cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמומאלי רחמון
נשיא טג'יקיסטן (1992–)
ב־22 במאי 2016, משאל עם ארצי אישר מספר שינויים בחוקת המדינה. אחד השינויים העיקריים היה הסרת המגבלה על הקדנציות הנשיאותיות ובכך התאפשר לרחמון להישאר בשלטון כהונות רבות ככל שירצה. שינויים מרכזיים אחרים הוציאו מחוץ לחוק מפלגות פוליטיות מבוססות דת ובכך הביאו לסילוק מפלגת התחייה האסלאמית מחוץ לחוק והפחיתו את גיל הזכאות המינימלי למועמדים לנשיאות מ־35 ל־30, מה שאפשר לבנו הבכור של רחמון, רוסטם אמומאלי, להתמודד לנשיאות בכל עת אחרי 2017. בינואר 2017 מונה רוסטם אמומאלי לראש עיריית דושנבה, תפקיד מרכזי, שחלק מהאנליסטים רואים בו את הצעד לתפקיד בצמרת הממשל.
לדברי שגריר ארצות הברית בטג'יקיסטן, ממשלתו של רחמון מאופיינת בשלטון יחיד ושחיתות. רחמון ומשפחתו שולטים בעסקים הגדולים במדינה, כולל הבנק הגדול ביותר. בנובמבר 2018 השיק רחמון תחנה הידרואלקטרית לפתרון בעיות אנרגיה.
באוקטובר 2020 נבחר מחדש.
יוסטדאלסבריין
יוסטדאלסבריין (בנורווגית: Jostedalsbreen - "קרחון יוסטדאל") היא כיפת קרח הנמצאת במחוז סוגן אוג פיורדאנה (Sogn og Fjordane) בחופה הדרום-מערבי של נורווגיה. כיפת הקרח, על שלל לשונותיה, מכסה שטח של כ-480 קמ"ר, והיא הגדולה ביותר באירופה היבשתית. עוביה מגיע במקומות מסוימים ל-600 מטרים, ואורכה כ-60 ק"מ.
הנקודה הגבוה ביותר ביוסטדאלסבריין היא "הוגסט בריקלן" (Høgste Breakulen) שגובהה כ-1957 מטרים מעל פני הים. לקרחון לשונות קרח רבים היורדים לכיוון העמקים באזור, כגון ביארבריין (Bøyabreen) וניגארדסבריין (Nigardsbreen), שתיהן בגובה של 300 מטרים מעל פני הים.
כיפת הקרח ומספר הרים קרובים לה נכללים ב"פארק הלאומי יוסטדאלסבריין", שהוקם בשנת 1991 ושטחו 1,310 קמ"ר. הפארק הפך לאתר תיירותי משגשג והוא מושך תיירים רבים בכל שנה.
בריקסדאלסבריין (Briksdalsbreen) היא לשון הקרח המתויירת ביותר ביוסטדאלסבריין. לאורך השנים היא גדלה וקטנה בהתאם למזג האוויר. אולם בשנות האלפיים חלה נסיגה קיצונית. בשנת 2004 נסוגה בריקסדאלסבריין מרחק של 230 מטרים, וב-2006 146 מטרים. עקב כך עלה החשש כי בריקסדאלסבריין תתנתק מהחלק העליון של יוסטדאלסבריין, מה שיוביל לקריסתה. עם זאת, המדידות האחרונות הראו התאוששות קלה, וצופים כי כבר בשנת 2010 תשוב בריקסדאלסבריין לגדול.
פרשת השחיתות בפיפ"א 2015
פרשת השחיתות בפיפ"א 2015 היא פרשת שחיתות רחבת היקף שמעורבים בה חברים בוועד הפועל של הפדרציה הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א) וכן מספר גופים מסחריים בתחום הספורט.
הפרשה נחשפה ב-27 במאי 2015, לאחר ששבעה בכירים בפיפ"א נעצרו בעת ששהו במלון בציריך שבשווייץ, לאחר חקירות נפרדות וממושכות של ה-FBI האמריקאי ורשויות החוק בשווייץ.
בעקבות החקירה הוגשו כתבי אישום כנגד תשעה בכירים בפיפ"א (בעבר ובהווה), בנוסף לחמישה שותפים עסקיים של הארגון, בגין שוחד, הטיית מכרזים לאירוח טורנירי גביע העולם בכדורגל, מרמה במתן זכויות שידור, הונאה, סחיטה והלבנת הון בשני העשורים האחרונים, בשווי כולל המוערך ב-150 מיליון דולר.
כספיח לפרשה נפתחה חקירה גם נגד נשיא פיפ"א ספ בלאטר ונשיא אופ"א מישל פלאטיני וב-21 בדצמבר 2015, הודיעה פיפ"א על השעייתם מהארגון למשך 8 שנים, בעקבות החקירה הפלילית שנפתחה נגדם.
רקע
בשנת 2010, חשף עיתון "הסאנדיי טיימס" כי חבר הוועד הפועל של פיפ"א הניגרי אמוס אדאמו ביקש 500 אלף ליש"ט (800 אלף דולר) עבור "פרויקט אישי" - בקשה המנוגדת לכללי פיפ"א. על פי הדיווח, ההצעה הועברה על ידי עיתונאי של ה"סאנדיי טיימס" אשר התחזה למנהל בחברה האמריקאית פרנקלין ג'ונס אשר רצתה לסייע לארצות הברית לזכות באירוח המונדיאל.
בשנת 2011 החלו רשויות המס בארצות הברית לחקור חשד להעלמת מס מצד מזכ"ל CONCACAF, התאחדות הכדורגל של צפון אמריקה וחבר הוועד המנהל של פיפ"א, צ'אק בלייזר. בהמשך התרחבה החקירה, בשיתוף עם ה-FBI, ובמסגרתה נחקר בלייזר בנוגע למעורבותו במספר תהליכים לבחירת מארחת המונדיאל החל משנות ה-90. בלייזר השתמש בכסף לנהל אורח חיים ראוותני שכלל דירה במנהטן בעלות של כ-18,000$ בחודש לעצמו, ודירה צמודה בעלות של כ-6,000$ עבור החתולים שלו. בשנת 2013 הודה בלייזר בהאשמות נגדו, שכללו הונאה, הלבנת כספים ועבירות מס שונות במסגרת הסדר טיעון עליו חתם. ההודאה נועדה להקל בעונשו על אישום חמור יותר כנגדו - סחיטה, אשר העונש המקסימלי בגינה הוא 20 שנות מאסר. הבולשת הסתייעה בבלייזר על מנת להקליט ישיבות עם בכירי פיפ"א ובכך להביא להתפתחות משמעותית בחקירה שהובילה להגשת כתבי אישום ולחשיפת הפרשה.
עוד באותה שנה, חשפה מנהלת תחום המדיה במסגרת הקמפיין של קטר לאירוח גביע העולם בשנת 2022, פאדרה אל מג'יד, כי קטר שילמה 1.5 מיליון דולר לנשיא קונפדרציית הכדורגל של אפריקה עיסא חיאתו, לחבר הוועד של פיפ"א מחוף השנהב ז'אק אנומה ולחבר הוועד אמוס אדאמו, על מנת שיצביעו לטובת קטר. השלושה כפרו בהאשמות נגדם. מאוחר יותר טענה מג'יד כי המציאה את הסיפור על מנת לזכות בתשומת לב מצד התקשורת. בשנת 2014 טענה על מג'יד כי נאלצה לסגת מהאשמות שהעלתה כי חששה לביטחונה וכי לא זכתה לייצוג משפטי. החל מיוני 2015, נמצאת אל מג'יד במקום מסתור בחסות הבולשת האמריקאית בניסיון לשמור על ביטחונה.
בשנת 2013, נשיא פיפ"א לשעבר ז'ואאו האבלנז' ונשיא קונפדרציית הכדורגל הברזילאית ריקארדו טיקסיירה הואשמו בלקיחת שוחד במיליוני דולרים. חבר וועד נוסף של פיפ"א בשם מנילאל פרננדו פוטר מהארגון בשל חשדות לקבלת שוחד ושחיתות.
דו"ח גרסיה
בספטמבר 2014, לאחר חקירה מקיפה, פרסם עורך דין מייקל גרסיה, עובד פיפ"א, דו"ח מקיף בן 350 עמודים על הצעות אירוח גביע העולם בשנים 2018 ו-2022 בהן זכו רוסיה וקטר בהתאמה, בניסיון למצוא עדויות לשחיתות, אי סדרים ומתן שוחד. הדו"ח נמסר ליו"ר ועדת האתיקה של פיפ"א השופט האנס-יואכים אקרט, אשר קבע כי אין ראיות שיצדיקו את פסילתן של קטר ורוסיה מאירוח הטורנירים. בעקבות כך, הגיש גרסיה ערעור כנגד קביעתו של אקרט. ב-15 בדצמבר 2014 נדחה ערעורו של גרסיה, אשר בתגובה לכך הודיע על התפטרותו המיידית מהארגון.
על אף העובדה כי פיפ"א סירבה להוציא לפרסום חלקים גדולים מהדו"ח, הוא הועבר לידי רשויות החוק בשווייץ על מנת לקבל את חוות דעתם בנוגע לאי הסדרים שעלו ממנו.
במרץ 2014, חשף עיתון הדיילי טלגרף, כי ג'ק וורנר, סגן נשיא פיפ"א ויו"ר התאחדות CONCACAF קיבל 1.2 מיליון דולר מחברה קטרית הקשורה לאירוח המונדיאל, בבעלות יו"ר התאחדות הכדורגל בקטר מוחמד בן חמאם - ימים ספורים לאחר שהמדינה זכתה באירוח המונדיאל בשנת 2022. 750 אלף דולר נוספים, שולמו לבניו של וורנר, ועוד 400 אלף דולר לאחד מעובדיו הנחשב לאיש אמונו. כבר בשנת 2011, השעתה פיפ"א את בין חמאם (שפרש מהמירוץ לנשיאות פיפ"א) ואת וורנר, בחשד כי היו מעורבים בעזרה לקטר ב"קניית המונדיאל".
מעצר הבכירים וחשיפת הפרשה
ב-25 במאי 2015, לאור בקשתה של ארצות הברית, עצרה משטרת ציריך 7 בכירים של פיפ"א בעת ששהו במלון בעיר, במסגרת הכנות לקונגרס פיפ"א ה-65, אשר היה מתוכנן לכלול את הבחירות לנשיאות הארגון. האישיות הבכירה ביותר בין העצורים הייתה ג'פרי ווב, סגן נשיא פיפ"א אשר כיהן גם כנשיא CONCACAF וכנשיא ההתאחדות לכדורגל של איי קיימן. בנוסף, בין העצורים היו גם אאוחניו פיגרדו, ששימש במשך שנים רבות כיו"ר התאחדות הכדורגל האורוגוואית וכן כיהן בתפקידים שונים בארגון וג'ק וורנר, סגן הנשיא לשעבר, שהתפטר ב-2011 מתפקידו לאחר שנחשד בשחיתות. נשיא פיפ"א ספ בלאטר, לא היה אחד מן העצורים, אך נחקר בנושא. העצורים עתידים להיות מוסגרים לארצות הברית לשם המשך חקירה.
כתבי האישום
ב-27 במאי 2015 הגיש משרד המשפטי האמריקאי כתב אישום בן 164 עמודים כנגד 9 בכירים בפיפ"א וחמישה בכירים נוספים בעולם הספורט.
פרשת השחיתות, הנפרשת על 24 שנים, נחשפה לאחר שתי חקירות ממושכות שהתנהלו במקביל בארצות הברית ובשווייץ.
בארצות הברית חקר ה-FBI חשדות לשחיתות ושוחד בין חברות שיווק ומדיה לאנשי פיפ"א בתמורה להענקת זכויות שידור ושיווק משחקי כדורגל ביבשת אמריקה, בסכום מוערך של כ-150 מיליון דולר, מתוכן 110 מיליון דולר ששולמו ל-5 בכירים בפיפ"א על מנת לקבוע את זהות המארחת בתחרות הקופה אמריקה סנטנריו, מהדורה מיוחדת של הקופה אמריקה שעתידה להתקיים בשנת 2016 בארצות הברית, לרגל 100 שנים לטורניר.
בשווייץ נערכה, בין היתר, חקירה נגד בכירים בוועד הפועל של פיפ"א בחשד לקבלת שוחד בתמורה להצבעה לטובת רוסיה וקטר כמארחות גביע העולם ב-2018 וב־2022.
החרמת כספים והשבתם לפיפ"א
ב-24 באוגוסט 2021 הודיע משרד המשפטים האמריקאי כי יעביר לפיפ"א 200 מיליון דולר אשר הוחרמו מהמעורבים בפרשה, וזאת על מנת לפצות אותה על הפסדים כספיים אשר ספגה לאורך השנים בהן פרשת השחיתות פגעה בארגון.
תגובות לחשיפת הפרשה
ב-2 ביוני 2015, במסגרת מסיבת עיתונאים שנערכה בציריך, הודיע נשיא פיפ"א בלאטר על התפטרותו המיידית מתפקידו, על רקע פרשת השחיתות. ההודעה ניתנה כ-5 ימים בלבד לאחר שהחל את כהונתו החמישית בארגון.
בעקבות חשיפת הפרשה, החלו גורמים שונים להפעיל לחצים על נותני החסות הגדולים להפסיק את שיתוף הפעולה עם פיפ"א, אשר הניב לה ב-2014 הכנסות של כ-144 מיליון דולר מחסויות. חברת ויזה, לה חוזה עם פיפ"א עד לשנת 2022, הודיעה כי תשקול מחדש את החסות אם פיפ"א לא תבנה מחדש תרבות עם נהלים אתיים חזקים על מנת לשפר את התדמית של משחקי הכדורגל עבור האוהדים. נותני חסות נוספים כמו קוקה-קולה, באדוויזר ומקדונלד'ס ציינו כי הם עוקבים אחר התפתחות הפרשה וכי יגיבו בהתאם.
ב-3 ביוני 2015, נחשפה קלטת המתעדת את עדותו של צ'אק בלייזר בפני שופט משנת 2013, לאחר שהודה באשמה בעבירות סחיטה והעלמת מס, בה הוא מספר כי הוא וחברים נוספים בוועד הפועל של פיפ"א קיבלו שוחד לאורך שנים כדי לבחור בדרום אפריקה כמארחת מונדיאל 2010. עוד סיפר בלייזר כי היה מעורב במתן שוחד סביב ההצבעה לבחירת מארחת מונדיאל 1998, בה צרפת ניצחה את מרוקו.
ב-7 ביוני 2015, חשף עיתון ה"סאנדיי טיימס", קלטות שצולמו במצלמה נסתרת ובהן נחשפת שחיתות בנוגע להצבעה לגבי מארחת מונדיאל 2010.
במסגרת מסיבת עיתונאים שנערכה בספטמבר 2015, שקיימה התובעת הכללית של ארצות הברית לורטה לינץ' יחד עם מקבילה השווייצרי מיכאל לאובר, טענה לינץ' כי גל מעצרים נוספים עתיד להתבצע בחודשים הקרובים. עוד ציינה כי בחודשים האחרונים אותרו 121 חשבונות בנק "חשודים" וכי הרשויות בשווייץ עיקלו נכסי נדל"ן באלפים השווייצרים שעשויים להצביע על פעילות של הלבנות הון.
באוגוסט 2015, בעקבות השחיתות בארגון, פתח ארגון פיפ"א בחקירה פנימית המנוהלת על ידי עורכי דין חיצוניים.
ב-25 בספטמבר 2015, הודיע משרד התובע הכללי בשווייץ, כי נפתחה חקירה רשמית כנגד בלאטר, בגין שורה של עבירות שחיתות. בין השאר, נבדקת העברת 2 מיליון פרנקים שווייצריים שבלאטר העביר לכאורה לנשיא אופ"א מישל פלאטיני, שנרשמה בספרים כעבודות שביצעה אופ"א עבור פיפ"א בעבר. בנוסף נחקר בלאטר, בנוגע לחוזה זכויות שידור שחתם עם ההתאחדות הכדורגל בקאריביים בשנת 2005, כאשר על פי החשד, לא נבחנו חלופות אחרות עבור פיפ"א עבור מכירת הזכויות.
בספטמבר 2015, הודיעו הרשויות האמריקאיות כי יחלו לחקור את התנהלותם של מספר בנקים בעולם ואת מעורבותם האפשרית בפרשת השחיתות בפיפ"א. במסגרת כתבי האישום שהוגשו בפרשה, נזכרו שורה ארוכה של בנקים ששימשו כצינור להעברות כספים אסורות, בניהם נמצא גם בנק הפועלים.
באוקטובר 2015, הושעו מתפקידם נשיא הארגון בלאטר ונשיא אופ"א מישל פלאטיני למשך 3 חודשים.
ב-9 בנובמבר 2015, התפטר מתפקידו נשיא התאחדות הכדורגל הגרמנית וולפגנג נירסבאך, אשר נחקר במסגרת הפרשה בנוגע לחשד כי התאחדות הכדורגל בגרמניה העבירה 6.7 מיליון יורו ב-2005 שנועדו לסייע לגרמניה לקנות קולות בעד בחירתה של גרמניה לאירוח המונדיאל בשנת 2006. כמו כן נחקר נירסבאך, יחד עם בכירים אחרים בהתאחדות כי לא שילמו מס כראוי על התשלום השנוי במחלוקת של 6.7 מיליון יורו.
ב-3 בדצמבר 2015, ערכו רשויות החוק בשווייץ מבצע מעצרים נוסף, במסגרתו נעצרו כ-12 חשודים, ביניהם אלפרדו האוויט, נשיא התאחדות CONCACAF וחואן אנחל נפוט, נשיא התאחדות CONMEBOL. השניים שימשו כנשיאים זמניים לאחר שקודמיהם נעצרו אף הם בחודשים האחרונים. חלק מהמעצרים בוצעו במלון Baur au Lac בציריך, בו בוצע גל המעצרים הראשוני בפרשה.
ב-21 בדצמבר 2015, הודיעה ועדת האתיקה של פיפ"א על השעייתם של מישל פלטיני וספ בלאטר מהארגון (ומאופ"א) למשך 8 שנים, בעקבות החקירה הפלילית שנפתחה נגדם בשווייץ באוקטובר האחרון בגין חשד לתשלום לא חוקי שהעביר פלאטיני לבלאטר החל משנת 2011.
ב-12 בפברואר 2016, הודיעה ועדת האתיקה של הארגון כי מזכ"ל פיפ"א לשעבר ז'רום ואלקה, אשר פוטר בחודש ינואר מתפקידו, בין היתר, בשל חשד לשחיתות ולמכירת כרטיסים בניגוד לחוק למשחקי המונדיאל בברזיל ב-2014, יושעה מכל פעילות בכדורגל העולמי למשך 12 שנים.
