cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'יק קוריאה
קריירה מוקדמת
בשנת 1968, החל קוריאה להקליט ולהופיע עם החצוצרן המוערך מיילס דייוויס. השניים התיידדו וקוריאה החל להיות חבר צוות קבוע בהקלטות אלבומיו של דייוויס, בהם Filles de Kilimanjaro ,In a Silent Way ,Bitches Brew ו-On the Corner. נגינתו של קוריאה מופיעה גם כן ברבים מאלבומי האוסף של דייוויס. קוריאה היה חבר בלהקתו של דייוויס עד שנת 1970, והופיע עמו עשרות פעמים. בהופעתם האחרונה השתתפו אמנים ידועים נוספים כקית' ג'ארט, דייב הולנד, איירטו מוריירה וג'ק דז'ונט.
הולנד וקוריאה עזבו במקביל את להקתו של דייוויס והקימו קוורטט ג'אז חופשי בשם Circle, בהשתתפות אנתוני ברקסטון והמתופף בארי אלטשול. אף שפעלו במשך שנה אחת בלבד, הספיקה הלהקה הצעירה להקליט שלושה אלבומים בחברות התקליטים Blue Note ו-ECM. באלבומי הלהקה בחן קוריאה גבולות רבים בהקשר של נגינה חופשית, וביצע מספר טכניקות חדשניות וניסיוניות, שהבולטת בהן היא נגינה על מיתריו החשופים של הפסנתר עם הידיים.
בשנת 1971, החליט קוריאה לפרוש לקריירת סולו. במהלך תקופה זו הקליט קוריאה שני אלבומים בולטים, Piano Improvisations Vol. 1 ו-Piano Improvisations Vol. 2. באלבומים אלו, שזכו להצלחה ניכרת ולשבחי המבקרים, מאלתר קוריאה באופן חופשי לחלוטין וללא יד עורך על הפסנתר לבדו. במעשה כמעט תקדימי, פתח קוריאה ז'אנר חדש שילווה אותו לאורך הקריירה שלו. לימים הקליט אלבומים נוספים בעלי אופי דומה, בהם גם שיתופי הפעולה שלו עם הרבי הנקוק עם האלבומים CoreaHancock ו-An Evening with Herbie Hancock & Chick Corea: In Concert.
Return to Forever
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הקימו קוריאה ודייוויס הרכב ג'אז פיוז'ן בהובלתו של קוריאה, בשם "Return to Forever". ההרכב הפך עד מהרה לאחד מהבולטים בז'אנר, והועמד בשורה אחת עם הרכבים כמו Weather Report ותזמורת מאהאווישנו.
הלהקה נקראה על שם האלבום שלהם בשנת 1972, Return to Forever. באלבום זה, וגם בתקליט הבא, אופיינה הקבוצה בהשפעה עיקרית ומוחצת של מוזיקה לטינית וג'אז לטיני. רק בשלב מאוחר יותר יחלו להשתלב גם השפעות מוזיקת הרוק על שירי הלהקה. בגלגולה המקורי כללה הקבוצה את קוריאה כפסנתרן מוביל, פלורה פורים כזמרת, סטנלי קלארק כבסיסט, איירטו מוריירה כמתופף, מיילס דייוויס כחצוצרן וג'ו פארל כסקסופוניסט וחלילן.
בהרכב זה הובילה הלהקה מהלכים מוזיקליים חדשניים, שהופיעו בעיקר באלבומם Light as a Feather משנת 1973. באותו אלבום התפרסמו שניים משיריו הידועים ביותר של קוריאה כמוביל הרכב - "Spain" ו-"500 Miles High" , שניהם הפכו לסטנדרטים מהידועים ביותר בשנות השבעים.
בשנת 1978, לאחר שהוציאו אלבום הופעה בשם Return to Forever Live: The Complete Concert שהוקלט במהלך סיבוב ההופעות האחרון שלהם, פרש קוריאה מהלהקה ובכך פירק אותה באופן רשמי.
דואטים ושיתופי פעולה
במהלך שנות ה-70, במקביל לעבודתו עם "Return to Forever", החל קוריאה לבצע שיתופי פעולה עם אמני ג'אז שונים, שרבים מהם זכו לשבחי המבקרים ולמעמד של קלאסיקות. בשנת 1972 הקליט יחד עם הוויברפוניסט גארי ברטון אלבום משותף ראשון של השניים, מתוך שלושה, בשם Crystal Silence. האלבום הכיל אך ורק את נגינתם של קוריאה וברטון, ז'אנר שיחזור על עצמו גם בשיתופי פעולה אחרים של קוריאה. האלבום זכה לביקורות מהללות ממבקרים שונים וחידוש שנעשה לו כמעט 30 שנה לאחר מכן, בשם The New Crystal Silence, זכה בשנת 2009 בפרס גראמי.
בסוף שנות ה-70 התפרסם קוריאה עם שיתוף הפעולה יוצא הדופן שלו עם הרבי הנקוק. שני הפסנתרנים הקליטו מספר אלבומים, בהם אלבום ההופעה An Evening with Herbie Hancock & Chick Corea: In Concert ו-CoreaHancock. באלבומיהם מנגנים השניים כל אחד על פסנתר כנף ומבצעים דואטים זה לשירו של זה, וכן יצירות של מלחינים אחרים כמו בלה בארטוק ואחרים. השימוש של השניים בפסנתר כנף ולא בפסנתר אלקטרוני, כמו הפנדר רודס שהיה פופולרי באותה תקופה, היה נועז, שכן מרבית אמני הפיוז'ן ג'אז באותה עת נהגו לנגן על הכלי החשמלי. גם קוריאה פרסם שירים רבים בהם הוא מנגן על פסנתר חשמלי, אך כדרכו גם בכלי האלקטרוני נהג לנגן בצורה מיוחדת ובלעדית - נגינתו מאופיינת באפנון חלק מהתווים ושימוש באפנון ליצירת בסיס לשירים שלמים.
בתחילת שנות ה-80 הוציא קוריאה קונצ'רטו לפסנתר עם יצירות קלאסיות שכתב מאז היותו ילד ובו אוסף של 20 קטעי פסנתר קלאסיים עם השפעות נוספות. קונצ'רטו זה יצא כאלבום בשם "Corea Concerto".
ב-1985 הקים קוריאה הרכב ג'אז בשם "The Chick Corea Elektric Band" (מורכב מכלים אלקטרוניים בלבד). ההרכב נוצר כחלק מעסקה שחתם קוריאה עם חברת התקליטים "GRP Records", וכלל מספר נגנים צעירים ומוכשרים: דייב וקל (תופים), ג'ון פטיטוצ'י (גיטרה בס) וסקוט הנדרסון (גיטרה חשמלית). בהמשך הצטרפו גם אריק מריינטל (סקסופון) ופרנק גמבל (גיטרה) במקום הנדרסון. ב-1989, כחלק מהעסקה עם חברת התקליטים, הקים יחד עם וקל ופטיטוצ'י את הטריו "Chick Corea Akoustic band", שהיה דומה בסגנונו למקבילו, אך הכיל אך ורק כלים אקוסטיים. בסופו של דבר התפרסמו כ-10 אלבומים תחת הלייבל, שמונה כחלק מההרכב האלקטרוני ושניים כחלק מההרכב האקוסטי.
ההרכב האקוסטי היה הראשון של קוריאה מזה זמן מה בו ניגן במסגרת טריו קלאסי - תופים, קונטרבס ופסנתר כנף. ההרכב סימן התחלה של תקופה אקוסטית חדשה בקריירה של קוריאה, ואת רוב הקלטותיו מאז אותה תקופה ביצע על פסנתר אקוסטי.
ב-1992 הקים חברת תקליטים פרטית ראשונה בשם Stretch Records, שלימים הפיק במסגרתה כמה מאלבומיו הבאים וכן אלבומים של אמנים נוספים ובכך אפשר חשיפה ופיתוח קריירה של אמנים צעירים רבים אשר עבדו עמו במרוצת השנים.
בשנות ה-90 ניגן קוריאה עם מספר אמנים כמו בובי מקפרין, גארי ברטון, אל ג'ריאו ואחרים והוציא אלבומים נוספים, בהם גם במסגרת המשך העבודה עם Chick Corea Elektric Band. בסביבות 1997 הקים הרכב שישייה אקוסטית בשם "Origin", שגם הוא הורכב, נוסף לקוריאה (פסנתר), מכישרונות צעירים חדשים: אבישי כהן (קונטרבס), אדם קרוז שהוחלף לאחר מכן בג'ף בלרד (תופים), בוב שפרד (מגוון כלי נשיפה), סטיב וילסון (מגוון כלי נשיפה) וסטיב דייוויס (טרומבון). כמו Chick Corea Elektric Band, מאוחר יותר צומצמה שישיית Origin להרכב טריו בשם "Chick Corea New Trio", שכלל את אבישי כהן וג'ף בלרד, וב-2001 יצא אלבום הבכורה והיחיד של הטריו החדש, "Past, Present & Futures".
עבודות מאוחרות
בשנת 1998 לקח חלק באלבום המשותף Like Minds, בו ניגן עם נגנים רבים ששיתף עמם פעולה בעבר, בהם גארי ברטון, דייב הולנד, רוי היינס ופט מתיני. בסוף שנות התשעים התעמק קוריאה יותר במוזיקה הקלאסית, ופרסם יצירות קלאסיות שונות שהבולטת בהן היא עיבוד ליצירתו המוכרת ביותר, "Spain", לתזמורת סימפונית מלאה. הוא ביצע את העיבוד בשנת 1999 בשיתוף התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בשנת 2001 הקליט קוריאה אלבום חדש עם להקתו Chick Corea New בשם Past, Present & Futures. יחד עמו בטריו ניגנו הבסיסט הישראלי אבישי כהן והמתופף ג'ף באלארד. האלבום בן אחד עשר השירים כולל גרסת כיסוי בודדת ("Jitterbug Waltz" של פאטס וולר). שאר שירי האלבום הן יצירות פרי עטו של קוריאה, וכללות הרבה אלתורי ג'אז חופשי ומאפיינים אוונגרדיים.
בשנת 2004 הקליט קוריאה לראשונה יצירה משלו בה הוא אינו מנגן על פסנתר. הייתה זו יצירה לרביעיית מיתרים שבוצעה לראשונה בפסטיבל Summerfest שבוויסקונסין.
בשנת 2006 פרסם קוריאה את האלבום Ultimate Adventure, שזיכה אותו בפרס גראמי נוסף על אלבום הג'אז הטוב ביותר של השנה. האלבום הגיע למקום ה-7 במצעד הבילבורד 200.
בשנת 2008 התאחדו חברי ההרכב השלישי של Return to Forever (אל דימיולה, סטנלי קלארק, לני וויט וקוריאה) לסיבוב הופעות ברחבי העולם. האיחוד זכה לשבחים וסחף מעריצים רבים מן העבר. במקביל לסיבוב ההופעות פורסם אלבום אוסף הכולל כמעט את כל הקלטות הלהקה על כל גלגוליה, כולל קטעים מהאלבומים Return to Forever ו-Light as a Feather, שהוקלטו עם חברי ההרכב הראשוני. במאי 2009 יצאה קלטת DVD של הופעתו של קוריאה בפסטיבל הג'אז במונטרה, והייתה לקלטת ה-DVD הראשונה שהכילה הופעה מצולמת ומוקלטת של קוריאה.
קוריאה חגג את יום הולדתו ה-75 בשנת 2016 בנגינה משותפת עם למעלה מ-20 קבוצות במשך שישה שבועות על במה מיוחדת במועדון בלו נוט בניו יורק. בראיון לרגל החגיגה אמר: "אני נוהג להתעלם מהמספרים המרכיבים את 'הגיל'. נראה שזו הדרך הטובה ביותר להתנהל. תמיד רק התרכזתי בליהנות כמה שאוכל בהרפתקת המוזיקה".
חיים אישיים
קוריאה התחתן עם הזמרת והפסנתרנית גייל מורן בשנת 1972. באותה תקופה כבר היו לו שני ילדים, תדיאוס וליאנה, מאשתו הראשונה, ג'ואני; נישואיו הראשונים הסתיימו בגירושין.
בשנת 1968, נחשף קוריאה לראשונה לספרו של ל. רון האברד "דיאנטיקה", שהשפיע עליו עמוקות. בתחילת שנות השבעים התראיין ואמר: "באתי במגע עם הכתיבה של ל. רון האברד ב-1968 בספר 'דיאנטיקה' וזה קצת פקח את דעתי וגרם לי להבין שהפוטנציאל שלי לתקשורת הוא הרבה יותר גדול ממה שחשבתי".
קוריאה אמר שסיינטולוגיה הפכה להשפעה עמוקה על הכיוון המוזיקלי שלו בתחילת שנות השבעים: "לא רציתי יותר לספק את עצמי. רציתי באמת להתחבר לעולם ולגרום למוזיקה שלי להיות משהו". הוא גם חשף את שותפו סטנלי קלארק לסיינטולוגיה, ויחד עמו , ביצע את האלבום Space Jazz: The Soundtrack of the Book Battlefield Earth משנת 1982 כמחווה לספרו של האברד Battlefield Earth. האלבום התקבל בתגובות קשות, שסלדו מהתחברותו של קוריאה לסיינטולוגיה, שמוגדרת במקומות רבים ככת.
לאחר מכן, ב-1993, הודר קוריאה מהופעה משותפת שלו ושל אמנים נוספים בעיר שטוטגרט, גרמניה. מארגני ההופעה לא כללו את קוריאה לאחר שממשלת מדינת באדן-וירטמברג הודיעה כי תבדוק את הסובסידיות שלה לאירועים בהשתתפות חברי כת הסיינטולוגיה. לאחר שהתלונה שהגיש קוריאה נגד מדיניות זו בפני בית המשפט לעניינים מנהליים לא צלחה בשנת 1996, חברי הקונגרס של ארצות הברית שלחו מכתב לממשלת גרמניה, בו גינו את האיסור על השתתפותו של קוריאה בשל אמונתו כפגיעה בזכויות האדם .חרף החלטת ממשלת באדן-וירטמברג, לא נאסר על קוריאה להופיע בגרמניה כולה, והופיע מספר פעמים בפסטיבל הג'אז הבינלאומי בבורגהאוזן, בתמיכת ממשלת גרמניה, שם הוענק לו לוח הוכרה ב"רחוב התהילה" של בורגהאוזן בשנת 2011. בסוף שנת 2020 התגלה אצל קוריאה גידול סרטני נדיר שהיה כבר בשלבים מתקדמים. הוא נפטר בגיל 79 ב-9 בפברואר 2021 בביתו שבפלורידה. המוות הגיע במפתיע, שכן רק שבועות אחדים קודם לכן היה פעיל ואף יצא להופעות שונות.
צוואתו
בטקסט שכתב ימים לפני מותו, פנה אל קהל מאזיניו: "אני רוצה להודות לכל אלה שתמכו בי לאורך המסע ושמרו את אש המוזיקה שלי בוערת. אני מקווה שמי שיש לו מושג בנגינה, כתיבה, הופעה או כל דבר אחר, שישתמש בו, אם לא בשביל עצמיכם, אז בעבור כולנו. זה לא רק שהעולם צריך עוד אמנים, זה גם פשוט כיף גדול".
השפעה ומורשת
קוריאה זכה בלמעלה מעשרים פרסי גראמי במהלך הקריירה והיה מועמד ליותר מ-60 פרסים. במהלך חייו פרסם שירים רבים שהפכו לסטנדרטים, וזכו לתשבחות ועשרות גרסאות כיסוי. ב-2010 נבחר בסקר המבקרים של המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז. במהלך חייו זכה בעשרות רבות של פרסים שונים, בהם, מלבד גראמי, פרסים כמו "BBC Lifetime Achievement Award", "JazzTimes Magazine Best Reissue of the Year", "National Endowment for the Arts", "Downbeat Reader's Poll" ו-"Melody Maker Jazz Poll".
במותו ספדו לו אמנים רבים. כריסטיאן סאנדס כתב עליו "אדריכל שבונה שפה משלו תו אחר תו" ; ג'ון מאייר כתב "צ'יק קוריאה היה מוזיקאי האלתור הגדול ביותר שאי פעם ניגנתי איתו. [...] אם ניגנת תו שגוי, הוא מיד היה משתמש בו ומנגן עליו, באומרו 'לכל תו יש ערך, בין אם אתה רואה את זה ובין אם לא'. איזה הפסד לאין שיעור בכל כך הרבה מובנים"; יוסוף אסלאם, המוכר בשמו הקודם קט סטיבנס, כתב "יבורך צ'יק קוריאה, אחד האמנים החדשניים וההשראתיים ביותר שאי פעם זכיתי לעבוד איתם. האמנות המוזיקלית והגאונות שלו היו השכלה עבורי, לא רק הצגה. עכשיו הוא באמת חזר לנצח ". ג'ייקוב קולייר כתב על קוריאה כי הוא "עצמאי שאין שני לו, אמן במלאכתו, פורץ דרך בכל מובן, ענק עדין. העולם איבד כוח מוזיקלי עצום היום, אך הוא עשיר באופן אינסופי הודות למורשת שהשאיר קוריאה אחריו. איזה מזל יש לנו. תודה רבה, צ'יק".
הניו יורק טיימס כינו אותו "אדריכל של תנועת הפיוז'ן ג'אז-רוק בשנות השבעים, שבילה יותר מחצי מאה כאחד הפסנתרנים המובילים בג'אז". ג'ון פורדהם, כתב הגרדיאן, ספד לקוריאה וכתב "קוריאה [...] היה מאלתר ג'אז טוב להפליא, מלחין רב-תכליתי וחלוץ פיוז'ן-ג'אז-רוק בשנות השבעים. הוא נגע בז'אנרים רבים, החל ממוזיקת רוק, כלה במוזיקה לטינית ועד מוזיקה קלאסית, והיה אהוב גם בשל התעניינותו המוחשית בהופעות חיות, תכונה שאפשרה לו להופיע ללא הרף במשך חמישה עשורים מבלי לאבד את החיוך מכיר התודה והמבוהל שאפיין אותו בעת שניגש אל הקהל".
מבקר המוזיקה הישראלי בן שלו כתב כי "צ'יק קוריאה היה קודם כל פסנתרן אדיר, מלא תנופה רכה, שופע רעיונות, מבקש תמיד לגרום לקהל הנאה". צחי אוברמן כתב על בעיתון דבר: "המוזיקה של צ'יק קוריאה היא תזכורת תמידית לחד פעמיות, לעושר ולצבעוניות שבמפגש אנושי" והוסיף כי "ארמנדו "צ'יק" קוריאה הוא מגדולי המוזיקאים. הוא חצה תקופות, סגנונות, ניגן לצד הגדולים, העמיד דורות של תלמידים, פרץ וחתר קדימה ולא הפסיק ליצור כל חייו".
בשנת 2017 כתבה מוניקה הרזינג את הספר "Experiencing Chick Corea: A Listener's Companion", שעוקב אחר הקריירה המוזיקלית של קוריאה במשך כ-168 עמודים.
דיסקוגרפיה
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, הוציא קוריאה כ-81 אלבומי אולפן, 17 אלבומי הופעה ו-9 אלבומי אוסף. 69 אלבומים הוציא כמוביל הרכב או כנגן יחיד, ועוד כ-38 אלבומים הוציא יחד עם אמנים נוספים, בהם סטן גץ, ג'ו הנדרסון, הרבי מאן, ג'ו פארל, מיילס דייוויס, סטנלי קלארק, גארי ברטון, ליונל המפטון, בובי מקפרין, הרבי הנקוק, הירומי, קית' ג'ארט ועוד.
נסודון
נסודון (שם מדעי: Nesodon; משמעות השם: "שן אי") הוא סוג של יונק קדום ממוצא דרום אמריקני אשר חי בתקופת המיוקן לפני 23.3-15.5 מיליון שנה מהיום. המאובנים של הנסודון תוארו ב-1846 בידי החוקר הידוע ריצ'רד אוון שטבע את שם הדינוזאורים. המאובנים התגלו בארגנטינה ובתצורות ריו פריאז (Río Frías Formation) שבצ'ילה. התגלו בהם ארבעה מינים.
יחסי דרום אפריקה–יפן
יחסי דרום אפריקה–יפן הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת דרום אפריקה לבין יפן.
היסטוריה
תחילת יחסי הסחר בין יפן לבין דרום אפריקה כיום, נמצאת בשנת 1643 כאשר יאן ואן ריבק, איש מינהל באימפריה ההולנדית ביקר לראשונה בדג'ימה שבנגסאקי. אל ריבק התלווה יאן ואן אלסראק, שייצג את חברת הודו המזרחית ההולנדית.
בשנת 1898, פורויה קומהי היה איש העסקים היפני שפתח עסק בדרום אפריקה. החנות בקייפטאון נקראה "Mikado Shōten" (בתרגום לעברית: חנות הקיסר). החנות נותרה פתוחה עד שנת 1942, עת הוחרמה על ידי ממשלת דרום אפריקה.
בשנת 1918 פתחה יפן קונסוליה בקייפטאון.
יפן החלה לסחור עם דרום אפריקה במשאבים טבעיים מאז שנות ה-60, חרף הסנקציות הבינלאומיות נגד משטר האפרטהייד במדינה. כתוצאה מכך, התקבלו יפנים במדינה בתואר לבנים של כבוד לקול מחאות האופוזיציה והעיתונות על כך שהיפנים קיבלו זכויות מיוחדות. מן הצד השני, תמיכתה של יפן במשטר האפרטהייד הביאה לביקורת מצד מדינות אחרות באפריקה. בשנת 1983 אמר שגריר טנזניה ליפן, אחמד חסן דיריה, אמר כי הרווחים שנוצרו מהתיירים היפנים סייעו לחיזוק משטר האפרטהייד.
יחסי סחר
בשנת 2017 ייצאה יפן לדרום אפריקה סחורות ובעיקרן מכונות וחלקי חילוף למכוניות בשווי 281.6 מיליארד ין, וייבאה סחורות ובעיקרן מכוניות ומתכות יקרות בשווי 542.6 מיליארד.
נכון לדצמבר 2016 קיימות השקעות יפניות בשווי 115.5 מיליארד ין בכלכלת דרום אפריקה.
אוכלוסייה
נכון לאוקטובר 2017 מתגוררים בדרום אפריקה 1,505 אזרחי יפן. לעומתם, נכון ליוני 2018 מתגוררים ביפן 918 אזרחי דרום אפריקה.
קרלסברג
קרלסברג (בדנית: Carlsberg) הוא מותג של בירה שמקורה בדנמרק. המבשלה הראשית של קרלסברג נמצאת בקופנהגן, ומבשלות נוספות פזורות ברחבי העולם. מרבית הבירה המיוצרת על ידי קרלסברג היא בירת לאגר בהירה, מטיפוס פילזנר.
חברת קרלסברג נוסדה בקופנהגן על ידי יאקוב כריסטיאן יאקובסן בשנת 1847. ב-1875 הוקמה בסמוך למבשלה זו מעבדת מחקר, ובה בודד ב-1883 השמר שמשמש עד היום לייצור בירת לאגר. שמו של השמר הוא Saccharomyces carlsbergensis, על שם החברה.
חברת קרלסברג רכשה ב-1970 את חברת טובורג. בישראל שתי הבירות מיוצרות ב"מבשלות בירה ישראל" שבאזור התעשייה הדרומי באשקלון, על פי הסכם עם החברה הדנית.
תיכון עירוני י"ד
היסטוריה
עירוני י"ד הוא בית-ספר שש שנתי לתלמידי כתות ז'–י"ב, הוא מחולק לחטיבת ביניים וחטיבה עליונה, שתי החטיבות מהוות בית-ספר על-יסודי אחד בהנהלה אחת.
יהודה בן עטר (קצין משטרה)
יהודה בן עטר (נולד ב-1964) הוא קצין משטרה בדרגת ניצב, המכהן כראש אגף התנועה במשטרת ישראל.
תיכון עירוני י"ד
היסטוריה
בית הספר מפעיל את תוכנית "מזהות אישית לזהות חברתית" במסגרתה משלחות תלמידים מבית הספר נוסעות לביקורים הדדיים בלוס אנג'לס, ברלין וברול. בית הספר מפעיל כיתה מיוחדת לבעלי לקויות למידה ומסלול מואץ ללימודי מחשבים בו נבחנים תלמידי כיתות י' בבחינת הבגרות במחשבים בהיקף של 5 יחידות לימוד. בשנת 2011 הוקמה לראשונה כיתת מסד נחשון.
יהודה בן עטר (קצין משטרה)
ביוגרפיה
בן עטר גדל בשכונת רמת אליהו בראשון לציון. התגייס למשמר הגבול, עבר קורס קצינים ושירת במגוון תפקידי פיקוד. ב-1999 עבר למשטרה הכחולה, שימש מפקד זרוע מבצעית במנהלת תיאום פעולות אכיפה. ב-2008 מונה למפקד יחידת אתג"ר, לאחר מכן שירת כסגן מפקד מרחב השפלה ובאוגוסט 2013 מונה למפקד המרחב. ב-2016 מונה לראש מנהלת הרכבת הקלה. שימש סגן ראש אגף התנועה. במאי 2022 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התנועה.
תיכון עירוני י"ד
היסטוריה
מנהלי בית הספר בעבר היו: אורי גרוסמן (עד שנת 1980), חמדה קריזלר (1980–1985), דוד לבון (1985–2011), והראל גוטשטיין (2011–2017). כיום מכהנת בתפקיד יעל איילון.
ג'יימי לי קרטיס
ג'יימי לי קרטיס (באנגלית: Jamie Lee Curtis; נולדה ב-22 בנובמבר 1958) היא שחקנית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וסופרת אמריקאית ממוצא יהודי. הייתה ידועה תחילה בתור "מלכת הצרחות" בגלל תפקידיה בכמה סרטי אימה בתחילת הקריירה שלה, כמו "ליל המסכות", "הערפל", "ליל הבכורה" ו"רכבת לגיהנום", אך השתתפה מאז במגוון רחב של סרטים רבים מז'אנרים שונים. ספרה משנת 1998, "Today I Feel Silly, and Other Moods That Make My Day", הפך לרב מכר ברשימה של "הניו יורק טיימס". הופיעה בפרסומות עבור "Activia" מאז שנת 2007, והיא בלוגרית עבור העיתון "הפינגטון פוסט".
תיכון עירוני י"ד
היסטוריה
נכון לשנת 2021 מונה בית-הספר כ-1,380 תלמידים.
ג'יימי לי קרטיס
קרטיס היא זוכת פרס אריה הזהב על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים של ונציה 2021.
תיכון עירוני י"ד
היסטוריה
אחוז המתגייסים לצה"ל מבית הספר הוא מהגבוהים בתל אביב. בשנת 2008 דובר על למעלה מ-95% מכלל תלמידי בית הספר - האחוז הגבוה בעיר.
ג'יימי לי קרטיס
קורות חיים
קרטיס נולדה בלוס אנג'לס, לשחקן היהודי טוני קרטיס ולשחקנית הנוצרייה ג'נט לי. הוריה של קרטיס התגרשו בשנת 1962, ואמה נישאה לרוברט ברנדט. לקרטיס יש אחות גדולה, קלי קרטיס, שגם היא שחקנית, וכמה אחים למחצה (כולם מצד אביה), אלכסנדרה, אלגרה, בן, וניקולס (שמת בשנת 1994 ממנת יתר). קרטיס למדה בבית הספר וסטלייק בלוס אנג'לס ובתיכון בוורלי הילס, וסיימה את לימודיה בצ'ואוט רוזמרי הול. היא חזרה לקליפורניה בשנת 1976, ולמדה באוניברסיטת האוקיינוס השקט. היא שקלה ללמוד עבודה סוציאלית, אך עזבה לאחר סמסטר אחד כדי להמשיך את קריירת המשחק.
קרטיס נשואה לשחקן, התסריטאי והבמאי כריסטופר גסט. הזוג התחתן ב-18 בדצמבר 1984 ואימץ בת ובן.
קרטיס הייתה אלכוהוליסטית ומכורה למשככי כאבים. היא נגמלה בשנת 1999. לדבריה, ההתאוששות היא ההישג הגדול ביותר בחייה.
קרטיס היא הסנדקית של השחקן ג'ייק ג'ילנהול.
קולנוע
סרט הבכורה של קרטיס התרחש בסרט האימה משנת 1978, "ליל המסכות", שבו גילמה את דמותה של לורי סטרוד. הסרט זכה להצלחה גדולה ונחשב לסרט העצמאי הרווחי ביותר בזמנו, וזכה לשבחים רבים ונחשב כסרט אימה קלאסי. קרטיס לאחר מכן לוהקה בכמה סרטי אימה, וזכתה לכינוי "מלכת הצרחות".
הסרט הבא שלה היה סרט האימה, "הערפל", שבוים על ידי הבמאי של "ליל המסכות" ג'ון קרפנטר. הסרט נפתח בפברואר 1980 לביקורות מעורבות אך להכנסות נאות, וחיזק את מעמדה של קרטיס ככוכבת סרטי האימה. הסרט הבא שלה, "ליל הבכורה", היה סרט אימה קנדי דל תקציב שיצא ביולי 1980. הסרט, שעבורו היא הייתה מועמדת לפרס ג'יני עבור השחקנית הזרה הטובה ביותר, היה דומה בסגנון של "ליל המסכות", אך זכה לביקורות שליליות. באותה שנה, קרטס כיכבה גם ב"רכבת לגיהנום", שנפתח באוקטובר וקיבל ביקורות שליליות בדומה לליל הבכורה. קרטיס מאוחר יותר הופיעה ב"ליל המסכות 2", "ליל המסכות: 20 שנה אחרי" ו"ליל המסכות: תחיית המתים", וכן נתנה תפקיד קול ללא קרדיט ב"ליל המסכות 3: עונת המכשפה".
תפקידה בסרט "משנה מקום משנה מזל" (1983) עזר לקרטיס להסיר ממנה את תדמית מלכת הצרחות. הסרט "דג ושמו וונדה" (1988) קיבל מעמד פולחן והציג לראווה את קרטיס כשחקנית קומית. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב עבור עבודתה בסרט "שקרים אמיתיים" (1994). התפקידים האחרונים שלה בסרטים כוללים את סרטו של דיסני "שישי הפוך" (2003), לצד לינדזי לוהן. היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית בסרט זה.
באוקטובר 2006, קרטיס סיפרה ל-"Access Hollywood" שהיא פורשת מקריירת המשחק שלה כדי להתמקד במשפחתה. היא חזרה למשחק ביוני 2007 בסרט של דיסני, "הצ'יוואווה מבוורלי הילס", לצד פייפר פראבו, כאחת משלוש הדמויות האנושיות בסרט. היא גם כיכבה בשנת 2010 בקומדיה "רק לא את", לצד קריסטן בל וסיגורני ויבר.
ב-2022 שיחקה בסרט "הכל בכל מקום בבת אחת". על תפקידה בסרט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
טלוויזיה
קרטיס הופיעה בבכורה בטלוויזיה בפרק של "קולומבו", אולם תפקיד הטלוויזיה הראשון שלה היה לצד ריצ'רד לואיס בקומדיה "Anything but Love", שנמשכה ארבע עונות משנת 1989 עד 1992. הופעתה כהאנה מילר זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובפרס נבחרי הקהל. היא הופיעה כאחות סגן דוראן בסדרת הטלוויזיה "מבצע תחתונית"; המבוססת על סרט בעל אותו שם שכיכב בו אביה.
בשנת 1981 קרטיס כיכבה בסרט "Death of a Centerfold: The Dorothy Stratten Story". היא קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב עבור עבודתה בעיבוד של TNT ליצירה של ונדי וסרשטיין, "The Heidi Chronicles". היא כיכבה בסרט טלוויזיה של CBS, "המתנה של ניקולס", שעבורו היא קיבלה מועמדות לפרס אמי. קרטיס הופיעה גם בסדרה הבדיונית "באק רוג'רס במאה ה-25", ובפרק של "המופע של דרו קארי".
החל משנת 2015 היא מגלמת את דיקנית הקולג' קאתי מאנץ' בסדרת האימה הקומית "מלכות הצעקה" של המפיק ראיין מרפי.
ספרי ילדים
קרטיס עבדה עם המאיירת לורה קורנל, וכתבה כמה ספרי ילדים, שפורסמו על ידי הוצאת הספרים "הרפר קולינס".
המלכודת העדינה
המלכודת העדינה (אנגלית: The Tender Trap) הוא סרט קומדיה שצולם בשיטת הסינמסקופ והופק באולפני MGM. הסרט מבוסס על מחזה בעל אותו השם שנכתב בידי מקס שולמן ורוברט סמית. "המלכודת העדינה" מסמן את חזרתו של פרנק סינטרה אל אולפני MGM, שש שנים לאחר סרטו האחרון בחברה, "יום בניו יורק". אף כי סרט זה היה הראשון שצולם, הסרט "ברנשים וחתיכות" שצולם אף הוא באותה השנה יצא לאקרנים יום אחד קודם ב-3 בנובמבר 1955.
הסרט קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשנת 1956, בעבור השיר הטוב ביותר, "(Love Is) the Tender Trap", השיר הפך ללהיט בעבוד סינטרה, שהמשיך להשמיע אותו בהופעותיו לאורך הקריירה.
עלילה
צ'ארלי רידר (פרנק סינטרה), סוכן שחקנים ממנהטן, הנהנה מחייו כרווק, כאשר מספר עלמות חמד הנמצאות סביבו ומארחות לו לחברה, מטפלות, מבשלות ומנקות עבורו.
חברו הטוב של צ'ארלי מאז ימי גן הילדים, ג'ו מגיע לבקרו. חייו של ג'ו נמצאים במצב הפוך לזה של צ'ארלי, הוא נשוי ועם ילד החיים באינדיאנפוליס. ג'ו מקנא בחייו החופשיים של צ'ארלי עם כל העלמות שסביבו. לעומתו צ'ארלי המביע את הערכתו לאורך חייו של ג'ו עם הנישואים היציבים.
באחד ממבחני הבד, פוגש צ'ארלי את השחקנית המתחילה ג'ולי ג'יליס (דבי ריינולדס). ג'ודי תכננה את חייה בצורה דקדקנית ואף קבעה לעצמה כי עד גיל 22 היא מתכוונת לפרוש מהמשחק, לאחר שתזכה להצלחה, להתחתן ולגדל ילדים, צ'ארלי מוקסם מדבריה ומגלה בה עניין. ג'וליה וצ'ארלי יוצאים כמה פעמים, וג'וליה מוצאת את זה כמספיק זמן ולהכריז כי היא לא תתחתן עמו כל עוד הוא לא יזנח את שאר חברותיו. צ'ארלי שלא אמר מילה לגבי נישואים ובאופן טבעי היה מעמיד אותה על מקומה, נחרד כל כך מדבריה עד שפשוט מתחיל להתאהב בה.
ג'ו, שבינתיים החל לצאת עם סילביה (סלסט הולם), אחת מאהובותיו הקודמות של צ'ארלי, מתחיל להתאהב בה. סילביה המתקרבת לגיל 33 ומאמינה כי צ'ארלי הוא תקוותה האחרונה להתחתן. היא מתרגשת כאשר צ'ארלי מציע לה נישואין, אך בבוקר למחרת מסיבת הארוסין שלהם, היא מגלה כי צ'ארלי הציע נישואין לג'ולי גם כן. ג'ו מתוודה בפני סילביה כי הוא אוהב אותה ומבקש ממנה להתחתן עמו. סילביה דוחה אותו, ומזכירה לו כי הוא אוהב את אשתו ובנו הנמצאים באינדיאנפוליס, ושהסיבה היחידה שהוא נמשך אליה היא כי היא דומה לאשתו את'ל. היא מסבירה לו כי נערות הופכות לנשים, כאשר הן מתחתנות והיא רוצה את אותו הדבר שיש לאת'ל איתו. בדרכה החוצה היא נתקלת בגבר זר, המכיר אותה מהתזמורת בה היא מנגנת ומבקש ממנה לצאת איתו לארוחת ערב.
הסרט מסתיים כאשר ג'ו חוזר אל אשתו ובנו. צ'ארלי משתתף בחתונה של סילביה וכאשר הוא רואה את ג'ולי הוא מתוודה בפניה כי הוא אוהב אותה. מאוחר יותר לאחר הטקס סילביה משליכה את זר הכלולות שלה לעברו של צ'ארלי שתופס אותו (מנהג המסמן כי הוא הבא להתחתן). צ'ארלי הרואה את ג'ולי זורק לעברה את הזר ובשעה שהיא תופסת אותו, הוא כורע ברך ומציע לה נישואין.
סטוקברידג' (אדינבורו)
סטוקברידג' (באנגלית: Stockbridge) הוא פרוור של העיר אדינבורו, בירת סקוטלנד.
הפרוור ממוקם צפונית למרכז העיר, לצד שכונת העיר החדשה של אדינבורו ושכונת קומלי באנק.
במקור, סטוקברידג' היה כפר קטן ומרוחק. סטוקברידג' סופחה לתחומי העיר אדינבורו במהלך המאה ה־19.
ג'רי והפייסמייקרס
ג'רי והפייסמייקרס (באנגלית: Gerry and the Pacemakers; מילולית: ג'רי והפוסעים, או: ג'רי והקוצבים) הייתה להקת רוק בריטית מהעיר ליברפול אשר פעלה בעיקר במהלך שנות ה-60.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1959 על ידי ג'רי מרסדן יחד עם אחיו המתופף פרדי. הלהקה התחילה כשלישייה עם לס צ'אדוויק, ובשנת 1961 הפכה לרביעייה עם הצטרפותו של לס מגווייר. בתחילת דרכם נקראו הפייסמייקרס The Mars Bars, אך בעקבות תביעה של חברת הממתקים, נאלצו לשנות את שמם לשם הנוכחי. ג'רי והפוסעים היו ממובילי מוזיקת המרסיביט, והופיעו בהמבורג ובמועדון הקאוורן בליברפול יחד עם הביטלס. האמרגן של הביטלס, בריאן אפשטיין, הפך להיות גם האמרגן שלהם, ובתחילת שנת 1963 השיג להם חוזה הקלטה בחברת EMI.
הלהיט הראשון של הלהקה היה How do you do it של המחבר מיץ' מוריי. במקור ייעד ג'ורג' מרטין את השיר ללהקת הביטלס, אך הם סירבו להקליט שיר של מחבר אחר ובמקומו הקליטו את Please please me. ג'רי והפייסמייקרס הקליטו את How do you do it שהגיע לראש המצעד הבריטי. שיר נוסף של מיץ' מוריי, I like it, הגיע גם הוא לפסגה.
הלהיט השלישי של ג'רי והפייסמייקרס היה You'll Never Walk Alone של רוג'רס והמרשטיין מתוך המחזמר קרוסל. היה זה הלהיט הנמכר ביותר של הלהקה והוא אומץ על ידי אוהדי קבוצת הכדורגל ליברפול כהמנון של הקבוצה. בכך הפכו ג'רי והפייסמייקרס למבצע הראשון ששלושת הלהיטים הראשונים שלו הגיעו לפסגת המצעד הבריטי, הישג ששוחזר שנית רק לאחר 20 שנים על ידי להקת פרנקי הולך להוליווד.
הלהיט הרביעי של הלהקה היה I’m the one שחיבר ג'רי מרסדן ושהגיע למקום השני. בעקבותיו הוקלט Don’t let the sun catch you crying של לואיז קורדט. הלהיט המשמעותי האחרון של הלהקה היה Ferry cross the Mersey שנכתב על ידי מרסדן לסרט באותו שם שתיאר את הלהקות והזמרים של ליברפול והמרסיביט כמו הפורמוסט וסילה בלאק. גם הלהיט הבא, I’ll be there של בובי דארין, הגיע אל 20 הגדולים במצעדים. בהמשך לא הצליחה הלהקה לשחזר את ההצלחות הקודמות, ובחודש מאי 1967 התפרקה.
ג'רי מרסדן החל קריירת סולו ובשנים הבאות הקליט שישה שירים אך אף אחד מהם לא נכנס למצעד. במקביל זכה מרסדן להצלחה כשחקן תיאטרון ושיחק שנתיים בהצגה "הנערה של צ'ארלי" והופיע בקביעות בסדרת הטלוויזיה לילדים Sooty and Sweep. בשנת 1985 התאחדה להקת ג'רי והפייסמייקרס להופעה לטובת קורבנות אסון התמוטטות היציעים במגרש הכדורגל של קבוצת בראדפורד סיטי. כמו כן הופיע ג'רי מרסדן לעיתים במשחקים מיוחדים של קבוצת הכדורגל שלליברפול באצטדיון אנפילד ושר לקהל את השיר You’ll never walk alone.
מהלל העדני
ר' מהלל העדני (27 בדצמבר 1883, כ"ח בכסלו תרמ"ד - 9 באוקטובר 1950, כ"ח בתשרי תשי"א) היה איש עסקים, פעיל ציוני, סופר עברי ופרשן מקרא. מהדמויות הבולטות ביהדות עדן בתחילת המאה העשרים. לאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1930 יזם מפעלי תעשייה זעירה בתל אביב, וחיבר חיבורים רבים בעברית.
קורות חיים
מהלל העדני נולד בשם מהלא יעקב בעיר עדן, בעת שהייתה קולוניה בריטית (כיום בתימן), בשנת 1883 לאביו ר' שלום ולאמו אסתר. משפחתו הייתה בקשרי נישואין עם משפחת בנין, מראשי יהדות עדן. בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי, עם מורי נערץ שהשריש בתלמידיו חיבה מיוחדת לתנ"ך.
מהלל העדני ביקר בארץ ישראל בשנים 1895 ו-1903. עוד בשבתו בעדן הוא שלח את ילדיו לארץ ישראל להתחנך בגימנסיה העברית. בשנת 1930 עלה לארץ ישראל ביחד עם משפחתו והתיישב בתל אביב בבית בקרבת כיכר דיזנגוף. בארץ ישראל קיבל את כינויו "מהלל העדני". הוא היה מהראשונים לייסד תעשייה זעירה בתל אביב ולאחר עלייתו ייסד את מפעל "עונג" למשקאות קלים בעיר ולאחר מכן את מפעל הסריגה "שריון" ברמת גן. היה פעיל גם ברכישת קרקעות להתיישבות יהודית. בשנת 1937 יזם את הקמת בית מהלא על קרקע שרכש בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
מהלל העדני נפטר בתל אביב בשנת 1950. רחוב בעיר נקרא על שמו.
העדני היה נשוי לבתו של יהודה משה, אחי נשיא קהילת עדן בנין משה, ואב לשבעה ילדים. את ילדיו גידל ברוח עברית-לאומית. בנו הבכור,, סיים בהצטיינות את גימנסיה הרצליה, למד רוקחות בשווייץ, התנדב לצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה, ונפטר ממחלה מעט לאחר שחרורו בשנת 1942.
כתביו
מגיל צעיר מהלל העדני קרא בשקיקה ספרות ורכש באופן אוטודידקטי השכלה יהודית וכללית רחבה. במהלך חייו הוא חיבר עשרות חיבורים, בהם ספרי פרשנות למרבית ספרי התנ"ך, נובלה פילוסופית בשם "רעיון רוח", ספר פרשנות ל"אורות הקודש" של הרב קוק ועוד.
במהלך חייו הספיק להוציא לאור את ספרו "אור החוזר" (1940), ספר פרשנות למגילת קהלת, ואת הכרך הראשון (מתוך שלושה) של ספרו "בין עדן לתימן" (1947), המתאר בצורה ציורית ומעמיקה את עדן, הווי החיים בה, קהילתה היהודית ותרבותה.
החל משנת 1988 הוצאו לאור חיבוריו האחרים של מהלל המעדני בעריכתו של פרופ' יוסף טובי. עד כה הוצאו לאור שני הכרכים הנוספים של הספר "בין עדן לתימן" (1989-1990), וכן חיבורי הפרשנות של העדני לספר איוב (1993), לשיר השירים, משלי וקהלת (1996) ולתהילים, פרקי אבות, מגילת רות, איכה ומגילת אסתר (1998). כמו כן הוצאו לאור חיבוריו "הנפש החיה" ו"חכמת הקודש" (2001) על הנפש ביהדות, ו"פרקי מקרא" (2003), קובץ דרשות על התנ"ך.
D mol
D mol היא להקה מונטנגרית אשר ייצגה את מונטנגרו באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Heaven", כיוון שניצחה במקום הראשון בקדם Montevizija 2019 כשהיא גוברת על איוואנה פופוביץ'-מרטינוביץ' עם שירה "Nevinost". הלהקה היא הרכב ווקאלי והרמוני ללא כלי נגינה.
משטרת הארמון (רוסיה)
משטרת הארמון (ברוסית: Дворцовая полиция) היה גוף ממשלתי של האימפריה הרוסית האחראי להגנה ואבטחת מגורי הקיסר והסדר במתחמים הקיסריים.
היסטוריה
ב-8 בדצמבר 1861 על בסיס דו"ח של שר החצר הקיסרי, הרוזן ו.פ. אדלרברג הקיסר אלכסנדר השני הורה להקים משמר עירוני מיוחד של 30 איש שנועד לשמור על ארמון החורף וסביבתו, כמו גם לאבטח את הקיסר במהלך טיוליו בגן הקיץ ובגן אלכסנדר. טובי הקצינים העירוניים והסמלים הבכירים מתוך משטרת סנקט פטרבורג הועברו לכוח המשטרה הזה. הם לבשו מדים של משטרת העיר.
צוות משטרת הארמון התמקם תחילה בבניין תיאטרון הרמיטאז', ואז הוא הועבר לביתם של החצרנים בגשר פבצ'סקי. הצוות היה כפוף למפקד המטה הקיסרי א' רילייב, שלאחר מכן מונה לסגן המשנה (הוא גם היה אחראי על סוכני הביטחון (מאבטחים) שנוצרו בשנת 1866 מתוך המחלקה השלישית, שעסקה בליווי חשאי של הקיסר במהלך נסיעותיו מחוץ למגוריו תוך תצפית בכפרים הסמוכים למגורי בית המלוכה ).
ב-29 באפריל 1862 אושרו כללי ההגנה על ארמון יקטרינה הגדול בזמן שבני המשפחה הקיסרית היו במקום. לשירות בארמון זה הועברו 21 אנשים מצוות משטרת הארמון אל צארסקויה סלו. כשהגיע הקיסר לפטרהוף, שירתו שוטרי הארמון בעמדות שהוצבו בסמוך לארמון פטרהוף ובפארקי פטרהוף.
לאחר ביטול המחלקה השלישית בדצמבר 1883, נוצרה מחלקת ביטחון במחלקת המשטרה, שהייתה כפופה באופן מבצעי לראש העיר סנט פטרבורג. סוכני הביטחון כללו מאבטחים, שהיו אמורים להבטיח מעבר בטוח של הקיסר והיורש בעת נסיעתו בבירה. תפקידם היה למנוע ניסיונות התנקשות אפשריים בקיסר ולפקח על כל האנשים החשודים באזור נסיעתו של הקיסר.
לאחר ההתנקשות באלכסנדר השני, תחת פיקודו של אלכסנדר השלישי, ב-3 בספטמבר 1881, נוצר אבטחת הוד מלכותו, שכלל צוות של משטרת הארמון, גדוד חיל רגלים, משמר שיירת כבוד, פיקוח רכבות ויחידה חשאית. בראש הגוף החדש עמד האלוף פ. צ'רווין והיה זה הגוף המרכזי הראשון לאבטחת אישים ברוסיה.
צוות משטרת הארמון הוגדל בשנת 1879 לכדי 42 איש ובהמשך ל-98 איש, כאשר אל"ם זינובייב מונה לראש צוות משטרת הארמון.
ב-23 בספטמבר 1884 אוחדו צוות משטרת הארמון והיחידה החשאית של אבטחת הוד מלכותו לכדי "משטרת הארמון". בראש היחידה החשאית עמד אל"ם שירינקין.
בשנות ה-1880–1890, משטרת הארמון לא רק שמרה על בתי המגורים הקיסריים, אלא גם, במידת הצורך, ליוותה מחוץ למעון את הקיסר ואנשים הקרובים לחצר הקיסר.
כדי לנהל את משטרת הארמון, בשנת 1894, הוקמה לשכת הקצין תחת הוד מעלתו הקיסרית. מאז אותה שנה היו 129 אנשים במשטרת הארמון.
ב-14 במרץ 1896, שמו של גוף המינהל של משטרת הארמון, כלומר לשכת הקצין תחת הוד מעלתו הקיסרית, הוחלף ללשכת מפקד הארמון ותפקידיו בוצעו במקור על ידי האלוף פ. גסה.
ב-1 במאי 1905 מונה סגן אלוף בוריס גרארדי למפקד משטרת הארמון.
על פי צו מיום 11 באוקטובר 1905, הנהלת מפקד הארמון, ראש משטרת הארמון, נכללה במשרד החצר הקיסרי כאשר בהיעדר שר החצר הקיסרי, מפקד הארמון קיבל הוראות ישירות מהקיסר.
לאחר 1907 החלה משטרת הארמון להתמקם על שבילי הגישה של הקיסר ניקולאי השני ובני משפחתו. הם חויבו לדעת על תנועת כל המתגוררים בארמון. משטרת הארמון ערכה גם בדיקה ביטחונית של כל האנשים שנכנסו למשרד חצר הקיסר ושל מחלקות אחרות עם גישה לארמונות.
משטרת הארמון בוטלה על בסיס צו של הממשלה הזמנית מיום 8 באפריל 1917.
פרידריך טורברג
פרידריך אפרים טורברג (בגרמנית: Friedrich Torberg; 16 בספטמבר 1908, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 10 בנובמבר 1979, וינה, אוסטריה) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט, תסריטאי, מתרגם ומוציא לאור יהודי-אוסטרי.
את שם העט "טורברג" אימץ ב-1930 כחיבור בין שמות המשפחה של הוריו - קנטור וברג.
קורות חיים
טורברג היה בן למשפחה יהודית שמוצאה מפראג. אביו, אלפרד קנטור (1874–1931), הגיע לווינה כעובד בכיר במפעל משקאות חריפים מפראג. האב נישא לאמו של טורברג, תרזה ברג, בסוף שנת 1900. טורברג נולד והתחנך כילד ברובע התשיעי היוקרתי של וינה והשתתף בקבוצת הכדורמים של הכח וינה.
בעקבות קידום שקיבל אביו בעבודה חזרה המשפחה בשנת 1921 לפראג. בשנת 1924 קיבל טורברג אזרחות של צ'כוסלובקיה שבה החזיק עד 1945.
אחותו הגדולה של טורברג, סידוניה ("סידי"), ואמם, גורשו לגטו לודז' ב-3 בנובמבר 1941 ושתיהן נספו. אחותו הצעירה של טורברג אילזה קנטור-דאוס ("סאלי") הצליחה לעלות לארץ ישראל בשנת 1939, זכתה להצלחה כמאיירת ספרי ילדים, נישאה למלחין אברהם דאוס ונולדו להם שתי בנות.
בנובמבר 1945 נישא טורברג בניו יורק למריאטה בלק. הזוג התגרש ב-1962, אך נשאר בקשרי חברות על אף היקשרותו של טורברג עם בנות זוג אחרות. טורברג נפטר ב-10 בנובמבר 1979 בווינה. לבקשתו נקבר בחלקה היהודית הישנה בבית הקברות המרכזי בווינה ליד קברו של ארתור שניצלר.
לימודים וקריירה
משנת 1927 עבד טורברג ככתב ספורט וכמבקר תיאטרון בעיתון Prager Tagblatt ובהמשך כתב בעיתונים נוספים. הוא התיידד עם הסופרים אגון ארווין קיש, אלפרד פולגר ויוזף רות ונפגש במהלך תקופה זו גם עם אנדרה מאלרו, ברטרנד ראסל וארנסט טולר. בווינה היה מיושביו הקבועים של קפה הרנרהוף, שבו ישבו גם הסופרים הרמן ברוך, רוברט מוסיל ופרנץ ורפל.
בסיועו של מקס ברוד פרץ טורברג לראשונה כסופר ב-1930 בגיל 22 כשפרסם את ספרו "התלמיד גרבר" (Der Schüler Gerber) שנמכר בעותקים רבים ותורגם תוך שנה לשבע שפות.
החל משנת 1933 נאסרו ספריו של טורברג בגרמניה הנאצית. בשל מחסור באמצעים הסכים טורברג ב-1937 לעבד מחזה פופולרי לקולנוע. טורברג נאלץ להופיע כתסריטאי בשם בדוי על מנת שניתן יהיה להפיץ את הסרט גם בגרמניה.
בזמן האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) במרץ 1938 שהה טורברג במקרה בפראג. ב-20 ביוני היגר תחילה לציריך, אך לאחר שאישור השהיה שלו לא הוארך נאלץ לעזוב באביב 1939 לפריז. את קיץ 1939 בילה בריביירה הצרפתית ולא נכלא כאזרח צ'כוסלובקיה עם פרוץ המלחמה.
באוקטובר 1939 הצטרף לצבא הצ'כוסלובקי בגולה, אך שוחרר כעבור 7 חודשים בשל בעיות לב. ב-12 ביוני 1940, יומיים לפני כיבוש פריז על ידי הצבא הגרמני, הצליח טורברג לעזוב את העיר יחד עם שחקן התיאטרון והקולנוע האוסטרי אוסקר קארלווייס והגיע לגבול ספרד, שאותו חצה 20 שעות לפני סגירת הגבול על ידי חיילים גרמנים. טורברג הצליח להגיע לליסבון שרק בה ניתן היה לקבל ויזה לארצות הברית. באמצעות תיווך של חברים, טורברג הוכר רשמית על ידי ארגון הסופרים הבינלאומי כאחד מעשרה סופרים אנטי-נאצים גרמניים מצטיינים. ב-9 באוקטובר 1940 הצליח טורברג לעזוב את אירופה.
סמוך לאחר שהגיע לניו יורק עבר טורברג להוליווד. עשרת הסופרים האנטי-נאציים המצטיינים הוחתמו מייד באולפנים הגדולים - מחציתם ב-MGM ומחציתם ובהם טורברג באחים וורנר. חיבור זה לא היה מוצלח במיוחד, ובשנת 1944 חזר טורברג לניו יורק שם עבד במהדורה הגרמנית של מגאזין Time. לאחר כישלון הפרויקט עבד טורברג כמתרגם, כעיתונאי וכמבקר תיאטרון. ב-1945 הוענקה לטורברג אזרחות אמריקאית. ב-1948 יצא ספרו "הנני, אבי", שתורגם למספר שפות וזכה לעיבוד טלוויזיוני ב-1970.
בשנת 1951 חזר טורברג לווינה, אך שמר על האזרחות האמריקאית. לאחר חזרתו עבד טורברג כעיתונאי בעיתונים אוסטריים ובתחנת רדיו אמריקאית. בשנת 1954, בתמיכת "הקונגרס לחופש תרבות" (ארגון במימון ה-CIA) הקים יומן תרבות בשם FORVM.
לאורך השנים הוביל טורברג מאבקים נגד מי שזיהה כתומכי הקומוניזם. כך למשל הוביל חרם על יצירותיו של ברטולט ברכט שהתקיים באוסטריה עד 1963. טורברג התארח לעיתים מזומנות בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
ספרו של טורברג (Hier bin ich, mein Vater (1948 תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי בשנת 1982 והתפרסם בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד בשם "הנני, אבי".
טורברג נודע גם כמתרגם לגרמנית של כתבי אפרים קישון.
היורד למעלה
היורד למעלה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בכתיבתו ובבימויו של אלעד קידן, עם איתי טיראן ואורי קלאוזנר בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בחיפה ובעיקר במדרגות המחברות את הכרמל לעיר התחתית. שני גיבורי הסרט צועדים כל הסרט במדרגות האלה, אחד יורד בהן כדי לעזוב את מדינת ישראל והשני עולה בהן כדי למצוא טבעת שאשתו איבדה.
הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015: הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה הבחירה הרשמית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
תקציר העלילה
אורי (איתי טיראן) הוא משורר חיפאי מתוסכל שחברתו עזבה אותו והוא מחליט לעזוב את ישראל כטרמפיסט בספינת מסחר שהציע לו ידידו הקברניט (ערן בוהם). הוא מתחיל לרדת במדרגות מהכרמל עד לנמל חיפה ובדרך נפגש בכמה ממכריו.
הראשון הוא נוצה (שלומי אברהם), לבוש במדי צבא ומזכיר לאורי שהוא יוצא עם היחידה לתרגיל במילואים. אורי אומר שאין לו כוונה לצאת כעת למילואים וכשקצינת הקישור מתקשרת אליו הוא ממציא סיפור שקרי שאינו מסוגל כעת לצאת למילואים.
הוא ממשיך לרדת ונפגש בגידי (שגיא מינץ), חבר שלו מבית הספר אותו לא ראה זמן רב. גידי עומד למשפט על הצתת רכבה של גרושתו ואיתי מסכים ללוות אותו לבית המשפט ולתת לשופטת (עביר חדאד) עדות שקרית על יושר ליבו של גידי.
משה (אורי קלאוזנר) הוא מורה לשעבר שמתפרנס בדוחק מסוסי רכיבה לילדים שמופעלים במטבעות. הוא גר בעיר התחתית ונשוי לנאוה (מיכאלה עשת). נאוה מגלה לו כי איבדה את העגיל שקבלה ממנו לרגל נישואיהם ומשה מחליט לעלות במדרגות לכרמל ולחפש את העגיל.
בדרך הוא פוגש את ידידו עורך הדין הערבי (גסאן עבאס) ומציע לו לפתוח בשותפות את מוזיאון הנכבה אבל נתקל בסירוב. הוא ממשיך לעלות ונתקל בגננת שלו (שושיק שני), שהיא כעת חולה סיעודית.
אורי ומשה נפגשים באמצע הדרך. משה היה מחנך של אורי והם משוחחים ומעלים זכרונות על חברי כיתה ג1 ונפרדים לדרכם. בכניסה לנמל נפגש אורי בשלושת חבריו לרביעיית ברברשופ והם שרים את "לאור הירח הכסוף" ונפרדים ממנו. הוא עולה לאנייה והקברניט מודיע לו כי ללא ביטוח לא יוכל להפליג. אורי ממהר לסדר לו ביטוח בעיר אך מאחר את האנייה והקברניט זורק לו את תיקו שנופל למים. אורי המתוסכל עולה על הכרמלית, פוגש שם בחורה (שרון טל) ומנסה להתחיל אתה אך היא מגלה לו כי יש לה חבר.
משה ממשיך בחיפושיו, נכנס לקניון ופוגש בסבתא (נעמי פולני) שמנסה לשכנע את נכדה לעלות על סוס מתנועע של משה ועוזר לה בשכנוע הנכד. לאחר זמן הוא נפגש בשאול מרגי (אוהד שחר) שמסתבר שהוא המאהב של נאוה וכי את העגיל שהוא מחפש, היא שכחה בחדרו.
בסוף היום שני הגיבורים, העולה והיורד, נשארים מתוסכלים.
לא כזר
לא כזר (באנגלית: Not as a Stranger) הוא סרט דרמה שהופק באולפני יונייטד ארטיסטס בשנת 1955. הסרט הופק ובוים בידי סטנלי קרמר והיה סרטו הראשון. הסרט הוא עיבוד לרומן מאת מורטון תומפסון שראה אור שנה קודם לכן, בשנת 1954. המלודרמה הרומנטית הפכה לרב מכר ואף הגיעה לראש מצעד המכירות במהלך אותה שנה. בנוסף לשני הכוכבים הראשיים, אולביה דה הבילנד ורוברט מיצ'ם, מופיעה סדרה ארוכה של כוכבים כשחקני משנה, בהם: פרנק סינטרה, גלוריה גראהם, ברודריק קרופורד, צ'ארלס ביקפורד ולי מרווין. פרנק סינטרה חזר לאור הזרקורים לאחר הופעתו המוצלחת בסרט מעתה ועד עולם, שזיכתה אותו בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. למרות היות הסרט הצלחה קופתית בזמנו, היום אין לו כמעט זכר. הסרט הופץ בכמות מוגבלת למדי על קלטות וידאו וכלל לא יצא בגרסת DVD.
הסרט קיבל מועמדות לפרס אוסקר בעבור ההקלטה הטובה ביותר.
עלילה
סטודנט הרפואה השאפתני וחסר הפרוטה, לוקאס מארש (רוברט מיצ'ם), מתחתן עם קריסטינה (אוליבייה דה הבילנד) המבוגרת ממנו, כדי שהיא תוכל לשלם את שכר הלימוד שלו. קריסטינה אוהבת את לוקאס, אך הוא אינו משיב לה אהבה; אהבתו היחידה היא עבודתו. לוקאס ניתק עצמו רגשית מסביבתו, כולל מחברו הטוב אלפרד בון (פרנק סינטרה) ואביו השיכור (לון צ'אני הבן). לוקאס משלים את חוק לימודיו ויוצא להתמחות כעוזרו של ד"ר ראנקלמן (צ'ארלס ביקפורד), המשמש כרופא של עיירה קטנה. לאחר זמן מה לוקאס נקשר ברומן עם הארייט לאנג העשירה (גלוריה גראהם). ידידו אלפרד, עתה רופא בעיר הגדולה, מנסה לעזור לו לשקם את נישואיו, אך לוקאס אינו מעוניין ואינו מרגיש עוד דבר ובעיקר אינו זקוק לאיש, מכיוון שהוא מחשיב עצמו כרופא הטוב ביותר החף מכל טעות. כאשר לוקאס נכשל במאמצי ההחייאה לד"ר ראנקלמן, לאחר ניתוח לב (לראשונה נעשה שימוש בלב אמיתי לצורך צילומי העיסוי), מבין הרופא הצעיר כי אינו חף מכל טעות. הוא משוטט בלא כיוון בעיירה, ולבסוף חוזר אל אשתו, נופל בזרועותיה ומתייפח לעזרה.
פיליפס
רויאל פיליפס אלקטרוניקס (Royal Philips Electorincs, בהולנדית: .Koninklijke Philips N.V), או בקיצור פיליפס (Philips), היא חברה הולנדית רב-לאומית, המתמחה בייצור מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, מכשור רפואי ותאורה. נוסדה על ידי האחים ההולנדים ממוצא יהודי, אנטון וחרארד פיליפס. החברה מעסיקה כיום כ-105,000 עובדים ב-60 מדינות, בכללן ישראל. מניות החברה נסחרות במקביל בבורסות באמסטרדם, פרנקפורט ובבורסה בניו-יורק (NYSE).
מערך המחקר והפיתוח של החברה גדול ומפותח ולפיליפס מעל 115,000 פטנטים על שמה, מהם נורת הליבון, הטרנזיסטור, קלטת האודיו, תקליטורי ה-CD, ה-DVD, שפופרת הרנטגן ועוד.
היסטוריה
עד 1920 התרכזה החברה רק ביצור נורות חשמל ומשנה זו החלה לייצר מוצרים ביתיים נוספים. פריצת דרך בפעילותה הייתה מכונת הגילוח Philishave שהוצגה ב-1939. המכונה זכתה להצלחה רבה בעקבות שיווקה בארצות הברית תחת השם המסחרי Norelco.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטו מייסדי החברה היהודים אל בריטניה ואת המפעל נותר לנהל בן המשפחה פריץ פיליפס. פיליפס נתן מחסה בבית המלאכה שלו באיינדהובן לעובדים היהודים ולמשפחותיהם. העובדים עבדו בבית המלאכה וקיבלו מנות חמות שנקראו "פיליפס רוק". כתוצאה מפועלו זה קיבל פריץ פליפס, (המכונה "מר פיליפס"), תואר חסיד אומות העולם.
פיליפס יצרה גרסאות מצליחות של טייפ קלטות האודיו וקלטות לשימוש במכשיר זה, ומאוחר יותר גרסה למכשיר הווידאו שהצליחה פחות והוחלפה על ידי טכנולוגיית ה-VHS. גם הפטנטים ליצור CD-ROM (קומפקט) דיסק ולאחריו ה-DVD רשומים על שמה של פיליפס.
פיליפס ישראל
פיליפס פועלת מישראל עוד משנת 1948. כיום לפיליפס כ-1700 עובדים בישראל, מתוכן כ-800 ב-2 מרכזי הפיתוח בחיפה המתמקדים בהדמיה רפואית, במרכז פיתוח של חברת בת אי פי די בקיסריה, ברעננה, נתניה ובפתח תקווה. מאז 2021, מנכ”לית מרכז הייצור והפיתוח של פיליפס היא שרי שנהב.
הדמיה רפואית
פיליפס פועלת בתחום הדיאגנוסטיקה הרפואית וההדמיה הרפואית ושולטת באחוז נכבד משוק מערכות הרנטגן בעולם. מערכת ה-CT להדמיה רפואית של פיליפס מאפשרת לבצע צנתורים לא פולשניים. פיליפס מחזיקה מרכז פיתוח ויצור למערכות ה-CT באזור התעשייה מת"מ שבחיפה. המרכז החיפאי של פיליפס השתייך במקור לחברת אלסינט, חברת בת של אלרון. חטיבת ה-CT של אלסינט נמכרה לחברה אחרת ולאחר מספר שנים נרכשה על ידי פיליפס.
פיליפס מייצרת גם מכשירי הדמיה MRI ו-PET למיפוי גידולים סרטניים, ומכשירי SPECT בתחום הרפואה גרעינית. כמו כן, מפתחת ומייצרת פיליפס מכשירי בדיקת אולטרה סאונד מדור שני המספקים תמונה תלת־ממדית. בתחום הקרדיולוגיה מייצרת פיליפס מוניטורים להדמית הלב בזמן ניתוח ומכשיר דפיברילטור בו יכול הרופא לעקוב אחר פעולת הלב של המטופל מביתו.
תמיכה בפעילויות ספורט
פיליפס מרבה לתת חסות לתחרויות ספורט, והיא גם הבעלים של קבוצת הכדורגל ההולנדית פ.ס.וו. איינדהובן. החל משנת 1986 פיליפס עובדת בשיתוף פעולה צמוד לפיפ"א (התאחדות הכדורגל העולמית), והייתה במעמד של "שותף רשמי" במשחקי גביע העולם 2006 שנערכו בגרמניה. שמונה מתוך 12 האצטדיונים בהם נערכו משחקי הטורניר, הוארו במערכות תאורה של פיליפס והוצבו בהם מסכי ענק ולוחות תצוגה של החברה ההולנדית.
כמו כן, שני השחיינים ההולנדים המפורסמים ביותר כיום, פיטר ואן דן הוחנבאנד ואינגה דה ברוין, אשר זכו יחדיו באולימפיאדת סידני (2000) בשמונה מדליות (ומתוכן, חמש מדליות זהב), שוחים במועדון השחייה של איינדהובן הנתמך על ידי פיליפס.
טבעת הזהב של רוסיה
טבעת הזהב של רוסיה (ברוסית: Золотое кольцо России) הוא הכינוי לשמונה ערים הערוכות כטבעת צפונית-מזרחית למוסקבה, בירת רוסיה. הטבעת כוללת ערים עתיקות להן היה תפקיד חשוב בהתפתחות הכנסייה הרוסית ובהיסטוריה של רוסיה בכלל. הערים משמשות כעת כמעין מוזיאונים פתוחים ובהן מבנים מהמאה ה-12 עד המאה ה-18 הכוללים קרמלינים, מנזרים, קתדרלות וכנסיות. הערים שוכנות בחמישה מחוזות – מחוז מוסקבה, מחוז ולדימיר, מחוז איוואנובו, מחוז קוסטרומה ומחוז ירוסלבל.
שמונה ערי טבעת הזהב הן:
לפי גרסאות אחרות כוללת הטבעת 23 ערים.
אוסטרוב מזובייצקה
היסטוריה
האזכור הראשון של אוסטרוב מזובייצקה הוא משנת 1410, בשנת 1434 העניק לה הנסיך המזובי בולסלאב ה-4 זכויות עיר על פי חוק חלמנו. בשנת 1514 הנסיכה אנה מזובייצקה העניקה לעיר את הזכות לערוך 4 ירידים בשנה ושוק אחת לשבוע ובכך האיצה את התפתחות העיר. לאחר עלייתו לשלטון של זיגמונד הראשון, מלך פולין ואיחודה של דוכסות מזוביה עם ממלכת פולין ב-1526 החלה בעיר פריחה בתחומי התרבות והמסחר. במחצית השנייה של המאה ה-16 הוקמו בעיר מבני שלטון מקומי, באותה תקופה חיו בה כ-3,000 תושבים. המלחמות הרבות שנערכו באזור במאה ה-17 עיכבו את התפתחות העיר ובשנים שלאחר מכן היא ניסתה להחזיר לעצמה את תהילת העבר שלה. מלחמת העולם הראשונה לא הביאה להרס העיר אך במלחמת העולם השנייה ספגו העיר ותושביה, במיוחד היהודים, מכה קשה. לאחר המלחמה החל תהליך הבנייה מחדש ובמסגרתו הוקמו בעיר מפעלים תעשייתיים חדשים.
הקהילה היהודית באוסטרוב מזובייצקה
ראשוני היהודים הגיעו לאוסטרוב מזובייצקה במאה ה-17, רובם היו קמעונאים ובעלי מלאכה. בשנת 1789 פסק בית דין פולני שאין ליהודים זכות ישיבה בעיר והאיסור נשאר בתוקפו עד 1862. אף על פי כן ישבו בעיר כ-810 יהודים שהיוו ב-1827 כ-39% מכלל האוכלוסייה. היהודים הגיעו בעיקר ממרכז פולין ומליטא והשילוב ביניהם יצר ניב יידישאי מעורב ואופייני למקום. ב-1857 מנתה הקהילה 2,412 יהודים שהיוו כ-61% מכלל האוכלוסייה ובעיר אף נפתחה ישיבה. בסוף המאה ה-19 התקרב מספר האוכלוסייה היהודית ל-6,000 ועד סוף מלחמת העולם הראשונה התפתחו בה מוסדות הקהילה השונים, לרבות מוסדות חינוך ודת. ב-1921 נמנו במפקד התושבים הפולני 6,812 יהודים. ב-1934 סופחו לקהילה יהודי קומורוב הסמוכה. ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה יותר מ-7,000 יהודים (ולפי אומדן אחר כ-12,000 יהודים).
הקהילה היהודית בשואה
ב-8 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיר וכעבור יומיים רצחו 30 יהודים. בסביבות ה-30 באוקטובר פקדו השלטונות הגרמניים על כל היהודים ובני משפחתם להתאסף בכיכר העיר, כל היהודים נלקחו בכוח מבתיהם למקום הכינוס ושם נאמר להם כי מעתה נאסר עליהם לעסוק בתעשייה, במלאכה עדינה ובקמעונאות. הגרמנים הורו ליהודים (כולל יהודים שהגיעו מברוק הסמוכה) לעזוב את העיר מרצונם תוך יום אחד ולחצות את קו הגבול עם ברית המועצות שעבר מחוץ לאוסטרוב מזובייצקה. רוב היהודים אכן מיהרו ונמלטו מהעיר, חלקם הגדול לביאליסטוק, אך כ-600 יהודים אחרים, ביניהם מספר חברים במועצת הקהילה, החליטו להישאר בעיר ופנו לגרמנים וביקשו אישור להמשיך להתגורר במקום, הגרמנים לא נעתרו לבקשה אך הניחו ליהודים לבינתיים. כך נמשך המצב עד ה-9 בספטמבר, באותו יום נצפה חייל גרמני לבוש מדים על ידי תושבים פולניים כשהוא נכנס לבניין מעץ (שהיה בבעלות יהודית) וברשותו מסכת גז ובקבוק עם נוזל דליק. התושבים ראו אותו עורם חומרים דליקים ליד חלון קטן בעליית הגג, שופך את הנוזל מהבקבוק על הערימה, מעלה אותה באש, שובר חור בגג המבנה כדי לשפר את זרימת האוויר ויוצא בחזרה לרחוב. האש החלה להתפשט ומבני העץ הסמוכים לבניין (שחלקם היה שייך גם כן ליהודים) החלו להישרף גם הם. כשהגיעו מכבי האש למקום מנעו מהם הגרמנים מלהתערב עד שכל השכונה היהודית עלתה באש, רק לאחר שהאש איימה להתפשט למבנים שעליהם השתלטו הגרמנים הם אישרו לכבאים לכבות את השרפה. בנוסף להצתה החלו הגרמנים להפיץ שמועות בקרב התושבים הפולנים כאילו היהודים ניסו להצית את העיר ושהם ייענשו על כך. הגרמנים עמדו במילתם והיהודים נעצרו והואשמו בהצתה, המעצרים נערכו במשך כל אותו הלילה ונמשכו ביום המחרת, לא רק בעיר עצמה אלא בכל המחוז. כל העצורים הושמו בתאים בבניין העירייה, בבית הסוהר ובמבשלה. ב-10 בנובמבר הוציא ראש העיר הוראה בגרמנית למשרד הדואר המקומי של המשמר האזרחי:
ב-11 בנובמבר, ביום השנה לחתימתה של גרמניה על הסכמי שביתת הנשק של מלחמת העולם הראשונה נלקחו העצורים היהודים ליער ליד הכביש הראשי לוורשה ונרצחו ביריות. התוכן והצורה של ההוראה מאששים את החשדות שהרצח תוכנן מראש ובכוונה תחילה.
רוב היהודים שחיו באוסטרוב מזובייצקה נספו בשואה. חלק מהניצולים עלו לישראל, אחד מהם, אליעזר פרצ'יק, נהרג במלחמת העצמאות. ב-1949 הוקם בישראל ארגון עולי אוסטרוב מזביצקי והסביבה.
הסופר והמתרגם ישעיהו אוסטרי-דן נולד בעיר.
רבני העיר
"הרב מקויל" (שמו לא ידוע), הרב פייבל "סוקולוקר", הרב יהודה יודל מברוק (חסיד גור, לפני כן כיהן כרב בסוקולוב ואחר כך כיהן בפלוצק), הרב דוד שלמה מרגליות מחבר הספרים "חידושי מהרשד"ם", (מתרמ"ג, 1883, כיהן לפני כן בלוקוב, דזיאלושין, ניישטאט וקלווריה), רבי גרשון חנוך הניך ליינר (מתרמ"ו, פעל רבות בעיר), "הרב מפיוטרקוב" (עזב תקופה קצרה לאחר מינויו עקב התנגדות החסידים), הרב יהודה לייב גורדין (מתרנ"ז, 1897 עד תרס"ד, 1904. לאחר תקופה ארוכה של מחלוקות רבות בין החסידים למתנגדים מונה כמועמד מוסכם על שני הצדדים), רבי יוסף קאליש לימים האדמו"ר מאמשינוב (מתרס"ד עד תרע"ז, 1917), רבי מאיר דן פלוצקי (עד תרפ"ח, 1928), רבי יעקב שרגא זינגר (מתר"צ ועד השואה. מונה לאחר שנתיים שלא היה רב). שמש בית הכנסת שעשה כל עבודה קשה בהתלהבות קודש - ר' אברהם (הירש) מרקוס.
אישיות מפורסמת מהעיר היה הרב בן ציון רבינוביץ (המכונה ר' בן ציון אוסטרובער) מחסידי קוצק מזמנו של רבי מנחם מנדל מקוצק ולאחר מכן חסיד של רבי יצחק מאיר אלתר מגור וצאצאיו.
סטון
סטון (Stone) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו אבן.