cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד לוין (מחנך)
דוד צבי לוין (1878 – 15 בדצמבר 1960, כ"ו בכסלו ה'תשכ"א) היה מחנך עברי ברוסיה ובישראל. מראשי רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" במזרח אירופה, מורה בגימנסיה הרצליה, מנהל בית המדרש למורים ולגננות לוינסקי (1941–1952), יו"ר ונשיא הסתדרות המורים במשך שנים עד מותו.
ביוגרפיה
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והשתקע בתל אביב, שם גר עד מותו, ברחוב גורדון 32. במשך עשרות שנים שימש כמורה להומניסטיקה ויהדות בגימנסיה הרצליה. עשרים וחמש שנה הורה בבית המדרש למורים ולגננות לוינסקי בתל אביב. בשנת תש"א-1941 התמנה למנהל הסמינר במקום נחום גבריאלי (שכיהן בתפקידו שנה אחת), וכיהן בתפקיד זה במשך 11 שנות עבודתו האחרונות בהוראה, עד תשי"ב-1952 (אז שב גבריאלי לנהל את הסמינר למשך שנה נוספת). ב-1945, תחת ניהולו, פתח הסמינר את שעריו גם בפני גברים.
במשך שנים רבות כיהן לוין כיו"ר הנבחר של מרכז הסתדרות המורים העברים בארץ ישראל. היה מהמכריעים בעד הצטרפותה של הסתדרות המורים להסתדרות הכללית (סוגיה שעוררה ויכוח סוער וממושך), ולאחר ההצטרפות פעל לשמר את עצמאותה של הסתדרות המורים בתוך ההסתדרות. ב-1952 נבחר פעם נוספת לתפקיד היו"ר, ומעת פרישתו לגמלאות בסוף אותה שנה ועד מותו ב-1960 כיהן כנשיא ההסתדרות (נבחר לכהונתו שלוש פעמים; מ-1955 כיהן לצדו כנשיא אביעזר ילין).
ערך במשך שנים את כתב העת של הסתדרות המורים לענייני פדגוגיה ופסיכולוגיה, "החינוך" וכמו כן ערך את ביטאונה של הסתדרות המורים, "הד החינוך".
בשנת תשי"ח זכה בפרס טורוב מטעם הסתדרות המורים, על מפעל חייו בשדה החינוך העברי.
בנקרולוג ב"דבר" כתב עליו ד"ר שלום לוין (בחתימה ש.ל.), כי דוד לוין היה "תלמיד חכם מובהק, בעל חוש ביקורת חריף, איש מקורות, בעל הבעה שנונה בעל פה ובכתב, אוצר בלום של פולקלור יהודי ושיחות-חולין של תלמידי חכמים, נאמן ביתה וסולל דרכה של הסתדרות המורים במשך עשרות בשנים, מהלוחמים ללא חת לכבודו של המורה ולהעלאתו של החינוך בארץ... ביתו שימש אכסניה לכל תלמיד חכם ועסקן התחייה העברית". באתר מכללת לוינסקי לחינוך נכתב: "מעטים המורים בישראל, שנתקיימה בהם מזיגה עשירה כל כך של ישן וחדש, של מקור ומקוריות מחדשת כדוד לוין. הוא שלט בכל מכמני המורשת היהודית, והיה בעל השכלה כללית רחבה. איש ההגות החינוכית ורב פעלים בחיי הציבור של מורי ישראל, לוחם נמרץ על מעמדם ועל העלאת רמתם. בעל שכל אנאליטי חריף – וכושר ביטוי עז, בעל-פה ובכתב". נתן אלתרמן כתב עליו שניחן ב"בקיאות מופלאה" ובחוכמה מלוטשת וחדה המלווה ב"זיק הספקנות והאירוניה".
לוין היה אב לבת ושני בנים: מירה (מרים) (1907–1970) (שחקנית; נישאה ליעקב הורוביץ, ממנו הייתה אם לדנה כוגן (אשתו של השחקן נתן כוגן); ולאחר גירושיה נישאה לאברהם שלונסקי, ממנו הייתה אם לרות אשל); (1916–1945) (פעיל ב"הגנה", במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, שבו שירת תחילה בלהקה הצבאית של צבי פרידלנד, ולאחר פירוקה עבר לגדוד הראשון של הרגימנט הארץ ישראלי, וב-1944 עבר עִמו לבריגדה היהודית; נהרג בקרב באיטליה, בהותירו אישה, תמר (לבית פלוטניצקי); וזלמן לוין.
דוד לוין נפטר מהתקף לב בדצמבר 1960, בן 82 במותו. לווייתו נערכה בהשתתפות שר החינוך והתרבות אבא אבן, שר הבריאות ישראל ברזילי ושר המשפטים פנחס רוזן, ראשי ציבור, נציגי עיריית תל אביב ואנשי חינוך. ארונו הוצג ב"בית המורה" בתל אביב, ועברו על פניו מאות אנשים. ברחבת הבית העלו קווים לדמותו מזכ"ל הסתדרות המורים שלום לוין, מפקח מחוז תל אביב במשרד החינוך יעקב ניב, ויעקב אמוראי (לימים נשיא הסתדרות המורים שנבחר אחריו) בשם ציבור המורים. בבית הקברות ספדה לו בשם ידידיו שושנה פרסיץ.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק (קבור ליד המחנך והעסקן רפאל סופרמן). הותיר אישה, בן ובת, נכדים ונינים. אלמנתו איטה נפטרה באפריל 1962, בשנה ה-77 לחייה, ונטמנה לצדו.
מכללת לוינסקי לחינוך מעניקה מלגה על שמו לעבודה בתחום מִנהל החינוך.
הלל צור
הלל צור (1909 – 15 ביולי 1984) היה פעיל ציוני בולט בתנועה הרוויזיוניסטית, בבית"ר ובארגון האצ"ל. מורה ומחנך ובעל תפקידים בכירים בעיריית נתניה.
ביוגרפיה
צור נולד בעיר ריגה, בירת לטביה, ביום 12 בדצמבר 1909, בן שלישי (מתוך ארבעה) ליעקב שטיין ורחל (לבית חייט). אביו יעקב, שהיה מורה לעברית, נפטר בגיל צעיר (1921) כאשר הלל היה בן אחת עשרה. אימו רחל, הקימה עסק עצמאי ונשאה בעצמה בעול הפרנסה וגידול הבנים, אשר התחנכו במסגרת בית הספר הגרמני היוקרתי בריגה.
כאשר היה בן 14 הוקמה בריגה תנועת הנוער הציונית החדשה בית"ר, בראשותו של זאב ז'בוטינסקי. צור הצטרף לתנועה, עבר ללמוד בגימנסיון העברי, ובגיל 18 עלה לבדו לארץ ישראל (ינואר 1928), כדי ללמוד חקלאות בבית הספר "מקוה ישראל", שם בלט כתלמיד וכמנהיג, והתקבל לשורות "ההגנה". בסיום לימודיו (ספטמבר 1930) הצטרף לקבוצה של בית"רים עולים מלאטביה שנקראה "מנורה", שעסקו בעבודה חקלאית ותכננו להקים התיישבות משלהם. הוא עבד כפועל חקלאי ביישוב עטרות, מצפון לירושלים, ואחר כך במושב העובדים נהלל שבעמק יזרעאל. שם הכיר את רעייתו לעתיד שולמית סלוצקי, בת המושב. הם נישאו בינואר 1934.
הלל נרתם לשירות התנועה הלאומית בנושא הקמת פלוגות הגיוס של בית"ר כמפקד הפלוגה בחדרה ויותר מאוחר בפלוגת רמת-טיומקין. הוא היה חבר בגרעין המקורי של אנשי בית"ר שיזמו את הקמת המושב הרוויזיוניסטי הראשון, שנקרא רמת-טיומקין (ינואר 1933), ליד המושבה נתניה.
בשנת 1934 נקרא על ידי שלטון בית"ר לצאת לשליחות בליטא, שם הקים בית ספר למדריכים וניהל קורסים לנוער המקומי. אשתו שולמית יצאה איתו וסייעה לו במשימה זו, כמו בכל פעילותו הלאומית, לאורך כל הדרך.
עם שובו ארצה ב-1935 מונה לעמוד בראש מפקדת הגיוס הארצית של בית"ר, ניהל ועיצב את פלוגות הגיוס בכל הארץ. כאשר הוקם הארגון המחתרתי אצ"ל (1932), היה הלל מראשוני אנשיו. כשפרצו ה"מאורעות" (1936) פעל עם נשק ביד מול הפורעים הערבים בגבול יפו-תל אביב. באותה עת נולד בנו הבכור יעקב יריב (אפריל 1936).
באותם ימים מימש את חלומו והקים את ביתו (צריף עץ) ומשק חקלאי במושב רמת-טיומקין, וגם התנדב לשורות הנוטרים ("גפירים") ועבר הכשרה צבאית, כולל קורס מפקדים, על ידי הצבא הבריטי. ב-1939 נקרא שוב לשליחות של האצ"ל ובית"ר, ויצא לפולין, במטרה להקנות לנוער היהודי הלאומי הכשרה צבאית ומנהיגותית לקראת עלייה ארצה. כשפרצה המלחמה באירופה (ספטמבר 1939) נחלץ הלל מפולין ברוב תושייה. הוא, רעייתו ושני הבנים (הבן השני יגאל, נולד אז, בריגה) הצליחו לחזור ארצה במסע הרפתקני דרך ברית המועצות.
בהמשך מילא תפקידים חשובים בתנועה הלאומית ובאצ"ל. היה פעיל בקליטת העולים הבלתי לגאליים, שהגיעו בספינות מעפילים קטנות לחופי נתניה (עליית "אף-על-פי"). בעקבות פעילותו הפוליטית והמחתרתית נעצר פעמים רבות על ידי שלטונות המנדט הבריטי. לראשונה נעצר עוד בשנת 1933 בהפגנות של "ברית הבריונים" נגד השלטון הבריטי ונגד עליית הנאצים בגרמניה. כשחזר לארץ מפולין בסוף 1939 נעצר שוב ונכלא במחנה המעצר מזרע ליד עכו. כשהאצ"ל הודיע על "שביתת נשק" במאבק נגד הבריטים, בגלל המלחמה באירופה, הוא שוחרר, אך נעצר שוב בשנת 1944 כאשר מפקד האצ"ל מנחם בגין הכריז על חידוש המרד. הוא הוחזק במחנה המעצר לטרון, משם הוגלה (באוקטובר 1944) לאפריקה, למעצר באריתריאה ואחר כך בסודאן. שוחרר ב-1945 ונעצר שוב ב-1947 אחרי פרשת תליית הסרג'נטים הבריטים בנתניה. בבית נותרו רעייתו שולמית עם ארבעה ילדים. יעקב ויגאל ואחיותיהם עטרה (1943) ואפרת (1947). שולמית עמדה באומץ רב בנטל הנפשי והכלכלי שנוצר וכמו תמיד נתנה גיבוי לבעלה הלוחם על אמונתו הציונית. גם כשקמה מדינת ישראל במאי 1948 כאשר שוחררו כלל העצורים והאסירים היהודים, הצבא הבריטי לא שחרר את הלל, אלא המשיך לכלוא אותו בבסיס צבאי בבת-גלים, ליד נמל חיפה, עד שאחרון החיילים הבריטים עזב את הארץ (29 ביוני 1948).
בגלל גילו אז (39) ומצבו המשפחתי לא גויס הלל לצבא הסדיר בעת מלחמת העצמאות, אבל שירת ביחידות של "חייל המשמר" (חי"ם) שעסקו במשימות שמירה ואבטחת מוצבים.
עוד משנות ה-40 שימש הלל כנציג של התנועה הלאומית במועצת המושבה נתניה ועם הקמת המדינה התמסר לעבודה ציבורית בעיריית נתניה ושימש שנים רבות כסגן ראש העיר (עובד בן עמי) וממלא מקומו. היה איש-ציבור אהוד ומקובל, הקדיש הרבה מזמנו לטיפול בתושבי העיר הנזקקים ובעולים וביתו היה תמיד פתוח לכולם. כמו כן היה חבר במרכז תנועת החירות ובמוסדותיה העליונים.
בשנת 1985 נחנך בנתניה בית ספר יסודי חדש שנקרא על שמו, "בית ספר הלל צור". היום זה אחד מבתי הספר הגדולים והמצליחים בעיר.
כשיצא לגמלאות התנדב למען קליטת העולים הראשונים שהגיעו אז מרוסיה וכן סייע בפעילות של "אולפן עקיבא" בנתניה, בחינוך לאהבת הארץ ובהדרכת טיולים. בתקופה מסוימת עסק בניהול מוסד הנוער של ויצו "הדסים". הוא היה מראשוני התלמידים של "מכון אבשלום" (בוגר מחזור ג'), כמו כן התנדב לשורות "המשמר האזרחי" של המשטרה.
הלל שלט בשפות רבות: גרמנית (שפת אם), רוסית, אנגלית, ערבית, עברית ויידיש.
הלל נפטר בפתאומיות ביולי 1984 בהיותו בגיל 74. הותיר אחריו משפחה חמה ואוהבת והרבה ידידים ומוקירים.
הלל היה איש עקרונות ותמיד נתן עדיפות לאינטרס הלאומי על פני האינטרס הפרטי והמשפחתי. הוא היה חזק באמונתו הפוליטית אבל הקפיד מאוד על סובלנות רבה ויחסים טובים גם עם מי שדעותיו היו שונות משלו. לאורך חייו בלטה התגייסותו האישית למאמץ הלאומי, ותמיד בצניעות, בחוכמה, בהגינות ובהכרת ערך האדם.
משפחתו
משפחת שטיין, מוצאה בעיר וילנה. משפחת כוהנים, שהשתייכה לזרם "המתנגדים". יעקב שטיין היגר לריגה שם נשא לאישה את רחל חייט בשנת 1905. נולדו להם ארבעה בנים:
הלל נשא לאישה את שולמית (בת לנח ולרחל סלוצקי, מאנשי העלייה השנייה) שנולדה בקואופרציה במרחביה (1914) וגדלה בנהלל.
נולדו להם ארבעה ילדים: יעקב צור (1936), יגאל (1939), עטרה (1943) ואפרת (1947). כולם נישאו והקימו משפחות בארץ.
הלל נפטר בשנת 1984 ושולמית נפטרה בשנת 1994. שניהם נטמנו זה לצד זה בבית הקברות הישן של נתניה.
כל בניו, בנותיו, נכדיו ונכדותיו שירתו בצה"ל, רובם בתפקידי קצונה ביחידות קרביות.
נכדו, סגן אייל צור (בן של יעקב וזיוה) נפל במלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982.
נכדו רס"ן רן כוכבא (בן של עטרה ויעקב כוכבא) נפל במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006.
ינה באלינט
ינה באלינט (במקור עד 1909 ברגר, בהונגרית: Bálint Jenő; בודפשט, 6 באוקטובר 1889 – בודפשט, ינואר 1945) היה סופר יהודי-הונגרי בתחום האמנות, מבקר אמנות. הוא מצא את מותו בשואה.
ביוגרפיה
ינה באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין ברגר ולינה וייס. אחיו היה הצייר רז'ה באלינט. לפני מלחמת העולם הראשונה היה פקיד, בשנת 1922 הפך עם לאיוש דינש (מקודם: דויטש) לאחד המנהלים האמנותיים של סלון התערוכות הליקון ובשנת 1923 הפך למנהל האמנותי של "בית האמנים אלקוטאש". הוא הציג לראשונה את תמונותיו של הצייר האלמוני יאנוש נאג' בלוג בהליקון וכתב עליו בספר הזיכרון שערך ארתור אלק : חייו ואמנותו של יאנוש נאג' בלוג; הוא הציג גם את עבודותיו של הצייר החקלאי פטר בנדק בבית האמנים. משנת 1926 ערך את הסדרה שכותרתה "ספריית האמנות ההונגרית". הוא ארגן וביים את התערוכה שכותרתה "כישרונות עתיקים הונגריים" שהוצגה בסלון הלאומי בשנת 1934.
ב־5 בנובמבר 1912 נשא לאישה את גיזלה (1888–1953), בתם של יאנוש נמט ויוליאנה קורדי, בבודפשט.
עזרא קניג
עזרא מייקל קניג (באנגלית: Ezra Michael Koenig; נולד ב-8 באפריל 1984) הוא זמר-יוצר וגיטריסט יהודי אמריקאי. הוא הסולן, המלחין העיקרי והגיטריסט בלהקת האינדי רוק הניו יורקית ומפייר ויקנד.
ראשית חייו
קניג נולד בניו ג'רזי למשפחה יהודית ממוצא הונגרי ורומני. אימו היא פסיכותרפיסטית ואביו הוא תפאורן בהפקות טלוויזיה וקולנוע. בגיל 11 החל קניג לכתוב שירים. קניג למד באוניברסיטת קולומביה, שם התמחה בלימודי ספרות אנגלית.
לפני הקמת "ומפייר ויקנד"
קודם להקמת ומפייר ויקנד, ייסד קניג להקת ראפ בשם "L’Homme Run", ניגן בסקסופון בסיבוב הופעות באירופה של להקת האינדי רוק "דירטי פרוג'קטורס", עבד כמתמחה בלהקת האינדי רוק "דה ווקמן", ולימד אנגלית תלמידי כיתה ח' בחטיבת ביניים בברוקלין עד לשנת 2007.
"ומפייר ויקנד"
את חברי ומפייר הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת קולומביה, ובשנת הלימודים האחרונה ההרכב נוצר. את שם ההרכב, "ומפייר ויקנד", לקחו משמו של סרט חובבני שעשה עזרא עם חבריו בחופשת הקיץ. בסרט זה משחק עזרא דמות בשם ווֹלקוֹט, הצריכה ללכת לקייפ קוד כדי להזהיר את ראש העיר מפני בוא הערפדים. 'וולקוט' ו-'קייפ קוד' מופיעים בשמות שירים מאלבום הבכורה של הלהקה.
לאחר סיום הלימודים הפיקה הלהקה בעצמה את אלבום הבכורה שלה שנקרא בשמה, "Vampire Weekend", תוך שהם עובדים במשרה מלאה. עם יציאת האלבום, בינואר 2008, ניתנה ללהקה האפשרות להתמקד ביצירת המוזיקה המשותפת.
ב-2010 הוציאו את אלבומם השני "Contra", האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של הבילבורד - הבילבורד 200, במצעד האלבומים הבריטי ובמצעדי אלבומים נוספים ברחבי העולם.
ב-2013 הוציאה את אלבומם השלישי "Modern Vampires of the City". גם אלבום הזה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד, מה שהפך את ומפייר ויקנד ללהקת האינדי רוק הראשונה שזכתה בהישג זה פעמיים ברציפות. ב-2014 זכה האלבום בפרס הגראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית. בינואר 2016, בתום סיבוב ההופעות לכבוד יציאת האלבום, הכריז רוסטאם שהוא עזב את הלהקה, אך ימשיך לשתף פעולה עם קניג בהמשך.
