cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כשנגמרת הסופה
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עדן חסון והופק על ידי חסון ועל יעקב למאי. השיר הוא שיר בסגנון הפופ.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של חסון ב-3 בספטמבר 2019; את תסריט הווידאו קליפ כתב חסון. בתחילת הקליפ מופיע חסון בפני קהל, ובמהלך הופעתו יורד מהבמה. לאחר מכן הוא מתיישב על ספה, ומתעמת עם בת זוגו.
נכון ליוני 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-31 מיליון צפיות.
ג'ון מקרי
ג'ון מקרי (באנגלית: John McCrea נולד ב-10 באוקטובר 1992) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע, טלוויזיה וזמר בריטי.
ביוגרפיה
מקרי נולד באלדרשוט, בריטניה. הוא למד בבית הספר לתיאטרון סילביה יאנג בלונדון.
קריירת משחק
בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי במחזמר כולם מדברים על ג'יימי. הוא גילם את ג'יימי ניו, נער הומו בן 16 שחולם להיות דראג קווין. המחזמר הוצג בתיאטראות ווסט אנד. על משחקו במחזמר היה מקרי מועמד לפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר. מקרי שיחק בסרט הקולנוע ארץ אלוהים משנת 2017 ובסדרת הטלוויזיה דרקולה בשנת 2020.
בסרט קרואלה משנת 2021, מגלם מקרי בעל חנות בגדי וינטג', המתיידד עם קרואלה ומסייע לה לעלות לגדולה. דמותו של ארטי הוא הדמות ההומוסקסואלית המקורית הראשונה בסרט לייב אקשן של דיסני שנמצאת מחוץ לארון. בנוסף, הוא שר בפסקול הסרט, והקליט גרסת כיסוי של "I Wanna Be Your Dog" של הסטוג'ס שהוא מבצע בסרט.
ג'ים לי
ג'ים לי (באנגלית: Jim Lee; נולד ב-11 באוגוסט 1964 בסיאול, קוריאה הדרומית) הוא כותב, עורך, מאייר ומפיץ קומיקס קוריאני-אמריקאי, שהחל את דרכו כמאייר עבור חברת מארוול קומיקס בשנת 1987, עם כותרים כ-Alpha Flight ו-Punisher: War Journal, בטרם הוכר בזכות עבודתו בחוברות The Uncanny X-Men. לי מוכר בסגנון הציור המפורט והדינאמי שלו ונחשב לאחד האמנים המפורסמים והמבוקשים ביותר בעשור האחרון.
בשנת 1992, לי ייסד יחד עם אמנים נוספים חברת הפצה משלהם, אימג' קומיקס. בנוסף, ברשותו חברת הפצה בשם Wildstorm Productions, אותה מכר בשנת 1998 לחברת DC קומיקס. לי המשיך לפרסם תחת ליין ויילדסטורם עד לשנת 2010.
ב-18 בפברואר 2010, לי מונה כמפיץ שותף עבור חברת DC קומיקס, יחד עם העורך דן דידיו.
קונאן אוזיריס
טיאגו מירנדה (נולד ב-5 בינואר 1989) הידוע בשם הבמה שלו קונאן אוזיריס, הוא זמר וכותב שירים פורטוגלי. הוא נציג פורטוגל באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם שירו "Telemóveis" לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הפורטוגזית "Festival de Cancao 2019".
שם הבמה שלו קרוי על שמות אוסיריס, האל המצרי וקונאן, גיבור סדרת האנימה Future Boy Conan שנוצרה על ידי הייאו מיאזאקי.
אוסיריש זכה להכרה לאומית ובינלאומית (בקרב חובבי תחרות האירוויזיון) מיד לאחר שהוציא את שיר האירוויזיון שלו "Telemóveis". השיר הפך מיד לאחר הוצאתו לאחד השירים המושמעים ביוטיוב ובספוטיפיי בפורטוגל. ב-2 במרץ 2019 זכה אוסיריש במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הפורטוגזית ובכך הבטיח את השתתפותו באירוויזיון 2019.
מדוזות קובייתיות
מדוזות קובייתיות או צרעות הים (שם מדעי: Cubozoa, באנגלית: Box jellyfish) היא מחלקה של יצורי ים ממערכת הצורבים הנחשבים לחלק מהמדוזות, אף שאינם קרובות למדוזות הסוכך המוכרות יותר. בני קבוצה זו שקופות ברובם, בעלות עשרות זרועות המכילות תאים צורבים לאורכם עם "בסיס" שקוף המזכיר מעט קובייה, מה שנתן למדוזות את שמן. מחלקה זו נפוצה פחות משאר המחלקות של הצורבים, ועל כן ידוע עליה מעט יחסית.
תועד כי מיני המחלקה אינם נסחפים כפלנקטון באמצעות זרמי האוקיינוס כמו מרבית מיני המדוזות אלא שוחים נגד הזרם תוך שימוש בבסיסם כדי להסיע את עצמן קדימה.
תפוצה
מינים רבים מצויים רק במימי האזור האינדו-פסיפי הטרופי שבין דרום-מזרח אסיה לאוסטרליה (משם מגיעות מרבית התקיפות המדווחות). עם זאת מינים שונים משייטים לאורך כל האוקיינוס השקט שבין קליפורניה, הוואי וניו זילנד. מספר מינים חיים אף באוקיינוס האטלנטי כמו Carybdea marsupialis החיה במימי הים התיכון ו-Carybdea branchi החיה לחופי דרום אפריקה.
ספרית פועלים
סִפרִיַּת פועלים הייתה הוצאת הספרים של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. נוסדה באוקטובר 1939 בקיבוץ מרחביה.
ההוצאה הוקמה מתוך תפיסה אידאולוגית שגרסה כי כך ניתן יהיה להשפיע על הציבור, אך כבר בשלב מוקדם החלה ההוצאה להוציא לצד ספרים בעלי פן אידאולוגי שמאלי, גם ספרות יפה (עברית ומתורגמת). מתוך תפיסתה האידאולוגית של ההוצאה, מחירם של הספרים היה זול על מנת שכל אדם יוכל לקנותם.
המשוררים אברהם שלונסקי ולאה גולדברג היו בין העורכים הראשונים של ההוצאה. המשורר נתן יונתן כיהן כעורך בהוצאה במשך 27 שנים (1971–1997).
מהקמתה ועד שנת 1999 הוציאה ההוצאה כ-3,400 ספרים. ארכיון "ספרית פועלים" כולל עותקים מכל ספרי ההוצאה. הארכיון נמצא בבית ההוצאה, וכן בארכיון המרכזי של השומר הצעיר, ארכיון יד יערי בגבעת חביבה.
בשנת 2001 התמזגה הוצאת ספרית פועלים עם הוצאת הקיבוץ המאוחד. מנכ"ל שתי ההוצאות והעורך הראשי שלהן עד 2018 היה פרופסור עוזי שביט. היום עומדת בראש ההוצאה המאוחדת נגה אלבלך.
בשנת 2010 נפתחה תחת הוצאת הקיבוץ המאוחד סדרת סיפורת חדשה בשם "ספריית פועלים סיפורת", המנציחה את שם ההוצאה הוותיקה. במסגרת הסדרה יוצאים כותרים מתורגמים מאת מיטב הסופרים העכשוויים. בשנת 2019 פתחה הסדרה את שעריה גם לספרות מקור (ישראלית).
מצר גוואדלופ
מצר גוואדלופ הוא מצר ים בקריביים המפריד בין גוואדלופ לבין מונטסראט ואנטיגואה (שבמדינת אנטיגואה וברבודה). רוחבו מגיע ל-38 ק"מ, והוא מחבר את האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי. בנקודות מסוימות מגיע עומקו עד ל-1,000 פאתום.
הפרעות אכילה לאחר לידה
הריון ולידה הם אירועי חיים מרכזיים המלווים בשינויים ביולוגיים, חברתיים ופסיכולוגים מעמיקים. הנוכחות של הפרעות אכילה תשפיע שלילית גם על האם וגם על התינוק. הפרעות האכילה הנפוצות הן: אנורקסיה נרובזה  AN, בולימיה נרבוזה BN, אכילה כפייתית  BED והפרעות אכילה לא ספציפית EDNOS. נשים אשר חוות הפרעות אכילה בתקופה שלאחר לידה חוות אחת מההפרעות הנפוצות האלה.
למרות שלתקופת ההיריון יש בדרך כלל השפעה חיובית על ההתפתחות של הפרעות אכילה, כמו ירידה ניכרת בסימפטומים ושיפור התנהגות ואורח חיים, בהרבה מהמקרים יש סכנה של הופעה מחודשת לאחר לידה, בגלל החששות והדאגות לגבי מראה הגוף.
רוב הנשים מתחילות להניק את תינוקותיהן לאחר לידה, גם אלה עם הפרעות אכילה אבל ההמשכיות שונה: נשים עם הפרעות אכילה מפסיקות את ההנקה בדרך כלל  בשלב יותר מוקדם. ההנקה מהווה אתגר משמעותי עבור נשים עם הפרעות אכילה, וזאת אחת הבעיות המרכזיות אצלן בתקופה שלאחר לידה.
ההשפעות של הפרעות אכילה על האם ועל התינוק
יש גורמים רבים שמשפיעים על התקופה שלאחר לידה, גורמים אלה הופכים להיות יותר משמעותיים בנוכחות הפרעת אכילה וזה בתורו משפיע על תהליך ההנקה, על הרצון של האם להניק וגם על התינוק. גורמים כאלה יכולים להיות פסיכולוגיים, פסיכופתולוגיים, סוציו-תרבותיים והתנהגותיים, כגון חששות לגבי שינויים פיזיולוגיים, הסתגלות לתפקיד האימהי, רמת ההשכלה של האם, סיבות לידה, מתח ודיכאון.
תחושות של מתח
נשים עם הפרעות אכילה נוטות יותר לחוות רמות גבוהות של מתח כשהן מסתגלות לאורח חייהן המשתנה, אחריות של הורות ומבנה גוף אימהי. רמות המתח אצל נשים מניקות יותר נמוכות בגלל הנוכחות של oxytocin והורמונים מרגיעים אחרים המופרשים במהלך ההנקה. לכן נשים המתקשות להניק או המפסיקות להניק יחוו רמות יותר גבוהות של מתח.
דיכאון אחרי לידה
הסיכוי לדיכאון בתקופה שלאחר לידה גבוה בקרב נשים עם הפרעות אכילה בהשוואה לנשים שאין להן הפרעות אכילה. הסיכון להישנות של סימפטומים של הפרעות אכילה לאחר לידה עלול להיות מוגבר אצל נשים מדוכאות. רוב המחקרים של הפרעות אכילה דיווחו על ירידה בסימפטומטולוגיה במהלך ההיריון, אבל יש סיכון גדול לעליה לרמות טרום היריון בתקופה לאחר לידה.
קשיים בהנקה וגמילה מוקדמת של הנקה
אימהות עם הפרעות אכילה בדרך כלל גומלות את ילדיהן מוקדם יותר מאשר שאר הנשים שאינן סובלות מהפרעות אכילה, וזה עקב בעיות כמו: הפרשת חלב לא מספיקה (insufficient lactation) והאכלה איטית (slow-feeding). הסיכון של הפסקת הנקה במהלך ששת החודשים הראשונים אחרי הלידה קיים אצל כל האימהות בכל תתי הקבוצות של הפרעות אכילה AN, BN, BED ו EDNOS. אימהות עם AN ו EDNOS הן בסיכון מוגבר יותר להפסקה מוקדמת של הנקה מאשר שאר תתי הקבוצות.
השמנה היא אחת התוצאות של הפרעות אכילה גם לאחר לידה. נשים שמנות גם הן נתקלות בקשיים בזמן הנקה. שיעורי ההנקה אצלן נמוכים יותר, והן מניקות לתקופות קצרות יותר בהשוואה עם נשים במשקל גוף נורמלי.
הקשר בין האם לתינוק
מאחר שהזנה מוצלחת דורשת הכרה בצרכים של התינוק וגישה מותאמת של האם להרגיע את הרעב של התינוק, נשים עם הפרעות אכילה מתקשות לבצע את המשימה הזאת. הן מניקות באופן בלתי סדיר ונראות מוטרדות ממשקל התינוק וממראהו. הקשר ההדדי בין אימהות עם הפרעות אכילה לבין תינוקותיהן אינו קשר נורמלי אלא חלש ופגיע. הן פחות רגישות בזמן ההנקה בהשוואה עם נשים נורמליות. נשים עם הפרעות אכילה נוטות למקם את התינוק בעת ההנקה בצורה לא נוחה, כלומר לא משעינות אותו על החזה בצורה נוחה ונכונה, מראות חוסר רגישות וחוסר מיומנויות להתייחס לתינוקותיהן, ונראות עצובות ומנותקות מהתפקיד שהן עושות, בעוד שהתינוק נראה פחות עליז ולא מחייך. הנקה דורשת שילוב מורכב של פעילות רפלקס של התינוק ומיקומו בעמדה נוחה. התינוק זקוק לנחמה מספקת ולחופשיות על מנת לפעול ולהגיב  כמו שצריך, וגם כדי להסדיר את צרכיו. כלומר לווסת את צרכיו מהחלב שמניק, לאפשר לו להפסיק לפי החושים שלו. אם תהליך ההנקה היה נורמלי ומוצלח הדבר משביע רצון לשני הצדדים, האם והתינוק. הרבה מחקרים מראים יחס גומלין והדדי חזק בין האם לתינוק, לא רק מבחינה ביולוגית אלא גם מבחינה פסיכולוגית ורגשית. במקרים של הפרעות רגשיות, תנועות ותגובות לא מתאימות עלולות להתרחש בזמן ההנקה כמו חיפזון להאכיל, אי נוחות וגישה שאיננה נוחה לתינוק. אימהות כאלה לא מחכות לתגובות של התינוק, ובגלל שהן תמיד מודאגות לגבי אוכל, יש להן את החשק לרגורגיטציה ולכן מרגישות שהן לא סיפקו את תינוקן וזה גורם להן להיות עצבניות אפילו בזמן שמניקות. בנוסף נשים עם הפרעות אכילה יש להן קשיים בזיהוי סימני רעב של התינוק. הן מבחינות שהתינוק רעב רק כשהוא כבר בוכה ולא מכירות שהתינוק גם בוכה בגלל שהוא צריך מגע עדין מאמו. הן גם נכשלות לזהות מתי הוא כבר שבע ומרוצה.
הערכה עצמית ירודה/ דימוי גוף ירוד
AN היא הפרעת אכילה המאופיינת על ידי סירוב חזק לשמור על משקל גוף נורמלי ופחד אינטנסיבי מעליה במשקל אשר נמשך גם עם הירידה במשקל. הסיבוכים הרפואיים הן חמורים יותר בקרב חולות עם AN  מאשר עם BN, בגלל הסיבוכים של מצב הרעב. נשים עם EDNOS יש להן דחף גבוה יותר לקלישות, אי שביעת רצון ורמות נמוכות של הערכה עצמית, כל זה יעודד הפסקה מוקדמת של הנקה.
עבור הרבה נשים, מה שמאפיין את התקופה אחרי הלידה שהיא קשורה בהתעסקויות להיפטר מהמשקל שצברו במהלך ההיריון. אובססיה לא בריאה עם ירידה במשקל כבר קשורה לחוסר כוונה ורצון להניק.
ההשלכות העתידיות של הפרעות אכילה של האם על התינוק בגיל הילדות
הקשיים אשר אימהות עם הפרעות אכילה פוגשות בתקופת ההנקה יוצרים תגובות פיזיות והתנהגותיות שליליות אצל התינוק, שזה ייסחב ויימשך עם התינוק בתקופת הילדות. כתוצאה מכך התינוק עלול לפתח רגשות עזים כלפי אוכל אשר יימסכו התחושה של הרעב, וזה ישפיע על היכולת של הילדים הקטנים להבחין בתחושת הרעב.
כאשר התינוקות נכנסים לגיל הרך, תוכניות כמו הגבלת קלוריות וקשיחות בכללי אכילה מתחילות להופיע. כאשר חושפים ילדים לתוכניות אוכל כאלה הם מראים סירוב להישמע לכללים האלה ומסרבים לאכול, זאת מאופיינת כהתנהגות מנוגדת ועקשנית כשמתקשרים עם הוריהם. כתוצאה מכך, הגדילה וההתפתחות של הילד עלולים להיות מושפעים על ידי קונפליקטים במהלך הארוחות. לדוגמה: ילדים של אימהות עם הפרעות אכילה AN  ו BN מראים יותר הפרעות רגשיות, הפרעות בהתנהגות והיפראקטיביות.
בשל קשיים בהנקה או בכלל הפסקת הנקה, אימהות נוטות להשתמש בחלב נוסחה, מחקרים מראים כי שימוש רב בחלב נוסחה יוביל לסיכון גדול יותר של השמנת יתר בילדות.
טיפולים ודרכי התערבות
מחקרים מראים כי תקופת ההיריון היא תקופה שבה יש שיפור במצבן של נשים עם הפרעות אכילה, והרבה נשים מאמינות בזה כיוון שזו תקופה שמעודדת אותן לאכול טוב ובריא למען העובר. לכן תקופת ההיריון חשובה והזדמנותית כדי להתערב עם תוכניות בריאות על מנת לעזור לנשים אלה, התערבות מתאימה על ידי מומחים תקל מאוד על התקופה שלאחר לידה.
צריך לספק שירות בריאותי מתקדם על ידי צוות רפואי מתמחה. הספקים של שירותי הבריאות צריכים לתת תשומת לב מוגברת לאכילה מופרעת במהלך היריון ואחריו. זה יכול להיעשות על ידי העלאת המודעות לבעיות אכילה מופרעת לפני הלידה ואחריה, פיתוח והרחבה של שירותי מומחים כמו גם לעזור לצוות העובדים כמו מיילדות ואחיות להתמודד עם הבעיות האלה באמצעות תוכניות חינוכיות, הכשרה וגם תקציב מספיק. צריך לראיין בצורה נעימה את הנשים ההרות המגיעות למרפאות לפני הלידה ואחריה. אם עושים את זה באופן ברור, ישר ונחוץ זה יעזור לנשים להתגבר על הבושה והחרדה שלהן ולהשתתף בדיונים על בריאות והתנהגויות אוכל. אינפורמציה זאת נחוצה לספקי השירות על מנת לדעת איך להתמודד איתן.
צריך לעודד את הנשים האלה להמשיך להניק, התחייבות להנקה יכולה לעזור לנשים עם הפרעות אכילה לפתח אסוציאציות גוף חיוביות ולהכיר כי גופן עוזר להזין את תינוקותיהן. יש ראיות לירידה במשקל בקרב נשים שמניקות באופן בלעדי למשך שישה חודשים ומעלה.
טיפול תרופתי על ידי תרופות פסיכו-תרפיות עשוי להפחית חריגות הסימפטומים של הפרעות אכילה. התוצאות עשויות להיות מועילות יותר מאשר מזיקות, כתלות במידת החומרה של המחלה. במצבים של בינוני עד חמור, טיפול תרופתי עשוי להיות נחוץ.
תרופות פסיכו-תרפיות, במיוחד נוגדי דיכאון (Antidepressants) הן בשימוש נרחב על ידי נשים עם הפרעות אכילה גם בתקופה לאחר לידה. נשים עם הפרעות אכילה, AN ו EDNOS הן הכי הרבה שמשתמשות בתרופות פסיכו-תרפיות וזה בגלל התחלואה הפסיכיאטרית הגבוהה שיש להן. נשים אלה משתמשות בתרופות הרגעה (sedatives) ותרופות נגד חרדה (anxiolytics) במהלך 6 חודשים אחרי לידה. נשים עם BED מאופיינות על ידי שימוש רחב של משככי כאבים. נשים אלה משתמשות גם בתרופות שמשפיעות על מערכת העיכול כמו נוגדי חומצה, בנוסף לחומרים משלשלים שהם בשימוש גם עבור שאר הקבוצות של הפרעות אכילה גם אחרי לידה.
השימוש בתרופה fluoxetine עשוי להיות יעיל בשיפור התוצאה ומניעת הישנות של מטופלות עם אנורקסיה נרווזה ואחרי שיקום משקל, כי לנשים אלה תמיד יש את הפחד לעליה במשקל והתפיסה המעוותת לגבי צורת הגוף. תרופה זו שימושית גם לנשים עם בולימיה נרווזה. הראו גם שלתרופות נוגדי דיכאון יש השפעות בהפחתת הקאות ואכילה מופרזת.
נשים עם הפרעות אכילה צריכות להתייעץ עם המומחים או הרופאים שלהן לפני שהן מחליטות לקחת תרופות פסיכו-תרפיות, גם בתקופת ההיריון וגם אחרי לידה. שימוש לא מבוקר עלול לגרום להשלכות חמורות  גם על האם וגם על התינוק.
לקריאה נוספת
Sohail R., Muazzam But A., "Disordered Eating Behavior In Pregnancy", Lap Lambert Academic Puplishing, 2012
אלי ציון ועריה
אלי ציון ועריה היא קינה לתשעה באב שנאמרת בסיום הקינות בשחרית בקהילות יהודי אשכנז. תוכנה, כמרבית הקינות, הוא הבעת צער וכאב על חורבן בית המקדש ויציאת עם ישראל לגלות. זהות מחברה אינה ידועה. הקינה מוכרת מסוף תקופת הראשונים. מבנה הקינה הוא אקרוסטיכון לפי סדר האלף בית.
בשונה מיתר הקינות שנקראות בלחש בהרבה קהילות, את הקינה הזו בקהילות רבות כל הציבור שר יחד. כתוצאה מכך היא אחת הקינות המוכרות ביותר, וזכתה לביצועים רבים. בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לשיר כמה קטעי תפילה בניגון של קינה זו.
בקהילות רבות נוהגים לומר קינה זו בעמידה, בשונה מיתר הקינות שנאמרות בישיבה על הארץ.
השפעה תרבותית
מהיותה אחת הקינות המוכרות ביותר נכתבו בעקבותיה קינות רבות, חלקן פולמוסיות וחלקן המשכיות. על בסיס קינה זו חיבר ניצול השואה יהודה לייב ביאלר קינה בשם "אלי אלי נפשי בכי" על השואה.
"ופדיוני בכוריה" - הנוסח והטענות לגביו
כמה אחרונים שאלו על נוסח הקינה לפיו חסרה ירושלים את "פדיוני בכוריה", שאין זה נכון משום שפדיון הבן נוהג גם לאחר החורבן, וכך גם פדיון פטר חמור, ואילו בכור בהמה טהורה אינו נפדה כלל, לא בזמן הבית ולא בזמן החורבן.
שונסוקה נקמורה
הוא החל את קריירת המועדונים שלו ביוקוהמה אף מרינוס, ולאחר מכן עבר לקבוצת רג'ינה קלצ'ו מאיטליה. ב-25 ביולי 2005 הוא עבר לקבוצת סלטיק תמורת סכום של 1.25 מיליון לירות שטרלינג.
קריירה
לאחר 4 עונות בסקוטלנד, עבר השחקן לשחק בליגה הספרדית במדי קבוצת אספניול, לאחר שמומחים רבים סברו שהשחקן יחזור לשחק בקבוצת בה החל את הקריירה שלו. נקמורה חתם על חוזה לשתי עונות בלבד.
נקמורה זכה עם נבחרת יפן בגביע אסיה בטורניר של שנת 2000 ובזה של שנת 2004, בו נבחר גם לשחקן המצטיין. הוא השתתף במונדיאל 1997 לנוער, ובאולימפיאדת סידני כחבר בסגל הנבחרת עד גיל 23. נקמורה היה עם נבחרת יפן בשני מונדיאלים: מונדיאל 2006, בו יפן הודחה בשלב הבתים, ומונדיאל 2010, בו יפן הודחה בשמינית הגמר נגד בפנדלים.
בית מינץ - מוזיאון לתולדות גדרה והביל"ויים
בית מינץ - מוזיאון לתולדות גדרה והביל"ויים הוא המוזיאון המקומי של המושבה גדרה. הבית שונה משאר בתי המושבה בהיותו בעל קומתיים, חזית מעוטרת וגרם מדרגות בכניסה. בתי האיכרים, שנבנו באתה עת בסביבה היו חד קומתיים, בעלי כניסה אחורית, צנועים וללא ייחודיות, תוך הקפדה על אחידות.
הבית נבנה בתקופת העלייה הרביעית, בשנת 1924, על ידי משה ורחל מינץ בקצה הרחוב הראשי של גדרה, רחוב הביל"ויים. למבנה שני חלקים: המערבי - בית מגורים, והמזרחי - היה בית העם - בו בוצעו חגיגות המושבה, הוצגו סרטים ושאר מופעים ציבוריים. הבית נתרם למושבה על ידי משה מינץ, שהיה לרופא ילדים לאחר שהיגר מהמושבה לארצות הברית בימיה הראשונים. בשנת 1986 שוחזר המבנה והיה למוזיאון המושבה. הבית הוא מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בכניסה לבית אוסף עתיקות שנמצאו במקום, ביניהם כתובת בעברית.
בחלק הבית שהיה בית העם שוכן מוזאון אתנוגרפי, הכולל אוספי כלי עבודה ודמויות בעלי מקצוע מראשית ימיה של המושבה: הרופא, מסעד רופא השיניים, הנגר, הסנדלר ועוד. האוסף כולל כלי עבודה חקלאיים (בחצר יש אוסף נוסף של כלים כאלה). בחדר המרכזי יש אוסף של כלי בית לבישול, לאפיה, ללינה ושימושים נוספים.
בקומה השנייה מוצגות תערוכות אמנות מתחלפות.
חוסה קסטיינוס קונטררס
חוסה ארטורו קסטיינוס קונטררס (בספרדית: José Castellanos Contreras, 23 בדצמבר 1893, סן ויסנטה, אל סלוודור – 18 ביוני 1977, סן סלוודור) היה קולונל ודיפלומט אל סלוודורי, אשר בזמן הביניים שבמלחמת העולם השנייה, בעת ששימש כקונסול הכללי של רפובליקת אל סלוודור בז'נבה, סייע בהצלתם של כ-40,000 יהודים מרביתם מהונגריה, בכך שבשיתוף עם איש העסקים היהודי-רומני ג'ורג'ה מנדל, יליד טרנסילבניה, הנפיק להם מסמכי אזרחות אל סלוודורים מזויפים, ומנע את גירושם אל מחנות ההשמדה הנאציים.
הצלת יהודים
בעת שירותו בז'נבה, התיידד עם איש עסקים יהודי יליד טרנסילבניה, בשם ג'ורג'ה מנדל. בעקבות ידידות זאת התוודע קסטיינוס למצב הבלתי-אפשרי, אליו נקלעו, מנדל, משפחתו, ועוד אין ספור מבני עמו היהודים, תחת השלטון הנאצי. הוא העניק למנדל מינוי של קונסול כבוד, וצייד אותו במסמכים של אל סלוודור, הנושאים את השם חורחה מונטלו. התעודות הללו הצילו את מנדל וחלק ממשפחתו, מגירוש בידי הגסטפו לאושוויץ. בהמשך, מינה קסטיינוס את מנדל לתפקיד פיקטיבי, של מזכיר ראשון בקונסוליה (תפקיד אשר לא היה קיים במערכת הקונסולרית האל סלוודורית). מנדל-מונטלו לא הסתפק בניסיון להצלת בני משפחתו (לבסוף מסמכי הוריו ובני משפחה אחרים אחירו להגיע אליהם והם נשלחו לאושוויץ), והציע לקסטיינוס להנפיק תעודות אל סלוודוריות, לעוד יהודים.
עם פלישת הנאצים להונגריה, הוגבר קצב השמדת היהודים. לאחר שבתחילה, עסקו הנאצים בגירוש למחנות המוות, של מאות אלפי יהודים, מהאזורים הכפריים של הונגריה, בהמשך, הם תכננו את גירושם של מאות אלפי היהודים שחיו בבודפשט.
בעוד שמדינות דרום אמריקניות נוספות מכרו תעודות כאלו בכסף רב, מונטלו וקסטיינוס מסרו את התעודות בחינם או תמורת סכום פעוט. ההנפקה שהתחילה בטפטוף קל, המשיכה בזרם אדיר. קלדניות אשר ישבו בקונסוליה בז'נבה, עבדו יומם ולילה, הדפיסו את התעודות, ושלחו אותן באמצעות בלדרים להונגריה. כאשר היו חסרות תמונות או פרטים, התעודות נשלחו כשהן חסרות, על מנת שמקבליהם היהודים ימלאו את הפרטים החסרים. עד שנת 1944 הונפקו ונמסרו ליהודי מרכז אירופה, כ-13,000 תעודות אזרחות אל סלוודוריות. באמצעות התעודות התאפשר לנושאיהם לקבל את הגנת ארגון הצלב האדום הבינלאומי, ובאופן מעשי, את התערבותו למענם, של הקונסול השווייצרי בבודפשט, קרל לוץ. בפועל, בזכות המסמכים הללו, ייתכן כי ניצלו מהשמדה, בין 40,000-10,000 (לפי הערכות שונות) "אזרחים אל סלוודורים" (לכאורה), יהודים שמוצאם מהונגריה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, פולניה, ורומניה.
קסטיינוס פעל על אף ההתנגדות מצד ממונים עליו.
במאי 2010 הוכר קסטיינוס על ידי "יד ושם" כחסיד אומות העולם, בהתבסס על עדותו של פרופ' יצחק מאיר, שהוא והוריו היו בין מקבלי התעודות.
פקטה סונט סרוונדה
פקטה סונט סרבנדה (בלטינית: Pacta sunt servanda) או "חוזים יש לקיים" הוא כלל בסיסי במשפט המקובל ובמשפט הקונטיננטלי, וכן במשפט הבינלאומי הפומבי והפרטי.
במשפט הפרטי
המשמעות המקובלת של הכלל היא במשפט הפרטי בדיני חוזים. בתי המשפט אוכפים את הכלל הבסיסי כי חוזה יש לקיים, וכי אי-קיום של החוזה מהווה הפרה של החוזה. במסגרת הכלל על הצדדים להתנהג בתום לב ובדרך מקובלת ולקיים את החוזה.
אי קיום החוזה עשוי לזכות בסעדים במסגרת החוק, גם אם לא נגרם נזק לצד השני. עצם ההפרה יש בה כדי לגרום נזק לפרט ולחברה, כי היא פוגעת בתפיסת החוזה ככלי יעיל להתקשרות בין אנשים ובעסקים. על כן יכול בית המשפט לכפות אכיפת החוזה ואף סעדים אחרים, כגון פיצויים.
במשפט הישראלי
המשפט הישראלי דחה את תורת ההפרה היעילה המקובלת בארצות הברית, וקבע, במסגרת כלל זה, כי יש לקיים את החוזה, או לשלם פיצויי הסתמכות בגין ההפרה, בנוסף לנזק שנגרם בפועל.
במשפט בינלאומי
אמנת האמנות משנת 1969 קובעת, בהתבסס על כלל זה, כי כל אמנה בינלאומית צריכה להיות מקוימת על ידי הצדדים בתום לב.
צאלנג'יחה
צאלֶנג'יחָה (בגאורגית: წალენჯიხა) היא עיירה בנפת צאלנג'יחה שבמחוז סמגרלו וסוואנתי עילית במערב גאורגיה, שבשנת 1964 הוכרזה כעיר. נכון ל-2014 מספר תושביה מונה 3,847 איש.
צאלנג'יחה שוכנת על גדת נהר הצ'אניסצק'אלי (ჭანისწყლი) במחוז ההיסטורי-גאוגרפי, סמגרלו. בימי הביניים שימשה צאלנג'יחה כמקום מושבם של הדדיאנים, דוכסי מגרליה, ובישוף האפרכיה של זוגדידי וצאישי.
סוזנה מלקי
סוזנה אולה מרג'וקה מלקי (בפינית: Susanna Mälkki; נולדה ב-13 במרץ 1969) היא מנצחת וצ'לנית פינית.
ראשית חייה
מלקי נולדה בהלסינקי. בצעירותה היא החלה ללמוד נגינה בכינור, בפסנתר ובצ'לו, ובסופו של דבר התמקדה בלימודיה בצ'לו. היא המשיכה בלימודי צ'לו אצל האנו קיסקי, ולאחר מכן למדה ניצוח אצל יורמה פאנולה, ארי קלאס ולייף זגרסטאם באקדמיית סיבליוס. היא גם למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. היא השתתפה בסדנת ניצוח של אקדמיית סיבליוס בקרנגי הול ב-1998, עם יורמה פאנולה ואסה-פקה סאלונן.
קריירה
בשנת 1994 זכתה מלקי בפרס הראשון בתחרות הצ'לו הלאומית של טורקו. בין השנים 1995–1998 הייתה צ'לנית ראשית בתזמורת הסימפונית של גטבורג. היא עזבה את תפקידה בגטבורג כדי להתמסר לניצוח. מ-2002 עד 2005, היא הייתה המנהלת המוזיקלית של התזמורת הסימפונית של סטוונגר.
מלקי ידועה כמומחית של מוזיקה עכשווית. עבודתה במוזיקה עכשווית כוללת מספר בכורות עולמיות והפקות אופרה, כמו ניצוח על הבכורה הפינית של "Powder Her Face" מאת תומאס אדס בשנת 1999, מה שהוביל לכך שאדס הזמין את מלקי להיות עוזרתו לביצועים נוספים של אופרה זו בתיאטרון אלמיידה בלונדון, שם, כפי שציינה, "בסופו של דבר ניצחתי על חלק מההופעות". הופעת הבכורה שלה בניצוח בקונצרט הפרומס של ה-BBC הייתה ביולי 2007, כשהיא הובילה את הסינפונייטה של לונדון. היא ניצחה על הבכורה העולמית של רביעיית האופרה של לוקה פרנצ'סקוני בלה סקאלה במילאנו ב-2011, והפכה לאישה הראשונה אי פעם שניצחה הפקת אופרה בהיסטוריה של לה סקאלה.
מחוץ לאירופה, מלקי עשתה את הופעת הבכורה שלה בניו זילנד בניצוח בנובמבר 2006 עם התזמורת הסימפונית של ניו זילנד. הופעת הבכורה שלה בניצוח בצפון אמריקה הייתה בפברואר 2007 עם תזמורת סנט לואיס. היא ניצחה לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ב-2010. באפריל 2016 הודיעה התזמורת על מינויה למנצחת האורחת הראשית הבאה שלה, החל מעונת 2017–2018, עם חוזה ראשוני ל-3 שנים. מלקי היא המנצחת הראשונה שנקראה לניצוח האורח הראשי של הפילהרמונית של לוס אנג'לס. בדצמבר 2016, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בניצוח במטרופוליטן אופרה בהפקה הראשונה אי פעם של האופרה "תמימות" של קאיה סאריאהו, המנצחת הרביעית שהובילה הפקה במטרופוליטן אופרה, והראשונה שהופיעה בסדרת Metropolitan Opera Live in HD.
במאי 2013, התמנתה מלקי למנצחת אורחת ראשית של תזמורת גולבנקיאן, עם חוזה ראשוני של 3 שנים, החל מיולי 2013. בספטמבר 2014, היא נבחרה למנצחת הראשית הבאה של התזמורת הפילהרמונית של הלסינקי, החל בסתיו 2016, עם חוזה ראשוני של 3 שנים. היא המנצחת הראשונה שנקראה לתפקיד זה. באוקטובר 2017, הפילהרמונית של הלסינקי הודיעה על הארכת חוזהּ כמנצחת ראשית עד 2021. ביוני 2019, הודיעה התזמורת על הארכה נוספת של חוזהּ כמנצחת ראשית עד 2023, עם אופציה להארכה נוספת של שנתיים לאחר 2023. בדצמבר 2021, הודיעה התזמורת כי מלקי התפטרה מתפקיד כמנצחת הראשית שלה בסוף עונת 2022–2023, ולאחר מכן היא לקחה תואר של מנצחת ראשית אמריטה.
מלקי הקליטה שתי יצירות של סטיוארט מקריי עבור הלייבל NMC, שתי סצנות מ"מותו של הרוזן אוגולינו" ו"מוטוס". עם אנסמבל אנטרקונטמפורן, היא ניצחה על הקלטות של מוזיקה מאת ברונו מנטובאני, לוקה פרנצ'סקוני, פיליפ מנורי, מייקל ג'ארל, פייר ג'ודלובסקי ויאן רובין, כולם עבור הלייבל Kairos.
בשנת 2016 זיכה אותה המגזין מיוזיקל אמריקה בתואר מנצחת השנה לשנת 2017 ובשנת 2017 זכתה בפרס המוזיקה של המועצה הנורדית.
בישראל ניצחה כמה פעמים על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כליאת היפנים בארצות הברית
כליאת היפנים בארצות הברית (באנגלית: Internment of Japanese Americans) הייתה כליאתם של בין 112 אלף ל-120 אלף אנשים ממוצא יפני, רובם אזרחי ארצות הברית וחלקם ילידי ארצות הברית, במחנות במהלך מלחמת העולם השנייה. הכליאה נעשתה בנימוק שהיפנים המתגוררים בארצות הברית עלולים להיות גיס חמישי ולסייע למדינת מוצאם, שלאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, שהובילה להכרזת מלחמה בין המדינות, הפכה לאויבת ראשונה במעלה של האמריקנים. הכליאה בוצעה ביוזמת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט במסגרת צו נשיאותי זמן קצר לאחר תקיפת פרל הארבור בידי האימפריה היפנית. מתוך 127,000 היפנים האמריקאים שחיו בארצות הברית הקונטיננטלית בזמן המתקפה על פרל הארבור, 112,000 התגוררו בחוף המערבי. כ-80,000 היו בני דור שני עם אזרחות מלידה ודור שלישי. השאר היו מהגרים דור ראשון שנולדו ביפן שלא היו זכאים לאזרחות אמריקאית על פי החוק האמריקאי. אמריקאים יפנים הושמו במחנות ריכוז על סמך ריכוזי אוכלוסייה מקומיים ופוליטיקה אזורית. יותר מ-112,000 יפנים אמריקאים שחיו בחוף המערבי נכלאו במחנות שהיו ממוקמים הרחק מחופיה וממרכזי האוכלוסין. עם זאת, בהוואי (שהייתה תחת חוק צבאי), שבה יותר מ-150,000 יפנים אמריקאים היוו למעלה משליש מאוכלוסיית הטריטוריה, נכלאו בין 1,200 ל-1,800 איש בלבד. המעצר נחשב לביטוי של גזענות – למרות שהוא יושם מתוך כוונה לצמצם סיכון ביטחוני, היקף הכליאה ביחס לגודל האוכלוסייה היפנית-אמריקאית עלה בהרבה על צעדים דומים שננקטו נגד מהגרים גרמנים ואיטלקים, שהיו ברובם חסרי אזרחות אמריקאית.
הכליאה נתמכה בידי רוב האמריקאים בעת ביצועה. על פי סקר מחודש מרץ 1942 שנערך על ידי גאלופ, 93% מהאמריקאים תמכו בהעברת יפנים שאינם אזרחים מחוף האוקיינוס השקט בעוד שרק 1% התנגדו לכך. לפי אותו סקר, 59% תמכו בטרנספר של יפנים שנולדו במדינה והיו אזרחי ארצות הברית, בעוד ש-25% התנגדו. רוזוולט אישר את צו נשיאותי 9066, שהוצא חודשיים לאחר פרל הארבור, לפיה ניתן למפקדים צבאיים אזוריים להגדיר "אזורים צבאיים" מהם "ניתן להוציא כל אדם או כל אדם " ממקום מגוריו. למרות שהצו המבצע לא הזכיר יפנים אמריקאים, סמכות זו שימשה כדי להכריז שכל בני מוצא יפני נדרשים לעזוב את אלסקה ואת האזורים הקרובים לבסיסים צבאיים בכל קליפורניה וחלקים מאורגון, וושינגטון ואריזונה, למעט אותם עצירים שהוחזקו במחנות שהוקמו גם כן בעקבות הצו. העצורים היו לא רק אנשים ממוצא יפני, הם גם כללו מספר קטן יחסית - אם כי עדיין מסתכם בהרבה יותר מעשרת אלפים - של אנשים ממוצא גרמני ואיטלקי וכן גרמנים שגורשו מאמריקה הלטינית לארצות הברית .
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית סייעה למאמצי הכליאה על ידי מתן נתונים ספציפיים על מפקד אוכלוסין על יפנים אמריקאים. הלשכה הכחישה את תפקידה במשך עשרות שנים למרות הוכחות מוכחות שהפריכו את טענותיה, ותפקידה בכליאה זכה להכרה נרחבת יותר עד 2007. בהחלטתו משנת 1944, פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, בית המשפט העליון אישר כי הפעילות של הרשות המבצעת נגד המיעוט היפני אינה נוגדת את התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית. עם זאת, בית המשפט הגביל את החלטתו לתוקפם של צווי ההרחקה, תוך הימנעות מסוגיית הכליאה של אזרחי ארצות הברית ללא הליך תקין, אך קבע באותו יום כי לא ניתן לעצור אזרח נאמן למדינה, מה שהחל את תהליך שחרורם של היפנים. יום לפני פרסום פסקי הדין, בוטלו צווי ההרחקה.
בשנות ה-70, תחת לחץ גובר מצד ליגת האזרחים היפנית האמריקאית (JACL) וארגוני סעד, הנשיא ג'ימי קרטר פתח בחקירה כדי לקבוע אם ההחלטה להכניס יפנים אמריקאים למחנות ריכוז הייתה מוצדקת מבחינה חוקית. ב-1983, דו"ח הוועדה, מצא עדויות מועטות לחוסר נאמנות של תושבים ואזרחים יפנים באותה תקופה והגיע למסקנה שהכליאה הייתה תוצר של גזענות. הוועדה המליצה לממשלה לשלם פיצויים לעצורים. בשנת 1988, הנשיא רונלד רייגן חתם על חוק החירויות האזרחיות משנת 1988 אשר הביע התנצלות רשמית על הכליאה בשם ממשלת ארצות הברית ואישר תשלום של 20,000 דולר (שווה ערך ל-46,000$ ב-2021) לכל עציר לשעבר שעדיין היה בחיים עם מעבר החקיקה. החקיקה הודתה כי פעולות הממשלה התבססו על "דעות קדומות גזעיות, היסטריה של מלחמה וכישלון של מנהיגות פוליטית". עד 1992, ממשלת ארצות הברית חילקה בסופו של דבר יותר מ-1.6 מיליארד דולר (שווה ערך ל-3.67 מיליארד דולר ב-2021 ) בפיצויים ל-82,219 יפנים אמריקאים שנכלאו.
מהלך האירועים
אף על פי שארצות הברית לא הצטרפה למלחמת העולם השנייה מראשיתה, נעשו במהלך השנים 1939–1941 הכנות למקרה שהמדינה תצטרף למלחמה. ה-FBI הכין רשימות מעצר (CDI - Custodial Detention index) של אזרחים ושל נתיני מדינות אויב ומדינות זרות העשויים להוות סכנה, ביניהם יפנים, איטלקים וגרמנים.
ב-29 ביוני 1940 חתם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על חוק רישום הזרים (חוק סמית'), אשר קבע בסעיף 31 חובת רישום ולקיחת טביעת אצבעות של זרים מעל גיל 14. הנשיא הבהיר כי אין ברישום כל הבעת חשד כלפי הזרים אלא שמדובר בכלי שנועד לעזור למדינה להגן על עצמה ועל הזרים המתארחים בה. תוך ארבעה חודשים נרשמו בסניפי הדואר 4,741,971 זרים. 1.1 מיליון מתוכם היו בוגרים שסווגו כנתיני מדינת אויב, מהם 683,259 גברים ובהם 56,332 יפנים.
המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 הביאה אמריקאים רבים לחשוש ממתקפה יפנית נרחבת בחוף המערבי. התקפות נוספות, כגון הפגזת מתקני הנפט בקליפורניה על ידי צוללות ב-1942, הגבירו חשש זה. הכיבושים המהירים של יפן באסיה עוררו את הרושם שצבאה אינו ניתן לעצירה.
עם פרוץ המלחמה, ב-8 בדצמבר 1941, והצטרפותן למלחמה של גרמניה ואיטליה, נחתמו הצהרות נשיאותיות מספר 2525 (גרמנים), 2526 (איטלקים) ו-2527 (יפנים) שהתייחסו לנתיני מדינות אויב. נערכו פשיטות על בתים רבים לפי רשימות ה-CDI ומידע נוסף ומאות אזרחים זרים נעצרו. עד לשעה 11 ב-9 בדצמבר נעצרו 1,801 איש, מהם היו 1,221 יפנים (376 מהם בהוואי). הממשל הצהיר כי אין להניח שיערכו עוד מעצרים רבים. ב-14 בינואר 1942 פורסמה ההצהרה הנשיאותית 2537 שדרשה רישום ממיליון נתיני אויב. כל שינוי כתובת, מקום עבודה או שם דרש דיווח. הכניסה לאזורים מוגבלים נאסרה על נתיני האויב.
ב-19 בפברואר 1942 חתם פרנקלין דלאנו רוזוולט על הצו הנשיאותי 9066, בו התיר למפקדים הצבאיים להכריז על אזורים מהם ניתן לפנות אנשים ועל אזורים מהם היציאה אסורה. הכרזות אלו היו תקפות הן לאזרחי ארצות הברית והן לנתינים זרים. בסופו של דבר כללו אזורים אלו את החוף המערבי ואת החוף המזרחי של ארצות הברית והתפרשו על כשליש משטחה. החוקים הופעלו לגבי כלל האנשים שמוצאם ממדינות אויב, ובקרבם היו היפנים מיעוט.
ב-2 במרץ חתם הגנרל ג'ון דוויט (John L. DeWitt) על הצו הציבורי מספר 1, שבו הודיע לבעלי מוצא יפני כי הם עתידים להיות מורחקים מ"האזור הצבאי מספר 1" (למעשה היה זה החוף המערבי) ונדרשה מהם התראה מראש על כוונה לשנות מקום מגורים. ב-11 במרץ 1942 נחתם הצו הנשיאותי 9095 להקמת המשרד לנכסי זרים. המשרד הקפיא עשרות נכסים של זרים וגרם בכך לקשיים כלכליים מיידיים לרבים מהם. ב-24 במרץ 1942 הורה הגנרל דוויט על הרחקת זרים מחלקים ספציפיים של "האזור הצבאי מספר 1". כעבור שלושה ימים הורה דוויט בצו מספר 4 לכל האנשים ממוצא יפני לעזוב את האזור עד להודעה חדשה.
כליאת היפנים
ב-3 במאי 1942 הכריז דוויט בצו הרחקת האזרחים מספר 346 כי על כל האזרחים והזרים ממוצא יפני להתייצב במרכזי כינוס עד להעברתם הקבועה למחנות עקורים. יותר מ-112,000 איש נעקרו במסגרת פעולה זו. כשני שלישים מהעקורים היו אזרחי ארצות הברית מלידה, חלקם הגדול איכרים מזה עשרות שנים. את יתר המגורשים ניתן היה לעקור על בסיס הוראת "צו הנתינים הזרים". המהגרים מאסיה לא יכלו לקבל אזרחות אמריקאית בשלב זה ולכן בהכרח סווגו כנתיני מדינת אויב. גם צאצאים למשפחות מעורבות של יפנים עם לא-יפנים ואפילו נכדיהם סווגו לצורך הצו כיפנים.
על פי דו"ח של רשות העקירה המלחמתית מ-1943 שוכנו העקורים במבנים בעלי קירות ברזנט, נטולי צנרת או מטבח. מרבית המחנות נבנו ב-1942 בידי קבלנים אזרחים בסגנון בנייתם של מחנות צבאיים ולא התאימו למגורי משפחות. התנאים היו קשים: במחנה בצפון ויומינג ניתן תקציב של 45 סנט ליום לאדם למזון, וההיגיינה הייתה בעייתית. רוב העקורים לא קיבלו התראה הולמת ולא ידעו לאן ייעקרו. בשל כך לבושם לא תאם לחורף הקשה בוויומינג, שבו הטמפרטורה יורדת למתחת ל-17 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בתחילת 1944 החל הממשל לאשר לבודדים לחזור לחוף המערבי. ב-2 בינואר 1945 בוטלה פקודת ההרחקה לחלוטין. העקורים החלו לעזוב את המחנות אך המחנות נותרו כדי לשמש את אלו שטרם היו ערוכים לעזיבה. מחנה העקורים האחרון נסגר באוגוסט 1948 אף על פי שתושביו פינו אותו כבר ב-1945. אחד ממחנות העקורים, "מנזנר" (Manzanar) בעמק אוונס בקליפורניה, הוכרז אתר היסטורי לאומי ב-1992 "לשימור והסברה של ההיסטוריה, התרבות והמוצגים הקשורים לעקירת האמריקאים-יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה".
ב"עיר הקריסטל" בטקסס היה מחנה עקורים בו שכנו יפנים, גרמנים, נתיני אויב מאמריקה הלטינית ואנשים נוספים. עשרות אלפי גרמנים ואיטלקים נעצרו, רובם לא היו אזרחי ארצות הברית. היפנים בקנדה נכלאו אף הם בידי ממשלתם. יפנים במדינות שונות באמריקה הלטינית נכלאו בהשפעה אמריקאית. על היפנים בהוואי לא הופעלה מדינות עקירה שכזו, למרות היותם קרובים למתקנים צבאיים חיוניים יותר מרוב היפנים ביבשת. בהתחשב בכך שכשליש מהאוכלוסייה בהוואי הייתה ממוצא יפני הרי שעקירתה הייתה מובילה לפגיעה משמעותית בכלכלה. ישנן עדויות על שליחתם של יפנים מהוואי למחנות עקורים בארצות הברית היבשתית. למרות זאת היחס לעקורים בהוואי היה טוב בהרבה מלאלה ביבשת. ניתנה להם התראה ארוכה יותר והם יכלו למכור את רכושם או להפקידו בידי בני משפחה.
נאמנות היפנים
אנשי ממשל וצבא חשדו בנאמנותם של היפנים בחוף המערבי וראו בהם סיכון ביטחוני. דייוויד לואמן, מחבר ספר בנושא ובעברו איש שירותי הביטחון האמריקניים, טען כי תוצאות פרויקט MAGIC לפענוח הצופן של משרד החוץ היפני מעידות שבידי מנהיגי יפן מידע שהושג מרשת ריגול רחבה בארצות הברית. היסטוריונים המסתמכים על לואמן טוענים כי חלק מהתשדורות שפוענחו ציינו במפורש כי המידע הושג על ידי מרגלים אמריקאים-יפנים. ב-25 בינואר 1942 הצהיר משרד המלחמה היפני כי "אף לא ספינה אחת הפליגה מנמלי האוקיינוס השקט מבלי שתותקף לאחר מכן". על פי החשד, התקפות אלו התאפשרו הודות לריגול. בנוסף לריגול, עלה החשש שבמקרה של פלישה יפנית לארצות הברית יבוצעו מעשי חבלה במתקנים צבאיים ואזרחיים. הועלו חששות לגבי ביטחון מערכת המים של קליפורניה וחרדה מהצתות.
כהוכחה למסוכנות של אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני, מביאים היסטוריונים רוויזיוניסטים את הטענה שכ-20,000 אמריקאים-יפנים ששהו ביפן בפרוץ המלחמה הצטרפו למאמץ המלחמתי היפני ומאות התגייסו לצבא היפני. הם אף מזכירים את טויומו קוויקטה, אזרח אמריקאי ששירת כמתרגם וכשומר שבויים והשתתף בעינויים של חיילים אמריקאים ובהריגתו של לפחות אחד. בנוסף, יפנים רבים, בהם גם כאלו שנולדו בארצות הברית, חונכו ביפן או קיבלו חינוך יפני. מערכת החינוך היפנית הדגישה את הנאמנות לקיסר היפני, וחינוך זה הגביר את החשש בדבר נאמנותם של היפנים. ייתכן גם כי שיתוף הפעולה של האוכלוסייה הגרמנית בחבל הסודטים עם היטלר, רק שנתיים קודם, תרם אף הוא לחשש מגיס חמישי.
לוטננט-קומנדר קנט רינגל, קצין מודיעין בצי שתפקידו היה להעריך את נאמנות האוכלוסייה האמריקאית-יפנית, העריך ב-1941 שיותר מ-90% מבני הדור שני ומעל ל-75% מבני הדור הראשון של המהגרים נאמנים לחלוטין לארצות הברית. בדוח שהוכן בהוראתו של רוזוולט נכתב כי
הצורך בהפעלת אמצעים קשים יותר כנגד היפנים מאשר כלפי אזרחים ממוצא גרמני או איטלקי גם הוא לא מבוסס. רק 6,056 מתוך 16,811 הזרים שנעצרו מסיבות ביטחוניות בידי ה-FBI בין ה-7 בדצמבר ל-30 ביוני 1945 היו לא אירופאים.
לא במפתיע, כליאתם של היפנים הובילה להפחתה במידת נאמנותם. מספר קבוצות פרו-יפניות התארגנו במחנות ובכמה מחנות פרצו התפרעויות. מארגני ההתפרעויות נתפסו ונשלחו למחנה עקורי המלחמה של אגם טולי, שתנאיו היו מחמירים יותר. כאשר הציע הממשל לכלואים לוותר על אזרחותם האמריקנית, עשו זאת 5,589 מהם. 1,327 מהמוותרים גורשו ליפן. האגודה האמריקאית לזכויות האדם הצליחה לבטל את רוב הוויתורים בשל התנאים שבהם נעשו.
שאלון מטעם הממשל שהועבר בקרב הכלואים במטרה לחפש מתנדבים לצבא גילה ש-94% מהגברים בגיל צבא הצהירו שלא ישרתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית. למרות זאת, מספר לא מבוטל של כלואים התנדבו ושירתו בין היתר ברגימנט 442 המעוטר אשר לחם באירופה.
המחלוקת בדבר הכליאה והמונחים
הכליאה והצדקתה שנויים במחלוקת בארצות הברית. באקדמיה האמריקאית יש קונצנזוס כי הכליאה הייתה תוצאה של היסטריה בזמן מלחמה ושל גזענות.
יהיה המונח אשר יהיה, המחנות היו מגודרים, נשמרו על ידי שומרים חמושים והיו מרוחקים מכל מרכז אוכלוסייה. ישנם מקרים מתועדים של ירי בכלואים שחצו את הגדרות. אומנם עם הזמן הנהיגה הנהלת המחנות חופש יחסי ביציאה מתחומן. קרוב לרבע מהכלואים עזבו את המחנה לחיות ולעבוד במקומות אחרים בארצות הברית, מחוץ לאזור ההרחקה. לבסוף חלקם אף הורשו לחזור לאזור ההרחקה, שבו שהו בפיקוח משפחה לבנה או בפיקוח הממשלה, שסוכניה הזהירו את המשטרה המקומית מסכנת העצורים. כן הוזהרו גורמים אזרחיים נוספים שעמם יכולים היו המורחקים לבוא במגע. אחד המחנות, אגם טולי, הפך לבסוף לכלא. לאגם טולי נשלחו אנשים שנחשדו בריגול, בגידה או חוסר נאמנות, יחד עם בני משפחותיהם. אחרים הוחזקו שם בשל בקשתם לחזור ליפן. במהלך המלחמה היו מספר הפגנות תמיכה ביפן באגם טולי.
חרטה ופיצוי
במהלך העקירה נעשה מאמץ להגן על רכוש העקורים. הציוד האישי נרשם ונשמר ובעליו קיבלו קבלות. לעקורים נאמר כי ציוד שיבוקש ישלח למחנות חינם. בכמה מקרים מצאו חקלאים יפנים חקלאים אחרים שהסכימו לטפל בחוותיהם. אולם היו גם מקרים שבהם חקלאים נאלצו למכור את רכושם תוך ימים, במחיר זעום. ספקולנטים שקנו את רכושם זכו לרווחי ענק. צו בקליפורניה אף אסר החזקת רכוש על ידי זרים, והוסיף להפסדי היפנים. חקלאים יפנים גם איבדו את זכויותיהם על האדמות שעיבדו.
כדי לפצות את היפנים העביר הקונגרס את חוק תביעות האמריקאים-יפנים ב-2 ביולי 1948 אולם ציין בו כי תביעות שלא יוגשו תוך שנה וחצי לא יוכרו. תביעות ב-147 מיליון דולר הוגשו על ידי 26,568 משפחות ויותר מ-38 מיליון דולר שולמו כפיצויים.
בשנות השישים החל הדור הצעיר של היפנים האמריקנים, שקיבל השראה מהתנועה לזכויות האזרח, ב"תנועת רדרס", מאמץ לקבלת התנצלות רשמית ופיצוי מהממשל על עקירת אבותיהם וסביהם. כעבור 16 שנים זכתה התנועה להצלחתה הראשונה כאשר הנשיא ג'רלד פורד אמר כי העקירה הייתה טעות. ב-1980 במהלך נשיאותו של ג'ימי קרטר הקים הקונגרס ועדה לחקר העקירה. כמה מתנגדים טענו כי הוועדה מוטה אתנית שכן 40% מחבריה היו ממוצא יפני. ב-24 בפברואר 1983 הגישה הוועדה דו"ח המגנה את העקירה כלא מוצדקת וכמונעת מגזענות ולא מצרכים ביטחוניים. מסקנות הדו"ח התקבלו בציבור. הנשיא רונלד רייגן חתם על צו הזכויות של 1988 שבו ניתן פיצוי של 20,000 דולר לכל עקור ששרד, ובסך הכול 1.2 מיליארד דולר. השאלות - את מי לפצות, בכמה והאם הפיצוי הכספי הולם - עוררו דיונים סוערים. מי שטען שהעקירה הייתה מוצדקת סבר כי לא רק שאין צורך בפיצויים אלא שגם ההתנצלות הייתה מיותרת. ב-1992 חתם הנשיא ג'ורג בוש האב על הפיצויים (בתוספת 400 מיליון דולר) והתנצל שוב באופן רשמי. בשנת 1998 העניק נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לפרד קורמאטסו את מדליית החירות הנשיאותית.
ישנן הערכות כי עד לסגירת המחנות (מלבד אגם טולי) ב-1 בדצמבר 1945 הנזק הכלכלי לבתיהם ועסקיהם של העקורים נאמד בארבעה עד חמישה מיליארד דולר במונחי 1999, וזאת בנוסף לנזקים שאי אפשר לכמת.
אחד התומכים המשמעותיים בעקירה היה ארל וורן, התובע הכללי של קליפורניה. לאחר מכן ראה וורן בתמיכתו בעקירה את אחת משגיאותיו הגדולות. וורן כתב באוטוביוגרפיה שלו:
ביקורת ומורשת משפטית
מספר פסקי דין בעניין זה ניתנו בבית המשפט העליון של ארצות הברית: פסק דין יאושי נגד ארצות הברית, פסק דין היראבאיאשי נגד ארצות הברית ופסק דין במעמד צד אחד אנדו, וכן פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית. בכל פסקי הדין אישר בית המשפט את הכליאה.
כיום העקירה היא מושא לביקורת היסטורית ומגונה כגזענית באופייה. היא נחשבת לתמרור אזהרה לפגיעה בזכויות אדם שעלולה להתרחש בנסיבות קשות מבחינה ביטחונית. עם זאת, יש המגינים על העקירה ורואים אותה כהכרח בזמן מלחמה טוטאלית. גיס חמישי הוא איום משמעותי, אף על פי שנראה כי היפנים לא היוו גיס שכזה. שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לשעבר, תום קלארק, שייצג את משרד המשפטים האמריקאי בעקירה כתב:
החלטה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, אשר נתקבלה ב-18 באוקטובר 1944, נהפכה רק ב-10 בנובמבר 1983, לאחר שקורמאטסו הגיש לבית המשפט בקשה לצו קוראם נוביס. במסגרת הצו קבע שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה, כי ההחלטה בעניין קורמאטסו בטלה משום שבאותו מקרה הוגש לבית המשפט מידע שקרי על ידי הממשלה. מאחר שצו זה דן רק בבקשה האישית של קורמאטסו, הכלל שנקבע בשנת 1944 עדיין עומד בתוקפו, ומאפשר לממשלת ארצות הברית לכלוא כל קבוצת אזרחים ממוצא מסוים בזמן מלחמה. לאור זאת ישנם מומחים למשפט הטוענים כי פסיקות אלו הופכות להיות רלוונטיות אף בזמן המלחמה בטרור. הפיכת הפסיקות נראית כמבשרת את צו זכויות האזרח של 1988 שבו הכיר רשמית הקונגרס בעוול שנעשה ליפנים. בשנת 2004 קורמאטסו הגיש חוות דעת כידיד בית המשפט במקרה ראסול נגד בוש בו נדונו שאלת חוקיות מעצר של אסירים בגוואנטאנמו, בו הוא התנגד למאסר בלא משפט.
תמר גוז'נסקי
תמר גוז'נסקי (נולדה ב-3 באוקטובר 1940) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת חד"ש. גוז'נסקי קומוניסטית בהשקפת עולמה ובפעילותה כמחוקקת. עיקר פועלה בתחומי זכויות העובדים, זכויות האדם, זכויות האישה וזכויות הילד. פעילת שמאל רדיקלי.
ביוגרפיה
גוז'נסקי נולדה בפתח תקווה בשם תמר אלכופר, בת לשלמה ומרים אלכופר - ילידי פולין, אנשי "העלייה החמישית" וחברי מפא"י, וגדלה בתל אביב. למדה בתיכון חדש ובבית המדרש למורים ע"ש שיין בפתח תקווה.
בנעוריה הייתה חברת התנועה המאוחדת ובגיל 14 הצטרפה לברית הנוער הקומוניסטי הישראלי. בשנת 1961 הצטרפה למפלגה הקומוניסטית הישראלית ונשלחה מטעמה, יחד עם בעלה יורם, לחמש שנות לימודים בברית המועצות. קיבלה תואר מוסמך אוניברסיטה בכלכלה פוליטית, מהאוניברסיטה הממלכתית של לנינגרד.
לאחר שובה מלימודיה, בשנת 1966, המשיכה בפעילות פוליטית וחברתית במסגרת מק"י. בשנת 1971 נבחרה לוועד המרכזי של מק"י. ייסדה והייתה העורכת של כתב העת הרעיוני-פוליטי "ערכים". בשנות השמונים הייתה מזכירת מחוז תל אביב של המפלגה. בשנת 1981 נבחרה ללשכה הפוליטית של מק"י. בין השנים 1984 ו-2011 הייתה העורכת של שבועון מק"י, "זו הדרך". הייתה חברה בסיעות מק"י-חד"ש בוועד הפועל של ההסתדרות בשנים 1973 עד 1990. בשנת 1977 נמנתה עם המייסדים של החזית הדמוקרטית לשלום ושוויון (חד"ש). בין השנים 1992 ו-2018 כיהנה כסגנית יו"ר מועצת חד"ש. בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-113 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת.
כשפרצה מלחמת לבנון הראשונה (1982) נמנתה עם המייסדות של הוועד נגד המלחמה בלבנון, שארגן פעולות מחאה והפגנות נגד המלחמה. בהמשך כונה הוועד "די לכיבוש" ותבע במקביל את סיום הכיבוש בלבנון, ביהודה ושומרון, וברצועת עזה.
בשנות ה-70 וה-80 הייתה פעילה במאבקי הדיור של תושבי יפו והשכונות בת"א-יפו בדרישה ל"דירה תמורת דירה" ובמאבקי עובדים ונשים נגד היוקר והאבטלה.
גוז'נסקי הייתה חברת הכנסת מן הכנסת ה-12 ועד ה-15, מטעם חד"ש. בתקופה זו הייתה חברה, בין היתר, בוועדת הכנסת, בוועדה לקידום מעמד האישה, ובוועדת העבודה והרווחה. ייסדה את הוועדה לקידום זכויות הילד (ששמה הנוכחי – הוועדה לזכויות הילד) ועמדה בראשה. שילבה את עבודתה כמחוקקת עם פעילות ציבורית רחבה בקרב תושבי שכונות ועיירות עוני, בקרב הבדואים, בקרב נשים יהודיות וערביות, ושיתפה פעולה עם ועדי עובדים וארגונים חברתיים רבים.
חוקים שהעבירה בכנסת
בתקופת כהונתה כחברת כנסת, אישרה הכנסת 37 חוקים שיזמה ועוד שני חוקים שיזמה אושרו לאחר סיום כהונתה. החוקים שאושרו עוסקים בהגנת זכויות של עובדים, נשים, ילדים ונכים, בבריאות, בדיור ובחינוך. בין החוקים שאושרו:
פעילות פוליטית
גוז'נסקי מבטאת את דעותיה הפוליטיות והאידאולוגיות ואת הערכותיה הכלכליות והחברתיות במאות מאמרים שראו אור ב"זו הדרך", ב"אל אתיחאד", ב"ערכים", ב"הארץ", באתר ynet ובקובצי מאמרים שונים. מתנגדת בעקביות לכיבוש ודוגלת בפתרון שלום המבוסס על כינון מדינה פלסטינית בצד ישראל; בשוויון חברתי, לאומי ומגדרי; בשיתוף פעולה יהודי-ערבי. פועלת בהתמדה לקידום שיתוף פעולה פוליטי רחב ככל האפשר בין כוחות שמאל, דמוקרטיה ושלום בישראל.
תמר גוז'נסקי נשואה ליורם גוז'נסקי, בנו של אליהו גוז'נסקי, ממנהיגיה ההיסטוריים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. אם לשניים: אלי, איש מחשבים, וד"ר יובל גוז'נסקי, במאי, ראש המסלול לעיתונות וטלוויזיה במכללת ספיר ומלמד באוניברסיטת תל אביב.
גוז'נסקי מגינה בתוקף על סיכומי הוועידות של מק"י, המדגישים את ייחודה הרעיוני של המפלגה הקומוניסטית, את תפיסתה האינטרנציונליסטית היהודית-ערבית ואת אופייה המהפכני. בוועידה ה-26 של מק"י (מרס 2012) הודיעה על פרישתה מהוועד המרכזי וממוסדותיו ונימקה זאת בשנות פעילותה הארוכות ובצורך להצעיר את ההנהגה.
הוצבה במיקום 105 ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021).
נבחרת ליבריה בכדורסל
נבחרת ליבריה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ליבריה.
נבחרת ליבריה היא מהנבחרות החלשות באפריקה ובעולם.
הישג השיא של הנבחרת הוא המקום התשיעי, מתוך עשר נבחרות, באליפות אפריקה בכדורסל שנערכה בשנת 1983.
הנבחרת השתתפה פעם נוספת באליפות אפריקה בכדורסל בשנת 2007 וסיימה במקום ה-16 האחרון.
נבחרת ליבריה מעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל.
אלנדרונט
אלנדרונט (alendronate) היא תרופה ממשפחת הביספוספנטים. התרופה היא אנלוג סינתטי של פירופוספט (pyrophosphate). אלנדרונט משווקת בישראל בשמות המסחריים פוסלן, מקסיבון וטבענט. אלנדרונט משמשת למניעה וטיפול בדלדול עצם (אוסטאופורוזיס), טיפול במחלת פג'ט, שימוש מסוים בהיפרקלצמיה של העצם במחלות ממאירות.
מנגנון פעולה
אלנדרונט מעכב פירוק עצם על ידי אוסטאוקלסטים. בדומה לכל הביספוספנטים הוא בעל מבנה דומה לפירופוספט (חומר אנאורגני אנדוגני המתווך יצירת עצם). מנגנון הפעולה העיקרי שלו הוא אינטרליזציה לתוך אוסטאוקלסטים ועיכוב אנזימים תוך תאיים, בעיקר עיכוב המסלול המטבולי של מבלונאט (mevalonate). כמו כן הוא משרה אפופטוזה באוסטאוקלסטים, ומגרה אוסטאובלסטים לשחרר פקטור המעכב אוסטאוקלסטים. בכך הוא משנה את המאזן בין האוסטאובלסטים לאוסטאוקלטים לטובת יצירת עצם. תנאי מוקדם ליצירה של עצם חדשה על ידי האוסטאובלסטים הוא מאגר זמין של סידן וויטמין D. מרגע שמתחילה יצירת עצם חדשה האלנדרונט שהיה על פני השטח של העצם הופך להיות חלק מהמטריקס של העצם ובעצם אינו פעיל יותר מבחינה פרמקולוגית.
פרמקוקינטיקה
הספיגה הסיסטמית של התרופה בבליעה נמוכה מאוד, משמע, היא כמעט ולא עוברת ממערכת העיכול לדם. הספיגה הממוצעת היא של 0.7%-0.6% בנטילה על קיבה ריקה. נטילה עם או לאחר אוכל, שתייה (מלבד מי ברז) או תוספי מזון פוגעת בספיגה עוד יותר.
חלק התרופה שנספג לדם מתחלק במהירות, כ 50% מהתרופה נקשר בחוזקה לפני שטח העצם, השאר מופרש ללא שינוי על ידי הכליות בשתן. הן הספיגה הנמוכה והן האפיניות הגבוהה לעצם מוסברת על ידי שתי יחידות הפוספט בעלות המטען השלילי החזק. בניגוד לתרופות אחרות, מרגע שהתרופה נספגת לגוף היא כמעט ואינה מתפזרת בשאר הגוף. לאלנדרונט שנספג לעצם זמן מחצית חיים חריג וארוך במיוחד של יותר מ-10 שנים.
קרב באע'וז פוקאני
קרב באע'וז פוקאני (בערבית: معركة الباغوز فوقاني; באנגלית: Battle of Baghuz Fawqani) היה מתקפה של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים בהנהגת הכורדים, בסיוע CJTF-OIR, שהחל ב-9 בפברואר 2019 במסגרת קמפיין דיר א-זור במלחמת האזרחים בסוריה. הקרב, המורכב משורה של תקיפות קרקעיות, התרחש בעיר אל-באע'וז פוקאני ובעמק נהר הפרת, סמוך לגבול סוריה-עיראק, ונחשב גם לקרב האחרון והסופי של המדינה האסלאמית במזרח סוריה.
נינטנדו גיימקיוב
גיימקיוב (באנגלית: GameCube) היא קונסולת משחקים של חברת נינטנדו. הקונסולה יוצרה בין השנים 2001 ל-2007 והייתה הראשונה של נינטנדו שנעזרה בדיסקים.
ציפיות
נינטנדו, שציפתה להתלהבות רבה מהקונסולה, הציגה אותה בתערוכת E3 בשנת 2000, אך המכירות היו נמוכות מהצפוי. נינטנדו הוסיפה לקונסולה אפשרות למשחקי און-ליין ואפשרות לשחק משחקי גיים בוי על הקונסולה, אך למרות זאת המכירות המשיכו לפגר אחרי המתחרות – פלייסטיישן 2 ו-Xbox שיכולותיהן הגרפיות וכושר העיבוד שלהן היו חזקות יותר. הקונסולה נהפכה מאז לקונסולה של "נינטנדופילים", חובבי נינטנדו שטענו שאולי יכולותיה בתחום העיבוד והגרפיקה נמוכות יחסית אבל ספריית המשחקים שלה מצוינת ומלאה במקוריות. נינטנדו אכן התמקדה יותר במקוריות וחדשנות המשחקים מאשר ביצועים גרפיים של הקונסולה. עוד טענה כנגד הקונסולה הייתה מספר המשחקים המועט שלה, כשבע מאות בסוף ימיה. להשוואה, עבור פלייסטיישן 2 הופצו כחמשת אלפים משחקים.
הנפילה
בשל הכישלון היחסי של הקונסולה ירד מחירה של הקונסולה למחיר נמוך במיוחד של 100 דולר בארצות הברית. אנשים רבים טענו שמספר המכירות הקטן של הקונסולה נגרם כתוצאה מזה שמשחקיה של נינטנדו לא מגיעים לרמות של משחקי מבוגרים (שכוללים אלימות ופחד) זה משום שקיימת אצל נינטנדו צנזורה רבה. בתוכנית ביקורת המשחקים X-play נאמר בבדיחות הדעת כי "אפילו לאלוהים אין גיימקיוב". למרות זאת יצא החידוש ל-Resident Evil שיותר מפחיד ואלים מהמקורי לגיימקיוב בלבד. חלק לא קטן מהנפילה של נינטנדו עם הקונסולה היה בגלל הקונסולה המתחרה, הפלייסטיישן 2 של סוני, שכבשה את לב הציבור ומכרה כמות ענקית של קונסולות. כמות כה ענקית עד שקיבלה את התואר 'הקונסולה הנמכרת ביותר בכל הזמנים'. יותר מ-80% מהקהל השחקנים בחר בסוני ולא בנינטנדו. הקונסולה אומנם נפלה אך נינטנדו למדה לקחים רבים וקונסולת הווי צעדה יפה מאוד כקונסולת הדור הבא – הדור השביעי.
משחקים
כיום יש לגיימקיוב קצת מעבר לשבע מאות משחקים. המשחקים עם הציונים הגבוהים ביותר הם:, , ,. Mario Kart: Double Dash!! נמכר ביותר משבע מיליון העתקים.
יחסי פינלנד–קוריאה הדרומית
סקירה כללית
הסחר הבילטרלי בשנת 2014 עמד על כ-1.696 מיליארד דולר, וההשקעה הדו-צדדית בשנת 2014 הייתה כ-222.79 מיליון דולר.
היסטוריה של ליבריה
ההיסטוריה של ליבריה ייחודית ביחס למרבית מדינות העולם, שכן ליבריה הוקמה ב-1822 כמושבה על ידי אזרחים של ארצות הברית ליישוב מחדש של אפרו-אמריקאים שהיו עבדים לשעבר. רק מדינה אחת הוקמה עם מטרה דומה - שכנתה סיירה לאון שהוקמה על ידי בריטניה ליישוב עבדים משוחררים. בדומה למדינות מודרניות אחרות שהיו מושבות שגבולותיהן נקבעו בעידן הקולוניאלי, גם גבולותיה של ליבריה אינם חופפים את גבולותיהם של מרחבי המחייה של הקבוצות האתניות שהתיישבו בחלקים מן השטח טרם העצמאות.