cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Resident Evil
קבלה וביקורות
מרבית משחקי הסדרה קיבלו ביקורות חיוביות, כאשר המשחק הראשון, השני והרביעי אף זכו בפרסי הוקרה על היותם משחקי השנה. עם היקף מכירות של למעלה מ-95 מיליון עותקים, ערוץ הגיימרים G4 קרא לסדרת המשחקים "המצליחה ביותר בתולדות הגיימינג".
עם צאתו של המשחק השלישי לקונסולת הפלייסטיישן, מגזין GameSpot שיבח את המשחק באומרו שמדובר במשחק המתוחכם והשאפתן ביותר עד כה מבחינת גרפיקה ומשחקיות. מגזין Official UK PlayStation Magazine קרא למשחק "קלאסיקה מודרנית" ומציין שהמשחק "יוצר סביבה אמינה, מאכלס אותה במגוון רב של יריבים מרושעים ומשתמש בפרוור האורבני של ראקון סיטי כדי לחדד את התעלומות הזדוניות שבו".
1140
נפטרו
ר' יהודה הלוי
הלכות עירובין
הלכות עירובין הם ההלכות העוסקות בנושא מלאכת הוצאה מרשות לרשות בשבת, שמשמעה האיסור להוציא חפצים ומשא בין רשויות השבת. כמו כן כוללות הלכות אלו את הלכות עירובי חצרות ותחום שבת. הלכות אלו מרוכזות במשנה ובגמרא במסכת עירובין ובמסכת שבת, ובספרות ההלכה: בטור ובשולחן ערוך בחלקו הרביעי של אורח חיים, בין הסימנים שמ"ה-תט"ז, וברמב"ם בספר זמנים, והם נחשבות להלכות מורכבות ומסובכות. בהלכות אלו ישנם חלקים רבים שהם איסורי דרבנן, שנוספו על ידי חז"ל לאיסורי התורה.
להלכות אלו משמעות רבה לגבי היכולת להתנייד בשבת ממקום למקום, שכן ללא תיקון עירוב, אסור להוציא חפצים כגון סידור או עגלת ילדים ממקום למקום. כיום דואגות רבנויות מקומיות לסידור עירוב, המאפשר את הוצאת החפצים בשבת ממקום למקום, והלכות אלו אינם משמעותיות כמעט לציבור הרחב בישראל. אולם במקומות שאין בהם עירוב, כגון במקומות מסוימים בחוץ לארץ, ישנה משמעות רבה להלכות אלו.
הלכות עירובין מהתורה
מדין התורה, אסור להוציא ולהכניס חפצים מרשות היחיד לרשות הרבים בשבת, מכיוון שזו מלאכת הוצאה מרשות לרשות שהיא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת. כמו כן אסור להוליך חפץ יותר מד' אמות (כ-2 מטרים) ברשות הרבים. (שתי פעולות אלו מכונות בספרות ההלכתית בכינוי 'טלטול') מדין התורה, שאר המקומות שאינם רשות היחיד ואינם רשות הרבים נחשבים למקום פטור, ומותר להוציא ולהכניס אליהם חפצים, בין מרשות היחיד ובין מרשות הרבים.
הלכות עירובין מדרבנן
מלאכה זו של הוצאה היא המלאכה היחידה ממלאכות שבת שאין בה יצירה של דבר חדש, אלא רק שינוי מקומו של חפץ (לכן מלאכה זו מכונה "מלאכה גרועה"). מכיוון שכך, קשה יותר להיזהר במלאכה זאת מאשר ממלאכות אחרות. חכמים אסרו אופנים רבים במלאכת הוצאה המותרים מהתורה, על מנת להרחיק את האדם מאיסור תורה: יצרו רשות חדשה בשם 'כרמלית', החמירו בהגדרות הדרושות על מנת להגדיר מקום כרשות היחיד וכמקום פטור, ואסרו על טלטול החפצים בין רשויות היחיד בבעלות נפרדת.
רשות הכרמלית
חכמים יצרו רשות חדשה לשבת שנקראת כרמלית, שהיא מקומות פתוחים שאינם משמשים להילוך הרבים, כגון שדות, שמדין התורה נחשבו למקום פטור, ואסרו על הוצאת והכנסת חפצים אליהם מרשות היחיד ומרשות הרבים. כן אסרו על טלטול חפצים ד' אמות בתוכם, בדומה לדין הנוהג ברשות הרבים. סיבת גזירת איסור הכרמלית, הוא כדי למנוע בלבול בין רשות הרבים לבין מקום פטור, שהוא הגדרתם מהתורה של השטחים הנחשבים מדרבנן לכרמלית. לאחר גזירת איסור הכרמלית הצטמצמה מאוד ההגדרה של מקום פטור, המוגדרת מדרבנן רק במקום שאין בשטחו ד' על ד' טפחים (כ-1,024 סמ"ר), או מעל גובה עשרה טפחים ברשות הרבים ובכרמלית שנחשב גם כן למקום פטור.
בדומה לכך מקום הגדול יותר מבית סאתיים [כ-2400 מ"ר], אף שהוא רשות היחיד מן התורה, נתנו לו חכמים במקרים מסוימים כל דיני כרמלית.
הוצאה מרשות לרשות
חכמים גם אסרו אופנים שונים של הוצאה בין רשות היחיד לרשות הרבים שהיו מותרים מהתורה. כך למשל מהתורה מלאכת הוצאה מרשות לרשות מתקיימת רק אם מתבצעת עקירה מרשות אחת והנחה ברשות אחרת. אולם מדרבנן, ישנו איסור אף בחצי מלאכה, כגון אדם אחד שעוקר חפץ מרשות אחת, ואדם אחר מניח את החפץ ברשות אחרת. בדין זה עוסקת המשנה הראשונה של מסכת שבת. כן נאסרו אופנים אחרים של הוצאה, כגון טלטול חפץ ברשות אחת כאשר האדם עומד ברשות אחרת, וטלטול חפץ שחלקו נמצא ברשות שבה האדם נמצא, וחלקו ברשות אחרת (כגון מגילת קלף שהתגלגלה לרשות אחרת, אסור להחזירה לרשות ממנה התגלגלה).
רשות היחיד
חכמים החמירו בתנאים הנדרשים להגדרת מקום כרשות היחיד. בעוד מהתורה די במחיצות מינימליות על מנת להגדיר מקום כרשות היחיד (כצורת 'פסי ביראות'), מדרבנן יש צורך במחיצות משמעותיות יותר. כך למשל חכמים החמירו את תנאי המחיצות הדרושות כדי שמקום המוקף בהם יחשב כרשות היחיד, ואסרו שיהיו במחיצות פרצות רחבות מי' אמות, (כ-5 מטרים) או ריבוי פרצות קטנות הגורמות לכך שהשטח הפרוץ יהיה גדול מהשטח הסגור ('פרוץ מרובה על העומד').
תיקון חצרות ומבואות
לדעת רוב הראשונים, מדין התורה די בכך שמקום יהיה מוקף משלושה כיוונים על מנת להיחשב כרשות היחיד, אף שמצידו הרביעי הוא פרוץ. אולם חכמים אסרו חצרות ומבואות הפרוצים בצידם הרביעי לרשות הרבים או לכרמלית בטלטול, וגזרו עליהם את איסורי ההוצאה כפי רשות הכרמלית, עד שיתוקנו באמצעות פסי חצר, לחי, קורה או צורת הפתח, תיקון הנקרא "תיקון חצרות ומבואות". סיבת איסור זה הוא ליצור הבחנה בין רשות היחיד המשותפת לדיירים רבים, כגון חצר משותפת ומבוי, לבין רשות הרבים, המשותפת אף היא לרבים.
עירוב חצרות ושיתוף מבואות
מדין התורה ניתן לטלטל חפצים בין רשויות יחיד שונות בבעלות אנשים שונים ללא הגבלה. אולם מדרבנן, נאסרה הוצאת חפצים בין רשויות יחיד פרטיות או משותפות בבעלות שונה, ללא תיקון עירוב חצרות שמשמעו שיתוף של כל הרשויות הפרטיות בין כל הדיירים. סיבת איסור זה הוא כדי להבדיל בין הוצאה לרשות היחיד משותפת, לבין הוצאה לרשות הרבים. בצורה דומה, תוקן שיתוף מבואות על מנת להתיר את הטלטול בין חצרות משותפות שונות הפתוחות למבוי אחד.
היתרים
ישנם כמה מקרים בודדים הנוגעים לשאיבת מים בשבת, שבהם הותירו חכמים על כנו את דין התורה המקורי, ולא אסרו את שאיבת המים, אף שאסרו דברים דומים אחרים. כך למשל חכמים התירו לעולי רגלים להשתמש במחיצות הנקראות "פסי ביראות", וכן התירו שאיבת מים מרשות הכרמלית לרשות היחיד באמצעות תיקון מחיצה מינימלית (ראו בהרחבה: היתר שאיבת מים בשבת).
תחום שבת
חכמים אסרו ללכת למרחק של יותר מ־2,000 אמות (כ־1 ק"מ) מגבול תחום היישוב שבו יושב האדם בשבת. התחום שבו מותר לאדם להלך נקרא תחום שבת וישנו איסור דרבנן לצאת חוץ ממנו בשבת (ישנה דעת מיעוט שהליכה למרחק של יותר מ־12 ק"מ היא אף איסור תורה). חכמים הקלו במקרה הצורך להציב עירוב תחומין, המסוגל להכפיל את מרחק ההליכה המותר בכיוון אחד עד למרחק של כ־4,000 אמות (כ־2 ק"מ).
הלכה כדברי המיקל בעירוב
האחרונים נחלקו האם כלל זה תקף רק לגבי מחלוקות תנאים או אמוראים ולא כלפי מחלוקות בין הראשונים, או שהכלל תקף גם למחלוקות ראשונים.
שבת הואיל והותרה הותרה
בהלכות עירובין ישנו הכלל "שבת הואיל והותרה הותרה", לפיו המצב הקובע הוא זמן כניסת שבת, אף אם חל שינוי לאחר מכן. כלל זה נאמר כלפי שינויים קלים במחיצות ושינויים שלא במחיצות, אולם לא כלפי שינויים ניכרים במחיצות, כגון חוט עירוב שנקרע.
מידת האמה בהלכות עירובין
מידת האמה ההלכתית אינה מוגדרת בצורה מדויקת, וישנם הבדלים במידתה בין תחומים הלכתיים שונים, שכן אמה מורכבת מ-6 טפחים, אך ניתן למדוד את הטפחים כשהם דחוסים או מרווחים ביניהם, כך שיש הפרש של חצי אצבע לכל אמה. בהלכות עירובין, לגבי ד' אמות שיש לכל אדם ברשות הרבים ובהם מותר לו לטלטל - מודדים את האמות מרווחות, ואילו לגבי מידות מבוי - מודדים את האמות מצומצמות.
בבחינות לרבנות
אחד ממבחני הרבנות הראשית הוא על מספר סימנים בהלכות עירובין. בעבר המבחן היה מיועד לרבני ערים בלבד, אך לפי המתכונת הנוכחית ניתן לגשת למבחן על מנת לקבל הסמכה גם של רב שכונה או מושב.
רוברטו (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רפאל סבאן
הרב רפאל דוד סבאן (ה'תרל"ז, 1877, – ה'תש"ך, 1960) היה איש ציבור, חבר מועצת העיר איסטנבול, דיין ואב בית הדין המקומי, רב הקהילה האיטלקית בעיר, ובסוף ימיו חכם באשי ורבה הראשי של טורקיה.
ביוגרפיה
נולד במחוז קוזגונג'וק בקושטא שבאימפריה העות'מאנית לנסים סבאן, שהיה סוחר ולאסטריאה. בגיל 3 לערך החל ללמוד בתלמוד תורה ובישיבה מקומית, אצל הרב יוסף הכהן, הרב יום טוב הכהן והרב קונורטה דילסון. בגיל 16 הוסמך להיות שוחט ובודק, ובגיל 17 הוסמך להיות מוהל. בסיום לימודיו הוסמך לרבנות ולהוראה בישיבה של חותנו-לעתיד, הרב חיים נשיא.
בגיל 18 החל לשמש כמזכירו של החכם באשי של טורקיה, הרב משה הלוי, ובמקביל מונה לשמש כמזכיר בית הדין המקומי. בספטמבר 1897 נישא לרוזה בת הרב חיים נשיא, שכיהן כאב בית הדין בחאסקוי.
בגיל 30, לאחר פטירת חותנו, מונה לשמש תחתיו כאב בית הדין של חאסקוי למשך שמונה שנים. לאחר מכן, החל משנת 1912 שימש כרבן של קהילות גאלטה, בייאולו, קאסימפאשה ושישלי.
במקביל לתפקידיו, שימש כשליחם של הרבנים משה הלוי, חיים נחום וחיים בז'רנו לערים שבשליטת האימפריה העות'מאנית, כדי לפתור בעיות הלכתיות ובעיות כלליות. כנהוג בטורקיה, מונה לכהן בתקופה זו כממלא מקום החכם באשי (קאימקאם) בחייו, למקרה שבו ייעדר החכם באשי הרשמי.
לא יאוחר משנת תר"פ החל לשמש כדיין בקושטא.
בתשרי תרפ"ד פרסמה רבנות קושטא הרבנים: יצחק בכר אליעזר, רפאל דוד סבאן, חיים יצחק שאקי, יעקב ארגואיטי ומשה בן חביב, פסק ארוך ובו תקנה שמעתה ואילך יעשו תנאי בשעת הקידושין, שלפיהם הקידושין עשויים להיפקע למפרע. פסק ארוך זה נכתב כמענה לבעיית העגונות שהתגברה. פסק ארוך זה נדפס כחוברת בפני עצמה שנקראה 'מחברת קידושין על תנאי'. וזכתה להסכמת ראש רבני קושטא הרב חיים ביג'אראנו.
בשנת תרח"ץ, שלח הרב סבאן יחד עם עמיתיו הרב יעקב ארגואיטי והרב משה בן חביב, מכתב תמיכה רשמי במחאתם של אגודת הרבנים של ארה"ב וקנדה, כנגד רבני בית המדרש הקונסרבטיבי בארה"ב, שרצו לחדש תנאי בנישואין, לפיה האשה רשאית לכתוב גט לעצמה ולתת אותו לשליח שימסור לה שוב את הגט.
בחודש נובמבר 1938 שימש כנציג הקהילות היהודיות בטורקיה בהלווייתו של מוסטפא כמאל אטאטורק.
בחודש יולי 1944 (תמוז ה'תש"ד), ביקר באיזמיר לשם התרת עגונות, ופתרון בעיות נוספות שהיו בקהילה היהודית המקומית.
ב-24 בינואר 1953 (ט' בשבט ה'תשי"ג) נבחר לכהן כחכם באשי וראש הרבנים של טורקיה, לאחר שבמשך מספר שנים לא אוישה המשרה בשל החלטת הממשל המקומי, מאז פטירתם של הרבנים חיים בז'רנו וחיים יצחק שאקי. הכתרתו נערכה בבית הכנסת הגדול המקומי "נווה שלום", ביום חג הפורים של אותה השנה. עד להכתרתו, ומאז פטירת הרב שאקי, מילא אמנם הרב סבאן את תפקיד אב בית הדין, ומספר תפקידים נוספים שהיו בידי החכם באשי, אך לא הוכתר עד אז רשמית.
הפעולה הראשונה שביצע עם היכנסו לתפקיד הייתה פתיחה מחדש של בית המדרש לרבנים בחאסקוי, שבועיים לאחר מינויו לתפקיד.
במשך שנות כהונתו בתפקיד החכם באשי, ייצג את קהילות היהודים בטורקיה מול הממשל. בחודש אוקטובר 1955 עמד בראש משלחת שדרשה מממשלת טורקיה הגנה מפני מקרים של התפרצויות ופרעות כלפי יהודים. הודות לכך קיבלה הקהילה היהודית הבטחה שיהודי המדינה יאובטחו על ידי אנשי צבא. בחודש אוגוסט 1959 עמד בראש משלחת של ראשי הקהילה היהודית אל המושל המקומי, כשבפיהם דרישה לפתוח בחקירה כנגד פרסום שני ספרים אנטישמיים שפורסמו בטורקיה באותה תקופה.
מלבד שליטתו בשפות לאדינו, טורקית, צרפתית ואיטלקית, היה בקיא גם בשפה העברית, בדקדוקה ובספרותה המודרנית. כן פרסם מספר פרסומים בעיתונות העברית, וניהל חלופת מכתבים ושמר על קשר תמידי עם רבני דורו בנושאי הלכה ונושאים כלליים, ונודע כפוסק הבקיא בהלכה. כן נודע כנואם מוכשר, הודות לבקיאותו בספרות המדרשים, ובספרויות אחרות. ניהל חלופת מכתבים ענפה עם הרב עזרא חמווי שהיה אב בית הדין של חלב שבסוריה. הלך לעולמו ב-27 בנובמבר 1960 (ח' בכסלו ה'תשכ"א), ונקבר בבית הקברות בארנאבוטקוי שבאיסטנבול. בהלווייתו השתתפו אישים רבים, בהם מושל העיר קושטא וראש העיר גנרל רפיק טולגה, כנציגו של מושל טורקיה. אשתו רוזה נפטרה קודם לכן, באפריל 1948.
לאחר פטירתו, מילא את מקומו הרב דוד אסאו כחכם באשי של טורקיה.
נכדו הוא עורך הדין ריפת סבאן.
חיבוריו
כתב הגהות וחידושים רבים לספרי מחברים ראשונים ואחרונים.
סרט טארטן
סרט טארטן (באנגלית: Tartan Ribbon טארטן - דוגמה של אריג) הוא שמו של צילום הצבע הראשון בהיסטוריה שצולם בשנת 1861, על ידי המדען והפיזיקאי ג'יימס קלרק מקסוול. מקסוול, המוכר כיום בזכות ניסוח תאוריית הקרינה האלקטרומגנטית ופיתוח מחקרים מרכזיים על התנהגות גזים, הוכיח כבר בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19 שניתן לצלם ואחר כך להקרין על מסך עצם צבעוני בעזרת מסננים בצבעי אדום, ירוק וכחול. לגילוייו הגיע בעת שעסק בפיתוח תורת שלושת הצבעים של חוקר הטבע תומאס יאנג ואחריו, של הפיזיולוג והפיזיקאי הרמן פון הלמהולץ.
יאנג, ובעקבותיו הלמהולץ, פיתחו תאוריה על אופן קליטת הצבע על ידי העין האנושית. לטענתם יש להפריד בין תפיסת הצבע על ידי העין ובין הצבע הפיזי-ממשי של האובייקט. האור, טען יאנג כבר ב-1801, מורכב משלושה צבעים ראשוניים, והם אלו שגורמים את תחושת הצבע בעין. כל אובייקט גוון שנקלט על ידי העין ניתן להרכבה מעירוב נכון של שלושת הצבעים הראשוניים.
במהלך ניסוייו וניסיונותיו לפתח את תאוריית שלושת הצבעים, ולתאר במדויק את רגישות העין לצבעי הספקטרום, נעזר מקסוול בצילום. בהנחייתו צילם הצלם תומאס סוטון (Thomas Sutton) סרט בד טארטן סקוטי. האובייקט צולם כשלוש פעמים על גבי לוחות צילום שחור-לבן מזכוכית, אך בכל פעם צולם דרך מסנן בצבע שונה שהונח לפני עדשת המצלמה: מסנן אדום, ירוק וכחול. כל מסנן העביר רק את הצבע שלו, כלומר, המסנן הכחול חסם את האור מאזורי הצבע האדומים והירוקים, והעביר אל הנגטיב אור מהאזורים הכחולים באובייקט בלבד. פעולה דומה עשו שאר המסננים. כתוצאה מכך נוצרו שלושה נגטיבים בגווני שחור ולבן, אך בעלי טווח גוונים שונה. לאחר שפותחו והודפסו על גבי חומר שקוף, הוקרנו שלושת הדימויים דרך שלושה מקרנים שונים, כשעל כל מקרן הושם מסנן בגוון בו צולם הדימוי אותו הקרין, (כלומר, התמונה שצולמה עם מסנן כחול הוקרנה כעת דרך מסנן כחול, וכן הלאה). שלושת המקרנים יצרו שלוש הקרנות בצבעים שונים של אותו הדימוי, וכאשר אחדו את שלוש ההקרנות יחדיו, זו על זו, נוצר דימוי רב-צבעים, ששחזר את צבעי האובייקט המקורי.
מקסוול הציג את תצלומו בפני החברה המלכותית בעת שנשא שם הרצאה על תאוריית קליטת הצבעים על ידי העין האנושית, ופרסם את ממצאיו במאמר מאותה שנה: "On the Theory of Three Primary Colours", British Journal of Photography, vol. 8, no. 147, 1861, pp. 270-71.
מייקל שנקס
מייקל שנקס (באנגלית: Michael Shanks; נולד ב-15 בדצמבר 1970 בוונקובר, קנדה) הוא שחקן קנדי שהתפרסם בעקבות תפקידו בסדרה "סטארגייט SG-1", בה גילם את ד"ר דניאל ג'קסון, ארכאולוג ומומחה לתרבויות עתיקות; ותפקידו בדרמה הרפואית הקנדית "נס רפואי", בה גילם את ד"ר צ'ארלי האריס.
ביוגרפיה
בהיותו בוגר באמנות באוניברסיטת קולומביה הבריטית משנת 1994, החל שנקס לשחק במספר הפקות תיאטרון ובמה במשך שנתיים כחונכות בפסטיבל סטרטפורד שבאונטריו. לפני שקיבל את תפקידו בסדרה "סטארגייט SG-1", גילם שנקס דמויות משניות בסדרות טלוויזיה וסרטים.
שנקס השתתף באופן סדיר בכל עונות הסדרה "סטארגייט SG-1", למעט בעונה השישית בה הופיע בתפקיד אורח. כמו גם הוא הופיע בשני סרטי ההמשך לסדרה, "סטארגייט: תיבת האמת" ו"סטארגייט: רצף הזמן". יחד עם שותפו לסדרה ריצ'רד דין אנדרסון, שנקס השתתף בפרק הפיילוט לסדרת הספין אוף "סטארגייט אטלנטיס", בשני פרקים בעונה החמישית החותמת את הסדרה וכן ב"סטארגייט יוניברס". הוא זכה בפרס איגוד אמנות הקולנוע והמדע הקנדי על תפקידו בסדרת "סטארגייט SG-1".
פרסי נבחרי השנה של פרוגי
פרס נבחרי השנה של פרוגי הוא פרס המוענק על ידי אתר הנוער הישראלי פרוגי, מאז שנת 2015, ונערך בסיומה של כל שנה לועזית. הפרסים ניתנים על עשייה בתחום תעשיית הבידור וגולשי האתר הם אלו הבוחרים בזוכים בפרסים מבין המועמדים שהאתר מגיש לתחרות. הפרסים ניתנים בטקס שמוקלט באינטרנט.
הפרס הוא פסלון עם הסמל של פרוגי, צפרדע.
2015
שנת 2015 היא השנה בה הוענק הפרס לראשונה.
2016
ההצבעה לטקס נפתחה ב-12 בדצמבר 2016. הטקס עלה לאוויר ב-1 בינואר 2017.
2017
ההצבעה לטקס נפתחה ב-8 בנובמבר 2017. הטקס עלה לאוויר ב-31 בדצמבר 2017.
2018
ההצבעה לטקס נפתחה ב-15 בנובמבר 2018. הטקס עלה לאוויר ב-31 בדצמבר 2018.
2019
ההצבעה לפרס נפתחה ב-5 בנובמבר 2019. הטקס עלה לאוויר ב-31 בדצמבר 2019.
2020
ההצבעה לפרס נפתחה ב-4 בנובמבר 2020. הטקס עלה לאוויר ב-31 בדצמבר 2020.
2021
ההצבעה לפרס נפתחה ב-18 בנובמבר 2021. הטקס בהנחיית משה אבוטבול ומור סרוסי עלה לאוויר ב-30 בדצמבר של אותה השנה.
2022
ההצבעה לפרס נפתחה ב-10 בנובמבר 2022. הטקס בהנחיית משה אבוטבול ולילך מרקוביץ' עלה ב-27 בדצמבר באותה שנה.
שיאני זכיות
שיאנית הזכיות בפרס היא נועה קירל, שמחזיקה, נכון ל-2023, ב-10 פרסים.
חמצת אבובית הכליה
חמצת אבובית הכליה (באנגלית: Renal tubular acidosis; ר"ת: RTA) הוא מצב של הצטברות חומצה בגוף עקב כישלון של הכליות לפנות את החומצה בשתן. כאשר הדם מסונן (פילטרציה) בכליה, הפילטרט עובר דרך האבוביות (הטובולים) של הנפרון, ובדרך זו יש תחלופה של מלחים, חומצות ותמיסות אחרות עד לייצור השתן הסופי. החמצת המטבולית הנוצרת ב- RTA יכולה להתרחש או על ידי כישלון של האבובית המקורבת לשמר יונים של ביקרבונט, או על ידי הפרשה לא מספקת של יוני מימן בחלק האבובית המרוחקת.
המונח אצידוזיס (חמצת) מתייחס לנטייה של RTA להוריד את רמת ה-pH בדם (מתחת ל-7.35) - אולם קיים מרווח אניוני תקין.
RTA 1 - אבובית מרוחקת
חמצת אבובית הכליה מסוג 1, או RTA type 1, (או dRTA) מתרחשת באבובית המרוחקת, והיא תוארה ראשונה. חמצת זו מאופיינת בכשל של הפרשת חומצה על ידי תאי Intercalated type A של האבובית המאספת בנפרון הדיסטלי. כישלון זה נובע כתוצאה ממספר סיבות, והוא מוביל לחוסר יכולת בהחמצת השתן מתחת לרמה של 5.5ph- כתוצאה מכך חומציות הדם עולה- אצידמיה. בין מאפייני המחלה ניתן למצוא היפוקלמיה, היווצרות אבנים בשתן ואבני סידן בכליה, רככת אצל ילדים ועוד. הגורמים למחלה זו יכולים להיות מחלות אוטואימוניות הפוגעות בתפקוד האבובית, מחלות תורשתיות בהן יש פגם במשאבות שתפקידן להפריש מימן, שחמת הכבד ומחלות נוספות. הטיפול הוא על ידי תיקון האצידמיה על ידי מתן ביקרבונט, ותיקון ההיפוקלמיה על ידי מתן טבליות אשלגן.
RTA 2- אבובית מקורבת
חמצת אבובית הכליה מסוג 2, או RTA type 2 (או pRTA) מתרחשת באבובית המקורבת. חמצת זו מאופיינת ב"דליפה" של ביקרבונט לשתן- קיים פגם בריאבסופרציה (ספיגה מחדש) של ביקרבונט, וכתוצאה מכך קיים עודף של ביקרבונט בשתן. מחלה זו קשורה לרוב במחלות הכוללות פגמים טובולריים נוספים- כגון תסמונת פנקוני, והיא נדירה יותר מאשר RTA type 1. במחלה זו ניתן למצוא היפוקלמיה, עקב אובדן אשלגן בשתן. הדיאגנוזה מבוצעת על ידי מתן סודיום ביקרבונט לווריד- כאשר קיימת הפרשה בשתן של מעל 15% של ביקרבונט ניתן לאבחן RTA type 2. הטיפול הוא על ידי מתן מינון גבוה של ביקרבונט.
RTA 3- תסמונת משולבת
RTA type 3 הוא מצב נדיר בו קיימים מאפיינים הן של RTA type 1 והן של RTA type 2. צורה זו של חמצת אבובית הכליה נצפתה בשנים 1960 ו- 1970 כתופעה חולפת אצל תינוקות וילדים עם dRTA, ככל הנראה ביחס לגורם חיצוני כגון צריכה עודפת של מלחים. ניתן לראות הפרעה זו גם במקרים בהם יש מחסור באנזים carbonic anhydrase או- inherited carbonic anhydrase II deficiency- מוטציות בגן המקודד את האנזים מביאות, בתורשה אוטוזומלית רצסיבית, למגוון תופעות הכוללות אוסטאופטרוסיס (התאבנות עצמות), חמצת אבובית הכליה, הסתיידות צרברלית, ופיגור שכלי.
RTA 4- חמצת היפרקלמית
RTA type 4 היא חמצת המציגה תמונה קלינית של היפורנינמיה (תת הפרשה של רנין) והיפואלדוסטרוניזם – כתוצאה מהפרשה מופחתת של אלדוסטרון או העדר תגובה (resistance) לאלדוסטרון, יש היפרקלמיה וחמצת (ירידה בהפרשת אשלגן ומימן בשתן). הסיבות להופעתה של RTA type 4 הן תפקוד לקוי של הכליות (אי ספיקה קלה של הכליות), המלווה בחלק מן המקרים בסוכרת או במחלה טובולו-אינטרסטיציאלית, היפואדרנליזם (תת פעילות של בלוטת יותרת הכליה כגון במחלת אדיסון) או שימוש בתרופות כגון משתנים אוגרי אשלגן, NSAIDs, ומעכבי ACE או A2A. הטיפול יהיה מתן פלודרוקורטיזון, פורוסמיד או סידן- כדי לטפל בהיפרקלמיה.
RTA type 1
RTA Type 1 (המכונה גם Distal RTA) היא הפרעה כלייתית, השייכת לקבוצת ההפרעות הקרויות חמצת אבובית הכליה. הפרעה זו מתרחשת באבובית המרוחקת בכליה, ומאופיינת בחוסר יכולת להחמיץ את השתן כתוצאה ממספר סיבות. מאחר שהשתן לא חומצי, רמת החומציות בדם עולה, ויש תת-אשלגן בדם מסיבות שיתוארו להלן. אבחנה תיעשה על ידי בדיקת רמת החומציות של השתן בנוכחות רמת חומציות גבוהה בדם, והטיפול יהיה מתן ביקרבונט (לטיפול בחמצת) ואשלגן.
מאפיינים
חמצת אבובית הכליה מסוג 1, או RTA type 1 (או dRTA), מתרחשת באבובית המרוחקת, והיא תוארה ראשונה. חמצת זו מאופיינת בכשל של הפרשת חומצה על ידי תאי אלפא של האבובית המאספקת בנפרון הדיסטלי. כישלון זה נובע מכמה סיבות, והוא מוביל לחוסר יכולת בהחמצת השתן מתחת לרמה של 5.3 ph- כתוצאה מכך חומציות הדם עולה - אצידמיה.
המאפיינים הם –
לפעמים החולה אינו מציג תמונה אצידמית (של יתר חומצה בדם), למרות כישלון תפקודם של תאי אלפא – intercalated cells. מצב זה נקרא incomplete dRTA. האבחון (דיאגנוזה) של dRTA נעשה על ידי בחינת רמת החומציות של השתן (מעל 5.3) בנוכחות רמת חומציות גבוהה בדם (ביקרבונט שהוא 20 מילי'/ליטר או פחות). במקרים שיש incomplete dRTA חוסר היכולת להחמיץ את השתן נבדק על ידי מתן חומצה (אמוניום כלוריד) בקפסולות, אוראלית. הסימפטומים של dRTA הם וריאביליים ונעים בין חולה שאינו תסמיני כלל (א-סימפטומטי, אינו מתלונן על בעיה מיוחדת) לבין המטוריה ורככת, לרבות חשש לאי ספיקת כליות ואף מוות.
טיפול
הטיפול כולל תיקון של האצידמיה על ידי מתן סודיום ביקרבונט או סודיום ציטרט. לטיפול בהיפוקלמיה, היווצרות האבנים ונפרוקלצינוזיס- ניתן לטפל על ידי מתן טבליות של פוטסיום-ציטרט.
מרכז צ'ילה
מרכז צ'ילה (בספרדית: Zona central de Chile) הוא אחד מחמשת האזורים הגאוגרפיים המסורתיים של צ'ילה. האזור גובל בנהר אקונגואה מצפון ונהר ביוביו מדרום. בארגנטינה ממזרח, ובאזור דרום צ'ילה מדרום.
מבחינה היסטורית אזור מרכז צ'ילה היה האזור המרכזי ביותר של צ'ילה וללא ספק האזור עם מספר התושבים הגדול ביותר (הוא כולל כיום כ-80 אחוזים מכלל אוכלוסיית צ'ילה). בנוסף, זהו גם האזור שהכי מצליח מבחינה כלכלית בצ'ילה, בעיקר הודות לאקלים הים תיכוני שמאפיין אזור זה.
שלושת הערים העיקריות של צ'ילה ממוקמות באזור מרכז צ'ילה – סנטיאגו רבתי, ולפראיסו רבתי וקונספסיון רבתי. ערים חשובות נוספות הן קווילוטה, לוס אנדס, סן אנטוניו, רנקגואה, סן פרננדו, קוריקו, טאלקה, לינארס, קאוקנס, צ'ילאן ולוס אנחלס. ולפראיסו וסנטיאגו הן הערים החשובות ביותר מבחינה פוליטית באזור מרכז צ'ילה ובצ'ילה כולה. בסנטיאגו נמצאת הרשות המבצעת והרשות השופטת של המדינה, ובואלפראיסו הרשות המחוקקת.
אדם ריינר
אדם ריינר (באנגלית: Adam Rayner; נולד ב-28 באוגוסט 1977) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
ריינר נולד בשרוסברי שבאנגליה. אמו היא אמריקאית ואביו אנגלי והוא בעל אזרחות כפולה; אמריקאית ובריטית.
קריירה
ריינר הופיע בטלוויזיה בסדרה "מאהבות" בדרמה הקומית "At Home with the Braithwaites" ובסדרת הדרמה "Making Waves". על הבמה שיחק בשנת 2004 במחזה "The Rivals" בתיאטרון "בריסטול אולד ויק", ב-2006 השתתף ב"רומיאו ויוליה" בתיאטרון רויאל שייקספיר וכן הופיע במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתיאטרון נובלו.
הופעתו הראשונה של ריינר בתפקיד ד"ר גייל בסיטקום "מירנדה" היה בפרק ספיישל חג המולד "The Perfect Christmas", לצדם של סאלי פיליפס, מירנדה הארט, טום אליס, שרה הדלנד, ופטרישה הודג'. הוא חזר והופיע עם אותה דמות בעונה השלישית של הסדרה בפרק "Je Regret Nothing".
בנובמבר 2012 הוכרז כי ריינר לוהק לתפקיד סיימון טמפלר (גיבור הסדרה "המלאך") בפיילוט לסדרה חדשה המבוססת על הדמות. הצילומים החלו ב-17 בדצמבר 2012 בפסיפיק פליסיידס שבקליפורניה. אבל כיוון שהמפיק רוג'ר מור לא הצליח למכור את הסדרה, ריינר לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של FX Networks "הרודן". השידור הראשון של "הרודן" היה ביוני 2014, וריינר גילם שוב את הדמות בעונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2015 שיחק בסרט "עוקבים" (Tracks) בתפקיד ראשי לצד טיילור לאוטנר ומרי אבג'רופולוס.
חיים אישיים
בת זוגו של ריינר היא השחקנית לוסי בראון. יש להם בן שנולד ב-28 בדצמבר 2014 ובת שנולדה ב-11 ביולי 2017.
קרל קלאוברג
קרל קְלַאוּברג (בגרמנית: Carl Clauberg; 28 בספטמבר 1898 – 9 באוגוסט 1957) היה פושע מלחמה נאצי ורופא גרמני שערך ניסויים בבני אדם במחנות הריכוז הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה. קלאוברג עבד יחד עם הורסט שומאן על ניסוי של עיקור בעזרת קרני רנטגן במחנה ההשמדה אושוויץ.
ביוגרפיה
קלאוברג נולד בעיר וופרהוף, בקרבת זולינגן שבגרמניה, למשפחת אמנים. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בחיל הרגלים הגרמני.
קלאוברג למד רפואה ולבסוף הגיע לדרגת רופא ראשי במחלקה הגינקולוגית שבאוניברסיטת קיל. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933, ומונה לראש מחלקת הגינקולוגיה של אוניברסיטת קניגסברג, שם קיבל דרגת אס.אס גרופנפיהרר של יחידת המילואים.
בשנת 1942 פנה להיינריך הימלר וביקש ממנו לתת לו הזדמנות לעקר נשים לצורך ניסוייו. הימלר הסכים, וקלאוברג עבר למחנה ההשמדה אושוויץ בדצמבר 1942. חלק מביתן 10 של המחנה הראשי היה למעבדתו.
קלאוברג תר אחר שיטה קלה וזולה לעיקור נשים. הוא הזריק חומצה נוזלית לתוך רחמן – בלי סם מאלחש. רוב קורבנות המחקר שלו היו נשים יהודיות או צועניות, והן סבלו מנזק בלתי הפיך ומזיהומים קשים עקב הניסויים האכזריים. שחלות פגומות הוסרו ממקומן ואז נשלחו לברלין לצורך מחקר נוסף. לפעמים הוקרנו הקורבנות בהקרנות רנטגן רבות. חלק מהקורבנות מתו כתוצאה מהניסויים והשאר נרצחו כדי שניתן יהיה לבצע בגופן נתיחה שלאחר המוות. ההערכה היא שמספר קורבנות הניסוי שלו ששרדו ועוקרו נע סביב 700 נשים.
כאשר התקרב הצבא האדום לאושוויץ, עבר קלאוברג למחנה ראוונסבריק על מנת להמשיך בניסוייו, ושם נלכד על ידי מחלקה סובייטית בשנת 1945.
במהלך אוגוסט 2010 נמצאו במתחם מחנה ההשמדה אושוויץ יותר מ-150 מכשירים גינקולוגיים וכלי ניתוח, שכפי הנראה שימשו את קלאוברג.
שיבלי תלחמי
שיבלי תלחמי (נולד ב-31 ביולי 1951) הוא פרופסור בעל הקתדרה לשלום ופיתוח על שם אנואר סאדאת באוניברסיטת מרילנד ועמית בכיר במרכז סבן למדיניות במזרח התיכון במכון ברוקינגס. תלחמי הוא ערבי-נוצרי-ישראלי.
אודות
שיבלי נולד בעספיא למשפחה ערבית נוצרית. אביו, הפסיק את לימודי הרפואה עקב מלחמת העצמאות והיה בעל מתפרה ומורה, ואמו עקרת בית. אחיו, עימאד תלחמי, הוא איש עסקים. הוא סיים תואר ראשון מקווינס קולג' בניו יורק (1974), תואר שני בפילוסופיה ודתות מ-Graduate Theological Union בברקלי (1978) והוא סיים תואר במדע המדינה באוניברסיטת ברקלי (1986).
בין השנים 1990 ל-1991 היה יועץ למשלחת האמריקאית לאו"ם. היה יועץ לחבר הקונגרס האמריקאי לי המילטון, והיה חבר במשלחת ארצות הברית לוועדה המשותפת של ישראל, הפלסטינים וארצות הברית נגד הסתה. כתב מאמרים בוושינגטון פוסט, בניו יורק טיימס ובלוס אנג'לס טיימס.
הוא לימד בכמה אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קולומביה, סאוות'מור קולג' ואוניברסיטת ברקלי.
אדלייד לאביל-גייארד
אָדֶלֵיד לאביל-גייארד (בצרפתית: Adélaïde Labille-Guiard; 11 באפריל 1749 – 24 באפריל 1803) הייתה ציירת מיניאטורות ודיוקן עצמי צרפתייה. היא תמכה בכך שנשים יקבלו הזדמנויות שוות לגברים, ויוכלו להפוך לציירות גדולות. לאביל-גייארד הייתה בין הנשים הראשונות שהפכו לחברות באקדמיה הצרפתית המלכותית.
לימודים
מעט מאוד ידוע על הכשרתה של לאביל-גייארד בשל המדיניות שהייתה נהוגה במאה ה-18 שמנעה מאמנים (בעיקר גברים) להכשיר נשים כאמניות. נשים נתפסו כבלתי מסוגלות לעבוד לצד גברים.
ביסטרו
ביסטרו (בצרפתית: Bistro) הוא סוג של מסעדה צרפתית שייחודו בעיצוב המסעדה, בתפריט האוכל המוגש בו ובתמחור בהשוואה למסעדות יוקרה.
אדלייד לאביל-גייארד
לימודים
במהלך גיל ההתבגרות התמחתה לאביל-גייארד בלימודי ציור מיניאטורי אצל הצייר פרנסואה-אלי וינסנט. בשנת 1767 התקבלה לאקדמיה דה סנט-לוק. הציור שבזכותו התקבלה לאקדמיה נעלם, וגם תיעוד היצירה לא שרד. בסיום לימודיה היא השתלמה אצל אומן הפסטל קוונטין דה לה טור.
ביסטרו
מסעדות מסוג זה הופיעו לראשונה בפריז, צרפת. הביסטרו מוגדר בעיקר על ידי סוג המזון שהוא מגיש: תבשילים בבישול איטי כעוף ביין, ביף בורגיניון ותבשיל שקדי עגל, כמו גם בשרים צלויים – אנטרקוט, באווט (Bavette) ונתח קצבים הם הפופולריים שבהם.
אדלייד לאביל-גייארד
הישגים
תערוכה באקדמיה דה סנט-לוק: בשנת 1774 הציגה את עבודתה באקדמיה דה סנט-לוק. עצם קיום תערוכה לאומנית-אישה היה כה יוצא דופן, עד שהאקדמיה המלכותית, בגיבוי מוסד המלוכה, הוציאה צו במארס 1776 אשר אילץ את האקדמיה לסגור את שעריה בשנת 1777. למרות זאת, לאביל-גייארד לא ויתרה על שאיפותיה להמשיך להתפתח כאמנית.
ביסטרו
בהשוואה למסעדות עילית, בביסטרו סידור הישיבה צפוף יותר והשולחנות קרובים אחד לשני. העיצוב עתיר צבעים כהים בשילוב גוני אדום וזמן הישיבה קצר משמעותית בהשוואה למסעדות עילית, שם נמשכות ארוחות שלוש וארבע שעות גם בצהרי היום.
אדלייד לאביל-גייארד
הישגים
חברות באקדמיה המלכותית: לאחר שהאקדמיה דה סן-לוק סגרה את שעריה, החלה לאביל-גייארד ללמוד ציור כדי שתוכל להגיש בקשה לאקדמיה המלכותית שחייבה אותה להציג לפחות ציור אחד לצורך קבלתה. לאביל-גייארד בחרה להציג כמה מעבודותיה ב- Salon de la Correspondance בשנת 1779. עבודותיה כללו את הדיוקן העצמי שלה בפורטרטים של פסטל ושמן שהתקבלו היטב על ידי המבקרים.
ביסטרו
מקור המילה "ביסטרו" אינו ברור. יש הטוענים שמקורו במילה הרוסית быстро (ביסטרו) שתרגומה "מהר" ונכנסה לשפה הצרפתית כאשר כוחות הברית שנלחמה נגד נפוליאון השתלטו על פריז בשנת 1815 וחיילים רוסים שנמצאו בעיר ודרשו לזרז את המלצרים הצרפתים בהגשת המזון. מקור אפשרי נוסף הוא המושג הצרפתי bistrouille שמתאר ברנדי מעורבב בקפה.
אדלייד לאביל-גייארד
הישגים
לאביל-גייארד התפרסמה במהירות כציירת שמן ופסטל, והיא קיבלה הכרה לאומית שהובילה בסופו של דבר לקבלתה לאקדמיה המלכותית לציירים ופסלים, ב-31 במאי 1783. שלוש נשים נוספות התקבלו כחברות אקדמיה באותו היום. הכרת האקדמיה המלכותית פתחה דלתות עבור לאביל-גייארד, ובית המלוכה הפך להיות פטרון שלה.
ציירת משפחה המלוכה: פטרוניה המלכותיים של לאביל-גייארד כללו את דודתו של לואי ה-16 מצרפת, הנסיכה מארי אדלאידה ואחותה ויקטוריה לואיז, ואליזבת, אחות המלך. היא הרוויחה פנסיה ממשלתית של 1,000 ליברות. דיוקנה של אדלאיד שהושלם בשנת 1787, היה אחת מיצירותיה הגדולות והשאפתניות ביותר. בהמשך הוזמנה בשנת 1788 על ידי אחיו של המלך, רוזן פרובאנס (לימים לואי ה-16 מלך צרפת). היא קיבלה הוראה לצייר אותו במרכז יצירה היסטורית גדולה, Réception d'un chevalier de Saint-Lazare par Monsieur, Grand maître de l'ordre. בשנת 1795 היא השיגה מלגת מגורים בלובר ופנסיה של 2,000 ליברות. היא הייתה האמנית הראשונה שאושר לה להקים סטודיו לעצמה ולתלמידיה בלובר.
סגנון והקשר
כדי לפנות למגוון רחב של צופים, כולל גברים ונשים מהמעמד הגבוה, לאביל-גייארד שילבה בציוריה את האופנות האחרונות של תקופתה, דבר שאפשר לה להציג את יכולתה האמנותית. היא התמחתה בתיאור הפרטים הקטנים כמו הצגת קפלים מפוארים ושכבות חצאיות מורכבות שהיו באופנה באותה תקופה. עם זאת, שלבה בציוריה לעיתים קרובות קריצה ביקורתית, כמו ציור נשים הפונות ישירות אל הצופה או בעלות מחשוף נמוך, מנהג שהיה נדיר בהצגת נשים באמנות במאה ה-18.
עדויות נוספות לתעוזתה של לאביל-גייארד ניתן לראות בדיוקנאותיה העצמיים אשר משאירים אותה חשופה מעט יותר מהרגיל, אך ברמז עדין כדי שלא לעורר טענות להתנהגות מופקרת מצד האומנית. הדבר ניכר בציור הדיוקן העצמי שלה עם שני תלמידים. בניגוד לכמה ציורים אחרים של אמניות במאה ה-18, לאביל-גייארד בחרה לתאר את עצמה באופן פעיל ולא פסיבי ובמנוחה. לאביל-גייארד גם דחפה נגד מגבלות אחרות, כמו אלה שהגבילו את מספר הנשים שיכולות להשתתף באקדמיה המלכותית. על ידי תיאור של שתי סטודנטיות בפורטרט עצמי עם שני תלמידים, לאביל-גייארד מציעה שיש לאפשר ליותר נשים להתקבל לאקדמיה המלכותית. במובן זה, לאביל-גייארד העזה לחבל במוניטין של עצמה באופן מחושב, מבלי לפגוע בכבוד המקצועי שהשיגה בעולם האמנות.
פטרונית לאמניות צעירות
לאביל-גייארד השפיעה רבות על האמניות הצעירות שלמדו אצלה. במכתב שכתבה אם שבתה למדה ציור אצל אקדמאית-אישה (אשר נראה שמתייחס ללאביל-גייארד) היא כתבה כי המורה התעקשה לשמור על הסטנדרטים הגבוהים ביותר של צניעות בסטודיו שלה. המחויבות שלה לתלמידות ניכרה לאורך כל שנות חברותה באקדמיה המלכותית. בישיבה שהתקיימה ב־23 בספטמבר 1790, הציעה לאביל-גייארד להכניס נשים לאקדמיה במספר בלתי מוגבל ולאפשר להן לכהן בוועד המנהל של המוסד. שתי ההצעות אושרו.
לאביל-גייארד מול המהפכה
במהלך המהפכה הצרפתית של 1789 נשארה לאביל-גייארד בצרפת, למרות שהקשרים המלכותיים שיצרה לאורך הקריירה שלה הפכו אותה לחשודה פוליטית. בשנת 1793 צוותה להשמיד כמה מיצירותיה, כולל עבודה בלתי גמורה לרוזן פרובאנס. הגליית מועצת פרובאנס משמעותה שלאביל-גייארד, לא רק איבדה את פטרונה המלכותי האחרון, אלא שהיא גם לא קיבלה דבר מהסכום שהובטח לה (30,000 ליברות). בהמשך, גם אחות המלך ברחה מצרפת בפברואר 1791 מבלי ששילמה עבור כמה דיוקנאות שהזמינה. דיוקנאות הפסטל של מארי אדלאייד, ויקטואר-לואיז ואליזבת נשארו ברשות לאביל-גייארד עד שמתה ממחלה ב־24 באפריל 1803.
משפחה
לאביל-גייארד נולדה בפריז והייתה הצעירה מבין שמונה ילדים. אביה, קלוד-אדמה לאביל, היה בעל עסק קטן. בשנת 1769 התחתנה עם הליברטיסט ניקולא-פרנסואה גייארד ולבסוף התגרשה ממנו. בשנת 1799 התחתנה עם הצייר פרנסואה-אנדרה וינסנט. אחותה הגדולה פליסי הייתה נשואה לצייר אנטואן-ז'אן גרו.
מורשת
בין האוספים הציבוריים המחזיקים ביצירותיה של אָדֶלֵיד לאביל-גייארד ניתן למנות את הלובר, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, הגלריה הלאומית לאמנות (וושינגטון הבירה), מוזיאון גטי, מוזיאון האמנות של פיניקס, מוזיאוני אוניברסיטת הרווארד, מוזיאון הונולולו לאמנות, מוזיאון האמנות קימבל (פורט וורת, טקסס), מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, המוזיאון הלאומי בוורשה, המוזיאון הלאומי לנשים באומנויות (וושינגטון הבירה), והמוזיאון לאמנות (קנטאקי) ורסאי.
נציבות האו"ם לפליטים
הנציבות העליונה של האומות המאוחדות לפליטים (באנגלית: United Nations High Commission for Refugees; ראשי תיבות: UNHCR) היא גוף מרכזי של האומות המאוחדות שעוסק בשמירת זכויותיהם וביטחונם של פליטים, שמספרם ברחבי העולם הוערך ב-21.3 מיליון ב-2015. הנציבות גם מטפלת במבקשי מקלט וחסרי אזרחות. הנציבות, שמשרדה הראשי נמצא בז'נבה, ממלאת את תפקידה בהתאם לאמנה בדבר מעמדם של פליטים משנת 1951 והפרוטוקול שנוסף לה בשנת 1967. הנציבות זכתה בפרס נובל לשלום ב-1954 ושוב ב-1981.
הסיבות להקמת הנציבות
נציבות האו"ם לפליטים נוסדה ב-14 בדצמבר 1950, מתוקף החלטה של עצרת האו"ם והיא החליפה את ארגון הפליטים הבינלאומי שהוקם ב-1946 לפתרון בעיית פליטי מלחמת העולם השנייה.
מטרות הנציבות נגזרות מהאמנה לזכויות הפליט שנחתמה באותה שנה ומפרוטוקול שנחתם בשנת 1967, המרחיב את האמנה לקבוצות חדשות של פליטים. נציבות האו"ם לפליטים אינה מטפלת בבעיית הפליטים הפלסטינים, עבורה הוקם גוף נפרד של האו"ם - אונר"א, שלו יש הגדרות שונות (רחבות יותר) לפליט ומטרות ושאיפות שונות כלפי הפליטים בהם היא מטפלת.
ישראל ונציבות הפליטים של האו"ם
ישראל חתומה על האמנה בדבר מעמדם של פליטים של האו"ם משנת 1951 ועל הפרוטוקול משנת 1967.
על סמך דברי נציב האו"ם לפליטים, אוגוסט לינדט, בשנת 1957, בשתי הזדמנויות שונות, מעמדם של הפליטים היהודים ממדינות ערב עולה בקנה אחד עם הגדרת הפליט של נציבות האו"ם לפליטים ועל כן יש לנציבות את ייפוי הכוח לטפל בעניינם:
"Jews fleeing from Arab countries were indeed ‘bona fide’ refugees who “fall under the mandate of my (UNHCR) office”.
נציגות של נציבות הפליטים פועלת בישראל והיא מתמקדת בסוגיית דורשי מקלט מדיני בישראל.
חוק גאוס למגנטיות
חוק גאוס למגנטיות הוא חוק פיזיקלי העוסק במגנטיות, והוא אחת מארבע משוואות מקסוול אשר עומדות בבסיס התורה האלקטרומגנטית הקלאסית. על פי חוק זה סך השטף המגנטי דרך מעטפת סגורה שווה אפס. בניסוח מתמטי:
כאשר \mathbf{B} מציין את השדה המגנטי ו־\mathbf{S} הוא הווקטור הניצב למשטח המעטפת. ניתן לומר בצורה פשוטה יותר כי אם נבחר מעטפת סגורה כלשהי, אז כל קווי שדה של השדה המגנטי שנכנסים אליה חייבים גם לצאת ממנה, ללא תלות בצורתה, מקומה במרחב או גודלה. זו היא הצורה האינטגרלית לחוק.
החוק מופיע גם בצורה דיפרנציאלית:
קרי, דיברגנץ השדה המגנטי מתאפס. החוק בצורתו הדיפרנציאלית מראה כי השדה המגנטי הוא שדה וקטורי סולנואידי. ניתן להגיע מצורה אחת לאחרת על ידי משפט גאוס (משפט מתמטי להבדיל מחוק פיזיקלי).
הסקת חוק גאוס למגנטיות מחוק ביו-סבר
צורתו הדיפרנציאלית של חוק גאוס למגנטיות נובעת מיידית מחוק ביו-סבר, המתאר כיצד אלמנט שדה מגנטי נוצר על ידי אלמנט זרם חשמלי. עבור שדות מגנטיים כלליים יותר, הנוצרים על ידי מערכות של זרמים, חוק גאוס למגנטיות נובע מעקרון הסופרפוזיציה, שכן אם נתונים כמה שדות וקטוריים שהדיברגנץ של כל אחד מהם מתאפס בכל המרחב, גם הדיברגנץ של סכום השדות מתאפס בכל המרחב.
חוק ביו-סבר שקול לחוק גאוס למגנטיות. לשם ההוכחה, נגדיר מערכת קואורדינטות כדורית שראשיתה במקטע הזרם האינפיניטסימלי, אשר ציר z שלה (הציר שביחס אליו נמדדת הזווית \theta) מכוון לאורך מקטע הזרם. ניזכר כעת בצורתו המתמטית של חוק ביו-סבר:
נשים לב שמתכונות המכפלה הווקטורית עולה שהשדה המגנטי מכוון בכל מקום בניצב למישור הנפרש על ידי \hat{r} (הכיוון הרדיאלי) ו-\hat{dl} (כיוון ציר z). מישור זה חותך מן הכדור שרדיוסו r בדיוק קו אורך יחיד; במילים אחרות, פירוש הדבר הוא שהרכיב הרדיאלי B_{r} והרכיב הקוטבי B_{\theta} של השדה המגנטי מתאפסים שניהם, ונשאר רק הרכיב האזימוטלי B_{\varphi} (במקביל לקו הרוחב). אולם מתכונות המכפלה הווקטורית עולה שהשדה המגנטי האזימוטלי קבוע בגודלו ושווה ל-:
ולכן הנגזרת של ערך השדה המגנטי האזימוטלי ביחס לזווית האזימוט \varphi מתאפסת. מהגדרת אופרטור הדיברגנץ בקואורדינטות כדוריות, שהיא:
נובע שהדיברגנץ מתאפס (שני האיברים הראשונים נופלים כי אין לשדה המגנטי רכיבים רדיאליים וקוטביים, ואילו האיבר השלילי נופל כי השדה המגנטי האזימוטלי קבוע בגודלו).
תמונת השדה המגנטי המצטיירת מן החישוב הזה (קווי השדה המגנטי מקיפים את הכדור בכיוון האזימוטלי בלבד) עשויה להידמות כסותרת את האינטואיציה הבסיסית לפיה קווי השדה המגנטי יוצאים מקוטב מגנטי אחד ונכנסים אל הקוטב השני (כך שקווי השדה מתקדמים גם בכיוון הקוטבי). בפועל, זרמים במציאות לעולם לא מופיעים במקטעים סופיים, אלא בלולאות סגורות בעלות מומנט מגנטי (כך גם צומח השדה של מגנט תמידי מתוך לולאות הזרם המיקרוסקופיות שבו). מהבדל זה נובע השוני בתמונת קווי השדה המגנטי.
פרידריך דיקל
פרידריך דיקל (בגרמנית: Friedrich Dickel; 9 בדצמבר 1913 – 22 באוקטובר 1993) היה מדינאי ואיש כוחות הביטחון מזרח גרמני. כיהן כשר לביטחון הפנים בממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (DDR) משנת 1963 עד שנת 1989.
ביוגרפיה
דיקל נולד בעיר וופרטל. מגיל 15 החל לעבוד כפועל במפעל לייצור פלדה. בשנת 1928 הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands, KJVD), ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר לפעול במחתרת. בשנת 1935 נעצר הוחזק בכלא במשך 3 חודשים ולאחר מכן שוחרר, כי החוקרים לא הצליחו לעלות על פעולתו המחתרתית. לאחר השחרור ברח מגרמניה לצרפת. בשנת 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נסע לשם והצטרף אל שורות הבריגדה ה-11. השתתף בקרב להגנת מדריד. בשנת 1937 עבר מספרד לברית המועצות. הוא גויס לשורות המודיעין הצבאי והוכשר כסוכן. במסווה של פליט גרמני פעל בפינלנד ולאחר מכן במנצ'וריה ובשטחי סין האחרים, שהו תחת שליטת יפן הקיסרית. בשנת 1943 נעצר בשנחאי על ידי משטרת הכוחות הכיבוש היפנים, נשפט ונידון למאסר. שוחרר באוגוסט 1945 לפי דרישת הסובייטים (לאחר כניעת יפן).
בשנת 1946 שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. באותה שנה הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. דיקל התגייס למשטרת העם ושירת במטה המשטרה בעיר לייפציג. בהמשך עבר לברלין, שם מונה לקצין פוליטי ראשי של משטרת ברלין. בשנת 1952 הועלה לדרגת גנרל מאיור.
בשנת 1963, ביקש שר לביטחון הפנים של גרמניה, קרל מרון, לעזוב את תפקידו מסיבות בריאותיות. בקשתו אושרה על ידי הוועד הפועל של המפלגה. פרידריך דיקל מונה במקומו. בעקבות המינוי הועלה דיקל לדרגת לוטננט גנרל. דיקל ניהל את משרד לביטחון הפנים (וגם את משטרת העם) במשך 26 שנם. במקביל לתפקיד זה היה דיקל גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני וגם ציר בפרלמנט המזרח גרמני.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר חברי הפוליטבירו. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 לא הועמד דיקל לדין, כמו חלק ניכר משאר חברי הפוליטביורו, כמו וילי שטוף, אריך מילקה והיינץ קסלר. הוא חי בביתו בברלין, שם מת באוקטובר 1993.
מרקוס אנטוניוס
מרקוס אנטוניוס (בלטינית: Marcus Antonius; 83 לפנה"ס – 1 באוגוסט 30 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי רומאי, מתומכיו החשובים של יוליוס קיסר. לאחר רציחתו של קיסר, תבע לעצמו את הירושה וחבר לאוקטביאנוס וללפידוס על מנת ליצור את הטריומווירט השני. הסכמה משולשת זו הסתיימה בשנת 33 לפנה"ס, ובמלחמת האזרחים שפרצה הובס אנטוניוס. לאחר שנטשו אנטוניוס וקלאופטרה את המערכה בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, התאבדו שניהם באוגוסט 30 לפנה"ס.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
אנטוניוס נולד ברומא, בערך בשנת 83 לפנה"ס. אביו, שאת שמו נשא, מרקוס אנטוניוס קרטיקוס, היה בנו של הנואם הגדול מרקוס אנטוניוס אוראטור, אשר הוצא להורג בידי אנשי גאיוס מריוס בשנת 86 לפנה"ס. דרך אמו היה קרוב רחוק של יוליוס קיסר. אביו מת בעודו בגיל רך, ואנטוניוס ואחיו גאיוס ולוקיוס נותרו בהשגחת אמם יוליה. יוליה נישאה לפובליוס קורנליוס לנטולוס סורה, אשר הוצא להורג בשל השתתפותו בקשר קטילינה להפלת הרפובליקה הרומית בשנת 63 לפנה"ס.
נעוריו של אנטוניוס התאפיינו, אם כן, בהיעדרה של השגחה הורית. על פי היסטוריונים כפלוטרכוס הוא בילה את שנות נעוריו בהשתוללות ברומא עם אחיו, ועם ידידים כפובליוס קלודיוס פולכר (שנודע לשמצה בשל כך שחילל את טקס "האלה הטובה", אליו היו מוזמנות רק נשים, והוא הסתנן אליו בלבוש אישה). רעים אלו פיתחו אורח חיים פרוע, הימרו, שתו לשוכרה, וקיימו מערכות יחסים לא נאותות עם נשים. פלוטרכוס מזכיר שמועה לפיה בטרם הגיע אנטוניוס לגיל עשרים כבר היה חייב את הסכום של 250 כיכרות זהב (המקביל למספר מיליוני שקלים חדשים כיום).
לאחר תקופה פרועה זו, נשלח אנטוניוס ליוון, על מנת ללמוד רטוריקה. במהלך ביקור זה, הצטרף לחיל הפרשים בצבאו של הפרוקונסול אולוס גביניוס בדרכו לסוריה. הוא הוכיח יכולת כמפקד פרשים וכן תעוזה אישית כבר במשימתו הראשונה, כשהכניע בשנת 56 לפנה"ס את המרד ביהודה בהנהגת אריסטובולוס השני וגם במערכה שבאה לאחר מכן, בשנת 55 לפנה"ס, בפעם הראשונה שביקר במצרים ובאלכסנדריה כשצבאו של גביניוס הגיע לסייע לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים.
תמיכתו ביוליוס קיסר
למרות זאת הפך אנטוניוס לאחד מתומכיו הגדולים של קיסר. הוא הקדיש את שנת 50 לפנה"ס, שבה נבחר לטריבון הפלבס, לקידום מטרותיו של קיסר. שתי תקופות הכהונה של קיסר כפרוקונסול, שארכו 10 שנים, עמדו לחלוף, וקיסר חפץ לשוב לרומא על מנת להיבחר לקונסול. הסנאט הרומאי, המונהג על ידי בן בריתו לשעבר של קיסר, פומפיוס ראה זאת בעין רעה, שכן חשש מן הפופולריות של המצביא, אשר צירף לרפובליקה הרומית את גאליה כולה בשנים שבהן שימש כפרוקונסול. קיסר נדרש להתפטר ממשרת הפרוקונסול, להשאיר מאחור את צבאותיו ולחזור לרומא. במקרה זה, ידע קיסר, הוא יועמד לדין על עבירות (אמיתיות או מדומות), דבר שיביא לסיום הקריירה שלו, להגלייתו, או אף לגרוע מכך.
המאבק היה, בשלב זה של דמדומי הרפובליקה, מאבק בין אישים. קיסר ופומפיוס היו בעבר בעלי ברית, וביחד עם קראסוס, ייסדו את הטריומווירט הראשון, אשר הביא את שלושתם למרומי השלטון ברומא. במסגרת זו השיא קיסר את בתו האהובה לפומפיוס. אך מאז שבת זו מתה, כשהיא מנסה ללדת את בנו של פומפיוס, ולאחר מותו של קראסוס במלחמה במזרח, הפכה הידידות ליריבות מרה.
אנטוניוס הציע כי שני המצביאים יוותרו על צבאותיהם. כך יכול היה קיסר לשוב לרומא ללא חשש. הרעיון, שייתכן והיה בו כדי למנוע מלחמת אזרחים, נדחה, ואנטוניוס פנה לנתיב אלים. הוא עזב את רומא, הצטרף לקיסר, שעמד עם צבאותיו על גדות נהר הרוביקון. הנהר סימן את גבולות רומא, אשר אסור היה להכניס אליהם את הצבא הפרוקונסולרי. עתה, כאשר כל הסיכויים לסיום הסכסוך בדרכי שלום אבדו, הוביל קיסר את צבאותיו אל מעבר לנהר ואל תוך איטליה גופא, וצעד אל רומא. הייתה זו תחילתה של מלחמת אזרחים. במלחמה היה אנטוניוס לסגנו של קיסר, והוביל את אגפם השמאלי של חילות קיסר בשדה הקרב, אות לאמון שנתן בו קיסר.
לקראת סופה של המלחמה, בשנת 47 לפנה"ס קיבל אנטוניוס משרות ניהול ברומא, ונותר בעיר כאשר לחם קיסר באחרוני אנשי פומפיוס בספרד ובאפריקה. אנטוניוס היה מנהלן גרוע. כאשר לא הצליח לכפות את רצונותיו בדרכי שלום, נגרר לאלימות. מאות אזרחים נהרגו, והעיר הידרדרה לאנרכיה. קיסר הורה על פיטורי אנטוניוס ממשרותיו הפוליטיות, והשניים לא ראו זה את זה למשך שנתיים. ב-44 לפנה"ס התפייסו השניים, וקיסר בחר באנטוניוס כעמיתו למשרת הקונסול.
בתקופה זו שלט קיסר שלטון יחיד ברומא, והשמועה אמרה כי בכוונתו להכריז על עצמו כמלך. מן הסנאט ומן העם קיבל קיסר כיבודים יוצאי דופן, שלא ניתנו לאיש מלפניו. בפברואר 44 לפנה"ס בעת חגיגות הלופרקליה (חג עממי המוקדש לאל פאן שבו הוקרבו תיישים וכלב, ולאחר מכן התרוצצו בעיר צעירים לבושים באזור חלציים, והלקו את כל הנקרה בדרכם), הושיט אנטוניוס לקיסר את הדיאדמה, היא רצועה לבנה מבד פשתן, שנלבשה מסביב לראש והייתה לסמל למלוכה הרומית. קיסר סירב לקבל את הדיאדמה, ושלח אותה אל מקדשו של יופיטר, אך המעשה עורר גל חששות ושמועות. אנשי הרפובליקה הרומית חששו ממוסד המלוכה, וחששו כי הפירוש שייתן קיסר למוסד המלוכה יהיה קרוב לאידיאל, אותו ראו במזרח, של מלוכה אבסולוטית ועריצה, שנראתה כמנוגדת לרוחו של העם הרומאי. באידי מרס, הוא ה-15 במרץ שנת 44 לפנה"ס, נרצח קיסר על ידי קבוצת סנטורים רפובליקנים. במהומה שפרצה בעקבות המאורע, נמלט אנטוניוס מרומא בלבוש עבד, בחששו כי רוצחיו של הדיקטטור יפנו עתה אליו. כאשר נמנעו הרוצחים ממרחץ הדמים המתוכנן, שב אנטוניוס לרומא וניסה להגיע להבנה עם ראשי חבורת המתנקשים. למשך זמן מה, אנטוניוס, אשר עדיין שימש כקונסול, נראה כרודף שלום והתפייסות. לאחר נאום של מרקוס טוליוס קיקרו בסנאט, הוכרז על מתן חנינה כללית למתנקשים. אך בהלווייתו של קיסר נשא אנטוניוס, כסגנו וכשותפו לתפקיד הקונסול, את נאום ההספד. בנאום זה יצא בהאשמות בדבר רצח, והבטיח את רדיפת הקושרים עד שייפרע מהם. בנאום הוכיח כישרון רטורי ודרמטי, כאשר הוריד את הטוגה מעל גופת קיסר על מנת להראות להמון כיצד נדקר המנהיג המת. באותו הלילה התקיף ההמון את בתיהם של הקושרים, והכריח אותם לצאת מן העיר.
ויליאם שייקספיר, במחזהו "יוליוס קיסר", שם בפיו של אנטוניוס כמה מן הציטטות הידועות ביותר, והנציח את דמותו כדמות של נואם עילאי, אשר פנייתו אל ההמון היא שהיטתה את הכף כנגד המתנקשים. נאום ההספד ליוליוס קיסר, אשר שם שייקספיר בפיו של אנטוניוס, המתחיל במילים: "Friends, Romans, countrymen, lend me your ears; I come to bury Caesar, not to praise him" נחשב לאחד משיאי יצירתו של שייקספיר. בנאום עושה אנטוניוס שימוש בביטוי "אנשי כבוד" לתיאור ברוטוס והקושרים, כך שבתחילת הנאום הוא משתמש בביטוי בכנות וככל שהנאום מתפתח הולך הביטוי והופך לביטוי של ספקנות ואז של סרקזם ולבסוף של גנאי. בנוסף הקדיש שייקספיר לאנטוניוס מחזה נוסף, הוא "אנטוניוס וקלאופטרה".
הטריומווירט השני
מות קיסר הותיר חלל בפוליטיקה הרומית. הרפובליקה, עליה ניסו המתנקשים להגן, מתה למעשה, ומלחמת אזרחים נוספת עמדה לפרוץ. בשלב זה פרץ אל הזירה הפוליטית בן אחייניתו של קיסר, אוקטביאנוס, אשר מונה בצוואתו של קיסר ליורשו, וקיבל את שמו. השפעה רבה הייתה גם למרקוס אמיליוס לפידוס, איש ציבור נוסף מתומכי קיסר. לאחר משא ומתן ממושך, החליטו שלושת האישים לחלוק בכוח וייסדו בנובמבר 43 לפנה"ס את הטריומווירט השני. הטריומווירט קיבל הכרה רשמית בחוק שהעניק לשלישייה את כל הסמכויות במדינה לתקופה בת חמש שנים, החל משנת 43 לפנה"ס. על מנת לחתום את הברית, נשא אוקטביאנוס לאישה את קלאודיה, בתו החורגת של אנטוניוס. או אז יצאו השלושה להילחם במתנקשים בחיי קיסר, אשר נמלטו אל המזרח, ולרצוח את אלה מהם שנותרו ברומא. מרקוס טוליוס קיקרו, המדינאי והנואם הדגול, היה הקורבן המפורסם ביותר של ימים אלימים אלה. ביודעו כי אנטוניוס רוחש כלפיו טינה, התאבד קיקרו, בטרם יוכלו להוציאו להורג (על פי ההיסטוריון ליביוס, הוא רק לא התנגד לבאים ליטול את חייו). גם במוות ניסה אנטוניוס להיפרע מקיקרו. ראשו וידיו הוצגו על גבי כידון בכיכר העיר, כאשר לשונו מנוקבת בסיכת זהב מתסרוקתה של פולביה אנטוניה, אשתו של אנטוניוס. לאחר הניצחון ב-42 לפנה"ס, בקרב פיליפי שבו הובסו ראשי הקושרים ובהם מרקוס יוניוס ברוטוס ובחרו להתאבד, לא נותר איש שיתנגד לכוחם של אנשי הטריומווירט.
לאחר שטיפלו במצב הפוליטי והצבאי, חילקו ביניהם הטריומוויראנטים את השלטון בעולם הרומאי. לפידוס קיבל את הפרובינקיות במערב, אוקטביאנוס נותר באיטליה, על מנת להבטיח את חלוקת האדמות לוותיקי הצבא (משרה שהקנתה לו את נאמנות הצבאות) ואילו אנטוניוס נסע אל הפרובינקיות המזרחיות, על מנת להשקיט מרד נוסף ביהודה, ולנסות ולכבוש את האימפריה הפרתית. במהלך מסע זה פגש בקלאופטרה בעיר טרסוס בשנת 41 לפנה"ס. כשם שכבשה את לבו של קיסר, נפל עתה אף אנטוניוס בשבייה של המלכה המצרית המצודדת.
בו בזמן, באיטליה, החמיר המצב. אוקטביאנוס לא הצליח להרגיע את החיילים המשוחררים, ויצר סכסוכים הן עם החיילים (שטענו שאינם מקבלים את המגיע להם) והן עם בעלי האדמות (שטענו כי מגרשים אותם מאדמתם לטובת החיילים) ויתרה מכך, התגרש מקלאודיה, אשר הייתה עדיין בבתוליה, בטענה כי היא מרגיזה אותו. הרקע לגירושין, ולתסיסת החיילים, היה פועלה של פולביה, אשתו של אנטוניוס, שהייתה ידועה בשאיפותיה הפוליטיות ובמזגה הסוער. פולביה גייסה שמונה לגיונות מכספה היא, ובסיוע אחיו של אנטוניוס, לוקיוס אנטוניוס, פלשה לרומא. אוקטביאנוס נאבק בה, ולבסוף הצליח להתגבר על צבאה, במצור שהושת על העיר פרוג'ה, ולשלוח אותה לגלות, שם היא מתה בעודה ממתינה לישועתו של אנטוניוס.
אנטוניוס לא מיהר לנקום את מות אשתו ואחיו. הוא הגיע להסכמה עם אוקטביאנוס, אשר נחתמה בנישואיו לאוקטביה, אחותו של אוקטביאנוס. הסדר הטריומווירט נותר על כנו. עתה היה אנטוניוס פנוי לצאת למלחמה, לה ציפה זה מכבר, נגד הפרתים.
אנטוניוס וקלאופטרה
על מנת להתחיל במלחמה נגד הפרתים יצא אנטוניוס ליוון מלווה באשתו החדשה. מרד שפרץ בסיציליה, מטעם אחרוני תומכי פומפיוס, העסיק את הצבא שהובטח לו לצורך המלחמה, ואנטוניוס נותר בחוסר מעש. סכסוך חדש עם אוקטביאנוס הביא לחתימת ברית חדשה בשנת 38 לפנה"ס. הטריומווירט חודש למשך חמש שנים נוספות עד לשנת 33 לפנה"ס, ואוקטביאנוס הבטיח לשלוח את הלגיונות למזרח לצורך מלחמותיו של אנטוניוס.
עתה היה אפילו אנטוניוס ספקן באשר לתמיכתו המצופה של אוקטביאנוס במלחמה במזרח. הוא הותיר מאחור את אוקטביה ההרה, ושט לאלכסנדריה, על מנת לקבל מימון למלחמה מקלאופטרה, שהייתה כבר אם לשניים מילדיו. קלאופטרה מימנה את מסע המלחמה ולאחר שהפך את הורדוס למלך יהודה במקום אנטיגונוס השני (שנכנע וראשו נערף), נתן לה חבלי-ארץ גדולים (ובתוכם אזור יריחו) במתנה.
אנטוניוס פלש לשטחי האימפריה הפרתית, אך מסע המלחמה הזה נכשל באופן חרוץ ואנטוניוס איבד את רוב צבאו בנסיגה הרת אסון דרך ארמניה בחודשי החורף.
בינתיים, ברומא הסתיים הסדר הטריומווירט. אוקטביאנוס הכריח את לפידוס להתפטר לאחר שלפידוס, שהוזעק על מנת לסייע בדיכוי המרד בסיציליה, ניסה בהזדמנות זו לקבל את השלטון הבלעדי. עתה היה אוקטביאנוס השליט היחיד ברומא, וסחף לצדו את האצולה והסנאט. הוא נישא לליוויה והחל לתקוף את אנטוניוס בציבור על מנת לצבור לעצמו כוח. אנטוניוס הואשם בהאשמות רבות, אך ההאשמה העיקרית הייתה כי הפך מאציל רומאי לבן המזרח. מספר פעמים זומן אנטוניוס לרומא, אך החליט להישאר לצדה של קלאופטרה.
בסיוע כספה של קלאופטרה שב אנטוניוס ופלש לארמניה. לאחר שובו, ערך מצעד ניצחון ברחובות אלכסנדריה, בסיומו כינס את העם והודיע על סיום הברית עם אוקטביאנוס, ועל חלוקת הממלכות בין שלושת ילדי קלאופטרה: אלכסנדר הליוס הוכרז כמלכן של ארמניה ופרתיה (שעדיין לא נכבשה). תאומתו, קלאופטרה סלנה השנייה, קיבלה את קירנאיקה ולוב, ותלמי פילדלפוס הצעיר קיבל את סוריה וקיליקיה. קלאופטרה הוכתרה למלכת המלכים ומלכת מצרים, בצוותא עם בנה מיוליוס קיסר, קיסריון, אשר הוכרז כבנו החוקי ויורשו של יוליוס קיסר.
חלוקת אדמות שכיבושן עלה בדם רומאי רב בין ילדיה של קלאופטרה הייתה צעד בעייתי מבחינתו של אנטוניוס. ההכרה בקיסריון כבנו של קיסר ערערה את מעמדו של אוקטביאנוס, אשר בנה את הקריירה שלו על כך שהיה בנו המאומץ של קיסר. אוקטביאנוס לא יכול להניח לדברים אלה בשתיקה. ביום האחרון של שנת 33 לפנה"ס פקע תוקף הסכם הטריומווירט, והסכם זה לא חודש. הייתה זו תחילתה של מלחמת אזרחים נוספת.