cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנייה
היסטוריה
עם התקדמות המהפכה התעשייתית במאה ה-19 החלה האדריכלות לאמץ טכנולוגיות ושיטות בנייה עם רעיונות תעשייתיים וברוח התקופה. במהלך המאה החלו ניצניהן של הבנייה המתועשת והטרומית עם ייצורם התעשייתי של רכיבי בניין מוכנים שהובאו לאתר הבנייה להרכבה. הבנייה בברזל ובפלדה כחומר גלם עיקרי עבור שלד הבניין החלה למעשה באמצע מאה זו. תחילה, נבנו גשרי פלדה עבור מסילות רכבת ובהמשך גם מבני ציבור ובניינים שונים בעלי שלד פלדה. אחד מפורצי-הדרך הראשונים בבנייה זו היה ארמון הבדולח שנבנה בלונדון ב-1851 על ידי ג'וזף פקסטון. במחציתה השנייה של המאה ה-19 המשיכו להיבנות ברחבי בריטניה מבני פלדה, הרבה בזכות עידודו של הנסיך אלברט הבריטי אשר עודד את הקמת ארמון הבדולח ומבנים נוספים והיה מעריץ גדול של שיטות בנייה אלו. מנגד, החלו בצרפת ובגרמניה לעודד את הבנייה מפלדה כמענה לאתגר שהציבו האנגלים. בניית מגדל אייפל על ידי גוסטב אייפל בסוף שנות ה-80 של המאה היוותה את נקודת הפסגה של הבנייה התעשייתית של המאה ה-19.
במקביל לשימוש בברזל ובפלדה כחומרי גלם החל גם השימוש בבטון מזוין המשלב בתוכו חומרים אלו. הבטון כחומר מליטה הומצא על ידי המהנדס הבריטי ג'ון סמיטון כבר בשנת 1756 אך רק בשנת 1848 עשה הצרפתי ז'אן-לואי למבו (Lambot) שימוש שנחשב ראשוני במוטות ברזל בתוך יציקת בטון, שיצר למעשה בטון מזוין. הבטון המזוין, בגרסה הדומה לזו המוכרת כיום, הומצא ב-1868 על ידי גנן צרפתי בשם ז'וזף מונייה (Monier) שהשתמש בו לטובת בנייה של אדניות המסוגלות להתמודד עם הלחצים של האדמה והשורשים. מאוחר יותר הוא אף רשם את המצאתו כפטנט. רוב השכלולים הטכנולוגיים של הבטון המזוין פותחו לא לפני מפנה המאה ה-20 ובדומה לשימוש האדריכלי בפלדה, החל הפוטנציאל של חומר הבנייה החדש להיות ממוצה רק במהלך המאה ה-20.
חומרי בנייה וטכנולוגיות בנייה נוספים קיימים היום בשפע. בין אלו נמנים שימוש בחומרים פלסטיים, זכוכית, מתכות שונות וחומרים אשר הונדסו במיוחד לטובת בנייה על ידי מהנדסי חומרים. טכנולוגיות בנייה מתקדמות תלויות כיום רבות במחשבים, ובתוכנות מיוחדות אשר בלעדיהן לא ניתן להקים את המבנה. פורצי הדרך בתחום זה הם המבנים בסגנון הדה-קונסטרוקטיביזם שאולי הידוע והמדובר ביותר מביניהם הוא מוזיאון גוגנהיים בילבאו אשר תוכנן על ידי פרנק גרי.
תכנון ובקשת היתר
לכל בנייה של בניין או כל סוג מבנה אחר מספר שלבים מקדימים שהם הכרחיים לתהליך ומחויבים גם בחוק. במרבית ארצות המערב, תהליך הבנייה לעולם אינו מתחיל בטרם קיים תכנון מפורט של כל המבנה ואישור מטעם הרשות המקומית - אישור הנקרא היתר בנייה. לטובת כל פרויקט בנייה דרוש סט של תוכניות בנייה ונספחים רבים.
פרויקט בנייה מתחיל לרוב כיוזמה עסקית של בעל קרקע או כיוזמה ציבורית של רשות מקומית, או גוף או מנגנון ציבורי כלשהו. השלב הראשון הוא תהליך התכנון אשר מתחיל בגיבוש פרוגרמה למבנה המתוכנן. על תהליך התכנון מופקד אדריכל אשר ממונה מטעם יוזם הפרויקט. קיימים הבדלים רבים בין בנייה פרטית ובנייה ציבורית בכל הנוגע לבחירת הגורמים המתכננים כמו גם בחירת הגורם המבצע.
הכנת האתר
השלב הראשון של הבנייה עצמה הוא תמיד הכנת המגרש. הכנת המגרש, שהיא שלב בלתי נפרד מהמיזם, כוללת ראשית כל את פינויו המלא של המגרש אשר עשוי לכלול מבנים ישנים המיועדים להריסה, עצים וצמחייה או כל גורם אחר. את השטח מפנים ומכשירים באמצעות ציוד מכני הנדסי. לאחר פינוי כל אלו מחויב קבלן הביצוע לגדר את אתר הבנייה מסיבות בטיחותיות, וזאת גם על פי חוק. גידור המגרש נועד לשמור על ציוד הבנייה הנמצא באתר אך בעיקר למנוע כניסת זרים אליו, שכן אתר בנייה עלול להיות מסוכן. החוק מחייב אף הצבת שלטי אזהרה בדבר הבנייה ושלט ובו פרטי גורמי התכנון והביצוע של המבנה.
כמעט בכל פרויקט בנייה, גם בקטנים ביותר, קיים צורך להכין מבנים זמניים לניהול העבודה וסדנאות זמניות לחלק מהעבודות. לרוב, גם מובאים לאתר שירותים כימיים עבור הפועלים ומתקני מים וחשמל זמניים הדרושים הן לבנייה עצמה והן לפועלים באתר. מבנים זמניים כוללים לרוב משרדים קטנים, מחסנים, סדנאות לכיפוף פלדה וכדומה. במיזמי בנייה גדולים במיוחד, חלק מהכנת האתר היא אף בנייה של מבנים זמניים קטנים או הובלה של מכולות יבילות רבות והקמה של מערך תשתיות זמני המשרת את תהליך הבנייה ועד הקמת מפעל בטון בשטח המיזם לצורך אספקה שוטפת של כמויות גדולות של בטון לאתר הבניה.
ביסוס
שלב הביסוס הוא הכנת הקרקע והעמדת בסיס המבנה על האדמה. שלב זה הוא למעשה תחילת הבנייה בפועל ולכן נהוג בו, לפחות במבני ציבור חשובים, לקיים טקס הנחת אבן פינה. טקס זה היה בעבר הנחה פיזית של הלבנה הפינתית הראשונה אך כיום הוא לרוב יציקת הבטון הראשונה ליסודות התת-קרקעיים של הבניין.
שלב הביסוס כולל את עבודות העפר ויציקת יסודות הבניין. עבודות העפר הן מלאכת סילוק האדמה מהאתר על מנת לאפשר את בניית היסודות, אשר מכוסים לאחר מכן בחלק מן האדמה שהוצאה. במבנים אשר בהם נבנים מרתפים וחניונים תת-קרקעיים נחפר בור גדול יותר לשם כך. לרוב, כמות האדמה המוצאת מן האתר גדולה מכמות האדמה הנדרשת להמשך הבנייה לכן נדרש גם פינויה אל מקום אחר בעזרת משאיות. בפרויקטים שונים, במיוחד כאלה המתבצעים באזורים הרריים או בבנייה של גשרים ומחלפים שבהם חלק מהגשרים נשענים על אדמה, ניתן "לקזז" את האדמה המוצאת עם האדמה המוכנסת. אם מתאפשר הדבר, משונעת האדמה שנחפרה מאתר בנייה מסוים אל אתר אחר בו יש צורך באדמה נוספת.
במצבים רבים, טרם חפירת הבור נקבעים כלונסאות אשר תפקידם יכול להיות העמקת היסודות לשכבת אדמה יציבה. כלונסאות נקבעים כאשר עומק שכבת האדמה היציבה הוא עמוק מאוד וחפירה עד לעומק זה על מנת לצקת יסודות בטון היא מסובכת או אף בלתי אפשרית. כלונסאות משמשים גם לבניית קירות שיגומים על מנת לתמוך בלחצי האדמה האופקיים במצבים של חפירת בורות עמוקים ותלולים. השימוש בהם הוא קריטי במיוחד כאשר אתר הבנייה צמוד למבנים קיימים וקיים צורך בחפירה עמוקה יחסית. לעיתים, נדרשת גם השפלת מי תהום.
קיימים מספר סוגים של יסודות בניין:
שלד
השלד הוא חלק המבנה האחראי ליציבות המבנה והתמודדות המבנה עם כל סוגי המאמצים. לא משנה ממה עשוי שלד המבנה, הוא מורכב רכיבים שונים כגון עמודים וקורות אשר מהווים ביחד מערכת סטרוקטורלית הנושאת את העומסים העצמיים של השלד יחד עם כל שאר משקלו הקבוע והשימושי של המבנה, ומחזקים אותו גם כנגד כוחות חיצוניים כגון רעידות אדמה ורוחות.
בניית השלד היא שלב קריטי בבנייה, אשר משפיע רבות על כל שאר שלבי הבנייה וביצועו מחייב מקצועיות ודיוק מקסימליים. בנייה תקינה ומדויקת של השלד חשובה לא רק בשל הפן הבטיחותי אלא גם כהכנה טובה לבעלי המקצוע הנוספים. קירות ואלמנטים יצוקים נקיים וישרים יקלו על עבודות הטיח והריצוף, וכן גם יוזילו אותן. עמידה בלוח הזמנים שנקבע תוזיל את עלויות המימון.
