cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה
לאור מיקומה האסטרטגי של בוסניה במרכז יוגוסלביה, היא הייתה מרכז להתפתחות צבא הפדרציה. לכן, נוצר ריכוז גדול של נשק ואנשי צבא בבוסניה- גורם שהיה משמעותי עשורים לאחר מכן במלחמת בוסניה. למרות זאת, שגרת החיים ברפובליקה הייתה בדרך כלל שלווה ומשגשגת. בהיותה אחת הרפובליקות העניות בתחילת שנות ה-50, היא התאוששה במהירות כלכלית, תוך ניצול משאבי הטבע הרבים שבשטחה. הרפובליקה לא שגשגה רק מבחינה כלכלית, אלא גם מבחינה תרבותית- דבר אשר התבטא בין השאר באירוח אולימפיאדת החורף בשנת 1984. מרפובליקה זו גם יצאו כמספר אישים אשר השפיעו על הפוליטיקה היוגוסלבית לאחר מותו של שליט המדינה יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980- עובדה שבדיעבד עזרה לבוסניה בעת הקמתה. בשנות ה-80 הלאומיות הבוסנית התפתחה מאוד, דבר שהוביל למתיחות בינה לבין השלטון המרכזי בסרביה.
דן מירון
ביוגרפיה
בספטמבר 2020 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים.
הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה
בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו בנובמבר 1990 ניצחו מפלגות אתניות אשר הקימו ממשלה משותפת. לפי המודל הפוליטי שמפלגות אלו יצרו נשיא הרפובליקה היה בוסני, נשיא הפרלמנט סרבי וראש הממשלה ממוצא בוסני-קרואטי. לאחר שסלובניה וקרואטיה הכריזו על עצמאותן מיוגוסלביה בשנת 1991, הרפובליקה הכריזה על ריבונותה באוקטובר 1991 וארגנה משאל עם לעצמאות במרץ 1992. ההצבעה על קיום משאל העם אושרה בפרלמנט לאחר שהמחוקקים הסרבים החרימו את ההצבעה כמחאה. בסופו של דבר אחוז ההצבעה עמד על כ-65% בערך וכ-98% מהמצביעים תמכו בעצמאות. בחודשים שלאחר מכן החלה ההידרדרות החברתית והפוליטית שהובילה למלחמת בוסניה. הרפובליקה הסוציאליסטית חדלה מלהתקיים באפריל 1992 עם הכרזת העצמאות של בוסניה.
דן מירון
קישורים חיצוניים
על כתביו:
מכתביו:
הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה
הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה (בסלובנית: Socialistična republika Slovenija) הייתה אחת משש הישויות הפדרליות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה אשר התקיימה מתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ועד פירוק יוגוסלביה בשנים 1990–1991. לאחר פירוק יוגוסלביה ומלחמת עשרת הימים, הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה הפכה למדינה העצמאית והדמוקרטית סלובניה, אשר הכריזה על עצמאות ב-25 ביוני 1991, על בסיס משאל עם ב-23 בדצמבר 1990, בו הרוב המכריע הצביע בעד התנתקות מיוגוסלביה לשעבר. ההגנה הטריטוריאלית הפכה בשנת 1993 לכוחות המזוינים של סלובניה.
מבחינה גאוגרפית הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה גבלה עם הונגריה, אוסטריה ואיטליה. בתוך יוגוסלביה גבלה מדרום עם הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה. בעת הפירוק שטחה של הרפובליקה היה כ-20,200 קמ"ר והתגוררו בה כ-1.9 מיליון תושבים ובירתה (שהפכה בסופו של דבר גם לבירת סלובניה) הייתה ליובליאנה.
וולבי סלע זנב-מברשת
טקסונומיה
הוולבי המברשתני תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי שהעניק לו את השם המדעי Kanagarus penicilattus (קנגורו זנב המברשת) שהוחלף בהמשך לשם הנוכחי Petrogale penicillata (סמור סלע מברשתני). הוא שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים ובתוך הסוג הוא נמצא בקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת תריסר מינים החולקים קווי דמיון משותפים. מספר מינים בקבוצה נחשבו בעבר לתת-מינים שלו.
אנטומיה ומראה
הוולבי המברשתני הוא המין השני בגודלו בסוג לאחר וולבי סלע צהוב-רגל. הוא מתאפיין בגוף מוצק ועגול, צוואר קצר וראש משולש עם חרטום חרוטי. האוזניים שלו רחבות ועגולות, ועיניו ואפו בגודל בינוני. גפיו האחוריות ארוכות ושריריות ומותאמות לקפיצה בין הסלעים, ובכפות רגליו סוליות מחוספסות וספוגיות שמאפשרות לו להיאחז בחוזקה בסלע. הגפיים הקדמיות קצרות משמעותית ומשמשות לאחיזת המזון. סימן ההיכר הבולט של המין שהעניק לו את שמו, הוא זנבו הארוך והגלילי אשר שעיר כולו ודומה למברשת שיער או למכחול. הזנב ארוך יותר מאורך הגוף, והמברשת שלו גדולה ובולטת יותר משל וולבים אחרים בסוג. אורך ראשו וגופו של הוולבי המברשתני: 59-53 סנטימטרים, אורך זנבו: 70-50 סנטימטרים, ומשקלו 5–11 קילוגרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות. הפרווה של הוולבי המברשתני שעירה וגסה ובעלת מרקם רך וצמרירי; צבעה הכללי, נע בין חום-אדמוני בפלג הגוף האחורי לבין אפור בפלג הקדמי (הצוואר, הכתפיים והשכמות). באופן מדוקדק יותר, הפרווה בפלג הגוף האחורי נעה בין ערמוני לאדמדם או מהגוני, והיא הופכת לכתומה יותר בסמוך למפשעה והעכוז; בפלג הקדמי לעומת זאת, צבעה עשוי להיות חום-אפרפר, אפור-צפחה או כסוף. שני הגוונים העיקריים הללו מתמזגים לפרקים. הרגליים וכפות הידיים של הוולבי המברשתני בצבע שחור מבריק, וסביב השכמות יש טלאי שחור גדול ובולט שמתרחב עד לזרועות ולמותניים; לעיתים קרובות, יש לו גם פס לבן חיוור ליד הטלאי השחור. חזהו ובטנו של הוולבי בצבע לבן, זהוב או כתמתם.
לוולבי המברשתני ראש אפור כהה או כסוף, כאשר הפנים לרוב כהות יותר ולהן מספר סימונים: פסים שחורים מבריקים בצדדי העיניים, פס שחרחר לאורך המצח והחרטום, ופסים לבנים עבים על הלחיים. הסנטר צבוע בלבן קרמי או שמנת והשפתיים כתמתמות. האוזניים שחורות בצידן החיצוני וקירחות וכתומות בצידן הפנימי. להוציא את הבסיס האדמוני, הזנב כולו בצבע שחור-שוקולד עמוק, ובקצהו לעיתים כתם אפרפר חיוור.
הוולבים המברשתנים באזור הצפון נוטים להיות בהירים מעמיתיהם הדרומיים, ובעלי פרווה קצרה יותר. המין וולבי סלע שחור-צד הנפוץ במרכז אוסטרליה, נבדל מהוולבי המברשתני בממדי גופו הגדולים ופרוותו הקצרה בעלת טלאים שחורים גדולים. מין אחר בשם וולבי סלע הרברט, חופף עם הוולבי המברשתני באזור הצפון ונבדל ממנו בצבעו החיוור ובזנבו הדליל יחסית. כלאיים מתרחשים בין שני המינים הללו באזורי החפיפה, אך אינם נפוצים.
תפוצה וסביבת מחיה
וולבי זנב-מברשת אנדמי לחוף המזרחי של אוסטרליה, לאורך דרום-מזרח קווינסלנד, מזרח ניו סאות' ויילס וצפון-מזרח ויקטוריה. התפוצה הגאוגרפית שלו מתרחשת בחלק התחתון של הרי החיץ הגדול עם מספר אוכלוסיות מבודדות בפנים הארץ. בעבר הטווח היה רציף והמין היה שכיח במיוחד, אולם ציד אינטנסיבי הוביל להתכווצות הטווח ולפיצול נרחב של אוכלוסיות. הוולבי נכחד מהחלק הדרומי והמרכזי של ניו סאות' ויילס, מכל חלקי ויקטוריה (להוציא אוכלוסייה יחידה), ומטריטוריית הבירה האוסטרלית. למרות ההתכווצות בטווח, התפוצה של הוולבי המברשתני עדיין הגדולה ביותר מכל וולביי הסלעים במזרח היבשת.
הוולבי המברשתני הובא על ידי האדם לניו זילנד ולהוואי. מקורה של האוכלוסייה הקטנה בהוואי מזוג וולבים שברחו מגן חיות באי אואהו בשנת 1916. בניו זילנד, הוולבים המברשתנים שוחררו באופן מכוון באיים במפרץ חאוראקי במהלך המאה ה-18 וה-19 לצד וולבי טמר ווולבי פרמה, ובהיעדר טורפים ומתחרים טבעיים הם שגשגו מאוד עד שהפכו למזיקים בקוואו, רנגיטוטו ואיי מונטוטאפו; לקראת סוף המאה ה-20, רשויות השימור הניו זילנדיות החלו לדלל את מספרם, ומאות וולבים מברשתנים נלכדו והושבו לטבע באוסטרליה.
בית הגידול של הוולבי המברשתני כולל מחשופי סלע, צוקים וגבעות סלעיות השוכנים בתוך יערות גשם, יערות סקלרופילים, יערות אקליפטוס פתוחים, חורש ים-תיכוני דליל או ערבות עשב צחיחות למחצה, עם גישה לכרי דשא. הוולבי מעדיף מדרונות סלעיים הפונים לכיוון צפון, על מנת שיוכל להשתזף בשמש בשעות הבוקר והערב הקרירות.
