cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואלנסיין
היסטוריה
ואלנסיין מופיעה לראשונה במסמכים רשמיים של קלוביס השני מלך הפרנקים משנת 693. בחוזה ורדן (843 ) נכללה העיר בממלכת לותארינגיה, בין ממלכות פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית. בשנת 881 פלשו הנורמנים לדוכסות אֵיְנו, שוואלנסיין הייתה חלק ממנה. ב-1008 סבלה העיר מרעב ותושביה נדבקו במגפת דבר. ב-1345 הפכה לנחלת בית בוואריה, ששלט גם בהולנד ובזילנד. ב-1433, עברה העיר לחסותו של פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה באמצעות קשרי נישואים, והפכה לחלק מנחלותיו בארצות השפלה הבורגונדיות. ב-1477, לאחר מות שארל הראשון דוכס בורגונדיה, הפכה ואלנסיין עם כל ארצות השפלה הדרומיות לנחלת בית הבסבורג מאוסטריה. בשנת 1556, אחרי שקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה התפטר, עברה ואלנסיין, כחלק של ארצות השפלה, לשלטון בנו, פליפה השני מלך ספרד. ב-1677, צבאו של לואי הארבעה עשר כבש את העיר והיא הפכה לחלק של צרפת בהתאם להסכם ניימכן (1678). ביולי 1793 נכבשה העיר ונחרבה על ידי כוחות אנגלו-אוסטריים, אך שוחררה על ידי צבא המהפכה הצרפתי באוגוסט 1794. במלחמת העולם הראשונה נפלה העיר בידי הגרמנים ב-1914, ושוחררה על ידי חיילים בריטיים וקנדיים ב-1918. ב-10 במאי 1940 הופצצה העיר על ידי הגרמנים, ופרצה דליקת ענק שהחריבה את מרכז העיר. ואלנסיין שוחררה ב-2 בספטמבר 1944 על ידי צבא ארצות הברית.
כלכלה
כבר במאה ה-15 התפרסמה ואלנסיין כמרכז תעשיית בדי תחרים שיוצרו מחוטי פשתן. גם כיום קיימת בעיר תעשיית טקסטיל מפותחת. ב-1718 נתגלו מרבצי פחם בסביבות העיר וב-1734 הוקמה חברה לכריית פחם. כיום מתבססת העיר על תעשיית מכוניות, בתי זיקוק ותעשיות מטלורגיה, אלקטרוניקה, צבעים ותרופות.
בעיר ממוקמת קבוצת כדורגל מהליגה העליונה הצרפתית - ואלנסיין.
שבי ישראל
שבי ישראל למען אחינו האובדים הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם בשנת 2002 על ידי מיכאל פרוינד, המשמש עד היום כיושב הראש, במטרה לחזק את הקשרים בין מדינת ישראל ויהדות התפוצות לבין קבוצות ממוצא יהודי וקבוצות לא-יהודיות שלהן זיקה מיוחדת לעם היהודי. הארגון זוכה לתמיכה כספית של תורמים מישראל ומהתפוצות ובשנים האחרונות, גם לתמיכה של משרדי ממשלה דוגמת משרד העלייה והקליטה. בין השאר, הארגון מימן לימודי היהדות, הכנה לעלייה ונסיעה לישראל לעדת בני מנשה מהודו, וממשיך בישראל בטיפול בהם.
הארגון שבי ישראל סבור כי יש חשיבות מוסרית והיסטורית להושיט יד לאלה המבקשים לחזור או להתקרב אל העם היהודי, ולא רק בשל התועלת הרבה (הסברתית וכו׳) שעשויה לצמוח מכך לעם היהודי ולמדינת ישראל.
כמו כן, מפעיל הארגון אולפני גיור תחת הכוונת ושיתוף הרבנות הראשית לישראל: "מכון מרים" לדוברי ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית, ו"מכון מילטון" לדוברי אנגלית.
בשנת 2019 הגישה רעייתו לשעבר של מיכאל פרוינד, שרה, תביעה נגד הארגון, בטענה כי 50 מיליון ש"ח מכספים שהוקצו עבורה על ידי אביה, הועברו שלא כדין לארגון ולנושאי משרה בארגון, לרבות תוך זיוף חתימותיה ורישום כוזב במסמכי הארגון.
טענות כנגד הארגון קיימות בציבור הדתיים לאומיים שכן נדמה שחלק מן האנשים אשר הארגון מתעסק בהם הוא לא-יהודים לחלוטין אשר אותם הוא מעודד להתגייר ולעלות ארצה.
תחומי הפעילות
הצוות של "שבי ישראל" מורכב ממורים ומרבנים. הארגון מגיע לרחבי העולם לאלה המבקשים קשר עם העם היהודי. הוא מסייע להם לעשות זאת באווירה של פתיחות, סובלנות והבנה. הפעילות כוללת:
קשרי הארגון
הארגון מקיים קשרים שוטפים עם הקהילות הבאות:
ג'סי טיילר פרגוסון
ג'סי טיילר פרגוסון (באנגלית: Jesse Tyler Ferguson; נולד ב-22 באוקטובר 1975) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בשל גילום דמותו של מיטשל פריצ'ט בסדרה "משפחה מודרנית" (2020-2009), ברשת ABC; עבורו קיבל חמש מועמדויות לפרס אמי. קודם לכן שיחק את התפקיד של ריצ'י וולך בסיטקום "הכיתה" (2007-2006) ועוד מוכר מהופעותיו בתיאטרון ברודוויי.
ביוגרפיה
ג'סי טיילר פרגוסון נולד במיזולה, מונטנה; בנם של אן פרגוסון (לבית דויל) ורוברט "בוב" פרגוסון. הוריו התגרשו כשהיה בן 18. לפרגוסון יש אח, בן פרגוסון, ואחות, קלי פרגוסון. פרגוסון נקרא על שם סבתו מצד אביו, ג'סי אפרקיו פרגוסון, אליה היה קרוב מאוד כשגדל. גם סבא רבא שלו מצד אביו נקרא ג'סי.
כשהיה צעיר משפחתו עברה לאלבקרקי, ניו מקסיקו, שם גדל. בגיל שמונה החליט להיות שחקן, והצטרף לתיאטרון הילדים של אלבקרקי, שם היה חבר במשך שש שנים. למד בתיכון הקתולי על שם סנט פיוס העשירי באלבקרקי, שם פרגוסון גילם את אלברט פטרסון במחזה "ביי ביי בירדי". הוא השתתף בקבוצת הדיונים של בית הספר וסיים את לימודיו ב-1994.
לאחר התיכון פרגוסון למד באקדמיה האמריקאית למוזיקה ודרמה (אנ') בניו יורק.
קריירה
בשנת 1998 החל לשחק בתור צ'יפ במחזמר "יום בניו יורק" שרץ מ-19 בנובמבר 1998 עד 17 בינואר 1999.
בשנת 2006 שיחק בדרמה הרומנטית "רגעים יקרים של אהבה" לצד שרה פולסון ואמנדה פיט.
בשנת 2009 החל לגלם את מיטשל פריצ'ט בסיטקום המצליח של ABC; "משפחה מודרנית" עורך דין המאמץ ביחד עם בן זוגו, קמרון (אריק סטונסטריט), תינוקת וייטנאמית בשם לילי; הוא אחיה של קלייר (ג'ולי בואן) ובנו של ג'יי (אד אוניל). עבור תפקידו בסדרה, היה פרגוסון מועמד חמש פעמים ברציפות לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת קומית (2014-2010).
בשנת 2014 ביצע מספר הופעות אורח בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2018 העניק את קולו להקלטת ספר הילדים "יום בחייו של מרלון באנדו".
חיים אישיים
בספטמבר 2012, פרגוסון הכריז על אירוסיו לעורך הדין ג'סטין מיקיטה, בן זוגו מזה שנתיים. הם נישאו בטקס שנערך במנהטן ב-20 ביולי 2013, כשהמחזאי והתסריטאי היהודי טוני קושנר ניהל את חתונתם. בנם, בקט מרסר פרגוסון-מיקיטה, נולד ב-7 ביולי 2020.
באוגוסט 2022, פרגוסון הנחה את טקס החתונה וחילופי הנדרים של חברתו לקאסט במשפחה מודרנית, שרה היילנד עם איש הטלוויזיה וולס אדמס. טקס הנישואין התקיים ביקב בסנטה אינז, קליפורניה.
על תהליך היציאה מהארון, הוא אמר שהיה עליו לומר לאביו שלוש פעמים (כשהוא היה בן 17, 19 ו-21): "זה תהליך יציאה גם עבורם, וזה לוקח זמן". בדצמבר 2015 פרסם כי חלה בסרטן העור והחלים הודות לאבחון מהיר..
דייוויד קסידי
דייוויד ברוס קסידי (באנגלית: David Bruce Cassidy; 12 באפריל 1950 - 22 בנובמבר 2017) היה שחקן, זמר-יוצר וגיטריסט אמריקאי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד קית' פרטרידג', בנה של שירלי פרטרידג' (שגילמה אמו החורגת שירלי ג'ונס) בסיטקום המוזיקלי משנות השבעים "משפחת פרטרידג'". בזכות הסדרה הצליח קסידי כזמר פופ והיה אליל נוער מפורסם בשנות השבעים.
ביוגרפיה
קסידי נולד ב-1950 בניו יורק, בנם של הזמר והשחקן ג'ק קסידי ושל השחקנית אוולין וורד. אביו היה ממוצא אירי וגרמני, ואמו ממוצא אמריקאי-בריטי וכן ממוצא אירי ושווייצרי.
מכיוון שהוריו הרבו לצאת לסיבובי הופעות, הוא בילה את ילדותו עם סבו וסבתו מצד אמו שחיו בשכונה של המעמד הבינוני בווסט אורנג' שבניו ג'רזי. ב-1956 גילה קסידי מילדי השכנים שהוריו התגרשו שנתיים לפני כן, ולא סיפרו לו. הוריו החליטו על כך משום שהוא היה בגיל צעיר כל כך, שעדיף לא לדבר על כך בשביל היציבות הרגשית שלו. הם הרבו לצאת להופעות בתיאטרון, והחיים בביתם נותרו כשהיו.
ב-1956 התחתן אביו עם הזמרת והשחקנית שירלי ג'ונס, ונולדו להם שלושה בנים, אחים שלו, שון (1958), פטריק (1962) וריאן (1966). ב-1968 אחרי שסיים את בחינות בית הספר התיכון, עבר דייוויד לביתם של ג'ק קסידי ושירלי ג'ונס באירווינגטון שבניו יורק, שם התגורר גם אחיו. קסידי חי שם כשהוא מחפש תהילה כשחקן/מוזיקאי ובינתיים עבד בחדר הדואר של חברת טקסטיל. הוא עזב את הבית כשהקריירה שלו החלה לשגשג.
קריירה
אחרי שחתם על חוזה על סרטי יוניברסל ב-1969, השתתף קסידי בפרקים בסדרות הטלוויזיה "איירונסייד", "ד"ר מרקוס ולבי", "אדם-12" וב"בוננזה". ב-1970 לוהק לתפקיד קית' פרטרידג', בנה של שירלי פרטרידג', שגילמה אמו החורגת של קסידי שירלי ג'ונס. ליוצר הסדרה, ברנרד סלייד, ולמפיקים, פול יונגר ויט ורוברט קלייבר, לא היה אכפת אם קסידי יוכל לשיר או לא, רק העובדה שהוא נראה טוב תבטיח הצלחה לסדרה. זמן קצר אחרי תחילת הצילומים שכנע קסידי את המפיק המוזיקלי וס פארל, שהוא שר היטב, והוא קודם לתפקיד הזמר בלהקה. אחרי שהסינגל "I Think I Love You" (אני חושב שאני אוהב אותך) הפך ללהיט החל קסידי לעבוד על אלבום סולו משלו. בשנה הראשונה הפיק סינגל בשם "Cherish" (מתוך אלבום באותו שם), שהגיע למקום התשיעי במצעדי הפזמונים בארצות הברית, למקום השני בבריטניה, ולמקום הראשון באוסטרליה ובניו זילנד. קסידי יצא לסיבוב הופעות במופע שכלל שירים מתוך הסדרה "משפחת פרטרידג'" ושירים משלהו. על אף ששאף להיות מוזיקאי רוק מכובד בנוסח מיק ג'אגר או אליס קופר, המסלול שלו לכוכבות עבר בשורות אלילי הנוער, דבר שתיעב בהמשך חייו.
עשרה אלבומים של "משפחת פרטרידג'" וחמישה אלבומי סולו הופקו בתקופה ששודרה הסדרה, כשרובם נמכרו ביותר ממיליון עותקים. הקריירה הבינלאומית של קסידי האפילה על ההצלחה של "משפחת פרטרידג'". הוא זכה להצלחה מידית והופיע בקונצרטים גדולים ברחבי העולם, שגרמו להיסטריה המונית, והתקשורת טבעה את המונח "קסידימניה". בסוף שבוע אחד ב-1972 נמכרו כל הכרטיסים לשני קונצרטים שלו באצטדיון אסטרודום ביוסטון שבטקסס לקהל של 56,000 איש. כל הכרטיסים לקונצרט שלו במדיסון סקוור גארדן אזלו ביום אחד, והסתיימו במהומות אחרי ההופעה. בסיור ההופעות שלו בבריטניה אזלו כל הכרטיסים לשישה קונצרטים שערך באצטדיון ומבלי במשך סוף שבוע אחד ב-1973. ב-1974 כשהופיע באוסטרליה גרם להיסטריה המונית, שנשמעו קריאות להרחקתו מהמדינה, במיוחד אחרי הטירוף שנגרם בקונצרט באצטדיון הקריקט של מלבורן.
נקודת מפנה בהופעות החיות של קסידי הייתה מהומה שהתרחשה כשהופיע באצטדיון וייט סיטי בלונדון ב-26 במאי 1974. עשרות אנשים מתוך האלפים שמילאו את האצטדיון ניסו לטפס על מחסום עץ שקרס. בעקבות הבהלה נפצעו כשמונה מאות איש ונערה בת 14 נפצעה קשה, ונפטרה בבית החולים אחרי ארבעה ימים. המופע היה האחד לפני האחרון במסע הופעות עולמי. לתקרית הייתה השפעה רבה על קסידי.
בשלב זה החליט קסידי לפרוש גם מסיורי הופעות וגם ממשחק ב"משפחת פרטרידג'", ולהתרכז בכתיבה ובהקלטת שירים. ההצלחה הבינלאומית שלו נמשכה בעיקר בבריטניה, גרמניה, וביפן, כשהוציא לאור שלושה אלבומים בחברת RCA. קסידי היה הראשון שהקליט את הלהיט "I Write The Songs", לפני שהשיר הפך למוכר בביצוע של בארי מנילו. את ההקלטות הפיק חבר להקת הביץ' בויז ברוס ג'ונסטון.
ב-1985 נמשכה הצלחתו המוזיקלית עם הוצאת הסינגל "The Last Kiss" בחברת התקליטית אריסטה רקורדס שהגיע למקום השישי בבריטניה. השיר יצא במסגרת האלבום "Romance" ואת קולות הרקע סיפק ג'ורג' מייקל. האלבום הגיע למעמד של תקליט זהב באירופה ובאוסטרליה, וקסידי יצא לסיבוב הופעות בבריטניה. בעקבות סיבוב ההופעות יצא ב-1986 אלבום ההופעה "Greatest Hits Live".
ב-1990 חזר קסידי למצעד הפזמונים האמריקאי עם הסינגל "Lyin' To Myself" שיצא בחברת אניגמה רקורדס. ב-1998 הקליט להיט של מוזיקה עכשווית למבוגרים בשם "No Bridge I Wouldn't Cross" מתוך האלבום "Old Trick New Dog". האלבום "Then and Now" משנת 2001 הגיע למעמד אלבום פלטינה והגיע למקום החמישי במצעד האלבומים בבריטניה, בפעם הראשונה מאז 1974.
ב-1990 הופיע במופע חימום לקונצרט של קסידי מי ששיחק את אחיו בסדרה "משפחת פרטרידג'" השחקן דני בונדוס. ב-1995 החל קסידי להנחות את התוכנית "8-Track Flashback" של ערוץ VH1 שרצה על 1998. ב-1996 החליף את מייקל קרופורד במופע EFX בלאס וגאס, ויצר את אחד המופעים הפופולריים ביותר, עד שנאלץ לפרוש בגלל פגיעה ברגלו באחת ההופעות. עוד יצר קסידי את המופע "The Rat Pack is Back" שזכה להצלחה. בשנת 2000 כתב והופיע במופע בשם "At the Copa" יחד עם שינה איסטון, בו שיחק בתפקיד ג'וני פלמינגו הצעיר וגם המבוגר. ב-2005 שיחק קסידי בסרט "פופסטאר" בתפקיד המנהל של הדמות שגילם ארון קרטר. ב-2006 השתתף קסידי בתוכנית ההתרמה "Children in Need" של ה-BBC.
ב-2009 כיכב קסידי לצדו של אחיו פטריק בסדרה קצרת הימים שיצר אחיו שון בשם "Ruby & The Rockits" של ערוץ ABC Family. ב-2011 היה קסידי אחד המתמודדים בתחרות "Celebrity Apprentice" שבה הופיעה לבקשתו בתו קייטי קסידי. הוא היה הראשון שהודח מהתחרות.
חיים אישיים
ב-3 באפריל 1977 נשא קסידי לאשה את השחקנית קיי לנץ, ממנה התגרש ב-28 בדצמבר 1983.
ב-1986 נולדה לקסידי בת, השחקנית קייטי קסידי, מיחסיו עם שרי ויליאמס בנדון.
ב-30 במרץ 1991 התחתן בפעם השלישית עם סו שיפרין. ב-1991 נולד בנם של בני הזוג, בו. באוגוסט 2013 פורסם שבני הזוג נפרדו.
ב-20 בפברואר 2017 הודיע קסידי שהוא סובל מדמנציה, ושהוא מתכוון להפסיק להופיע בשנת 2017. ב-18 בנובמבר 2017 נמסר שקסידי אושפז בשל כשל איברים, והוא במצב קריטי. קסידי נפטר ב-21 בנובמבר 2017 בגיל 67.
ניקולאי ולאסיק
ניקולאי סידורוביץ' ולאסיק (ברוסית: Никола́й Си́дорович Вла́сик; 22 במאי 1896 – 18 ביוני 1967) היה איש ביטחון סובייטי וגנרל, הידוע בעיקר כראש מעגל האבטחה האישי של סטלין בשנים 1931 – 1952.
ביוגרפיה
הוא נולד בכפר בוביניצ'י במחוז סלונים בהורדנה (כיום מחוז הורדנה, בלארוס) ב-22 במאי 1896 ומת ב-18 ביוני 1967 מוסקבה. הוא שימש בדרגת לוטננט גנרל.
קריירה צבאית
הקריירה הצבאית של ולאסיק הייתה בראשית דרכה. במרץ 1915 הוא נקרא לצבא ובראשית מהפכת אוקטובר כבר מונה לדרגת רב-טוראי. בנובמבר 1917 החל לשרת במיליציה העממית במוסקבה. בספטמבר 1919 הוא הועבר לצ'קה. בינואר 1926 הוא הפך לנציג הבכיר של אגף המבצעים של או.ג.פ.או. יתרה מזאת, ולאסיק קיים פיקוח על תפקידים מבצעיים, שכלל את ההגנה על ראשי המפלגה והממשלה.
בזיכרונות בתו של סטלין, סווטלנה אלילוייבה, היא מאפיינת את ולאסיק כ"בור, טיפשי, מחוספס ועריץ חצוף מאוד". היא אמרה שהוא כל כך מושחת, ש"הוא התחיל להכתיב לעובדי אמנות ואומנויות, את טעמו של החבר סטלין", ו"... דמויות הקשיבו ועקבו אחר עצותיו. כל קונצרט חגיגי בתיאטרון בולשוי או בהיכל גאורגי לא התקיים ללא הוראה של ולאסיק".
מעצרו
ב-15 בדצמבר 1952, סולק ולאסיק מתפקידו ונעצר במהרה באשמה בקשר עם מזימת הרופאים. מיד לאחר מותו של סטלין, שוחררו כל הרופאים הנאשמים וההאשמות נגדם הוסרו. עם זאת, ולאסיק לא שוחרר וההאשמות נגדו שונו לשימוש לרעה בכוח ומעילה. בשנת 1955 הופשט מדרגתו הכללית וכל המדליות שהשיג והוגלה למשך עשר שנים לקרסנויארסק. בהתאם לחנינה קודמת (27 במרץ 1953), הופחת עונשו לחמש שנים. בשנת 1956 ולאסיק קיבל חנינה אך דרגתו לא הוחזרה לו.
בזכרונותיו כתב ולאסיק, "נפגעתי קשה מסטלין. במשך 25 שנה של עבודה בלתי ניתנת להחלפה ולא קיבלתי שום דבר מלבד עידוד ופרסים, גורשתי מהמפלגה ונזרקתי לכלא. על נאמנותי הבלתי מוגבלת הוא נתן לי את האחריות על אויביי. אבל מעולם, במשך כל דקה מהמצב שהייתי בו, לכל הלעג שהייתי חשוף בזמן שהייתי בכלא, לא הייתה בנשמתי שום כוונת זדון כנגד סטלין". לדברי אשתו, ולאסיק היה משוכנע שלברנטי בריה "עזר" לסטלין למות.
לאחר מותו
בשנת 2000, 33 שנה לאחר מותו, בוטל עונשו באופן רשמי.
בשנת 2015 הופקה סדרת טלוויזיה על חייו בשם "ולאסיק: הצל של סטלין" (Власик. Тень Сталина) בכיכובם של קונסטנטין מילובאנוב כולאסיק, אולגה פוגודינה כאהובתו אסיה ולבאן מסיחילאדזה כסטלין. הסדרה שודרה בערוץ הראשון ברוסיה במאי 2017.
I Forgot That You Existed
I Forgot That You Existed (בעברית: שכחתי שאתה קיים) הוא שיר שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, והוא מופיע באלבומה השביעי, Lover. השיר יצא לאור ב-23 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
השיר למקום השביעי במצעד של רולינג סטון טופ 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט, לואי בל ופרנק דוקס והופק על ידי דוקס, בל וסוויפט גם כן. האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של טיילור סוויפט ב-22 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו של האלבום. האודיו זכה להצלחה נאה וצבר שלושה מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-110 מיליון השמעות.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות ומעורבות כאחד, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-164 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
סרסור
סרסור הוא בעל מקצוע המתפרנס מתיווך בין קונה למוכר, אך בימינו משתמשים במושג זה בעיקר בהקשר של זנות, דהיינו, אדם שמתווך בין הזונה ללקוחותיה, ומתפרנס מרווחיה של הזונה.
ממעמקי הגיהנום
ממעמקי הגיהנום (באנגלית: From Hell) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, המבוסס באופן חופשי על רומן גרפי מאת אלן מור ואדי קמפבל, העוסק בתעלומת ג'ק המרטש. הסרט בוים על ידי האחים יוז ומככבים בו ג'וני דפ והת'ר גרהאם. הסרט עלה לאקרנים ב-19 באוקטובר 2001 ולא זכה להצלחה רבה, ויחס המבקרים כלפיו היה מעורב.
סרסור
פירוש המילה "סרסור" בעברית הוא מתווך. השימוש במילה למושג של "מתווך זימה" מופיע בתלמוד הירושלמי:
ממעמקי הגיהנום
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת ב-1888 בלונדון, בתקופת רציחותיו של ג'ק המרטש. גיבור הסרט הוא המפקח אברליין (דפ), בלש מבריק במשטרת לונדון, הניחן ביכולת על-טבעית לראות חזיונות, בעיקר כאשר הוא תחת השפעת אופיום. אברליין נקרא לחקור את רציחותיו של ג'ק המרטש, השם לעצמו למטרה זונות באזור וייטצ'אפל.
סרסור
אזכור נוסף במקרא מופיעה בספר משלי, כאשר המילה "סרסור" מכונה גם "רועה זונות": ”אִישׁ-אֹהֵב חָכְמָה, יְשַׂמַּח אָבִיו; וְרֹעֶה זוֹנוֹת, יְאַבֶּד-הוֹן.“ (משלי כט, פסוק ג).
ממעמקי הגיהנום
עלילה
לאחר שנואש מיכולותיו של חוקר מקרי המוות המשטרתי לבחון את הגופות המרוטשות במומחיות רבה, פונה אברליין לסר וויליאם גאל (איאן הולם), מנתח ידוע המשמש כרופא למשפחת המלוכה הבריטית, וזה קובע כי הרציחות בוצעו על ידי מנתח מיומן. במקביל, אברליין מגלה כי בין קורבנות הרצח מכנה משותף - כולן מאותו חוג חברות-זונות. הוא נעזר במרי קלי (גרהאם), אחת מהזונות, ומגלה כי מעט לפני תחילת הרציחות נחטפה חברה נוספת - אן קרוק. קרוק נישאה בחתונה קתולית לה היו עדות חברותיה הזונות, לאלברט, אשר הציג עצמו כצייר אמיד בפני הזונות, והשניים אף חבקו ילדה. אברליין מגלה כי סוכני "המדור המיוחד" של משטרת לונדון חטפו את אן, אלברט ובתם ומנסה להתחקות אחר עקבותיהם.
סרסור
אף שרוב הסרסורים הם גברים, יש גם נשים העוסקות בסרסרות. ברוב המקרים, לא מדובר בניהול עסקיהן של זונות רחוב, אלא במנהלות של בתי בושת. אישה המנהלת בית בושת מכונה "מאדאם".
ממעמקי הגיהנום
עלילה
אברליין מגלה כי התינוקת נלקחה לבית יתומים וכי קרוק נלקחה לבית חולים לחולי נפש, לאחר שעברה לובוטומיה. על אף מצבה המעורער, מצליח אברליין להסיק מדבריה של קרוק כי אהובה אלברט הוא למעשה אלברט אדוארד, בנה של המלכה ויקטוריה והיורש לכס המלוכה הבריטי. אברליין מבין מטרת הרציחות היא למנוע את היוודע דבר נישואיו הקתולים של הנסיך, בן למשפחה פרוטסטנטית, לזונה.
סרסור
במרבית מדינות העולם, ובהן ישראל, הסרסרות היא עבירה פלילית, אם כי יש מדינות שבהן ניהול בית בושת הוא חוקי, הבולטת שבהן היא הולנד.
ממעמקי הגיהנום
עלילה
אברליין תחילה חושד בנסיך, אך סר גאל מסביר כי זה נדבק בעגבת, הגורמת לידיו לרעוד, ועל כן היה מתקשה לבצע הרציחות, מה גם שאיננו מנתח. הרציחות נמשכות ושתי חברות נוספות של מרי קלי נרצחות באותו לילה. אנשי המדור המיוחד מאיימים על אברליין להפסיק את כיווני החקירה שלו ולמצוא שעיר לעזאזל, ובמקביל מפקדו, המבקש לטייח את המקרה, משעה אותו מכל פעילות. אברליין מבין כי מדובר בקנוניה רחבה ונותן למרי קלי, בה התאהב בינתיים, כסף כדי לברוח מלונדון בטרם תרצח גם היא.
סרסור
סעיף 199 לחוק העונשין של ישראל מגדיר את עבירת הסרסרות, וקובע עונש מאסר עד 5 שנים על "מי שמחייתו, כולה או מקצתה, דרך קבע או בתקופה כלשהי, על רווחי אדם העוסק בזנות" ועל "מי שמקבל ביודעין מה שניתן בעד מעשה זנות של אדם או חלק ממה שניתן כאמור". העונש מוחמר ל-7 שנות מאסר, אם אותו אדם עבר את העבירה כלפי בן זוגו, ילדו או ילדו החורג, או תוך ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך, או השגחה. סעיף 200 לחוק קובע חזקה לפיה "גבר הגר עם זונה או שהוא רגיל להילוות אליה דרך קבע או משתמש בפיקוחו או בהשפעתו עליה בדרך שיש בה כדי לסייע בידה או להכריחה לזנות, חזקה עליו שהוא חי על רווחיה, זולת אם הוכח היפוכו של דבר". בסעיף 199 השתמש המחוקק בסגנון עוקף מגדר.
ממעמקי הגיהנום
עלילה
בעזרת חזיונותיו מגלה אברליין את מקורות האופי הפולחני של הרציחות - הבונים החופשיים. הוא פונה לסר גאל, המאשר כי מדובר ברציחות שנועדו לחקות הוצאות להורג של בוגדים באגודה הסודית. אברליין מסיק כי סר גאל הוא-הוא הרוצח, אך בטרם עולה בידו לעצרו הוא מותקף ונחטף על ידי אנשי המדור המיוחד - השותפים לקנוניה. אברליין מצליח להרגם ולהמלט, אך סר גאל הספיק לרצוח את הקורבן האחרון.
המלכה ויקטוריה מורה "לטפל" בסר גאל, ואנשי הבונים החופשיים דנים אותו בגין סיכון האגודה הסודית. גאל עצמו החל שוגה באשליות כי הוא משרת אלוהים ורציחותיו היו קדושות. לבסוף מבוצעת בו לובוטומיה והוא מאושפז ערירי בבית חולים לחולי נפש. הסרט מסתיים במותו של אברליין במאורת אופיום.
הסרט לעומת הנובלה הגרפית
כך אכן אירע ב"ממעמקי הגיהנום": הדמויות, תיאורן ומערכות היחסים ביניהן ועקרונות רבים בעלילה התרחקו עד מאוד מהמקור. כך, למשל, דמותו של אברליין מתוארת בסרט כאלמן צעיר ומדוכדך בעל יכולות על טבעיות והתמכרות לאופיום, בעוד שבמקור זה מתואר באופן נאמן יותר למציאות ההיסטורית, כגבר נשוי בגיל העמידה ללא יכולות על טבעיות כלשהן. גם דמותה של מרי קלי שונה עד מאוד - ולא נותר זכר לתיאורה המקורי כלסבית מופקרת (בסרט אלמנט זה הועבר לאחת הזונות האחרות). מערכת היחסים בין השניים, אשר במקור היא ידידות גרידא, שונתה אף היא והפכה לסיפור אהבה.
עמודי התווך של העלילה המקורית שונו גם כן. עלילת הסרט היא תעלומת פשע ליניארית "פשוטה", בה הבלש עוקב אחר רמזים (ולעיתים חזיונות) אשר מובילים אותו לגילוי הרוצח. לעומת זאת, העלילה המקורית הייתה סבוכה יותר מחד, ומנגד חשפה בפני הקוראים את זהות הרוצח הרבה בטרם זו התגלתה לדמותו של אברליין. דבר דומה אירע גם עם דמויות חברותיה הזונות של מרי קלי - בסרט הן מהוות מרכז ציר עלילה, בעוד שהן עצמן בורות לחלוטין לגבי זהותו של הנסיך וגורל חברתן; לעומת זאת, בעלילה המקורית חלקן קטן בהרבה מחד, אך הן שהיוו הזרז לרציחות לאחר שגילו האמת על הנסיך וחברתן וניסו לסחוט את משפחת המלוכה.
ביקורות והכנסות
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2001. על אף שבסוף השבוע הראשון להקרנתו היה לסרט המכניס ביותר בארצות הברית, היה זה עדיין סכום צנוע יחסית - 11 מיליון דולר. בשבועות הבאים הדרדרו הכנסות הסרט בהתמדה וכעבור 12 שבועות בלבד זה ירד מהאקרנים בארצות הברית לאחר שגרף הכנסות בנות 31.5 מיליון דולר - פחות מתקציב ההפקה.
הסרט לא זכה לפופולריות רבה גם מחוץ לארצות הברית, הגם שהכנסות הקרנותיו בשאר מדינות העולם יחדיו עלו על הכנסותיו בארץ מוצאו והסתכמו בכ-43 מיליון דולר. סך הכנסותיו של הסרט מהקרנתו בבתי הקולנוע הסתכם בכ-74.5 מיליון דולר.
גם בקרב המבקרים הסרט לא זכה להצלחה רבה, ורבים היו חלוקים בדעתם לגביו. כך, למשל, החמיא פול קלינטון, מבקר הקולנוע של CNN, למשחקם של דפ וגרהאם, אך לדבריו "איכשהו, זה לא מספיק... [הסרט] הוא מקוטע, ועם זאת צפוי לחלוטין. הסרט מרגיש כמו אוסף של תמונות קטנות במקום סרט שלם, 'קטעים קולנועיים' קטנים שהוחדרו להנאת הצופים". מנגד טען מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כי הופתע מהסרט פעם אחר פעם, ושיבח אותו על הביקורת על פערי המעמדות המוצגים בו - "רציחותיו של המרטש חותכות שכבות המעמדות החברתיים אשר יועדו לבודד את החוטאים מחטאיהם". איברט העיר בנוסף כי הסרט הוא המשך לסרטיהם הקודמים של האחים יוז, אודות חיי הפשע והעוני בגטאות האפרו-אמריקאים בארצות הברית, על אף הרקע השונה.
הסרט היה מועמד לפרס סאטורן בקטגוריית סרט האימה הטוב ביותר, וג'וני דפ היה אף הוא מועמד לפרס בעבור משחקו בסרט.
זברוז'ובקה Z 6 הורוינק
זברוז'ובקה Z 6 הורוינק (בצ'כית: Zbrojovka Z 6 Hurvínek) היא מכונית משפחתית קטנה, מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כוסלובקית Zbrojovka Brno אשר יוצרה בין השנים 1935–1938 ב-צ'כוסלובקיה.
סך הכול יוצרו 480 יחידות.
בית החולים פיטייה סלפטרייר
בית החולים פיטייה-סלפטרייר הוא בית חולים אוניברסיטאי בעל שם עולמי, הממוקם ברובע השלושה-עשר של פריז, צרפת, והוא אחד מבתי החולים הגדולים באירופה.
היסטוריה
בשנת 1656 שכר לואי ה-14 את האדריכל ליברל ברון כדי לבנות בית חולים באתר שבו שכן מפעל אבק השריפה באומרו כי וייסד את בית החולים סלפטרייר (Hospice de la Salpêtrière). ב-1684, הבניין הורחב והפך לבית החולים הגדול בעולם. בית החולים היה יכול להכיל 10,000 חולים ו-300 אסירים. בין האסירים היו זונות רבות שנאספו ברחובותיה של פריז ולאחר שנמצא להן אסיר משוחרר כבן זוג, הוגלו לצרפת החדשה.
בית החולים הראשי הכיל ארבעה אגפים: Salpêtrière, Bicêtre, Scipion and La Pitié, כאשר כל אגף אחראי לטיפול בחלק אחר מהאוכלוסייה המקופחת של פריז. נשים נכלאו בו בעוון פשעים החל משנת 1684, אם כי הסאלפטרייר שימש כאזור כליאה כללי לנשים כבר 30 שנה לפני כן.
בסוף המאה ה-18, לקראת המהפכה הצרפתית, אכלס בית החולים בסביבות 10,000 חולים ובנוסף, בסביבות 300 נשים, רובן זונות שנאספו מרחובות פריז ונכלאו שם. החוקרת מרי בוסוורת' מעידה כי הסלפטרייר יועד להכיל נשים חולות, בריאות, בהריון, עקרות, משוגעות או 'טיפשות' יחד עם ילדיהן וכן זוגות זקנים עניים. במשך השנים נכלאו שם אלפי נשים ללא סיווג או הבחנה – נשים חולות במחלות כגון אפילפסיה או מחלות מין, נשים שעבדו בזנות, נשים שסבלו ממחלות נפש למיניהן, נשים שנתפסו מבצעות פשעים. לפי בוסוורת' הגדרות של התנהגות פושעת ונוהלי כליאה היו קשורים לפחות בחלקם לתפיסות רווחות בחברה באותה התקופה של מהי נשיות. נשים אשר פעלו כנגד התפיסות המקובלות של התנהגות מינית היו עלולות למצוא את עצמן כלואות. בנוסף כליאה הייתה יכולה להיות ביוזמת ההורים או המשפחה כדרך להשלטת הסמכות של ההורים. תפיסות של נשיות באותה תקופה לא רק קבעו אילו נשים נכלאו, אלא גם כיצד התייחסו אליהן בתוך כותלי הסאלפטרייר.
בין השנים 1795–1826 שימש ד"ר פיליפ פינל כרופא ראשי במוסד. באותו זמן המקום כלל בית חולים, בית מחסה לשבעת אלפים נשים עניות זקנות וחולות, מבנה מבוצר ושוק הומה. פינל שינה את דרכי הטיפול בחולי הנפש במוסד, ייסד בסלפטרייר מרפאת חיסונים, והחיסון הראשון בפריז ניתן באפריל 1800. פסלו עומד עד היום בכיכר מארי-קורי, בכניסה הראשית לבית החולים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, ד"ר ז'אן-מרטן שארקו ניהל בסלפטרייר את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה. במחלקה זו הגיע לשיא תהילתו. נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים, ביניהם גם תלמידו המפורסם זיגמונד פרויד.
בית החולים פיטייה (Hôpital de la Pitié)
נוסד בשנת 1612 ובשנת 1911 הועבר המוסד למבנה סמוך לסלפטרייר.
שני המוסדות התאחדו בשנת 1964 ויצרו את בית החולים פיטייה-סלפטרייר. היום סלפטרייר הוא בית חולים אוניברסיטאי כללי, בו מחלקות העוסקות ברוב תחומי ההתמחות העיקריים ברפואה.
לאורך השנים טופלו במוסד דמויות ידועות רבות, בהן: מיכאל שומכר, רונאלדו, הנסיך רנייה ממונקו, אלן דילון, ז'ראר דפארדיה, ז'אק שיראק. בבית החולים נפטרו ג'וזפין בייקר (1975), והנסיכה דיאנה (1997).
עמנואל ריבה
עמנואל ריבה (בצרפתית: Emmanuelle Riva; 24 בפברואר 1927 – 27 בינואר 2017) הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה הידועה בעיקר מתפקידיה בסרטים "הירושימה אהובתי" (1959), "Léon Morin, Priest" (1961) ו"אהבה" (2012). בשנת 2013 היא קיבלה פרס באפט"א, פרס סזאר ופרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "אהבה". נכון לאותה השנה ריבה היא האישה המבוגרת ביותר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בנוסף היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "הירושימה אהובתי".
קריירה וחיים אישיים
עמנואל ריבה נולדה בשנימניל (בצרפתית: Cheniménil) צרפת. היא ביתם של ז'אן ואלפרדו ריבה. סבה מצד אביה הוא איטלקי. ריבה החלה לשחק בתיאטראות בפריז לאחר עבודתה כתופרת. תפקידה הידוע ביותר היה בסרט "הירושימה אהובתי" (1959), בו היא גילמה את הדמות "היא".
היא הופיעה בסרטים "Adua e le compagne" (1960), "Léon Morin, prêtre"  (1961), "Thérèse Desqueyroux"  (1962) שעל תפקידה בו היא זכתה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקנית הטובה ביותר, "Thomas l'imposteur"  (1965), "Gli occhi, la bocca"  (1982), "שלושת הצבעים: כחול" (1993) שבו היא גילמה את אימה של ז'ולייט בינוש, "ונוס ביוטי" (1999). במאה ה-21 היא שיחקה בסרט "אהבה" שהיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסרט הזר הטוב ביותר. נכון לשנת 2013 ריבה היא המועמדת המבוגרת ביותר בקטגוריה זו.
בעת צילומי הסרט "הירושימה אהובתי" ריבה צילמה את יפן ולאחר כחצי מאה היא הציגה את תמונותיה בתצוגה מיוחדת. בנוסף ריבה ידועה בתור משוררת.
בעלה של ריבה נפטר בשנת 1999. לא היו לה ילדים.
איראן במשחקים האולימפיים
איראן משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). היא השתתפה בכל האולימפיאדות, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אליה לא הוזמנה בידי הוועד האולימפי הבינלאומי, ואולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אותה החרימה מסיבות פוליטיות (וללא קשר לחרם הסובייטי על אותם משחקים). איראן לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. טהראן הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-1984, אך חזרה בה עוד בטרם התכנס הוועד האולימפי.
בכל האולימפיאדות בהן השתתפה, זכו ספורטאיה במדליות, ומספרן עומד על 69: 19 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-29 מדליות ארד. כל המדליות שהשיגו הספורטאים האיראנים הם בארבעה ענפים: הרמת משקולות, היאבקות, טאקוונדו ואתלטיקה קלה. בטאקוונדו מדורגת איראן במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, ובהרמת משקולות במקום השביעי.
היסטוריה
כבר באולימפיאדת פריז (1900) השתתף ספורטאי פרסי אחד, הסייף פריידון מלכּום, אך הדבר לא היה כחלק ממשלחת פרסית רשמית.
באולימפיאדת מלבורן (1956) שיפר ע'ולאם-רזא תח'תי את הישגו, והיה לספורטאי האיראני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית. בעקבותיו, זכה מתאבק נוסף במדליית זהב אולימפית, אמאם-עלי חביבי, ושני מתאבקים נוספים, מוחמד-עלי חוג'סתה-פּור ומהדי יעקובי, זכו במדליות כסף. במדליה השלישית, מדליית ארד, זכה מרים המשקולות מחמוד נאמג'ו.
באולימפיאדת רומא (1960) איבד רזא תח'תי את תוארו, וזכה במדליית כסף. שני מתאבקים נוספים, אבראהים סייף-פּור ומוחמד פזיראי, זכו במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה מרים המשקולות אסמאעיל עלמח'אה. באולימפיאדת טוקיו (1964) ירדו הישגי המשלחת האיראנית לשתי מדליות ארד, בהן זכו המתאבקים עלי אכבר חידרי ומוחמד עלי סנעת-כאראן.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתפרו הישגי המשלחת האיראנית, שצברה חמש מדליות. המתאבק עבדאללה מווחד ארדבילי זכה במדליית זהב, ואבו טאלב טאלבי ושמס א-דין סייד-עבאסי זכו במדליות ארד. מוחמד נסירי היה האיראני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בהרמת משקולות, ומרים משקולות נוסף, פרוויז ג'לאייר, זכה במדליית כסף. באולימפיאדת מינכן (1972) איבד נסירי את תוארו, וזכה במדליית כסף. המתאבק רחים עליאבאדי זכה אף הוא במדליית כסף, ואבראהים ג'וואדי זכה במדליית ארד. המשלחת האיראנית הגדולה ביותר הייתה באולימפיאדת מונטריאול (1976), והשתתפו בה 86 ספורטאים. דווקא באולימפיאדה זו היו הישגיה של המשלחת דלים יחסית: המתאבק מנסור מרזגאר זכה במדליית כסף ומרים המשקולות מוחמד נסירי זכה במדליה אולימפית שלישית ברציפות, מדליית ארד. נבחרת הכדורגל שהשתתפה במשחקים אלה, העפילה לשלב רבע הגמר, בו הודחה בידי נבחרת ברית המועצות.
לאחר שנעדרה משתי אולימפיאדות, שבה איראן והשתתפה באולימפיאדת סיאול (1988). ספורטאי איראני אחד זכה במשחקים אלה במדליית כסף, המתאבק עסכרי מוחמדיאן. גם באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה מוחמדיאן במדליית כסף, ושני מתאבקים נוספים, האחים רסול ואמיר רזא ח'אדם, זכו כל אחד במדליית ארד. באולימפיאדת אטלנטה שיפר רסול ח'אדם את הישגו, וזכה במדליית זהב, הראשונה בה זכה ספורטאי איראני מזה 28 שנים. אחיו, אמיר רזא, זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ומתאבק שלישי, עבאס ג'דידי, זכה במדליית כסף.
שתי האולימפיאדות הראשונות במאה ה-21 היו מוצלחות מאוד מבחינת המשלחת האיראנית. באולימפיאדת סידני (2000) זכתה המשלחת האיראנית בארבע מדליות, בהן מספר שיא של שלוש מדליות זהב: מרימי המשקולות חוסיין תוואכולי וחוסיין רזאזאדה והמתאבק עלירזא דבּיר. לוחם הטאקוונדו האדי סאעי זכה במדליית ארד, והיה לאיראני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו האיראנים בשש מדליות, שתיים מכל סוג. מרים המשקולות חוסיין רזאזאדה שמר על תוארו וזכה במדליית זהב שנייה ברציפות. האדי סאעי שיפר את הישגו מסידני, וזכה במדליית זהב. לוחם טאקוונדו נוסף, יוסף כראמי, זכה במדליית ארד. המתאבקים עלירזא רזאי ומסעוד מוסטפא-ג'וכּאר זכו במדליות כסף ועלירזא חיידרי זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) חלה נסיגה בהישגי האיראנים, והם צברו שתי מדליות בלבד. האדי סאעי שמר על תוארו בטאקוונדו והמתאבק מוראד מוחמדי זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לונדון (2012)
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות המשלחת האיראנית, עם 13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. שש מהמדליות הושגו בידי מתאבקים: חמיד סוריאן, אומיד נורוזי וקאסם רזאי זכו במדליות זהב, סאדק גודארזי זכה במדליית כסף, ואחסאן לֵשְכַּרי וכומאיל קאסמי זכו במדליות ארד. מרימי המשקולות האיראנים זכו בחמש מדליות. בהדאד סלימי זכה במדליית זהב וכך גם סעיד מוחמדפור (שסיים חמישי וב-2016 שודרג לזהב בעקבות הרשעת מתחריו באימרוץ) נוואב נאסירשלאל, סג'אד אנושירוואני וכיאנוש רוסתמי זכו במדליות כסף. זורק הדיסקוס אחסן חדאדי זכה במדליית כסף, שהייתה המדליה הראשונה בהיסטוריה בה זוכה אתלט איראני. במדליה האחרונה, מדליית כסף, זכה לוחם הטאקוונדו מוחמד בכרי מועתמד.
ספורטאים איראנים נוספים שרשמו הישגים נאים בלונדון כוללים את המתאגרף אחסאן רוזבהאני (מקום חמישי), המתאבק רזא יזדני (מקום חמישי), הקלעית אלחה אחמדי (מקום שישי), לוחם הטאקוונדו יוסף כרמי (מקום שביעי) והמתאבקים מסעוד איסמאעילפור ובשיר בבג'אנזאדה (מקום שביעי).
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
גם אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה מוצלחת עבור האירנים, עם 8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. שני מרימי משקולות איראנים זכו במדליות זהב. כיאנוש רוסתמי שיפר את הישגו מלונדון, ואף קבע שיא עולם חדש בקטגוריית המשקל של עד 85 ק"ג - 396 ק"ג. מרים המשקולות השני שזכה במדליית זהב היה סוחרב מוראדי. בנוסף, סיים מוחמד רזה ברארי במקום השישי, ועלי האשמי סיים במקום השביעי. המתאבקים האיראנים צברו חמש מדליות: חסן יזדאני זכה במדליית זהב, כומייל קאסמי שיפר את הישגו מלונדון וזכה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו חסן רחימי, סעיד עבדוואלי וקאסם רזאי, שאיבד את תוארו מלונדון. שני מתאבקים נוספים סיימו במקום השביעי, עלירזא כרימי וחביבוללה אחלקי. במדליה השמינית, מדליית ארד, זכתה לוחמת הטאקוונדו כימיא עליזאדה זנוזי, שהייתה לאישה האיראנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
חמיד סג'אדי השתתף באולימפיאדת השנייה שלו ורץ למרחק 10,000 מ'. בשנת 2021 הוא מונה לשר הספורט.
איראן באולימפיאדת החורף
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה איראן הייתה אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956). מאז השתתפה לסירוגין ב-9 אולימפיאדות חורף נוספות, בין 1964 ל-1976 ומאז 1998. האיראנים השתתפו בשני ענפים בלבד, סקי אלפיני וסקי למרחקים, ולא זכו להישגים כלשהם.
השפעת יחסי איראן וישראל
מאז המהפכה האיראנית ב-1979 (ובפועל, מאז שבה איראן להשתתף במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סיאול ב-1988), נמנעים ספורטאיה ממפגש עם ספורטאים ישראלים.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוגרל הג'ודוקא אראש מיר-אסמאעילי להתמודד בסיבוב הראשון מול אודי וקס. מיר-אסמאעילי, שזכה לפני כן באליפות העולם והיה אחד המועמדים הבולטים לזכייה במדליה, נפסל לאחר שהתברר כי הוא מעל המשקל המותר. עקב כך עלו סברות כי מיר-אסמאעילי עלה במשקלו בכוונה תחילה, כדי להימנע ממפגש עם הישראלי. סברות אלה התחזקו לאחר שמיר-אסמאעילי עצמו טען כי למרות אימוניו הממושכים העדיף להימנע ממפגש עם הישראלי, לאות הזדהות עם סבלו של העם הפלסטיני. לאחר המשחקים העניקה לו ממשלת איראן סכום של 125 אלף דולרים, בדומה לספורטאים האחרים שזכו במדליית זהב.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008), נעדר השחיין מוחמד עלי-רזאי ממשחה המוקדמות ל-100 מטרים בסגנון חזה, בו השתתף גם תום בארי. גורמים במשלחת האיראנית טענו כי עלי-רזאי חלה. יחד עם זאת, באותה אולימפיאדה, שיחקה נבחרת הכדורסל של איראן מול נבחרת רוסיה, אותה אימן הישראלי דייוויד בלאט.
לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) הודיע ראש המשלחת האיראנית כי הספורטאים האיראנים יתחרו מול הישראלים אם יעמוד הדבר על הפרק, אך לאחר מכן הודיעו באיראן כי דבריו הוצאו מהקשרם והם לא יהיו מוכנים להתמודד נגד ישראל.. בפועל, ההצהרה כלל לא נדרשה לעמוד למבחן המציאות, שכן ספורטאים ישראלים ואיראנים לא הוגרלו להתמודד זה מול זה במשחקים.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
אלוויזה קונטאריני
אלוויזה קונטאריני (באיטלקית: Alvise Contarini; 24 באוקטובר 1601 - 15 בינואר 1684) היה הדוכס ה-106 של ונציה. קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-26 באוגוסט 1676 ועד פטירתו, כשבע שנים ומחצה לאחר מכן.
אלוויזה קונטאריני היה הדוג'ה השמיני והאחרון מבית קונטאריני.
קורות חיים
אלוויזה קונטאריני נולד בוונציה לניקולו קונטאריני ואלנה מיקיאל. אלוויזה היה בנם השלישי של בני הזוג ואחיינו של פרנצ'סקו קונטאריני, הדוג'ה ה-95 של ונציה (אשר כיהן בין השנים 1623–1624).
אלוויזה קונטאריני לא נישא, והקדיש את חייו לשירות הציבור ולפוליטיקה. הוא כיהן כשגריר לה סרניסימה בצרפת, ספרד, הולנד ובחצר האפיפיור. בעת שירותו בחצר מלך צרפת הוא קיבל מהמלך תואר אבירות (chevalier).
קונטאריני כיהן כסאביו ובאותה עת תמך בהמשך מלחמת כרתים במסגרתה ניסתה ונציה למנוע מהאימפריה העות'מאנית להשתלט על האי כרתים.
בעקבות מותו של הדוג'ה ניקולו סאגרדו ב-14 באוגוסט 1676, המועמד המוביל לבחירה היה אחיו של ניקולו - ג'ובנאי סאגרדו. ג'ובאני הצליח להשיג במהרה את תמיכתם של שלושים מתוך 40 הבוחרים. יריביו טענו כי השתמש באמצעים לא כשרים להשגת קולות אלה, ומהומות פרצו ברחובות העיר.
על מנת לעצור את המהומות, נבחרו 40 בוחרים חדשים, אשר נפגשו ב-26 באוגוסט 1676 ובחרו באלוויזה קונטאריני כמועמד של פשרה.
תקופת כהונתו של קונטאריני מאופיינת כתקופה שלווה, וזאת על אף המלחמה שהתנהלה בין האימפריה העות'מאנית לבית הבסבורג באזור הבלקנים. העות'מאנים נעצרו לבסוף ב-12 בספטמבר 1683 בקרב וינה. הרפובליקה, לעומת זאת, נצלה את השנים להשתקם ממלחמת כרתים, ולא הצטרפה למלחמה. רק בימים האחרונים של כהונתו של קונטאריני החלו שוב מעשי העוינות בין הרפובליקה לבין האימפריה העות'מאנית כאשר בשנת 1683 נערכו דיונים ממושכים בשאלה האם ונציה צריכה לשוב ולהילחם באימפריה, וזמן קצר לאחר מותו פרצה מלחמת מוראה.
בתקופת כהונתו העניקה אוניברסיטת פדובה לראשונה תואר דוקטורט לאישה - אלנה קורנארו פיסקופיה, המתמטיקאית הוונציאנית, קיבלה תואר זה ב-25 ביוני 1678. כמו כן, בתקופת כהונתו, בשנת 1683 נפתח בעיר בית הקפה הראשון. היה זה בית הקפה הראשון באירופה ופופולריותו הביאה להפיכה הקפה למשקה פופולרי.
קונטאריני הלך לעולמו ב-15 בינואר 1684, זמן קצר בטרם החליטה הרפובליקה לשוב ולהילחם בעות'מאנים. הוא נקבר בקפלת המשפחה בכנסיית סן פרנסיסקו דלה ויניה.
ייצוג של חבורה
בתורת החבורות, ייצוג חבורה על ידי יוצרים ויחסים היא דרך הגדרה או אפיון של חבורה. בשיטה זו ישנה קבוצת יוצרים, המקיימים יחסים מסוימים. למשל, חבורה ציקלית סופית מסדר n ניתן לייצג על ידי.
הגדרה
חבורה חופשית מעל קבוצה S מוגדרת כקבוצת כל המילים (הסופיות) מחזקות של איברי S, והפעולה היא שרשור. נסמנה {F}_{S}. התכונה המיוחדת של חבורה חופשית הוא שאיבריה לא מקיימים אף יחס לא טריוויאלי ביניהם, ומכאן שמה.
בהינתן קבוצה כלשהי של מילים R באיברי S, מגדירים את החבורה הנוצרת על ידי S עם היחסים R בתור חבורת המנה של {F}_{S} עם הסגור המוצמד שלו, שהוא תת-החבורה הנורמלית הקטנה ביותר שמכילה את R. את הייצוג מסמנים ב-.
את איברי S נהוג לכנות יוצרי החבורה, ואילו איברי R הם יחסי החבורה.
אם לחבורה G יש ייצוג מהצורה שבו הקבוצה S סופית, אומרים כי G נוצרת סופית. אם קיים ייצוג שבו S,R שתיהן סופיות, נאמר כי G מוצגת סופית.
לעיתים, במקום לסמן את היחס בתור מילה w, כותבים w=1. כך למשל, החבורה הציקלית הסופית מקבלת את הייצוג.
תכונות
ראשית, לכל חבורה יש ייצוג על ידי יוצרים ויחסים: כדי להוכיח זאת, נביט באפימורפיזם הטבעי מ, השולח כל יוצר של החבורה החופשית לעצמו. הגרעין K של העתקה זו הוא ודאי קבוצה נורמלית, והיא בדיוק הקבוצה שמייצגת את היחסים של החבורה G. אם כן, הייצוג של החבורה הוא.
יש להדגיש כי ההוכחה שהוצגה לעיל איננה בעלת אופי יישומי, משום שבייצוג שהוגדר ישנו שימוש בכל איברי החבורה ובכמות גדולה של יחסים (לרוב אינסופי); מציאת ייצוג נוח עלולה להיות משימה קשה.
לכל חבורה סופית יש ייצוג סופי, משום שאפשר לקחת את איברי החבורה G כיוצרים, ואת קבוצת היחסים להיות טבלת הכפל של החבורה.
ייצוג של חבורה איננו יחיד - הבעיה של לזהות שני ייצוגים לאותה החבורה היא בעיה נפוצה בתחומים שונים במתמטיקה; בעיה זו איננה כריעה, ולעיתים מתגלה כמאוד קשה ומהותית.
דוגמאות
.
עונת 1963/1964 בבונדסליגה
עונת 1963/1964 הייתה העונה הראשונה של בונדסליגה שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-24 באוגוסט 1963 והסתיימה ב-9 במאי 1964.
פ.צ. קלן זכתה בתואר.
פרויסן מונסטר וזארבריקן ירדו לליגות האזוריות בסוף העונה. הן לא חזרו יותר לליגה העליונה.
ארגון הליגה
הליגה כללה 16 קבוצות שנבחרו מליגות אזוריות:
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, קבוצה עם יחס גבוה יותר של שרעים שנכבשו/שערים שנספגו הייתה מקבלת יתרון.
כדורגלנים מצטיינים
אווה זלר, המבורג שכבש 30 שערים היה מלך השערים של הליגה.
אפטונבלודט
אפטונבלודט (משוודית: Aftonbladet, "גיליון הערב") הוא עיתון שוודי המופץ בפורמט טבלואיד, שנוסד ב-1830 על ידי לארס יוהאן הירטה בתקופה המכונה "המודרניזציה של שוודיה". כיום נוקט העיתון בקו אותו הוא מגדיר "סוציאל-דמוקרטי עצמאי", והוא היומון הגדול ביותר במדינות הנורדיות. הבעלות על העיתון היא בחלקה של קונפדרציית האיגודים המקצועיים השוודים ובחלקה של קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד. ב-2006 הגיע העיתון לתפוצה של 420,800 גיליונות ליום, עם חשיפה ל-1,425,000 קוראים מדי יום, כ-15% מאוכלוסיית שוודיה.
היסטוריה
במהלך תקופת קיומו נע אפטונבלודט בין קווים מערכתיים שונים. כשנפתח נקט בקו ליברלי, אך הפך לעיתון שמרני כשהיה תחת עריכתו של האראלד סוהלמן, בין השנים 1890 ל-1921. ב-1929 השתלט על תאגיד "סביידיש מאץ'" שהיה לב עסקיו של איש העסקים איוואר קרוגר. השפל הגדול הביא לקריסת האימפריה הכלכלית של קרוגר, והוא התאבד בשנת 1932, אך העיתון נותר בשליטת משפחתו. בשנה זו תמך העיתון בממשלתו של פר אלבין הנסון הסוציאל-דמוקרט. לאחר מכן עבר לתמיכה במפלגה הליברלית. במהלך מלחמת העולם השנייה עבדו בעיתון חברי צוות פרו-גרמנים, שצידדו בעמדת גרמניה במלחמה.
באוקטובר 1956 נמכר העיתון לקונפדרצית האיגודים המקצועיים השוודית. בתחילה הביא השינוי לירידה בתפוצתו, אך במהלך שנות השישים עלתה תפוצת העיתון, והגיעה לכחצי מיליון גליונות.
במהלך שנות ה-90 נקלע העיתון לקשיים כלכליים, ורבים פקפקו ביכולותיהם של האיגודים המקצועיים כמוציאים לאור של עיתון יומי נפוץ. ב-1996 נרכשו 49.9 אחוזים ממניות העיתון על ידי קבוצת המדיה הנורווגית שיבסטד, כאשר האיגודים המקצועיים שומרים על השליטה בתוכן המערכתי של העיתון ועל רוב המניות בו. באותה שנה עלתה לראשונה תפוצתו של העיתון על זו של יריבו הגדול אקספרסן.
העיתון אימץ בשלב מוקדם את הפרסום באינטרנט. מהדורת אינטרנט של העיתון עלתה אל הרשת באוגוסט 1994, ואתר אפטונבלודט הוא אחד מחמשת האתרים הנצפים ביותר בשוודיה, ואחד מהאתרים הנצפים ביותר באירופה כולה.
ביקורת
איכותו העיתונאית של אפטונבלודט עמדה לעיתים בסימן שאלה. בסוף שנת 2006 כתב העיתונאי פיטר קדהמר, שעבד עבור העיתון, כי עיתונו מטפל בחיי האהבה של הכוכבת השוודית לינדה רוזינג באותה מידת החשיבות שהוא מטפל במלחמה בעיראק.
הבמאי אינגמר ברגמן טען כי מסע שערך כנגדו אפטונבלודט היה הכוח המרכזי מאחורי האשמות על אי סדרים כספיים שהביאו לגלותו מרצון במינכן בשנות ה-70 של המאה ה-20. בספרו האוטוביוגרפי "לטרנה מגיקה" ברגמן טען כי אפטונבלודט הוא זבלון צהבהב ששם לו למטרה להשמיצו.
טענות על אנטישמיות
מספר פעמים הואשם אפטונבלודט בנטיות אנטישמיות.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה האשים העיתון במספר מאמרים את ישראל כי זו חוזרת על זוועות השואה. ב-17 ביוני 1982 פורסמה בעיתון קריקטורה בה צויר מנחם בגין, ראש ממשלת ישראל, כמלאך המוות, בכיתוב "ועברתי בארץ הפלסטינים בלילה הזה והכיתי כל בכור בארץ הפלסטינים מאדם ועד בהמה ובכל אלוהי הפלסטינים אעשה שפטים, אני ה'".
בשנת 2003 הורשע עורכו הראשי של אתר האינטרנט של העיתון, קאלה יונגקוויסט, ב"פשע שנאה נגד קבוצה אתנית" אחרי שסירב להוריד תגובות הקוראות להשמדת היהודים.
שערוריית קצירת האיברים
ב-17 באוגוסט 2009 פרסם העיתון מאמר של העיתונאי דונלד בוסטרום לפיו צה"ל קצר איברים מפלסטינים שמתו בעודם במשמורת ישראלית. המאמר הביא ראיונות עם הפלסטינים שהעלו את הטענה, ועם דובר צה"ל שהכחיש אותה, אך ללא שום הוכחה לטענה המועלית בכתבה. המאמר הביא לתגובה נזעמת של משרד החוץ הישראלי, שהשווה אותה לעלילת דם. לשכת העיתונות הממשלתית סירבה להעניק אישורי כניסה לרצועת עזה לכתבי העיתון, וטענה כי יהיה עליהם להמתין לשם כך שלושה חודשים, ושר הפנים אלי ישי מסר כי לא יעניק לעיתונאים מטעם העיתון אשרות שהייה בישראל. משרד החוץ מסר כי ימנע מכתבי העיתון אשרות כניסה.
הפרסום והתגובות לו יצרו משבר דיפלומטי בין שוודיה וישראל. על אף ששגרירת שוודיה בישראל אליזבת בורסיאין בוניאר גינתה את הפרסום, הודיע משרד החוץ השוודי כי דבריה אינם מייצגים את עמדתו.
חיים בן עטר (הראשון)
ביוגרפיה
רבי חיים בן עטר היה ראש ישיבה בבית הכנסת הגדול של העיר סלא שנקרא "צלאת בן עטר". למד תורה מפי השד"רים רבי חייא דיין ורבי אלישע חיים אשכנזי. היה ידוע בשקדנותו עד שגם את הלילות הקצרים הקדיש ללימוד תורה. נהג לקום בכל לילה ולומר תיקון חצות בבכיה. נודע בהחזקת לומדי תורה וביתו נחשב בית ועד לחכמים.
בשנת ה'תס"ה נסע יחד עם בנו רבי משה ונכדו רבי חיים לעיר מקנס, כנראה במטרה לפקח על עסקי השותפות שלו עם אחיו, הנגיד רבי שם טוב בן עטר. במקנס הוא התאכסן שתי שנים ומחצה אצל רבי משה די אבילה.
מתלמידיו היו הרבנים: חיים בן עטר נכדו, שמואל די אבילה, חתן של בנו רבי משה, ובנו של רבי משה די אבילה שאצלו שהה רבי חיים במקנס, ושלום בוזגלו.
שמועות מדברי תורתו מובאות בספרות חכמי מרוקו.
האריך ימים, כנראה יותר ממאה שנה, ונפטר בשנת ה'תפ"א. רבי משה בירדוגו כתב דרוש שאותו דרש להספדו.
אליסון לואיז קנדי
ביוגרפיה
קנדי נולדה בדנדי, סקוטלנד. אמה, אדוארדיאן מילדרד, הייתה מורה. אביה, רוברט אלן קנדי, היה מרצה בפסיכולוגיה. הוריה התגרשו כשהייתה בת 13. היא הלכה ללמוד בתיכון של דנדי, ולאחר מכן המשיכה ללמוד עבור תואר ראשון למדעי התיאטרון ואומנות הדרמה באוניברסיטת וורוויק.
בין השנים 1987 ו-1989 קנדי הייתה עובדת אומנות קהילתית במועצה המחוזית של קליידבנק. לאחר מכן היא עברה למגורי סופרים במחלקה לעבודה סוציאלית של המילטון ומזרח קילברייד מ-1989 עד 1991. עבודתה שם זכתה בפרס מיוחד לעבודה סוציאלית בשנת 1990. מ-1989 עד 1995 היא עבדה על Project Ability, ארגון אמנות פלסטית המבוסס בגלאזגו. ב-1995 הייתה מרצה במשרה חלקית באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 2009, היא תרמה את הסיפור הקצר Vanish לפרויקט Ox-Tales של Oxfam, ארבעה אוספי סיפורים שנכתבו על ידי 38 מחברים. סיפורה פורסם באוסף "אוויר". בשנת 2016, הרומן Serious Sweet היה ברשימה ארוכה עבור פרס הבוקר.
בדצמבר 2019, יחד עם 42 אנשי תרבות מובילים נוספים, היא חתמה על מכתב המאשר את מפלגת העבודה בהנהגתו של ג'רמי קורבין בבחירות הכלליות ב-2019. במכתב נכתב כי "מניפסט הבחירות של המפלגה בהנהגתו של ג'רמי קורבין מציע תוכנית טרנספורמטיבית שמעדיפה את הצרכים של אנשים וכדור הארץ על פני רווח פרטי ואינטרסים של מעטים".
ב-2020 היא החלה לתרום טור על השקפותיה על הברקזיט לעיתון היומי הגרמני Süddeutsche Zeitung.
קנדי מתגוררת כיום בויוונהו ומשמשת פרופסור חבר לכתיבה יצירתית באוניברסיטת וורוויק מאז 2007, לאחר שלימדה בעבר כתיבה יצירתית באוניברסיטת סנט אנדרוז בין השנים 2003 ל-2007.
אדגר קינה
אֶדְגַר קִינֶה (בצרפתית: Edgar Quinet; 17 בפברואר 1803 – 27 במרץ 1875) היה סופר, משורר והיסטוריון צרפתי.
שנים ראשונות
קינה נולד בבורק-אן-ברס, במחוז אן. אביו, ז'רום קינה (Jérôme Quinet), היה קומיסר בצבא, אך בהיותו רפובליקני אדוק הוא סלד מההפיכה של נפוליאון בונפרטה ב-18 בברימר, ולכן ויתר על תפקידו והתמסר למחקר מדעי ומתמטי. אדגר, שהיה בן יחיד, היה בדרך כלל לבד, אך לאימו (אז'ני רוזה לאז'י (Eugénie Rozat Lagis), שהייתה משכילה ובעלת דעות דתיות פרוטסטנטיות מוצקות, אם כי מקוריות) הייתה השפעה רבה עליו.
הוא נשלח לבית הספר תחילה בבורק ואחר כך בליון. אביו רצה שיעזוב את בית הספר כדי להתגייס לצבא, ואז להיכנס לקריירה עסקית. קינה היה נחוש לעסוק בספרות, ולאחר זמן מה קיבל את מבוקשו כשעבר לפריז ב-1820.
הספר הראשון שלו, "Tablettes du juif errant" ("לוחות היהודי הנודד"), שהופיע ב-1823, סימל את התקדמות האנושות. הוא התרשם מהכתיבה האינטלקטואלית הגרמנית וקיבל על עצמו לתרגם את "Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit" ("רעיונות על הפילוסופיה של ההיסטוריה האנושית") מאת יוהאן גוטפריד הרדר. הוא למד גרמנית לשם כך, ופרסם את תרגומו ב-1827, וזכה באמצעותו להערכה רבה.
כתבים ראשונים
בתקופה זו הוא נפגש עם ויקטור קוזן ועם ז'ול מישלה. הוא ביקר בגרמניה ובבריטניה לפני הופעת ספרו. קוזן השיג עבורו תפקיד בשליחות ממשלתית ביוון, "", בשנת 1829 (בסוף מלחמת העצמאות היוונית נגד האימפריה העות'מאנית), ובשובו פרסם ב-1830 ספר על "La Grèce moderne" ("יוון המודרנית"). עם מישלה הוא פרסם כרך של יצירות ב-1843, גינה את הישועים והאשים אותם בצרות דתיות, פוליטיות וחברתיות. הוא גם התוודע ליצירותיו של ראלף וולדו אמרסון בשנת 1838 ואהב אותן. קינה כתב מספר הרצאות המשבחות את יצירותיו של אמרסון אשר פורסמו בשם "Le Christianisme et la Revolution Francaise" ("הנצרות והמהפכה הצרפתית") ב-1845.
התקוות לתעסוקה שהיו לו לאחר מהפכת יולי 1830 נכזבו בשל המוניטין שלו כרפובליקאי סמוי. אף על פי כן, הוא הצטרף למערכת הירחון "" ("סקירה של שני העולמות"), ובמשך שנים אחדות תרם מסות רבות, הראויה ביותר לציון שבהן הייתה "Les Épopées françaises du XIIème siècle" ("האפוסים הצרפתיים של המאה ה-12"), הערכה מוקדמת, אם כי לא המוקדמת ביותר, של שירים על מעללי גבורה שהוזנחו מזמן. הפואמה Ahasverus, יצירתו המקורית הגדולה הראשונה, הופיעה ב-1833 - זהו "שיר בפרוזה" יחיד.
זמן קצר לאחר מכן התחתן עם מינה מור (Minna More), בחורה גרמנייה שבה התאהב כמה שנים קודם לכן. כשהוא מאוכזב מהחשיבה הגרמנית בגלל הטקטיקה התוקפנית הפרוסית, הוא ביקר באיטליה, ומלבד כתיבת מאמרים רבים, כתב שני שירים, Napoléon (1835) ו-Prométhée (1838), שניהם כתובים בחרוזים ונראו כנחותים מ-Ahasverus שהתפרסם בשנת 1833. בשנת 1838 פרסם תשובה נחרצת ל"Leben Jesu" ("חיי ישו") של דוד שטראוס, ובאותה שנה קיבל את אות לגיון הכבוד. ב-1839 הוא מונה לפרופסור לספרות בשפות זרות בליון, שם החל את הקורס רב ההשפעה של הרצאות שהיוו את הבסיס ל-"Génie des religions" ("גאונות של דתות") שלו וכעבור שנתיים הוא עבר לקולז' דה פראנס. ב-"Génie des religions", שיצא לאור ב-1842, הוא אהד את כל הדתות, אך לא העדיף אחת מעל כולם.
פרופסורה
הפרופסורה הפריזאית של קינה, שהחלה ב-1842, הייתה ידועה לשמצה כנושא לפולמוס. הקתדרה שלו הייתה של הספרות הדרומית, אבל בהתעלם מהנושא כשלעצמו, הוא בחר, בשיתוף עם מישלה, לעסוק בפולמוס אלים עם הישועים ועם האולטרה־מונטניזם. שני ספרים הנושאים בדיוק את הכותרות הללו הופיעו ב-1843 וב-1844, והכילו, כרגיל אצל קינה, את תוכן הרצאותיו.
הרצאות אלו עוררו ויכוחים גדולים והמחבר סירב בעקשנות לחזור להרצות על הספרות הדרומית בלבד; כתוצאה מכך, בשנת 1846, הממשלה שמה קץ להרצאות, צעד שאושר ללא ספק על ידי רוב עמיתיו. הוא הודח ב-1846 על ידי הקולז' דה פראנס בשל התקפותיו הנמרצות על הכנסייה הקתולית, רוממות המהפכה, תמיכה בלאומים המדוכאים של צרפת ובשל תמיכה בתאוריה שדת היא כוח מכריע בחברות.
המהפכה של 1848
בשלב הזה היה קינה רפובליקאי במוצהר, ומהפכן בנשמתו. הוא הצטרף למורדים במהלך מהפכת 1848 שהפילה את מלך צרפת לואי-פיליפ, ונבחר על ידי מחוז אן לאספה המכוננת ולאחר מכן לאספה המחוקקת, שם התחבר למפלגה הרדיקלית הקיצונית.