יציקת בטון
אין לצקת ללא אישור ממפקח הבנייה וממהנדס הבניין, אשר נוכחותם הפיזית דרושה בשטח. גם ביקור של אדריכל המבנה בשטח טרם היציקה אפשרי, אף על פי שאין מתפקידו לערוך פיקוח צמוד.
לאחר יציקת אלמנטים מבטון, יש להרטיבם במים (אשפרה), בדרך כלל כשבעה ימים.
בזמן היציקה תילקח דגימת בטון על ידי המעבדה המאושרת לצורך בדיקת עמידותו ללחץ. יש לזכור שהבטון מגיע לשיא עמידותו רק כעבור 28 יום.
לאחר ביצוע היציקה של רצפת הכניסה (בגובה 0.00) יש להזמין שוב את המודד, על מנת לוודא שלא נעשתה סטייה. מדידה זו חשובה הן לשקט הנפשי של המעורבים, והן משום שהיא אחד מהתנאים לקבלת אישור אכלוס (טופס 4) בסיום הבנייה.
קירות ומחיצות
חלק מהקירות בבניין מהווים חלק מהשלד, חלקם נבנים מיד עם תום בניית השלד כאלמנטים שאינם נושאים עומסים וחלק מהקירות הם מחיצות גבס או קירות קלים אחרים הנבנים בשלב מאוחר יותר. קירות המהווים חלק מהשלד נקראים "קירות נושאים" והם קירות אשר נושאים את חלק ממשקלן של התקרות ואת משקלם של הקירות הנמצאים מעליהם. ניתן לראות בקיר נושא כשילוב של שני עמודים וקורה. בבנייה מלבנים כמעט כל קיר הוא קיר נושא אך בבנייה עם שלד פלדה או בטון, הקירות נבנים לרוב מבלוקי בטון אשר כל משקלם נשען על רכיבי שלד והם אינם נושאים משקל מלבד שלהם עצמם. עם זאת, גם בבנייה המודרנית נוטים לרוב לבנות קירות בלוקים שאינם נושאים אחד מעל השני כדי להקל על העומסים העלולים להיווצר ברצפה שמעליה עומד קיר ומתחתיו חלל.
בבנייה העכשווית בישראל, נבנים יחסית מעט מאוד קירות נושאים והקירות היחידים הנבנים כחלק מהשלד הם קירות המרחבים המוגנים הנבנים כיציקת בטון מזוין על פי תקנים מחמירים וקירות פירי המעליות וחדרי המדרגות. לאחר בניית החדרים, יש לודא כי החדרים אינם מכילים גז רדון ולבצע טיהור של החדר המדובר.
מערכות בניין
מערכות בניין הן מגוון המערכות התשתיתיות המוחבאות לרוב בתוך המבנה והן משמשות את משתמשי הבניין לצרכיהם. מערכות בניין בעבר היו מצומצמות מאוד אך כיום הן רבות ודורשות תכנון קפדני שלהן, מיקומן בבניין, חיבורן תוך כדי הבנייה, תיאום בין המערכות השונות והכנות למערכות בניין עתידיות שניתן להוסיף או להרחיב גם לאחר תום הבנייה. מערכות הבנייה הבסיסיות ביותר והעתיקות ביותר הן מערכות הביוב והמים. מערכות אלו מאפשרות חיים נוחים בבניין ושומרות על תברואת משתמשיו. מערכות בניין בסיסיות נוספות אשר הפכו במהלך מאה השנים האחרונות למערכות בסיסיות בכל מבנה הן חשמל, תאורה, גז וטלפון. בבנייה המודרנית ניתן למצוא לפחות עשר מערכות נוספות כגון קווי תקשורת, כבלים, מיזוג אוויר, מערכת אזעקה, מערכת כיבוי אש (בדרך כלל רק במבני ציבור), קולנוע ביתי, מערכת שואב אבק מרכזי ועוד.
עבודות שונות וגימורים
כל שאר עבודות הבנייה נעשות על פי סינכרון מתוכנן בהתאם לתכנון המבנה ושיטת בנייתו. בשלב זה ייתכן מגוון רחב מאוד של עבודות נוספות בבניין אשר כוללות ריצוף, טיח חיצוני ופנימי וחיפויי חוץ ופנים, התקנת מסגרות פלדה ואלומיניום, ואחריהם התקנת חלונות ודלתות, פרזולים ומעקות, התקנת מעלית, המשך חיבור והתקנה של מערכות בניין, התקנת כלים סניטריים (אסלות, אמבטיות, וכדומה), בנייה ואיטום של גג ועוד.
עבודות אלו חייבות להיות מתואמות בקפידה מכיוון שחלקן תלויות בעבודות קודמות והן נעשות תמיד על ידי קבלני משנה או אנשי מקצוע שונים. לדוגמה: סיוד וצביעה, הדורשים עבודה נקייה מאוד, מתבצעים רק לאחר גמר עבודת הטיוח. התקנת דלתות המצריכות דיוק רב בהתקנת הדלת, מילימטרים בודדים מעל פני הרצפה, יכולה להתבצע רק לאחר סיום הריצוף. מכיוון שלוח הזמנים חייב להיות קצר ככל האפשר, מתוכננות העבודות בבניינים רבי-קומות כך שהעבודה תתקדם בקומות הבניין מלמטה למעלה וכך בעלי מקצוע שונים יוכלו לעבוד במקביל על שלבי בנייה אחרים. לטובת תיאום כל עבודות אלו, אחראי מהנדס הביצוע של הפרויקט על הכנת תרשים גאנט של כל העבודות המתוכננות.
פיתוח שטח
עם תום שלב זה מוסרת לרוב גדר הבטיחות המקיפה את הבניין תוך כדי תהליך הבנייה.
עיצוב פנים
עיצוב פנים נעשה בפרויקטים מסוימים כשלב סופי אשר תוכנן על ידי האדריכל והקבלן, אך בפרויקטים רבים, בעיקר בבנייני מגורים ומסחר אשר מחולקים מטבעם ליחידות רבות, עיצוב הפנים נעשה באחריות הדייר או בעל יחידת המשנה. עיצוב הפנים במקרים אלו יכלול אך ורק טיפול בחללי הפנים ללא שינוי או התערבות במעטפת המבנה, בשלד המבנה או במערכות הבניין הראשיות, וככזה אינו דורש היתר בנייה או אישור מהנדס והוא לרוב פשוט יותר לביצוע. עיצוב הפנים עשוי לכלול תכנון אחר לחלוקת החללים על ידי קירות גבס או קירות לבנים לא מבניים, הנעשה בתיאום עם קבלן הבניין, או שינוי בחלוקת החללים גם לאחר גמר הבנייה או במהלך תקופת השירות של הבניין. בנוסף, בעיצוב הפנים מטופלים כל שאר גורמי הפנים: צבע, ריהוט, דלתות, תאורה וכדומה.
בנייה ורנקולרית
בנייה ורנקולרית היא כינוי מודרני לבנייה העממית האותנטית של מקום וחברה מסוימים. הבנייה הוורנקולרית היא שיטת בנייה מקומית אשר התפתחה באיטיות במשך דורות והיא מבוססת על חומרי בנייה מקומיים ותנאי האקלים המקומיים. בנייה מסוג זה מכונה לעיתים גם "אדריכלות ללא אדריכלים".
בנייה באדמה
בנייה באדמה או בנייה בבוץ היא שיטת בנייה העושה שימוש באדמה כחומר גלם עיקרי והיא נפוצה בעיקר באזורים מעוטי יכולת כלכלית. קיימות מספר שיטות שונות לבנייה באדמה: בנייה בלבני אדמה, אדמה נגוחה, קוב, טיוח סבכה ועוד.
יתרונות השיטה בזמינות חומרי הגלם, באנרגיה המועטת המושקעת בתהליך הבנייה, במסה התרמית הגבוהה המאפיינת את המבנים, בשימוש בחומר טבעי ומתמחזר ועוד. חסרונות השיטה ברגישות למים ובחוזק ועמידות נמוכים יחסית לבטון או לטכנולוגיות בנייה אחרות. בנייה באדמה היא אחת משיטות הבנייה העתיקות ביותר ונפוצה בכל רחבי העולם. עדויות קדומות לשימוש בלבני אדמה נמצאו בעיר יריחו ונראה שהן בנות כעשרת אלפים שנים.
כיום, לאחר שנדחקה על ידי שיטות בנייה מודרניות בעיקר עקב השימוש במלט, חוזרת שיטת הבנייה באדמה לתודעה בעיקר עקב יתרונותיה האקולוגיים.
בנייה מלבנים
הבנייה מלבנים היא שיטת הבנייה המסורתית המקובלת ביותר בעולם. הבנייה בלבני אבן או אדמה התפתחה כבר במסופוטמיה ובמצרים העתיקה והשימוש בשיטה זו קיים בפועל עד היום. ממחציתה השנייה של המאה ה-19 החלה הבנייה במדינות המערב לעבור בהדרגה מבנייה מלבנים לבנייה מבטון ופלדה. הבנייה בלבנים השתכללה לאורך ההיסטוריה במקביל לסגנונות האדריכלות והייתה תמיד קשורה לטכנולוגיית הבנייה הקיימת.
הלבנה, היחידה הבסיסית אשר ממנה בונים, היא מסה מקשית אחת אשר יכולה להיות עשויה מאבן, משיש, מחימר או מתערובות ותרכובות מורכבות יותר כגון סיליקט או בטון. יחידה בסיסית זו נועדה לעמוד במאמצי לחיצה בלבד. כדי ליצור מִפתחים או תקרות שבהם קיימים מאמצי כפיפה נעשה שימוש בגושי אבן גדולים או בשילוב של קרשי עץ בין הלבנים. שיטת הבנייה הנפוצה ביותר לבניית קירויים מלבנים מאז התקופה הרומית היא הקשת. קשת הלבנים מסוגלת ליצור מפתחים בעזרת לבנים בודדות הנשענות אחת על השנייה ומעבירות את מאמצי הלחיצה אל צידי הקשת. כל סוגי הקמרונות הקיימים הם שכלולים של שיטת בנייה זו ואיפשרו עם השנים קירויים מסוגים שונים ובעלי אופי אדריכלי שונה. בבנייה של קירות מלבנים קיימות מאות שיטות שונות של ארגון הלבנים כדי לבנות קיר יציב ובעל תכונות בידוד תרמי ואקוסטי. אופן סידור הלבנים גם יוצר מראה שונה בחזית המבנה שלו גם ערך אסתטי רב.