ארגון חברתי
הוולבי המברשתני הוא יונק חברותי, החי במושבות קטנות של 5–7 פרטים עם היררכיה דומיננטית המורכבות בעיקר מנקבות וזכרים בודדים. בעבר, המושבות היו גדולות יותר וכללו עד 30 פרטים, וההערכה היא שהגודל הקטן של המושבות כיום (יחסית לוולביי סלעים אחרים) נובע מצמצום המספרים במהלך ההתיישבות האירופאית ביבשת. לכל מושבת וולבים יש שטח ביתי קבוע שכולל קבוצת סלעים ואזורי האכלה, והוולבים שבתוכה נקשרים לשטח הביתי ואינם עוזבים אותו גם בעונות יבשות. גודל השטח הביתי נע בין 6 ל-30 דונם ומושפע מאיכות הצמחייה, ובכרי דשא שבשולי הסלעים למשל, עשויה להיות חפיפה רבה בין מושבות.
בתוך המושבה, לכל וולבי יש מספר סלעים אישיים מהם הוא נוהג להדוף את חבריו. היחס בין הפרטים במושבה ובינם לבין מושבה אחרת משתנה בין הזוויגים; הנקבות שחיות באותה מושבה בדרך כלל קשורות אחת לשנייה ועוסקות בטיפוח חברתי (ליקוק ונשיכות עדינות), בעוד שהזכרים במושבה שומרים על מרחק של 5 מטר זה מזה, כשכל קרבה ביניהם גוררת התנהגות אגרסיבית. הנקבות גם סובלניות יותר במפגש עם נקבות ממושבה אחרת, לעומת הזכרים. הן הזכרים והן הנקבות נוהגים לגרש מהמושבה באלימות את הזכרים המתבגרים, והללו עשויים להסתכן במוות אם לא יתפנו ממנו בהקדם. הזכרים המתבגרים עשויים לחיות לזמן קצר בקבוצות ארעיות משלהם, עד שמתפזרים למושבות אחרות.
פעילות, תקשורת ויחסי גומלין
הוולבי המברשני יוצא לתור אחר מזון בעיקר בשעות הדמדומים והלילה, בעוד שאת שעות היום הוא מבלה בשינה במקלטי סלע או בהשתזפות בשמש על אחד הסלעים. במהלך שיחור המזון, הזכרים פעילים בשטח גדול יותר מהנקבות כדי לספק את דרישות האנרגיה הגבוהות שלהם. הוולבים מתקשרים ביניהם באמצעות צלילים שונים או תצוגה חזותית, והתנהגות אגרסיבית אופיינית היא דחיפה עם האף. הזכר עשוי לסמן את הסלעים האישיים שלו עם חותמי ריח. היות שהוולבי נקשר לשטחו הביתי, טורפים יכולים לאתר אותו בקלות. בנוסף, גודלה הקטן של המושבה מקטין את כמות הזקיפים הפוטנציאליים. כדי להתמודד עם הטורפים, הוולבי מסתמך על איתור מוקדם וסורק את סביבתו בתדירות גבוהה מסלעי תצפית קבועים ללא קשר למיקום ולצמחייה שמסביב. הזריזות המפתיעה שלו על הסלעים בשילוב עם בית הגידול הבלתי נגיש, מקלים עליו להתחמק מטורפים יבשתיים דוגמת השועל האדום.
הטורפים הטבעיים העיקרים של המין הם עיט מחודד-זנב, עיטם לבן גחון וכוח התחרה. הוולבי המברשתני היה נחשב בעבר למזיק משמעותי לחקלאות, וחולל הרס רב במטעים ובגינות בשל יכולתו לקפוץ מעל גדרות גבוהים. ציד אינטנסיבי במאה ה-18 וה-19 הקטין בדרסטיות את האוכלוסייה שטרם התאוששה מאז.
תזונה
התזונה העיקרית של הוולבי המברשתני מורכבת ממיני עשבים המהווים 50-35%, לאחר מכן עשבי תיבול (40-25%) ולבסוף עלי שיחים ועצים (30-12%). המין אינו בררן, ומשלים את תזונתו בשרכים, שורשים, קליפות, זרעים, פרחים, פטריות ופירות. הרכב התזונה של הוולבי משתנה במעט בין העונות, אם בכלל. שינויים בפלורה המקומית או במזון העשבוני המועדף, מובילים את הוולבי לשנות את הרכב התזונה בהתאם. מאפיין זה מאפשר לו להסתגל לבצורת או לתחרות על מקורות מזון עם אוכלי עשב אחרים.
רבייה ומחזור חיים
וולבי זנב-מברשת הוא יונק פוליגמי ומתרבה בכל השנה ללא עונה קבועה (אם כי יש שיא לידות בפברואר עד מאי). הזכר מנסה להקים לעצמו הרמון נקבות ולהגן עליו מפני זכרים אחרים. ההיריון נמשך 31 יום, ובתחילת ההמלטה האם יושבת על זנבה ומכופפת את גופה במטרה לקרב את הכיס לפתח הביב. הוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לעבר הכיס בתהליך מהיר שלוקח 45 שניות, ואז נצמד לאחת הפטמות ויונק ממנה ללא הפסקה בחודשים הראשונים לחייו. לאחר שהוא גודל מעט, הוא מוציא את ראשו מהכיס ובהמשך יוצא ונכנס לתוכו לסירוגין. הגור מבלה בכיס כשבעה חודשים וממשיך לינוק ממנו 3 חודשים נוספים לאחר שעזב אותו לצמיתות. הנקבה נכנסת להיריון זמן קצר לאחר שהגור עוזב את הכיס. הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 18 חודשים והזכר בגיל 20 חודשים.
תוחלת החיים של הוולבי המברשתני בטבע עד 8 שנים; בשבי: 14-11 שנים.
מצב
וולבי זנב-מברשת מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מאחר שחווה ירידה היסטורית משמעותית ביותר מאז תחילת ההתיישבות האירופאית ביבשת ממנה לא התאושש עד היום. מגמת האוכלוסייה נמצאת גם כיום בירידה, וההערכה היא שהיא פחתה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21.
במהלך ההתיישבות האירופאית, התרחש ציד אינטנסיבי של הוולבי בכמויות מסחריות לצורך סחר בפרווה או לצמצום הנזקים שגרם לחקלאות, ולפחות חצי מיליון וולבים ניצודו בין 1894 ל-1914. התפוצה הפכה למקוטעת ומפוצלת בעקבות הציד, והפכה את המין לפגיע יותר מפני האיומים הנוכחיים. האיומים העיקריים כיום על הוולבי הם טריפה על ידי שועלים ותחרות על מקורות מזון עם עיזים פראיות. איומים אחרים פחות משמעותיים הם כלבים וחתולים משוטטים, תחרות על מקורות מזון עם ארנבונים ופיצול בית הגידול באמצעות סלילת כבישים או חקלאות שמגביל את המגע בין האוכלוסיות והופך אותן לפגיעות יותר לטורפים, שריפות, מחלות ובצורות.
המין מצוי במספר רב של אזורים מוגנים. תוכנית השימור האוסטרלית הכללית עבור הוולבי המברשתני כוללת: איתור איומים בסביבת המחיה של הוולבי; מיפוי של הטווח ושל האוכלוסיות המבודדות; הקמת גרעיני רבייה בשבי; השבת פרטים לטבע; ביצוע מחקרים נוספים אודות האקולוגיה של המין, העלאת המודעות למצבו בקרב הקהילות המקומיות ודילול אוכלוסיית השועלים. בנוסף לתוכנית השימור הכללית, ישנן תוכניות שימור מקומיות של רשויות השימור בקווינסלנד, ניו סאות' ויילס וויקטוריה.
אומדן האוכלוסייה הנוכחי של וולבי זנב-מברשת הוא 30,000-15,000 פרטים.
זיוה ארמוני
זיוה ארמוני (12 בפברואר 1926 – 21 באפריל 2010) הייתה אדריכלית ישראלית. התפרסמה בעיקר הודות להשתתפותה בתכנון בית הקיבוץ המאוחד בתל אביב ובניין הספרייה הלאומית בגבעת רם.
ביוגרפיה
ארמוני נולדה וגדלה בתל אביב. אביה, מרדכי ארמוני, היה נגר מומחה, ממקימי סולל בונה ואמה תופרת עילית. היא למדה בגימנסיה הרצליה ונמשכה בצעירותה לאדריכלות.
בשנת 1944 הצטרפה לקיבוץ בית קשת ונמנתה על מייסדיו. לאחר מכן עברה לקיבוץ מעגן מיכאל. במסגרת חברותה בקיבוץ נשלחה ללמוד בטכניון בחיפה. עם סיום לימודי הארכיטקטורה בשנת 1955, חברה לאדריכל חנן הברון, שסיים את לימודיו שנה קודם לכן, והשניים הגישו הצעה לתחרות לתכנון בניין הספרייה הלאומית בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, שזכתה במקום הראשון.
בית הספר לקסם אישי
בית הספר לקסם אישי (באנגלית: The Charm School) הוא ספר מאת הסופר האמריקני נלסון דה מיל. הספר עוסק בשלהי המלחמה הקרה. שם הספר נגזר מן המוסד בו כלואים שבויים אמריקנים ממלחמת וייטנאם, הנאלצים ללמד סוכני ק.ג.ב כיצד להתחזות לאמריקנים.
זיוה ארמוני
ביוגרפיה
ארמוני הצטרפה למחלקה לתכנון של הקיבוץ המאוחד. במהלך תקופה זו תכננו ארמוני והברון גם את בית הקיבוץ המאוחד ברחוב סוטין 27 בתל אביב. בניין זה מהווה את אחת מפסגות הסגנון הברוטליסטי אשר אפיין את הבנייה הישראלית בשנות ה-50. המבנה, שנחנך בשנת 1960, היווה את משכנם של הוועדות השונות, הארגונים והבנק של הקיבוץ המאוחד.
בית הספר לקסם אישי
עלילה
הספר נפתח בתיאור של גרגורי פישר וטיולו ברחבי ברית המועצות, כבר מתחילת הספר ניתן להבחין בקשיחות הממשל והחוקים הנוקשים אשר מוטלים על כל האזרחים ובפרט על התיירים ממדינות זרות, אשר עלולים לרגל ולהעביר מידע למדינות המוצא שלהם. במהלך נסיעתו עוצר גרגורי פישר ביער של עצי אורן. גרגורי מתחיל לחקור את היער ומבחין בשלט עליו כתוב "רכוש ממשלתי". באותו הזמן מוכרות שתיים מן הדמויות הראשיות של הספר: ליסה רודס, נספחת העיתונות בשגרירות האמריקאית וסת הלוי, יהודי אמריקאי וראש הסי אי איי בשגרירות. גרגורי פישר מגיע למלון ועולה לחדרו, מחוץ לחדר הוא פוגש באישה בתפקיד הנקרא: "דזורניה" בתרגום לעברית המילה דזורניה היא אחראית וכשמה כן היא תפקידה של הדזורניה הוא בילוש מטעם הקג"ב. גרגורי פישר נלחץ ויורד אל הלובי ומבקש שני מטבעות מתיירים צרפתים ששוהים במקום על מנת שיוכל לבצע שיחת טלפון, הוא מתקשר לשגרירות האמריקנית ומדבר עם ליסה רודס אשר מתחקרת אותו לגבי מה שראה ביער האורנים. גרגורי מבקש לדבר עם נספח ההגנה של השגרירות וטוען כי זהו עניין של ביטחון לאומי, הוא מספר לליסה שפגש ביער האורנים אדם בשם מייג'ור ג'ק דודסון שטען כי שימש כטייס בזמן מלחמת ווייטנאם והוא מוחזק בשבי הסובייטי. לאחר שיחתו עם ליסה מועבר גרגורי לדבר עם הנספח האווירי של חיל האוויר האמריקני, קולונל סם הוליס, טייס קרב בחיל האוויר האמריקני שלחם במלחמת וייטנאם והפך לאיש מודיעין. גרגורי מספר לסם על מפגשו עם דודסון וכיצד הקג"ב בוודאי מאזין לו ויגיע בקרוב על מנת לחטוף אותו בגלל המידע החסוי אליו נחשף. הוליס מורה לגרגורי ללכת אל המסעדה בבית המלון ולשמור על פרופיל נמוך בזמן שהוא וליסה רודס יוצאים על מנת לאסוף את גרגורי, לפני שהקג"ב יחטפו ויהרגו אותו.
זיוה ארמוני
ביוגרפיה
בשנת 1965 פרשה ארמוני מהמחלקה לתכנון ומחברותה בקיבוץ ופנתה לדרך עצמאית בתל אביב. כאדריכלית עצמאית תכננה מגוון פרויקטים: מבני ציבור, בתים פרטיים, חדרי אוכל, פנים באוניות נוסעים ועוד. ארמוני הרבתה לפרסם מאמרים וכתבות בעיתונות היומית ובכתבי עת ישראלים וכן כתבה את הערכים על תכנון העיר והאדריכלות של ניו יורק באנציקלופדיה העברית. בשנת 1978 השתתפה בתערוכת אדריכליות ישראליות במרכז פומפידו בפריז. בשנותיה האחרונות נאבקה למניעת הריסתו של בית הקיבוץ המאוחד, לאחר שנמכר לחברה קבלנית. היא לא הצליחה למנוע את הריסת הבניין.
בית הספר לקסם אישי
עלילה
כאשר הוליס וליסה מגיעים אל בית המלון, הם נתקלים בהיתממות מצד עובדי המלון שטוענים כי גרגורי פישר מעולם לא הגיע לבית המלון. הוליס מדבר עם זוג התיירים הצרפתים שנתנו לגרגורי את המטבעות לשיחה והם מספרים לו כיצד הוצא פישר באלימות מן המסעדה, בנוסף הם מוסרים לו הודעה מגרגורי בה נאמר כי דודסון סיפר לו כי בעבר שימש המקום כבית ספר של חיל האוויר האדום אך כיום הוא משמש כמכללה של הקג"ב. הוליס מבין את חומרת המצב יוצא מבית המלון, וחושב על מסלול בו יכול ללכת על מנת להישאר בחיים משום שהקג"ב בוודאי בעקבותיו. ליד הכניסה לשגרירות שני שומרים רוסים מכים אותו ולאחר שהם עוזבים את המקום הוא נכנס אל השגרירות ומסר על התקרית לשאר הנוכחים. למחרת משחרר הקג"ב הודעה לפיה תייר אמריקאי בשם גרגורי פישר מת בתאונת דרכים בדרך לבית המלון שלו במוסקבה, הוליס וסת הלוי מבינים כי הממשלה הרוסית מנסה לטייח את סיפור חטיפתו של פישר והריגתו והוליס מחליט לחקור את העניין בעזרתה של ליסה. ליסה והוליס משוטטים בעיר ומחליטים לנסוע אל יער האורנים אשר בו טען פישר כי ראה את ג'ק דודסון, ביער הם רואים שלט עליו כתובות המילים: "בית הספר לקסם אישי של גברת איוונובה". הוליס וליסה מבינים כי טענותיו של פישר היו נכונות אך לפני שהם מספיקים לחקור עוד, מגיעים למקום שני שומרי גבול חמושים מטעם הקג"ב. הוליס יורה בשומרים והוא וליסה נמלטים מן המקום על מנת לא להיות מקושרים למעשה.
זיוה ארמוני
ביוגרפיה
ארמוני נפטרה בדירתה בתל אביב בשנת 2010, בגיל 84. נקברה בבית העלמין קריית שאול. ארכיונה הפרטי נתרם לארכיון אדריכלות ישראל.
בית הספר לקסם אישי
עלילה
הוליס וליסה נוסעים לחדר המתים שבו נמצאת גופתו של גרגורי פישר ושם פוגשים בקולונל בורוב אשר מראה להם את הגופה וחוזר על טענות הקג"ב לפיהן גרגורי מת כתוצאה מתאונת דרכים בדרך לבית המלון. הוליס מבקש לראות את המכונית שבה נהג פישר ועוד ראיות אשר יגבו את טענתו של הקולונל בורוב אך זה אינו מסכים בטענה כי אין בסמכותו להציג בפניהם את הראיות וכי הן מאוחסנות במתקן אחר. בורוב מורה על הוליס וליסה לנסוע אל החווה הממשלתית הקרובה משום שאסור לאזרחים וגם לדיפלומטים להסתובב ללא השגחה בשעות הלילה. הוליס מחליט שייסעו לחווה פרטית שלא כהוראת קולונל בורוב ומגיעים לעיירה יבלוניה, הם מבלים את הלילה ביבלוניה, באותו הזמן מתחיל להתפתח רומן בין ליסה להוליס אשר נמצא בהליכי גירושין מאשתו. הוליס מחליט שמשום שהקג"ב בוודאי מחפש אחריהם משום שלא ביצעו את הוראות הקולונל בורוב ולא נסעו לחווה הממשלתית מוטב שייסעו לגגרין בתחילה ומשם ייסעו ברכבת למוסקבה על מנת להטעות את הקג"ב שעוקב אחריהם. לאחר חזרתם למוסקבה נפגש הוליס עם גנרל סוריקוב, סוריקוב נותן להוליס מידע בנוגע לבית הספר לקסם אישי, סוריקוב מספר להוליס כי בבית הספר מתאמנים סוכני קג"ב בידי הטייסים החטופים ממלחמת ווייטנאם על מנת שיכולו להסתנן לארצות הברית ולרגל בעבור הקג"ב, לחיות כאזרחים אמריקאים לכל דבר ועניין ולהעביר מידע רגיש אל השלטונות הרוסים. בתמורה להבטחתו של הוליס שיוציא אותו ואת נכדתו מחוץ לברית המועצות וסוריקוב מבטיח שימצא עוד מידע על בית הספר. בהמשך הספר נפגשים הוליס וליסה עם קולונל בורוב לאחר שמתפתחת מריבה בין הוליס לבורוב הוליס מכה את בורוב, לאחר שבורוב מחליט לעצור את הוליס ואת ליסה הם מצליחים להשתחרר ברגע האחרון בעזרתו של סת הלוי. הממשלה הרוסית מכריזה על הוליס וליסה כאישיות לא רצויה ומכריזה שעליהם לעזוב את אדמות ברית המועצות בתוך חמישה ימים, לאחר מספר ימים מאורגנת מסיבת פרידה לכבודם ואחריה נפגש סם הוליס עם הגנרל סוריקוב במטרה לשמוע את ממצאיו בנוגע לבית הספר לקסם אישי, סוריקוב מספר להוליס על מיקרופילם שבתוכו תצלומים ומידע על כ-3000 סוכני קג"ב אשר למדו בבית הספר לקסם אישי ומרגלים בארצות הברית כאזרחים אמריקאים מן השורה. הוליס מעביר את המיקרופילם לסת הלוי אשר שולח אותו לניתוח על מנת להבין את המידע הנמצא עליו וכיצד הוא יוכל להועיל בהמשך החקירה.
