cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרס אופר
קריירה
ב-10 ביולי 2003 חתם לשנתיים בטורפדו מוסקבה הרוסית, אך עזב אותה לאחר שנפצע ברגלו הימנית ב-2005. ב-31 באוגוסט 2005 חתם אופר לעונה אחת ברודה, לאחר שהעדיף אותה על פני סנדרלנד. את שערו הראשון הבקיע ב-1 באוקטובר 2005, בניצחון רודה 2-3 על ויטסה ארנהיים. ב-28 במאי 2006 הוא חתם על חוזה חדש עד ה-30 ביוני 2008. את העונה הראשונה שלו בקבוצה הוא סיים בתור מלך השערים בקבוצה ובמקום השני בליגה אחרי דירק קויט. ב-16 במאי 2007 הוא חתם על חוזה חדש עד ה-30 ביוני 2009.
ב-19 ביולי 2009 חתם אופר לחצי שנה בשאנגחאי שנחווה מהליגה הסינית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ג'יאנגסו סיינטי ב-2 באוגוסט. בינואר 2010 חזר להולנד וחתם בדן האג, ולאחר חצי עונה חתם בא.א.ק. לרנקה מליגת העל הקפריסאית. בינואר 2012 חתם בנאה סלמיס פמגוסטה מאותה הליגה, ולאחר שנה וחצי שוחרר מהמועדון בקיץ 2013.
נבחרת אסטוניה
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה ערך אופר לפני גיל 17, במשחק מול נבחרת לטביה בגביע הבלטי. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 3-2 לנבחרת שוודיה ב-8 ביוני 1997, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998.
בסך הכל ערך אופר 134 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 38 שערים, והוא מלך השערים של נבחרת אסטוניה בכל הזמנים.
באטה בוריסוב
מועדון הכדורגל בַּאטֶה בוריסוב (בבלארוסית: ФК БАТЭ Барысаў) היא קבוצת כדורגל בלארוסית מהעיר בוריסוב, אשר נוסדה בשנת 1996.
הקבוצה זכתה 15 פעמים באליפות ליגת העל הבלארוסית (1999, 2002, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018), וחמש פעמים בגביע הבלארוסי (2006, 2010, 2015, 2020, 2021).
אצטדיון הבית של המועדון הוא בוריסוב ארנה ובו 13,126 מושבים. משנת 2005 עד 2019 הספונסר הראשי הייתה חברת הביטוח Belgosstrakh. בשנת 2019 נחתם הסכם חסות עם מפעל הטרקטורים של מינסק.
היסטוריה
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1973 בחסות מפעל בוריסוב לטרקטורים ומכשור חשמלי (בַּאטֶה בראשי תיבות מבלארוסית) והתמודד בליגה השנייה באליפות בלארוס הסובייטית.
בעונת 1974 המועדון זכה באליפות בלארוס הסובייטית עם מאזן של 15 ניצחונות מתוך 18 משחקים. בעונת 1976 זכה באליפות בלארוס הסובייטית ובגביע בלארוס הסובייטית. ברם המועדון מעולם לא שיחק בליגת העל הסובייטית ופורק לבסוף בשנת 1984.
בשנת 2005 הגיעה הקבוצה למקום החמישי בלבד עם 47 נקודות. בשנת 2006 זכתה הקבוצה בדאבל - זכייה באליפות הליגה ובגביע הבלארוסי (ב-2008 ב-2010, וב-2015). בשנתיים הבאות (2007–2008) השלימה רצף של שלוש אליפויות רצופות, ובעונת הייתה לקבוצה הבלארוסית הראשונה שהעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שגברה על לבסקי סופיה בסיבוב המוקדמות השלישי. באטה הייתה הקבוצה בעלת הדירוג הנמוך ביותר לפי אופ"א שמגיעה לשלב הזה. בעונת העפילה באטה בפעם השנייה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שעברה במשחקי המוקדמות את לינפילד הצפון אירלנדית, אקראנס הליטאית ואת שטורם גראץ האוסטרית.
בעונת 2012/2013 הקבוצה שיחקה בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השני ניצחה הקבוצה את קבוצת וארדאר סקופיה. בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה את קבוצת דברצן ו.ס.ק.. בשלב הפלייאוף ניצחה את קבוצת עירוני קריית שמונה הישראלית ועלתה לשלב הבתים. בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה לבית הכולל את הקבוצות באיירן מינכן, ולנסיה וליל. הקבוצה סיימה את הבית במקום השלישי ועברה לשחק בליגה האירופית בשלב 32 האחרונות. הקבוצה הפסידה לקבוצת פנרבחצ'ה והודחה מהטורניר. בעונת 2014/2015 העפילה שוב לשלב הבתים של ליגת האלופות, והוגרלה בבית עם פורטו הפורטוגזית, אתלטיק בילבאו הספרדית ושחטאר דונצק האוקראינית. הקבוצה סיימה במקום האחרון עם ניצחון אחד ושלוש נקודות.
בעונת 2019, לראשונה מאז 2006, לא זכתה באליפות המדינה וסיימה במקום השני, כאשר דינמו ברסט זכתה באליפות לראשונה בתולדותיה. במאי 2020 זכתה בגביע לראשונה מזה 5 שנים. אך שוב לא הצליחה לזכות באליפות וסיימה כסגנית האלופה עונה שנייה ברציפות, כשהפעם שחטיור סליהורסק זוכה באליפות.
מתקן אימונים ואצטדיון הקבוצה
מאז הקמת הקבוצה משמש האצטדיון העירוני בבוריסוב כמגרש הבית. האצטדיון נבנה בשנת 1963 ובו 5,402 מושבים. בשנת 2008 נערך שיפוץ שבמהלכו נוספה תאורה מלאכותית ולוח אלקטרוני והותר לו לארח תחרויות בינלאומיות, לא כולל שלבי פלייאוף בטורנירי אופ"א.
ב-12 בנובמבר 2010 החלה בניית הבוריסוב ארנה החדש, הממוקם בקצה העיר בוריסוב ובמרחק 60 קילומטרים מנמל התעופה של מינסק. תכולת המושבים — 13,126 מושבים, עלות הבנייה — 48 מיליון אירו. ב-3 במאי 2014 האצטדיון נפתח לקהל.
מתקן האימונים של הקבוצה נמצא סמוך לעיר בכפר דודינקה, שבתחומי מתחם מפעל באטה (המפעל לטרקטורים וציוד אלקטרוני של באטה). המתקן כולל מגרש דשא מלאכותי בגודל 105х68 ומגרש בגודל 90х60 מטרים. בנוסף יש בו היכל התעמלות, בריכת שחייה, מרכז רפואי ובניין מגורים והנהלה.
הישגים לפי עונה
בתקופת ברית המועצות (1973-1984)
סמל הקבוצה
סמל הקבוצה הראשון עוצב בשנת 1996. מכיוון שרעיון הקמתו התעורר ממש שבועיים לפני פתיחת העונה. בקבוצה לא רצו להפסיד שנה שלמה על עיצוב לוגו ולכן כל העבודות הארגוניות בוצעו פשוטו כמשמעו מהגלגלים ונועדו בעיקר לרישום המועדון בזמן לליגה השנייה באליפות המדינה. לאור המחסור החריף בזמן, הוקדשה תשומת לב קטנה מאוד לנושאים תדמיתיים. אף אחד לא התעסק באופן מקצועי בעיצוב סמל המועדון. כתוצאה מכך, הלוגו הראשון בצורת מעוין אושר בחיפזון והמילוי הירוק שלו סימל את מגרש הכדורגל. החיסרון העיקרי של הסמל המאומץ היה היעדר הגוונים הצהובים-כחולים של מדי המועדון. עם זאת, דימוי פשוט לכאורה איפשר למועדון להיות מזוהה היטב במדינה.
ככל שחלף הזמן, באטה צמחה והתפתחה במהירות. בשנת 2001, בגביע אופ"א, לאחר שגברה בהצלחה על דינמו טביליסי, עלתה לסיבוב הראשון, שם חיכתה לה מילאנו האיטלקית. פגישה עם אחד ממובילי הכדורגל העולמי עשו רושם מתמשך על צוות המועדון, שבילה כמה ימים בחוגי היריבה המכובדת, תוך אספת מידע רב ושימושי. כתוצאה מכך החלו להתגלות קווי המתאר של ההתפתחות העתידית של המועדון. המטרה העיקרית הייתה שאפתנית למדי וראתה את ההכרח להוציא את ברטה מהמרחב הבלארוסי הסגור למסלול אירופי. לפיכך, באביב 2002 החלו לעבוד על מיתוג מחדש של המועדון. אחד הביטויים למיתוג היה שינוי הלוגו, המותאם לרוח התקופה. סוגיה זו טופלה ישירות על ידי סגן נשיא המועדון, גנאדי יאקובובסקי.
שש שנים לאחר מכן, בסתיו 2008, לרשות באטה כבר חמש זכיות באליפות בלארוס. נסיבות אלה איפשרו למועדון להוסיף הבחנה בדמות כוכב לסמל. בשנת 2009, "כוכב" זה היה שולב בלוגו ובמקביל, ערכת הצבעים של הלוגו החדש השתנתה מעט - הצבעים הפכו לעזים יותר.
בסתיו 2013 באטה הפכה למועדון הבלארוסי הראשון שזכה באליפות בלארוס עשר פעמים. כתוצאה מכך התווסף לסמל כוכב שני בעל חמש קודקודים.
בעונת 2017 המועדון השתמש בסמל בעל קישוט מהמוטיבים הלאומיים, בדומה לעיטורים המופיעים על דגל בלארוס ובסוף עונת 2018 לאחר שזכתה באטה בתואר האליפות ה-15 היא קיבלה את הזכות להשתמש בסמל עם שלושה כוכבי זהב.
ב-17 במרץ 2020 באטה הציגה לוגו חדש: בעקבות תוצאות עונת 2019 שבה באטה הפסידה את האליפות, הוחלט לערוך מיתוג מחדש – היה צורך לבחון ולבצע ניתוח רציני של תהליכים פנימיים על מנת להתקדם בהצלחה לקראת הגשמת יעדים שאפתניים. השינויים השפיעו גם על הזהות הצהובה-כחולה של הקבוצה.
אחרי שהלוגו הקודם שימש את הקבוצה נאמנה במשך 17 וחצי שנים, לעיתים עבר תיקונים קוסמטיים בשל רגעים נעימים שהביאו לעלייה במספר כוכבי האלופות, היה צורך בשינוי. הוחלט ליצור סמל שיתאים לעידן המודרני, שלא רק יישמר את כל הפרטים החשובים, אלא גם יוסיף מרכיב היסטורי. הוחלט "לרענן" את הדגל. זה הושג באמצעות שימוש בברק בבסיס הדגל - כהתייחסות לעברו ההיסטורי של המועדון. וזה מתחיל בבניית מפעל באטה. בנוסף, הדגל בעיצובו החדש נראה הרבה יותר גדול, חופשי יותר, נחוש יותר. כך הדגל עצמו יהפוך למרכיב המזוהה ביותר של הלוגו. האותיות החדשות בלוגו מבוססות על אסתטיקה תעשייתית: אותיות מאסיביות נראות באופן קטגורי ומקרינות למפעל המייסד של הקבוצה. שמו כתוב באותו גופן בלוגו החדש.
סגל הקבוצה
נכון ל-21 ביולי 2021
גביע סטנלי
גביע סטנלי (באנגלית: Stanley Cup, בצרפתית: Coupe Stanley) הוא הפרס המוענק לאלופת ליגת ההוקי קרח NHL.
מחזיקת גביע סטנלי הנוכחית לשנת 2023 היא קבוצת וגאס גולדן נייטס.
גביע סטנלי הוא גביע הספורט הוותיק ביותר באמריקה הצפונית והיחיד שעליו חרוטים השמות של כל שחקן בכל קבוצה מנצחת. הגביע שונה גם מרוב גביעי הספורט באמריקה הצפונית בכך שהוא עובר כל שנה לקבוצה הזוכה, ועקרונית לא מייצרים גביע חדש אף פעם. כיום קיימים 3 גביעי סטנלי - המקורי שנמצא בהיכל התהילה של ההוקי בטורונטו שבאונטריו, העתק משנת 1963 שאותו מעניקים לקבוצות, והעתק נוסף משנת 1993.
היסטוריה
הגביע נתרם על ידי לורד פרדריק סטנלי שהיה המושל הכללי של קנדה בשנת 1892.
בשנת 1926 עבר הגביע לשליטה מלאה של ה-NHL.
משחקי הגמר
גביע סטנלי מוענק מדי שנה למנצחת סדרת משחקי הפלייאוף ב-NHL.
גביע סטנלי לא הוענק רק פעמיים. ב-1919 בשל התפרצות מגפת השפעת הספרדית וב-2005 בגלל שביתת ליגת NHL.
בשנת 1939 זוכת הגביע נקבעה לאחר סדרה של שבעה משחקים עד ארבעה ניצחונות. משנת 1965 MVP הפלייאוף זוכה בגביע גביע קון סמיית'
מחזיקות הגביע
ארבע הקבוצות הבאות לא העפילו לגמר: קולומבוס בלו ג'אקטס (15 עונות), מינסוטה ויילד (15 עונות), ויניפג ג'טס (16 עונות), אריזונה קויוטיס (36 עונות), סיאטל קראקן (עונה אחת).
יצחק ברנייס
חכם יצחק בֶּרְנַיְיס (גם: בערנייס, בערנייז; Isaac Bernays; 1792, מיינץ – 1 במאי 1850, המבורג) היה רבה של המבורג, בלשן והוגה דעות. כאחד מראשוני מורי ההלכה שסיימו לימודים אוניברסיטאיים והתנהלו בגרמנית תקנית, היה חלוץ המעבר לרבנות מודרנית שלאחר קריסת הקהילה המסורתית בקרב האשכנזים. ממבשרי הנאו-אורתודוקסיה ומתנגד נחרץ לרפורמים. הוא עודד את פתיחת החינוך היהודי למקצועות חולין ולרעיונות הנאורות.
תולדות חייו
יצחק בערנייז למד בצעירותו בווירצבורג אצל הרב אברהם בינג, מגדולי רבני אשכנז; הוסמך לרבנות על ידו, ונתמנה כחבר בבית הדין שלו. במהלך לימודיו התיידד עם תלמיד נוסף – הרב יעקב אטלינגר, שהיה צעיר ממנו בחמש שנים. במקביל למד ומאוחר יותר אף לימד באוניברסיטת וירצבורג שפות וספרות.
יהדות המבורג, אחת הגדולות בגרמניה בזמנו, הייתה נתונה במאבקים בין חלוצי הרפורמים והשמרנים. רבים מהצעירים והמשכילים יותר פרשו בשנת 1818 לטובת בית-כנסת רפורמי חדש, ההיכל בהמבורג, שהוקם על ידי ישראל (אדוארד) קליי. בנוסח התפילה הושמטו הבקשות לחידוש עבודת הקרבנות. קליי הנהיג דרשות בסגנון עדכני ובגרמנית רהוטה, שילב קטעים בשפה בסידור, קיצר את התפילות וליווה אותן במוזיקה. הקהל סירב לשעות לדרישת ראב"ד המבורג, הרב ברוך עוזרש, ובית-דינו לסגור את המניין והוסיף לפקוד אותו גם כשרבנים מאירופה כולה גינו אותו כמעשה כפירה. הפרנס אליעזר ריסר הציע כבר בתחילת המשבר פתרון אחר, שאומץ על ידי יתר טובי העיר לאחר שלוש שנים של עימותים; נדרש למנות רב קהילה שיוכל לגשר על הפערים מול הציבור המשכיל והמעורה יותר בסביבה הנוצרית. הוועד פיטר את הראב"ד ושני הדיינים הקשישים והזמין את ברנייס. הוא נכנס לתפקיד בד' בחשוון תקפ"ב (30 באוקטובר 1821). החוזה שנחתם עמו, כפי שציין יצחק שורש, היה עדות ברורה לחילופי העתים ולהגדרה מחדש של סמכויות הרבנות בעידן המודרני: הודגש כי אין לו כל סמכות בנוגע לדין האזרחי ונאסר עליו במפורש להעניש בכל צורה שהיא עוברי עבירה או להתערב בענייני הרפורמים. אפילו תוארו הרשמי היה 'חכם בקהל אשכנזים', כדי להדגיש את ההבדל בינו לקודמיו וכנראה גם כחיקוי לנהוג אצל הספרדים, שנחשבו לדוגמה להתנהגות אסתטית. בקהילה הושכן שלום: פרנסי העדה המרכזית הגיעו להסדר עם המניין החדש, שאפשר למתפלליו להחזיק את המבנה על חשבונם כל עוד יוסיפו לשלם לה את מלוא המס שחויבו בו חברים רגילים. ברנייס השיב לבית-הכנסת הישן את מרבית הקהל באופן הנהגתו, ואימץ מיד סגנון שדמה רבות לזה של קליי. שלא כמו קודמיו שנשאו כנהוג פעמיים בשנה דרשות עמוסות פלפולים ביידיש, שהייתה נהירה עתה בעיקר למבוגרים ומושא למבוכה ליתר, הקפיד ברנייס לדרוש מדי שבוע על ענייני השעה ודברי מוסר בגרמנית נקיה. הוא לבש גלימות הדומות לשל כומר, צירף מקהלה לתפילה, הפגין ידע בתרבות הגרמנית ודרש התנהגות מכובדת מהקהל בבית-הכנסת. בין היתר, נדרש להתפלל בשקט בעוד שרק הש"ץ קורא בקול רם ונאסר לתקן בקול את בעל הקורא, להתנועע בפראות בתפילה, לירוק על הרצפה ועוד. בשקלול מעמדו מכל הבחינות, כתב שניאור ליימן:
כעבור 20 שנה החל מאבק קשה בינו ובין הקהילה הרפורמית בעיר, על רקע ניסיונו לעצור אותה מלבנות בית כנסת חדש, ועל רקע התנגדותו החריפה לסידור התפילה שהיא הוציאה. כוחם של הרפורמים בהמבורג ובגרמניה כולה היה במגמת התחזקות, והם גברו עליו. כעבור כ-7 שנים נפטר הרב ברנייס בפתאומיות.
בניו ותלמידיו
לרב ברנייס היו 6 ילדים. אחד מהם הוא פרופ' יעקב ברנייס, שהמשיך את דרכו של אביו, ששילבה הקפדה על מצוות הדת יחד עם פתיחות מדעית. הוא נמנה עם המורים הראשונים בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בן אחר, מיכאל, שהיה פרופסור לספרות גרמנית, התרחק מדרכו של אביו והמיר את דתו בגיל צעיר. נכדתו של הרב ברנייס, מרתה, נישאה לזיגמונד פרויד, שבספרייתו הייתה תלויה תמונתו של סבה. נכדו היה התעמולן המפורסם אדוארד ברנייס. נינו של הרב ברנייס הוא המתמטיקאי והפילוסוף פאול ברנייס.
הספר "המזרח המקראי" (Der biblische Orient)
בשנת 1821 יצא בעילום שם במינכן הספר "המזרח המקראי" (Der Bibel'sche Orient), שמצד אחד דיבר על תפקידם האוניברסלי של היהודים והתנ"ך בהפצת המונותיאיזם, ונלחם בתנועת הרפורמה, ומצד שני ציטט ממקורות נוצריים, ותקף חכמים רבניים ובהם אפילו אנשי הכנסת הגדולה. בני דורו, ואף חוקרים בימינו, סוברים שהעמקות ורוחב היריעה הנפרשים בספר מוכיחות שהרב ברנייס הוא מחברו, או לפחות תרם לכתיבה. הרב ברנייס עצמו לא הכחיש שהוא שכתב את הספר, ובמשך כל ימיו היו שרדפו אותו משום שייחסו לו את הספר.
מרטה ויירה דה סילבה
מרטה ויירה דה סילבה (בפורטוגזית: Marta Vieira da Silva; נולדה ב-19 בפברואר 1986 באלגואס, ברזיל) היא כדורגלנית ברזילאית, המשחקת בקבוצת אורלנדו פרייד מה-NWSL. בדרך כלל היא מוכרת רק בשמה הפרטי.
מרטה התפרסמה בעקבות זכייתה בפרס כדור הזהב (השחקנית המצטיינת) בגביע העולם עד גיל 20 שנערכה בשנת 2004. היא הייתה חלק מנבחרת ברזיל שזכתה במדליית ארד באולימפיאדת אתונה (2004). בשנת 2006, זכתה מרטה בתואר כדורגלנית השנה בעולם, לאחר שניצחה את קריסטין לילי ורנטה לינגור. לאחר מכן חזרה מרטה על ההישג חמש פעמים רצופות, עד 2009, וזכתה בפרס פעם נוספת בעונת 2017/2018.
עם 115 שערי נבחרת, מרטה היא שיאנית השערים בנבחרת ברזיל עבור כל המגדרים. בנוסף, לאורך הקריירה שלה הבקיעה מרטה 17 שערים בגביע העולם בכדורגל נשים, המהווים יותר שערי מונדיאל מכלל השחקנים משני המגדרים. כמו כן, היא הראשונה מכלל הכדורגלנים בעולם שהבקיעה שער בחמישה גביעי עולם, וכן האישה הראשונה שהבקיעה שער בחמש אולימפיאדות.
מרטה הובילה את המועדון השוודי אומאו לזכייה בגביע אופ"א לנשים בעונת 2003\2004, וזכתה לאורך הקריירה בשבע אליפויות בליגה השוודית בכדורגל נשים. בנוסף לאליפות אירופה, שיחקה מרטה שלוש פעמים בגמר ליגת האלופות לנשים.
טוניקה (בגד)
טוּניקה (מלטינית: tunica; בעברית: ירכית) היא סוג ביגוד המכסה חלק מפלג הגוף העליון ושוליו אינם מוכנסים למכנסיים. במקורות היהודים טוניקה נקראת "כותנת" או "חלוק".
בעת העתיקה היו טוניקות נפוצות בלבושם של גברים ונשים בתרבויות היוונו-רומיות. אזרחים ולא-אזרחים לבשו טוניקות; אך אזרחים לבשו טוניקה מתחת לטוגות שלהם, בעיקר באירועים רשמיים. בחברה הרומית, אורך הטוניקה, והימצאות פסים או קישוטים עלייה העידו על מעמד הלובש אותה.
חיילים, עבדים ועובדים בעבודות גופניות לבשו טוניקות קצרות, שאורכן היה גבוה במעט מגובה הברך; בני המעמדות העליונים לבשו טוניקות ארוכות עד לקרסול, אלא אם נדרשו לרכוב על סוס או לעסוק בפעילות אחרת שטוניקה כה ארוכה הייתה מגבילה.
טוניקות משמשות מאז העת העתיקה ועד לימינו כמדי צבא ("ירכית") או כמורה ("גלימה").
באופנה המודרנית, רווח השימוש בטוניקות לנשים, כבגד לשעות הפנאי ולעיתים גם כבגד ערב.
נג'את אעתאבו
נג'את אעתאבו (בערבית: نجاة أعتابو, בתאמאזיגת: ⵏⴰⵊⴰⵜ ⵄⵜⴰⴱⵓ או בכתב לטיני: Najat Ɛtabu; נולדה ב-9 במאי 1960 במקנס) היא זמרת-יוצרת מרוקאית ממוצא בֶּרְבֶּרִי, אחת מכוכבות של השירה העממית העירונית ("שעבי" ) המרוקאית של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. היא שרה בשפות: ערבית, תאמאזיגת (אמאזירית) וצרפתית. שיריה, המשקפים את סיבוכי האהבה והטלטלות בחיי הנשים המרוקאיות, תרמו לסלילת הדרך לפתיחות כלפי שוויון זכויות הנשים, האמנציפציה שלהן. אעתאבו ידועה בייחוד של קולה החזק והמהדהד, ומכונה בשם "הלביאה של האטלס".
ביוגרפיה
נג'את אעתאבו נולדה בעיר מקנס שבמרוקו וגדלה במשפחה דלת אמצעים בעיר חֶמיסאת, שבה רוב האוכלוסייה היא ברברית. יש לה 5 אחים ו-4 אחיות. בילדותה חלמה להיות עורכת דין אך בסופו של דבר נמשכה למוזיקה העממית. בגיל 13 התחילה בחשאי לצאת מחדרה דרך החלון כדי לשיר בחתונות ובמסיבות של בתי ספר ולהתפרנס מכך. אחד השירים ששרה, "J'en ai marre" (צרפתית: "נמאס לי"), על סיפור טראגי של צעירה החוזרת מטיול ומוצאת שארוסה מת, נפוץ בשנת 1981 על קלטות פיראטיות בכל הממלכה, זכה בהצלחה רבה ונמכר במאות אלפי עותקים. מכיוון שמשפחתה התנגדה בחריפות לבחירתה להיות זמרת ואחיה אף איימו לרצוח אותה אם תעשה זאת, נג'את נמלטה מביתה והסתתרה בחנות למוזיקה. שם, מצא אותה המפיק מוסטפא אל-מילס, שהעריך את שירתה. הוא שכנע אותה לתת בו אמון ולבוא איתו לקזבלנקה כדי לקדם שם את הקריירה המוזיקלית שלה. בקזבלנקה חתמה אעתאבו חוזה עם בית הדיסקים "חסניה" ושהתה במשך שלוש שנים בבית אמו של המפיק. לבסוף נמצאה על ידי משפחתה, שהשלימה איתה ועם בחירתה. בשנת 1984 הופיעה נג'את אעתאבו לראשונה באולם "אולמיפיה" בפריז. שיריה הפכו ידועים בקרב הגולים המרוקאים. היא ערכה סיורי הופעות רבים בצרפת, ספרד, בלגיה, הולנד, קנדה, אוסטרליה וארצות אחרות. היא הופיעה במרכז לינקולן בניו יורק, בפארק המילניום בשיקגו ובמקומות נוספים. במרוקו השתתפה בפסטיבלים כמו הפסטיבל הבינלאומי לשירת הראי, בפסטיבל למוזיקת קודש, הפסטיבל הבינלאומי של קזבלנקה, ורבים אחרים. בחו"ל השתתפה בפסטיבל העולם הערבי במונטריאול, ערב א-דוחה באבו דאבי, פסטיבל מדריד, וכו'.שיריה מספרים על האי-שוויון בין גברים ונשים, על עוולות המשפחה המסורתית ביחס לנשים ועל האהבה על תסבוכותיה. היא שרה מלווה בהרכבים המשלבים כלי נגינה חשמליים עם כלי מסורתיים כמו עוד או בנדיר.
בשנת 1991 להיטה هادي كدبة باينة" (האדי קדבה באינה - "Hedi Kedba Bayna"), על אישה הנבגדת על ידי בעלה, כבש קהלים רבים בארצות ערב, בצרפת ובספרד.
חיים פרטיים
נג'את אעתאבו נשואה למפיק והזמר חסן דיקוק ולזוג שלושה ילדים. הם חיים בדרום צרפת.
דיסקוגרפיה
האלבומים של נג'את אעתאבו כוללים כ-500 שירים.
ח'וואלד
חַ'וואלִד או אלחַ'ואלִד (בערבית: الخوالد) הוא יישוב כפרי ערבי-בדואי בגליל התחתון, אשר קיבל הכרה בשנת 1993.
משמעות השם היא ה"ח'אלדים", כלומר צאצאיו של המצביא ח'אלד בן אל-וליד מבני לווייתו של הנביא מוחמד.
היישוב נמצא בתוואי נחל ציפורי בסמוך ליישוב נופית.
מרחב מטרי שלם
בטופולוגיה, מרחב מטרי שלם הוא מרחב בו לכל סדרת קושי של נקודות מתוכו קיים גבול במרחב. בצורה אינטואיטיבית, ניתן לומר כי מרחב שלם הוא מרחב שאין בו "חורים": אם יש סדרה של נקודות שהולכות ומתקרבות אחת לשנייה, הן יתקרבו לנקודה אחת מסוימת במרחב. למשל, המספרים הרציונליים לא מהווים מרחב מטרי שלם, שכן סדרת מספרים רציונליים המתכנסת (בממשיים) ל-\sqrt{2} היא סדרת קושי, אבל אין לה גבול רציונלי.
תנאי הכרחי ומספיק לכך שמרחב מטרי יהיה שלם מנוסח במשפט החיתוך של קנטור. מרחב מטרי שלם הוא קומפקטי אם ורק אם הוא חסום לחלוטין.
השלמה
מבחינה פורמלית, מרחב Y הוא השלמה של מרחב X אם ורק אם X איזומטרי לקבוצה צפופה במרחב Y ו-Y הוא מרחב מטרי שלם. ניתן להוכיח שכל שתי השלמות של X איזומטריות, כלומר הן זהות בכל הנוגע לתכונות המטריות שלהן.
שיטות בנייה למרחב משלים
ישנן שתי שיטות בנייה בסיסיות למרחב המשלים.
שיטה ראשונה
נעזר בטענה - כל מרחב מטרי (X,d) ניתן לשכן בתוך מרחב בנך (הסבר מפורט על כך ניתן למצוא בערך זה תחת מרחבי פונקציות). כלומר, קיים שיכון, כאשר מרחב הפונקציות הוא מרחב שלם. מספיק יהיה להביט בתמונה של X בתוך מרחב הפונקציות (שכן היא איזומורפית למרחב X). כדי להשלים את f(X), נביט בקבוצה Cl(f(X)), היא הסגור של הקבוצה. קבוצה זו אכן סגורה, ולכן משלימה את תמונת X, ולכן משלימה (איזומורפית) את X.
שיטה שנייה
נביט בקבוצה X' הכוללת את כל סדרות קושי במרחב X. נגדיר עליה את הפסאודו מטריקה. פונקציה זו מוגדת היטב ומגדירה פסאודו מטריקה על X'. נגדיר יחס שקילות ~ על X' על ידי
ביחס שקילות זה, נביט בקבוצת מחלקות השקילות:. ראשית, קל לשכן את המרחב X למרחב {X}_{c} על ידי. השלמת המרחב X תהיה שוב הסגור של התמונה.
מרחבים מטריים עם מבנה אלגברי
כאשר מדובר בשדה סדור, השלמות מתייחסת לקיום חסם עליון לכל קבוצה חסומה. זוהי תכונה שונה מהתכנסות של סדרות קושי - ראו שדה סדור שלם לפרטים.
מרחב נורמי שלם נקרא מרחב בנך ואילו מרחב מכפלה פנימית שלם נקרא מרחב הילברט.
מכירת יוסף
מכירת יוסף הוא סיפור מקראי שמופיע בפרשת וישב ב.
תוכן העלילה
יוסף היה בן הזקונים של יעקב מאשתו האהובה רחל, אביו אהב אותו מכל אחיו והכין עבורו בגד ייחודי בשם כתונת פסים. יוסף מביא את דיבת אחיו לאביהם יעקב. בנוסף, היא מספר לאחיו שני חלומות שחלם שמשמעותם היא שיוסף ימלוך על בני משפחתו והם ישתחוו לו. האחים בראותם כי יוסף הוא הבן האהוב שונאים אותו עד כדי כך שאינם מדברים עמו לשלום. לאחר שיוסף מספר את החלומות השנאה והקנאה מתעצמת כלפיו.
באחד הימים יוסף נשלח במצוות אביו לראות מה שלומם במרעה. יוסף, שלא היה מודע לשנאת אחיו, או שהעדיף להתעלם ממנה, הגיע למקום המרעה. בראותם את יוסף מרחוק הם מחליטים להרוג אותו ולבטל את חלומותיו למשול בהם. בתחילה הם זוממים לרצוח את יוסף, להשליך אותו באחד הבורות שבסביבה ולספר שהוא נטרף. ראובן הבכור רוצה להציל את יוסף ומציע לזרוק אותו לבור ולא להרוג אותו בידיהם, ייתכן שחשש שמא יתלה בו אביו את המעשה. כאשר יוסף מגיע אליהם האחים פושטים ממנו את הכותונת ומשליכים אותו חי אל בור באדמה ללא מים.
האחים מנסים לגרום ליעקב אביהם לחשוב שבדרך אליהם יוסף נטרף ומת בלי קשר לאחים. הם לוקחים את כתונת הפסים של יוסף, אותה לקחו הגעתו אלהם, וטובלים אותה בדם עז ששחטו. הכותנת נשלחת אל יעקב עם שאלה "זאת מצאנו, הכר־נא הכתֹנת בִּנך היא, אם לא?". יעקב מזהה את הכותונת, מבין שבנו יוסף נטרף ואומר "טָרֹף טֹרַף יוסף". יעקב קורע את בגדיו, לובש שק ומתאבל מיום זה למשך שנים. בני משפחתו מנסים לנחם אותו אך איש אינו מצליח לנחם את יעקב ששכל את בנו האהוב.
פרשנות מסורתית
המשכו של הסיפור לאחר שנזרק יוסף לבור אינו ברור כל צרכו:
ראובן שב אל הבור, ובראותו כי יוסף איננו, קרע את בגדיו.
לאחר מכן מסופר כי (שם, ). ובהמשך:.
הפרשנים מתלבטים בשאלה מי מכר את יוסף ולמי הוא נמכר, האם לישמעאלים או למדיינים?
רש"י מסביר שהיו מספר מכירות, בני יעקב מכרו את יוסף לישמעלים, הישמעאלים למדינים והמדינים למצרים. הקושי בתירוץ זה הוא הופעתם המחודשת של הישמעאלים בפרק לט.
ר' אברהם אבן עזרא סבור כי מדין וישמעאל הם בני שבט אחד הנקרא פעם כך ופעם כך.
אידריס דבי
אידריס דבי איטנו (בערבית: إدريس ديبي إتنو; בצרפתית: Idriss Déby Itno; 18 ביוני 1952 – 20 באפריל 2021) היה נשיאה של צ'אד בין השנים 1990–2021 ומנהיג תנועת ההצלה הפטריוטית. היה מוסלמי מתון, שהשתייך לשבט בידיאת של העם הזגאווי. את השם "איטנו" הוסיף לשם משפחתו בשנת 2006.
מכירת יוסף
פרשנות מסורתית
פירושו של הרשב"ם מהפכני, אך מוצא אסמכתא בפסוקים, שכן בהם לא מוזכר כלל שהאחים מכרו את יוסף. בפסוק: לא נזכרים כלל האחים; ואף יוסף עצמו, בהיותו בבית האסורים מעיד:.
אידריס דבי
ביוגרפיה
דבי נולד בפאדה בשנת 1952. הוא היה בנו של רועה. לאחר שסיים את לימודי בית הספר נרשם לבית הספר לקצינים בנג'מנה, משם נשלח לצרפת ושב לצ'אד רק ב-1976 כשברשותו רישיון טיס מקצועי. הוא נשאר נאמן לצבא ולנשיא פליקס מאלון עד להתמוטטות השלטון המרכזי ב-1979. דבי קשר את גורלו עם היסנה הברה, אחד המצביאים הצבאיים. שנה לאחר שהתמנה הברה לנשיאות הוא זכר לדבי חסד נעורים ומינה אותו לתפקיד רמטכ"ל הצבא. ב-1984 הצטיין דבי בחיסול הכוחות הפרו-לוביים במזרח צ'אד, ונשלח שנה לאחר מכן על ידי הברה לפריז כדי ללמוד בבית הספר הצבאי הגבוה אקול מיליטר. עם שובו לצ'אד התמנה דבי ליועץ צבאי מיוחד לנשיא. ב-1987 התמודד דבו פעם נוספת עם כוחות לוביים בשדה הקרב, ובזכות טקטיקת הלחימה בה נקט הסב להם אבדות רבות.
מכירת יוסף
ביקורת המקרא
הפרשנים המודרניים של ביקורת המקרא יישבו את הקשיים בסיפור יוסף באמצעות שימוש בהשערת התעודות, שלפיה חמשת חומשי תורה נכתבו בעזרת ארבע תעודות שונות. לדברי הפרשנים המודרניים, סיפור מכירת יוסף מהווה דוגמה טובה לעירוב של שתי תעודות זו בזו. התעודה הראשונה קרויה בשם המקור היהוויסטי (קרוי בקיצור באות J), שכן היא משתמשת בשם יהוה לתיאור האל. המקור היהווסיטי מיוחס לממלכת יהודה הדרומית, ולראייה, יהודה הוא האח הצדיק מבין האחים במקור זה. התעודה השנייה קרויה בשם המקור האלוהיסטי (קרוי בקיצור באות E), שכן היא משתמשת בשם אלוהים לתיאור האל. מקור זה מגיע, לפי ההשערה, מממלכת ישראל הצפונית, ולראייה, האח הצדיק במקור זה הוא ראובן, ששבטו הוא מממלכות הצפון. חלוקת הסיפור לשני מקורות שונים מסוגלת ליישב את הקשיים שהתעוררו במהלך הסיפור:
אידריס דבי
ביוגרפיה
ב-1989 חל קרע ביחסים בינו לבין הברה, על רקע כוחם העולה של חיילי המשמר הנשיאותי. הברה האשים את דבי בניסיון לתכנן הפיכה צבאית במדינה, ואילץ אותו להימלט ללוב, משם עבר לסודאן ובה ייסד את תנועת ההצלה הפטריוטית - תנועת מחתרת בתמיכת סודאן ולוב. התנועה החלה במבצעים צבאיים כנגד משטרו של הברה באוקטובר 1989. ב-10 בנובמבר 1990 הוציאו אנשיו לפועל מתקפה ניצחת כנגד כוחותיו של הברה, וב-2 בדצמבר בהפיכה צבאית, שיזם, עלה לשלטון כשהוא צעד כמנצח בראש כוחותיו, ללא התנגדות, לבירה נדג'אמנה. בהמשך, ניהל מלחמת חורמה בתמיכת המערב, בין היתר בארגון "בוקו חראם".
מכירת יוסף
ביקורת המקרא
בנוסף, בסיפור ישנן כפילויות רבות:
בהמשך ספר בראשית חוזרת ההפרדה בין מקורות E ל-J, וניתן לראות שם גרסאות שונות לסיפור מכירת יוסף, כפי שבאות לידי ביטוי בשני הסיפורים המופרדים בפרק ל"ז. כך, למשל, בפרק מ', המיוחס ל-E ועוסק בחלומות שר המשקים ושר האופים, יוסף מעיד על עצמו כי הוא נגנב מארץ העברים, מה שמתקשר ללקיחתו מהבור בידי המדיינים, ולא למעשה האחים: . לעומת זאת, בפרק מ"ב המיוחס ל-J, האחים מודים באשמה שהם אלו שגרמו ליוסף להגיע למצרים, במוכרם אותו לישמעאלים:.
אידריס דבי
ביוגרפיה
באפריל 2021, נהרג אידריס דבי בקרב בצפון צ'אד בנסיבות לא ברורות, פחות מיממה אחרי שזכה בכמעט 80% בבחירות ונבחר לכהונה שישית ברציפות. לפי הודעת הצבא הוא מת לאחר שנפצע בשדה הקרב. לאחר מותו מונה בנו, מחמוד אידריס דבי איטנו, גנרל המשמש כסגן מפקד הכוחות הצבאיים, לראש מועצת המעבר לתקופה של 18 חודשים.
מכירת יוסף
ביקורת המקרא
להלן מוצג הסיפור, כשהוא מופרד בין שני המקורות.
משמעות המכירה
בהיסטוריוגרפיה היהודית יש למכירת יוסף חשיבות מכרעת: בעקבות המכירה ירד יוסף למצרים, הפך למשנה למלך, כלכל את אחיו ואביו בשנות הרעב, דבר שהביא להשתקעות המשפחה במצרים, לשעבוד, ולבסוף ליציאת מצרים ולכיבוש הארץ בידי העברים. סכום המכירה, 20 דינרים שהם 5 סלעים, הוא גם הסכום של פדיון בכורות (מהאם), מצווה זכר למכת בכורות בזמן יציאת מצרים. יוסף היה בכור לאמו.
אידריס דבי
הקונפליקט הסודני–צ'אדי
בסוף שנת 2005 החל להיווצר מצב של מתח וחוסר שקט מול סודאן. ניסיון הפיכה צבאית, שכלל את הפלת מטוסו של דבי, סוכל בחודש מרץ 2006, ובמקביל התנהלה לחימה מול מורדים במזרח המדינה. באמצע חודש אפריל דיכאו כוחות הממשלה התקוממויות בבירה נדג'אמה, שבעקבותיהם ניתק דבי את יחסיו עם סודאן, כלפיה הפנה אצבע מאשימה בניסיון לחבל בבחירות לנשיאות. בהשבעתו לנשיאות פעם נוספת ב-8 באוגוסט 2006 נכח גם נשיא סודאן עומר אל-בשיר, ושני המנהיגים הסכימו להשיב את היחסים בין המדינות על כנם. דבי הביע תמיכה גם במשטר באיראן. במהלך ספטמבר 2006 פיקח דבי אישית על תקיפות של כוחות מורדים במזרח המדינה.
מכירת יוסף
משמעות המכירה
חוקרת המקרא נחמה ליבוביץ' מוצאת סיבתיות כפולה בסיפור מכירת יוסף, כפילות של עשייה אנושית ועשייה אלוהית. מצד אחד בני אדם פועלים מתוך דחפים אנושיים: יוסף מתפאר, האחים מקנאים ונוקמים בו, ומצד שני ה' מכוון את כל המאורעות כדי להוציא לפועל את התוכנית האלוהית של עם נבחר היוצא מבית עבדים ומקבל את התורה.
אידריס דבי
הקונפליקט הסודני–צ'אדי
האשמות הדדיות חוזרות על תמיכה בארגוני מורדים משני צדי הגבול העיבו שוב על יחסי סודאן וצ'אד, והיחסים נותקו שוב במאי 2008.
מכירת יוסף
מכירת יוסף באגדה
חז"ל גינו את האחים על המכירה:
אידריס דבי
סכסוך הנפט
בסוף אוגוסט 2006 הצהיר דבי כי צ'אד תלאים 60% מכל תפוקת הנפט בתחומי המדינה, לאחר שבמשך שנים זכתה לקבל רק "פירורים" מהחברות המערביות שהפעילו בה את קידוחי הנפט. לדבריו חברת שברון סירבה לשלם מיסים שהצטברו לסך של קרוב לחצי מיליארד דולר. לאחרונה אושר בצ'אד חוק, שנתמך על ידי הבנק העולמי, לפיו מרבית רווחי הנפט יופנו לבריאות, חינוך ומיזמי תשתית. החקיקה באה לאחר שהבנק העולמי הקפיא את רווחיה של צ'אד מקידוחי הנפט בשל מחלוקת לגבי אופן הוצאת התשלומים. על פי פרסום במגזין פורבס 30 מיליון דולר שהקצה הבנק העולמי להנחת צינור נפט הוחרמו על ידי ממשלתו של דבי כביכול על מנת "להאכיל את הרעבים במדינה", אך למעשה הופנו לצבא כדי לשמור על יציבות השלטון.
יחסיו עם ישראל
ב-25 בנובמבר 2018, במסגרת ביקור היסטורי בישראל, נערך מפגש עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בו, שוחחו שניהם על השינויים בהתייחסות של העולם הערבי לישראל, כמו גם על פיתוח אינטרסים משותפים לשתי המדינות. זאת, לאחר שהיחסים בין המדינות נותקו ב-1972 בנסיבות היסטוריות מיוחדות, אך גם אם לא היו מגעים במישור דיפלומטי גבוה, היחסים נמשכו כל העת. לאחר מכן, במפגשו עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, הדגישו השניים את חשיבות המאבק בטרור, ושיתוף פעולה עתידי. בנוסף התייחס בחשיבות רבה לנושא הפלסטיני והצורך במציאת פתרון לנושא זה.
מכירת יוסף
מכירת יוסף באגדה
ספר היובלים מתארך את המכירה ל-10 בחודש השביעי, שהוא יום הכיפורים בלוח השנה במגילות קומראן, ובכך מסביר את הצורך בשעיר לעזאזל לכפר על בני ישראל.
גבעת הכלניות (חוות שקמים)
גבעת הכלניות (בעבר נקראה גם גבעת לילי) היא תל שנמצא מול חוות שקמים בנגב הצפון-מערבי. הגבעה ידועה בזכות פריחת הכלניות שבה בחורף אך גם בזכות מיקומה הצופה על חוות שקמים של אריאל שרון. בגבעה קבורים אריאל שרון ואשתו לילי שרון.
בראש התל נמצאת חלקת הקבר של משפחת שרון, שבה קבורים אריאל ולילי שרון. לילי שרון נקברה במרץ 2000 במהלך שהוכשר בדיעבד על ידי בג"ץ. אריאל שרון נקבר לצד אשתו ב-13 בינואר 2014. חלקת הקבר מגודרת ומטופחת.
ביולי 2005 עתר נועם פדרמן, פעיל תנועת כ"ך לבג"ץ ודרש להוציא את גופתה של לילי בטענה כי הקבורה לא מסודרת ועל פי פקודת בריאות העם את המתים יש לקבור אך ורק בבתי קברות מסודרים, עתירתו של פדרמן נדחתה על ידי השופט סלים ג'ובראן ואף קבע כי העובדה שעברו חמש שנים מיום קבורתה של לילי עד ליום שפנה פדרמן לראשונה ליועץ המשפטי לממשלה די בה כדי לדחות את העתירה, עם זאת קבע שהקבורה אכן לא נעשתה בבית עלמין מאושר, אך כן נעשתה ברישיון
עדי סופר תאני
עדי סוֹפר-תאני (נולדה ב-1971) היא מנהלת ישראלית המתמחה בשיווק ובמסחר אלקטרוני. משנת 2014 משמשת כמנכ"לית חברת פייסבוק ישראל בע"מ, נציגת חברת מטא שמפעילה את הרשת החברתית המקוונת פייסבוק בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1993 נסעה לארצות הברית כדי ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת ברקלי. לאחר כשנה החלה בלימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בשנת 1997. בשנת 2001 החלה בלימודי תואר שני במנהל עסקים בתוכנית Kellogg-Recanati של אוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בשנת 2003.
קריירה
בגיל 26, בתחילת דרכה העסקית-ניהולית, החלה לעבוד כעוזרת האישית של שי רשף, מנכ"ל ויו"ר רשת לימודי הכנה לבחינות בגרות "קידום". במסגרת תפקידה הייתה אחראית על הנפקה פרטית שערכה קבוצת קידום.
בפברואר 1998 הייתה הממונה על המשא ומתן לקבלת הזיכיון של המותג וול-סטריט האמריקאי בישראל מטעם קידום. לאחר חתימת עסקה זו ויציאתה לפועל, הקימה וניהלה את רשת בית הספר ללימודי אנגלית "וול-סטריט ישראל". בינואר 2002 עבר רשף להולנד ותאני החלה לנהל את "קבוצת קידום" (כולל את רשת בתי הספר לחמן). בשנת 2005 נמכרה "קידום" לחברת "קפלן", חברה-בת של ה"וושינגטון פוסט". לאחר המכירה המשיכה לנהל את החברה כחטיבה בחברת קפלן עד ספטמבר 2008, עת מונתה למנכ"לית יחידת ה-B2C (חטיבת הלקוחות הפרטיים) בתאגיד ההימורים המקוונים 888 אחזקות (שבבעלות משפחת שקד). במסגרת תפקיד זה הייתה אחראית על פעילות החברה תחת מותגיה השונים. במאי 2011 פרשה מתפקידה.
בספטמבר 2009 נבחרה על ידי המגזין TheMarker לאחת מארבעים צעירים מבטיחים בישראל אשר "יובילו את עולם העסקים בשנים הקרובות".
בין ספטמבר 2012 לינואר 2014 כיהנה כדירקטורית בחברת סרגלי הכלים פריון נטוורק.
ביולי 2013 השקיעה סופר תאני באתר האופנה StyleRiver והחלה לכהן בו כדירקטורית. בנוסף להשקעה זו ביצעה סופר תאני שורה של השקעות נוספות בסטארט-אפים ישראליים, כגון באתר הילדים Ekoloko, בשירות המשלוחים המקוון Habaitta.com שפעילותו הופסקה, ובחברת Zula App של ג'ף פולבר המפתחת יישום תקשורת לצוותי עבודה. באוקטובר 2013 החלה לכהן כיושבת ראש חברת הסטארט-אפ Ginger Software, המפתחת טכנולוגיה לתיקון שגיאות כתיב, תחביר ודקדוק באנגלית.
במרץ 2014 מונתה למנכ"לית פעילות השיווק של פייסבוק בישראל, שהעסיקה אז 20 עובדים. במקביל הקימה פייסבוק מרכז פיתוח בישראל, בניהולו של רואי טיגר, שהיה מנכ"ל חברת אונבו אותה רכשה. בינואר 2015 התארחה בכנס go mobile, ובמהלכו התייחסה לראשונה בפומבי לפרשת הסרת הדף "סטטוסים מצייצים", שאותו הפעיל העיתונאי אבי לן ובת זוגו עדי בנטוב. מפעילי הדף הגישו ב-2018 תביעה נגד סופר-תאני ונגד חברת פייסבוק.
במאי 2015 הגישה תביעה למתן צו מניעה נגד עורך הדין גיא אופיר, בשל איומו לפרסם את פרטי ההתקשרות שלה אם לא תפרסם את פרטי ההתקשרות של פייסבוק ישראל. ביוני 2015 הגיעה עמו להסכם פשרה.
באוגוסט 2015 דורגה במקום הראשון, במשותף עם מירי רגב, ברשימת 50 הנשים המשפיעות ביותר בישראל לשנת 2015, על ידי המגזין "פורבס ישראל".
מאז 2016, סופר תאני משמשת כחברת המועצה המייעצת של מיזם "קמא-טק", הפועל לשילובם של בני ובנות המגזר החרדי בעולם ההיי-טק הישראלי.
חיים אישיים
מתגוררת בסביון עם בן זוגה בנימין גיא תאני, מבעלי השליטה בחברת netline המייצרת ציוד ביטחוני, ולהם שתי בנות. בדצמבר 2020 נהרג אביה, דרור סופר, מפגיעת רכב בעת שלקח חלק במחאה נגד ממשלת ישראל.
ניהול סיכונים פיננסיים
ניהול סיכונים פיננסיים מהווה חלק בלתי נפרד מניהול הסיכונים בתאגיד. התחום עוסק במכלול הצעדים שעל חברה לנקוט כדי להגן על עצמה מפני סיכונים בתחום הפיננסי, ובכללם סיכוני אשראי, סיכוני שוק וסיכוני מטבע. בדומה לניהול סיכונים במובנו הכללי, גם בתחום הפיננסי נדרשת החברה להגדרת הסיכון, מדידתו ופעילות להקטנתו. חלק נכבד מהסיכונים הפיננסיים ניתן לגידור על ידי שימוש במכשירים פיננסיים מתאימים. מאחר שלכל הגנה כזו קיימת עלות, מתפקידו של מנהל הסיכונים להחליט על רמת ההגנה המתאימה. כדוגמה לסיכונים פיננסיים ספציפיים ניתן למנות עלייה בשער הריבית או עלייה בשיעור האינפלציה (לחברה לווה), עליית מחירי חומרי גלם, ירידה בשערי מטבע חוץ (ליצואנים) ועוד.
רגולציה
ניהול סיכונים בחברות הביטוח מוטמע באופן דומה במסגרת תקנות סולבנסי 2.
הר כרמים
הר כרמים הוא הר געש רדום ברמת הגולן, המתנשא לגובה של 1,190 מטרים מעל פני הים. ההר הוא חלק מקו התלים הישראלי, והוא שוכן בין ההר הצפוני ביותר בקו, הר רם לבין הר ורדה, כ-26 ק"מ צפונית מזרחית מקצרין, ו-5 ק"מ דרומית למג'דל שמס.
דור ה-X
דור ה-X או דור האיקס (באנגלית: Generation X) הוא דור אשר נולד בעולם המערבי לאחר דור הבייבי בום. גבולותיו של דור זה קשים לתיחום, אך לרוב הכוונה לגל דמוגרפי של אלו שנולדו החל מהשנים הראשונות של שנות ה-60 ועד לתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 (1961–1980).
המונח "דור האיקס" בא להגדיר קבוצת גיל, ולכן אין לו הגדרה סגורה. בתחילה כלל רק ילדים שנולדו בין שנת 1965 עד 1976. בארצות הברית, שנת 1965 הייתה השנה הראשונה שבה שיעור הילודה החל לרדת אחרי גל הלידות שהתחיל מיד אחרי מלחמת העולם השנייה, ושנת 1977 הייתה השנה שבה שיעור הילודה חזר לעלות. פרמטר זה שונה במשך הזמן וכלל הרבה יותר אנשים. דור זה מוגדר לרוב כאלו שנולדו מהשנים הראשונות של שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20, או בהגדרה מדויקת יותר, מ-1961 עד 1980 (עם חפיפה קלה לדורות שלפניו ואחריו).
סביהם הטיפוסיים של בני דור ה-X הם הדור השקט; הוריהם היו דור הבייבי בום. ילדיהם הם דור ה-Y ודור ה-Z.
מאפיינים כלליים
למרות שמקובל לאפיין את דור ה-X כבעל תכונות ייחודיות, אין תמיכה מדעית משמעותית לכך שלדורות שונים ישנם מאפיינים ייחודיים.
לפי חוקרים אמריקאים, דור זה מאופיין בחוסר שאיפה לחולל תמורות בעולם, בנטייה למרוד בסמכות ולבעוט במוסכמות חברתיות, בגדילה ושהייה רבה יותר בבית, ובחשיפה ממוצעת ל-150 פרסומות ביום, כ-800 רציחות וכ-100,000 מעשי אלימות באמצעי התקשורת.
לפי העתידן דוד פסיג, דור האיקס הוא דור שבניגוד לקודמיו שוהה הרבה יותר בבית ולכן חשוף רבות לאמצעי התקשורת ולמסרים השיווקים בהם. הוא טוען כי זהו דור שאינו מכיר בסמכות כבעבר, וגדל בעולם הרבה יותר רב-תרבותי. דור ה-X נאמן פחות מהוריו למקום עבודה בודד, ואף נאמן פחות למקצוע בו הוא עוסק. חלק ניכר מאנשי הדור החליפו מקצוע במהלך הקריירה התעסוקתית שלהם.
מטיווילדה דובס
מטיווילדה דובס (באנגלית: Mattiwilda Dobbs; 11 ביולי 1925 - 8 בדצמבר 2015) הייתה זמרת סופרן קולורטורה אפרו-אמריקאית, אחת הזמרות השחורות הראשונות שהגיעו לקריירה בינלאומית משמעותית באופרה. מאזיניה של דובס, שקולה היה קטן אך קל ורענן, התפעלו מן הטכניקה הווקאלית המעודנת ומן הפרשנויות התוססות ומלאות חיים שלה.
חייה
מטיווילדה דובס נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה, בת לג'ון ואיירין דובס, שהיו מנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית של אטלנטה. היא החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שבע ושרה במקהלות של הקהילה והכנסייה. בקולג' ספלמן החלה ללמוד פיתוח קול והמשיכה את לימודיה אצל זמרת הסופרן הגרמניה, לוטה להמן, בניו יורק. בהמשך קיבלה מלגת לימודים מעמותת ג'ון היי ויטני, שאפשרה לה להמשיך בלימודיה באירופה, בעיקר אצל פייר ברנאק. אחרי שזכתה בתחרות המוזיקה הבינלאומית בז'נבה, שווייץ בשנת 1951, הופיעה לראשונה כזמרת אופרה מקצועית בפסטיבל הולנד ב-1952, בתפקיד הזמיר ביצירתו של איגור סטרווינסקי "לה רוסיניול" ("הזמיר").
תוך זמן קצר שרה דובס בפסטיבלים ובבתי האופרה החשובים של אירופה. בפסטיבל גליינדבורן הופיעה לראשונה בתפקיד צרבינטה ב"אריאדנה מנאקסוס" ב-1953. הופעתה הראשונה בלה סקאלה באותה שנה, בתפקיד אלווירה ב"איטלקייה באלג'יר" של רוסיני, הייתה גם הפעם הראשונה, שזמרת שחורה שרה בבית האופרה הזה. בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הופיעה לראשונה בשנת 1954, בתפקיד מלכת שמאחה ב"תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב. דובס שרה גם באופרה של פריז, באופרה של וינה ובבתי האופרה של המבורג ושל סטוקהולם.
הופעת הבכורה שלה באמריקה הייתה ברסיטל עם "אגודת התזמורת הקטנה" בניו יורק, בשנת 1954. במטרופוליטן אופרה הופיעה לראשונה בתפקיד ג'ילדה בריגולטו של ורדי ב-9 בנובמבר 1956. אף כי מריאן אנדרסון הקדימה אותה בשירה על במה זו, הייתה דובס הזמרת השחורה הראשונה שהוצע לה חוזה ארוך-טווח במטרופוליטן. בשמונה עונות, שרה גם את צרבינטה, את צרלינה בדון ג'ובאני, אולימפיה בסיפורי הופמן של אופנבך, לוצ'יה בלוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי ואוסקר בנשף המסכות של ורדי. בסוף שנות ה-50' הופיעה בקביעות באופרה של סן פרנסיסקו. נאמנה לקו שקבעו מבצעים אפרו-אמריקאים אחרים, סירבה לשיר לפני קהלי מאזינים שנקטו מדיניות הפרדה בין-גזעית, ומשום כך לא יכלה לשיר בעיר הולדתה עד 1962.
דובס פרשה מן הבימה בשנת 1974 והחלה ללמד באוניברסיטת טקסס, שם הייתה חברת הסגל האפרו-אמריקאית הראשונה. היא המשיכה בקריירת ההוראה כפרופסור לפיתוח קול באוניברסיטת הווארד בוושינגטון די. סי. עד שפרשה למחוז ארלינגטון שבמדינת וירג'יניה, שם התגוררה עד 2013, אז עברה לדיור מוגן באטלנטה, שם נפטרה בדצמבר 2015.
הקלטות
הסופרן הקולורטורי של מטיווילדה דובס זכה לשבחים על רעננותו וגמישותו, כמו גם על יפי צלילו. את קולה אפשר לשמוע במספר קטן של הקלטות, בהן החטיפה מן ההרמון של מוצרט מול ניקולאי גדה, בניצוח יהודי מנוחין, דולי הפנינים של ביזה בניצוח רנה לייבוביץ ורסיטל של אריות אופראיות ושירים, הקלטות משנות ה-50 שיצאו מחדש ב-1999 בחברת טסטאמנט רקורדס.
חיים אישיים
מטיווילדה דובס חיה תקופה קצרה בספרד, עם בעלה הראשון, לואיס רודריגז, שמת ממחלת כבד ביוני 1954, ארבעה-עשר חודשים לאחר נישואיהם. ב-1957 נישאה לבנגט יאנזן, עיתונאי שוודי. יאנזן מת ב-1997.
נג'מנה
נג'מנה (בערבית: إنجامينا, בצרפתית: Ndjamena) היא עיר הבירה של מדינת צ'אד שבמרכז אפריקה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-1,092,066 נפש נכון ל-2012. כבירת מחוז צ'ארי-בגוירמי, וכעיר נמל ליד נהר הצ'ארי, משמשת נג'מנה כמרכז מנהלי חשוב מאוד. זוהי גם עיר שוק חשובה בשביל מלח, משק חיות, דגנים ותבואה, בשר, ועיבוד תעשייתי.
שם העיר
משמעות השם בערבית הוא "מקום של שקט".
היסטוריה
נג'מנה נוסדה על ידי הצרפתים כפור לאמי (Fort-Lamy) בשנת 1900. העיר הייתה מרכז סחר חשוב ונהפכה לבירת האזור.
במהלך מלחמת העולם השנייה מטוס גרמני הפציץ את שדה התעופה של העיר והשמיד כמויות גדולות של דלק ועשרה מטוסים.
הנשיא פרנסואה טומבלבי שינה את שם העיר ב-1973 לנג'מנה. במהלך הסכסוך הצ'אדי-לובי בשנות ה-80 פלשה לוב לצ'אד וכבשה את העיר למשך כמה שנים. במהלך מלחמת האזרחים במדינה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 העיר נהרסה חלקית ומרבית האוכלוסייה ברחה מהעיר.
דמוגרפיה
במהלך מלחמת האזרחים הצ'אדית שהתחוללה בין השנים 1979–1980, נפגעה העיר רבות, אולם תושבי העיר לא נתנו לעובדה זו להשפיע עליהם, והעיר המשיכה לצמוח מבחינת מספר תושבים, עובדה אשר משתקפת בפער המספרי שבין שנת 1962 לשנת 1993:
בעיר ישנם תושבים המשתייכים לדתות שונות, אולם הדת השלטת היא האסלאם. האוכלוסייה הערבית מונה מעט יותר מ-11%.
תיירות
מבחינה תיירותית העיר איננה מפותחת כלל. האטרקציות התיירותיות בה כוללות בין השאר את המוזיאון הלאומי הצ'אדי, קתדרלה, וכמה מסגדים.
השכלה
בנג'מנה שוכנת האוניברסיטה המרכזית של צ'אד. כמו כן קיימים בעיר מוסדות ללימוד מנהל עסקים, לרפואה וטרינרית, ובתי ספר זרים, שהבולט בהם הוא "בית הספר האמריקני של נג'מנה".
תחבורה
תחבורתית, העיר מקושרת לרשת הכבישים הטרנס-אפריקאית, המחוברת גם כן לכביש נג'מנה-ג'יבוטי, ולכביש המהיר "טריפולי-קייפטאון". כל אלה הופכים את העיר למרכז, מבחינת התחבורה הטרנס-אפריקנית.
לעיר נמל תעופה בינלאומי אחד, נמל התעופה הבינלאומי נג'מנה (קוד יאט"א NDJ), אשר שוכן בפרבריה של העיר.
עינן כהן
עינן כהן (29 ביוני 1933 - 5 בינואר 2014) היה צייר, פסל ואמן אנימציה ישראלי.
ביוגרפיה
עינן כהן נולד בזאגרב, בשם לאו כהן (Leo Kohn), לאם חד-הורית ולאב שזהותו לא נודעה לו מעולם. בהיותו בן שמונה, נתפסה אימו שהייתה יהודייה-קומוניסטית ונורתה בידי האוסטאשה, הארגון הלאומני הקרואטי ביוגוסלביה, ששיתף פעולה עם הנאצים. בעקבות רצח האם עבר כהן להתגורר עם דודותיו שהיו נשואות לנוצרים. ואולם, הן חששו לחייו ולחייהן, משום שהאוסטאשה המשיך לרדוף אחריו. הוא הועבר לבית יתומים שממנו נמלט ושב אל דודותיו. לאחר זמן מה ובעצת מכר של המשפחה נשלח בזהות בדויה כמוסלמי למחנה הנוער של האוסטאשה, שם שהה שלוש שנים.
בשנת 1948 עלה לארץ במסגרת עליית הנוער והגיע לקיבוץ שער העמקים. עם עלייתו ארצה בחר לעצמו את השם התנ"כי עינן.
עינן החל לצייר בעקבות ידידותו עם אלכס לוי, חבר קיבוץ בן גילו, אף הוא יוצא יוגוסלביה, צייר מחונן ששמו הלך לפניו. במהלך שנותיו בקיבוץ הרחיב עינן את השכלתו האמנותית ואף הוקצו לו "ימי ציור" כמקובל אז בקיבוצים. באותה תקופה גם למד ציור בסמינר הקיבוצים באורנים (1954).
את שירותו הצבאי עשה תחילה כגשש ולאחר מכן, במסגרת הנח"ל, שבו שימש אחראי תרבות במועדוני הנח"ל. הוא התקבל ללהקת הנח"ל כמעצב תפאורות בתקופתם של דני קרוון וחיים טופול. לאחר שחרורו מהצבא עזב את הקיבוץ ועבר לחיפה שם עבד במפעל כצייר על כלי קרמיקה. באותה שנה פגש עינן את מי שהייתה לרעייתו הראשונה ואם שני ילדיו, אוריאלה לבית בריליאנט, ממייסדי קיבוץ שפיים. הם נישאו בשנת 1957, עינן עבר עימה לשפיים ושם נולד בנו הבכור דגן. בשפיים קיבל עינן סטודיו ועסק בעבודות קרמיקה, ציור ועיצוב תכשיטים. בעודו בשפיים למד שנה אצל הצייר מירון סימה. בין השנים 1957–1959 יצא ללימודי אמנות במכון אבני בתל אביב אצל נפתלי בזם, יחזקאל שטרייכמן, ואביגדור סטימצקי. ב-1963 עבר עם משפחתו לנתיב הל"ה שם נולדה בתו נועה.
בשנת 1958 התקיימה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה כץ בתל אביב. באותה עת נמנה עם קבוצת אמנים צעירים שאימצו את סגנון הריאליזם הסוציאליסטי והציג עם חברי הקבוצה בתערוכות קבוצתיות.
בשנת 1964, בעקבות מלגה שקיבל מוועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד בראשותם של משה קופפרמן ויחיאל שמי, יצא לאירופה. באירופה חי בפריז, ציריך ובריסל. בפריז התרועע עם אמנים ישראלים וביניהם אלימה, שאיתה גם למד באבני, ולבסוף השתקע באמסטרדם שבה חי במשך שני עשורים (1984-1964). בעת שהותו בעיר נמנה עם האמנים שנתמכו בידי הארגון הממשלתי BKR. באותה עת נהג הארגון לתמוך באמנים באמצעות רכישת עבודותיהם תמורת תשלום והצגתן על קירות משרדי הממשלה.
עינן השתלב היטב בחיי התרבות באמסטרדם. בשנת 1968 היה מעורב בהקמת מועדון "פרדיסו", מראשוני המועדונים של תרבות הפופ, שבעבורו ביצע כמה מיצבים. הוא התנסה בעבודה עם חומרים פלסטיים רכים ויצר עבודת תלת מימד לצד אובייקטים אלקטרו-סטטיים שהשתנו במגע יד. בחיפוש מתמיד אחר אמצעי ביטוי חדשים התחיל להתעניין בסרטי אנימציה (1972). את רזי המקצוע למד בפראג ובזאגרב שבה היו אולפני אנימציה מן הידועים בעולם. במסגרת זו ביים סרטי אנימציה שייצגו את הולנד בפסטיבלים לסרטי אנימציה במדינות רבות בעולם. באותה עת, אצר עינן, יחד עם צוות אוצרים במוזיאון סטדליק, תערוכת עבודות של במאי אנימציה הולנדים שכללה גם מעבודותיו שלו. הוא שימש גם יועץ אמנותי לסרט שהוקרן בטלוויזיה ההולנדית בשם A to Z. בשנת 1969 שיתף אותו הבמאי הצרפתי ז'אק טאטי בעשיית הסרט Traffic שהוסרט בהולנד.
בשנת 1982 בהשפעת הציור והפילוסופיה הסיניים, שבהם מצא עניין רב, הוסיף עינן לעבודתו ממד חדש. אצל הצייר הסיני הגולה M.F. Lay למד את רזי הרישום בשחור לבן ורישום נוף וטבע דומם במכחול סיני. לימודים אלה החזירו אותו לצייר מהטבע שהיה בעבורו מעיין בלתי נדלה של צורות, קווים, קומפוזיציות וצבעים. לימים לימד ציור במכחול סיני באקדמיה המלכותית של אמסטרדם ובבית הספר הבינלאומי לאמנות באמסטרדם. וזאת לאחר שבשנות השבעים שימש מרצה אורח באקדמיה ריטפלד (Rietveld), ולימד עיצוב בחומרי פלסטיק חדשים שצבר ניסיון רב בשימוש בהם. גם בארץ לימד רישום במכחול סיני בבתי הספר לאמנות מימד, קלישר, מכון אבני ושנקר.
ב-1979 הסתיימו נישואיו בגירושין ושנה לאחר מכן פגש בניו יורק את שושנה ארנפלד, אוצרת אמנות במקצועה, והשניים נישאו ב-1984. שושנה הצטרפה אליו באמסטרדם ובשובם ארצה לצמיתות ב-1986 רכשו דירה ביפו ששימשה לו גם סטודיו. ב-1988 נולדה בתם היחידה אביה.
בין השנים 1989–1991 צייר עינן בעיקר את יפו וסביבתה בשאיפה להתחבר לנוף המקומי. בשנת 1989 אף יצר את "ידיים בים", במחאה על זיהום האוויר וקו החוף הצפוף ביפו. יצירה זו הייתה מורכבת מזרועות וכפות ידיים שצפו מעל פני הים, בגובה של ארבעה מטרים מעל המים, וייצגו דמות טובעת הזועקת לעזרה. היצירה זכתה לתהודה רבה בתקשורת. משנות האלפיים שב ליצור אובייקטים תלת־ממדיים. נאמן לרעיון שמונה (Monet) היטיב להגדירו "אני מתרגש ממה שקורה לי ברווח שבין הטבע למכחול", חזר עינן לצייר נוף, ויצא לרשום בטבע במכחול סיני מדי שבוע.
במהלך שנות התשעים ושנות האלפיים ועד שחלה ב-2008 עסק עינן בפיסול ובעיצוב עבודות תלת-ממד מעיסת נייר ופרץ דרך בציורי מים בטכניקה ייחודית לו. עיסת הנייר אפשרה לו לבטא היבטים של הומור ואירוניה ביצירתו. טעון במיוחד היה העיסוק שלו במסכות, שכן בתקופה זו גילה באקראי במוזיאון היהודי בבלגרד צילום שלו, שלא ידע על קיומו, כילד יהודי נושא טלאי. הסתבר שצילום זה מופיע גם ביד ושם.
תגלית זו הציפה את זיכרונות ילדותו הקשה, שאותם הדחיק מרבית חייו. תקופה זו הסתיימה באירוע מוחי קשה. כל תקופת מחלתו שהה בבית ובשנת 2014 הלך לעולמו ונטמן בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
יצירה
כאמן רב תחומי שעסק בציור, פיסול ואנימציה שאף עינן להתחדש ולא חדל להרחיב ולהעמיק את תחומי פעילותו. בשנות החמישים החל לצייר בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי ועם השנים פנה לסגנונות אחרים. כשיצא לאירופה הושפע מאוד מהציור האקספרסיוניסטי הגרמני וכשהגיע להולנד פילס לעצמו גם דרכים חדשות. הוא יצר עבודות תלת-ממד, תבליטים ואובייקטים אלקטרו-סטטיים שהשתנו במגע יד. הוא לא רק יצר ציורים סטטיים, אלא עבודות שבהן הצופה עצמו נוטל חלק פעיל ביצירה. לדוגמה, בעבודות המצוירות על פלסטיק שקוף, הזזת שכבות הפלסטיק יוצרת קומפוזיציה חדשה. הוא גם יצר קופסאות פלסטיק שבתוכן נוצות ועל ידי חיכוך הצד הקידמי של הקופסה נוצר חשמל סטטי והשערות הנוצתיות נעות לקדמת הקופסה. עבודות אלה הוצגו בארץ בתערוכה שחנכה את פתיחתה של גלריה מבט ב-1969. עינן נשלח לייצג את ישראל עם עבודות אלה בביאנלה של קָאֵן באותה שנה. העבודות שהוצגו בגלריה מבט הוצגו גם בהולנד במספר תערוכות וחלקן נרכשו בידי הסטדליק באמסטרדם.
בשנת 1972 התחיל עינן להתעניין בסרטי אנימציה. בעזרתם של במאי אנימציה מהידועים בעולם בזאגרב ובפראג, ביים סרטי אנימציה שייצגו את הולנד בפסטיבלים לסרטי אנימציה במדינות רבות בעולם. הסרטים "לידתו של הר" ו"הביטאט" אף צוינו לשבח וזכו לתגובות נלהבות בשעתם.
ב-1989 חזר עינן לצייר נופים, ויצא בקביעות לרשום בטבע במכחול סיני. ב-1998 הציג עינן את ציוריו אלה בשם "נופי התודעה" בתערוכת יחיד מקיפה בבנייני האומה בירושלים. התייחסות נוספת לנוף באה לידי ביטוי ב-1994 בתערוכת יחיד שנערכה בגלריה העירונית לאמנות על שם סמילנסקי ברחובות. בקטלוג התערוכה "הר ומים" כתב המשורר ומבקר האמנות מרדכי גלדמן: "ציוריו של עינן מקיימים רוח של פרטיות, אינטימיות וייחוד. ניתן לייחס זאת בראש ובראשונה לכך שהתרשמותו של עינן מנופי הארץ מגרה תמיד נופים מטפוריים פנימיים, המוצאים את דרכם אל הנייר תוך כדי עיבודו של הנוף החיצוני. אבל ראוי לייחס את האינטימיות של ציורי עינן גם לסוג הקשר שיצר... עם הנוף שלו: הוא מזדהה אתו ונבלע בתוכו. הוא הופך הר והופך מים".
במאמרו "הרהורים על ציור נוף ישראלי" בקטלוג "נופים" של תערוכת היחיד הנודדת במסגרת אמנות לעם בשנת (2002-2001) כתב סורין הלר ש"בניגוד לאופקים חדשים שראתה בהפשטה של הנוף ניסיון לבנות מערך חדש והרמוני בין הדימוי האנושי לבין הטבע, את ציוריו של עינן ניתן לראות כדפי מסע בנופה של הארץ, המשקפים התרשמות והתפעלות. גישתו אינטימית... אך בה בעת הפשטת הנוף היא מעין תהליך זיכוך שדרכו מוביל האמן אל החבוי והמטפיזי".
בשנת 1993 הניב הרושם החזק, שטבעו בו נופי הכנרת וסביבתה, סדרה של עבודות מים (אין הכוונה לצבעי מים), כפי שכינה אותן, שבהן עשה שימוש במים עצמם ליצירת הציור. עבודות אלה מבטאות את דרכו הייחודית למציאת אופנים חדשים לבטא את הטבע הזורם כשמו של קטלוג התערוכה "פנטה ריי", הכל זורם. "כל עבודה נוצרה מדילול שכבות על שכבות של צבעים ומים על נייר שגילו יותר ממאה שנים, ביצירה כמו אקראית המושכת את המכחול לצוּר צורות ומשטחי צבע עצומים. במגעו עם המים בתהליך דילול הצבע הפך הנייר גלי וספג בקימוריו את הצבע והמים. את ציורי המים יצר עינן מתוך שחרור שהעניק מקום גם לאקראיות בתהליך העבודה. תהליך העבודה הניב טופוגרפיה חיה ונושמת השואפת לחרוג ממצע הנייר הדו-ממדי", כתבו חגי שגב ושושנה ארנפלד-כהן בדברי ההסבר לתערוכה בגלריה גרשטיין (2013).החל משנות האלפיים ועד שחלה ב-2008 עסק עינן בפיסול ובעיצוב עבודות תלת־ממד מעיסת נייר. "מרבית האובייקטים עובדים, כמו ציורי הנוף של עינן, על התפר בין אובייקט ממשי, שניתן לזהות אותו כמסכה או כצמח, ובין אובייקטים שאינם ניתנים לזיהוי מוחלט ושומרים על מידה רבה של אבסטרקטיות. המשחק הזה הוא המשחק בו מיטיב עינן לשחק – מושך את ליבו של הצופה ומתעתע בו באותו הזמן. משחק הפיתוי של עינן הוא משחקה של האמנות במאה העשרים הנעה על הציר בין נרטיביות ובין ההפשטה, בין החומר ובין הרוח." כפי שכתב חגי שגב במאמרו "עבודות בתלת־ממד" ב-2002. עינן נשבה ביופיים של סחלבים ויצר אותם במגוון צבעים וצורות, לא אחת ארוטיות. עינן גם הרבה ליצור מסכות מעיסת נייר. מסכות שהעסיקו אותו מאוד גם בחיים וגם באמנות. בין השאר יצר מסכות הסוואה, מסכות בהשראת הגולם מפראג, מסכות מעוותות ומורכבות. עבודות אלה אפשרו לו לבטא הומור ואירוניה ביצירותיו.
איזומטריה
בטופולוגיה, איזומטריה היא פונקציה משמרת מרחק ממרחב מטרי אחד על מרחב מטרי אחר. מרחבים שיש ביניהם איזומטריה הם איזומטריים, ויש להם אותן תכונות מטריות.
כל איזומטריה היא חד-חד-ערכית (מהגדרת המטריקה כאי-שלילית), ולכן איזומטריות הן האיזומורפיזמים של מרחבים מטריים.
הגדרה פורמלית
איזומטריה ממרחב מטרי (X,d_X) למרחב מטרי (Y,d_Y) היא פונקציה המקיימת
לכל. כאמור לעיל, איזומטריה היא תמיד חד-חד-ערכית (אחרת, לו שתי נקודות שונות ב- X היו ממופות לאותה נקודה ב- Y, מהגדרת האיזומטריה המרחק ביניהן היה אפס, כלומר הן אותה הנקודה בסתירה). איזומטריה גלובלית היא איזומטריה שהיא גם על, ועל כן היא הפיכה, וגם ההופכית לה היא איזומטריה.
איזומטריות שומרות על מסילות גאודזיות.
איזומטריות במישור האוקלידי
איזומטריות של המישור שומרות על אורכי קטעים, ולכן (לפי משפט החפיפה צלע-צלע-צלע) הן שומרות זוויות. התכונה הבסיסית של איזומטריות של המישור היא שהן מוכרחות לשמור על הקווים הישרים (כלומר, קו ישר תמיד יעבור לקו ישר). בהתאם לכך, יש שלושה סוגים בסיסיים של איזומטריות: שיקוף, סיבוב, והזזה. בעזרת פעולות אלה אפשר לתאר את כל האיזומטריות (הלא טריוויאליות), השייכות לאחת מבין ארבע משפחות: