cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברת הודו המזרחית הצרפתית
היסטוריה
ההון הראשוני של "Compagnie des Indes Orientales" המחודש היה 15 מיליון ליברות, מחולקים למניות של 1000 לירות כל אחת. לואי הארבעה עשר מימן את 3 מיליון הליברות הראשונים של ההשקעה, שכנגדן היו אמורים לחייב הפסדים ב-10 השנים הראשונות. הנפקת המניות הראשונית אזלה במהירות, שכן אנשי החצר של לואי הארבעה עשר הכירו בכך שזה האינטרס שלהם לתמוך ביוזמת המלך מעבר לים. חברת Compagnie des Indes Orientales קיבלה מונופול של 50 שנה על הסחר הצרפתי באוקיינוס ההודי והשקט, אזור המשתרע מכף התקווה הטובה ועד מצר מגלן. המונרך הצרפתי גם העניק לחברה זיכיון לנצח עבור האי מדגסקר, כמו גם כל שטח אחר שהיא תוכל לכבוש. לחברה היו משאבים גדולים יותר ובנקאות פוליטית טובה יותר מאשר המיזמים הקודמים של צרפת באוקיינוס ההודי. האובססיה של קולבר ל-VOC הובילה לסדרה של אכזבות מוקדמות. אחת ממטרותיה העיקריות של צרפת הייתה הקמת נקודת אחיזה צרפתית במדגסקר כדי להתחרות במושבה ההולנדית בטאוויה.
בשנות ה-80 של המאה ה-17, החברה הפכה לחדלת פירעון ולא הייתה להם ברירה אלא להשכיר את המונופול שלה לקבוצת סוחרים. הסחר ההודי נשאר תחת החברה במשך כשלושים שנה. בשנת 1716 הגיע איש הכספים הסקוטי ג'ון לו לחצר המלוכה הצרפתית. בית המלוכה הצרפתי היה בסבל עמוק והאצילים היו חסרי אונים לכסות את חובותיהם שנגרמו עקב מלחמת הירושה הספרדית. חוק פנה לכתר עם תוכנית לבניית בנק לאומי והכנסת מטבע נייר, שיקל על המעבר של צרפת לכלכלת אשראי. החברה לא הצליחה לייסד מושבה מצליחה במדגסקר, אך הצליחה להקים נמלים באיים הסמוכים בורבון ואיל-דה-פרנס (ראוניון ומאוריציוס של היום). עד 1719, היא התבססה בהודו, אך החברה הייתה קרובה לפשיטת רגל. באותה שנה מוזגה Compagnie des Indes Orientales בהנחיית לו עם חברות סחר צרפתיות אחרות כדי ליצור את Compagnie Perpétuelle des Indes. מיזוג זה הביא לכך שהחברה הייתה מעורבת בייבוא עבדים ללואיזיאנה, שכן המושבה פעלה על כלכלת מטעים. הכלכלה הצרפתית התרסקה בצורה דרסטית בשנת 1721 עקב הרפורמות של החוק. בעקבות אירוע זה, החברה שוב החלה לסחור ולהתיישב בהודו. התאגיד המאורגן מחדש חידש את עצמאותו התפעולית ב-1723.
העניין של החברה באימפריה המוגולית לא היה קל יותר. הצרפתים הגיעו לתת-היבשת ההודית עשרות שנים אחרי האנגלים, הפורטוגזים וההולנדים בביסוס המסחר בהודו. ב-4 בספטמבר 1666, הצרפתים קיבלו מנדט מלכותי מהקיסר אורנגזב שהעניק להם לסחור בנמל סוראט. עד 1683, הצרפתים הפנו את תשומת לבם לאתר הבולט של פונדיצ'רי, אולם השינוי קיזז מעט את המחסור הכרוני של החברה בהון. עד 1738, החברה החזיקה ב-1,432 עבדים, 630 מהם התגוררו במושבה הצרפתית של איל דה פראנס. עבדים רבים במושבה יובאו על ידי החברה מאזור מערב אפריקה של סנגמביה; אלה כללו "לאפטוטים", עבדים אפריקאים ששירתו בכוח על סיפון ספינות החברה. עם שקיעתה של האימפריה המוגולית, החליטו הצרפתים להתערב בעניינים פוליטיים של הודו כדי להגן על האינטרסים שלהם, בעיקר על ידי כריתת בריתות עם שליטים מקומיים בדרום הודו. משנת 1741 נקטו הצרפתים תחת ז'וזף פרנסואה דופלה מדיניות אגרסיבית הן נגד ההודים והן נגד הבריטים עד שבסופו של דבר הובסו על ידי רוברט קלייב. מספר נמלי מסחר הודיים, כולל פונדיצ'רי וצ'נדרנגור, נותרו בשליטה צרפתית עד 1954. היריבות העיקרית של צרפת הגיעה מהבריטים. כתוצאה ממלחמות מתמידות באירופה, בעיקר מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים, הצליחו הבריטים לשלוט על שטחי צרפת בהודו. עם הסכם פריז ב-1763 הוחזרו השטחים לצרפת. החברה לא הצליחה לשמור על עצמה כלכלית, והיא בוטלה בשנת 1769. המלך לואי החמישה עשר הוציא צו משנת 1769 שחייב את החברה להעביר למדינה את כל נכסיה, נכסיה וזכויותיה, אשר הוערכו ב-30 מיליון ליברות. המלך הסכים לשלם את כל החובות וההתחייבויות של החברה, אם כי בעלי מניות החברה והשטרות קיבלו רק כ-15% מהערך הנקוב של השקעותיהם עד סוף פירוק התאגידים ב-1790.
החברה הוקמה מחדש בשנת 1785 והנפיקה 40,000 מניות, במחיר של 1,000 ליברות ליחידה. היא קיבלה מונופול על כל הסחר עם מדינות מעבר לכף התקווה הטובה לתקופה מוסכמת של שבע שנים. עם זאת, ההסכם לא צפה את המהפכה הצרפתית, וב-3 באפריל 1790 בוטל המונופול על ידי אקט של האספה הצרפתית החדשה שהכריזה בהתלהבות שהמסחר הרווחי במזרח הרחוק "יושלך פתוח לכל הצרפתים". החברה, שלא הייתה רגילה לא לתחרות ולא לזילות רשמית, נפלה לדעיכה מתמדת ולבסוף חוסלה ב-1794.
שערוריית פירוק
אפילו כשהחברה הלכה במודע לקראת הכחדה, היא הסתבכה בשערורייה הידועה לשמצה ביותר שלה. הוועד לשלום הציבור אסר את כל חברות המניות המשותפות ב-24 באוגוסט 1793, ותפסה במיוחד את הנכסים והניירות של חברת הודו המזרחית. בזמן קביעת הליכי הפירוק שלה, שיחדו מנהלי החברה פקידי מדינה בכירים שונים כדי לאפשר לחברה לבצע פירוק משלה, במקום להיות בפיקוח הממשלה. כשנודע הדבר בשנה שלאחר מכן, השערורייה שהתקבלה הובילה להוצאה להורג של צירי מפתח מונטניארדים כמו פאברה ד'אגלנטין וז'וזף דלאוני, בין היתר. המאבק הפנימי שעורר הפרק הפיל גם את ז'ורז' דנטון וניתן לומר כי הוביל לנפילתם של המונטניארדים בכללם.
רוברטו זוקו
רוברטו זוקו (באיטלקית: Roberto Succo; 3 באפריל 1962 ונציה – 23 במאי 1988 ויצ'נצה) היה רוצח סדרתי איטלקי שרצח מספר אנשים וביצע פשעים אכזריים אחרים באיטליה ובצרפת במהלך שנות השמונים.
הרציחות
זוקו ביצע את מעשה הרצח הראשון שלו ב-9 באפריל 1981, כשדקר למוות את אימו ואביו, שהיה קצין משטרה, לאחר שהם סירבו להשאיל לו את מכוניתם. לאחר מכן נמלט, החביא את גופותיהם של הוריו באמבטיה, אותה מילא במים ולימון על מנת להשהות את גילוי הרציחות ולקח את אקדח הברטה 92 המשטרתי של אביו. לאחר שזוקו נתפס, הוא נשפט, נמצא כבעל הפרעה נפשית ונידון לעשר שנות מאסר בבית חולים פסיכיאטרי ברג'ו אמיליה. בעת שהותו שם, הוא השלים את חוק לימודיו ורכש תואר ראשון במדע המדינה.
ב-15 במאי 1986, לאחר שריצה חמש שנות מאסר, זוקו נמלט מבית החולים הפסיכיאטרי. הוא חמק מהמשטרה, עזב את איטליה ונסע לצרפת ברכבת. בשנים הספורות שלאחר מכן זוקו ביצע מספר פשעים, שנעו מפריצה לאונס וכלה ברצח. בצרפת, הוא אנס ורצח שתי נערות, רצח רופא, ושני קציני משטרה שרדפו אחריו.
הוא חטף, גנב מכונית ואיים על אנשים בארבע מדינות אירופאיות לפחות. צרפת, איטליה ושווייץ החשיבו אותו לאויב הציבור מספר אחד.
ביוגרפיות
ב-1988 ברנאר-מארי קולטס כתב את המחזה "רוברטו צוקו" (Roberto Zucco), בהשראת חייו ופשעיו של זוקו. העיתונאית הצרפתייה פסקל פרומן כתב את הספר הביוגרפי "אני הורג אותך. סיפורו האמיתי של רוברטו זוקו, רוצח בלי סיבה." (Je te tue. Histoire vraie de Roberto Succo assassin sans raison) על חייו של זוקו. הספר היווה את הבסיס לסרט הקולנוע "רוברטו זוקו" (Roberto Succo), בבימויו של סדריק קאהן. בעקבות הסרט, יצא ספרה של Froment במהדורה מחודשת תחת הכותר "רוברטו זוקו". (Roberto Succo). סרטו של קאהן מספר את סיפורו של זוקו בלי לשפוט את מעשיו.