לאחר שהוליס וליסה עולים על המטוס אשר נועד לגרשם בחזרה לארצות הברית, הם נוחתים נחיתת חירום באמתלת שווא לפיה המטוס דורש תדלוק ולאחריו יצאו מיד בחזרה לדרכם. הם נוחתים במינסק ומשם נחטפים בידי אנשי הקג"ב במסוק אל בית הספר לקסם אישי, בדרך אל מיקומו של בית הספר מבחין בחורבותיה השרופות של העיר שהייתה פעם יבלוניה אשר נשרפה משום שנתנה מחסה לשני אנשים לא רצויים בברית המועצות. לאחר הגעתם לבית הספר לקסם אישי מבשרים להם כי הם הוכרזו כמתים בתאונת מסוק כך שלא יבואו לחפש אחריהם והם מעונים במשך מספר ימים, לאחר העינויים הם פוגשים בקולונל בורוב אשר נותן להם את אפשרות הבחירה, למות או להישאר בבית הספר וללמד את התלמידים שבו כיצד להפוך לאזרחים אמריקאיים מן השורה. הוליס מבקש מבורוב שבוע שבו יוכלו להסתובב בבית הספר באופן חופשי על מנת שיוכלו לעכל את המידע ולקבל את ההחלטה הנכונה ביותר בעבורם. לאחר הסכמתו של בורוב מסתובבים הוליס וליסה ברחבי בית הספר ולומדים להכיר אותו, את תלמידיו ואת השבויים האמריקנים האחרים שבו אשר מספרים להם כיצד הצליחו להבריח את ג'ק דודסון אל מחוץ לחומות בית הספר. ביום שלמחרת נפגשים ליסה והוליס עם קולונל בורוב אשר מזרז אותם לקבל את ההחלטה עד הערב באותו היום או שיעונו ויוצאו להורג, בנוסף מספר בורוב להוליס כי ג'ק דודסון נתפס בקרבת השגרירות האמריקנית, ליסה והוליס נפגשים בשנית עם בורוב על מנת למסור לו את תשובתם החיובית בנוגע להישארותם בבית הספר ואימון הסוכנים הסובייטיים להסתננות לארצות הברית. בורוב מבהיר בפניהם כי ידרשו לעבור בדיקות פוליגרף תחת השפעת סם אמת על מנת שיוכל להשתמש במידע הזה בעתיד, בנוסף מספר להם בורוב כי בבוקר שלמחרת יוצא להורג ג'ק דודסון שנתפס ואתו עוד 10 מחבריו שעזרו לו לברוח ממתקן הכליאה.
באותו הזמן משתלט סת הלוי ביחד עם מספר חבריו מהשגרירות ומחליפו של הוליס קפטן או'שי על מסוק של ברית המועצות. הם מוציאים את הטייס מן המסוק ומשדרים הודעה אשר גורמת לקג"ב שעוקב אחר המסוק לחשוב כי הוא התרסק לאחר זמן מה הם מגיעים ליעדם, בית הספר לקסם אישי. משום שחטפו מטוס סובייטי הזקיפים מאפשרים לו לנחות במנחת המטוסים בבית הספר. בינתיים במסיבת ליל כל הקדושים בבית הספר לקסם אישי מתחילים לחשוב הטייסים האמריקנים על האפשרות של מרד והריסתו של בית הספר. לאחר שסת הלוי הורג את השומרים הוא מגיע למועדון בו התקיימה מסיבת ליל כל הקדושים ומתחקר את אחד הטייסים האמריקנים בנוגע להוליס ולליסה. לאחר שהלוי מבין היכן הם נמצאים הוא הולך לבקתה שבה הם גרים ביחד ומדבר עם הוליס בנוגע לתוכניתו כיצד להרוס את בית הספר ולהוציא את כל השבויים ממנו. הלוי, ליסה, הוליס וחבריו של הלוי שטסו איתו במסוק מגיעים אל הבניין הראשי, משחררים את ג'ק דודסון והורגים את מרבית השומרים על מנת לצאת מהבניין בקלות. לאחר שהם יוצאים מהמבנה הראשי נוסע הלוי לכיוון הבקתה בה מתגורר בורוב במטרה לקחת גם אותו במסוק על מנת להביאו לדין בארצות הברית. לאחר שהם מגיעים לביתו, מצליח בורוב לקחת את סם הוליס כבן ערובה ומתחקר אותו כיצד הצליח לברוח ומה רצונו. לאחר שהוליס מצליח להשתחרר מאחיזתו של בורוב הם נלחמים ופוצעים אחד את השני, הוליס מעלף את בורוב ולוקח אותו בעזרתם של סת וליסה בחזרה למכונית. סת הלוי מספר להוליס כי הטמין פצצה עם גז עצבים שיהרוג את כל הנוכחים בבית הספר, הוא מסביר לו כי לא ניתן להציל את כל התלמידים והטייסים. בתמורה לשמירה על השקט בנוגע לבית הספר תוכל ממשלת ארצות הברית להחזיק בכל הסוכנים אשר אומנו בבית הספר לקסם אישי ולפתוח בית ספר זהה שבו יאומנו סוכנים אמריקאים על מנת להתחזות לסובייטים. בזמן בריחתם של הוליס והלוי לכיוון המסוק הלוי נורה ונהרג ושאר חבריו שטסו עמו במסוק ביחד עם ליסה, הוליס, בורוב וג'ק דודסון נמלטים מאדמת בית הספר במסוק.
קלייר ויינלנד
קלייר לוסיה ויינלנד (באנגלית: Claire Lucia Wineland; 10 באפריל 1997 - 2 בספטמבר 2018) הייתה יוטיוברית אקטיביסטית וסופרת אמריקאית. באמצעות העמותה שלה "קרן המקום של קלייר", היא תמכה בחולים עם מחלות סופניות וכרוניות ובבני משפחותיהם. בגיל 21 היא נפטרה משבץ מוחי, שבוע לאחר שעברה השתלת ריאה.
ויינלנד כתבה את הספר "כל נשימה שאני לוקחת: לשרוד ולשגשג עם סיסטיק פיברוזיס" ונאמה ב-TEDx.
חיים אישיים
ויינלנד נולדה באוסטין, טקסס. מיום לידתה לקתה בסיסטיק פיברוזיס. מגיל צעיר נהנתה ויינלנד להופיע, והשתתפה במחזמר "איש המוזיקה" בגיל 4. רופאיה העריכו כי תשרוד לכל היותר עד גיל 10. בגיל 13 ריאותיה כשלו והיא נכנסה לתרדמת. ניתן לה סיכוי של 1% לשרוד, והיא התעוררה לאחר 16 יום. בעקבות האירוע היא הקימה ארגון לתמיכה במשפחות שנפגעו ממחלה סופנית, ובמיוחד מסיסטיק פיברוזיס. עד גיל 17 עברה 35 ניתוחים.
אקטיביזם
ויינלנד הקימה את קרן "המקום של קלייר" בגיל 13. בהשראת תמיכת הקהילה בזמן שהייתה בתרדמת, היא השיקה את העמותה כדי לספק תמיכה לילדים עם סיסטיק פיברוזיס ומשפחותיהם. הקרן פועלת באמצעות שתי תוכניות:
קרן פלייס פלייס סיפקה סיוע כספי ל-26 משפחות. ויינלנד נבחרה להיות הנואמת מרכזי בקונגרס AARC, ועידת הנשימה ה-63 הבינלאומית. היא הייתה נואמת TEDx ודיברה במספר כנסים ברחבי העולם. קלייר הופיעה בפרק של רד בנד סוסייטי ובסדרה הדוקומנטרית "הימים האחרונים שלי". היא הצטרפה לסרט "מקהלה עד כלות הנשימה" של פיליפס.
פרויקט Clairity וערוץ היוטיוב
פרויקט Clairity הוא אתר המציג סדרת ולוגים וקטעי וידאו חינוכיים ביוטיוב, המקווים לעורר השראה ולחנך אנשים אחרים החולים במחלות סופניות. על פי האתר, האקטיביזם של ויינלנד נועד "לשפוך קצת אור על מה זה באמת להיות חולה, ולשנות את האופן בו אנו רואים מחלות ואת אלה החיים איתה."
ב-7 באוגוסט 2017, לאחר שלא העלתה סרטונים לערוץ היוטיוב שלה במשך למעלה משנה, חזרה ליוטיוב עם חשבון חדש תחת שמה האמיתי. הסרטון הראשון שהועלה בשם "הפסקתי לעשות את פרויקט Clarity כי נדפקתי" חשף שפרויקט Clairity לא הופעל על ידיה, אלא על ידי חברת עריכת וידאו. למעט צילום הסרטונים, הייתה לה מעט שליטה, ולעיתים כלל לא, על עריכת הסרטונים שלה. היא חשפה כי לאחר שעשתה הפסקה מיצירת סרטונים במשך כמה חודשים עקב ירידה בבריאות, החברה סירבה לאפשר לה להיכנס לחשבונות הקשורים לפרויקט. מכיוון שלא נחתמו חוזים רשמיים של בעלות על הפרויקט, החברה המשיכה להרוויח ממנו, מבלי שווינלנד אי פעם הייתה בשליטה או הרוויחה ממנו. ויינלנד הצהירה כי אין לה כוח או כסף לקחת את התיק לבית המשפט. ויינלנד המשיכה להפעיל את ערוץ היוטיוב הפרטי שלה, שם העלתה ולוגים ביחס לרגשותיה ומחשבותיה האישיות על סיסטיק פיברוזיס, תוחלת חייה והשתלת הריאות. היא העלתה תשעה סרטונים לפני מותה.
מותה
ב-26 באוגוסט 2018, ויינלנד עברה השתלת ריאה כפולה. זמן קצר לאחר הניתוח, ויינלנד קיבלה שבץ מוחי עקב קריש דם שניתק את זרימת הדם לצדו הימני של המוח שלה. ב-2 בספטמבר 2018 ויינלנד נפטרה, בת 21 במותה. איבריה נתרמו לנזקקים ושרידיה נשרפו.
מורשת
בשנת 2014 זכתה בפרס המלכ"רים הקטנים של לוס אנג'לס ביזנס ג'ורנל.
בשנת 2015 היא זכתה בפרס פוקס נוער של רשת פוקס וקיבלה את פרס גלוריה בארון לגיבורים צעירים.
הסרט התיעודי "קלייר"
YouTube Originals הוציאו סרט תיעודי על קלייר ויינלנד. הסרט בוים והופק על ידי זוכה פרס האוסקר ניקולאס ריד ("הליידי בדירה 6") וראיין אזבדו ("Unpinned"), והופק על ידי פול פולי ("Unpinned").
הסרט הופץ ביום השנה הראשון למותה של ויינלנד.
דגל אוגנדה
דגל אוגנדה (באנגלית: Flag of Uganda) הוא דגל המורכב משישה פסים אופקיים שווים בגודלם בצבעים שחור, צהוב ואדום, ובמרכזו עיגול לבן המוטען בעגור כתר לבן-לחיים. הדגל אומץ בשנת 1962 כאשר אוגנדה קיבלה את עצמאותה מבריטניה.
היסטוריה
בתקופה הקולוניאלית עשו הבריטים שימוש בנס כחול מושחת בסמל המושבה, שאותו ענדו כתג החיילים האוגנדים בשירות הממלכה המאוחדת, כמפורט בתקנות משנת 1865. אף שלממלכת בוגנדה, הגדולה מבין הממלכות בשטחי מושבת אוגנדה, היה דגל משלה, הבריטים העדיפו שלא להפגין העדפה לממלכה זו או אחרת, ועל כן בחרו בסמל העגור שיתנוסס במרכז הנס הכחול ועל פני דגלים רשמיים נוספים.
במהלך תקופת שלטונה של המפלגה הדמוקרטית טרם הכרזת העצמאות הוצע עיצוב לדגל אוגנדה, אשר כלל שלושה פסים אנכיים בצבעים ירוק–כחול–ירוק, שביניהם שני פסים אנכיים צהובים צרים, ולאורך הפס הכחול, צללית עגור צהוב. בבחירות למועצה המחוקקת שהתקיימו ב-25 באפריל 1962, כחצי שנה טרם הכרזת העצמאות, זכתה קואליציה בראשות מפלגת הקונגרס העממי של אוגנדה (Uganda People's Congress). מפלגה זו דחתה את העיצוב של קודמתה לדגל אוגנדה והציעה במקומו את עיצובו הנוכחי של הדגל, בהתבסס על דגלה שלה – שלושה פסים אופקיים בצבעים שחור, צהוב ואדום. הדגל, שעוצב על ידי שר המשפטים של אוגנדה, גרייס איבינג'ירה, אושר על ידי הממשל הבריטי טרם קבלת העצמאות, ומיום 9 באוקטובר 1962, יום העצמאות של אוגנדה, הפך דגל זה לדגלה הלאומי.
עיצוב
דגל אוגנדה מורכב משישה פסים אופקיים שווים בצבעים שחור, אדום וצהוב – צבעי מפלגת הקונגרס העממי של אוגנדה. הצבע השחור בדגל מסמל את עמי אפריקה, שצבע עורם שחור, הצהוב מסמל את השמש הזורחת מעל ראשיהם והאדום את האחווה ביניהם. במרכז הדגל, על גבי שני הפסים האמצעיים, עיגול לבן, ובתוכו עגור כתר לבן-לחיים, הציפור הלאומית, עומד ופניו אל התורן. העגור נבחר בשל אופיו העדין, ומאחר שהיה במרכזו של תג היחידה של החיילים האוגנדים. רגלו המורמת של העגור מסמלת את התקדמותה של המדינה.
מעמד חוקי
מעמדו החוקי של דגל אוגנדה מעוגן ב"חוק הדגל הלאומי והסמל" משנת 1962. החוק מפרט את עיצוב הדגל, אך אינו מפרט את מידותיו. הוא מסמיך את השר הממונה לתקן תקנות בעניין הנפת הדגל, ואוסר על פגיעה בכבוד הדגל, עברה שהעונש המרבי עליה הוא שנתיים מאסר.
בנימין זאב ברודי
פרקש ברודי, או בנימין זאב ברודי או בנימין וולף ברודי (בהונגרית: Bródy Farkas מישקולץ, 1770 – מישקולץ, 1841) היה נדבן יהודי-הונגרי, נשיא הקהילה היהודית בעיר מישקולץ (העיר הרביעית באוכלוסייתה בהונגריה, כיום כ-160,000 תושבים). הוא סבו של הפוליטיקאי וחבר הפרלמנט ארנה ברודי.
בית הקברות אוואשי
בבית הקברות היהודי הזה יש קברים כבר מסוף המאה ה-18. גם כיום הוא מסודר ומטופח. הוא משתרע על שטח של כמעט 60 דונם. המקום משמר את קבריהם של כמה אישים רבניים מפורסמים ומשמש גם גן הזיכרון לשואה. כמעט 6,000 הקברים (גלויים) נמצאים במקום.
"חמישה עשר עד עשרים אלף איש נחים כאן גם מתחת לשיחים, רצועות, עצים." כתב הסופר היהודי-הונגרי ג'ורג' מולדובה בספר הדוחות שלו על מישקולץ.
"אני יכול למצוא כמה שמות ידועים: המורה פרקש ברודי, שקנה ​​פעם את שטח בית הקברות, באותה תקופה שעדיין שימש לרעית צאן לכל היותר ותרם אותו לקהילה היהודית. קברו של חייל יהודי ממהפכת 1848 בהונגריה - אותו חיפש קרוב משפחה באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20".
Our House (שיר של מאדנס)
רקע
השיר יצא בנובמבר 1982 כסינגל המוביל מאלבום האולפן הרביעי של הלהקה "The Rise & Fall" וזכה להשמעות רבות ברדיו ולהצלחה במצעדי פזמונים ברחבי העולם. השיר הגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית. Our House היה למצליח ביותר של מאדנס בארצות הברית, והשני בלבד של הלהקה שנכנס בארצות הברית ל-40 הגדולים.
מילות השיר מתארות סגנון חיים של משפחה ממעמד הפועלים בבריטניה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר צולם בבית טורי ברחוב סטפנסון שבצפון-מערב לונדון, הבנוי בסגנון ויקטוריאני.
בקליפ נראים חברי הלהקה שרים ומנגנים בתוך סלון של בית. בנוסף הם מגלמים את בני המשפחה המוזכרים בשיר.
לאחר יציאת השיר
בשנת 1985 שימש כשיר הפתיחה של סדרת הדרמה לילדים "Dodger, Bonzo and the Rest", כשהוא מבוצע על ידי צוות השחקנים בסדרה.
בין אוקטובר 2002 ל-אוגוסט 2003 הוצג, בוסט אנד שבלונדון, מחזמר משירי מאדנס בשם "our house". בהמשך הוצג ברחבי בריטניה.
רישום עסק
רישום עסק - קיימות שלוש דרכים מקובלות לניהול ולרישום עסק:
בעלות אישית
בבעלות אישית בעל העסק והעסק הם גוף אחד. זכויות העסק וחובותיו הם של בעליו ועל אחריותו, גם רווחי העסק הם של הבעלים, לאחר ניכוי המס המגיע לשלטונות המס. אם העסק דורש השקעות נוספות - על הבעלים להוסיפן מכיסו. אם העסק מפסיד - הבעלים מפסיד מכספו.
שותפות
עסק על בסיס שותפות עם אדם אחד או יותר. השותפות יכולה להתחלק באופן שווה או להיקבע על ידי כל חלוקה מוסכמת אחרת.
חברה בעירבון מוגבל
חברה בע"מ בנויה על בסיס של ישות משפטית אחת או יותר, כאשר כל אחד מחזיק במספר מניות שווה או בלתי שווה, בהתאם להון שכל אחד משקיע. עד לחוק החברות החדש נדרש מינימום של שני בעלי מניות; מגבלה זו הוסרה בחוק החדש.
לכל חברה יש תזכיר ותקנות, שבהם נקבע באספת בעלי המניות מי ישמש מנהל החברה.
גופים מסוימים ובכללם חברות ממשלתיות וציבוריות עובדים רק עם ספקים שהם חברה בע"מ. גופים פרטיים לא יכולים לגשת למכרזים או לקבל עבודות והזמנות להספקת סחורה.
איינשטייניום
אַינְשְטַיְנְיוּם (באנגלית: Einsteinium) הוא יסוד מלאכותי מתכתי ורדיואקטיבי, שסמלו הכימי Es ומספרו האטומי 99. זהו היסוד ה-7 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים. איינשטייניום מופק על ידי הפצצת פלוטוניום בנייטרונים ונוצר לראשונה בידי אדם במהלך הניסוי הראשון של פצצת המימן. הוא נקרא על שם אלברט איינשטיין, בכנס האטום הראשון בז'נבה, אוגוסט 1955, חודש לאחר פטירתו של איינשטיין. איינשטייניום הוא אחד משני היסודות הכבדים ביותר שניתן להפיקם על ידי הפצצת נייטרונים (בניגוד להפקה במאיצי חלקיקים בלבד), והיסוד הכבד ביותר שהוכנה דגימה מתכתית טהורה שלו. תפוקת האיינשטייניום העולמית, בכורים הגרעיניים הספורים המתאימים לכך, עומדת על כמיליגרם אחד לשנה. השימוש היחיד של איינשטייניום הוא בתחום המחקר המדעי.
