cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלישות המונגוליות ליפן
הפלישות
באביב 1281 התעכב הצי הסיני של המונגולים בשל קשיי הצטיידות ובאיוש מספר רב של ספינות. הצי הקוריאני שלהם הפליג וספג אבדות כבדות בצ'ושימה ונסוג. בקיץ, כוח המשימה הקוריאני-סיני כבש את איקי-שימה והמשיך לקיושו, תוך שהוא נוחת במספר מקומות שונים. במספר קרבות נפרדים, הידועים בשם הכולל קרב קואן (弘安の役) או "הקרב השני של מפרץ האקאטה", נדחקו המונגולים חזרה אל ספינותיהם. סופת טייפון שכונתה ביפנית טייפון קמיקאזה (רוח שמיימית), הלמה בחופי קיושו במשך יומיים וגרמה להשמדת רובו של הצי הפולש.
תוצאות
קובלאי חאן שאף לפלוש ליפן שוב ב-1286, אך מצא כי משאביו דלים לניסיון מסוג זה. ביפן, ההתארגנות הנרחבת שנדרשה על מנת להדוף את המונגולים סחטה את משאבי הכלכלה והצבא וניצלה את משאבי הארץ עד תום. ההתקפות סיפקו ל"באקופו" את התירוץ להמשך שלטונם על הארץ, במקום להחזיר את השליטה לקיסר יפן. הם המשיכו לחזק את ההגנות של קיושו במשך מספר שנים, ואמצעים צבאיים רבים ננקטו במשך שנים רבות.
סקרנות
הסקרנות נחשבת תופעה מולדת. לא ניתן לסווג את הסקרנות כאינסטינקט, משום שאינה דפוס פעולה קבוע ובלתי גמיש, אלא יכולה לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות ורבות.
מדידת סקרנות
את מידת הסקרנות ניתן למדוד אצל חיות ואצל בני אדם כבר מגיל קטן. בין כלי המדידה לסקרנות ניתן למצוא בעיקר את התצפית על הנמדד הכוללת: וכן את הדיווח העצמי באמצעות שאלונים.
סקרנות אנושית
אצל האדם, סקרנות היא היפוכה של אדישות. היא אופיינית לגיל הילדוּת ונחשבת לתכונה רצויה של האדם הבוגר.
סקרנות והתפתחות קוגניטיבית
הסקרנות היא היבט חשוב של התפתחות קוגניטיבית ומנבא של רווחה נפשית חיובית. בהתאם לכך, בתרבויות רבות, ובכללן החברה המערבית, נחשבת כתכונה שראוי לעודדה ולטפחה בקרב ילדים. למעשה, העדרה של סקרנות וחוסר עניין בסביבה מעידים על פתולוגיה כמו דיכאון.
סקרנות גם יכולה לעודד יצירתיות. בריאן גרייזר (Grazer) מפיק סרטי קולנוע גדולי שם כמו נפלאות התבונה מלאכים ושדים ועוד, טען כי יצר הסקרנות שמוביל אותו להיפגש עם אנשים שונים ולהרחיב את הדעת, מפתח גם את יכולות היצירתיות והכישרון שלו. גרייזר הקפיד להיפגש פעם בשבועיים כל פעם עם אדם אחר, לעורר את הסקרנות שלו כלפי נושאים שונים וכך לפתח את היצירתיות. בספרו, הוא מסביר איך כמה מהשיחות הללו הובילו ליצירת כמה מהסרטים המפורסמים שאותם הפיק.
סקרנות ומחקר
לאדם יש צורך לדעת ולהבין. הסקרנות האינטלקטואלית היא מאפיין הכולל אינטליגנציה, התלהבות ורעב לידע ולחידושים. סקרנות היא גורם מרכזי לחקרנות ולכן היא נמצאת בין התכונות שתרמו תרומה מכרעת להתפתחות המדע.
סקרנות בחינוך ולמידה
בתחום החינוך הסקרנות באה לידי ביטוי במידה שבה הלומד להוט ונרגש לדעת ולהבין את חומר הלימוד. מקורה של סקרנות זו הוא בתכונה טבעית המתפתחת כבר בילדות המוקדמת.
ילדים נולדים כמדענים. כבר בגיל הרך הפעוטות חוקרים את סביבתם הפיזית והאנושית מכוח הסקרנות ומיצר הפעילות הטבועים בהם. ככל שההתנהגות הזאת מביאה להם סיפוק רב יותר כך גוברת נכונותם להתנסות בניסיונות נוספים. במובן הזה ההתנהגות החקרנית מחזקת את עצמה. ניתן לראות את הסקרנות כרכיב משמעותי בהתפתחות קוגניטיבית. זאת משום שהסקרנות מתחילה כמצב תודעתי של רעב לידע המעורר את הצורך לחקור ומתגבשת בהדרגה לבגרות אינטלקטואלית.
עם זאת, הסקרנות עלולה לדעוך בעקבות איסורים החלים עליה או חוסר שימוש בה. עם הזמן מחליטים המבוגרים שעליהם להתערב ולקבוע במה על הילד לעסוק. בתחילה מדובר בהורים ולאחר מכן בגננות והמורים. כאשר מטילים על הילד לעסוק במה שאינו מעניין אותו הוא עלול לחשוב שהלמידה היא טורח שאינו מפצה ומתנהג בהתאם. מהתנהגותו האפאטית של הילד המבוגרים עלולים להסיק שאין לסמוך על סקרנותו, אלא יש להכריחו ללמוד בין אם הוא מעוניין בכך ובין אם הוא לא. ככל שאמצעי הענישה מופעלים בתדירות ובעוצמה רבה יותר, כך הולכת ומתמעטת סקרנותו של הילד. דבר זה מוכיח למבוגרים את צידקת הנחתם כי אין להשתית את הלמידה על הסקרנות לבדה וכי יש להשתית משמעת ולהחדיר את רגש החובה, עד שהם תופסים את מקומה של הסקרנות.
סקרנות בעולם החי
כאמור, הסקרנות היא תופעה אוניברסלית הן בקרב בני האדם והן בקרב בעלי חיים אחרים. לחלק ניכר של היונקים יש רצון ואמצעים לחקור את סביבתם המיידית והרחוקה, לאגור את המידע, לעבד אותו ולתת לו משמעות. איסוף המידע מתבצע על ידי החושים. חקרנות היא פעילות שמבצעים בעלי חיים אף על פי שאינה מתגמלת על ידי סיפוק מיידי של צורך פיזיולוגי. דוגמה להתנהגות חקרנית היא חקר הסביבה שמבצע בעל חיים, לצורך סיפוק הסקרנות (מה יש מעבר לפינה), חקרנות זו והממצאים שבעקבותיה גורמים לסיפוק יצר הסקרנות לגבי הנושא הנחקר.
מוח וסקרנות
הניסיון תורם להתפתחות המוח הודות לפלסטיות של מערכת העצבים, המאפשרת למידה ושינוי בהתנהגות בעקבות מפגשים עם הסביבה. הסקרנות תורמת להתפתחות זו בכך שהיא מעודדת את האדם להיחשף לגירויים חדשים.
היכל הקרח קרילאטסקויה
היכל הקרח "קרילאטסקויה" (ברוסית: Ледовый дворец Крылатское) הוא קומפלקס ספורט מודרני לאירוח תחרויות החלקה על הקרח וטורנירי הוקי קרח, הממוקם במרכז העיר מוסקבה, בנפת קרילאטסקויה במחוז האדמיניסטרטיבי המערבי.
היסטוריה
בניית היכל הקרח החלה בשנת 2003 ובספטמבר 2004 הושלמה. הפרויקט עוצב על פי תוכניות האדריכל מארק ליבשין, בתמיכת חברת "מוסקפסטרוי".. בנובמבר 2004 ההיכל אירח את טורניר גביע הפדרציה בטניס ואירח גם תחרויות לאומיות ובינלאומיות בהחלקה מהירה על הקרח.
שיפוץ
ב-22 בנובמבר 2007 נשבר אחד מעמודי הצירים המחזקים את הכבלים במערכת התמיכה של גג היכל קרח. בשל החשש מקריסת הגג נעשה שיפוץ בהיכל שבמהלכו ההיכל היה סגור במשך כמעט שנה (עד ספטמבר 2008).
כיום
מאז סיום השיפוצים מתחם הספורט משמש לאימונים יומיים בענפי החלקה מהירה על הקרח, הוקי, החלקה אמנותית על גלגיליות ובסופי שבוע ובחגים מארח מפגשים פתוחים לציבור של החלקה המונית על הקרח.
מאפיינים
השטח הכולל של המתחם — 127,275 מ"ר. השטח הכולל של מגרש הקרח — 10,409.5 מ"ר. מספר המושבים — 7,209.
חינוך תורני
חינוך תורני הוא מסגרת חינוכית שמושם בה דגש עיקרי על לימודי קודש ועל חינוך לעבודת ה' וליראתו. בעבר נמנע החינוך התורני מלימודי חול, אך בימינו לרוב נכללים בו גם לימודי חול בסיסיים. קיימות רמות שונות של מסגרות הנכללות בחינוך התורני, והן משתנות לפי אופי הקהילה שהמוסד החינוכי מותאם לאורח החיים שלה.
בחינוך התורני נהוגה הפרדה בין בנים לבנות - ישנם בתי ספר לבנים בלבד ואחרים המיועדים לבנות בלבד.
מסגרות לימוד בחינוך תורני לבנות
רשת החינוך 'בית יעקב' כוללת כיום בתוכה גני ילדים, בתי ספר יסודיים, בתי ספר תיכוניים וסמינרים עבור כיתות י"ג-י"ד (ולעיתים גם שנה שלישית) בהם נלמדים לימודי מקצוע לצד מקצועות הקודש.
מדרשה תורנית לנשים היא מסגרת חינוך תורני לנשים הכוללת לימוד תורה אינטנסיבי במגוון מקצועות היהדות. ברוב המדרשות ניתן דגש על התודעה הדתית של הלומדות, ולכן הציר המרכזי של הלימודים הוא לרוב סביב מחשבת ישראל. בנוסף נלמדים במדרשות באינטנסיביות תחומים כמו מקרא, הלכה, ובחלק מהמדרשות אף חסידות. הגמרא נלמדת ברוב המדרשות, אך ברמת אינטנסיביות משתנה. בדרך כלל מדובר על לימוד של סוגיות מסוימות (בעיקר באגדה) בלבד, לעיתים תוך תרגום לעברית, אך בחלק מהמדרשות ישנו לימוד מעמיק הכולל לימוד של מסכת "על הסדר". המוסד העל תיכוני הראשון שהעניק לימודים תורניים מעמיקים לנשים הוא מכללה ירושלים, שהחלה את פעילותה בשנת הלימודים ה'תשכ"ה (1964/1965) כסמינר למורות, אך מטרתה הבסיסית הוגדרה כחינוך התלמידות לחיי תורה ומצוות שלמים. המדרשה הראשונה בישראל, שהוקמה כמוסד שתכליתו הבלעדית היא לימוד תורה בשבוע לימודים מלא, היא מדרשת לינדנבאום (בשנים 1977-1986 היא נקראה "ברוריה") שהוקמה בשנת הלימודים ה'תשל"ז (סוף 1976). במקביל נפתחה באותה שנת לימודים המדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן (בשמה כיום: המכון הגבוה לתורה - המדרשה לנשים), הכוללת לימודים באופי ישיבתי ומקנה ללומדות מלגת לימודים ותחליף לחלק מהשעות האקדמיות.
התערבות המדינה בתוכנית הלימודים
העמידה על העיקרון של לימודי קודש בלבד בישיבות, מתנגשת לעיתים עם הרגולציה הקובעת תוכנית הלימודים ודורשת לכלול בה לימודי חול. דוגמה: בשנת 1924 עמדה ישיבת סלבודקה בפני סכנת סגירה, משום שהחוק הליטאי קבע כי כל ישיבה שלא תלמד לימודי חול כלליים לא תוכר על ידי השלטונות, ותלמידיה יגויסו לצבא. בעוד ישיבות אחרות קיבלו את החוק החדש, ראש ישיבת סלבודקה, הרב נתן צבי פינקל, סירב לכך בתוקף, בנימוק שהתערבות מסוג זה מקעקעת את עצם מהותו של המושג ישיבה, ולאחר שחלק מתלמידי הישיבה קיבלו צווי גיוס העביר את הישיבה, על כל תלמידיה ורבניה, לארץ ישראל.
תוכנית הליבה גובשה בעשור הראשון של המאה ה-21 ולפיה כל בתי הספר וגני הילדים בישראל יחויבו בלימודי יסוד זהים, תוך התניית תמיכה כלכלית ביישום לימודים אלו. החרדים הביעו התנגדות נחרצת לכל התערבות בתכני החינוך במגזרם. בעקבות עתירה לבג"ץ למניעת תקצוב ממשלתי למוסדות חינוך במגזר החרדי הנמנעים מללמד את תוכנית הליבה, אושר בכנסת, ב-23 ביולי 2008, לפני מתן פסק הדין, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, המאפשר לשר החינוך להכיר בבתי ספר שאינן מקיימים את תוכנית הליבה כ"מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים" ולתקצבם בשיעור של 60% מהתיקצוב הממשלתי של בתי ספר ממלכתיים.
לוסי (שלד)
לוסי הוא כינוי ושם נפוץ שניתן בשנת 1974 לשלד מאובן של הומינין, שמספרו הקטלוגי AL 288-1, שגילו בערך 3.2 מיליון שנים, והוא שייך למין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס. עקב מבנה האגן, נקבע שהשלד הוא ממין נקבה. השלד התגלה באתר ארכאולוגי הנמצא בעמק נהר האוואש התחתון שבמשולש עפר באתיופיה. השלד שמור במעבדת המוזיאון הלאומי של אתיופיה באדיס אבבה, ודגם שלו נמצא בתצוגה הפתוחה לציבור.
השלד של לוסי הוא אחד השלמים ביותר שהתגלו במהלך חקר האבולוציה של האדם, הוא כולל כ-40% מהשלד המקורי. יתר על כן, כמעט כל חלק החסר בצד אחד של השלד נמצא בצידו השני, ולכן בהנחה סבירה של סימטריה ניתן לשחזר כמעט את כל השלד, להוציא חלקה העליון של הגולגולת ואצבעות הידיים והרגליים. גובהה של לוסי היה 1.1 מטר, ומשקלה היה כ-29 ק"ג, בערך כמו שימפנזה ממוצע. למרות המוח הקטן, עצמות הרגליים דומות מאוד לאלו של האדם הנבון, מה שמצביע בסבירות גבוהה על כך שלוסי ובני מינה הלכו בקומה זקופה.
הפלאואנתרופולוג שמצא את השלד, דונלד ג'והנסון ממוזיאון הטבע של קליבלנד שבאוהיו, האזין לשיר "לוסי ברקיע היהלומים" של להקת הביטלס בזמן שהצוות חגג את הגילוי, וכך קיבל השלד את הכינוי.
גילויה של לוסי נחשב לנקודת ציון חשובה בחקר האבולוציה של האדם. דונלד ג'והנסון הביא את השלד מאתיופיה למוזיאון הטבע של קליבלנד, שם הוא חקר את השלד יחד עם צוותו. אחד השותפים בצוות היה יואל רק, שחקר את הפנים. ג'ונסון פרסם ספר בשם "לוסי", שסיכם את תוצאות המחקר. במשך יותר משלושה עשורים נחשבו לוסי ובני מינה לאבות הקדומים של מין האדם, מהקדומים ביותר שהלכו הליכה זקופה. אולם מחקר שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-2007 מצביע על כך שהאוסטרלופיתקוס אפארנסיס לא היה אלא "בן-דוד" של אבות האדם שהשתייך לענף אחר, ונכחד לפני כ-2 מיליון שנים. משמעות המסקנה היא שקיים פער אבולוציוני של יותר ממיליון שנה ללא מאובנים המתוארכים לתקופה הזו.
Ultimate Collection (אלבום של אנסטסיה)
Ultimate Collection (בעברית: אוסף אלטימטיבי) הוא אלבום אוסף של הזמרת-יוצרת האמריקאית אנסטסיה. אלבום האוסף יצא לאור על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ב-6 בנובמבר 2015.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום העשירי במצעד האלבומים הבריטי.
רקע
אלבום האוסף מכיל אוסף של שירים של הזמרת מכל השנים של הקריירה שלה בתוספת שני שירים חדשים: "Take This Chance" שגם שימש כסינגל הראשון מהאלבום וגרסת כיסוי לשיר "Army of Me" של הזמרת-יוצרת האמריקאית כריסטינה אגילרה.
אף על פי שהאלבום כולל שירים של הזמרת מכל מיני שנים בקריירה שלה, ישנה היעדרות של שירים מתוך אלבומה Heavy Rotation, שנובע ככל הנראה מהעובדה כי הזמרת אמרה שלא אהבה את הסאונד שהוביל את האלבום ושהיא לא תשתמש בו יותר.
אלבום זה יצא על מנת לסיים את החוזה בינה לבן חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט בה הייתה חתומה במשך 9 שנים.
קידום
ב-31 באוקטובר אנסטסיה הופיע בתוכנית "Heaven Night Club" עם גרסת הכיסוי של "Army of Me" וביחד עם מספר שירים נוספים. ב-4 בנובמבר באותה השנה, היא התראיינה לתוכנית הרדיו BBC Radio Wales ויומיים לאחר מכן התראיינה גם לתוכנית "Lorraine".
יום לאחר יציאת האלבום, היא התראיינה בשנית בתוכנית הרדיו "BBC Radio 2" ואף ביצעה שם שני שירים. לאחר מכן, היא הופיעה גם בהגרלת הלוטו.
גינזה
גינזה (ביפנית: 銀座) היא שכונה ברובע צ'ואו בטוקיו הידועה כאזור יוקרתי של העיר ומפורסמת בזכות ריכוז של חנויות כלבו, חנויות אופנה, מסעדות ובתי קפה. גינזה מוכרת כאחד מאזורי הקניות היוקרתיים ביותר בעולם. רבים מבתי האופנה הבולטים מפעילים בגינזה חנויות גדולות ובמקום הריכוז הגדול ביותר של חנויות מותגים מערביות ביפן. בין המותגים הבינלאומיים להם סניף בגינזה (רשימה חלקית ביותר): שאנל, גוצ'י, כריסטיאן דיור, לואי ויטון ורבות נוספות. בגינזה אף חנויות ענק של חברות אלקטרוניקה, בהן סוני ואפל.
היסטוריה
גינזה קרויה על שמה של מטבעת כסף שנוסדה במקום בשנת 1612, בתקופת אדו. לאחר ששריפת ענק כילתה כליל את אזור צוקיג'י (היום שוק הדגים צוקיג'י) בשנת 1872 החליטה ממשלת יפן להפוך את אזור גינזה לדגם של בניה מודרנית. על פי התכנון הממשלתי נבנו במקום מבנים מלבנים עמידות לאש, רחובות רחבים, תחנת הרכבת שימבשי נבנתה בסמוך וכן נבנה באזור ריכוז של משרדי ממשלה. את התכנון העירוני של גינזה יצר אדריכל ממוצא אירי, תומאס ווטרס, ועל הבניה הייתה מופקדת לשכת הבינוי של משרד האוצר. כבר בשנת 1873 הושלמה שדרת חנויות בסגנון מערבי ברחוב היוצא מגשר שימבשי לגשר קיובשי בדרום-מערב רובע צ'ו, שלאורכה בנייני לבנים בני 2–3 קומות בסגנון ג'ורג'יאני.
בשלב ראשון הוצעו בתי הלבנים למכירה ומאוחר יותר הוחכרו, אולם שכר הדירה הגבוה שנקבע הותיר רבים מהם ללא דיירים. למרות זאת החל האזור לשגשג כסמל של "תרבות ונאורות", כיוון שבתי הוצאה לאור של עיתונים וירחונים קבעו מושבן במקום ותרמו לבולטותו של האזור. האזור אף התפרסם בזכות חלונות הראווה של חנויותיו, שהיוו דגם לשיטות שיווק מערביות.
מייקל הוגאן
מייקל הוגאן (באנגלית: Michael Hogan; ) הוא שחקן קולנוע קנדי, המוכר בשל תפקידו כקולונל סול טיי בסדרה "בטלסטאר גלקטיקה".
Life Is Strange: Before the Storm
Life Is Strange: Before the Storm (בתרגום חופשי לעברית: החיים הם מוזרים: לפני הסערה) הוא משחק וידאו מז'אנר ההרפתקאות מבוססי עכבר מגוף שלישי המורכב משלושה פרקים. המשחק פותח על ידי Deck Nine ומוצא לאור על ידי Square Enix. הפרק הראשון שוחרר ב-31 באוגוסט 2017 למערכת ההפעלה Microsoft Windows ולקונסולות המשחקים Xbox One ו-PlayStation 4. המשחק מהווה פריקוול למשחק Life Is Strange ומתרחש 3 שנים לפני עלילתו ומתמקד בקלואי פרייס בת ה-16 ביחסיה עם חברתה ללימודים, רייצ'ל אמבר. המשחקיות מורכבת בעיקר מעצי דיאלוג.
משחקיות
"Life Is Strange: Before the Storm" הוא משחק הרפתקאות המשוחק מנקודת מבט של גוף שלישי. השחקן שולט בקלואי פרייס בת ה-16, הדמות הראשית במשחק, שלוש שנים לפני אירועי המשחק "Life Is Strange". שלא כמו קודמו, המשחק אינו כולל מסע בזמן. במקום זאת, "Before the Storm" מציג אפשרות "", שמאפשרת להוציא את קלואי ממצבים מסובכים, אך מצד שני גם לגרום לקלואי להסתבך עוד יותר. המשחק משתמש בעצי דיאלוג כאשר ישנה שיחה או פרשנות. החלטות מסוימות יגרמו לשינוי זמני או קבוע בתוצאה המתקבלת. ניתן ליצור אינטראקציה עם הסביבה ולשנותה, כולל כתיבת גרפיטי על קירות.
עלילה
הערה: תיאור העלילה יכול להשתנות משכתוב למטה בעקבות בחירות השחקן. עלילת המשחק מתרחשת בתקופת זמן של 3 ימים, מ-7 במאי עד ל-10 במאי 2010, כאשר כל פרק מכסה תקופה של יום אחד ומתרחש במפרץ ארקדיה (Arcadia Bay), עיירת דייגים בדיונית הממוקמת במדינת אורגון שבארצות הברית.
פרק ראשון – Awake
המשחק מתחיל בשעת לילה מאוחרת עם קלואי פרייס בת ה-16 שנכנסת למפעל ישן לעיבוד עצים על מנת להקשיב להופעה של להקת הפאנק רוק "Firework" שאותה היא מעריצה. במהלך ההופעה, מתרחש ריב בין קלואי לבין שני אנשים מופרעים, שמהם היא מצליחה לברוח אחרי שחברתה ללימודים, רייצ'ל אמבר, יוצרת הסחת דעת. יום למחרת, קלואי ורייצ'ל נפגשים בשנית בבית הספר. הן מחליטות להבריז ולהיכנס לתוך קרון של רכבת משא ובסופו של דבר השתיים מגיעות לנקודת תצפית. לאחר שהשתמשו בעינית לצפייה בנוף ובאנשים הנמצאים באזור, רייצ'ל מרוגזת ממה שהיא ראתה ומתעקשת להשתכר. לאחר שהן גונבות יין ושותות ממנו, הן ממשיכות בהליכה עד שמגיעות למגרש גרוטאות. קלואי מנסה לנחם את רייצ'ל לגבי השינוי הפתאומי במצב רוחה, אך רייצ'ל מסרבת לשתף פעולה ובין השתיים מתחיל ריב שבסופו רייצ'ל עוזבת את המגרש וקלואי מתחילה להרוס דברים מעצבים. לאחר מכן, קלואי מגלה את הרכב המרוסק שבו נהרג אביה, ויליאם פרייס ונרדמת. קלואי מתעוררת, לאחר שינה של מספר שעות ומוצאת את רייצ'ל, שמגלה לה את הסיבה לשינוי מצב רוחה הפתאומי – במהלך ה-"ריגול" שהשתיים עשו בנקודת התצפית, רייצ'ל ראתה את אביה בוגד עם אישה אחרת ובכך כועסת עליו מאוד ואומרת כי ידעה שאביה הסתיר משהו מרייצ'ל ומאמה. היא שורפת את תמונתה עם אביה שהיא סחבה איתה במשך שנים, זורקת את התמונה השרופה לתוך פח אשפה ובועטת בפח האשפה הנשרף היישר לעץ עתיק, שנשרף ביחד עם הפח וגורמת לשרפת יער גדולה.
פרק שני – Brave New World
הפרק השני מתחיל בשיחת משמעת של קלואי ורייצ'ל עם מנהל בית הספר, ריימונד וולס, שבמהלכה קלואי (על פי בחירת השחקן) יכולה להיות מסולקת מבית הספר. לאחר מכן, קלואי מתחבאת במגרש הגרוטאות ומוצאת טנדר ישן ומוזנח אשר אותו היא מתקנת באופן חלקי. לאחר מכן היא מקבלת שיחת טלפון מסוחר הסמים שלה, פרנק בוורס, שמארגן פגישה עמה. במהלך הפגישה, פרנק נותן לקלואי משימה – להחזיר חובה שאחד מהקליינטים חייב, אך לאחר מכן מגלה קלואי שאותו קליינט, דרו נורת', כבר היה באמצע שיחה אלימה עם סוחר סמים אחר, דיימון מריק, שבמהלכה קלואי יכולה להתערב ולתת לדיימון את הכסף. לאחר מכן, קלואי הולכת למחזה "הסערה" בבית הספר, שבמהלכו היא נאלצת להשתתף לצד רייצ'ל בעקבות כך שאחת השחקניות שמשחקת את הדמות "אריאל" לא הגיעה עקב חסימת הכבישים בעקבות שריפת היער שהחלה בסוף הפרק הקודם. לאחר המחזה, השתיים מחליטות לעזוב את ארקדיה ביי בעזרת הטנדר שקלואי תיקנה והולכות לביתה של רייצ'ל על מנת לארוז חפצים למסע. בביתה של רייצ'ל, מתחולל ריב בין קלואי לבין אביה של רייצ'ל שבסופו מר. אמבר מודה כי האישה איתה נפגש היא בעצם אמה הביולוגית של רייצ'ל.
פרק שלישי – Hell is empty
הפרק השלישי ממשיך מאותו מקרה בבית משפחת אמבר לאחר שרייצ'ל מגלה שאותה אישה אשר פגש אביה ג'יימס אמבר היא אמא הביולוגית של רייצ'ל-שרה אמבר. בזמן שאביה של רייצ'ל מספר לה ולקלואי כיצד כל הסיפור בין שניהם התחיל ניתן לעקוב אחריו לפי הדמיון של 2 הבנות בעודן צופות בטלסקופ שבו ראו את ג'יימס ושרה נפגשים בפרק. רייצ'ל מרגישה מאוד מדוכאת ועצובה לגבי אותו מקרה אשר הסתירו ממנה במשך כל חייה ומחליטה להיות לבד. באותו זמן, קלואי עולה לחדרה של רייצ'ל, משוחחת איתה ומנסה להרגיע אותה בעוד רייצ'ל מתכננת לפגוש פנים מול פנים את שרה-אמה האמיתית אשר ילדה אותה.
קלואי חוזרת הביתה ויוצרת קשר עם שותפה מוכר הסמים פרנק בוורדס בשביל להיפגש איתו ולבצע עסקה שתמורתה תשוחרר אמה של רייצ'ל. אך כל הגלגל מתהפך כאשר דיימון מופיע בעסקה, מגלה שמחפשים את אמה של רייצ'ל אשר הוחזקה בידו באותו זמן אך לא היה בקשר טוב עם משפחת אמבר באותו הזמן. הוא מחליט לאיים על רייצ'ל וקלואי... בעוד רייצ'ל מתעקשת לראות את אמה וחובטת בראשו של דיימון עם קרש עץ הוא דוקר אותה עם סכין בזרוע ידה.
קלואי נסערת מהאירוע שהתרחש ולוקחת את רייצ'ל לטיפול נמרץ בבית החולים שבאורגון שם תוכל לפגוש גם את דריו במידה ותבצע בחירה מסוימת בפרק השני. רייצ'ל נמצאה במצב טוב אשר ניצלה מהדימום בידה ובכל זאת נלחמת על אמה שרה ומחליטה לתת לקלואי לסיים את מטרתה. היא נותנת לקלואי את הפרטים על המשרד של אבא שלה אשר היה באותו זמן בעסק עם דיימון. קלואי מתפרצת למשרדו של ג'יימס אמבר, מבררת דרך הטלפון שלו עם דיימון על העסקה תמורתה תקבל את שרה, לוקחת את הכסף ונוסעת למקום המפגש. כאשר מגיעה קלואי היא מגלה ששרה הייתה מוחזקת כבת ערובה של דיימון ומסוממת באותו הזמן. היא מנסה לעזור ולחלץ את שרה כשפרנק מופיע ונלחם בדיימון בפעם השנייה כדי לנסות להציל את המצב. לבסוף, שרה משתחררת ומתנהל שיח בינה לבין קלואי אשר בו קלואי תוכל לשכנע את שרה (לפי בחירת השחקן) שכדאי לה לפגוש את בתה רייצ'ל. בנוסף היא מגלה ששרה לא יכולה לפגוש את ביתה רייצ'ל מכיוון שביצעה עסקה והשאירה לבעלה ג'יימס את התפקיד לשמור עליה ולגדל אותה בתמורה לכך שתקבל מדי פעם סכומי כסף. קלואי חוזרת לבית החולים אל רייצ'ל ושם יכולה להחליט האם לספר לרייצ'ל את האמת או להסתיר ממנה את מה ששמעה משרה.
בסיום המשחק, מוצג המשך החברות של קלואי ורייצ'ל ובסצנת הסיום עלילת המשחק קופצת בחזרה ל-"Life Is Strange", בחדר החשוך, בו מארק ג'פרסון מצלם תמונות של רייצ'ל, זמן קצר לפני מותה ממנת יתר.
פרק בונוס – Farewell
בפרק זה יוכלו לשחק השחקנים שרכשו את גרסת ה-Deluxe של המשחק אשר כללה את כל פרקי המשחק. פרק זה שונה מכל שאר פרקי המשחק והוא נותן אפשרות לשחק בתור הדמות מקס קולפילד בפעם האחרונה לפני 5 שנים כשהייתה בת 13. הפרק מדבר על תקופתה של מקס כשחיה אז עם קלואי עוד בארקדיה ביי ובאותה תקופה כשנאלצה לעבור עם הוריה לעיר סיאטל. למקס ניתנת ההזדמנות האחרונה להעביר את הזמן עם קלואי בצורה הילדותית-פיראטית שלהם לפני שעוזבת אותה. עלילת הפרק מתרחשת ביום התאונה של ויליאם פרייס.
פיתוח
המפיצה Square Enix בחרה בחברת משחקי וידאו האמריקאית, Deck Nine שתפתח את הפריקוול ל-"Life Is Strange", אחרי שהתרשמה מהכלי "StoryForge" שפיתחה החברה. פיתוח המשחק החל בשנת 2016 על בסיס המנוע יוניטי. ריהאנה דביריס, שביצעה את לכידת התנועה לדמות קלואי פרייס, היא גם מדבבת את הדמות, זאת לאחר שהמדבבת המקורית של קלואי, אשלי ברץ' משמשת כיועצת כתיבה. ברץ' לא חזרה לתפקידה כמדבבת עקב השביתה של המדבבים במשחקי וידאו שהחלה ב-21 באוקטובר 2016. המוזיקה למשחק נכתבה ובוצעה על ידי להקת האינדי פולק הבריטית Daughter ושוחררה על ידי חברת התקליטים Glassnote Records בתור הפסקול הרשמי של המשחק ב-1 בספטמבר 2017. לפסקול גויסו מספר מכשירים על מנת להציג צדדים שונים של הדמות הראשית: פסנתר למצב של בדידות, גיטרה חשמלית למרדנות ושירה לידידות. הלהקה לקחה השראה מהתסריט ומהאיורים האמנותיים.
שחרור
קודם לפני ששוחררה ההכרזה הרשמית, ברשת האינטרנט הודלפו תמונות המצביעות על כך שפריקוול למשחק "Life Is Strange" נמצא בפיתוח. Square Enix הכריזה על "Life Is Strange: Before the Storm" בכנס ב-11 ביוני E3 2017 וציינה כי המשחק יחולק לשלושה פרקים באופן אפיסודי, כאשר הראשון ישתחרר ב-31 באוגוסט ל-Microsoft Windows, ל-Xbox One ול-PlayStation 4. גרסת הדלוקס (Deluxe Edition) של המשחק כוללת את הפרק בונוס "Farewell", שבו ניתן לשחק במקס קולפיד מהמשחק הראשון, שלוש תלבושות שונות לקלואי ומצב "Mixtape", שמאפשר ליצור רשימת השמעה מותאמת אישית מפסקול המשחק. בתור בונוס לכאלו שהזמינו מראש את המשחק (Pre-Order), שחקנים קיבלו תלבושת נוספת לקלואי שמחזירה את הלבוש שלה מהמשחק הראשון.
פרק ראשון – Awake
הביקורות שיבחו את פיתוח הדמויות של קלואי פרייס ורייצ'ל אמבר בפרק הראשון של המשחק. ג'רסמי פיפלס ממגזין "Hardcore Gamer" ציין כי התנהגותה של קלואי "מלבבת" וכן ציין גם שאישיותה הוצגה במספר שכבות. סאם לובריגד מהמגזין "GameRadar" כתב כי רייצ'ל הייתה הדמות היותר אותנטית מבין השתיים, בהתחשב בדיאלוג היותר "יבש" שלה. אף על פי שמבקרים רבים מזלזלים בקלואי בהיותה "לוחמת מטורפת עצמאית", במגזין "Metro" דווקא הדגישו את ההתגלמות שלה בסבל שבא עקב מותו הטרגי של אביה. המבקרת קימברלי ולאס ממגזין "Game Informer" חושבת כי הגרסה הצעירה של קלואי הביאה "תמימות ופגיעות" שראויים לאהדה. לעומת זאת, מבקרים רבים מציינים כי הקשר בין קלואי ורייצ'ל נוצר "במהירות לא טבעית". פיפילס ולובריגד כתבו כי הם מעדיפים את אפשרות ה-"Backtalk" במשחק, בעוד שב-Metro וולאס דווקא החשיבו את האפשרות כפחות חשובה. פרט לפיתוח הדמויות, המבקרים גם שיבחו את הסיפור, הגרפיקה, ביצועי הקול ואת הפסקול.
פרסים
בעקבות כנס E3 2017, "Life Is Strange: Before the Storm" זכה באחד מפרסי המגזין "GamesRadar" – הטובים ביותר של E3 והיה מועמד לפרס משחק ההרפתקאות הטוב ביותר של מגזין Hardcore Gamer.
כיכר יאן פאלאך
כיכר יאן פאלאך היא כיכר עירונית בעיר העתיקה של פראג. הכיכר נמצא על הגדה המזרחית של נהר הוולטאבה ליד הרובע היהודי.
מבנים ומבנים
הצד המערבי של הכיכר צמוד לנהר הוולטאבה. גשר מאנס (1911–1916) מחבר את כיכר יאן פאלאך למאלה סטרנה שמצדו השני של הנהר. צד זה של הכיכר מאפשר תצפית טובה על מצודת פראג, גבעת פטז'ין וגשר קארל. בצפון יש את אולם הקונצרטים רודולפינום הבנוי בסגנון נאו-רנסאנס (1876–1884). הבניין בצד המזרחי (1924–1930) מאכלס את הפקולטה לאמנויות (בצ'כית: Filozofická fakulta) של אוניברסיטת קארל, והבניין בצד הדרומי (1885) שייך לאקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב (צ'כית: Vysoká škola umělecko-průmyslová ).
יש חניון תת-קרקעי גדול מתחת לכיכר, וניתן להבחין במבנים עיליים של מתקן זה. אנדרטאות לשני אישים מהתרבות צ'כית ממוקמים כאן - פסל של המלחין אנטונין דבוז'אק מול הרודולפינום ופסל של הצייר יוזף מאנס קרוב יותר לנהר.
שם הכיכר
במהלך התקופה הקומוניסטית שמה של הכיכר היה כיכר חיילי הצבא האדום ( Náměstí Krasnoarmějců) משנת 1948, לזכר החיילים הסובייטים שנהרגו במהלך שחרור פראג במאי 1945. לפני כן שמה של הכיכר היה Rejdiště על שם אולם רכיבה שעמד במקום. השם הנוכחי הוכנס לשימוש לזמן קצר בשנים 1969–1970 ונעשה קבוע ב-20 בדצמבר 1989 לאחר מהפכת הקטיפה. הוא מנציח את יאן פאלאך, סטודנט שהצית את עצמו ב-16 בינואר 1969 במאה על הכיבוש הסובייטי של צ'כוסלובקיה.
תחבורה
כיכר יאן פאלאך נגישה באמצעות חשמליות מס' 17 ו-18 או באמצעות קו A של הרכבת התחתית. ליד הפינה הדרום-מזרחית של הכיכר נמצאת תחנת המטרו Staroměstská, ומעבר לגשר הסמוך נמצאת תחנת המטרו Malostranská.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול (באנגלית: The Two-Track Model of Bereavement) הוא מודל תאורטי המתאר את חוויית האובדן ככוללת שני תהליכים נפרדים אך משלימים: השפעות האובדן על התפקוד הכללי, וההתארגנות מחדש ברמת הקשר הבינאישי עם הנפטר. מודל זה פותח בידי הפסיכולוג הישראלי פרופ' שמשון רובין, על מנת לספק מסגרת תאורטית שתסייע למטפלים, לחוקרים ולציבור הרחב להעמיק את ההבנה סביב התגובה לאובדן בינאישי וההסתגלות אליו.
אובדן אדם אהוב כתוצאה ממוות נחשב לאחד הדברים הקשים והכואבים ביותר לאנשים שהיו קרובים לו ושותפים בחייו, ובלא מעט מקרים מחייב שינוי והסתגלות למציאות חדשה בכל תחומי החיים. המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול מסייע להעמיק את ההבנה סביב משמעות האובדן והשפעתו לאורך החיים, ולהגדיר במונחים רלוונטיים את מוקדי ההתמודדות וקשיי הסתגלות לאחריו. למודל שני מסלולים: הראשון מתמקד בהיבטים של התפקוד הביו-פסיכו-חברתי, ואילו השני מתמקד בטבעה של מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר ובעיבוד 'סיפור המוות'. שני צירים אלו רלוונטיים לאורך כל חייהם של אנשים אשר איבדו אדם קרוב בעל משמעות מיוחדת עבורם.
פיתוח המודל
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול פותח בעקבות ניתוח תוצאות המחקר שנערך במסגרת עבודת הדוקטורט של רובין עם אימהות אשר איבדו תינוקות בשל מוות בעריסה (SIDS). מטרתו הייתה לגבש פרדיגמה שתתאר את התגובה לאובדן הבינאישי באופן מקיף, אשר יהווה גשר בין הפרקטיקה הטיפולית למחקר.
עד לשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, ההתייחסות לאובדן ושכול נחלקה בין שתי גישות עיקריות אשר התקיימו כמעט בנפרד. הגישה הראשונה התייחסה לאובדן בהקשר של ההתמודדות מול מצבי משבר, טראומה ודחק, והתמקדה בהשלכות האובדן על ההיבטים התפקודיים של האדם. מנגד, הגישה השנייה התמקדה בהשפעות האובדן על מערכת היחסים הבינאישית עם המת, והדגישה את הצורך בארגון מחודש של מערכת היחסים עימו כהיבט מרכזי בתהליך העיבוד וההשלמה עם האובדן.
שילוב שתי הגישות לכדי ראייה דו-מסלולית איפשר ליצור מודל מקיף של תהליך ההתמודדות עם האובדן, ובכך לגשר על הפער העשוי להתקיים בין תפקודו של השכול לבין חווייתו ברמה הבינאישית. המודל תרם רבות להטמעת חשיבות ההפרדה בין התחום התפקודי בתגובה למות אדם קרוב, לבין מערכת היחסים עם הנפטר, היכולה להמשיך לאורך כל חייו של השכול באופן אדפטיבי. רובין המשיך לפתח את המודל בהיבטים התאורטיים, המחקריים והטיפוליים, והשותפות שלו עם העובדת הסוציאלית הקלינית ד"ר רות מלקינסון והפסיכיאטר פרופ' אליעזר ויצטום תרמה אף היא להרחבת המודל לאורך השנים.
מרכיבי המודל
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול משלב תובנות המדגישות את הקשר הבינאישי המתמשך לנפטר, לצד פרספקטיבה המקושרת לדחק, לטראומה ולשינוי בחיים. מודל זה מתאר את התגובה לאובדן ואת תהליך ההסתגלות אליו כקשורים בשני מסלולים רב-ממדיים ובעלי יחסי-גומלין: המסלול הראשון מתמקד בהשפעות האובדן על חיי היום-יום ברמת התפקוד הכללי, ואילו המסלול השני מתמקד ברמה הפנימית והסמויה של מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר ועיבוד 'סיפור המוות'.
מסלול 1: תפקוד ביו-פסיכו-חברתי
המסלול הראשון במודל מתייחס לאובדן משמעותי כאל מאורע מטלטל בעל השלכות גופניות, התנהגותיות, קוגניטיביות ורגשיות העשויות להתבטא במספר היבטים מרכזיים בחייו של האבל, וביניהן:
מסלול 2: מערכת היחסים המתמשכת עם הנפטר, עיבוד 'סיפור המוות' ושילובו בנרטיב האישי
המסלול השני רואה בחוויית האובדן כמתקפה על מערכת ההתקשרות, המחייבת את האדם להכיר בעובדת המוות ולארגן מחדש את מערכת היחסים עם הנפטר במישור הפסיכולוגי, הקוגניטיבי והרגשי. מותו של אדם קרוב קוטע את האפשרות לקיומו של קשר בעולם הממשי, אך מותיר מרחב להמשך הקשר בזיכרון ובתודעה. לפיכך, מסלול זה מתמקד במאפייני הקשר הרגשי עם הנפטר, בעבר ובהווה, ובמידת ההשקעה בו. עיבוד 'סיפור המוות' והיכולת לשלב אותו בנרטיב האישי חשובים אף הם, כיוון שלפעמים, הסיפור אודות מערכת היחסים עם המת או אירוע הפטירה עשוי לשבש או להאט את התקדמות ההסתגלות לאובדן. כדוגמה לכך ניתן להתייחס לסוגי מוות עם מרכיב אלים או טראומטי במיוחד, כגון התאבדות או רצח, העשויים לפגוע במהלכו התקין של תהליך זה.
מסלול זה כולל מספר תחומים מרכזיים:
מחקר
פיתוח המודל הוביל את רובין יחד עם עמיתיו ותלמידיו במרכז הבינלאומי לחקר אובדן, שכול וחוסן נפשי באוניברסיטת חיפה לחקור את השפעות האובדן בתחומים רבים. בין מוקדי המחקר שלו: אובדן ושכול בקרב הורים שאיבדו בן במלחמה; מות ילד כתוצאה מתאונת דרכים או התאבדות והשפעותיו על ההורים לאורך זמן; אובדן ושכול בקרב אלמנות ובנות הזוג של חללים; תגובות ילדים למות הורה; השפעות תרבותיות ודתיות על עיצוב ההתנהגות בעקבות אובדן, כגון השקפת העולם המוסלמית והיהודית; אובדן בעקבות גירושין; אובדן ושכול בקרב בני זוג של חולים הסובלים מדמנציה, וכן הלאה.
בשנת 2009 פרסמו רובין ועמיתיו שאלון שמטרתו להעריך את התגובה לאובדן מתוך הפרספקטיבה של המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול (The Two-Track Bereavement Questionnaire [TTBQ-70]). שאלון זה כולל 70 פריטים והוא פותח ותוקף בקרב דוברי עברית, אנגלית וערבית. ניתוח התוכן זיהה חמישה גורמים המרכיבים את השאלון: התאבלות אקטיבית, יחסים קרובים וחיוביים, אספקטים קונפליקטואליים בקשר, תפקוד ביו-פסיכו-חברתי כולל ותפיסה טראומטית של האובדן. שלושת הגורמים הראשונים משויכים למערכת היחסים עם הנפטר (מסלול 2), ואילו שני הגורמים האחרונים קשורים בתפקוד (מסלול 1). בשנת 2013 פותחה גרסה מקוצרת של השאלון (TTBQ-CG31) במטרה להתאים את הכלי לאבחנה של 'יגון בלתי מסתגל' (Complicated Grief). כמו כן, במהלך השנים פותחו גרסאות נוספות לשאלון, כגון, התמודדות בחיים ללא אובדן (TTCQ-54) המאפשר להשוות אוכלוסיות שלא חוו שכול לאוכלוסיות המתמודדות עם שכול; והתמודדות לאחר גירושין (TTDQ). השאלונים זמינים בשפה העברית, האנגלית והערבית.
מירוסלאבייץ
מירוסלאבייץ (בפולנית: Mirosławiec. נקרא: [mʲirɔˈswavʲɛt͡s]; בגרמנית: Märkisch Friedland, מרקיש-פרידלנד; בקשובית: Frédlądk), היא עיר במחוז וולץ' בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) מירוסלאבייץ, שבחבל פומרניה המערבית, פולין.
היסטוריה
ההתיישבות הידועה המוקדמת במירוסלאבייץ, היא התיישבות סלאבית בשלהי המאה ה-13, תחת שלטון שליטי ברנדנבורג. שמה של העיר מתקופה זו נזכר כ'נובה פרידלנד' או: פרידלנד החדשה. המתיישבים הראשונים היו ברובם תושבי מקלנבורג, דוברי גרמנית, והעיר התפתחה כצומת מסחר מרכזית על הציר ברלין - קלינינגרד. בהמשך הייתה מרקיש-פרידלנד לעיר נחלה פרטית של משפחת ברנדנבורג, ונהנתה מעצמאות מדינית מוחלטת.
למרות השינויים הפוליטיים באזור שמרה פרידלנד, כשמה באותן שנים, על אופייה האתני הגרמני. אך מאז סוף המאה ה-16, גדל בהתמדה אחוז התושבים היהודים בה. במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 היוו היהודים מעל 50% מאוכלוסיית העיר, והקהילה היהודית המקומית הייתה לקהילה היהודית הגדולה יותר בפומרניה המערבית.
ענף הייצוא המרכזי של 'מרקיש-פרידלנד' היה ייצור וסחר נוצות אווז לכתיבה, והוא נשלט בידי היהודים המקומיים. במהלך המאה ה-19 פקד תהליך הגירה מתמשך את יהודי העיר, ורבים מהם התיישבו בברלין. כתוצאה מתהליך זה, קרסה חשיבותה הכלכלית של העיר ולאחר מותו של היורש האחרון לבית ברנדנבורג ב-1836, איבדה מרקיש-פרידלנד את מעמדה כעיר פרטית, ונכנסה תחת שלטון פרוסיה.
עם ההתאוששות הכלכלית והפיתוח המהיר של גרמניה לקראת סוף המאה ה-19, הוקמה בפרידלנד תחנת רכבת ונבנתה מסילת הברזל שקישרה אותה עם העיר קאליש. בשנת 1902 הוקם בנין בית המשפט העירוני, ובשנת 1918 כבר הוארה העיר באמצעות חשמל. חוזה ורסאי לא החזיר את העיר לשליטה פולנית, מאחר שבשנת 1912 היוותה האוכלוסייה הפולנית במחוז וולץ' כולו רק 0.6% מכלל האוכלוסייה.
עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 ושואת יהודי אירופה שבעקבותיה, הביאו את הקץ על ההתיישבות היהודית בעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה היה האזור למוקד לחימה קשה במטרה לשבור את אחיזת הצבא הגרמני בפומרניה המערבית, מה שגרם לנזקים חמורים לבנינים במרכז ההיסטורי של העיר.
בראשית פברואר 1945 נכבשה העיר בידי כוחות צבא פולניים בחסות סובייטית, המנהל האזרחי שהוקם בעקבות כך יישב את העיר באוכלוסייה פולנית במקום התושבים המקוריים שנעקרו ממקומם. מאז הוחלף שם העיר לשמה הנוכחי הפולני מירוסלאבייץ.
אואזיס
אוֹאָזִיס (באנגלית: Oasis; מילולית: נווה מדבר) הייתה להקת רוק ובריטפופ. הלהקה נוסדה ב-1991, בעיר מנצ'סטר באנגליה. נחשבת לאחת הלהקות הגדולות בעולם בשנות ה-90. חמשת מייסדי וחברי הלהקה הם: ליאם גלאגר הסולן, פול ארתורס נגן הגיטרה, פול מקגוויגן נגן גיטרת הבס, טוני מק'קרול המתופף ונואל גלאגר, כותב השירים העיקרי, שחזר בשנת 1991 מסיבוב הופעות וגילה כי אחיו ליאם הקים להקה משלו בשם ה"אואזיס" לאחר ששינה את שמה הקודם של הלהקה, "הגשם" והוא גם שימש כסולן שלה.
נואל החליט ללכת לשמוע את הלהקה של אחיו באחת מהופעתיה ולא אהב את הצורה בה היא מתנהלת והסכים להצטרף אליה בתנאי שיהיה כותב השירים והמלחין היחיד של הלהקה ושמעתה תקרא אואזיס. לעיתים הוא גם הסולן של הלהקה.
הלהקה מכרה מעל 70 מיליון אלבומים ברחבי העולם וזכתה להצלחה אדירה בזכות סגנונה המוזיקלי הייחודי אל מול להיטיה; Don't Look Back in Anger, Wonderwall, live forever ומספר שירים אחרים.
היסטוריה
האחים לבית משפחת גלאגר גדלו במנצ'סטר עם הוריהם תומאס ופגי גלאגר ואחיהם הגדול, פול. ליאם, סולן הלהקה, נולד ב-21 בספטמבר 1972 ונואל נולד ב-29 במאי 1967. לאחר בעיות רבות בבית הספר, שכללו שימוש בסמים והסנפת דבק, סולקו שני האחים ממערכת החינוך הבריטית. נואל החל להתעניין במוזיקה בגיל צעיר והושפע רבות מלהקות בריטיות של שנות השישים, כמו הביטלס, המי והרולינג סטונז. לעומתו, אחיו הצעיר ליאם לא גילה עניין רב במוזיקה ואף זלזל במי שעסק בתחום. כל זה השתנה אחרי ששני האחים הלכו להופעה של להקת בריט פופ נוספת מהסצנה המנצ'סטרית, להקת הסטון רוזס. לאחר ההופעה החליט ליאם שהוא רוצה להקים להקת רוק משלו. ליאם, ושלושה מחבריו, פול "גוויגסי" מקגוויגן, טוני מק'קרול ופול ארתורס "בונהד" הקימו את להקת "ריין" (Rain). לאחר שהלהקה לא נחלה הצלחה הוחלט לצרף אליה את האח נואל. עם הצטרפותו שונה שם הלהקה לאואזיס. בשנת 1993, לאחר שראו כי הלהקה אינה מתקדמת, החליטו חברי אואזיס להתרכז בפריצה הגדולה שלהם קדימה. נואל הפסיק להשתמש בסמים והחל להשקיע את זמנו בכתיבת שירים, חברי הלהקה התאמנו מדי ערב והופיעו בפני קהל מצומצם במועדונים קטנים ברחבי מנצ'סטר.
אואזיס נתנו קול לשכבת הפועלים הבריטית שחשה לא מובנת ודחויה באותה התקופה של ראשית שנות התשעים, שבהן שלטה בבריטניה המפלגה השמרנית. הצלחתם המסחרית ופרסומם הרב הם סימן מובהק לכך. כעבור זמן קצר הופיעו אואזיס בפני מאות אלפי מעריצים ויצרו ומכרו עשרות מיליוני אלבומים ברחבי העולם ויצרו מהפכה במוזיקה הבריטית של התקופה, בדומה לזו שיצרו הביטלס בשנות השישים. להקות נוספות שהשתתפו במהפכה ורכבו על גל ההצלחה של אואזיס (אף על פי שחלקן התחילו לפניהם) היו בלר, סווייד, פאלפ ומאסיב אטאק. הצלחתה המטאורית של אואזיס הובילה אותה למעמד הלהקה הגדולה ביותר בעולם בשנות ה-90, דבר שהתבטא כאשר אואזיס הופיעו באוגוסט 1996 בנבוורת' שתי הופעות יום אחרי יום בפני קרוב ל-400,000 איש (שיא בבריטניה) כאשר היה ביקוש של 10,000,000 כרטיסים, מה שהופך את ההופעה לבעלת הדרישה הגדולה בכל הזמנים. לקראת סיום שנות ה-90 בעיות רבות החלו להופיע בין חברי הלהקה דבר שהוביל לעזיבתם של שני חברים מייסדים בשנת 1999. עזיבתם, ובעיות נוספות בין האחים גלאגר הביאה לירידה בפופולריות הלהקה בין השנים 2000 - 2004, והלהקה נכנסה לתקופת מעבר כאשר שני חברים חדשים נוספו, על אף שהם לא התקשו לנגן בהופעות שכרטיסיהן נמכרו מראש והמשיכו למכור מיליוני אלבומים ברחבי העולם. עם שחרור אלבומם השישי ב-2005 שבו אואזיס להצלחה הביקורתית והמסחרית שאפיינה את אלבומי הלהקה בשנות ה-90. מומנטום זה נמשך עם יציאת אלבומם השביעי, "Dig Out Your Soul", באוקטובר 2008 שקיבל ביקורת נלהבות ממבקרים ומעריצים כאחד ונמכר במספרים גבוהים ותואר כחזרה לימי השיא של הלהקה. בעקבות שחרור האלבום אואזיס זכו בפרס הלהקה הטובה ביותר בבריטניה בפרסי מגזין המוזיקה היוקרתי NME. סיבוב ההופעות של האלבום הוא אחד הגדולים בכל הזמנים ותוכנן להימשך במשך 18 חודשים כאשר רוב סיבוב ההופעות כבר מכור מראש וכולל כתריסר הופעות בפני 100,000 אנשים ומעלה אשר הופך אותו לאחד מסיבובי הופעות האצטדיונים (כינוי להופעות ענק על אף שחלקם כלל לא נערכים באצטדיון) מהגדולים בכל הזמנים. הלהקה הודיעה במפתיע על התפרקותה רגע לפני עלייתה על במה להופעה בפריז. הרקע ככל הנראה, מערכת יחסים רעועה בין חבריה - נואל גאלֶגר, גיטריסט הלהקה הודיע באתר הרשמי של אואזיס כי אינו יכול לעבוד יותר עם הסולן שהוא גם אחיו, ליאם גלאגר. בשנת 2010 חברי הלהקה פרט לנואל הקימו את להקת "Beady Eye".
דיסקוגרפיה
להלן דיסקוגרפיה (רשימה של אלבומים ואוספים) נבחרת מהקריירה של אואזיס.
Definitely Maybe
"Definitely Maybe" הוא אלבום הבכורה של אואזיס, שיצא ב-30 באוגוסט 1994. האלבום הגיע הישר למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה והיה לאלבום שמכר הכי הרבה עותקים בשבוע אחד בממלכה (את השיא הזה שברו הארקטיק מאנקיז כשהוציאו את אלבומם "Whatever People Say I Am, That's What I'm Not" בינואר 2006) בשבוע הראשון להשקתו בשנת 1994. קוראי המגזין הבריטי NME בחרו אותו לאלבום הטוב ביותר בכל הזמנים. האלבום מכר כ-19 מיליון עותקים ברחבי העולם.
(What's the Story) Morning Glory?
"(What's The Story) Morning Glory?" הוא האלבום השני של אואזיס. האלבום יצא באוקטובר 1995 ובמהרה הפך למצליח ולמוכר מבין אלבומי הלהקה. השירים הידועים באלבום כוללים את "Wonderwall", "Champagne Supernova", "Roll With It" ו־"Don’t Look Back In Anger". באלבום זה הוחלף המתופף טוני מק'קרול באלן ווייט. הסגנונות שבהם מתאפיין האלבום הם בריטפופ, רוק ורוק אלטרנטיבי. רבים מחשיבים את האלבום כתמצית הבריטפופ. אואזיס ובלר, שנחשבו לטובי הבריטפופ בתקופה, הכריזו על תחרותם בגלוי כאשר אואזיס הוציאה את הסינגל השני מהאלבום שלה, ובלר הוציאה את הסיגנל הראשון מהאלבום שלה באותו יום. "Country House" של בלר מכר 274,000 עותקים ואילו "Roll With It" של אואזיס מכר רק 216,000 עותקים (מחירו של "Roll With It" היה כפול מזה של "Country House"). אך לבסוף האלבום של אואזיס, "(What's The Story) Morning Glory?", היה מצליח בהרבה מ-"The Great Escape" של בלר. האלבום מכר למעלה מ-25 מיליון עותקים ברחבי העולם והוא אחד מ-50 האלבומים הנמכרים בכל הזמנים. בבריטניה לבדה נמכרו מעל 4,421,000 עותקים והוא, נכון ל-2009, האלבום הרביעי הנמכר ביותר אי פעם.
Be Here Now
באוגוסט 1997 יצא אלבומם השלישי של הלהקה, Be Here Now. האלבום הצליח כלכלית והיה לאלבום שנמכר הכי מהר בכל הזמנים בבריטניה, אך לא מילא אחר חלק מציפיות שבאו לפני יציאתו (בעיקר באמריקה). האלבום זכה כאחד מ-16 האלבומים הטובים בכל הזמנים בהצבעה של המגזין הפופולרי Q magazine. באלבום זה ניכרת השפעה רבה של סמים קשים כמו קוקאין (בהם נהג להשתמש נואל באותה תקופה) על מלודיית ומילות השירים. בין השירים המוכרים באלבום ניתן למצוא את "D'You Know What I Mean", "Stand By Me" ואת "All Around The World" שכולם הגיעו למקום הראשון בטבלת השירים של בריטניה, ו-"All Around The World" היה השיר הארוך בהיסטוריה להגיע לראש המצעד באורך של 7:03 דקות. האלבום מכר כ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם. השיר "Don't Go Away" הוצא גם כסינגל והגיע למקום החמישי במצעד Billboard Hot Modern Rock Tracks.
The Masterplan
אלבום ה-ביסיידים של אואזיס. האלבום קיבל תשבחות ברחבי העולם. האלבום יצא כיוון שמעריצים מסביב לעולם התאכזבו שלא ניתן להשיג בארצם את הביסיידס של אואזיס, שקיבלו מחמאות ותשבחות רבות ברחבי בריטניה. לשם כך יצא האוסף הזה שמכיל מקבץ שירים שהופיעו בסינגלים שיצאו ללהקה עד תקופת "Be Here Now". האלבום מכר כ-3 מיליון עותקים ברחבי העולם.
Standing on the Shoulder of Giants
בפברואר 2000 יצא האלבום הרביעי של הלהקה "Standing on the Shouler of Giants" באלבום זה ניתן לראות שינוי די קיצוני בסגנון השירים שאפיין את הלהקה עד אותה תקופה. השירים איטיים יותר, סגנון סולו הגיטרה השתנה וכך גם הנושאים המרכזיים של השירים. אחד ההסברים שניתנו לשינוי זה הוא החילופים בהרכב הלהקה. הסבר אחר היה תחילת תהליך ההתנתקות מסמים (אחרי תקופה בה הסמים היו מרכזיים בחיי הלהקה ונואל גאלגר בפרט) שהוביל לשינוי בכתיבה, בנושאים במדוברים בשירים ועל המלודיות. שירים בולטים באלבום הזה הם "Go Let It Out", "Sunday Morning Call" ו-"Gas Panic" (המדבר על תהליך ההינתקות מהסמים ועל ה"חוויות" שנואל עבר בעקבות כך). האלבום מכר כ-4 מיליון עותקים ברחבי העולם.
Heathen Chemistry
ביולי 2002 יצא אלבומם החמישי של הלהקה, "Heathen Chemistry". גם אלבום זה לא זכה להצלחה האדירה בה אופיינו "Definitely Maybe" ו-"Morning Glory", אך הצליח יותר משני אלבומיהם הקודמים. באלבום זה ניכרת השפעה רבה יותר של ליאם בכתיבת השירים, והסגנון המוזיקלי של האלבום מזכיר מעט יותר את האלבומים הראשונים של הלהקה הבריטית. בין השירים המוכרים באלבום ניתן למצוא את "Little by Little", "The Hindu Times" ו-"Stop Crying Your Heart Out". האלבום מכר כ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
Don't Believe the Truth
אלבומם השישי של הלהקה, "Don't Belive the Truth", יצא במאי 2005, לאחר דחיות רבות. האלבום נחשב כלידה מחודשת ללהקה ובו לראשונה, כל חברי הלהקה תרמו לאלבום וכתבו שירים אליו, בניגוד לאלבומים האחרים, בהם רק נואל גלאגר כתב את השירים. למרות זאת, השיר המצליח ביותר באלבום הוא שיר הפופ הקצבי "Lyla", הסינגל הראשון של נואל גלאגר מתוך האלבום, שכבש את המצעדים בבריטניה והגיע למקום הראשון. גם הסינגל השני מתוך האלבום, "The Importance of Being Idle" זכה להצלחה מסחרית ואף הוא הגיע לראש המצעד. הסינגל השלישי, "Let There Be Love", שיתוף הפעולה הווקלי הראשון של האחים גלאגר מאז 1995, יצא לאוויר העולם בחודש דצמבר והגיע עד למקום ה-2 במצעד. אלבום זה זכה בתחרות פרסי המוזיקה הבריטית כאלבום הטוב ביותר של 2005, כשגבר על "X&Y" של קולדפליי. וכך, 10 שנים לאחר זכייתו של האלבום "Morning Glory" באותו פרס, ניתן למעשה האות הסופי שאואזיס חוזרים באופן סוחף לתודעה ברחבי העולם. האלבום מכר קרוב ל-7 מיליון עותקים ברחבי העולם.
Stop the Clocks
האלבום השביעי של הלהקה, "Stop the Clocks", יצא ב-20 בנובמבר 2006, אוסף שירים של הלהקה מכל הזמנים שאת שיריו בחר נואל גאלגר בעצמו, בהם "Wonderwall", "Lyla" ו-"Acquiesce". אלבום זה הגיע למקום השני במצעדים בבריטניה ולמקום הראשון במצעדים ביפן. האלבום זכה לביקורות נלהבות ומכר מעל 5 מיליון עותקים ברחבי העולם.
Time Flies... 1994–2009
הלהקה אמנם התפרקה אך למרות זאת יצא ב-14 ביוני 2010 אלבום נוסף, כנראה האחרון בהחלט. האלבום הוא אלבום אוסף שמכיל את כל להיטי הלהקה משנת 1994 עד היום בו הם התפרקו בשנת 2009. הלהקה כללה בדיסק האוסף שני סינגלים שעד אז לא נכללו באף דיסק רשמי ("Whatever" ו-"Lord Don't Slow Me Down") אך בחרה לא להכליל את הלהיט "Morning Glory". להיט אחר, "Sunday Morning Call" נכלל כרצועה נסתרת בסוף הדיסק השני של האוסף הכפול.
לדיסק יצאו 5 גרסאות שונות, בהם - 2 דיסקים רגילים, וגרסת DVD. ביפן הדיסק נכנס למקום השני במצעד המכירות עם 59,348 עותקים. ואילו בבריטניה עצמה הם נכנסו בשבוע הראשון להפצת הדיסק למקום הראשון עם 101,297 עותקים.
ההתפרקות ולאחריה
ב-27 באוגוסט 2009, נוצר ריב בין האחים גלאגר בעודם מתכוננים לעלות לבמה להופעה בצרפת. למחרת הכריז נואל סופית על פרישתו מהלהקה. "בעצב מסוים ובהקלה גדולה אני מודיע לכם שעזבתי את אואזיס הלילה. פשוט לא יכולתי להמשיך לעבוד עם ליאם אפילו יום אחד נוסף".
ב-18 שנות פעילותה מכרה הלהקה יותר מ-70 מיליון עותקים מאלבומיה.
ב-2010 ארבעה מיוצאי הלהקה, ובראשם ליאם, ייסדו להקה חדשה בשם Beady Eye ("עין דמוית חרוז"). מלבד ליאם הלהקה כוללת את ארצ'ר, בל ושרוק. הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה ב-2011.
סרט תיעודי בשם: "Oasis: Supersonic" המספר את סיפורה של הלהקה מהקמתה ועד שיא הצלחתה בקיץ 1996, יצא ב-26 באוקטובר 2016.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן:
רודני דיינג'רפילד
רודני דיינג'רפילד (באנגלית: Rodney Dangerfield; 22 בנובמבר 1921 - 5 באוקטובר 2004) היה קומיקאי, שחקן, מוזיקאי וסופר יהודי אמריקאי שידוע בעיקר בזכות השורה "אני לא מקבל כבוד" ובזכות מונולוגים מלאי בדיחות על עצמו. דיינג'רפילד נבחר למקום השביעי ברשימת 100 הסטנדאפיסטים של קומדי סנטרל.
הילדות והקריירה
הופיע בסרטים ותוכניות טלוויזיה שונות וכן שימש כמדבב, למשל בסרט האנימציה "רובר מלך החווה".
מותו
ב-8 באפריל 2003 עבר דיינג'רפילד ניתוח מוח כהכנה לניתוח בשסתום הלב, שעבר ב-24 באוגוסט 2004. לאחר הניתוח שקע דיינג'רפילד בתרדמת למשך כמה שבועות וב-5 באוקטובר 2004 הוא נפטר בבית החולים.
על מצבתו נכתב "Rodney Dangerfield - There goes the neighborhood", בתרגום חופשי: "רודני דיינג'רפילד - כך הלכה השכונה").
סלפורד
סלפורד (באנגלית: Salford) היא עיר ורובע מטרופוליטני במחוז מנצ'סטר רבתי שבאנגליה, הממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה
בשנת 2008 מנתה אוכלוסיית העיר 221,300 תושבים. סלפורד שוכנת באחד האזורים המטרופוליטניים הגדולים ביותר בממלכה המאוחדת; במחוז המטרופוליטני מנצ'סטר רבתי יש אוכלוסייה משוערת של 2,562,200 תושבים, באזור האורבני מנצ'סטר רבתי אוכלוסייה של 2,240,230 תושבים, ובאזור האורבני הגדול שמסביב למנצ'סטר, השני בממלכה המאוחדת לפי גודל אוכלוסייה, נספרו 2,539,100 תושבים בביקורת הספרים העירונית של 2004.
העיר סלפורד ממוקמת לצד נהר האירוול שמצידו האחר ממוקמת העיר מנצ'סטר. סלפורד שוכנת בחלק הדרום-מרכזי של צפון מערב אנגליה, וגובלת במישור צ'שייר בדרום ובהרי הפניין בצפון ובמזרח. חלקיה העיקריים של העיר השתייכו בעבר ללנקשייר. בימי הביניים הייתה סלפורד עיירה מנוריאליסטית. היא החלה להתרחב בתחילת המאה ה-19 כחלק מתהליך עיור לא מתוכנן שהיה מבוסס על ייצור הטקסטיל בימי המהפכה התעשייתית. תהליך העיור של סלפורד היה מקביל ברובו למהפכה התעשייתית ולתקופה הוויקטוריאנית.
מחנה גרנד ארנס
היסטוריה
מחנה המעבר ארנס הוקם בשנת 1944. המחנה קם בשטח בדרום העיר מרסיי, ליד הכלא המרכזי בכפר (כיום רובע של מרסיי) לה קאיול. משמעותה המילולית של המילה ארנס היא "זירה" או "רחבה", והמחנה קיבל שם זה בשל מיקומו ברחבה למרגלות הגבעות שהקיפו את לה קאיול.
סלפורד
הקהילה היהודית בסלפורד
בעיר סלפורד ובאזורים הסמוכים של פרסטויץ' (Prestwich), שברובע בורי (Bury) וצפון מנצ'סטר, מתגוררת קהילה יהודית חרדית שמונה 30,000 נפש.
מחנה גרנד ארנס
היסטוריה
את המחנה תכנן האדריכל הצרפתי פרננד פואיון (צר'), שהתבקש בידי הצבא האמריקאי לתכנן במהירות מבנים לאסירים. לפי פויון, המקום תוכנן כ-"עיר אוטופית", והיה אמור להתקיים זמן קצר בלבד. בשל מחסור בחומרי בנייה, השתמשו מתכנני המחנה בבקבוקי חימר קטומים ללא תחתית, שיועדו במקור לשיקום מבנים תת-קרקעיים וגשרים שנפגעו בזמן המלחמה. צורת מבני המחנה הזכירה חצי חבית, במידות של 30 מטר אורך, 6 מטר רוחב ו-3.5 מטר גובה. בעת הקמתו, המחנה היה יכול להכיל 5000 אלפים עולים במקביל, וקיבולתו הוכפלה לעשרת אלפים באביב 1956.
בעת הקמתו באמצע 1944 שכנו במחנה שבויי מלחמה צ'כים, יוגוסלבים וסובייטים, וחיילים צרפתים משוחררים. מרבית יושבים אלה פונו ממנו בשנת 1948, ונותרו בו רק מהגרי עבודה מאלג'יריה והודו-סין הצרפתית. במקום האוכלוסייה הראשונית, כונסו במחנה יהודים ממחנות העקורים והמשך יהודים מצפון אפריקה שעשו את דרכם לארץ ישראל, תחילה באופן בלתי לגאלי. בשל הנוכחות היהודית הרבה במקום, הוא כונה "מחנה היהודים". עם זאת, נותר במקום גרעין של מהגרים מוסלמים מצפון אפריקה, אשר המתינו לסידורי קליטה והתאזרחות בצרפת.
בראשיתו, היה המחנה מוקד פעילות מרכזי של המוסד לעלייה ב', ורוכזו בו מרבית מעפילי אקסודוס. לאחר הכ"ט בנובמבר ניהול המחנה הועבר לסוכנות היהודית. ארגון הג'וינט וארגונים נוספים מיהדות ארצות הברית לקחו חלק בפעילות השותפת שבמחנה ובמימונו. עם הקמת מדינת ישראל ותחילת העלייה ההמונית הפך המחנה לתחנה בה עברו רוב עולי מרוקו בדרכם לישראל.
במרסיי שרר באותה תקופה עוני רב ומחסור בדיור, ולכן רבים ממבני המחנה הפכו לסקווטים בהם התגוררו תושבים מקומיים. בשנת 1953 החליטו הרשויות הצרפתיות על הקמת מחנה "נובל ארנס" (ארנס החדש), בו נמצאו בניינים מרובעים בעלי קומה אחת, שחולקו לארבע יחידות דיור.בשל מחסור באוניות, רבים מן העולים נשארו במחנה זמן רב מן המצופה ולעיתים נותרו בו במשך מספר חודשים. ברם, תקופת ההמתנה הממוצעת של מרבית העולים נותרה כשבוע עם התקדמות העלייה צומצם קנה מידת המחנה באופן דרסטי, ונשלחו ציוד ואספקה מעודפיו לטובת מחנות המעבר במרוקו. בשנת 1966 הודיעה הסוכנות היהודית כי משימתה במקום תמה, והמחנה נסגר. מבניו נהרסו בתחילת שנות ה-80.
במחנה עברו כחצי מיליון עולים, שהיוו כרבע מאוכלוסיית ישראל בשנת 1965.
החיים במחנה
במחנה פעלו מנגנוני הכשרה חינוכית ורפואית ומנגנונים לוגיסטיים שמטרתם הייתה להכשיר את העולים לקליטה בישראל. חיי היום-יום במחנה התנהלו כמעין מחנה צבאי, והתקיים בו סדר יום קבוע שכלל מסדרים והתכנסויות להנפת דגל ישראל, והזדקקות לאישורי יציאה. כללי המשמעת במחנה היו נוקשים, וסגל המחנה דאג לקיים סדר יום גדוש פעילות על מנת למנוע תופעות שליליות כתוצאה משעמום ובטלה. העולים הצעירים אף עסקו באימונים צבאיים כהכנה לשירות בצה"ל. את פני העולים קיבלו שליחי הסוכנות היהודית, וכל עולה קיבל תלושים לסדינים, כלי אוכל ודלי פחם. תנאי החיים במחנה היו טובים ממרבית מחנות המעבר לעולים מארצות האסלאם, שכן היה זה מחנה קבע עם מבני אבן, בניגוד למחנות אחרים, כגון מחנה גאולה, בהם היו מבני קש וצריפים בלבד. עם זאת, העולים שהגיעו אל המחנה התמודדו עם צפיפות, לכלוך, קור ורעב. רבים מן העולים התמודדו עם מחסור המזון בדרכים שונות, כגון רכישתו מחנויות חיצוניות, או עבודה במטבח המחנה תמורת תוספת אוכל.
תנאי הבריאות במחנה היו ירודים אף הם, כאשר רופא מחלקת העלייה של הסכונות במחנה דיווח כי במחנה נפוצה הגרענת ואין תשתית מספקת לטיפול בחולים. בשנת 1954 ביקר במחנה מנכ"ל משרד הבריאות שמעון בטיש, וטען כי נפוצות בו מחלות מידבקות רבות המסכנות את הציבור, ביניהן שחפת, גרענת וגזזת, ויש להעלות את יושבי המחנה החולים ארצה באופן מיידי להמשך טיפול. עולים שנמצאו חולים בתהליכי המיון הרפואי (לאחר שעברו מיונים כאלו גם במרוקו ואלג'יריה טרם עלייתם) נשלחו לטיפול במחנות ייעודיים שכנים כמו: דוד, הופיטל אינגלז וזבולון.
מבחינה מינהלית, המחנה פעל כמרחב אקס טריטוריאלי שבו המעורבות של הרשויות הצרפתיות הייתה מינורית, למעט הצבת שוטר מקומי לפיקוח על התברואה במחנה ועל תנועת הנכנסים והיוצאים. מנגנונוני המחנה הופעלו על ידי שליחים מארץ ישראל (בעיקר מנגנוני החינוך) ובעלי מקצועות מקומיים (בעיקר בתחום הרפואה) שעליהם הוטל פיקוח של אנשי משרד הבריאות הישראלי.
עבור עולים רבים, היוו החיים במחנה נקודת מפגש ראשונה עם יהודים מארצות אחרות, והדבר היה מוקד לחיכוכים, בעיקר בין יהודים מארצות האסלאם ליהודים מארצות אירופה. כמו כן היווה המחנה מפגש ראשון של העולים עם נציגי החברה הישראלית, תרבויותיה ואורחותיה.
ארנס בתרבות
המחנה והחיים בו עמדו במרכזם של מספר תערוכות ומיצגים. האמנית החזותית אילנה סלמה אורתר הציגה בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים מספר מיצבים העוסקים במחנה, ומהווים תוצאות של מחקר בזיכרון הביוגרפי הפרטי שלה וכן של מהגרים נוספים ששהו במחנה. תערוכות אלה, המכילות שחזורים של מבני המחנה ותצלומים של מבניו, הוצגו במוזיאון לאמנות מודרנית במרסיי (MAC), בית הגפן בחיפה ובמוזיאון הרצליה.
בשנת 2019 עמד המחנה במרכז הפרויקט המוזיקלי-ויזואלי "ארנאס" של האמנים נטע אלקיים ועמית חי-כהן. היצירות בפרויקט נכתבו בהשראת חומרים שאותרו בארכיונו של יששכר בן עמי השמור בספרייה הלאומית, אשר הקליט במחנה נשים יהודיות שרות שירים מהרי האטלס.