הר קירסארג'
שמו של ההר התפתח משנת 1652 עם השם המקומי, Carasarga, שניתן לו על ידי שבט ה-Pennacook. לפי ההערכות פירושו "הר מחורץ של אורנים".
גאוגרפיה
קירסארג' הוא הר בדד, ולמרות שגובהו מתון בלבד, הבידוד שלו נותן לו גובה יחסי של 640 מטרים מעל הקרקע הנמוכה המפרידה בינו לבין ההרים הגבוהים יותר מצפון. זה הופך את קירסארג' לאחד משנים עשר ההרים בניו המפשייר עם נישאות טופוגרפית של מעל 610 מטרים (2,000 רגל).
קירסארג' הוא יעד פופולרי לטיולים. הפסגה היא הנקודה הגבוהה לאורך מסלול ההליכה Sunapee-Ragged-Kearsarge Greenway באורך 120 קילומטרים המקשר בין 10 עיירות ומקיף את אזור Kearsarge-Lake Sunapee במערב ניו המפשייר. הדרך המהירה ביותר לפסגה היא מאזור הפיקניק של Rollins State Park על הרכס הדרומי של ההר, הנגיש דרך "דרך הר קירסארג'" מהעיר וורנר. הגישה בצד המערבי של ההר היא מאזור הפיקניק של Winslow State Park דרך Winslow Trail (1.8 מייל) או Barlow Trail (2.6 ק"מ), שנבנה בשנת 1997 על ידי Trailwrights, קבוצת שבילים מתנדבת, עבור SRK Greenway. הטיול המלא בקטע גרינוויי בהר קירסארג' משתרע על פני 5.8 מיילים (9.3 ק"מ) מאזור הפיקניק ווינסלו דרך שביל בארלו לפסגה ודרך שבילי רולינס ולינקולן בדרום-מערב לכביש עמק קירסארג' בצפון סאטון.
שביל ווינסלו והפארק הלאומי בצד וילמוט נקראים על שמו של אדמירל ג'ון ווינסלו, מפקד ה-USS Kearsarge, שביוני 1864 הטביע את ה-CSS אלבמה בתעלת למאנש בקרב ימי מפורסם של מלחמת האזרחים האמריקאית. באופן ישיר יותר, הפארק נקרא על שמו של מלון שניצב בשטח, בית ווינסלו, אתר הפיקניק הנוכחי.
אישטוואן ארקין
אישטוואן אֶרְקֵין או אישטוואן אֶרְקֵן, (בשמו המלא "אישטוואן ג'רג' אֶרקֵין" במקור אסטרייכר, בהונגרית: Örkény István György; בודפשט,  5 באפריל 1912 – בודפשט, 24 ביוני 1979) היה סופר יהודי-הונגרי, מחזאי, מחבר סיפורים ורומנים, שנודעו בצביונם הגרוטסקי. הוא זכה בפרס קושוט וזכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף.
השנים המוקדמות
אישטוואן ארקין נולד בשנת 1912 במשפחה יהודית יחסית מבוססת. אביו היה רוקח בשם הוגו ארקין (שם משפחתו הקודם היה אסטרייכר - Österreicher) ואמו - מרגיט ארקין, בת לבית פֶּטֶה (Pető). אחרי לימודי תיכון בגימנסיה פיאריסטית, תחילה למד כימיה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה. אחר כך, בשנים 1932–1934 למד רוקחות באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1937 פקד את חוג כתב העת "Szép Szó" ואחר כך חי ארקין מספר שנים בחו"ל, בין השאר בפריז ובלונדון, שבהן התפרנס מעבודות מזדמנות. בשובו להונגריה בשנת 1940 סיים תואר גם בהנדסה כימית.
בימי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 נלקח ארקין לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) ונשלח לחזית המזרחית. הוא שובץ ביחידה לעבודות כפייה באזור הדון, נפל בשבי הסובייטי והוחזק כשלוש שנים במחנה עבודה לשבויי מלחמה בקרבת מוסקבה. באותה תקופה כתב את המחזה "וורנוז'". בשנת 1946 שוחרר ושב להונגריה.
פעילותו בתחום התיאטרון והספרות
סיפורו הראשון, "Tengertánc" ("ריקוד הים"), הופיע בשנת 1937 בביטאון החוג "Szép Szó", ואחר כך הוצא לאור ב-1941. אחרי שחרורו מן השבי הסובייטי, בשנת 1947, פרסם את הרומן "Lágerek népe" ("אנשי המחנות"), שכונה על ידו "סוציוגרפיה של מחנה שבויי המלחמה" ובו סיפר על השבי במחנה הסובייטים. באותה תקופה התחיל לכתוב גם רומן, שלא יצא לאור.
שנות השלטון הסטליניסטי והדיכוי אחרי המרד משנת 1956
ב-1949 התמנה ארקֵין לדרמטורג של "תיאטרון הנוער" וב-1952 באותו תפקיד ב"תיאטרון הצבא העממי". החל משנת 1954 עבד כמגיה בהוצאה לאור לספרות יפה. ב-1952 פרסם את הסיפור "Lila tinta" ("דיו סגול") שעורר ביקורת חריפה מצד אחד האידאולוגים של המפלגה, יוז'ף רוואי. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נאסר עליו לפרסם מסיבות פוליטיות. עם המרד ההונגרי בשנת 1956, ניסה יחד עם סופרים אחרים כמו טיבור דרי, ג'ולה אייש, לאסלו בנימין וזולטאן זלק למצוא מקלט בשגרירות פולין בבודשפט, אך בקשתם נדחתה. הסופר עורר על עצמו את זעם המפלגה גם כשכתב על תחנת הרדיו הממלכתית "שיקרנו יום, שיקרנו לילה, שיקרנו בכל אורך גל". אחרי דיכוי המרד חתם יחד עם עוד חמישה עמיתים ביקורת עצמית שנועדה לפייס את השלטונות. למרות זאת, נאסר עליו לפרסם עד שנת 1960. בשנים האלה הורשה לעבוד לפרנסתו כמהנדס בבית חורשת לתרופות (בימינו בית חרושת Egis).
חידוש פעילותו כפרוזאיקן
כתביו בפרוזה ובתיאטרון, הטבועים בהומור גרוטסקי, מציגים גיבורים שלא ניתן לתארם ממש כטובים ואף לא כרשעים גמורים. אצל ארקין מה שנראית טרגדיה הופך לעיתים לקומדיה והגיבורים מגיבים תכופות לאירועים באופן שנראה מוזר. הסופר משאיר את הסיפורים עם סוף פתוח ונותן מקום לפרשנות הקורא לגבי האירועים וההשקפות המתוארים. הוא כתב גם בשבועון הסאטירי לודאש מתי.
התיאטרון
ארקין בלט גם כנציג של תיאטרון האבסורד בהונגריה. בשנת 1964 כתב את הטרגדיה האבסורדית "Tóték" (משפחת טוט) שהוצגה לראשונה בשנת 1967 וזכתה להצלחה רבה. מחזה זה הביא לארקין פרסום עולמי. בשנת 1969 עובד מחזה זה לסרט אמנותי של ידי הבמאי זולטאן פאברי בשם "Isten hozta, őrnagy úr!" ("ברוך הבא, מייג'ור!"). לתיאטרון ולקולנוע עובדו גם יצירות אחרות, כמו "משחק חתולים". יצירות תיאטרון חשובות אחרות היו הדרמה Vérrokonok ("קרובים בדם") והקומדיה הטרגית "משחקי חתולים". בשנת 1979 לקה במחלה קשה, אך כתב עד ליום מותו. הוא נפטר מאי ספיקת לב. אלמנתו ז'וז'ה הקדישה את עצמה לטיפוח מורשתו. אישטוואן ארקין הובא לקבורה בבית הקברות פרקשרטי.
ארקין היה נשוי שלוש פעמים. בשנים 1937–1941 היה נשוי לפלורה גנצי (Gönczi), בשנים 1947–1959 לאנגלה נאג', מחברת ספרי בישול, והחל משנת 1965 עם ז'וז'ה רדנוטי, היסטוריונית של הספרות ודרמטורגית בתיאטרון ויג, אותה הכיר בשנת 1950.
מנישואיו לאנגלה נאג' נולדו לו בת - אנגלה ארקֵין (ילידת 1949), עורכת טלוויזיה, ובן, אנטל ארקֵין (יליד 1954), סוציולוג.
קישורים חיצוניים
https://www.haaretz.co.il/literature/prose/.premium-1.2610846
לדפוק שעון
לדפוק שעון (באנגלית: Clocking Off) היא סדרת דרמה בריטית ששודרה בערוץ BBC One במשך ארבע עונות בשנים 2000 עד 2003. הסדרה הופקה עבור ה-BBC על ידי Red Production Company ונוצרה על ידי פול אבוט.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורית וזכתה בשנת 2001 בפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר. בשנים הבאות פחתה עבודתו של אבוט בסדרה והוא עבר לעסוק בפרויקטים אחרים. למרות זאת, גם שאר העונות של הסדרה היו מועמדות לפרס באפט"א. כותבים אחרים כגון דני ברוקלהרסט, ג'ון פיי וג'אן מקוורי המשיכו לכתוב פרקים מצליחים. לעונה האחרונה של הסדרה ב-2003 אבוט לא כתב אף פרק. לטענת ה-BBC הסדרה הורדה בגלל רייטינג נמוך, אבל אבוט אמר שהכותבים לא הצליחו ליצור סיפורים טובים מספיק לפרקים נוספים.
בסך הכול הופקו 27 פרקים במשך ארבע עונות. ב-2004 הופצה העונה הראשונה ב-DVD. ב-2015 יצאה הסדרה ב-DVD באוסטרליה, ואפשר היה לרכוש אותה בחנות ה-BBC.
גארו
פייר גראנד (צרפתית: Pierre Garand; ) הידוע בשם הבמה גארו הוא זמר קנדי-צרפתי מקוויבק.
גארו התפרסם לראשונה כאשר גילם את דמותו של קוואזימודו במחזמר הצרפתי Notre Dame de Paris שהוא עיבוד לספר "הגיבן מנוטרדאם" של ויקטור הוגו.
הוא מחזיק בשיא של התאחדות ההקלטות הצרפתית למספר הרב ביותר של שבועות בראש מצעד השירים לזמר.
ביוגרפיה
גראנד נולד בעיר שרברוק שבקנדה והחל לנגן בגיטרה בעידוד אביו בגיל שלוש. לאחר שירות בצבא קנדה הוא הקים להקה בשם The Untouchables, הוא התגלה על ידי המפיק הצרפתי לוק פלאמונטדון כאשר הופיע בבר קטן בקוויבק אשר ליהק אותו לתפקיד קוואזימודו במחזמר Notre Dame de Paris שעלה על הבמות בפריז ב-1998 ושיריו היו להצלחה גדולה וגרסאות שלו עלו על במות במדינות רבות בעולם בהן רוסיה, פולין וארצות הברית (גארו גילם את דמותו של קוואזימודו גם בגרסה האנגלית של המחזמר).
אלבום הבכורה שלו "Seul" היה לאלבום הנמכר ביותר בצרפת בשנת 2001. בשנת 2008 הוציא לראשונה אלבום באנגלית - Piece of My Soul אשר הגיע למעמד אלבום זהב בצרפת. גארו ידוע בין השאר בשיתופי הפעולה המוצלחים שלו עם אומנים אחרים, ביניהם עם סלין דיון ומישל סרדו.
לגארו בת אחת בשם אמילי מדוגמנית העבר הקנדית אורליקה.
בשנת 2010 הופיע ברעננה, באותה שנה שר בטקס הפתיחה של אולימפיידת ונקובר.
סטמפריה ולדונגה
סְטַמְפֶּרִיָה וַלְדוֹנְגָה (באיטלקית: Stamperia Valdonega) הוא בית דפוס בנפת ורונה שבאיטליה המתמחה בהפקות דברי דפוס באיכות גבוהה מאוד ובגימור מיוחד. בית הדפוס שהוקם ב-1948, עומד מאז 2007 בבעלות קבוצת SIZ האיטלקית.
היסטוריה
החברה הוקמה בידי המדפיס ואמן הטיפוגרפיה הגרמני-איטלקי ג'ובאני מרדרשטייג ב-1922 בלוגאנו, ב-1948 הקים מרדרשטייג את בית הדפוס ברובע ולדונגה  שבוורונה, וניהל אותו עד מותו ב-1977. מאז מוביל את בית הדפוס בנו, מרטינו מרדרשטייג.
בית הדפוס נועד בעיקר עבור הדפסות ייחודיות לביבליופילים, וחתם במשך השנים חוזים לעבודות מיוחדות עם הוצאות ספרים נודעות באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1984 הקדיש המטרופוליטן בניו יורק תערוכה מיוחדת לעבודות של בית הדפוס בוולדונגה כמחווה לפעלו האמנותי של מרדרשטייג המנוח.
Identitet
Identitet הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים האלבנים אדריאן לולג'וראי ובלדאר סייקו. השיר יצא לאור בשנת 2013, כסינגל שלא מתוך אלבום, וכשיר אשר ייצג את אלבניה באירוויזיון 2013. כמו כן, הפך השיר לאחד משיריה הכושלים ביותר של אלבניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-30 במצעד הרשמי של אלבניה.
אירוויזיון 2013
עם השיר השתתפו אדריאן לולג'וראי ובלדאר סייקו באירוויזיון 2013. בחצי הגמר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-15 עם 31 נקודות בסך הכל, דבר אשר הפך אותו לאחד משיריה הכושלים ביותר של אלבניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
עם זאת, השיר לא סיים במקום האחרון, אלא השיר "Here We Go", של לטביה.
סטיב סיילר
סטיב סיילר (באנגלית: Steven Ernest Sailer; נולד ב-20 בדצמבר 1958) הוא עיתונאי אמריקאי, מבקר קולנוע, בלוגר ידוע, כתב "UPI" לשעבר ובעל טור במגזין טאקי.
הוא כותב על יחסי גזעים, מגדר, פוליטיקה, הגירה, מנת משכל, גנטיקה, סרטים וספורט. החל משנת 2014, סיילר הפסיק לפרסם את הבלוג האישי שלו באתר עצמאי והעביר אותו ל-Unz Review.
סיילר ידוע במאמרים על גנטיקה והגירה. הוא נודע כהוגה התיאוריה של "מגוון ביולוגי אנושי" בשנות ה-90, מונח בו השתמש הימין האלטרנטיבי בהמשך.
חיים אישיים
סיילר היה ילד מאומץ; הוא גדל בסטודיו סיטי, לוס אנג'לס. הוא התמחה בכלכלה, היסטוריה וניהול באוניברסיטת רייס (BA, 1980). הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים מ-UCLA ב-1982 עם תואר מקביל בכספים ושיווק. בשנת 1982, הוא עבר מלוס אנג'לס לשיקגו, ועד 1985 עבד כבוחן שיווק עבור BehaviorScan ב-Information Resources, Inc. בשנת 1996 אובחן עם לימפומה שאינה הודג'קין, ובפברואר 1997 קיבל ריטוקסימאב, מאז הוא נמצא בהפוגה. הוא הפך לעיתונאי במשרה מלאה בשנת 2000 ועבר משיקגו לקליפורניה.
קריירה פובליציסטית
מ-1994 עד 1998, סיילר עבד כבעל טור ב-National Review השמרני, בו פרסם מדי פעם גם לאחר מכן.
באוגוסט 1999 הוא התווכח עם סטיב לויט באתר Slate, והטיל ספק בהשערת Freakonomics של לויט מ-2005, לפיה הפלות חוקיות באמריקה הפחיתו את הפשיעה.
סיילר, יחד עם צ'ארלס מוריי וג'ון מקגיניס, תואר כ"שמרן אבולוציוני" ב-National Review משנת 1999.
עבודתו של סיילר מופיעה לעיתים קרובות ב-Taki's Magazine וב-VDARE. הניתוחים של סיילר צוטטו על ידי עיתונים כמו הוושינגטון טיימס, הניו יורק טיימס, סן פרנסיסקו כרוניקל והלונדון טיימס. משנת 2000 עד 2002, סיילר היה הכתב הלאומי של United Press International שעסק בנושאי ספורט, משפטים ופוליטיקה, בין היתר.
מאמרו של סיילר "תעלומת נישואים עם בני דודים", שפורסם בינואר 2003 בעיתון השמרני האמריקני, טוען שבניית האומה בעיראק צפויה להיכשל עקב מידת קרבת דם הגבוהה בקרב עיראקים עקב הנוהג המקובל של נישואי בני דודים. מאמר זה פורסם ב-The Best American Science and Nature Writing 2004.
סיילר הוא המייסד של פורום דיונים מקוון בשם "קבוצת הדיון במגוון הביולוגי האנושי."
סקר שנערך ב-2014 בקרב חוקרי בינה מצא שהבלוג של סיילר נחשב למקור העיתונאי המדויק ביותר למידע על חקר בינה.
השפעה
כתיבתו של סיילר תוארה כמבשרת "טראמפיזם", שהשפיעה על חלק גדול מהימין בשנות ה-2000. ניתן היה לזהות את השפעתו אפילו בחוגים רחוקים מתאוריות גזע. טיילר קובן כינה את סילר "ההוגה הנאו-ריאקציוני המשמעותי ביותר כיום". לאחר הבחירות ב-2016, מייקל בארון ייחס לסיילר את המציאת עוד ב-2001 של הדרך האלקטורלית בה הלך דונלד טראמפ בהצלחה.
דעות וביקורת
סיילר כתב תכופות על נושאים של גזע ובינה, וטען שחלק מהגזעים נולדים עם יתרונות מובנים על פני אחרים, אבל מדיניות חברתית וכלכלית שמרנית יכולה לשפר דברים עבור כולם.
במאמר על הוריקן קתרינה, אמר סיילר, בהתייחס לסיסמת "תנו לזמנים הטובים להתגלגל" בניו אורלינס, כי "זהו מסר מסוכן במיוחד לאפרו-אמריקאים". הוא טען ששחורים נוטים להיות בעלי רמות נמוכות יותר של שיפוט מאשר קבוצות משכילות יותר, ולכן זקוקים להדרכה מוסרית קפדנית יותר מהחברה.
"האסטרטגיה של סיילר"
המונח "האסטרטגיה של סיילר" מתייחס להצעתו של סיילר לפיה מועמדים רפובליקנים יוכלו לזכות בתמיכה פוליטית בבחירות על ידי פנייה למעמד הפועלים הלבן מעמדות לא שגרתיות ופופוליסטיות. לשם כך, סילר הציע שהרפובליקנים יתמכו בפרוטקציוניזם כלכלי, פוליטיקת זהויות ויביעו התנגדות להגירה. המטרה היא להגדיל את חלק הקולות של הרוב הלבן, תוך הפחתת חלקם של קולות המיעוטים, מתוך הנחה שלא ניתן לזכות בקולות המיעוטים במספרים משמעותיים.
אסטרטגיה זאת הייתה דומה לזו שבה השתמש דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2016, והיא צוינה כאחת הסיבות לכך שטראמפ הצליח לגייס תמיכה ממצביעים לבנים מחוץ לערים הגדולות.
קונצ'רטו לכינור של מנדלסון
הקונצ'רטו לכינור במי מינור אופוס 64 הוא הקונצ'רטו השני של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון והמוכר יותר. הקונצ'רטו נחשב לאחת היצירות החשובות ביותר ברפרטואר לכינור והוא נוגן על ידי הסולנים הגדולים ביותר בעולם. הקונצ'רטו הוא היצירה התזמורתית הגדולה האחרונה של מנדלסון והוא אחת היצירות החשובות בתולדות המוזיקה הקלאסית.
כתיבה
הקונצ'רטו נכתב במשך שש שנים מ-1838 עד 1844. זוהי יצירה רומנטית לכול דבר הן בתקופה והן בסגנון המוזיקלי שלה. ביצוע הבכורה של היצירה נערך ב-13 במרץ 1845 בעיר לייפציג שבגרמניה והיצירה בוצעה על ידי תזמורת הגוונדהאוס שמנדלסון בעצמו היה המנצח הראשי שלה. היצירה נכתבה לכינור ותזמורת הכוללת שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות יער, טימפני וסקצית מיתרים.
מבנה
הקונצ'רטו בנוי משלושה פרקים בסדר של מהיר, איטי, מהיר:
מורשת
הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון השפיע על הקונצ'רטי של הרבה מלחינים אחרים שבאו אחריו. הקונצ'רטו היה הצלחה מידית כבר לאחר ביצוע הבכורה שלו. בסוף המאה ה-19 היצירה כבר הוחשבה כאחד הקונצ'רטי לכינור הטובים ביותר בהיסטוריה. הקונצ'רטו הוא אחת היצירות החשובות והמפורסמות ביותר של מנדלסון בפרט ובתולדות המוזיקה בכלל. היצירה בוצעה על ידי גדולי הכנרים בעולם והוקלטה עשרות פעמים לאורך ההיסטוריה.
ראו הטאטה
ראו הטאטה (ביפנית: 旗手 怜央; נולד ב-21 בנובמבר 1997 בסוזוקה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית.
קריירת מועדונים
בשנת 2018 הצטרף הטאטה לקווסאקי פרונטלה מליגת העל היפנית. בסך הכל שיחק הטאטה במועדון במשך שלוש עונות, בהן זכה בשתי אליפויות יפן, וכן בגביעים נוספים.
ב-31 בדצמבר 2021 חתם הטאטה על חוזה לארבע עונות וחצי בסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-17 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על היברניאן במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת. ב-2 בפברואר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 0–3 על גלאזגו ריינג'רס במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
טראמפיזם
טראמפיזם (באנגלית: Trumpism) הוא מושג המתאר אידאולוגיה פוליטית, תרבות פוליטית, סגנון ממשל ומכלול מנגנונים הקשורים לממשלו של נשיא ארצות הברית ה-45 דונלד טראמפ. לטרמפיזם מספר מאפיינים כמו פופליזם, פולחן אישיות, תמיכה בתאוריות קונספירציה, הפצת פייק ניוז ושקרים, הכחשת מדע, תמיכה במשטרים לא-דמוקרטיים (ובכלל זה - מנהיג רוסיה, פוטין), ויצירת קיטוב פוליטי בתוך ארצות הברית.
יש הטוענים כי טראמפיזם הוא גרסה אמריקאית של ימין קיצוני, פופליסטי ולאומני שהחל להופיע במספר מדינות החל משנת 2010. בתוך ארצות הברית, תומכי טראמפ הפכו לסיעה השלטת במפלגה הרפובליקנית בארצות הברית, כאשר רפובליקנים אחרים שאופיינו לעיתים קרובות כ"ממסדיים", התנגדו לטראמפ. חלק מהפרשנים דחו את ההגדרה הפופוליסטית לטראמפיזם, ורואים בו צורה חדשה של פשיזם או נאו-פשיזם, השונה מהפשיזם של שנות ה-30 של המאה ה-20. חלקם מתייחסים לטרמפיזם כתנועה פאשיסטית במפורש, ואחרים כסמכותנית ולא-ליברלית.
המושג טראמפיזם הוחל על תנועות לאומיות-שמרניות ולאומיות-פופוליסטיות במדינות אחרות כולל בדמוקרטיות מערביות, ופוליטיקאים רבים מחוץ לארצות הברית תויגו כתומכים של טראמפ או בטראמפיזם, או כמקבילה של טראמפ בארצם. אלה כוללים את סילביו ברלוסקוני באיטליה, ז'איר בולסונארו בברזיל, רג'פ טאיפ ארדואן בטורקיה, בוריס ג'ונסון בבריטניה, מרין לה פן בצרפת, נרנדרה מודי בהודו, ויקטור אורבן בהונגריה, רודריגו דוטרטה בפיליפינים, הוראסיו קארטס בפראגוואי, בנימין נתניהו בישראל, יון סוק-יאול בקוריאה הדרומית ועוד.
היסטוריה
המונח נטבע במהלך מסע הבחירות של טראמפ לנשיאות ב-2016. עבור חוקרים רבים, הוא מציין שיטה פוליטית פופוליסטית המציעה תשובות לאומניות לבעיות פוליטיות, כלכליות וחברתיות. נטיות אלו משתקפות להעדפות מדיניות כגון הגבלות הגירה, פרוטקציוניזם מסחרי, בידוד והתנגדות לרפורמה בזכויות. כשיטה פוליטית, הפופוליזם אינו מונע מאידאולוגיה מסוימת. ג'ון בולטון שכיהן כיועץ לביטחון לאומי והיה יועץ קרוב של טראמפ, חולק על כך שטראמפיזם אפילו קיים במובן פילוסופי משמעותי, והוסיף כי "לאדם אין פילוסופיה. ואנשים יכולים לנסות למתוח קווים בין נקודות ההחלטות שלו. הם ייכשלו".
מדיניות
הטראמפיזם מתואר לעיתים כסוג של פופוליזם אשר כולל עיסוק בהגירה, גלובליזציה ולאומנות כלכלית אשר נובעת ממניעים תרבותיים או כלכליים. במסגרתו הובטח להחזיר את ארצות הברית לתקופה שתוארה כטובה יותר כחלק מסיסמת Make America Great Again. במקביל היו שתמכו בטראמפ שלא כחלק מתמיכה בטראמפיזם אלא בשל חיבור לדת, תמיכה במיסים נמוכים, הזכות לשאת נשק ושיקולים אחרים.
מבקרים של טראמפ, כולל אנשים מתוך המפלגה הרפובליקנית מצביעים על הבדלים בין הטראמפיזם לבין הגישה הקלאסית של המפלגה הרפובליקנית בנוגע לסוגיות כגון סחר חופשי, הגירה, תמיכה במדינות דמוקרטיות, סגנון ממלכתי, והפרדת הדת מהמדינה.
במסגרת הטראמפיזם, צומצמה החשיבות של הסכמים רב-לאומיים, שהיו מרכז המדיניות החוץ-האמריקנית מאז המלחמה הקרה. לגישת הממשל, ארצות הברית תעמוד ברשות עצמה גם אם משמעו של דבר שתפעל באופן חד-צדדי בנושאים מסוימים של סחר, שינוי אקלים והגירה.
חלק מהביקורת על גישה זו היא בטענה שטראמפ עודד קיטוב והקפיד לסדוק את מוסדות השלטון לאורך כהונתו.
קהל מצביעים
אחת השאלות שעולות היא האם יש מאפיינים לקהל שנוהה אחרי טרמאפ. לדוגמה עד כמה הם מוכנים להודות בכך שמידע לא נכון שהוא מפיץ הוא שגוי. שאלה אחרת היא אם אנשים שמפיצים עובדות לא נכונות באמת מאמינים בעובדות אלה או עושים זאת מתוך נאמנות מפלגתית. בנאום ההכתרה של טראמפ ב-2017 הגיעו פחות אנשים מאשר נאום ההכתרה של אובמה. טמרמפ צייץ כי בנאום ההכתרה שלו נכח הקהל הגבוה ביותר מעולם. חוקרים שאלו עד כמה תומכיו של טרמאפ מוכנים להאמין לטענה זו. החוקרים הראו ל-1388 בוגרים שתי תמונות - אחת מנאום ההכתרה של אובמה והאחרת מנאום ההכתרה של טרמאפ. חצי מהנשאלים התבקשו לשייך את התמונה לההשבעה של אובמה או טרמאפ. אנשים שלא הצביעו עמו תשובה שגויה בשאלה זו בשיעור של 20%, תומכי אובמה טעו בשאלה זו בשיעור של 10% ותומכי טרמאפ טעו בשאלה זו בשיעור של 40%. החצי השני של הנשאלים התבקשו להגיד באיזה תמונה יש יותר אנשים. אנשים שלא הצביעו ענו תשובה שגויה בשיעור של 3% תומכי אובמה טעו בשיעור של 3%, בעוד שתומכי טרמאפ טעו בשיעור של 15%.
סגנון שכנוע
מבחינה רטורית, הטראמפיזם משתמש במסגרות אבסולוטיות ונרטיבים מאיימים, המאופיינים בדחייה של הממסד הפוליטי. הרטוריקה האבסולוטיסטית מעדיפה תגובה רגשית של הקהל על פני אמיתות. כשהיה מועמד לנשיאות וגם כנשיא, טראמפ השמיע לעיתים קרובות הצהרות כוזבות בנאומים פומביים ובהתבטאויות אחרות.. המידע השגוי תועד על ידי בודקי עובדות. על פי הניו יורק טיימס, בעשרת החודשים הראשונים לכהונתו השמיע טראמפ כמעט פי 6 שקרים וטענות כוזבות מאשר ברק אובמה בכל 8 שנות כהונתו.
אקדמאים וכלי תקשורת תיארו בהרחבה את התופעה כחסרת תקדים בפוליטיקה האמריקאית.
תאוריות קונספירציה
נוסף למגמה של הפצת טענות כוזבות מתאפיין הטראמפיזם בהפצה של תאוריות קונספירציה. תומכים רבים של טראמפ השתמשו בתאוריות קונספריציה במהלך קמפיינים שלו, כולל את "פיצה גייט" במהלך בחירות 2016, קיו-אנאן, דיפ-סטייט, וטענות לזיופי מקרי-ירי המוני שקודמו על ידי מתנגדי תעשיית הנשק. בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 קידמו טראמפ ותומכיו את תאוריית הקונספירציה, לפיה הבחירות זויפו בידי הדמוקרטים. טענה זו הובילה להסתערות על הקפיטול בינואר 2021.
הכחשת מדע
הטראמפיזם מתאפיין לעיתים קרובות בהכחשת מדע, במיוחד בתחומים הקשורים בבריאות הציבור, הגנת הסביבה ושינוי אקלים, בשיטות כמו צנזורה, הפצת מידע מוטעה ביודעין, הפצת תאוריות קונספירציה, עיוות של מחקרים מדעיים, זלזול במדענים ובמחקר מדעי ואיום על חוקרים ורופאים.
במאמר משנת 2022 טענו חוקרים כי ממשל טראמפ דיכא, המעיט או פשוט התעלם ממחקרים מדעיים שהדיגמו את הצורך ברגולציה כדי להגן על בריאות הציבור והגנת הסביבה. ניסיונות ממשל טרמפ לפגוע במדע מתועדים באתר "Silencing Science Tracker" שהוא בסיס נתנים שמתעד פעולות נגד המדע שנוקטות ממשלות שונות. בהתבסס על נתוני מעקב מ-4 שנות נשיאות טראמפ, הראו החוקרים כי נשיאות טראמפ שינתה מהותית את האופן שבו סוכנויות ממשלתיות פדרליות מבצעות, משתמשות ומתקשרות מחקר מדעי.
הכחשת נזקי זיהום
ממשל טראמפ פעל להפחתת תקציבים למחקרים מדעיים בנושאים הקשורים לזיהום. לדוגמה, באוגוסט 2017, משרד הפנים עצר מחקר מתמשך על ההשפעות הבריאותיות של הסרת פסגות הרים במסגת כריית פחם, ובאפריל 2018 המחקר בוטל לגמרי בטענה שהוא "מיותר". בדיקה בנושא העלתה כי בכירה במשרד, Katherine MacGregor, פעלה לביטול המחקר לאחר שנפגשה עם נציגי חברות כריית פחם. לפי דיווח משנת 2019 של הוושינגטון פוסט, בכיר אחר במשרד, Landon “Tucker” Davis, אמר לפי הדיווח כי יש לבטל את המחקר כי "מדע הוא דבר דמוקרטי.
מגפת הקורונה
עם פרוץ מגפת הקורונה, מנהיגים המזוהים כטראמפיסטים נטו להמעיט בחומרת המגפה והפגינו עוינות כלפי אנשי המקצוע הממונים על הטיפול בה. רופאים ומומחי מדע העידו כי הופעל עליהם לחץ להסתיר נתונים, לעוות את דבריהם בניגוד לדעתם המקצועית. במקרים אחרים הפיצו טראמפ ותומכיו תאוריות קונספריציה על המחלה, על הרופאים ועל מחקרים בתחום. הדבר הוביל לחוסר אמון במערכת הרפואית, ולאיום על חיי רופאים.
הכחשת שינוי האקלים
הכחשת שינוי האקלים מטעם טראמפ נגעה הן בחוסר הרצון שלו לקדם אמנות בינלאומיות והן ביחס שלו לחוקרים ומדענים. דבר זה התקיים בכל שנות מנהיגותו. לדוגמה בשנת 2020 מעט לפני הבחירות, הדיח ממשל טראמפ את המדען הראשי של מינהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA), משום שביקש מעובדים חדשים להתחייב להימנע מפרסומים המבוססים על אידאולוגיה.
הגליאנים שמאליים
הגליאנים שמאליים (בגרמנית: Linkshegelianer) או הגליאנים צעירים (Junghegelianer), או השמאל ההגליאני (die Hegelsche Linke), היו קבוצה של אינטלקטואלים, סופרים ופילוסופים גרמנים שפעלה לאחר מותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל, והעניקו להגותו פרשנות מהפכנית, שהובילה לתמיכה באתאיזם ובדמוקרטיה ליברלית. בין ההגליאנים השמאליים נמנים: ברונו באואר, ארנולד רוגה, דוד שטראוס, לודוויג פויירבך, מקס שטירנר, משה הס, קרל מרקס ופרידריך אנגלס, ויש המחשיבים גם את היינריך היינה.
ההגליאנים השמאלים התבססו על הרעיון ההגליאני שהתכלית ההיסטוריה היא החירות והתבונה, ובשל כך המשיכו להעלות ביקורת רדיקלית כלפי מה שתפסו כגורמים העוינים אותן - תחילה בביקורות הדת ולאחר מכן על הפוליטיקה הפרוסית. הגותם מוצבת כניגוד ל"הגליאנים ימניים" (או "הגליאנים מבוגרים") שהיו שמרניים אנטי-אוטופיים, שפירשו את מושג "קץ ההיסטוריה" של הגל כאמירה לפיה המציאות הנוכחית היא כבר תבונית ושלמה. בשנות השלושים והארבעים של המאה התשעה עשרה קבוצה של הגליאנים שמאליים הידועה כ"החופשיים" (Die Freien) נפגשה תכופות לדיון בבר בשם "היפלס וויינסטוב" בפרידריכשטראס, ברלין. הביקורת הרדיקלית והדיונים העזים של ההגליאנים הצעירים נתנו השראה להתפתחותם של אתאיזם, הומניזם, קומוניזם, אנרכיזם ואגואיזם.
מבין ההגליאנים השמאליים, כמעט אף אחד לא זיהה את עצמו כהגליאני, ורבים מהם דחו בפומבי או תקפו את המורשת של הפילוסופיה של הגל, לרבות מרקס ואנגלס ב"האידאולוגיה הגרמנית". אף על פי כן, אין חולק כי הושפעו רבות מהגותו.
פרשנות "המשפט הכפול" משמאל ומימין
ניתן להבין את ההבחנה בין הגליאנים שמאליים להגליאניים ימיניים דרך הפשרנויות השונות לאחד הביטויים השנויים ביותר במחלוקת של הגל, מתוך המבוא לקווי יסוד לפילוסופיה של המשפט: "מה שהוא תבוני הוא ממשי, ומה שהוא ממשי הוא תבוני" המכונה במחקר "המשפט הכפול". פירושו הפשוט לכאורה של ה"משפט הכפול", הוא שמתקיימת שקילות לוגית בין מה שהוא תבוני לְמה שהוא ממשי ובין מה שהוא ממשי למה שהוא תבוני. כשהמשפט הופיע בספר שנושאו הוא "אידאת המדינה", הוא נתפס ככניעה ואף כתבוסתנות למול כוחה של המציאות הפוליטית בפרוסיה. הגל עצמו לא הבין את "המשפט הכפול" כפשוטו וסבר שקיים הבדל אונטולוגי בין קיום (Existenz) גרידא ובין ממשות בפועל (Wirklichkeit). וכן, בסעיף השישי של ההקדמה לאנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים, אמר במפורש שיש לפרש את אמרתו לאור ההבחנות האונטולוגיות שלו בין אופנים שונים של קיום, שכל אחד מהם מממש תוכן תבוני במידה שונה. שלמה אבינרי מזכיר את עדותו של הייניך היינה, "גם הוא הגליאני צעיר, מספר בזיכרונותיו כי כאשר שמע את הגל מבטא את צמד המשפטים המורכב הזה, פנה אליו לאחר השיעור ושאל אותו מה פירושם של דברים: האם כל מה שהוא מציאותי הוא באמת תבוני? הגל השיב שכוונתו לכך כי מה שהוא תבוני 'בסופו של דבר יש לו הכוח לממש את עצמו'".
המשטר הפרוסי אמנם סיפק שירותים אזרחיים וסוציאליים נרחבים, אוניברסיטאות טובות, תעסוקה גבוהה ותיעוש מסוים, אך הוא דורג כנחשל למדי מבחינה פוליטית בהשוואה למונרכיות החוקתיות הליברליות יותר של צרפת ובריטניה. ההגליאנים הצעירים הסתמכו הן על הזיהוי של הגל של התבונה והחירות ככוחות המנחים של ההיסטוריה, והן על הרעיון שלו ש'הרוח' גברה על כל מה שמתנגד לתבונה ולחופש. הם רצו להתגבר על הדוגמות הדתיות והסמכותנות הפוליטית באותה תקופה.
החלוקה ל"צעירים" או "מבוגרים" קשורה בקרבה להגל האיש. ה"מבוגרים" היו לרוב תלמידיו הישירים, ואילו ה"צעירים" היו ברוב המקרים תלמידי תלמידיו. חלוקה זו לוקה בחסר, שכן כמה מתלמידיו הישירים כמו אדוארד גנז והיינריך היינה החזיקו בעמדות ליברליות.
היסטוריה של הקבוצה
השיח הציבורי הסוער שיצר חיבורו של דוד שטראוס "חיי ישו" ב-1835 היה שהביאה לראשונה למודעות את קיומם ה"הגליאנים הצעירים" כקבוצה התייחסות מובחנת. יחסם לדת הוא שיצר את ההבדל בין ממשיכי הגל "משמאל" לממשיכיו מ"ימין" מאז ואילך (אוגוסט צ'ישקובסקי הוא יוצא מהכלל). חרף הצנזורה והיעדר חופש הביטוי הפוליטי בפרוסיה באותה תקופה, המלך פרידריך וילהלם השלישי, אפשר לבטא כמעט כל דבר על דת כל עוד היה ציות מעשי למיזוגו הכפוי של קלוויניזם ולותרניות והפצת הפרוטסטנטיות באזורים קתולים (בהשפעת שר הדת, הבריאות והחינוך, קרל זיגמונד פרנץ שהיה נאור באופן יחסי). לכן, בתחילה להגליאנים השמאליים היה קל יותר להפנות את עיקר הביקורתיות שלהם כלפי הדת ולא לפוליטיקה.
הקבוצה התגבשה בין היתר סביב כתב העת Hallische Jahrbücher (ספרי השנים הַאלֶתִיים) שפורסם בין השנים 1838–1841 ושלימים נקרא Deutsche Jahrbücher (ספרי השנים הגרמניים) בין השנים 1841–1843. כתב העת נערך על ידי ארנולד רוגה ותרומו לו רבים מההגליאנים השמאליים האחרים (ובראשיתו, מהגליאנים ימניים). כתב העת תקף את הקתוליות והפרוטסטנטיות-האורתודוקסית, אך בתחילה היה מוגבל בביקורת הפוליטית, ונקט בעמדה שפרוסיה היא התגלמות התבונה ההיסטורית, שדרשה ממנה להתפתח באמצעות רפורמה שלווה לעבר מדינה בורגנית שוויונית עם מונרכיה חוקתית, דת פרוטסטנטית וחופש הביטוי.
גרעין נוסף של הקבוצה ההגליאנית הצעירה היה "מועדון הרופאים בברלין", שנודע מאוחר יותר בשם "החופשיים" (Die Freien), אגודה של אינטלקטואלים שנוסדה ב-1837 ובהנהגת ברונו באואר, שהיה תלמיד ישיר של הגל, וכתב את החיבורים האנטי-נוצריים ביותר בגרמניה באותה העת. הקבוצה התגבשה באוניברסיטת הומבולדט והתאספו לדיון לא רשמי במשך תקופה של כמה שנים. בין המשתתפים היו מקס שטירנר, ארנולד רוגה, פרידריך אנגלס וקארל מרקס. אף על פי שלא ידוע הרבה על הקבוצה, נראה שהיא הייתה מכוננת עבור מרקס ואנגלס (שכתבו את "המניפסט הקומוניסטי", ואת "האידאולוגיה הגרמנית" זמן קצר לאחר המעורבות) ועבור שטירנר (שכתב את "האגו ועצמו" בערך באותו זמן). כתוצאה מכך, ההשפעה הכוללת של הקבוצה על המחשבה הפוליטית המודרנית יכולה להיחשב מונומנטלית. כפי שמראה קריקטורה של אנגלס (בראש הערך), בפגישותיהם השתתפו לעיתים גם אנשים לא מוכרים, שחלקם היו למעשה "סמויים", שדיווחו על פעילותם לרשויות מטעם הצנזורה תחת תקנות קרלסבאד (שבוטלו רק ב-1848). חברי "החופשיים" החזיקו בדעות שונות ונפגשו לצורך דיון. הם לא ייצגו השקפה פוליטית או אידאולוגית מאוחדת, אם כי רובם נתפסו לאחר מכן כ"הגליאנים השמאליים". על פי הביוגרפיה של ג'ון הנרי מקאי על מקס שטירנר, הם היו ידועים בשימוש בשפה גסה, ובשלב מסוים גרמו לכך שארנולד רוגה הדך בהם לפני שיצא בסערה. על פי הדיווחים, היו נשים רבות מעורבות בקבוצה, אם כי מידע שרד רק עבור אשתו השנייה של שטירנר, מארי דנהרדט.
ההקצנה והפוליטיזציה של הקבוצה התרחשו כאשר המלך החדש, פרידריך ויליאם הרביעי, שבו תלו הגליאנים השמאליים את תקוותיהם לרפורמה פוליטית, עלה לשלטון ב-1840 וצמצם את החופש הפוליטי ואת הסובלנות הדתית יותר מבעבר. בפילוסופיה ההקצנה לבשה צורה של פריצת משנתו של הגל בדבר המדינה הפרוסית כהגשמת ההיסטוריה. בביקורת הדת ההקצנה התבטאה בדחייתה המוחלטת, אפילו בצורתה הפנתיאיסטית, ואימוץ מלא של אתאיזם (בהנהגת באואר ופוירבך). בפוליטיקה נטשו ההגליאנים השמאליים חלקים נרחבים מהתיאוריה הפוליטית של הגל ופנו ברובם לרפובליקניזם - יוצאי הדופן היו משה הס, שעירב את הגליאניזם עם קומוניזם, ומרקס ואנגלס. בכל התחומים הללו, שינוי מרכזי היה אימוץ רעיונות מסוימים של יוהאן גוטליב פיכטה, במיוחד התפיסה שההתעלות העצמית של העולם על ידי האדם היא אפשרות וחובה, אך כזו שלעולם לא תוכל להתממש באופן סופי.
אף על פי שהם הפיצו רעיונות דמוקרטיים בכל רחבי גרמניה במידה מסוימת, המאמצים האינטלקטואלים של ההגליאנים הצעירים לא הצליחו להתחבר או לעורר שום תנועה חברתית רחבה יותר, וכאשר דוכא כתב העת Deutsche Jahrbücher ב-1843 הקבוצה החלה להתפורר.
דוד שטראוס
דוד שטראוס כתב את "חיי ישו" (Das Leben Jesu) ב-1835, שבו טען תוך השענות על השיטה הגליאנית, הן נגד המרכיבים העל-טבעיים של הבשורה והן נגד הרעיון שהכנסייה הנוצרית היא הכנסייה הנוצרית. הנושא היחיד של האמת המוחלטת. הוא האמין שסיפורי הבשורה הם תגובות מיתיים למצב בו נקלעה הקהילה היהודית באותה תקופה. הרעיון ש'היגיון האינסופי' או 'המוחלט' (כלומר מושגים הגליאניים של אלוהים באופן כללי) יכולים להתגלם בתוך יצור אנושי סופי היה אבסורדי במיוחד. יתרה מכך, תורתו המקורית של ישו, שנועדה לסייע לעניים ולנדכאים, סוטה אט אט ונגזלה על ידי הממסד כדי לתמרן ולדכא את אוכלוסיות העולם על ידי הבטחת פרס בחיים שלאחר המוות אם יימנעו ממרד נגד הכוחות שיש בחיים האלה.
שטראוס לא קיבל את טענותיו של הגל בדבר ההיסטוריות הנוצרית תוך ויתור על כל בסיס היסטורי לנצרות לטובת דה-מיתיזציה שלה, וטען כי יש להבין את הסיפורים המצויים בביבליה כמיתוסים "שנבנו לא על ידי יחידים, אלא על ידי הקהילות הנוצריות הקדומות ביותר בתגובה לציווים של ישו ולמסורת המשיחית שהם ירשו מהברית הישנה".
ברונו באואר
ברונו באואר הרחיק לכת וטען שכל הסיפור של ישו הוא מיתוס שהנצרות לא רק חסרת בסיס היסטורית, אלא שהיא גם לא הגיונית ומחסום להתקדמות. הוא לא מצא תיעוד של מישהו בשם "ישוע מנצרת" ברישומים רומיים שהיו אז. (ציטוטים כאלה קיימים למעשה, בעיקר אצל ההיסטוריון הרומי טקיטוס ואצל יוסף בן מתתיהו). באואר טען שכמעט כל הדמויות ההיסטוריות הבולטות בעת העתיקה מוזכרות ביצירות אחרות (לדוגמה: כשאריסטופנס לעג לסוקרטס ב"העננים"), אך מכיוון שלא הצליח למצוא אזכורים כאלה לישו, הוא טען שסביר להניח שכל סיפורו של ישו היה מפוברק.
אדגר באואר
אדגר באואר, היה אחיו הצעיר של ברונו באואר. לפי לורנס ס. סטפלביץ', אדגר באואר היה האנרכיסטי ביותר מבין ההגליאנים הצעירים, וניתן להבחין, בכתביו המוקדמים בהצדקה התאורטית של טרור פוליטי.
לודוויג פוירבך
לודוויג פוירבך תיאר את הפרופיל הפסיכולוגי של המאמין בחיבורו "מהות הנצרות" (Das Wesen des Christentums). הוא טוען שלמאמין מוצגת דוקטרינה המעודדת השלכה של פנטזיות על העולם. מאמינים מעודדים להאמין בניסים, ולעשות אידיאליזציה של כל חולשותיהם על ידי דמיון אל כל יכול, יודע כל, אלמוות המייצג את האנטיתזה של כל הפגמים והחסרונות האנושיים.
קרל נאוורק
קרל נאוורק היה מזרחן גרמני, תאולוג ומרצה לפילוסופיה הגליאנית בברלין שאיבד את רישיון ההוראה שלו יחד עם ברונו באואר ב-1842.
ארנולד רוגה
כתומך של איחוד גרמניה החופשית, ארנולד רוגה היה שותף לאמונתו של הגל שההיסטוריה מתקדמת לקראת מימוש החירות, וכי החירות הממשית והתבונית מושגת במדינה. במקביל ביקר את הגל על כך שנתן פרשנות להיסטוריה סגורה לעתיד, במובן זה שלא הותיר גי מקום לחידוש.
מקס שטירנר
מקס שטירנר היה מתרועע מדי פעם עם ההגליאנים הצעירים, אבל החזיק בדעות הפוכות לרבות מהוגי התנועה, להם לעג באופן סאטירי במגנום אופוס הנומינליסטי שלו "האגו ועצמו" ( Der Einzige und Sein Eigentum) משנת 1845.
אוגוסט פון צ'ישקובסקי
אוגוסט צ'ישקובסקי התמקד בהשקפתו של הגל על ההיסטוריה העולמית ושיפר אותה כדי להתאים טוב יותר את הפילוסופיה ההגליאנית עצמה על ידי חלוקתה לעבר, הווה ועתיד. בפרולגומנה להיסטוריוסופיה שלו טוען צ'ישובסקי שעברנו מאמנות (העבר), שהייתה שלב של התבוננות במציאות, לפילוסופיה (הווה), שהיא התבוננות באידיאל, וכי מאז הפילוסופיה של הגל הייתה סיכום ושלמות הפילוסופיה, זמנה של הפילוסופיה הגיע, והגיע הזמן לעידן חדש - עידן הפעולה.
משה הס
הס הושפע מפון צ'ישקובסקי ומפיתוח מימד העתיד במחשבה הפילוסופית באמצעות הגל. הס העמיד רעינות ששילבו בין מימד העתיד והפרקסיס החברתי המכוונות אליו במרכז הגותו המפכנית. הס הציע תביעה רדיקלית למהפכה חברתית שדוחה את הבורגנות כעומדת בניגות לאוניברסליות ההגליאנית. במרכז הגותו של הס עמד תיקון עולם במלכות הגל. מרקס כינה את הס "הרבי הקומוניסטי שלי" ושניהם השתתפו בעריכת העיתון הרייני הרדיקלי, לפני שהפך לשותפו של אנגלס.
קרל מרקס ופרידריך אנגלס
קרל מרקס אהד תחילה את אסטרטגית ההגליאינים השמאליים של תקיפת הנצרות כדי לערער את הממסד הפרוסי, אך מאוחר יותר גיבש רעיונות שונים ונפרדים מהם, ותקף את דעותיהם בחיבוריו, כמו "האידאולוגיה הגרמנית". מרקס הגיע למסקנה שדת היא לא הבסיס לכוחו של הממסד, אלא רק סימפטום למחלה שהיא הבעלות הפרטים על הון - תהליכים המשתמשים בטכנולוגיות, קרקעות, כסף ובעיקר כוח עבודה אנושי ליצירת ערך עודף נמצאים בלב כוחו של הממסד. מרקס ואנגלס, החשיבו את הדת כמרכיב ממבנה העל האידאולוגי של החברות, ודרך מחשבה קדם-רציונלית, שבכל זאת נוהלה על ידי האליטות השלטות כדי לטשטש את היחסים החברתיים לרבות הבסיס האמיתי של כוח פוליטי. במובן אחרון זה, תוארה הדת "אופיום להמונים", כתרופה למחלה שהדת היא הסימפטום שלה.
כמו כן, מרקס הבוגר לא קיבל את הרעיון ההגליאני שהמדינה היא מקום מושבה של האוניברסליות והרציונליות, כלומר שהיא רציונלית מטבעה; ושמה לה למטרה להוכיח שההבדל בין החברה האזרחית, ושהיא התחום שבו מתנהל אינטרס הפרט בניגוד לאינטרסים של אחרים לבין המדינה, שבה מתעלות קונפליקטים כאלה. לפי מרקס, הפרולטריון למעשה מבטל הבדלים כאלה והוא למעשה המעמד האוניברסלי, בשונה מהבירוקרטיה, בהשקפה הבורגנית של הגל.
היינריך היינה
היינריך היינה היה תלמיד ישיר של הגל, לכן מבחינת חלוקת הדורות הוא איננו נחשב להגליאני "צעיר". עם זאת, בתקופת הפעילות של ההגליאנים השמאליים ביטא את עמדותיהם, והיווה חוליה מקשרת בין הגותו של הגל לזו של ידידו הצעיר מרקס (שהיה בן 13 כאשר נפטר הגל).
מורשת
דאדלי נואלס טוען שההגליאנים הצעירים חילונו את רעיון הרוח (Geist) של הגל, והסירו את הקשר הדתי. הפילוסופיה המתקבלת מחליפה בסופו של דבר את הרוח כסובייקט של ההיסטוריה בזו של האדם.
איביצה ואסטיץ'
קריירת מועדונים
ואסטיץ' החל את הקריירה במועדונים מקומיים בעיר הולדתו ספליט, ובשנת 1989 חתם במועדון RNK ספליט, ששיחק אז בליגה היוגוסלבית השלישית. בשנת 1991 עבר לאוסטריה, ושם שיחק בשלושה מועדונים מהבונדסליגה האוסטרית. הראשון היה פירסט וינה, שם הבקיע שמונה שערים בעונה אחת. אחר כך עבר לעונה אחת בסנקט פלטן, שם הבקיע 18 שערים. את עונת 1993/1994 החל ואסטיץ' באדמירה ואקר, שם הבקיע שבעה שערים בחצי עונה, ובפגרת החורף חתם בדיסבורג מהבונדסליגה הגרמנית, שם שיחק חצי עונה, אך לא הבקיע אפילו שער אחד.
לקראת עונת 1994/1995 חתם ואסטיץ' בשטורם גראץ, שם החל קריירה מפוארת שנמשכה שמונה עונות רצופות. בשנת 1995 הוכתר ואסטיץ' ככדורגלן השנה באוסטריה בפעם הראשונה. בעונתו השנייה בקבוצה, 1995/1996, הבקיע ואסטיץ' 20 שערים, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית. באותה עונה זכה עם שטורם גראץ בגביע האוסטרי ובסופר קאפ האוסטרי. בעונת 1997/1998 הבקיע ואסטיץ' 14 שערים ונבחר שוב ככדורגלן השנה באוסטריה, וכך גם בעונת 1998/1999, בה הבקיע 14 שערים, והוכתר ככדורגלן השנה. בשתי עונות אלה, זכו ואסטיץ' ושטורם גראץ באליפויות, שהקנו לשטורם גראץ מקום בליגת האלופות בעונות העוקבות. בשני המקרים הודחה שטורם גראץ בשלב הבתים. עונת השיא האישית של ואסטיץ' הייתה 1999/2000, בה שטורם גראץ אמנם לא זכתה באליפות, אך ואסטיץ' הבקיע 31 שערי ליגה. בשנת 2002 עזב ואסטיץ' את שטורם גראץ, לאחר שבשמונה עונות הבקיע 124 שערי ליגה ב-250 הופעות, ובשש מתוך שמונה העונות הבקיע ואסטיץ' במספרים דו ספרתיים. ואסטיץ' זכה עם שטורם גראץ בשתי אליפויות, שלושה גביעים ושלושה סופר קאפ.
בשנת 2002 חתם ואסטיץ' בנגויה גראמפוס 8 מליגת העל היפנית. ואסטיץ' שיחק במועדון היפני שתי עונות, בהן הבקיע במצטבר 13 שערים. לקראת עונת 2003/2004 שב ואסטיץ' לאוסטריה וחתם באוסטריה וינה, בה שיחק שתי עונות והבקיע במצטבר 14 שערים. לקראת עונת 2005/2006 חתם ואסטיץ' בל.א.ס.ק. לינץ, ששיחקה אז בליגה האוסטרית הראשונה, שהיא השנייה בהיררכיית הליגות באוסטריה. בעונתו הראשונה במועדון הבקיע 19 שערים, ובעונתו השנייה הבקיע 23 שערים. בשני המקרים, ואסטיץ' סיים כמלך השערים של ליגת המשנה האוסטרית, בעונת 2006/2007 אף עלה עם הקבוצה לבונדסליגה האוסטרית, ונבחר, בפעם הרביעית בקריירה, ככדורגלן השנה באוסטריה. ואסטיץ' נשאר בלינץ שתי עונות נוספות, ובתום עונת 2008/2009 פרש ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע עבור לינץ 59 שערי ליגה ב-123 הופעות.
קריירה בינלאומית
ואסטיץ' החל לשחק בנבחרת אוסטריה בשנת 1996, ובשנת 1998 השתתף עמה במונדיאל 1998, בנבחרת שכללה כוכבים כאנדראס הרצוג וטוני פולסטר. אוסטריה הודחה במונדיאל זה בשלב הבתים עם שתי נקודות, אחת מהן הושגה נגד נבחרת צ'ילה, כשוואסטיץ' מבקיע שער שוויון עבור אוסטריה בדקה ה-90. במוקדמות יורו 2000 היה ואסטיץ' שותף לאחד הכשלונות הגדולים בתולדות הכדורגל האוסטרי, כאשר נבחרת אוסטריה, בראשות המאמן הרברט פרוהסקה, הובסה בשנת 1999 על ידי נבחרת ספרד בתוצאה 9-0, ולאחר מספר חודשים על ידי נבחרת ישראל בתוצאה 5-0. לאחר כישלון זה, החלה חשיבת עומק על מהפכה בכדורגל האוסטרי, שוואסטיץ' היה אמור להיות אחד ממנהיגיה. ואסטיץ' המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 2005, וצבר עד אז 46 הופעות. לקראת יורו 2008 שנערך באוסטריה ובשווייץ, ואסטיץ' קיבל זימון מפתיע לנבחרת, ולאחר השתתפות במשחקי ידידות מול נבחרת ניגריה ונבחרת מלטה באפריל 2008, ואסטיץ' השתתף ביורו 2008 עצמו. ואסטיץ' השיג עבור אוסטריה נקודה ביורו זה מול נבחרת פולין, כאשר השווה ל-1-1 בפנדל בדקה ה-90, והיה לכובש המבוגר ביותר בתולדות טורניר היורו, כאשר היה בן 38 שנים ו-257 ימים. ואסטיץ' הוא גם האוסטרי היחיד בהיסטוריה שהבקיע גם בטורניר מונדיאל וגם בטורניר יורו. עם זאת, אוסטריה הודחה בשלב הבתים עם נקודה אחת בלבד, על אף שאירחה את הטורניר.