בנייה מעץ
בנייה מעץ היא שיטת בנייה נוספת אשר מקורותיה הם פרה-היסטוריים, בזכות הזמינות הגבוהה של חומר הגלם העיקרי, עץ, בטבע. הבנייה מעץ נפוצה מאוד בכל רחבי העולם, בעיקר באזורים מיוערים, ונדירה מאוד באזורים מדבריים, בהם המזרח התיכון וארץ ישראל. בשנים האחרונות הופכת הבנייה בעץ לאלטרנטיבה, בעיקר ביישובים שבהם נהוגה בנייה נמוכה.
העיקרון הבסיסי של בנייה בעץ הוא שימוש בקורות ובעמודים העשויים מחלק מנוסר של גזע עץ, אשר מתאפיין בתכונות מבניות שנועדו במקור לשאת את משקל העץ עצמו ולהתמודד עם כוחות הרוח המכופפים את העץ באופן קבוע.
בנייה מתועשת
בנייה מתועשת היא שילוב של טכנולוגיות אשר הופכות את תהליך הבנייה ליעיל, מהיר ומדויק יותר ובשאיפה גם זול יותר. בנייה מתועשת אפשרית בעיקר במבנים גדולים או בקומפלקס מבנים גדול, בהם ניתן לבצע את הבנייה ביעילות כמו בפס ייצור תעשייתי. הבנייה המתועשת מקובלת גם במקומות שבהם כוח העבודה הוא יקר יחסית ותיעוש הבנייה הוא הכרח כלכלי. במדינות המערב, רב הבנייה היא מתועשת במידה מסוימת אך בישראל, בשל מלאי כוח אדם זול, רוב הבנייה היא עדיין קונבנציונלית.
בנייה טרומית
בנייה טרומית היא שימוש באלמנטים תעשייתיים מוכנים מראש המיוצרים בכמויות גדולות במפעל ומובאים לאתר ומורכבים בו. תהליך הבנייה במקרה כזה הוא בעיקר הרכבה של אלמנטים טרומיים מוכנים המתחלקים לשלושה סוגים כללים על פי מספר ממדיהם:
היתרון הגדול של הבנייה הטרומית הוא עלות נמוכה מאוד של בנייה. עם זאת, קיימים גם חסרונות רבים לבנייה בשיטה זו. החיסרון המרכזי הוא חוסר גמישות הפוגע באיכותו האדריכלית של המבנה. בנוסף, קיומם של אלמנטים טרומיים המתחברים זה לזה באתר יכול להוות נקודת תורפה משמעותית לבניין בכל הנודע לאטימות כנגד מים. בבנייה קונבנציונלית, הסיכוי לחדירת מים אל פנים הבניין נמוך יותר מזה שבבנייה הטרומית שבה קשה יותר להבטיח חיבורים אטומים מושלמים.
בנייה מגבס
בנייה בגבס אינה שיטה לבניית מבנה אלא טכנולוגיית בנייה המאפשרת עיצוב פנים גמיש ופשוט במיוחד. השיטה מבוססת על שימוש בלוחות גבס ופרופילי פח פלדה מגולוון ליצירת קירות, תקרות ואלמנטים נוספים שבהכרח נתמכים סטטית על ידי שלד מסוג אחר.
בנייה ירוקה
בנייה ירוקה היא גישה בבנייה המעודדת שימוש בחומרים ממוחזרים וחומרים "ירוקים", ידידותיים לאיכות הסביבה, כמו גם מכלול שיקולים אדריכליים המאפשרים לבניין להיות חסכוני בצריכת אנרגיה ולנצל ככל שיותר אנרגיות טבעיות.
יועצים ומתכננים משניים
קיימים מאות סוגי התמחויות שונות ובעלי מקצוע אשר יועצים לתחום הבנייה. בפרויקטים קטנים מאוד (כגון בית פרטי) מספיק שירות קטן של מספר יועצים חיצוניים, אך בפרויקטים גדולים ומורכבים דרוש צוות יועצים רחב וממוקצע בתחומים רלוונטיים לפרויקט.
אישורים
כל מבנה חייב לקבל מספר אישורים אשר נותנים לו תוקף חוקי, בשלב התכנון, תוך כדי הבנייה ולאחר גמר הבנייה. גופים ומוסדות שונים אחראים למתן אישורים אלו על סמך תוכניות המבנה ועל סמך ביקורת הבנייה בפועל. כל פרויקט דורש סוגים שונים של אישורים. בישראל נותנים את האישורים מספר גופים ורשויות שונות, העיקריים שבהם הם הרשות המקומית, פיקוד העורף וכבאות והצלה לישראל, אך מספרם הכולל של הגורמים המאשרים עלול להגיע לעשרות.
חומרי בניין
מגוון החומרים שבהם נעשה שימוש בבנייה רחב. טכנולוגיות חדשות המתפתחות כל הזמן מציגות שימושים חדשים בחומרים שבעבר לא נעשה בהם שימוש בבנייה. את חומרי הבניין נהוג לחלק לשלושה סוגים עיקריים:
תעודת עולה
תעודת עולה היא מסמך רשמי ישראלי המונפק על פי חוק השבות. תעודת עולה מוענקת למשפחות ויחידים המגיעים לישראל כעולים חדשים, הזכאים למעמד זה על פי חוק השבות.
תעודת עולה היא תעודה משפחתית, אך בני עולים מעל גיל 25 מקבלים תעודות נפרדות וכך גם בני עולים צעירים יותר במעמד אישי של נשואים או גרושים.
תעודת עולה מאפשרת קבלת סיוע והנחות המיועדות לעולים חדשים, הפקת מסמכים שונים, פתיחת חשבונות בנק, קבלת ביטוח רפואי ועוד.
דמיטרי פוז'ארסקי
דמיטרי פוז'ארסקי (ברוסית: Дми́трий Миха́йлович Пожа́рский; 30 באוקטובר 1577 – 3 במאי 1642) היה נסיך, מדינאי ומפקד צבאי רוסי במאה ה-17, בין מובילי התנגדות להשתלטות פולנית על רוסיה הצארית בתקופת הצרות.
במהלך משטר אופריצ'נינה של איוואן הרביעי המשפחה הוגלה לאחוזה נידחת. כאשר דמיטרי היה בן 10 בלבד האב שלו נפטר. בתקופה זו המשפחה עברה למוסקבה. בשנת 1593 הוא התחיל לשרת בחצר הצאר כמקובל באותה תקופה. בתחילת כהונה של בוריס גודונוב היה לו תפקיד זוטר בחצר. בשנת 1602 הוא התקדם ואימו קבלה תפקיד משמעותי בחצר הבת בוריס גודונוב - קסניה. בהמשך היא התקדמה וקבלה תפקיד חשוב בפמלית אשתו של בוריס גדונוב. לאחר הגעת דמיטרי הכוזב הראשון לשלטון, משפחת פוז'ארסקי המשיכה את השרות בחצר הצאר.
שרות בתקופת הצרות
במאי 1606 החלה כהונה של וסילי שויסקי ודמיטרי פוז'ארסקי נשבע לו אמונים. החל משנת 1608 הוא השתתף בקרבות נגד הפולנים ולציון הוכרה לשירות המצטיין הוא קיבל מהצאר מספר אחוזות. בשנת 1609 הוא קיבל פניות להצטרף להתארגנות שתמכה בהכרזת מיכאל סקופין-שויסקי (שהיה מפקד הצבא) בצאר אך הוא סירב. בפברואר 1609 הוא התמנה לתפקיד וויוודה בעיר זאראיסק (מחוז ריאזאן של היום). באפריל 1610 מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע. פוז'ארסקי קיבל פניות חוזרות להצטרף להתארגנות שמטרתה לסלק את וסילי שויסקי מהשלטון. בשלב זה הוא מסרב. ביולי 1610 שויסקי סולק מהשלטון ודומה בויארית החלה לשלוט במדינה. בינואר 1611 תושבי העיר זאראיסק פנו לנסיך דמיטרי פוז'ארסקי בבקשה לתמוך בדמיטרי הכוזב השני. פוז'ארסקי אינו נענה לפניות וזה גרם למספר ערים נוספות לא להצטרף לתמיכה בדמיטרי הכוזב השני.
דמיטרי פוז'ארסקי גם לא הכיר בהחלטת הדומה הבויארית להכריז על בנו של מלך פולין סיגיזמונד השלישי כצאר רוסי. לדעה זו הצטרפו נציגי מספר ערים נוספות. ניז'ני נובגורוד וריאזן היו מרכז של התארגנות של צבא מתנדבים שבראשה עמד וויוודה של העיר ריאזן. דמיטרי פוז'ארסקי ואנשיו הצטרפו להתארגנות זו והכוחות הצבאיים החלו לנוע לכיוון מוסקבה. בקרבות במוסקבה הוא נפצע ופונה למנזר. מאוחר יותר הוא עבר לאחוזתו להמשך טיפול. התארגנות עצמה לא הצליחה להשיג את יעדיה.
באוקטובר 1611 הוא הועמד בראש צבא מתנדבים חדש נגד השלטון הפולני. גם עתה ניז'ני נובגורוד הייתה המרכז של ההתארגנות. לאחר איסוף כוחות, בתחילת מרץ 1612 הכוחות בפיקוד דמיטרי פוז'ארסקי החלו לנוע לכיוון מוסקבה. במהלך אביב הצבא עמד בירוסלבל לצורך התארגנות והמתנה לתגבורות מערים נוספות. ב-26 ביולי 1612 הכוח החל לנוע למוסקבה וב-14 באוגוסט היה כבר בפרברי העיר. במהלך 20 באוגוסט - 24 באוגוסט 1612 היו קרבות עזות נגד הפולנים והליטאים בראשות הטמאן הודקביץ'. בסופו של דבר הצבא הפולני הובס ונמלט לפולין. למרות זאת עוד כחודשיים נמשך המצור על הכוח הפולני שהתבצר בקרמלין של מוסקבה.
שרות בתקופת מיכאל הראשון
במהלך הזמסקי סובור שנערך בשנים 1612–1613 דמיטרי פוז'ארסקי היה בין האנשים המובילים. ב-20 בפברואר 1613 הוא הציע לבחור את הצאר החדש בין קרובי משפחת רוריק. ב-21 בפברואר 1613 הסובור אכן קיבל את המלצותיו ובחר במיכאל הראשון כצאר. עבור השרות הנאמן ושחרור מוסקבה, דמיטרי פוז'ארסקי קיבל תואר בויארין ואחוזות בשטח משמעותי מזמסקי סובור. הצאר החדש נתן לו אחוזות נוספות.
עם תחילת שלטונו של מיכאל הראשון, דמיטרי פוז'ארסקי קיבל מספר מטלות חשובות. בשנים 1615–1616 הוא עמד בראש כח צבאי גדול שלחם עם הפולנים. בשנת 1617 הוא עמד בראש משלחת רוסית בשיחות עם אנגליה. באותה שנה הוא עמד גם בראש כוח צבאי שלחם עם הכוחות של האיחוד הפולני-ליטאי שהתקרבו למוסקבה בשלבים האחרונים של מלחמת פולין-רוסיה 1605 - 1618.
עם סיום הלחימה הוא ממונה למספר תפקידי מפתח במינהל הצאר. בחתונות הצאר בשנים 1624 ו-1626 הוא ואשתו מקבלים תפקידי כבוד.
בשנת 1628 הוא נשלח לנובגורוד בתפקיד וויוודה. עם התחדשות הקרבות נגד האיחוד הפולני-ליטאי הוא הועמד בראש כוח צבאי וגם השתתף בשיחות שלום לקראת חתימת חוזה סיום הלחימה.
בשנת 1637 בגיל 60 הוא ממשיך בשרות. בשנת 1640 הוא השתתף בשיחות שלום עם האיחוד הפולני-ליטאי.
זיכרון
להוקרה לפעילותו הוקמו מספר אנדרטאות, המפורסמת מהם - אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה במוסקבה.
בשנת 2005 ממשלת רוסיה החליטה לציין אירועים של שחרור מוסקבה בשנת 1612 כחג לאומי חדש - יום איחוד האם שחל ל-4 בנובמבר.
בריידיקנם
בריידיקנם (שם מדעי: Bradycneme) הוא סוג של דינוזאור תרופוד קטן שחי בקרטיקון לפני 70 מיליון שנה ברומניה. מאובניו נמצאו ב-1975 ובתחילה נחשבו למאובני ינשוף ענקי. משמעות השם: "רגליים כבדות", ושם המין הוא על שם הערפד הרומני, דרקולה.
מאפיינים
יצור זה התגלה ב-1975 בחפירות בטרנסילבניה, רומניה, בהם נמצאה פיסה של עצם גפיים ועצמות דינוזאור דומה, מסוג Heptasteornis. תחילה הטקסונומים שבדקו אותו, סברו שאלה עצמות ינשופים ענקיים (בגובה 2 מ') ובהמשך הוא הועבר לסדרת השקנאים. כיום דעת המחקר מחשיבה את שני הדינוזאורים לשייכים למשפחה אלברזאוריים - בה גם המונונוקיוס, דינוזאור מונגולי אוכל טרמיטים. כמה חוקרים חושבים שהוא היה שייך למשפחת הטרודוניים.
הדינוזאור חי באי הקדום "האטג", שבים תטיס (כיום ליד העיר האטג ברומניה). באי זה היו מגוון מינים שעברו גמדות איים. הדינוזאור היה כנראה אוכל חרקים או טרף קטן דומה שנע בקבוצות קטנות ברחבי האי והתחמק מטורפים גדולים.
בתרבות
הבריידיקנם מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם הוא ניזון מלטאות ומנבלות של מגיארוזאורים.
פרס א.מ.ת.
'''פרס א.מ.ת. (אמנות-מדע-תרבות)''' הוא פרס המוענק בישראל מדי שנה, מאז שנת 2002. הפרס, בסך מיליון דולר אותו חולקים הזוכים, ממומן על ידי '''קרן א.מ.נ. - לקידום המדע התרבות והאמנות בישראל''', אשר הוקמה לצורך עניין זה על ידי אגודת ידידי ישראל באמריקה הלטינית. את הקרן יזם וייסד הנדבן אלברטו מוסקונה ניסים (א.מ.ן - ראשי התיבות של שמו), שתחילה ביקש להישאר אנונימי.
הפרס ניתן בחסותו של ראש ממשלת ישראל בחמישה תחומים: תרבות ואמנות, מדעים מדויקים, מדעי החיים, מדעי הרוח ומדעי החברה. הפרס מוענק מדי שנה על-פי תחומי משנה המתחלפים במחזוריות מדי שנה.
הקריטריונים לזכייה בפרס מבוססים על הצטיינות והישגים מקצועיים או אקדמיים שיש בהם פריצת דרך בתחום העיסוק של הזוכה וכן תרומה מיוחדת לתרבות ולחברה הישראלית. ההחלטה על הזוכים מתקבלת על ידי ועדה בראשות שופט, הממנה ועדות משנה שמורכבות ממומחים בתחומים הרלוונטיים.
מנהג
מנהג הוא התנהגות מקובלת בחברה מסוימת. למנהג חלק מרכזי בקביעה של הנורמה באותה חברה. המנהג מעביר דיסציפלינה המשליכה על צורת התנהגות, דיבור, לבוש וכדומה.
יש המקשרים בין מנהג לבני אדם בלבד, אך אם מנתחים זאת ברובד הראשוני אפשר לייחס גם לחיות מנהגים וטקסים (כגון: מחול חיזור אצל ציפורים ובעלי חיים אחרים). מובן שבני אדם מאופיינים עם מנהגים יותר מורכבים שחלקם אינם מושתתים על יצרים ואינסטנקטים.
במשפט
בישראל יש למנהג תוקף משפטי מחייב, ובתי המשפט מסתמכים עליו, זאת מכוח סעיפים 36 עד 45 של המג'לה. המנהג מהווה מקור גם במשפט הבינלאומי הפומבי.
בהלכה
היהדות מייחסת למנהג חשיבות רבה. ההסתכלות ההלכתית על חלק מהמנהגים שהשתרשו בכלל ישראל היא כבעלי תוקף הלכתי ממש כפי שכתוב בספרות הפוסקים "מנהג ישראל - דין הוא". ספרים רבים נכתבו לגלות את מקורם של מנהגים, ורבים מגדולי-ישראל טרחו ליישב ולהבין את טעמם של המנהגים.
אך המנהגים שאינם מבוססים על דיני התורה אינם מקובלים, ועד שנהוג לכנותם בביטוי מנהג אותיות גהנם.
אוליביה דה הבילנד
אוליביה דה הבילנד (באנגלית: Olivia de Havilland; 1 ביולי 1916 – 26 ביולי 2020) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית ממוצא בריטי, אשר זכתה לעיקר פרסומה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
בתחילת הקריירה התפרסמה מהשתתפות בסרטי הרפתקאות רבים לצידו של ארול פלין, כ"הרפתקאות רובין הוד" ו"קפטן בלאד", אך לאחר משחקה ב"חלף עם הרוח" החלה לגלם בעיקר דמויות ראשיות. בסוף שנות הארבעים אף זכתה בשני פרסי אוסקר, על משחקה בסרטים "לכל אחד את שלו" ו"היורשת".
דה הבילנד נפטרה ב-26 ביולי 2020, מספר שבועות לאחר שחגגה 104, דבר שהפך אותה לאחד האישים האחרונים מתקופת הזהב של הוליווד.
נעוריה ותחילת דרכה
דה הבילנד נולדה בטוקיו בירת יפן, שבה התגוררו הוריה עקב עבודתו של אביה. אמה, ליליאן פונטיין, הייתה שחקנית תיאטרון. אביה, וולטר דה הבילנד, היה עורך פטנטים, ודודו למחצה של הטייס ג'פרי דה הבילנד, מייסד חברת דה הבילנד. כשהייתה דה הבילנד בת שנה נולדה אחותה הצעירה, ג'ואן פונטיין, לימים גם היא שחקנית קולנוע מפורסמת.
בשנת 1919 נפרדו הוריה, ודה הבילנד עברה להתגורר עם אמה ואחותה בסרטוגה שבקליפורניה. בבתי הספר שבהם למדה השתתפה דה הבילנד במספר הצגות, בין היתר בדמותה של אליס ב"אליס בארץ הפלאות" ובדמותו של פוק ב"חלום ליל קיץ". בתפקיד זה לכדה את עיניו של צייד כישרונות של במאי התיאטרון מקס ריינהרדט, והיא לוהקה כממלאת מקום לתפקידה של הרמיה במחזה שהועלה ב"הוליווד בוול". כאשר עזבה גלוריה סטיוארט את ההפקה הפכה דה הבילנד לשחקנית הראשית. בשנת 1935 השתתפה בסרטה הראשון, העיבוד הקולנועי ל"חלום ליל קיץ", שבוים גם הוא על ידי ריינהרדט.
שנות השלושים לצידו של ארול פלין
בעקבות "חלום ליל קיץ" הוחתמה דה הבילנד על חוזה עם חברת האחים וורנר. לאורך שנות השלושים השתתפה דה הבילנד בשישה סרטים שונים לצידו של ארול פלין, כולם בבימויו של מייקל קורטיז. דמותה ברוב הסרטים הייתה דומה: תפקיד ה"נערה במצוקה", שפלין נחלץ להצלתה.
שיתוף הפעולה הראשון בין השניים היה בסרט "קפטן בלאד" בשנת 1935. שניהם היו אז בתחילת דרכם הקולנועית, והצלחתו של הסרט הביאה להזנקת הקריירה שלהם. תפקידה של דה הבילנד בסרט זה היה משני למדי, והיא השתכרה 200 דולר בשבוע בלבד. עם זאת, כשרונה לא נעלם מעיני המבקרים, שציינו לטובה את השחקנית ה"מקסימה והמוכשרת". כעבור שנה השתתפו השניים בסרט הרפתקאות נוסף, "הסתערות הבריגדה הקלה", שסיפר באופן רופף את סיפור מתקפה זו במלחמת קרים. על אף אי-הדיוקים ההיסטוריים שבו, נחשב הסרט להפקה הוליוודית גדולה ומושקעת, עם תקציב של יותר ממיליון דולר. גם סרט זה זכה להצלחה כספית.
שיאו של שיתוף הפעולה הגיע בשנת 1938, בסרט ההרפתקאות שובר הקופות "הרפתקאות רובין הוד", שבו גילמה דה הבילנד את דמותה של העלמה מריאן. גם הפקת סרט זה הייתה גדולה ומושקעת, והיה זה אחד הסרטים הראשונים שצולמו בטכניקולור. עד סוף העשור שיתפו פלין ודה הבילנד פעולה בשלושה סרטים נוספים- "ארבעה הם קהל", "דודג' סיטי" ו"חייהם הפרטיים של אליזבת' ואסקס". על האחרון עבדה דה הבילנד במקביל לסרטה המפורסם ביותר, "חלף עם הרוח".
"חלף עם הרוח"
לפרסומה הגדול זכתה דה הבילנד בשנת 1939, כשהשתתפה בסרט "חלף עם הרוח", המבוסס על הרומן מאת מרגרט מיטשל. תפקידה של מלאני בסרט הוצע לה על ידי הבמאי ג'ורג' קיוקור, בהמלצת אחותה ג'ואן פונטיין. דה הבילנד הביעה עניין רב בתפקיד, ואף הרשימה את קיוקור והמפיק דייוויד או. סלזניק במבחני הבד שעברה, אך חוזה עם חברת האחים וורנר אסר עליה להשתתף בסרטים של אולפנים אחרים. לאחר שסירב מנהל האולפנים ג'ק וורנר לשחרר את דה הבילנד לסרט, פנתה דה הבילנד לאשתו של וורנר. לאחר התערבותה, נעתר המפיק לבקשתה, ואישר את השתתפותה בסרט, בתמורה להשכרת שירותיו של ג'יימס סטיוארט מחברת מטרו גולדווין מאייר.
במהלך הצילומים פוטר הבמאי ג'ורג' קיוקור, והוחלף בוויקטור פלמינג. דה הבילנד פיתחה יחסים טובים עם קיוקור, והיא לא הסתירה את מורת רוחה מחילופי הבמאים. במהלך חודשי ההפקה הרבתה דה הבילנד, בדומה לחברתה לסרט ויוויאן לי, להיפגש עם קיוקור בביתו, ולקבל ממנו עצות על משחקה.
"חלף עם הרוח" הביא למפנה בקריירה של דה הבילנד. אף על פי שגם בסרט זה היה תפקידה משני יחסית, הצלחתו הגדולה הביאה פרסום רב לדה הבילנד. לראשונה אף הייתה מועמדת לפרס אוסקר, בקטגוריית שחקנית משנה, שאותה הפסידה לחברתה לסרט האטי מקדניאל.
וולך
וולך (או ולך) הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני. בגרמנית (Wallach) פירוש השם הוא סוס, חמור או גמל מסורס.
אוליביה דה הבילנד
שנות הארבעים
את שנות הארבעים החלה דה הבילנד בשני סרטים נוספים לצידו של ארול פלין, "שביל סנטה פה" והמערבון "הם מתו במגפיהם" בבימויו של ראול וולש. השניים השתתפו גם בסרט "הודו לכוכבי המזל שלכם", שבו לא חלקו סצינות משותפות. בשנת 1941 גילמה לראשונה תפקיד ראשי, בסרט "עכבו בעד השחר", והייתה מועמדת בפעם הראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, שאותו הפסידה לאחותה ג'ואן פונטיין.
באותה תקופה החלה דה הבילנד לחוש אי-שביעות רצון מתפקידיה המשניים, והחלה לסרב להצעות תפקידים כאלו. החוק התיר לאולפני הסרטים להשעות שחקנים שסירבו לתפקידים, ולהוסיף את תקופת ההשעיה לתוקף החוזה. בפועל איפשר החוק לאולפנים להחזיק בשחקנים המסרבים לתפקיד ככל אוות נפשם. בשנת 1943 הגישה דה הבילנד תביעה נגד האחים וורנר, בבקשה לסיים את חוזה עם החברה. בדצמבר 1945, בתום 18 חודשי משפט שבהם לא הורשתה להשתתף בסרטים, זכתה דה הבילנד בתביעה. החלטת בית המשפט יצרה תקדים, הידוע עד היום כ"חוק דה הבילנד".
לאחר המשפט עברה דה הבילנד לסטטוס של עצמאית, והשתתפה במספר סרטים הן של סרטי פרמאונט והן של פוקס המאה ה-20, בעיקר בתפקידים ראשיים. בשנת 1946 זכתה בפרס אוסקר ראשון, על גילום אם חד הורית בסרט "לכל אחד את שלו". כעבור שנתיים הייתה מועמדת לפרס פעם נוספת, על הסרט "מאורת הצפעונים", שבו גילמה חולת נפש. הסרט היה אחד הסרטים הראשונים שעסקו בנושא, ודה הבילנד קיבלה שבחים רבים על משחקה. בשנת 1949 זכתה דה הבילנד בפעם השנייה בפרס האוסקר, הפעם על הסרט "היורשת".
בתחילת שנות הארבעים חלה הידרדרות ביחסיה של דה הבילנד עם אחותה ג'ואן פונטיין. הביוגרף צ'ארלס הייאם ציין כי עוד מילדות היו יחסי השתיים מתוחים, אך תחרות סמויה ביניהן באותן שנים רק החריפה את המתח עוד יותר. דה הבילנד הייתה הראשונה מבין השתיים להתחיל בקריירת משחק, וכאשר הלכה פונטיין בעקבותיה, השתמשה תחילה בשם הבמה "ג'ואן בורפילד". לאחר מכן שינתה את השם ל"פונטיין", כשם הבמה של אימה.
בטקס האוסקר ה-14 זכתה פונטיין בפרס אוסקר על סרטו של אלפרד היצ'קוק "חשד", תוך שהיא גוברת על דה הבילנד המועמדת. כאשר באה דה הבילנד לברך את אחותה, היא נדחתה על ידיה. המאורע הביא לניתוק כמעט מוחלט בין שתיהן. השתיים ניתקו כל קשר לחלוטין ב-1975, כאשר לאחר מות אימן סירבה פונטיין להגיע לטקס ההלוויה. פונטיין מצידה טענה כי כלל לא הוזמנה.
שנות החמישים ואילך
החל משנות החמישים השתתפה דה הבילנד בסרטים באופן ספורדי בלבד. היא דחתה את ההצעה לגלם את תפקיד בלאנש דאבווה בסרט "חשמלית ושמה תשוקה", תפקיד שלבסוף גילמה ויוויאן לי, חברתה ל"חלף עם הרוח". לאחר תפקיד ראשי בסרט "דודנית רחל" ב-1952 עברה דה הבילנד להתגורר בפריז, בה התגוררה עד מותה. בין סרטיה היותר ידועים בשנות החמישים ואחריהן נמנים לא כזר (1955), "שרלוטה המתוקה" (1964), "גברת בכלוב" (1964), "שדה תעופה 77" (1977) ו"הנחיל" (1978). בשנות השמונים הופיעה במספר סרטי טלוויזיה, כאשר על אחד האחרונים שבהם, "אנסטסיה", זכתה בפרס גלובוס הזהב.
בפברואר 2011 הופיעה בטקס פרס סזאר, הוצגה בפני הקהל בידי ג'ודי פוסטר וזכתה לתשואות הקהל.
בינואר 2015 אמרה דה הבילנד בריאיון עיתונאי שהיא עובדת על האוטוביוגרפיה שלה.
ב-26 ביולי 2020 נפטרה בגיל 104.
למיופסיס
למיופסיס (שם מדעי: Lamiopsis) הוא סוג של דגי סחוס ממשפחת הכרישיים, הכולל 2 מינים המצויים לחופי האוקיינוס ההודי ומערב האוקיינוס השקט. בעבר נכלל בסוג רק המין כריש רחב-סנפיר, אך בהמשך הוחלט לסווג עוד מין - כריש רחב-סנפיר בורנאי.
שני המינים מפגינים דו-צורתיות זוויגית כשאורכם עולה על 130 סנטימטרים והנקבות גדולות יותר ומגיעות לעיתים לאורך 2 מטרים. הכרישים בעלי סנפירי חזה רחבים ושטוחים, זוג סנפירי גב בולטים וחוטם קצר.
הם חיים בעומקים רדודים ומחפשים בחולות החוף דגי גרם, סרטנים ודיונונים למאכל. לעיתים הם נתפסים ברשתות דיג ומגיעים לסכנת הכחדה.
בימה
בימה היא מבנה או שולחן שנמצא בבית כנסת. הבימה משמשת בעיקר להנחת ספר התורה עליה בשעת קריאת התורה. בקרב עדות המזרח משמשת הבימה גם כעמוד התפילה, ולפיכך מכונה גם "תיבה", המונח התלמודי לעמוד התפילה.
מקורות
הבימה מופיעה בספר נחמיה, כ"מגדל עץ" שנעשה לצורך קריאת התורה. בתלמוד מופיע תיאור של בית הכנסת באלכסנדריה שבימה של עץ הייתה במרכזו. הרמב"ם פוסק שיש להניח בימה במרכז בית הכנסת לצורך קריאת התורה ודרשות מוסר.
צורה
בבתי כנסת רבים כיום, הבימה היא שולחן עץ מרובע. בעבר בדרך כלל הבימה הייתה בנויה משיש, מוגבהת מרצפת בית הכנסת. בקהילות רבות היה נהוג לעשות שלוש מדרגות לבימה. בספר הזוהר נאמר שאין לעשות יותר מ-6 מדרגות לבימה.
שימושים
השימוש העיקרי בבימה הוא להנחת ספר התורה בשעת קריאת התורה. שימושים נוספים הם עמידת ה"בעל תוקע" בראש השנה, הקפתה בחג הסוכות בשעת אמירת ההושענות והקפתה עם ספרי תורה בחג שמחת תורה.
פולמוס מיקום הבימה
בראשית המאה ה-19 שינו הרפורמים את מקום הבימה לחזית בית הכנסת, בסמוך לארון הקודש, כחלק מסדרת שינויים שערכו בסדרי בית הכנסת. רבנים רבים תקפו את ההנהגה הזו, מכיוון שהיא נעשתה במטרה לחקות את הכנסיות. כך למשל רבי יחזקאל לנדא כתב: "המשנים מנהגים ישנים בשביל שרוצים להדמות לבתי הגויים, קורא אני עליהם שכח ישראל עושהו ויבן היכלות". דבריו הועתקו גם בביאור הלכה ובערוך השולחן. החתם סופר התנגד גם בנימוק שהנהגה זו תבטל את מנהגי ההקפות בסוכות ושמחת תורה.
הנצי"ב כתב שארון הקודש הוא זכר לארון הברית, והבימה היא זכר למזבח הפנימי שעמד במרכז ההיכל. כך גם כתב החתם סופר.
אתר כתר
אֶתר כֶתר הוא תרגום מאנגלית של Crown Ether, שמן של תרכובות אורגניות: אֶתֶרים טבעתיים, תרכובות הטרוציקליות שאטומי חמצן מרכיבים חלק מהטבעות שלהן. חשיבותן הגדולה בקומפלקסים שהן יוצרות עם קטיונים. שמן של התרכובות בקבוצה זו נגזר מהדמיון שבין צורתן המרחבית של מולקולות האתר כתר בקומפלקס עם קטיון לבין צורתו של כתר המונח על ראש. רוב תרכובות האתר כתר הן אוליגומרים טבעתיים של אתנול, כך שהיחידה החוזרת בהן היא CH2-CH2-O-)n-); תרכובות חשובות הן הטטרמר (עבור n=4), הפנטמר (n=5) וההקסמר (n=6).
מנגנון
תרכובות האתר כתר קושרות היטב קטיונים שונים. אטומי החמצן שעל הטבעת, בעלי המטען השלילי החלקי, נמשכים אל המטען החיובי שעל הקטיון. כך נוצרת צורת הכתר: אטומי החמצן מופנים פנימה, אל עבר הקטיון המוקף בטבעת האתר, בעוד אטומי הפחמן פונים החוצה, הרחק מהקטיון. למעשה, אטומי החמצן יוצרים סביבה טעונה, הידרופילית, עבור הקטיונים, בעוד אטומי הפחמן יוצרים סביבה הידרופובית, המאפשרת המסה של הקומפלקס אתר כתר-קטיון בתרכובות אורגניות, שברגיל לא היה הקטיון נמס בהן. לתהליך זה יש חשיבות רבה בהפרדת יונים מתמיסות ובקטליזת מעבר-פאזה.
קטיונים אלקליים
הקטיונים החשובים ביותר שנקשרים לאתר כתר הם יונים של המתכות האלקליות ליתיום, נתרן ואשלגן, הנקשרים ל-12-כתר-4, 15-כתר-5 ו-18-כתר-6, בהתאמה. הקישור הוא בררני, ונובע מהתאמה בין היקף הטבעת הנוצרת על ידי אטומי החמצן להיקף הקטיון המתכתי. הקישור הייחודי שנוצר הוא אחת הסיבות לרעילותו של 18-כתר-6, הקושר את יוני האשלגן בגוף ומונע מהם להשתתף בפעילויות חיוניות. קיימות מולקולות טבעתיות טבעיות, כגון ולינומיצין ונונאקטין, שאינן אתר כתר אולם פועלות בצורה דומה. 18-כתר-6 קושר גם קטיונים אחרים, כמו אמינים שעברו פרוטונציה - גודלם מתאים לפתח שבמולקולת האתר, והמימנים הטעונים חיובית נקשרים לחמצנים הטעונים שלילית.
סינתזה ופרס נובל
צ'ארלס פדרסן, מהנדס כימיה וכימאי אורגני מחברת דופונט, פיתח בשנת 1967 את סינתזת הכתר אתר, וחקר את תכונות המסת הקטיונים של מולקולות אלה. בשנת 1987 הוענק לו על תגליותיו בתחום פרס נובל לכימיה, יחד עם שני חוקרים נוספים שהמשיכו במחקריו.
עין הוד (ציור)
"עין הוד" (1956) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יחזקאל שטרייכמן. הציור מציג תיאור של כפר האמנים עין הוד, ברוח ההפשטה של תנועת "אופקים חדשים".
שטרייכמן יצר את "עין הוד" בשנת 1956 על פי מתווים שהכין בקיץ 1955, אז שהה ביחד עם בנו בכפר האמנים עין הוד. למרות השימוש באלמנטים גאומטרים ומופשטים, מכיל הציור תיאור מרומז של נוף ושל מבנים. הדבר מתבטא בשימוש בקומפוזיציה המסודרת באופקיות, כאילו על פי קו אופק. הציור הוצג בתערוכה השביעית של קבוצת אופקים חדשים, שנפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות ב-6 במאי 1956, תחת השם "נוף בכפר האמנים עין הוד". בשנת 1987 הוצג הציור בתערוכה רטרוספקטיבית שנערכה לשטרייכמן במוזיאון ישראל.
על פי יגאל צלמונה, מהווה הציור סינתזה בין ההשפעות הקוביזם של ז'ורז' בראק להנחת המכחול הלירית של יוסף זריצקי. הוא מוצא את הציור כ"שלב חשוב בדרכו של שטרייכמן מיצירה בעלת זיקה ישירה למציאות אל הפשטה כמעט מלאה".
מהוד אופטי
מהוד אופטי הוא מהוד המתאים לאורכי גל מסוימים בלבד, כך שאורך המהוד שווה למספר שלם של חצאי אורכי גל:
בדרך-כלל מהוד אופטי מתקבל על ידי הצבת זוג מראות זו מול זו, אולם ניתן לקבל מהוד אופטי גם בעזרת סיב אופטי או על גבי מוליך למחצה.
יעקב מאיר סגלוביץ
הרב יעקב מאיר סגלוביץ (באנגלית: Jacob Meir Sagalowitch; ה'תרל"ט, 1879 - ד' בטבת ה'תש"ד, 31 בדצמבר 1943) היה רב ועורך תורני. מו"ל כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", רבן של כמה עיירות בליטא, אב"ד דנציג רבה של בריסל.
מהוד אופטי
מהוד הוא חלק חיוני ממכשיר הלייזר.
יעקב מאיר סגלוביץ
ביוגרפיה
נולד בליטא לרב חיים סגלוביץ, למד בנערותו אצל אביו ובבתי מדרש בווילנה. נסמך לרבנות בידי רבי רפאל שפירא, רבי צבי הירש רבינוביץ מקובנה ורבי שלמה הכהן מווילנה.
בשנת תרס"ט, 1909, נבחר לכהונת רבנות ראשונה בפודבריזה הסמוכה לווילנה. באותה שנה יזם והדפיס בווילנה את כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", ספר שהכיל דרשות של רבנים שונים שלא הדפיסו את כתביהם בעצמם. הכרך השני של המאסף נדפס ארבע שנים מאוחר יותר (וילנה תרע"ג), אך הדפסת המאסף נקטעה בשלב זה, כנראה בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה. לחלק מהכותבים, היה הספר מקור יחיד לדברי תורתם ולכן נודעה לו חשיבות.
מפודבריזה עבר לכהן כרב בהרודישץ על מקומו של אבי אמו רבי בנימין יעקב. בהמשך עבר לכהן כרב בקלינין. לאחר שנים ספורות התמנה כאב"ד בעיר דנציג, הוא ניסה להתקבל כרב בדבלין, אירלנד, ואף פנה לעזרת זאב ז'בוטינסקי בעניין זה, אך המינוי לא יצא אל הפועל.
בשנת ה'תרצ"ג (1932) התמנה כרבה האורתודוקסי הראשי של בריסל בירת בלגיה. בשנותיו האחרונות היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא נפטר בד' בטבת ה'תש"ד, 31 בדצמבר 1943.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
סקורפיובנטור
סקורפיובנטור (שם מדעי: Skorpiovenator; מילולית: "צייד עקרבים" או "צייד עקרבי") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת האבליזאוריים שחי כ-95 מיליון שנה לפני זמננו באמריקה הדרומית. דינוזאור זה קיבל את שמו עקב מראהו המאיים ועקב העקרבים הרבים שנמצאו באתר החפירה הארגנטינאי.
מאפיינים
דינוזאור זה הגיע לאורך וייתכן שאף ל- והוא שקל 1.6 טון מטרי. הוא היה בעל זרועות קטנות ביותר, גוף גדול ורגליים גדולות ושריריות שתמכו בגוף. הראש היה עבה, קצר ובעל לסתות רחבות, נוקשות וכבדות. הגולגולת הייתה גבשושית ובעלת זיזים קצרים ובכל לסת היו 19 שיניים מעוקלות שנועדו לרסק עצמות, יותר שיניים מכל אבליואור אחר.
הדינוזאור התגלה בחפירות בריו נגרו, ארגנטינה, ב-2008. השלדים שהתגלו הם מהשלדים המושלמים ביותר מבני ממשפחתו, חסרים רק כמה חלקים מהזנב ומעצמות האצבע.
יצור זה הסתובב בין הערבות של ארגנטינה הקרטיקונית וטרף יצורים קטנים יותר שתפס או ניזון מנבלות, משתמש בלסתותיו החזקות כדי לפרק עצמות.
בתרבות
דינוזאור זה מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם הוא מבריח לקוסובאגוסים וניזון מארגנטינוזאורוסים צעירים וכן נראה בהמשך ניזון מארגנטינוזאורוס בוגר.
קבנוס
קבנוס (מפולנית: Kabanos ביחיד ו-Kabanosy ברבים) הוא נקניק המקובל במטבח הפולני, שעשוי בשר חזיר מעושן. אורכו של נקניק הקבנוס הוא בין 30 ל-60 ס"מ ולרוב קוטרו צר (כ-1 עד 2 ס"מ).
מקור שמו של הנקניק במילה האוקראינית "קאבאן" שמשמעה "חזיר", אף שיש גרסאות של הנקניק העשויות מבשר סוסים, בשר בקר או בשר עגל. בפולין נהוג לאכול את הקבנוס כמתאבן בראשית הארוחה, ולרוב הוא מוגש עם גבינה. גרסאות כשרות של נקניק זה עשויות מבשר עגל או מבשר הודו.
בישראל משמש הנקניק לרוב כמאכל של מטיילים, בשל יכולת השימור של הנקניק בלא קירור, ובשל גודלו וצורתו המקלים על נשיאתו.
סלימה מוראד
סלימה מוראד (פאשא) (בערבית: سليمة مراد; תעתיק מדויק: س|סل|לي|יم|מة|ה م|מر|רا|אد|ד; 1905–1974) הייתה זמרת יהודיה עיראקית, שנחשבה לזמרת העיראקית הידועה ביותר מאז שנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מוראד נולדה בשכונת טטראן בבגדאד למשפחה יהודייה עניה וחסרת השכלה.
מוראד שיתפה פעולה עם האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, מוזיקאים שכתבו והלחינו עבורה שירים וניגנו עמה. אחד השירים המפורסמים ביותר של סלימה מוראד הוא "לבך קשה כאבן" (قلبك صخر جلمود), אותו כתבו האחים אל-כוויתי. בשנת 1933 הגיעה הזמרת אום כולתום להופיע בעיראק. היא שמעה את השיר הזה והחליטה לבצעו, למרות שהיה בכך משום חריגה ממנהגה לשיר רק שירים שנכתבו עבורה באופן בלבדי. סלימה מוראד ודאוד אל-כוויתי עזרו לה ללמוד ולבצע את השיר.
בשנת 1935 העניק לה ראש ממשלת עיראק נורי סעיד את הכינוי "פאשא" כתואר כבוד. ב-1953 נישאה מוראד לאחד הזמרים העיראקים המצליחים ביותר בכל הזמנים, נאזם אל-ע'זאלי. היא הייתה נשואה לו עד מותו הפתאומי ב-1963. במשך חייהם המשותפים שיתפו השניים פעולה בתחום המוזיקה והשירה. אף לאחר גל העלייה של יהודי עיראק, היא המשיכה להתגורר בעיראק עד מותה ב-1974.
לאחר מותה
בשנת 2015 הוקלטה גרסת כיסוי לשיר "לבך קשה כאבן" באלבומו של דודו טסה "עלא שו'אטי", אותה שרה הזמרת מירה עווד.
בשנת 2012 יצאה בעיראק סדרה בשם "סלימה פאשה" שמספרת את סיפורה של סלימה מוראד.
אוסף משיריה ושירי בן זוגה נאזם אל-ע'זאלי יצא בתרגום לטיף ברטוב בשנת תש"ף.
המילה
המֵילה (Le Fresne - עץ המֵילה) היא אחת העלילות של מארי דה פרנס. היא נכתבה ככל הנראה בשלהי המאה ה-12. כעלילה ברטונית, היא מהווה דוגמה לספרות אנגלו-נורמנית.
תקציר העלילה
המילה נפתחת בשני אבירים נשואים. אשת האחד יולדת תאומים, וכשנודע על כך לאשת השני, היא מכריזה שתאומים הם סימן לניאוף. רבים רואים הערה זו כהשמצה, ובמהרה כל ברטאן נוטרת טינה לאישה שאמרה זאת. זמן מה לאחר מכן, האישה שהעירה את ההערה על כך שתאומים הם סימן לניאוף, יולדת בתורה זוג תאומות.
כיוון שהיא מעדיפה לעמוד בפני האלוהים מאשר לבייש את עצמה, היא מחליטה להרוג בסתר אחת מהבנות ולהכחיש את קיומה. במקום זאת, אחת המשרתות שלה מציעה להחביאה. לאחר שרקמת זהב מקושטת נקשרת לזרוע התינוקת כדי לסמל את מוצאה האצילי, המשרתת נוטשת אותה תחת עץ המילה מחוץ למנזר. שוער מוצא את הפעוטה ומכנה אותה המֵילה (Le Fresne), ומעביר אותה לנזירה-הראשית, שדם אצילים זורם בדמה, כדי שתגדל אותה.
המילה גדלה להיות עלמה נאווה במיוחד, ואציל נכבד בשם גוּרוּן נכרך אחריה. גורון מעניק תרומה גדולה מאוד למנזר כתירוץ לביקוריו הרבים במקום, ובצנעה הוא זוכה אט-אט באהבתה. מפחד זעמה של אם-המנזר אם המילה תהרה תחת קורת גגה, גורון מצליח לשכנעה לברוח עמו, וכך היא הופכת לפילגשו.
הר המשחה
הר המשחה או הר המשחית הוא שמו של הר הזיתים בתלמוד ובמדרש. מתחילת המאה העשרים מתייחס שם זה לשלוחה המערבית (מעבר לנחל קדרון) בחלק הדרומי של הר הזיתים הידועה גם בשמה הערבי ג'בל בטן אל-הווא, שבמדרונהּ שוכן הכפר סילואן. הפסגה היא אחת משלוש פסגות בולטות על הרכס: פסגת הר הצופים (המתנשאת לגובה 826 מטר), פסגת הר הזיתים (שגובההּ 815 מטר) ופסגת הר המשחה (747 מטר).
מקור השם
הר הזיתים אינו מוזכר בתורה, ובשמו המפורש נזכר רק בספר זכריה. ההר מוזכר בשמו הקדום והמקורי הר המשחית על שם הבמות שנבנו לפולחן האלילים על ההר. בספר מלכים נזכרות פעמיים במות שבנה שלמה המלך בהר אשר על פני ירושלים; זיהוי מדויק יותר של הבמות מופיע בתיאור הרפורמות של המלך יאשיהו:
ג'ורדן פיל
ג'ורדן פיל (באנגלית: Jordan Peele; נולד ב-21 בפברואר 1979) הוא שחקן, קומיקאי, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי.
ב-2017 יצא לאקרנים סרט הבכורה שלו כבמאי, "תברח" לו כתב את התסריט והיה שותף להפקתו. הסרט זכה להצלחה רבה בקופות ובביקורות וזיכה את פיל בפרסים רבים, בהם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, שני פרסי אינדפנדנט ספיריט לסרט ולבמאי הטובים ביותר ולמועמדות לפרס אוסקר כבמאי וכמפיק. הוא זכה יחד עם שותפו קיגן-מייקל קיי בפרס פיבודי על תוכנית הטלוויזיה "Key & Peele" ששודרה בקומדי סנטרל בשנים 2012–2015.
הר המשחה
מקור השם
משהופסקו טקסי עבודת האלילים שונה שם ההר ל"הר המשחה" על שום שמן המשחה שהכינו מהזיתים שנקטפו על ההר, ובו משחו מלכים וכוהנים גדולים. ומפרש הרד"ק:
ומוסיף ומחזק רש"י:
ג'ורדן פיל
ביוגרפיה
פיל השתתף בדיבוב מספר סדרות וסרטים, בהם "ההמבורגרים של בוב", "פה גדול", "קפטן תחתונים: הסרט" ו"חסידודס".
הר המשחה
מקור השם
על פי האגדה הביאה היונה את עלה הזית אל נוח שאלו חז"ל - מהיכן הביאה אותו? וענו:.
ג'ורדן פיל
ביוגרפיה
ב-2017 ערך את הבכורה שלו כבמאי קולנוע בסרט האימה "תברח" לו כתב את התסריט והפיק בשיתוף חברת בלאמהאוס הפקות. הסרט שהופק בתקציב של 4.5 מיליון דולר בלבד זכה להצלחה קופתית עם הכנסות של מעל 255 מיליון דולר. פיל זכה לשבחים ופרסים רבים על עבודתו כתסריטאי ובמאי.
הר המשחה
מקור השם
אל הר המשחה היו מוציאים מחצר המקדש את הפרה האדומה שוחטים אותה ובאפרה מטהרים את הטמאים. האירוע נחגג ברוב עם:.
ממרומי ההר נהגו להדליק משואות על מנת להודיע בגולה על זמן ראש חודש ומועדים:
ג'ורדן פיל
ביוגרפיה
באפריל 2018, יצר פיל ביחד עם מנכ"ל באזפיד ג'ונה פרטי סימולציית דיפ-פייק ויראלית של אובמה בה הוא מסביר על הסכנה של פייק ניוז.
הר המשחה
מקור השם
ומאות שנים לאחר חורבן בית שני עוד זכרו מטיילים יהודים את הטקס ואת המקום - הר המשחה:
ג'ורדן פיל
ביוגרפיה
בשנת 2021 החל לצלם את סרטו החדש "אין מצב"; מותחן פסיכולוגי בכיכובם של דניאל קלויה, קיקי פאלמר וסטיבן יאון; הסרט עלה לאקרנים בהפצתה של סרטי יוניברסל ב-22 ביולי 2022.
הר המשחה
שכונת בטן אל הווא
בטן אל-הווא היא שכונה פלסטינית השוכנת במדרון המערבי של הר המשחה, חלק משכונת סילוואן, בה מתגוררים קרוב ל-10,000 תושבים. מאז שנת 2001, פועלת עמותת ”עטרת כהנים“ במטרה לישב יהודים במקום.
ג'ורדן פיל
ביוגרפיה
בשנת 2022 פיל תרם את קולו לסרט האנימציה "ונדל וויילד" לו כתב גם את התסריט לצד הנרי סליק שביים את הסרט.
חיים אישיים
ב-2013 החל לנהל מערכת יחסים עם צ'לסי פרטי. השניים התארסו בנובמבר 2015. ב-26 באפריל 2016 הודיעה פרטי כי השניים נישאו בטקס קטן. ב-2017 נולד לשניים בן.
יחסי אזרבייג'ן–ארמניה
אין יחסים דיפלומטיים בין ארמניה לאזרבייג'ן, בעיקר בשל סכסוך נגורנו-קרבאך המתמשך. בין המדינות השכנות היו יחסים רשמיים בין 1918 ל-1921, במהלך עצמאותן הקצרה מהאימפריה הרוסית שהתמוטטה, בתור הרפובליקה הראשונה של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן; יחסים אלה התקיימו מהתקופה שלאחר המהפכה הרוסית עד לכיבוש והסיפוח על ידי ברית המועצות. בגלל שלושת המלחמות שניהלו המדינות במאה החולפת - האחת משנת 1918 עד 1921, השנייה משנת 1988 עד 1994 והשלישית בשנת 2020, מקיימות השתיים יחסים מתוחים.
היחסים בין 1918 ל-1921
עם התפוררותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ועם הכרזת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה העצמאית ב-26 במאי 1918, הכריזו אזרבייג'ן וגם ארמניה על עצמאותן באותו יום, 28 במאי 1918. גם ארמניה וגם אזרבייג'ן הביאו טיעונים היסטוריים ואתניים לטריטוריה שאותה הם ראו שלהם; המחלוקות הטריטוריאליות הללו הובילו למלחמת ארמניה–אזרבייג'ן בין 1918 ל-1920, סדרה של סכסוכים שהסתיימו רק כאשר ארמניה וגם אזרבייג'ן סופחו על ידי ברית המועצות.
התקופה הסובייטית (1922–1991)
עם הקמת ברית המועצות בשנת 1922, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית הפכו למדינות גרורות, בתחילה כחלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, ומשנת 1936 כישויות נפרדות. היחסים בין שתי האומות, כולל במחוז האוטונומי נגורנו-קרבאך (NKAO), היו בדרך כלל שלווים וידידותיים תחת השלטון הסובייטי. אף כי התרחשו מדי פעם עימותים, ובמיוחד המחאות הציבוריות של 1948 ו-1964 בארמניה, שהביאו לבריחה של מספר גדול של אזרים, הם לא נותרו ידועים בציבור הרחב בגלל צנזורה סובייטית קפדנית.
בשנת 1988, הארמנים בקרבאך הצביעו להיפרד ולהצטרף לארמניה. זה, יחד עם מעשי טבח בארמניה ובאזרבייג'ן הביאו לסכסוך שנודע כמלחמת נגורנו קרבאך. האלימות הביאה לכיבוש ארמני דה-פקטו של NKAO לשעבר ושבעה אזורים אזרבייג'אניים שהופסקו למעשה כאשר שני הצדדים הסכימו לקיים הפסקת אש שנמשכה מאז מאי 1994. בסוף 1995 הסכימו שניהם גם לתיווך בקבוצת מינסק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. קבוצת מינסק מנוהלת כיום על ידי ארצות הברית, צרפת ורוסיה, והיא כוללת את ארמניה, אזרבייג'ן, טורקיה ומספר מדינות מערב אירופה.
אחרי 1994
לאחר המלחמה היחסים בין ארמניה לאזרבייג'ן נותרו מתוחים מאוד. בשנת 2008 הצהיר נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב כי "נגורנו קרבאך לעולם לא תהיה עצמאית; העמדה שלנו מגובה גם על ידי מתווכים בינלאומיים; ארמניה צריכה לקבל את המציאות" ובנוסף "ב-1918 ירוואן ניתנה לארמנים. זו הייתה טעות גדולה. ח'אנות אריוואן הייתה חלק מהשטח האזרי, והארמנים היו אורחים כאן".
שתי המדינות עדיין מצויות במצב במלחמה מבחינה טכנית וממשלת אזרבייג'ן מאיימת באופן קבוע לקחת מחדש את נגורנו-קרבאך בכוח צבאי, אם הגישור של קבוצת מינסק לא יצליח.
בשנת 2008, ב"התכתשויות מרדקרט", התנגשו ארמניה ואזרבייג'ן על נגורנו קרבאך. הלחימה בין שני הצדדים הייתה קצרה, עם מעט נפגעים משני הצדדים.
ביוני 2010 התרחשה התלקחות מהסכסוך, וכתוצאה מכך נהרגו ארבעה חיילים ארמנים וחייל אזרי אחד. העימות התרחש יום לאחר שיחות שלום בין נשיאי ארמניה ואזרבייג'ן שהתקיימו במוסקבה.
ב-31 באוגוסט 2010, התנגשות בגבול הרגה שלושה ארמנים ושני אזרים, אף כי הצבא הארמני טען כי עד לשבעה אזרחים נהרגו בקרב. שני הצדדים האשימו את האחר באירוע. זה קדם לאירוע נוסף ב-4 בספטמבר בו נהרגו שני חיילים מאזרבייג'ן ונפצע ארמני אחד.
ב-24 ביוני 2011 נפגשו שני הצדדים בקאזאן, רוסיה כדי לנהל משא ומתן על סיום סוגיית נגורנו-קרבאך, אולם השיחות הסתיימו בכישלון. לאחר התפלגות השיחות, נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, השתמש במצעד הצבאי ליום ההצלה ב-26 ביוני כדי להזהיר את ארמניה כי אזרבייג'ן עשויה להחזיר בכוח את נגורנו-קרבאך. ב-5 באוקטובר 2011, התנגשויות גבולות סביב נגורנו קרבאך הותירו חייל ארמני אחד ושני אזרחים הרוגים. שני ארמנים נפצעו גם מאש צלפים באותו היום. תקרית אלימה נוספת התרחשה ב-5 ביוני 2012 כאשר, על פי הצד האזרבייג'י, כוחות ארמנים חצו את הגבול וירו למוות בחמישה חיילים אזרבייג'ן לפני שהם נסוגו. ארמניה הכחישה את התביעה והאשימה את אזרבייג'ן בכך שחצתה תחילה את הגבול.
אחרי 2016
בזמן מגפת הקורונה ששתי המדינות נאבקו להכיל, ב-18 במאי 2020 כוחות צבא ארמנים ירו למוות בתושב טובוז, בן 76. התקרית יצרה חילופי ירי מהצד האזרי, כאשר 11 חיילים אזרים נהרגו בעימות, כולל קצינים בכירים וארבעה נוספים נפצעו בעימות נוסף עם הצבא הארמני ב-11 ביולי 2020, בעימות נהרגו כמאה חיילים ארמנים והאזרים איימו לפוצץ תחנת כוח גרעינית. בהמשך הכריזו הצדדים על מלחמה. עד נובמבר 2020 התקיימה בין המדינות מלחמת נגורנו קרבאך (2020). הסתיימה אחרי חתימה על הסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020).
תיירות
אסור על אזרחי הרפובליקה של ארמניה, כמו גם אזרחי כל מדינה אחרת ממוצא ארמני, להיכנס לרפובליקה של אזרבייג'ן. אם דרכון של אדם מראה עדות כלשהי לנסיעות לנגורנו קרבאך, למעט דרכון דיפלומטי, אסור להם להיכנס לרפובליקה של אזרבייג'ן. עם זאת, אזרחי אזרבייג'ן רשאים לבקר בארמניה, ובנוסף, תיירים בעלי דרכון אזרי לא חייבים בהוצאת ויזה כפי שפטורים מכך אזרחי מדינות אחרות בחבר המדינות.
רפי זוכר
רפי זוכר (22 ביוני 1955 יפו, ישראל – 28 באפריל 2011, סנטיאגו דה קאלי, קולומביה), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
ב-1992 שב לקולומביה. בשנותיו האחרונות נאבק במחלת סרטן הריאות, הלך לעולמו ב-2011 ונקבר בקאלי, קולומביה. היה נשוי לאורית והם היו הורים לבן ובת וסבים לנכדים. אלמנתו וילדיו שבו להתגורר בישראל.
חן עזרא
חן עזרא (נולד ב־19 בינואר 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי.