cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורה (מוזיקה)
הג'ליה – אמנות הגריוטים נושאי הסיפורים והמוזיקה של המנדה
חשוב לציין שלא ניתן להצר את תפקידם של הג'לי כמוזיקאים או היסטוריונים בלבד, ג'לי הם רב אמנים- בעלי מלאכה כשם שרצענים, נגרים, כדרים או נפחים הם בעלי מלאכה, הג'לי מעצבים את צורתם של מילים ושל צלילים. הם שונים ממוזיקאים מנדיים אחרים מסיבות רבות: ג'לי נולדים לתפקידם  ומקצועם ושומרים אותו בחוקי נישואין בתוך המשפחה וטוענים להיותם חלק ממספר מצומצם של שושלות..
רשימה של נגני קורה ידועים:
מאמאדו דיאבטה, טומני דיאבטה, בא סיסוקו, אבליה סיסוקו, ג'ק ברטין, טאסאנה קמארה, דיאג'י מוסא דיאווארה, אדאם דוהטי, טונדה ג'קדה, סונה ג'ובארטה, מורי קאנטה, סקו קייטה, באי קונטה, דמבו קונטה, קנדיה קויטה, מוסא קויאטה, נפאלי קויאטה, ג'ליקבה קויאטה, ג'ליבה קויטה, קאסו קויאטה, ויליאם פארקר, לאמין סאהו, פודיי מוסא סוסו, ג'אלי ניימא סוסו, פאפא סוסו, באלה טונקרה.
לקריאה נוספת
* Eric Charry, Mande Music : Traditional and Modern Music of the Maninka and Mandinka of Western Africa, University of Chicago Press, 2000.
דיוויזיית המשמר
דיוויזיית המשמר (באנגלית: Guards Division) היא דיוויזיה מנהלתית של הצבא הבריטי, האמונה על ניהול, הכשרה ואימון של חמשת רגימנטי משמר הרגליים ורגימנט לונדון.
היסטוריה
ראשיתה של דיוויזיית המשמר ב-1856 כאשר הוקמה חטיבת המשמר, זו שימשה לאיגוד וניהול יחידות המשמר בצבא הבריטי. דיווזיית המשמר בגלגולה הנוכחי היא למעשה ממשיכת דרכה של החטיבה ההיסטורית.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1915, הוקמה דיוויזיית המשמר בתור דיוויזיה מבצעית אשר שירתה בחזית המערבית וכללה שלוש חטיבות משמר בנוסף לסוללות ארטילריה, פלוגות הנדסה וכוחות רפואה וסיוע. לאחר המלחמה נסגרה הדיוויזיה. היא הוקמה מחדש למשך מספר חודשים בסוף מלחמת העולם השנייה על ידי ארגון מחדש של דיוויזיית המשמר המשוריינת ביוני 1945 ונסגרה בשנית בדצמבר 1946.
בשנת 1968 הוקמה הדיוויזיה הנוכחית כשהיא כוללת את חמשת רגימנטי משמר הרגלים בנוסף לרגימנט לונדון. בשנות ה-90 צומצמו רגימנטי המשמר לכדי גדוד אחד בכל רגימנט, כאשר הגדוד השני בשלושת הרגימנטים ההוותיקים (הגרנדירים, קולדסטרים והסקוטי) השתמר בתור פלוגה בודדת המשמשת למשימות ייצוגיות בלבד.
מבנה
דיוויזיית המשמר היא חלק מיחידה רחבה יותר הנקראת דיוויזיית הבית (Household Division) אשר מרכזת את כלל יחידות המשמר וכוללת מלבד משמר הרגלים גם את שתי רגימנטי משמר הפרשים (משמר החיים ורגימנט הכחולים והמלכותיים). יחידות דיוויזיית המשמר משמשות הן לאירועים טקסיים ומשימות ייצוגיות (כגון משמר על אתרים מלכותיים ובית המלוכה) והן לפעילות מבצעית לצד שאר היחידות הלוחמות בצבא הבריטי.
כל רגימנט משמר מורכב כיום מגדוד אחד בלבד שנמצא תחת פיקוד החטיבות המבצעיות השונות ופעם בכמה זמן משמש ברוטציה למשימות ייצוגיות. מלבד אלו, ישנן שלוש פלוגות המשמשות דרך קבע למשימות ייצוגיות ונמצאות תחת ניהול הדיוויזיה, אלו הן פלוגת ניימכן (משמר הגרנדירים), פלוגה 7 (משמר קולדסטרים), ופלוגה F (המשמר הסקוטי).
הרגימנטים המרכיבים את הדיוויזיה:
גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
גאורגי אלכסנדרביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Георгий Александрович Романов; 9 במאי 1871 - 9 באוגוסט 1899) היה בנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחיו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה
גאורגי למד לדבר אנגלית, גרמנית, דנית וצרפתית באופן שוטף. הוא וניקולאי למדו אצל מורה אנגלי, שהנחיל להם את אהבת הספורט. נראה היה שלגאורגי תהיה קריירה בצי הרוסי הקיסרי, אולם הוא חלה בשחפת ב-1890. הקיסר והקיסרית החליטו לשלוח אותם למסע בן תשעה חודשים ביפן, בתקווה שהשמש ומזג האוויר ישפיעו לטובה על גאורגי. האחים ביקרו באתונה, שם הצטרף אליהם בן דודם גאורגיוס. הם נסעו יחד עמו למצרים ואז למומבאי, אולם גאורגי לא יכול היה לרדת מהספינה כיוון שלא חש בטוב. ניקולאי כתב לאמם והבטיח לה שגאורגי בסדר, אולם כעבור זמן מה קבע רופא הספינה שיש לו חום גבוה. התברר שהוא לקה בברונכיטיס ולפיכך חזר לאתונה.
בנובמבר 1894 מת אביו אלכסנדר השלישי, ואחיו ניקולאי עלה לשלטון כניקולאי השני, קיסר רוסיה. מכיוון שלניקולאי עוד לא היו בנים באותה תקופה, קיבל גאורגי את התואר "צ'ארביץ'". בריאותו המעורערת לא אפשרה לו לשהות בסנקט פטרבורג, והוא התגורר בעיירה לייקני שבגאורגיה המודרנית. הרופאים אפילו לא אישרו לו להשתתף בהלווייתו של אביו, או לראות את בנותיו של ניקולאי, אולגה וטטיאנה. לאחר שלניקולאי נולדה הבת השלישית, מריה, כתב לו גאורגי: "אני עצוב מאוד שעדיין לא הצלחתי לראות את בנותיך ולהכיר אותן, אבל מה אוכל לעשות! זה אומר שלא זכיתי לכך, והכל הוא רצון האל". ב-1895 הוא נסע יחד עם אמו לדנמרק לבקר את קרובי משפחתם הדנים אותם לא ראו זה 4 שנים, אולם במהלך הביקור התמוטט גאורגי ולפיכך נאלץ להיות מרותק למטתו ונאסר עליו לעשן עד שיחזרו לרוסיה.
ב-9 באוגוסט 1899 יצא גאורגי לנסיעה לבדו על אופנוע באזור העיר אבסטומני, כשלפתע הוא התמוטט וירד מהאופנוע כשדם זב מפיו בעודו מתאמץ לנשום. איכרה שראתה אותו סייעה בו עד שנפח את נשמתו. הוא היה בן 28 במותו.
מוליגטוני
מוליגטוני (באנגלית: Mulligatawny) הוא מרק בסגנון הודי שפותח במטבח האנגלי בהתבסס על מתכון הודי, והפך לאחת המנות הפופולריות ביותר במטבח זה.
במקור שמו של המרק בטמילית: "מילאגו" - மிளகு משמעו פלפל חריף ו"תאני" தண்ணீர் משמעו מים, היינו "מי פלפל חריף". במערב נשמר השם אך התוכן השתנה - מרק זה שונה מהמרק הטמילי המקורי, ודומה יותר למרק טמילי בשם ראסאם (ரசம்) הסמיך יותר ומבוסס על תמרהינדי ועגבניות.
המתכון האנגלי של המרק הופיע לראשונה בספר הבישול האנגלי "Modern Cookery for Private Families" משנת 1845.
המרק האנגלי כולל עדשים וציר בקר או עוף, ומקבל את צבעו הצהוב בשל השימוש בכורכום (המתכון ההודי המקורי היה של מרק צמחוני שכלל עדשים ותבלינים בלבד). כמו כן למרק מוסיפים שמנת (בגרסאות המוקדמות היה מדובר ככל הנראה בחלב קוקוס) והוא מוגש עם אורז.
אלגיה
אֶלֵגְּיָה (מיוונית: ἐλεγεία) הוא מונח שבמקורו ציון משקל שירי מסוים, ובהמשך קיבל שתי משמעויות נוספות. המובן הראשון הוא של סוג של פואמה, לרוב פואמת אבל, פואמה שבה מחשבות על אדם שמת או על עצב בכלל, או על עניין מוזר או מסתורי למחבר. משמעות נוספת של המונח אלגיה היא יצירה מוזיקלית בעלת מקצב עצוב או רציני.
דוגמה לאלגיה, היא מגילת איכה, המקוננת על חורבן ירושלים.
What the Hell Are We Dying For?
?What the Hell Are We Dying For (מעוצב: ?WHAT THE HELL ARE WE DYING FOR) הוא שיר של הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס. השיר נכתב על ידי מנדס, מייק סבת', בנג'מין וסקוט האריס הופק על ידי מנדס וסבת' ויצא לאור ב-9 ביוני 2023 על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
רקע
עם יציאתו ללא התרעה מוקדמת ב-9 ביוני 2023, פרסם מנדס הסבר על פשר השיר: "התחלתי לכתוב את השיר הזה אתמול בבוקר עם החברים שלי בצפון מדינת ניו יורק וסיימתי אותו רק לפני כמה שעות.. הרגשתי כל כך חשוב לי לשתף איתו אתם בזמן אמת." הוא גם הכריז על גיוס תרומות לצלב האדום הקנדי. עטיפת השיר השיר מציגה תמונה של קו הרקיע של ניו יורק שכמעט ולא נראית לעין עקב מעטה עשן מהשריפות הקנדיות ב-2023.
שפוך חמתך
שפוך חמתך הוא קטע מהגדה של פסח, הנאמר בליל הסדר. הקטע נזכר בכל ההגדות העתיקות החל מהמאה ה-11. יש הסבורים שהוא נוסף בעקבות מסעי הצלב.
מקור
הקטע עצמו הוא ליקוט של ארבעת פסוקים מהתנ"ך. שני הפסוקים הראשונים לקוחים מספר תהילים עט:
הפסוק השלישי לקוח מתהילים פרק סט, והפסוק האחרון מסיים את פרק ג ממגילת איכה. מקבילה דומה לפסוקים הראשונים מופיעה בספר ירמיהו:
בכמה מההגדות גרסו "שפוך חמתך על הגויים", כפי המופיע בירמיהו, ולא כנוסח בתהילים שהוא המקור לקטע.
תוכן הקטע הוא בקשה ותפילה לאלוהים שיעניש את הגוים שאינם מאמינים בקיומו ואת האומות שאינן קוראות בשמו, ואף בקשה להשמידם מעל פני האדמה.
מנהג אמירתו
כבר מנהג אמירתו כבר מופיע מהגדות של פסח החל מהמחצית השנייה של המאה ה-12. אברהם פרנקל כותב כי ייתכן והמנהג החל כמנהג עממי לומר פסוקי קללות קודם מזיגת הכוס הרביעית, וייתכן שכבר החל לנהוג באיטליה במאה ה-11, ובהמשך הגיע לצרפת והתקבע כחלק מנוסח ההגדה.
יש שכתבו שהמנהג החל לאחר מסעי הצלב, אמנם יוסף תבורי סבור כי הדבר לא ייתכן הן מצד שהמנהג מתועד כבר בכ"י משנת 1145, עשרות שנים קודם מסעי הצלב, ומטעמים נוספים.
ואמנם קטע זה של שפוך חמתך, אינו מופיע בכל ההגדות, כך למשל הוא נעדר מנוסח ההגדה של הרמב"ם, והרס"ג ועוד. כיום ברוב ההגדות מופיעים ארבע פסוקים הנזכרים לעיל, אך בהגדות עתיקות ישנם גרסאות רבות, יש שכתבו רק את הפסוק הראשון אחרים הוסיפו גם את הפסוק השני, ובהגדות נוספות ישנם פסוקי קללה נוספים.
במחזור ויטרי למשל, הקטע אינו מופיע בסדר ההגדה שמובא בשם רש"י, אך מופיע במקום אחר, והוא כולל פסוקי קללות נוספים מלבד ארבעת הפסוקים שנזכרו:
זמן אמירתו
כאמור בקהילות רבות (בני אשכנז ועוד) נוהגים לומר במהלך ליל הסדר הקטע "שפוך חמתך". אמירת הקטע נעשית לאחר ברכת המזון: מוזגין כוס רביעית, ואומרים 'שפוך חמתך' ולאחר מכאן ממשיכים באמירת ההלל. יש נוהגים למזוג את הכוס הרביעית לאחר 'שפוך חמתך', קודם ההלל.
בחלק מהגדות הפסח מופיע מנהג כוס אליהו הנביא או כוס חמישית, אותה נהגו למזוג קודם אמירת שפוך חמתך.
טעם אמירתו
בפירושי ההגדה השונים ניתנו הסברים רבים מדוע נכנס קטע זה של 'שפוך חמתך' בין שני חלקי ההלל:
מנהגים שונים
כאמור נזכר לעיל שיש נוהגים למזוג בעת אמירתו כוס חמישית או כוס אליהו הנביא. בספרים נזכרו מנהגים נוספים:
עמידה
יש נוהגים לעמוד בעת אמירת הקטע. יש שכתבו שהטעם לכך הוא לכבודו של אליהו הנביא.
החזקת הכוס
בחב"ד ובעדות נוספות נהגו להחזיק ביד את הכוס הרביעית, בעת אמירת שפוך חמתך.
יחס אומות העולם לאמירתו
קטע הגדה זה עורר טענות רבות בעיקר מגויים שטענו על תוכנו של התפילה המבקשת מאלוהים להרוג את כל הגויים, טענות אלו הושמעו רבות בוויכוחים שהיו בין הדתות השונות לבין היהדות.
במאה ה־13 העבירו יהודים מומרים (למשל ניקולס דונין) לעיונם של חכמים נוצריים כמו פטרוס ונרביליס קטעים מהתלמוד והצביעו לפניהם על מספר רב של אגדות תלמודיות המכילות הגשמת אלוהים ודברים קשים כנגד ישו (ראו ישו ביהדות) והלכות ודינים שבהם יחס שלילי ביותר למי שאינם יהודים, אחד הקטעים היה הקטע "שפוך חמתך". הדבר נעשה כתחמושת לטוענים הנוצרים בעת הוויכוחים בין מלומדים נוצרים ויהודים, שנערכו ברחבי העולם הנוצרי במטרה להוכיח את עליונות הנצרות. ואכן לאחר שהיהודים הפסידו במשפט פריז, התבצעה אחת השריפות הגדולות הראשונות של ספרי תלמוד בכיכר העירייה של פריז.
בחלק ממהדורות ההגדות שנדפסו באירופה, הושמט הקטע.
לאחר שהרב חיים פסחוביץ, עבר לכהן כרב בעיר כוטימסק, הוא נאסר לזמן קצר, לאחר שציטט בדרשת שבת הגדול את האמרה מההגדה של פסח "שפוך חמתך".
שפוך אהבתך
חיים בלוך מביא בספרו "היכל לדברי חז"ל" קטע חילופי ל"שפוך חמתך", שנפתח במילים "שפוך אהבתך". לטענתו מצא את הקטע בהגדה של פסח של הרב שמשון ורטהיימר, הגדה ב"כתב יד מפואר וציורים נפלאים על גבי קלף". הוא מספר שהגדה זו הייתה ביד אחד מניניו של רבי שמשון שהתיר לו לצלם את ההגדה, אך תצלומי ההגדה אבדו לו בימי השואה. הוא מציין כי ההגדה נכתב בוורמס בשנת רפ"א על ידי "יהודה בן יקותיאל נכד רש"י". על אף שצילומי ההגדה נאבדו לו, הנוסח של "שפוך חמתך" נשתייר בידו בכתב ידו. זהו הנוסח שהוא מביא:
על אף עדותו המפורטת של בלוך, רבים פקפקו באמינות דבריו, וזאת לאור זיופים אחרים שהוכח שביצע. יש הסבורים כי שינה את הנוסח "שפוך חמתך" בעקבות הצלתו מהשואה על ידי גויים.
דה ספיל קאנבס
דה ספיל קאנבס (באנגלית: The Spill Canvas) היא להקת רוק-אימו מדרום דקוטה.
היסטוריה
הלהקה החלה כפרויקט צדדי של הסולן ניק תומאס, אשר באותה תקופה שימש כסולן וגיטריסט בלהקת " Nodes of Ranvier". עם הזמן, תומאס עזב את הלהקה והחל להשקיע זמנו ב"דה ספיל קאנבס".
אלבומה הראשון של הלהקה, "Sunsets and Car Crashes", נכתב והופק על ידי תומאס ויצא ב-20 באפריל 2004.
קאשגאר
קאשְגאר (באויגורית: قەشقەر/Qeshqer; בסינית: 喀什 - קאשי; בפרסית, אורדו, הינדי-אורדו: کاشغر או कशगार) היא נפה עירונית ובירת הנציבות בדרום-מערב המחוז האוטונומי שינג'יאנג (טורקסטן הסינית) שבמערב הרפובליקה העממית של סין. משמעות שם העיר היא כנראה "גבעת האבן" (כאשר המונח "קאש" משמעותו "סלע"; והסיומת ע'אר/גאר מתייחסת ל"הר" בשפות איראניות).
העיר שוכנת למרגלותיו הדרומיים של הטיין שאן בגובה של 1,270 מטרים מעל פני הים כ-1,080 ק"מ דרום-מערבית לבירת המחוז אורומצ'י, בתוך אגן טארים והיא נווה מדבר בטקלה מקאן. האקלים בעיר הוא אקלים מדברי, יבשתי ונוטה לקיצוניות של חום וקור.
חשיבות אסטרטגית וכלכלית
העיר מהווה נקודה חשובה בדרכי המשי והיא נמצאת על מספר דרכים החוצות את אסיה: היא מחברת את הנתיבים העוקפים את מדבר טאקלמקן מצפון (למרגלות הרי השמיים), ומדרום (למרגלות הרי קונלון), עם הנתיבים המוליכים למרכז אסיה ותת-היבשת ההודית דרך למעבר טורוגרט לקירגיזסטן. היא עומדת בדרך בין חרחורין (קאראקורם), דרך מעבר חונג'ראב לאסלאמאבאד. העיר מהווה את הקצה הצפוני של כביש קארקוראם, הכביש הבינלאומי הגבוה ביותר בעולם.
העיר מהווה את הסמל האויגורי ולכן גם מרכז התנגדות לשלטון הסיני. למרות הצהרת הסינים על המצאות כוחות סיניים מהמאה הראשונה לפני הספירה, על נוכחות סינית בתקופת שושלות האן וטאנג ולמרות כיבוש המחוז על ידי קיסר צ'ינג צ'יינלונג במאה ה-18, קאשגאר שולבה ברפובליקה העממית של סין רק בשנת 1949. במהלך המהפכה התרבותית, אחד הפסלים הגדולים ביותר של מאו בסין נבנה בקאשגאר, ליד כיכר העם. העיר העתיקה בעלת המאפיינים המקומיים, בה חיו כמחצית מאנשי העיר, כמעט נהרסה כולה בשנת 2012 על ידי השלטון הסיני, בתואנה שלקחי רעידת האדמה של סצ'ואן 2008 מחייבים הרס בתים מסוכנים, והיא נבנתה מחדש כרפרודוקציה בסגנון מקומי. מאז מהומות 2009 ועליית הלאומנות האויגורית, החל פיתוח מואץ של העיר והזרמת תקציבים, כדי למתן את המתחים האתניים באזור. קאשגאר הפכה לאזור כלכלי מיוחד בשנת 2010, הדוגמה הראשונה במערב הרחוק של סין לכלכלה אוטונומית.
אוכלוסייה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה העירונית מנתה 782,662 תושבים, רובם אויגורים ודתם אסלאם סוני. בעיר נמצא המסגד הגדול ביותר בסין,. מאידך גיסא, מולות רבים נעצרו ובשנת 2014 נרצח האימאם של מסגד עיד-קח, ג'ומעה טאייר. כעיר שוק קוסמופוליטית חיים לצד האויגורים כ-18% סינים האנים וכן מיעוטים רבים ומהגרים מכל מדינות הסביבה. בעיר נמצא אחד השווקים העתיקים, הגדולים והצבעוניים בסין, שלמרות שמו - "שוק יום ראשון" פעיל כל השבוע. בעיר יש גם שוק חיות ענק (מאל-באזאר), הפעיל רק בימי ראשון.
יהודים
קיים מידע היסטורי גם על יהודים בקאשגאר. ב-1811 קיבל סוחר יהודי משה רפאילוב, אות כבוד מן המשטר הרוסי על תרומתו להתרחבות האימפריה הרוסית. נוסע מתחילת המאה ה-20 מדווח על שני יהודים, עניים מאוד, שהוא פגש בעיר.
בתרבות
הסרט "רודף העפיפונים" (2007) צולם בקאשגאר. עלילת הסרט מתרחשת בקאבול שבאפגניסטן, אולם קאשגאר הדומה נבחרה לצילום מכיוון שהצילומים באפגניסטן לא היו אפשריים בשל סיבות בטיחותיות וביטחוניות.
דה ספיל קאנבס
היסטוריה
בתחילת 2007, בסיסט הלהקה, סקוט מק'גוייר, הוחלף על ידי לאנדון היל. באוקטובר 2007, יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, "No Really, I'm Fine". ב-2008, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם ילוקארד וב-2010 הוציאו את אלבומם Formalities.
צבא קרתגו
צבא קרתגו היה אחד הצבאות הגדולים והחזקים בעולם העתיק, והיווה בסיס להתפשטותה הקולוניאלית של אימפריית הסחר הקרתגית בכל חלקו המערבי של הים התיכון. לאורך ההיסטוריה של קרתגו נדרש הצבא להתעמת עם עמים שונים - יוונים, רומאים, אפריקאים, איברים וקלטים, והושפע רבות מסגנונות הלחימה שלהם.
הצבא הורכב בעיקר משכירי חרב, יחידות של בעלות ברית, ויחידות מבני קרתגו. הכוחות הזרים סיפקו בעיקר חיל פרשים כבד וקל, וכן רגלים איברים וגאלים שחימושם היה בינוני. בני קרתגו הרכיבו את החי"ר הכבד, את הקצונה ואת הצי. הפיקוד העליון על הצבא הוחזק בידי שופטים או מלכים, ומהמאה ה-3 לפני הספירה נמסר למצביאים מקצועיים שקיבלו הוראות ישירות מהסנאט בקרתגו. ידועים גם מקרים בהם נמסר הצבא בידי מצביאים שכירים.
בהתמודדות חזיתית מלאה עם צבאות מערביים סדירים, כמו היוונים והרומאים, היה הצבא הקרתגי לרוב בנחיתות איכותית, וניצחונות משמעותיים הושגו רק בידי מצביאים מוכשרים במיוחד שידעו לנצל את יתרונותיו של הצבא הקרתגי המגוון, דוגמת חניבעל, אביו חמלקרת, וקסאנתיפוס הספרטני.
במהלך המלחמה הפונית השנייה, תחת הנהגתו של חניבעל ברקה, הורכב הצבא הקרתגי מעמים ושבטים רבים ושונים, ביניהם: קרתגים, נומידים, לובים, בליארים (תושבי האיים הבליאריים), איברים, קלטיברים (יושבי איבריה הקלטים), ליגורים (עם קלטי שישב בליגוריה), אינסוברים, גאלים, עמים איטלקיים שונים ועוד. למרות הגיוון הרב במוצא הלאומי, השפה ושיטות הלחימה, הצליח חניבעל לגרום לכוחותיו להילחם כגוף אחד, וידע לנצל את יתרונותיהם וכישרונותיהם של כל סוגי חייליו. חניבעל ניצח בקרבות רבים מאוד, לרוב מעמדת נחיתות מספרית, ועלה על כל מצביא רומאי שניצב נגדו. בכך זכה חניבעל במקום בלתי-מעורער בהיסטוריה האנושית.
צעדים ראשונים
הידיעות הברורות הראשונות על קיומו של כוח צבאי קרתגי סדיר הן מהמאה ה-6 לפנה"ס בערך (קרתגו הוקמה בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס). אותה תקופה כבר הייתה קרתגו עיר מדינה חזקה ועצמאית למדי, אם כי עדיין תלויה בעיר האם שלה צור. בשנת 550 לפנה"ס תפס את השלטון בקרתגו מגו הראשון, שהכתיר עצמו כ"מלך" קרתגו. המידע על מגו עצמו הוא מועט מאוד, אולם ניתן ללמוד רבות על הישגיו מאירועים אחרים שהתרחשו באותה תקופה ומהן ניתן ללמוד על עלייה בכוחה של קרתגו. ברית נכרתה עם האטרוסקים נגד היוונים באיטליה והקרתגים השתלטו על נתחים גדולים מסרדיניה סיציליה וחצי האי האיברי.
על היכולת הצבאית של קרתגו ידוע מעט מאוד, סדרת ביצורים קרתגיים המתוארכת לתחילת המאה ה-4 לפנה"ס מצביעה על יכולת של בערך 24,000 רגליים ו-4,000 פרשים. אפיאנוס טוען כי הקרתגים גייסו 40,000 רגליים 1,000 פרשים ו-2,000 מרכבות כדי להביס את אגתוקלס טיראן סירקוסאי שפלש לצפון אפריקה במהלך המאה ה-4 לפנה"ס.
המאבק נגד היוונים
היוונים נחשבו לאויביהם המסורתיים של הקרתגים. הקולוניזציה היוונית התעניינה באותם שטחים כמו קרתגו, דרום איטליה, סיציליה, סרדיניה, קורסיקה וחצי האי האיברי. כתוצאה מכך כרתו הקרתגים ברית עם האטרוסקים שהיו גם הם אויביהם של היוונים. בשנת 535 לפנה"ס ספגו הקרתגים והאטרוסקים מכה קשה כאשר הובסו בקרב אלאליה נגד היוונים בחופי סרדיניה. אולם עוד באותה מאה השתלטו הקרתגים באופן מוחלט על סרדיניה וקורסיקה כשהם דוחקים את רגלי היוונים והמקומיים כאחד.
הסכסוך הראשון בין היוונים לקרתגים שמתועד היטב בספרות העתיקה התרחש בשנת 520 לפנה"ס. נסיך ספרטני בשם דוריאיוס ניסה להקים מושבה ספרטנית בצפון אפריקה. הקרתגים איחדו כוחות עם הברברים (עם), והניסו אותו. דוריאיוס החליט לנסות את מזלו כעשר שנים מאוחר יותר, בסיציליה. שוב איחדו הקרתגים כוחות עם ערים יווניות אחרות, הביסו את דוריאיוס והרסו את העיר הרקלאה מינואה. סכסוך בולט נוסף התרחש בשנת 480 לפנה"ס. דיודורוס טוען שלקרתגים הייתה ברית צבאית מאורגנת עם ממלכת פרס האחמנית שנלחמה אז ביוונים, אולם חוקרים מודרניים מעריכים שההקבלה בתאריכים בין הקרבות שהתרחשו בין הקרתגים ליוונים והקרבות שהתרחשו בין הפרסים ליוונים הנה מקרית בלבד, וכי בהיסטוריוגרפיה היוונית ניסו לאחד בין האירועים כדי לשוות למלחמת פרס–יוון אופי של מלחמה כוללת של מזרח נגד המערב.
המלחמה פרצה כאשר תרון הטיראן של אקרגס כבש את העיר הימרה והדיח את הטיראן טרילוס, שהיה ידידו האישי של מלך קרתגו דאז חמלקרת מגו (ככל הנראה בנו של מגו הראשון). חתנו של טרילוס אנקסילאוס מרגיון אף נתן את שני ילדיו כבני ערובה לחמלקרת. כיבוש הימרה שימש עילה לחמלקרת לתקוף את היוונים. חמלקרת הביס בקרב את כוחותיו של תרון ועמד לכבוש את הימרה. אולם תרון הזעיק את חתנו גלון שהיה הטיראן של סירקוסאי וגלה. הקרב שנערך בין הצדדים זכה לשם קרב הימרה, על פי טענת הרודוטוס ודיודורוס, חמלקרת הביא עמו 300,000 חיילים, רובם שכירי חרב. וכן 200 ספינות מלחמה ו-6,000 ספינות משא. מספרים מוגזמים לכל הדעות סביר יותר שהיו 50,000 לוחמים קרתגים וכמה מאות ספינות. הקרב הסתיים בניצחון יווני מוחץ. עם זאת, גלון לא בחר לנצל את ניצחונו כדי לכבוש את החצי המערבי של האי שהיה בשליטת הקרתגים, ורק דרש מהם לשלם פיצויי מלחמה כבדים.
בעקבות התבוסה הקשה, בוטל משטר המונרכיה בקרתגו והוחלף ברפובליקה אוליגרכית. בשנת 416 לפנה"ס פרץ בסיציליה סכסוך בין הערים היווניות סגסטה, וסלינוס. אנשי סגסטה פנו אל קרתגו בבקשת עזרה, והסכימו בתמורה להיכנס לתחום ההשפעה הקרתגי. הקרתגים שלחו אל סיציליה כוח גדול מלוב, והיספניה, שלפי דיווחי ההיסטוריונים העתיקים הגיע מספרו ל-100,000 חיילים, 1,500 אוניות משא, ו-60 אוניות מלחמה. מספרים מוגזמים לכל הדעות, על אף שככל הנראה אכן היו הקרתגים רבים מהיוונים. שכן היוונים לא יכלו למנוע את הנחיתה הקרתגית והתבצרו בעריהם. מומחים מודרניים מערכים את גודלו של הכוח הקרתגי ב-30,000 עד 40,000 חיילים. על הכוח הופקד חניבעל מגו שהיה ככל הנראה נכדו של חמלקרת מגו. הקרתגים כבשו בסערה את סלינוס והימרה, ולאחר מכן חזרו לאפריקה ופיזרו את צבאם.
בשנת 407 לפנה"ס הוחלט בקרתגו על מסע מלחמה נוסף בשל הטרדותיו של הפיראט היווני הרמוקרטס. הקרתגים חזרו בראש כוח שההיסטוריונים העתיקים אמדו אותו בכ-120,000 איש. מספרים מוגזמים ככל הנראה, וכיום מעריכים שמדובר ב-60,000 איש. הקרתגים הטילו מצור על העיר העשירה אקרגס. חניבעל נהרג במהלך המצור, ואת הפיקוד קיבל אחיינו חימילקו מגו. חוסר האמון ששרר בין המגנים שהורכבו מכוח אקרגי-ספרטני-סירקוסי, סייע לקרתגים ואנשי אקרגס נמלטו בלית ברירה. הקרב מתועד, ככל הנראה, בכתובת אגרגנת. עצירת המתקפה הקרתגית נבלמה בסופו של דבר הודות לפעילות דיפלומטית מצד דיוניסיוס הראשון טיראן סירקוסאי. בהמשך הוכו הקרתגים פעמיים בידי מצביא קורינתי בשם טימולאון, אולם לא היו אלו ניצחונות מכריעים והקרתגים שלטו עדיין ברוב סיציליה.
בשנת 311 לפנה"ס, הבינה קרתגו את האיום הצפוי לה מצד הטיראן החדש של סירקוסאי אגתוקלס, וצבא קרתגי גדול נשלח לסיציליה פעם רביעית בפיקוד מפקד בשם חמלקרת. בקרב יבשתי שנערך ליד הנהר הימרה, ניצחו הקרתגים את היוונים, והיה זה מקרה נדיר בו צבא קרתגי מנצח בקרב יבשתי צבא מערבי כלשהו. אגתוקלס נמלט חזרה לעירו, ובהמשך החליט לפעול בדרך מדהימה ולא צפויה, הוא הפליג מסיציליה היישר לאפריקה, ונחת קרוב אל קרתגו. ערים רבות ערקו לצדו, אולם הוא לא הצליח להטיל מצור יעיל על קרתגו כיוון שנמל קרתגו נותר פתוח והקרתגים קיבלו אספקה שוטפת ממושבותיהם השונות. בהתחשב בתנאים אלו, כעבור ארבע שנים נמלט אגתוקלס בחשאי מאפריקה, מפקיר את חייליו לגורלם. המלחמה האחרונה בין היוונים לקרתגים הייתה מלחמת פירוס. לאחר שהביס את הצבא הרומי במספר קרבות, נענה פירוס מלך אפירוס לבקשת היוונים בסיציליה והפליג אל האי כדי לשים קץ לשלטון קרתגו בו. הקרתגים איבדו במהרה את כל מושבותיהם באי, פרט לליליבאום שאותה חיזקו וביצרו. התקפותיו של פירוס על העיר נכשלו, והוא נאלץ לבסוף לסגת. שנתיים אחר כך רוב ציו הושמד בקרב מול הצי הקרתגי.
המלחמות נגד הרומאים
קרתגו הייתה ביחסים טובים למדי עם רומא, ובמהלך מלחמת פירוס השניים לחמו במשותף נגד היוונים. עם זאת בין השנים 264 לפנה"ס-146 לפנה"ס התחוללו בין המעצמות סדרת מלחמות שכונו המלחמות הפוניות, וסופן בחורבן קרתגו.
המלחמה הראשונה
בשנת 264 לפנה"ס הוכו קשות הממרטינים בידי היירון השני טיראן סירקוסאי. על פי גרסת פוליביוס, פנו חלקם אל קרתגו בבקשת עזרה, וחלקם אל רומא בבקשת עזרה. על פי גרסת דיודורוס, שייטת קרתגית עגנה במקרה באזור, ומפקדה חנו סייע לממרטינים מתוך כוונה להשתלט על עירם מסאנה. עם זאת, הממרטינים העדיפו את הברית עם רומא. בסיוע הרומאים, סילקו המסאנים את הקרתגים מהעיר. הקרתגים, שחששו מפני מתחרה חדשה על השלטון באי, כרתו ברית עם היירון והכריזו מלחמה על רומא.
כוח קרתגי תחת פיקודו של חנו בן חניבעל נשלח לסיציליה, אולם הובס שם בידי הרומאים, שהכריחו את היירון לחתום על הסכם שלום. אולם השליטה הבלתי מעורערת של הקרתגים בים העניקה להם יתרון בולט. הרומאים הצליחו לעקוף מכשול זה, ולראשונה בנו צי משלהם. בשנת 260 לפנה"ס הובס האדמירל הקרתגי חניבעל בן גיסקו בקרב מילאי. בשנת 256 לפנה"ס הובס חמלקרת בקרב אקנומוס, ושני לגיונות רומאיים תחת פיקודו של רגולוס נחתו באפריקה ואיימו על קרתגו עצמה. אולם קסאנתיפוס הספרטני הביס אותו בקרב בגרדס ורגולוס עצמו נפל בשבי. רק כישלונו של בוסטאר בקרב הרמאיון, אפשר לניצולים הרומאים המעטים להימלט דרך הים.
בין שתי המלחמות
בין השנים 240 לפנה"ס-238 לפנה"ס, ידעה קרתגו את אחד המשברים הקשים בתולדותיה, מלחמת שכירי החרב. לאחר סיום המלחמה נגד רומא, לא היה באפשרות קרתגו לשלם את שכרם לשכירי החרב הרבים שלחמו בשירותה, והללו בהנהגת מאתוס וספנדיוס התמרדו ולקחו בשבי את גיסקו. הקרתגים הרכיבו כוח מיוחד שכלל לשם שינוי בעיקר קרתגים, וכמפקדו התמנה חנו הגדול. חנו יצא לסייע לערים אוטיקה והיפקארה שהיו נתונות במצור. אולם חנו שלא היה איש צבא נחל כישלון חרוץ. בלחץ ההמונים הוחזר חמלקרת ברקה, גיבור המלחמה ברומא, אל הזירה. הוא השמיד כוח בפיקודו של ספנדיוס בקרב מקאראס, והחזיר לקרתגים מעט מביטחונם העצמי. לאחר הקרב ערקו אל צבאו 2,000 פרשים נומידיים תחת פיקודו של נארוואס ממחנה המורדים.
כדי למנוע עריקות דומות בעתיד, הוציא ספנדיוס את גיסקו להורג בעינויים, והכריז שמעתה הקרבות יתנהלו ללא רחמים, וכל שליח קרתגי יוצא להורג. חמלקרת נקט קו דומה והשליך אל רגלי פיליו כל שבוי. במקביל התמרד גם חיל המצב בסרדיניה, והמושל בוסטאר נרצח. הרומאים ניצלו את ההזדמנות וסיפחו את האי. כעת הטילו המורדים מצור על קרתגו עצמה. אולם היריבות האישית בין חנו לחמלקרת מנעה כל פעולה יעילה, על כן הוחלט לפטר את אחד מן השניים. הוחלט לפטר את חנו, וחמלקרת נותר המפקד היחיד. הוא פעל במהירות להסרת המצור, ויחד עם נארוואס ניתק את דרכי האספקה של המורדים, ואילץ אותם להתפלג. ספנדיוס עזב את המצור בראש 50,000 איש ויצא להביס את חמלקרת. חמלקרת הנחיל לו תבוסה כואבת בקרב משור, ו-40,000 מורדים נטבחו. הקרב החזיר לקרתגים את ביטחונם העצמי האבוד, ונראה היה שהמלחמה עומדת להסתיים. אולם חניבעל, אחד מקציניו של חמלקרת, נהג בפזיזות ואפשר למאתוס להביס אותו בקרב תוניס. בעקבות הקרב המלחמה נמשכה עוד זמן מה עוד שהוכרעה בעקבות תבוסת מאתוס בקרב לפטיס.
המלחמה השנייה
סגונטום הייתה מושבה יוונית ששכנה 150 קילומטרים מדרום לנהר האברו, ולפיכך נמצאה בתחום ההשפעה הקרתגי בהתאם ל"אמנת האברו". בשנת 230 לפנה"ס כרתו הרומאים ברית עם סגונטום. בשל כך הרגישה סגונטום מוגנת, והעזה להכריז מלחמה על בעלי ברית של קרתגו. בשנת 219 לפנה"ס החליט חניבעל לתקוף את סגונטום, והטיל עליה מצור. סגונטום פנתה לרומא בבקשת עזרה, והסנאט הרומאי שיגר שליחים אל חניבעל בדרישה שיסיר את המצור מעל העיר, אך האחרון דחה את הדרישה הרומאית. לאחר מכן פנתה המשלחת לקרתגו עצמה, שם הוכרזה מלחמה שנייה.
המצור על סגונטום היה ממושך יותר ממה שחניבעל ציפה, ורק כעבור תשעה חודשים נפלה העיר. חניבעל בזז אותה וביצע בה טבח. לאחר מכן היה עליו להתכונן למלחמה ברומא, כוחו כלל בסך הכל בערך 120,000 חיילים, רגליים 16,000 פרשים וכמה עשרות פילים. הוא שלח בערך 20,000 חיילים רגליים ו-2,000 פרשים להגנת אפריקה. מספר דומה הותיר בספרד תחת פיקודו של אחיו עזרובעל. כמו כן הותיר חניבעל בספרד צי קטן ובערך 20 פילים, עם שאר הכוח עמד לצאת למסע אל חצי האי האפניני בו קיווה להכריע את רומא. חניבעל יצא למסעו באביב של שנת 218 לפנה"ס. הוא החליט להתחיל את המסע בכיבוש כל צפון ספרד של ימינו. המטרה בצעד זה הייתה הרצון שלו לא להשאיר בעורפו אויבים שעלולים לסכן את שלטון קרתגו בהיספניה. הוא חצה את נהר האברו, מפר בכך סופית את החוזה עם רומא. הוא דיכא את שבטי האילורגיטים, הברגוסים, האיירונוסים והאנדוסינים. מלחמות אלו עלו לו במחיר כבד, אולם חצי האי האיברי כולו עד הרי הפירנאים היה כעת בשליטתו. הוא הותיר באזור זה קרתגי בשם חנו כמושל, ועם 40,000 רגליים ו-12,000 פרשים בערך חצה חניבעל את הרי הפירנאים המפרידים בין היספניה לגאליה (היום צרפת).
לאחר מכן המשיך חניבעל לאורך גאליה. אזור זה היה מאוכלס בשבטים גאלים עוינים, לפיכך המפקד הרומאי סקיפיו, שכבר ידע על התקדמותו המהירה של חניבעל, ישב באפס מעשה, משוכנע שחניבעל יתעכב זמן רב. אולם חניבעל שיחד חלק מראשי השבטים והביס אחרים, וכך הגיע מהר יותר מהמצופה אל גדתו הדרומית של נהר הרון. הוא שכר סירות רבות מכפרי המקומיים, ותכנן להעביר בהן את חייליו. אולם אז התארגנה נגדו קואליציית שבטים גדולה בצפון הנהר, והללו תכננו למנוע ממנו לעבור אותו. אולם חניבעל הביס אותם בתמרון מבריק בקרב נהר הרון. בספטמבר של אותה שנה, הגיע חניבעל אל הרי האלפים המפרידים בין גאליה לחצי האי האפניני, עם 38,000 רגליים ו-8,000 פרשים. לאחר מסע קשה בו הזיקו לו הן הקור והן שבט האלוברוגים, הגיע חניבעל עם 20,000 חיילים רגליים ו-6,000 פרשים לאיטליה. המסע כולו לקח בערך חמישה חודשים, במהלכו איבד חניבעל את מרבית חייליו, ואת אחת מעיניו.
חניבעל הביס את הרומאים בסדרת קרבות: קרב טיקינוס, קרב טרביה וקרב טראסימנוס. הרומאים החלו בהפעלת האסטרטגיה הפביאנית, שהועילה אך מעט. בשנת 216 לפנה"ס הביס חניבעל את הרומאים בקרב ענק שכונה קרב קאנאי, שלאחריו עמדה רומא על סף התמוטטות. בין 50,000-60,000 רומים נהרגו או נשבו במהלכו. אולם במקביל בהיספניה התנהלה המערכה לרעת קרתגו, ואחיו של חניבעל, עזרובעל לא הצליח להדוף את התקפות הרומאים שם. מאז שנת 215 לפנה"ס, הפכה המערכה בחצי האפניני למנומנמת יחסית, והקרבות הגדולים שנערכו במהלכה היו מעטים. חניבעל ניסה ללא הרף לנתק את רומא מבעלות בריתה וכך להכריח אותה לחתום על הסכם כניעה, אולם הרומאים העקשנים עמדו בסירובם. הקרתגים ערכו פשיטות על סרדיניה וסיציליה, שהסתיימו ללא תוצאות משמעותיות מבחינת קרתגו. הם אף כרתו ברית עם שתיים מאויבותיהן המסורתיות מוקדון וסירקוסאי. בשנת 204 לפנה"ס פשט המצביא הרומאי סקיפיו אפריקנוס על אפריקה עצמה. הוא ניצל במיומנות רבה את מרירותם של כמה שבטים נומידים ובראשם מסיניסה נגד קרתגו, והטיל מצור על העיר הקרתגית החשובה אוטיקה. אנשי קרתגו הבינו שכעת הם מאוימים ישירות, וחניבעל נקרא לשוב חזרה מאיטליה. חניבעל נענה לפקודה, הוא חמק ממנה בעזרת צי שיצא מקרוטון בלי שהרומאים ירגישו בכך, והפליג עם צבאו חזרה אל אפריקה. לא ברור מה היה גודל הצבא שחניבעל חזר עמו, חסידיו של סקיפיו טוענים שמספרם הגיע ל-24,000. בעוד חסידי חניבעל מצמצמים את המספר לכדי 10,000. שני הצדדים דחו את פעולות האיבה לשנה הבאה, ועם תחילת השנה נפגשו בקרב זאמה. קרב זה היה הרה אסון מבחינת קרתגו, והיא אולצה לחתום על תנאי שלום משפילים שטבעו את המונח "שלום קרתגו".
המלחמה השלישית
בחוזה השלום שסיים את המלחמה הפונית השנייה, נאסר על קרתגו, בין השאר, לצאת למלחמה ללא אישורו של הסנאט הרומי והוטלו הגבלות על גודל הצי הקרתגי. הרומאים, שזכרו את התנהלותה של המלחמה הפונית השנייה, שבה קרתגו כמעט כבשה והשמידה את רומא, החלו לחשוש מהתאוששותה המהירה של קרתגו ומהאפשרות שזו תהפוך שוב לאיום על שליטת רומא בים התיכון. התאוששותה של קרתגו הביאה את הרומאים להבנה שרק מלחמה תוכל לנטרל כל איום עתידי שקרתגו תוכל להווה על רומא. קאטו הזקן, שהיה ממובילי הקו האנטי-קרתגי, הטיב לבטא תחושה זו, בכך שסיים כל נאום במילים "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו".
העילה של רומא לפתיחה במלחמה הגיעה כאשר מסיניסה מלך נומידיה, שהיה בן בריתה של רומא, ניצל את חולשתה המדינית והצבאית של קרתגו והחל לבצע פשיטות על עריה. הקרתגים שלחו תחילה משלחת לסנאט הרומאי, שביקשה אישור לפתוח במלחמה נגד נומידיה, אולם נענו בשלילה. בינתיים סיימו הקרתגים לשלם את פיצויי המלחמה שהיו חייבים לרומאים בעקבות תבוסתם במלחמה הפונית השנייה, ולפיכך ראו את עצמם משוחררים מן ההתחייבויות שלקחו על עצמם בחוזה השלום, והכריזו מלחמה על נומידיה בשנת 151 לפנה"ס. כך סיפקו הקרתגים לרומאים עילה לצאת למלחמה, ואלה אכן הכריזו מלחמה על קרתגו בשנת 150 לפנה"ס. מצב הקרתגים לא אפשר להם לנהל מלחמה נגד רומא. הם הבינו את טעותם ושלחו שגריר לסנאט הרומאי, עם ייפוי כוח מלא לקבל כל תכתיב רומאי. הרומאים תבעו מהקרתגים להעביר לרשותם את כל ספינות הצי הקרתגי, תבואה ואת כל נשקו של הצבא. באין ברירה צייתו הקרתגים לדרישת הרומאים, אך אז העלו הקונסולים דרישה נוספת: כי העיר קרתגו תיהרס ותושביה יתיישבו מחדש לפחות עשרה מיל לתוך היבשה. הקרתגים, שהזדעזעו מן הדרישה הרומאית, סירבו לה והחליטו להילחם. כל כושר הייצור הקרתגי הוסט למאמצי החימוש מחדש. כל עבד, איש ואישה גויסו לצבא, פסלי האלים ומבני ציבור נהרסו כדי לספק מתכת למען בניית כלי מלחמה, ומסופר שהנשים הקרתגיות אף תרמו את שערן הארוך על מנת ליצור חבלים עבור הבליסטראות ומכונות המלחמה. בסופו של דבר, אף על פי שמסרה בתחילת העימות את כל נשקה, הצליחה קרתגו לייצר בתוך חודשיים עשרות אלפי כלי מלחמה ולבנות צי חדש בן 120 ספינות.
הצבא הרומי והצי הרומי התחילו את המלחמה על ידי הטלת מצור על קרתגו. המצור ארך שלוש שנים, שבמהלכן נכשל כל ניסיון רומאי להסתער ולפרוץ את חומות העיר. פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס, שהצטיין במלחמה כטריבון, נבחר בשנת 147 לפנה"ס למשרת הקונסול. תחת הנהגתו של סקיפיו הצליחו הרומאים לפרוץ לתוך העיר. קרבות מרים התנהלו על השליטה בכל רובע. כל רובע שכבשו הרומאים נשרף עד היסוד במצוותו של סקיפיו, לבסוף, אחרי שישה ימי לחימה, המפקד הקרתגי של העיר עזרובעל הגיש את כניעתו לסקיפיו. מבחינת קרתגו היו תוצאות המלחמה הרסניות. מתוך חצי מיליון תושבים רק עשרה אחוז שרדו את המלחמה, אך גורלם לא שפר עליהם מכיוון שנמכרו לעבדות על ידי הרומאים. במצוות הסנאט שרף סקיפיו את קרתגו עד אפר ואדמתה נחרשה. היא הפכה לפרובינקיה רומאית במהלך המאה ה-1.
רגלים
הכוחות הרגליים הקרתגיים היו פרוסים במערך הפלנקס, ונשקם דמה לזה של ההופליטים היוונים. ציודם כלל חנית, חרב קצרה, קסדת ברונזה, מוקיים (מברך עד לנעל), שריון חזה מקשקשים, ברונזה או פשתן, ומגן עגול גדול. במאה-3 הושפעו הכוחות הקרתגים ממערך הפלנקס המקדוני שפשט בעולם ההלניסטי.
במאה הרביעית לפני הספירה נודעה בקרתגו יחידה מובחרת שכונתה 'הגדוד הקדוש'. הגדוד מנה כ-2500 אזרחים מהמשפחות העשירות והמיוחסות בעיר, והלוחמים בו צוידו במיטב הנשק והשריון, ואומנו מילדות להילחם במערך פלנקס כבד. הגדוד השתתף במלחמות קרתגו נגד היוונים בסיציליה, והושמד בשנת 339 לפנה"ס בקרב קרימסוס. מאוחר יותר, בשנת 310 לפנה"ס, הובס הגדוד לאחר לחימה עזה מול צבאו של הטיראן הסירקוזי אגאתוקלס, שפלש לאפריקה. לאחר קרב זה הגדוד הקדוש לא מופיע עוד בהיסטוריה של קרתגו.
במהלך המלחמה הפונית השנייה אימצו כוחות קרתגים (בעיקר לובים, שתפקדו גם קודם כחי"ר כבד) ציוד ופריסה שדמו לאלה של הצבא הרומי. הכוחות הללו זכו מאוחר יותר לתואר 'ותיקי המערכה האיטלקית' והיו ליחידת העלית הקרתגית. הכוח שימש כחי"ר הכבד בצבא חניבעל, ומילא תפקיד מרכזי בקרב קאנאי ובקרב זאמה, שם למעשה הושמדו.
פרשים
אומנם ידוע על קיומו של כוח פרשים קרתגי, אך אין עליו מידע רב. ככל הנראה דמו הפרשים הקרתגים לסגנון ההלניסטי. יחידות פרשים קרתגיות הופיעו בקרב זאמה, וכן בקרב בגרדס (255 לפנה"ס). החשובים שבפרשים היו דווקא הנומידים, מבעלי בריתה הקרובים של קרתגו, שנחשבו בין הפרשים המעולים של העולם העתיק.
הצבא הקרתגי עשה שימוש גם במרכבות לוביות שנרתמו לארבעה סוסים, אך השימוש בהן פסק בתקופת המלחמות הפוניות.
פילים
קרתגו החלה להשתמש בפילי מלחמה רק במאה ה-3 לפנה"ס וזאת תוך כדי חיקוי של כוחות אחרים במזרח התיכון. פיל המלחמה הקרתגי היה פיל צפון אפריקני (Loxodonta africana pharaoensis), תת-מין קדום של הפיל האפריקאי, שנכחד מאז. פילים אלו היו קטנים יותר מהפילים האסייתיים, אם כי אוזניהם היו גדולות יותר וגבם קעור. זכר בוגר היה גדול בהרבה מהנקבה, אורכו (כולל החדק) 6-7 מטר, גובהו 3-4 מטר והוא שוקל 5.5 -6 טון. הם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים שלושה אנשים שהיו בעיקר קשתים או מטילי כידונים. מלבד זאת היה גם נהג שכיוון את הפיל. במקרה שהפיל איבד שליטה נהגו הקרתגים לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו. לעיתים נדירות השתמשו הקרתגים גם בפילים אסייתיים גדולים יותר אך קשים לשליטה.
המטרה העיקרית של הפילים הייתה לפרוץ את מערך האויב ולערער אותו, לפני ההתקפה העיקרית של הרגלים והפרשים הקרתגים. בנוסף, הפילים יצרו מהומה ופאניקה בקרב לוחמי האויב וסוסיהם. החיסרון בשימוש בפילים הוא הססנותם הטבעית, וקשיי האילוף שלהם. פיל מבוהל, מאולף ככל שיהיה, עלול בשעת קרב להפנות את עורפו ולדרוס את מפקדו. האסטרטגיה שבה נקט סקיפיו אפריקאנוס בקרב זאמה ניצלה את ההססנות והביישנות של החיה כדי להבריחה משדה הקרב בלי שתגרום נזק. שימוש קרתגי מוצלח בפילים נעשה בקרב בגרדס (255 לפנה"ס), ובקרב נהר טחו (220 לפנה"ס).
הצי הימי
עיקר תפארתה של קרתגו היה הצי הימי שלה, כראוי לשורשיה הפיניקיים. בשונה מצבא היבשה, שגויס מבעלות בריתה ונתיניה לקראת מלחמה ופורק לאחריה, הצי הימי היה חיל קבוע, ושירתו בו אזרחים מהמעמדות הנמוכים בקרתגו. בסיסו של הצי היה בנמל צבאי גדול בקרתגו, שנבנה בצורה מעגלית כשבמרכזו אי מלאכותי עם לשכתו של מפקד הצי. עוצמתו של הצי ומספר ספינותיו נשמרו בסוד.
ספינות המלחמה באותם הימים היו ספינות משוטים בעלות מפרשים, והסוג הרווח היה הטרירמה. במאה ה־3 לפנה"ס הוכנסה לשירות ספינה גדולה יותר - חמש חתרית (קווינקוורמה).
הטקטיקה הימית המקובלת הייתה ניגוח ספינות האויב בעזרת איל ניגוח שהותקן בחזית הספינה. במהלך המלחמה הפונית הראשונה, לא הצליחו הרומאים להתמודד עם הצי הקרתגי בטקטיקות הימיות הרגילות, ולכן פיתחו גשרים ניידים (corvus) שאיפשרו להם לנצל את יתרונם בלוחמה היבשתית ולהשתלט על הספינות הקרתגיות.
במסגרת תנאי הכניעה הנוקשים שלאחר המלחמה הפונית השנייה (הסכם שכונה שלום קרתגו) פורק צי המלחמה הקרתגי למעט עשר ספינות.
יחסי אלבניה–מרוקו
יחסי אלבניה–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אלבניה לבין ממלכת מרוקו.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אלבניה לבין ממלכת מרוקו כוננו ב-11 בפברואר 1962. אלבניה מנהלת את האינטרסים שלה במרוקו באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה במדריד, מן הצד שני, מרוקו מנהלת את האינטרסים שלה באלבניה באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה ברומא. אלבניה בעבר הכירה דה פקטו בסהרה המערבית אך בינואר 2005 ביטלה את הכרתה זו ועברה לצד המרוקאי.
מאז כוננו המדינות את היחסים ביניהן, שני הצדדים משתפים פעולה, בעיקר בתחום הסחר. היחסים בין שתי המדינות בתחום המשפטי הם יחסים שבירים. שר החוץ האלבני ביקר במרוקו ב-5 באוקטובר 2015. הביקור האחרון מהצד המרוקאי בטירנה התנהל ב-19 באפריל 2010, זה היה ביקור של שרת החוץ לטיפה אח'ארבאח.
הסחר שבין מרוקו לאלבניה הוא צנוע. מרוקו מייצאת לאלבניה בעיקר דגים וביגוד. אלבניה מייצאת למרוקו בעיקר צמחי מרפא וחלקי חילוף לרכב.
עידן אלתרמן
עידן אלתרמן (נולד ב-3 באוקטובר 1971) הוא קומיקאי, שחקן, סטנדאפיסט ומוזיקאי ישראלי. ידוע בעיקר בזכות היותו חלק מחבורת "פלטפוס", בזכות שיתוף הפעולה הקומי שלו עם אבי גרייניק ובגילומו את מיקי ברנשטיין בסיטקום "החיים זה לא הכל".
ביוגרפיה
נולד בחיפה לדורון אלתרמן, מהנדס אזרחי ולרחל אלתרמן, מתכננת ערים ומשפטנית, פרופסור בטכניון. סבו, אבי אמו, היה סיני לייכטר, היסטוריון וחוקר של הפולקלור, יליד קיילצה שבפולין, שחיבר וערך אנתולוגיה רחבת-היקף של שירי עם ביידיש.
את לימודי התיכון עשה אלתרמן במרכז חינוך ליאו באק. באותה עת השתתף ב"קבוצת התיאטרון לנוער" שפעלה בבית רוטשילד בעיר, בהדרכת הבמאי אילן תורן.
את שירותו בצה"ל, בין השנים 1990–1993, עשה בלהקת פיקוד מרכז.
בשנת 1992 החל להופיע יחד עם אבי גרייניק במופע "פגע וברח" שהיה "ערב במה פתוחה" לכישרונות צעירים במועדון "דומינו גרוס" בתל אביב. לאחר כחודשיים, גיבשו מופע בשם "ילדים סורגים לאלוהים" (משחק על שם הסרט "ילדים חורגים לאלוהים"). בשנת 1993 הופיע לצד גרייניק בערוץ הראשון בתוכנית "סופשבוע" בהנחיית דודו טופז, שם גילמו השניים במערכון את צמד הילדים איציק וחזי. ב-1994 החלו אלתרמן וגרייניק להשתתף בתוכנית הבידור והמערכונים "פלטפוס" בטלוויזיה החינוכית, בה פרצו השניים לתודעה. ב-2015 חזרו אלתרמן וגרייניק להופיע יחד במופע הסטנדאפ "ילדים סורגים לאלוהים 2".
תיאטרון
ב-1993 שיחק (והשתתף בתרגום וכתיבת הגרסה העברית) במחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שביימה שירילי דשא בהפקת אברהם דשא פשנל.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1995 שיחק בהצגה "קידוש" שכתב וביים שמואל הספרי. ב-1999 שיחק בהצגה "סקפינו" - עיבוד מודרני ל"תעלולי סקפן" מאת פרנק דנלופ וג'ים דייל. ב-2007 שיחק במחזמר "אבניו קיו" מאת רוברט לופז וג'ף מרקס שביים משה קפטן. ב-2022 שיחק בהצגה "המחליפה" שביים ליאור אשכנזי.
בתיאטרון באר שבע: בשנת 2010 החל לגלם את אלן פליקס במחזה הקומי "שחק אותה סם" מאת וודי אלן שביים אילן אלדר בתיאטרון באר שבע, תחילה כמחליפו של גורי אלפי בתפקיד הראשי ולאחר מכן כשחקן קבוע. ההצגה הפכה לשלאגר הגדול ביותר בתולדותיו של תיאטרון באר שבע, הגיעה ל-260 הצגות בשנה הראשונה להופעתה וירדה מהבמות ב-2014 לאחר 300 הצגות. ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לקומדיה הטובה ביותר לשנת 2010.
בתיאטרון הבימה: ב-2012 גילם את יורם צוקרמן, רווק תל אביבי שמואס בחייו במחזמר "נתתי לה חיי" שכתב וביים מאור זגורי על פי שירי דני סנדרסון. ב-2013 גילם את טריפ בהצגה "ערי מדבר אחרות" שכתב ג'ון רובין בייטס וביים חנן שניר. ב-2014 שיחק בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים אילן רונן.
בתיאטרון תל אביב: ב-2019 גילם גנב במחזמר "בילבי" שתרגמה סמדר שיר, וביים רפי ניב.
ב-2021 כיכב במחזמר "הסוף". המחזמר זכה בארבעה פרסי קיפוד הזהב לשנת 2021: בהם ההצגה הנבחרת ושחקן השנה לעידן אלתרמן.
טלוויזיה וקולנוע
ב-1995 גילם את נוני בסרטו של אסי דיין, "שמיכה חשמלית ושמה משה". שנה אחר כך, גילם את יונתן בסרט "לילה לבן", שכתב (לצד יואב הלוי) וביים ארנון צדוק.
ב-1997 גילם את רן בסרטו הנוסף של אסי דיין "מר באום".
בין השנים 1998–2001 שיחק בתפקיד "רומנו" בסדרה "טירונות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
הבנק המרכזי של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (בקוריאנית: 조선민주주의인민공화국중앙은행) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של קוריאה הצפונית, האחראי על הנפקת המטבע של המדינה, וון צפון-קוריאני.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בשנים 1999–2000 הופיע יחד עם אבי גרייניק בדמויותיהם של צחי ומאיר בפינה קבועה בתוכנית האירוח "אברהם ויעקב" בהנחיית אברי גלעד וקובי מידן, אשר שודרה בערוץ 2.
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
הבנק הוקם בתאריך 6 בדצמבר 1947, והוא כפוף להוראות הקבינט של קוריאה הצפונית.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
ב-2001 החל להנחות לצד אבי גרייניק את תוכנית הטלוויזיה "כוכבי השכונה" בערוץ 2 (אשר שודרה עד שנת 2003), בדמויותיהם של "צחי ומאיר" מהתוכנית "פלטפוס". באותה שנה החל לגלם את מיקי ברנשטיין בקומדיית המצבים הפופולרית "החיים זה לא הכל" שכתב דניאל לפין וביים עדי בנימינוב. אלתרמן השתתף בכל 9 עונות הסדרה עד שנת 2011.
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
הבנק המרכזי מפעיל למעלה מ-220 סניפים ברחבי קוריאה הצפונית, וכן מנפיק כרטיס חיוב עצמאי בשם צ'ונסונג (Chŏnsŏng).
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בין השנים 2004–2006 התארח בתוכנית "משחק מכור".
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
נשיא הבנק החל משנת 2014 הוא קים צ'ון ג'יון, אשר החליף את פאק ריונג-צ'ון.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
ב-2005 ביים, כתב והשתתף בסרט התיעודי "נמוך". הסרט, ששודר בערוץ 2 בשנת 2006, עסק באנשים ובילדים קטני קומה ועל השפעת גובהם על חייהם. בין השאר השתתפו בו הזמר ערן צור, הצלם אלכס ליבק והשחקן עפר שכטר. ב-2005 התארח בתוכנית "מכת מדינה". בין השנים 2007–2010 יצר (יחד עם יעל לבנטל ודנה עדן) ושיחק בתוכנית המערכונים "לא לפני הילדים". ב-2007 התארח בתוכנית "מועדון לילה".
ב-2008 גילם את ארתור בסרט האמריקני "אדם בן כלב" שכתב נח סטולמן (על פי ספרו של יורם קניוק) וביים פול שרדר. ב-2011 גילם את המנהל ירחמיאל מופרנץ בסדרה לילדים "יוני והמחוננים", שביים עופר ויצמן. ב-2012 השתתף בגרסה הישראלית של הקומדיה "נשואים פלוס" שביים עופר ויצמן.
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
היסטוריה
ב-15 בפברואר 1946, בתקופת הכיבוש הצבאי הסובייטי בקוריאה (לאחר תום מלחמת העולם השנייה ותום תקופת הכיבוש היפני בקוריאה), הכריזו השלטונות הסובייטים על הקמת הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית, שאמור היה להיות תחת שליטת הצבא הסובייטי. עם זאת, הבנק נכשל בהשגת מטרותיו בתקופה זו, כאשר ועדת המעבר הצפון-קוריאנית (שנועדה לקבל את השליטה במדינה עם תום תקופת הכיבוש הסובייטי) בחרה שלא לשתף פעולה עם הבנק, ובמקום זאת להשתמש בשירותיו של בנק החקלאים, שפעל במדינה בתקופה זו.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
ב-2006 הנחה תוכנית ראיונות אישיים עם קומיקאים בשם "עושים צחוק", אשר שודרה בערוץ 2. נוסף על כך, הנחה והשתתף בתוכנית "של מי השורה הזאת?" ששודרה בערוץ 10 ובתוכנית "הרצועה" בערוץ ביפ. בין השנים 2009–2010 השתתף בפאנל התוכנית "צחוק מעבודה".
תבנית ריבועית
הגדרה
יהי V מרחב וקטורי מעל שדה F. תבנית ביליניארית היא פונקציה המהווה העתקה ליניארית בכל אחד מהרכיבים שלה. (V,b) נקרא מרחב ביליניארי. התבנית היא סימטרית אם לכל x,y \in V.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בשנים 2008–2009 שיחק בשתי העונות הראשונות של התוכנית "שבוע סוף" ששודרה בערוץ 2 ברשת.
הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
היסטוריה
ב-6 בדצמבר 1947, ובמסגרת רפורמה כלכלית מקיפה, אוחד בנק החקלאים עם הבנק המרכזי, במטרה להבטיח פיקוח צמוד יותר מטעם ועדת המעבר הצפון-קוריאנית על המצב המוניטרי במדינה.
תבנית ריבועית
הגדרה
אומרים ששני מרחבים ריבועיים הם איזומטריים אם קיים איזומורפיזם של מרחבים וקטוריים, המשמר את התבנית.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2014 עלתה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "חדשות מן העבר", אותה הוא הגיש לצד מירי נבו.
Ras
Ras היא משפחה של חלבונים שלהם תפקיד חשוב בהעברת אותות בתא. כל החלבונים במשפחה זו הם חלבונים מסוג small GTPase, חלבונים המסוגלים לפרק מולקולות GTP ל-GDP. השם של משפחת חלבונים זו נגזר מ"Rat sarcoma", הרומז לאופן הגילוי של החלבונים הראשונים במשפחה זו. השם ras מתייחס גם לגנים המקודדים חלבונים השייכים למשפחה.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2015 גילם אלתרמן את "פרצל" בתוכנית הילדים "דן ומוזלי" שכתבו שחר סיטנר ואור ישראלי וביימו אריה בן ציון ובובי לקס בטלוויזיה החינוכית הישראלית. באותה שנה שיחק בסרט "10% ילדה שלי" של אורי בר-און.
Ras
כאשר Ras "מופעל" בעקבות סיגנל שמגיע לתא הוא מפעיל בעקבותיו חלבונים נוספים שלבסוף משפיעים על ביטוי של גנים המעורבים בגדילה של התא, התמיינות והישרדות. בגנים של ras עשויות לקרות מוטציות הגורמות ליצירה של חלבוני Ras שנמצאים בצורה המופעלת באופן תמידי, ובכך לגרום לביטוי יתר של מסלולי איתות בתא, אף ללא קבלת סיגנלים. בשל תפקידו החשוב בגדילה ובהתחלקות של התא, מוטציות כאלו יכולות להביא לסרטן. Ras הוא אחד האונקוגנים הבולטים ביותר במחלות סרטן אנושיות - מוטציות הגורמות ל-Ras המופעל באופן תמידי מופיעות ב-20-25% מהגידולים באדם, ובסרטנים מסוימים (כדוגמת סרטן הלבלב) מוטציות כאלו מופיעות בכמעט 90% מהמקרים.
היסטוריה
בשנות השישים התגלו בחולדות נגיפים מחוללי סרטן על ידי ג'ניפר הארווי (Jennifer Harvey) וורנר קירשטיין (Werner Kirsten), ואלו נקראו בהתאם על שם מגליהם Harvey sarcoma virus ו-Kirsten sarcoma virus. במחקרים שערכו אדוארד שקולניק (Edward M. Scolnick) וחוקרים נוספים במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בנגיפים אלו זוהו שני הגנים הראשונים במשפחה של ras, והם נקראו בהתאמה נקראו HRAS ו-KRAS. גנים אלו נקראו ras על שם Rat sarcoma, שכן הם גרמו לסרקומות (גידולים ברקמת החיבור) בחולדות.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
ב-2017 החל שידור הסדרה לילדים "בית הכלבים", בה הוא מגלם את השכן הנרגן המכונה "יקי קקי".
מיילו גיבסון
מיילו גיבסון (באנגלית: Milo Gibson; נולד ב-16 בנובמבר 1990) הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2019 גילם את אליהו בסדרת הטלוויזיה "המדובב".
מיילו גיבסון
ביוגרפיה
גיבסון נולד וגדל במאליבו, קליפורניה שבארצות הברית. אביו הוא שחקן הקולנוע ההוליוודי מל גיבסון. גיבסון עבד כחשמלאי לפני שהחל את קריירת המשחק שלו. גיבסון ערך את הופעת הבכורה שלו בסרטו של אביו, "הסרבן".
עידן אלתרמן
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2023 יצא לאקרנים הסרט "העיר הזאת", אופרת ראפ בלשית ישראלית בהשתתפותו.
מיילו גיבסון
ביוגרפיה
גיבסון שיחק בתפקיד ראשי כסגן ג'וני קנט בסרט דרמת המלחמה הביוגרפית "הוריקן" משנת 2018.
עידן אלתרמן
חיים אישיים
אלתרמן היה נשוי למיה פרי, ששימשה בעבר כמנהלת הלשכה המשפטית של האגף לאיגוד מקצועי ב. הם נפרדו לאחר כ-25 שנות זוגיות ולהם בת ובן. ב אלתרמן בזוגיות ומתגורר בתל אביב.
Ras
היסטוריה
ב-1982 התגלו ואופיינו גני ras מתמירים שהופיעו בסרטנים אנושיים על ידי ג'פרי קופר מהרווארד, מריאנו ברבסיד וסטיוארט הארונסון מ-NIH, ורוברט ויינברג מ-MIT. גן ras נוסף התגלה על ידי חוקרים במכון לחקר הסרטן (ICR) ונקרא NRAS כיוון שהתגלה בתאים שנלקחו מגידול נוירובלסטומה.
שלושת הגנים של ras מקודדים חלבונים דומים מאוד המורכבים משרשראות של כ-188–189 חומצות אמינו ומסומנים כ-H-Ras, N-Ras ו־K-Ras4A ו-K-Ras4B (שני חלבוני ה-K-Ras הם בגלל שחבור חליפי).
תפקוד
חלבוני Ras מתפקדים כמתגים מולקולריים המבקרים רשתות איתות תוך תאיות. Ras שולט על מסלולי מעבר אותות רבים כדוגמת פרוליפרציה, התמיינות, היצמדות תאים (adhesion), אפופטוזה ונדידת תאים.
Ras מפעיל מספר מסלולי איתות בתא, אחד מהם הוא MAPK/ERK. מסלול זה מעביר אותות הלאה הגורמים לבסוף לשעתוק של גנים המעורבים בגדילה ובחלוקת תא.
Ras הוא חלבון G או חלבון קושר נוקלאוטיד גואנין. הוא מורכב מתת יחידה של small GTPase, שלה דמיון לתת היחידה Gα בחלבוני G הטרוטרימרים (large GTPase). חלבוני G מתפקדים כמתגים איתות בינאריים ולהם מצב "מופעל" ו"כבוי". במצב "כבוי" הוא קשור ל-GDP, ואילו במצב "מופעל" Ras קשור ל-GTP, שביחס ל-GDP מכיל קבוצת זרחה נוספת. קבוצת הזרחה הנוספת מפעילה את החלבון, וכשהיא משתחררת החלבון חוזר למצב כבוי (באמצעות שינוי קונפורמציה).
התהליך של החלפת הנוקלאוטיד הקשור מזורז על ידי חלבוני GAP (GTPase activating protein) ו-GEF (guanine nucleotide exchange factor). החלבון Ras מקדם פעילות GTPase, כלומר הוא בעצמו הופך מולקולת GTP ל-GDP, אולם תהליך זה איטי מכדי לפעול באופן יעיל, ולכן חלבון GAP יכול להיקשר אליו ולייצב המנגנון הקטליטי של Ras, באמצעות הספקת שיירים קטליטיים כך שמולקולת מים תמוקם באופן אופטימלי להתקפה נוקלאופילית של הגמא-פוספט של GTP. כשקבוצת הפוספט משתחררת מולקולת ה-Ras קשורה ל-GDP, ובצורה זו פעילות האיתות של Ras "נכבית". כיוון שבצורה זו Ras עובר למצב כבוי, חלבוני GAP מאיצים את האינאקטיבציה של Ras. לעומתם, GEF מזרז את התגובה של שחרור GDP מ-Ras, ולאחר שזה משוחרר נקשרת ל-Ras מולקולה חדשה של GTP, ולפיכך GEF מזרז אקטיבציה של Ras. חלבוני GEF מוכרים לדוגמה הם Sos (Son of Sevenless) ו-Cdc25.
תבנית ריבועית
תבניות ריבועיות וביליניאריות
במאפיין שונה מ-2, כל תבנית ריבועית מושרית מתבנית ביליניארית סימטרית. גם ההפך נכון, כלומר כל תבנית ביליניארית סימטרית מוגדרת על ידי תבנית ריבועית, לפי הזהות הפולרית. מזהות זו נובע כי התבנית הבילינארת הסימטרית המשרה את התבנית הריבועית היא יחידה. במאפיין 2 הקשר מעט יותר מסובך, והקורא שאינו מעוניין במקרה זה יכול לדלג על שאר הסעיף.
נקבע מרחב וקטורי מעל שדה ממאפיין כלשהו. נסמן ב- את מרחב התבניות הביליניאריות. כל תבנית ביליניארית b, לאו דווקא סימטרית, משרה כאמור תבנית ריבועית, לפי, וכל תבנית ריבועית מתקבלת באופן כזה. תבנית ביליניארית המקיימת b(x,x) = 0 נקראת תבנית מתחלפת (alternating); את מרחב התבניות המתחלפות מסמנים ב-. יש התאמה חד-חד-ערכית על בין מרחב התבניות הריבועיות, לבין מרחב המנה. מאידך, כל תבנית ריבועית מגדירה תבנית ביליניארית סימטרית ; זוהי העתקה מ- אל (מרחב התבניות הסימטריות), וההרכבה היא.
במאפיין שונה מ-2, תבנית היא מתחלפת אם ורק אם היא אנטי-סימטרית; אפשר לפרק, וכך מתקבלת התאמה בין תבניות ריבועיות לתבניות ביליניאריות סימטריות;.
לעומת זאת במאפיין 2, מתקיים פירוק אחר לגמרי: (כאשר  הוא מרחב התבניות האלכסוניות), המאפשר להציג תבנית ריבועית באופן יחיד דרך תבנית ביליניארית משולשית. מכיוון שבמאפיין 2 מתקיים, התבנית b_q היא תמיד מתחלפת. הגרעין של ההתאמה המוגדרת לפי  הוא אוסף המטריצות האלכסוניות.
מטריצות והצורה האלכסונית
לאחר שקובעים למרחב הווקטורי V בסיס B, כל תבנית *ביליניארית* אפשר לייצג באופן יחיד על ידי מטריצה ריבועית, לפי הנוסחה. בחירת בסיס שונה תוביל למטריצה מייצגת חופפת. לכן, מיון תבניות ביליניאריות עד כדי איזומורפיזם, שקול למיון של מטריצות עד כדי חפיפה. התבנית סימטרית אם ורק אם המטריצה סימטרית.
במאפיין שונה מ-2 כל מטריצה סימטרית חופפת למטריצה אלכסונית, ולכן כל תבנית ריבועית אפשר להציג בצורה אלכסונית :, אותה מסמנים.
מעל הממשיים, המעבר לצורה אלכסונית קובע את סימן סילבסטר של התבנית, השווה למספר המקדמים החיוביים פחות מספר המקדמים השליליים. הסימן קובע את הגאומטריה של המשטח q=0, ואת ההתנהגות של התבנית בסביבת האפס. אם כל הסימנים באלכסון שווים, התבנית חיובית לחלוטין או שלילית לחלוטין. עובדה זו מאפשרת למיין נקודות קיצון של פונקציות בכמה משתנים: סוג הנקודה נקבע על ידי התבנית הריבועית שמשרות הנגזרות השניות (מטריצת הסיאן). אם הנגזרת השנייה בנקודה קריטית היא חיובית לחלוטין, זוהי נקודת מינימום; ואם הנגזרת השנייה שלילית לחלוטין, זוהי נקודת מקסימום.
הרדיקל
תהי b תבנית ביליניארית סימטרית, תת-מרחב. נסמן, זהו המרחב הניצב ל-U ביחס ל- b. הרדיקל של התבנית הוא. אומרים ש-b רגולרית אם יש לה רדיקל טריוויאלי -, ואז המרחב (V,b) נקרא מרחב רגולרי. תבנית ביליניארית היא רגולרית אם ורק אם המטריצה המייצגת היא הפיכה.
בכל מרחב ריבועי יש תת-מרחב רגולרי מקסימלי, שהוא גם איזומורפי למרחב המנה המתקבל מחילוק ברדיקל. אפיון זה מוביל לחקירה של מרחבים ריבועיים רגולריים.
איזוטרופיות ומרחב היפרבולי
יהי (V,q) מרחב ריבועי רגולרי. וקטור v \in V נקרא איזוטרופי אם q(v)=0. תת-מרחב נקרא מרחב איזוטרופי (לחלוטין) אם כל u \in U איזוטרופי. מרחב בו אין וקטור איזוטרופי נקרא אנאיזוטרופי. לדוגמה, מעל הממשיים (או כל שדה סדור אחר), התבנית היא אנאיזוטרופית.