קריירת אימון
ואסטיץ' התנסה באימון קבוצות חובבים, ובעונת 2011/2012 אימן את הקבוצה הבכירה של אוסטריה וינה. החל משנת 2013 ואסטיץ' מאמן את מאטרסבורג, עמה העפיל אל הבונדסליגה האוסטרית בעונת 2014/2015.
Verona
השיר בוצע על ידי קויט טומה ולאורה. הוא נכתב והולחן על ידי סוון לוהמס.
השיר נבחר ב-"Esti Laul 2017", התחרות לבחירת השיר האסטוני לאירוויזיון. בתחרות עצמה, בוצע בחצי הגמר השני שנערך ב-11 במאי, כשיר השבעה-עשר בסדר ההופעות. בתום שלב ההצבעות, התברר כי לא נבחר להעפיל לשלב הגמר.
איביצה ואסטיץ'
חיים אישיים
ואסטיץ' נשוי מעל 20 שנה לאני, ולהם שלושה ילדים. בנו הבכור, טוני ואסטיץ', שנולד ב-1993, הוא כדורגלן מקצועי המשחק באדמירה ואקר מהבונדסליגה האוסטרית.
כשחקן
עם שטורם גראץ:
עם ל.א.ס.ק. לינץ:
תארים אישיים:
כמאמן
עם מאטרסבורג:
הטמעת חשיבה מגדרית
הטמעת חשיבה מגדרית (באנגלית, "Gender mainstreaming") היא אסטרטגיה להשגת שוויון מגדרי באמצעות קידום של רגישות מגדרית בעת עיצוב מדיניות, בעת הכנת תוכניות ובעת חלוקת משאבים ותקציבים. מטרתה, להביא בחשבון את החוויות, החסמים והצרכים של נשים וגברים כשיקולים מרכזיים בתהליכי תכנון, יישום ובקרה של מדיניות בכל התחומים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים, כך שגם נשים וגם גברים ירוויחו מהם.
כלים להטמעה
הרעיון להטמעת חשיבה מגדרית הוצג לראשונה בוועידת הנשים העולמית ה-3 של האו"ם, בניירובי, קניה, בשנת 1985, אך נדחה על ידי קהילת המדינות המפותחות והתקבל רק בוועידה ה-4, שהתקיימה בבייג'ינג, סין, כעבור עשור, בשנת 1995. בהמשך להחלטה הרשמית של המדינות החברות (באו"ם) - "הצהרת בייג'ינג", החלו מדינות שונות לפתח תוכניות פעולה המבוססות על איסוף נתונים על פי מין וגיל, ניתוחם, נקיטת צעדים לתיקון ולשינוי ובקרה.
תקצוב מגדרי
תקצוב מגדרי (gender budgeting) היא אחת הדרכים המרכזיות לקידום הטמעת חשיבה מגדרית. שיטת התקצוב המגדרי עושה שימוש בתקציב ככלי לחשיפת דפוסים של אי שוויון בחלוקת משאבים של מידת ההלימה שבין התקצוב ובין הצרכים וסדרי העדיפויות של נשים וגברים, נערות ונערים, ילדות וילדים. יתרונה הוא בכך שהיא מסייעת בהקצאה יעילה יותר של כספים לשירותים חברתיים, בהגברת השקיפות בתהליכי התקצוב ובהעמקת ההשתתפות הדמוקרטית של תושבות ותושבים בתהליכים אלה.
תקצוב מגדרי אינו מתמקד בהכרח בחלוקה שווה של המשאבים הציבוריים בין גברים ונשים אלא בהתאמה של משאבים לצרכים. כמו כן, אין מדובר אך ורק באותם תקציבים שהם נפרדים וייחודיים לנשים, שכן אלה מוגבלים מאוד בהיקפם ומהווים חלק קטן מאוד מסך כל התקציב, אלא בחלק הארי של התקציב, שכאמור נראה נייטרלי אך בפועל מיטיב עם קבוצות מסוימות של אזרחים ולא עם אחרות.
גישת התקצוב המגדרי כאסטרטגיה לצמצום פערים מגדריים ולקידום שוויון מגדרי וחברתי מומלצת על ידי האיחוד האירופי וארגון ה-OECD ומיושמת במדינות רבות באירופה, ביניהן מדינות סקנדינביה, גרמניה, אוסטריה, בלגיה וספרד.
בישראל, מרכז אדוה מוביל מאז 1997 את רעיון הטמעת החשיבה המגדרית במדיניות ובתקציבי הממשלה והרשויות המקומיות. העבודה של מרכז אדוה מאופיינת בשילוב בין עבודת שטח, מחקר וקידום מדיניות.
בישראל
היוזמה לפיתוח מדד מגדר 'מקומי' המתעד ומנטר את מצב המגדר והשינויים החלים בו, באה מתוך המחויבות לרעיון של הטמעת חשיבה מגדרית כאסטרטגיה כוללת לקידום מעמדן הדמוקרטי והאזרחי של נשים מקבוצות שונות. עמדה זו מבקשת להוציא את סוגיית אי-השוויון המגדרי מתחום אחריותן הבלעדית של הנשים ולנסחה מחדש בתור תפיסת עולם חברתית כללית הנוגעת לגברים ולנשים כאחד, ולסדרי החברה בישראל בכלל.
ב-9 בנובמבר 2002 השיק המרכז לקידום נשים בזירה הציבורית - שוות, במכון ון ליר, מדד מגדר הבוחן מגמות בהתפתחות אי-שוויון מגדרי בישראל. המדד מציג אי-שוויון לאורך זמן בין נשים לגברים בתחומים שונים. מדד המגדר מתפרסם בקביעות מדי שנה, משנת 2013 ואילך, וכולל סדרות נתונים בתחומי חיים רבים, בין היתר שוק העבודה, השכלה, אלימות מגדרית, עוני, עוצמה פוליטית וכלכלית, החברה הערבית, פריפריה, בריאות, תרבות ותקשורת, זמן, מצב משפחתי.
הטמעה במדיניות המרכזית
בישראל, מוביל מרכז אדוה מאז 1997 את רעיון הטמעת החשיבה המגדרית במדיניות ובתקציבי הממשלה והרשויות המקומיות. במסגרת זאת, יזם המרכז, הקמת קואליציה של ארגוני נשים, גופים אקדמיים וארגוני זכויות אדם לקידום הטמעת חשיבה מגדרית בתקציבים ובמדיניות – "פורום נשים לתקציב הוגן".
הפורום החל לפעול באוגוסט 2004. לאורך שנות פעילותו קידם הפורום מדיניות כלכלית הוגנת לנשים; פרסם ניירות עמדה ויזם דיונים רבים בוועדות כנסת סביב הנושא: תקציב ומגדר; ערך 7 כנסים בהם התארחו מומחיות להטמעת חשיבה מגדרית מרחבי העולם; ארגן מפגשים בין חברי/ות כנסת, אנשי משרד האוצר ובעלי תפקידים ברשויות מקומיות ומומחיות משוודיה, צרפת, אנגליה וגרמניה.
לאחר כ-10 שנות פעילות, חלה באוקטובר 2013 פריצת דרך משמעותית, כאשר שר האוצר מינה ועדה לבחינת יישום בחינה מגדרית של תקציב המדינה.
ב-25 ביוני 2014 הושגה אבן דרך נוספת, עת הגישה הוועדה את דו"ח הביניים שלה והמליצה כי משרדי הממשלה יבצעו ביקורת מגדרית של סעיפי הוצאות התקציב, ומנהל הכנסות המדינה יבצע ביקורת מגדרית של הכנסות מדינה; כל זאת החל מתקציב המדינה לשנת 2015. בנוסף, נכללה בדו"ח גם המלצה כי אגף התקציבים במשרד האוצר ומשרד ראש הממשלה יכינו מדריך לניתוח מגדרי של תקציב המדינה. לבסוף, המליצה הוועדה כי תוצאות הניתוח המגדרי יכללו בספרי התקציב הרשמיים של כל משרד ממשלתי, ויפורסמו במסגרתם. הדו"ח הוגש בכנסת, בישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי, בראשות ח"כ ד"ר עליזה לביא.
בעקבות הדו"ח ובהמלצת ח"כ עליזה לביא, התקבלה ביום 7 באוקטובר 2014, החלטת ממשלה לאימוץ ויישום המלצות הוועדה. היה זה ביטוי מעשי ראשון במישור הממשלתי להכרה בעובדה שמדיניות התקציב אינה נייטרלית ויש לה השלכות ישירות על הפערים המגדריים, כפי שמתואר בחוברת עיקרי התקציב, המסמך העיקרי של הצעת תקציב המדינה לשנת 2015: