cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנגדות גרמנית לנאציזם
ההתנגדות בקרב הצבא (1938–1942)
כישלון הקושרים בשנים 1938 ו-1939 שיקף את חולשותיהם וגם את נקודותיהם החזקות של אנשי כת הקצינים כמנהיגי מרידה כנגד היטלר. חוזקם היה בנאמנות ובסולידריות שחשו זה לזה. במשטר הטוטליטרי, שהעסיק מנגנוני ביטחון שהאזינו לכל שיחה, היו אנשי הצבא משוחחים בחופשיות יחסית מתוך ידיעה ברורה שגם אם בן שיחם אינו שותף לדעתם, לא יסגיר אותם לידי אנשי ה-SS והגסטפו. חולשתם הברורה של הקצינים הייתה צדו השני של אותו המטבע. הנאמנות העיוורת כמעט למדינה, ולעומד בראשה, והחרדה מפני מעשה העשוי להתפרש כ"בוגדני" או "חתרני". הדוגמה הברורה לכך הן התלבטויותיו של הלדר, אשר מעולם לא הצליח להביא עצמו לכדי ביצוע הצעד המכריע. הלדר שנא את היטלר, והאמין כי הנאצים מובילים את גרמניה לאסון. הוא היה מזועזע מהתנהגות ה-SS בשטחי הכיבוש בפולין, אך לא יכול לתת את הפקודה לפתוח בקשר.
ניסיון ההתנקשות של גאורג אלזר
במפתיע, הגיע ניסיון ההתנקשות הרציני בהיטלר בתקופה זו דווקא מאדם פרטי בשם גאורג אלזר, נגר מהעיר וירטמברג, אשר פעל לבדו, וניסה בנובמבר 1939 לרצוח את היטלר באמצעות פצצה. אלזר היה בעל קשר עקיף ל-KPD לפני עליית הנאצים לשלטון, אך מניעיו המדויקים נותרו בגדר תעלומה. הוא קרא בעיתון כי היטלר ינאם ב-8 בנובמבר ב"בירגרברויקלר", באולם הבירה במינכן שבו נערך הפוטש בבית הבירה בשנת 1923. אלזר גנב חומרי נפץ ממקום עבודתו, בנה פצצת זמן, ובחשאי הטמינה במקום הסמוך למקום בו היה היטלר אמור לנאום.
בלילה שלפני ה-7 בנובמבר כיוון אלזר את פצצתו, וניסה להימלט לשווייץ. באופן מפתיע קיצר היטלר את נאומו, ועזב את המקום כעשר דקות לפני שהתפוצצה פצצתו של אלזר. שמונה אנשים נהרגו, ונראה כי לו היה היטלר נואם באריכות, כדרכו, היה אף הוא נהרג. אלזר נעצר בדרכו אל הגבול, נשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאחר מכן למחנה הריכוז דכאו, שם הוצא להורג מעט לפני סוף המלחמה. ניסיון התנקשות זה הביא להידוק האבטחה על היטלר, והפך את מלאכתם של יתר הקושרים לקשה בהרבה. בהקשר זה ראוי לציון ניסיון דומה שערך, שנה לפני אלזר, מתנקש שווייצרי בשם מוריס באבו שפעל, כפי הנראה ממניעים דתיים קתוליים, והצליח להגיע לסביבתו הקרובה של היטלר כשאקדח בכיסו, אם כי לא הצליח לירות, ונתפס לאחר מכן במקרה.
ההתנגדות הכנסייתית ל"המתות החסד"
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא להתלכדותם של הגרמנים סביב משטרו של היטלר, וההצלחות הראשוניות במלחמה, כיבושה של פולין ולאחריה דנמרק ונורווגיה, בלגיה והולנד ובמיוחד כיבושה של האויבת המרה צרפת בתוך שישה שבועות, הביאו להיעלמותה של האופוזיציה, עד כמה שזו הייתה קיימת. הקושרים בצבא נותרו מבודדים, ותרחישם כי ההתמודדות עם מדינות המערב סופה להוביל לכישלון צבאי הוכח כמופרך בעליל. מצב זה נותר בעינו עד לסוף שנת 1941, כאשר החורף הראשון של מסע המלחמה ברוסיה הביא עמו את כישלונותיו הראשונים של הוורמאכט.
גם בהיותו של היטלר בשיא הפופולריות, היה נושא אחד שבו לא הצליח לסחוף אחריו את העם הגרמני. הייתה זו התוכנית הקרויה "תוכנית T4 - אותנסיה" - מסע רצח המוני של גרמנים שלקו במחלות כרוניות ובמחלות נפש. היטלר נתן את האישור לתחילתו של מסע הרציחות בשנת 1939, ועד שנת 1941 נרצחו כשבעים אלף גרמנים חולים ולוקים בנפשם באמצעות תאי גזים באופן ששימש מאוחר יותר ברציחת היהודים.
בה בעת ניסה הגאולייטר של בוואריה עילית, אדולף וגנר לצאת במסע אנטי כנסייתי, ולהורות על הסרת הצלבים מכל בתי הספר במחוזו. מתקפה זו על קדשי הנצרות הביאה להפגנות גלויות, בפעם הראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון. עצומות נחתמו אף על ידי חיילים קתולים המשרתים בחזית המזרח. היטלר שמע על כך והורה לווגנר לחזור בו מפעולתו, אך ההישג הופנם. הקתולים הגרמנים הבינו כי ביכולתם להביא לשינוי בפעולות המשטר. הדבר הוביל לפעולות נוספות כנגד "תוכנית T4 - אותנסיה".
ביולי 1941 הטיף הבישוף של מינסטר בוסטפאליה, קלמנס פון גאלן לצאן מרעיתו בסדרת דרשות, אשר גינו את פעולות המשטר בנוגע להמתת חולים ונכים. הוא אף טרח והעביר עותק מן הדרשות להיטלר, וקרא לכך ש"הפיהרר יגן על העם מפני הגסטפו". ב-3 באוגוסט נשא גאלן דרשה נוספת, ובה גינה את רדיפתם של הנאצים מסדרים דתיים, וסגירתן של כנסיות. פעולתו של גאלן, ושל כמרים נוספים, הביאה לגל של תגובות, ונראה היה כי לראשונה עומד המשטר בפני התקוממות עממית גלויה. בלחץ הנסיבות הורה היטלר על הפסקת התוכנית, אם כי ההשמדה נמשכה באופן חשאי ובהיקף קטן יותר עד לסוף המלחמה.
המשמעות של הצלחת הכנסייה בעצירתה של תוכנית T4
ההיסטוריון איאן קרשו כותב בספרו המיתוס של היטלר כי היטלר הורה על הפסקת ההמתות במסגרת מדיניות מכוונת של תעמולה, שנועדה להרחיק את ה"פיהרר" מן הצדדים האפלים של המשטר שהיו גלויים לתושבי גרמניה, שייחסו אותם לעוזריו של היטלר, אך לא להיטלר עצמו, שנותר נערץ על התושבים כדמות של אדם אידיאלי, טוב ומיטיב. על פי האגדה שהורה היטלר להפיץ, לא ידע הפיהרר על ההמתות, והפסיקן מיד לכששמע עליהן מדרשתו של הכומר פון גאלן. שמירת "המיתוס" של הפיהרר עושה הטוב נראתה כה חיונית בעיני היטלר, עד שהביאה להפסקתן של ההמתות, על אף שהיטלר ראה אותן כחיוניות מבחינה אידאולוגית. היטלר, שקיבל דו"חות תכופים מן השירות החשאי (האס דה) על דעת הקהל, היה מודאג מאוד מתדמיתו בעיני הציבור הגרמני, וההתמרמרות העממית על המתות "תוכנית T4" הייתה גורם מספיק כדי שיחליט להפסיקן.
בספרו תליינים מרצון בשירות היטלר מראה דניאל יונה גולדהגן כי העובדה שהגרמנים הצליחו, באמצעות מחאה עממית, להפסיק את מסע הרציחות של קרוביהם ב"תוכנית T4", מראה כי ההמתות נתפסו על ידי הגרמנים באופן שלילי, וכי אף במסגרת משטר העריצות הנאצי יכלה מחאה עממית להביא לסיומו של המבצע. מכאן מסיק גולדהגן כי הגרמנים לא תפסו את המתת היהודים בשואה בצורה שלילית, שכן, בדומה לרצח הנכים, גם מעטה הסודיות סביב רצח היהודים היה דק, אך כנגד השמדת היהודים לא באה כל מחאה. גם יוצרי הסרט "אמן", שסיפרו את כישלונו של קורט גרשטיין למנוע את השמדת היהודים על ידי פנייה לכנסייה, שילבו בתחילתו את תיאור המחאה הנוצרית על "תוכנית T4", מתוך מגמה להראות את יכולתה של הכנסייה למנוע תוכניות נאציות מסוג זה, ועל רקע זה להצביע על הכשל המוסרי שלה בחוסר המעש במניעת השמדת היהודים.
מאבק המורדים (1940–1942)
הצלחת המתקפה במערב במאי 1940 הפכה את משימתם של המורדים לבלתי אפשרית כמעט. רוב קציני הצבא היו מאושרים מהניצחון המוחץ, והפחדים מהמאבק הצבאי במערב, שאותם ניסו המורדים לטעת, הוכחו כבלתי מבוססים. אנשי הצבא בחרו לשבח את היטלר על מנהיגותו שהביאה לניצחון שהיווה את הנקמה הראויה זה מכבר על תבוסת 1918 והשפלת ורסאי, תוך שהם מתעלמים מן הצדדים האפלים במשטרו, שהיו ידועים להם היטב. המשימה של שמירת גחלת המרד הוטלה על שכמם של אזרחים, על אף שגרעין קשה של מורדים בשורות הצבא המשיך בתוכניות לחיסולו של היטלר.
קרל פרידריך גרדלר, ראש העיר לייפציג לשעבר, הפך לדמות המרכזית בתנועת הקושרים. עמיתיו לתנועה כללו את הדיפלומט אולריך פון האסל, את שר האוצר הפרוסי יוהנס פופיץ, ואת מנהיג "חוג קרייזאו", הלמוט ג'יימס פון מולטקה, הנושא את שם המשפחה של מנהיגיה הצבאיים של גרמניה ב-1871 וב-1914. "חוג קרייזאו" שנהג להתכנס באחוזתו רחבת הידיים של מולטקה, "קרייזאו", כלל אריסטוקרטים צעירים כדיפלומט אדם פון טרוט צו זולץ, והאריסטוקרט פטר יורק פון וארטנבורג, וכן את הגראף גוטפריד פון ביסמרק-שנהאוזן, שהיה חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית ואף בעל דרגה בכירה ב-SS. גרדלר אף עמד בקשר עם אנשי ה-SPD, ובראשם יוליוס לבר, ועם קבוצות התנגדות נוצריות, קתוליות ופרוטסטנטיות.
אנשים אלו ראו עצמם כמנהיגי גרמניה שלאחר הנאציזם, אך לא היה להם מושג ברור כיצד להוציא לפועל את תוכניותיהם, פרט לעובדה כי כולם ידעו שלשם כך יהיה צורך במותו של היטלר, צעד שכמה מהם עדיין התלבטו לגביו. תוכניותיהם התקשו להתגבר על הפופולריות העצומה לה זכה היטלר, והם נקלעו לשורה של ויכוחים וטיעונים פילוסופיים, שלא אפשרו להם תכנון תוכניות מעשיות. במשך שנתיים לאחר נפילת צרפת, התרכזה פעולת קבוצות אלו בשיחות ובדיבורים, אם כי אף אלו נשאו עמם תג מחיר כבד אם ייחשפו. אף על פי כן, גם בתקופה זו תכננו אחדים מהקושרים, ביניהם פריץ פון דר שולנבורג והכומר אויגן גרסטנמייר, להתנקש בהיטלר במהלך ביקורו בפריז. הביקור בוטל, ועמו גם ניסיון ההתנקשות.
במרץ 1941 חשף היטלר את תוכניותיו ל"מלחמת השמדה" כנגד ברית המועצות לקבוצה נבחרת של קצינים שהתכנסה בפוזן. בין הקצינים היה הקולונל הנינג פון טרסקו, אחיינו של גנרלפלדמרשל פדור פון בוק, מפקדה של "קבוצת ארמיות מרכז" עליה הוטלה עיקר משימת הלחימה במזרח. טרסקו הוצב למפקדתו של דודו, לקראת מבצע ברברוסה הקרב ובא. שם החל בגיוס אנשי אופוזיציה מקרב מטה קבוצת הארמיות, והפך אותה ללבה של ההתנגדות בשנים אלו.
בשלבים הראשונים של המבצע, בעוד הארמיות מתקדמות במזרח, לא ניתן היה לעשות דבר. גם לאחר הקרב על מוסקבה בדצמבר 1941, המכשול העיקרי הראשון בפניו ניצב הוורמאכט ויצא מנוצח, כאשר המפקדים הבכירים בראוכיטש ובוק הודחו, קשה היה להביא את האחרים לידי פעולה. הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה כנגד גרמניה בדצמבר 1941, הביאה כמה מבין הריאליסטים שבאנשי המטה הכללי להבין כי קיימת אפשרות ריאלית לתבוסתה הסופית של גרמניה במלחמה. אך המאבק בחזית המזרח, שנשא אופי המוני ואכזרי, לא יצר תנאים נוחים לפעילות הקושרים במטה קבוצת ארמיות המרכז. חלק ניכר מהקצינים ראו במלחמה את המלחמה האידאולוגית כנגד הקומוניזם, לה נטו מבחינה פוליטית, וטענו כי אין לפגוע במנהיג כל עוד נמשכת מלחמה זו. בועידת קזבלנקה בינואר 1943 העלו לראשונה בעלות הברית את הדרישה ל"כניעה ללא תנאי" של גרמניה, דבר שאך חיזק את המתנגדים לקשר.
במהלך שנת 1942 המשיך האנס אוסטר בפעולה ללא לאות. עתה גייס לצדו את הגנרל פרידריך אולבריכט, ששימש בתפקיד במפקדה בברלין, שהייתה בעלת רשת קשר עצמאית עם יחידות מילואים בכל המדינה. אולבריכט היה מהקצינים הבודדים שתמכו ברפובליקת ויימאר, ובדיעותיו הפוליטיות היה דמוקרט מושבע. כמו כן, מעולם לא היה אנטישמי והתנגד לרדיפת היהודים. תכונות אלו סייעו לו להצטרף לקשר של אוסטר. בנוסף לכך, פעולתו של טרסקו במטה ארמיות המרכז, יצרה מבנה מעורפל שאפשר ניסיונות נוספים להתנקש בהיטלר ולהעביר את השלטון לידי הקצינים. המפקד החדש של קבוצת ארמיות המרכז במזרח, הגנרל גינטר פון קלוגה אפשר לקושרים פעולה חופשית במפקדתו, והיה סובלני כלפי פעולותיהם. קלוגה אף הסכים להיפגש עם גרדלר, בתיווכו של טרסקו, צעד נועז ויוצא דופן באותם הזמנים. יש להדגיש כי מסמכים חדשים מארכיונים סובייטיים, שנחשפו ב-1999 על ידי ההיסטוריונים בוריס חבקין ופטר הופמן, מוכיחים (לצד ראיות רבות אחרות) כי השואה והשמדת היהודים, כמו גם הפשעים כנגד הרוסים והפולנים, היו מניע חשוב מאוד של הקושרים במזרח, ובמיוחד של טרסקו ושטאופנברג.
ההתנגדות הקומוניסטית
הסכם ריבנטרופ מולוטוב יצר בעיה לאנשי ההתנגדות הקומוניסטית, ששמרו במחתרת על המבנה המפלגתי הישן של ה-KPD. ברית המועצות לה היו נאמנים, הייתה עתה לידידתו של המשטר שאותו למדו לתעב. פעילותם בתקופה שבין 1939 ל-1941 התרכזה בשמירה על עצם קיומם, ללא כל התנגדות פעילה למשטר. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 השתנתה גישה זו. עתה היה צו השעה התנגדות אקטיבית למשטר הנאצי, לרבות חבלה וריגול, כאשר הסיכון הכרוך בכך אינו אמור להילקח בחשבון.
כמה סוכנים סובייטיים, רובם גולים גרמנים, חדרו לגרמניה על מנת לסייע בגיבוש שרידיה המפוזרים של המחתרת הקומוניסטית. בשנת 1942 התגבשו שתי קבוצות נפרדות, המכונות ביחד, באופן שגוי "התזמורת האדומה", שם שניתן להן על ידי הגסטפו.
התזמורת האדומה של טרפר
"התזמורת האדומה" הראשונה הייתה רשת ריגול שמרכזה בברלין, בהנהגת ליאופולד טרפר, סוכן גה-אר-או שנשלח לגרמניה באוקטובר 1941. קבוצה זו דיווחה לברית המועצות על ריכוזי כוחות גרמנים, התקפות אוויר על גרמניה, ייצור מטוסים בגרמניה, משלוחי דלק וכיוצא בזה. בצרפת עבדו אנשי התזמורת האדומה בשיתוף פעולה עם אנשי ה"מאקי", המחתרת הקומוניסטית הצרפתית. סוכנים מטעם התזמורת האדומה הצליחו להאזין לקווי הטלפון של האבווהר בפריז. באביב 1943 נעצר טרפר, ופעילות הקבוצה חוסלה.
"התזמורת האדומה" השנייה הייתה קבוצה שונה ונפרדת, שלא הייתה בשליטת ברית המועצות. בראש קבוצה זו עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין במשרד התעופה של הרייך, וארוויד הארנק, פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים. הקבוצה כללה חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך. פעילותה העיקרית הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים כנגד היטלר. הם ניסו להעביר את המידע שהתקבל לארצות זרות, דרך קשרים אישיים בשגרירות ארצות הברית, וקשרים עקיפים בברית המועצות. הם סירבו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם. באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר היה אף בעל ידע על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר והיה נתון לעינויים. חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג.
פעולות ההתנגדות וניסיונות ההתנקשות של טרסקו
ב-1938 יצר גנרל מיור הנינג פון טרסקו קשר עם הגנרל ארווין פון ויצלבן, שהיה בין הקושרים בשורות הצבא על מנת להפיל את שלטון היטלר אם זה יורה על פלישה לצ'כוסלובקיה, שהייתה עלולה לגרום למלחמה שלגרמניה, לדעתו, לא היה סיכוי לנצח בה במאזן הכוחות שהיה אז. התוכנית נמנעה עקב הצלחתו של היטלר בועידת מינכן לקבל את חבל הסודטים ללא קרב.
בסוף 1942 גיבש גנרל מיור הנינג פון טרסקו תוכנית להתנקשות בהיטלר ולתפיסת השלטון. היטלר אמור היה לבקר במפקדת קבוצת ארמיות מרכז בסמולנסק במרץ 1943. על פי התוכנית אמור היה טרסקו להניח פצצה במטוסו של היטלר בדרכו חזרה. טרסקו הטמין פצצה בבקבוק של קואנטרו ומסר אותו לאחד משלישיו של היטלר בבקשה שימסור אותו לידיד משותף בברלין. שלישו של טרסקו, פביאן פון שלבנדורף, הודיע לאולבריכט כאשר המריא המטוס, והקושרים עמדו הכן לתפיסת השלטון. על פי התוכנית יפעיל אולבריכט את צבא המילואים במרכזיו בברלין, וינה ומינכן. הייתה זו תוכנית מסובכת, אך אפשרית. לאחר מספר שעות נחת מטוסו של היטלר בברלין. בקבוקי הקואנטרו נמסרו על ידי השליח התמים ליעדם בברלין. כאשר בחנו הקושרים את הפצצה מצאו כי הקור במטוסו הבלתי מחומם של הפיהרר יצר כשל טכני שמנע מן הפצצה להתפוצץ בעוד המטוס באוויר.
סטלינגרד והוורד הלבן
בסוף שנת 1942 נחל הוורמאכט את התבוסה הנוראה בתולדותיו עד אז, כיתורה והשמדתה של הארמייה השישית בקרב סטלינגרד. במקביל, נחלו הגרמנים תבוסות בצפון אפריקה, בתחילה בקרב אל עלמיין השני במצרים ולאחר מכן בנחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה במבצע לפיד. רבים הבינו עתה כי היטלר מוביל את עמו לאסון, ושהתרופה היחידה לכך היא התנקשות בחייו.
הלדר, ההססן, פוטר בשנת 1942 ועתה לא הייתה לוורמאכט הנהגה מרכזית. יורשיו בתואר, הגנרלים וילהלם קייטל ואלפרד יודל, היו לא יותר מעושי דברו של היטלר. טרסקו וגרדלר שבו וניסו לגייס קצינים בכירים למטרותיהם. קלוגה היה עתה לצדם, וכן רבים אחרים. גרשדורף נשלח לנסות ולשכנע את הגנרל אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום באוקראינה. מאנשטיין הסכים עם עיקרי ניתוחו של טרסקו את המצב, אך הסביר לו (דרך שליח) כי "פלדמרשלים גרמנים אינם מורדים". גם ניסיונותיהם של טרסקו ושליחו המיוחד, אלכסנדר שטלברג, להפציר במנשטיין להתערב כדי לעצור את רצח היהודים- נכשלו באופן חרוץ. מנשטיין ידע היטב על הרצח, ואף היה שותף לו במידה רבה. תשובה דומה קיבלו המורדים ממפקד הצבא במערב, גרד פון רונדשטט. רונדשטט, כמו מנשטיין, היה מעורב ברצח היהודים יותר מאשר הקושרים היו מסוגלים לתאר לעצמם. גם בשלב מאוחר זה לא ניתן היה ליצור חזית צבאית אחידה כנגד היטלר. גם עתה, כבעבר, לא דיווחו הנוגעים בדבר על השיחות שניסו להביאם למרידה בשלטון.
עם כל זאת, חלפו הימים בהם יכלו הקושרים לצפות לאפשרות לפעילות חופשית רק בשל מעמדם בשורות הצבא והממשל. לאחר סטלינגרד הימלר יכול היה להניח בוודאות כי קבוצות של קושרים ינסו לתפוס את השלטון. מזה זמן רב חשד באנשי האבווהר. במרץ 1943 שניים מהם, אוסטר והאנס פון דוהנאני נתפסו בחשד של פעילות אופוזיציונית, אך עדיין לא היו מספיק ראיות להעמידם לדין. במקביל נאסר גם דיטריך בונהופר, והודק המעקב אחר גרדלר.
הגסטאפו חשד בדוהנאני בעקבות מידע שהתקבל כי הוא מסייע להברחת יהודים מגרמניה. המידע התייחס למבצע U-7: תוכנית מוצלחת להצלת ארבעה עשר יהודים גרמנים והולנדים, על ידי הברחתם לחו"ל כמרגלים. התוכנית, שבראשה עמדו פון דוהנני, גנרל אוסטר, אדמירל קנריס והכומר דיטריך בונהפר, הצליחה אמנם- אך הביאה לחשיפתם של הקושרים בשירות הביון. מעצרים שנעשו בסביבתו של דוהנאני הובילו לקבלת מידע על הקשר שבמרכזו עמד אוסטר, ואף על מעורבותם של גרדלר ובק. מידע זה דווח להימלר, בהמלצה כי בנוסף לדוהנאני ואוסטר ייעצר גם קנריס. אך הימלר נמנע מלעצור את קנריס ואנשיו בשלב זה. אוסטר נותר אמנם חופשי, אך הושם במעצר בית ולא יכול היה עוד להביא תועלת כלשהי לקושרים. חלק ניכר מקבוצת הקושרים עמד עתה תחת פיקוח, אך המרכז שהסתמן במטהו של אולבריכט בברלין נותר סמוי מעין הגסטפו.
בינתיים, נחרד העם הגרמני מממדי התבוסה הצבאית בסטלינגרד. תערובת של אבל על מותם של מאות אלפי החיילים הגרמנים, וחרדה מפני הבאות, הייתה לתחושה הרווחת בחברה הגרמנית. עם כל זאת, אמונם המיסטי כמעט של הגרמנים במנהיגם לא הועם, כמו גם אמונתם בכך שביכולתו של היטלר להביא לניצחון הסופי במלחמה. תחושותיה של קבוצת האליטות שממנה באו הקושרים היו שונות לחלוטין. אנשים אלו איבדו זה מכבר את אמונם בפיהרר, וחשו תסכול על כי העם הפשוט אינו רואה את מה שנראה להם ברור ומובן מאליו.
הביטוי היחיד להתנגדות לנאציזם בעקבות סטלינגרד היה הופעתה הספונטנית והבלתי צפויה של קבוצת מתנגדי מלחמה בקרב הסטודנטים, שכינתה עצמה "הוורד הלבן". מרכזה של הקבוצה היה במינכן והיא קיימה קשרים בברלין, המבורג, שטוטגרט ווינה. בינואר 1943 חילקו חברי הקבוצה עלונים כנגד המלחמה וציירו כתובות קיר באוניברסיטת מינכן. בסופו של דבר נתפסו. שלושת מנהיגיהם, כריסטוף פרובסט, האנס שול ואחותו סופי שול הוצאו להורג בעריפה לאחר משפט קצר. מרצה בשם קורט הובר שהואשם בהסתה למעשיהם, ואחרים הקשורים בקבוצה הוצאו להורג גם הם.
המשטר הנאצי ראה התפרצות ספונטנית זו כמדאיגה, שכן אפילו בימים שלפני עליית הנאצים לשלטון היו האוניברסיטאות מעוז אידאולוגי לנאציזם. בה במידה עודדה פעילותם של אנשי הוורד הלבן את קבוצות ההתנגדות האחרות. אך פעילות הקבוצה הייתה אפיזודה מבודדת, ללא ממשיכים. אנשי ה-SPD וה-KPD שבמחתרת המשיכו בפעילות ההישרדות, ודיווחו לאנשיהם בחוץ לארץ על כי ההתמרמרות כנגד השלטון גוברת. דבר מפעילות זו לא הביא לכדי פעולה גלויה, ולו חלוקת עלונים, כפעולה עליה שילמו אנשי הוורד הלבן בחייהם. רוב הגרמנים המשיכו בהערצתו של היטלר, והאשימו בקשייהם את הימלר ואת המנהיגים הנאצים האחרים. משנת 1943 ואילך, התקדמותם של הסובייטים מערבה, אל גבולה של גרמניה ומעבר לו, איחדה את רוב הגרמנים בתחושה של חרדה, שלא הותירה מקום לרגש של התנגדות למשטר.
ההתנגדות הבלתי מאורגנת
אין לחלוק כי רובו המכריע של העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו עד לסיומה של המלחמה. אך מתחת לפני השטח של החברה הגרמנית היו זרמים קלושים של התנגדות, לא תמיד פוליטיים במודע. ההיסטוריון הגרמני דטלף פויקרט קרא לתופעה זו "התנגדות יום יומית". מחקרו התבסס על דו"חות של הגסטפו וה-SD שחקרו את המוראל בקרב ההמונים, ועל הדו"חות ששלחו אנשי ה-SPD למנהיגיהם מחוץ לגרמניה.
פויקרט ואחרים הראו כי המקור העיקרי לתרעומת בקרב העם הגרמני הפשוט היה המצב הכלכלי והשחיתות שפשתה בשורות הבכירים במפלגה הנאצית, וכי הפופולריות של היטלר עצמו לא נפגעה כתוצאה מכך. כלכלת המלחמה הביאה למחסור במוצרי יסוד, והשכר נותר ברמה נמוכה. לאחר 1942 הפכו הפצצות בעלות הברית את החיים לקשים בהרבה. אל מול קשיי קיום יום יומיים אלו עמדה רמת החיים הגבוהה שהפגינו בכירי הנאצים, ובראשם הרמן גרינג. זו עוררה כעס רב בכל חלקי האוכלוסייה.
ההתנגדות המבוססת על רגשות אלו הייתה לרוב "פסיבית" - הימנעות משירות צבאי, הפצת שמועות, מסחר בשוק השחור, והימנעות מצורות שונות של שירות המדינה, או מתרומות למוסדות נאציים, וכיוצא בזה. לעיתים לבשה ההתנגדות צורה אקטיבית יותר, כאזהרת אנשים העתידים להיעצר, או התעלמות מפעולות גלויות של אחרים. בין הפועלים היו אנשי ה-SPD וה-KPD בעלי נוכחות מתמדת, והסיתו לשביתות קצרות אך תכופות. דוגמה לכך ניתן למצוא במעשיו של אוגוסט לנדמסר, פועל מספנות בגרמניה הנאצית, שהתפרסם בדבקותו בקשר עם אשתו היהודיה ובתמונה בה נמנע במפגיע להצדיע במועל יד בטקס השקת ספינת אימונים גרמנית.
צורה נוספת של התנגדות הייתה סיוע ליהודים. באמצע שנת 1942 היה שילוחם של יהודי גרמניה ואוסטריה לגטאות במזרח בעיצומו. כפי שהראו חוקרים לאחרונה, רובם של הגרמנים היה אדיש לגורל היהודים, וחלק ניכר מהם אף תמך בשילוחם לגורל "בלתי ידוע". אך מיעוט מקרבם של הגרמנים סייע ליהודים, אף אל מול איום בעונשים חמורים להם ולמשפחתם.
יש המעריכים כי כאלפיים יהודים הוסתרו על ידי גרמנים בברלין עד לסוף המלחמה. ישנם מקרים רבים מתועדים של גרמנים שסייעו להציל חיי יהודים במגוון של מקומות ונסיבות.
מחאת רוזנשטראסה
תקרית יוצאת דופן אירעה בפברואר 1943 כאשר 1,800 גברים יהודים הנשואים לנשים שאינן יהודיות נעצרו ועמדו להיות משולחים אל המזרח. הנשים צעדו במחאה ברחוב רוזנשטראסה שבו רוכזו הגברים לפני שילוחם. המצעד נמשך במשמרות במשך שבוע במזג אוויר קשה, בהשתתפות 6,000 אנשים בסך הכל, עד שהימלר הורה על שחרורם של הגברים שנעצרו. חלק מהם, שהיו כבר בדרכם לאושוויץ הובאו בחזרה לברלין. למוחים לא נעשה דבר, ורוב הגברים שנעצרו שרדו את המלחמה. תקרית זו היא יחידה במינה בקורותיו של הרייך השלישי, והיא שבה ומעלה את השאלה העגומה מה היה קורה אילו היו הגרמנים מראים התנגדות רבה יותר לטבח היהודים בשואה.
הנאציזם היה בעל כוח משיכה רב לצעירים הגרמנים. נוער היטלר הביא לגיוסם של כל הנערים למטרות המשטר, ופרט לאזורים כפריים בעלי מורשת קתולית חזקה, הייתה התנועה לרוב בעלת הצלחה באינדוקטרינציה של הנוער. לאחר 1938 החלו להופיע תופעות של התנגדות בקרב הנוער. אנשי הוורד הלבן הם דוגמה מרשימה, אך יוצאת דופן. שכיחה יותר הייתה תופעה של השתמטות שקטה, סירוב לקחת חלק בפעילות הקבוצתית הרשמית, וחיפוש אחר אלטרנטיבה.
קבוצת נוער בשם הפירטים של אדלווייס (Edelweisspiraten) איחדה כמה מבני מעמד הפועלים במספר ערים, וערכה פגישות לא חוקיות לבני נוער. כן היו קיימות קבוצות פוליטיות במוצהר השייכות ל-KPD, וכן "נערי הסווינג" קבוצה של נערים מבני המעמד הבינוני שהתכנסו לשמוע "מוזיקה מנוונת" כסווינג וג'אז. תנועה זו הפכה למעשה לדרך התנגדות למשטר, וחבריה שמרו על קוד לבוש מיוחד. ב-1941 הורה הימלר על מעצרם של כמה מאנשי התנועה, ומשלוחם למחנות ריכוז.
באוקטובר 1944, אל מול התקדמות צבאות המערב לגבולות גרמניה, אירעו הפרות סדר המוניות בעיר קלן, אשר הייתה בהליך של פינוי מתושביה. כנופיות של בני נוער, מקצתם אנשי ה"אדלווייספיראטן", אסירים נמלטים ועובדי כפייה, חברו לאנשי ה-KPD, בפעולות ביזה וחבלה, כמו גם בהתנקשות בחיי אנשי המפלגה הנאצית. הימלר, שחשש מהתפשטות המהומות, הורה על תגובה קשה, ובמשך ימים פעל ה-SS כנגד תושבי קלן. יותר ממאתיים איש נעצרו, וכתריסר הוצאו להורג בתלייה פומבית, ביניהם מנהיג מקומי של ה"אדלווייספיראטן", ברתולומאוס שינק.
לקראת העשרים ביולי
משרד החוץ, שתמיד שימש כחממה ידידותית לקושרים, אפשר לקושרים לקיים מגעים עם מעצמות המערב דרך דיפלומטים בארצות נייטרליות, ובמיוחד בשווייץ. ניסיונות אלו נדחו, לעיתים תוך התעלמות מכוונת. בעלות הברית המערביות סירבו לסייע לקושרים או להכיר בהם. לכך היו כמה סיבות. ראשית, לא ניתן היה לדעת שלא מדובר בפרובוקציה של הימלר. שנית, הקושרים נראו כחבורת ראקציונרים, בני הכת הצבאית, החפצים להציל את עורם לאחר שהציתו את העולם בלהבות. שלישית, רוזוולט וצ'רצ'יל הכירו בכך שברית המועצות נשאה בעיקר הלחימה, ובחשדותיו התמידיים של סטלין כי עסקה מתרקמת מאחורי גבו. בנוסף לכך, שאפו בעלות הברית להביא לתבוסה גרמנית מכרעת בשדה הקרב, על מנת שלא לאפשר אגדה נוספת נוסח "מיתוס הסכין בגב" לפיה נהנתה גרמניה מעליונות צבאית, אך הוכרעה בידי בוגדים מבפנים.
באוגוסט 1943 נפגש טרסקו לראשונה עם קצין מטה צעיר, קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג. שטאופנברג סבל מפציעות במערכה בצפון אפריקה, פציעות שניכרו בפניו ובגפיו. הוא היה קתולי אדוק, שמרן פוליטי, ולאומן גרמני קנאי, עם נטייה לפילוסופיה. בתחילה אהד את המשטר הנאצי, אך התפכח. בשנת 1942 הבין כי יש לחסל את היטלר על מנת לעצור את המלחמה, להציל את גרמניה ולהפסיק את רצח היהודים, הרוסים והפולנים. מקורבו של שטאופנברג, האנס יואכים קוהן, העיד לפני שוביו הרוסים כי שטאופנברג הושפע עמוקות מהידיעות על השמדת היהודים. לפי עדות אחרת, אמר כי "זוהי סיבה טובה נוספת לחסל את היטלר בהקדם האפשרי". בתחילה התלבט בייסורי מצפון דתיים, ולאחר קרב סטלינגרד החליט כי ההימנעות מפעולה כנגד היטלר היא המעשה הגרוע מבחינה מוסרית. אז הפך לאדם המסור בכל מאודו למטרתו החדשה, והיה לרוח החיה בתנועת הקושרים.
אולבריכט, טרסקו ושטאופנברג ניסו עתה ליצור חזית כנגד היטלר. אולבריכט הצליח לשכנע את היטלר כי נשקפת סכנה מבפנים בשל המספר הרב של עובדי כפייה זרים. אם אלו יתקוממו, היה צורך בתוכנית מסודרת לדיכוים. תוכנית כזו הוכנה במטהו של אולבריכט, בשם "תוכנית ואלקירי", ועיקרה השתלטות צבא המילואים על ערי גרמניה. נספח סודי לתוכנית עובד על ידי שטאופנברג, ובו לאחר ההתנקשות בחיי היטלר הופעלה התוכנית להשתלטות על הערים, פירוק אנשי ה-SS מנשקם ומאסר העלית הנאצית. על הפעלת התוכנית יכול היה להורות רק הגנרל פרידריך פרום, מפקד צבא המילואים, אשר לא היה אוהד למטרות הקושרים, אם כי היה מודע באופן מעורפל לפעולותיהם.
במשך שנת 1943 ו-1944 נערכו ניסיונות להביא את מי מהקושרים לסביבתו המידית של היטלר על מנת להתנקש בחייו. המשימה הייתה קשה ביותר. ככל שהידרדר המצב בחזית כך הוגברה השמירה על היטלר, וכך התמעטו הופעותיו הפומביות. הוא בילה את רוב זמנו במפקדתו "מאורת הזאב" במזרח פרוסיה, ומעת לעת יצא למעונו ההררי בברכטסגאדן. שני המקומות נשמרו באופן הדוק, ומעטים אלו שקיבלו את האישור להגיע למחיצתו של הפיהרר. במקביל, החל הימלר לעלות על עקבות הקושרים, והחל לחשוד באנשי המטה הכללי.
בינואר ובפברואר 1944 נעצרו מולטקה ולאחריו קנריס. עם הגיע האביב של שנת 1944 נראה כי הגסטפו מתקרב ללבו של הקשר. ב-4 ביולי נעצר יוליוס לבר. הקושרים חשו כי זמנם אוזל. הפלישה לנורמנדי, ב-6 ביוני 1944, סימנה לקושרים כי עליהם לפעול מיד, וכי טווח הפעולה שלהם מצטמצם והולך. מעטים האמינו עתה כי ממשלה חדשה תוכל להגיע לשלום נפרד, אף אם יחוסל היטלר. המטרה הייתה עתה לשמור על גרמניה מכיבוש מוחלט בידי ברית המועצות.
בשלב זה החל גרעין הקשר להתייחס אל עצמו כמי שגורלו נחרץ, וכמי שנגזר עליו לבצע פעולות סמליות, ללא כל אפשרות להשפיע על המציאות. רעיון הקשר הפך לעניין של כבוד, למחווה גדולה אחרונה, ולא למעשה שיש בו לשנות את גורלה של גרמניה.
סופה של תנועת ההתנגדות
ב-1 ביולי התמנה שטאופנברג לראש מטהו של צבא המילואים שבפיקודו של פרום. משרה זו אפשרה לו להגיע לקרבתו של היטלר. המזימה יכולה הייתה לצאת אל הפועל.
פעמיים בתחילת יולי השתתף שטאופנברג בישיבות כשהוא נושא בתיקו פצצה, אך מסיבות שונות נמנע מלהפעילה. התוכנית הייתה כי לאחר חיסולו של היטלר יאסרו המנהיגים הנאציים, בק ימונה לנשיא הרייך, גרדלר יהיה לקאנצלר, וויצלבן למפקד הצבא.
הבחירות לנשיאות צרפת 1981
הבחירות לנשיאות צרפת בשנת 1981 נערכו בשני סבבים: ב-26 באפריל וב-10 במאי. הנשיא לשעבר פרנסואה מיטראן ניצח את הנשיא המכהן, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן ובכך הפך לנשיא הסוציאליסט הראשון של הרפובליקה החמישית.
אחוז ההצבעה עמד על כ-81.09% בסבב הראשון אל מול 85.85% בסבב השני.
התנגדות גרמנית לנאציזם
סופה של תנועת ההתנגדות
שטאופנברג ראה את ההתפוצצות מרחוק, והמשיך בדרכו בטיסה לברלין. הוא הניח כי היטלר נהרג. כאשר הגיע לברלין בשעה 15:00 חיכתה לו הידיעה כי היטלר שרד את ההתפוצצות. שטאופנברג עשה כל שביכולתו כדי להפעיל את תוכנית המרידה, אך הגנרל פרום לא שיתף פעולה עם המורדים, והורה על מאסרם של שטאופנברג, אולבריכט והמורדים הנוספים. שטאופנברג אסר את פרום, ודאג לקרוא למפקד תנועת ההתנגדות, גנרל לודוויג בק, להגיע למטה הקשר ולקבל על עצמו את מנהיגות הרייך. אולם אט אט הצליחו הימלר ונאצים אחרים החלו להשתלט על המצב, ולתת פקודות שמנעו את הפעלת "ואלקירי". קיני המורדים בברלין ובפריז המשיכו במאבק. ההצלחה הגדולה ביותר הייתה בפריז: המושל הצבאי, גנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל, קצין ששיתף פעולה עם הקושרים ואף ניסה לעכב (לפי עדותו של הימלר) את גירוש יהודי צרפת, ציווה לעצור את כל אנשי הס"ס בפריז ופקודותיו בוצעו. אולם עם התמוטטות הקשר בברלין, נפל גם מעוז הקושרים בפריז. הצלחה זמנית ומוגבלת יותר הייתה גם לקצינים אנטי-נאצים בווינה, שהצליחו לעצור את אנשי הס"ס למספר שעות.
בשעה 19:00 הצליח היטלר ליצור קשר עם מפקד רגלים בברלין בשם מיור אוטו רמר. רמר הסכים בתחילה לשתף פעולה עם הקושרים, רק כי חשב שהיטלר מת. אך כאשר הגיע לאסור את גבלס, הצליח שר התעמולה להתקשר להיטלר- וזה ציווה על רמר לאסור את ראשי הקושרים ולדכא את המרד. בכוחה של פלוגה זו דוכאה ההפיכה. במרכז המרידה בבנדרבלוק בברלין פרצה לחימה בין אנשי רמר ואנשי שטאופנברג. שטאופנברג נפצע. בשעה 23:00 הצליח פרום להשתלט על המרידה, בתקווה כי הפגנת נאמנות זו תציל את חייו, לאחר שהוכח כי המרידה החלה ממפקדתו. שטאופנברג, אולבריכט ומורדים נוספים הוצאו להורג בירייה. בחצות אותו לילה הייתה המרידה נחלת העבר. מילותיו האחרונות של שטאופנברג היו "תחי גרמניה הקדושה שלנו". גנרל פון טרסקו, ששמע כי המרד נכשל וכי מפעל חייו קרס בלהבות, התאבד באמצעות רימון רסס, לא בטרם אמר כי "אין בכוונתי לתת לאויב את התענוג לתפוס אותי חי" והביע את שנאתו התהומית להיטלר, "אויבן הגדול ביותר של גרמניה והאנושות כולה". גנרל בק, מפקד תנועת ההתנגדות הגרמנית, נורה בידי חייל נאצי במטה הקשר.
מותו של שטאופנברג סימן את סוף תנועת ההתנגדות הגרמנית. בשבועות שלאחר מכן ניהל היטלר מסע נקמה פראי, כנגד כל מי שהיה מעורב בקשר ולו באופן עקיף, וכלפי משפחותיהם. מכתבים פרטיים שנתגלו בדירות הקושרים חשפו את הניסיונות הקודמים, והובילו למאסרים נוספים. בין העצירים היה הלדר, שסיים את המלחמה במחנה ריכוז.
בנוסף: היטלר הכריז שמעתה, כל חייל בוורמאכט חייב לציית לגסטאפו, ולא עוד, אלא שכל חייל שיודע שמפקדו מעורב בקשר - חובה עליו לירות בו באופן מיידי.
מעטים מהקושרים ניסו להימלט. גרדלר יצא למסע מנוסה רגלי בכפרי גרמניה, והוסגר לגסטפו רק ב-12 באוגוסט. גיזביוס נמלט לשווייץ. אחרים הסגירו עצמם. קושרים ספורים בלבד הצליחו להתחמק.
אלו שנתפסו זכו לגורל מר. משפטי ראווה נערכו בבית הדין העממי שניהל המשפטן הידוע לשמצה רולנד פרייזלר. כ-5,000 אנשים נעצרו, וכמאתיים הוצאו להורג (חלקם, כולל פילדמרשל פון ויצלבן, נתלו באופן איטי על מיתרי פסנתר). לאחר פברואר 1945, כאשר נהרג פרייזלר בהפצצה אווירית אמריקנית, לא נערכו עוד משפטים, וההוצאות להורג נערכו לפי גחמה. קנריס, אוסטר, דוהנאני ובונהופר נתלו רק ב-9 באפריל 1945, עת התקרבו כוחות הצבא האמריקני למחנה המעצר שבו הוחזקו.
מורשת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם
לאחר 1945 שימשו המתנגדים לנאציזם מקרב הגרמנים, כהוכחה לקיום מצפון באומה הגרמנית גם בימים בהם הביאה לעולם את רצח העם באושוויץ, ויש אומרים כעלה תאנה. פעולותיהם של אנשי קשר העשרים ביולי הועלו על נס, והם הונצחו בדרכים רבות ושונות. המוסדות החדשים שצמחו במזרח גרמניה ובמערב גרמניה, ניסו לשאוב את הלגיטימציה להקמתם ואת המורשת שלהם מפעולת המתנגדים. כך, עודד צבאה של גרמניה המערבית את מסורת כת הקצינים שביצעו את קשר העשרים ביולי, וראה בהם, מעבר לשאר אנשי הוורמאכט המוכתם בפשעי מלחמה, את המורשת שעליה הוקם, ובמידה דומה שאב צבאה של גרמניה המזרחית את מורשת הקרב שלו מפעולתם של המתנגדים הקומוניסטים. יש הסוברים כי הדגשות אלו, גרמו לזניחת המחקר וההנצחה של המתנגדים הלא ממוסדים, כגיאורג אלזר או אפילו אנשי הוורד הלבן, לטובת הנצחתם של אנשי הקשר הממוסד כשטאופנברג וגרדלר. המתנגדים הלא מאורגנים כמעט ונמחקו מהזיכרון הקולקטיבי, עד לראשית המאה ה-21, עת החל המחקר ההיסטורי מתמקד בפעולתם.
ג'ק סוויגרט
ג'ון לאונרד "ג'ק" סוויגרט הבן (באנגלית: ; 30 באוגוסט 1931 – 27 בדצמבר 1982) היה טייס ניסוי אמריקאי, מכונאי ומהנדס אווירונאוטיקה בחיל האוויר האמריקאי, ואסטרונאוט מטעם נאס"א. הוא היה אחד מעשרים וארבעה האסטרונאוטים שטסו לירח, וטס לירח במסגרת אפולו 13.
לאחר שעזב את נאס"א, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי החדש של קולורדו, אך מת לפני שהושבע.
ביוגרפיה
ג'ון לאונרד סוויגרט הבן נולד ב-30 באוגוסט 1931 בדנוור, קולורדו להורים ג'ון לאונרד האב ווירג'יניה סוויגרט. אביו של סוויגרט היה רופא עיניים. בגיל 14, הוקסם סוויגרט מעולם התעופה בעקבות מראה המטוסים הממריאים משדה קומבס הסמוך, סוויגרט הצעיר היה נחוש להיות יותר מצופה. הוא החל לעבוד בחלוקת עיתונים כדי להרוויח כסף לשיעורי טיסה, ובגיל 16 כבר היה בעל רישיון טיסה אזרחי. הוא היה חבר בתנועת הצופים של אמריקה והגיע לדרגת מחלקה שנייה.
סוויגרט קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת קולורדו ב-1953, שם גם שיחק כדורגל בקבוצה המקומית. מאוחר יותר הוא קיבל תואר שני במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה מהמכון הפוליטכני של רנסלאר (קמפוס הרטפורד) ב-1965, ותואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת הרטפורד ב-1967.
כמו כן, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד של המכללה האמריקנית הבינלאומית בשנת 1970, ותואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ווסטן סטייט בשנת 1970, ודוקטורט לשם כבוד במדע מאוניברסיטת ווסט מישיגן בשנת 1970.
קריירה
לאחר סיום לימודיו בשנת 1953, הצטרף סוויגרט לחיל האוויר האמריקני. עם סיום קורס טיס לטייסי קרב והכשרת מערכות נשק בבסיס חיל האוויר נליס, בנבדה, הוא הוצב כטייס קרב ביפן ובקוריאה. ב-1953 מטוסו התרסק לתוך יחידת מכ"ם על מסלול תעופה קוריאני והתלקח בלהבות. הוא יצא מהתאונה עם פציעות קלות.
לאחר שסיים את שירותו בחיל האוויר, שירת כטייס קרב במסצ'וסטס (1957-1960) ובמשמר הלאומי של קונטיקט (1960-1965). סוויגרט היה טייס ניסוי עבור חברת נורת' אמריקן אוויאיישן וגם עבור חברת פראט אנד ויטני, מ 1957 עד 1964. הוא צבר למעלה מ-7,200 שעות טיסה, מתוכם 5,725 שעות טיסה על מטוסי סילון.
השירות בנאס"א
סוויגרט בתקבל לכיתת האסטרונאוטים ה-5 של נאס"א באפריל 1966. הוא שימש בצוות התמיכה הקרקעי של טיסת אפולו 7.
אפולו 13
סוויגרט היה אחד משלושה אסטרונאוטים על משלחת אפולו 13 ששוגרה ב-11 באפריל 1970. בתחילה היה חלק מצוות הגיבוי של המשימה, אולם הוחלט שהוא מחליף את האסטרונאוט קן מטינגלי שלושה ימים לפני השיגור, כיוון שהצוות העיקרי נחשף לאדמת מהאסטרונאוט צ'ארלס דיוק ומטינגלי היה היחיד שלא היה מחוסן. נאס"א לא רצתה להסתכן במחלה במהלך הטיסה. (מטינגלי לא חלה לבסוף וסייע בתפעול הקרקעי במהלך הטיסה).
המשימה הייתה לנחות על הירח בפעם השלישית, אך התפוצצות במיכל החמצן במודול השירות של החללית הביאה להפסקת המשימה ואילץ את הצוות לבצע אלתורים שונים במטרה לחזור אל כדור הארץ בשלום. סוויגרט היה האסטרונאוט ששלח את ההודעה הדרמטית "יוסטון, יש לנו בעיה כאן" ("Houston, we've had a problem here"). הכרזה שאושרה על ידי מפקד הטיסה ג'ים לוול. סוויגרט, יחד עם האסטרונאוטים לוול ופרד הייז, הצליחו לחזור בשלום לכדור הארץ ב-17 באפריל 1970 לאחר כ-5 ימים, 22 שעות ו-54 דקות. לצוות הוענקה מדליית החירות הנשיאותית יום לאחר מכן, על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון.
אפולו-סויוז
סוויגרט היה מיועד להיות טייס מודול הפיקוד במסגרת משימת אפולו-סויוז אולם הוא הוחלף בשל מעורבותו בתקרית הבולים לאחר חזרתם של טייסי אפולו 15.
בוועדה של בית הנבחרים
בשנת 1973, לאחר שנוכח כי לא יטוס שוב, הוא לקח חופשה ללא תשלום מנאס"א, והפך להיות מנהל ועדת בית הנבחרים למדע, חלל וטכנולוגיה
לאחר השירות בנאס"א
סוויגרט פרש מנאס"א באוגוסט 1977, כדי להיכנס לפוליטיקה. הוא ניסה לרוץ לסנאט ב-1978 אולם הפסיד לביל ארמסטרונג.
בשנת 1979, הוא הפך לסגן נשיא של תאגיד B.D.M. בגולדן, קולורדו. בשנת 1981 עזב את תאגיד B.D.M והפך להיות סגן הנשיא לכספים וענייני תאגיד עבור חברת International Gold and Minerals
בפברואר 1982 החליט סוויגרט לרוץ בשנית לקונגרס האמריקני כנציג המפלגה הרפובליקנית. ב-2 בנובמבר 1982 זכה במושב במחוז הקונגרסים ה-6 החדש של המדינה עם 64% מהקולות.
מותו
ב-1982, במהלך מסעו הפוליטי, התפתח אצל סוויגרט גידול ממאיר במחילת האף הימנית. הוא עבר ניתוח, אך הסרטן התפשט למח העצם ולריאות. שבעה שבועות לאחר הבחירות, הוא נלקח ב-19 בדצמבר מביתו בליטלטון לבית החולים ג'ורג'טאון בוושינגטון, ונפטר מכישלון נשימתי ב-27 בדצמבר, שבעה ימים לפני תחילת תקופת הקונגרס שלו. הוא היה בן 51 במותו. הוא נקבר בבית הקברות הר אוליב, בוויט רידג', קולורדו.
ג'אקומו קריסימי
ג'אקומו קריסימי (באיטלקית: Giacomo Carissimi; 18 באפריל 1605 (הוטבל) - 12 בינואר 1674, ברומא), היה מלחין איטלקי, אחד מרבי-האמנים הנודעים ביותר בתקופת הבארוק המוקדם, באסכולה הרומאית של המוזיקה.
ביוגרפיה
תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך קרוב לוודאי שהיה בשנת 1604 או 1605 במרינו, סמוך לרומא.
בין ההשגים הגדולים שמקובל לייחס לו נמנים הפיתוח הנוסף של הרצ'יטאטיב שמונטוורדי הכניס לשימוש. הכנסתו לשימוש הייתה משמעותית ביותר עבור תולדות המוזיקה הדרמטית. כמו כן, נזקף לזכותו המשך פיתוחה של הקנטטה הקאמרית על חשבונם של המדריגלים הקונצרטנטיים, שמצדם החליפו את המדריגלים של הרנסאנס המאוחר. הקנטטות של קריסימי הושפעו במידה רבה מלואיג'י רוסי. כן אחראי גם לפיתוח האורטוריה, שהוא היה מלחינה הראשון המשמעותי. בכמה מן האורטוריות ("יפתח", "יונה" ו"בלשצאר") נשען קריסימי על טקסטים תנ"כיים. קטעי המקהלה שביצירות היוו חלק בלתי נפרד מן הצירה, בתכנים דרמטיים, סיפוריים או רעיוניים.
מעמדו בתולדות המוזיקה הכנסייתית והמוזיקה הקאמרית הווקאלית דומה לזה של קאוואלי בתולדות האופרה. אף כי לואיג'י רוסי הקדים אותו בפיתוח הקנטטה הקאמרית, קריסימי הוא ששיווה לצורה זו את הסגנון האינטלקטואלי הייחודי לה במוזיקה הקאמרית, תפקיד שהתמידה בו עד למותם של אלסנדרו סקרלטי, אסטורגה ובנדטו מרצ'לו.
כאמור, נודע קריסימי כאחד ממלחיני האורטוריות הראשונים ויפתח (אורטוריה, קריסימי) שלו היא הנודעת ביותר בהן. חשיבותה של יצירה זו ושל יצירותיו האחרות היא בכך שהן ביססו ללא ערעור את צורת האורטוריה שאינה מלווה בפעילות דרמטית, צורה ששמרה על מעמדה למשך מאתיים שנה. קריסימי יכול גם לרשום לזכותו הענקת יתר גיוון ועניין לליווי האינסטרומנטלי ליצירות ווקאליות.
בתקופת פעילותו של קריסימי עמדה המוזיקה החילונית להדיח מן השלטון את מוזיקת הקודש באיטליה. התמורה הייתה החלטית ולצמיתות. כשהחל להלחין, עוד הייתה השפעת הדורות הקודמים של מלחיני רומא בעיצומה (לדוגמה, סגנון ג'ובאני פלסטרינה) אך כאשר קרבה הקריירה שלו לסיומה, עלו הצורות האופראיות, בד בבד עם הצורות האינסטרומנטליות החילוניות, אל קדמת הבימה. נוסף לכך, קריסימי היה מורה חשוב, והשפעתו פשטה הרחק אל תוך גרמניה וצרפת. חלק גדול מן הסגנון המוזיקלי של שארפנטייה, למשל, נסמך על המלחין שקדם לו.
ד"ר ברניי וסר ג'ון הוקינס פרסמו דוגמאות ליצירותיו בחיבוריהם על תולדות המוזיקה וד"ר אולדריץ' אצר אוסף כמעט שלם של יצירותיו, השמור כיום בספריית קרייסט צ'רץ', אוקספורד. גם במוזיאון הבריטי נמצאות יצירות רבות משל קריסימי ורוב האורטוריות שלו נמצאות בספרייה הלאומית של צרפת.
יצחק יעקב ילין
יצחק יעקב ילין (מאי 1885 – אפריל 1964) היה מחלוצי העיתונות העברית בארץ; ממקימיו ועורכו של העיתון היומי "מוריה", וכן עורך השבועונים "לפי שעה", "בענייני דיומא", ו"הד העם". איש חינוך שפעל להפצת השפה העברית ופרסם ספרי דקדוק. ממייסדי שכונת קריית משה במערב ירושלים.
תולדות חייו
נולד בירושלים, בעיר העתיקה, בכ"ז באייר תרמ"ה (1885) למשפחת מדקדקים מפורסמים. סבו, רבי שלום שכנא ילין, שנודע בכינויו "המגיה מסקידל", נחשב לאחד ממגיהי ספרי התורה המקובלים ביותר, ושמו נקשר עם הרישומים וההגהות של "כתר ארם צובא" של בן אשר. אביו, שנודע בכינויו "צבי הירש סופר", גם הוא היה מגיה וסופר סת"ם ידוע, ממייסדי שכונת "משכנות ישראל".
בשנת 1910 עם היווסדו של העיתון "מוריה" התמנה לעורכו הראשי ושימש בתפקיד זה במשך כל שנות הופעתו של העיתון. במהלך שנים אלו גם כתב חלק נכבד מאוד ממאמרי העיתון. "מוריה" נסגר בתרע"ה, בימי מלחמת העולם הראשונה, בצו השלטונות הטורקיים, לאחר שילין לא קיים את הצו שאסר על העיתונות לעסוק בעניינים מדיניים.
בין יתר העיתונים שהוציא לאור, ערך וכתב, היו "לפי שעה" ו"בענייני דיומא" שנדפסו במהלך מלחמת העולם הראשונה (לאחר סגירתו של מוריה) ואת השבועון "הד העם" שראה אור בשנים 1924 ו-1925. כמו כן, היה ילין חבר במערכת היומון "דאר היום" ובהמשך כתב בעיתון "הארץ".
כל עיזבונו העיתונאי והספרותי נתרם ל"יד יצחק בן-צבי" ונמצא שם כיום בפינה שהוקדשה לזכרו.
יצחק יעקב ילין היה שנים רבות גם מורה לעברית, לדקדוק ולחשבון בישיבת עץ חיים. הוא היה הראשון שהנהיג לימוד העברית בתלמודי תורה, תוך התנגדות מרה של חוגים חרדיים קיצוניים (עד אז למדו עברית בתרגום ליידיש). לזכותו חיבורם של שני ספרי דקדוק ללימוד העברית – ספר הניקוד (1921) וספר הפעלים (1930). ספרים אלו הופצו ושימשו יסוד ללימוד השפה העברית בתלמודי תורה וישיבות. כמו כן חיבר והוציא לאור ספר יסודי ורב-כמות על הדקדוק כיסוד בהלכה.
על כל אלה ופועליו הרבים האחרים למען ירושלים ואנשיה עוטר ב-"אות הראשונים" של העיר ירושלים.
GeForce 900
סדרת מאיצי הגרפיקה GeForce 900 היא משפחת מעבדים גרפיים שפותחה על ידי חברת Nvidia. המעבדים בנויים בארכיטקטורה של מקסוול, על שמו של הפיזיקאי ג'יימס קלרק מקסוול.
מוצרים בסדרה
שני הכרטיסים הראשונים בסדרה, GTX 980 ו-GTX 970 יצאו ב-19 בספטמבר 2014 והתבססו על ליבת GM204. בין השאר, ניתן היה להבחין בשיפור עצום בצריכת החשמל שהוקטנה בכ-35% מהדור הקודם. כמו כן, הכרטיסים בסדרה תומכים בפילטר שנקרא MFAA, אשר מקטין את איבוד הביצועים לעומת הפילטר MSAA בכ-30%. הסדרה הביאה גם תמיכה מלאה ב-HDMI 2.0.
בנוסף לזה, יכולת ריבוי הכרטיסים בטכנולוגיית ה-SLI השתפרה רבות, עד כך שבמספר משחקי מחשב שימוש בשני כרטיסים יניב כמעט פי 2 ביצועים מאשר כרטיס בודד (לעומת הדורות הקודמים שבו שני כרטיסים הניבו רק כפי 1.5 ביצועים ואף פחות מכך).
הסדרה היא הראשונה של Nvidia שכוללת כרטיסים חד-ליבתיים עם זיכרון בנפח של 4096MB.
כל הכרטיסים בארכיטקטורה זו מיוצרים בטכנולוגיה של 28 ננומטרים.
כמו גם בסדרת 700, גם הטיטאן X, כרטיס ממשפחת הטיטאנים, יצא לסדרה זאת תחת ליבת מקסוול GM200 בתג מחיר של 999$, כמו קודמו, הטיטאן בלאק.
הבחירות לנשיאות צרפת 1974
הבחירות לנשיאות צרפת נערכו בשני סבבים במהלך מאי 1974: הראשון ב-5 במאי, ואילו השני ב-19 במאי. בחירות אלו התקיימו לאחר מותו של הנשיא ז'ורז' פומפידו. בבחירות ניצח ואלרי ז'יסקר ד'אסטן את פרנסואה מיטראן מהמפלגה הסוציאליסטית ב-1.6% מהקולות. הפרש צמוד זה הופך את מערכת בחירות זו לצמודה ביותר בתולדות צרפת.
אחוז ההצבעה עמד על כ-84.2% בסבב הראשון ועל כ-87.33% בסבב השני.
קמפיין
פומפידו נבחר לכהן כנשיא צרפת לכהונת בת שבע שנים בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1969. עם זאת, הוא מת בתפקידו ב-2 באפריל 1974, והבוחרים הצרפתים נקראו לבחור את מחליפו.
בצד השמאלי של המפה הפוליטית, המפלגה הסוציאליסטית (PS), המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF) ותנועות שמאל נוספות התאחדו מאחורי פרנסואה מיטראן. בנוסף על שני המועמדים הבולטים, התמודדו גם ז'אק שבאן-דלמאס וז'אן-מארי לה פן.
לראשונה בתולדות הבחירות לנשיאות צרפת, אורגן עימות טלוויזיוני. מיטראן הציג את המתחרה שלו כמייצג של האליטות הלא-הוגנות, בעוד שז'יסקר ד'אסטן ביקר את יריבו כ"איש העבר". אחוז ההצבעה הגיע לשיא של למעלה מ-87% וז'יסקר ד'אסטן נבחר בהפרש של 424,599 קולות בלבד. הוא מינה את שיראק לראש הממשלה.
אר דקו
אר דקו (בצרפתית: Art déco), המכונה לעיתים גם דקו, הוא סגנון בתחומי אמנות חזותית, אדריכלות ועיצוב שהופיע לראשונה בצרפת בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הסגנון השפיע על עיצוב מבנים, רהיטים, תכשיטים, אופנה, מכוניות, בתי קולנוע, רכבות, אוניות אוקייניות וחפצים יומיומיים כמו מכשירי רדיו ושואבי אבק. הוא זכה לשמו (קיצור של Arts Décoratifs) בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (arts décoratifs et industriels modernes) שהתקיימה בפריז ב-1925.
הוא שילב סגנונות מודרניים עם עבודת אומנות משובחת וחומרים מהודרים. בתקופת הזוהר שלו, הוא ייצג יוקרה, זוהר, שפע ואמונה בקידמה חברתית וטכנולוגית.
מראשיתו, הושפע האר דקו מהצורות הגאומטריות המובלטות ומודגשות של הקוביזם והזצסיון הווינאי; הצבעים העזים של הפוביזם ושל הבלט רוס; האומנות העדכנית של הרהיטים בתקופות של לואי פיליפ הראשון ולואי השישה עשר; והסגנונות האומנותיים האקזוטיים של סין ויפן, הודו, פרס, מצרים העתיקה והמאיה. הוא כלל חומרים נדירים ויקרים, כמו הובנה ושנהב, ואומנות מעולה. בניין קרייזלר וגורדי שחקים אחרים בניו יורק שנבנו במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הם מונומנטים של הסגנון.
בשנות ה-30, בתקופת השפל הגדול, הפך האר דקו למאופק יותר עם כניסת חומרים חדשים, כולל ציפוי כרום, נירוסטה ופלסטיק. צורה מלוטשת יותר של הסגנון, הנקראת סטרים ליין (Streamline Moderne), הופיעה בשנות ה-30 של המאה ה-20, וכללה צורות מתעקלות ומשטחים חלקים ומלוטשים. האר דקו הוא אחד מהסגנונות הבינלאומיים הראשונים, אך הדומיננטיות שלו הסתיימה עם תחילת מלחמת העולם השנייה ועלייתם של הסגנונות הפונקציונליים הבלתי מעוטרים של האדריכלות המודרנית והסגנון הבינלאומי שבאו בעקבותיו.
אטימולוגיה
הוא זכה לשמו (קיצור של Arts Décoratifs) בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות (arts décoratifs et industriels modernes) שהתקיימה בפריז ב-1925, אף על פי שהסגנונות המגוונים המאפיינים אותו כבר הופיעו בפריז ובבריסל לפני מלחמת העולם הראשונה.
השימוש הראשון באמנויות דקורטיביות היה בצרפת בשנת 1858 ב-Bulletin de la Société française de photographie. בשנת 1868, השתמש העיתון "לה פיגארו" במונח חפצי אמנות דקורטיביים (objets d'art décoratifs) כדי לתאר חפצים לתפאורת במה, שנוצרו עבור תיאטרון סאל לה פלטייה. בשנת 1875, מעצבי רהיטים, מעצבי טקסטיל, תכשיטנים, אמני זכוכית ובעלי מלאכה אחרים קיבלו רשמית מעמד של אמנים על ידי ממשלת צרפת. בתגובה, "בית הספר המלכותי החופשי לעיצוב" (École royale gratuite de dessin), שנוסד בשנת 1766 תחת המלך לואי ה-16 כדי להכשיר אמנים ואומנים במלאכות הקשורות לאמנויות היפות, שונה לשם "בית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות" (École nationale des arts décoratifs). הוא קיבל את שמו הנוכחי, "בית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות", בשנת 1927.
בתערוכה של 1925, האדריכל לה קורבוזיה כתב סדרת מאמרים על התערוכה עבור המגזין שלו L'Esprit Nouveau, תחת הכותרת "1925 EXPO. ARTS. DECO.", אשר שולבו לספר, "אמנות דקורטיבית של היום" (L'art décoratif d'aujourd'hui). הספר תקף נמרצות את העודף בחפצים צבעוניים ומפוארים בתערוכה, ועל הרעיון שלחפצים מעשיים כמו רהיטים אין עיטור כלל; המסקנה שלו הייתה ש"לקישוט המודרני אין עיטור".
בפועל, המונח אר דקו לא הופיע בדפוס עד 1966. התערוכה המודרנית הראשונה בנושא, שנערכה על ידי המוזיאון לאמנויות דקורטיביות בפריז, "Les Annees 25: Art déco, Bauhaus, Stijl, Esprit Nouveau", כיסתה את מגוון הסגנונות העיקריים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. במאמר של הילרי גלסון משנת 1966 ב"טיימס" (לונדון, 12 בנובמבר), שימש המונח כדי לתאר את הסגנונות השונים בתערוכה.
אר דקו צבר מוניטין כתווית סגנונית יישומית ב-1968 כאשר ההיסטוריון בוויס הילייר פרסם את הספר האקדמי העיקרי הראשון על הסגנון, אר דקו של שנות ה-20 וה-30 (Art Deco of the 20s and 30s). הוא ציין שהמונח כבר נמצא בשימוש על ידי סוחרי אמנות, וציטט כדוגמאות את המאמר ב"טיימס" (2 בנובמבר 1966) ומאמר בשם Les Arts Déco במגזין Elle (נובמבר 1967). ב-1971 הוא ארגן תערוכה במכון מיניאפוליס לאמנויות, עליה הוא מפרט בספרו "עולם האר דקו".
אגודת האמנים הדקורטיביים (1901–1913)
הופעתו של האר דקו הייתה קשורה קשר הדוק לעליית מעמדם של האמנים הדקורטיביים, שעד סוף המאה ה-19 נחשבו פשוט כאמנים. המונח "אמנויות דקורטיביות" הומצא בשנת 1875, והעניק למעצבי רהיטים, טקסטיל וקישוטים אחרים מעמד רשמי. אגודת האמנים הדקורטיביים נוסדה בשנת 1901, והאמנים הדקורטיביים קיבלו את אותן זכויות יוצרים כמו ציירים ופסלים. תנועה דומה התפתחה גם באיטליה. התערוכה הבינלאומית הראשונה, שהוקדשה כולה לאמנויות דקורטיביות, Esposizione Internazionale d'Arte Decorativa Moderna, נערכה בטורינו ב-1902. מספר מגזינים חדשים, המוקדשים לאמנויות דקורטיביות, נוסדו בפריז, כולל ה-Arts et Décoration וה-L'Art décoratif moderne. חלקי אומנויות דקורטיביים הוכנסו לתערוכות השנתיות של Sociéte des artistes français, ומאוחר יותר לסלון הסתיו. גם הלאומיות הצרפתית שיחקה תפקיד בהתעוררות האמנויות הדקורטיביות, שכן מעצבים צרפתים חשו מאותגרים על ידי היצוא הגובר של ריהוט גרמני זול יותר. בשנת 1911, הציעה אגודת האמנים הדקורטיביים את קיומה של תערוכה בינלאומית חדשה וגדולה לאמנויות דקורטיביות שתתקיים בשנת 1912. לא יורשו בה הצגת סגנונות ישנים, רק יצירות מודרניות. התערוכה לא התקיימה עד ל-1914, ולאחר מכן, בגלל המלחמה, נדחתה עד לשנת 1925. כאשר נפתחה נקראה בשם כל משפחת הסגנונות המכונים "דקו".
גם לחנויות כלבו ומעצבי אופנה פריזאים היה חלק חשוב בעליית האר דקו. עסקים בולטים כמו חברת כלי הכסף כריסטופל, מעצב הזכוכית רנה לליק והתכשיטנים לואיס קרטייה ובושרון החלו לעצב מוצרים בסגנונות מודרניים יותר. החל משנת 1900, בתי הכלבו גייסו אמנים דקורטיביים לעבודה בסטודיו לעיצוב שלהם. החל משנת 1912, הופקדה מלאכת עיצוב סלון הסתיו בידי חנות הכלבו פרינטמפס, ובאותה שנה הקים בית מלאכה משלו, שנקרא פרימוורה. עד 1920 העסיק בית המלאכה פרימוורה יותר מ-300 אמנים, שסגנונותיהם נעו בין גרסאות מעודכנות של רהיטי לואי ה-14, לואי ה-16, ובמיוחד של רהיטי לואי פיליפ הראשון מתוצרת לואי סו ובית המלאכה פרימוורה, ועד לצורות מודרניות יותר מבית המלאכה של הלובר. מעצבים אחרים, ביניהם אמיל-ז'אק רולמן ופול פולוט, סירבו להשתמש בייצור המוני, והתעקשו שכל פריט ייעשה באופן יחידני. סגנון האר דקו המוקדם כלל חומרים יוקרתיים ואקזוטיים כמו הובנה, שנהב ומשי, צבעים עזים מאוד ומוטיבים מסוגננים, במיוחד סלסלות וזרי פרחים מכל הצבעים, שהעניקו מראה מודרני לאותה תקופה.
הזצסיון הווינאי והסדנה הוינאית
לאדריכלי הזצסיון הווינאי (שנוסד ב-1897), במיוחד יוזף הופמן, הייתה השפעה ניכרת על האר דקו. בית סטוקלט שלו, בבריסל (1905–1911), היה אב טיפוס של סגנון האר דקו, הכולל נפחים גיאומטריים, סימטריה, קווים ישרים, בטון מכוסה לוחות שיש, עיטורים מפוסלים עדינים ופנים מפואר, כולל עיטורי כותרת מפסיפס מאת גוסטב קלימט. הופמן ייסד גם הסדנה הוינאית, אגודה של אומנים ומעצבי פנים שפעלה בשנים 1903–1932 וקידמה את הסגנון החדש. הסדנה הוינאית הייתה למודל עבור חברת האומנויות הצרפתית (Compagnie des arts français), שנוצרה ב-1919, והפגישה את אנדרה מארה ולואי סו, מעצבי האר דקו הצרפתיים המובילים הראשונים.
חומרים וטכנולוגיות חדשות
חומרים וטכנולוגיות חדשות, במיוחד בטון מזוין, היו המפתח לפיתוח והופעתו של אר דקו. בית הבטון הראשון נבנה בשנת 1853 בפרברי פריז על ידי פרנסואה קויגנה (François Coignet). בשנת 1877 הציג ג'וזף מונייר (Joseph Monier) את הרעיון של חיזוק הבטון עם סידור מוטות ברזל בצורת רשת. ב-1893 בנה אוגוסט פרה את מוסך הבטון הראשון בפריז, אחר כך בניין דירות, בית, ואז, ב-1913, את תיאטרון השאנז אליזה. התיאטרון הוקע על ידי מבקר אחד בתיאורו כ"צפלין של שדרת מונטן", השפעה גרמנית לכאורה, שהועתקה מהזצסיון הווינאי. לאחר מכן, רוב מבני האר דקו תוכננו ונבנו מבטון מזוין, מה שנתן חופש צורה גדול יותר מבעבר בזכות היכולת לצמצם את מספר וגודל העמודים בבניין. פרה היה גם חלוץ בחיפוי הבטון באריחי קרמיקה, הן להגנה והן לקישוט. האדריכל לה קורבוזיה למד לראשונה את השימושים של בטון מזוין בעבודה כשרטט בסטודיו של פרה.
טכנולוגיות חדשות נוספות שהיו חשובות להתפתחות האר דקו היו ביישום שיטות חדשות לייצור זכוכית וזיגוג, שהיו זולות יותר ואיפשרו ליצור חלונות גדולים וחזקים יותר, לייצור המוני של אלומיניום, ששימש לבניין ולמסגרות לחלונות ובהמשך, לרהיטים קלים שעוצבו על ידי קורבוזיה, וורן מקארתור (Warren McArthur) ואחרים.