cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קואורדינטות כדוריות
קואורדינטות כדוריות (נקראות גם קואורדינטות ספריות, באנגלית: Spherical coordinates) הן מערכת קואורדינטות המתארות את המרחב האוקלידי מרחב תלת-ממדי. כל נקודה במרחב מתוארת על ידי המרחק שלה מראשית הצירים והכיוון שלה במרחב (2 זוויות אוריינטציה הנקבעות ביחס לציר z וציר x במערכת צירים קרטזית).
בהרבה מקרים ובעיות פיזיקליות בהן יש סימטריה כדורית נוח לתאר את המרחב באמצעות קואורדינטות ספריות. בקואורדינטות אלה מחליפות את x, y, z.
הגדרה
הגדרת הקואורדינטות הכדוריות נעשית באמצעות אינטואיציה גאומטרית. נמתח חץ מן הראשית (0,0,0) אל הנקודה (x,y,z) ולחץ זה נקרא וקטור. אזי הקואורדינטות הכדוריות מוגדרות באופן הבא (ראו איור).
בדרך זאת משיגים מערכת צירים ימנית. ישנם הסכמים ושימושים שונים הנוגעים לטווח השינוי של הקואורדינטות הכדוריות, נדבוק בהסכם :
לכן, אם נתון לנו גוף ששיעוריו הכדוריים הם אזי שיעוריו הקרטזיים  הם:
הטרנספורמציה ההפוכה נתונה בנוסחאות הבאות: יש לשים לב: מכיוון שהזווית \phi מוגדרת מאפס עד שלוש מאות ושישים מעלות, יש להשתמש בפונקציה atan2(\phi) אשר מחזירה זווית בין כתלות ברביע אף על פי ש atan הוא בעל מחזור של 180.
וקטורי היחידה ווקטור המיקום
בקואורדינטות קרטזיות אפשר לרשום את כיוונו של כל וקטור בצורה כאשר הם וקטורי היחידה הקרטזיים (וקטורים אלה קבועים). באופן גאומטרי, וקטור היחידה x הוא וקטור המצביע בכיוון החיובי של ציר x ואורכו הוא 1 (ליתר דיוק נכון לומר שהנורמה שלו שווה ל 1), באותו אופן לגבי וקטורי היחידה בצירים y ו z.
אנו נרצה להציג באותה צורה את הווקטור גם בקואורדינטות ספריות: כאשר לווקטורים נקרא "וקטורי היחידה הכדוריים".
אפשר לחשבם בכל נקודה במרחב ולקבל שהם נתונים על ידי
כלומר: וקטורים אלה אינם קבועים במרחב, אלא כיוונם משתנה בהתאם לנקודה.
למרות זאת, וקטורים אלה עדיין שומרים על אורתונורמליות ומהווים שלשה אורתוגונלית ימנית:.
יש לשים לב שעבור וקטור ההעתק, אף על פי שבקואורדינטות קרטזיות, הרכיבים שלו הן הקואורדינטות שלו, כלומר: או במפורש:
הרי, זה מקרה פרטי, ובמערכת קואורדינטות כדורית, וקטור המיקום (וקטור שיוצא מראשית הצירים) ייוצג ללא : כלומר
תכונות מטריות
המטריקה (כלומר: המרחק בין כל שתי נקודות) בקואורדינטות אלה נקבע על ידי הטנזור המטרי שנותן את אלמנט האורך הדיפרנציאלי. הטנזור המטרי כאן הוא מטריצה אלכסונית, שאלמנטיה השונים מאפס הם
ולכן אלמנט האורך הדיפרנציאלי הוא
שטחים ונפחים
מכיוון שמדובר במערכת צירים "עקומה", אלמנט הנפח האינפיניטסימלי כאן הוא לא פשוט מכפלה של. נסתכל על אלמנט נפח אינפיניטסימלי שמונח על קליפה עבה של כדור, שהוא כל כך קטן עד שבקירוב די טוב הוא קובייתי. עוביו הוא \ dr, גובהו הוא ואילו אורכו (ההיקף) הוא  ולכן הנפח של אלמנט הנפח האינפיניטסימלי יהיה
באותו אופן מחושב גם את השטח של אלמנט השטח ואת האורך של אלמנט האורך האינפיניטסימלי.
אלמנט אורך בקואורדינטות כדוריות :.
אלמנט שטח בקואורדינטות כדוריות כאשר:
אנליזה וקטורית
אנליזה וקטורית היא כלי שימושי בבעיות פיזיקליות, לרבות בעיות פיזיקליות בעלות סימטריה כדורית. תחום זה מטפל בשינוי של שדות סקלריים ווקטוריים בזמן ובמרחב. מובאות כאן הנוסחאות השימושיות של נגזרות וקטוריות (גרדיאנט, דיברגנץ, רוטור ולפלסיאן) בקואורדינטות כדוריות:
גרדיאנט:
דיברגנץ:
רוטור:
לפלסיאן:
קינמטיקה
בקואורדינטות כדוריות, המיקום של חלקיק נקודתי (שלעיתים קרובות נכתב גם כשלשה סדורה ) יכול להיכתב כך
ומהירותו הקווית של החלקיק היא:
בבעיות של דינמיקה תלת-ממדית שמערכת הקואורדינטות ה"טבעית" לתיאור שלהן היא כדורית, כמו תיאור הכוח הפועל על פגז הנורה מקנה תותח בעל מהירויות צידוד והגבהה מסוימות, הביטוי עבור תאוצת חלקיק בקואורדינטות כדוריות מתגלה כחיוני. בשביל לפתח אותו, יש לרשום תחילה את הביטויים לנגזרות לפי הזמן של שלשת וקטורי היחידה :
ובאמצעות גזירה לפי הזמן של הביטוי למהירות החלקיק בקואורדינטות כדוריות מקבלים שוקטור התאוצה הוא:
התנע הזוויתי של החלקיק הוא
האנרגיה הקינטית של החלקיק היא:
קישורים חיצוניים
Koordinaatisto Sistema di riferimento
מדינות גרמניה
גרמניה היא פדרציה המורכבת מ-16 מדינות פדרליות – Bundesländer (בּוּנדֶסלֶנדֶר; ביחיד: Bundesland, בּוּנדֶסלַנד) – שכל אחת מהן ריבונית באופן חלקי. לכל אחת מהמדינות עיר בירה, ממשלה, ומוסדות משלה. לברלין ולהמבורג אין ערי בירה, שכן הן ערי-מדינה; בתחומי מדינת ברמן, הנחשבת גם היא לעיר-מדינה, כלולות שתי ערים, והעיר ברמן היא עיר הבירה של מדינת ברמן. פיזור האוכלוסין במדינות השונות איננו אחיד: כמחצית מאוכלוסיית גרמניה חיה בשלוש המדינות המאוכלסות ביותר – נורדריין-וסטפאליה, בוואריה, ובאדן-וירטמברג; המחצית השנייה פזורה על פני 13 המדינות הפדרליות האחרות.
כמעט מאז ומתמיד המסורת הפדרליסטית שלטה בגרמניה. מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית שטאופן ששלטה באימפריה הביאה את גרמניה למצב של התפוררות ופיצול של המשטר, והמערכת הפיאודלית נשברה למכלול של נסיכויות עצמאיות בעלות זיקה רופפת ביניהן. המדינות הפדרליות שמרכיבות את הרפובליקה כיום מבוססות על שרידיהן של מדינות ונסיכויות היסטוריות שהרכיבו את האימפריה הרומית הקדושה, הקונפדרציה הגרמנית, הקונפדרציה הצפון-גרמנית, הקיסרות הגרמנית ורפובליקת ויימאר.
כל אחת מהמדינות מספקת את חלקה בהיסטוריה התרבותית של גרמניה, וכל אחת מהן מאופיינת במנהגים שונים, תרבות שונה, ניבים מקומיים וסגנון אדריכלי שונה.
המדינות הפדרליות
לאחר מלחמת העולם השנייה מדינות גרמניה היו תחת שליטתן של כל ארבעת אזורי הכיבוש בגרמניה. ובמקביל חולקה גם העיר ברלין לארבעה אזורים. ב-1949 המדינות בשלושת האזורים המערביים הקימו את הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הלוא הוא שמה הרשמי של גרמניה המערבית. זאת בניגוד להתפתחות שלאחר המלחמה באוסטריה, שם הבונד (Bund; פדרציה) הוקמה לראשונה, ולאחר מכן מדינות בודדות נוצרו כיחידות פדרליות.
מקור השימוש במונח "Länder" ("לֶנדר") לתיאור מדינות פדרליות בגרמניה בחוקת ויימאר משנת 1919. קודם לכן, המדינות שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית נקראו "Staaten" ("שטאטן"). כיום המונח הגרמני המקובל הוא "Bundesland", אך אינו רשמי – הן מחוקת ויימאר והן מחוקת גרמניה המודרנית. שלוש מדינות קרויות "Freistaat" (פרַיישטאט – "מדינה חופשית"): בוואריה (מ-1919), סקסוניה (מ-1990), ותורינגיה (מ-1994).
היסטוריה
לפדרליזם מסורת ארוכת שנים בגרמניה; האימפריה הרומית הקדושה הייתה מורכבת ממספר רב של מדינות קטנות ("Kleinstaaterei"; קליינשטאטריי). מספר השטחים הוקטן במידה ניכרת במהלך המלחמות הנפוליאוניות. לאחר קונגרס וינה הוקמה הקונפדרציה הגרמנית שהורכבה מ-39 מדינות. הקונפדרציה פורקה לאחר מלחמת שבעת השבועות ובמקומה קמה הקונפדרציה הצפון-גרמנית תחת הנהגתה של ממלכת פרוסיה; מלחמה זו הביאה את פרוסיה למעמד דומיננטי בגרמניה, והלאומיות הגרמנית הכריחה את המדינות העצמאיות הנותרות לכרות ברית עם פרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה (1870 – 1871), ולאחר מכן להיעתר להמלכת וילהלם הראשון כקיסר גרמניה. הקיסרות הגרמנית החדשה כללה 25 מדינות (שלוש מהן ערי הנזה) והישות הטריטוריאלית אלזס-לורן. הקיסרות נשלטה בידי פרוסיה, ששלטה ב-65% משטחה ו-62% מאוכלוסייתה. לאחר האבדות הטריטוריאליות שפקדו את גרמניה במסגרת חוזה ורסאי, המדינות הנותרות המשיכו כרפובליקות. מדינות אלו בוטלו בהדרגה, דה פקטו, תחת המשטר הנאצי במהלך תהליך הגלייכשלטונג (האחדה).
בתקופת הכיבוש של בעלות הברית על גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה גבולות המדינות נוסחו מחדש על ידי הממשלות הצבאיות של בעלות הברית; אף מדינה לא היוותה יותר מ-30% מהאוכלוסייה או הטריטוריה; הדבר נעשה על מנת למנוע מצב שבו מדינה כלשהי תחזיק בהשפעה דומיננטית כפי שאירע בעבר עם פרוסיה. תחילה, רק חלק מהמדינות שלפי המלחמה נותרו כפי שהיו: חלק מבאדן, בוואריה, ברמן, המבורג, סקסוניה ותורינגיה; המדינות המוקפות, ריינלנד-פפאלץ, נורדריין-וסטפאליה וסקסוניה-אנהלט חבו את קיומם של כוחות הכיבוש ונוצרו מתוך מחוזות פרוסים ומדינות קטנות יותר.
עם ייסודה, גרמניה המערבית הורכבה מ-11 מדינות. אלה צומצמו ל-9 מדינות ב-1952 כאשר 3 מתוכן (דרום באדן, וירטמברג-הוהנצולרן ווירטמברג-באדן) התמזגו למדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג. ב-1957, כאשר הוחזר חבל הסאר מכיבוש צרפתי, כללה המדינה כ-10 מדינות פדרליות, אלו מכונות היום "המדינות הישנות". ברלין המערבית הייתה תחת הריבונות המערבית של בעלות הברית והיא הייתה בפועל מובלעת של גרמניה המערבית אולם דה יורה הייתה שטח כבוש.
גרמניה המזרחית הורכבה מ-5 מדינות (ברנדנבורג, מקלנבורג-מערב פומרניה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה). ב-1952 בוטלה החלוקה למדינות ובמקומם המדינה חולקה ל-14 מחוזות מנהליים. השליטה הסובייטית בברלין המזרחית (אף על פי שרשמית הייתה בעלת מעמד זהה לזו של ברלין המערבית) הכריזה עליה כבירתה של גרמניה המזרחית וכמחוז ה-15 שלה.
לקראת איחוד גרמניה המחודש ב-3 באוקטובר 1990 נוצרו מחדש חמש המדינות בגרמניה המזרחית שהרכיבו אותה בעבר. מחוז ברלין המזרחית לשעבר מוזג עם ברלין המערבית ליצירת מדינה חדשה. מעתה כוללת גרמניה 16 מדינות פדרליות: 10 המדינות "הישנות" של גרמניה המערבית ו-5 המדינות "החדשות" של גרמניה המזרחית בנוסף למדינת ברלין החדשה. בחוקת גרמניה שתוקנה לאחר האיחוד נקבע כי באפשרות המדינות לנהל הסכמים עם מדינות חוץ בתחום מיומנותן ובהסכמת הממשלה הפדרלית.
מבנה הממשלה
חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, החוקה הפדרלית, קובע כי המבנה של הממשלה בכל מדינה פדרלית חייב "להתאים את העקרונות של הממשל הרפובליקני, הדמוקרטי והחברתי בהתבסס על שלטון החוק". רוב המדינות כפופות לממשלה בראשות ראש ממשלה (המכונה בגרמנית Ministerpräsident, שפירושו "שר-נשיא") לצד גוף מחוקק חד-ביתי הנקרא "לנדטאג".
המדינות הן רפובליקות פרלמנטריות, והיחסים בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת שלהן משקפים את המערכת הפדרלית: המחוקקים נבחרים בידי התושבים לתקופת כהונה של כ-4 או 5 שנים (תלוי במדינה), וראש הממשלה נבחר ברוב קולות על ידי חברי הלנדטאג.
ממשלותיהן של ערי המדינה (ברלין, ברמן והמבורג) הן סנאטים. בשלוש המדינות החופשיות (בוואריה, תורינגיה וסקסוניה) הממשלה מכונה "ממשלת המדינה" (Staatsregierung), ובעשר המדינות האחרות – "ממשלת הארץ" (Landesregierung). קודם ל-1 בינואר 2000 הורכב הפרלמנט של בוואריה משני בתים (בית תחתון ובית עליון, שנקרא סנאט) והסנאט מנציגי הקבוצות החברתיות והכלכליות הדומיננטיות של המדינה. הסנאט בוטל בעקבות משאל עם שנערך שנתיים קודם לכן.
Invincible
Invincible  (בלתי מנוצח) הוא אלבום האולפן העשירי והאחרון של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון עד למותו. האלבום יצא לאור באוקטובר 2001, בידי החברה, אפיק. האלבום יצא לאחר שש שנים שבהן לא הקליט ג'קסון אלבום אולפן. לאלבום קדם אלבום הרמיקסים, Blood on the Dance Floor, משנת 1997 שכלל שירים חדשים ורמיקסים לשירים קודמים.
האלבום נמכר ב-13 מיליון עותקים ברחבי העולם, כאשר רק בשבוע הראשון לצאתו נמכר בכ-366 אלף עותקים בארצות הברית בלבד. הוא הגיע למקום ראשון במצעדי המכירות באחד עשר מדינות ברחבי העולם. למרות זאת, האלבום נחל כישלון מסוים, בהשוואה לאלבומיו הקודמים של ג'קסון.
מן האלבום הזה יצאו הסינגלים "cry" ,"You Rock My World" ו-"Butterflies". הסינגלים ששוחררו זכו להצלחה חלקית, כאשר הסינגל המוביל מהאלבום, "You Rock My World", הגיע למקום העשירי בבילבורד הוט 100 האמריקאי, מקום ראשון בצרפת ולפסגת המצעדים ברחבי העולם. ב-2002, ג'קסון היה מועמד לזכייה בפרס גראמי בקטגוריית מבצע הפופ הטוב ביותר על עבודתו בשיר "You Rock My World", אך לא זכה.
לאחר מותו של מייקל ג'קסון ב-25 ביוני 2009, האלבום נכנס למצעדי האלבומים ברחבי העולם, בדומה לשאר אלבומיו של ג'קסון שזכו לפופולריות מחודשת.
האלבום יצא בעטיפות מוגבלות בצבעים שונים: כחול, ירוק, אדום וכתום.
הסכסוך עם סוני
ג'קסון המתין לפקיעת הזכויות של סוני מיוזיק (חברת האם של אפיק) על אלבומיו הקודמים ובכך למנוע ממנה לקבל אחוזים מהרווח. הוא חשב שזה יקרה בתחילת המילניום אך בשל סעיף בחוזה, פקיעת הזכויות הייתה צפויה לקרות רק בעוד שנים רבות. ג'קסון פתח בחקירה וגילה כי עורך הדין שייצג אותו בחוזה הוא גם עורך הדין של סוני ובכך יש ניגוד עניינים. עניין נוסף שהדאיג את ג'קסון הוא העובדה שסוני מקיימת כבר מספר שנים, משא ומתן לקניית הזכויות על קטלוג המוזיקה שלו. לפיכך, דעיכת הקריירה או התדרדרות כלכלית תאיץ את הרצון של ג'קסון למכור את הזכויות. לכן, לסוני יש אינטרס בכישלון הקריירה שלו.
לאור העובדות, ג'קסון הצהיר כי בכוונתו לעזוב את סוני. כתוצאה מכך, ביטלה סוני את שחרור הסינגלים, צילומי הווידאו וכל הקשור בקידום האלבום. הדבר גרם לסכסוך מתוקשר בין ג'קסון לנשיא החברה, טומי מוטולה. ג'קסון האשים אותו בגזענות כלפי עמיתיו ובחוסר מוטיבציה לקדם את האלבום. סוני השיבה כי אי קידום האלבום נובע מסירובו של ג'קסון לקיים מסע הופעות ברחבי ארצות הברית.
אצטדיון ספרטק (ולדיקווקז)
אצטדיון ספרטק, רשמית האצטדיון הרפובליקני "ספרטק" (ברוסית: Республиканский стадион «Спарта́к») הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר ולדיקווקז ומשמש כמגרש הבית של קבוצות הכדורגל ספרטק-ולדיקווקז ואלניה ולדיקווקז המשחקות בליגת הכדורגל המקצוענית.
עד לתחילת שיפוץ האצטדיון במאי 2020, הכיל 32,646 מקומות ישיבה.
היסטוריה
האצטדיון נבנה בשנים 1960—1962.
בשנים 1994—1996 האצטדיון אירח משחקי הגביע הנשיאותי, במסגרתו התארחו באצטדיון קבוצות כמו ג'נואה, בואבישטה, אוביידו, מכלן, אתלטיקו מדריד, ואסקו דה גאמה, ולנסיה, אוזר ובוטאפולגו.
בשנת 2007 האצטדיון אירח את משחקיה של צסק"א מוסקבה במסגרת גביע אופ"א כשאירחה את מכבי חיפה ואת משחקה של צסק"א בגביע הרוסי נגד קריליה סובייטוב סמרה, שני המשחקים הסתיימו בשוויון מאופס.
בשנת 2010 נערך שיפוץ באצטדיון ובמסגרתו הוחלף משטח הדשא, הותקן לוח אלקטרוני חדש, מושבים ומערכות חימום ונחנך מרכז תקשורת. במרץ 2011 נשיא אלניה ולדיקווקז ואלרי גזאייב הודיע כי הקבוצה שוקלת לבנות אצטדיון כדורגל חדש בעל תכולה של 37,000 מושבים. ברם התוכניות נזנחו בהמשך עם הכרזת הקבוצה על פשיטת רגל ופירוקה בשנת 2014.
בשנת 2015 הקבוצה הוקמה מחדש ואירחה את משחקי הבית שלה עד סגירת האצטדיון במאי 2020 לצורך שיפוצים.
שמחה הכהן קוק
ביוגרפיה
נולד בבית מנדלבאום שבירושלים בשנת ה'תר"צ (1930), לרב רפאל קוק, בן אחיו ותלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ולרחל, בתו של הרב שמחה מנדלבאום. נקרא על שם אבי אמו שנפטר כמה חודשים קודם לכן.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת חברון בירושלים, וכן שישה חדשים בישיבת סלבודקה אצל הרב אייזיק שר. לאחר נישואיו למד בכולל של מכון הרי פישל בשכונת בית וגן בירושלים. במהלך מלחמת העצמאות שירת בחזית ירושלים כמפקד כיתה. בתחילת שנות ה-60 היה ר"מ ומנהל חינוכי בישיבת מרום ציון בקריית נוער. מטרתו החינוכית הייתה "להצמיח כאן בראש וראשונה יהודים, בחורים עם שרשים עמוקים במסורת ובהלכה היהודית, שיהיו עם זאת, אזרחים מועילים, בעלי השכלה ומקצוע. הדגש מושם, כמובן, על היהדות. על הפניית הבוגרים לישיבות השונות...".
באמצע שנות ה-60, בעידודו של הרב משה צבי נריה, ראש ישיבות בני עקיבא, פתח בנתניה ישיבה תיכונית, המשתייכת לרשת בני עקיבא. כראש ישיבה דרש לתת קדימות לתורה על פני העבודה, וראה בלימוד התורה את הפתרון לבעיות הנוער. עם זאת, הוא קידם מצוינות בישיבה גם במקצועות החול.
בסתיו 1969 הועמד הרב קוק בראש רשימה מלוכדת של אגודת ישראל וחלק מהמפד"ל למועצת עיריית נתניה, שזכתה בשני מנדטים.
לאחר פטירתו של אביו, הרב רפאל קוק, התמודד בבחירות לרבנות העיר טבריה, במטרה לשבת על כסאו של אביו. על מנת לאפשר את ההתמודדות, העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר של רב עיר וכושר דיינות ללא בחינות. אולם בסוף אוגוסט 1971, לאחר שבג"ץ הוציא צו על תנאי שהקפיא את הבחירות עד בירור טענות העותרים, הודיע הרב קוק שהוא מסתלק מהמועמדות ואינו רוצה להיבחר במקום שיש מחלוקת. העותרים היו מנציגי הציבור החרדי בעיר, שראה בו רב המזוהה עם המפד"ל.
בחנוכה תשל"ב נהרג אחיו הבכור, הרב שלמה קוק, רבה של רחובות, בתאונת דרכים, עם אשתו ושניים מבניו. בעקבות האסון נקרא הרב קוק למלא את מקומו של אחיו כרבה של רחובות, משרה שבה כיהן עד פטירתו בכ"ג באייר תשפ"ב. בכסלו ה'תשל"ד (1973) מונה בידי מועצת הרבנות הראשית לעמוד כדיין ואב בית דין בעירו.
בהלווייתו, שיצאה מבית הלוויות שמגר בירושלים והסתיימה ברחובות, השתתפו אלפי אנשים ורבנים רבים, בהם הרבנים הראשיים לישראל ורבנים מהציבור הליטאי ומהציונות הדתית.
ברבנות רחובות
כרב העיר רחובות היה אחראי גם על מערכת הכשרות העירונית, והנהיג בה, בנוסף לכשרות הרגילה, מערכת כשרות מהודרת בראשות הרב אברהם רובין. בגלל מגבלות משפטיות, המונעות מתן הכשר של הרבנות על ידי רבה של עיר אחרת, הפכה מערכת זו, הפועלת גם במקומות נוספים בישראל, כגוף פרטי בשם "בד"ץ מהדרין". הכשר זה מקובל על חלקים גדולים מהציבור החרדי. בסוף 2008 הפסיק הרב קוק את הקשר עם בד"ץ זה.
משרות רבניות
בשנת 1993, היה אחד משלושת המועמדים לתפקיד הרב הראשי האשכנזי לישראל (לצד הרב שאר ישוב הכהן והרב ישראל מאיר לאו), אולם הפסיד בהתמודדות לרב לאו.
בפברואר 2007 הוכתר כרבו של בית הכנסת החורבה בירושלים. לאחר פתיחת בית הכנסת, בשנת 2010, נכנס המינוי לפועל.
הרב קוק היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל במשך 25 שנה, עד 2008.
הרב קוק היה ראש או נשיא של כמה מוסדות, בהם ישיבת מאור התלמוד ברחובות, סמינר 'עלי באר' בירושלים, ישיבת חכמת שלמה לצעירים ברחובות (בראשות חתנו), ישיבת תורת רפאל בירושלים (בראשות בנו, הרב חיים), וכן מספר ישיבות קטנות, סמינרים לבנות ותלמודי תורה לילדים.
בתשע"ו יצא לאור חלקו הראשון של ספרו "שלמי שמחה", קובץ דרשות לשבת הגדול.
עמדות
הרב קוק נודע כרב בעל עמדות ניציות בוויכוח על שטחים תמורת שלום. הוא היה ממקימי אגודת עטרה ליושנה שקדמה התיישבות יהודית ברובע המוסלמי בירושלים העתיקה ובשנות ה-90 הייתה לו פינה שבועית ברדיו של ערוץ 7.
משפחתו
אחיו הם: הרב שלמה קוק, הרב אברהם יצחק קוק והרב נחום קוק. אחיותיו הן: הרבנית שרה כ"ץ (אשת הרב יעקב כ"ץ) והרבנית לאה שרמן (אשת הרב אברהם שרמן).
השעון האסטרונומי בשטרסבורג
השעון האסטרונומי בשטרסבורג הנמצא בקתדרלת שטרסבורג, בעיר שטרסבורג, אלזס שבצרפת הוא אחד השעונים האסטרונומיים הגדולים בעולם. השעון שגובהו 18 מטר נמצא בבית הרוחב הדרומי בקתדרלת שטרסבורג ונבנה בשנים 1838-1843.
השעון השני
החל מ-1547 שעון חדש נבנה בידי כריסטיאן הרלין (Christian Herlin) ואחרים, אך הבנייה הופרעה כאשר הקתדרלה הועברה לכנסייה הקתולית. הבנייה חודשה ב-1571 על ידי קונרד דאסיפודיוס (Conrad Dasypodius) והאחים הברכט (Habrecht), ושעון זה הכיל יותר פרטים אסטרונומיים. היו עליו ציורים מאת הצייר השווייצרי טוביאס שטימר (Tobias Stimmer). השעון עבד ותפקד עד לסוף המאה ה-18 וניתן לראותו היום במוזיאון לאמנות דקורטיבית של שטרסבורג.
השעון השלישי
השעון הקיים נבנה בשנים 1838-1843 על ידי ז'אן בפטיסט שווילגואה (Jean Baptiste Schwilgué) בתיבת השעון של דאסיפודיוס עם פחות או יותר אותן פונקציות, אבל מצויד במנגנון מכני חדש לגמרי. שווילגה ערך מחקרים מקדימים שנים לפני הבניה ואף תכנן מנגנון לחישוב תאריך חג הפסחא ב-1817, ובנה אב-טיפוס ב-1821. מנגנון זה יכול לחשב את תאריך חג הפסחא באמצעות כלל גרגוריאני מורכב.
החלק האסטרונומי מדויק באופן לא רגיל, הוא מראה שנה מעוברת, שוויון יום ולילה, ועוד מידע אסטרונומי ובכך היה מכונת חישוב מורכבת הרבה יותר משעון גרידא. לעיתים קרובות, הפונקציות המורכבות של השעון של שטרסבורג עשו שימוש בידע מתמטי ספציפי ומתקדם.
שעון זה הוא פלא מתמטי ויכול היה לקבוע את ה-computus, תאריך חג הפסחא בלוח השנה הנוצרי, עוד לפני המצאת המחשב. היום תיירים רואים רק את הפסלים והחזית של השעון, אך מאחורי הפנים יש מנגנון יוצא דופן שמייצג את אחד הדברים הנדירים והמיוחדים של הקתדרלה.
הדמויות המונפשות מופעלות בשעות שונות של היום. דמות אחד המלאכים משמיעה צליל בפעמון כאשר אחרת הופכת שעון חול. דמויות שונות, המייצגים שלבים וגילאים שונים בחיים (מילד עד קשיש) רוקדים לפני מלאך המוות. במפלס האחרון נמצאים השליחים, העוברים לפני ישו. השעון מראה הרבה יותר מהזמן הרשמי: הוא מראה גם את הזמן הסולרי, את היום בשבוע (כל יום מיוצג על ידי אל מהמיתולוגיה היוונית), החודש, השנה וכן את המזל האסטרולוגי, את המופע של הירח ואת המקום של מספר כוכבי לכת. כל האוטומטים האלה מופעלים ב-12:30 בצהריים.
לפי האגדה, נוקרו עיניו של יוצר השעון כדי שלא יוכל ליצור פלא דומה. אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בפראג.
באותו חדר, ישנו פסל של איש המניח את מרפקיו על המעקה. לפי האגדה, זה היה האדריכל היריב לזה שבנה את עמודי המלאכים, סממן אדריכלותי של התקופה, שאמר שעמוד יחיד לא יצליח לתמוך את הקמרון ושהוא יחכה לראות את הכול קורס.
תחנת מחקר
תחנת מחקר היא מעבדת מחקר, או אתר המשמש לשם ביצוע מחקר מדעי או סקרים או איסוף נתונים עבור מחקרים מדעיים. על פי רוב תחנות מחקר מצויות באתרים מרוחקים (שאינם מאפשרים איסוף נתונים וחזרה למוסד האקדמי או גוף חוקר בצורה קלה).
השעון האסטרונומי בשטרסבורג
השעון השלישי
ישנם מספר דגמים של השעון האסטרונומי של שטרסבורג, בדרך כלל עם פונקציות פשוטות יותר. אחד מהם נמצא במוזיאון בית הכוח בסידני, אוסטרליה.
תחנת מחקר
התחנות נמצאות על פי רוב באזורים מרוחקים של העולם: בסמוך לאוקיינוסים, ואף בחלל החיצון (תחנת החלל הבינלאומית).
השעון האסטרונומי בשטרסבורג
השעון השלישי
בין השנים 1858-1989 תוחזק השעון על ידי חברת "Ungerer". החברה נוסדה ב-1585 בידי שני אחים שהיו עוזריו של שווילגה. החל מ-1989 השעון מתוחזק על ידי אלפרד פאולימל (Alfred Faullimmel) ובנו לודוביץ. פאולימל היה עובד של אונגרר בין 1955 ל-1989.
תחנת מחקר
תחנת ניסיונות חקלאית
תחנות ניסיון חקלאיות, המכונות בפשטות "תחנת ניסיונות", הן הסוג המוקדם והנפוץ ביותר של תחנות מחקר. תחנות כאלו נמצאות במדינות רבות. תחנות אלו מבצעות ניסויים, אוספות מידע ומכשירות מדענים בתחום האגרונומיה.
חקר הקטבים
תחנות מחקר ממוקמות באזור הארקטי, כגון תחנת המחקר המדעית צפון-מזרח (Северо-Восточная научная станция РАН) שהוקמה על ידי רוסיה, תחנת המחקר הארקטית מקגיל (McGill Arctic Research Station) שהוקמה על ידי אוניברסיטת מקגיל שבקנדה; תחנת המחקר הימאדרי שהוקמה על ידי הודו.
השעון האסטרונומי בשטרסבורג
קישורים חיצוניים
Astronomische Uhr
תחנת מחקר
חקר הקטבים
באזור הארקטי יש מספר תחנות קרח נעות שהוקמו על ידי ברית המועצות (ולאחר התפרקות ברית המועצות הוקמו על ידי רוסיה) - הצפות על קרחונים באוקיינוס הארקטי.
מדינות רבות הקימו תחנות מחקר באנטארקטיקה, ובהן: תחנת שווה שהוקמה על ידי יפן; תחנת מחקר האלי שהוקמה על ידי בריטניה; וטרול, שהוקמה על ידי נורווגיה.
מחקר אקולוגי וביולוגי
ישנן תחנות מחקר המקיימות מחקרים אקולוגיים או ביולוגיים, באתרים בעלי חשיבות מיוחדת (מיקום התחנה בתוך האזור מאפשר מחקר יעיל יותר, לצורך איסוף ועיבוד הנתונים), לדוגמה: תחנת המגוון הביולוגי טיפוטיני, שבאזור האמזונס, באקוודור.
תחנות מעין אלה מוקמות גם באתרים בהם נדרשת שהות ממושכת לאיסוף הנתונים. לדוגמה - תחנת המחקר בפארק הלאומי גומבה שבטנזניה שהקימה ג'יין גודול, על מנת לחקור את השיפנזים החיים שם.
בישראל
תחנת המחקר המדעי הראשונה שהוקמה בישראל, הייתה תחנת הניסיונות בעתלית שהוקמה על ידי אהרון אהרונסון.
אוניית משוטה
אוניית משוטה (באנגלית: paddle steamer או paddlewheeler) היא אונייה המונעת על ידי גלגל משוטים אחד או יותר, המקבל את תנועתו הסיבובית ממנוע קיטור. אונייה בעלת שני גלגלי משוטים, אחד בכל דופן, נקראת "אוניית משוטות צִדיות" (sidewheeler) או "אוניית משוטות", בעוד זו בעלת גלגל משוטים יחיד בירכתיים נקראת "אוניית משוטה ירכתית" (sternwheeler) או "אוניית משוטה". שיטת ההנעה באמצעות משוטות חלפה מן העולם, ואוניות משוטה מעטות בלבד נבנו מאז שנות ה-40 של המאה ה-20.
בפנג
בפנג (בצרפתית: Bafang) היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון. היא גם משמשת כבית המסורתי של הקבוצה האתנית במילקה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 18 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יוני (16 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,412 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (277 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (10 מ"מ גשם).
דת
מה-26 במאי 2012, בפנג הוא מושבו של הבישוף הקתולי.
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N5 והכביש האזורי P15.
שון סלרס
ביוגרפיה
סלרס נולד בקליפורניה, לאם בת 16 ואב אלכוהוליסט, שנטש את המשפחה כששון היה בן שלוש. אימו התחתנה עם נהג משאית, ושון נותר לעיתים קרובות אצל קרובי משפחה בעת שאימו הצטרפה לאביו החורג בנסיעותיו. הוא סבל מאלימות פיזית ורגשית מאת אביו החורג, אימו, סביו ודודיו, והרטיב במיטתו עד לגיל 13.
לטענתו, מגיל 7 הוא התחיל לשמוע קולות בראשו וכשהיה בן 15 החל לסגוד לכת השטן, פצע את עצמו ושתה את דמו לאחר ששמר אותו במקרר, וכן החל להשתמש בסמים ממריצים כדי להישאר ער ולהימנע מחלומות רעים.
ב-5 במרץ 1986 סלרס הרג את אמו ואת אביו החורג בעת שישנו בביתם שבאוקלהומה סיטי. סלרס לבש רק תחתונים כדי שהדם לא יידבק בבגדיו, וירה קודם באביו החורג. הירייה העירה את אמו, ואז הוא ירה בפניה. סלרס ניסה לגרום לזירת הרצח להיראות כאילו הרצח אירע על ידי פולש מבחוץ. לאחר מעשה הרצח הוא הלך ובילה עם חברתו.
משפט
במשפטו טען סלרס ששד השתלט עליו באיחוז וביצע את הרציחות, כחלק מהיותו שטניסט. הוא טען שקרא את התנ"ך השטני מאות פעמים בגילאי 15–16, ובווידוי מזמן מעצרו כתב שהוא אכן שקע עמוק בכת השטן וחשב שזו דרך אמיתית לחיות בה, דרך שתסייע לו לתפוס שליטה על חייו.
במהלך המשפט הודה סלרס גם ברציחתו של אדם נוסף, רוברט פול באוור, כחצי שנה קודם לכן. סלרס כעס על באוור, מוכר בחנות נוחות שסירב למכור לו בירה בשל היותו קטין, וירה בו למוות.
חבר המושבעים לא השתכנע מטענותיו של סלרס, וגזר עליו עונש מוות.
בזמן היותו במעצר סלרס הפך לנוצרי, ונפתח קמפיין המבקש עבורו חנינה מפני שהמיר דתו ונטש את השטניזם, וכן בשל גילו הצעיר. הוא אף הופיע ב ובתוכנית האירוח של הרלדו ריברה. הוא גם התארח בתוכניות דוקומנטריות על כת השטן ועל רוצחים סדרתיים של הערוצים MSNBC, CBS, WNS NEWS, A&E Network ועוד.
הוא נישא בכלא ב-14 בפברואר 1995, אך הנישואים בוטלו ב-1997.
ערעורים
ב-1999, במהלך ערעור שהגיש בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית טען סלרס כי הוא לוקה בהפרעת זהות דיסוציאטיבית. בית המשפט הגיב שייתכן שהדבר נכון, אך הוסיף שטענתו זו של סלרס לא הוגשה לערכאות נמוכות יותר, ועל כן לא ניתן לצרף אותה לערעור כעת. ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" תקף את החלטתו של בית המשפט להוציא להורג אדם בשל כשלים פרוצדורליים בערעורו, כאשר ברור שהוא אכן סובל מהפרעה נפשית, והוסיף שרק מדינות שאינן דמוקרטיות מוציאות להורג קטינים. בנוסף נדחתה גם בקשתו לחנינה וכן ערעור שהגיש לבית המשפט העליון.
עם זאת, פסיכיאטרים רבים טענו שאם לסלרס אכן הייתה הפרעה נפשית היא הייתה מזוהה בסמיכות למעצרו, ולא רק שבע שנים לאחר מכן, בעת הערעור. גם אנשים מתוך הכלא העידו כי ראו את סלרס מתאמן יחד עם עורכי דינו כיצד להציג את עצמו כבעל הפרעה נפשית.
יומיים לפני הוצאתו להורג הגיש סלרס שני ערעורים נוספים. הערעור הראשון, שהוגש לבית המשפט המחוזי הפדרלי, האשים את ועדת החנינה והשחרורים של המדינה בהפרת זכויות האזרח שלו, אך ערעור זה נדחה. ערעור שני, שהוגש לבית המשפט לערעורים פליליים במדינה, טען שבית המשפט לערעורים במדינה עשה טעות בכך שקבע שסלרס ויתר על תביעת אי שפיותו במשפט. בית המשפט לערעורים במדינה הודה שהשתמש בהצדקה משפטית שגויה קודם לכן, אך עם זאת דחה את ערעורו של סלרס לאחר ששקל מחדש את התיק לגופו של עניין.
ההוצאה להורג
סלרס הוצא להורג ב-4 בפברואר 1999 על ידי זריקת רעל.
לפני מותו הכריז סלרס, כשהוא פונה לאחיו החורגים: "כל אלו ששונאים אותי כרגע וממתינים למותי – ירגישו אותו דבר גם כשיקומו מחר בבוקר. אתם הולכים לשנוא אותי בדיוק אותו דבר, ללא שינוי". הוא החל לשיר שירים דתיים-נוצריים, ואמר בקול רם: "הנה אני בא, אבא, אני חוזר הביתה". לאחר מכן הוא אמר לסוהר: "בוא נעשה את זה, גארי, בוא נתחיל", ומילותיו האחרונות היו: "שחרר את רוחי כדי שאוכל לשבח אותך. שחרר את רוחי כדי שאוכל לסגוד לך".
Girls Fall Like Dominoes
Girls Fall Like Dominoes (בעברית: בנות נופלות כמו דומינו) הוא שיר של הזמרת הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-11 באפריל 2011 כסינגל השביעי מאלבום האולפן הראשון של מינאז' "Pink Friday" ומופיע בגרסה המורחבת של האלבום. הפזמון של השיר לקוח מהשיר "Dominos" של הלהקה הבריטית The Big Pink. השיר יצא לאור לראשונה כרצועת בונוס בחנות ה-iTunes, ומאוחר יותר גם בגרסת ה-"Super Bass Edition" שנמכרה בבריטניה, שם משמש השיר כסינגל הרביעי מהאלבום.
מינאז' ציינה כי היא רוצה לצלם קליפ לשיר בהשתתפות כל האנשים שהזכירה במהלך השיר, אך לא ידוע אם אכן צולם קליפ כזה. מינאז' גם שאלה בעמוד הטוויטר שלה שתי שאלות: "אילו דיוות הזכרתי בשיר girls fall like dominoes, ואילו מהן צריכות להופיע בקליפ?".
אזכורים
במהלך השיר מזכירה מינאז' את הראפרים ליל ויין ודרייק, ואומרת כי היא מצליחה מספיק כדי "לגנוב" את המעריצים שלהם. בנוסף מזכירה מינאז' לאורך כל השיר שמות של ידוענים רבים: מדונה, ביונסה נואלס, מריה קארי, ריהאנה, קים קרדשיאן, קלואי קרדשיאן, סיארה, קרי הילסון, אנג'לינה ג'ולי, ג'יידה פינקט סמית', גרייס ג'ונס, קורטני קרדשיאן, דונטלה ורסצ'ה, M.I.A., קריסטין קוואלרי, אל פצ'ינו, ג'ון גליאנו ומוניק.
רוק & רוך
רוק & רוך הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק. את האלבום הוציאה לאור ב-11 באוקטובר 2007 חברת התקליטים התו השמיני בפורמט תקליטור בלבד. זהו אלבום קונספט כפול, כשחציו השני מורכב משירי רוק (רצועות 1–9) וחציו השני כולל שירים אקוסטיים ושקטים (רצועות 10–21). בעקבות שגיאה בהדפסה של החוברת הנלוות למהדורותיו הפיזיות של האלבום לא מופיעים הקרדיטים של "אריס", "ארץ מלח" ו"ערב יום שישי". הסינגל "בואי נתחבק" צעד במצעד הפזמונים של רשת ג' במשך שבעה שבועות רצופים, ואף דורג במקום ה-33 במצעד סוף השנה.
מתיאה פרין
מתיאה פרין (באיטלקית: Mattia Perin; נולד ב-10 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן איטלקי, המשחק בעמדת השוער ביובנטוס, ובנבחרת איטליה.
הוא החל את הקריירה שלו גנואה בשנת 2010, כשבהמשך הושאל במשך שתי עונות רצופות לפדובה ופסקארה, ולאחר מכן נמכר ליובנטוס. פרין זומן לראשונה לנבחרת איטליה, לקראת מונדיאל 2014, כשאת הופעת הבכורה שלו ערך בהמשך השנה.
קריירה
פרין נולד וגדל בלאטינה שבאיטליה וכבר כילד שיחק במחלקות הנוער של גנואה. הוא זומן לראשונה לקבוצה הבוגרת של הקבוצה, בינואר 2010, כשוער שלישי. פרין ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית ב-22 במאי 2011, במשחק מול צ'זנה שהסתיים בניצחון קבוצתו.
בשנת 2012, הושאל פרין לקבוצת פסקארה שהעפילה לליגה הראשונה. באותה עונה ערך פרין 29 הופעות ליגה והיה שחקן הרכב בקבוצה.
לאחר ששב משתי ההשאלות הפך פרין לשחקן מפתח בהרכב הפותח של גנואה ולשוער הראשי כשהוא מסיים את התקופה בגנואה עם למעלה מ-140 הופעות ליגה.
ב-8 בינואר 2017 נפצע פרין בצורה קשה במהלך משחק ליגה מול רומא, וסיים את העונה.
ב-8 ביוני 2018 חתם פרין ביובנטוס על חוזה לארבע שנים תמורת 12 מיליון אירו.
פרין ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-26 בספטמבר 2018, כשהוא שומר על רשת נקייה במשחק מול בולוניה אשר הסתיים בניצחון 0–2.
ב-2 בינואר 2020 הושאל פרין לגנואה. ב-5 בספטמבר הושאל לגנואה פעם נוספת, עד סיום עונת 2020/2021.
קריירת נבחרות
פרין היה לשוער הראשון של נבחרת איטליה עד גיל 17 ולקח חלק בשלל תחרויות איתה, כמו אליפות אירופה לשנת 2009 ואליפות העולם עד גיל 17 שנערכה בניגריה ב-2009.
פרין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה עד גיל 21 ב-11 באוגוסט 2010, במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק, כשהיה בן 17 בלבד.
פרין זומן לראשונה לנבחרת הנוער של איטליה, בשנת 2012 על ידי המאמן צ'זרה פראנדלי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הנוער במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה ב-15 באוגוסט 2012.
פרין נכלל בסגל נבחרת איטליה למונדיאל 2014 שנערך בברזיל, כשוער שלישי. הוא נחשב אז לשחקן הצעיר בסגל והיחידי שהוא ללא הופעות בעבר.
אלכסנדר ת'רו
אלכסנדר לואי ת'רו(באנגלית: Alexander Louis Theroux, נולד ב-1939) הוא סופר ומשורר אמריקאי. הוא נודע ברומן שלו "Darconville's Cat" משנת 1981, שאנתוני ברג'ס בחר להכניסו למסה באורך-ספר שלו, "תשעים ותשעה רומנים: המיטב באנגלית מאז 1939 - בחירה אישית" בשנת 1984 ולארי מק'קאפרי בחר בו לרשימת [100 להיטי המאה ה-20 הגדולים ביותר: 100 ספרי סיפורת בשפה האנגלית".
ילדות ונעורים
ת'רו נלד במדפורד, מסצ'וסטס, בן בכור להורים קתולים; אמו, אן, הייתה ממוצא איטלקי ואביו, אלבר אז'ן ת'רו, היה צרפתי קנדי. אמו הייתה מורה בבית ספר יסודי ואביו היה סוכן מכירות. ת'רו סיים את בית הספר התיכון במדפורד ואחר למד באמהרסט, מסצ'וסטס.
ב-1958 התקבל למנזר הטראפיסטים בספנסר, מסצ'וסטס, ומשם המשיך ב-1960 לסמינר הפרנציסקני בקוליקון, מדינת ניו יורק. בשנת 1964 קיבל ב.א. באמנויות בקולג' סן פרנסיס. כעבור שנה קיבל תואר מסטר בספרות אנגלית ואת הדוקטורט בספרות אנגלית עשה באוניברסיטת וירג'יניה, שם זכה במלגת שוברט למחזאות בשנת 1967.
ת'רו עשה שנה בלונדון במלגת פולברייט ב-1969. ב-1974 קיבל מלגת גוגנהיים.
קריירת הוראה
ת'רו לימד באוניברסיטת וירג'יניה ב-1968 וב-אוניברסיטת הרווארד כמרצה בריג-קופלנד מ-1973 עד 1979. הוא היה סופר הבית באקדמיית פיליפס באנדובר מ-1979 עד 1982. בשנת 2016 הודיעה אקדמיית פיליפס, שחקירה חיצונית מצאה שת'רו היה מעורב בהתנהגות מינית שאינה נאותה עם סטודנטית בשנות ה-70', וכי "בית הספר קיבל תלונות רבות בנוגע להתנהגותו של ת'רו כלפי סטודנטים". ת'רו הכחיש את ההאשמות והתובע המחוזי המקומי ציין, כי חוק ההתיישנות אינו מאפשר לו להגיש תביעה פלילית. ת'רו הורחק מן הקמפוס של פיליפס אנדובר ומאירועים בית ספריים.
הוא לימד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס מ-1982 עד 1987 ובאוניברסיטת ייל מ-1987 עד 1991.
ת'רו התגורר גם באנגליה, אסטוניה וצרפת.
יצירה ספרותית
"Three Wogs", הרומן הראשון שלו, נכתב במהלך שהותו בלונדון והשחקן רוי דוטריס שקל להעלות אותו כמחזה טלוויזיה בבי.בי.סי.. Darconville’s Cat, הרומן השני שלו, היה מועמד לפרס הספר הלאומי.
הוא פרסם את המשל Master Snickup’s Cloak, עם איורים של בריאן פרוד, בשנת 1979. זה נכתב בעקבות שני משלים, The Schinocephalic Waif ו-The Wragby Cars, עם איורים מאת סטאן וושברן, משנת 1975.
ב-1987 הוציא לאור את An Adultery. ספרו הארוך והסאטירי ביותר, Laura Warholic, יצא לאור ב-2007.
ספרי העיון שלו על צבע, The Primary Colors משנת 1994 ו-The Secondary Colors משנת 1996 עלו לתקופה קצרה לרשימת רבי-המכר בלוס אנג'לס.
כסופר עשה לו שם בסגנונו האנציקלופדי, עתיר הארמוזים ובשנינותו המלומדת. המבקר קולין מרשל כתב "להגנת הפרוזה שלו, דימה אותה פעם ת'רו ל, עליית גג ויקטוריאנית'. כתיבתו עוסקת יותר בחיים הפנימיים מאשר בחיצוניים, בתשוקה לנקם יותר מבכל דבר אחר, וביותר חומר ממשי לעמוד - חומר שאינך מצפה לו - מן המצוי בכל רומן אחר." הסופר סטיבן מור כינה אותו "רב-אמן מודרני שפסחו עליו".
טענת פלגיאט
ב-1995 דיווח ניו יורק טיימס שאחד מקוראיו שם לב לדמיון בין שש פסקאות בסקירה של "צבעי היסוד" מאת ת'רו משנת 1994 לספר Song of the Sky מאת גאי מרצ'י משנת 1954. ת'רו ייחס את הדבר ל"טיפשות ורישום קלוקל," וציין, שהוא קרא מאות ספרים לצורך כתיבת "צבעי היסוד". העורך של ת'רו אמר, שבמהדורות הבאות של הספר יינתן קרדיט ליצירה של מרצ'י, או שהפסקאות האמורות יוצאו מן הספר.
פסגות מירנדה
פסגות מירנדה (באנגלית: Miranda Peaks) הם רכס של שש פסגות במזרח האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הפסגות משתרעות בכיוון צפון - דרום, בצידו הדרומי של קרחון אורנוס.
שיא גובהן של הפסגות - 587 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הפסגות
אזור זה התגלה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935; הפסגות מופו בשנת 1960 על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסתו של אלזוורת'.
מקור השם
שמן של הפסגות ניתן להן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
בדומה האתרים סביבה, הקרויים על שם גופים במערכת השמש או קשורים אליה, ולצד מתן השם לקרחון אורנוס הסמוך נקראו הפסגות על שמו של מירנדה, אחד מ-32 הירחים של כוכב הלכת אורנוס (על שמו נקרא קרחון אורנוס).
אפרם צימבליסט
אפרם צִימְבָּלִיסְט (בשם מלא ברוסית: Ефрем Александрович Цимбалист; באנגלית: Efrem Zimbalist; 21 באפריל 1889 – 22 בפברואר 1985) היה כנר קונצרטים מן הידועים בעולם, מלחין, מורה ומנצח יהודי-רוסי.
ביוגרפיה
צימבליסט נולד ברוסטוב על נהר דון במשפחה יהודית, לאב מנצח. בגיל תשע ניגן אפרם כינור ראשון בתזמורת של אביו. בגיל 12 נכנס לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג ולמד אצל ליאופולד אאואר. אחרי סיום לימודיו הפיע לראשונה כסולן בברלין, בנגינת הקונצ'רטו של ברהמס. הופעתו הראשונה בלונדון הייתה בשנת 1907 ובארצות הברית בשנת 1911, עם התזמורת הסימפונית של בוסטון. לאחר זאת השתקע בארצות הברית. צימבליסט עשה רבות לעידוד הביצוע של מוזיקה עתיקה וקירובה לקהל הרחב.
צימבליסט נישא לזמרת הסופרן האמריקאית אלמה גלוק ובמשך שנים אחדות יצאו יחד לסיורי קונצרטים. אלמה גלוק נפטרה בשנת 1938.
בשנת 1928 החל צימבליסט ללמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. בשנת 1943, שמונה שנים לאחר שהתאלמן, נישא למייסדת המכון, מרי לואיז קרטיס בוק. הוא ניהל את בית הספר משנת 1941 עד 1968. בין תלמידיו היו אוסקר שומסקי ופליקס סלטקין.
צימבליסט פרש מנגינה ככנר בשנת 1949, חזר ב-1952 לנגן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לכינור של ג'אן קרלו מנוטי, המוקדש לו. פרש סופית מנגינה בשנת 1955. צימבליסט ישב בחבר השופטים בתחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית בשנים 1962 ו-1966.
יצירותיו כוללות קונצ'רטו לכינור, "רפסודיה אמריקאית", ופואמה סימפונית בשם "דפניס וכלואה".
אפרם צימבליסט מת בשנת 1985 בגיל 95.
בנו מאלמה גלוק, אפרם צימבליסט הבן, ונכדתם, סטפני צימבליסט, היו שניהם לשחקנים פופולריים. הסופרת ומבקרת המוזיקה מרשה דבנפורט הייתה בתה של אלמה גלוק מנישואיה הראשונים ובתו החורגת של אפרם צימבליסט.
בייקריט
בייקריט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) מיומם של בורון, סידן, והידרוקסיל, השייך לקבוצת המינרלים "קבוצת הגדוליניט" (הקרויה לעיתים גם קבוצת הדטוליט על שם המינרל דטוליט או קבוצת הדטוליט/גדולוניט).
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של בייקריט היא (Ca4B4(BO4)(SiO4)3(OH)3•(H2O. קבוצת הגדוליניט, אליה משתייך הבייקריט, היא קבוצה של מינרלים הקרויה על שם המינרל גדוליניט ושחבריה מאופיינים במבנה המשלב יריעות הבנויות מארבעונים של סיליקה (Sio4) ושל בוראט (B(O,OH)4), כשבין היריעות מחברים קטיונים מתכתיים. הקטיון במקרה של הבייקריט הוא סידן.
הבייקריט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" 2/m\, וחבורת סימטריות מרחבית P21/c. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=4.85, b=7.60Å, c=9.659Å, וגודל זווית β הוא 90.255°.
הבייקריט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים של גבישים זעירים דמויי פקעת הדומים לחרסינה בלתי מזוגגת. הגבישים נדירים, פריזמתיים דקים קצרים באורך של עד 0.2 מ"מ. הבייקריט נשבר באופן בלתי שווה עד דמוי קונכייה. הקשיות של המינרל נמוכה, 4.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.88.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1903 על ידי ריצ'רד בייקר (Richard C. Baker), אנגלי מנטפילד (Nutfield) שבמחוז סארי שהיה מנהל הכרייה של חברת פסיפיק קואסט בורקס (Pacific Coast Borax). בייקר הביא דגימות של המינרל לוויליאם ג'יילס (William B. Giles) שקרא את המינרל על שמו של בייקר במאמר שפרסם ב-Mineralogical Magazine. בייקר סיפר לג'יילס את הדגימה גילה במכרה של החברה שלו באזור מדבר מוהאבי במקום הקרוי כיום בוראט (Borate). בדיקות שנעשו אחר כך באזור לא גילו במקום בייקריט כלל. ההשערה המקובלת היא שבייקר טעה לגבי המקור ממנו הביא את דגימה לג'יילס וכי מקורה האמיתי היא ממכרה קורקסקרו (Corkscrew) במחוז פרנס קריק (Furnace Creek borate area – "ערוץ הכבשן") שבעמק המוות שבמחוז אינויו (Inyo) בקליפורניה שגם בה היה לחברה בה עבד בייקר מכרה. במקום זה נמצא בייקריט בפקעות ובעורקים בתוך סלעי הפרץ שעברו התמרה של ההרים השחורים מעל מרבצי הבוראט.
שימושים
השימוש היחיד הוא כמינרל במכירה לאספנים.
מקור ותפוצה
הבייקריט מצוי בדרך כלל בפקעות ובעורקים בתוך סלעי הפרץ שעברו התמרה של מעל מרבצי בוראט או שהם ממלאים חללים בסלעי חרסית יחד עם גבישי סלסטיט.
הבייקריט הוא מינרל נדיר מאוד. מקומות בהם ניתן למצוא בייקריט כוללים את מכרה קורקסקרו (Corkscrew) במחוז פרנס קריק (Furnace Creek borate area – "ערוץ הכבשן") שבעמק המוות שבמחוז אינויו (Inyo) (המקום בו נתגלה המינרל לראשונה), ובמכרה סטרלינג בוראקס (Sterling Borax mine), קניון טיק (Tick Canyon) מחוז לוס אנג'לס, שניהם בקליפורניה שבארצות הברית; בבנקרופט (Bancroft) שבפרובינציית אונטריו שבקנדה; בצ'רקס (Charcas) במדינת סן לואיס פוטוסי (San Luis Potosí) במקסיקו; בסיוואס (Sivas ) בטורקיה ובסמוך לססטרי לוונטה (Sestri Levante) שבמחוז ליגוריה שבאיטליה.
פרימה אג'ימן
פרימה אג'ימן (באנגלית: Freema Agyeman; נולדה ב-20 במרץ 1979) היא שחקנית בריטית ידועה בעיקר בתפקידה כמרתה ג'ונס המלווה של הדוקטור העשירי בסדרת המדע בדיוני הבריטית "דוקטור הו".
ביוגרפיה
אמה של אג'ימן, אזאר, היא איראנית ואביה, אוזל, הוא מגאנה. הוריה התגרשו בילדותה. יש לה אחות מבוגרת ממנה, ליילה, ואח צעיר ממנה, דומיניק. אמה היא מוסלמית ואביה נוצרי מתודיסטי, אולם היא גדלה כקתולית ולמדה בבתי ספר קתולים. ב-1996 למדה בבית הספר למשחק אנה שר (Anna Scher) באיזלינגטון. בשנת 2000 סיימה את לימודי הדרמה ואמנויות הבמה באוניברסיטת מידלסקס.
בתחילת דרכה המקצועית שנתה את האיות של שמה הפרטי מ-Frema כדי למנוע טעויות בהגיה. התפקיד הידוע ביותר שלה לפני שקבלה את התפקיד כמרתה ג'ונס היה כלולה וייז באופרת הסבון "Crossroads". תפקידי משנה נוספים היו לה בסדרות הטלוויזיה "Casualty", "החברה הגבוהה" וב-"The Bill" בו הופיעה פעמיים בשני תפקידים שונים. ב-2005 שיחקה באחד מפרקי סדרת הדרמה "עדות אילמת". היא כיכבה בסרט העצמאי של סטיבן לויד ג'קסון "Rulers and Dealers" בתפקיד ננה.
אג'ימן ניגשה שלוש פעמים למבחני בד עבור הסדרה "דוקטור הו". ביוני 2005 ניסתה להתקבל לפרק "פלישת חג המולד", אך המפיקים העדיפו את השחקנית אניטה ברים. אחר כך נבחנה לתפקידים אזמה ואדולה אשודי שהופיעו בשלושה פרקים, הדמות של אזמה נמחקה מהתסריט, אבל אג'ימן התקבלה לגלם את דמותה של אדולה, והופיעה על המסך ביולי 2006.
צילומי העונה השלישית של "דוקטור הו" החלו באוגוסט 2006 והסתיימו במרץ 2007. הופעת הבכורה של מרתה ג'ונס בסדרה הייתה בפרק "סמית' וג'ונס" ששודר ב-31 במרץ 2007, והיא המשיכה להופיע בכל פרק העונה. בעונה הרביעית חזרה אג'ימן והופיעה בתפקיד מרתה בחמישה פרקים. בפרק "קץ הזמן", הפרק האחרון עם דייוויד טננט בתפקיד הדוקטור, הופיעה אג'ימן שוב בתפקיד מרתה יחד עם דמויות נוספות שליוו את הדוקטור בעונות הקודמות. במקביל להופעותיה בסדרה הקליטה אג'ימן עיבודים ל"דוקטור הו" לספרי שמע.
אג'ימן הופיעה פעמים אחדות בערוץ הפעוטות CBeebies בקריאת סיפור לפני השינה. ב-2008 הייתה קריינית בסדרה הדוקומנטרית "Bizarre ER", וכן בעונה השנייה של הסדרה ששודרה ב-2009. היא הנחתה את תוכנית הפרומס שהוקדשה לדוקטור הו.
רוברט אבלה
רוברט אבלה (במלטזית: Robert Abela; נולד ב-7 בדצמבר 1977) הוא עורך דין ופוליטיקאי מלטזי, המכהן כראש ממשלת מלטה וכיושב ראש מפלגת העבודה של מלטה. אבלה נבחר לתפקיד בבחירות פנימיות ב-11 בינואר 2020, והחליף קודמו בתפקיד ג'וזף מוסקט לאחר שהתפטר.
חיים אישיים
אבלה נולד לג'ורג' אבלה, נשיאה השמיני של מלטה ולאימו מרגרט, עובדת באוניברסיטה העתיקה של מלטה ומנהלת משרד עורכי הדין של המשפחה. הוא למד בבית ספר האחיות בסנטה לוצ'יה ובמכללת סנט אלויסיוס. בצעירותו, שיחק בנבחרת הכדורסל הלאומית והתמודד באליפויות הלאומיות בשנות התשעים של המאה העשרים.
אבלה למד משפטים באוניברסיטת מלטה עד לשנת 2002, שם הכיר את אשתו לעתיד, לידיה, עימה התחתן בשנת 2008. בשנת 2012 נולדה בתם הבכורה, גיורגיה.
חייו הציבוריים
ביוני 2017 נבחר לפרלמנט של מלטה ושימש כיועצו המשפטי של ראש הממשלה ג'וזף מוסקט. בכל שנותיו בפרלמנט נמנע מלהשמיע ביקורת כנגד ראש הממשלה ג'וזף מוסקט. בעקבות ההתנקשות בעיתונאית דפני קרואנה גליציה, היה סגן ראש הממשלה כריס פרן המועמד הטבעי להחליפו, אולם אבלה החליט להתמודד גם כן על התפקיד.
במהלך מסע הבחירות הביע אבלה תמיכה בנקיטת גישה מחמירה יותר בנושא הגירה, והציג תוכנית חברתית (דיור ציבורי, תרופות חינם לקשישים ותנאי העסקה טובים יותר לעובדי צווארון כחול). לאורך כל מערכת הבחירות הוא לא התראיין לכלי תקשורת עצמאיים, והסתמך על ראיונות לכלי תקשורת הידידותיים למפלגתו.
ראש ממשלת מלטה
בבחירות שנערכו ב-12 בינואר 2020 ניצח אבלה בבחירות הפנימיות במפלגתו עם 9,342 מהקולות לעומת 6,798 קולות ליריבו כריס פרן. ב-13 בינואר הגיש ראש הממשלה ג'וזף מוסקט את התפטרותו ליו"ר הפרלמנט ג'ורג' ולה ומיד לאחר מכן מונה אבלה לראשות הממשלה.
משפחת קמיצ'לי
רקע
הסדרה מבוססת על סדרה בריטית בשם "משפחת קומאר" ("The Kumars at No. 42"), ובה משפחה הודית המתגוררת בבריטניה בונה אולפן תוכניות אירוח בסלון ביתה ומארחת בו ידוענים. חברת מטר הפקות, שהפיקה את הגרסה הישראלית, ניסתה להעלות גרסה ישראלית לסדרה בשנים שקדמו לשידורה של "משפחת קמיצ'לי", ושקלה להפיק סדרה שבמרכזה משפחת ישראלים יוצאי מרוקו, אך הדבר לא צלח. לבסוף החליטו אנשי החברה להפיק גרסה ישראלית שבמרכזה משפחה מעורבת: אב יוצא חבל קמישלי בטורקיה הנשוי לפולנייה.
לתפקיד השחקנים הראשיים בסדרה לוהקו משה איבגי בתפקיד האב יונה, שולה חן בתפקיד האם רותי, ירדן בר-כוכבא בתפקיד אימה של רותי, ישראל קטורזה בתפקיד הבן רפי ולירית בלבן בתפקיד הבת אנאבל. המשפחה בסדרה היא בעלת מוסך, ובמוקד העלילה ניצב רפי, המסרב להצטרף לעסק המשפחתי, ושואף להיות מנחה בטלוויזיה. האב מסכים לבנות לו אולפן בסלון ביתם, בתנאי שירשה למשפחה להשתתף בתוכנית האירוח שלו. דמותה של הבת איננה בסדרה המקורית, והיא נוספה לגרסה הישראלית לאחר ליהוקה של בלבן.
הסדרה שילבה בין הסוגות של תוכנית אירוח וקומדיית מצבים: רבע השעה הראשונה והאחרונה של כל פרק כללה קומדיית מצבים, ובתווך התארחו באולפן של המשפחה ידוענים שונים, כפרודיה על סוגת תוכניות האירוח. בכל פרק נערכו שלושה ראיונות; בריאיון השלישי התחזה הידוען שהתארח בתוכנית לדמות בדיונית, וכך למשל התראיין חיים רביבו כשוטר. רבות מהשאלות שנשאלו בחלק של תוכנית האירוח נלקחו מחוויותיהם האישיות של איבגי, חן ובר־כוכבא.
כישלון הסדרה וביטולה
הסדרה עלתה לשידור ב־26 בנובמבר 2004. היא שובצה בשעת השיא של שידורי רשת: יום שישי בערב, לאחר מהדורת החדשות.
אחוזי המדרוג של הפרק הראשון של הסדרה נאמדו בכ־18.9%. ברוב הפרקים הבאים צנח המספר בהדרגה, ובחלק מהפרקים נרשמו נתונים פחותים מאשר תוכנית האירוח של יהורם גאון "שישי בגאון", ששודרה בערוץ הראשון במקביל לשידורה של "משפחת קמיצ'לי".
ב־28 בדצמבר 2004, לאחר שידור הפרק החמישי, הודיעה "רשת" על ביטולה של הסדרה, בטענה שהיא לא ענתה על היעדים שהוצבו בפניה. ביטול הסדרה עוד לפני שהושלמה אפילו עונה אחת שלה נחשב לצעד חסר תקדים בשידורי הטלוויזיה בישראל. הפרק השישי והאחרון שודר ב־7 בינואר 2005, ובמקום בשעת צפיית השיא הוא הוקדם לשעה שבע בערב. הפרק צולם לאחר ההודעה על ביטול הסדרה, וכלל בדיחות שהתייחסו לירידתה מהמסך בטרם עת. שעת השידור המוקדמת שלו הביאה למדד המדרוג הנמוך ביותר בסדרה כולה.
הביקורות כלפי הסדרה וביטולה המוקדם קיבעו את מעמדה של "משפחת קמיצ'לי" כאחד הכישלונות הבולטים בתולדות שידורי הטלוויזיה בישראל. גם שנים רבות לאחר שידורה של הסדרה היא הוזכרה תדיר ברשימות של תוכניות הטלוויזיה הגרועות ביותר ששודרו במדינה.
להביור
לַהַבְיוֹר הוא מכשיר שמטרתו להצית זרם של נוזל דליק ו"להשליך אש" לכיוון מסוים. צבאות שונים השתמשו בלהביורים כדי להרוג חיילי אויב בבונקרים, מוצבים ומנהרות, כמו גם כדי לשרוף יערות שבהם הסתתרו לוחמי גרילה. שימוש נוסף בלהביור, אם כי פחות נפוץ, נעשה בחקלאות ובעבודות הדורשות אש מבוקרת בקנה מידה גדול.
להביורים צבאיים
סוג אחד של להביור הוא להביור נישא. להביור נישא כולל שניים או שלושה גלילים, הנישאים על הגב. גליל אחד מכיל גז דליק, ושאר הגלילים מכילים נוזל דליק. בעת הפעלת הלהביור, זורם הגז ובכך גורם לנוזל לזרום החוצה בעוצמה, אל צינור המוליך אל הקנה, שם נדלקת התערובת - ומשם החוצה, אל המטרה. זהו נשק רב עצמה שעלול לגרום למוות אכזרי; הוא גם בעל השפעה פסיכולוגית חזקה על המותקפים. להביור יעיל במיוחד כנגד ביצורים בשדה הקרב: כיוון שהלהביור יורה נוזל בוער (ולא אש גרידא), ניתן לכוון את הנוזל כך שיותז לתוך חלון של בונקר או יועף בקשת מעל חומות. ניתן לעיתים לירות גם זרם נוזל ולהציתו לאחר מכן, בעזרת זרם מוצת נוסף או מקור אש אחר.
"אש יוונית"
גרסה מוקדמת של להביור, הקרויה "אש יוונית" התקיימה כבר במאה ה-7, בצבאה של האימפריה הביזנטית.
המצאת הלהביור המודרני
הלהביור הראשון בהיסטוריה המודרנית הומצא על ידי הגרמני ריכרד פידלר. בשנת 1901 שלח פידלר לצבא הגרמני מספר הצעות אבטיפוס לנשק חדש. אחד מאבות הטיפוס היה מכשיר נישא שרובו היה גליל באורך של כמטר וחצי, שיכול היה לירות זרם בודד של נוזל דליק למשך כשתי דקות. ירייה מאותו מכשיר הייתה לטווח של כ-18 מטרים (20 יארד).
רק בשנת 1911 קיבל הצבא הגרמני את ההצעה הזו, והקים כוח של 12 פלוגות שהשתמשו בנשק זה.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה לא נעשה שימוש בנשק זה עד לפברואר 1916, אז פגשו אותו חיילים צרפתים לזמן קצר בקרב ורדן.
בנוסף, מפעילי הלהביור היו פגיעים במיוחד. מידות הנשק הקשו על ניידות המפעיל, והפעלתו חושפת את מיקומו של המפעיל, ושילובם של שני אלו הופכים את המפעיל למטרה נוחה לירי. הנשק עצמו מוגבל להפעלה של מספר שניות בלבד לפני מילוייו מחדש בחומר דליק נוסף. כלפי מפעילי הלהביורים הייתה גם איבה רבה מצד המותקפים - מפעילים נלקחו לעיתים רחוקות מאוד כשבויים, היות שחיילי הצד הנגדי הוציאו אותם לעיתים להורג במקום. בעיה נפוצה נוספת הייתה כאשר היה נפגע אחד ממיכלי הגז או הנוזל מכדור או רסיס, דבר שיצר מעין "כדור אש" ופגע לא רק בחייל שנשא את המיכלים והלהביור אלא גם בחיילים שהיו מסביבו.
גם הבריטים והצרפתים בדקו מערכות של להביור, אבל זנחו אותן לאחר זמן קצר. הצבא הגרמני השתמש בהמשך המלחמה בלהביורים ב-300 מקרים לערך, על פי רוב בקבוצות של שישה מפעילים.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בלהביורים. נעשו ניסיונות לפתירת בעיות הטווח ופגיעות המפעיל על ידי איחוד להביור וטנק, ויצירת טנק להביור. הבריטים פיתחו להביור נישא אישי; גם חיל הנחתים האמריקאי גילה, כי שימוש בלהביור יעיל במיוחד בטיהור חפירות יפניות ומערכות בונקרים סבוכות באזור האוקיינוס השקט. במקרים בהם התחפרו היפנים במחילות עמוקות ובמערות, נתגלה הלהביור ככלי יעיל במיוחד: אפשר היה לצרוך בעזרת אשו את כל החמצן שבמערה ולחנוק כך את היפנים.
הגרמנים השתמשו בנשק זה (מסוג Flammenwerfer 35) באופן נרחב במהלך הפלישה למערב אירופה, אולם הוא נזנח לאחר זמן מה. בחזית המזרחית נלחמו יחידות גרמניות עם להביור עד סוף המלחמה.
אחרי מלחמת העולם השנייה
חיל הנחתים האמריקאי המשיך להפעיל להביורים גם במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
בצה"ל נעשה שימוש הרה אסון בלהביורים במלחמת העצמאות. בהתקפה השנייה על לטרון ב-30 במאי 1948 (מבצע בן נון ב') חומשו הזחל"מים שהובילו את הכוח שתקף את תחנת המשטרה בלהביורים. את הרעיון הגה חיים לסקוב, מפקד גדוד 79 בחטיבה 7, על פי ניסיונו במלחמת העולם השנייה בחזית איטליה. מטרת הלהביורים הייתה לשתק את הלגיונרים בעמדות שמעל לשער הכניסה לתחנת המשטרה. הלהביורים היו מסוגלים לשלח סילון נפאלם באורך של עשרים־וחמישה מטר.
בחסות הלילה נטול הירח ורימוני עשן הצליחו הזחל"מים להגיע בלא פגע לשער התחנה. דווקא הפעלת הלהביורים כנגד המגדל, שהציתה אש עזה בחזית התחנה, הפכה את הלילה החשוך למואר. בזה אחר זה נפגעו הזחל"מים המוארים מאש תותחי הנ"ט של הירדנים, שהתאורה הבלתי צפויה סיפקה להם מטרות נייחות. ההתקפה נכשלה והאבדות היו גדולות.
במלחמת יום הכיפורים השתמש הצבא המצרי בלהביורים כנגד עמדות ההגנה והבונקרים בקו ברלב ונגד חיילי צה"ל.