ב-2019 הוציאה הלהקה את אלבומם הרביעי "Father of the Bride", הראשון מאז עזיבתו של רוסטאם. גם הוא הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד. האלבום היה מועמד לשלושה פרסי גראמי, וזכה בקטגוריית אלבום המוזיקה האלטרנטיבית.
פרויקטים נוספים
מאז 2015, קניג הוא המנחה של תוכנית הרדיו "Time Crisis" בתחנת "אפל מיוזיק 1", ומ-2017 הוא מנחה את התכנית עם הצייר ואישיות הרדיו האמריקאי ג'ייק לונגסתרת'.
קניג משתתף בשירה בשיר "Carby" מהאלבום LP של להקת דיסקברי, בה חבר גם קלידן ומפייר ויקנד רוסטאם באטמנגליג'.
קניג גם משתתף באלבום "Warm Heart of Africa" של ה"The Very Best", ב-"Pyromiltia" של תאופילוס לונדון ו- של כרומאו. קניג גם שר קטע קצר בשיר Barbra Streisand של דאק סוס. קניג גם מופיע בקליפ של השיר.
משאלת מוות (סרט, 2018)
משאלת מוות (באנגלית: Death Wish) הוא מותחן פעולה אמריקאי משנת 2018, העוסק בנקמה ובלקיחת החוק לידיים. זהו רימייק לסרט הראשון בסדרת סרטי "משאלת מוות" משנת 1974 בכיכובו של צ'ארלס ברונסון, שהיה עיבוד קולנועי לספר משנת 1972 מאת הסופר בראיין גארפילד.
ביים איליי רות'. בתפקיד הראשי מופיע ברוס ויליס כרופא הנוקם בפושעים שפגעו במשפחתו, נוכח אוזלת ידה של המשטרה. בתפקידי משנה: וינסנט ד'אונופריו, דין נוריס, קימברלי אליס, קמילה מורון ובו נאפ. הסרט הופץ לקהל הרחב בארצות הברית ב-2 במרץ 2018. מבקרי הקולנוע היו מסויגים לרוב, לעומת דעות הצופים שהיו חיוביות בהרבה. בישראל יצא הסרט ב-8 במרץ.
הסרט עורר חילוקי דעות בגלל מועד יציאתו זמן קצר אחרי הטבח בתיכון דאגלס בעיר פארקלנד שבפלורידה, והתלהטות הדיון הציבורי סביב התיקון השני לחוקת ארצות הברית וסוגיית החקיקה להגבלת נשיאת כלי ירייה.
עלילה
דוקטור פול קרזי הוא רופא מנתח בחדר הטראומה בבית חולים בשיקגו, נשוי ללוסי ואב לג'ורדן בת ה-17 שהתקבלה ללימודי כלכלה באוניברסיטת ניו יורק. אחרי משחק כדורגל של ג'ורדן יושבת המשפחה במסעדה יחד עם פרנק, אחיו של פול, בעל עבר פלילי הסובל מחסרון כיס תמידי ונוהג ללוות כספים מפול. אחרי הארוחה הם קובעים מועד לצאת לחגוג את יום הולדתו של פול. בחור בשם מיגל חאווייר העובד בהחניית מכוניות לקוחות המסעדה, שומע את הדברים ומצלם במצלמת הטלפון הסלולרי את כתובת בית המשפחה מהנווטן שבמכונית.
בערב המיועד לחגיגה מוזעק פול לבית החולים, והבילוי מתבטל. לוסי וג'ורדן יוצאות לקנות מוצרים להכנת עוגה, ובהיעדרן נכנסים לבית שלושה פורצים. עם חזרתן מוקדם מהצפוי, מתחולל מאבק שבמהלכו חותכת ג'ורדן בסכין את פניו של אחד הפורצים וקורעת מעליו את המסכה, והשודדים יורים בשתיים. פול קרזי מגלה לחרדתו ששתי הפצועות שהגיעו לבית החולים הן אשתו ובתו. לוסי מתה, וג'ורדן נמצאת בתרדמת בעקבות פגיעה בבסיס הגולגולת. פול מוסר לבלשי המשטרה קווין ריינס ולאונור ג'קסון, שמהבית נגנבו, בנוסף למסמכים וכסף מזומן, גם שני שעוני יד וטבעת המחזור שלו מסטנפורד. הבלשים מסבירים שפורצים מחפשים בדרך כלל כלי נשק וכנראה מדובר בשוד שהשתבש, ומבטיחים לתפוס את השודדים בהקדם. פול מאמין שקריאה באוזני ג'ורדן תסייע להחלמתה, והוא, פרנק וחברתה סופי יושבים ליד מיטתה וקוראים לה מספרים.
מכיוון שריינס לא חוזר אליו לעדכן על החקירה, פול בא לתחנת המשטרה, וריינס מלין באוזניו על הקושי לפענח תיקי חקירה משום שהקורבנות חוששים לדבר עם שוטרים. עם זאת, מאחר שמדובר בפורצים מבוהלים, הוא מניח שאחד מהם יטעה ויוביל לחבריו. פול הולך ברחוב, וכשהוא רואה שני גברים מטרידים אישה, הוא מתערב ומוכה נמרצות. עקב כך הוא שוקל לקנות כלי ירייה אך נרתע מכיוון שמצלמות האבטחה שבחנות, ורישום הבעלות על כלי הנשק עלולים להוביל אליו. לבית החולים מובהל חבר כנופיה פצוע, מהאלונקה נשמט אקדח גלוק 17 של האיש, ופול גונב את האקדח ומתחיל להתאמן בעזרת סרטון הדרכה ביוטיוב.
ג'ורדן נתקפת עווית וידיה נכבלות למיטה. מתוסכל מכך שבתו כבולה בעוד הפושעים חופשיים, פול לובש ברדס ויוצא בלילה לשוטט ברחוב חמוש באקדח. הוא מתערב באירוע של חטיפת מכונית ומחלץ את הנהגת. הגנבים מנסים לדרוס אותו והוא פותח באש, הורג אחד מהם והמכונית מתנגשת בברז כיבוי אש. הגנב השני יוצא ובקרב יריות פול פוגע בו, ואחר כך מוודא הריגה בקור רוח. בתוך כך, כף יד שמאל של פול נפצעת מתנועת מחלק האקדח. הוא בורח כאשר המשטרה מגיעה. נטאשה, צעירה העובדת בבר סמוך, עדה לאירוע, מצלמת אותו ומעלה סרטון למדיה החברתית לפני שריינס וג'קסון שבאו לגבות עדות, עוצרים בעדה. מהסרטון עולה שהאיש היורה הוא אדם לבן, שמאלי שלא מיומן בתפעול אקדח. הסרטון הופך לוויראלי, פול זוכה לכינוי "הקוצר הקודר", ובתחנות הרדיו והטלוויזיה המקומיות מתנהלים ויכוחים אם מדובר בגיבור שמציל אנשים, או ברוצח. כאשר מגיע לבית החולים הילד טיילר פצוע ירי, הוא מספר לפול על סוחר סמים המכונה "איש הגלידה" שיושב במקום קבוע ליד בית הספר ומעסיק ילדים כשליחים. מחויב לתדמיתו החדשה, פול מוצא ברישומי בית החולים את מקום האירוע, לוקח ברדס מחדר הכביסה של בית החולים, הולך אל "איש הגלידה", יורה בו בדם קר ומסתלק. ריינס וג'קסון מגיעים למקום, מזהים את הנרצח כמפיץ סמים בשם ריי שון קור, ומהעדויות הם מסיקים שהרוצח הוא "הקוצר הקודר". עם זאת, בניגוד לאירוע הקודם, לא ברור כיצד מצא האיש בברדס את סוחר הסמים ומה הניע אותו לפעול כעת, במיוחד מאחר שהוא לבן שפועל בסביבה של שחורים, תופעה חריגה בשיקגו.
עם ערב הולך פול למוסך של ג'ו. בעוד האיש שרוע מתחת גחון של מכונית, פול מהמם אותו במכת מפתח שוודי. ג'ו מתעורר קשור, פול מזריק לו פרופופול, חותך את ירכו, עוקר את עצב השת ושופך עליו נוזל בלמים המכיל מרכיב הידרוקסידי. בכאביו, ג'ו אומר ששם האיש שרצח את לוסי הוא נוקס, אך מעולם לא פגש אותו. לשאלת פול, ג'ו עונה: "אתה לא תמצא את נוקס. הוא ימצא אותך". פול מפיל על ג'ו את המכונית שמרוצצת את גוגולתו. באותו הזמן, ריינס וג'קסון באים לתשאל את פרנק בעקבות האירוע בחנות האלכוהול, וחושדים בו לאור תכונותיו (פרנק מתאמן עם מחבט בייסבול וחובט ביד שמאל). פרנק מזים את החשד וממהר אל פול שלא נמצא בבית (אלא במוסך של ג'ו). במרתף הבית מוצא פרנק קליעי אקדח מפוזרים ומבין שפול הוא "הקוצר הקודר". בינתיים, אחרי שהרג את ג'ו, פול הולך לשבת ליד ג'ורדן. נוקס מתקשר ותובע ממנו להגיע מיד לפגישה בחדר שירותים של מועדון לילה. פול הולך בכוונה להרוג את נוקס, ובקרב יריות נפצעים שניהם. פול נטמע בקהל הנמלטים, ואילו נוקס מגיע לבית החולים, מתחזה לקורבן תמים ומוסר לבלשים את תיאורו של פול. פול מתגנב למשרדו שבבית החולים, מטפל בפציעת הירי באמצעים מאולתרים ומסתלק לפני הגעת הבלשים למשרד. הוא מגיע הביתה ופרנק מתעמת איתו אחרי שהוחשד על לא עוול בכפו. במהלך העימות מגיעים ריינס וג'קסון, פרנק פותח את הדלת ואומר שפול יצא לאירוע חגיגי. הבלשים עוזבים על אף שהם משוכנעים שהוא משקר, אך לא יעצרו רופא ללא ראייה חותכת. פרנק חוזר לפול ומבקש ממנו לחדול ממעשיו. בעודם מתווכחים, מתקשרים מבית החולים ומודיעים לפול שג'ורדן התעוררה. הוא מבטיח לפרנק ש"זה נגמר".
כעבור שבוע פול מוציא את ג'ורדן מבית החולים. למעלית נכנס איתם גם נוקס שהחלים. ג'ורדן לא מזהה אותו. פול לא אומר מילה, אך מבין שנוקס מאיים עליהם. הוא חוזר לחנות הנשק ורוכש מגוון כלי נשק. כמה ימים אחר כך סועדים פול, ג'ורדן ופרנק ארוחת ערב יחד. אחרי שפרנק עוזב, מזהה פול אדם רץ על מדשאת הבית, מסתיר את ג'ורדן מתחת למדרגות ומורה לה להתקשר למשטרה. לבית פולשים נוקס עם שני שותפים. אחרי שפול הורג את השותפים, נוקס אורב לו במרתף ופוצע אותו. פול שולף רובה סער M4 מתוך סליק מתחת לשולחן קפה והורג את נוקס. לבית מגיעים ריינס וג'קסון שמקבלים את הסבריו המפוקפקים של פול בדבר הגנה עצמית, מתוך הבנה שמסע הנקמה שלו הסתיים.
בסצנת הסיום, פול מביא את ג'ורדן וחברתה סופי לאוניברסיטת ניו יורק. הוא רואה ברחוב נער חוטף תיק, קורא לו ומצביע לעברו במחוות אקדח.
פיתוח
בדצמבר 2006 הודיע סילבסטר סטאלון שבכוונתו לביים ולשחק בתפקיד הראשי ברימייק ל"משאלת מוות" משנת 1974. סטאלון הוסיף שהוא שוקל שינוי בדמות הגיבור, ובמקום הארכיטקט שגילם צ'ארלס ברונסון, בגרסה החדשה קרזי יהיה שוטר שקצר הצלחה רבה בתפקידו על אף שמעולם לא השתמש באקדח, ובעקבות ההתקפה על משפחתו הוא נקלע לדילמה מוסרית נוכח שאיפתו לנקום. לאור תגובות שליליות מצד חובבי סדרת סרטי "משאלת מוות", סטאלון חזר בו מהרעיון. באוקטובר 2009 חידש סטאלון את עניינו בעשיית הרימייק, והסביר שמדובר בסיפור מוסרי שבו אדם תרבותי הופך לפרימיטיבי, אחרי שכל מה שהיה לו - נלקח ממנו.
בשלהי ינואר 2012 דיווח ה"הוליווד ריפורטר" שג'ו קארנהאן יכתוב ויביים את הרימייק עבור אולפני "סרטי פרמאונט", עם ליאם ניסן בתפקיד הראשי. כעבור שנה של הכנות, קארנהאן הודיע על פרישה מההפקה בגלל חילוקי דעות עם האולפן, מאחר שהוא רצה את בניסיו דל טורו וראסל קרואו בתפקידי האחים קרזי, אך האולפן העדיף אחד מהשלושה בתפקיד הראשי: ברוס ויליס, ויל סמית' או בראד פיט. כעבור חודש הוחלף קארנהאן בבמאי המקסיקני חררדו נראנחו שרצה גם הוא את דל טורו בגלל דמיונו החיצוני לברונסון, אך האולפן שב וההסתייג מהשחקן, וגם הרעיון הזה נדחה. קארנהאן קיבל קרדיט בלעדי על התסריט.
במרץ 2016 הודיעו אולפני "פרמאונט" ו"מטרו גולדווין מאייר" במשותף שאהרון קשלס ונבות פפושדו יביימו את הסרט, כאשר ברוס ויליס נבחר מתוך רשימה מצומצמת שכללה גם את ראסל קרואו, מאט דיימון, ויל סמית' ובראד פיט. קשלס ופפושדו פרשו מההפקה כעבור חודשיים מכיוון ש"MGM" דחו את בקשתם לשכתב את התסריט המקורי של קארנהאן, כפי שאושר על ידי ויליס. ביוני 2016 הוחתם אליי רות' כבמאי, והתסריט שוכתב על ידי סקוט אלכסנדר ולארי קאראז'ווסקי. ב-25 באוגוסט שלאחר מכן לוהק וינסנט ד'אונופריו לגלם את אחיו של פול קרזי, ואליהם צורף דין נוריס. במהלך אוקטובר 2016 הצטרפו לצוות השחקנים גם קימברלי אליס, קמילה מורון ורוני ג'ין בלווינס.
הפצה והכנסות
ביוני 2017 נמסר שחברת "Annapurna Pictures" תפיץ את הסרט עבור "MGM" ב-22 בנובמבר באותה שנה. כחודש לפני יציאת הסרט נודע שההפצה נדחתה ל-2 במרץ 2018. ככל הנראה, הדחייה נעשתה על רקע סמיכות המועד המקורי לטבח בסטריפ של לאס וגאס.
בבתי הקולנוע ברחבי העולם הסרט גרף הכנסות בסך 49.6 מיליון דולר כנגד תקציב הפקה שעמד על 30 מיליון דולר.
ביקורות
במאגר ביקורות הסרטים Rotten tomatoes עומד יחס הדעות החיוביות מצד המבקרים על 18% עם דירוג ממוצע של 3.88 מתוך 10. סיכום הביקורת הוא שהסרט חסר את הנחישות והאמונה שאפיינו את הסרט המקורי, וכן סובל מעיתוי לא מוצלח באופן ניכר. לעומת זאת, דעת קהל הצופים חיובית בהרבה, ועומדת על 72%. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 31 מתוך 100 מצד המבקרים, בשקלול 31 ביקורות שהוגדרו "מסויגות בדרך כלל". לעומת המבקרים, קהל הצופים העניק לסרט ציון 7 מתוך 10. בסקר דעת קהל שנערך מטעם CinemaScore בעת סוף שבוע הבכורה בארצות הברית, העניקו הצופים לסרט דירוג +B בסולם +A (גבוה ביותר) עד F (נמוך ביותר).
הסרט נתקל בביקורות נוקבות לאור עיתוי יציאתו כשבועיים אחרי הטבח בתיכון דאגלס בעיר פארקלנד שבפלורידה, ולאור טענות שאיליי רות' נקט עמדה חיובית ואוהדת כלפי תרבות נשיאת הנשק והוויכוח הציבורי לגבי התיקון השני לחוקת ארצות הברית שהתלהט באותם ימים. עם יציאת קדימון הסרט ב-2 באוגוסט, מבקר הקולנוע של "פורבס", סקוט מנדלסון, צייץ שאין אטימות גדולה מזו מצד קולנוענים לבנים נוכח האווירה החברתית-פוליטית. הסופר והמחזאי צ'אק ונדיג כתב שזה עיתוי תמוה לתת "כיף" לגבר לבן, קשיש וכועס העושה דין לעצמו עם כלי נשק רבים. עיתונאי ה"וושינגטון פוסט" והמבקר אלאן זילברמן, כתב שהרימייק של איליי רות' הוא כה פשיסטי, דבר שיגרום לאנשי אלט-רייט זקפה עוד לפני שהקדימון מסתיים. בראיין אלכסנדר כתב שהסרט תפור לפי מידותיו של איגוד הרובאים הלאומי האמריקאי, והרומנטיזציה שהסרט עושה לצורך בנשיאת נשק, צורמת עוד יותר נוכח הטרגדיה בפלורידה.
איימי ניקולסון מ"הגארדיאן" כתבה שהסרט מעליב את שני הצדדים בוויכוח על הפיקוח על הנשק, משטח את הפוליטיקה ומזין את הפאתוס. בביקורת ב"ניו יורק טיימס", ג'ינט קאצוליס הגדירה את הסרט "רפה שכל", וביקרה את הנימה המבודחת והלא-מסויגת כלפי הנושא שהסרט עוסק בו. ג'ון ד'פור כתב ב"הוליווד ריפורטר" שהסרט לא מנסה לטפל בוויכוחים הלאומיים האמיתיים, ובהשוואה אליו, סרט המקור משנת 1974 נראה כיצירה פילוסופית.
כנגד השוללים, מבקרים אחרים צידדו במסר שנושא הסרט. פיטר האוול מה"טורונטו סטאר" הביע את דעתו שרות' וקארנהאן היטיבו לעדכן את העלילה המקורית משנת 1974, והסרט המעודכן מתאר היטב כיצד אזרחים אמריקאים משיגים נשק ומשתמשים בו באופן יום-יומי. עם זאת, האוול סבר שליאם ניסן התאים יותר לתפקיד. מאת'יו רוז'ה מהאתר הליברלי "Salon" הסכים שעיתוי יציאת הסרט אומלל, אך טען שכיוון שאירועי הרג המוני יכולים להתרחש בכל עת ונמצאים בכל מקום בתרבות האמריקאית, מסרטי קולנוע ומשחקי וידאו ועד טיעונים של הימין הפוליטי נגד חקיקת פיקוח על נשק, ולכן רוז'ה תוהה אם מועד יציאה מתאים לסרט נקמה אפשרי כלל, ומוסיף שהסרט הוא ה"גילטי פלז'ר" שלו, וממליץ עליו. מיק לסאל כתב ב"סן פרנסיסקו כרוניקל" שסרט זה טוב בהרבה מכל סרטי ההמשך של סדרת "משאלת מוות", וללא ספק הסרט השני הטוב ביותר בסדרה.
בישראל, דין קליין נתן באתר "סרט" כוכב אחד מתוך חמישה, וציין שזהו רימייק מיותר, חסר תועלת ויצירתיות המזלזל בקהל. לעומת זאת, גולשי האתר העניקו לסרט ציון 7.9 מתוך 10. אבנר שביט כתב ב"וואלה!" שלמרות הופעה טובה של ברוס ויליס, התסריט מופרך ומנותק מהמציאות, וכמעט כל אלמנט בו בלתי סביר, כגון. ארז דבורה כתב שאיליי רות' עיצב, והסרט לא יוצר דיון אלא מספק לקהל מסוים הנאה ממראה הצדק הנחרץ. דבורה הוסיף שוויליס משחק באופן עצל, לא מעורב, לא משקיע ולא מתעניין.
חנקוניים
חנקוניים (שם מדעי: Erycinae) היא תת-משפחה של נחשים ממשפחת החנקיים המהווים את הקטנים שבמיני המשפחה. הם נפוצים בעולם הישן באירופה, אסיה ואפריקה ומין אחד חי במערב אמריקה הצפונית. המין חנק משריץ נפוץ בישראל.
מאפיינים
טרפם קטן יותר מהטרף של החנקיים הגדולים וכולל בעיקר מכרסמים אך גם לטאות ועופות קטנים. הם הורגים את הטרף שלהם בחניקה בעזרת שריריהם החזקים או מוחצים אותו בתקרת המאורה שלו.
נחשים אלה הם חיות מחמד קלות לטיפול מאחר שהם אינם מסוכנים וצריכים מעט מאוד מזון.
סלצ'וק אינאן
קריירת מועדונים
אינאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דרדנלספור ובגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת. בשנת עבר למאניסאספור איתה ירד ליגה בתום עונת.
בקיץ חתם בטרבזונספור. במשחק הבכורה שלו נגד אנקרספור הוא הבקיע צמד. ב-1 בנובמבר 2008 הבקיע את השער ה-2000 של קבוצתו בליגת העל הטורקית. הישג השיא של אינאן במדי טרבזונספור היה זכייה בגביע הטורקי.
בתום עונת סיים את חוזהו בטרבזונספור, וב-25 במאי 2011 חתם בגלאטסראיי. ב-18 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד סמסונספור. ב-11 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור גלאטסראיי בניצחון 0-3 נגד טרבזונספור קבוצתו לשעבר. את העונה סיים כמלך השערים ומלך הבישולים של המועדון עם 13 שערים ו-16 בישולים. בסיום העונה זכה עם גלאטסראיי גם באליפות ובתואר מלך הבישולים של הליגה, קשר העונה ושחקן העונה. ב-12 באוגוסט 2012 זכה עם המועדון בסופר קאפ כאשר בישל 2 שערים בניצחון 2-3 נגד פנרבחצ'ה. ב-23 בספטמבר 2012 ענד לראשונה את סרט הקפטן. בשנת הפך לקפטן הראשון של המועדון.
בקיץ, אינאן פרש מכדורגל ומונה לעוזר מאמן גלאטסראיי.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, אינאן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של טורקיה. הוא זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד במסגרת מוקדמות יורו 2008 אבל נפצע ושוחרר מהסגל. אינאן שותף בכל משחקי הנבחרת במסגרת מוקדמות יורו 2012 ובישל 6 שערים, אך הוא לא הצליח לעלות עם הנבחרת לטורניר הגמר. ב-24 במאי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד.
חנה בן-חיים יולזרי
חנה בן-חיים יולזרי (נולדה ב-1956) היא אמנית רב-תחומית, חיה ויוצרת בירושלים. עבודותיה עוסקות בחיים ומוות, זמן וזיכרון, זהות וגבולות, מקומיות והאחר. בן-חיים יולזרי החלה את דרכה כציירת, לאורך השנים הרחיבה את פועלה לצילום, וידאו, ציור, מיצב ופרויקטים קהילתיים.
ביוגרפיה ואמנות
חנה בן-חיים יולזרי נולדה במושב חרות. היא סיימה תואר ראשון ושני במחלקה לאמנות, בבצלאל. וקיבלה תואר מוסמך במדיניות ותאוריה של האמנויות.
תמות המוות בחיים והחיים במוות ליוו אותה בפרויקט המצולם "יומני דומם", אותו החלה ב-2002. אלפי צילומיה יצרו ארכיון ויזואלי של חומרים אורגניים, המתועדים לאורך זמן בעדשתה. היצירה עוסקת באופן שבו גופים מגיבים למשך: נרקבים, מתייבשים, נאכלים או נעלמים. חשוב לאמנית להדגיש עד כמה מגוונים ומלאי חיים תהליכים אלו יכולים להיות. האמנית, שמתכתבת עם טבע דומם ואניטאס, מבקשת ליצור חיבור מחודש של הגוף האורגני הפגוע והדחוי עם תרבות של צעירות נצח.
אחרי שנים של עבודה בסטודיו, בן-חיים יולזרי מצאה את עצמה בחוץ ולמול הנוף עם המצלמה. המצלמה הביאה אותה לאזורים אותם היא מגדירה כלימינליים, כמו חוף עג'מי, שמשמש בעיקר את האוכלוסייה הערבית של העיר יפו. כמו כן, היא יצאה אל הנגב, לעיר הבדואית רהט ואל גבול עזה ישראל. תוצרי השהייה במקומות הללו הולידו את מיצבי הווידאו "פרקי נגב" ו"שקיעות עג'מי". דרך וידאו-ארט ומיצבים קהילתיים היא החלה לבחון באופן רפלקסיבי את המציאות הנגלית לעיניה.
עבודות הווידאו של בן-חיים יולזרי מחברות בין הפוליטי לפואטי. הן מערערות על תפישות של זהות והזדהות בהקשר לאומי. בעבודתה "נושאת בזרועותיי" היא מאחדת שבועת חיילי צה"ל המצהירים על נאמנותם למדינה ונכונותם להקריב את חייהם למענה, עם שבועת בתה של השהידה רים צאלאח, המבטיחה ללכת בעקבות אמה. בעבודה זו היא מבקשת לבחון האם קריסת השבועה האחת תגרום גם לקריסת האחרת.
את התעניינותה באחר, מימשה גם במיצבים הקהילתיים שיצרה. ב"סוף הלילה, עין כרם 2009" הזמינה מעל 40 משפחות המתגוררות בשכונה, להציג/לארח שמיכות צבעוניות עם דגם אוריינטלי. השמיכות התלויות מן המרפסות והחלונות, יצרו מפה חדשה של השכונה. לא ניתן היה להתעלם מהמראה החדש של השכונה העכשווית, שהדהד את מראה הכפר הערבי טרם קום המדינה. למיצב "ביכורים-ביקורים" אותו אצרה במשותף עם האמן הדס עפרת, הוזמנו מעל 40 אמניות ואמנים להציג בגינת לווינסקי שבדרום תל אביב. השתתפו במיצב מבקשי מקלט, מהגרי עבודה וכן אורחים מכל רחבי הארץ.
בפרויקט הנוכחי שלה, בוחנת האמנית את צלב הקרס באמצעות ציור. ציוריה שואבים השראה מרצפות הפסיפס של בית הכנסת העתיק בעין גדי ומבית המרחץ הרומי בעיר בית שאן. האמנית בוחנת את כוחו של סמל הסווסטיקה, שהוא רב משמעות בתרבויות קדומות ברחבי העולם ובמיוחד בהודו ושואלת: האם כוחו נובע רק מצורתו החזקה ושליטתה במרחב שסובב אותה, האם ניתן לנתק את הצורה מההקשר ההיסטורי ומהשימוש שעשו בו הנאצים באמצעות המעשה הציורי, לחדש ולשנות את הסטטוס של הסמל באמנות העכשווית ובתרבות.
בן-חיים יולזרי התמחתה בחינוך לאמנות לבני נוער. במסגרת תפקידה כמדריכה ארצית לבגרות מעשית של משרד החינוך, הדריכה את המורים בכל רחבי הארץ בתחום העשייה האמנותית של מתבגרים. מתוך חשיבה על הוראה והוראת האמנות בפרט צמח המיצג שלה "שיעור בגן". השיעור התקיים בגן ציבורי בניגוד לשיעור בכיתה סגורה בבית ספר. התקיימו ארבעה מיצגים בהם פגשה קבוצות שונות מקהילת נווה אליעזר בתל אביב. התכנים התייחסו מחד לגן כמקום מפגש ומאידך לתהליכי למידה. עם האמנית ענת בראל אצרה את התערוכה "משיכות ראשונות" בה השתתפו בוגרי מגמות אמנות מכל רחבי הארץ, יחד הן הרצו וכתבו על תחום ייחודי זה.
כריס קייל
כריסטופר סקוט "כריס" קייל (באנגלית: Christopher Scott "Chris" Kyle; 8 באפריל 1974 - 2 בפברואר 2013) היה צלף של יחידת אריות הים, יחידת העלית של חיל הים האמריקני, הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. הוא השתתף במלחמת עיראק ולזכותו נזקפות 160 הריגות של חיילי אויב, מחבלים וחמושים, המספר הרב ביותר בצבא ארצות הברית מאז ומעולם.
סרט הקולנוע "צלף אמריקאי" מבוסס על האוטוביוגרפיה שלו.
ביוגרפיה
קייל נולד באודסה, טקסס. יש לו אח צעיר בשם ג'ף. כבר בילדותו נחשף לירי ולציד ובגיל שמונה קיבל מאביו את רובהו הראשון. לאחר התיכון, הוא עבד בחווה והתחרה ברודיאו. הקריירה שלו נקטעה כאשר נפצע בזרועו.
בעת החלמתו בוצעו ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה וקייל החליט בעקבותיהם להקדיש את חייו למלחמה בטרור. הוא פנה ללשכת הגיוס וביקש להצטרף לחיל הנחתים האמריקני, אך הוא שוכנע להצטרף לאריות הים. ב-1999 הוא התגייס לצי האמריקאי ושירת בצוות 3 של היחידה. במרץ 2003 רשם את החיסול הראשון כצלף, כשפגע בילד שהתכוון ליידות רימון יד על חיילי המארינס בנאסריה שבדרום עיראק. קייל השתתף בארבעה סבבים של משימות בעיראק במהלכם נזקפו לזכותו 160 חיסולים ועוד קרוב למאה חיסולים שלא זכו לאישור רשמי. הוא נחשב לצלף הקטלני ביותר בתולדות הצבא האמריקאי. בעיראק הוא זכה לכינוי "השטן מרמאדי" ועל ראשו הוצא פרס של 180,000 דולר. את הצליפה המתועדת מהמרחק הרב ביותר רשם ב-2008 כשפגע ממרחק של כ-2,100 יארד (1920 מטר) בחמוש עיראקי שהתכוון לירות רקטה נגד טנקים לעבר שיירה אמריקאית. במהלך המלחמה נורה קייל פעמיים ושרד 6 פגיעות של מטעני צד.
במלחמת עיראק השתמש קייל ברובי הצלפים מקמילן TAC-338, רובה צלפים וינצ'סטר 0.300 מגנום, Mk 12 Special Purpose Rifle, וברובה סער M4 קרבין. במהלך שירותו עוטר קייל בכוכב הכסף ושלוש פעמים בכוכב הארד והוא אחד הצלפים המעוטרים ביותר בארצות הברית. קייל השתחרר ב-2009.
הוא התגורר עם רעייתו טייה קייל (לה נישא ב-2002), בנו ובתו בטקסס ושימש כנשיא בחברת "Craft International" לייעוץ ביטחוני. ב-2012, הוציא אוטוביוגרפיה בשם "צלף אמריקאי". הספר הופיע ברשימת רבי המכר של המגזין "הניו יורק טיימס" והביא לקייל חשיפה בכל רחבי המדינה.
ב-2 בפברואר 2013 נרצח קייל עם חברו צ'אד ליטלפילד במהלך מטווח מירי של חייל משוחרר מעורער בנפשו בשם אדי ריי רוט, אותו לקח במטרה לסייע לו להתמודד עם הפרעה פוסט-טראומתית מהמלחמה. לאחר הרצח, נסע רוט לבית אחותו וסיפר לה על הנעשה. האחות התקשרה למשטרה אשר עצרה אותו לאחר מרדף קצר. ב-11 בפברואר 2013, נערך טקס האשכבה של קייל באצטדיון קאובויס, אצטדיון הפוטבול של קבוצת דאלאס קאובויס. מסע ההלוויה שלו נערך לאורך 320 ק"מ וכלל שיירה של 200 כלי רכב ומאות אנשים שחלקו לו כבוד אחרון לאורך הדרך.
בתרבות
קייל כתב שני ספרים: "American Sniper", אוטוביוגרפיה על חייו ושירותו הצבאי ו-"American Gun" הסוקר עשרה כלי נשק חמים קלים שהשפיעו על ההיסטוריה של ארצות הברית.
התסריט לסרט הקולנוע "צלף אמריקאי" מבוסס על האוטוביוגרפיה שלו, American Sniper: The Autobiography of the Most Lethal Sniper in U.S. Military History. במאי הסרט הוא קלינט איסטווד והסרט יצא לאקרנים בסוף 2014.
ב-2 בפברואר 2015, הכריז מושל טקסס, גרג אבוט, על יום זה כ"יום כריס קייל" לזכרו.
ויליאם דונובן
מייג'ור גנרל ויליאם ג'וזף דונובן (William Joseph Donovan; 1 בינואר 1883 – 8 בפברואר 1959) היה ראש המשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה.
דונובן לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד גדוד בחטיבת החי"ר ה-69 של המשמר הלאומי, ובהמשך מונה למפקד החטיבה בדרגת קולונל. על פועלו במלחמת העולם הראשונה הוענקו לו מדליית הכבוד, צלב השירות המצוין ועיטור לב הארגמן. בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט להקים משרד מיוחד לאיסוף מודיעין ממדינות האויב. בראש המשרד הועמד דונובן, אשר היה פרקליט מצליח וחבר אישי של רוזוולט. עם מינויו הועלה דונובן לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר מותו בשנת 1959 נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
סיברי פורד
סיברי פורד (באנגלית: Seabury Ford; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אוהיו ה-20, אחרון מושלי אוהיו ממפלגתו.
ראשית חייו
סיברי פורד נולד בצ'שייר, קונטיקט כילדם החמישי משבעת ילדיהם של ג'ון פורד ואסתר קוק פורד. הוא היה צאצא מדור שישי של טימותי פורד, שהיגר ב-1637 מדבון שבאנגליה לצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס, ולאחר מכן היה אחד המייסדים הראשונים של מושבת ניו הייבן. ב-1804 עברה המשפחה לברטון שבאוהיו. פורד התחנך באקדמיית ברטון, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ייל.
ב-1825 סיים פורד את לימודיו בייל, שב לאוהיו, ולמד משפטים בהדרכתו של דודו, השופט פיטר היצ'קוק. ב-1827 הוא החל לעסוק בעריכת דין. בעת שעסק בעריכת דין היה פורד מעורב במיליציה המדינתית וקודם לדרגת מייג'ור גנרל. ב-1828 נשא פורד לאישה את דודניתו הארייט קוק. לשניים נולדו חמישה בנים.
מחוקק באוהיו
ב-1835 נבחר פורד לבית הנבחרים של אוהיו. הוא נבחר לתפקיד שלוש פעמים וכיהן כיושב ראש הבית פעם אחת. בשנים 1841- 1848 הוא כיהן בסנאט של אוהיו. פורד גילה סלידה לנאומים ציבוריים, ופעם הוא התוודה בפני אחד מידידיו ש"דבר מלבד כורח הנסיבות לא יניע אותי לעשות כן". בבית הנבחרים של אוהיו הוא נודע כממומחה לחקיקה בתחומי המיסוי והבנקאות. הישגו הבולט ביותר כמחוקק היה ככל הנראה ביטול חוק ההלוואות של 1837. חוק זה נודע בכינוי "חוק הבזיזה", על שם האפשרות שהוא נתן לנצל את משאבי אוצר המדינה. החוק התיר למדינת אוהיו להעניק הלוואות לחברות רכבת, ולתמוך בסלילת כבישים ובכריית תעלות. ב-1840 דחף פורד לביטול חוק זה. חוקר מודרני ציין שביטול החוק ציין את תחילת הנטייה הכללית לבטל את בעלות המדינה על מיזמי עבודות ציבוריות, או השתתפותה בהן, וכן את תחילתה של גישת לסה פר במערכת היחסים בין מדינת אוהיו לבין המגזר העסקי.
כמו רבים מהוויגים באזור המערב, פורד התנגד נחרצות לעבדות, אך החשש ממלחמת אזרחים מנע ממנו מלהפוך למתנגד פעיל לעבדות. ב-1838 הוא הובס על ידי ג'ושוע גידינגס בהתמודדות צמודה על מועמדות המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית. פורד היה ממעריציו של הנרי קליי, והיה פעיל במסע הבחירות שלו בבחירות לנשיאות של 1844.
מושל אוהיו
בינואר 1848 זכה פורד במועמדות המפלגה הוויגית למשרת מושל אוהיו. מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, שאליה התנגדו הוויגים, עדיין לא הסתיימה, והדמוקרטים הציבו כמועמד את ג'ון ב. ולר, ששירת כלוטננט קולונל במקסיקו. כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, הצביע ולר בעד הנהגתו של הכלל שאסר על דיונים בסוגיית העבדות, ונחשב כאוהד הדרום. הוויגים באוהיו דרשו שהמלחמה תגיע לסיומה, התנגדו לכל סיפוח כפוי של טריטוריה מקסיקנית, ודרשו שבכל טריטוריה שכן תסופח לארצות הברית לא תורשה בה העבדות. סיסמתם של הוויגים במערכת בחירות זו הייתה " ג'ון ב. ולר והמלחמה, סיברי פורד והשלום".
מסע הבחירות של הוויגים באוהיו ספג מבוכה כאשר ביוני, הציגה המפלגה את מועמדותו לנשיאות של זאכרי טיילור, איש הדרום שבבעלותו היו עבדים. באותה עת קרא סלמון צ'ייס לכינוס ועידת מפלגת הארץ החופשית (Free Soil Party). לפרישתם של חברי מפלגה זו מהמפלגה הוויגית הייתה השפעה הרת אסון על המצביעים מתנגדי העבדות במערב, שזה מכבר היה מעוז בלתי חדיר של הוויגים. פורד חרד נואשות לשמור על אחדות מפלגתו, והחליט שדרך הפעולה הטובה ביותר תהיה להתעלם ממועמדותו של טיילור. צעד זה חשף אותו באופן טבעי ללעג הדמוקרטים, אך בסופו של דבר נבחר פורד כמושל וטיילור נוצח באוהיו. במהלך מסע הבחירות דחק פורד בביטול החוקים שנגעו לאפרו-אמריקאים.
הבחירות הללו היו הצמודות ביותר בהיסטוריה של אוהיו, והיחידות שהוכרעו בסופו של דבר על ידי בית המחוקקים. האספה הכללית שנבחרה באותה שנה הייתה מפולגת בין הוויגים לבין הדמוקרטים, כשחברי סיעת הארץ החופשית היוו את לשון המאזניים. האספה התכנסה ב-4 בדצמבר וישיבותיה היו הסוערות ביותר שהתקיימו אי פעם. פורד היה אמור להישבע אמונים כמושל באותו חודש, אך טקס ההשבעה נדחה בשישה שבועות בשעה שבית המחוקקים נאבק כדי להתארגן. בסופו של דבר, ולאחר בחינה ממושכת של תוצאות הבחירות, קיבלה האספה ב-22 בינואר 1849 החלטה שפורד קיבל 148,756 קולות, מול 148,445 הקולות של ולר, הפרש של 311 קולות בלבד. כשהוא נסער מהאופי האלים של ישיבות בית המחוקקים, דיבר פורד נרגשות בנאום ההשבעה שלו על שמירת האיחוד ועל ההשלכות הגורליות שעלולות להגרם כתוצאה מפילוגו. במצב זה שבית המחוקקים היה כה מפולג, לא ניתן היה להגיע להשגים רבים. עם זאת, החוקים שהפלו את השחורים בוטלו. סוגיית ועידת החוקה הועברה לציבור הבוחרים, ואושרה על ידו בבחירות שהתקיימו בסתיו 1849. האספה הכללית חוקקה את החוק הנדרש, וועידת החוקה התכנסה בבית הנבחרים ב-6 במאי 1850. החוקה שהתקבלה בוועידה זו משמשת עד היום כבסיס לחוקי אוהיו.
ב-1849 השתוללה בקולומבוס מגפת כולרה. פורד נשאר בעיר הבירה והתמודד עם המשבר. הוא העניק חנינות לאלו שהיו ראויים להם, והשיב את הסדר בבית הכלא באמצעות פנייה אישית בה הוא הבטיח חנינות נוספות לאלו שיטו כתף בסיוע לחולים עד לסיום המגפה.
מותו
ביום ראשון הראשון שלאחר פרישתו, לקה פורד בשבץ מוחי, שגרם לו לשיתוק, שממנו הוא לא החלים. סיברי פורד נפטר בביתו שבברטון ב-8 במאי 1855, בגיל 53. הוא נטמן בבית הקברות ולטון שבעיר.
יחסי הפיליפינים–קובה
יחסי הפיליפינים–קובה הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה של קובה. בין שתי המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים, לפיליפינים שגרירות במקסיקו סיטי שאמונה גם על היחסים עם קובה אחרי שסגרה ב-2012 את השגרירות בהוואנה, ואילו לקובה הייתה בעבר שגרירות במנילה, אך גם היא נסגרה ב-2013.
לשתי המדינות היסטוריה משותפת לאור העובדה ששתיהן היו מושבות ספרדיות, ששוחררו על ידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ובחוזה פריז הפיליפינים הפכה למושבה אמריקאית ואילו קובה הפכה למדינה עצמאית.
ראשית היחסים
בקובה ובפיליפינים קיימות צורות התיישבות שונות למשך דורות. בתחילת המאה ה-16 הגיעו ראשוני הפיליפינים לקובה דרך הגליאון של מנילה, שהיה נתיב מסחר בין הפיליפינים לבין מקסיקו. הפיליפינים שהובאו על ידי הספרדים לקובה היו לרוב נערי כנסייה, מדריכי קטכיזם ועובדים בכנסייה. פינאר דל ריו שבקובה מפורסמת בזכות הסיגרים שהובאו אליה מהפיליפינים מאחר שהיא הייתה קרובה ונגישה יותר לאירופה. קובה והפיליפינים נשלטו על ידי הספרדים למשך מספר מאות שנים, עד ההפסד של ספרד במלחמה לארצות הברית. שתיהן, יחד עם פוארטו ריקו, עברו לשלטון אמריקאי תמורת תשלום של 20 מיליון דולר. מספר שנים אחר כך קובה קיבלה עצמאות מארצות הברית, בעוד הפיליפינים נשארה בריבונות אמריקאית עד 4 ביולי 1946. באותו חודש שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
מאז מתן העצמאות לפיליפינים
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נקלעו למשבר ב-1961, על רקע הפלישה למפרץ החזירים. רשמית, היחסים בין שתי המדינות הושבו על כנם ב-26 באוגוסט 1975 בטקס החתימה על הצהרה משותפת בידי פידל קסטרו ואימלדה מרקוס.
ב-31 באוקטובר 2012 ממשלת הפיליפינים סגרה את השגרירות שלה בהוואנה במקביל לסגירת שגרירויות בסטוקהולם, בוקרשט והלסינקי וכן סגירת הקונסוליה בסאיפאן. סגירת הנציגויות הייתה חלק מקיצוצים וסידור מחדש של מחלקת המדינה הפיליפינית. הפיליפינים הצהירו כי לא תהיה לדבר השפעה על היחסים בין המדינות, ודובר נשיא הפיליפינים אמר כי "לא תהיה השפעה, סגירת השירותים הקונסולריים היא עניין פנימי, כך שאין השפעה עליהן (המדינות שהושפעו מהסגירה), ככל שיש לנו נציגות שם... היחסים הדיפלומטיים לא מתמעטים על ידי קיצוץ השירותים הקונסולריים במדינות.
ביוני 2013 הכריז שגריר קובה בפיליפינים שמדינתו תסגור את השגרירות במקאטי לאור קשיים כלכליים שנבעו בחלקם מהאמברגו האמריקאי. כל ענייניה של קובה במדינה הועברו לאחר מכן לשגרירות בקואלה לומפור.
יחסים תרבותיים וחברתיים
בין הפיליפינים וקובה עוברים קווי דמיון שקשורים לשלטון הספרדי שהתקיים למשך למעלה מ-300 שנה. שתיהן קתוליות, ובשתיהן נערכים פסטיבלים עירוניים, מנהג ספרדי במקור. גם שמות ספרדיים נפוצים בשתי המדינות.
חברה
מחוז פינאר דל ריו בקובה כונה בעבר גם "נואיבה הפיליפינית", מאחר שבמאה ה-18 הייתה הגירה ניכרת של פיליפינים ואסיאתים לאזור בו התפתחה תעשיית טבק משגשגת.
קהל צ'יקו בבוקרשט
קהל צ'יקו בבוקרשט או בשמו הרשמי "קהל קדוש שלום" (בלדינו :Kahal Chico ברומנית: Templul Mic Spaniol או Caal Cico, בית הכנסת הספרדי הקטן) היה בית כנסת ברחוב באנו מרצ'ינה מס. 37 בלב השכונה המרכזית של יהודי בוקרשט, באזור אונירי של היום.
היסטוריה
בית כנסת זה הוקם בגרסתו הראשונה בשנת 1846. ב-8 במרץ 1883 נבנה מחדש אחרי הריסת הבניין הישן.
עם הרבנים שכיהנו בו ניתן למנות את אליעזר פאפו, יוסף בנסינור, שהיה באמצע המאה ה-19 גם אב בית הדין של העדה הספרדית וחזן, יעקב יצחק נימירובר שהיה למשך כמה שנים רב ראשי של היהודים הספרדים בבוקרשט, למרות היותו אשכנזי. רבים מנציגי האליטה היהודית ספרדית של רומניה התפללו בבית כנסת זה ואף היו חברים בהנהגתו: דוויצ'ון באלי, הילל מנוח, נסים חלפון, ז'אק אליאס ואחרים. בחנוכת אבן הפינה של הבניין החדש ב-8 במאי 1883 נאם הרב יוסף בנסינור, ששיבח את יוזמי שיקום בית הכנסת והביע את שמחת הקהילה. בהמשך קרא הרב מתתיהו צורמאני מספר תהלים והרבנים ד"ר מאיר בק וד"ר משה גסטר הסבירו את חשיבות בניית משכן קודש בעיני היהודים. הרב יצחק דוד באלי קרא בעברית וברומנית על תולדות בית הכנסת. הבניין היה בגודל בינוני ובצורה של בזיליקה. היו בו 300 מושבים. הוא כלל שלוש ספינות ושתי קומות – קומת קרקע וקומה עליונה.
לבית הכנסת היו שתי כיפות, כמו כן על הגג של החזית היו מיוצגים שני לוחות הברית. החזית הראשית עם הכניסה העיקרית הייתה נסוגה לעומת שני גופי הביניין הצדדיים שכללו כניסות וגרמי מדרגות לעזרת הנשים שבגלריות הקומה עליונה.
בינואר 1941 ניזוק בית הכנסת קשות על ידי מרד הלגיונרים, הארגון הפאשיסטי הרומני שניסה לבצע הפיכה וביצע פרעות ביהודים. הבניין לא הוצת, להבדיל מבית הכנסת קהל גראנדה, ככל הנראה מחשש שהדליקה לא תתפשט אל בתים של נוצרים בסביבה. בית הכנסת עבר שיפוצים מאוחר יותר ושיפוץ נוסף אחרי רעידת האדמה ממרץ 1977.
בית כנסת נהרס בשנים 1987-1984 בהוראת השלטונות במסגרת תוכנית הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ל"שיקום מחדש" של "המרכז האזרחי" של בוקרשט. לא נשאר ממנו זכר. הרחוב באנו מרצ'ינה אינו קיים עוד ובמקום בית הכנסת נמצא כעת חלק מחצר השרות של חנות הכל-בו הגדולה "אוניריה".
קישורים חיצוניים
Simon Geissbühler ''Die verlorenen Synagogen von Bukarest. Von jüdischen Nachbarschaften zu erinnerungsleeren grossstädtischen Räumen'', 2010 Projekt 36, Bern
יוג'ין גודמן
יוג'ין גודמן (באנגלית: Eugene Goodman; נולד בסביבות 1980) הוא קצין אכיפת החוק אמריקאי, שכיהן בפועל כסגן קצינת משמר הסנאט של ארצות הברית מ-20 בינואר עד ראשית מרץ 2021. התפרסם לאור פעילותו כקצין במשטרת הקפיטול של ארצות הברית במהלך ההסתערות על הקפיטול, במהלכה הסיט את הפורעים מחדירה אל מליאת הסנאט של ארצות הברית. ב-12 בפברואר 2021, הסנאט האמריקאי אימץ החלטה לעטרו במדליית הזהב של הקונגרס.
ביוגרפיה
גודמן נולד בסביבות 1980 וגדל בחלקה הדרום-מזרחי של וושינגטון הבירה. בין השנים 2002–2006 שירת בדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית ולחם במלחמת עיראק. בימים שלאחר ההסתערות על הקפיטול, היחידה לשעבר של גודמן, הקורפוס המוטס ה-18, פרסמה הצהרה בה חלקה הערכה על גבורתו, ואמרה כי בדצמבר 2006 עזב גודמן את הצבא האמריקאי והשתחרר בדרגת סרג'נט, ובמהלך 2009 הצטרף למשטרת הקפיטול של ארצות הברית.
ב-6 בינואר 2021, כאשר פורעים הסתערו על מתחם הקפיטול, גודמן — ללא ליווי מעמיתיו השוטרים — התעמת עמם. יוחסו לו מעשי גבורה על שהערים על ההמון הזועם והסיט אותו הרחק ממליאת הסנאט במהלך הדקות בהן פונו חברי הסנאט של ארצות הברית אל מקום מבטחים. כאשר ההמון הגיע אל מצב שבו הדרך למליאת הסנאט הייתה פנויה, גודמן הדף את האדם הראשון בקהל הפורע ואז נסוג מהחדר. באחד מהדיווחים על אודות פעילותו, תוארו מעשיו כדלקמן:
פעולותיו של גודמן תועדו בצילומי וידאו קליפ בידי איגור בוביק, כתב הפינגטון פוסט. צילומיו של בוביק את גודמן הפכו ויראליים וזכו ליותר מ-10 מיליון צפיות. סרטון שני של העימות בין גודמן להמון הזועם פורסם ב-15 בינואר בידי פרופבליקה.
בסרטון שפורסם ב-10 בפברואר 2021, בעיצומו של משפט ההדחה השני של דונלד טראמפ, נראה גודמן מוביל את הסנאטור מיט רומני הרחק מההמון הזועם במהלך ההסתערות על הקפיטול.
הוקרה
לאחר ההסתערות על הקפיטול, קראו ג'יימי הריסון ואחרים לעטר את גודמן במדליית הזהב של הקונגרס. החלטה דו-מפלגתית להענקת מדליית הזהב של הקונגרס הוצגה ב-13 בינואר 2021 בבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי חברי בית הנבחרים עמנואל קליוור, ננסי מייס וצ'ארלי כריסט. חבר הקונגרס קליוור, נותן החסות המקורי להצעת החוק, כתב כי נוסף על כך, גודמן עוטר במדליית השירות הציבורי הנכבד של הצבא (Army Distinguished Public Service Medal) בידי ראש מטה צבא ארצות הברית ומזכיר הצבא.
בנוסף, עצומות מקוונות באתרי האינטרנט "Change.org" ו-"Care2" שקראו להעניק לגודמן את מדליית החירות הנשיאותית זכו ללמעלה מ-83,500 חתימות החל מ-21 בינואר 2021. גודמן, מצדו, אמר כי אינו מחפש שום הכרת תודה והביע דאגה מכך שהוא עלול להיות מטרה עבור חוגים קיצוניים, אך התעקש על כך שלו היה יכול היה עושה אותו הדבר בשנית.
ב-20 בינואר 2021, במהלך ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, ליווה גודמן את קמלה האריס לטקס השבעתה כסגנית נשיא ארצות הברית. באותו היום הוכרז כממלא המקום של סגן קצינת משמר הסנאט.
ב-12 בפברואר 2021, הסנאט של ארצות הברית החליט פה אחד להעניק את מדליית הזהב של הקונגרס לגודמן. גודמן נכח בעת ההצבעה במליאת הסנאט, וזכה לתשואות מצד הסנאטורים והנוכחים. על מנת להעניק את הפרס דרושה גם הצבעה בבית הנבחרים.
הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה
הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה (באיטלקית: Alfonso di Borbone-Due Sicilie; 28 במרץ 1841 – 26 במאי 1934), היה בנו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות והטוען לכתר לאחר אחיו פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
ביוגרפיה
אלפונסו נולד ב-28 במרץ 1841 בקזרטה, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג. בעת לידתו היה אלפונסו הרביעי בתור לרשת את ממלכת שתי הסיציליות, לאחר אחיו למחצה פרנצ'סקו, דוכס קלבריה ואחיו הבוגרים לואיג'י, רוזן טראני ואלברטו, רוזן קסטרוג'ואבני. בשנת 1844 מת אחיו אלברטו, ואלפונסו הפך לשלישי בסדר הירושה.
בשנת 1859 מת אביו פרננדו השני, ואחיו פרנצ'סקו השני עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מותו ניצחו הכוחות הצרפתיים והסרדיניים את הצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה, מה שהוביל כעבור זמן קצר לאיחוד איטליה ולהדחתו של אחיו מהשלטון. אלפונסו יחד עם משפחתו ברחו לרומא, ובהמשך עברו משם לווינה.
בשנת 1886 מת אחיו לואיג'י, רוזן טראני, ומכיוון שהייתה לו רק בת אחת - מריה תרזה, נסיכת שתי הסיציליות, הפך אלפונסו לראשון בתור בסדר הירושה. בשנת 1894 מת אחיו למחצה פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, ואלפונסו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות. ב-26 במאי 1934 מת אלפונסו בקאן בצרפת, ובנו הנסיך פרננדו פיו, דוכס קלבריה הפך לטוען לכתר של שתי הסיציליות.
ישו והאישה הנואפת
יֵשׁוּ וְהָאִשָּׁה הַנּוֹאֶפֶת הוא קטע בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן פרק ח : 3 - 11. הכתוב מתאר כיצד ישו הציל אישה שהואשמה בניאוף מידי המון שביקש לסקלה באבנים, כשהוא קורא לאדם שאין בו חטא להשליך את האבן הראשונה, ואיש לא עמד בתנאי.
המעשה
בסיפור, ישו מלמד בבית המקדש. אויביו הפרושים והסופרים, המבקשים למצוא בו עוון, מביאים בפניו אישה הנאשמת בניאוף. הם מזכירים לו כי לפי התורה עליה להיסקל למוות באבנים, ושואלים בהקנטה מה דעתו. ישו לא עונה ומתווה אות על החול, והם מוסיפים לשאלו. הוא נושא את עיניו ומודיע כי מי שלא חטא מעולם, מוזמן להשליך את האבן הראשונה. מצפונם של כל הנוכחים נוקפם והם עוזבים בזה אחר זה. ישו מוחל לאישה ושולחה לדרכה, ומפציר בה לא לחטוא עוד.
לסיפור מספר פרשנויות. פרשנות אחת, ומוכרת, מספרת שלמעשה, קבוצת הפרושים הביאה את האישה לישו למרות שהאישה לא באמת נאפה, והפרושים רק רצו להתגרות בישו מפני שקינאו בו. מעשה הנואפת הוא אחד הסיפורים הנודעים הקשורים בישו במסורת הנוצרית, והוא זכה לעיבודים אמנותיים רבים. יש הסכמה רחבה בביקורת המקרא שהסיפור הוא תוספת מאוחרת לבשורה, וצורף לטקסט כמה מאות שנים לאחר כתיבת המקור.
חטא המעפילים
חטא המעפילים הוא סיפור מקראי המתואר בספר במדבר ובספר דברים. לאחר חטא המרגלים, שבו המרגלים גרמו לבני ישראל להרתע מלכבוש את הארץ, אלוהים כעס על בני ישראל, והעניש אותם להמשיך לנדוד במדבר ארבעים שנה. למרות העונש, חלק מבני ישראל החליטו לעלות לארץ כנען חרף אזהרתו של משה שאלוהים לא יהיה עמם. הם ניסו ('העפילו') לעלות אל ראש ההר, אך העמלקים והכנענים יושבי ההר יצאו לקראתם, והכו אותם מכה קשה.
הרקע למעשה והכרזת המעפילים
גם מהתיאור בספר דברים עולה שההעפלה תגובה של בני ישראל לחטא המרגלים:.
ניסיונו של משה למנוע את המעשה
בספר דברים מסופר שמשה ניסה להניא את העם מעלייה לארץ, על פי הוראת אלוהים:
לעומת זאת, בספר במדבר מתוארת רק התנגדותו של משה להעפלה, מבלי להזכיר את הוראת אלוהים:.
המעשה ותוצאותיו
העם עלה לראש ההר, ונחל מפלה קשה: