cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פונקציה עולה
באנליזה מתמטית, פונקציה ממשית \ f היא פונקציה עולה בקטע נתון, אם לכל \ x<y בקטע מתקיים \ f(x)<f(y). בדומה, פונקציה יורדת היא כזו המקיימת \ f(x)>f(y) לכל \ x<y. אחת השאלות הבסיסיות בחקירה של פונקציה ממשית היא איתור התחומים שבהם היא עולה או יורדת.
פונקציות כאלה שכיחות בכל תחומי המדע: הקצב של תגובה כימית הוא פונקציה עולה של החום; תאוצת הנפילה של גוף היא פונקציה יורדת של המרחק מן הגוף אליו הוא נופל; ההיצע הוא פונקציה עולה של המחיר; כמות הנפט בכדור הארץ היא פונקציה יורדת של הזמן (מאז ראשית ההיסטוריה); ועוד.
פונקציות עולות ופונקציות יורדות הן סוגים מיוחדים של פונקציות מונוטוניות, ביחס לסדר הטבעי בישר הממשי.
הגדרות נוספות
למונח "פונקציה עולה" יש, בהקשרים שונים, שני פירושים קרובים. אם \ f(x)<f(y) לכל \ x<y, אז הפונקציה עולה במובן החזק; אם מתקיים היחס החלש יותר לכל \ x\leq y, אז הפונקציה עולה במובן החלש. באופן דומה מגדירים ירידה במובן החזק ובמובן החלש. פונקציה קבועה \ f(x)=c היא הפונקציה היחידה העולה ויורדת, במובן החלש, באותו קטע.
עליה וירידה אינם מושגים נקודתיים, משום שאת הערך בנקודה יחידה אין למה להשוות. עם זאת, אומרים שהפונקציה עולה בנקודה x אם קיים קטע פתוח המכיל את x, שבו הפונקציה עולה; וכן לפונקציה יורדת.
דוגמאות
כל הדוגמאות הבאות הן של פונקציות ממשיות: דוגמה שאינה פונקציה ממשית:
מונוטוניות ורציפות
אוסף נקודות אי הרציפות של פונקציה מונוטונית הן כולן "נקודות מסוג ראשון". קבוצות נקודות אי-הרציפות היא בת מנייה, הגם שאינה חייבת להיות סופית, ואף יכולה להיות צפופה אפילו כאשר הפונקציה חסומה, כפי שמראה הדוגמה הבאה: מתכונות אלה של נקודות אי-הרציפות נובע שכל פונקציה מונוטונית המוגדרת בקטע סגור, היא אינטגרבילית לפי לבג.
את המונוטוניות אפשר לאבחן באמצעות הנגזרת, במקומות שבהם הפונקציה גזירה: אם פונקציה גזירה מונוטונית עולה בקטע מסוים נגזרתה אי-שלילית. אם היא מונוטונית יורדת, נגזרתה אינה חיובית. במסגרת מחקריו בתורת המידה, הוכיח אנרי לבג שפונקציה מונוטונית היא גזירה כמעט בכל מקום.
לפונקציה עולה מקטע סגור לעצמו יש (בדומה לפונקציה רציפה) נקודת שבת. המשפט אינו נכון עבור פונקציה יורדת.
מונוטוניות ונגזרות
אם פונקציה f עולה במובן החלש בנקודה x, והיא גזירה שם, אז הנגזרת שלה מקיימת. מאידך, אם הפונקציה גזירה ו- \ f'(x)>0, אז היא עולה, במובן החזק, בנקודה x: מבחינת ההתנהגות הנקודתית, העובדה ש- אינה מספיקה אפילו לעליה במובן החלש, כמו שמראה למשל הפונקציה \ f(x)=x^2 בנקודה x=0. באופן דומה, אף אם הפונקציה עולה במובן החזק, זה אינו מבטיח שהנגזרת תהיה חיובית ממש, כפי שמדגימה הפונקציה \ f(x)=x^3.
כאשר מדובר בקטע פתוח, אם הפונקציה גזירה בכל הקטע והנגזרת שלה אי-שלילית, אז היא עולה שם במובן החלש. כך מתקבלים הקשרים
במסגרת מחקריו בתורת המידה, הוכיח אנרי לבג שפונקציה מונוטונית היא גזירה כמעט בכל מקום.
הר יונה ג'
הר יונה ג' היא שכונה חרדית הממוקמת על הר יונה בנוף הגליל (נצרת עילית לשעבר), צפונית מזרחית לשכונת רמות גולדה מאיר שנקראה בעבר 'הר יונה א' ו'הר יונה ב'.
על השכונה
הקמת השכונה החלה במאי 2012, וב-2016 היא החלה להתאכלס. במקום קיימות מספר קהילות, ליטאים, ספרדים, חסידי ברסלב, חסידי בעלז, חסידי תולדות אברהם יצחק. בסוף 2019 פורסם כי בחסידות ערלוי מתכוונים להקים קהילה בשכונה. ואחרי זה גם קהילת 'קהל חסידי ירושלים', טשערנאביל, נדבורנא, דושינסקיא ומשכנות הרועים
רבני השכונה הם: הרב מאיר יהודה פישר רב הקהילה התורנית, הרב שלמה ליפשיץ רב קהילת אוהל יעקב, הרב נפתלי אופמן רב קהילת בעלז, הרב שמעון דב בראנסדורפר רב קהילת תולדות אברהם יצחק, הרב נתן בן סניור רב הקהילה הספרדית, והרב צבי ליברמנש רב קהילת ברסלב.
מוסדות בשכונה
רוב הקהילות בשכונה מפעילות מוסדות חינוך, בעיקר לגיל הרך. בנוסף קיימים ארבעה בתי כנסת קבועים, מקוואות, ומספר כוללים. כמו כן החלה הקמת מרכז מסחרי בשכונה בשטח של כ-4,000 מ"ר.
תחבורה ציבורית
השכונה מחוברת עם מרכז העיר נוף הגליל באמצעות קווי התחבורה הפנימיים 39 ו-49. בנוסף קיים קו 828 לנסיעה ישירה לבני ברק, קו 956 לירושלים, קו 354 לעפולה וקו 440 לצפת.
סרט קצר
היסטוריה
תחילת השימוש במונח באמריקה של העשור השני של המאה ה-20. בתקופה זו, החלה מגמת התארכות של סרטי הקולנוע. בתוכנייה קולנועית טיפוסית, הוקרנו מספר סרטים קצרים ורק אחריהם סרט באורך מלא. סרטים קצרים אלה היו מצולמים או סרטי אנימציה. בעיקר נעשה שימוש בסרטי קומדיה קצרים, בכיכובם של קומיקאים מפורסמים כמו צ'ארלי צ'פלין, לורל והארדי ובאסטר קיטון, שחקנים שהתפרסמו בזכות הסרטים הקצרים לצד סרטיהם באורך מלא.
סרטים מצוירים ויומני קולנוע החלו את דרכם בדרך זו. לעיתים פחות תכופות, הוקרנו גם סרטי מסע, ביוגרפיות מוסרטות או קונצרטים. תבנית זו הייתה כה פופולרית, עד שרובן ככולן של חברות הפקת הסרטים העסיקו מחלקות שלמות, שתפקידן היה לפתח ולהפיק סרטים אלה. בתקופת הסרטים האילמים וראשית תקופת הסרטים הקוליים, היו חברות שיצרו אך ורק סרטים קצרים.
בשנות ה-50, עם התחזקות מעמד הטלוויזיה בתרבות הפופולרית, ירד קרנם של הסרטים הקצרים. סרטים קצרים ישנים שודרו בשידורים חוזרים בחינם, ורק הסרטים המצוירים הפופולריים המשיכו להיות מופקים. עד סוף שנות ה-60, עלות ההפקה של סרטים קצרים מסחריים לא הצדיקה את התמורה, והם נעלמו כליל מהמסכים של בתי הקולנוע.
גרגוריוס העשירי
ביוגרפיה
מאז 29 בנובמבר 1268 לא ישב אפיפיור על הכס הקדוש, בגלל חילוקי דעות שנתגלעו בין הקרדינלים הצרפתים לבין הקרדינלים האיטלקים. בגלל המצב הפוליטי, כל צד רצה באפיפיור בן ארצו. הקיפאון הגיע לקיצו כאשר אנשי ויטרבו הסירו את הגג מעל הבית שבו התכנסו הקרדינלים "כדי לאפשר להשפעות אלוהיות לכוון ביתר קלות את דיוניהם", ומנעו מהם כל מזון מלבד לחם ומים. שלושה ימים מאוחר יותר נבחר לאפיפיור תבאלדו ויסקונטי, שאם כי היה איטלקי, זכה באמונם של מלכי צרפת ואנגליה.
סרט קצר
בעידן הקולנוע המודרני
כיום, סרטים קצרים עוסקים פעמים רבות בנושאים שסרטים מסחריים וארוכים יותר נמנעים מלעסוק בהם. היוצרים של סרטים אלה נהנים מחופש יצירה רחב יותר ומיכולת גדולה יותר לקחת סיכונים אומנותיים, אולם על מנת למצוא קהל עליהם להסתמך על פסטיבלי סרטים והקרנות בסינמטקים. גם בצד המסחרי, קיימת היום נוכחות לסרטים הקצרים. סרטים קצרים מהווים תוספות פופולרית ל-DVD. סרטים אלה מכילים לרוב תיעוד "מייקינג אוף" של הפקת הסרט. את סרטי האנימציה באורך מלא של חברת פיקסאר, מקדימה הקרנה של סרט אנימציה קצר של החברה. סרטים קצרים צוברים פופולריות גם בקרב יוצרי סרטים חובבים, העושים שימוש בציוד הצילום ההולך ונעשה זול יותר, לצד תוכנות לעריכת וידאו, שנעשו זמינות ונגישות בשנים האחרונות.
גרגוריוס העשירי
ביוגרפיה
הקרדינלים קיוו שיעשה ככל שביכולתו כדי להציל את ארץ הקודש מידי המוסלמים. הוא אימץ לעצמו את השם גרגוריוס העשירי, ולפני שעזב את עכו נשא דרשה שבה אמר: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני. תדבק לשוני לחיכי אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי", על פי תהילים קל"ז, פסוקים ה' - ו'. במכתב אל הנסיך אדוארד, שהיה עדיין בעכו, הוא תיאר את מסעו לוויטרבו, ובמכתב אל פיליפ השלישי, מלך צרפת הוא האיץ במלך לשלוח עזרה לצלבנים בארץ ישראל.
ב-1271, מיד אחרי שנבחר, קיבל מכתב מקובלאי חאן, שליט מונגוליה (ששלט גם בסין) שבו נתבקש האפיפיור לשלוח לו 100 מיסיונרים ושמן מן המנורה שבכנסיית הקבר הקדוש בירושלים. גרגוריוס העשירי שלח לקובלאי חאן שני כמרים, ושמן ומתנות אחרות באמצעות מרקו פולו ואביו ודודו של מרקו, שהגיעו לסין ב-1274.
ב-7 באוקטובר 1272 חתם גרגוריוס העשירי על בולה שלפיה פרש את הגנתו על כל היהודים שנמצאו תחת שלטון הנוצרים. בהתאם לבולה זו נאסר על הנוצרים לאלץ את היהודים להתנצר. כמו כן, הוא הורה להוסיף לכל בולת הגנה יהודית סעיף נגד עלילות דם.
בתחילת 1274, באמצעות גאורגיוס אקרופוליטיס, נוהלו שיחות עם האימפריה הביזנטית על איחוד כנסיות. בסופו של דבר המגעים לא הגיעו להסכמה מלאה. ב-1 במאי 1274 כינס גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, שבה הכריז על מסע צלב חדש, ועל גיוס אמצעים למימונו בצורת מיסים שיוטלו על כל המאמינים ברחבי אירופה (18 במאי של אותה שנה). הוא קיבל הבטחה מקיסר האימפריה הביזנטית כי יעשה ככל שביכולתו לסייע להצלחת משימה זו. ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב. אך כל אלה היו לשווא בגלל מותו של גרגוריוס העשירי בינואר 1276.
ראשתנים ננסיים
הראשתניים הננסיים חולקים מעט מן המשותף מהראשתן גדול-הראש: הם קטנים הרבה יותר ממנו, נחיר הנשימה שלהם לא נמצא בחלק הקדמי של הראש כמו לראשתן, ונושאים רק דמיון קל אליו. יש להם ראשים קטנים, קהים ומרובעים מעט, ולסתות נמוכות שנתמכות מלמעלה (כמו לראשתן גדול-הראש עצמו). מבנה הגולגולת הוא מאוד מוזר: האזור עבור הפנים הוא אסימטרי ודומה לזה של הראשתן גדול-הראש, אבל הרבה יותר קצר.
שגרירות
שגרירות היא הדרג הגבוה ביותר של נציגות דיפלומטית, המשמש לקשרים בין ממשלות מדינות. קיום שגרירות מהווה הכרה מלאה במדינה המארחת.
היסטוריה
מוסד השגריר היושב קבע בארץ זרה התחיל באיטליה במהלך המאה ה-15, על ידי דוכסות מילאנו. השגרירים הראשונים נשאו כולם בתואר קונסול האיטלקי.
במהלך קונגרס וינה ב-1815 נקבעו "תקנות הסיווג של כוח אדם דיפלומטי" שקבעו מערכת בינלאומית של דרגות דיפלומטיות, וכי שגרירים הם בדרגה ראשונה, צירים בדרגה שניה, וממונה על היחסים בדרגה שלישית.
באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, שנחתמה בחסות האו"ם ב-1961, הוסדר מעמדם של היחסים הדיפלומטיים ומינויי שגרירים. בעקבות האמנה, ואמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים ב-1963, חדל השימוש במוסד הצירות.
בעלי משרות
כאשר מגיע שגריר חדש למדינה זרה, הוא מגיש כתב האמנה לראש המדינה.
לרוב בעלי המשרות בשגרירת הם עובדי משרד החוץ. אך משרות כמו נספח צבאי מאוישות לפעמים על ידי אנשי צבא, ונספח כלכלי לפרקים ממונה מטעם מרד מסחר.
משימות
תפקידיה של השגרירות כוללים לרוב:
לנציגות דיפלומטית יש חסינות דיפלומטית, ונוהגים בה כאילו היא שטח טריטוריאלי של המדינה המיוצגת בה ולכן לא ניתן להיכנס לשטח השגרירות ללא היתר, אך עובדיה הדיפלומטים כפופים לחוקי המדינה בה היא נמצאת.
לרוב ממוקמת שגרירות בבירתה של המדינה בה היא נמצאת, אך לפרקים אין הדבר כן, כמו במדינות שהעתיקו את בירתן, כמו מיאנמר שלמרות שהעתיקה את בירתה מיאנגון לנייפידאו ב-2005, רוב המדינות המחזיקות בה שגרירויות עדיין מחזיקות אותן ביאנגון, או מדינות שאין הכרה בינלאומית לגבי בירתם, כישראל, שלמרות היות בירתה בירושלים מחזיקות רוב המדינות המחזיקות בה שגרירויות במחוז תל אביב.
בית הבאר (נתניה)
בית הבאר הוא בניין היסטורי ואתר מורשת בעיר נתניה, המשמש כמוזיאון להיסטוריה של העיר. בית הבאר ממוקם במרכז שכונת "פרדס הגדוד" בצפון נתניה.
היסטוריה
המבנה הוא שריד לחווה החקלאית "פרדס הגדוד", שהוקמה ב-1927 (שנתיים לפני היווסדה של נתניה) על ידי חמישה שותפים מיוצאי הגדוד העברי (על שמם נקרא הפרדס). הם הצליחו לקבל זיכיון מהנציב העליון לרכישת הקרקע כמשוחררי מלחמה. כיום בית הבאר משמש כמוזיאון מקיף לתולדות העיר נתניה ולהיסטוריה שלה בין השנים 1928–1948, עשרים שנותיה הראשונות כמושבה. החווה התנהלה כיישוב עצמאי וגרו בו מספר משפחות שעלו לארץ בתקופת המנדט הבריטי. בחווה פעל בית ספר. עד לפני קום המדינה פרדס הגדוד שימש גם כבסיס לפעולות ההגנה.
כשהחווה נבנתה, בית הבאר הוצב בצידה המזרחי. החווה נבנתה כחצר מלבנית, בקומה העליונה של בית הבאר התגורר מנהל החווה. הפרדסים ניטעו סביב למתחם.
פעילויות במקום
באתר מבוצעות הפעילויות הבאות:
מגפת הקורונה בעיר ניו יורק
הנדבק הראשון של מגפת הקורונה בעיר ניו יורק אומת במרץ 2020 והייתה חלק ממגפת הקורונה בארצות הברית.
היסטוריה
ניו יורק נכנסה לסגר בן 78 יום. לאחריו, העיר נכנסה לשגרה בצל הנגיף. הוצגה תוכנית יציאה המורכבת מ-4 שלבים. שלב 1 של פתיחה מחודשת בעיר ניו יורק החל ב־8. ביוני. ב־22 ביוני עבר האזור לשלב 2 המושל קואומו הודיע בסוף יוני כי קניונים יצטרכו להתקין מערכות מיזוג סינון וירוסים לפני פתיחה מחדש. ב־6 ביולי העיר ניו יורק נכנסה לשלב 3, למעט ארוחות פנים. ב־20 ביולי נכנס האזור לשלב 4. ב־17 באוגוסט הודיעה קואומו שמכוני כושר ומרכזי כושר יוכלו להיפתח מחדש החל מה - 24 באוגוסט ולא יאוחר מ-2 בספטמבר. מכוני הכושר יידרשו להגביל את תכולתם ל-33%, להטיל חובת עטיית מסכות בכל עת ולשמור על מערכות אוורור תקינות. במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-9 בספטמבר, הודיע קואומו כי העיר ניו יורק תורשה לחדש את שירותי האוכל הפנימי בתפוקה של 25% ב-30 בספטמבר.
ב-6 באוקטובר הוצגה תוכנית "רמזור" בעיר. היא עודכנה בהמשך.
ב-15 במרץ נסגרו בתי הספר והתלמידים עברו ללמוד מרחוק. התלמידים שבו לבתי הספר ב-29 בספטמבר וב-1 באוקטובר. לאחר תקופה בה הלמידה באזורים השונים נקבעה לפי צבע האזור, ב-19 בנובמבר, ראש העיר הודיע על סגירת כל בתי הספר הציבוריים.
בדצמבר, בעקבות עלייה בתחלואה, המושל קואומו השיב את האיסור על מסעדות להושיב לקוחות בפנים. באמצע פברואר 2021 הותר למסעדות לשוב לערוך שולחנות בפנים, ברבע מהתפוסה המלאה. במרץ נפתחו התיאטראות ובתי הקולנוע עם מגבלות תפוסה. זאת כחלק מתוכנית ההקלות. בסוף אפריל הודיע ראש העיר ביל דה בלאזיו שהעיר תיפתח באופן מלא ב-1 ביולי. ביולי, למרות עליה, סירב להשיב חובת מסיכה במבנה סגור. בהמשך קידמו תו ירוק. החל ב-20 באוגוסט.
המגפה המתמשכת היא האסון הקטלני ביותר, לפי מספר המתים, בהיסטוריה של העיר ניו יורק. מתו כמעט 55,400 איש עד שלהי אוגוסט 2021.
בניסיון לעודד התחסנות במנת דחף של חיסון נגד COVID-19, ראש העיר ביל דה בלזיו הודיע כי כל מי שיקבל בניו יורק את מנת הדחף, עד סוף 2021, יקבל לכיסו 100 דולר. קודם לכן, דה בלזיו הורה על חובת חיסון הן עבור עובדים במגזר הציבורי בעיר והן עבור עובדי המגזר הפרטי. במקביל, בעקבות התפרצות וריאנט אומיקרון של נגיף הקורונה, הודיע ראש העיר הנבחר של ניו יורק, אריק אדמס, על דחיית טקס ההשבעה שלו, שאמור היה להתקיים ב-1 בינואר. בסוף 2021 החלה עליה חדה בכמות הנדבקים. המספרים צנחו לאחר אמצע ינואר 2022. בפברואר היו הקלות. עד אמצע מרץ 2022 ניתנו כ-17 מיליון מנות חיסון בעיר.
גליונות
הקו השמרני של יצחק למדן, התנגדותו לקבוצות יוצרים צעירים שהתלכדו סביב כתבי עת ספרותיים אחרים, ובעיקר פטירתו של למדן, גרמו לירידת קרנו של "גליונות" בשנות הופעתו האחרונות.
כתב העת הוא מושא למחקר תולדות הספרות העברית בתקופת היישוב.
קרנף צר-שפה
קרנף צר-שפה, קרנף שחור או קרנף מצוי (שם מדעי: Diceros bicornis), מין יונק יחיד בסוגו דיצרוס שבסדרת מפריטי הפרסה. הקרנף צר-השפה מצוי במרכז אפריקה ובמזרחה כולל קניה, טנזניה, קמרון, דרום אפריקה, נמיביה וזימבבואה.
הקרנף ידוע גם כקרנף שחור, אף שלמעשה מראהו אפור-לבן. שמו זה ניתן לו כדי להבחינו מהקרנף הלבן (Ceratotherium simum; ידוע גם כקרנף רחב-שפה). שמות אלו עלולים להטעות, שכן לשני המינים צבע דומה. מקור שמו של הקרנף הלבן הוא מתרגום שגוי של weit ("רחב" באפריקנס), ולא מצבעו.
שמו המדעי של הקרנף צר-השפה בנוי מהסוג דיצרוס (Diceros) - דו־קרן (מיוונית di=דו ו־ceros פירושו קרן) ושם המין bicornis - פירוש זהה אך בלטינית ("bi" - דו ו־"cornis" - קרן).
אנטומיה
גובהו של קרנף צר-שפה בוגר 143–160 ס"מ ואורך גופו 2.86–3.05 מטר. לו זנב באורך של כ־70 ס"מ. משקל הזכר הוא בין 800 ל־1,400 ק"ג, לעיתים חריגות עשוי להגיע אף ל־2,820 ק"ג. הנקבות קטנות מהזכרים. בראשו שתי קרניים עשויות קרטין, הגדולה מביניהן נמצאת בקצה הקדמי של חוטמו ומגיעה לאורך של כ־50 ס"מ, אף שבמקרים יוצאי דופן אורכה עשוי להגיע ל־140 ס"מ. לעיתים מתפתחת קרן שלישית קטנה. קרניים אלו משמשות להגנה, להפחדה ולעקירת שורשים ושבירת ענפים במהלך אכילה. צבע עורו תלוי בעיקר בתנאי האדמה המקומית ובהתנהגות ההתפלשות של הקרנף, כך שלמעשה הקרנפים בדרך כלל אינם שחורים בצבעם.
הקרנף צר-השפה קטן בהרבה מהקרנף רחב-השפה ולו פה מחודד המשמש אותו לתפוס עלים וענפים באכילתו. לעומתו לקרנף רחב-השפה יש שפתיים רבועות לאכילת עלים. ניתן להבחין בין קרנף צר-שפה לקרנף רחב-שפה גם על פי גולגולתו ואוזניו הקטנות יותר.
עורו העבה העשוי שכבות של הקרנף צר-השפה מגן עליו מקוצים. ראייתו של הקרנף צר-השפה גרועה והוא נסמך יותר על שמיעה והרחה. אוזניו גדולות ומסתובבות למשמע רעש, ואפו גדול ובעל יכולת חישה טובה מאוד לזיהוי טורפים.
התנהגות ואקולוגיה
הקרנף צר-השפה הוא אוכל עשב וניזון מעלים, ענפים, עשבים, פירות וכו'. תזונתו מסייעת בהפחתת כמות הצמחים העציים ובכך מאפשרת צמיחת עשבים לרווחתם של בעלי חיים אחרים. הקרנף צר-השפה ידוע כאוכל עד 220 מינים שונים של צמחים. הוא מסוגל לחיות עד חמישה ימים בהיעדר מים בתקופה של בצורת. בתי הגידול של הקרנף צר-השפה מגוונים וכוללים מדבריות בנמיביה, אזורים מיוערים ברמות בקניה וסוואנות.
הם תרים אחר מזון בבוקר ובערב. בשעות החמות ביותר במהלך היום לרוב הם נחים בחוסר פעילות, ישנים ומתפלשים בבוץ. התפלשות בבוץ היא חלק חיוני בחייהם של הקרנפים צרי השפה, והיא מסייעת בקירור טמפרטורת הגוף שלהם במהלך היום ובהגנה על גופם מפני טפילים. אם בוץ אינו זמין במקום הם יתפלשו בעפר. שתיית מים נעשית בדרך כלל בשעות שלאחר מכן.
הקרנף צר-השפה חי לרוב בבדידות למעט אמהות וגורים או קרנפים המתקבצים יחד לצורכי רבייה. לעיתים הם מתקהלים לקבוצות קטנות לתקופות קצרות. הזכרים פחות חברותיים מהנקבות אף שלעיתים הם יאפשרו את נוכחותם של קרנפים אחרים. הם לא טריטוריאליים כל כך ולעיתים קרובות עשויים לעבור דרך טריטוריות של קרנפים אחרים. תחומי המחייה משתנים בהתאם לעונה ולזמינות המזון והמים. בדרך כלל תחום המחייה שלהם קטן, וחיים בצפיפות גדולה בבתי גידול שבהם יש שפע של מזון ומים זמינים ולהפך במקרים שבהם המשאבים הזמינים דלים. בסרנגטי תחומי המחייה משתנים בין גודל של כ־43 קמ"ר לבין 133 קמ"ר, בעוד שבנגורונגורו שטחם של תחומי המחייה נע בין 2.6 ל־44 קמ"ר. בנוסף נצפו אזורים שקרנפים צרי שפה נוהגים לפקוד אותם ולנוח בהם, המכונים "בתים" ושבדרך כלל נמצאים במקום גבוה.
קרנפים צרי שפה עשויים להיות תוקפניים מאוד. מפאת כושר ראייתם הלקוי אם הם מריחים סכנה, עשויים להתנפל על הגורם המאיים. נצפו אף קרנפים אשר התנפלו על גזעי עצים או תלי טרמיטים, אף שלרוב הם אינם תוקפניים כלפי פרטים אחרים ממינים אלו. הם עלולים לתקוף גם בני אדם וכלי רכב. לרוב הם מתנפלים רק לשם הטעייה אחד כלפי השני. זכרים עשויים לעיתים להילחם באמצעות דחיפת ראש בראש או בהיאבקות עם הקרן. הם נוהגים להימנע ממפגש עם זכרים אחרים כשהדבר אפשרי. נקבות אינן תוקפניות אחת כלפי השנייה.
תקשורת
קרנפים צרי שפה משתמשים בצורות תקשורת רבות. מפאת ראייתם הגרועה והעדפתם לחיים לבד, לעיתים קרובות הם משתמשים בסימוני ריח לזיהוי קרנפים אחרים או בתקשורת קולית. שפת גוף וסימנים חזותיים הם מרכיבים פחות חשובים בתקשורת של קרנפים ממין זה.
הם נוהגים לסמן באמצעות שתן שיחים, אזורים בסביבת בורות מים ואזורים שבהם מצוי מזון. בתקופת הרבייה נוהגות הנקבות להשתין לעיתים תכופות. ההפרשה נעשית באותה הנקודה ששימשה קרנפים אחרים המצויים בסביבת תחנות ההזנה, בסביבת ערוצי מים ובאזורים אחרים. סימונים אלו חשובים מאוד לזיהוי של כל פרט את משנהו. בהתקרב קרנף לנקודה שכזו, הוא יריח כדי לזהות את הקרנפים הנמצאים בסביבה ויוסיף את סימנו שלו. לעיתים הם ישפשפו את ראשם או קרנם על גזעי עצים לסימון.
בנוסף הובחנו סוגים שונים של קולות מורכבים שמשמיע הקרנף צר-השפה לתקשורת. כך למשל במהלך קרב הקרנף נוהם ומחצצר. נחירות ארוכות עשויות להצביע על כעס. עיטושים הנשמעים כקריאות מצביעים על התראה מסכנה. עיטושים קצרים וקימוט נחירים עשויים לבוא בתגובה לבהלה מפנים חדשות. קולות בטונים גבוהים עשויים להצביע על פחד.
רבייה
קרנפים צרי שפה בוגרים החיים בטבע נוהגים לחיות בבדידות, ומתקבצים רק לצורך רבייה. ההזדווגות לא נעשית בתבנית עונתית, אך ההמלטות נוטות להעשות לקראת סוף עונת הגשמים בסביבות יבשות.
נקבה המחפשת זכר נוהגת להפריש נוזלים שמאפשרים לזהות אותה ככזאת. התנהגות מקובלת למציאת בת זוג לרבייה נעשית כאשר הזכר מקפל את שפתו, מקמט את אפו וראשו מורם כדי לזהות ביתר קלות פרומונים שאותם משחררת הנקבה. לפעמים בן זוגה של הנקבה "מנקה" את גלליה ומפזרם, ובאופן זה מקשה על זכרים אחרים לגלות את עקבות הריח שלה.
ישנן התנהגויות המקובלות לפני ההזדווגות הכוללות חרחורים והתנצחות באמצעות הקרניים. התנהגות נפוצה נוספת היא כשהקרנף מחרחר ומנדנד ראשו מצד אל צד ואז רץ שוב ושוב. הזוג נשאר יחד במשך שניים-שלושה ימים, ולעיתים אף מספר שבועות. הזוג מזדווג מספר פעמים ביום במהלך תקופה זו, ומשך ההזדווגות כחצי שעה.
משך ההריון 15–16 חודש. הגור הנולד שוקל כ־35-50 ק"ג ויכול לנוע סביב יחד עם אמו רק כעבור שלושה ימים. הם נגמלים מיניקה בסביבות גיל שנתיים. הגור ואמו נשארים יחדיו כ־2-3 שנים עד ללידתו של הגור הבא; הצאצאים עשויים להישאר עם אמם זמן רב יותר וליצור קבוצות קטנות. לעיתים נאכלים הגורים על ידי צבועים ואריות. נקבות הקרנף צר-השפה מגיעות לבגרות מינית בהגיען לגיל 4–6, בעוד שזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 7–9. תוחלת חייהם בתנאים טבעיים (ללא סכנת ציד) עשויה להגיע ל־35-50 שנה.
אוכלוסייה
הקרנפים צרי השפה נדחקו אל סף הכחדה מחמת ציד בלתי חוקי שנעשה במטרה להשיג את קרנם ומפאת אובדן של בתי גידול. קרנו של הקרנף צר-השפה משמשת באסיה לצורכי רפואה מסורתית, הגם שהוכח כי הקרן חסרת ערך רפואי. במזרח התיכון נעשה שימוש בקרן לצרכים טקסיים, והיא מגולפת כך שתשמש כידית לפגיון מסורתית. הביקוש לקרנים גבר בשנות השבעים ואוכלוסיית הקרנף צר-השפה הצטמצמה ב־96% בין השנים 1970 ל־1992.
אין אדם משים עצמו רשע
אין אדם משים עצמו רשע הוא כלל הלכתי לפיו לא ניתן להרשיע אדם על פי הודאת עצמו. כלל זה שונה מההלכה הנהוגה במשפט העברי לגבי ענייני ממונות בין אדם לחברו (משפט אזרחי), שם הודאת הנתבע יכולה לחייב את עצמו, אם משום שזה ראיה, או משום שזה התחייבות.
טעמים לכלל
באחד מהטעמים נקב הרמב"ם אגב דיון בשני חריגים לכלל שנמצאים בתנ"ך:
הרדב"ז כתב טעם:
הרב שמעון שקופ נתן טעם אחר:
פרשנות מודרנית
הרב עדין שטיינזלץ נתן הסבר מעשי לכלל:
פרטי דינים
על פי הכלל "אין אדם משים עצמו רשע", ייתכן שאדם יעיד עדות ויתקבלו רק חלק ממרכיביה. למשל, האומר: "פלוני רבעני לרצוני" (קיים איתי משכב זכר), נאמן להעיד כנגד הפלוני ולחייבו מיתה, אם יש עמו עוד עד, אך אינו נאמן להעיד כנגד עצמו (ואף לא להפוך עצמו לרשע שעדותו אינה מתקבלת). דין זה קרוי "פלגינן דיבורא" (מחלקים את דברי העדות).
קיימות דעות בקרב הפוסקים שדין "אין אדם משים עצמו רשע" לא נאמר בגוי.
הכלל במשפט הישראלי
דיני הראיות במדינת ישראל אינם מבוססים על המשפט העברי. ברוב שיטות המשפט הנהוגות כיום במערב ובעיקר במשפט המקובל, הודאה באשמה היא ראיה חזקה, ובלבד שניתנה מרצונו החופשי של הנאשם. מעמדה של ההודאה באשמה לעומת ראיות אחרות משתנה ממדינה למדינה.
בישראל נעשה שימוש רב בהודאת החשוד במשפט הפלילי, על פי מסורת משפטית הרואה בה "מלכת הראיות". על פי חוק סדר הדין הפלילי, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.
ביטוי לגישה הישראלית ששונה מגישת המשפט העברי, ניתן למצוא בפסק הדין של השופט מישאל חשין בעניין רצח חנית קיקוס: "ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע; קרא: אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה". חשין הפך לגמרי את משמעותו המקורית של הביטוי, והסביר בו שאדם על פי רוב לא מודה בכך שהוא רשע, ולכן אם אדם שם עצמו רשע, כלומר הודה באותה עבירה, הרי זו ראיה שהוא אכן עבר את העבירה.
השימוש הרב שנעשה בישראל בהודאה באשמה מעורר ביקורת, לנוכח כמה מקרים של הרשעות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק. מקרים של הרשעות שווא או הרשעות בספק שנפסקו בעקבות הודאת הנאשם הן, למשל: פרשת רצח תאיר ראדה, פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, וההרשעה ברצח חנית קיקוס. במקרים אלה הנאשמים חזרו בהם מהודאתם המקורית באשמה, בטענה כי ההודאה נכפתה עליהם באמצעות לחץ ואיומים מצד חוקרי המשטרה. מבקרי שיטת ההודאה כ"מלכת הראיות" מעלים מספר בעיות: יש קולות הקוראים לאמץ את שיטת המשפט העברי השולל את ההודאה כראיה (גם אם ניתנה מרצון חופשי). אחרים אינם מציעים לבטל את ההודאה כראיה, אולם קוראים לבטל את מעמדה המיוחס כ"מלכת הראיות".
מנגד, בפסק דין משנת 2015 קבע בית המשפט העליון מפי השופט עמית בפרשת זדורוב:
בכך קיבל השופט עמית את עמדתם של פרופ' מנשה ועו"ד שי אוצרי כי אין פגם מהותי בהודאה כשלעצמה במנותק מבחינת התוכן והנסיבות של כל הודאה והודאה. השופט דנציגר, שזיכה את זדורוב מחמת הספק בפרשת רצח תאיר ראדה, טוען כי כלי עזר לבדיקת ההודאה הוא המבחן המשולש, על פיו יש לבדוק שלושה היבטים בהודאת חוץ של נאשם: "מי אמר", "מה אמר" ו"דבר מה". ההיבט הראשון עניינו זהותו של הנאשם שהודה. האם הוא משתייך לאחת מן הקבוצות אשר לחבריה נשקף סיכון גדול יותר למסירת הודאת שווא? ההיבט השני דורש התמודדות עם פרטי ההודאה: ההיגיון הפנימי שלה; סבירותה; הרציפות שלה; מידת הקונקרטיות שבה, והשלב שבו הודה הנאשם במהלך חקירתו כדי להתחקות אחר הדינמיקה החקירתית בהקשר זה. ההיבט השלישי הוא דרישת ה"דבר מה". היבט זה אינו דורש אך ורק קיומה של תוספת ראייתית לצורך קבלת ההודאה, אלא הוא מחייב את בית המשפט לבחון אם קיים גם "דבר מה חסר" או "דבר מה סותר".
השוואה למערכות משפט אחרות
כלל זה של "אין אדם משים עצמו רשע" יוצר הבדל מהותי בין שיטת המשפט העברי לשיטות משפט אחרות, והוא אף מנוגד לכלל שרווח בשיטת המשפט הרומי והיווני, שעל-פיו עיקר מטרת המשפט היא להשיג את הודאתו של הנאשם, כפי שעולה לדוגמה מתיעוד משפטו של סוקרטס.
אלכסיי אברט
אלכסיי ארמולוביץ' אברט (4 במרץ 1857 - 10 במאי 1926) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
אברט נולד במוסקבה ב-4 במרץ 1857 כבן למשפחת אצולה. ב-1874 סיים את בית הספר הצבאי במוסקבה, וב-1876 את המכללה הצבאית אלכסנדרוב. הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב ברגימנט וולינסקי של המשמר הקיסרי. הוא השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), וב-1882 סיים את לימודיו באקדמיה של המטה הכללי. הוא הוצב במטה המחוז הצבאי מוסקבה, ובהמשך במטה הדיוויזיה ה-3. ב-1886 הועבר למחוז הצבאי ורשה, בין השנים 1899-1890 שימש כמפקד גדוד קוליבנסקי של רגימנט החי"ר ה-40, וב-1888 מונה לקצין מטה למבצעים מיוחדים של המחוז הצבאי ורשה. ב-1893 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-10, וב-1899 מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-130. בין השנים 1900–1903 הוא שימש כראש מטה הקורפוסים ה-11 ה-14 וה-5. בין 1904–1905 לחם במלחמת רוסיה–יפן. בין 1908–1912 שימש כמפקד הקורפוס ה-13.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בעקבות תבוסת הצבא הרוסי בקרב קרשניק מול הצבא האוסטרו-הונגרי, הודח מתפקידו מפקד הארמייה הרביעית אנטון פון זלצה, ואברט מונה במקומו למפקד הארמייה. אברט הביס את האוסטרים בקרב גליציה, ולאחר מכן את הגרמנים בקרב על הוויסלה. הוא פיקד על הארמייה גם בשלביה הראשונים של הנסיגה הגדולה. ב-18 באוגוסט 1915 הוא הועבר לפקד על החזית המערבית, והוביל אותה במהלך הקרבות האחרונים של הנסיגה הגדולה. במרץ 1916 פתחה החזית במתקפה כושלת אשר נודעה כמתקפת אגם נארוץ', ונועדה בעיקר להפחית את הלחץ על בעלי בריתה של רוסיה הצרפתים. במהלך מתקפת ברוסילוב, הוא לא הגיש בזמן סיוע לחזית הדרום-מערבית, ובכך תרם לבלימת המתקפה. באופן כללי הוא העדיף מלחמת התשה במקום לצאת למתקפות כנגד הגרמנים והאוסטרים, והיו שטענו בזמנו שהוא משתף פעולה עמם.
ב-11 במרץ 1917, הוא פרש מהצבא בעקבות מהפכת פברואר. הוא סירב לקבל פנסיה. ב-1918 הוא נעצר, כמו מלוכנים רבים אחרים, בידי הצ'קה. עקבותיו אבדו מאז. על פי הגרסה הרשמית של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה, הוא שוחרר ונפטר בעיר וירייה ב-10 במאי 1926 בגיל 69. על פי גרסאות אחרות לעומת זאת, הוא נורה בו במקום.
התיקון השלישי לחוקת ארצות הברית
תיקון זה בא כתשובה ישירה לחוק שהנהיגו הבריטים לפיו, במקרה של מחסור במקום, יוכלו חייליהם להשתכן בבתי אזרחים לא מאוכלסים או כל מבנה אחר, והאזרחים יחויבו לספק להם מזון ושתייה.
אם זמן מלחמת האזרחים האמריקנית ייחשב ל"זמן שלום" (הקונגרס לא הכריז על הקונפדרציה כמדינת אויב), יימצא שהשימוש שעשה צבא הצפון בנכסי אזרחים הפר את התיקון, אך הדבר לא עמד לבחינת בתי המשפט.
מקור
No Soldier shall, in time of peace be quartered in any house, without the consent of the Owner, nor in time of war, but in a manner to be prescribed by law.
פועל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גרהרד זומר
גרהרד זומר (בגרמנית: Gerhard Sommer; 24 ביוני 1921 – 2019) היה איש אס אס בדרגת אונטר-שטורמפיהרר, ששירת בדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השש עשרה, שהיה מעורב בטבח של 560 אזרחים במלחמת העולם השנייה ב-12 באוגוסט 1944 בכפר האיטלקי סנט'אנה די סטצמה (Sant'Anna di Stazzema). הוא הופיע ברשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
ביוגרפיה
הוא נלחם במחלקת דיוויזיית הפאנצר האס אס הראשונה בבלקן ובאוקראינה. הוא נפצע פעמיים וזכה בעיטור צלב הברזל. בשנת 1943 הגיש בקשה לדרגת SS-Reserveführer. לאחר אימונו בפרושניץ, הוא קודם לדרגת אונטר-שטורמפיהרר ב-30 בינואר 1944. סמוך לתום המלחמה, שירת בדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-23 בהולנד.
ב-22 ביוני 2005 הורשעו זומר ותשעה אנשי אס אס לשעבר נוספים על ידי בית משפט צבאי איטלקי בלה ספציה בגין "המשך רצח באכזריות מיוחדת" של 560 כפריים בסנט'אנה די סטצמה (Sant'Anna di Stazzema). כל העשרה נידונו למאסר עולם וחויבו לשלם תשלומי פיצויים. זומר וארבעה מחבריו ערערו, אולם העונשים אושרו בשנת 2006 על ידי בית משפט צבאי ברומא.
בשנת 2002 נפתחו חקירות נגד זומר בגרמניה, אך לא הוגשו אישומים פליליים נגדו. החל ממאי 2006 התגורר זומר בבית אבות בהמבורג-פולקסדורף, גרמניה. במאי 2015 הוא הוכרז כבלתי כשיר למשפט על ידי התובעים בגרמניה.
נפטר ב-2019.
.ke
ke. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בקניה, הסיומת הושקה בשנת 1993. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון 'Kenya Network Information Center' (KeNIC) הקנייתי.
נכון ליולי 2017, רשומים תחת סיומת זו 58,268 שמות מתחם.
אתר החרמון
אתר החרמון (או בשמו המסחרי: הר החרמון שרותי ספורט בע"מ) הוא אתר הסקי היחיד בישראל. האתר שוכן על השלוחות הדרומיות של הר החרמון, ומופעל על ידי חברי מושב נווה אטי"ב. האתר עצמו פתוח כל השנה, אך פעילות הגלישה מתאפשרת רק במשך מספר שבועות בודדים (לעיתים גם חודשים) במשך החורף בהתאם לכמות המשקעים, גובה השלג ולמזג האוויר. בחורף הכניסה לאתר היא בתשלום.
מלבד גלישה מציע האתר שירותי נופש וספורט נוספים. את בית הספר לסקי בחרמון ואגף השכרת ציוד הגלישה מנהלת חברת הבת "סקי חרמון".
אודות האתר
אתר החרמון משתרע על שטח של כ-5,000 דונם, בגובה 1,600 - 2,040 מטר מעל פני הים. באתר חמישה רכבלים, ארבעה טי-בארים ומעלית סקי. הרכבל הראשון באתר נבנה בשנת 1971 בעזרת גורמים שונים בהם, הסוכנות היהודית, תנועת המושבים וחברי מושב נווה אטי"ב. רכבל זה שימש הן את המבקרים והן את הגולשים.
בשנת 2019 הוחלף אחד הרכבלים הישנים בעלי המושבים הפתוחים ברכבל חדש, עם קרונות סגורים, ומהירים יותר. הרכבל, שהחל לפעול בדצמבר 2019, הוא מסוג מעלית גונדולה, שבו הקרון נע במהירות ומאט בהגעתו לתחנה בזמן ירידת ועליית הנוסעים (שיטת ה-DETACHABLE - שיטה שבה קיימות שתי מערכות נפרדות בהן הקרונית עוברת מהכבל הראשי לתוך התחנה ונכנסת אליה במהירות איטית שמאפשרת למבקרים לרדת מהקרונית באופן עצמאי תוך כדי המשך תנועה וללא עצירה מוחלטת). הרכבל החדש מקצר את זמן העלייה לפסגת החרמון מ-15 דקות ל-5 דקות בלבד, ומאפשר עליית 2,400 מבקרים בשעה, לעומת 700 בשעה ברכבל הישן.
הרכבל החדש הוא תוצרת חברת לייטנר האיטלקית,  וכולל 48 קרוניות, כל אחת במשקל 750 ק"ג, כבל באורך 2,500 מטרים (1,200 מטרים לכל כיוון) ועשרה עמודים, כשגובהו של הנמוך מביניהם 7 מטרים וגובהו של העמוד הגבוה ביותר 22 מטרים. בפרויקט הושקעו כ-15 מיליון שקלים.
עונת הסקי
בעונת הגלישה מבקרים באתר כ־300,000 גולשים, כאשר ביום ממוצע האתר יכול לקלוט עד 12,000 איש.
עונת הקיץ
האתר פתוח למטיילים גם במהלך הקיץ, וניתן לבקר במקום, לעלות ברכבל מבקרים לפסגת ההר ולהשתתף בסיורי טבע, מורשת קרב ובתצפיות. כמו כן בקיץ פועלים באתר מספר אטרקציות: מגלשות הרים - מזחלות הנעות על מסילה, גלישה באבובים במורד ההר לאורך מסלול מיוחד המותאם לכך וקרטינג תלת גלגלי ייחודי בארץ בעל יכולת עבירות גבוהה בשטח. במהלך הקיץ מבקרים באתר כ-40,000 איש.
בעלות על האתר
בשנים הראשונות לאחר מלחמת ששת הימים נוהל האתר על ידי רשות החרמון, שכלל נציגים של משרדי ממשלה שונים. האתר נפתח לראשונה לסקי בחורף 1968-1969. הרשות הקימה במקום מבנה עץ של מסעדה, שקרס בסופת שלגים מספר ימים לאחר השלמתו. כן נסלל כביש גישה והוחל בהקמת רכבל שהיה בשלבי הקמה בתחילת 1970. האזורים שנפתחו לסקי היו מוגבלים ועל כן עונת הסקי הייתה יחסית קצרה. בתחילת 1971 ביקשו קיבוצי הגליל העליון לנהל את האתר, אך המוסדות לא הסכימו לתנאיהם ובמקום זאת הוקמה חברת הר חרמון בע"מ עבור מושב נווה אטי"ב, שהוקם אז בגלגולו החדש, והאתר הועבר לניהול המושב, כחלק מאמצעי הייצור של המושב. האתר הועבר למושב בהתאם להסכם משולש בין מינהל מקרקעי ישראל, ההסתדרות הציונית והמושב - שהתחדש מדי שלוש שנים ובמסגרתו הוחכר אתר החרמון לתושבי המקום תמורת דמי חכירה סמליים. בתחילת שנות ה-80 נגרע שטח האתר מחוזה המשבצת של היישוב עם המינהל, אך לא נגרע ממפת המשבצת, ובפועל הוחזק בידי המושב ללא כל התנגדות מצד המינהל אשר המשיך להתייחס אליו כאל חלק מאמצעי הייצור שלו. מסיבה זו אף לא נגבו כספים בעבור האתר בנפרד. מאז אוקטובר 1996 לא חודש הסכם החכירה עם מינהל מקרקעי ישראל. במאי 2007, האגודה לצדק חלוקתי - חברה "הפועלת לקידום ניהול והקצאה צודקים של קרקעות" - פנתה ליועץ המשפטי לממשלה ולמינהל מקרקעי ישראל בבקשה לקבל מידע על המצב החוקי אשר מכוחו עושה מושב נווה אטי"ב שימוש באתר.
לאחר פרסום הדברים הוגשה במרץ 2008 בקשה לתובענה ייצוגית בדרישה להחזר דמי השימוש באתר, בטענה שלחברות "סקי חרמון" ו"הר חרמון" אין כל זכויות חזקה ושימוש באתר, מכיוון שאין כל הסכם חכירה בתוקף במקרקעין בהם נמצא האתר. שופט בית המשפט המחוזי בנצרת דחה את הבקשה לתובענה ייצוגית ואף ציטט מפסק דין של בית המשפט העליון "יש לשרש את התופעה של בקשות לאישור תובענה ייצוגית שמוגשות ללא תשתית ראייתית ראויה, כגון בקשות המוגשות על בסיס כתבה בעיתון ותו לא". החברה להגנת הטבע יצאה בחריפות נגד החלטת המושב לגבות תשלום בעבור הנסיעה בכביש הסמוך לאתר.
ביולי 2010 הוגשה עתירה לבג"ץ מטעם התנועה לאיכות השלטון, הדורשת הסדרת החכירה של האתר וגביית דמי שימוש באתר. בעקבות זאת הוקמה ועדה ציבורית בניסיון להגיע להסדר בנושא. ב-17 בנובמבר 2013, חתם יושב ראש מועצת מקרקעי ישראל ושר השיכון אורי אריאל הסכם חכירה בין רשות מקרקעי ישראל לחברת "הר חרמון" אשר בבעלות אגודת נווה אטי"ב, על פיו יופעל האתר על ידי החברה, וזו תשלם למדינה תמלוגים של 5% מהכנסותיה על כלל הפעילות באתר. עוד קבע ההסכם כי המדינה תהא רשאית לפקח על מחירי הכניסה לאתר. ב-9 בדצמבר 2013 אישר שר האוצר יאיר לפיד את ההסכם, והוא נכנס לתוקף.
הדרכות סקי פרטיות באתר והטענה למונופולין בתחום
בפברואר 2008 הגישו החברות "הר החרמון" ו"סקי חרמון" לבית המשפט בקשה לצו מניעה דחוף נגד שני מדריכי סקי פרטיים אשר הדריכו באתר החרמון. לטענתן, השניים ניהלו עסק להדרכת סקי שלא קיבל את רשות האתר ונעשה ללא פיקוח ועל כן מסכן את הגולשים. שני מדריכי הסקי טענו כי מנהלי האתר מתנהגים כמונופול ומנסים למנוע תחרות חופשית. הרשות להגבלים עסקיים, שאליה הגיעו תלונות בעניין זה החליטה במאי 2007 שלא להתערב בעניין.
השופט דחה את טענת מפעילי האתר כי פעילותם של המדריכים מסכנת את הקבוצות שהם מכניסים לאתר, ודחה את בקשת צו המניעה בנימוק כי הדבר יהווה פגיעה בחופש העיסוק של השניים. השופט הוסיף כי אם יינתן צו מניעה, לא רק שהנתבעים לא יעסקו במקצועם, אלא הדבר יפגע גם במדריכי סקי אחרים שאינם עובדים ב"סקי חרמון". השופט קבע כי אם יתן צו מניעה האוסר על הנתבעים לעסוק בהדרכת סקי באתר, המשמעות היא שרק חברת סקי חרמון תהיה רשאית לעסוק בתחום זה "ולכאורה יש מצב של מונופולין, שכן אתר החרמון הוא האתר היחידי המצוי בישראל", ובכך התיר הדרכות סקי באתר החרמון גם למדריכים אשר אינם עובדים ב"סקי חרמון".
אסון חתול השלג
בפברואר 2004 נהרגה באתר החרמון צעירה בת 24 וארבעה נפצעו לאחר שנדרסו על ידי חתול שלג אשר הרכיב אותם, איבד שליטה והחליק. החמישה הגיעו לאתר לצורך הפקת צילומים עבור עיתון מעריב והוסעו על כלי הרכב למרות שאינו מיועד להסעת נוסעים אלא לפעולות תחזוקה של מסלולי הגלישה. נהג הרכב נעצר בחשד לגרימת מוות ברשלנות ועורכת דינו טענה כי את ההוראה להסיע אנשים בחתול השלג קיבל מהממונים עליו. בהודעה לעיתונות שפרסם אתר החרמון זמן קצר אחרי התאונה, נאמר כי "אנשי הצוות נבהלו וקפצו מהחתול, ונפגעו מהכלי שהמשיך להחליק". בשנת 2008 גזר בית משפט השלום בנצרת שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 5,000 שקל על מנכ"ל אתר החרמון, מנחם ברוך, ושלושה מעובדי האתר בגין בגרימת מוות ברשלנות. משפחתה של ההרוגה הביעה תרעומת על העונש הקל, לטענתם, שגזר בית המשפט.
תביעות נזיקין
מלבד גולשים חויבה חברת הר חרמון לפצות גם מבקרים שלא עסקו בגלישת סקי או סנובורד. נערה אשר שכרה מזחלת, נחבלה קשות בגבה ונותרה נכה הגישה תביעה בה נטען כי אף שהמזחלת לא הייתה מתאימה לילדים בגילה, איפשר האתר את הגלישה ומסיבה זו נגרמה התאונה. התובעת פוצתה ב-214 אלף שקל.
יחסי איראן–ערב הסעודית
אף על פי שאיראן וערב הסעודית הן מדינות עם רוב אסלאמי מוחלט והשלטון מכתיב אורח חיים ומדיניות על פי רוח האסלאם, היחסים ביניהן רוויים מתיחות, עוינות ואף עימותים אלימים גם על בסיס אמונתם. ערב הסעודית בעלת אופי והאבי סוני שמרני ועם קשרים חזקים עם ארצות הברית ובריטניה, לעומת איראן של ימינו אשר הושתתה בשנת 1979 על מהפכה של התנגדות למערב, והיא בעלת רוב שיעי.
איראן וערב הסעודית נחשבות בעלות שאיפות להנהגת העולם המוסלמי, ובעלות גישות שונות ביחס לסדר אזורי. לאחר המהפכה האיראנית, איראן האשימה את ערב הסעודית בהיותה מעין סוכן של ארצות הברית וכאחת המייצגת את האינטרסים של ארצות הברית על פני אינטרסים אסלאמיים. ערב הסעודית מצידה מוטרדת מהניסיונות של איראן לייצא את המהפכה שלה לאזורים מחוץ לגבולותיה ולהרחיב את שליטתה ובנוסף מהשאיפות של איראן להשיג נשק גרעיני. במלחמת האזרחים בסוריה, איראן תמכה בממשלת בשאר אל-אסד ונתנה לממשלתו סיוע של מיליארדי דולרים, בעוד שסעודיה הייתה ספקית מרכזית של סיוע במורדים בממשלתו של אסד.
מלחמת האזרחים בסוריה
ערב הסעודית נמנת עם המדינות הנלחמות בין השאר בנשיא סוריה, בשאר אל-אסד ואלו איראן נמנת עם המדינות התומכות באל-אסד.
אסון העלייה לרגל, 2015
ב-24 בספטמבר 2015 גרמה שעטה המונית למותם בחניקה, במחיצה או ברמיסה של כ-2,200 עולים לרגל במהלך החג' השנתי במכה.
המאורע גרם למשבר חמור ביחסי איראן-ערב הסעודית. ניצול איראני מהאירוע, ששמו לא נחשף, אמר כי רק קומץ של חיילים סעודיים סייע להמונים שנרמסו. "כשחזרתי לנקודת האסון כדי לסייע, חיילים סעודיים מנעו ממני להיכנס לאזור. זה, כמו שרק קומץ חיילים סעודיים סייע לנפגעי האסון, בעוד מספר גדול מהם עמדו בחיבוק ידיים והסתכלו" ניצולים נוספים סיפרו סיפורים דומים, והוטחה ביקורת כלפי הניהול הסעודי הכושל.
2016 - ההוצאה להורג של נימר א-נימר והמתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן
בינואר 2016 הוציאה ערב הסעודית להורג 47 אנשים באשמות טרור, כולל את נימר א-נימר, שייח' סעודי שיעי בעל השפעה אשר קרא להפיכת המשטר הסעודי ("בדרכי שלום"). ההוצאה להורג גררה הפגנות אלימות באיראן. מפגינים זועמים באיראן הציתו ותקפו את שגרירות ערב הסעודית באיראן, והתפרעו בנציגותה במשהד, בצפון איראן. בעקבות כך הודיעה ערב הסעודית על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם איראן, וגירוש אנשי הצוות הדיפלומטי האיראני משטחה. מדינות נוספות שהן בעלות בריתה של ערב הסעודית, ובהן בחריין, כווית ואיחוד האמירויות, עשו כמוה או השיבו את שגריריהן מטהראן.
2019 - תקיפת מתקני הנפט בערב הסעודית
תקיפת מתקני הפקת הנפט שדה אבקייק ושדה ח'ורייס של עראמקו הסעודית, אירעה ב-14 בספטמבר 2019 בסביבות 04:00 בבוקר (שעון מקומי). פיצוצים במתקני הפקת הנפט הביאו להשבתתם ולהפחתה דרמטית של ייצור הנפט הסעודי בטווח המיידי.
גורמים במערב האשימו בימים הראשונים שלאחר התקיפה את איראן כמי שעומדת מאחורי שיגור המל"טים או הטילים המונחים שבאמצעותם בוצעה המתקפה.
2021 - שיבה לדיאלוג
דווחו מספר מפגשים בין איראן לערב הסעודית. זאת הייתה התפתחות חדשה מאז נותקו היחסים בין המדינות בשנת 2016. ההקשר המיידי היה חילופי ממשל בארצות הברית. ממשל ביידן החל דיאלוג עם טהראן בדבר חזרה להסכם הגרעין וגם נקט ביקורת קשה נגד ערב הסעודית. השינויים בגישת הבית הלבן האיצו בערב הסעודית עריכת התאמות במדיניות החוץ, שכללו את הסכם הפיוס עם קטר מינואר 2021 והסכם הפסקת האש ממרץ 2021, שהוצע לחות'ים, וגם את תחילתו של הדיאלוג עם איראן.
חידוש היחסים
איראן וסעודיה הודיעו על חידוש היחסים הדיפלומטיים ביניהן במרץ 2023. לפי כלי תקשורת בטהראן, בתום משא ומתן בתיווכה של הרפובליקה העממית של סין, שתי המדינות הסכימו לפתוח שגרירויות זו בבירתה של זאת. בין המדינות לא התקיימו יחסים דיפלומטיים משנת 2016.
לאונרדו וינצ'י
לאונרדו וינצ'י (באיטלקית: Leonardo Vinci, 1690 - 27 במאי 1730) היה מלחין איטלקי, הנודע ביותר באופרות שלו.
חייו
וינצ'י נולד בסטרונגולי (או נאפולי) ולמד אצל גטאנו גרקו בקונסרבטוריון של נאפולי. פרסומו הראשון בא לו מן האופרה בופה שכתב בניב נאפוליטני בשנת 1719; כמו כן חיבר מספר רב של אופרה סריה. הוא התקבל ל"קהילת מחרוזת התפילה" בפורמיילו בשנת 1728 ומת בהרעלה בשנת 1730 - לא 1732, כפי שגורסים לעיתים.
האופרות בופה של וינצ'י, ש- Le Zite 'n Galera משנת 1722 נחשבת על פי רוב לטובה ביותר ביניהן, מלאות חיים, התלהבות ומרץ; האופרות סריה, ש"דידו הנטושה" Didone Abbandonata (רומא, 1728) ו"ארתחששתא" Artaserse (רומא, 1730), שתיהן לליברית של פייטרו מטאסטאזיו, הן הנודעות ביותר מביניהן, מצטיינות בעוצמה נוקבת ובביטוי דרמטי, ששארל בורני משבח את ישירותו העזה. האריה Vo solcando מתוך "ארתחששתא" מדגימה היטב את לסגנונו.
המקור האנגלי לערך זה נלקח במקורו מן האנציקלופדיה בריטניקה, מהדורת 1911, כיום נחלת הכלל.
אדריאנה לימה
אדריאנה לימה (באנגלית: Adriana Lima; נולדה ב-12 ביוני 1981) היא דוגמנית-על ברזילאית. לימה ידועה בעיקר כדוגמנית ראשית של חברת ההלבשה התחתונה "ויקטוריה'ס סיקרט" (2018–1999) וחברת הקוסמטיקה "מייבליין" (החל מ-2003).
ביוגרפיה
אדריאנה לימה נולדה ב-12 ביוני 1981 בסלבדור, ברזיל והיא בתם של נלסון טורס, נגר במקצועו, ומריה דאס גרסאס לימה, עובדת סוציאלית. אביה עזב את המשפחה כשהייתה בת חצי שנה, ולימה גדלה רק עם אמה.
לימה היא ממוצא פורטוגזי, שווייצרי, יפני, אפרו-ברזילאי, אינדיאני, ומערב הודי (המחשיב אותה כפרדו ברזילאית), אך היא מחשיבה עצמה אפרו-ברזילאית.
לימה דוברת ארבע שפות - פורטוגזית, ספרדית, אנגלית ואיטלקית.
דוגמנות
לימה החלה לעסוק בדוגמנות בגיל 15, כשהשתתפה בתחרות יופי מקומית בברזיל של דוגמנית העל העולמית של סוכנות פורד וזכתה במקום הראשון, ובהמשך שנה ייצגה את ברזיל בתחרות העולמית וזכתה במקום השני. שלוש שנים לאחר מכן עברה לניו יורק והוחתמה בסוכנות הדוגמנות עלית. לאחר מכן דיגמנה אופנה במספר חברות גדולות, כדוגמת "מייבילין", והגיעה לשיא כאשר ב 1999 החלה לדגמן עבור "ויקטוריה'ס סיקרט" בגיל 18 ומאז הייתה בחוזה עם החברה.
באפריל 2006 הופיעה לימה על שער המגזין "GQ", ובפברואר 2008 הופיעה על שער העיתון "מר". בנוסף היא נבחרה להיות הפנים של מקסיקו. באותה שנה לאחר ביקור בטורקיה, לימה חתמה על חוזה עם "דוריטוס".
במהלך השנים ביצעה הופעות משחק מזעריות בסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא", "בטי", "המטורפים" ובסרט הקולנוע "אושן 8".
ב-2017 היא נקראה כ "הדוגמנית הכי יקרת ערך של ויקטוריה'ס סיקרט".
בנובמבר 2018 היא צעדה בפעם האחרונה במופע של "ויקטוריה'ס סיקרט".
חיים אישיים
בין השנים 2001–2003 לימה הייתה במערכת יחסים עם הזמר האמריקאי לני קרביץ. הם עברו לגור יחד ואף התארסו. לימה הופיעה בוידאו קליפ לסינגל של קרביץ משנת 2002, "Yesterday Is Gone (My Dear Kay)".
בשנת 2009 לימה נישאה לשחקן ה-NBA הסרבי מארקו יאריץ'. במאי 2009 לימה הגישה בקשה לאזרחות סרבית, אך מעולם זו לא הוענקה לה. ליאריץ' וללימה שתי בנות. ב-2 במאי 2014, לימה ויאריץ' הודיעו על פרידתם לאחר חמש שנות נישואים. הגירושים הסתיימו במרץ 2016.
דת
לימה היא קתולית אדוקה המשתתפת במיסה בכל יום ראשון. באפריל 2006 היא אמרה בריאיון ל-GQ שהיא בתולה. "סקס נועד לאחר הנישואין," אמרה. "[גברים] צריכים לכבד שזו הבחירה שלי. אם אין כבוד, זה אומר שהם לא רוצים אותי." היא גם מגנה בפומבי על הפלה כפשע, והצהירה שהיא מסכימה עם כל הוראה של הכנסייה. לימה ידועה כמביאה תנ"ך למאחורי הקלעים לפני שהיא עולה לבמה. היא גם הצהירה שלפני שהפכה למלאכית של ויקטוריה, היא רצתה להיות נזירה. לגבי הרוחניות שלה, לימה הצהירה, "הכנסייה נמצאת בי - אני תמיד מתחברת. אם אתה קשור לאלוהות ותמיד יש לך כוונות טהורות עם כל מה שאתה עושה, אתה מוגן על ידי המלאכים. אני מאוד רוחנית. אני מאמינה בטבע, אני מאמינה באנרגיה, אני מאמינה ברוחות."
קלסר
קְלָסֵר (מצרפתית: Classeur, על פי האקדמיה ללשון העברית: עוֹקְדָן, החלופה הרווחת היא אוֹגְדָן) הוא סוג של תיקייה, המכילה ניירות או תיקיות נייר מחוררים המאורגנים יחד לצורכי הגנה. הניירות מחוררים באמצעות מנקב ומושחלים על מייצבים בצורת האות D או טבעות עגולות. לרוב, קפיץ מתכת מחזיק את הטבעות כשהן פתוחות או סגורות, אך קיים גם מנגנון מנוף-קשת וקיימים מנגנונים נוספים. רוב הקלסרים עשויים מפלסטיק או קרטון עבה, והטבעות שלהם עשויות ממתכת.
היסטוריה
בשנת 1859 רשם הנרי ט. סיסון ("Henry T. Sisson") פטנט מספר 23,506 עבור הקלסר הראשון, שנראה שונה מאוד מהקלסר כיום.
הגרמני פרידריך סונקן ("Friedrich Soennecken") המציא את הקלסר המודרני בשנת 1886 בבון שבגרמניה. סונקן גם רשם פטנט ב-14 בנובמבר 1886, עבור ה"Papierlocher für Sammelmappen" שלו ("עושה חור בנייר עבור תיקיות", או מנקב). הגרמני לואיס ליץ ("Louis Leitz"), מייסד חברת "Leitz", יצר כמה שינויים חשובים בהתפתחות של הקלסרים בפוירבך שבשטוטגרט. ליץ המציא את החור בצדו של הקלסר, על מנת לסייע בהוצאתו ממדפים צפופים.
ארגון התקינה הבינלאומי קבע ב-"ISO 838" כי המרחק שבין שני חורים במנקב (וכפועל יוצא, גם המרחק בין הטבעות בקלסר) צריך לעמוד על 80 מילימטרים (3.1 אינץ'). עבור קלסרים בעלי 4 טבעות אין תקן מחייב.
ויליאם פ. פיט ("William P. Pitt") רשם ב-20 בדצמבר 1904 את פטנט מספר 778,070 עבור קלסר 3-טבעות, שהפך להיות הקלסר הסטנדרטי בארצות הברית. בצפון אמריקה אין תקן מחייב המרווח בין החורים של הקלסר, אך נוצר תקן דה-פקטו של 108 מילימטרים (4.25 אינץ') בין החורים.
גרסאות
קלסרים באים בגדלים סטנדרטיים רבים, השונים ביכולת קיבולתם וגודל הניירות שהם מיועדים עבורם. רוב המדינות משתמשות בקלסרים עם שני חורים או ארבעה חורים כדי לאחסן דפי A4.
הסוג הנפוץ ביותר בקנדה וארצות הברית הם קלסרי שלוש-טבעות לדפים בגודל 8.5 אינץ' × 11 אינץ'. בגיליון נייר סטנדרטי יש שלושה חורים עם רווח של 4.25 אינץ' (107.95 מ"מ) בין חור לחור. קלסרי "Ledger" מיועדים לדפים בגודל 11 אינץ' על 17 אינץ' (28 ס"מ על 43 ס"מ), וניתן להשתמש בהם במרווח 3-טבעות הרגיל (4.25 אינץ') או במרווחים אחרים.
המרחק בין החורים עד לקצה הקרוב של הדף הוא פחות קריטי, שכן הבדלים קטנים אינם משפיעים על התאימות של דפים לקלסר. מרחק אופייני מקצה הנייר למרכז החור הוא 0.5 אינץ' (13 מ"מ). הקוטר הטיפוסי של החורים נע מ-0.25 אינץ' (6.4 מ"מ) עד ל-0.31 אינץ' (7.9 מ"מ) בקלסרים שבצפון אמריקה.
מערכת מנוף קשת יעילה כאשר רוצים להחזיק כמות גדולה של דפים בתוך תיקייה קטנה וקלה.
ספרי תזכיר ("memorandum") וארגון אישי ("personal organizers") רבים משתמשים במערכת עם שישה או שבעה חורים, כולל "Filofax", "FranklinCovey" ו"Day-Timer®". ברוב המערכות יש טבעות בצד השמאלי של הדף כאשר פותחים את הקלסר, אבל ישנם גם קלסרים שהטבעות (המוסתרות על ידי כיסוי של הקלסר) נמצאות בקצה העליון של הנייר, ומזכירים בצורתם "clipboard".
כמו כן, ניתן להכניס את גיליון הנייר לתוך שומרן מפוליפרופילן. השומרן מנוקב מלכתחילה בחורים, ולכן הדף יכול להישמר בו ללא מגע או קמטים, ללא פגע.
By Your Side (שיר של קלווין האריס)
By Your Side הוא סינגל של הדי ג'יי והמפיק המוזיקלי הסקוטי, קלווין האריס, בהשתתפות הזמר האנגלי, טום גרנן, שיצא, על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, ב-4 ביוני 2021. השיר נמצא בגרסה המיוחדת של אלבום האולפן השני של טום גרנן, Evering Road.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-127 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
אלי מאלינס, מהאתר We Rave You, תיארה את השיר כהמנון הקיץ החיוני ביותר לשנת 2021, וכתבה כי "ההשפעה של גרנן נשמעת ולא רק דרך השירה אלא גם דרך הגיטרות המהנות והאופטימיות שניתן למצוא לאורך כל הדרך, והאריס בכושר שיא עם הפקות אופטימיות וסינת'ים שאפשר לרקוד איתם".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שבוים על ידי אמיל נאוה, יצא בערוץ היוטיוב של קלווין האריס ב-11 ביוני 2021. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-17 מיליון פעמים.
שערי חולדה
שערי חולדה הן שתי נקודות כניסה סמוכות בכותל הדרומי של הר הבית. בנקודה המערבית שני שערים ובנקודה המזרחית שלושה.
שערי חולדה התקיימו בתקופת בית המקדש השני, ייתכן שעוד לפני מקדש הורדוס. השערים היו במפלס נמוך מרובו של הר הבית, ועל כן רוב החוקרים סבורים שהשערים מובילים במחילה אל תוך שטח ההר ומשם היה צורך לעלות במדרגות אל הרחבה.
השערים הם כניסה כפולה מאותו כיוון, בניגוד לשאר השערים בצידי הר הבית. הרב ישראל ליפשיץ העלה את הסברה שהסיבה לכפילות השערים היא שירושלים בעת העתיקה הייתה בדרום העזרה, כך ששם היה ששער הכניסה העיקרי והשימושי ביותר.
שערי חולדה במקורות
השערים מתועדים במשנה במסכת מידות, המספרת על חמשת שערי הר הבית:
ההשערה המקובלת במחקר היא שהמשנה במסכת מידות מדברת על שטח הר הבית החשמונאי ולא על ההרחבה של הורדוס. יוצא שהשערים הנמצאים בכותל הדרומי היום אינם זהים עם שערי חולדה של המשנה וממילא אין סיבה לקרוא להם בשם זה.
במדרש שיר השירים רבה (וילנא, פרשה ב), יחד עם האמירה שהכותל המערבי של בית המקדש אינו חרב לעולם, נאמר זאת גם על "שער הכהן" ושער חולדה.
מיקום השערים
גם בימי הביניים ידעו לזהות את השערים. בספר כפתור ופרח בפרק ו מתייחס המחבר אשתורי הפרחי לגבולות הר הבית בתקופתו, וכותב:
היום השרידים היחידים שנשארו מהשערים הם חצי מהמשקוף של אחד השערים המערביים, ומיקומם של השערים המזרחיים (אף שניתן לראות רישום של שלושה שערים חסומים בקיר, רק שתיים מתוך האבנים הן מקוריות).
בספר עזרת כהנים מוצעת האפשרות שהמרחק בין השערים היה שווה למרחק ביניהם לכותל (דהיינו 160 אמה רווח ואז שער 10 ועוד רווח 160 ועוד שער 10 ועוד רווח 160 = 500 אמה), וזה היה דרך נוי. מובאת שם אפשרות נוספת לפיה השערים היו בשטח שהיה כנגד אורך עזרת היה ישראל, והיה מתחלק באותה צורה (דהיינו 55.6666 * 3 ועוד 20 אמה לשערים = 187 אמה) אמנם נוטה יותר לפי' הראשון. הספר דוחה את האפשרות שהם היו כנגד שער הדלק והמים שאם כן יוצא שכל שערי הר הבית מכוונים מול שערי העזרה ולא הייתה לכהנים פרטיות, וכבר נאמר בזבחים נט: "אפשר כהן עומד על גבי המזבח וכל העם רואין אותו מבחוץ".
המחקר הארכאולוגי
המחקר הארכאולוגי ליד השערים נערך על ידי יובל ברוך ורוני רייך מטעם רשות העתיקות. בין היתר הם העלו שהשער המשולש הוא הראשון שנבנה במסגרת הרחב הר הבית על ידי הורדוס הגדול. ושאל השער ממזרח עלה רחוב רחב משופע. עליו, כך הם מאמינים, הובלו בהמות הקורבן. למרגלות השערים הם גילו עשרות אבנים מעוטרות ששימשו לטענתם כחלק מעיטורי הסטיו המלכותי.
רייצ'ל זגלר
רייצ'ל אן זגלר (באנגלית: Rachel Anne Zegler; נולדה ב-3 במאי 2001) היא שחקנית, יוטיוברית וזמרת אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי לשנת 2021 על תפקידה בסרט "סיפור הפרברים".
ביוגרפיה
זגלר נולדה בניו ג'רזי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית. אביה ממוצא פולני, ואמה קולומביאנית. לה אחות גדולה בשם ג'קלין.
במהלך שנות נעוריה כיכבה זגלר בהפקות תיאטרון מקומיות שונות, בין היתר בתפקיד סרינה ב"לא רק בלונדינית", קוזט ב"עלובי החיים", אריאל ב"בת הים הקטנה" ובל ב"היפה והחיה".
לזגלר ערוץ יוטיוב פעיל מאז חודש אוגוסט 2015 בו היא מפרסמת תכנים אישיים כמו ולוגים וגרסאות כיסוי לשירים שונים.
בשנת 2021 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "let me try".
זגלר ביצעה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה כמריה בסרטו של סטיבן ספילברג, "סיפור הפרברים" לצד אנסל אלגורט ב-2021. היא נבחרה על ידי ספילברג מתוך כ-30,000 נשים שהגישו מועמדות לתפקיד לאחר שספילברג פרסם הודעת ליהוק בחשבון הטוויטר שלו. תפקידה זכה לשבחים והיא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.