מה שבחורה רוצה
מה שבחורה רוצה (באנגלית: What a Girl Wants) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003 מסוגת הקומדיה רומנטית. בסרט מככבים אמנדה ביינס, קולין פירת' ואוליבר ג'יימס. מבוסס על הסרט "The Reluctant Debutante" (בנות ה-17 מבלות) משנת 1958.
עלילה
בטיול שעורכת ליבי (קלי פרסטון) במרוקו, היא פוגשת בהנרי דֶשווּד (קולין פירת'), לורד בריטי. השניים מתאהבים ומתחתנים בטקס חתונה בדואי. כשהם מגיעים לביתו של הנרי, הוריו לא אוהבים את הנערה האמריקאית, שאינה ממשפחת האצולה הבריטית. אחד היועצים של הנרי, שיודע שליבי בהיריון, אומר לה שהנרי רוצה שתעזוב. ליבי מאמינה לו, וחוזרת לארצות הברית, שם נולדת דפני (אמנדה ביינס). לאחר 17 שנה, דפני רוצה להגשים את חלומה ולפגוש את אביה.
במהלך שהותה בלונדון מתנהגת דפני באופן פרוע ולא מנומס, גורמת למבוכה במשפחתו של הנרי וגורמת לו לרדת בסקרים. בנוסף, היא ואיאן מתאהבים. הנרי מבקש מדפני שתנסה להתנהג כמו בת אצולה. דפני מבינה, והיא אכן נוהגת כך, מה שפוגע מאוד באיאן, מכיוון שהדבר גורם לה להפסיק להתייחס אליו.
ביום טקס היציאה לחברה של דפני, ליבי מגיעה. כשדפני מגלה שהיועץ (אביה של ארוסתו של הנרי ), אמר לה לעזוב היא עומדת לספר על כך להנרי וליבי, אך ארוסתו של הנרי נועלת את דפני בחדר צדדי. כשמגיע הזמן ל"ריקוד אב ובת" בטקס, ליבי מוצאת אותה בחדר הנעול, ומשחררת אותה. הנרי נתקל בהן, ולאחר דין ודברים הן מחליטות לעזוב את בריטניה.
לאחר שליבי ודפני עוזבות, הנרי מודיע שהוא מסיר את מועמדותו לראשות הממשלה. הוא מכה את יועצו על שהונה אותו, ומודיע לו על ביטול האירוסין.
סצנת הסיום מתרחשת בארצות הברית. דפני וליבי עובדות באולם אירועים, כאשר ליבי שרה, ודפני ממלצרת. בדיוק כשמגיע "ריקוד אב ובת" באירוע, ליבי רואה את הנרי מגיע. מרוב התרגשות, היא לא מצליחה לשיר. לאחר מכן, גם דפני מבחינה בו. הוא אומר לה שהוא אוהב אותה, והם רוקדים. לאחר מכן אומר הנרי לדפני שהביא לה הפתעה - איאן הגיע. דפני ואיאן רוקדים, וגם ליבי והנרי רוקדים.
כרזת הסרט
בכרזה המקורית של הסרט, אמנדה ביינס הציגה בידה סימן V, אך בעקבות מלחמת עיראק שהתרחשה באותו זמן, החליטו האחים וורנר להוריד את הסימן מהכרזה, כדי שלא יחשבו שהם נוקטים בצעדי מחאה לגבי המלחמה.
אפקט זנון הקוונטי
אפקט זנון הקוונטי הוא מצב שבו חלקיק לא יציב הנצפה ברציפות, לא ידעך לעולם. התופעה מתרחשת מכיוון שכל מדידה גורמת לקריסה של מצב המערכת לאחד המצבים העצמיים של המערכת. בהקשר של אפקט זה, תצפית יכולה להיות פשוט בליעת החלקיק, ללא צופה במובן הקונבנציונלי.
מקור השם לאפקט הוא בפרדוקס החץ של זנון מאליאה, שלפיו, מכיוון שחץ בתנועה אינו נע באף רגע נתון, לא ייתכן שהוא נע בכלל.
מירזה דליבאשיץ'
דליבאשיץ' נבחר לאחד מ-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, והוכנס להיכל התהילה של פיב"א ב-2007. בשנת 2008 נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג. הוא נחשב לאחד הקלעים הטובים ביותר בהיסטוריה של הכדורסל האירופי.
אפקט זנון הקוונטי
הגדרה
באופן כללי, ניתן להגדיר את אפקט זנון הקוונטי כאוסף התופעות שבהן שינוי מעוכב על ידי אינטראקציה שיוצרת מצב שיכול להתפרש כמציין אם השינוי טרם התרחש או שכבר התרחש.
מירזה דליבאשיץ'
ראשית חייו
דליבאשיץ' נולד בטוזלה, הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה, שהייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. מירזה הצעיר החל דווקא בטניס והצטיין בו, אך בגיל ארבע עשרה עבר לכדורסל.
אפקט זנון הקוונטי
הגדרה
על אף שההגדרה לעיל הוצעה כפרשנות לניסוי המסוים של החזרה של אטומים על ידי "מדידה" (בליעה) במראה מחורצת, היא מתארת מגוון גרסאות של האפקט. במכניקת הקוונטים, האינטראקציה נקראת "מדידה" כי התוצאה שלה יכולה להתפרש במושגים של מכניקה קלאסית. מדידות תכופות מעכבות את השינוי, אשר יכול להיות מעבר של חלקיק מאזור מסוים בחלל לאזור אחר, מעבר פוטון בגלבו ממצב אחד לאחר או מעבר של אטום ממצב קוונטי אחד לשני. כל אלה נחשבים יישומים של אפקט זנון הקוונטי. מטבעו, האפקט מתבטא רק במערכות שהמצבים הקוונטיים בהן ניתנים להבדלה (אורתוגונליים) ולכן הוא אינו בר-יישום לתופעות קלאסיות וגופים מקרוסקופיים. הדבר דומה למצב בחור שחור בו החומר הנשאב אליו הופך לדחוס מאוד וצפוף מאוד, והחומר מקיים אינטראקציות (מדידות) רבות עם עצמו עקב הגרביטציה החזקה, ואז השינוי מעוכב (הזמן "מתקתק" בקצב איטי יותר עבור או ביחס לחומר המתקרב לחור השחור, מאשר עבור חומר במקומות אחרים ביקום).
מירזה דליבאשיץ'
קריירת מועדונים
דליבאשיץ' התחיל את הקריירה שלו בסלובודה טוזלה. ב-1971 הוא חתם על חוזה בבוסנה סרייבו, אותה הוביל לזכייה בגביע אירופה לאלופות בעונת.
לאחר שעזב את בוסנה, עבר דליבאשיץ' לליגת העל הספרדית, שם נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר ששיחקו אי פעם בריאל מדריד, יחד עם אגדות כדורסל כמו חואן אנטוניו קורבלאן, ויין בראבנדר, וולט זרביאק, פרננדו מרטין, דראז'ן פטרוביץ' וארווידאס סאבוניס.
סיום הקריירה
בתחילת קיץ 1983, עזב דליבאשיץ' בן ה-29 את מדריד, וחתם במועדון הליגה האיטלקית יובקזרטה.
באוגוסט 1983 נסעה הקבוצה לאימוני קדם עונה בעיירה בורמיו שבאלפים האיטלקיים. לאחר אימון בגובה של יותר מקילומטר מעל גובה פני הים, סבל דליבאשיץ' מדימום מוחי כמעט קטלני שסיים לו את הקריירה. כשדליבאשיץ' היה במצב אנוש הטיס אותו מטוס פרטי לאקדמיה לרפואה צבאית בבלגרד, שם אושפז במשך חודשים. הוא שרד והתאושש, אבל לא מספיק כדי לחזור לשחק כדורסל מקצועני, ולכן נאלץ לפרוש בגיל עשרים ותשע בלבד.
קריירה בנבחרת הלאומית
דליבאשיץ' זכה בכל טורניר גדול של פיב"א במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, כולל: זכייה בטורניר הכדורסל האולימפי במוסקבה 1980, שתי אליפויות אירופה (1975 ו-1977) ואליפות עולם ב-1978.
קריירת אימון
דליבאשיץ' חי בסרייבו לאורך כל המצור על העיר כחלק ממלחמת בוסניה בשנים 1992–1996. במקביל אימן דליבאשיץ' את נבחרת בוסניה והרצגובינה שהוקמה לאחר התפרקות יוגוסלביה ביורובאסקט 1993 בגרמניה, שם סיימה במקום ה-8.
חיים אישיים ומותו
בסוף שנות ה-70 התחתן דליבאשיץ' עם בת זוגו ברנקה. בנם דריו נולד בדצמבר 1979. בני הזוג התגרשו בשנת 1980, לאחר שדליבאשיץ' עבר מחוץ ליוגוסלביה, לשחק בריאל מדריד.
בשנת 1986 התחתן דליבאשיץ', שפרש ממשחק פעיל ומילא תפקיד ניהולי בבוסנה סרייבו, עם סלביצה סוקה, כדורסלנית פעילה ששיחקה במדי קבוצת כדורסל הנשים של המועדון. באוקטובר אותה שנה נולד לבני הזוג בן בשם דנקו.
עקב השתייה הרבה והעישון, התאפיינו שנותיו האחרונות של דליבאשיץ' בבעיות בריאות מתמשכות, שהובילו למותו בשנת 2001 בסרייבו, בגיל 47 בלבד. בהלווייתו השתתפו אלפים והוא נקבר בסמטת הגדולים של בית הקברות בארה. לאחר מותו שינתה בוסנה את שם האולם שלה לכבודו.
אפקט זנון הקוונטי
מדידות מחזוריות של מערכת קוונטית
תהי מערכת במצב A, שהוא מצב עצמי של אופרטור המדידה. נניח כי עם מעבר הזמן, המערכת תדעך בהסתברות מסוימת למצב B. אם מדידות מבוצעות באופן מחזורי, עם מרווח זמן סופי ביניהן, כל מדידה תגרום לקריסת פונקציית הגל לערך עצמי של אופרטור המדידה. בין המדידות, המערכת מתפתחת ממצב הערך העצמי לסופרפוזיציה של המצבים A ו-B. כאשר הסופרפוזיציה נמדדת, היא קורסת שוב, למצב A, כמו במדידה הראשונה, או למצב B. עם זאת, ההסתברות לקריסה למצב B, לאחר זמן קצר מאוד t, מתכונתית ל-t2, מכיוון שההסתברות של מצב מסוים מתכונתית לריבוע המשרעת, והמשרעת מתנהגת בצורה ליניארית. לכן, בגבול מספר גדול של מרווחים קצרים, עם מדידה בסיום כל מרווח, ההסתברות של התרחשות המעבר למצב B שואפת לאפס.
על-פי תאוריית דה-קוהרנטיות קוונטית, קריסה של פונקציית גל אינה אירוע בדיד ורגעי. מדידה היא תהליך שקול לצימוד חזק של המערכת הקוונטית לסביבה תרמית רועשת לזמן קצר מאוד, וצימוד חזק רציף שקול למדידה תכופה. הזמן שלוקח לפונקציית הגל לקרוס קשור לזמן הדה-קוהרנטיות של המערכת כאשר היא מצומדת לסביבה. ככל שהצימוד חזק יותר וזמן הדה-קוהרנטיות קצר יותר, כך פונקציית הגל תקרוס מהר יותר. כך שבתמונת הדה-קוהרנטיות, יישום מושלם של אפקט זנון תואם לגבול שבו המערכת הקוונטית מצומדת באופן רציף לסביבה, הצימוד הזה חזק במידה אינסופית ו"הסביבה" היא מקור אינסופי של אקראיות תרמית.
ניסויים
באופן ניסויי, דיכוי חזק של התפתחות מערכת קוונטית הודות לצימוד סביבתי נצפה במספר מערכות מיקרוסקופיות.
ב-2001 צפו מרק רייזן וקבוצתו מאוניברסיטת טקסס באפקטי זנון ואנטי-זנון הקוונטיים עבור מערכות קוונטיות לא יציבות, כפי שהוצע על ידי סודרשן ומיסרה. אטומי נתרן בטמפרטורה נמוכה מאוד נלכדו בסריג אופטי מאיץ והאיבוד עקב מינהור קוונטי נמדד. התפתחות המערכת הופרעה על ידי הקטנת התאוצה, ועקב כך עצירת המנהור. הקבוצה תיעדה את התלות של דיכוי קצב הדעיכה או עידודו, באופן המדידה.
ב-1989 צפו דייוויד ויינלנד וקבוצתו ב-NIST באפקט זנון הקוונטי עבור מערכת אטומית של שתי רמות אשר נחקרה במהלך ההתפתחות שלה. כ-5000 יוני בריליום-9 אוחסנו במלכודת פנינג גלילית וקוררו בעזרת לייזר לטמפרטורה נמוכה מ-250 מילי-קלווין. מתקף RF רזוננטי הושם למערכת. אם היה מושם לבדו, היה גורם לכל אוכלוסיית מצב היסוד לנדוד למצב מעורר. לאחר השמת המתקף, היונים נוטרו לפוטונים שנפלטים עקב רלקסציה. אז "נמדדה" מלכודת היונים בקצב גבוה על ידי מתקפי על-סגול, במהלך מתקף ה-RF. בהתאם לצפוי, מתקפי העל-סגול דיכאו את המערכת למצב המעורר. התוצאות היו בהתאמה טובה למודלים התאורטיים.
מעבר אטום אחד מאזור חלל מסוים לאזור אחד, אשר מדוכא על ידי "מדידה" (דה-קוהרנטיות באינטראקציה עם החריצים במראה), ייחשב לעדות ניסיונית של אפקט זנון.
משמעות עבור מדע קוגניטיבי
אפקט זנון הקוונטי הופך לתפישה מרכזית בחקר תאוריות שנויות במחלוקת ולא מוכחות של מודעות תודעה קוונטית בדיסציפלינת המדעים הקוגניטיביים. בספרו "היקום המודע" (The Mindful Universe) טוען הנרי סטפ, פרופסור לפיזיקה קוונטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שאפקט זנון הקוונטי הוא השיטה העיקרית שבה התודעה מחזיקה סופרפוזיציה של מצב המוח בתשומת לב. הוא טוען כי תופעה זו היא הדרך שבה הרצון המודע יוצר שינוי, פתרון אפשרי לדיכוטומיית תודעה-גוף.
בית הכנסת קהל שלום
בית הכנסת "קהל שלום" (ביוונית: Συναγωγή Καχάλ Σαλόμ) ברודוס הוא בית הכנסת הוותיק ביותר ביוון. בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים נמצא המוזיאון היהודי של רודוס.
היסטוריה
בשנת 1944 נכבש האי רודוס על ידי הגרמנים, וב-23 ביולי בשנה זו נאסרו כל יהודי רודוס (1,673 במספר) והוגלו למחנות השמדה באושוויץ ורק 151 נפשות שרדו.
בית הכנסת קהל שלום נבנה בשנת 1577 בשם "קהל קדוש לשלום" והוא התקיים לצד חמישה בתי כנסת נוספים שפעלו בשכונה היהודית לה ג'ודריה עד מלחמת העולם השנייה.
כיום יש בבית הכנסת ובחדרים הסמוכים את המוזיאון היהודי של רודוס המשרת תיירים רבים המבקרים באי וכן תושבים לשעבר ובני משפחותיהם החוזרים ומבקרים בו. בית הכנסת משמש לתפילות רק בראש השנה ויום כיפור. חלקו הדרומי של בית הכנסת מאכלס מוזיאון המתאר את יהודי העיר רודוס, תרבותם ואורח חייהם לפני השואה, ומציג פריטים רבים ותמונות אותנטיות.
מבנה
פנים בית הכנסת "קהל שלום" מעוצב בהתאם למסורת הספרדית, כאשר תיבת התפילה ממוקמת במרכז ופונה דרום-מזרחה לכיוון ירושלים. הרצפה מקושטת באבני מוזאיקה שחורות ולבנות בהתאם למוטיב המיוחד לעיר העתיקה של רודוס. חריגה העובדה, שבקיר המזרחי מוצבים שני היכלים, בשני צידי הדלת.
ישנו יציע נפרד (עזרת נשים) אשר נבנה ב-1930. לפני כן, נהגו הנשים לשבת בחדרים סמוכים לקיר הדרומי של בית הכנסת, דרכו השקיפו הנשים לתיבת התפילה דרך חלונות מסורגים ומקושטים. בין החדרים, קיים גם חדרון ששימש כמקווה.
בחצר המזרחית של בית הכנסת, במקום בו הייתה פעם מזרקה, אשר שימשה את הכוהנים לפני הברכות, קבוע לוח קיר בו חרוט תאריך 5338, חודש כסליו (כנראה מזמן בניית בית הכנסת בשנת 1577). חצר נוספת בצד המערבי של בית הכנסת מוביל לספרית הישיבה, אך זו נהרסה בהפצצות מלחמת העולם השנייה בשנת 1944.
כריסטופר פאוליני
כריסטופר ג'יימס פאוליני (אנגלית: Christopher James Paolini; נולד ב-17 בנובמבר 1983) הוא סופר אמריקאי. ידוע כמחבר סדרת הספרים "הירושה", הכוללת את הספרים: "אראגון", "הבן הבכור", "בריסינגר", ו"הירושה".
בית הכנסת קהל שלום
מבנה
בצדה הימני, לפני הכניסה לבית הכנסת, ניצב לוח זיכרון גדול ובו רשומים כל שמות המשפחות היהודיות מרודוס קורבנות השואה.
כריסטופר פאוליני
קורות חיים
כריסטופר פאוליני נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל בעמק גן העדן, מונטנה. בני משפחתו הם: הוריו, קנת' פאוליני וטליטה הודג'קינסון, ואחותו אנג'לה פאוליני. פאוליני סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 15 דרך קורס מוסמך בהתכתבות של בית הספר האמריקאי בהתכתבות בלנסינג, אילינוי. לאחר סיום לימודיו החל לכתוב את הנובלה "אֶראגון", הראשונה בסדרת הספרים המתרחשת בארץ הדמיונית אלאגַייזיה.
ב-2002, אראגון פורסם על ידי "החברה הבינלאומית של פאוליני", החברה של הוריו של פאוליני. במטרה לקדם את ספרו, ביקר פאוליני במעל 135 בתי ספר וספריות, דיבר על כתיבה וקריאה בזמן שהוא לבוש ב-"תחפושת אדומה מימי הביניים: חולצה אדומה, מכנסיים שחורים גליים, מגפיים שרוכים וכובע שחור מהודר אך קליל". פאוליני יצר את העטיפה של הגרסה הראשונית של אראגון, שהציגה את עינה של סאפירה (דרקונית בסיפור). בנוסף, הוא צייר את המפות בעטיפות הפנימיות של ספריו.
בקיץ 2002, הבן החורג של קרל היאסן מצא את הספר אראגון בחנות ספרים. היאסן הביא את הספר לתשומת לבו של המו"ל, אלפרד א. נופֵּף. נופּף לאחר מכן הציע להוציא לאור את אראגון ואת שאר סדרת ספרי "הירושה". המהדורה השנייה של אראגון יצאה לאור תחת קנופּף באוגוסט 2003. והספר נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. בדצמבר 2006 יצא לאקרנים הסרט "אראגון", המבוסס על הספר.
המאמר של פאוליני "זה הכל התחיל עם ספרים" ("It All Began with Books") נכלל במקראה "Guys Write for Guys Read" באוגוסט 2005.
"הבן הבכור", הספר השני בסדרה, יצא לאור ב-23 באוגוסט 2005. הספר השלישי בסדרה, "בריסינגר", שוחרר ב-20 בספטמבר 2008. אף על פי שסדרת הספרים "הירושה" תוכננה להיות טרילוגיה, באוגוסט 2011 יצא לאור הספר הרביעי בסדרה, "הירושה". את ההחלטה לכתוב ארבעה ספרים במקום שלושה נימק פאוליני באומרו שכאשר כתב את הספר שלישי בסדרה הבין כי כדי להשלים את עלילת הספרים הקודמים באופן מיטבי אין לו ברירה אלא לכתוב עלילה שתהיה ארוכה מכדי להכתב בספר אחד. התרגום העברי יצא ב- 2012.
לאחר מכן כתב את הספר "המזלג, המכשפה והתולעת", העוסק בהמשך עלילות אראגון, הספר תורגם לעברית.
השפעות
פאוליני הושפע ספרותית מעבודותיו של ג'.ר.ר. טולקין, אריק ראקר אדיסון והמחבר של השיר האפי ביאוולף. פאוליני אמר שאראגון "הושפע בצורה ספציפית" מעבודתו של ברוס קוביל. השפעות ספרותיות אחרות כוללות את דייוויד אדינגס, אנדרה נורטון, בריאן ג'אק, אן מק'קפרי, ריימונד פייסט, מרווין לורנס פיק, אורסולה לה-גווין ופרנק הרברט. מחברים אחרים אהובים על פאוליני הם ג'יין יולן, פיליפ פולמן וגרת' ניקס.
הטבע משפיע רבות על כתיבתו של פאוליני. בריאיון משולש שכלל את פיליפ פולמן וטמורה פירס, פאוליני אמר שעמק גן העדן, מונטנה, מקום מגוריו, הוא "אחד מהמקורות הראשיים" שלו להשראה.
בחלק ה-'תודות' של בריסינגר, פאוליני מודה ל-'אומנות יצירת החרבות היפניות של לאון והירוקו קאףּ' ('Leon and Hiroko Kapp's The Craft of the Japanese Sword') על תיאור החרב של אראגון. בנוסף, פאוליני הודה כי הוא מעריץ של הסדרה 'דוקטור הו', שהייתה השראה להתייחסות שלו ל-"אל הבודד" (הכינוי שניתן לדוקטור על ידי 'הפנים של בו' בפרק "New Earth").
גביע הפדרציה 1975
גביע הפדרציה 1975 הייתה התחרות ה-13 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון הטניס באקס-אן-פרובאנס. התחרות הייתה פתוחה לכל נבחרת שתרשם.
התחרות החלה ב-5 במאי בהשתתפות 31 נבחרות והסתיימה ב-11 במאי 1975.
המנצחת של התחרות הייתה צ'כוסלובקיה שניצחה במשחק הגמר את נבחרת אוסטרליה וזכתה בגביע בפעם הראשונה.
לא הוענקו פרסים כספיים.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו פאולינה פלד וז'נין שטראוס. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם והפסידו 1:2.
אדגר ברונפמן (הבן)
אדגר ברונפמן הבן. (באנגלית: Edgar Bronfman Jr; נולד ב-16 במאי 1955 בניו יורק) הוא איש עסקים אמריקאי ממוצא יהודי. בן למשפחת ברונפמן המפורסמת - אחד מחמשת ילדיו של אדגר האב.
קורות חיים
אדגר הבן נולד בניו יורק לאן לואב ואדגר האב. זמן קצר לפני לידתו משפחתו עברה ממונטריאול, בה היו המשרדים הראשיים של חברת סיגרם (Seagram) לניו יורק, אך תקופה קצרה אחרי לידתו חזרה לשם. ברונפמן למד בבית ספר פרטי בניו יורק (Collegiate school), ובשנים אלו החל להתעניין בתיאטרון וקולנוע. כשהתבגר התחיל להפיק סרטים, הראשון בהם היה על בית ספרו, שהיה בין בתי הספר הוותיקים ביותר בניו יורק; הסרט זכה לשבחים מעיתון Los Angeles Times. לפני סיום בית הספר נסע ללונדון כדי לעבוד על סרט בחברת MGM. בשנות ה-70 התחיל לכתוב שירים, וכן נהיה למפיק סרטים.
סבו קיווה כי יצטרף לעסק המשפחתי עם פטירתו ב-1971, אך אדגר המתין מספר שנים, ורק בשנת 1982 הצטרף לחברת סיגרם ולהנהלתה, ומונה למנהל סניף לונדון. בשנת 1984 התמנה למנהל ניהולי בניו יורק. בתקופה זאת הרחיב את פעילות החברה מחוץ לייצור משקאות גם להפקת אלבומי מוזיקה, תחום אהוב עליו במיוחד. בשנת 2001 מכר חלק ממניות החברה לויבנדי, צעד שנתפס שנוי במחלוקת בעיתונות. ב-2004 רכש את חברת המוזיקה וורנר מיוזיק גרופ, והוא עומד כיום בראשה.
ברונפמן הוא אב ל-7 ילדים, שלושה מאשתו הראשונה שרי ברואר, לה היה נשוי בשנים 1979–1991, וארבעה מאשתו הנוכחית קלריסה אלקוק, לה נישא ב-1993. בנו הבכור בן ברואר הוא סולן וגיטריסט להקת "The Exit", אותה הקים בשנת 2000.
יחידת ההסרטה של דובר צה"ל
ייעוד הענף והשירות בו
הענף, הכולל כמה עשרות חיילים, מטפל בכ-40 הפקות בסדר גודל בינוני עד גדול בשנה ועוד עשרות הפקות קטנות, מבצע כ-700 ימי ניוז (וידאו וסטילס) בשנה, רובם לצורך הפצה לאמצעי התקשורת בישראל ובעולם, מספק שירותי ארכיון וידאו וסטילס לגורמים צבאיים ואזרחיים ויש לו סמכות מקצועית על תחום הסיקור והתיעוד המבצעי בצה"ל (לוחמים-צלמים).
מלבד היותו "חברת ההפקות/סרטים/פרסום/תוכן של צה"ל", לענף ההפקה והמדיה גם אופי מבצעי. צלמי הסטילס והווידאו של הענף מסתובבים בשטח ומסקרים את פעילות צה"ל בשגרה ובחירום. צלמי הענף מצטרפים לכוחות בשטח ומפיצים אותן לאמצעי התקשורת. ענף ההפקה והמדיה של דובר צה"ל היא הגורם היחידי בצה"ל שמורשה להפיץ חומרי סטילס ווידאו לאמצעי התקשורת. כמו כן, מתלווים צוותי היחידה לרמטכ"ל ולבכירים אחרים.
הענף כולל מספר מדורים: הפקה (כולל גם פיתוח), צילום וידאו וסטילס, פוסט-פרודקשן, ארכיון וסיקור מבצעי. הענף מייצר תוצרים שונים: סרטים עלילתיים, דוקומנטריים, סרטי תדמית, הסברה, הדרכה, קליפים, פתרונות אינטראקטיב, הפקת וצילום פרינט, אנימציה וכדומה. בין התפקידים בהם משרתים חיילי הענף: צילום וידאו, הקלטת פסקול, צילום סטילס, עריכת וידאו, הפקה, עריכת תוכן, תחקיר, כתיבת תסריט, עיצוב, אנימציה, ארכיב ועוד.
עד סוף שנת 2011 הייתה אחראית היחידה על הפעלתו של אתר צה"ל הרשמי. דובר צה"ל, תא"ל יואב (פולי) מרדכי החליט בתחילת 2012 על הקמת תחום תקשורת אינטראקטיבית המבוסס על מדור אתר צה"ל ודסק ניו מדיה. בעקבות ההחלטה, התנתק מדור אתר צה"ל מתחום ההסרטה והחל לפעול באופן עצמאי תחת התחום החדש.
מבנה המדור
בינואר 2018, חל שינוי במבנה היחידה, והיחידה שינתה את שמה והפכה ל"מדור תקשורת חזותית", כתוצאה מהשינוי המבני (הפיכה מ"יחידה" ל"מדור") התפצל מדור צילום והצטרף לפלגת התיעוד מבצעי בחטיבה.
כיום המדור מכיל 3 מכלולים מרכזיים: מכלול הפקה, מכלול פוסט, ומכלול החמ"ל.
מכלול הפקה
מכלול ההפקה כולל בתוכו שני תאים - תא הפקה ותא בימוי ותסריט. המכלול אחראי על הענף הן מבחינה תוכנית והן מבחינה ניהולית. ב-20 השנים האחרונות פיקד על המכלול אע"צ גיורא (גיגי) רובין.
תא בימוי ותסריט – אחראי על כתיבת בריף אסטרטגי לפרויקטים, ניהול ישיבות קריאייטיב, כתיבת קונספטים ותסריטים וכן על חלק הבימוי במדור.
מכלול פוסט
כתוצאה מהפיכת היחידה למדור, מדור פוסט שינה את שמו והפך ל"מכלול פוסט".
במכלול שלושה תאים:
מכלול החמ"ל
למדור תקשורת חזותית נוסף מכלול שהוא מכלול החמ"ל, בעברו נקרא "תא ארכיון" והיה תחת מדור צילום.
מכלול החמ"ל אחראי לקטלג, לשמור ולמיין את התוצרים המתקבלים מפלגת התיעוד המבצעי, לאחסן את תוצרי היחידה, ולמיין אותם לשימוש עתידי.
צוות הצילום המטכ"לי
מדור צילום הועבר מ"יחידת ההסרטה של דובר צה"ל" לפלגת התיעוד המבצעי, כתוצאה מכך, המדור הפך ל"צוות הצילום מטכל"י" (היות שחייליו אינם מוסמכים בטירונית קרבית כלשהי) והמדור אחראי על צילומי ההפקות, צילומי ניוז, וצילום אירועים דוברותיים.
צוות הצילום כולל בתוכו שני תאים:
היסטוריה
יחידת ההסרטה הוקמה רשמית באוגוסט 1948 במסגרת מחלקת שרות מפות וצילומים. מקימה היחידה ומפקדה הראשון היה נפתלי אבנון (רובינשטיין). בפעילות היחידה הזו נטלו חלק חיילים ואזרחים: איילה הירש (מזכירה), אלפרד שטיינהרדט, שמעון פוקס, צבי לסשצינסקי, אדם גולדברג, יהודה תרמו, יוכי שוורץ, בבוט, פוסמן, יעקב קלח ודב לואי.
בשנת 1954 הפיקה היחידה סרט עלילתי קצר בשם "חוד החנית", על פי תסריט מאת שבתי טבת בבימויו של אלפרד שטיינהרדט. הסרט סקר את מסלולו של לוחם בחטיבת הצנחנים, וקיבל פרס מאת "ארגון עובדי ההסרטה" כמו גם שבחים מהביקורת בעיתונות באותה תקופה, סרט נוסף מאותה התקופה הוא "הרקע האדום". להפקת סרט זה הובא במאי בריטי בשם תורולד דיקנסון. הסרט הציג את חייו של חייל בחיל הרגלים אך לא זכה להצלחה לה זכה "חוד החנית".
הסרט המפורסם ביותר של היחידה הוא שתי אצבעות מצידון מ-1986. זהו סרט עלילתי באורך מלא, והוא הסרט העלילתי היחיד של היחידה שהופץ לצפייה בציבור. הסרט, המתאר את הדילמות שבהן נתקלו חיילים במלחמת לבנון הראשונה, זיכה את היחידה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. בשנת 2000 הופק סרט עלילתי נוסף בשם "הנעלם" בכיכובם של ליאור אשכנזי ונטלי עטיה. סרט זה לא הופץ משיקולים ביטחוניים.
פעולתיה של היחידה הפכו עם הזמן למבצעיות יותר ויותר. ב-2003 נהרג צלם היחידה מירי מחבלים בפעולה מבצעית של כוחות פלחה"ן גבעתי ברפיח. בעקבות המקרה הוחלט כי ישנה חשיבות לפלגה של צלמים קרביים אשר יביאו תיעוד אכותי מזירות קרב ואזורי לחימה, ולכן בכל שנה ישנם חלק מן החיילים המגויסים לדובר צה"ל אשר עוברים הכשרת לוחמה במערך הגנת הגבולות ולבסוף משובצים בפלגת תיעוד מבצעי.
תהליך המיון וההכשרה
רוב חיילי הענף הם בוגרי מגמות קולנוע וטלוויזיה או עתודאים בעלי הישגים גבוהים וכישרון מובהק בתחום הקולנוע. מלש"ב שרוצה להתקבל ליחידה עובר תהליך מיונים הכולל מבחנים עיוניים, הגשת תיק עבודות, מבחנים מעשיים וראיון אישי (ספציפיים לפי מקצוע). בסוף התהליך מתקבלים מספר מצומצם של חיילים לשירות בענף ההפקה והמדיה של דובר צה"ל, יחידת ההסרטה הגדולה והאיכותית ביותר בצה"ל. המתקבלים עוברים טירונות ולאחר מכן קורס מש"קי דוברות במתכונת ייעודית. בתום הקורס, החיילים החדשים מוכשרים לתפקידם הספציפי במסגרת חפיפות מקצועיות.
אליפות ישראל בשחמט 1988
אליפות ישראל בשחמט 1988 הייתה האליפות ה-19 של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 15 שחמטאים. התחרות נערכה בין התאריכים 26 באפריל ל-10 במאי 1988.
האליפות התקיימה בשיטת ליגה שכללה משחק בודד בין המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה וחצי נקודה הוענקה עבור תוצאת תיקו.
בתחרות זכה גד רכליס, שצבר 11 נקודות מ-14 אפשריות.
אהרן זאב
אהרן זאב (28 באפריל 1900, כ"ט בניסן תר"ס – 10 באוקטובר 1968, י"ח בתשרי תשכ"ט) היה משורר וסופר עברי, סופר ומשורר ילדים, עורך, מחנך, קצין החינוך הראשי של צה"ל (בדרגת אלוף-משנה) ונשיא הוועד למען החייל. נהג לחתום על יצירותיו בשם "זאב". על שמו נקרא "פרס זאב" לספרות ילדים, מיסודם של משרד החינוך והתרבות ומשפחתו.
קורות חייו
הוא נולד בשם אהרן זאב וינטרוב בעיירה סוקולוב פודלסקי (Sokolów Podlaski) שבמזרח פולין, אז בשליטת האימפריה הרוסית. אביו צבי-חיים היה סוכן נוסע, סוחר נודד, שאהב ספרים וספרות, אך לא התפנה בחייו לכתיבה. בהיותו בן עשר נפטר אביו כתוצאה מתאונה. זאב סיים את בית הספר התיכון העברי בסוקולוב, והשלים לימודיו בבית מדרש למורים עבריים. בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית שלאחר המהפכה, הואשם זאב בפתיחה באש על חיילי הצבא האדום הכובש; הוא נשפט ונידון למוות, אך ניצל ברגע האחרון בעזרת ידידים יהודים.
הוא נמלט למרכז פולין, החליף את זהותו ושינה את תעודותיו, לימד בבית הספר העברי "הרצליה" בעיר קובל שבווהלין ועלה לארץ ישראל בשנת 1925, בשם זאב צ'רניצקי. מאותה שנה ועד מותו הקדיש את כל חייו לחינוך. קודם בבתי ספר יסודיים ותיכוניים, ומאוחר יותר במסגרות ארגון ההגנה, וצה"ל.
ראשית עבודתו של זאב בארץ הייתה בקבוצת דגניה א'. לימים עבר לתל אביב והשתקע בעיר. שם לימד בשכונת בורוכוב, והיה בין מקימי בית החינוך לילדי עובדים. אחד מתלמידיו אז היה יצחק רבין, לימים ראש ממשלת ישראל. הוא החל בכתיבת שיריו וסיפוריו במיוחד עבור תלמידיו, שחסרו ספרות ילדים עברית עכשווית ומודרנית. אפשר ובשל כך יצירתו לילדים יש בה נימה סיפורית מובהקת, והדו-שיח בין המספר למאזין בולט בה.
בראשית שנות ה-40 יצא זאב לשליחות מטעם התנועה החלוצית לארצות הברית. הוא נדד והרצה בה מחוף אל חוף, ונפגש עם קהילות יהודיות רבות. עם פרוץ המלחמה חזר, לאחר שנתיים בלבד, לארץ ישראל, במסע מלא הרפתקאות, בספינת משא, דרך האוקיינוס ההודי.
בשנת 1947 נשלח זאב על ידי ארגון "ההגנה" אל מחנות המעצר בקפריסין, לרכז את פעולת החינוך במחנות המגורשים. זאב חי עם המעפילים וחלק עמהם את הכל, וזכה להכרה ואהבה רבה, ואף כונה "המלך הבלתי מוכתר" של מגורשי קפריסין. עם שובו ארצה, ב-1948, החל את עבודתו כעורך השבועון דבר לילדים.
לאחר מלחמת העצמאות התמנה אהרן זאב לראש מחלקת התרבות של הצבא הצעיר. הוא היה ממקימי חיל החינוך וממעצבי דמותו ודפוסי עבודתו. חלומו היה להפוך את השירות הצבאי לבית ספר משלים למגויסים שלא זכו להשכלה. ביוני 1960, במהלך הופעה של רביעיית מועדון התיאטרון כששרה את השיר "תן תרומה" שהייתה סאטירה על השנור הישראלי, התפרץ זאב להופעה, דרש מהרביעייה לרדת מהבמה וכינה את חברי הרביעייה "אדיוטים". לאחר מספר שבועות התנצל ראש אכ"א, אהרון דורון, בפני חברי הרביעייה על התנהגותו של זאב.
זאב שירת כקצין החינוך הראשי של צה"ל כ-15 שנים והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. עם פרישתו מצה"ל המשיך בעבודתו הציבורית וכיהן כיושב ראש הוועד למען החייל עד מותו.
בהקדמה על תולדות תחנת הרדיו גלי צה"ל, נכתב באתר התחנה: "סגן-אלוף אהרן זאב, ראש ענף הסברה והשכלה באגף כוח אדם במטכ"ל, ראה בתחנה כלי מצוין שיסייע לצה"ל במשימת החינוך שקיבל על עצמו בעיקר בקליטת עולים." מדבריו של זאב עצמו: "רמתו הנוכחית של ציבור החיילים מחייבת גישה חינוכית מיוחדת, המבוססת על הסברה והשכלה, המוגשת בדרכי עקיפין, ובצורה מושכת ומשעשעת".
בחברת RCA יצא תקליט ובו חנה רובינא מקריאה 10 שירי ילדים של זאב.
אהרן זאב נפטר בתל אביב ונקבר בטקס צבאי מלא בבית העלמין קריית שאול (בקרבת החלקה הצבאית), בלוויה המונית. הותיר אחריו אישה, רחל לבית קטינקא.
ארכיונו האישי נמצא בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
לקריאה נוספת
על יצירות ספציפיות:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
יחזקאל שוורצבוים
יחזקאל שוורצבוים (14 באוקטובר 1895 - 3 במאי 1959) עסק בגאולת קרקעות. רכש אדמות ושטחים ליישוב הארץ.
קורות חייו
נולד בבנדין, שבפולין, בכ"ו תשרי תרנ"ו (1895) לאביו ר' אלימלך, ממשפחה חסידית מיוחסת ממקורבי האדמו"ר ר' דוד'ל מללוב. למד בחדר ובבית-המדרש.
בן 15 עלה ארצה עם קבוצת בחורים בני גילו כדי ללמוד תורה בארץ הקודש. למד שנתיים בישיבת "חיי עולם" בירושלים. התאזרח בארץ עוד בימי השלטון הטורקי. שירת בצבא הטורקי במלחמת-העולם הראשונה כמתורגמן לגרמנית ולערבית ובמקצת לטורקית. הקים יחסי היכרות וידידות עם נכבדי הערבים בעיר ובכפר.
גאולת הארץ
אחרי מלחמת העולם הראשונה העמיד את קשריו אלה לשירות גאולת הקרקע בעיר ובכפר להרחבת היישוב. שטחים רבים נגאלו בהשתדלותו ובעזרתו, שטחים קטנים וגדולים ליחידים ולחבורות: 2600 דונם מאדמת כפר ג'ליל, שעליה נוסדה המושבה עיר שלום (היא רמת השרון כיום); כ-600 דונם מאדמת שייך מוניס, שעליה הוקם ישוב חקלאי קטן בשם קריית שאול (בדרך להרצליה); 3000 דונם מאדמת הכפר ספריה בשביל יהודי עשיר מלונדון ושמו ברנשטיין, ואחר כך נמכרה האדמה ל"הנוטע" ולבנק בני בנימין; חלק מאדמת סרפנד אל עמר ליד ראשון לציון, שנמכרה אחר כך לחברת ראובן בע"מ ועליה נוסדה שכונה בשם תל-אלימלך; כמה מאות דונמים מאדמת כפר טירה, שהועברו אחר כך לקרן הקיימת; חלק מאדמת כפר סלמה, שנמכר ליהודים ממצרים ושעל אדמה זו נוסדה אחר כך שכונת "קריית יוסף" בגבעתיים (שהייתה מפורסמת זמן-מה בשם "שכונת חאפ");
פעילותו בתל אביב
הוא רכש כמה חלקות שנמכרו לאנשים פרטיים ליד גבעת רמב"ם; ובתל אביב, רכש את כל השטח בשכונת צ'לנוב, הכולל את הרחובות פרץ, לוינסקי, הגדוד העברי ומרכז מסחרי ועוד. שמש בתפקיד מוכתר ממונה מטעם השלטון לשכונות העבריות בשטח העירוני של יפו כמסופר באנציקלופדיה העירונית תל אביב 100:
נפטר 3 במאי 1959, נקבר בבית העלמין בקרית שאול.
אשתו- שושנה (רוזה) שוורצבוים (לבית שולמן). היה אב לשני בנים ושתי בנות.
רועי פרייליך
רועי פרייליך (נולד ב-1974 בחיפה) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי, סולן להקת "נערות ריינס".
ביוגרפיה
רועי פרייליך נולד וגדל בחיפה. למד קולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה ומוזיקה בבית הספר רימון.
בשנת 2004 החל בהקלטת סקיצות לאלבום בכורה עם המפיק המוזיקלי אלידע רמון, הבסיסט גיא גולדשטיין איתו ניגן בנעוריו בחיפה, והמתופף מיקי קוקלביץ, שהוחלף בשנת 2006 על ידי ניר וטשטיין. במקום להקליט את אלבום הסולו התגבשו פרייליך, וטשטיין וגולדשטיין ללהקת "נערות ריינס", המנגנת רוק ופוסט-פאנק כשפרייליך משמש כסולן וכנגן גיטרה חשמלית. הלהקה הוציאה שני אלבומים - "נערות ריינס" (2009) ו"נשמור על החברים" (2012) - שאת כל שיריהם כתב והלחין פרייליך. שני האלבומים זכו לאהדת הקהל ולביקורות משבחות.
במקביל לחברותו בלהקה התפרנס פרייליך מכתיבת דיאלוגים לסדרות טלוויזיה, ביניהן "חשופים", "נויורק" ו"אניגמה".
השתתף באלבום "האחרון" של רם אוריון (2012) בכתיבה והלחנה של השיר "ניצחון 2.0" ובהלחנת השיר "עשן".
בשנת 2013 החל לעבוד על אלבום הסולו, יחד עם המפיק אביחי טוכמן שהפיק גם את אלבומה השני של "נערות ריינס". גם באלבום זה פרייליך כתב והלחין את כל השירים אך ניכר בו שינוי סגנוני והשפעות של דיסקו. במהלך השנה יצאו הסינגלים "סערה חשמלית", "הפרעת קשב" ו"הלילה היא תרקוד" שזכו להצלחה ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו. בשנת 2014 יצא האלבום "מעלה עשן" ובו תשעה שירים, שזכה אף הוא לשבחי הביקורת.
בשנת 2018 יצא אלבומו "הריגוש שבנפילה" עם להקת "המתוקים רצח" ובהפקת אביחי טוכמן.
PubMed
PubMed הוא מאגר מידע ביבליוגרפי העוסק בתחומי מדעי החיים, מדעי הרפואה והמקצועות הפרא-רפואיים. המאגר מכיל רישום ביבליוגרפי של רובם הגדול של המאמרים המדעיים בתחומים אלו שפורסמו החל משנות החמישים של המאה העשרים ולעיתים גם מאמרים ישנים יותר, בכל השפות. PubMed היא חלק ממיזם NCBI של ממשלת ארצות הברית.
רשומת PubMed כוללת את שם המאמר, שמות הכותבים, תאריך הפרסום, שם כתב העת, הגיליון והעמוד, רשימה של הנושאים המופיעים בו (מבוסס על תזאורוס המכונה MeSH), וכן תקציר (למאמרים שפורסמו לאחר 1969). המאמרים עצמם אינם נמצאים במאגר, אך אם המאמר פורסם בכתב עת אלקטרוני המאגר יקשר למקור המקוון.
PubMed Central
מאגר PubMed Central מכיל טקסטים מלאים של מאמרים מדעיים בנושא ביורפואה ומדעי החיים. המאגר מכיל, נכון לנובמבר 2016, כ-4,100,000 פריטים – ובכלל זה מאמרים, כתבות, מאמרי מערכת ומכתבים.
סיעת עתיד
עתיד הייתה סיעה שהקימו חברי הכנסת אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ בנובמבר 1995, במהלך כהונתה של הכנסת השלוש עשרה.
הסיעה הוקמה בעקבות פרישתם של השניים מסיעת יעוד (שהייתה עצמה סיעת פורשים מצומת) עקב מחלוקת עם חברם לסיעה גונן שגב. לאחר הפרישה נשארו השניים חברים בקואליציה, וגולדרפרב המשיך לכהן כסגן שר במשרד הבינוי והשיכון.
לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התפרק החיבור הארעי בין השניים. גולדפרב הצטרף לעבודה והתמודד ללא הצלחה בבחירות המקדימות במפלגה, ואילו סלמוביץ הצטרפה לליכוד והתמודדה אף היא בחוסר הצלחה על מקום ברשימה לכנסת.
אליאס פיינגרש
אליאס פיינגרש (ברוסית: Элиас Файнгерш; נולד ב-1968) הוא נגן טרומבון יהודי-רוסי-שוודי.
נולד במוסקבה למשפחה יהודית בה שני ההורים היו מהנדסים. למד בילדותו לנגן בפסנתר ובגיל 14 עבר לנגן בטרומבון. הוא החל ללמוד מוזיקה במוסקבה אולם הפסיק את לימודיו באמצע, ובשנת 1989 עזב את ברית המועצות לטובת שוודיה, שם מתגורר עד היום. הוא המשיך ללימודים בבית הספר מנהטן למוזיקה. לאחר הלימודים החל להופיע בפני קהל כסולן ולהלחין מוזיקה מקורית.
פיינגרש הופיע מספר פעמים בישראל. הוא נשוי ואב לבן.
אחר הצהריים של פאון
"אחר הצוהריים של פאון" (בצרפתית: L'après-midi d'un faune) הוא יצירת מחול במערכה אחת מאת הכוריאוגרף והרקדן ואצלב ניז'ינסקי. המחול נוצר בהשראת פואמה של המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה (Stéphane Mallarmé), לפי מוזיקה שחיבר המלחין קלוד דביסי, עבור להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב. הבלט הועלה לראשונה ב־29 במאי 1912 בתיאטרון השאטלה (Théâtre du Châtelet) בפריז, בעיצובו של ליאון באקסט. ואצלב ניז'ינסקי עצמו הופיע בתפקיד הפאון.
המחול והתלבושות מעוצבים כחלק אינטגרלי מתוך תמונה המזכירה ציור על גבי כד יווני עתיק. הכוריאוגרפיה שוברת את חוקי הבלט הקלאסי. פאון (סאטיר, פאן), אל–אדם–חיה, מתעורר מיוזע במקומו המוגבה בשעת אחר צוהריים קרירה. הוא מנגן בחליל, אוכל ענבים, ומתענג ללא עכבות; קשוב לתחושותיו ושלם עמן. כאשר הוא מבחין בנימפות הוא נותן ביטוי ישיר לתחושותיו ויורד למטה לקראתן. אלה משתהות לרגע ובורחות מבוהלות. כאשר הן חוזרות – פאון שוב נותן דרור לתחושותיו והן עוזבות בשנית, פרט לאחת. פאון מנסה לחבקה והיא בורחת. במהלך מנוסתה הצעיף שלה נופל ונותר מאחור. פאון נוטל אותו, עולה למקומו, ומדמיין את הנימפה עד הגיעו לסיפוק. ניז'ינסקי, בכוח ההבעה שלו, ובפשטות הגאונית של תנועותיו, מצליח לגרום לקהל להתרכז במה שהוא מתכוון אליו. התוצאה הייתה סקנדל. אוגוסט רודן נקט עמדה לא פופולרית והגן על היצירה. כך הוא סייע למעשה להתפתחות המחול במאה העשרים. הבלט הזה מופיע בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
ג'רום רובינס חיבר בשנת 1953 לאותה מוזיקה ולאותו נושא בלט משלו, אשר בוצע גם בישראל על ידי להקת בת שבע.
מרקוס אוקטביוס
מרקוס אוקטביוס (בלטינית: Marcus Octavius) היה פוליטיקאי רומאי ששירת כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס. ידוע כבר הפלוגתא של עמיתו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס.
תולדות חייו
אוקטביוס היה אציל אמיד שהחזיק בבעלותו אדמות ציבור רבות (על אף שבאופן רשמי הם לא היו בבעלותו בפועל, הוא, כמו רבים אחרים, קנה חזקה עליהם). יש היסטוריונים שהסיקו לפי זמן פעולתו כי הוא היה בנו של גנאיוס אוקטביוס ששירת כקונסול בשנת 165 לפנה"ס, אולם השערה זאת אינה נתמכת בשום צורה על ידי המקורות שעוסקים בו.
אוקטביוס נבחר למשרת טריבון הפלבאים של 133 לפנה"ס, שנה שעתידה הייתה להיות סוערת במיוחד. ידידו ועמיתו טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס הביא לפני אספת הפלבס הצעת חוק בדבר חלוקה מחדש של קרקעות ציבוריות. הצעה זו לא הייתה לרוחם של הסנאטורים, ולאחר שנכשלו בניסיונם לשכנע את גרקכוס למשוך את ההצעה הם פנו לאוקטביוס. פלוטרכוס מספר כי הסנאטורים הפעילו עליו לחץ להשתמש בזכות הווטו שלו על מנת להכשיל את ההצעה. בתחילה העדיף אוקטביוס לשמור על נייטרליות בעניין בשל יחסי החברות בינו ובין גרקכוס, אולם כתוצאה מלחץ כבד שהופעל עליו מצד סנאטורים בכירים התרצה והשתמש בזכות הווטו שלו כדי להכשיל את ההצעה. מאידך גיסא מוסר קסיוס דיו כי המניע של אוקטביוס להתנגד להצעה הייתה היריבות האישית שלו עם גרקכוס.
גרקכוס הפעיל לחץ כבד על אוקטביוס לשנות את עמדתו, ואף השבית את מוסדות המדינה על רקע זה. כמו כן, הוא הציע לו לפצותו על אובדן הקרקע הציבורית הצפוי לו כתוצאה מן החוק. אך אוקטביוס נשאר איתן בהתנגדותו - ומסיבה זו פעל גרקכוס להדחת אוקטביוס, ונערכה בקרב העם הצבעה בעניין. כאשר היה ברור שתוצאת ההצבעה תהיה לטובת ההדחה, עצר אותה גרקכוס ופנה לאוקטביוס בבקשה שישנה את עמדתו – אך אוקטביוס סירב. ההצבעה נמשכה, ובסופה הודח.
הדחתו של אוקטביוס הייתה צעד חסר תקדים. רבים מהפלבאים הרגישו לא בנוח כלפיו, מאחר שכל עוד הטריבון מכהן הוא בעל חסינות קדושה; אולם גרקכוס טען כי מכיוון שאוקטביוס פעל כביכול כנגד האינטרסים של הפלבאים הוא איבד את הלגיטימיות שלו כטריבון, וכתוצאה מכך את חסינותו. טענה זו הייתה חסרת תקדים; אמנם, אספות העם מינו את המגיסטראטים, אולם מרגע מינויים הם פעלו באופן עצמאי יחד עם הסנאט בניהול המדינה. מטענתו של גרקכוס נבע כי אספות העם הן אלו שצריכות לפקח על המגיסטראטים, ודבר זה היווה פגיעה חמורה בשלטון הסנאט. בנוסף, הדחתו של אוקטביוס הייתה הפרה חמורה של עיקרון הקולגיות והשוויון בין המגיסטראטרים.
בעת שכיהן גאיוס סמפרוניוס גרקכוס כטריבון הפלבס בשנת 123 לפנה"ס, הוא הציע באספת הפלבאים הצעת חוק שלפיה כל מגיסטראטר שהודח ממשרתו על ידי הצבעה של אספת עם לא יוכל לכהן שוב בכל מגיסטראטה אחרת. חוק זה היה מכוון כנגד אוקטביוס מתוך רצונו של גרקכוס הצעיר לנקום בו על התנגדותו לאחיו טיבריוס. גרקכוס בסופו של דבר משך את הצעת החוק כתוצאה מבקשתו של אמו קורנליה אפריקאנה.
פול ג'וזף ווטסון
פול ג'וזף ווטסון (באנגלית: Paul Joseph Watson; נולד ב־24 במאי 1982) הוא יוטיובר, הוגה דעות ומנחה תוכנית רדיו בריטי.
עד יולי 2016, הסכים ווטסון שיתייגו אותו כאיש הימין האלטרנטיבי אך מאז הוא מזדהה כחלק מ"הימין החדש", למרות שהוא עדיין נחשב על ידי גורמים מסוימים כאיש ימין קיצוני.
מאז 2011 הוא פורש את דעותיו באמצעות שני ערוצי יוטיוב פופולריים בו הוא מעלה קטעי וידאו קצביים, בעלי מוטיבים רפפטטיביים והומוריסטים לפרקים, בהם הוא מטיח את ביקורתו על ה"רלטיביזם תרבותי", על היחס הסלחני של המערב, ובעיקר אנשי השמאל שבו, למעשיהם ועמדותיהם של מהגרים מוסלמים, באנגליה בפרט ובאירופה ובכל המערב בכלל, על הפמיניזם, על האמנות והמוזיקה הפוסט-מודרנית ומאז 2020, גם על תרבות הביטול, על תנועת Black Lives Matter ועל תגובת הבריטים לווירוס הקורונה. ווטסון מרבה לצטט מליברלים פרוגרסיביים תוך כדי הגחכתם, כמו כן, הוא חושף איך ליברלים מערביים שנסעו למדינות עולם שלישי עם מסרים של שלום נפגעו.
עד ינואר 2020 נרשמו לערוץ היוטיוב שלו מעל 1.78 מיליון מנויים. ב-2019, ווטסון נחסם בידי הרשתות החברתיות פייסבוק ואינסטגרם בגלל שלטענתן הפיץ דברי שטנה.
עמדותיו
ווטסון החל כאיש תיאוריות קונספירציה ומנחה שותף בתוכנית רדיו לצד עם אלכס ג'ונס. אך עם הזמן זנח אותן והתמקד בביקורת על פמיניזם, הגירה איסלמית לאירופה ופוליטיקה פרוגרסיבית.
בעבר תיאר את עצמו בעבר כ-"ליברטריאני". ווטסון גם התייחס לעצמו כאל "סוג של שמרן" והוא רואה בשמרנות של ימינו תרבות נגד
בהודעה בפייסבוק בנובמבר 2016, ווטסון הבדיל בין להיות חבר ב"ימין החדש", שלדעתו הוא נבדל מההימין האלטרנטיבי, כי הימין האלטרנטיבי אוהב, לדבריו "להתעסק בפינות חשוכות של סאברדיטים באובססיביות לגבי יהודים, עליונות לבנה וכיוצא בזה".
ווטסון תמך בדונלד טראמפ בבחירות לנשיאות בארצות הברית בשנת 2016, בנוסף, תמך במועמדת הלאומנית הצרפתייה מארין לה פן ממפלגת "החזית הלאומית" בבחירות בצרפת ב-2017. בין השאר, הוא מתנגד גם לפוסט מודרניזם, לאדריכלות עכשווית ועל אמנות בז'אנר הזה.
ב-2017 יצא הסרט "פול ג'וזף ווטסון אינו מבין כלום" שמבקר את ווטסון ופעולותיו. במהלך שנת 2018 הודיע כי הוא מצטרף למפלגת UKIP.
הפארק הלאומי שפאדה דוס ואדיירוס
הפארק הלאומי שפאדה דוס וֶאַדיירוס (בפורטוגזית: Parque Nacional da Chapada dos Veadeiros) משתרע על פני 655 קמ"ר בצפון-מזרח מדינת גויאס, במרכז ברזיל, כ-200 ק"מ צפונית לברזיליה. הפארק נחנך בידי נשיא ברזיל ז'וסלינו קוביצ'ק ב-11 בינואר 1961 במטרה להגן על החי והצומח האופייניים לאזור הסראדו. בשנת 2001 הוכרז הפארק בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם הפארק הלאומי אמאס שבדרום-מערב גויאס.