקאי. בקרב חוקרים ישנה עדיין מחלוקת בשאלה האם מדובר בקיבוץ תקני של פרטים (מונופילטי) או שמא מדובר בקיבוץ שגוי של מספר הומינינים בעלי מראה דומה (פרפילטי). מכיוון שאלמנטים שלדיים מוגבלים כל כך במינים אלה, קשה לאמוד במדויק את הזיקה שלהם זה לזה ועם אוסטרלופיתקים אחרים. הלסתות הן הראיה העיקרית המחזקת את הסברה המונופילטית, אבל אנטומיית הלסת מושפעת מאוד מהתזונה והסביבה, ויכולה הייתה להתפתח באופן עצמאי בפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס ופרנתרופוס בויזאי. התומכים בסברת המונופיליה מחשיבים את פרנתרופוס אתיופיקוס כאב קדמון לשני המינים האחרים, או קשור קשר הדוק לאב הקדמון. תומכי הפראפיליה מקצים את שלושת המינים הללו לסוג אוסטרלופיתקוס כמו אוסטרלופיתקוס בויזאי, אוסטרלופיתקוס אתיופיקוס ואוסטרלופיתקוס רוֹבּוּסְטוּס. בשנת 2020 הניתוחים הפילוגנטיים של הפליאונתרופולוג ג'סי מ. מרטין ועמיתיו לימדו על המונופיליה של פרנתרופוס, אך גם על כך שפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס הסתעף לפני פרנתרופוס אתיופיקוס (שפרנתרופוס אתיופיקוס היה קדמון לפרנתרופוס בויזאי בלבד). הסיווג המדויק של מיני אוסטרלופיתקוס זה עם זה שנוי במחלוקת למדי.
גולגולת
לסתם האופיינית של פרנתרופוס ופרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היא לסת מסוג post-canine, עם שיני לחיים גדולות במיוחד אבל חותכות וניבים בגודל אנושי. הקדם טוחנות מעוצבות כמו טוחנות. עובי האמייל על שיני הלחיים דומה יחסית לזה של בני האדם המודרניים, אם כי אמייל שן הלחיים של אוסטרלופיתקן מתעבה במיוחד בקצות הקודקודים, בעוד שבבני אדם הוא מתעבה בבסיס הלחיים.
פסגת הסגיטלית המוגדרת היטב והלחיים המנופחות נעדרות בגולגולת נקבה המשוערת DNH-7, כך שקייזר הציע שייתכן שהזכר פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היה בנוי באופן כבד יותר מנקבות (פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס התאפיין בדו-מורפיות מינית).
התעלות החצי-מעגליות האחוריות באוזן הפנימית של SK 46 ו-SK 47 אינן דומות לאלו של האוסטרלופיתקוס או הומו דמוי הקוף, מה שמצביע על דפוסי תנועה ותנועת ראש שונים, שכן האנטומיה של האוזן הפנימית משפיעה על המערכת הווסטיבולרית (המערכת האחראית על שיווי המשקל). התעלות החצי-מעגליות האחוריות של בני אדם מודרניים נחשבות כמסייעות לייצוב בזמן הריצה, מה שיכול לומר שפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס לא התאפיין בסיבולת גבוהה של ריצה.
מוֹחַ
ברום העריך את תא המוח המקטע של TM 1517 כ-600 סמ"ק, והוא, יחד עם האנתרופולוג הדרום אפריקאי חריט וילם הנדריק שפרס, תיקן זאת ל-575–680 סמ"ק בשנת 1946. לשם השוואה, טווח נפחי המוח של אדם מודרני בן זמננו נע בין 1,100 ל-1,300 סמ"ק, וטווח נפחי מוחם של הומונידים בני אותה תקופה נע בין 500 ל-900 סמ"ק. שנה לאחר מכן, הפרימטולוג הבריטי וילפריד לה גרוס קלארק העיר כי מכיוון שרק חלק מהעצם הטמפורלית בצד אחד ידוע, לא ניתן למדוד במדויק את נפח המוח עבור דגימה זו. בשנת 2001 האנתרופולוגית הפולנית קטרזינה קאשיצ'קה אמרה כי ברום לעיתים קרובות הגדיל באופן מלאכותי את גודל המוח בהומינינים מוקדמים, והערך האמיתי היה כנראה נמוך בהרבה.
בשנת 1972 האנתרופולוג הפיזי האמריקאי ראלף הולוואי מדד את הכיפה SK 1585, שחסר בה חלק מהעצם הקדמית, ודיווח על נפח של כ-530 סמ"ק. הוא גם ציין שבהשוואה לאוסטרלופיתקים אחרים, נראה שלפרנתרופוס היה מוח קטן מורחב כמו להומו, מה שמהדהד את מה שטוביאס אמר בזמן שחקר את גולגולות פרנתרופוס בויזאי ב-1967. בשנת 2000 הנוירואנטרולוג האמריקאי דין פאלק ועמיתיו מילאו את אנטומיית העצם הקדמית של SK 1585 באמצעות דגימות P. boisei KNM-ER 407, OH 5 ו-KNM-ER 732, וחישבו מחדש את נפח המוח לכ-476 סמ"ק. הם ציינו שהאנטומיה הכללית של המוח של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס דומה יותר לזו של קופי אדם שאינם בני אדם.
בשנת 2020 התגלתה הגולגולת הכמעט מלאה DNH 155 ונמדדה כבעלת נפח מוח של 450 סמ"ק.
גפיים
עצם הזרוע המרוחקת (התחתונה) של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס נופלת בתוך הטווחים התקינים של בני אדם מודרניים וגם של שימפנזים, שכן עצם הזרוע המרוחקת די דומה בין בני אדם לשימפנזים. עצם החישור של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס דומה בצורתה למיני אוסטרלופיתקוס. למפרק שורש כף היד היה כושר תמרון זהה לזה של בני אדם מודרניים, ולא נהנה מטווח הכיפוף הנרחב המאפיין קופי אדם. בניגוד לאדם, נראה שראש הרדיוס (המרפק) היה מסוגל לשמור על יציבות כאשר האמה הייתה מכופפת, כמו קופי אדם. ייתכן שזה משקף פעילות של תנועה בעצים כפי שנטען במחלוקת באוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקָנִים אחרים.
עצם הירך, כמו ב-פרנתרופוס בויזאי והומו הביליס, פחוסה אנטרופוסטריורית (בצד הקדמי והאחורי). זה עשוי להצביע על הליכה דומה יותר להומינינים מוקדמים מאשר לבני אדם מודרניים (הליכה פחות יעילה). ארבע עצמות ירך שהוקצו ל - P. robustus - SK 19, SK 82, SK 97 ו-SK 3121 - מציגות מבנה עצם טרבקולרי אנאיזוטרופי גבוה לכאורה (במפרק הירך), מה שיכול להצביע על ניידות מופחתת של מפרק הירך בהשוואה לקופי אדם לא אנושיים. נראה שראש הירך StW 311, ששייך לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס, הוצב בדרך כלל בתנוחות מכופפות מאוד, אשר יתאימו לפעילות טיפוס תכופה. לא ברור אם כריעה תכופה יכולה להיות פרשנות חלופית תקפה. המורכבות המרקמית של פיקת הברך SKX 1084, המשקפת את עובי הסחוס ובכך את השימוש במפרק הברך והדו-פדאליות, נמצאת באמצע הדרך בין בני אדם מודרניים לבין שימפנזים. עצם הבוהן הגדולה של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס אינה זריזה, מה שמעיד על תנוחת כף רגל וטווח תנועה דמוי אדם, אבל מפרק הקרסול המרוחק יותר היה מעכב את מחזור ההליכה האנושי המודרני. ייתכן ש-פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס והומו הביליס השיגו בערך אותה דרגה של הליכה על שתיים.
גודל
ברום ציין שעצם הקרסול ועצם הזרוע של ההולוטיפ TM 1517 היו בערך באותם ממדים של אישה סן מודרנית, ולכן קיבלו פרופורציות כמו אנושיות ב - פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס. בשנת 1972 רובינסון העריך את פָּרָנְתרוֹפּוּס כמסיבי. הוא חישב את היחס בין עצמות הירך (בלעז הומרוס) של פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס על ידי שימוש בעצם הירך הנשית המשוערת של STS 7 והשוואתו עם עצם הירך המשוער של STS 14. הוא גם היה צריך להעריך את אורך עצם הזרוע באמצעות עצם הירך בהנחה במידה דומה של דימורפיזם מיני בין פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס לבני אדם. בהשוואת היחס לבני אדם, הוא הגיע למסקנה ש - פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס הוא מין בנוי בכבדות עם גובה של 140–150 ס"מ ומשקל של 68–91 ק"ג. כתוצאה מכך, רובינסון תיאר את הרגלי התנועה שלו כ"פשרה בין זקיפות וכושר לטיפוס מרובע (כזה המשתמש בארבע הגפיים)". לעומת זאת, הוא העריך את הגובה של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס (שאותו כינה הומו אפריקנוס) בכ- 1.2–1.4 מ' ואת משקלו ב- 18–27 ק"ג.
דִיאֵטָה
בשנת 1954 רובינסון הציע שהגולגולת הבנויה בכבדות של פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס, וכתוצאה מכך כוח נשיכה מוגבר, מעידים על דיאטה מיוחדת המותאמת לפיצוח של מזון קשה כמו אגוזים. בגלל זה, המודל השולט של הכחדת פָּרָנְתרוֹפּוּס במחצית השנייה של המאה ה-20 היה שהם לא היו מסוגלים להסתגל לאקלים הפכפך של הפליסטוקן, בניגוד להומו, שהסתגל לכך בצורה טובה יותר. מחקרים עוקבים על שרירי הפנים תמכו במודל זה. בשנת 1981 האנתרופולוג האנגלי אלן ווקר, בזמן שחקר את גולגולות P. boisei KNM-ER 406 ו-729, הצביע על כך שכוח הנשיכה הוא מדד לא רק של הלחץ הכולל המופעל אלא גם לשטח הפנים של השן שעליה מופעל הלחץ, וגודל שיניו של פָּרָנְתרוֹפּוּס הוא פי 4–5 מגודל השיניים האנושיות המודרניות.
מכיוון ששרירי הלעיסה מסודרים באותו אופן, ווקר הניח שהמבנה הכבד היה למעשה הסתגלות ללעיסת כמות גדולה של מזון בו-זמנית. הוא גם מצא שלא ניתן היה להבחין בשחיקה על דגימות טוחנות של 20 P. boisei לבין דפוסים שנרשמו במנדרילים, שימפנזים ואורנגאוטן. למרות הטיעונים הבאים לפיהם פָּרָנְתרוֹפּוּס לא התאפיינו בתזונה מיוחדת, הקונצנזוס השלט לטובת המודל הראשוני של רובינסון לא השתנה בשארית המאה ה-20.
בשנת 2004 בסקירה שלהם על ספרות התזונה של פָּרָנְתרוֹפּוּס, האנתרופולוגים ברנרד ווד ודייוויד סטרייט הגיעו למסקנה שפָּרָנְתרוֹפּוּס לא התאפיין בתזונה מיוחדת, ושפָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס היה אוכל כל. הם מצאו שדפוסי ה-microwear ב - פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס מרמזים על מזון קשה שנצרך לעיתים רחוקות, ולכן המבנה הכבד של הגולגולת היה רלוונטי רק כאשר אכלו מזונות נחשקים פחות. אסטרטגיה כזו דומה לזו המשמשת גורילות מודרניות, שיכולות לקיים את עצמן לחלוטין על מזון נפוץ באיכות נמוכה יותר כל השנה, בניגוד לשימפנזים הבנויים קל יותר (וכנראה אוסטרלופיתקים חינניים) הדורשים גישה קבועה למזונות באיכות גבוהה. בשנת 1980 האנתרופולוגים טום האטלי וג'ון קאפלמן הציעו כי הומינינים מוקדמים (בהתכנסות עם דובים וחזירים) הסתגלו לאכילת איברי אחסון תת-קרקעיים שוחקים ועתירי קלוריות (USOs), כגון שורשים ופקעות. מאז, ניצול הומינינים של USOs זכה לתמיכה רבה יותר. בשנת 2005 האנתרופולוגים הביולוגיים גרג לאדן וריצ'רד ורנגהאם הציעו שפארנתרופוס מסתמך על ה-USOs כמקור מזון ראשוני או אולי כמקור מזון חלופי, וציינו כי ייתכן שיש מתאם בין שפע USO גבוה לשכיחותם של ההומינינים.
ניתוח איזוטופי פחמן משנת 2006 העלה כי פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס התקיים בעיקר מצמחי סוואנה C 4 או צמחי יער C <sub id="mwArM">3 בהתאם לעונה, מה שיכול להצביע על שינויים עונתיים בתזונה או על נדידה עונתית מיער לסוואנה.
מבנה חברתי
בהתחשב בהבדלים האנטומיים והפיזיים המובהקים עם קופי אדם מודרניים, ייתכן שאין אנלוגי מודרני לחברות אוסטרלופיתקיות, ולכן ההשוואות עם הפרימטים המודרניים הן ספקולטיביות ביותר.
בשנת 2007 האנתרופולוג צ'ארלס לוקווד ועמיתיו הצביעו על כך שנראה כי ל-פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס היה דימורפיזם מיני בולט, עם זכרים גדולים יותר מהנקבות. זה מתאם בדרך כלל עם חברה פוליגמית הנשלטת על ידי גברים, כמו חברת ההרמון של גורילות כסף-גב מודרניות השוכנות ביער, שבה לזכר אחד יש זכויות רבייה בלעדיות לקבוצת נקבות. הפער המשוער בגודל זכר לנקבה ב - פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס דומה לגורילות (בהתבסס על ממדי פנים), וזכרים צעירים היו פחות חזקים מזכרים מבוגרים (בגרות מאוחרת מוצגת גם בגורילות). מכיוון שרוב דגימות ה-פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס הם ממין זכר, נראה כי לזכרים היה שיעור תמותה גבוה יותר מנקבות. בחברת הרמון, זכרים נוטים יותר להיות מגורשים מהקבוצה בהינתן תחרות גבוהה יותר בין גברים לנקבות, וזכרים בודדים עשויים להיות בסיכון גבוה יותר לטריפה. לפי השערה זו, ייתכן שנקבה העוזבת מקבוצת הלידה שלה בילתה מעט זמן לבד ועברה מיד לקבוצה מבוססת אחרת. עם זאת, בשנת 2011 הפליאונתרופולוג Sandi Copeland ועמיתיו חקרו את יחס איזוטופ הסטרונציום של שיני פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס מעמק ה- Sterkfontein הדולומיט, ומצאו שכמו הומינינים אחרים, אך בניגוד לקופים גדולים אחרים, נקבות פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס נוטות יותר לעזוב את מולדתן (כמאפיין חברה פטריקולאית). זה מפחית את הסבירות של חברת הרמון, שהייתה מביאה לחברה מטרילוקאלית בגלל התחרות בין גברים לגברים. נראה שהזכרים לא התרחקו מאוד מהעמק, מה שיכול להצביע על תחומים טריטוריאליים קטנים יותר. אלא שישנם הסברים חלופיים רבים, ובתוכם האפשרות שהם העדיפו נופים דולומיטיים, או שכיחותן של המערות (שהיו בשפע באותו אזור קטן יחסית), או גורמים הקשורים בצמחייה. באופן דומה, בשנת 2016 הפריכה האנתרופולוגית הפולנית קטארזינה קאשיצ'קה כי בקרב פרימטים, בשלות מאוחרת מוצגת גם בקוף הרזוס שיש לו חברה מרובת זכרים, וייתכן שאינו מהווה אינדיקטור מדויק למבנה החברתי. אם פָּרָנְתרוֹפּוּס רוֹבּוּסְטוּס מעדיף בית גידול מסוג סוואנה, חברה מרובת זכרים הייתה תורמת יותר להגן על הכוחות מפני טורפים בסביבה החשופה יותר, בדומה לבבונים שחיים בסוואנה. אפילו בחברה מרובת גברים, עדיין ייתכן שזכרים היו בעלי סיכוי גבוה יותר לגירוש, מה שמסביר תמותה מוטה אצל גברים באותו מנגנון.
בשנת 2017 האנתרופולוגית קתרין באלוליה ועמיתיה הניחו שמכיוון שלקופי אדם לא-אנושיים יש ציצה סגיטלית גדולה יותר מאשר לנקבות (במיוחד גורילות ואורנגאוטנים), הציצה עשויה להיות מושפעת מהברירה המינית בנוסף לתמיכה בשרירי הלעיסה. יתרה מכך, גודל הקודקוד הסגיטלי ( ושרירי העכוז ) אצל זכרים של גורילות השפלה המערבית נמצא בקורלציה עם הצלחת הרבייה.
טֶכנוֹלוֹגִיָה
באתרי מערות במתחמי ערש המין האנושי יש לרוב כלי אבן ועצמות, כשהראשונים מיוחסים להומו הקדום והאחרונים בדרך כלל לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס, שכן כלי עצם נמצאים בשפע ביותר כאשר פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס נותר הרבה יותר משרידי ההומו. טכנולוגיית העצם של אוסטרלופיתקן הוצעה לראשונה על ידי דארט בשנות החמישים עם מה שהוא כינה " התרבות האוסטאודונטוקרטית ", שאותה ייחס לאוסטרלופיתקוס אפריקנוס במקאפנסגט לפני 3-2.6 מיליון שנים. עצמות אלו אינן נחשבות עוד ככלי עבודה, ואין תמיכה בקיומה של תרבות זו. כלי העצם הסביר הראשון דווח על ידי רובינסון ב-1959 ב-Sterkfontein Member 5. בחפירות בראשות הפליאונטולוג הדרום אפריקאי צ'ארלס קימברלין בריין בסוורקרנס בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 נמצאו 84 כלי עצם דומים, ובחפירות בראשות קייסר בדרימולן נמצאו 23. כלים אלו נמצאו כולם לצד כלי אבן אצ'וליאניים, למעט אלה מסוורקרנס חבר 1 שעליהם נשאו כלי אבן מהתרבות האולדובאית. לפיכך, ישנן 108 דגימות כלי עצם מהאזור בסך הכל, ואולי שתיים נוספות מ-Kromdraai B. ניתן לייחס את שני כלי האבן (או "Oldowan מפותח" או "Early Acheulean") מ-Kromdraai B ל-פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס, שכן הומו לא זוהה בבטחה בשכבה זו, אם כי ייתכן שכלי האבן עובדו מחדש (הועברו לשכבה לאחר מות התושבים). ייתכן ששימשו כלי עצם כדי לחתוך או לעבד צמחייה, לעבד פירות (כלומר פרי מרולה ), להפשיט קליפת עץ, או לחפור פקעות או טרמיטים. נראה שהצורה של השיניים החותכות של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס מהווה חוליית ביניים בין הומו ארקטוס לבני אדם מודרניים, ועל-כן קיומם של כלים פשוטים בשימושו מתיישבת עם שינוי זה במבנה השיניים, שכן היא מלמדת שהוא כבר לא נדרש ללעוס מזונות קשיחים כמקודם.
התפתחות
בדרך כלל נחשבים לאוסטרלופיתצ'ינים כבעלי קצב גדילה מהיר יותר דמוי קוף מאשר בני אדם מודרניים, בעיקר בשל מגמות התפתחות שיניים. באופן כללי, הופעתה של הטוחנת הקבועה הראשונה בהומינינים מוקדמים הוערכה באופן שונה בין 2.5 ל-4.5 שנים, וזאת בשלב מוקדם יותר מהממוצע המאפיין בן אדם מודרני (5.8 שנים). הטוחנה הקבועה הראשונה של SK 63, שאולי מתה בגיל 3.4-3.7 שנים, הגיחה אולי בגיל 2.9-3.2 שנים. אצל קופי אדם מודרניים (כולל בני אדם), מסלול התפתחות השיניים נמצא בקורלציה הדוקה עם היסטוריית החיים וקצב הגדילה הכולל, אך ייתכן שלהומינינים מוקדמים היה פשוט מסלול דנטלי מהיר יותר אך היסטוריית חיים איטית יותר בגלל גורמים סביבתיים, כמו גיל גמילה מוקדם כפי שמודגם בלמורים אינדריים מודרניים.
ייתכן שהנקבות הגיעו לבגרות שלד עד שהטוחנה השלישית התפרצה, אך נראה שהזכרים המשיכו לגדול לאחר שהגיעו לבגרות שיניים, ובמהלכו הם הופכים להיות יותר חזקים יותר מהנקבות ( בי-מוטוריזם מיני ). באופן דומה, גורילות זכרים משלימים התפתחות שיניים בערך באותו זמן כמו נקבות, אך ממשיכים לגדול עד 5 או 6 שנים; ומנדרילים זכריים משלימים את התפתחות השיניים לפני הנקבות, אך ממשיכים לגדול עוד מספר שנים. יש ויכוח אם לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס הייתה קפיצת גדילה מוגדרת במונחים של גובה כללי במהלך גיל ההתבגרות, אירוע ייחודי לבני אדם בקרב קופי אדם מודרניים.
פָּתוֹלוֹגִיָה
בהתבסס על מדגם של 402 שיניים, נראה כי לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היה שיעור שכיחות נמוך של כ-12-16% לדנטין שלישוני, הנוצר לתיקון נזקי שיניים הנגרמים משחיקה מוגזמת או מחורים בשיניים. זה דומה למה שנמצא עבור אוסטרלופיתקוס אפריקנוס והומו נלדי (שלושתם אכלסו את ערש המין האנושי בנקודות זמן שונות). לעומת זאת, לשימפנזים שיעור שכיחות של 47%, ולגורילות עד 90%, כנראה בגלל תזונה עם תכולה גבוהה בהרבה של צמחים קשים.
נראה כי לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היו שיעורים גבוהים במיוחד של היפופלזיה של אמייל חריצים (PEH), כאשר היווצרות אמייל השן היא נקודתית במקום אחידה ברובה. בפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס, כ-47% משיני החלב ו-14% מהשיניים הבוגרות נפגעו, בהשוואה לכ-6.7% ו-4.3%, בהתאמה, עבור השיניים המשולבות של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס, אוסטרלופיטקוס סדיבה, והומו נלדי. מצבם של חורים אלה המכסים את השן כולה תואם את המחלה האנושית המודרנית amelogenesis imperfecta. מכיוון שהחורים המעגליים בכיסוי האמייל הם אחידים בגודלם, קיימים רק על השיניים הטוחנות, ובעלי אותה חומרה בין אנשים, ייתכן שה-PEH היה מצב גנטי. ייתכן שאזור הקידוד העוסק בעיבוי האמייל גם הגביר את הסיכון לפתח PEH.
לא פחות מארבעה יחידי P. robustus זוהו כבעלי חורים בשיניים, מה שמעיד על שיעור דומה לבני אדם מודרניים טרם המהפכה החקלאית (1-5%). זה מוזר מכיוון שחושבים ש - פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס אכל תזונה עשירה במזונות גריסיים, ומזונות גריסיים צריכים להפחית את שיעור שכיחות החללים, כך ש - פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס אולי צרכה לעיתים קרובות מזונות עתירי סוכר, הגורמים לחורים. ייתכן ש-PEH גם הגבירה את הרגישות לחורים. טוחנת מדרימולן הראתה חלל בשורש השן, תופעה נדירה אצל קופי אדם מאובנים. על מנת שחיידקים יוצרי חלל יגיעו לאזור זה, הפרט היה מציג גם תפקוד מכתשי, אשר מקושר בדרך כלל למחלת חניכיים ; או בקיעת-על של השן המתרחשת כאשר היא נשחקת וצריכה לבקוע עוד קצת על מנת לשמור על נשיכה תקינה, תוך חשיפת השורש. האחרון סביר ביותר, ונראה שהשורש החשוף גרם להיפרצמנטוזיס לעגן את השן במקומה. נראה שהחלל החלים, אולי בגלל שינוי בתזונה או מיקרוביום הפה, או אובדן הטוחנות הסמוכה.
במדגם של 15 דגימות פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס, כולן הראו אובדן עצם קל עד בינוני כתוצאה ממחלת חניכיים (שחיקה של העצם התומכת בשיניים עקב מחלת חניכיים). לעומת זאת, בדגימה של 10 דגימות אוסטרלופיתקוס אפריקנוס, שלוש לא הראו פתולוגיות של עצם המכתשית. מדידת המרחק בין עצם המכתשית לצומת הצמנטו-אמייל, פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס סבל אולי משיעור גבוה יותר של אובדן הצמדת שיניים, אלא אם כן לפרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היה גובה צווארי גבוה יותר (האזור המצומצם מעט שבו הכתר פוגש את השורש) שבו במקרה של שני המינים הללו היה אותו שיעור של אובדן היצמדות שיניים. אם הראשון נכון, ייתכן שההבדל נובע מהרגלי תזונה שונים, אסטרטגיות לעיסה, מיקרופלורת פה פתוגנית יותר ב-פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס או הבדל אימונולוגי כלשהו שהפך את פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס לרגיש יותר למחלות חניכיים.
הַכחָדָה
אף על פי ש-פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס היה מין עמיד למדי עם סובלנות לשונות סביבתית, נראה שהוא העדיף סביבות מיוערות, ובאופן דומה רוב שרידי ה-פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס מתוארכים לתקופה רטובה בדרום אפריקה לפני 2-1.75 מיליון שנים שתורמו לביומות כאלה. ההכחדה של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס חלה במקביל למעבר לתקופת הפליוקן התיכונה, ולהכפלת משך מחזור הקרחון. במהלך אירועי קרח, כאשר יותר קרח נעול בקטבים, חגורת הגשם הטרופית התכווצה לעבר קו המשווה, מה שגרם לאחר מכן לנסיגה של סביבות ביצות וחורשות. לפני המעבר, אוכלוסיות פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס אולי התכווצו לאזורי מקלט מיוערים מסוימים במהלך מחזוריות של 21,000 שנה, ונכחדו אזורית באזורים מסוימים עד למחזור הרטוב, ואז היא תאכלס מחדש את האזורים הללו. ייתכן שההתארכות המתמשכת של מחזורי היובש גרמה להכחדתו, כאשר ההתרחשות האחרונה בתיעוד המאובנים לפני 1-0.6 מיליון שנים (אם כי סביר יותר לפני 0.9 מיליון שנים). הומו אולי הצליח לשרוד על ידי אכלוס בטווח גאוגרפי גדול בהרבה, סביר יותר למצוא אזור מקלט מתאים במהלך תנודות אקלים לא חיוביות.
עם זאת, הטווח הגאוגרפי של פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס בתיעוד המאובנים הוא בערך 500 קמ"ר, בעוד שהגורילה המזרחית שנמצאת בסכנת הכחדה חמורה (עם הטווח הקטן ביותר של כל קוף אפריקאי) מאכלסת 70,000 קמ"ר, הגורילה המערבית בסכנת הכחדה חמורה 700,000 קמ"ר, והשימפנזה בסכנת הכחדה אף שהיא משתרעת על פני 2.6 מיליון קמ"ר. לכן, אין זה סביר שתפוצת המאובנים מייצגת תחום המחייה האמיתי של המין; כתוצאה מכך, פרנתרופוס רוֹבּוּסְטוּס כנראה נכחד בתקופה מאוחרת הרבה יותר, במקום אחר מערש המין האנושי ( אפקט Signor-Lipps ).
מוריס בן-שושן
מוריס (משה שלמה) בן-שושן (נולד ב-1922 במרוקו) הוא פעיל חברתי ופוליטיקאי ישראלי. בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 התמודד בראש רשימת "הבלתי תלויים", אשר לא עברה את אחוז החסימה.
חייו
בן-שושן עלה לישראל באוקטובר 1948, אחרי שהות של חודשים אחדים במרסיי, והיה מראשוני המתיישבים היהודים בעכו. הוא התגייס לפלמ"ח, לחם במסגרת הגדוד השמיני של חטיבת הנגב בחודשים האחרונים של מלחמת העצמאות, והשתתף בכיבוש אילת. בהמשך שרותו היה מפקד מחלקה בגדוד 51 בחטיבת גבעתי. אחרי שחרורו עבד שנים רבות כאח בבית החולים הפסיכיאטרי בעכו.
פעילות חברתית ופוליטית
בן-שושן היה יו"ר ועד עובדי בית החולים, חבר מועצת הפועלים, נציג עובדים בבית הדין האזורי לעבודה, סגן יו"ר הוועד הארצי של עובדי בתי החולים הממשלתיים, וחבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית. במשך 48 שנה היה חבר מועצת עיריית עכו, ובמהלכן כיהן כסגן וממלא מקום ראש העירייה, יו"ר איגוד כיבוי אש גליל מערבי, וחבר הנהלת המתנ"סים בעיר. מאז 1992 הוא עומד בראש האגודה למען הקשיש עכו.
בבחירות לכנסת הרביעית
בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 עמד בן שושן בראש רשימת "הבלתי תלויים", רשימה עדתית שהוקמה ונתמכה על ידי מפ"ם כמה חודשים אחרי אירועי ואדי סאליב. בריאיון ל"מעריב" בשנת 1961 סיפר כי הוא עצמו לא הצביע עבור רשימתו, אלא עבור מפ"ם. הרשימה קיבלה 0.2% מקולות הבוחרים ולא עברה את אחוז החסימה.
משפחתו
בן-שושן נישא ב-1945 למזל (פורטונה) כהן (1931–1998), והוא אב לשלושה - שושנה (נולדה במרוקו ב-1948), יעקב (נולד ב-1951) ודני (נולד ב-1954).
משה ציפר
משה ציפר (24 באפריל 1902 - 9 באפריל 1989) היה פסל ישראלי. יקיר העיר תל אביב וצפת.
ציפר היה דמות מפתח בפיסול הישראלי בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20. עבודתו התאפיינה במודרניזם רך ושמרני ששלט בפיסול הישראלי וחותמו ניכר בפסלים ובאנדרטאות. ציפר פסל באבן, בעץ ובברונזה.
תולדותיו
משה ציפר נולד להנה ומנחם מנדל בפשמישל שבגליציה, אז תחת שלטון אוסטרו-הונגריה (כיום בפולין). אביו היה בנאי כרבים אחרים במשפחה, וניחן בכישרונות אמנותיים. ציפר למד בגימנסיה פולנית אך בבית חונך ברוח הציונות ובגיל 6 החל ללמוד עברית.
בנערותו היה חבר תנועת הנוער "השומר הצעיר", ואחר יצא להכשרה מטעם "החלוץ"; כדי להכין את עצמו לעבודת כפיים בארץ ישראל למד במשך שלושה חודשים את מלאכת הנגרות. בן 17 עזב את בית הוריו ועבר לאודסה. הוא הצטרף להפלגה המאורגנת באוניה "רוסלאן" שיצאה מנמל אודסה והגיעה לנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, ראשית העלייה השלישית.
תחילה התאכסן, כמו חלוצים רבים, במלון הזול של חיים-בורוך בחוף תל אביב. לאחר מכן נשלח לעבודה ראשונה: שתילת 5,000 עצי אקליפטוס בקסטינה (היא באר טוביה) בתכנונה ומימונה של הקרן הקיימת לישראל. עם סיום עבודה זו נתקבל כחבר בקבוצת הפועלים בבאר טוביה. ציפר נשלח למקווה ישראל לקורס הארצי הראשון לחברי קיבוצים וקבוצות ולמד לטפל בפרות, לגדל עופות ולהרכיב עצי פרי. לאחר מכן הצטרף אל חבריו החלוצים מקן "השומר הצעיר" בפשמישל, שהגיעו ארצה ביולי 1920, חברו אל גדוד שומריה והחלו בעבודות סלילת כביש חיפה-ג'דה. באביב 1921, על רקע המתיחות בין אנשי הגדוד לחברי קבוצת ביתניה עילית, ציפר פרש ממנו ושם פעמיו לתל צור היא אום-אל-עלק, אך בשל תנאי האתר הקשים הוא ננטש.
ב-1924 חבר ציפר לאנשי "השומר הצעיר" מקימי קיבוץ בית אלפא. באחד הימים, החמור שעליו רכב מעד והפילו. ציפר אושפז למשך שבועות מספר, וכדי למלא את זמנו בתוכן קרא ספרי אמנות, שהציתו בו את יצר האמן שהיה טבוע בו משחר נעוריו. הוא התחיל לגלף בעץ, וגמר אומר לנסוע לווינה על מנת להתרפא, לבקר את משפחתו שנותרה בגליציה וללמוד את אמנות הפיסול. טרם נסיעתו עלה לירושלים וביקר ב"בצלאל" אצל בוריס שץ. שבועיים שהה בסטודיו של הפסל אברהם מלניקוב וסייע ביציקת הפסל "האשה של המאה ה-20". עד הנסיעה הספיק לחנוך בבית אלפא את ענף גידול הטבק, שהיה אז אופנה חקלאית חדשה שפשטה בארץ ואת רזיה רכש במקווה ישראל.
למרות שבחי הביקורת, האפשרויות שנפתחו בפניו ועצת מורו שטיינהוף, החליט ציפר לפנות לאקדמיה, הפעם בברלין; שם הצטרף לסטודיו של הפסל אדוין שארף ומטרתו לגוון את מאגר צורותיו על בסיס ההתבוננות בטבע. ציפר נפגש לראשונה עם אלברט איינשטיין בברלין בשנת 1929. איינשטיין העניק לציפר מלגה לתקופת לימודיו בברלין. בין השניים נוצר קשר, והם שמרו על חליפת מכתבים. (אחד מפסלי האבן בדמות אשה שפסל ציפר בשנותיו בברלין ניתן כמתנה לאיינשטיין ונמצא כיום בבית בתו, פסלת בזכות עצמה, בפרינסטון ארצות הברית). באפריל 1933 נאלץ ציפר לברוח מגרמניה ושב לארץ ישראל, לירושלים, כשהוא מותיר באקדמיה את כל עבודותיו בארבע השנים בהן למד ויצר בה, למעט פסל אשה חצוב באבן שהעניק לאיינשטיין.
ציפר התגורר בשכונת מרחביה, הורה פיסול בבית הספר היסודי החדשני מיסודה ובהנהלתה של המחנכת דבורה קלן, ששכן בארמונו של קיסר חבש היילה סילאסי ברחוב הלני המלכה, והמשיך לפסל בסגנון הפיגורטיבי בעיקר עירום נשי.
במחצית השנייה של 1937 נסע ציפר לתקופתו השנייה בפריז שם התיידד עם אמנים יהודים מאסכולת פריז וזכה להערכה בחוגי אמנים ומבקרי אמנות. לאחר חזרתו לארץ בספטמבר 1939 שב להוראה, תחילה בירושלים ולאחר מכן בתל אביב.
אנדרטאות ופסלי זיכרון
עשר אנדרטאות ופסלי זיכרון עצב/פסל ציפר להנצחת חללי מערכות ישראל:
גן הפסלים והגלריה של ציפר בצפת
משנת 1934 נהג ציפר לנסוע מדי קיץ לצפת לה קשר אהבה כבר בשנת 1921, כאשר שהה בה שלושה שבועות כדי להירפא ממחלת הקדחת.
את הגן, והגלריה על פסליהם ברחוב סמטת ט"ו ציוו הזוג ציפר לעיר צפת ותושביה ולהנאת הכל. את הדירה הקטנה הצמודה לחמאם הועידו לשימושם של אמנים אורחים אשר ברצונם ליצור במקום לתקופות קצרות. כיום המקום נטוש ושוררת בו עזובה.
ארכיון 'בית ציפר' לתיעוד וחקר האמנות הישראלית באוניברסיטת תל אביב
בשנת 1984 הורישו ציפר ואשתו רחל את ביתם בתל אביב לפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. בסוף שנת 1992 הועבר הארכיון לתיעוד הציור והפיסול בישראל (נוסד ב-1977 ליד החוג לתולדות האמנות) לבית שתרם הזוג ציפר למטרה זו. בית ציפר מקיים קשרים הדוקים עם אמנים, מוזיאונים וגלריות בארץ. הוא מתעד חומר מגוון, יוזם ועורך תחקירים על אמנים, קבוצות ומוסדות אמנות וכן על בעיות כלליות הקשורות לתולדות וביקורת האמנות בארץ. הבית מעודד מחקרים והתיעוד מבוצע על ידו בדרך שיטתית מדעית לצורכי המחקר, ונותן שירותים לסטודנטים, מרצים וחוקרים.
הבית שימש כמרכז לחקר האמנויות הפלסטיות בישראל והוצגו בו חלק מיצירותיו של ציפר. בפברואר 2010 הועבר הארכיון למשכנו החדש בבניין ספרית וינר באוניברסיטת תל אביב ונחנך תחת השם "ארכיון 'בית ציפר' לתעוד וחקר האמנות הישראלית". ארכיון 'בית ציפר' הוא הארכיון האקדמי היחיד בישראל המתמקד בתיעוד וחקר האמנות הישראלית.
אהבה בסוף הקיץ
אהבה בסוף הקיץ הוא שיר של המוזיקאי הישראלי צביקה פיק,. את השיר הוציאה לאור חברת קוליפון כסינגל במאי 1977. הוא נכלל בשני אלבומיו של פיק, "קליידוסקופ" ו"מוסיקה", בשתי גרסות שונות. הוא הולחן על ידי פיק ונכתב על ידי אשתו מירית שם אור.
רקע וכתיבה
השיר, בדומה ל"הרקדן האוטומטי", מתאפיין בסוגת הדיסקו. הוא מתאר סיפור אהבה של בני זוג צעירים שהכירו בסוף עונת הקיץ. לשיר שתי גרסאות שונות, אחת שיצאה לאור כסינגל במאי 1977 כחלק מהאלבום "קליידוסקופ", ואחת כחלק מהאלבום "מוזיקה". ב"קליידוסקופ", השיר בעל מפעם איטי מזה שבאלבום "מוזיקה", שכן רובו של האלבום "מוזיקה" מורכב משירי פופ קצביים. את קולות הרקע בשיר ביצעו הזמרות גלי עטרי, ריקי גל ונאוה ברוכין.
הצלחה במצעדים
זמן קצר לאחר צאתו, ב-25 במאי 1977, הוצג השיר ב"פינה לשיפוטכם" במצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג'. שבוע לאחר מכן, נכנס השיר למקום ה-21 במצעד. באוגוסט 1977, טיפס השיר למקום הראשון במצעד, ושהה בראשו כארבעה שבועות. במצעד השנתי של התחנה, הגיע השיר למקום הרביעי.
גרסות כיסוי
לשיר בוצעו עשרות גרסות בידי אמנים רבים, ביניהם:
בוריס קוסטודייב
בוריס מיכאילוביץ' קוסטודייב (ברוסית: Бори́с Миха́йлович Кусто́диев; ) היה צייר ומעצב תפאורות רוסי.
ילדותו
בוריס קוסטודייב נולד באסטרחן. אביו היה פרופסור לפילוסופיה, היסטוריה של הספרות ולוגיקה. אביו נפטר בצעירותו, ואימו נאלצה לדאוג לפרנסת המשפחה. המשפחה שכרה אגף קטן בביתו של סוחר עשיר. המגורים בבית זה השפיעו על השקפת עולמו של קוסטודייב, ועל ציוריו במשך השנים.
לימודי אמנות
בין השנים 1893–1896 למד קוסטודייב בסמינר התאולוגי שבאסטרחן. במקביל החל ללמוד אמנות תחת פאבל ולאסוב, תלמידו של וסילי פרוב.
בין השנים 1896–1906 למד ציור תחת איליה רפין באקדמיה הקיסרית לאמנות שבסנקט פטרבורג. במקביל למד פיסול תחת דמיטרי סטלצקי ורישום תחת ואסילי מייט.
קוסטודייב הציג את התערוכה הראשונה של יצירותיו בשנת 1896.
בעקבות תערוכה זו כתב רפין:
לאחר שרפין הוזמן לצייר את "יובל המאה למועצת המדינה הרוסית", הוא הזמין את קוסטודייב לסייע לו בציור היצירה רחבת הממדים. רפין וקוסטודייב הכינו סקיצות רבות עבור היצירה, וקוסטודייב צייר את חלקה הימני של היצירה.
בשנת 1903 נשא קוסטודייב לאישה את יוליה פרושינסקאיה (1880–1942).
בעקבות מלגה שקיבל מהאקדמיה הקיסרית, נסע קוסטודייב לצרפת ולספרד בשנת 1904, ולמד בסטודיו של רנה מנארד בפריז.
קוסטודייב נסע לאיטליה בשנת 1907 ולאוסטריה וגרמניה ב-1909. בשנה זו שב וביקר בצרפת ובאיטליה. במהלך מסעות אלה צייר דיוקנאות רבים וציורי נוף.
השפעת מהפכת 1905
למהפכת 1905, אשר על אף כישלונה זעזעה את התרבות הרוסית, הייתה השפעה רבה על יצירותיו של קוסטודייב. קוסטודייב תרם בתקופה זו יצירות למגזין הסאטירי "זופל" ו"אדסקאיה פוצ'טה" (דואר השטן), וכן פגש את חברי קבוצת "מיר איסקוסטבה" (עולם האמנות), והצטרף אליהם לבסוף בשנת 1910.