cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של איראן
הרפובליקה האסלאמית
המדינה המוסלמית החדשה הוכרזה ב-11 בפברואר 1979. בתחילה הייתה שמחה גדולה באיראן עם עזיבתו של השאה, אך גם חוסר הסכמה רחב לגבי האופי החדש של איראן כמדינה. לצד ח'ומייני ואנשיו היו עשרות קבוצות מהפכניות נוספות אשר ניסו להשפיע על המדיניות לכיוונים שונים. קבוצות אלו היו בעלות אג'נדות שונות מהותית, כאשר לצד אנשי ח'ומייני התאוקרטים פעלו למשל גם קבוצות בעלות אג'נדה פמיניסטית וליברלית שחברו ל מתוך הנחה ש"יותר גרוע מהשאה לא יכול להיות". על אף שיתוף הפעולה בהדחת השאה, כאשר הושלמה המהפכה האיראנית והחל השלטון החדש של ח'ומייני, התבררו הפערים בגישות לניהול המדינה בין הקבוצות השונות שסייעו למהפכה: אם הקבוצות הפמיניסטיות טענו שאין מספיק זכויות נשים באיראן, הרי שהקבוצות השמרניות שהגיעו לשלטון טענו בנושא זה בדיוק להפך – שממשל השאה הרחיק לכת במעריבזציה, ויש לבטל את המהלכים שכבר בוצעו מבחינת קידום זכויות אדם.
סטודנטים איראניים מיליטנטיים, שנתמכו בידי מוג'הדין-א-חלק, אחת הקבוצות הפוליטיות שהתנגדו לשאה ולקשריו עם המערב, תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן ב-4 בנובמבר 1979, וכך החל משבר בני הערובה באיראן. ממשל קרטר האמריקאי ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות על איראן ב-7 באפריל 1980. החטופים שוחררו לאחר 7 חודשים.
בתקופת ח'ומייני נפגע באופן משמעותי מעמדן של הנשים האיראניות. בין היתר הגביל ח'ומייני את יכולתן של נשים להחזיק בהון או להתפרנס בכוחות עצמן, ביטל את הגבלת גיל הנישואין, ופיטר את כל הנשים שעברו במערכת המשפט האיראנית, וכן את כל אנשי החוק שהביעו עמדה שונה באופן מהותי מזו שלו. חרף הפיחות במעמד הנשים, הליברליזציה היחסית שהחלה במדינה באמצע המאה ה־20 שינתה את הציפיות של הנשים האיראניות, והמחאה ההמונית הראשונה שהייתה נגד משטר ח'ומייני עסקה בזכויות נשים. יש חוקרים התולים בהתנגדות של תנועות הנשים את הסיבה למניעת התדרדרות נוספת בפגיעה בזכויות נשים.
ב-22 בספטמבר 1980 עיראק פלשה לאיראן ופרצה מלחמת איראן–עיראק. ארצות הברית מכרה באותה תקופה נשק לאיראנים כחלק מפרשת איראן-קונטראס. באותו זמן, ארצות הברית סיפקה לעיראקים נשק וטכנולוגיה על מנת להשיג שוויון במלחמה. איראן הסכימה לבסוף להחלטה 598 של האו"ם ב-1988, וסיימה את המלחמה. במהלך המלחמה נהרגו כ-1.5 מיליון איש.
לאחר מותו של האייתוללה חומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי.
בשנת 2003, הפלישה האמריקאית לעיראק השכנה שינתה את הדינמיקה במזרח התיכון, והגבירה את הדומיננטיות האזורית של איראן, והגבירה את יכולתה להשפיע על מדינות נוספות באזור דוגמת לבנון ותימן. בשנים הבאות ניצלה איראן סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על לבנון, סוריה, עיראק, תימן ורצועת עזה – מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.
במאה ה-21 איראן עמדה במוקד משבר דיפלומטי עולמי שעסק בניסיונה לפתח נשק גרעיני. בשנת 2008 הטיל האו"ם סנקציות על איראן במתכונת מרוככות. בשנת 2012 החריפו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה והאיחוד האירופי את הסנקציות, ואסרו על קשרים עסקיים עם בנקים איראניים, אסרו על ייבוא נפט מאיראן, הקפיאו נכסים איראנים בארצות הברית ועוד.
בשנת 2013, מעט לאחר היבחרו של חסן רוחאני לנשיא איראן, הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות – ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה – כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה. ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן מול מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, על פיו הסכימה איראן לחדול מפיתוח נשק גרעיני בתמורה להקלה בסנקציות.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן. מהלך זה הגיע על רקע סדרה של הפגנות מחאה באיראן, והחריף את מצבה הכלכלי של איראן עוד יותר.
בעשורים שלאחר תקופת ח'ומייני, וביתר שאת בעשור השני של המאה, בעקבות שינויים דמוגרפיים וחברתיים, השתנתה בהדרגה דעת הקהל לטובת רעיונות מערביים הנוגעים לזכויות אדם. אחד המאבקים שהחל לצבור תאוצה בתקופה זו נגע לזכויות נשים, כאשר תנועות מחאה החלו לצבור תאוצה ברשתות חברתיות בסיוע איראניות החיות מחוץ למדינה. המחאה שהחלה עם פעילותן של נשים, עברה בהדרגה לכלול גם גברים, והתקבלה בקרב מעגלים גדולים יותר של הציבור הרחב.
התנועות החדשות הובילו למספר גדול של מחאות ענק, ביניהן מחאת החיג'אב ומיזם מיליון החתימות, וכן מאבקים הנוגעים לנושאים כלכליים, בהם סדרת מחאות מתמשכת בשנים 2017–2019. במחאות אלו נשמעו קריאות שבתחילתן היו חסרות תקדים, הקוראות "מוות לחמינאי", המנהיג העליון באיראן מאז שנת 1989.
L (תורת הקבוצות)
בתורת הקבוצות, L או אוסף הקבוצות הניתנות לבנייה הוא מחלקה של קבוצות שבנויות באופן אינדוקטיבי בצורה מפורשת יחסית מתוך קבוצות פשוטות יותר. איברי L נקראים הקבוצות הניתנות לבנייה. L הוגדר על ידי קורט גדל בשנת 1935, שהוכיח כי הוא מודל של אקסיומת הבחירה והשערת הרצף.
האקסיומה V=L אומרת שכל קבוצה ניתנת לבנייה.
הגדרה
באופן פורמלי:
כלומר זהו אוסף כל תתי הקבוצות B של A כך שיש נוסחה ואיברים מ-A שמגדירים את איברי B בתוך העולם של איברי A.
גדל הציע גם הגדרה שאינה תלויה במושג הגדירות: את בונים מתוך  כקבוצה שסגורה תחת אוסף ספציפי של פעולות פשוטות (מכפלה קרטזית, הפעלת פונקציה וכדומה), והראה ששתי ההגדרות נותנות את אותה מחלקה L.
V=L
האקסיומה V=L או אקסיומת הבנייה, גורסת כי המחלקה L מכילה את כל הקבוצות. אקסיומה זו הוצעה על ידי גדל, שהראה גם כי היא עקבית מתוך ZF, כיוון שהמחלקה L עצמה מקיימת אותה. טענה זו משתמשת באבסולוטיות של השייכות ל-L (למשל במחלקה לא אבסולוטית כמו מחלקת הקבוצות הגדירות מתוך סודרים - OD, ייתכן שקבוצה תהיה גדירה מתוך סודרים בעולם V ולא גדירה מתוך סודרים במחלקה OD).
כמו שמתואר בסעיפים הבאים, אקסיומה זו גוררת את אקסיומת הבחירה במובן חזק (קיים סדר טוב גלובלי), ואת השערת הרצף המוכללת.
תכונות
אפשר להגדיר באינדוקציה התאמה חח"ע ועל בין L_\alpha ל-\alpha עבור כל סודר אינסופי, כלומר.
הקבוצה L_\omega היא אוסף כל הקבוצות הסופיות תורשתית (כלומר הקבוצות הסופיות שגם איבריהן סופיים ואיברי-איבריהן סופיים וכו'), כלומר. החל משם ההיררכיות מתפצלות (גם אם V=L), משיקולי עוצמה.
L הוא מודל של ZFC
כל סודר מקיים, ולכן המחלקה L מכילה את כל הסודרים. בנוסף, אם המודל ההתחלתי V קיים את ZF אז גם L מקיים את ZF:
למשל, כדי להראות כי הוא מקיים את אקסיומת ההחלפה יש להשתמש בעקרון ההשתקפות (שנכון בכל בנייה מהצורה הזו): כל טענה (מסדר ראשון) שמתקיימת ב-L מתקיימת כבר ב-L_\alpha. לכן, אם נוסחה מגדירה פונקציה - עובדה זו מתקיימת כבר בתחילית כלשהי של L, ונוסיף את הקבוצה הרצויה ל-L בשלב הבא לאחר התחילית הזו.
הבנייה המפורשת של איברי L מאפשרת להגדיר סדר טוב על כל איבריו על ידי נוסחה קבועה (ראו בהמשך).
הסדר הטוב של L
נתאר הגדרה אפשרית עבור הסדר הטוב, אותו נסמן ב-<_L. נניח כי x,y \in L שונים, ונפריד למקרים:
מתוך הגדרה זו קל לראות כי הסדר הטוב מוגדר בצורה נכונה כבר בתוך כל תחילית של L שמכירה את המספור של הנוסחאות.
נעיר כי כל איבר של L מוגדר על ידי מספר אינסופי של נוסחאות שונות (כיוון שתמיד ניתן להוסיף משתני דמה), ולכן עלינו לקבע את הנוסחה המגדירה את x כבר בשלב השני. בהגדרות אחרות של L ייתכן שיהיה יותר נוח להשתמש בסדר טוב המוגדר באופן שונה.
ניסוח מדויק של הגדרת הסדר הטוב הקנוני מאפשר לחשב כמה הנוסחה המגדירה אותו "מסובכת", במובן של כמה חילופי כמתים יש בה. מסתבר כי הנוסחה היא מאוד פשוטה - זו נוסחת \Sigma_1, כלומר נוסחה בה כל הכמתים, למעט כמת קיום יחיד, הם חסומים (כלומר מהצורה ).
בפרט, ב-L קיים סדר טוב על הממשיים המוגדר על ידי נוסחה פשוטה. עובדה זו מתרגמת לכך שקיימות ב-L קבוצות פתולוגיות של מספרים ממשיים, למשל קבוצות לא מדידות לבג, הניתנות להגדרה על ידי נוסחאות פשוטות.
השערת הרצף המוכללת ב-L
אם V=L, אז לכל סודר \alpha מתקיים כי קבוצת החזקה שלו נוצרת בשלב המינימלי האפשרי:, כאשר \alpha^{+} הוא המונה הראשון שגדול ממש מ-\alpha.
ההוכחה לתכונה הזו משתמשת בעובדה שקיימת נוסחה בשפה של תורת הקבוצות שכל מודל שמקיים אותה איזומורפי ל-L_\gamma עבור סודר מסוים או שהוא שווה לכל L. נוסחה זו מורכבת מהטענה "כל קבוצה ניתנת לבנייה" יחד עם האקסיומות הנחוצות לאבסולוטיות של השייכות ל-L. נניח, כאשר והנוסחה שתוארה קודם מתקיימת ב-L_\eta.
ניקח תת-מודל אלמנטרי של L_\eta, בשפה בגודל |\alpha| שמכילה קבוע עבור כל סודר קטן מ-\alpha וקבוע עבור X, בגודל |\alpha|. זה אפשרי לפי משפט סקולם-לוונהיים. מודל זה יהיה איזומורפי ל-, והאיזומורפיזם ישמר את כל הסודרים מתחת ל-\alpha. לכן X נמצאת כבר בשלב ה-\gamma של הבנייה של L.
בניות דומות ומורכבות יותר משמשות להוכחת תכונות קומבינטוריות רבות בתוך L.
קונסטרקטביליות יחסית
ניתן להכליל את ההגדרה של L כך שתכלול קבוצה לא ניתנת לבנייה ספציפית, או שמהלך הבנייה יושפע ממנה. הכללות אלו משמשות לבניית מודלים מינימליים (בדומה ל-L), שעדיין מכילים אובייקט מורכב יותר, לא ניתן לבנייה.
מודל זה, שמסומן ב-L(A)‎, יכול להיות שונה מאוד מ-L. למשל, ייתכן שלא מתקיימת בו אקסיומת הבחירה.
האפשרות השנייה היא להוסיף את A כסימן יחס (חד מקומי) לשפה שלנו, ובהתאם לשנות את מושג הגדירות לגדירות בשפה המורחבת. המודל המתקבל באופן הזה מסומן ב-L[A]‎. בניגוד לבנייה הקודמת, במודל הזה מתקיימת אקסיומת הבחירה, והחל ממונה מספיק גדול - גם השערת הרצף. מצד שני, ייתכן ש-.
בנייה זו משמשת להגדרת המודל המינימלי של מונה מדיד - זהו L[U] כאשר U הוא על-המסנן המתאים למידה.
פארק אחוזת מורדן
פארק אחוזת מורדן (באנגלית: Morden Hall Park) הוא פארק המנוהל על ידי קרן הנאמנות הלאומית. הפארק ממוקם בשכונת מורדן ברובע מרטון של העיר לונדון, על גדת הנהר ונדל.
היסטוריה
הפרק נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-18 ובו פני שטח מגוונים הכוללים "פארק איילים", מדשאות ואזור ביצה. בשטח הפארק מצויים מספר בניינים היסטוריים ובהם אחוזה וטחנת מים שבה נהגו לטחון טבק וליצור טבק הרחה.
בית האחוזה המקורי נבנה על ידי משפחת גארת' (Garth). בשנות ה-70 של המאה ה-19 נמכרה האחוזה לסוחר הטבק גיליאט האטפילד (Gilliat Hatfeild). בנו, גיליאט האטפילד הבן, הוריש את האחוזה לקרן הלאומית בשנת 1941.
על מרבית שטחי האחוזה המקוריים הוקמו שכונות מגורים ואזורי תעשייה, ורק חלק קטן ממנה מהווה את הפארק הנוכחי.
גלויה
גלויה או גלוית דואר היא פיסת נייר עבה או קרטון דק, מלבנית לרוב, המיועדת לכתיבת מסר ומשלוחו באמצעות הדואר ללא צורך במעטפה.
לרוב מופיעה תמונה יפה בצדה האחד של הגלויה ומקום לכתיבת מסר קצר בצדה השני. לעיתים קרובות, גלויות נמכרות לא רק בסניפי דואר, אלא גם באתרי תיירות פופולריים עם תמונות נוף של האזור.
תקופת השיא של הייצור והצריכה של גלויות מאוירות הייתה בין השנים 1898–1918, וסחף שכבות רחבות של הציבור, אם כי גם במאה ה-21 הוסיפו אנשים, בייחוד תיירים, שלחו גלויות או שמרו אותן כמזכרת.
הגלויה הראשונה הונפקה ב-1869 באוסטרו-הונגריה והן נמצאו בשימוש נרחב עד סוף המאה העשרים.
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד ("גלויות פני"). בעקבות כך חברת "Detroit Publishing Company" ייצרה גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
מלבד שימוש בגלויות למשלוח, הן מהוות גם אובייקט לאספנות.
גלויות ביהדות
הגלויות וכרטיסי הברכה היהודיים הם אומנם חלק קטן מכלל הגלויות והכרטיסים הקיימים בעולם, אך יש בהם חומר בעל ערך המאיר היבטים מגוונים בתרבות היהודית. המכלול הגדול ביותר של גלויות יהודיות פורסם עד היום בידי אספן פרטי בשם ז'ראר סילון מפריז, בעל אוסף של יותר מ־40 אלף גלויות.
איורי הגלויות היהודיות, בהינתן פומביות המדיום הזה משקפים את החברה היהודית אשר יצרה וצרכה אותן, הדימוי העצמי אשר ביקשה להציג לציבור הרחב, ואת האידאולוגיה והעקרונות שהנחו אותה. כתוצאה מכך, הגלויות שימשו ומשמשות עדות רבת ערך אודות חיי היהודים באותן השנים - חזותם ולבושם, כליהם ותשמישי הקדושה שלהם, הריהוט בבתים ובבתי הכנסת ועוד.
הגלויות היהודיות הכילו סמלים מסורתיים ואידאולוגיים כמו הכותל המערבי, קבר רחל, המנורה, מגן הדוד, עבודה חקלאית ודימוי החייל הישראלי, וכן איורים שציינו אירועים שפקדו את העם היהודי. עם התגבשות ועליית התנועה הציונית, גלויות הברכה היו פלטפורמה להעברת מסרים אידאולוגיים. לדוגמה, הופקו גלויות עם דיוקנם של המנהיגים הציוניים בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו, ואף גלויות שביקשו להעביר מסרים הנוגעים לפרשת דרייפוס. וכן גלויות עם סממנים אנטישמיים.
תומאס היוורד הבן
תומאס היוורד הבן (באנגלית: .Thomas Heyward, Jr; 28 ביולי 1746 – 6 במרץ 1809) היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ותקנון הקונפדרציה.
ביוגרפיה
בשנים 1776–1778 הוא היה חבר אספת הנבחרים במדינה ומטעמה חבר בוועדת החוקה. באותן שנים כיהן גם כחבר הקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא כיהן כהונות חוזרות בבית הנבחרים של צפון קרוליינה בשנים 1778 - 1780 ושוב בין 1782–1790. באותה עת הוא החל לכהן גם כשופט.
היוורד היה ממפקדי מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלך המצור על צ'ארלסטון הוא נלקח בשבי צבא אנגליה. לאחר שחרורו הוא חזר לכהן כשופט בית משפט מחוזי (1785–1789).
ליאת רגב
ליאת רגב (נולדה ב-12 בפברואר 1974) היא מגישת רדיו וטלוויזיה ישראלית, בכאן ב' ובערוץ כאן 11.
ביוגרפיה
נולדה בכפר ידידיה. משנת 1994 עוסקת בהגשה ועריכת תוכניות בטלוויזיה וברדיו. בערוץ 3 בכבלים הגישה את תוכנית האירוח "שישבת" ואת מהדורת החדשות המקומיות "זמן ירושלים". בערוץ הראשון הגישה את התוכניות "שעון החול" ו"בוקר טוב ישראל". בשנים 2003–2008 הגישה את תוכנית הבוקר "עניין אחר" ברשת ב'. הגישה את תוכנית התרבות "מאחורי הקלעים" בערוץ הראשון. ערכה והגישה ברשת ב' את התוכניות "סידורים לשבת" ו"עוד מעט שבת" בימי שישי ואת תוכנית האקטואליה "מעבירים לראשון" במוצאי שבת.
בערוץ הראשון הגישה את תוכנית האקטואליה "ערב טוב ישראל" ואת "המוסף". בנוסף, שימשה מנחה ב"תוכניות ספיישל" שונות בנושאי תרבות, יהדות ורוחניות, כגון סדרת התוכניות "התחדשות" ובה שיחות עם אנשי רוח. ב-2017 החלה להנחות את התוכנית "70 פנים" בכאן 11.
השתתפה במיזם "929 - תנ"ך ביחד" והגישה פינות יומיות עם הרב בני לאו באתר המיזם.
לאחר פטירתה של ענת דולב בפברואר 2016, הגישה את תוכנית הרדיו "בשלוש עם ענת דולב" ברשת ב'.
מפברואר 2018 מגישה את התוכנית "בחצי היום השישי" בכאן ב' ואת התוכנית "מעבירים לראשון" בשבת בערב.
ממרץ 2023 מנחה את הפודקאסט בזמן הזה הבוחן שאלות ציבוריות-הלכתיות בראי הספרות היהודית בשיתוף רבנים וחוקרים.
לרגב תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפילוסופיה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן.
בנציון שרשבסקי
בנציון שֶרֶשֶבסקי (17 במאי 1907 – 1 בינואר 1999) היה ד"ר למשפטים, שופט בית המשפט העליון ומומחה לדיני משפחה. חתן פרס הרב קוק לשנת תשי"ח.
ביוגרפיה
שרשבסקי נולד בשנת 1907 להוריו שלמה יוסף ורחל (לבית הורוויץ) בעיר קניגסברג שבגרמניה. קיבל חינוך תורני וכללי. בשנים 1925–1929 למד משפטים באוניברסיטת קניגסברג והוסמך כדוקטור למשפטים. החל בשנת 1928 התמחה בבתי משפט בעיר והוסמך לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1932 מונה לשופט במינוי זמני. בשנים 1932–1933 עסק בעריכת דין בבירה ברלין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1936 הוסמך לעסוק בעריכת דין תחת המנדט הבריטי. בשנים 1938–1949 עבד בירושלים. עם קום המדינה מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בו כיהן כנשיא תורן (1962) וכנשיא (1974–1975). לאחר מכן מונה לבית המשפט העליון, בו כיהן עד הגיעו לגיל פרישה, בשנת 1977.
שרשבסקי נודע כמומחה לדיני משפחה. בשנת 1958 פורסם ספרו העיקרי בנושא – "דיני משפחה". ספר זה, על מהדורותיו, הציג וניתח את דיני המשפחה בישראל ביחס להלכות משפט עברי וביחס לדין האזרחי. בשנת פרסום הספר זכה שרשבסקי בפרס הרב קוק לספרות תורנית לספרות מחקר וספרי עזר תורניים.
בשנת 1991 מונה שרשבסקי על ידי שר הבריאות אהוד אולמרט ליו"ר ועדת בירור לעניין ההגנה על חולי נפש מאושפזים מפני תקיפה וניצול מיני. המלצתו העיקרית נגעה להקמת מחלקות אשפוז חד־מיניות.
משפחתו
לאחר שעלה לארץ נשא לאישה את חנה, בתו של נפתלי רוזנטלר. לבני הזוג היו ארבעה ילדים. בנו השני, דניאל, טבע בים בהיותו בחור בישיבת חברון. בן נוסף, שלמה, הוא עורך דין בירושלים.
אל תפתח פה לשטן
"אל תפתח פה לשטן" הוא ניב עברי המשמש כמשפט אזהרה, לשמור על לשון נקייה ולא לומר דבר רע על מנת שלא יתרחש. בלשון חז"ל מצוי גם ביטוי כללי יותר: "ברית כרותה לשפתיים", המתייחס הן לדיבור לטובה והן לדיבור לרעה, ומשמעותו: מילים יוצרות מציאות.
מקור הביטוי
הסיבה לכך - כי קטרוג של אדם על עצמו, או על אחרים, מהווה מעין הזמנה וסיוע למקטרג. כראייה לדבריהם מביאים חז"ל את דברי ישעיהו הנביא, שהביא לפני האל את דברי בני ישראל: - כלומר, ברוע מעללינו נתחייבנו כליה כבני סדום ועמורה. ומיד בפסוק שלאחריו נענה מהשמים: . בספר ראשית חכמה מובאת ראיה נוספת לכך מהפסוק:
הד לחשש זה נמצא בכל מרחבי הש"ס בשינויי לשון רבים שמשנים לשון קללה מלשון מדבר או נוכח ללשון נסתר. לעומת זאת לשון שמופנית לנשים מופיעה ללא שינוי. לדעת הרב שי עילם השינויים התהוו מאופי הלימוד בפועל; מאחר שלימוד בחברותא הוא צורת הלימוד המקובלת בבית המדרש, שינו מסדרי הש"ס את הלשון, שלא ישמע כמקלל את חבירו. אישה, לעומת זאת, אינה מצויה בבית המדרש, ולכן גם השינוי מיותר.
בספרות המוסר הובאו דוגמאות נוספות מהמקרא והנביאים על פתיחת פה לשטן שהזיקה:
הפסיקה ההלכתית
על פי האמור לעיל קבעו חז"ל שאסור לאדם להתבטא בעת תפילתו באופן שישתמע כי נגזרה עליו גזירה, לדוגמה:
נונאטאקי אנקלדוס
נונאטאקי אנקלדוס (באנגלית: Enceladus Nunataks) הם קבוצה של שמונה נונאטאקים בדרום האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אל תפתח פה לשטן
הפסיקה ההלכתית
דין זה אף נקבע להלכה:. יש מי שאומר כי הסיבה שנאסר על מי שיש לו הורים לומר קדיש יתום היא משום 'אל תפתח פה לשטן'.
נונאטאקי אנקלדוס
הקבוצה כוללת שמונה נונאטאקים המפוזרים על פני שטח רחב.
הנונאטאקים מצויים בראש אגן הניקוז של קרחון סאטורן.
אל תפתח פה לשטן
הפסיקה ההלכתית
הוראה זו הובאה גם בספר חרדים, כמצווה מדברי קבלה שלא לפתוח פה לשטן. ורבי יהודה החסיד הביא שיזהר אדם מלומר לחברו או לבניו: פגר, או אתה תמיר את דתך, שכן כדבריו: ולמעשה כמעט בכל ספרי הפסיקה ההלכתית הובא דין זה שאסור לאדם לפתוח פיו לשטן.
נונאטאקי אנקלדוס
גילוי ומיפוי הנונאטאקים
הנונאטאקים מופו באמצעות תצלומי אוויר מסוג טרימטרוגון שצולמו על ידי משלחת המחקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947 – 1948, ובאמצעות סקרים על הקרקע שנערכו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948 – 1950.
מקור השם
שמה של קבוצת הנונאטאקים ניתנה לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
אל תפתח פה לשטן
הפסיקה ההלכתית
מקובל כי חלק מהתפתחותה של לשון סגי נהור לשימוש בקרב יהודים, נבע מכך שהיא היוותה אלטרנטיבה "חיובית" לספר על דבר רע ושלילי, כגון מחלה או גזירה רעה, מבלי לפתוח פה לשטן.
בספרות
בספרות ההלכתית נזכרו עניינים שונים שיש להימנע מהם מחשש שהדבר מהווה פתיחת פה לשטן.
אמנם בספרי האחרונים כתבו שאין לחוש לכך, ויש שכתבו לצום קודם הלימוד, וכן לתת צדקה ולהתפלל.
ארתור בירם
ארתור יצחק בִּירָם (13 באוגוסט 1878, בישופסוורדה, גרמניה – 5 ביוני 1967, חיפה) היה פילוסוף, מחנך, ומייסד בית הספר הריאלי העברי בחיפה ומנהלו הראשון. חתן פרס ישראל בחינוך לשנת ה'תשי"ד (1954).
ביוגרפיה
בירם נולד ב-1878 בבישופסוורדה שבסקסוניה גרמניה, בן לחוה (אֶוָוה) לבית נויפלד ואהרן (אדולף) בירם, בעלי עסק משפחתי ותיק למסחר סיטונאי במנופקטורה וקונפקציה. עבר עם הוריו בגיל 7 לעיר דרזדן. בשנת 1893 עבר לגימנסיה הומניסטית בעיר הירשברג, שם סיים את לימודיו התיכוניים ב-1897. למד באוניברסיטת ברלין שפות שמיות ושפות קלאסיות, תרבות האסלאם ופילוסופיה, ובשנת 1902 קיבל תואר דוקטור, על עבודה בנושא הפילוסופיה של הדת באסלאם (הדיסרטציה, שכותרתה Die atomistische Substanzenlehre aus dem Buch der Streitfragen zwischen Basrensern und Bagdadensern, התפרסמה בהוצאת בריל בליידן באותה שנה). במקביל למד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, וב-1904 הוסמך בו לרבנות ליברלית (רפורמית).
לאחר מכן למד פדגוגיה, ומשנת 1909 לימד שפות קלאסיות וספרותן בבתי ספר תיכוניים ממשלתיים בברלין, עד ששמריהו לוין פנה אליו במסגרת חיפוש אחר מנהל לבית הספר הריאלי שליד הטכניקום (הטכניון). אחת הסיבות שפנו אל בירם (שהצטרף לתנועה הציונית כבר בשנת 1897) הייתה שליטתו בעברית, שליטה שלא הייתה נחלת משכילים רבים באותה עת.
בשנת 1913 עלה בירם לארץ ישראל ושימש כמנהלו הראשון של בית-הספר הריאלי, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הגרמני, שבו שימש כמנהל תנועה בתחנת הרכבת בעפולה. בשנת 1919 חזר בירם לתפקידו כמנהל בית-הספר הריאלי, והחל, בעזרת צוות מורים שעלה מאירופה, לעצב את דמות בית הספר כ"בית ספר עמלני", כאשר שליש משעות ההוראה הוקצה מאז למקצועות המלאכה. בירם החל להגשים את תוכניתו להפוך את בית הספר לתיכון. הוא הפריד את כיתות היסוד א' עד ד', שהפכו לחטיבה נפרדת מהחטיבה העליונה (כיתות ה' עד י'), ובשנת 1924 נפתחו בבית-הספר כיתות י"א ו-י"ב (הכיתה השביעית והשמינית במונחי אותה עת). בירם השפיע עמוקות על רבים מתלמידיו ואף שימש להם דמות אב.
בשנת 1925 מינה בירם את הד"ר משה בן דוד למזכיר הראשי של בית הספר הריאלי בחיפה. בירם הניח שבן דוד ינהל את בית הספר לאחר פרישתו, לכן שלח אותו מטעם האוניברסיטה העברית למכללה של מורים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בן דוד נרצח באפריל 1948 בשיירת הדסה.
בשנת 1948 פרש בירם מניהול בית-הספר, אך המשיך לשמש כמנהל בית המדרש למורים וכיושב הראש של מועצת המנהלים של בית הספר. במקביל, המשיך לכתוב ולפרסם מאמרים בפילוסופיה, היסטוריה ותאולוגיה. בשנת 1954 (תשי"ד) זכה בפרס ישראל בתחום החינוך.
בירם היה נשוי לחנה לבית טומשבסקי, והיה אב לאהרן ובנימין. נהרג בשנת 1951 בעת שירותו כקצין מילואים בחיל האוויר; נכדו של ארתור בירם נקרא על שמו של אהרון. בנימין בירם נהרג ב-1968, לאחר שרכבו עלה על מוקש בסמוך לים המלח, במהלך עבודתו כראש אגף במפעלי ים המלח. אחותו הצעירה של בירם הייתה ד"ר אסתר-שרה (אלזה) בירם-בודנהיימר.
ביוזמתו של בירם ובתמיכתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוקמה בשנת 1953 הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, שנקראה על שם בנו של בירם,.
בשנת 1958 קיבל בירם אזרחות כבוד של העיר חיפה והיה לרביעי במספר שזכה לכבוד זה.
ראובן בר יותם
ראובן בר-יותם (בריותי) (25 בדצמבר 1935 – 8 בפברואר 2021) היה שחקן קולנוע ותסריטאי ישראלי, בעל קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה
בן לאב יוצא יוון ואם יוצאת טורקיה, גדל בחיפה. החל את הקריירה שלו בגיל 13 בתיאטרון הילדים של אליעזר אנסקי "במתנו", ולאחר מכן שיחק בתיאטרונים הרפרטוארים אהל ובתיאטרון חיפה שהוא היה מראשוניו. הגיח ללונדון ולרומא, שם שיחק בתפקיד קטן בסרט "שני אויבים" בו כיכבו דייוויד ניבן ואלברטו סורדי.
ב-1980 היגר לארצות הברית והותיר בארץ אישה, שתי בנות ובן. הוא ניסה את מזלו בהוליווד, שם שיחק בתפקידים קטנים רבים בסרטים או במיני-סדרות, ביניהן "מצדה" מ-1981, כעורך "אל גומהוריה" ב"סאדאת" מ-1983, ועל פי רוב בתפקידי אורח בסדרות "פרקליטי אל איי", "ניקיטה", "בלוז לכחולי המדים", "פלקון קרסט", "מקגייוור", "רצח במשיכת קולמוס", "סיינפלד" וכן בסרט "אל תתעסקו עם הזוהן".
בר-יותם היה אב לשלושה מאשתו, בן ושתי בנות (אחת מהן הלכה לעולמה ממחלת הסרטן בשנת 2014).
בשנת 2016 יצא הסרט התיעודי "בריותי הקטנה" בבימוי שני ראסד. הסרט עוקב אחר מסע חיפוש אביה הבילוגי של הילה בר יותם, הטוענת שאביה הוא ראובן בר יותם, שהיה בקשר ארוך עם אימה, טרם עזיבתו את הארץ. בסרט נפגשת הילה עם מכריו של בר יותם, ועוקבת אחר מהלכי הקרירה שלו, ואף זוכרת שהיה מגיע לבקר אותה כשהגיע לישראל, אך עם זאת ראובן בר יותם הכחיש את היותו אביה הביולוגי של הילה.
בר-יותם נפטר בלוס אנג'לס ב-8 בפברואר 2021, בגיל 85.
בירסה
היסטוריה
לפי ורגיליוס מקורו של השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα" שמשמעה בקר או רפת. השם ניתן למקום בהקשרה של האגדה אודות השור שאת עורו ביתרה המלכה דידו כדי לסמן את גבולות עירה העתידית. הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שמה האמיתי של הגבעה יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוצרה", היינו "מבצר".
לפי סטראבון שמשה בירסה כאקרופוליס מיושב בצפיפות במרכזה של העיר:
סופה של הבירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתחדשת הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום:
ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידיו של המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית. תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח של 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה.
בעקבות המסורת לפיה לואי התשיעי, מלך צרפת מת ונקבר במקום במהלך מסע הצלב השמיני בשנת 1270, הוקמה על הגבעה קפלה בשנת 1830, אף ששרידיו של המלך המנוח הועברו לצרפת. מאוחר יותר, בסוף המאה ה־19, הוקמה במקום קתדרלה נאו־ביזנטית שהוקדשה ללואי הקדוש, ואשר העניקה לגבעה שם נוסף – "גבעת לואי הקדוש" (colline saint Louis).
החפירות הראשונות במקום התקיימו בשנת 1859 על ידי שארל בלה (Charles Ernest Beulé) שחשף את האפסיסים הקרויים על שמו. חפירות נוספות התקיימו ב־1880 וכן החל מ־1923 עד סוף שנות השלושים של המאה ה־20. מאז הכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, מבוצעת עבודת המחקר באתר על ידי שני צוותים צרפתיים המטפלים בנפרד בשרידים הפוניים ובשרידים הרומיים.
ניקולא מלבראנש
ניקולא מלבראנש (בצרפתית: Nicolas Malebranche; 6 באוגוסט 1638 - 13 באוקטובר 1715) היה פילוסוף צרפתי מהאסכולה הקארטזית.
ביוגרפיה
מלבראנש נולד בפריז. אביו, ניקולא מלבראנש, היה אחד משריו של לואי השלושה עשר מלך צרפת. אמו, קתרין דה לוזון, הייתה אחותו של המשנה למלך צרפת החדשה (קנדה של היום). מלבראנש היה הצעיר מבין ילדיהם הרבים.
הוא סבל מחוליים רבים, ובכללם עמוד שדרה מעוות וחולשה של הריאות. את חינוכו היסודי קיבל בבית, בגלל מצב בריאותו הרעוע. בגיל שש עשרה החל ללמוד פילוסופיה בקולז' דה לה מרשה ולאחר שסיים מסלול זה למד תאולוגיה בסורבון. כוונתו הייתה לבוא בנדרי הכמורה אך נטייתו האקדמית הביאה אותו לדחות תפקיד כנסייתי בקתדרלת נוטרדאם ולהצטרף, ב-1660, למסדר האורטורי שחבריו אינם כבולים לנדרים כלשהם.
בתחילה הקדיש עצמו ללימוד ההיסטוריה הכנסייתית ולכתביהם של אוסביוס מקיסריה, סוקרטס סכולסטיקוס, סוזומן ותאודורט. אולם בראשו לא הואילו העובדות ההיסטוריות להסתדר האחת עם השנייה. ריקרד סימון ניסה בלא הצלחה ללמדו עברית ולמשוך אותו לתחום ביקורת המקרא. ב-14 בספטמבר 1664 הוסמך מלבראנש לכמורה.
באותה שנה נפל לידיו במקרה החיבור "אמנת האדם" (Traité de l'homme) של דקארט אשר שבה את ליבו. מאז ואילך הקדיש מלבראנש את עצמו לפילוסופיה, ולאחר עשר שנים בהן למד את כתבי דקארט, פרסם את עבודתו שלו, "חקר האמת" (De la recherche de la vérité). חיבור זה ואלו שבאו אחריו עוררו הדים רבים ומחלוקות רבות לא פחות.
מלבראנש (יחד עם ארנולד חלינקס) ניסה להתמודד עם הבעיה הפסיכו-פיזית בדבר הקשר שבין עולם הרוח לעולם החומר (לפי החלוקה של דקארט). לפי מלבראנש, כל גוף חומרי באשר הוא מוגבל מעצם היותו חומרי, המוגבל במרחב-זמן ובקשריו עם שאר הגופים. גם כל עצם רוחני באשר הוא מוגבל, מעצם היותו רוחני. רק אלוהים לא מוגבל, לא בחומריותו ולא ברוחניותו. עם-זאת, כל עצם מוגבל וסופי אינו יכול להשפיע, אלא אלוהים הוא שאחראי על ההרמוניה בין הגופים ביקום, הנראית כמו תהליך של סיבה ותוצאה. פתרון זה נחשב לפתרון אוקזיונליסטי לבעיה הפסיכו-פיזית.
כמו רוב המטאפיזיקאים הגדולים של המאה ה-17, עסק מלבראנש גם במתמטיקה ובמדעי הטבע, וב-1699 היה לחבר של כבוד באקדמיה למדעים של צרפת.
מנחם מנדל טאוב
רבי מנחם מנדל טאוב (תרפ"ד - כ"ג בניסן ה'תשע"ט; 1923 – 28 באפריל 2019) היה האדמו"ר מקאליב, ניצול השואה שהקדיש את ימיו למען הנצחת זכרם של הנרצחים בשואה. בשיעוריו היה מעודד את ענין האמונה בבורא עולם וחיבר את השיר "נאר אמונה".
ראשית חיו
נולד במרגיטה שבטרנסילבניה,לאביו ר' יהודה יחיאל דור שישי לרבי יצחק אייזיק מקאליב ולאימו ברכה פריידא.
נישא לחנה שרה שפרה טאוב (תרע"ח, 1918 - כ"ד בכסלו התשע"ב, דצמבר 2011), בתו של רבי פנחס שפירא מקעכניא. ב-1939 נפטר אביו והשאיר אחריו 7 יתומים וקהילה ללא מנהיג.
בשואה
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים ב־1944, נשלח עם כל אחיו ואחיותיו לאושוויץ וכל אחיו נספו שם.
הוא הגיע לאושוויץ שלושה ימים לפני חג השבועות. בזמן שהותו במחנה ההשמדה ערך בו ד"ר יוזף מנגלה ניסויים שכללו עינויים קשים, ומאז לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם. כחלק מן הניסויים עבר טיפול כימי אשר מנע מזקנו לצמוח.
בהמשך הועבר מאושוויץ למחנה הריכוז ברסלאו ומאוחר יותר לברגן בלזן עד הצלתו בנס.
לאחר השואה
לאחר השואה עבר לשוודיה, שם התאחד עם אשתו שפרה. לאחר מכן עבר לארצות הברית. ב-1963 הקים את מרכז חסידי קאליב בראשון לציון (קריית קאליב), עלה ארצה וכעבור שלוש שנים השתקע בקריה שהקים. בהמשך עבר להתגורר בקריית איתרי בירושלים עד לשנת 1976. בשנת 1980 עבר לבני ברק, שם הקים את מרכז חסידות קאליב ברחוב חגי ולאחריו עבר לרחוב השומר ולאחר מכן ברחוב אהרונוביץ. בשנת ה'תשס"ב חנך בשיכון חב"ד בירושלים בית מדרש חדש ועבר להתגורר על ידו.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, בחודש אייר ה'תשע"ב נישא בשנית עם שיינדיל מלניק (נולדה בשנת תש"ט) מוויניצה, והוא בן 89. בתו החורגת, בתיה מניה, נישאה לרב מרדכי מאיר מיכלוביץ, האדמו"ר מזלוטשוב (נפטרה ה'תשע"ו). בת מאומצת נוספת נישאה לרב רפאל רוזנברג.
באפריל 2019, מעד האדמו"ר מקאליב בביתו ומאז מצבו הרפואי החמיר. הוא נפטר בכ"ג בניסן ה'תשע"ט, 28 באפריל 2019. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא המדינה ראובן ריבלין פרסמו הודעות אבל על מותו. בהלווייתו הוכתר נכדו החורג הרב ישראל מרדכי הורוביץ, חתנו של הרב רפאל רוזנברג, לממשיך דרכו.
מנהיג והנצחת השואה
במסגרת תפקידו כאדמו"ר מלבד לכך שהיה עורך טישים ומנהיג את חסידיו, הוא היה אחד מגדולי מנציחי השואה במפנה המאה ה-21. הוא תיקן אמירת שמע ישראל בסיום כל תפילה לזכר הנספים, ועודד אמירת "שמע ישראל" כזכר לקדושי השואה בסיום עצרות המוניות בציבור הדתי והחרדי. בשנותיו האחרונות החל במפעל אנציקלופדיה לשואה לציבור החרדי ופעל להקמת מוזיאון לשואה עבור הציבור החרדי, שיהיה מוזיאון משלים ליד ושם, לאחר שלדבריו, ביד ושם לא מנציחים מספיק את גבורתם הרוחנית של היהודים שמסרו נפשם לקיים מצוות גם בשנים ההן. הוא חזר לבקר שלוש פעמים באתרי מחנות ההשמדה.
שירי זימרה
האדמו"ר הלחין, ונהג לפעמים לשיר בציבור באירועים שונים כולל בחתונות אליהן הוזמן. חיבר את השיר "נאר אמונה" - שיר זה עוסק בענין האמונה בבורא עולם, נכון ל-2023 שרים את השיר הזה בכל חצרות חסידים והאדמו"רים אף אלו שאינם נמנים כלל על חסידות קאליב.
הנהגות ציבוריות
מפעל נוסף של האדמו"ר מקאליב הוא תוכנית בשם "בר בי רב דחד יומא" הפועלת במקומות רבים ברחבי הארץ, במסגרתה היו קובעים מדי תקופה יום עיון ("יום שכולו תורה") ובו רצף של שיעורים ודרשות עבור הציבור הרחב שאין תורתו אומנותו. כמו כן, מדי שנה, לקראת כ"ד באלול, יום פטירתו של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין ה"חפץ חיים", נהג לצאת בקריאה לציבור הרחב ולתלמידי מוסדות החינוך לערוך בו תענית דיבור. היה לאדמו"ר מקאליב קשרי ידידות עם גדולי הרבנים והאדמו"רים שחיו בתקופתו, קשרים מיוחדים היו לו עם הרב עובדיה יוסף.
נזלת עיסא
נַ֫זְלַת עיסא (בערבית: نزلة عيسى) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במערב השומרון, הממוקם כ-17 ק"מ צפונית לטולכרם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית נזלת עיסא מנתה בשנת 2006 כ-2,502 תושבים. 8.7% מאוכלוסיית נזלת עיסא היו פליטים בשנת 1997.
היסטוריה
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה נזלת עיסא 203 מוסלמים. מספר זה גדל במפקד 1931 ל-261 תושבים שהתגוררו ב-62 בתים. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית נזלת עיסא מנתה 380 מוסלמים, על שטח של כ-2,030 דונם. מתוך שטח זה, 684 דונם נועדו למטעים וקרקע להשקיה, 750 שימשו לגידול דגנים, ואילו 12 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 אוכלוסיית נזלת עיסא מנתה 627 תושבים.
בשנת 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, נהרסו מעל 60 חנויות על ידי דחפורים של הממשל הישראלי. מתוך טענה שהן נבנו ללא היתר.
גריי
גריי (מסומן על ידי Gy), היא יחידה במערכת היחידות הבינלאומית עבור מנת הספיגה של קרינה. גריי אחד מוגדר כשווה לספיגה של ג'אול אחד של אנרגיית קרינה על ידי ק"ג אחד של חומר.
גריי אחד שווה גם ל־100 רד (rad), יחידה ישנה יותר.
יחידת הגריי הוגדרה ב-1975 על שם לואיס הרולד גריי (1905-1965).
רוקחמן
רוקחמן בע"מ המכונה מאפיית מַן היא מאפייה ישראלית המייצרת בעיקר ופלים ועוגיות.
היסטוריה
המפעל הוקם ב-1954 בבני ברק על ידי מנחם ופנינה רוקח.
מנחם רוקח עלה לארץ ישראל בשנת 1938 מווינה, שם היה לאביו, אליעזר רוקח, בית חרושת לייצור ופלים, עוגיות ודברי שוקולד. תחילה, הם נכנסו כשותפים במפעל ההיסטורי "ליבר" וייסדו בה את מחלקת הוופלים הראשונה בבית החרושת. מנחם רוקח היה חבר בוועד הפועלים במפעל.
לאחר כ-16 שנה, בשנת 1954, נפרדה החברה מ"ליבר" והקימה בית חרושת קטן לייצור ופלים ועוגיות בבני ברק. בתחילה תפקד כקואופרטיב ולאחר מכן היה לבית חרושת פרטי "מן". מקור השם מן מהשמיים, מתוך הסיפור המקראי של יציאת מצרים. כל עבודות הייצור, אשר נעשו ידנית, בוצעו על ידי מנחם ומספר עובדים מצומצם, בזמן שאשתו פנינה הייתה משווקת את מוצרי החברה ברכבה בכל רחבי הארץ.
בתחילת שנות ה-90 עברה החברה למשכנה החדש באזור התעשייה של רמלה, למפעל מודרני ומשוכלל המשתרע על שטח של 13 דונם. המעבר למקום גדול ומרווח איפשר לחברה לגדול ולהתרחב עם פס ייצור חדיש של עוגיות, בנוסף לשני פסי ייצור של ופלים ועוד אחד לציפוי.
בשנת 2012 השיקה החברה סדרת עוגיות חדשה בשם קוקילה.
כיום
על פי נתוני נילסן לסוף 2013, ופלים מן הוא מותג הוופלים השני בגודלו בישראל (בנתח שוק כמותי) לוופלים ועוגיות מן אחיזה חזקה בשוק החרדי, הודות להכשר הרב לנדא. למוצרים יש הכשר גם של הרב יחיאל אבוחצירא רב העיר רמלה. בנוסף, לחברה ייצוא נרחב לקהילות יהודיות ברחבי העולם, בהן בארצות הברית, קנדה, אירופה, מקסיקו, רוסיה ואוסטרליה.
החברה מנוהלת על ידי ילדיהם של מנחם ופנינה – ציפי פקר ואלעזר רוקח, ביחד עם הבנים אבי פקר ושגיא רוקח, אשר הצטרפו לניהול החברה.
אסתי פרז
אסתי (אסתר) פּרז בן-עמי (נולדה ב-19 באפריל 1966) היא עיתונאית ישראלית, מגישת יומן הצהריים "בחצי היום" בתחנת הרדיו כאן ב' של תאגיד השידור הישראלי ובעבר ברשת ב' של קול ישראל. קודם לכן, שימשה במשך כ-20 שנה ככתבת ושדרנית בתפקידים שונים. היא זכתה במספר פרסים על הצטיינותה העיתונאית ועל הגשת יומן הצהריים "בחצי היום".
ביוגרפיה
פרז נולדה וגדלה בקריית ביאליק. בנעוריה למדה בבית הספר אורט ביאליק. בצבא שירתה בחיל המודיעין.
בשנים 1986–1989 למדה לתואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחתה בלימודיה כקצינת מבחן לנוער וסיימה בהצטיינות.
את דרכה העיתונאית החלה במקומונים בצפון. כתבה בעיתון "צפון 1" בעכו ואחר כך בעיתון המקומי "ירושלים". בהמשך דרכה העיתונאית עברה לעיתון "חדשות" ושימשה ככתבת המשטרה והפלילים של העיתון בירושלים עד יום סגירתו בסוף שנת 1993.
עם סגירת "חדשות" התקבלה לעבודה ברדיו ברשת ב'. הייתה כתבת לענייני עלייה וקליטה, ובהמשך כתבת לענייני משפט. ככתבת משפט זכתה בשנת 2000 בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה על הצטיינות בתפקידה.
אחרי שהייתה כתבת שטח במשך שנים, השתלבה ברשת ב' בהגשת משדרי חדשות ובעריכתם. בין השאר הגישה גם את "הכל דיבורים". ב-11 בספטמבר 2001 שידרה פרז את אסון התאומים, משדר שהחל בארבע אחר-הצהריים ונמשך עד הלילה.
מ-2007 פרז הייתה המגישה של יומן הצהריים "בחצי היום", מדי יום בין השעות 12:00 ל-14:00. ב-15 במאי 2017, החלה לשדר ברשת ב' החדשה במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2015 זכתה אסתי פרז שנית בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה, הפעם על הגשת "בחצי היום". בנוסף, באותה השנה זכתה תוכניתה "בחצי היום" בפרס תוכנית האקטואליה הטובה ביותר. הפרס הוענק בכינוס העיתונאים באילת. ועדת הרדיו קבעה כי "צוות יומן הצהריים של קול ישראל הוא דוגמה לנחישות ולהתמדה בחתירה למצוינות עיתונאית. הענקת הפרס לצוות המייצג את קולו האמיץ והברור של ציבור העיתונאים בקול ישראל, מהווה גם הערכה רבה והוקרה למערכת העיתונאית של קול ישראל".
פרז מתגוררת במודיעין, נשואה לשמעון בן עמי ואם לשלושה ילדים.
מונטווידאו
מונטווידאו (בספרדית: Montevideo) היא עיר הבירה, הנמל המרכזי, והעיר הגדולה ביותר באורוגוואי. מונטווידאו היא עיר עיקרית באורוגוואי, והעיר היחידה במדינה בעלת למעלה ממיליון תושבים. במונטווידאו ישנו נמל ימי, אחד מהחשובים באמריקה. בעיר נמצאות מצבות זיכרון ומוזיאונים רבים, וכמו כן גם מבנים היסטוריים וכיכרות. על פי מסד נתוני משאבי האנוש, מונטווידאו היא העיר בעלת איכות החיים הגבוהה ביותר באמריקה הלטינית.
נכון לשנת 2014, בעיר מתגוררים 1.95 מיליון תושבים, כ-58% מאוכלוסיית אורוגוואי כולה המונה 3.37 מיליון תושבים, נכון ל-2018.
מקור השם
לפי אחד הפירושים מקור השם "מונטווידאו" הוא במשפט הפורטוגזי "מונטה וידה או" ("Monte vide eu") - "אני רואה הר". לפי פירוש אחר, מקור השם במשפט הספרדי שסומן באחת המפות של הספרדים: "Monte VI De Este a Oeste" - "ההר השישי מכיוון מזרח למערב".
שמה המלא של העיר הוא: "סן פליפה אי סנטיאגו דה מונטווידאו" -.
גאוגרפיה
מונטווידאו ממוקמת בדרומה של אורוגוואי, על גדתו הצפונית של שפך נהר ריו דה לה פלטה, כ-190 ק"מ צפונית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. שדרת ה-18 ביולי היא העיקרית בעיר, והיא משתרעת מכיכר העצמאות עד לגבול שבין השכונות קורדון ופארק באטל.
היסטוריה
במאה ה-17 הקימו הפורטוגזים באזור את קולוניה דל סקרמנטו, למרות הטענות הספרדיות על האזור, בעקבות חוזה טורדסיאס. הספרדים גירשו את הפורטוגזים מהמבצר בסביבות שנת 1724. אז, ברונו מאוריציו דה זבלה - מושלה של בואנוס איירס - הקים במקום בסיס צבאי ב-24 בדצמבר 1726, כדי למנוע פלישות נוספות. ב-1730 האוכלוסייה בבסיס גדלה, ובעקבות זאת ניתנה לו הזכות להקים קבילדו (בית עירייה), שהגדיל את התפתחות האוכלוסייה בו. פרנסיסקו דה אלזבר הביא את המתיישבים הראשונים לבסיס מהאיים הקנריים. ההתפתחות הכלכלית הראשונה בעיר התרחשה כאשר הכתר הספרדי העניק למונטווידאו את הזכות להיות נמל סחר העבדים היחיד במלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, דבר שהרגיז את תושבי בירת מלכות המשנה, בואנוס איירס.
בשנת 1828, לאחר קבלת העצמאות של אורוגוואי, העיר הפכה לבירת המדינה החדשה.
העיר נפלה תחת השפעה בריטית כבדה מתחילת המאה ה-19, עד תחילת המאה ה-20, כדי למנוע שליטה כלכלית ארגנטינאית או ברזילאית. בין השנים 1838 ו-1851 הדיקטטור הארגנטינאי, חואן מנואל דה רוסס צר שוב ושוב על העיר. בין 1878 ל-1911, חברת רכבות בריטית בנתה רשת מסילות ברזל אקסטנסיבית, שחיברה בין העיר והנמל שלה לבין שולי המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תקרית מפורסמת שבה עורבה אוניית מערכה של כיס גרמנית התרחשה בפונטה דל אסטה, כ-200 ק"מ דרומית למונטווידאו. לאחר קרב נהר לה פלטה עם הצי המלכותי הבריטי שהתרחש ב-13 בדצמבר 1939, האונייה נמלטה לנמלה של מונטווידאו, שנחשבה אז כנייטרלית. כדי להימנע מהצלת צוות האונייה, מה שנחשב כהפסד בקרב, הקפטן האנס לאנגסדורף הטביע את הספינה ב-17 בדצמבר. לאנגסדורף התאבד יומיים לאחר מכן.
מאז שנת 2005 ראש עיריית מונטווידאו הוא ריקארדו ארליך, המכהן מטעם מפלגת השמאל במדינה. בבחירות ארליך זכה ב-61% מן הקולות, בניצחון על פדרו בורדברי ממפלגת הקולורדו, שזכה בכ-21% מן הקולות.
כלכלה ודמוגרפיה
מונטווידאו החלה כהתיישבות קטנה. ב-1860, התגוררו במונטווידאו 37,787 תושבים. ב-1884, האוכלוסייה גדלה ל-104,472 תושבים, שביניהם מהגרים רבים.
באמצע המאה ה-20, משטר צבאי וקפאון כלכלי פקדו את אורוגוואי, וגרמו להידרדרות כלכלית, שעוד משפיעה על המדינה כיום. כפריים עניים רבים הציפו את העיר, בעיקר באזור סיודאד ויאג'ה.
כיום, מתגוררים במונטווידאו כ-1,349,000 תושבים, וכ-1,814,400 במטרופולין.
תושבי מונטווידאו הם בעלי שורשים אירופים. ספרדים ואיטלקים הם הנפוצים ביותר בעיר; אך ישנם גם תושבים עם שורשים אפריקאים, וקהילות יהודיות.
במונטווידאו מתגוררת כ-44 אחוז מאוכלוסיית אורוגוואי. המחוז המקיף, קאנלונס, שבמהותו מהווה את פרבריה ושטחיה הכפריים של מונטווידאו, מכיל עוד כ-12% מאוכלוסיית אורוגוואי.
הקהילה היהודית
עם תחילת המאה ה-20 החלה ההגירה של יהודים לאורוגוואי. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו פליטים יהודים רבים מאירופה וכן לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה, אז הגיעו יהודים רבים ממרכז אירופה, רוב היהודים במדינה מתרכזים בשכונת פוסיטוס (Pocitos) בעיר, עם המוסדות המובילים של הקהילה נמנים שני בתי הספר היהודיים לבנים ובנות: אינטגראל-אריאל ויבנה (דתי), ובית ספר של חב"ד המיועד לבנות בלבד. החל משנות ה-60 ועד לשנת תשמ"ח (1986) כיהן כרבה של הקהילה החרדית בעיר הרב אברהם צבי בעק. לקראת סוף המאה ה-20 החלו יהודים רבים לעזוב את המדינה, חלקם עלו לישראל.
תחבורה
בין השנים 1860 ו-1991 בנו הבריטים מערכת רכבות אשר קישרה את העיר עם כפרי הסביבה. ונמל התעופה המשמש את העיר הוא נמל התעופה הבינלאומי של קראסקו.
טריוויה
מונטווידאו נחשבת למולדת משחק הקלפים קנסטה. משערים שהמשחק הומצא במונטווידאו בתחילת המאה ה-20 ומשם התפשט אל אירופה.
תעשייה ביטחונית בישראל
בישראל פועלת תעשייה ביטחונית ענפה, שהחלה להתפתח עוד טרם הקמת המדינה, ובמשך השנים הפכה למרכיב בולט בתעשייה בישראל. תעשייה זו נועדה לתת מענה לצרכיה הביטחוניים הייחודים של מערכת הביטחון בישראל, ובעיקר של צה"ל. חרמות נשק שהוטלו על ישראל בתקופות שונות בעקבות לחץ כלכלי של מדינות ערב היו אחד המניעים העיקריים להשקעה הרבה של ישראל בפיתוח אמצעי לחימה מתוצרתה.
רבים מאמצעי הלחימה המיוצרים בישראל מיועדים לייצוא, שעליו מפקח סיב"ט - האגף לייצוא ביטחוני במשרד הביטחון. החל משנות ה-80 היה היצוא הביטחוני, ענף היצוא התעשייתי הגדול ביותר של מדינת ישראל. בשנת 1988 הגיע היקף הייצוא הביטחוני לכ-1.5 מיליארד דולר. בשנת 2017 הגיע הייצוא הביטחוני לשיא של 9.2 מיליארד דולר, וכבר בשנת 2015 דורגו ארבע חברות ישראליות בין מאה החברות הביטחוניות הגדולות בעולם. חלק קטן מהאמל"ח שמיוצר בישראל מיועד לצה"ל בלבד, והוא בגדר "נשק הפתעה" שנועד לתת לישראל יתרון טכנולוגי איכותי על יריביה.
התעשייה הצבאית - תעש מערכות
שורשיה של תעש מערכות היא בימים של טרם קום המדינה, אז נקראה התעשייה הצבאית, וייצרה נשק ותחמושת עבור המחתרות העבריות, ובראשותן "ההגנה". עם קום מדינת ישראל החלה לייצר נשק ותחמושת עבור צה"ל. בהמשך החלה לייצא נשק ותחמושת.
תעש מערכות היא חברה ביטחונית המתמחה בפיתוח מערכות נשק מדויקות לכוחות היבשה והאוויר. מערכות הנשק המתקדמות של החברה, נמכרות לצה"ל וצבאות בעולם. החברה מפתחת ומייצרת מערכות נשק ייחודיות מסוגן בעולם ונחשבת למוביל עולמי בתחום הרקטות המדויקות למגוון טווחים, פגזי טנקים מדויקים מותאמים ללוחמה אורבנית ופצצות אוויר קרקע שפותחו בשנים האחרונות בהתאם לצרכים המבצעיים ובסטנדרטים הגבוהים של חיל האוויר הישראלי. בשנים האחרונות עברה החברה מהפך משמעותי בתמהיל המוצרים ועברה לפיתוח וייצור מערכות נשק עם טכנולוגיה מתקדמת בהתאמה לשדה הקרב העתידי. תעש מספקת לצה"ל וצבאות בעולם פגזי טנקים מדויקים לטנק המרכבה שנכנסו לשימוש מבצעי ראשון ומוצלח במבצע צוק איתן, פצצות מדויקות למטוסי קרב שהוכחו מבצעית בהצלחה רבה במבצע צוק איתן, לאחרונה פורסם כי חיל התותחנים הכניס לשימוש מבצעי את רקטת הרומח החדשנית בתום סדרת ניסויים, תרגולים ואימונים. החל מינואר 2016 החלה החברה לפעול כתעש מערכות (במקום שמה הקודם של החברה - התעשייה הצבאית) שינוי השם הוא נדבך מתבקש בתהליך מכירת החברה לחברה הביטחונית אלביט מערכות - אשר יושלם בחודשים הקרובים. הפעילות המסווגת של תעש המוגדרת כנכסים אסטרטגיים של המדינה - הועברה לחברה ממשלתית שתרכז את הפעילות בתחום זה ותכונה - חברת תומר. ראשיתה של התעשייה הביטחונית בישראל עוד טרם קום המדינה. המפעל הראשון של התעשייה הצבאית הוקם ב-1933 במכון המים בשכונת בורוכוב בגבעתיים. במפעל זה עובדו הגופים היצוקים של רימוני היד והרובה; מילוי חומר הנפץ וייצור המצתים נעשו בבית פרטי סמוך. ב-1936 הועברה הפעילות למפעל לעיבוד עורות על שפת הים בצפון תל אביב, ונקרא "מכון א'". באותה שנה נוסד גם בית היציקה המרכזי לרימונים ולפצצות מרגמה בנען. בשנת 1939 מונה ישראל עמיר למנהל תעש. עם פרישתו, ב-1940, הקיף תעש שבעה מכונים ו-50 עובדים קבועים. בתקופתו של עמיר יוצרו 48 מרגמות ו-5,000 פצצות. המנהל השני, חיים סלבין, הפך את תעש למפעל תעשייתי, המייצר לפי סדרות, שיטות, סטנדרטים, נהלים ותקציבים. עובדי תעש היו חברי "הגנה", שעבדו בתנאי מחתרת ובסודיות מוחלטת. בתקופה זו הוחל בייצור התת-מקלע "סטן". לאחר מלחמת יום הכיפורים חל גידול ניכר בפעילות התעשייה הצבאית, לצריכה מקומית ולייצוא. יו"ר הדירקטוריון של תעש מערכות הוא השר לשעבר יצחק אהרונוביץ' ומנכ"ל החברה - אבי פלדר המכהן כמנכ"ל החברה החל משנת 2006. בשנים 1972–1990 ניהל מיכאל שור את התעשייה הצבאית. בתקופתו גדל הייצוא של תע"ש מעשרות מיליוני דולרים לכחצי מיליארד דולר, ופותח תחום הייצור לתעופה האזרחית. מקום מדינת ישראל ועד 1990 הייתה תעש יחידת סמך של משרד הביטחון. בשנת 1990 שונה מעמדה לחברה ממשלתית. כתוצאה ממהלך זה נגרמו לחברה הפסדים כספיים. החברה עברה תהליכי ייעול, שינוי מבנה ארגוני מהפך בתמהיל המוצרים, פיתוח חימוש מדויק בהתאמה לצרכים המבצעיים של צה"ל ושדה הקרב המודרני. בשנת 2017 החברה עברה לרווח נקי של 12 מיליון שקל.
עשות אשקלון היא חברה בת של תעש מערכות. החברה ממוקמת באשקלון, מתמחה ועוסקת בייצור של מערכות לשוק הביטחוני ותעופה אזרחית. החברה מפתחת ומייצרת ממסרות לטנקים ולרק"מ ומכללים מתקדמים למטוסי סילון.
בנובמבר 2018 הושלמה מכירת תעש מערכות (כולל החברה הבת עשות אשקלון) לחברת אלביט מערכות, כאשר חלק מהפעילויות, כולל ייצור מערכות הנעה רקטית קלה נשארו בידי המדינה במסגרת חברת תומר חברה ממשלתית.
חיל המדע
בשנת 1946, בהוראתו של מפקד "ההגנה", יצחק שדה, הקים המהנדס מאיר רבינוביץ ("בץ") מחלקה למחקר מדעי בראשותו, ואהרן וקס ("דונגי") שימש כסגנו. אחר מספר חודשים אזלו המקורות הכספיים למימון פעילות המחלקה, וזו נפסקה. בעקבות השתדלותם של יוחנן רטנר ואהרן קציר השתכנע דוד בן-גוריון להקים מחדש מחלקת מדע במסגרת "ההגנה", והחלטה על כך התקבלה ב-10 באוקטובר 1947 על ידי "ועד הביטחון". ליחידה הוקצה תקציב של 10,000 לירות ארץ ישראליות לשנה, ואת פעילותה ריכזו אהרן וקס, ז'נקה רטנר ושלמה גור. בן-גוריון היה מעורב רבות בתמיכה ביחידה, והמדענים אהרן קציר וארנסט דוד ברגמן (מנהל מכון זיו) היו פעילים בהקמתה. בשנת 1948, עם הקמתו של צה"ל, הועברה היחידה לידי אגף המבצעים במטכ"ל והיא זכתה לשם חמ"ד — "חיל המדע". ביוני 1948 מונה המדען אפרים קציר (לימים הנשיא הרביעי של מדינת ישראל) למפקדה הראשון של היחידה.
חיל המדע עסק בפיתוח וייצור אמצעי לחימה רבים, ובההם חומרי נפץ, מוקשים, פצצות תאורה, פצצות תבערה, תותח ללא רתע ועוד. במסגרת פעילות היחידה יוצרו כ-1,800 מטולי פיאט, כ-13,000 פצצות אוויריות, כחמישים מרגמות כבדות וכ-100,000 בקבוקי מולוטוב. פעילות היחידה התאפיינה בגיוס אנשים ורעיונות רבים מקרב העולים לישראל, וכן היא התפרסמה בזכות יכולת האלתור של חבריה.
בקיץ 1951 מונה ארנסט דוד ברגמן לתפקיד "יועץ מדעי לשר הביטחון" והוחלט על ביטול חמ"ד. בשנת 1952 הוקם במשרד הביטחון האגף למחקר ותיכון (אמ"ת) בו שולבו יחידות השונות של חמ"ד. בראש היחידה עמד מאיר (מוניה) מרדור.
רפאל
בשנת 1958 עבר האגף למחקר ותכנון התרחבות וארגון מחדש בשם רפא"ל. החל משנות ה-60 של המאה ה-20 התמקדה רפא"ל בטכנולוגיית טילים, ועובדיה שקדו בין היתר על פיתוח טילי השפריר (הדורות המאוחרים של טיל השפריר, שפותחו החל משנות ה-80 של המאה ה-20, הם טילי הפיתון, הנחשבים למתקדמים בעולם). במשך השנים, פיתחה רפא"ל מערכות לכל זרועות צה"ל.
התעשייה האווירית לישראל
התעשייה האווירית לישראל היא חברה ממשלתית ישראלית אשר מפתחת ומייצרת בעיקר מוצרים תעופתיים, מערכות חלל, מערכות ביטחוניות וצבאיות, ומוצרי אלקטרוניקה. התעשייה האווירית היא החברה הגדולה בישראל בתחום תעשיית המטוסים והחלל. מייצרת גם מערכות ימיות, ספינות ומערכות מתקדמות לכוחות היבשה.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי אל שווימר, בסיועם ובעידודם של דוד בן-גוריון ושמעון פרס, ונודעה בשם "חברת בדק מטוסים". עיקר עיסוקה של החברה בשנותיה הראשונות היה עבודות תיקון ושירות למטוסי הבוכנה של חיל האוויר הישראלי. שווימר שימש המנכ"ל הראשון של התעשייה האווירית והתמיד בתפקידו זה במשך 24 שנים. בעקבות מלחמת יום הכיפורים התרחב הייצור של התעשייה האווירית ומספר עובדיו עלה מ-13,500 ל-15,000.
לאורך שנות קיומה עסקה התעשייה האווירית בייצור ובשיפור מטוסי קרב, בבנייה ופיתוח מטוסי מנהלים בדגמי וסטווינד, ייצור מטוסי מנהלים של חברת גאלפסטרים (Gulfstream) וכן ביצעה עבודות אחזקה למטוסים צבאיים ואזרחיים. לחברה אף חטיבת מערכות טילים וחלל העוסקת בבניית מערכות טילים והנחיה. אף שעיקר פעילותה של התעשייה האווירית הוא בתחום תעשיית המטוסים ואמצעים אלקטרוניים מוטסים, החברה גם מייצרת מערכות צבאיות לכוחות יבשתיים וימיים. רבות מן המערכות הללו מעוצבות לצרכיו של צה"ל, חלקן מיוצאות לצבאות זרים.
אלביט
אלביט בע"מ נוסדה בשנת 1966 כשותפות של אלרון ומשרד הביטחון. החברה הוקמה ביוזמת עוזיה גליל, מייסד חברת אלרון, ביחד עם דן טולקובסקי ובעידוד סגן שר הביטחון שמעון פרס. החברה עסקה בפיתוח וייצור של מוצרי אלקטרוניקה אזרחיים וצבאיים. בתחום הצבאי פיתחה אלביט מערכות פיקוד, בקרה, תקשורת, ניווט וכינון אש לטנקים עבור מערכת הביטחון בישראל, ובמיוחד מערכות מוטסות. במהלך שנות ה-70 ייצרה אלביט מערכות מוטסות עבור ה"כפיר".
בשנת 1996 התפצלה אלביט לאלביט מערכות ולאלביט הדמיה, כאשר הפעילות בתחום הצבאי נעשתה באלביט מערכות, שהפכה לחברה בולטת בפיתוח וייצור מערכות נשק מבוססות היי-טק לזרועות היבשה, האוויר והים. בהן מערכות קשר, אלקטרוניקה, אופטיקה, שליטה ובקרה.
לחברה חברות בנות אחדות שנרכשו במהלך השנים, ובהן:
תדיראן
תדיראן - חברה המייצרת מערכות אלקטרוניקה ותקשורת נתונים.
מיזם טנק המרכבה
מיזם בולט של ייצור נשק לכוחות היבשה הוא טנק המרכבה (טנק), שבייצורו עוסקים מינהלת תוכנית טנק המרכבה במשרד הביטחון והרשות לפיתוח טנקים בחיל החימוש.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שיתף צה"ל פעולה עם הצבא הבריטי בפיתוח הטנק צ'יפטיין (Chieftain). בתמורה לשיתוף הפעולה, היו אמורים הבריטים לאפשר את מכירת הטנק לישראל עם ייצורו, אולם מאוחר יותר החליטו לבטל את העסקה כתוצאה מלחץ כבד שהפעילו עליהם מדינות ערב. בישראל הוחלט להימנע מהישנות מקרה שכזה בעתיד, ואז הועלה רעיון פיתוחו של טנק ישראלי מקורי.
התכנון החל ב-1970 על בסיס לקחי מלחמת ששת הימים, ובאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לערוך ניסויים בשטח. ב-29 באוקטובר 1979 נכנס לשירות מבצעי הדגם הסדרתי הראשון - מרכבה סימן 1, שהספיק להילחם במלחמת לבנון הראשונה. ב-1982 נכנס לשירות דגם משופר - מרכבה סימן 2, ומיד אחריו מרכבה סימן 2ב. במהלך תקופת שירותם הופקו לקחים מבצעים וטכנולוגיים רבים שהביאו לקפיצת דרך משמעותית במרכבה סימן 3 שנכנס לשירות בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. בדגם זה הוחלף התותח המחורק בקליבר 105 מ"מ בתותח חלק-קדח מודרני בקליבר 120 מ"מ תוצרת תע"ש. במהלך שנות התשעים נכנסו לשימוש טכנולוגיות חדשות המבשרות את שדה הקרב העתידי, ורובן הוטמעו במרכבה סימן 3ב ב"ז (על שם מערכת בקרת האש: ברק זוהר). מאוחר יותר נוספו לדגמי סימן 2 וסימן 3 תוספות מיגון מודולריות שנקראו "מיגון דור ד'" או "קס"ג" ונועדו להגביר את עמידות הטנקים נגד טילי נ"ט של חזבאללה. במהלך שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21 הוסבו כל טנקי סימן 3 בשירות סדיר לסימן 3 ב"ז.