cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלוה (ארגון)
היסטוריה
הארגון נוסד על ידי קלמן סמואלס בשנת 1990, ומפעיל מגוון תוכניות לכ -2000 אנשים עם מוגבלות, החל מילדות ולאורך כל שלבי החיים. המרכז אשר ממוקם בירושלים, מפעיל טיפולים מסביב לשעון וכולל מסגרות חינוכיות, תוכניות פנאי, הכשרה מקצועית, הפוגה ותמיכה במשפחה. שלוה דוגלת בשילוב אנשים עם מוגבלות באמצעות תוכניות תעסוקה, יוזמות קהילתיות ומחקר מוגבלות. שלוה משתפת פעולה עם קהילות ברחבי העולם, כמו גם מוסדות ממשלתיים, אקדמיים ותרבותיים והיא חלוצה בפתרונות טיפול חדשניים סביב המטרה המשותפת לשפר את חייהם של אנשים עם מוגבלות ולקדם את שילובם בחברה. הארגון נתמך על ידי רשת רחבה של מתנדבים מהקהילה וכן מתנדבי השירות הלאומי.
כהורים לילד מוגבל, הבינו מלכי וקלמן סמואלס את הצורך בהקמת מוסד שיעזור להורים עם המורכבות בגידול ילד עם מוגבלות. בנם יוסי סמואלס נולד בשנת 1977 כילד בריא, אך לאחר שקיבל חיסון משולש פגום שהותיר אותו עיוור, חירש והיפראקטיבי, הוא נסגר לתוך עצמו ולא הייתה דרך לתקשר עמו. מתוך ניסיונם האישי עם הקושי שבהתארגנות במשפחה ובחיי היום יום, כאשר בכל עת ישנו הצורך לטפל בילד בעל צרכים מיוחדים, החליטו בשנת 1990 להקים את אגודת שלוה.
המרכז הראשון הוקם בדירה פרטית בשכונת הר נוף בירושלים, וטיפל בכמה עשרות ילדים ירושלמים. לאור הצורך הגדל רכשה האגודה מבנה בשכונת הר נוף והחלה להרחיב את פעילותה; המבנה נקרא בהמשך "בית נחשון" על שמו של נחשון וקסמן ז"ל. במהלך השנים הוקמו מסגרות ייעודיות לפעוטות בשיטות טיפול חדשניות, והאגודה החלה לממן מחקרים בנושאים שונים הקשורים לתחומי עיסוקה.
התוכניות של "שלוה" זכו בכמה פרסים. ביניהם, פרס נשיא ישראל למצוינות (1994); פרס ראש עיריית ירושלים לשירות יוצא מן הכלל (1999); פרס קרן שלם על "התוכנית הייחודית ביותר בישראל למען נפגעי נפש" (2004); פרס איכות החיים של יו"ר הכנסת למנהיגות ומצוינות ציבורית (2005); פרס קרן רודרמן לשילוב ילדים עם צרכים מיוחדים (2012); ומעמד יועץ למועצה הכלכלית והחברתית של האו"ם (2018). תקני הניהול של הארגון מוכרים על ידי הסמכת ISO 9001/2001 ו-Midot's Seal for Outstanding E ectivity.
סיפור הקמתה של "שלוה" מתואר בספר "חלומות שלא חלמתי" שחיבר מייסד הארגון, קלמן סמואלס. הספר פורסם במאי 2020 על ידי הוצאת קורן ונמכר בחנויות.
הארגון פועל מ"מרכז שלוה", בשכונת בית וגן בירושלים.
המרכז הלאומי שלוה
בספטמבר 2016 נפתח המרכז הלאומי. המרכז נועד להעניק שירות לאלפי בעלי מוגבלות בישראל, ומשמש מרכז למחקר בסוגיית הלקויות במחקרים בינלאומיים
בניית המרכז הלאומי שלוה החלה בשנת 2008, סמוך ל בירושלים. המרכז בשטח 220,000 מ"ר פתח את שעריו בספטמבר 2016 ויש בו מתקנים נגישים לבעלי מוגבלויות. המרכז כולל מרכז ספורט ייעודי, כולל מגרש כדורסל מונגש ומותאם, בריכות שחיה לתרפיות, מרכז הכשרה לתעסוקה, אודיטוריום המונגש ומותאם לנכים, בית קפה בשם „קפה שלוה״ - בית קפה חברתי המשלב בפעילותו בעלי צרכים מיוחדים, ופארק רצוף מתקני משחק ופעילות מונגשים ומסלולי הליכה רבים.
אני ואימי
"אני ואימי" היא תוכנית שהקומה בספטמבר 2001. מטרתה היא התערבות מוקדמת וטיפול בתינוק עם מוגבלות משלב הלידה. התכנית מסייעת לקידומו הפיזי והרגשי של הילד ובמקביל תומכת בהורים ונותנת להם את הכלים להתמודד ולטפל בילדם. בשנים האחרונות מתקיימים מספר מחקרים במסגרת תוכנית "אני ואימי" בראשות כלת פרס ישראל לחקר החינוך, פרופ' מלכה מרגלית מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, שמטרתם הבנה טובה יותר של צורכי הפעוטות המיוחדים ובני משפחותיהם, שיפור המענה הטיפולי ושאיפה לקראת הטמעתו במערכי הטיפול השונים בישראל.
באור האמת (סרט)
באור האמת (באנגלית: Floodlights) הוא סרט טלוויזיה בריטי ששודר לראשונה ב- BBC Two ב-17 במאי 2022. בישראל, הסרט משודר באמצעות שירות הסטרימינג yes VOD. הסרט מבוסס על סיפורו של אנדי וודוורד, כדורגלן עבר בריטי שבשנת 2016 חשף כי הוא היה קורבן להתעללות מינית כילד, על ידי מאמנו בארי בנל. את וודוורד הבוגר מגלם ג'רארד קירנס ואת דמותו של וודוורד הצעיר מגלם, בהופעת הבכורה שלו על המסך מקס פלטשר. את בנל מגלם ג'ונאס ארמסטרונג.
שלוה (ארגון)
גני ילדים
הגנים מופעלים על ידי צוות גננות ולצידן צוות פרא-רפואי המעניקים טיפול פרטני וקבוצתי מגוון. הילדים נמצאים בליווי צמוד של עובדת סוציאלית. בגנים מופעלת תוכנית של שילוב בקהילה, בה הילדים משתלבים יום בשבוע במסגרת בקהילה שלהם, במטרה ליהנות מיתרונות השילוב בחברת ילדים נורמטיבית.
באור האמת (סרט)
הסרט זכה לשבחים רבים בזכות המשחק המרשים של שלושת השחקנים הראשיים, ובזכות הדרך בה הצליח להעביר את הכאב הרגשי של התעללות מבלי להראות אותה על המסך.
שלוה (ארגון)
גני שילוב
בשלוה פועלים גני שילוב ומעונות שילוב במסגרתם מתקיים שילוב חברתי בין ילדים עם ובלי מוגבלויות. השילוב נשען על מודלים, מהמתקדמים בעולם בתחום.
באור האמת (סרט)
עלילה
אנדי וודוורד הצעיר הוא מגן מוכשר בקבוצת הכדורגל המקומית שמושך את תשומת ליבו של מאמן הכדורגל בארי בנל. בנל, שעבר ממנצ'סטר סיטי לקרו אלכסנדרה, נחשב לאחד ממאמני הנוער הטובים ביותר בענף. בארי באמצעות כריזמה יוצאת דופן, משכנע את הוריו של וודוורד לצרפו לקבוצה אותה מאמן, ומבטיח שיעשה את הילד עשיר ויוציא את משפחתו ממעגל העוני. וודוורד ונערים נוספים נשארים לישון בביתו של המאמן בנל. בנל מסביר שוודוורד חייב לישון איתו באותה המיטה מאחר שאין מיטות נוספות מלבד המיטות של חבריו. במיטה, בנל יוזם משחק המסתיים בכך שוודוורד הצעיר נוגע באיבר המין שלו. בנל ממשיך את מעגל ההתעללות שלו על וודוורד על ידי הקפאתו מהשתתפות במשחקים בכל פעם שהוא דוחה את נסיונותיו לקיום יחסי מין.
בסוף שנות ה-90, וודוורד משחק עבור קבוצת בורי תחת המנהל ניל וורנוק, כאשר בלשי המשטרה פונים אליו. בנל אמור לחזור לבריטניה לאחר ריצוי עונש על תקיפה מינית שביצע בקטין נוסף בארצות הברית, והמשטרה רואה בוודוורד עד מפתח לחקירתו. וודוורד הבוגר מגיש תלונה אנונימית, שמובילה לכליאתו של בנל באנגליה. בריאותו הנפשית של וודוורד מתדרדרת כתוצאה משחזור הטראומה, והקריירה המקצועית שלו מתפרקת. הוא מבקר את בנל בכלא, ומספר לו על כוונתו לתבוע את קרו אלכסנדרה. בנל מאשים את וודוורד ברדיפה אחר בצע הכסף בעקבות הקריירה הכושלת שלו, ומתרץ בכך שוודוורד לא התלונן על ההתעללות באותם ימים.
בהמשך הסרט וודוורד מפוטר ממשטרת מנצ'סטר רבתי בגלל מערכת יחסים מינית עם אישה שהסבתכה. הוא יוצר קשר בפייסבוק עם חבר מקבוצת הכדורגל בילדות כדי לדבר איתו על ההתעללות שחווה, אבל כאשר מקבל בקשת חברות מבנל שהשתחרר מהכלא, הוא מנסה להתאבד. וודוורד יוצר קשר עם כתב בעיתון הגרדיאן, דניאל טיילור, ומספר שברצונו לחשוף את סיפורו בעילום שם. טיילור משכנע אותו שיוכל להציל חיים אם יחליט לפרסם את הסיפור בפומבי.
שלוה (ארגון)
תוכנית אחר הצהריים
בכל יום לאחר שעות בית הספר, מגיעים למרכז שלוה מאות ילדים ובני נוער בעלי מוגבלויות שונות, כדי להשתתף במגוון פעילויות טיפוליות, כגון: הידרותרפיה, קלינאות תקשורת, פיזיותרפיה, תרפיה במחשב, טיפול במחול, תרפיה רב-חושית (סנוזלן), טיפול במוזיקה, טיפול בעזרת בעלי חיים, טיפול בדרמה וטיפול באמנות. לכל ילד נבנית תוכנית אישית וקבוצתית.
באור האמת (סרט)
הפקה
וודוורד אמר שהוא העריץ את הסרט ספוטלייט על מקרי ההתעללות המינית בכנסייה הקתולית, אבל מאמין שהוא מתמקד יותר מדי בעיתונאים ולא בקורבנות. ולכן הוא עבד עם התסריטאי מאט גרינהלג כדי ליצור סרט המתמקד במסע הרגשי של הקורבנות של התעללות המינית.
שלוה (ארגון)
תוכנית אחר הצהריים
תוכנית אחר הצהריים היא התכנית הראשונה של שלוה, אשר החלה בביתם של קלמן ומלכי סמואלס עם 6 ילדים בלבד. כיום, התכנית נותנת מענה למאות ילדים מדי יום.
באור האמת (סרט)
הפקה
ג'ונאס ארמסטרונג נבחן עבור התפקיד של וודוורד אבל הסוכן שלו שכנע אותו לקחת את התפקיד של בנל. ארמסטרונג אמר שהיה צריך להציג את הכריזמה של בנל שהקסימה את ההורים והילדים, אבל גם את "השד שבתוכו". וודוורד אמר שהמשחק של ארמסטרונג כל כך דומה לבנל שאחותו - שבחיים האמיתיים נישאה למאמן - הייתה חולה מזה.
שלוה (ארגון)
נופשון
תוכנית הנופשון פועלת בכל ימות השבוע, ומאפשרת לילדי שלוה לינה קבועה אחת לשבוע מחוץ לבית, ופעם בחודש סוף שבוע בן שני לילות. מטרת התוכנית לאפשר למשפחות הילדים לנהל אורח חיים תקין ובמקביל ללמד את הילדים עצמאות לקראת חייהם הבוגרים.
באור האמת (סרט)
הפקה
למרות שהסרט מתאר כיצד וודוורד נאלץ לגעת באיבר המין של בנל, לא מוצגת בו כלל התעללות בפירוט גרפי. גרינהל הסביר שלמרות שאין תיאור מדויק של האירועים, הצופים ידעו בדיוק מה קורה, בנוסף ציין שהוא לא יכל לצפות בסדרה שלוש בנות של ה-BBC על התעללות מינית בילדים ברוצ'דייל בגלל התוכן הגרפי.
שלוה (ארגון)
תוכנית הבוגרים
תוכנית הבוגרים כוללות מסגרות המשך לנערים שסיימו את תוכנית אחר הצהריים, מטרתן להמשיך את התמיכה הנפשית והעצמת יכולות הבוגרים, כדי להקל על חייהם וללוות אותם בדרכם העצמאית. הבוגרים של שלוה הם צעירים בגילאי 21 עד 36, חיים בדרך כלל בקרב משפחותיהם או בדיור מוגן. הבוגרים של שלוה מאופיינים כבעלי לקות שכלית קלה, תסמונת דאון ובעיות רגשיות ונפשיות.
באור האמת (סרט)
ביקורת
סטיוארט ג'פריס מהגרדיאן העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה, ושיבח את משחקם של ארמסטרונג, פלטשר וקירנס. הוא מתח ביקורת על הקצב של סוף הסרט, וציין שלדעתו הוא סקר מהר מדי את הקריירה של וודוורד לאחר שפרש מהכדורגל. שון אוגריידי מעיתון האינדיפנדנט דירג את הסרט בצורה זהה, וציין כי החזות של ארמסטרונג בתור דמותו בנל הספיקה כדי לאיים על הקהל מבלי שתוצג התעללות ממשית על המסך.
שלוה (ארגון)
תוכנית הבוגרים
תוכניות הבוגרים יוצרות הזדמנויות חשובות לעצמאות וקהילתיות, תכונות חיוניות כל כך לבוגרי שלוה ומשפחותיהם.
פרויקט עולים דרגה
פרויקט עולים דרגה הוא פרויקט לשילוב בוגרים עם מוגבלויות בצבא. המתנדבים גרים בדיור של שלוה, לומדים במכון לב ומתנדבים בשירות מג"ב (משמר הגבול).                           תוכנית השירות הצבאי של שלוה להתנדבות לצעירים עם מוגבלות. התוכנית בת 3 שנים, הושקה בסתיו 2019 ומשלבת מדי שנה 10-12 משתתפים חדשים.                                                ישנם 36 משתתפים בתוכנית אשר פועלים ככל יכולתם. התוכנית משלבת שלושה מרכיבים עיקריים: שירות צבאי בהתנדבות בצבא ההגנה לישראל, לימודים אקדמיים במכללה הטכנולוגית בירושלים (JCT) וטיפול שיקומי מקצועי של שלוה.
באור האמת (סרט)
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות נוספות מהדיילי טלגרף, הטיימס , ה- i (חמישה כוכבים) והפייננשל טיימס.
מיק ברנרד
פעילותו בג'נסיס
ההופעה האחרונה בהרכב של Trespass (פיטר גבריאל, טוני בנקס, אנתוני פיליפס, מייק ראת'רפורד וג'ון מייהו) היה ב-18 ביולי 1970, ולאחר מכן פיליפס עזב את הלהקה. מה-6 באוגוסט עד ל-17 בספטמבר 1970, הלהקה ניגנה כארבעה. לאחר מכן, מייהו הוחלף על ידי פיל קולינס, והלהקה ניגנה כארבעה עם קולינס מה-2 באוקטובר עד ה-23 באוקטובר. מיק ברנרד לאחר מכן הצטרף ללהקה. ההרכב שהורכב מגבריאל/בנקס/קולינס/ראת'רפורד/ברנרד ניגנו בהופעות מה-3 בנובמבר 1970 ל-10 בינואר 1971. הלהקה סה"כ ניגנה ב-30 הופעות, והופעה אחת בטלוויזיה. ברנרד לאחר מכן הוחלף על ידי סטיב האקט.
טוני בנקס דיבר על ברנרד ובו אמר:
אופל אגילה
בפולין יוצרו דגמי "אופל אגילה" על ידי "Opel Manufacturing Poland" (שם מלא: "Opel Manufacturing Poland Sp. z o.o.", שם רשמי: "General Motors Manufacturing Poland Sp. z o.o").
בהונגריה יוצרו דגמי "אופל אגילה" על ידי "Magyar Suzuki".
קרוליין לואיזה דאלי
קרוליין לואיזה דאלי (באנגלית: Caroline Louisa Daly; 1832–1893) הייתה אמנית קנדית ילידת פרובינציית קנדה תחתית שעבודותיה מוצגות באחת הגלריות הבולטות של מזרח קנדה. צבעי המים שלה יוחסו באופן שגוי לגברים עד 2017, אז פייג' מתי, אוצרת בגלריה, קבעה את מוצאם באמצעות סקירה ודו"ח היסטורי מפורט לאחר שנתיים של מחקר.
ביוגרפיה
דאלי נולדה בקנדה ב-6 בדצמבר 1832 לקרוליין מריה גור ולסר דומיניק דאלי. הוריה היו שניהם מאירלנד, אך החזיקו בתפקידים רבים ברחבי האימפריה הבריטית. היא נסעה רבות בצעירותה עם הוריה. אביה היה מנהל קולוניאלי, כולל שירות של עשרים וחמש שנים בקנדה, וחמש שנים כ. תפקידו האחרון היה כ, שם נפטר ב-1868. אמה מתה בדרום אוסטרליה ב-1872.
באוגוסט 1866 קרוליין ואחותה ג'ואנה נישאו בנישואים כפולים ב באדלייד: ג'ואנה לג'ון סוטאר, וקרוליין להנרי הובהאוס טורטון. טורטון היה מנהל ומת ב-1893. לקרוליין ולהנרי היו שתי בנות, קרוליין מייבל טורטון (1874–1956) וויולט גור טורטון (1876–1963).
דאלי מתה בבורנמות', אנגליה, ב-9 באוקטובר 1893.
ציורים בצבעי מים
ציורי צבעי המים של דאלי מציגים מגוון נושאים הכוללים סצנות טבע, כגון "לווייתן תקוע", "פנים תא בספינת נוסעים", ותמונות של בית הממשלה באי הנסיך אדוארד בעונות שונות. ביוני 1863 היא יצרה צבעי מים של הקוטג' הממשלתי ב, דרום אוסטרליה. זה היה מעון הקיץ של אביה כמושל המדינה.
יצירותיה חתומות C. Daly או C. L. Daly. במשך שנים, הם יוחסו בטעות לאחד משני גברים,, ראש העיר הראשון של , אונטריו, או צ'ארלס ל. דאלי, מדריך אמנות ופקיד בעיר טורונטו.
חקירת מקורם של הציורים התעוררה בעקבות ביקור במרכז הקונפדרציה של נכדה של דיילי, ריצ'רד ג'נקינס. למשפחתו היו ציורים שעשתה דאלי, והוא זיהה את חתימתה על הציורים שבידי הגלריה. הוא התריע בפניהם שייתכן שהציורים שלהם יוחסו באופן שגוי.
פייג' מתי, שאצרה את התערוכה, ערכה סקירה של שנתיים של הייחוסים והכינה דו"ח מפורט המתאר את ממצאיה. היא הגיעה למסקנה שקרוליין לואיז דאלי היא האמנית שהפיקה את צבעי המים שבידי הגלריה. מת'י גילתה באמצעות מחקריה שהייחוסים לגברים אינם מבוססים. אחד מהם, ג'ון סי.וו דאלי מסטרטפורד, אונטריו אפילו לא היה ידוע כצייר, בעוד שלא הייתה עדות לכך שצ'ארלס ל' דאלי מטורונטו ביקר אי פעם באי הנסיך אדוארד. מתי גם השוותה את ציורי הגלריה לציורים ידועים של דאלי ומצא קווי דמיון סגנוניים ברורים. "ברגע שחפרתי בתיקים, היה ברור מאוד שאין לנו בסיס לעמוד בהן עם הייחוסים שלנו", קבעה מתי. ייחוס שגוי, שמשקף כנראה את הקושי במעקב אחר יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים, במה שעדיין היה אזור שנשלט על ידי גברים. מתי העירה כי בעידן של הזדמנויות מוגבלות לנשים ויקטוריאניות, "זה נפלא שדיילי ניצלה הזדמנויות לנסות דברים חדשים עם עבודתה, לצייר את פנים תא הספינה שלה במסע לאוסטרליה, או להעתיק את עבודתם של אמנים גברים שהצליחו לצאת למדבר כדי ללכוד את יופייה הנשגב של קנדה."
בעקבות גילוי הייחוס השגוי, ותיקון על ידי הגלריה, תרמה משפחת דאלי שישה ציורים נוספים של דאלי, והכפילה את אוסף דאלי של הגלריה. לאחר מכן ערכה הגלריה תערוכה חדשה של ציוריו של דאלי, החל מינואר עד מאי, 2017, בשם "מכירים את קרוליין לואיזה דאלי". מתי אמרה שהשם הגיע מהמנהג של אמצע התקופה הוויקטוריאנית לזמן נשפים כדי להציג את הנשים הצעירות לחברה. היא העירה שהגלריה כבר שנים מציגה את יצירותיה של דאלי מבלי לתת לה את הקרדיט הראוי. "זו טעות שאני מאוד שמחה לתקן", הצהירה.
ערעור הבעל בגט
רקע
מתקנת חכמים, שליח שמעביר גט מן הבעל הנמצא בחוץ לארץ לאישה הנמצאת בארץ ישראל צריך להעיד בפני בית דין שהגט נכתב ונחתם בפניו ("בפני נכתב ובפני נחתם"). בכך הוא מונע כל פתח מצד הבעל או מישהו אחר לערער על תוקף הגט. במקרה שהשליח לא מסר הצהרה זו (כמו במקרה שהשליח מעביר את הגט מעיר לעיר בתוך גבולות ארץ ישראל, שאז אינו מחויב למסור עדות זו) יכול הבעל לטעון כי הגט שביד האישה לא ניתן מכוחו, וכי הוא מזויף.
האחרונים התחבטו בשאלה מהו יסוד כוח הבעל במה שמערער, ומהי סמכותו לערער על גט החתום ביד שני עדים.
כח המערער
בתלמוד מובא בשמו של רבי יוחנן "שאין ערער פחות משניים", כלומר, אם יגיע אדם מו השוק לומר גט זה מזויף או נעשה שלא לשמה אין משגיחים כלל לדברי אותו מערער יחיד.
החילוק בין הבעל לבין מערער מהעולם:
האחרונים טרחו לבאר את החילוק בין ערעור של בעל לערעור של אדם מהשוק, וכמבואר בחדושי מרן רי"ז הלוי, שכשבעל מערער הוא פוסל השטר לגמרי מעצם זה שהוא ערער, משום שהוא "בעל השטר", ובכך ביאר שאף שבעל הוא יחיד, וכידוע 'ערער חד' אין משגיחים בו מכל מקום הבעל עצמו נאמן מתוקף זה שהוא בעל השטר. ואילו 'ערער חד' לא נאמן כלל היות שאין בסמכותו להפקיע כח השטר.
ואולם, הרב משה שמואל שפירא בספרו קונטרס הביאורים חלק על המבואר בחדושי מרן רי"ז הלוי וכתב, שאין החילוק מתוקף זה שהבעל נאמן יותר מפני שהוא בעל השטר אלא כח נאמנותם שווה, והסיבה שבעל כן נאמן לערער ולהביא הגט למצב של קיום חתימות הוא משום שבבעל משגיחים בשונה מאדם אחר שאין משגיחים בו, והביאור לכך טמון בזה שהבעל הוא 'שותף פעיל' למעשה הגירושין ואילו אדם מהשורה איננו שייך כלל למעשה הגירושין. וכהוכחה לכך הביא לשון התוספות רי"ד שנקט ההבדל בין בעל למערער חד בכך, שבבעל 'משגיחים' ובמערער חד 'אין משגיחין' ולא הזכיר כלל שבעל 'נאמן' ומערער חד 'אינו נאמן'. ועוד הביא ראייה מהרמב"ם שלא השתמע מדבריו ש'כח בעל' בשטר מתבטא בערעורו, שהרי כתב שאם ערער הבעל ומייד לאחר מכן אבד הגט ולא הספיקו לקיימו - הדין הוא שהאישה ספק מגורשת. ולכאורה לפי מה שביאר הרב מבריסק הדין היה נותן שהאישה לא מגורשת כלל, שהרי לדבריו מבואר שבעצם זה שערער יש בכך כבר כח להפקיע הגט לגמרי.
הפתרון לערעור
בתלמוד מובא שבמקום שיש ערעור חזק כגון שהבעל עצמו מערער שהגט נכתב שלא לשם האישה או שהגט מזויף, הפתרון לערעור זה הוא "יתקיים בחותמיו", וכמו שמובא בפירוש רש"י שהעדים עצמם יכירו חתימתם או עדים אחרים יכירוהו ואז הגט כשר ונישאת בו.
על מה נסוב ערעור הבעל
בראשונים מובא שערעור הבעל הוא אפילו על זה שהגט נכתב לא לשמה. וכמו שמבואר בפירוש הרש"י במקום אחד שבעל מערער עליו "לפוסלו", ומאידך כתב במקום אחר "שהבעל מערער שהוא מזויף". ואין לפרש זאת כסתירה, מכיוון שאף שיש ערעור על לשמה מועיל קיום חתימות וכמבואר בפירוש הר"ן שמכיוון שקיימוהו שוב אין בו פסול משום "שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבית דין" ומשום כך לא נייצר חששות חדשים לגט לאור זה שהגט לא מזויף.
ואולם, בחדושי רי"ז הלוי כתב שהבעל רק מערער שהגט מזויף והוא מכח שהוא בעל השטר, ובעל השטר כוחו יפה רק במקום שמפקיע הגט לגמרי ולא במקום שמטיל רק ספק בכשרות הגט שנעשה שלא לשמה. לא כן היכן שהבעל מערער על כשרותו, שאז אומרים שאין כח הבעל נעלה יותר ממערער אחד, היות ששם גט שבו עדיין קיים, אם כי יש נידון רק אם כשר אם לאו שאז אין ביד בעל השטר כח יותר מאחד.
חוט טינסל
חוט טינסל הוא כבל חשמלי המשמש לחפצים הדורשים גמישות מכנית גבוהה. חוט טינסל מחבר בדרך כלל את שפופרת הטלפון ליחידת הבסיס של הטלפון.
הרכבה
חוט טינסל מיוצר על ידי עטיפת מספר חתיכות נייר כסף דקות סביב גליל ניילון או סביב גליל טקסטיל.
שימושים
חוטי טינסל משמשים ליישומי טלפון ואודיו בהם מתרחש כיפוף של כבלים חשמליים, כמו אוזניות ומכשירי טלפון ישנים. החוט משמש גם למכשירים קטנים כמו מכונות גילוח או שעונים חשמליים.
קאריס ואן האוטן
קאריס אנוק ואן האוטן (בהולנדית: Carice Anouk van Houten; נולדה ב-5 בספטמבר 1976) היא שחקנית וזמרת הולנדית, המוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור מליסנדרה בסדרה "משחקי הכס" מבית HBO; עבורו הייתה מועמדת לפרס אמי לשנת 2019.
ביוגרפיה
ואן האוטן נולדה בליידרדורפ שבהולנד. אמהּ, מרג'י סטסי, חברת במועצת הטלוויזיה החינוכית של הולנד, ואביה, תיאודור ואן האוטן, הוא סופר ושדרן. אחותה הצעירה, ילקה ואן האוטן, אף היא שחקנית. היא למדה בתיכון באוטרכט, שם שיחקה בתפקיד הראשי במחזה טיל אולנשפיגל. ואן האוטן למדה באקדמיה לאומניות באמסטרדם.
תפקידה הראשון של קאריס ואן האוטן היה בסרט הטלוויזיה, "סוזי קיו" (Suzy Q). ואן האוטן זכתה בפרס עגל הזהב הראשון שלה בתפקידה כסוזי. היא זכתה בפרס עגל זהב נוסף על תפקידה בסרט Undercover Kitty, בשנת 2001. באותה שנה, הופיעה גם בסרט "אמנזיה" שהוקרן אף בארצות הברית. ואן האוטן זכתה בפרס עגל זהב נוסף על סרטו של הבמאי ההולנדי המוערך פול ורהובן "ספר שחור" (Zwartboek) בפסטיבל הסרטים ההולנדי בשנת 2006 שעל תפקידה בו זכתה לשבחים רבים. בסרט גילמה ון האוטן זמרת יהודיה, החברה במחתרת ההולנדית בזמן מלחמת העולם השנייה.
סרטה דובר האנגלית הראשון של ואן האוטן היה "דורותי" (Dorothy) של הבמאית הצרפתיה אגנס מרלה. היא גם הופיעה בשנת 2008 לצידו של טום קרוז בסרט "מבצע ואלקירי" ולצידו של ג'וד לאו בסרט Repo Man בשנת 2010. בשנת 2008, אף הופיעה בסרט קצר בשם Zingen in het Donker ("שרים באפילה"). באותה שנה, הוכרזה כאשת שנה על ידי הניו יורק מגזין, והצטלמה למגזין ואניטי פייר בגיליון מרץ 2008. בשנת 2009 הופיעה בסרט Black Death, ובסרט ההולנדי Stricken.
ביולי 2011, לוהקה ואן האוטן לדמותה של הכוהנת המסתורית מליסנדרה בעונה השנייה של סדרת הפנטזיה של רשת HBO, "משחקי הכס". בשנת 2019 קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה.
בשנת 2012, הוציאה אלבום בשם See You On The Ice, ואף הוציאה קליפ.
בשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "התגלמות הרוע", לצד קטלינה סנדינו מורנו וארון אקהרט.
חיים אישיים
בשנים 2005–2009 הייתה בזוגיות עם השחקן הגרמני סבסטיאן קוך, שכיכב עימה בסרט Zwartboek. בשנים 2013–2015 הייתה בזוגיות עם קיס ואן ניווקרק. מאז 2015 בזוגיות עם השחקן האוסטרלי גיא פירס, ובאוגוסט 2016 נולד בנם הראשון.
מלחמת דת
מלחמת דת או מלחמת קודש היא מלחמה בה הדת מהווה גורם מרכזי לעימות מזוין. מלחמות דת בדרך כלל כרוכות בעימות מזוין בין קבוצות דתיות שונות באותה המדינה, או בין מדינות עם דתות שונות. מסעי הצלב והרקונקיסטה מוזכרים לעיתים רבות כדוגמאות היסטוריות למלחמות דת.
על פי האנציקלופדיה של מלחמות, מתוך 1,763 סכסוכים היסטוריים ידועים/מתועדים, ב-123 מהם, שהם 6.98% מכלל הסכסוכים, הייתה הדת הסיבה העיקרית לסכסוך. על פי "The Great Big Book of Horrible Things", דת היא הסיבה העיקרית ל-13 מתוך 100 המלחמות הקטלניות ביותר בהיסטוריה.
בכמה מהסכסוכים המודרניים הבולטים ביותר, כולל הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מלחמת האזרחים בסוריה והמלחמות באפגניסטן ובעיראק, קיים אלמנט דתי. עם זאת, מחקרים על הסכסוכים המודרניים הללו מעידים שלעיתים רבות עוינות אתנית מהווה את הסיבה העיקרית למרביתם.
שרון לוזון
שרון לוזון (נולד ב-6 בספטמבר 1971) הוא פעיל חברתי, איש ציבור, מורה ומרצה. מכהן כיו"ר ועד סגל ההוראה באוניברסיטה הפתוחה. בעבר היה חבר הנהגת ארגון העובדים הדמוקרטי כוח לעובדים (צוות ארגון) ויו"ר אספת הנציגים של כוח לעובדים. שימש כחבר מועצת עיריית תל אביב – יפו מטעם סיעת "עיר לכולנו".
ביוגרפיה
לוזון נולד וגדל בחדרה. שנותיו הראשונות עברו בשכונה גבעת אולגה בה הכירו והתחתנו הוריו, עולים מצפון אפריקה. בצבא שירת בחטיבת גולני. בפעילותו הפוליטית החל בנעוריו והמשיך בה בשנותיו כסטודנט בהן שימש כחבר במועצת אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה ובמדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ומוסמך תואר שני בלימודי ביטחון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 החל לעבוד כמורה להיסטוריה ואזרחות. ובשנת 2000 החל בתפקידו כמנהל בית ספר, תחילה ביפו ולאחר מכן בפתח תקווה.
בשנים 2003 - 2004 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "שיעור היסטוריה" בערוץ ההיסטוריה. התוכנית התבססה על תוכני ערוץ ההיסטוריה והותאמה על ידי לוזון לתוכנית הלימודים של בתי הספר התיכוניים ושל חטיבות הביניים. במקביל שימש לוזון כיועץ ההיסטורי של הערוץ וכמורה המספק מענה לתלמידים באתר הערוץ.
כיום הוא מרצה במחלקה לסוציולוגיה, מדע המדינה ותקשורת באוניברסיטה הפתוחה ועוסק במסגרת זו בנושאים של אסטרטגיה וביטחון לאומי, מדע המדינה ויחב"ל.
פעילות פוליטית וציבורית
בשנת 2011 נבחר לוזון לתפקיד יו"ר אספת הנציגים של "כוח לעובדים" וכיהן בה עד שנת 2013. אספת הנציגים היא הגוף בו מיוצגים מקומות העבודה השונים (הסניפים) המאוגדים במסגרת ארגון העובדים הדמוקרטי. והיא הגוף המוסמך לקבל כל החלטה ביחס לארגון. האספה בוחרת את צוות הארגון, בית הדין, ועדת ביקורת וגופים נוספים. מאשרת את תקציב הארגון, ועוד. בתקופת כהונתו עלה הארגון לכותרות, לאחר שעובדי הרכבת בראשות גילה אדרעי ניסו לעזוב את ההסתדרות ולהפוך את כח לעובדים לארגון היציג שלהם. הצעד נדחה על ידי בית הדין הארצי לעבודה, שקבע כי רק לאחר שנה יוכלו העובדים להחליט לעזוב את ההסתדרות, או להישאר בה. מאז 2014 משמש בצוות ארגון הנהגת כוח לעובדים. ב-2015 מונה לרכז את פעילות צוות הארגון.
בשנת 2008 היה מהפעילים הראשונים ב"עיר לכולנו", תנועה עירונית הפועלת בתל אביב יפו, שהתמודדה בבחירות לרשויות המקומיות 2008 למועצת העיר תל אביב-יפו ולראשות העירייה, בראשותו של דב חנין. עיקר עיסוקו היה בעבודת השטח ובארגון הפעילים. החל משנת 2011 שימש כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו באופוזיציה והתמקד בעיקר בפעילות למען זכויות עובדים בעיר, סיוע למחוסרי דיור ודרי רחוב וכן הגנה על ערכי הטבע העירוני, כמו במקרה המאבק נגד בנייה בחוף הכורכר בצפון-מערב תל אביב. לוזון פעל נגד הפרטת שירותים עירוניים, ותמך במאבקי עובדי קבלן של חברות בבעלות עירונית - בהם עובדי תל-אופן, האופרה הישראלית ועובדי מנהל הרווחה של העירייה בשבתו בוועדת מכרזים העירונית לקח חלק בפסילת 15 חברות קבלניות אשר הגישו מכרזי הפסד, ולצד זה סייע לקבוצת עובדות הסמך של השירותים החברתיים, והצליח להביא לשיפור בשכרן, להכרה בוותק שלהן לצורכי הבראה וחופשה ולהקטנת הקיצוץ בתקציב העסקתן. הוביל ביחד עם סיעת עיר לכולנו וארגון כוח לעובדים הצעה להפסקת העסקת עובדי קבלן על ידי העירייה, שנדחתה על ידי הקואליציה העירונית.
בחודש יוני 2012 הגיש שרון לוזון ביחד עם סיעת עיר לכולנו הצעת אי אמון בראש העירייה רון חולדאי. ההצעה, שבאה מכוח סעיף 22 לפקודות העיריות, ביקשה להדיח את חולדאי מתפקידו ולפרק את הקואליציה בזמן הקדנציה, דבר נדיר בשלטון המקומי. ההצעה עלתה לאחר שפעילי המחאה החברתית טענו למעצרי שווא ותקיפות חוזרות ונשנות של הסיירת הירוקה של העירייה. ישיבת המועצה בנושא הייתה סוערת ולוותה במחאה של מאות מפגינים בפנים ומחוץ לבניין העירייה, דבר שהוביל "לפיצוצה".יום לאחר מכן, בזכות הלחץ הציבורי, הודיעה סיעת מרצ על פרישתה מהקואליציה העירונית בשל אותה "הפעלת אלימות נגד פעילי המחאה החברתית".
לוזון כיהן כדירקטוריון של מוזיאון ארץ ישראל ובדירקטוריון של תיכון אליאנס ברמת אביב הירוקה בתל אביב.
במסגרת עבודתו באוניברסיטה הפתוחה היה ממנהיגי העובדים שהחליטו להתאגד בשנת 2008 במסגרת ארגון העובדים הדמוקרטי כוח לעובדים. לאחר שהוכרו כארגון יציג, ולאחר כישלון המשא ומתן עם הנהלת האוניברסיטה, היה ממובילי השביתה באוניברסיטה הפתוחה שהחלה באפריל 2009 וארכה 50 ימים, ובכך הייתה לשביתה הארוכה ביותר במשק הישראלי בשנה זו. המאבק באוניברסיטה הפתוחה הסתיים עם חתימתו של הסכם קיבוצי בשלהי שנת 2010 אשר סיים שנים של העסקה פוגענית של חברי סגל ההוראה הזוטר באוניברסיטה זו.
בחודש פברואר 2019 נבחר לתפקיד יו"ר ועד סגל ההוראה.
גאטאן וארן
גאטאן אנטוני וארן (בצרפתית: Gaëtan Antony Varenne; נולד ב-24 ביוני 1990 בלה פוי-אן-ולה שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
וארן החל את דרכו בספורט כטניסאי, אך פרש כשהחל לשחק כדורגל כילד במועדון המקומי של עיר הולדתו לה פוי-אן-ולה. כשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של מונטפרנדיס ובגיל 18 הצטרף לקבוצת הנוער של קלרמון פוט 63, ששיחקה בליגה השנייה בצרפת. בשנת 2009 הצטרף לקבוצת קורנון מהליגה הרביעית בצרפת, שם כיכב במדי הקבוצה וכבש 28 שערים ב-23 הופעות בלבד. ב-2012 הגיע בהעברה חופשית לקבוצת בסטיה מליגת העל הצרפתית, אך שותף רק בשני משחקי גביע ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, ובספטמבר 2013 שוחרר מהמועדון.
בפברואר 2014 חתם במועדון ספורט אשדוד מליגת העל, וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שער בניצחון 2–0 על מכבי פתח תקווה. את עונת 2013/2014 סיים עם שער אחד בשמונה משחקים, ובעונה שלאחר מכן שיחק במכבי יבנה מהליגה הלאומית, במדיה כבש ארבעה שערים ב-22 הופעות.
בקיץ 2015 חתם וארן לשנתיים בקבוצת הפועל ירושלים מהליגה הלאומית. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש תשעה שערים, ובעונתו השנייה כבש 13 שערים אך הקבוצה ירדה לליגה א'.
ב-14 ביוני 2017 חתם וארן בבית"ר ירושלים לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת. ב-2 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 3–0 על ואשאש ההונגרית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, ובמשחק זה כבש את שער הבכורה שלו במועדון. בעונת 2017/2018, כבש וארן 16 שערים בכל המסגרות במדי בית"ר ונבחר לתגלית העונה.
בספטמבר 2019 כבש וארן את השער הראשון בגמר גביע הטוטו נגד מכבי תל אביב והיה שותף לזכיית הקבוצה בתואר.
ב-6 בפברואר 2020 חתם לעונה וחצי בהפועל באר שבע.
ב-28 ביוני 2021 חתם לעונה אחת בבני סכנין, אך נפצע ונעדר לאורך כל העונה.
ב-26 ביוני 2023 פרש ממשחק פעיל.
מחוץ למגרש
לוארן יש תואר אקדמי בגאוגרפיה מאוניברסיטה בצרפת.
וארן עלה לישראל וקיבל אזרחות ישראלית עקב חוק השבות והיותו יהודי.
חוניו הרביעי
חוניו הרביעי - (ביוונית: Ὀνίας) היה בן למשפחת חוניו, משפחת כהונה מבית-צדוק, שחי במאה השנייה לפנה"ס בירושלים. לאחר שהודח אביו מכס הכהונה הגדולה בירושלים, ירד להליופוליס שבמצרים – שם הקים את מקדש חוניו.
שושלת משפחתית ופוליטית
שושלת חוניו היא שושלתם של הכהנים הגדולים של בית המקדש בירושלים בתקופה שקדמה לתהפוכות הפוליטיות של המאה השנייה לפנה"ס. בית חוניו ידועים במקורות גם בשם בית-צדוק.
חוניו הראשון (בן ידוע) חי במאה הרביעית לפנה"ס (אביו הוא הכהן הגדול האחרון הנזכר במקרא). נכדו, חוניו השני, היה מעורב במאורעות המדיניים הקשורים במאבק בין התלמיים המצרים לסלאוקים הסורים על השליטה בדרום סוריה ובארץ ישראל, והתקשר עם אויבי תלמי השלישי.
חוניו השלישי היה בנו של שמעון השני (ככל הנראה שמעון הצדיק) ונכדו של חוניו השני. ככהן גדול שאף חוניו השלישי לקיים בידיו את הסמכויות השלטוניות החילוניות שהיו לו בירושלים, ומשום כך התנגד לאחד מפקידי בית המקדש, שמעון, ששאף להשיג משרה מנהלית בעיר. שמעון, שלא רצה לוותר על תפקידו ומעמדו, הלשין לשליט הסלווקי על פעילותו האנטי-סלווקית של חוניו בעיר. עקב כך נוצר קרע ביחסים בין הכהן הגדול לשלטון הסלווקי. בסופו של דבר, כאשר עלה אנטיוכוס אפיפאנס לשלטון ב-175 לפנה"ס, הוא הגלה את חוניו לאנטיוכיה. לאחר מספר שנים אנדרוניקוס, אחד ממקורביו של אנטיוכוס, התנקש בו בדאפנה, ככל הנראה בעידודו של מנלאוס.
כאשר הוגלה חוניו השלישי לאנטיוכיה, תפס את משרת הכהונה אחיו המתייוון ישוע-יאסון. גם הוא נדחק מתפקיד זה כעבור שלוש שנים על ידי המתייוון הקיצוני מנלאוס, שהיה זה שגרם להתנקשותו של אנדרוניקוס בחוניו השלישי.
השתלשלות עניינים זו בין שמעון לחוניו השלישי, חילופי הגברי במשרת הכהן הגדול, והגלייתו לאנטיוכיה מתוארת בספר מקבים ב':
והמשך התגלגלות הפרשה:
חוניו הרביעי, לפיכך, הוא בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון הצדיק. עם מות אביו היה המועמד החוקי לכהונה הגדולה, אלא שנדחק על ידי אלקימוס שנתמנה במקומו, ואחר כך על ידי יונתן החשמונאי. אין מקורות רבים המתארים את חייו של חוניו בירושלים פרט לעימותים שהביאו אותו לרדת למצרים.
ירידתו למצרים
לאחר שנדחק ממשרת הכהונה הגדולה ירד חוניו יחד עם משפחתו ותומכיו למצרים, מתישהו בין השנים 166–162 לפנה"ס (על הקשיים בתיארוך האירועים פירוט בהמשך). עם הגעתו, שלח חוניו איגרת לתלמי השישי פילומטור ואשתו קלאופטרה, כפי שמציין יוספוס פלאביוס בקדמוניות היהודים:
באיגרת זו מבקש חוניו את רשותו וברכתו של תלמי פילומטור להתיישב יחד עם תומכיו באדמות בין ממפיס לאלכסנדריה, ולהקים בית מקדש הדומה במידותיו ובחזותו לבית המקדש בירושלים, כדי ש"ירעיף טובה" על תלמי ומשפחתו, ועל היהודים, ושיהא מקום של מפגש והרמוניה. נימת האיגרת ידידותית, וכיוון שתלמי נענה לבקשה במלואה, משתמע שיחסים קרובים התקיימו בין בית חוניו ותומכיו לשלטון בית תלמי. ואכן, חוניו ותומכיו קיבלו מתלמי אדמות ליישוב, ושטח להקים עליו את בית המקדש שלהם. אותן אדמות מכונות "אדמות חוניו", והן שוכנות בין ממפיס לאלכסנדריה.
לפי גרסתו של יוספוס, חוניו מתייחס באיגרת גם לחזונו של הנביא ישעיהו, באומרו כי יהיה מקדש במצרים לה' ע"פ נבואתו:
חוניו ותומכיו, שחיו בתקופה בה החלו לפרש ולפענח את דברי הנביאים, השוו אותם למאורעות הגאו-פוליטיים שהתרחשו באותה עת. ככל הנראה הבינו את הפסוק המדבר על תבוסת מצרים מפני אשור כמתכוון לשתי הפלישות של אנטיוכוס הרביעי למצרים בשנים 170-168 לפנה"ס. עירובם של אירועים אלו ופרשנותם כמתאימים לדבריו של הנביא, יחד עם חילול בית המקדש בירושלים – על ידי כוהנים מתייוונים ולאחר מכן על ידי גזירות אנטיוכוס - הביאו אותם למסקנה שזו העת לקיים את נבואת הנביא ולבנות מקדש חדש במצרים.
לתלמי השישי פילומטור היו נימוקים משלו שהביאוהו להענות לבקשתו של חוניו להקצאת אדמות לו ולתומכיו. ככל הנראה, יישוב קבוצת תושבים זרים בתוך ומסביב להליופוליס – נקודה אסטרטגית חשובה על הדרך בין ממפיס לאלכסנדריה – היווה צעד חשוב בהגנה על לב מצרים מפני ניסיונות פלישה סוריים נוספים. בנוסף, פילומטור קיווה שבמיקום זה היהודים הנאמנים לו ישימו עינם על האוכלוסייה המקומית. סיבה שלישית קיימת גם כן. בשנת 163 לפנה"ס כרת תלמי פילומטור ברית עם אחיו – תלמי השמיני – המכונה פיסקון. על ידי הברית האסטרטגית עם חוניו, תלמי פילומטור קיווה לשמור את נאמנותו של זה לעצמו ולעצמו בלבד, במקרה של עימותים עתידיים עם אחיו.
על ידי צירוף נסיבות מקרי ומיוחד במינו, נוצרה ברית מעניינת בין בנו של כהן גדול יהודי אשר נס למצרים מפני רדיפה פוליטית וחילול בית המקדש, במטרה למלא נבואה עתיקה על בית מקדש חדש במצרים, לבין השליט העליון של מצרים. תלמי מגייס את חוניו ותומכיו כבני בריתו וככוח צבאי בתמורה לאדמות ולרשות להקים שם את בית מקדשם.
על עומקה של הברית ואופיה מספר יוספוס בספרו נגד אפיון:
גם אם תיאורו של יוספוס כי תלמי וקלאופטרה שמו את כל ממלכתם ומבטחם בידי היהודים הוא מוגזם, ניתן להבין מעצם התיאור, גם של אפיון עצמו (עמו יוספוס מתווכח), כי חוניו היה בן-חסות של המלך והמלכה, ושמערכת יחסים זו אפשרה לחוניו קריירה מוצלחת למדי בחצר המלוכה התלמית, וגם לבניו אחריו.
אדמות חוניו
האדמות אשר ניתנו לחוניו ותומכיו היו, כפי שנאמר, בעיר הליופוליס שבין ממפיס לאלכסנדריה. נוהג זה של הענקת אדמות היה נהוג בשושלת התלמית, ולכן אין סיבה להטיל ספק באמיתות קביעותיו ההיסטוריות של יוספוס בעניין זה בספר השביעי של מלחמת היהודים:
אין כיום מידע חד משמעי לגבי גודל הטריטוריה שהוכרה כ"אדמות חוניו", אך שם זה שויך לאותו אזור זמן רב גם לאחר מותו של חוניו. לא זו אף זו – הגאוגרף בן המאה השנייה קלאודיוס תלמי רמז כי שמה של העיר הליופוליס שונה ל"עיר חוניו".
קיימת סברה כי הסיבה למספר הנקודות היא כי חוניו ותומכיו רצו להקים חמש ערים במצרים, בהתאם לנבואתו המוזכרת מעלה של ישעיהו. אך סברה מקבילה היא כי הסיבה למספר נקודות היישוב הוא חזרה על דגם הלניסטי מוכר של התיישבויות צבאיות מפוזרות, המאפשר שימת לב צמודה להתרחשויות האזרחיות והפוליטיות, ודגם יעיל למניעת מצור.
מקדש חוניו
אמנם ידוע כי היהודים התיישבו בהליופוליס ומסביבה, אך המיקום המדויק של בית המקדש נותר לא ברור עד היום. חוקרים מוקדמים זיהו את הגבעה לאונטופוליס בתור תל אל-יהודיה (בו נמצאו כתובות יהודיות) וקבעו כי שם הוקם בית המקדש, אך חוקרים עכשוויים מזהים בעייתיות רבה בקביעה הזו, כיוון שהחוקרים המוקדמים הסתמכו בעיקר על תכתובת (המוזכרת אצל יוספוס) בין חוניו לתלמי פילומטור. תכתובת זו היא ככל הנראה זיוף מאוחר יותר שמטרתו להציג את המקדש כטמא, ומתוארכת כיום כבת התקופה הרומית. עדות נוספת לחוסר הדיוק של החוקרים המוקדמים הוא שיוספוס עצמו אינו מתייחס באופן מפורש לשם "לאונטופוליס", אלא רק ל"גבעה בהליופוליס". קרי, אף הוא אינו מוכן לייחס באופן חד משמעי את המצאות בית המקדש למקום זה.
המקור המרכזי למיקומו ומראהו של בית המקדש אם כן, הוא יוספוס, בספרו מלחמת היהודים:
מהקטע עולה כי מקדש חוניו היה מרוחק 180 אצטדיות (סטדיות) מממפיס – כ-30 קילומטרים (או יותר) במידות מודרניות - פרט שכנראה הסיק יוספוס מדיווחים של יחידות רומאיות שהרסו את בית המקדש. לפי אותם דיווחים, המרחק בין ממפיס להליופוליס היה כ-30 קילומטרים. כלומר המקדש היה ככל הנראה בתוך, או קרוב מאוד, להליופוליס העתיקה. מכאן עולה, שאף על פי שתל אל-יהודיה הייתה התיישבות של יהודים תומכי חוניו, היא לא הייתה נקודת הקמתו של בית המקדש.
בנוגע למראהו של בית המקדש וממדיו, נראה מהקטע כי לכאורה הוא אינו דומה בממדיו למקדש בירושלים. אך בחלק אחר באותו ספר, יוספוס טוען כי המקדש אכן תוכנן כהעתק של אחיו בירושלים. הסתירה הפנימית נפתרת כאשר מבינים את השינויים שנערכו בבית המקדש בירושלים. מבקרים מוקדמים מתארים אותו באותם ממדים כפי שמתאר יוספוס את מקדש חוניו - מגדל ששישים אמות אורכו. ההבדל בתיאור נובע משינויים בבית המקדש שנערכו בתקופת הורדוס, כלומר הרבה מאוחר יותר. ככל הנראה, חוניו תכנן ובנה את בית המקדש לפי דמותו שהכיר וזכר, ויוספוס לא התייחס לשינויים שנעשו בבית המקדש הירושלמי לאחר תקופת חוניו בהשוואה שערך.
חיזוק נוסף לטענה שחוניו בנה את מקדשו בדמותו של המקדש בירושלים נמצא בספר ישעיה, בפסוק שהמריץ את חוניו להתיישב במצרים ולהקים מקדשו שם. שם העיר מתורגם ביוונית ל"עיר הצדק". אותה "עיר צדק" אשר מופיעה בתחילת חזון ישעיה:
לו באמת דימו בעיניהם חוניו ותומכיו את עירם החדשה כ"עיר הצדק" האמיתית, היה להם תמריץ חזק לעצב את מקדשם החדש בדמותו של המקדש בעיר שהכירו ועזבו, בתקווה שעירם החדשה תהא "עיר הצדק" האמיתית.
מקדש חוניו שימש את יהודי האזור הסמוך לו, שגם זבחו בו וקיימו אותו כלכלית. הוא שימש בנוסף את שאר יהודי מצריים. המקדש עמד על כנו עד שנת 74. בשנה זו נחרב על ידי חיילים רומאים בשלהי המרד הגדול, תחת הוראותיו של לופוס.
המשך הברית עם בית תלמי
מיד לאחר מותו של תלמי השישי פילומטור, בשנת 145 לפנה"ס, כאשר תושבי אלכסנדריה איימו לפלוש לממלכה ולתקוף את המלכה קלאופטרה, היו אלו חוניו ודוסיתאוס שהביאו לרגיעה ולהפסקת אש, והצילו את הממלכה המצרית ממלחמת אזרחים.
עדות לאירוע זה קיימת בספרו של יוספוס, "נגד אפיון":
אירוע נוסף המעיד על עוצמת הברית בין בית חוניו לבית תלמי הוא ניסיונו של פיסקון, אחיו של המלך המנוח, לתפוס בכוח את הכתר מפני קלאופטרה גם כן בשנת 145 לפנה"ס. היה זה חוניו אשר התייצב לימין המלכה וגייס את כוחותיו. עקב סדרת אירועים מוזרה ואולי אף פלאית, תוכניותיו של פיסקון עלו בתוהו. יוספוס מזהה עדות לאירועים אלו בחגיגות שנתיות המנציחות אותם, ואף יש לכך אזכור בספר מקבים ג'.
מאירועים אלו ניתן להבין את עוצמת הברית בין חוניו ואנשיו לבין חצר המלוכה התלמית, ועל השפעתו ההולכת וגדלה על מאבקי הכוחות הפנימיים בה. בנוסף, הם מראים את עוצמתו הצבאית של היישוב היהודי באדמות חוניו, שיכול היה להוות משקל נגד לפלישות ולהתקוממויות אזרחיות.
ידוע כי בעת הזו חוניו כבר אינו חי, אך שנת פטירתו אינה ידועה באופן וודאי.
מקורות היסטוריים ומחלוקות מלומדים
המקורות המרכזיים למאורעות תקופה זו הם ספריו של יוספוס פלביוס: "מלחמת היהודים" "קדמוניות היהודים" ו"נגד אפיון", וכן ספר מקבים ב'. בין מקורות אלו יש סתירות רבות בזהותם המדויקת של הדמויות, בתארוך האירועים ובמשמעותם ההיסטורית, התאולוגית והפוליטית.
המחלוקת בנוגע לזהותו של חוניו
המחלוקת הראשונה נוגעת לעצם זהותו של בונה בית המקדש במצרים. הסיבה לכך היא שתי גרסאות סותרות לסיפור חייו בעבודותיו של יוספוס פלביוס, ובנוסף בספר מקבים ב'. בספרו "מלחמת היהודים" מתאר יוספוס את מקים בית המקדש בהליופוליס כבנו של שמעון הצדיק, כלומר חוניו השלישי.
מציטוט זה ניתן להסיק כי יוספוס מזהה את חוניו השלישי גם כמגרש בני טוביה וגם כבורח מפניהם מפני אנטיוכוס ושליחיו לתלמי במצרים ומקים שם את בית המקדש שלו. מאידך, בקדמוניות היהודים טוען יוספוס כי מקים בית המקדש הוא נכדו של שמעון, קרי חוניו הרביעי:
רוב החוקרים תומכים בסברה כי גרסת קדמוניות מדויקת יותר, שכן היא נכתבה מאוחר יותר, וייתכן כי יוספוס תיקן את טעויותיו הקודמות ממלחמת היהודים. בנוסף – בעל מקבים ב' מתאר את מסכת חייו של חוניו השלישי באופן שונה לחלוטין – הוא טוען שהלה איבד את משרתו ככהן הגדול לאחיו יאסון בשנת 175 לפנה"ס, ושלוש שנים לאחר מכן, כשמנלאוס הפרו-סלאווקי תפס את הכהונה, חוניו השלישי נרצח בדאפנה על ידי מתנקש שהיה פקיד של אנטיוכוס אפיפאנס הסלאווקי – אנדרוניקוס.
רוב החוקרים מסכימים שאמנם גרסת האירועים כפי שהיא מתוארת במקבים ב' אינה מדויקת לחלוטין, אך סביר להניח כי חוניו השלישי אכן נרצח, ובנו – חוניו הרביעי, הוא שירד למצרים והקים שם את מקדש חוניו בלאונטופוליס. בעל מקבים ב' אמין על דעת חוקרים מודרניים כיוון שהיה קרוב יותר כרונולוגית לאירועים המדוברים – מרחק שני דורות בלבד ממותו של חוניו השלישי. בין חוקרים אלו ניתן למצוא את אביגדור צ'ריקובר בספרו "היהודים והיוונים בתקופה ההלניסטית" וגדעון בוהק בספרו "Joseph and Aseneth and the Jewish Temple at Heliopolis". בוהק במחקרו מזהה את חוניו המדובר כחוניו הרביעי לאורך כל הכרונולוגיה המתוארת לעיל, ממאבקי הכוחות בירושלים, דרך הירידה למצרים, בניית המקדש והברית הפוליטית עם בית תלמי. כחיזוק לטענתו כי הברית הייתה עמוקה, הוא מביא את בניו של חוניו, שנשאו תפקידים רמים בממלכתה של קלאופטרה.
המחלוקת בנוגע לתארוך האירועים
השנה המדויקת של ירידת חוניו ותומכיו למצרים שנויה במחלוקת. ידוע כי חוניו השלישי, אביו, נרצח בדאפנה בשנת 171 לפנה"ס. במלחמת היהודים, בו יוספוס מזהה את בונה בית המקדש כחוניו השלישי, הוא מתארך את ירידתו למצרים בשנת 166 לפנה"ס לאחר חילול בית המקדש בירושלים על ידי אנטיוכוס. אך בקדמוניות, בו יוספוס כבר מודע לטעות בין האב לבן שעשה קודם לכן, הוא מתארך את המנוסה רק בשנת 162 לפנה"ס, לאחר שהכהונה הגדולה עוברת לידיו של אלקימוס. היות ששני ספרי המקבים וספר דניאל אינם מדברים כלל על מנוסתו של חוניו למצרים או על הקמת מקדשו, נאלצים החוקרים להסתמך על גרסותיו הסותרות של יוספוס, ובנוסף על מקור בעל אופי מפוקפק למדי: מכתב מבעל תפקיד רם מעלה בממלכת תלמי הממוען ככל הנראה אל חוניו, המתוארך לשנת 164 לפנה"ס. אך היות שאותנטיות האיגרת, מענה ותיארוכה, עדיין שנויים במחלוקת, לא ניתן להסתמך עליה כמקור חד-משמעי לתארוך ירידתו של חוניו למצרים.
אין בנמצא כיום מקורות היסטוריים אמינים על מנת לתארך את בניית מקדש חוניו בהליופוליס. התאריך היחיד הנקוב ביחס למקדש חוניו הוא קביעתו של יוספוס כי מקדש חוניו עמד במשך 343 שנים, אך רוב החוקרים מאמינים כי זוהי טעות סופר, כלומר יוספוס התכוון ל-243 שנים.
מתוך כתביו של יוספוס ידוע כי הרומאים החריבו את מקדש חוניו בשנת 74 לספירה, בשלבים האחרונים של המרד הגדול, לאחר שהחריבו את בית המקדש בירושלים ואת מצדה, ורדפו אחר קבוצת קנאים למצרים. שם, קיבלו הוראה להחריב את בית המקדש, שיוספוס מזהה כמקדש חוניו:
לפי ספירתו לעיל של יוספוס, שנת הקמתו המסתברת של המקדש היא 169 לפנה"ס. תאריך זה אינו מסתבר לאור המחלוקת המתוארת מעלה לגבי ירידתו של חוניו למצרים. התאריך המוקדם ביותר לירידת חוניו למצרים הוא שנת 166 לפנה"ס, כלומר לא ניתן להניח שהמקדש נבנה לפני כן. סביר להניח כי המקדש הוקם בשנים הצמודות לירידת חוניו למצרים, כלומר בסיום העשור הרביעי למאה השנייה לפנה"ס. בהיעדר עדויות אמינות אחרות, אין דרך לתארך באופן מדויק את בניית בית המקדש.
לקריאה נוספת
ספרים
הדגל הטרנסג'נדרי
הדגל הטרנסג'נדרי הוא דגל המשמש לסמלה של הקהילה הטרנסג'נדרית בעולם, אשר עוצב על ידי האישה הטרנסג'נדרית האמריקאית מוניקה הלמס בשנת 1999.
היסטוריה
עיצוב הדגל הטרנסג'נדרי הידוע ביותר ברחבי העולם הוא "דגל הגאווה הטרנסג'נדרית", המשמש כסמל לגאווה וגיוון של טרנסג'נדרים וזכויות עבור חברי הקהילה. הדגל נוצר על ידי האישה הטרנסג'נדרית האמריקאית מוניקה הלמס בשנת 1999, והוצג לראשונה במצעד גאווה בפיניקס, אריזונה בשנת 2000.
עיצוב הדגל מורכב מחמישה פסים אופקיים: שניים כחולים בהירים, שניים ורודים ואחד לבן במרכז. הלמס תיארה את משמעות עיצוב הדגל באופן הבא,
שימוש
בממלכה המאוחדת, מועצת ברייטון והוב מניפה את הדגל ביום הזיכרון הטרנסג'נדרי. "Transport for London" (הגוף הממשל המקומי האחראי על רוב רשת התחבורה בלונדון, אנגליה) הניף גם כן את הדגל ממטה לונדון 55 ברודוויי של הרכבת התחתית של לונדון לשבוע המודעות הטרנסג'נדרי הנערך ב-20 בנובמבר 2016.
הדגל הונף מהתורן הציבורי הגדול במחוז הקסטרו של סן פרנסיסקו (הידוע כרובע הראשון והגדול ביותר עבור הומוסקסואלים בעולם, בו מתנוסס דגל הגאווה בדרך כלל) בפעם הראשונה ב-19 וב-20 בנובמבר 2012 לציון יום הזיכרון הטרנסג'נדרי. את טקס הנפת הדגל ניהלה מלכת הדראג המקומית, לה מוניסטט.
ב-19 באוגוסט 2014, תרמה מוניקה הלמס את הדגל הטרנסג'נדרי המקורי משנת 1999 למוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית בבירה וושינגטון.
פילדלפיה הפכה לממשלת המחוז הראשונה בארצות הברית שהניפה באופן רשמי את הדגל בשנת 2015, בעודו הונף בבית העירייה לכבוד ועידת הבריאות הטרנסג'נדרית השנתית ה-14 של פילדלפיה על ידי מרכז מזוני, והתנוסס על יד דגלי ארצות הברית ועיר פילדלפיה. ראש העיר דאז, מייקל נוטר, נשא נאום לכבוד קבלת הקהילה הטרנס'נדרית בעיר.
בינואר 2019, נציגת וירג'יניה, ג'ניפר וקסטון, תלתה את הדגל מחוץ למשרדה בוושינגטון הבירה, בצעד להפגנת תמיכה בחברי הקהילה. במרץ 2019, עשרות חברי קונגרס דמוקרטים ועצמאיים הניפו את הדגל מחוץ למשרדיהם לשבוע הנראות הטרנסג'נדרי לקראת יום הנראות הטרנסג'נדרית הבינלאומי ב-31 במרץ.
הדגל התנוסס מעל בנייני הקפיטול של ארצות הברית בפעם הראשונה ביום הזיכרון הטרנסג'נדרי בציונו בשנת 2019. קפיטולי מדינת איווה וקליפורניה הניפו אותו בשטחן.
גרסת אימוג'י של הדגל נוספה לרשימת האימוג'ים הסטנדרטית בשנת 2020.
עיצובים נוספים
במהלך השנים, מספר דגלים טרנסג'נדרים אומצו על ידי אנשים, ארגונים וקהילות טרנסג'נדרים שונים ברחבי העולם, בהם:
ג'ניפר פלינן
המעצבת, ג'ניפר פלינן תיארה את עיצובה באומרה כי:
"הגעתי לרעיון לדגל הטרנסג'נדרי לפני כמה שנים. בזמנו לא ידעתי על עיצובים אחרים של דגל. העיצוב נוצר עבור גאווה בקרב חברי הקהילה. סיבה נוספת שהכנתי את הדגל היא שרוב מתלבשי הקרוס-דרסינג הם לא הומוסקסואלים אבל אם הם משתמשים בדגל הגאווה, אנשים יחשבו שהם הומואים. הצבעים על הדגל הם מלמעלה למטה. ורוד, סגול בהיר, סגול בינוני, סגול כהה וכחול. הוורוד והכחול מייצגים זכר ונקבה. שלושת הפסים הסגולים מייצגים את המגוון של הקהילה הטרנסג'נדרית וכן מגדרים אחרים מלבד זכר ונקבה".
הדגל הישראלי
עיצוב ייחודי של הדגל הטרנסג'נדרי משמש בישראל את חברי הקהילה המקומיים לצד א-בינארים. לדגל זה ישנו רקע בצבע ירוק ניאון (הבולט במקומות ציבוריים) וסמלי ונוס (נקבה), מארס (זכר) וחץ מארס מעורב עבור ייצוג טרנסג'נדרים בשחור.
ג'ונתן אנדרו
בשנת 1999, האיש הטרנסג'נדרי ג'ונתן אנדרו בסן פרנסיסקו, תחת הכינוי "קפטן ג'ון" באתר הטרנס שלו "הרפתקאות בבוילנד", עיצב ופרסם דגל עבור הקהילה הטרנסג'נדרית. דגל זה מורכב משבעה פסים מתחלפים בצבעי וורוד בהיר ותכלת המופרדים בפסים לבנים דקים וכוללים, במנוף השמאלי העליון, סמל ונוס ומארס תאומים בצבע לבנדר. ההסבר החוזר על סמליות הצבע לעיצוב הדגל הידוע יותר של מוניקה הלמס כמעט היה זהה לזה של תיאור העיצוב של אנדרו בעמודים אחרים. התיאור המקורי של עיצובו של אנדרו היה לדברי:
"כן, אכן, הגיע הזמן שיהיה לנו סמל משלנו לייצג את הקהילה, לא? למה אנחנו לא יכולים לקבל את שלנו? ואפשר לומר שאנחנו מרגישים שהעיצובים האלה, שעוצבו על ידי קפטן השכונה הידידותי שלכם, מגלמים את כל ההיבטים של הזהויות שלנו. בין אם אנחנו טרנסג'נדרים או טרנסקסואלים, עוברים ממין זכר (כחול) לנקבה (ורוד) או מנקבה (ורוד) לזכר (כחול), או רק איפשהו באמצע, שני עיצובי הדגל לוכדים את הדקויות ואת החוזקות של הרוח שלנו (והמבטאים הלבנים בין השורות הם - כביכול - הניצחונות הקטנים שמתרחשים אצלנו במהלך מסעותינו להפוך לשלמים). לעזאזל, מי יודע, אולי זה פשוט עלול לתפוס".
אנדרו הסביר את המוטיבציה שלו ליצירת הדגל בראיון בשנת 2017:
הפארק הפרובינציאלי דינוזאור
הפארק הפרובינציאלי דינוזאור (אנגלית Dinosaur Provincial Park) הוא פארק ואתר מורשת עולמית הנמצא בדרום מזרח הפרובינציה אלברטה, בקנדה. הפארק נמצא במרחק כ-200 ק"מ דרומית-מזרחית לקלגרי.
הדגל הטרנסג'נדרי
ג'ונתן אנדרו
עיצבתי את הדגל הזה בזמנו כי אז, לא היה שום דבר עבורנו חוץ מדגל הקשת הסטנדרטי. לפני שגוגל הייתה קיימת בתפקיד שהיא קיימת היום, חיפשתי לעומק באינטרנט כדי לראות אם אני יכול למצוא דגל גאווה טרנסג'נדרי ולא מצאתי, אז כאמן/מעצב, עיצבתי דגל בעצמי עבור הקהילה שלנו. הדגל עצמו נועד לייצג את הקהילה (הטרנסג'נדרית) כולה, כאשר הסמל התאום מייצג את המסע שלנו ואת התכונות שיש לנו. פרסמתי את העיצוב באתר שלי כ-"דגל הגאווה הטרנסג'נדרי הראשון", ומספר אתרים קלטו אותו. כולנו היינו אז קהילה מלוכדת של אתרים, שקישרו זה לזה באמצעות רשתות גאווה. למרות שזה היה הרצון שלי, מעולם לא היה לי את הכספים להפיק אותו".
הפארק הפרובינציאלי דינוזאור
גאולוגיה
סלעי המשקע המצויים בפארק הורבדו לאורך 2.8 מיליוני שנים. בפארק ישנן שלוש תצורות גאולוגיות: התצורה הקדומה ביותר, תצורת אולדמן (Oldman Formation), זמנה באמצע הגיל הגאולוגי קמפן, בשלהי תור הקרטיקון, לפני כ-80 מיליוני שנים; תצורת פארק דינוזאור (Dinosaur Park Formation), שזמנה מלפני 76.5 מיליוני שנים עד לפני 74.8 מיליוני שנים; ותצורת כפת דוב (Bearpaw Formation), מלפני כ-74 מיליוני שנים. תצורת פארק דינוזאור היא התצורה שבה נמצאים רוב המאובנים. היא הורבדה באקלים חם בנהרות גדולים בשפלת חוף. באותה תקופה כוסה רוב שטחה של אמריקה הצפונית של היום על ידי ים פנימי המכונה הים הפנימי המערבי, שצורתו כצורת האות Y. אזור הפארק שכן על השוליים המערביים של הזרוע המערבית. תצורת פארק דינוזאור משתרעת על פני כמיליון שנים.
טבע
הפארק הוא מערכת אקולוגית מורכבת, הכוללת ערבת דשא, בתרונות וצפצפות נחל. המערכת האקולוגית של הפארק היא מערכת ייחודית, השונה ממערכת ערבת הדשא שסביבו. החי בפארק כולל, בין השאר, זאב ערבות, מיני תחמסיים, ארנבון מצוי, אייל פרדי שחור-זנב, ואנטילוקפרה אמריקנית. בין הזוחלים ניתן למצוא עכסנים, נחש גופר פסיפי, ונחש בירית מצוי. בפארק נמנו 165 מיני עופות, בעיקר באביב ובקיץ. בין מיני הצומח בפארק ניתן למצוא כמה מן הצבריים הצפוניים ביותר בעולם.
פלאונטולוגיה
הפארק הפרובינציאלי דינוזאור משמר מגוון רחב של דגים בעלי חוליות שחיו במים מתוקים, דו-חיים כמו סלמנדריים, חסרי זנב, זוחלים, מגוון גדול של צבים, תנינאים, וכן יונקים כמו חדפיים, ומכרסמים דמויי סנאי. ממכרסמים אלה נותרו בעיקר שיניהם ולא עצמות.
מאובני הדינוזאורים שנמצאו בפארק מגוונים מאוד, וכוללים דינוזאורים ממשפחת הצרטופים, הדרוזאוריים, אנקילוזאוריה, היפסילופודון, טירנוזאוריים, אורניתומימיים, דרומאוזאוריים, ועוד.
הפארק ואתר מורשת עולמית
הפארק הוכרז ב-27 ביוני 1955, כחלק מיובל החמישים של אלברטה. מטרת הכרזת הפארק הייתה להגן על המאובנים השונים. צעד נוסף שנועד למטרה זו היה הקמת מוזיאון ייחודי לנושא. עד 1985 הועברו הממצאים השונים מן הפארק למוזיאונים שונים ברחבי העולם, למחקר מדעי ולתצוגה. באותה שנה הוקם מוזיאון הפלאונטולוגיה המלכותי על שם טיירל (Royal Tyrrell Museum of Palaeontology), כמאה וחמישים קילומטרים מצפון לפארק, וכיום מועברים אליו כל הממצאים מהפארק.
ב-26 באוקטובר 1979 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. נימוקי ההכרזה היו בתי הגידול הייחודיים של הבתרונות ואזור גדת הנהר, והחשיבות העולמית של המאובנים שנמצאו באזור.
בפארק נמצא מרכז מבקרים המציג תערוכות על דינוזאורים, מאובנים, הגאולוגיה והטבע שבפארק. סמוך למרכז המבקרים נמצא גם הצריף של ג'ון ווייר (Ware), שהיה בוקר אמריקאי אפריקאי, שחי במחצית השנייה של המאה ה-19. וייר נולד למשפחת עבדים בדרום קרוליינה, בארצות הברית, ולאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, למד את מקצועו ושוחרר מעבדות. הוא היה הראשון שהביא עדר בקר לאלברטה, והיה מראשוני הבוקרים באזור. הוא נודע בכוחו הפיזי הרב ובמיומנותו כבוקר, והפך לדמות עממית מפורסמת. וייר חי באזור הפארק, וכמה אתרים באזור נקראים על שמו.
מרקוזה
מרקוזה הוא שם משפחה.
רפאל אסקלונה
רפאל קליקסטו אסקלונה מרטינס  (בספרדית: Rafael Calixto Escalona Martinez, 26 במאי 1926 – 13 במאי 2009) היה מלחין וזמר-יוצר קולומביאני, שנודע כיוצר מוזיקת ואיינאטו. יחד עם קונסואלו אראוחו ואלפונסו לופס מיקלסן ייסד את פסטיבל האגדה האויינאטה Festival de la Leyenda Vallenata. הוא שר לעיתים רחוקות, בדרך כלל בחוג חבריו, והעדיף שאחרים ישירו את יצירותיו. שיריו משקפים את האירועים שקרו במחוז מגדלנה רבתי במאה ה-20. הם בוצעו על ידי אמנים ידועים של מוזיקת ואיינאטו כמו גיירמו בויטראגו ומלוויו (אנחל פונטנייה, אפריין טורס וקרלוס "אל מוצ'ו" רוביו), חוליו בובאה, דיומדס דיאז, אל בינומיו דה אורו רפאל אורוסקו וישראל רומרו, חורחה אוניאטה, פונצ'ו ואמיליאניטו סולטה, קרלוס ויווס.