cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת הבריחה
ההעפלה
העברת היהודים לאיטליה הצריכה מעבר בדרכים קשות בהרי האלפים על ידי חברי ה"בריחה". באיטליה התארגנו מחנות–קיבוצים, לרוב בטירות מחוץ לערים. הסעת האנשים למקומות המעגן של ספינות המעפילים התבצעה במשאיות. שלטונות המדינה העלימו עין הודות לשוחד שקיבלו. השפעתה של ממשלת בריטניה על הממשל האיטלקי הייתה רבה וגרמה לקשיים בפעילות זו. דומה היה המצב בצרפת, שם רוכזו האנשים בדרום המדינה לאורך חופי הים התיכון, גם כן בטירות או מחנות קטנים. גם פה היה פיקוח של הבריטים, אך הדוק פחות, וממשלת צרפת הייתה עצמאית יותר מממשלת איטליה. חציית הגבול מגרמניה לצרפת הצריכה אשרת כניסה, וכן הבטחה שמדובר במעבר בלבד וכי הנוסעים אינם נשארים בצרפת.
הבריטים נקטו שיטות שונות כדי לבלום את זרם ההעפלה: הם ניסו למנוע את הפלגת ספינות המעפילים מנמלי אירופה, שמו מצוד על הספינות שהתקרבו לחופי הארץ, ומ-1945 גויסו ספינות מלחמה ללכידת הספינות הבלתי לגאליות. המעפילים שנתפסו הועברו למחנות מעצר בישראל ושוחררו רק משהופשרה למענם מכסת רישיונות העלייה (הסרטיפיקטים). בקיץ 1946 הקשיחו הבריטים את עמדתם והמעפילים שנתפסו הוגלו למחנות מעצר בקפריסין. היה זה צעד מחושב של בריטניה שנועד להגביר את התמיכה בה בקרב האוכלוסייה הערבית.
סופה של ה"בריחה"
ככל שחלף הזמן התברר כי ה"בריחה" חרגה מעבר למתכונתה המקורית. תנועתם הבלתי פוסקת של מאות אלפי ניצולי השואה לכיוון מרכז אירופה ודרומה והתקבצותם במחנות עקורים, יצרה בעיה בינלאומית שרק הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל שתקלוט את כל האנשים הללו - יכלה להביא לפתרון. הן "הוועדה האנגלו-אמריקנית" (1946) והן "ועדת אונסקו"פ" (1947) שביקרו במחנות העקורים בגרמניה, התרשמו שיש לאפשר לשרידי השואה לעלות לארץ ישראל. ה"בריחה" היוותה אם כן גורם לחץ על דעת הקהל העולמית להצביע בעד הקמת מדינה יהודית. לדעת יהודה באואר הבריחה הייתה אחד הגורמים העיקריים שהכריעו לטובת הקמת מדינת ישראל.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל במאי 1948 סיימה את המנדט הבריטי על ארץ ישראל ואפשרה את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי. תושבי מחנות העקורים עלו לישראל בעלייה ההמונית ומקצתם למדינות אחרות. באותה שנה מונה מאיר ספיר למפקד האחרון של ארגון הבריחה והמוסד לעלייה ב' ולקראת סופה של השנה הסתיימה, רשמית, תנועת הבריחה. חלק מהיהודים שנשארו במזרח אירופה עלו במשך השנים לישראל במסגרת העליות השונות לאחר הקמת המדינה.
דניאל מיכלסון
דניאל מיכלסון (נולד ב-1949) הוא רב ופרופסור חבר במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן. מחקריו הם בתחום המתמטיקה השימושית וחקר משוואות דיפרנציאלית. בנוסף למתמטיקה, הוא חוקר צפנים בתנ"ך ותחומים נוספים המצויים בתפר שבין התורה למתמטיקה, בהם מיקומו של בית המקדש.
ביוגרפיה
באוניברסיטה העברית חזר בתשובה בהיותו מרצה בכיר בה. שם גם פגש בפרופ' אליהו ריפס והחל לחקור בעידודו את הצפנים בתנ"ך. כמו כן הוא עוסק בחקר גאוגרפיה תנכית, מידות ומשקלות, ובמיוחד עוסק במידות בית המקדש. מיכלסון חבר בתנועה לכינון המקדש ומקיים מטעם התנועה סיורים בהר הבית בנושא "מתמטיקת המקדש". כמו כן הוא חבר "הסנהדרין המתחדשת" שנוסדה ב-2005 על ידי הרב עדין אבן ישראל ופרופ' הלל ויס.
אלצ'קה
אלצ'קה (בהונגרית: Alacska) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם באלצ'קה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 898 ובשנת 2021 רק 696 תושבים.
באלצ'קה התגוררו יהודים בודדים ובמקום קיימים שרידים של בית קברות יהודי.
פרסיפני-טרוי הילס
פרסיפני-טרוי הילס (באנגלית: Parsippany–Troy Hills) היא עיר בניו ג'רזי שבארצות הברית. בשנת 2010 התגוררו בעיר כ-53,238 תושבים.
מאז 2006, פרסיפני-טרוי הילס נחשבת (לפי מגזין "Money") כאחד המקומות הטובים ביותר לחיות בארצות הברית.
שטחה של פרסיפני-טרוי הילס הוא כ-65.65 קילומטרים רבועים.
היסטוריה
בשנים 1611–1614 ההולנדים בנו מושבה ראשונה באזור. האינדיאנים סחרו עם ההולנדים בפרוות ובמזון תמורת סחורות שונות. בתמורה, ההולנדים נתנו לאינדיאנים סירי מתכת, סכינים, רובים, גרזנים ושמיכות. המסחר עם האינדיאנים נפסק ב-1643 והחלפו ביחסים אלימים ומתוחים.
ב-27 באוגוסט 1664 האזור עבר לידי המושבה האנגלית ניו יורק. בתקופה זו, היחסים עם האינדיאנים השתפרו מעט. כעשר שנים התקיימו מספר עימותים בין הבריטים להולנדים, כאשר הראשונים הצליחו לשמר את שליטתם באזור. במקביל חל שגשוג כלכלי לאור פוריותו החקלאית של האזור.
במהלך המאה ה-18 וה-19 עבדו באזור פרסיפני-טרוי הילס עבדים רבים.
דמוגרפיה
נכון ל-2010 ההכנסה החציונית לנפש הייתה כ-40,965 דולר, לעומת 85,760 דולר למשק בית ו-102,601 דולר למשפחה. ההכנסה החציונית לגברים היא 67,109 דולר, לעומת 50,415 דולר לנשים. כ-1.8% מהמשפחות ו-3.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 3.5% מאלו מתחת לגיל 18 ו-5.7% מבני 65 ומעלה.
פוליטיקה וממשל
העיר מנוהלת על ידי ראש העיר ומועצה בת חמישה חברים, הנבחרים לכהונה בת ארבע שנים בנובמבר בשנים אי-זוגיות. כך ששניים או שלושה מושבים במועצה עומדים להצבעה בכל בחירות. הבחירות שבהן נבחרים שני נציגים הן הבחירות שבהן נבחר גם ראש העיר.
העיר פארסיפני-טרוי הילס ממוקמת במחוז הקונגרס ה-11 המיוצג על ידי הדמוקרטית מיקי שריל.
במרץ 2011 היו כ-30,393 מצביעים רשומים בעיר, מתוכם 7,022 (23.1%)דמוקרטים, 10,046 (33.1%) רפובליקנים ו-13.810 (43.810%) לא היו רשומים לאף מפלגה. כ-15 איש היו רשומים במפלגות אחרות.
יורה עליון
יורה עליון (בעבר נקרא מלם על שם שכבת הסלע שאפיין אותו, אך בהמשך שונה השם כדי להבדיל בין השכבה הגאולוגית לתקופה הכרונולוגית) היא תקופה בתור היורה אשר בעידן המזוזואיקון, הקרובה יותר לזמננו מאשר דוגר או יורה תיכון. התקופה נמשכה 11.5 מיליוני שנים, מ-163.5 מיליוני שנים לפני זמננו עד לפני 145 מיליוני שנים. היא מחולקת לשלושה גילאים (תת יחידות זמן של תקופה): אוקספורדיאן (Oxfordian), קימרידגיאן (Kimmeridgian) וטיתוניאן (Tithonian).
בתקופה זו שלטו הזאורופודים הארוכים ממשפחת דיפלודוקיים באמריקה הצפונית. מאובנים רבים מתקופה זו נתגלו בתצורת מוריסון.
יורה תיכון
יורה תיכון (בעבר נקרא דוגר על שם שכבת הסלע שאפיין אותו, אך בהמשך שונה השם כדי להבדיל בין השכבה הגאולוגית לתקופה הכרונולוגית) היא תקופה בתור היורה אשר בעידן המזוזואיקון והיא קרובה יותר לזמננו מאשר ליאס או יורה תחתון. משך תקופתה: כ-11 מיליוני שנים, מ-174.1 מיליוני שנים לפני זמננו עד לפני 163.5 מיליוני שנים. היא מחולקת לארבעה גילאים (תת יחידות זמן של תקופה): אלניאן (Aalenian), ביוקיאן (Bajocian), בתיוניאן (Bathonian) וכלוביאן (Callovian).
יורה תחתון
יורה תחתון (בעבר נקרא ליאס על שם שכבת הסלע שאפיין אותו, אך בהמשך שונה השם כדי להבדיל בין השכבה הגאולוגית לתקופה הכרונולוגית) היא תקופה בתור היורה אשר בעידן המזוזואיקון והיא התקופה המוקדמת ביותר בתור זה. משך תקופתה: 25 מיליוני שנים, מלפני כ-199.3 מיליוני שנים עד לפני 174 מיליוני שנים. היא מחולקת לארבעה גילים (תת יחידות זמן של תקופה): הטנגיאן (Hettangian), סינמוריאן (Sinemurian), פלינסבאקיאן (Pliensbachian) וטוארקיאן (Toarcian).
טום הולס
טומס אדוארד הולס (באנגלית: Thomas Edward Hulce; נולד ב-6 בדצמבר 1953) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ומפיק אמריקאי זוכה פרס אמי, הולס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1984 על תפקידו בתור וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרט "אמדאוס".
ביוגרפיה
הולס נולד בדטרויט וגדל בפליימות', מישיגן, בנם הצעיר של ג'ואנה וריימונד אלברט הולס. יש לו שתי אחיות ואח אחד מבוגרים ממנו. הוא עזב את ביתו בגיל 15 ונסע ללמוד באקדמיה לאומנויות שבצפון קרוליינה.
קריירת משחק
בתחילת דרכו עבד הולס בתור שחקן תיאטרון, את הופעת הבכורה שלו על הבמה עשה בשנת 1975. הוא התפרסם לראשונה בקומדיית ההתבגרות "בית החיות" בדמותו של לורנס "פינטו" קרוגר, סטודנט ביישן בשנתו הראשונה בקולג' העורך את המגזין "סאטירה לאומית".
הולס נבחר בשנת 1984 לגלם את המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט בסרטו של מילוש פורמן "אמדאוס". על הופעתו זו הועמד הולס לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-1986 שיחק בסרט אקו פארק.
הוא הופיע בדרמה הספרותית של פיטר ויר "ללא פחד" בדמותו של סטיב ברילסטיין ובתור הנרי קלרבל חברו הטוב ביותר של ד"ר פרנקנשטיין (קנת בראנה) בדרמת האימה של קנת בראנה "פרנקנשטיין", בנוסף דיבב הולס את דמותו של קווזימודו בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם".
ב-1996 זכה הולס בפרס אמי והיה מועמד ברביעית לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בהפקת הטלוויזיה "יומנה של היידי". ב-2008 שיחק במותחן האקשן הבדיוני "ג'אמפר" בתור מר בווקר.
כמפיק
הולס הפיק שני פרויקטים בימתיים "תקנות בית השיכר" ו"לדבר לראש" שזכה לביקורות אוהדות ובשישה פרסים במסגרת פרס אובי. ב-2007 הפיק הולס את המחזמר "האביב מתעורר", על עבודתו הטכנית בהפקה זכה הולס בפרס הטוני. ב-2004 הפיק הולס את הדרמה "בית בקצה העולם" המבוססת על הרומן של מייקל קנינגהם.
חיים אישיים
הולס מעולם לא נישא אולם הוליד ילדה יחד עם האמנית האיטלקייה ססיליה ארמני. בראיון ב-2008 הוא יצא מהארון.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
עונת 2006/2007 הייתה העונה ה-44 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-11 באוגוסט 2006 והסתיימה ב-19 במאי 2007.
ספריי נעלם
ספריי נעלם או תרסיס נעלם, הידוע גם בשם קצף נעלם, הוא חומר הנמצא בשימוש במגרש כדורגל, על מנת לספק סמן חזותי זמני. הוא משמש לרוב על לשופט כדי לציין את המרחק המינימלי, שהקבוצה המגינה רשאית להתמקם בעת בעיטה חופשית, כמו גם כדי לציין את הנקודה שממנה נבעט הכדור. התרסיס דומה במראהו לצבע לבן או לקצף גילוח מימי כאשר משומש בפעם הראשונה. הוא נעלם לחלוטין תוך דקה, ולא משאיר שאריות נראות לעין.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
בוכום, אלמניה אאכן (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) ואנרגי קוטבוס עלו מהליגה השנייה.
ספריי נעלם
הספריי בשימוש בעיקר בתחרויות בדרג הגבוה ביותר, ספריי נעלם אמור לסייע במניעת עיכובים מיותרים, בכך שהוא מונע מהצוות ההגנתי לחדור קרוב יותר מ-10 יארדים (9.14 מטרים) מהכדור במהלך בעיטה חופשית, וגם על ידי מניעת הקבוצה התוקפת, להזיז את הכדור שלא כדין מהנקודה בה השופט קבע את הבעיטה. השימוש בו בכדורגל אינו מוסדר על ידי חוקת משחק הכדורגל, כאשר ההרשאה נמצאת בידי הגוף המנהל של המשחק, הליגה או הטורניר.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
ספריי נעלם
סקירה כללית
ספריי נעלם מרוסס ממכל תרסיס שהשופט נושא בנרתיק המוצמד למכנסיים שלו. לשופט יש שיקול דעת מלא האם להשתמש בספריי נעלם או לא, והקבוצה המגנה נדרשת לסגת 10 יארדים מנקודת הבעיטה, גם אם לא נעשה שימוש בספריי נעלם (אלא אם הקבוצה שקיבלה את הבעיטה בוחרת לעשות בעיטה חופשית מהירה כאשר הקבוצה המגנה עדיין בטווח של 10 יארדים). נעשה בו שימוש בדרך כלל רק כאשר ניתנת בעיטה חופשית, וקיים סיכוי ריאלי לשער (לדוגמה, הוא לא יהיה בשימוש כאשר קבוצה זוכה לבעיטה חופשית בחצי המגרש שלה). כאשר השופט בוחר להשתמש בספריי נעלם, הוא בדרך כלל יסמן את נקודת הכדור, ואז יצעד 10 יארד לכיוון ההתקפה, ושם ירסס קו המסמן את המרחק הזה. לבסוף, השופט יצביע על ביצוע הבעיטה החופשית, בדרך כלל על ידי שריקה במשרוקית. הסימנים נעלמים לאחר כדקה.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-16-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה.
ספריי נעלם
פרטים טכניים
הפחית מכילה מים (~80%), גז בוטאן (~17%), חומר פעיל שטח (~1%) ומרכיבים אחרים הכוללים שמן צמחי (~2%). הבוטאן הנוזלי מתרחב כאשר התערובת נפלטת מהפחית. הבוטאן מתאדה באופן מיידי ויוצר בועות של גז בתערובת המים/חומרי השטח. חומרי השטח גורמים לבועות להיות יציבות ומכאן נוצר קולואיד גז בנוזל (קצף). הבועות קורסות בסופו של דבר והקצף נעלם ונשארות רק שאריות מים וחומרי שטח על הקרקע.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
שטוטגרט זכתה בתואר האליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון.
ספריי נעלם
היסטוריה
בשנת 2000, הממציא הברזילאי היין אלמאגנה פיתח את הספריי תחת השם "ספוני" (מהמילה espuma, בפורטוגזית – קצף). השימוש הראשון בספריי ברמה המקצועית היה באליפות ברזיל בכדורגל 2000. השופטים אישרו פה אחד את השימוש בו והספריי אומץ מאז בתחרויות ברזיל. בקשת פטנט בינלאומית עבור "ספוני" הוגשה על ידי ממציאה ב-31 במרץ 2000 והפטנט ניתן ב-29 באוקטובר 2002. מאז, נעשה שימוש בספריי בתחרויות כדורגל בינלאומיות רבות. ביוני 2014 גרסה מסחרית חדשה של הספריי, "9-15", הופיעה לראשונה במונדיאל 2014. "9-15" פותח על ידי היזם הארגנטינאי פבלו סילבה וייצורו המסחרי החל ב-2008.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
בורוסיה מנשנגלדבך, אלמאניה אאכן ומיינץ 05 ירדו לבונדסליגה השנייה.
ספריי נעלם
היסטוריה
בשנת 2018, אלמאגנה טען בפומבי כי פיפ"א לא שילמה לו עבור הספריי, במקום זאת המשיכה לייצר ולהשתמש בספריי מבלי לשלם תמלוגים. בדצמבר 2017, בית משפט ברזילאי הכיר בפטנט של אלמאגנה והורה לפיפ"א להפסיק להשתמש בספריי בתחרויות שלה; בית המשפט פסק כי כל שימוש לשווא בספריי יגרור את פיפ"א לשלם קנס של 15 אלף יורו לבעלי הפטנט. פיפ"א סירבה להיענות, בטענה שלבתי המשפט בברזיל אין סמכות שיפוט עליהם.
המאבק המשפטי הסתיים בעסקת פשרה בין נשיא פיפ"א דאז, ספ בלאטר, שהסכים לשלם 40 מיליון יורו לאלמאגנה וסילבה שרשומים על פטנט זה. למרות ההסכם עם פיפ"א, היא סירבה לשלם סכום זה עד שב-2021 בית המשפט פסק כי על פיפ"א לשלם 120 מיליון יורו. סכום זה כולל את 40 מיליון היורו שהיא חייבת כבר לשניים, קנסות בהתאם לפסיקה ב-2017 וריביות על הפיגור בתשלומים.
עונת 2006/2007 בבונדסליגה
כדורגלנים מצטיינים
תאופניס גקאס, ששיחק בבוכום, אשר כבש 20 שערים, זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
ספריי נעלם
היסטוריה
טורניר הקופה אמריקה 2011 היה הטורניר הראשון של נבחרות לאומיות שבו נעשה שימוש בספריי. הצלחתו גרמה לכך שהוא אומץ על ידי מספר ליגות לאומיות בשנת 2011 באמריקה, כולל ליגת העל האמריקאית. הוא שומש גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2013 בטורקיה, באליפות אירופה עד גיל 17 2014 במלטה ובגוזו ובמונדיאל 2014 בברזיל.
שימוש מודרני
משחק המונדיאל הראשון שבו השתמשו בספריי הנעלם היה משחק הפתיחה של מונדיאל 2014 בין ברזיל וקרואטיה ב-12 ביוני, בשימוש השופט יואיצ'י נישימורה. הספריי מאושר כעת לשימוש בליגת העל הגרמנית, הבונדסליגה, (אם כי הרשות להגנת הצרכן של גרמניה, TÜV, אסרה אותו בתחילה בשל דאגה סביבתית), סרייה א' באיטליה, ליגת העל הצרפתית, לה ליגה בספרד, הפרמייר ליג באנגליה, ליגת העל האמריקאית, ליגת העל האירנית, ליגת העל הצ'כית, ליגת העל של הונג קונג, ליגת העל האוסטרלית, ליגת העל התאילנדית, ליגת העל הפורטוגלית, ליגת העל הפולנית, ליגת העל הדנית, ליגת העל ההודית, ליגת העל היפנית, וליגת העל הווייטנאמית.
יעילות
עלותו של הספריי כ-5 דולר לפחית, והוא מונע מצבים בהם הקבוצה המגנה "גונבת" מספר מטרים מהעמדה שבה היא צריכה לעמוד. מחקר שנערך ב-2014 בדק את הצלחת הבעיטות החופשיות ב-60 ממשחקי מונדיאל 2014 לבין 31 משחקים ביורו 2012. לפי הממצאים, במשחקי היורו שבהם לא נעשה שימוש בספריי אחוז ההצלחה של הבעיטות החופשיות היה 34.8% לעומת 29.1% בגביע העולם, פער זה מעיד על יעילותו של הספריי באיזון סיכוייה של הקבוצה המגנה. נתונים נוספים שנמדדו במהלך המחקר הראו את יעילותו של הספריי, 39.8% מהבעיטות החופשיות במונדיאל עפו מחוץ למסגרת לעומת 54.3% ביורו; 30.1% מהבעיטות הגיעו למסגרת במונדיאל לעומת 10.8% בלבד במהלך היורו. בנוסף האנליסטים בחברה שערכה את המחקר הגדירו 33% מהסך הכולל של בעיטות חופשיות כבעיטות "מסוכנות" לעומת 19.6% ביורו.
המצור על יורקטאון
המצור על יורקטאון (באנגלית: The Siege of Yorktown) היה הקרב הגדול האחרון במלחמת העצמאות של ארצות הברית. הקרב התנהל החל מ-28 בספטמבר ועד 17 באוקטובר 1781 בעיר יורקטאון ובסביבתה בין כוחות אמריקנים-צרפתים לבין כוחות בריטים. הקרב התנהל כמצור, והסתיים בכניעת כל הכוח הבריטי בעיר, שהיווה כרבע מן הצבא הבריטי ביבשת אמריקה.
רקע
ב-19 באפריל 1775, לאחר סכסוך אידאולוגי ופוליטי בין ממלכת בריטניה הגדולה לבין מושבותיה ביבשת אמריקה, פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ב-4 ביולי 1776, לאחר הפיכת הסכסוך לצבאי, אימץ הקונגרס הקונטיננטלי את הכרזת העצמאות של ארצות הברית. לאחר ההכרזה, יצא הצבא הבריטי למתקפה באזור הפרובינציה של ניו יורק והפרובינציה של ניו ג'רזי, במטרה לעצור את המרד. על אף שהצבא הבריטי נחל הישגים רבים, לא היה לאל ידו לדכאו לחלוטין. במהלך הלחימה, זכו המורדים האמריקנים לתמיכה כלכלית צרפתית דרך נמלים הולנדים נייטרלים.
בתחילת שנת 1778 חתמו צרפת והמורדים (שמעתה יקראו, ככלל, ארצות הברית) על הסכם ידידות. ההסכם כלל הכרה צרפתית בעצמאות ארצות הברית, הבטחה להמשך הסיוע הכלכלי ותחילת סיוע צבאי בהתמשך המלחמה כנגד ממלכת בריטניה הגדולה. בעקבות הסכם זה, ביולי של אותה השנה צרפת הכריזה מלחמה כנגד ממלכת בריטניה.
בינתיים באמריקה, הוחלף המפקד הכללי של הכוחות הבריטים באמריקה, גנרל ויליאם האו. לתפקיד נכנס גנרל הנרי קלינטון, אשר בצעירותו לחם במלחמת שבע השנים והשתתף במלחמת העצמאות מהתחלתה. מיד עם כניסתו לתפקיד, נתקבלה הפקודה לפנות את כל הכוחות הבריטים מפילדלפיה, שנחשבה לבירת המרד.
הצטרפות צרפת למלחמה שינתה כליל את מאזן הכוחות האסטרטגי. ממלכת בריטניה הגדולה נאלצה מעתה להגן על קווי האספקה הטרנס-אטלנטיים שלה ועל נכסיה המסחריים בשאר העולם. אחד מן הנכסים הללו היה מטעי הסוכר שבאיים הקאריביים. עקב כך, הפקודות שקיבל קלינטון הורו לשלוח 5,000 חיילים לאיי הודו המערבית, 3,000 חיילים לפלורידה ולהסיג את שאר כוחותיו לניו-יורק דרך הים.
במאי יצא צי בן 11 אוניות קו ואוניות תובלה שנשאו 4,000 חיילים מצרפת לכיוון החוף האמריקני. בראש הצי עמד שארל אנרי אקטור, רוזן ד'אסטן. הצי היה חזק בהרבה מכל צי שיכל גנרל הווה לאסוף באופן מיידי באמריקה. הגעת הצי יצרה מצב בו לברית האמריקנית-צרפתית יתרון על הצבא הבריטי, והביאה את ג'ורג' וושינגטון להביע תקווה כי באמצעות מאמץ משותף יחד עם הצי הצרפתי יתאפשר ניצחון לארצות הברית עוד ב-1778.
ללא שידע בדבר הצי הצרפתי הַקָּרֵב, עקב אילוצים לוגיסטיים ובראשם מחסור באמצעי תחבורה ימיים, בחר גנרל קלינטון להצעיד את הכוח לניו-יורק, ולא להשיטו. עקב הבחירה שלא לנוע דרך הים, לא פיצל קלינטון את הכוח שלו כאשר יצא מפילדלפיה. ב-18 ביוני עזב את פילדלפיה הצבא הבריטי, ושיירה בת 10,000 חיילים החלה לנוע אל ניו-יורק. כבר ביום המחרת, כבש גנרל וושינגטון את פילדלפיה, עם כוח בן 12,000 איש. עשרה ימים לאחר מכן, תקף וושינגטון את השיירה הבריטית במונמאות', אך אף אחד מהצדדים לא הצליח לצאת עם ניצחון מובהק. הייתה זו הפעם האחרונה בה יפגשו צבאו של גנרל וושינגטון ושל גנרל קלינטון לעימות גדול בחזית הצפונית.
החל מסוף שנת 1778, על אף הקיפאון בחזית הצפונית, התקדם הצבא הבריטי בחזית הדרומית מבסיסיו בפלורידה ובסיוע התגבור ששלח גנרל קלינטון. ב-29 בדצמבר כבש הצבא הבריטי את עיר הנמל האסטרטגית סוואנה, והחל להשתלט על מושבת ג'ורג'יה המאוכלסת בדלילות. עד 1781 נע הצבא הבריטי בחופשיות יחסית במושבות הדרומיות, כאשר רק כוח קטן מהצבא הקונטיננטלי היה לו למטרד.
ב-2 במאי 1780 יצא צי בן 32 ספינות תובלה, 7 אוניות תובלה ומספר כלי שיט נוספים לאמריקה מנמל ברסט. הספינות נשאו כ-5,800 חיילים צרפתים, שבראשם עמד הרוזן דה רושאמבו. ב-11 ביולי הגיע הצי למפרץ נרגנסט, ועל אף שלקח לכוח הצרפתי מספר ימים להסתגל לאחר השיט הארוך, תוך זמן קצר הצבא הצרפתי תפס את מקומו במערכה.
במאי 1780 כבש הצבא הבריטי את צ'ארלסטון, דרום קרוליינה, וב-16 באוגוסט הביסו בקמדן את הגנרל גייטס. ב-25 בספטמבר נתגלתה בגידתו של גנרל בנדיקט ארנולד, ובסוף דצמבר פלש ארנולד בראש כוח בן 1,000 חיילים בריטים לווירג'יניה. על אף הגעת ארנולד לווירג'יניה, בין סוף 1780 לאפריל 1781 השיג הצבא האמריקני ניצחונות רבים במושבות הדרומיות, וכתש את הכוחות שבפיקודו של גנרל צ'ארלס קורנווליס. בתגובה, ב-25 באפריל יצא קורנווליס למסע כדי לאחד את הכוחות הבריטים בדרום ולהציל את המערכה בדרום.
ב-21 בספטמבר 1780 נפגשו גנרל רושאמבו וגנרל וושינגטון לראשונה בקונטיקט. לאחר שדנו בהמשך האסטרטגיה המשותפת, הוחלט כי יש לצאת למבצע משותף לכיבוש העיר ניו-יורק. אף-על-פי-כן, הבינו שני הגנרלים כי בהיעדר צי מלחמתי, ובמקרה הזה הצי הצרפתי, אין ביכולתם לכבוש את העיר. אי לכך, שלח רושאמבו את בנו, יחד עם ג'ון לורנס האמריקני, לצרפת כדי לבקש מהמלך את הסיוע הנדרש.
ב-5 באפריל 1781 יצא חלק מהצי הצרפתי, בראשות אדמירל הרוזן דה-גראס לתגבר את המושבות הצרפתיות בקאריביים. ב-7 במאי שב בנו של רושאמבו ובפיו הודעה כי מלך צרפת סירב לשלוח כוח נוסף. אי לכך, נועדו גנרל רושאמבו וגנרל וושינגטון בין 21 במאי ל-23 במאי על מנת לתכנן את המשך פעולותיהם. לאור ועידה זו, ב-28 במאי שלח גנרל רושאמבו מכתב לאדמירל דה-גראס בסנטו דומינגו בו הוא מפציר בו להפליג צפונה ולסייע להם. בנוסף, ביקש רושאמבו מדה-גראס שיביא סכום כסף רב כדי לתחזק את הצבא הצרפתי באמריקה. רושאמבו ציין במכתבו כי ישנם שני מקומות בהם הגיוני שיתרחש הקרב: ניו יורק ומפרץ צ'ספיק.
ב-11 ביוני החלו הכוחות הצרפתים לנוע מניופורט כדי לחבור לכוחות האמריקנים. בין 18 ל-21 ביוני עזבו כל הדיוויזיות הצרפתיות את משכן החורף שלהם ויצאו לכיוון המחנה האמריקני. ב-6 ביולי חבר הכוח הצרפתי, בן כ-5,300 חיילים, לצבא האמריקני בוייט פליינס, ניו יורק. לאחר מפגש הצבאות, ראה הדרג הפיקודי את כיבוש העיר ניו-יורק כיעד הברור הבא של הברית. ב-18 ביולי יצאו וושינגטון, רושאמבו ומספר קציני מטה נוספים, מלווים ב-100 דְרָגוּנים לסייר, לתצפת על העיר ולתכנן את מהלכיהם. בערב 21 ביולי יצאו כ-5,000 חיילים אמריקנים וצרפתים לכיוון ניו-יורק, כדי לבצע סיור מקדים בסדר גודל קרוב ככל הניתן למציאות. הכוח בדק את האזורים הסובבים את ניו-יורק ובשעות הערב של 23 ביולי חזר לווייט פליינס.
ב-25 ביוני השתלט קורנווליס על העיר ויליאמסבורג. ביום המחרת קיבל מכתב מגנרל קלינטון, שהורה לו לשלוח שישה רגימנטים לניו-יורק, אותה ראה קלינטון כיעד ההתקפה הבאה, ולשכן את שארית כוחותיו בנמל לבחירתו על הצ'ספיק. בזמן שהכוחות האמריקנים התכוננו למתקפה על ניו-יורק, בחר הגנרל הבריטי קורנווליס את יורקטאון, על נהר יורק שבמפרץ צ'ספיק, כנמל לצי, וב-2 באוגוסט החלו כוחותיו מבצרים אותה. מרגליו של המרקיז דה לה פאייט, אשר גילו את הקמת הביצורים ביורקטאון ובגלוססטר פוינט שבגדה הנגדית לה, דיווחו על כך ללה-פאייט שהעביר את הידיעה לגנרל וושינגטון בניו-יורק. ב-28 ביולי, שלח דה-גראס מכתב לרושאמבו, אשר הגיע ליעדו ב-14 באוגוסט, ולפיו ציו של דה-גראס בחר לתקוף דרך מפרץ צ'ספיק ולא דרך ניו-יורק. במכתב, הודיע כי יישאר במפרץ צ'ספיק עד 15 באוקטובר, ואז יעזוב.
ב-5 באוגוסט עזב הצי של דה-גראס את סנטו דומינגו, ויצא לכיוון מפרץ צ'ספיק. הצי הבריטי באיי הודו המערבית, שמפקדיו צפו כי דה-גראס ישוט אל היבשת, יצא ב-10 באוגוסט למרדף אחריו. מכיוון שהספינות הבריטיות היו יותר מהירות, הגיע הכוח לצ'ספיק לפני דה-גראס, וכשהבחינו כי אין כוח צרפתי בווירג'יניה המשיך הצי צפונה לניו-יורק.
מיד לאחר קבלת המכתב, נועדו גנרל וושינגטון וגנרל רושאמבו, החליטו יחד על שינוי התוכנית ותיאמו את יעדיהם. כבר ב-17 באוגוסט החלו הכוחות האמריקנים הראשונים לחצות את נהר ההדסון ולפתוח את המסע בן 720 הקילומטרים ליורקטאון, וב-19 באוגוסט הצטרפו אליהם גם הכוחות הצרפתים. הצעידה נתבצעה בשעות הבוקר המוקדמות והערב המאוחרות כדי להימנע מפגיעות חום הקיץ.
במהלך הצעידה של הצבא האמריקני והצרפתי, השתנתה משימתו של לה-פאייט מלהטריד ולהפריע לכוחותיו של קורנווליס, ללא יצירת חיכוך עז, לריתוק כוחותיו של קורנווליס ליורקטאון.
ב-27 באוגוסט הגיעו הכוחות האמריקנים לצ'טהם, שם חנו למשך יומיים. ב-6 בספטמבר הגיעו הכוחות האמריקנים והצרפתים להד-אוף-אלק (כיום אלקטון) שבקצהו הצפוני של מפרץ צ'ספיק, וחנו שם. ב-7 בספטמבר פנה רוברט מוריס, שהיה רואה החשבון של המרד האמריקני, לגנרל רושאמבו וביקש ללוות ממנו כ-26,000 דולרים ספרדים כדי לשלם לחיילים האמריקנים. רושאמבו הצליח לספק חלק נכבד מהסכום, וב-8 בספטמבר נתבצעה חלוקת השכר היחידה למעשה בכל המלחמה. חלוקת שכר זו יצרה קפיצה אדירה במורל הצבא האמריקני.
סרגיי קורובין
סרגיי קורובין (ברוסית: Серге́й Коро́вин; 19 באוגוסט 1858 – 26 באוקטובר 1908) היה צייר ריאליסטי רוסי; אחיו של קונסטנטין קורובין.
המצור על יורקטאון
רקע
ב-9 בספטמבר, החלו הכוחות האמריקנים והצרפתים לצאת מהד-אוף-אלק, בשיירה יבשתית לכיוון יורקטאון. ב-4 בבוקר 11 בספטמבר יצאה שיירת האוניות האמריקנית והצרפתית אל מימי מפרץ צ'ספיק. ב-12 בספטמבר הגיעה השיירה הרגלית לבולטימור, שם תכנן מפקדה, רושאמבו, להעמיס גם את כוחותיו על ספינות, אך לא מצא כלי שיט הולמים ולכן, ב-13 בספטמבר, יצא הכוח מבולטימור והמשיך לנוע דרך היבשה אל יורקטאון.
סרגיי קורובין
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת סוחרים אמידה. אמו הייתה מהאצולה, למרות שהם נרשמו רשמית כ"איכרים" ממחוז ולדימיר.
המצור על יורקטאון
רקע
בהנץ החמה של 14 בספטמבר, יצא כוח של כ-300 הוסרים צרפתים לכיוון גלוססטר פוינט. הכוח הגיע ליעדו ב-24 בספטמבר, והתמקם שם.
סרגיי קורובין
ביוגרפיה
מ-1876 עד 1886 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל וסילי פרוב, אלכסיי סאווראסוב ואילריון פריאנישניקוב, קרוב משפחה רחוק.
המצור על יורקטאון
מהלך המצור
ב-19 בספטמבר הגיעו הכוחות האמריקנים הראשונים לוויליאמסבורג והשתלטו עליה. בו בזמן, הגיעו כוחות צרפתים לאנאפוליס, כבשו אותה והחלו מתכוננים להפליג לוויליאמסבורג. ב-21 בספטמבר יצאה השיירה הצרפתית, עמוסה לעייפה, אל ויליאמסבורג והגיעה ליעדה תוך כ-24 שעות. עד 26 בספטמבר הגיעו כל הכוחות האמריקנים והצרפתים לוויליאמסבורג. ב-27 בספטמבר, שיגר וושינגטון את הוראותיו לקראת היציאה ליורקטאון, ובשעות הבוקר המוקדמות של 28 בספטמבר יצאו הכוחות האמריקנים והצרפתים אל עבר יורקטאון. הכוח התקדם בטור אחיד כמחצית מהדרך, ולאחר מכן התפצלו הכוחות: הכוח האמריקני פנה לכיוון מזרח, לצד הימני של החזית, והכוח הצרפתי המשיך לכיוון צפון מערב, לצד השמאלי של החזית.
סרגיי קורובין
ביוגרפיה
מ-1888 עד 1894, ושוב מ-1898 עד 1907, לימד בבית הספר והיה חבר ב"איגוד האמנים הרוסים". הוא גם היה חסיד של הנודדים.
המצור על יורקטאון
מהלך המצור
במהלך 29 בספטמבר, התקדמה הכנף האמריקנית באגף הימני אל עבר יורקטאון, ובשעה 16:00 הגיע הכוח לעמדתו החדשה. לאורך אותו היום, ביצעו מפקדי הצבא האמריקני והצרפתי סיורים תחת אש כדי לבחון את ההגנות סביב יורקטאון. בבוקר יום המחרת, 30 בספטמבר, הופתעו הכוחות האמריקנים והצרפתים לטובה; הכוחות הבריטים נטשו את עמדותיהם והקדמיות, ונסוגו לקו הגנה שני, הקרוב ביותר ליורקטאון. החפירים והעמדות נכבשו על ידי הכוחות האמריקנים והצרפתים עוד לפני שעת הצהריים. באותו היום וביום המחרת, 1 באוקטובר, הוסגו כ-1,200 חיילים אמריקנים מהחזית האמריקנית כדי לאסוף חומרי בנייה לצורך הסבת החפיר ותחזוקו. במהלך 2 באוקטובר, המשיכו הכוחות האמריקנים והצרפתים בהסבת החפיר והביצורים שלאורכו. לאורך היום, ירו הכוחות הבריטים לעבר האמריקנים והצרפתים במטרה להפריע לעבודותיהם, אך העבודות המשיכו ללא נפגעים.
סרגיי קורובין
ביוגרפיה
החל במחצית השנייה של שנות ה-90, הוא התרחק מגישתו הריאליסטית ואימץ סגנון סקיצה שהיה קרוב יותר לאימפרסיוניזם. הוא גם נטה להעדיף נופים.
מחוז צ'ימבורסו
צ'ימבורסו (בספרדית: Chimborazo) הוא אחד ממחוזות אקוודור הממוקם במרכז המדינה בהרי האנדים ויושב ברובו על שטחי הפארק הלאומי סנגאי. בירת המחוז היא ריובמבה. מחוז צ'ימבורסו מורכב מ-10 קנטונים בעלי אוטונומיה חלקית.
סרגיי קורובין
ביוגרפיה
בשנת 1900 הוא יצר איורים עבור הספר "האדרת" של גוגול. כמו כן יצר כמה ציורים יחד עם אחיו קונסטנטין, כולל אחד של קרב קוליקובו, במוזיאון ההיסטורי הממלכתי (1908).
המצור על יורקטאון
מהלך המצור
בבוקר 3 באוקטובר, בגלוססטר פוינט, יצאה קבוצת חיילים בריטית למה שכונה "A Grand Forage" – ליקוט מזון בסדר גודל גדול. במקביל, התמקמה באזור תגבורת לכוחות הצרפתים ששכנו על הדרך המובילה אל גלוססטר פוינט, כדי למנוע את בריחת האנגלים. הכוחות התנגשו ממרחק של מטרים ספורים, ובקרב שהתנהל נהרגו 12 חיילים בריטים.
מחוז צ'ימבורסו
בשטח המחוז נמצא ההר הגבוה ביותר באקוודור- הר הצ'ימבורסו, שגובהו הוא כ-6,267 מטרים.
המצור על יורקטאון
מהלך המצור
בערב 6 באוקטובר, החלה העבודה האמריקנית-צרפתית על חפירת החפיר הראשון. כוח בן 4,300 חיילים יצא עם רדת הליל לשטח והחל לחפור בחסות החשכה, העננות הכבדה והגשם הקל. הכוחות הבריטים לא הבחינו בחפירות האמריקניות עד עלות השחר ביום המחרת, ועל אף שהחפיר לא הושלם, היה במה שנחפר בשמונה שעות הלילה די כדי להתחיל לקדם את הכוחות לשם.
בליל 11 לחודש, עם רדת החמה, יצא כוח משולב אמריקני-צרפתי לחפור את החפיר השני. החפירות התנהלו כל הלילה, ובמשך שני הימים הבאים. במשך כל עבודות החפירה רותקו הכוחות הבריטים באש אמריקנית וצרפתית, שמנעה מהם לסכל את הכנת החפיר. לאחר חפירת החפיר, התברר כי ביצורים מס' 9 ו-10, ששכנו במזרח הגזרה, הפריעו להמשך החפירה וההתקדמות. לאור ההבנה כי יש לכבשם, הוחלט להקצות את ביצור מס' 9 לכוח הצרפתי ואת ביצור מס' 10 לכוח האמריקני. יום הפעולה שנבחר היה 14 באוקטובר, מיד לאחר רדת הערב.
בשעה 20:00, יצאו הכוחות הצרפתים והאמריקנים למתקפה על ביצורים מס' 9 ו-10. הכוחות הצרפתים, תחת פיקודו של המרקיז דה לה פאייט, התקדמו בהסתר אל עבר הביצור. כשהגיעו למרחק של כ-100 מטר מן הביצור נתגלו, ונפתחה עליהם אש כבדה. הכוח הצרפתי החל להתקדם אל עבר הביצור, אך עוכב על ידי משוכה, שפינויה ארך דקות אחדות, בהן נפגעו מספר חיילים צרפתים מאש האויב. עם הגעת הכוח הצרפתי לביצור, הסתערו המגינים לעברו אך הסתערותם נבלמה, ותוך חצי שעה נכבש הביצור. הכוח הצרפתי איבד 15 חיילים. הכוחות האמריקנים' תחת פיקודו של אלכסנדר המילטון, נעו עם הישמע האות אל הביצור כאשר רוביהם אינם טעונים כלל. האמריקנים התקדמו במהירות והתגברו בהצלחה על כל המכשולים שסביב הביצור, וכעשר דקות לאחר הישמע האות נכבש הביצור. הכוח האמריקני איבד 9 חיילים. לאחר כיבוש שני הביצורים, החלו הכוחות ההנדסיים לחפור במהירות כדי לצרף את הביצורים לחפיר השני.
בלילה שבין 15 באוקטובר ל-16 באוקטובר, יצאו כוחותיו של קורנווליס להתקפה אחרונה כנגד הכוחות האמריקנים-צרפתים. לאחר הפגזה ארטילרית, הסתערו כ-350 חיילים בריטים אל עבר השוחות ותפסו את הכוחות הצרפתים ישנים. הכוחות הבריטים ניצלו את ההפתעה אך נהדפו בידי כוח צרפתי אחר שהגיע למקום. הם הצליחו לחבל בשבעה תותחים, אך תוך שש שעות תוקנו החבלות.
בלילה שבין 16 באוקטובר ל-17 באוקטובר, הורה קורנווליס על פינוי כוחותיו לגלוססטר פוינט, אך סערה שהתרחשה בסביבות חצות מנעה מן הכוחות לחצות את הנהר. בבוקר יום המחרת, בשעה 10:00 בבוקר, הניפו הכוחות הבריטים דגל לבן, בנוסף לתיפוף הקורא למשא ומתן. הירי פסק כליל והקרב תם בכניעת הכוחות האנגלים.
לאחר המצור
כשהגיעה הידיעה על נפילת יורקטאון לאוזניו של ראש הממשלה הבריטי, הלורד נורת', אמר:. בעקבות התבוסה גדלה האופוזיציה בבית הנבחרים הבריטי, והצעה להפסקת המלחמה בארצות הברית נפלה על חודו של קול אחד. עד מהרה הודיע הלורד נורת' על התפטרותו, נערכו בחירות, והממשלה החדשה החליטה להפסיק את המלחמה באמריקה. ב-3 בספטמבר 1783 בריטניה חתמה על חוזה פריז, בו הכירה בקיומה של ארצות הברית והתחייבה לסלק את כוחותיה מאמריקה.
אחרי הקרב נערכו קרבות קטנים נגד הצבא הבריטי, ששלט בנמלים בניו יורק ובצ'ארלסטון, אך אף אחד מהם לא הגיע לסדר גודל משמעותי כשל הקרבות הגדולים שנערכו קודם.
טריאס עליון
טריאס עליון (Late Triassic), או ראשון, הוא תקופה בתור הטריאס שבעידן המזוזואיקון הקרובה יותר לזמננו מאשר טריאס תיכון. התקופה החלה לפני כ-235 מיליון שנים והסתיימה לפני כ-201.3 מיליון שנים. היא מחולקת לשלושה גילאים (תת-יחידות זמן של תקופה): רטיין (Rhaetian), נוריאן (Norian), וקרניאן (Carnian).
צ'ארלס אלסטון
צ'ארלס הנרי אלסטון (באנגלית: Charles Henry Alston; 1907 – 1977) היה צייר, פסל, מאייר אמריקאי, שחי ועבד בשכונת הארלם בעיר ניו יורק. אלסטון היה פעיל ברנסאנס של הארלם. אלסטון עיצב וצייר ציורי קיר בבית החולים הארלם ובבניין לביטוח חיים הדדי של גולדן סטייט. בשנת 1990 הפסל של אלסטון - "מרטין לותר קינג ג'וניור" הפך לדמות הראשונה של אפרו-אמריקאי שהוצגה בבית הלבן.
ילדות
צ'ארלס הנרי אלסטון נולד ב־28 בנובמבר 1907 בשארלוט, צפון קרוליינה, לכומר פרימוס פריס אלסטון ואנה אליזבת (מילר) אלסטון, כילד הצעיר מבין חמישה ילדים. שלושה שרדו בינקותם: צ'ארלס, אחותו הגדולה רוזמניאר ואחיו הגדול וונדל. אביו נולד לעבדות בשנת 1851 בצפון קרוליינה. לאחר מלחמת האזרחים הוא השלים את לימודיו וסיים את המכללה בשארלוט. הוא הפך למייסד הכנסייה האפיסקופלית של סנט מיכאל, עם קהל אפרו-אמריקני. הכומר אלסטון פגש את אשתו כשהייתה סטודנטית בבית הספר שלו. בשנת 1910 כשצ'ארלס היה בן שלוש, אביו נפטר לפתע.
בשנת 1915 עברה משפחת בירדן / אלסטון לניו יורק, כפי שעשו משפחות רבות במהלך ההגירה הגדולה. אביו החורג של אלסטון, הנרי בארדן, עזב לפני אשתו וילדיו כדי לקבל עבודה. הוא קיבל עבודת מפקח על מעליות ועל צוות דוכן העיתונים במלון ברטון באפר ווסט סייד. המשפחה התגוררה בהארלם ונחשבה למעמד הבינוני. בזמן השפל הגדול תושבי הארלם סבלו כלכלית. בבית הספר הציבורי 179 במנהטן הכירו ביכולותיו האמנותיות של הילד והוא התבקש לצייר את כל כרזות בית הספר במהלך שנותיו שם. להארי ואנה בירדן נולדה בת, אאידה סי בארדן (1917–2007).
השכלה גבוהה
אלסטון סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שם היה מועמד למצוינות אקדמית והיה עורך האמנותי של מגזין בית הספר. בתיכון קיבל את צבעי השמן הראשונים שלו, ולאחר סיום לימודיו בשנת 1925 למד באוניברסיטת קולומביה, ודחה מלגה לבית הספר לאמנויות ייל.
אלסטון נכנס לתוכנית הקדם אדריכלית אך איבד עניין לאחר שהבין אילו קשיים היו לאדריכלים אפרו-אמריקאים בתחום. הוא נכנס לתוכנית לאמנויות יפות, וצייר קריקטורות למגזין בית הספר ג'סטר. הוא גם בילה במועדונים של הארלם, שם נוצרה אהבתו לג'אז ומוזיקה שחורה. בשנת 1929 סיים את לימודיו וקיבל מלגה ללמוד במכללת המורים, שם השלים תואר שני בשנת 1931.
חיים מאוחרים
במשך השנים 43–1942, אלסטון הוצב בצבא באריזונה. כשחזר לניו יורק ב־8 באפריל 1944, התחתן עם ד"ר מיירה אדל לוגן, אז מתמחה בבית החולים הארלם. הם נפגשו כשעבד על פרויקט ציורי הקיר בבית החולים. הזוג גר קרוב למשפחה. במפגשים התכופים שלהם נהנה אלסטון לבשל ומיירה ניגנה בפסנתר. במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים לקח אלסטון שיעורי אמנות מדי פעם, ולמד אצל אלכסנדר קוסטגלו.
בינואר 1977 נפטרה מיירה לוגן. חודשיים לאחר מכן ב־27 באפריל 1977 נפטר צ'ארלס אלסטון.
טקס האזכרה שלו נערך בכנסייה האפיסקופלית של סנט מרטינס ב־21 במאי 1977 בעיר ניו יורק.
קריירה מקצועית
הוא החל גם ללמד במרכז האמנותי הקהילתי של הארלם, שנוסד על ידי אוגוסטה סאבאג', במרתף של מרכז שומבורג לחקר התרבות השחורה. סגנון ההוראה של אלסטון הושפע מעבודתם של ג'ון דיואי, ארתור ווסלי דאו ותומס מונרו. במהלך תקופה זו, אלסטון החל ללמד את ג'ייקוב לורנס בן העשר, עליו השפיע מאוד.
בסוף שנות העשרים אלסטון הצטרף לבארדן ואמנים שחורים אחרים שסירבו להציג בתערוכות של קרן ויליאם א. הרמון, בה הוצגו אמנים שחורים בתערוכות נודדות. אלסטון וחבריו חשבו כי התערוכות האלה נוצרו עבור קהל לבן.
במהלך שנות השלושים ותחילת הארבעים של המאה הקודמת, אלסטון יצר איורים למגזינים כמו פורצ'ן, מדמואזל, הניו יורקר, מלודי מייקר ואחרים. הוא גם עיצב עטיפות אלבומים עבור אמנים כמו דיוק אלינגטון וקולמן הוקינס. אלסטון הפך לאמן צוות במשרד למידע מלחמה ויחסי ציבור בשנת 1940, ויצר רישומים של אפריקאים אמריקאים בולטים. תמונות אלה שימשו יותר מ־200 עיתונים שחורים ברחבי הארץ על ידי הממשלה כדי "לשפר את היחסים עם האזרחים השחורים."
בסופו של דבר אלסטון עזב את העבודה המסחרית כדי להתמקד ביצירות האמנות שלו. בשנת 1950 הפך למדריך הראשון האפרו-אמריקאי בליגת סטודנטים לאמנות, שם נשאר בפקולטה עד 1971. בשנת 1950 הוצג ציורו במוזיאון המטרופוליטן, ויצירות אמנות אחרות שלו רכש המוזיאון. הוא פתח את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1953 בגלריה ג'ון הלר, שייצגה אמנים כמו רועי ליכטנשטיין. והציג שם חמש פעמים משנת 1953 עד 1958.
בשנת 1956 הפך אלסטון למדריך האפרו-אמריקני הראשון במוזיאון לאמנות מודרנית, שם לימד במשך שנה לפני שנסע לבלגיה מטעם MOMA. הוא ריכז את מרכז הקהילה לילדים באקספו 58. בשנת 1958 הוענק לו מענק ונבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות.
בשנת 1968, אלסטון קיבל מינוי נשיאותי מלינדון ג'ונסון למועצה הלאומית לתרבות ולאמנויות. ראש העיר ג'ון לינדזי מינה אותו לנציבות האמנות בעיר ניו יורק בשנת 1969. בשנת 1973 התמנה לפרופסור מן המניין במכללת סיטי בניו יורק, שם לימד מאז 1968.
ציור אדם ותרבות
אלסטון שיתף אולפן ב"סטודיו 306" עם הנרי באנרן, ששימש מרחב פתוח לאמנים, צלמים, מוזיקאים, סופרים וכדומה. אמנים אחרים החזיקו חלל שם כמו ג'ייקוב לורנס, אדיסון בייט ואחיו לאון. במהלך תקופה זו הקים אלסטון את גילדת האמנים של הארלם עם סאבאג' ואלבה לייטפוט כדי לפעול למען שוויון בתוכניות האמנות של WPA בניו יורק.
בשנים הראשונות של, סטודיו 306", אלסטון התמקד בציור דיוקנאות. עבודותיו המוקדמות כמו דיוקן גבר (1929) מציגות את הסגנון המפורט והריאליסטי של אלסטון המתואר דרך פסטלים ופחמים, בהשראת סגנון ווינולד רייס. בנערה בשמלה אדומה (1934) ובחולצה הכחולה (1935) השתמש אלסטון בטכניקות מודרניות וחדשניות עבור דיוקנאותיו של אנשים צעירים בהארלם. בהשראת נסיעתו דרומה, החל אלסטון את "הסדרה המשפחתית" בשנות הארבעים. עבודות אלה מראות גם את ההשפעה שהיה לפיסול אפריקני על דיוקנאותיו, כאשר "דיוקן נער" מציג תכונות קוביסטיות יותר. דיוקנאות מאוחרים יותר מראים את השתנותו של אלסטון בסגנון, צבע, צורה ומרחב. דיוקנאות הקבוצה המשפחתית הם לרוב חסרי פנים, מה שלטענת אלסטון היא הדרך בה אמריקה הלבנה ראתה את השחורים.
הפשטות של המראה, הסגנון והרגש של ציורי המשפחה משקפים כנראה את המסע של אלסטון דרומה. תנועת זכויות האזרח של שנות השישים השפיעה עמוק על יצירתו, והוא יצר יצירות אמנות המביעות רגשות הקשורים באי-שוויון ויחסי גזע בארצות הברית.
באמצע שנות החמישים של המאה העשרים, החל אלסטון ליצור ציורים בסגנון מודרניסטי במיוחד. "אישה עם פרחים" (1949) תוארה כמחווה למודיליאני. "טקסיות" (1950) מראה את השפעת האמנות האפריקאית. "עבודות ללא כותרות" מציגות את השימוש שלו בשכבת-על צבעונית, ושימוש בצבעים שקטים, הוא הושפע מהגרניקה של פיקאסו, שהייתה יצירה אהובה עליו.
שחור ולבן
לתנועה לזכויות האזרח של שנות השישים הייתה השפעה גדולה על אלסטון. בסוף שנות החמישים החל לעבוד בשחור לבן, סגנון שהמשיך עד אמצע שנות השישים, והתקופה נחשבת לאחת החזקות ביותר שלו. חלק מהעבודות הן רישומים פשוטים של דיו שחור על נייר לבן, בדומה למבחן רורשאך. "ללא כותרת" מראה ניסיון לבטא את דרמת קטטה באמצעות כמה משיכות מכחול. אלסטון עבד עם שמן על מזוניט גם בתקופה זו. "שחור לבן 1" (1959) היא אחת העבודות היותר "מונומנטליות" של אלסטון. אפור, לבן ושחור נפגשים יחד בצורה רכה. אלסטון המשיך לחקור את הקשר בין גוונים מונוכרומטיים לאורך כל התקופה.
ציורי קיר
בהתחלה, עבודות הקיר של צ'ארלס אלסטון קיבלו השראה מיצירותיהם של אהרון דגלאס, דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוסקו. הוא פגש את אורוזקו כשהכינו ציורי קיר בניו יורק. בשנת 1943 נבחר אלסטון לדירקטוריון האגודה הלאומית לציירי קיר. הוא יצר ציורי קיר לבית החולים הארלם, גולדן סטייט הדדיאל, המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בית הספר הציבורי 154, בית המשפט למשפחה ופלילים של ברונקס ובית הספר התיכון אברהם לינקולן בברוקלין, ניו יורק.
ציורי קיר בבית חולים הארלם
אלסטון חקר את התרבות האפריקאית המסורתית, כולל רפואה אפריקאית מסורתית. הציור - "רפואה מאגית" מתאר את התרבות האפריקאית והריפוי ההוליסטי, שנחשב לאחת מהסצינות הציבוריות הראשונות של אמריקה על אפריקה. תחילה הייתה התנגדות לציורים אלה מטעם הוועדה האמנותית, אך לאחר ארבע שנים, מערכת ציורי הקיר האלה אושרה ובוצעה.
"הרפואה המאגית והרפואה המודרנית" הוצגו בתערוכה"אופקים חדשים באמנות אמריקאית" של המוזיאון לאמנות מודרנית.
ציורי קיר של אלסטון נתלו בביתן הנשים בבית החולים מעל רדיאטורים לא מכוסים, מה שגרם לציור להתדרדר מהאדים. בשנת 1968, לאחר מותו של מרטין לותר קינג ג'וניור, התבקש אלסטון ליצור ציור קיר נוסף לבית החולים, שיוצב בביתן הקרוי על שמו של מנהיג זכויות האזרח שחוסל.
שנה לאחר מותו של אלסטון בשנת 1977, קבוצת אמנים והיסטוריונים, כולל הצייר הנודע רומרה בירדן והיסטוריונית האמנות גרטה ברמן, יחד עם מנהלי בית החולים, ומנציבות האמנות של ניו יורק, בדקו את ציורי הקיר והגישו הצעה לשיקומם לראש העיר אד קוץ'. הבקשה אושרה, והמשקם אלן פרנץ החל לעבוד בשנת 1979, והציל את ציורי הקיר מפני ריקבון נוסף. שנים רבות חלפו, וציורי הקיר החלו להתדרדר שוב - במיוחד עבודות אלסטון שהמשיכו לסבול מהשפעת הרדיאטורים. בשנת 2005 הודיע בית החולים הארלם על פרויקט של שני מיליון דולר לשימור ציורי הקיר של אלסטון ושלושה חלקים נוספים בפרויקט המקורי שהוזמן במסגרת הרחבת בית החולים.
יום השירותים העולמי
יום השירותים העולמי הוא יום רשמי של האו"ם החל ב -19 בנובמבר כדי לעורר פעולה להתמודדות עם משבר התברואה העולמי. ברחבי העולם, 4.2 מיליארד אנשים חיים ללא "תברואה נאותה" ובסביבות 673 מיליון אנשים נוהגים לעשות צרכים במקומות גלויים . יעד 6 לפיתוח בר-קיימא של האו"ם נועד "להבטיח זמינות וניהול בר-קיימא של מים ותברואה לכולם". בפרט, יעד 6.2 מטרתו "להפסיק את הצרכים הפתוחים ולספק גישה לתברואה ולהיגיינה". כאשר פורסם דוח מטרות הפיתוח בר-קיימא 2020, אמר מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרס, "היום, יעד 6 לפיתוח בר-קיימא נמצא במצב גרוע" והוא "מעכב את ההתקדמות של אג'נדת 2030 למימוש זכויות האדם וההישג של שלום וביטחון ברחבי העולם".
יום השירותים העולמי קיים כדי לעורר מודעות, לעסוק ולעודד אנשים לפעול לקראת השגת המטרה של האו"ם. האספה הכללית של האו"ם הכריזה על יום זה ליום רשמי של האו"ם בשנת 2013, לאחר שהגישה סינגפור את ההחלטה (החלטתה הראשונה לפני האספה הכללית של האו"ם מבין 193 המדינות החברות). לפני כן, יום השירותים העולמי הוקם באופן לא רשמי על ידי ארגון השירותים העולמי (ארגון לא ממשלתי סינגפורי) בשנת 2001.
שירותים חשובים מכיוון שלגישה לשירותים מסודרים יש השפעה חיובית על בריאות הציבור, על כבוד האדם ועל ביטחונם האישי, במיוחד עבור נשים. מערכות בריאות שאינן מטפלות בבטחה בצואה של האנשים מאפשרות התפשטות מחלות חמורות המועברות באדמה ומחלות הנישאות במים כגון: כולרה, שלשולים, טיפואיד, דיזנטריה ובילהרציה יכולות להיגרם כתוצאה מחוסר.
נושאים שנתיים
החל משנת 2012 נבחרו הנושאים העולמיים של יום השירותים העולמי לכל שנה ומובילים את הקמפיינים הקשורים. מאז 2016, נעשה שימוש באותו נושא שנתי כולל גם ליום השירותים העולמי וגם ליום המים העולמי, בהתבסס על הדוח העולמי לפיתוח מים.
ארבעת העמקים
ארבעת העמקים (בפרסית: چهار وادی) הוא ספר שנכתב על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית.
הספר שבעת העמקים נכתב גם הוא על ידי בהאא אללה, ושני הספרים ביחד מפורסמים בשם שבעת העמקים וארבעת העמקים. עם זאת, שני הספרים שונים זה מזה ואין ביניהם קשר ישיר.
ארבעת העמקים
הספר ארבעת העמקים נכתב בשנת 1857, בבגדד. בהאא אללה כתב את הספר כמענה לשאלותיו של מנהיג הקאדריה, זאת לאחר שבהאא אללה שהה איתם, עם הקאדריה, כשנתיים בהרי כורדיסטן. בספר, מתאר בהאא אללה ארבעה סוגים של אנשים:
ביקסנטקרסט
ביקסנטקרסט (בהונגרית: Bükkszentkereszt; בסלובקית: Nová Huta, נובה הוטה) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם בהרי ביק, בגובה של 520 עד 620 מטרים מעל פני הים. חלק מן היישוב נמצאת בתוך הפארק הלאומי ביק. כ-20% מהתושבים הם ממוצא סלובקי.
בביקסנטקרסט התגוררו יהודים בודדים.
היסטוריה
ביקסנטקרסט נוסדה בשנת 1755, כדי לספק מחסה עבור העובדים הסלובקים של ייצור הזכוכית (הוּטָה) שנבנו שם באותו זמן. כש"הוטה" נוסף כבר היה קיים בכפר שכן (היום "ביקסנטלאסלו"), הכפר החדש נקרא בשם אויהוטה (ההוטה החדש). ייצור זכוכית הופסק בשנת 1796. במאה ה-19, תושבי אויהוטה עבדו ביערות בבעלות המדינה של הרי ביק. ב-1910 היו לאויהוטה 1011 תושבים. התיירות החלה בשנות השלושים. בשנת 1940, שם הכפר שונה לביקסנטקרסט (שפירושו: הצלב הקדוש של ביק).
טריאס תיכון
טריאס תיכון הוא תת-תור או תקופה בתור הטריאס אשר בעידן המזוזואיקון, והוא קרוב יותר לזמננו מאשר טריאס תחתון. התקופה החלה כ-247.2 מיליוני שנים לפני זמננו והסתיימה לפני כ-235 מיליוני שנים. היא מחולקת לשני גילאים (תת יחידות זמן של תקופה): לדיניאן (Ladinian) ואניסיאן (Anisian).
בתקופה זו חיו ראשוני הדינוזאורים.
נפילת בגדאד (1258)
נפילת בגדאד (בערבית: سقوط بغداد) העבאסית התרחשה לאחר פלישה מונגולית לח'ליפות בשנת 1258. האורדות של הולגו ח'אן ובעלי בריתו הטילו מצור על העיר, ולאחר פריצת חומותיה בזזוה והרסוה. לאחר הפלישה חרבה העיר ובין 100 אלף למיליון מתושביה נרצחו. גם ספריות העיר ובהן בית אל-חכמה נהרסו, ומאות אלפי כרכים הושלכו לנהר החידקל. הח'ליף אל-מסתעצם נלכד והוצא להורג, ובכך הסתיימה הח'ליפות העבאסית לאחר 508 שנים בשלטון, ובגדאד עצמה נותרה דלת אוכלוסין והרוסה עד ל.
רקע
בגדאד שימשה כבירתה של הח'ליפות העבאסית ומקום משכנו של הח'ליף למן שנת 758, עת נחנכה בידי הח'ליף העבאסי השני אל-מנסור. היא נבנתה על גדות החידקל, וצורתה העגולה אמורה הייתה לשקף עקרונות קוסמיים שהתבטאו גם בכינויה "עיר השלום" (בערבית: מדינת א-סלאם). בשיאה, הייתה העיר מאוכלסת בלמעלה ממיליון נפשות וזכתה להגנתם של לא פחות מ-60 אלף לוחמים. עד למאה ה-13 חלפה תהילתה של העיר. הח'ליפות נחלשה והצטמצמה לאחר מאות שנים של דעיכה איטית. הח'ליף היה בובה בידיהם של מצביאים ממלוכים או טורקים, אך עדיין זכה לחשיבות סמלית רבה כמנהיגה הלגיטימי של האומה האסלאמית. בגדאד אמנם לא הייתה עוד בירתה של אימפריה עולמית, אך נותרה עיר חשובה ומרכז חשוב של למדנות, אמנות ומסחר. למן מחצית המאה ה-12 זכתה הח'ליפות לעדנה חלקית בימי ח'ליפותו הארוכים של א-נאצר (1180-1225). בנצלו את ואקום הכוח שנוצר עם התפוררותה של האימפריה הסלג'וקית לנסיכויות קטנות, הצליח א-נאצר לבסס את עצמאותה היחסית של בגדאד ולהשיב לשליטתה שטחים בעיראק שלא היו תחת דגלה זה מאות בשנים. ההצלחה הצבאית והפוליטית לוותה כאמור גם בגל פריחה תרבותית, והמדרסות של העיר הפכו למרכז לימוד דתי מהחשובים בעולם האסלאמי.
הפלישה המונגולית
החל מ-1238 החלו כוחות חלוץ מונגוליים לפלוש לתחומי עמק הנהרות של עיראק. ב-1238 ושוב ב-1242 ו-1244 נשלחו לעיראק גייסות קטנים בפיקודו של המצביא ביג'ו. פלישות אלו לא הובילו להכרעה ברורה וגרמו, לפי מקורות בני התקופה, לח'ליף העבאסי אל-מסתעצם לזלזל בכוחם. הח'אן הגדול הרביעי, מונגקה חאן, שלח לבגדאד שליחים שדרשו את כניעתן של הח'ליפות והעיר במילים אלה:
לאחר שדרישתו לא נענתה, מונגקה חאן ציווה לגייס אחד מכל עשרה לוחמים מונגולים - עד כדי 150 אלף לוחמים - במטרה להכניע את העיר. כוח זה היה מהגדולים ששלחו המונגולים במסע מלחמה אחד והדבר מבטא את החשיבות הרבה שהם ייחסו לח'ליפות ולבגדאד כמרכז של מרי והתססה.
בנובמבר 1257 יצא הכוח לדרכו תחת פיקודם של הולגו ח'אן, המצביא הג'לאירי קוקה אילגה (Koke Ilge) והמפקד הסיני גאו קאן (סינית: 郭侃). הכוח כלל חילות עזר רבים שרבים מהם היו נוצרים. בין היתר כללו כוחות עזר אלו גאורגים שביקשו לנקום את ביזת בירתם טביליסי בידי המצביא ג'לאל א-דין ח'ואריזם-שאה כמה עשרות שנים קודם לכן; צבא ארמני בראשות מלך ארמניה וכוחות צלבניים מנסיכות אנטיוכיה. לפי עדותו של ההיסטוריון הפרסי עטא מלכ ג'ובייני כלל הכוח התוקף גם כ-1000 מומחי ארטילריה סיניים, וכן כוחות פרסיים וטורקיים. הרכבו הכולל של הכוח מייצג את מגוון העמים הרב ששועבד לעולו של הח'אן הגדול - השליט המונגולי העליון.
בדרך לבגדאד הביס הצבא המונגולי בקלות רבה את בני העם הלוריסטאני היושבים בדרום-מערב איראן. שנה קודם לכן נכנעו החשישיון - בני כת המרצחים המפורסמת - ללא קרב ופתחו בפני המונגולים את מבצרם אלמות. בהתקרב הצבא המונגולי אל בגדאד דרש הולאגו את כניעתה, אך משלא שעה הח'ליף אל-מסתעצם לדרישותיו גמר אומר למחוק אותה מעל פני האדמה. כותבים בני התקופה מספרים על מרגלים מונגולים שפעלו בחצר המלכות, ובהם הווזיר השיעי אבן אל-עלקמי ששמו הפך בערבית המודרנית לכינוי לבוגד. אל-מסתעצם, מנגד, לא השכיל להכין את העיר כיאות לקרב: הוא לא חיזק את החומות ולא גייס כוחות מרחבי ממלכתו הדלה. תחת זאת, הבטיח להולאגו את סופו הקרוב ביד נקמה אלוהית.
המצור
הולאגו ח'אן הגיע לסביבות העיר במחצית השנייה של ינואר 1258. הוא חילק את כוחותיו לשני חלקים משתי גדותיו של החידקל. בתחילה, הצליחו הכוחות העבאסיים להדוף את ההתקפה המונגולית בגדה המערבית, אך בקרב הבא הם הובסו והותשו. המונגולים פרצו פרצות בסוללות התוחמות את תעלות המים והציפו את האזור שבעורף הצבא העבאסי. הלוחמים העבאסים נלכדו ורבים מהם נהרגו בחרב או בטביעה. ב-29 בינואר הטילו הכוחות הסיניים מצור על העיר בהקיפם אותה בחֵל (חומת מצור) שלפניה חפיר. הם התקיפו את חומות העיר במכונות מצור ובבליסטראות, ולאחר ימים אחדים, ב-5 בפברואר, הצליחו המונגולים להשתלט על קטע מהחומה. המונגולים סירבו להיענות להפצרותיו של אל-מסתעצם לנהל עמו משא ומתן, והוא נאלץ להיכנע ב-10 בפברואר, לאחר 11 ימי קרב בלבד. ב-13 בפברואר נכנסו הכוחות המונגוליים לעיר.
הרס העיר וביזתה
מיד עם כניסתם לעיר החלו כוחות המונגולים במסע שיטתי של רצח, ביזה והרס. אזרחים רבים שנסו על חייהם נתפסו והוצאו להורג - כמעט כל אוכלוסיית העיר שמנתה כמה מאות אלפי בני אדם. המסגדים, הארמונות, הספריות ובתי החולים - מונומנטים תרבותיים וארכיטקטוניים שנבנו במשך מאות שנים של שלטון עבאסי - נבזזו ונהרסו עד היסוד. ספריות העיר ובראשן בית אל-חכמה ("בית החוכמה") נשרפו על מאות אלפי כתבי היד והתעודות ההיסטוריות, המדעיות, הדתיות והספרותיות שבהן. מסופר שמי החידקל השחירו מדיו של הספרים שהושלכו הנהרה ומדם המלומדים שגופותיהם המבותרות היו שותפות לגורלם. הצחנה העולה מן העיר הייתה כה חזקה עד שהולאגו פקד על חייליו להעתיק את מקום המחנה הרחק מהעיר נגד כיוון הרוח. הח'ליף אל-מסתעצם עצמו נתפס ונאלץ לראות כיצד נתיניו נרצחים ואוצרותיו נבזזים. הולאגו הורה על רמיסתו תחת פרסות הפרשים המונגולים בעודו עטוף בשטיח יקר מארמונו. לאחר מכן הומתו גם כל בניו, למעט בן אחד, שנשלח למונגוליה כבן ערובה. בן זה נישא למונגולית, והעמיד אחריו צאצאים, אך מעבר לכך נעלמו עקבותיו מעל דפי ההיסטוריה. אף על פי שח'ליפים עבאסים סמליים המשיכו וכיהנו תחת הממלוכים בקהיר שלוש מאות שנים נוספות, הח'ליפות העבאסית כישות פוליטית בעלת קיום עצמאי פסה מן העולם.
כך כותב אל-וצאף, היסטוריון פרסי שפעל בראשית המאה ה-14 בחצר האילח'אנית:
לאחר שהאבק שקע, מונה עטאא אל-מולכ אל-ג'ביני למושל העיר העשנה וסביבותיה. בעקבות התערבות אשתו הנסטוריאנית של הולאגו - דוקוז חאתון - חסו המונגולים על חייהם של הנתינים הנוצרים בעיר. הולאגו אף הציע את חורבות ארמון הח'ליפות למושב הקתוליקוס (ראש הכנסייה הנסטוריאנית) מר מקיחא השני ובנה קתדרלה לשימושו. בנוסף לכך, הרסו המונגולים בשיטתיות את מערכת תעלות ההשקיה העתיקה של מסופוטמיה פרי אלפי שנות תכנון וחפירה. הם סתמו את התעלות הראשיות, והאוכלוסייה המדולדלת שנשארה לא הייתה מסוגלת בכוחותיה לחדש את מערכת ההשקיה. כתוצאה מכך, קרסה שארית המערכת החקלאית, התעלות הנותרות נסתמו, והקרקעות הומלחו. השפעותיהם של מהלכים אלו לא תוקנו במלואן עד היום, והותירו את עיראק עם כמות היבולים הקטנה ביותר יחסית ליחידת שטח מעובד במזרח התיכון כולו.
תיאורים אלה של הרס וביזה מוחלטים של בגדאד ה"תרבותית" על ידי המונגולים ה"ברברים" הודגשו בעיקר על ידי היסטוריונים ערבים בני המאה ה-20 ואוריינטליסטים אירופאים, כהסבר לדעיכתה של הציוויליזציה המוסלמית לעומת אירופה. עם זאת, קיימת הסכמה בין רוב ההיסטוריונים בני ימינו שההשפעות ההרסניות של הכיבוש המונגולי "לא היו כל כך גדולות, ממושכות או אפילו נרחבות כפי שנחשב בעבר". לפי ברנרד לואיס, בגדאד דעכה כמרכז תרבותי עוד לפני הכיבוש המונגולי, והמונגולים עשו לא יותר מאשר "לקבור את המת". המונגולים גרמו להרס רב לבגדאד עצמה, אך במהרה חיזקו את מעמדם התרבותי והפוליטי של ערים ואזורים אחרים, ותחת שלטונם שגשגה ממלכת פרס מבחינה תרבותית. כמו כן, עוד לפני הכיבוש המונגולי של בגדאד תפסה קהיר את מקומה כמרכז התרבותי החשוב של העולם המוסלמי והיא המשיכה להחזיק במעמדה גם לאחריו.
בניין חברת הביטוח מנהטן לייף
בניין חברת הביטוח מנהטן לייף (באנגלית: Manhattan Life Insurance Building) היה גורד שחקים ששכן ברחוב ברודוויי 64-70, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה של 106 מטרים והיה בעל 18 קומות. הוא תוכנן על ידי פרנסיס קימבל ותומפסון אדריכלים והיה הבניין הראשון בעיר שעבר בגובהו את 100 המטרים.
בנייתו החלה בשנת 1893 והסתיימה בשנת 1894. עם סיום בנייתו הייתה כתובתו ברודוויי 64-66 ובשנת 1904 הורחב עד ברודוויי 70.
הבניין נהרס בשנת 1963 לטובת הקמת בניין חברת Irving Trust, המוכר כיום בשם וול סטריט 1 ובנייתו הושלמה בשנת 1965.
יוסי פלד
יוסי פלד (נולד ב-18 בינואר 1941) הוא פוליטיקאי ואיש צבא ישראלי. כיהן בעבר כשר בממשלת ישראל, וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כאלוף פיקוד הצפון בשנים 1986–1991.
ביוגרפיה
נולד באנטוורפן שבבלגיה בשם יוסף (ג'פקה) מנדלביץ' לשיינע ויענקל מנדלביץ'. בזמן מלחמת העולם השנייה נמסר עם שתי אחיותיו למשפחה נוצרית מאמצת. המשפחה גדלה אותם כקתולים ופלד למד להתפלל בפלמית ובימי ראשון היה מבקר בכנסייה. אביו נספה באושוויץ. אמו שרדה את השואה ולאחר המלחמה חזרה אל המשפחה הנוצרית באנטוורפן, כדי לקחת את ילדיה, אולם כעבור זמן קצר נוכחה לדעת שאין ביכולתה לטפל בו וכשהיה בן שש מסרה אותו לבית יתומים יהודי. כעבור שנה הועברו הילדים לצרפת, בדרך לארץ ישראל. הם עלו בעזרת הבריגדה היהודית, ללא אמם. דודם חיכה להם בנמל חיפה ולקח אותם להתיישב בקיבוץ נגבה ב-1949.