היסטוריה
האיינשטייניום זוהה לראשונה בדצמבר 1952 על ידי אלברט גיורסו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ועל ידי קבוצה נוספת בראשות ג.ר שופין במעבדה הלאומית לוס אלמוס שבארצות הברית. אלו וגם אלו בחנו נשורת מהניסוי הראשון בפצצת מימן בנובמבר 1952 (קיסוס מייק, שהיה חלק מסדרת ניסויים קצרה בשם "מבצע קיסוס" ). הם גילו את האיזוטופ 253Es (זמן מחצית החיים 20.5 יום), אשר הופק מההיתוך הגרעיני של 15 נייטרונים עם 238U (שעבר אז התפרקות בטא). הממצאים נשמרו בסוד עד 1955 עקב מתיחויות המלחמה הקרה.
ב-1961 הופק די איינשטייניום כדי להכין כמות מיקרוסקופית של 253Es. משקלה של דוגמה זו היה בערך 0.01 מיליגרם, והיא נמדדה במד משקל מיוחד. החומר שהופק שימש להפקת מנדלביום (יסוד טרנס-אורני נוסף). איינשטייניום נוסף הופק בכור האיזוטופים במתח גבוה במעבדה הלאומית אוק רידג' בטנסי, על ידי הפצצת 239Pu בנייטרונים. כ-3 מיליגרם נוצרו במשך למעלה מ-4 שנות הקרנה, ולאחריה הפרדה כימית מכמות התחלתית של קילוגרם אחד איזוטופ פלוטוניום.
תרכובות
רשימת תרכובות ידועות של איינשטייניום:
שכר סופרים
שכר סופרים הוא הגמול הכספי שמשלם המו"ל לסופר בתמורה לזכות להדפיס ולמכור את יצירתו. שכר סופרים משולם בגין שירה, סיפורת, כתיבה עיונית, ולמעשה בגין כל יצירה כתובה.
לקביעת גובהו של שכר סופרים שתי שיטות עיקריות:
הכללים לקביעת גובהו של שכר הסופרים נקבעים בהסכם ההתקשרות שבין המחבר למו"ל. מובן שסופר מבוקש יזכה לתנאי התקשרות טובים יותר מאלה של סופר שאין ביקוש ליצירתו. במקרים קיצוניים לא רק שהמחבר לא יקבל שכר סופרים בגין יצירתו, אלא אף יתבקש לממן חלק מהוצאות הפקת הספר בעצמו או באמצעות מוסד תומך.
מיסוי שכר סופרים בישראל
בהתאם לפקודת מס הכנסה (קביעת שכר סופרים כהכנסה), התשכ"ד-1963, המשלם שכר סופרים חייב לנכות ממנו מס הכנסה במקור. בהתאם לתקנות מס הכנסה (ניכוי משכר סופרים), התשכ"ד-1964, שיעור המס המנוכה במקור משכר סופרים שווה לשיעור המס המרבי (47% בשנת 2018). כאשר שיעור זה מופרז, ניתן להקטינו באמצעות פנייה לפקיד השומה.
להקטנת מס זה ניתן לקזז מההכנסה הוצאות שהיו ביצורה, כגון הוצאות על צילומים, מכשירי כתיבה, ספרי עזר וכדומה. תנאי יסודי להכרת פקיד השומה בהוצאות אלה הוא רישומו של המחבר כעצמאי במשרדי פקיד השומה, ורישומו המקביל כעוסק במשרדי מע"מ. רישום זה מאפשר גם קיזוז תשלומי מע"מ המלווים הוצאות אלה מהמע"מ שגובה המחבר מהמו"ל.
מסנן זכוכית
מסנן זכוכית ("סינטרגלאס") בכימיה הוא מסנן נפוץ להפרדת מוצקים מנוזלים.
שם המסנן ופירושו
שמו המקובל, סינטרגלאס, הוא עיוות הגייה לשמו הלועזי (בשפה האנגלית) "sintered glass filter". שבעברית יובן כ"מסנן זכוכית מסונטר". רוצה לומר, זכוכית שהוכנה בתהליך סינטור, ובו אבקת הזכוכית מחוממת בתנור לטמפרטורה גבוהה אך מתחת לטמפרטורת ההתכה, ליצירת מוצק נקבובי מאוד.
מרונים
על פי המסורת, החלה העדה בימיו של מרון (בארמית סורית: ܡܪܘܢ), נזיר ארמי שחי בסוף המאה ה־4 עד תחילת המאה ה־5 לספירה. כיום המרונים מהווים את אחת הקבוצות הלאומיות והדתיות העיקריות בלבנון. הם דוברים דיאלקט המתבסס על דקדוק ארמי ברובו ועל תערובת של מילים ארמיות (שפתם המקורית) וערביות (כתוצאה מהכיבוש הערבי המוסלמי), מעט טורקית (מהתקופה העות'מאנית) והן צרפתית (מהתקופה הקודמת של המנדט הצרפתי). הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט.
מוצאם האתני של המרונים הוא מעמי ארם והפיניקים, ששמרו על קיומם ועל זהותם בהרי הלבנון בעלי הטופוגרפיה הקשה למחיה ולגישה במשך 1,600 שנה. אל עם זה הצטרפו במשך השנים מספר משפחות קטנות מלאומים אחרים כמו רומאים ויוונים אך קבוצה זאת המשיכה לשמר את לאומיותה, דתה ותרבותה הייחודית עד המאה ה־20, בשל התבדלותה ואי־כניעה לכובשים השונים שכבשו את אזורם.
מסנן זכוכית
מבנה הסינטרגלאס
לסינטרגלאס שלושה חלקים עיקריים: כוסית, מערך עשוי זכוכית נקבובית (גריד), ושוליים.
תפקיד הכוסית הוא להוות כלי קיבול לתערובת נוזל-מוצק שהמסנן מפריד. (הכוסית עשויה בדרך כלל זכוכית רגילה) ישנם סינטרגלאסים בהם הכוסית חסינת חום (פיירקס) וזאת על מנת לאפשר הפרדה בנוזלים חמים.
מרונים
התגבשות העדה
המרונים דגלו מבחינה דתית, בהשקפה הקתולית הדיאופיזיטית כפי שהתקבלה בוועידת כלקדון ב־451. ואומנם, ידוע על מקרה שבו נטבחו 350 נזירים מרונים בידי המונופיזיטים של אנטיוכיה. אירוע זה גרם למנוסת המרונים להרי לבנון, אבל גם להכרה של האפיפיור הורמיסדס במרונים ב־10 בפברואר 518 לאחר שהאירוע הובא לידיעתו. לעומת זאת, יש היסטוריונים הטוענים כי מהמאה ה־7 ועד מסעי הצלב החזיקו המרונים בדוקטרינת ביניים: המונותליטית, הגורסת כי לישו "רצון אחד". הייתה זאת נוסחת פשרה, שנתמכה במאה השביעית לספירה על ידי הקיסר הרקליוס. זאת, בניסיון לאחד את עולם הנצרות כנגד מתקפת האסלאם. התפיסה המונותליטית נדחתה ככפירה בוועידת קונסטנטינופול השלישית.
ימי הביניים
עם תחילת הכיבוש המוסלמי נדחקו המרונים מסוריה אל אזור הר הלבנון והפכו למולדתם את השטח המשתרע כיום מצפון לכביש ביירות–דמשק ועד שולי העיר טריפולי של ימינו, באזורים: בשרי, כסרואן, זגרתא ומתן ואפילו בנו מדינה שנקראת מדינת המורדים המרונים (מרדא) שגבולותיה מתחילים בצפון הר הלבנון ונגמרים בגליל העליון והמערבי, הכפרים מארון א־ראס, בירעם, מנסורה, ומערבה עד הים התיכון. מובלעת זאת התחילה להתכווץ במאה השמינית והתשיעית בעקבות פלישות ערביות וייבוא שבטים בדואים מצפון חצי האי ערב בסיוע של הח'ליף אל מנסור העבאסי שהוציא צו הלכה אסלאמי בעניין זה, להלן תוכנו: "יש בלבנון עם שמסרב למרותינו, עליכם לפנות עצמים זרים אלה משם כי זו אדמה שאלוהים נתן לכם אותה". מאז כל שטח מרוני שנכבש במלחמה ותושביו נסו על נפשם, יושב על ידי מתיישבים חדשים כולל הר הלבנון הדרומי ונשאר בידי הארמים מרונים ההר הצפוני. בהר הדרומי באזורים הדרומיים כולל ההר, השתלטו שבטים שיעים ומענים דרוזיים וכך הצטמצמה המובלעת הארמית מרונית והנוצרית העצמאית, תהליך שנמשך עד היום. הכפר מארון א־ראס היה ארמי מרוני אבל היום השיעים השתלטו עליו לגמרי. הכפר שמר על שמו הארמי.
מסנן זכוכית
מבנה הסינטרגלאס
תפקיד השוליים הוא להתאים את המסנן לעבודה עם ואקום, שכן בעזרתו ניתן להתאים את המסנן למחבר גומי, ובכך לאפשר אטימה החיונית לעבודה בוואקום.
מרונים
ימי הביניים
מצבם של המרונים היה בעייתי: לא רק שהיו מיעוט נוצרי בין מוסלמים, אלא שאף עם עדות נוצריות אחרות בלבנון לא היה ביכולתם ליצור מערכת יחסים תקינה בשל הדוקטרינה השונה שאימצו. משחר קיומם התבלטו המרונים כעדה בדלנית: בשעה שעדות נוצריות אחרות התפזרו בארצות שונות (למשל: יוונים קתוליים), התרכזו המרונים כולם בהר הלבנון הצפוני, למעט שוליים קטנים בצפון סוריה, מושבת סוחרים בקפריסין ושני כפרים בגליל – ג'ש (גוש חלב) ובירעם.
מסנן זכוכית
השימוש בסינטרגלאס
סינון בסינטרגלאס מתבצע תחת כמה תנאים: תנאי הכרחי הוא שאין עושים עוד שימוש בנוזל המסונן בהמשך הניסוי; זאת משום שכמעט בלתי אפשרי לנקות מסנן סינטרגלאס עד תומו, משום שגודלם הקטן של הנקבוביות כולא לעיתים נוזל, ואין דרך להוציאו משם. כך למעשה נוזל העובר סינון דרך מסנן הסינטרגלאס, מחליף טיפות עם המסנן. הנוזל המסונן בהכרח מזוהם בנזל שהיה כלוא בסינטרגלאס, ואין עושים בו שוב שימוש.
מרונים
ימי הביניים
בתחילת תקופת הכיבוש הערבי הגנו לוחמים מרונים שדיברו ארמית עד אז בהצלחה על הר הלבנון, הקימו אוטונומיה עצמאית על אדמת אבותיהם ואף הטרידו את הצבא של שושלת בית אומיה עד כדי כך שבשנת 677 שילם להם הח'ליפה מס בתמורה לשמירה על השלום. בשנת 685 קיבלו המרונים את הסכמת האפיפיור סרגיוס הראשון למינוי המנהיג הדתי של המרונים יוחנן מרון (מת בשנת 707) כפטריארך של אנטיוכיה, וזאת במקביל לקיומם של הפטריארך האורתודוקסי של אנטיוכיה והפטריארך הסורי־אורתודוקסי של אנטיוכיה. משרה זאת קיימת עד היום, כאשר ברוב התקופה תיפקד הפטריארך הן כמנהיג רוחני והן כמנהיג חילוני של המרונים. עצמאותם של המרונים הייתה לצנינים בעיני הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס השני והוא שלח בשנת 694 צבא נגדם. לאחר כמה כישלונות הצליחו המרונים להביס את צבא הקיסר.
מסנן זכוכית
השימוש בסינטרגלאס
תנאי נוסף הוא מוצק הניתן להפרדה בסינון ואקום, או סינון כבידתי (סינון "רגיל" ללא הפעלת אמצעי זירוז ושאיבה):
מרונים
ימי הביניים
במשך כ־400 השנים הבאות כמעט שלא היה קשר בין המרונים לעולם הנוצרי אך ידוע כי המשיכו לשמור על עצמאותם כנגד הפולש הערבי ולקיים את הדוקטרינה הארמית הלאומית והדתית הייחודית להם. הקשר עם העולם הנוצרי חודש בשעה שהחלו מסעי הצלב כשהצלבן ריימונד מטולוז פגש בהם בהרים סמוך לטריפולי שבלבנון בדרכו לכיבוש ירושלים. המרונים היו לעדה הנוצרית היחידה באזור שהתייצבה כיחידה אחת לימין הצלבנים בשביל להיעזר בהם אחרי 400 שנים שהם נלחמים לבד נגד הפולש הערבי.
מסנן זכוכית
השימוש בסינטרגלאס
במקרה בו החלקיקים קטנים מגודל הנקבוביות, הסינון לא ייצא לפועל (קוטר נקבובית ממוצע נפוץ הוא עשרות עד מאה מיקרומטרים). לחלופין, אם הנוזל צמיג מכדי לעבור בנקבוביות בזמן סביר (תחת סינון ואקום), אין טעם בשימוש בסינטרגלאס.
מרונים
ימי הביניים
ממקורות שונים עולה כי במשך 200 שנה (משלהי המאה ה־11 עד החורבן הסופי של ממלכת הצלבנים, בשלהי המאה ה־13) היו יחסי הערכה הדדית בין המרונים לצלבנים. על פי ההיסטוריון, הבישוף ויליאם מצור (חי 1130 – 1185) היה ב־1182 ניסיון של הפטריארך המרוני לאיחוד עם הכנסייה הקתולית עם הפטריארך הלטיני של אנטיוכיה (משרה שקמה בעקבות מסעי הצלב), ובשנת 1215 השתתף הפטריארך המרוני ירמיה השני בוועידת לטראנו הרביעית ברומא. תקופת מסעי הצלב השפיעה על הלך המחשבה של המרונים ועל התפתחותם. עם תבוסת הצלבנים, עבר על הארמים מרונים ושפתם הארמית תהליך של התדרדרות והתנוונות, שנמשך כ־200–300 שנה.
חידוש הקשר עם אירופה הנוצרית
במאה ה־15 נעשה ניסיון לשקם את הקשרים בין אירופה הנוצרית לבין הקהילה הארמית מרונית בלבנון, כאשר ללבנון באו נזירים פרנציסקנים והחלו לפעול בקרב העדה. הפטריארך יוסף השני (1468–1492) קיבל מהאפיפיור את הפליום, סוג של כתפיה המסמלת תפקיד בכיר במדרג של הכנסייה הקתולית ומאז נעשתה חלוקת הפליום לפטריארכים המרונים מנהג קבוע.
מסנן זכוכית
אזהרת בטיחות
שימוש במערכת ואקום מותר רק למי שהוכשר לכך.
הערות שוליים
Filtration
מרונים
חידוש הקשר עם אירופה הנוצרית
בשנת 1535 העניק הסולטאן סולימאן המפואר קפיטולציות (זכויות שיפוט) על הנוצרים באימפריה העות'מאנית למלך צרפת פרנסואה הראשון. זכויות אלה אפשרו למיסיונרים ונזירים צרפתים לפעול במזרח התיכון והם נעזרו במרונים.
לקראת סוף המאה ה־16 שלח האפיפיור גרגוריוס ה־13 את הכומר הישועי ג'ובאני אליאנו אל המרונים וכתוצאה מפעולותיו יסד האפיפיור ב־5 ביולי 1584 מכללה מרונית ברומא ששגשגה בניהול הישועים עד למאה העשרים כמרכז להכשרת מלומדים ומנהיגים.
ב־1610 ייבאו הנזירים ממנזר אנטוניוס הקדוש שבקוּזאייה אחד ממכבשי הדפוס הראשונים בארמית ובערבית שהותקן בעולם דובר הערבית. המנזרים של לבנון עתידים היו למלא תפקיד חשוב בתחיית התרבות הערבית של סוף המאה ה־19 כתוצאה מפיתוח גופנים לערבית כמו גם לסורית.
בשנת 1638 הודיעה צרפת כי היא תגן על כל הקתולים בשטח האימפריה העות'מאנית ובכלל זה המרונים. על פי מדיניות זאת חידשה צרפת הקתולית את הקשר עם המרונים, קשר שהלך והתהדק במאה ה־17 והגיע לשיאו במאה ה־18, עם התרחשותם של אירועים אחדים, ששילובם זה בזה מסמל עידן חדש בהתפתחותה של העדה המרונית.
המאה ה-18
שיאו של השינוי בעדה המרונית היה בשנת 1736, כאשר בסינוד שהתקיים בלבנון בראשותו של בוגר המכללה המרונית ברומא מונסיניור יוסף־סימון אסמאני הוחלט על איחוד מלא של הכנסייה המרונית עם הכנסייה הקתולית ברומא, תוך שמירה על אוטונומיה מסוימת:
פריחת המרונים במחצית הראשונה של המאה ה־18 יצרה גם התחדשות דמוגרפית וצפיפות אוכלוסין באזור צפון לבנון. החלה הגירה מרונית מצפון הר הלבנון בחזרה אל אזור השוף, בדרומו של הר הלבנון אשר היה נתון בלעדית לשלטונם של הדרוזים בעלי האדמות שהשתלטו עליו במאה ה־12 לספירה אף על פי שרוב האוכלוסייה שם הייתה ארמית מרונית. עם הגירת המרונים חזרה מצפון הר הלבנון לדרומו, התעוררה הבעיה העדתית של הר הלבנון, שהפכה לבעיה של לבנון כולה, מאז ועד היום. השיפור במצבם הכלכלי והחברתי של המרונים הוליד דרישה למעמד פוליטי. המרונים שוב לא היו מוכנים לקבל כמובן מאליו את הסדר החברתי הפוליטי בהר, שביטא את עליונותם של הדרוזים על מי שאינם דרוזים, והדברים הוחרפו גם בשל ההתססה של המרונים על ידי מנהיגותם הדתית והרוחנית, בעיקר מסדרי הנזירים המרוניים.
בשנת 1788 עלה לשלטון בהר הלבנון המרוני בשיר שהאב כאמיר בשיר השני, ששלט תחילה כואלי של הר הלבנון תחת השלטון העות'מאני. מ־1822 היה בשיר בעל ברית של מוחמד עלי שליט מצרים ובסדרת קרבות הביס את הכוחות הדרוזים שתמכו בשלטון העות'מאני. בשיר גרם להאצה של שני תהליכים:
המאה ה-19
במלחמה זאת ניצחו הדרוזים מבחינה צבאית ותומכיהם הערבים והטורקים, אבל המרונים ניצחו פוליטית. כגודל התבוסה הצבאית, כן נוצר אינטרס, בעיקר אצל צרפת הקתולית, להתערב למען המרונים. כוחות צרפתיים נחתו בביירות ב־1860 ושמו קץ להרג ההמוני והטיהור האתני במרונים ולאחר מכן בנוצרים אחרים באזור. לאחר מכן הואצה השגת הסדר פוליטי חדש בלבנון (בשיתוף מעצמות אירופיות אחרות), ששיקף הפעם את מעמדם הדומיננטי של המרונים בהר הלבנון. האוטונומיה של המרונים בהר הלבנון קידמה את התפתחות האזור בהשוואה לאזורים אחרים במזרח התיכון. בשנות הטבח עזרו היהודים לחלק מהמרונים שהסתתרו אצלם בביירות. הפטריארך הארמי מרוני הודה לראש קהילת יהודי ביירות על פועלם וסיועם בשנת 1937.
בעקבות התמוטטות הפיאודליזם שיעור יודעי קרוא וכתוב בעדה היה גבוה. כבר בסוף המאה ה־19 ניכרה השפעה אירופית־נוצרית חזקה ביותר, שתרמה לפיתוח מערכת חינוך לעילית כמו גם לשכבות החלשות. באמצע המאה ה־19 עזרו המרונים לרנסאנס הערבי ועזרו בפיתוח השפה הערבית במקום לפתח את שפתם הארמית דבר שהיסטוריונים מרונים מחשיבים כטעות הדומה לטעות של הקמת לבנון הגדולה. בעקבות חשש לטיהור אתני בתקופה העותמאנית ולחץ ערבי אסלאמי סביבתי כולל טבח המרונים הגדול ב־1860, ויתרו המרונים על שפת האם הארמית ולאומיותם, למען אג'נדה פאן־ערבית זרה, על מנת להתקרב ולהיות מקובלים על המרחב הערבי הסובב אותם. בשנים 1860–1914 התעצבה תודעתם של המרונים. לאחר קשיים, הפך ההר לטריטוריה כמעט בלעדית של המרונים. ייתכן שהדבר מסביר, במידה מסוימת, את נחישותם של המרונים להיצמד לשלטונם בלבנון, כפי שהדבר בא לידי ביטוי במאה ה־20.
הגירה
בשעה שחלק מן המרונים נהנו מן היציבות, חלק אחר, שעייפו מן האלימות, בחרו להגר: מיעוטם למצרים, ורובם לצפון אמריקה ולדרום אמריקה. מעל ל־300 אלף איש עזבו את הלבנט עד מלחמת העולם הראשונה, רובם נוצרים. על אף קשיי ההגירה, נחשבת כיום הקהילה הנוצרית הלבנונית למבוססת ולמשגשגת, כאשר יש יותר מרונים בארצות הברית ובדרום־אמריקה, בברזיל, במקסיקו, במערב־אפריקה ובאוסטרליה מאשר בלבנון עצמה. כמה מהלבנונים רכשו שם בינלאומי: המשורר ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (1931 – 1883), הזמרת פיירוז, לוחם זכויות הצרכנים רלף ניידר, והאדם העשיר בעולם קרלוס סלים, אליאס ג'יימס ח'ורי חתן פרס נובל לכימיה, פיטר מדאוור זכה בפרס נובל לרפואה, מייקל דבייקי אחד מחלוצי ניתוחי לב ואחרים. ההגירה איפשרה לעדה המרונית מסלול התפתחות חליפי.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב־1914, בא הקץ להסדר האוטונומי של הר הלבנון, שכן האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז, גרמניה ואוסטרו־הונגריה, במלחמתן נגד מדינות ההסכמה, וביטלה הסדר שהושג בתיווכן של מעצמות מערב. השנים 1914–1918 היו קשות למזרח התיכון וללבנון ככלל ועל אחת וכמה להר הלבנון בפרט. בתקופה זאת רעב המוני, מכת ארבה ושלוש שנים רצופות של בצורת, גרמו אסון דמוגרפי שהותיר את רישומו בעדה המרונית.
יצירת מדינת לבנון הגדולה
רבבות מתו ברעב ורבבות היגרו מלבנון אל מעבר לים. אולם אלה שנשארו בהר הלבנון היו נחושים בהחלטתם להיצמד לאדמתם ולהפיק את מירב התועלת מהשינויים הפוליטיים באזור, בעקבות מלחמת־העולם הראשונה. השינוי הגדול ביותר שהביאה מלחמת־העולם הראשונה למרונים היה הענקת המנדט על סוריה ועל לבנון לצרפת הקתולית, שהיטיבה עימם ואשר רבים מהם דיברו בשפתה והתחנכו במוסדות החינוך שהקימה. בידי המרונים שוב היה סיכוי לשחזר את מצבם בשנים 1861–1914, בתוספת מעצמה פטרונית. להיטותם זאת של המרונים להבטיח את מעמדם בלבנון, הובילה אותם לביצוע שגיאה היסטורית גורלית נוספת: ב־1919 וב־1920 היו אלה המרונים שלחצו על צרפת להרחיב את המסגרת הטריטוריאלית של הר הלבנון וליצור את מה שמכונה כיום "לבנון הגדולה" במקום להקים מדינה לאומית ארמית מרונית ונוצרית בלבנון הקטן בעל הרוב הארמי מרוני שיכלה לשמור ולחדש את השפה הארמית של אבותיהם כמדוברת ולשמור על לאומיות וייחודם הארמי שכל ארמי ונוצרי נרדף במזרח יכול לקבל מקלט בה.
ללבנון סופחו:
בבת־אחת הפכו המרונים לעדה המהווה רק 30 אחוז מאוכלוסייתה של המדינה החדשה. ב־1920 החל תהליך שבו נשמטה לבנון מאחיזתם של המרונים, דווקא כאשר נראה היה להם שאחיזתם בארץ שהם רואים בה את מולדתם, מתהדקת והולכת.
אסכולות במדינת לבנון הגדולה
מ־1920 עד שנות ה־40, השפעתם של הצרפתים הייתה משמעותית. האוכלוסייה המוסלמית, שלא חפצה בנוכחות הצרפתית והתנגדה לדומיננטיות המרונית, רוסנה על ידי הצרפתים.
בשנות ה־30 החלה להסתמן השלמה של גורמים מוסלמיים מסוימים עם קיומה הנפרד של לבנון. אולם גם אלה הסכימו לקבל את הסטטוס־קוו החדש, בתנאי שהרוח שהקימה את לבנון הגדולה, לא תהיה דומיננטית עוד. משמע, שאם נגזר עליהם לחיות במדינה שיש בה עליונות מסוימת של הנוצרים, על עליונות זאת להיות מוגדרת במערכת ממוסדת של הבנות בין הנוצרים לבין מי שאינם נוצרים, ואסור ללבנון להתנהל כהצגת־יחיד בניהולם של המרונים.
בניגוד לעמדת אדה, שהיה ראש ממשלת לבנון, התפתחה אסכולה אחרת, שנושא דגלה בשנות ה־30 וה־40 היה השייח' בשארה אל־ח'ורי, מרוני בעל מעמד חשוב בהר הלבנון. על־פי אסכולה זו, אין המרונים יכולים לשלוט לבדם על לבנון, בוודאי לא כפי שחזו בטעות ב־1920, ובוודאי לא כאשר לקראת סוף שנות ה־30 ובראשית שנות ה־40 נראה כי צרפת עומדת לסיים את תפקידה ההיסטורי בלבנון. לפיכך, על המרונים להגיע להבנה עם האוכלוסייה המוסלמית שסביבם, שכן רק הבנה כזאת תאפשר לקיים את לבנון כמדינה נפרדת. במילים אחרות, אמר השייח' בשארה אל־ח'ורי: "איננו יכולים להכות את העולם שמסביב, לכן כדאי לנו להצטרף אליו, בתנאים שישמרו על ייחודיותנו".
אסכולה נוספת, היא הפיניקיזם, אשר לזרם שאימץ אותה הודבק בשנות ה־30 הכינוי "פיניקים צעירים", טענה שלבנון מהווה ישות לאומית לא־ערבית נבדלת מסביבתה, בעלת מורשת משלה, המתייחסת לתקופה הפיניקית הקדומה. זאת ועוד: לבנון היא רצף היסטורי אחד, שהחל לפני זמן רב לפני הופעת הערבים והאסלאם שהפריעו ללאומיות הלבנונית – "חול המדבר העכיר את מימיו הבהירים של הים" (חול המדבר הוא הכובשים הערבים מהמדבר, ומי הים מסמלים את הפיניקים הימאים). לפיכך, על המרונים לשתף פעולה עם מיעוטים שכנים שיש להם תחושה של בדלנות אתנית (בכלל זה, התנועה הציונית), נגד העולם הסובב אותם, שאינו מקבלם. הפיניקים הצעירים היו קבוצת אינטלקטואלים מצומצמת ובעלת השפעה. הם עדיין קיימים, בשם זה או אחר, בימינו. במקביל התפתחו בארצות במזרח־התיכון תנועות רעיוניות בעלות תפישת־עולם דומה לזאת של הפיניקים: הפרעונים במצרים, הכנענים ("עברים צעירים") בארץ־ישראל, והמפלגה הסורית הלאומית, בעלת התפישה הפאן־סורית בלבנט.
הן הזרם של אדה והן "הפיניקים" קיימו מגע רצוף עם התנועה הציונית בארץ־ישראל. בין הקשרים הבולטים ניתן למנות את המגעים עם אדה וקשרים בין אליהו אילת, ויקטור יעקובסון, משה שרתוק, יוליוס סימון ואחרים מהסוכנות היהודית לשארל קורם ומקורבים אליו לצורך הקמת 'אגודת ארץ ישראל – לבנון' ובנייה משותפת של סכר חשמלי בנהר הליטני, לתועלת שתי המדינות. תחת ההנהגה המרונית ובעידוד אדה, לבנון השתתפה בתערוכת יריד המזרח בתל אביב. זמן קצר לפני פרסום מסקנות ועדת פיל, נפגש חיים ויצמן עם אדה בפריז ומסר לו את דו"ח על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית הגובלת בלבנון, ואדה השיב ש"יש לו הכבוד לברך את נשיאה הראשון של מדינת היהודים העתידה לקום" וביקש שחוזה הידידות הראשון שלה ייחתם עם לבנון. עוד בתחילת רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית גינה הפטריארך המרוני אנטון ערידה את אפליית ורדיפת היהודים.