cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי מקסיקו–שווייץ
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כגון הסכם תחבורה אווירית (1966); הסכם בנושא הימנעות ממיסוי כפול והעלמת מיסים (1994); הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (1995); הסכם בנושא סיוע מנהלי הדדי בענייני מכס (2008); מזכר הבנות בנושא שיתוף הפעולה בין הסוכנות המקסיקנית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח (AMEXCID) והסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה (2013); מזכר הבנות בשיתוף פעולה בריאותי (2016) והסכם לשיתוף פעולה קולנועי (2017).
תחבורה
יש טיסות ישירות בין קנקון לציריך של חברת אדלווייס אייר.
יחסי מסחר
בשנת 2001 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם איגוד הסחר החופשי האירופי הכולל את איסלנד, ליכטנשטיין, נורווגיה ושווייץ. בשנת 2018 הסתכם המסחר ההדדי בין מקסיקו לשווייץ ב-2.6 מיליארד דולר. בין השנים 1999–2016 השקיעו חברות שווייצריות במקסיקו יותר מ-9 מיליארד דולר. מספר חברות רב-לאומיות שווייצריות מבוססות ופועלות במקסיקו, כמו קרדיט סוויס, הולצ'ים, נסטלה, נוברטיס ו-UBS. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex ו-Vitro פועלות בשווייץ.
נציגויות דיפלומטיות
מקסיקו מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן ו-2 קונסוליות בז'נבה ולוגאנו. מאידך, שווייץ מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-3 קונסוליות בקנקון, גוודלחרה ומונטריי.
עופר לוי (כדורגלן)
עופר לוי (נולד ב-19 ביולי 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי המכהן כיום כסגן ראש עיריית הרצליה ויו"ר מרצ הרצליה.
קריירה כשחקן
לוי נולד וגדל בהרצליה. התחיל את הקריירה שלו בגיל תשע בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב ובגיל 16 עבר למחלקת הנוער של קבוצת בני יהודה תל אביב. בעונת 1992–1993 הועלה על ידי המאמנים אמציה לבקוביץ' ורמי לוי לסגל הקבוצה הבוגרת. לוי היה ממצטייני הקבוצה ואף נבחר לתפקיד הקפטן. בהמשך אף זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. בתחילת עונת 1997–1998 נרכש על ידי מכבי תל אביב, אולם הוא לא הביא לידי ביטוי את יכולתו הטובה מבני יהודה ומכבי תל אביב השאילה אותו בחזרה לבני יהודה כדי לסייע לה במאבקי התחתית. לוי שיחק בבני יהודה 7 עונות, במסגרתן לבש את מדי הקבוצה ב-149 משחקי ליגה וכבש 8 שערים. בשנים הבאות שיחק לוי במספר קבוצות מהליגות הנמוכות (הפועל ירושלים, הפועל רעננה, הפועל אורנית, הפועל הוד השרון), עד שפרש סופית ממשחק פעיל בגיל 32.
פעילות פוליטית
לאחר פרישתו ממשחק פעיל מונה לוי למאמן במחלקת הנוער של הפועל רעננה, ובמקביל ניהל את מרכז הספורט ראשונים בהוד השרון והיה פעיל חברתי באזור מגוריו בהרצליה, בעיקר במסגרת ועדי הורים בבתי הספר בהם למדו ילדיו. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2018 החליט לוי להצטרף לפוליטיקה המקומית, התמודד בבחירות המקדימות במפלגת מרצ ונבחר כיושב ראש הסניף. בבחירות עצמן זכתה סיעתו של לוי בשלושה מושבים במועצת העיר ולוי הצטרף לקואליציה שהקים ראש העירייה משה פדלון ומונה לסגן ראש העיר ולמחזיק תיק הספורט ותיק הגאווה והסובלנות בעירייה, לוי דרש את הקמת התיק החדש בכפוף להסכמים הקואליציוניים. במקביל מכהן לוי כיושב ראש עמותת הספורט בני הרצליה.
חיים אישיים
לוי מתגורר בשכונת הרצליה הירוקה בהרצליה. הוא גרוש ואב לשלושה ילדים. אחותו היא סגנית ראש עיריית תל אביב-יפו מיטל להבי.
חנקני העצים
המשפחה כוללת רק שלושה סוגים: Hemipus ,Tephrodornis ו-Philentoma, ובהם שמונה מינים.
אלו עופות החיים בדרום אסיה ביערות טרופיים וחיים על העצים. הם מזכירים את החנקנים אך קטנים יותר. כמותם הם בעלי מקור נוקשה ומחודד ועיניהם מכוסה בפס שחור. הם ניזונים מחרקים שהם חוטפים מהאוויר או עטים עליהם מהקרקע.
כשמם, הם חיים בעיקר בין ענפי העצים ובסבך שיחים. חנקני העצים חיים בקבוצות קטנות ביער וקינם מוסתר מעט בין העצים.
אל בורות המים
__פירושונים__
אוליגוקיפוס
אוליגוקיפוס (שם מדעי: Oligokyphus; משמעות השם: "חיה מעוקלת קטנה") הוא סוג של דמוי-יונק מתת-סדרת הקיינודונטיים, אשר התקיים במהלך סוף הטריאס והיורה התחתון. סוג זה הוגדר לראשונה ב-1922 בממצאים בתצורת קיינטה באריזונה. ממצאים נוספים התגלו בגרמניה, בריטניה וסין. בסוג נכללים 4 מינים.
מאפיינים
דמוי-יונק זה היה אוכל צמחים על פי מבנה לסתותיו ושיניו והוא דמה מאוד ליונק אמיתי למעט כמה הבדלים בעצמות הגולגולת. הוא הגיע לאורך של 50 סנטימטרים בממוצע ודמה במראהו לסמור גמיש ומוארך. השיניים שלו הכילו בליטות מהלסת העליונה והתחתונה שיחד עוצבו לחתוך בעוצמה יחסית. עם זאת הוא ניזון מצמחייה והשיניים לא היו ארוכות וחדות בצורתם ורובם נעו לאורך הלסת בדומה ללסתות סוסים או פרות, אך בקדמת הלסת היו חותכות גדולות דומות לאלה של בונה. הצוואר ומפרקי הלסת היו גמישים והרגליים קצרות. ייתכן שהוא כוסה בפרווה או בשיער גס.
מעריכים שהוא התקיים בדומה למכרסם או ארנבת מודרנית וחי תחת שליטת זוחלים גדולים כמו דינוזאורים טורפים או דמויי-תנינאים. ככל הנראה הוא נכחד עם שגשוגם של צמחים בעלי פרחים, שהיו קשים מדי לעיכול עבורו.
זהריר
זהריר (שם מדעי: Lamprotornis) הוא סוג של עופות ממשפחת הזרזיריים, הבולטים בצבעיהם הססגוניים והבוהקים. בית גידולם הוא אפריקה שמדרום לסהרה, אך הם התפשטו כמינים פולשים גם למקומות אחרים. הסוג הוגדר ב-1820 על ידי הזואולוג קונראד יעקב טמינק.
צבעיו העזים והבוהקים של הזהריר, בייחוד גוני הכחול או הירוק בחלקי הגוף העליונים, מקורם בגרנולות מלנין חלולות המסודרות בשכבה אחת מעל סריגי הנוצה. סידור ייחודי זה הוביל להעברת מספר מינים מהסוג Spreo לסוג זהריר, מאחר שגם להם מאפיין ייחודי זה. החלקים התחתונים של הזהריר לא בוהקים אך עדין צבעוניים, בגווני כחול, סגול, ירוק או כתום-חום. לרוב מיני הזהריר יש קשתיות עין צבעוניות בגווני צהוב או אדום ולחלקם יש נוצות זנב ארוכות.
הזהרירים מצויים במגוון בתי גידול, מיערות, שטחים פתוחים וגינות. הם מקננים בחורים בעצים (הן טבעיים והן כאלה שבנו עופות אחרים דוגמת נקר) והן במבנים מעשה ידי אדם. רוב המינים חיים בלהקות למעט בעונת הרבייה. הזהרירים הם אוכלי כל וניזונים על גבי הקרקע (גרגירים, זרעים ופרוקי-רגליים) אך לעיתים גם מפירות הגדלים על עצים.
מינים
בסוג זהריר ידועים כיום כ-23 מינים:
Evince
Evince הוא מציג מסמכי PDF, PostScript, DjVu, TIFF ו־DVI, אשר מיועד בעיקר לשימוש בסביבת שולחן העבודה GNOME.
מטרתו של Evince לשמש תחליף למציגי מסמכים שונים ולרכזם בתוכנה אחת.
GNOME כוללת את Evince החל מגרסה 2.12, בספטמבר 2005. כמו כן, מספר רב של הפצות לינוקס, ביניהן אובונטו, פדורה ומינט, משתמשות ב־Evince כמציג המסמכים בברירת מחדל.
Evince משוחרר תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GNU GPL).
היסטוריה
כתיבת Evince החלה בשכתוב GPdf, אשר מפתחיה החליטו שהיא כתובה בצורה מסורבלת המקשה את התחזוקה שלה.
מהר מאוד Evince פותח ועלה ביכולתיו על GPdf. בספטמבר 2005 הוא החליף את GPdf ואת GGV והפך למציג המסמכים הרשמי של GNOME.
תכונות
בין שאר תכונותיו של Evince, ניתן למצוא מספר תכונות שימושיות במיוחד:
תבניות קבצים נתמכים
Evince תוכנן במיוחד לתמוך בתבניות הקבצים הבאים:
ג'ון קרופר
ד"ר ג'ון קְרוֹפֶּר (באנגלית: John Cropper, 17 בספטמבר 1864 - 21 בנובמבר 1916) היה רופא ומיקרוביולוג אנגלי, חלוץ המחקר הרפואי בארץ ישראל בתחום המחלות הזיהומיות בכלל ומחלת המלריה בפרט.
פעילותו במסגרת החברה המיסיונרית הכנסייתית
בשנת 1896, במסגרת החברה המיסיונרית הכנסייתית האנגלית, יצא קרופר לשליחות מיסיונרית-רפואית בארץ ישראל. בשנת 1900, בתום תקופת השליחות הראשונה, חזר לבריטניה לפרק זמן של כשנה וחצי. באמצע שנת 1901 יצא לתקופת שליחות שנייה בארץ ישראל שנמשכה כ-7 שנים. בשנת 1908, בתום תקופת השליחות השנייה, חזר לבריטניה והחל לפעול למען הקמת שלוחות של ארגון הצלב האדום ברחבי אנגליה. בסך הכל שהה ופעל קרופר בארץ ישראל, להוציא חופשות מולדת, במשך 12 שנה.
פרט לשליחותו המיסיונרית-רפואית בארץ ישראל, נשלח קרופר גם לטורקיה, סודאן ואוגנדה.
פעילותו בארץ ישראל
בשנת 1896, במסגרת תקופת שליחותו הראשונה, הגיע קרופר לעיר עכו וניהל במשך 3.5 שנים את המרכז הרפואי שהפעילה החברה המיסיונרית הכנסייתית האנגלית. במהלך תקופת שליחותו השנייה, בין השנים 1901 - 1908, פעל במוסדות החברה המיסיונרית בשכם וברמאללה ולעיתים תכופות גם בירושלים במרפאה של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, אשר פעלה בעיר העתיקה.
ג'ון קרופר התכונן היטב לשליחותו בארץ ישראל. במסגרת הכנותיו התמחה באופתלמולוגיה, שכן שיעור היארעות מחלות העיניים היה גבוה מאוד במזרח התיכון. כמו כן למד ערבית על מנת שיוכל לתקשר ולבוא במגע בצורה מיטבית עם האוכלוסייה המקומית. בשנת 1906 הצטרף לתאולוג וחוקר המקרא, בנג'מין ויזנר בייקון (Benjamin Wisner Bacon), מאוניברסיטת ייל, למסע בעבר הירדן.
במהלך שהותו בארץ ישראל פרסם 35 מאמרים ודוחות לכתבי עת רפואיים בריטיים, בהם The Lancet ו-British Medical Journal, המבוססים על ניסיונו הרפואי האישי במסגרת השליחות. כך, בנוסף לניתוחי העיניים, מתאר קרופר בהרחבה רבה ניתוחים שונים שבוצעו לראשונה על ידו בארץ ישראל, דוגמת: ניתוח בית חזה בנער, ניתוחי חלל הפה, ניתוח בטן בנער שנפל מגג וניקב את שלפוחית השתן, ניתוח היגרומה ציסטית בתינוק בן 3 שבועות ורבים אחרים.
במקביל לפעולותיו הרבות בתחום הרפואה עסק במחקר על מחלת המלריה אשר הייתה נפוצה באותה התקופה ברוב חלקי הארץ. ג'ון קרופר הגיע לארץ ישראל בתקופה שבה המחקר המדעי אודות מחלת המלריה היה בראשיתו. בשנת 1900, בהיותו בבריטניה בחופשת מולדת, נחשף למספר מחקרים מלריולוגיים. הראשון, שפורסם בשנת 1897 על ידי סר רונלד רוס, הציג את אופן העברת מחלת המלריה של העופות באמצעות יתושים מהסוג אנופלס והשני, שפורסם בשנת 1899 על ידי ג'ובאני בטיסטה גרסי (Giovanni Battista Grassi), הציג את אופן העברת מחלת המלריה של בני האדם באמצעות יתושי האנופלס. בינואר 1901, עם שובו לארץ ישראל, יצא קרופר למסע הסקר הראשון לקביעת תפוצת היתושים הבוגרים ושל פגיותיהם בדרום סוריה וצפון הארץ (עמק החולה ומישור החוף הצפוני). במהלך מחקריו החלוציים בדק אילו מיני אנופלס מצויים באזור הלבנט בכלל ובחלקי ארץ ישראל השונים בפרט, סימן ביצות המהוות בית גידול ליתושי האנופלס והתייחס להיבטים האקולוגיים הקשורים בתפוצת מחלת המלריה, כגון: אפיון בתי גידול ומקומות דגירה וניטור ההתנהגות היומית של יתושי האנופלס בבורות המים באזור ירושלים. פרט לכך סקר ובחן את היעילות של האמצעים האנטימלריים של תקופתו, דוגמת: אטימת בורות ובארות מים והתקנת משאבות לפתחם, שתילת עצי אקליפטוס ומתן כינין כטיפול מונע. קרופר קבע כי שיטות אלה אינן יעילות ואינן מתאימות דיין לתנאים השוררים בארץ ישראל וטען כי השיטה המעשית היחידה היא חיטוי בורות ובארות המים באמצעות תרכובות גופרית, או מנגד הכנסת צלופחים למאגרי המים, כפי שהיה נהוג לעשות בתקופתו בצפון אפריקה (לימים הובאו דגי הגמבוזיה המצויה בתור אמצעי לוחמה ביולוגית יעיל כנגד יתושי האנופלס). בעקבות טענה זו נחשב קרופר לראשון אשר הציע לנקוט פעולה ישירה כנגד הגורם הבלעדי להפצת מחלת המלריה, הלא הם יתושי האנופלס.
ד"ר תאופיק כנעאן, רופא ומלריולוג בעצמו, ציין שקרופר היה הראשון שהנהיג בדיקות שיטתיות של משטחי דם לאיתור גורם מחלת המלריה בארץ ישראל. לשם כך החל ליישם שיטות צביעה חדישות, דוגמת צביעת רומנובסקי וגימזה. את תצפיותיו פרסם בשורה של עבודות, שבהן נעזר בכישוריו כאמן, להן צירף רישומים וציורים בצבע, המתעדים את מחזור חיי טפילי הפלסמודיום בתוך אריתרוציטים.
שירותו הצבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב קרופר לחיל הרפואה המלכותי בדרגת קפטן ונשלח לצרפת יחד עם חיל המשלוח הבריטי. בשנת 1915 הקים בכפר סַדְבְּרוּק (Sudbrook) שבוויילס, בסיוע אשתו, בית חולים לפצועי המלחמה (על סיועהּ בהקמת בית החולים התקבלה אשתו כחברה למסדר האימפריה הבריטית). בשנת 1916 הוצב קרופר על סיפון אוניית בית החולים בריטניק (Britannic), ספינת פאר שנבנתה יחד עם טיטניק על ידי חברת וייט סטאר ליין, אשר פעלה לטיפול בפצועי החזית המזרח תיכונית ולפינויים לסאות'המפטון. ב-21 בנובמבר 1916, במהלך מסעה השישי טבעה בריטניק לאחר שנפגעה ממוקש ימי, או מטורפדו בסמוך לאי קיאה שביוון. לדברי הניצולים, ד"ר קרופר עלה על אחת מסירות ההצלה האחרונות שהורדו למים. אולם באותו הרגע החליט רב החובל של בריטניק להניע מחדש את המנועים על מנת לנסות להושיט את הספינה אל החוף. כתוצאה מכך נשאבו 3 סירות הצלה אל מדחפי הספינה, דבר שגרם למותם של 30 מהנוסעים.
מתוך 1,066 בני אדם שהיו סיפונה של בריטניק, בעת שנפגעה, ניצלו 1,036. ד"ר ג'ון קרופר היה מבין 30 הנוסעים אשר קיפחו את חייהם במהלך ניסיון השווא להציל את הספינה. בן 52 היה במותו.
חיים פרטיים
בשנת 1895 נישא לאן אלן ווקר (Anne Ellen Walker), בת למשפחה אמידה מהעיירה קראנט (Caerwent) שבוויילס, שם הקימו את ביתם. אשתו הצטרפה אליו לפחות לתקופת השליחות הראשונה בארץ ישראל. ממפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1901 נראה כי ילדיהם נולדו בבריטניה, מכאן ניתן להניח כי לקראת הלידות הייתה אן אלן חוזרת לוויילס. ב-5 במאי 1898 נולד בנו הבכור תומאס אנדרו קרופר (Thomas Andrew Cropper).
בנו סג"ם תומאס אנדרו קרופר התגייס לחיל התותחנים המלכותי ונהרג ב-19 באפריל 1918, במהלך מתקפת האביב. הוא נטמן בבית הקברות הצבאי הבריטי בקומונת זִ'יזָנְקוּר (Gézaincourt) שבצרפת.
הנצחתו
ד"ר ג'ון קרופר טבע תוך כדי ניסיון החילוץ מבריטניק הטובעת וגופתו לא נמשתה. הודעה על מותו התפרסמה 3 שבועות לאחר טביעת בריטניק בכתבי The Lancet ו-British Medical Journal. הוא מונצח באנדרטה לזכר טביעת בריטניק בבית הקברות הצבאי הבריטי במִיקְרָה (Mikra) בסמוך לסלוניקי שביוון וכן, יחד עם בנו תומאס אנדרו קרופר, בלוחית זיכרון בכנסייה בעיירת מגוריו בקראנט.
יחסי טורקיה–צרפת
יחסי טורקיה–צרפת החלו כאשר הוקמה ברית בין פרנסואה הראשון, מלך צרפת וסולימאן המפואר במאה ה-16, והם מתמשכים מאז. היחסים נותרו ידידותיים במהלך תקופה של כמעט שלוש מאות שנים, עם חידוש אינטנסיבי של הקשר בתקופת שלטונו של לואי הארבעה עשר. היחסים הפכו מורכבים יותר, עם הפלישה למצרים על ידי נפוליאון בונפרטה ב-1798, ועם תחילת העידן המודרני.
הברית הפרנקו-עות'מאנית
הברית הפרנקו-עות'מאנית, הייתה ברית שהוקמה בשנת 1536 בין מלך צרפת פרנסואה הראשון והסולטן הטורקי של האימפריה העות'מאנית סולימאן המפואר. המלך פרנסואה שהיה כלוא במדריד, כאשר נעשו המאמצים הראשונים לכונן ברית. המשלחת הצרפתית הראשונה סולימאן נשלחה מיד אחרי קרב פאביה על ידי אמו של פרנסואה הראשון, לואיזה, נסיכת סבויה, אבל המשלחת אבדה בדרך בבוסניה. בדצמבר 1525 משלחת שנייה נשלחה, בראשות ז'אן פראנגיפאני, אשר הצליחה להגיע לקונסטנטינופול, ביקשה את שחרורו של המלך פרנסואה, והתקפה על בית הבסבורג. פראנגיפאני חזר עם תשובה מסולימאן, ב-6 בפברואר 1526: ברמה העליונה יחסים אסטרטגיים בין האימפריה העות'מאנית ואת ממלכת צרפת התחיל במהלך שלטונם של סלימאן המפואר ובית ולואה, בזמן פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ברבע הראשון של המאה ה-16, בכל פעם כאשר למלך הצרפתי היה צורך קריטי של ברית, וסיוע מסולטאן האימפריה העות'מאנית. המגעים שופרו עוד יותר, במיוחד מבחינה מסחרית, עם הקפיטולציות שניתנו על ידי הסולטאן ב-1535 וזה מתחיל עם ז'אן דה לה פורסט באותה שנה, ומאז צרפת שלחה שגרירים לטורקיה. תנאי הסחר המועדפים הללו סימנו את היחסים, הן במונחים מסחריים והן מעבר לכך, עד לביטולם עם הסכם לוזאן בשנת 1923. הנציג הטורקי הראשון שבילה תקופה ארוכה בפריז, היה יירמסקיז מוחמד סלבי, בתחילת המאה ה-18, בתקופה שבה האימפריה העות'מאנית ביקשה להבין את הסיבות של אובדן גדולתה לעומת מעצמות אירופה.
שתי המדינות היו במצב של מלחמה שלוש פעמים. הפעם הראשונה הייתה במהלך המערכה של נפוליאון במצרים וסוריה ב-1798–1800. הפעם השנייה הייתה במהלך מלחמת העולם הראשונה, במיוחד במערכת גליפולי שבה הכוחות הצרפתיים היו מועטים מאשר כוחות בריטניה וכוחות ANZAC, הפעם האחרונה הייתה בשנים 1919–1921 כחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, במה שכונה מלחמת קיליקיה, אולם הסכסוכים היו לעיתים קרובות מקומיים ואירעו לצד משא ומתן מדיני שנוהל באותה העת. עם חתימת הסכם אנקרה ב-20 באוקטובר 1921 בין שתי המדינות, צרפת הפכה למעצמה המערבית הראשונה שנטשה את הטענות שכוננו על ידי הסכם סוור והכירה בפועל בממשלה הטורקית החדשה שבסיסה באנקרה.
היחסים במהלך היחלשות האימפריה העות'מאנית
האינטנסיביות של הקשר באה לידי ביטוי על ידי פתיחה של עד ארבעים קונסוליות צרפתיות, שהתמקדו לעיתים קרובות ביחסי הסחר, ברחבי האימפריה העות'מאנית במהלך המאה ה-18.
היחסים כיום
בנובמבר 2019, נשיא צרפת עמנואל מקרון מתח ביקורת על המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית, ותיאר את המתקפה כתורמת ל"מוות לקשרים האסטרטגים בנאט"ו על ידי ערעור התיאום בין בעלות הברית". נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן השיב בטענה שלמקרון יש הבנה רדודה בנאט"ו והוסיף כי מקרון עשוי להיות "מת במוח".
באוקטובר 2020, לאחר שראשו של סמואל פאטי נערף על ידי מחבל איסלאמיסטי על שהציג קריקטורות של מוחמד במהלך הרצאה בנושא חופש הביטוי, שני הנשיאים התנגשו שוב בהערותיהם על הרצח. מקרון התייחס לרצח כאל אינדיקציה ל"הפרדה איסלאמית רחבה יותר בה תתמודד המדינה הצרפתית", ואילו ארדואן הגיב בפומבי והציע כי מקרון יזדקק לטיפול נפשי. בעקבות הערה זו, החזירה צרפת את שגרירה מטורקיה. ארדואן קרא אז לאזרחי טורקיה להחרים מוצרים צרפתיים.
בשנת 2021 אמר נשיא צרפת בראיון כי טורקיה תנסה להתערב בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2022 על ידי "משחק על דעת הקהל". הוא הוסיף כי טורקיה עיוותה את הערותיו על האסלאם והפיצה שקרים מהתקשורת שבשליטת טורקיה וקטר. טורקיה דחתה את הטענות בדבר התערבות הבחירות. באוקטובר אותה שנה, איימה טורקיה לגרש את שגריר צרפת בעקבות תמיכתו בשחרור עות'מאן קבאלה, שהשתתף בניסיון ההפיכה בטורקיה מהכלא הטורקי.
התפשטות השפה הצרפתית בטורקיה
צרפתית היא השפה הקשורה לתקופת הטנזימאט תקופה של רפורמות (1839–1876) בהיסטוריה של טורקיה. מלבד העוסקים בפוליטיקה ודיפלומטיה, גם המחברים והקהל המיידי שלהם בשלבים השונים ברציפות של הספרות הטורקית המודרנית היו בשפה הצרפתית כמייחסים המערביים העיקריים שלהם. חשיבותה כשפה הזרה הראשונה שנרכשה על ידי חברי הכיתות המשכילות בטורקיה, נמשכה עד לתקופת הרפובליקה של טורקיה, ולמעשה, עד ממש לעת האחרונה. אף על פי שיש פחות טורקים היום הלומדים צרפתית כשפה זרה בלעדית, הידע שלה עדיין מיוצג היטב בקרב האינטליגנציה, וככזה, הוא מוערך מאוד. לדברי דו"ח הנציבות האירופית לשנת 2006, 3% מהתושבים הטורקים מסוגלים לנהל שיחה בצרפתית. לאחרונה גדלו קהילות המהגרים ממוצא טורקי, בכל הרמות של החברה, בצרפת, בלגיה, שווייץ וקנדה לחזק את מעמד ידיעת הצרפתית בטורקיה, מבחינה איכותית וכמותית.
צירוף טורקיה לאיחוד האירופי
בשנת 2004, הנשיא ז'אק שיראק, אמר כי צרפת תקיים משאל עם על כניסתה של טורקיה לאיחוד האירופי עם עליית הנושא, וכל הרחבה נוספת של האיחוד תהיה כפופה להצבעה פופולרית.
ב-2007, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי הצהיר, כי "לטורקיה אין מקום בתוך האיחוד האירופי." סרקוזי המשיך, "אני רוצה לומר כי אירופה חייבת לתת לעצמה גבולות, שלא לכל המדינות יש ייעוד להיות חברות באירופה, החל מטורקיה שאין לה מקום בתוך האיחוד האירופי."
יחסי סחר
עם תנאי השוק הפתוח (עבור מוצרים תעשייתיים) שיצאה לדרך עם איחוד המכס של האיחוד האירופי-טורקיה החל משנת 1996, נתוני המסחר בין צרפת לטורקיה התגברו פי שניים וחצי במהלך חמש השנים שלאחר מכן, והגיעו ל-58 מיליארד דולר בשנת 2000, כאשר צרפת רושמת עודף ברור. טורקיה הפכה לשותפה הסחר השלישית בגודלה של צרפת מחוץ לאיחוד האירופי, וצרפת הפכה לשותפה השלישית בגודלה של טורקיה בסך הכל. אובדן התנופה שנגרם כתוצאה מהתקלות הכספיות בשלהי 2000 ותחילת 2001 השפיע כבר ב-2002.
רצח העם הארמני
לאחר אישור הצעת חוק צרפתית ב-22 בדצמבר 2011 שהגדירה את הכחשת רצח העם הארמני פשע שדינה עד שנה מאסר וקנס בסך 45,000 אירו (על $61,387), הממשלה הטורקית הקפיאה את היחסים הדו-צדדיים והפגישות הפוליטיות עם צרפת. טורקיה גם ביטלה את הרשות לספינות צרפתיות לעגון, ולמטוסי הצבא הצרפתי לנחות בטורקיה, וכל מטוס צבאי צרפתי יצטרך לבקש אישור לכל טיסה על מנת להשתמש במרחב האווירי הטורקי. ממשלת טורקיה הזהירה בעבר את ממשלת צרפת כי העברת הצעת החוק בסנאט, על פיה היא תהפוך לחוק, תפגע באופן רציני ביחסים הדו-צדדיים.
מאחר שטורקיה סגרה את הגישה לכוחות צרפתיים אל המרחב האווירי שלה ואל נתיבי הים שלה, צרפת נאלצה להתמודד עם בעיה לוגיסטית צבאית, והתקשתה להביא את חייליה אל אפגניסטן וממנה, שכן כל דרך אחרת נחשבה כמסוכנת וגם "יקרה מדי", לדברי שר הביטחון הצרפתי ז'ראר לונגואה.
ב-28 בפברואר 2012, המועצה החוקתית של צרפת קבעה כי החוק החדש אינו חוקתי ולא ביטל את החוק. עם זאת, צרפת העבירה ב-1990 את חוק גיסוט שהפך לבלתי חוקי לפקפק בקיומם של פשעים נגד האנושות, שנועדו להיות מכוונים להשואה.
נציגויות דיפלומטיות
טורקיה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-5 קונסוליות בבורדו, ליון, מרסיי, נאנט ושטרסבורג. מאידך, צרפת מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה, ו-8 קונסוליות באנטליה, בורסה, אדירנה, גזיאנטפ, איסקנדרון, איסטנבול, איזמיר ומרסין.
אילוקנים
האִילוֹקַנִים, האילוקנוֹס, או בני האילוקו הם הקבוצה האתנו־לשונית השלישית בגודלה בפיליפינים, ומתגוררים ברובם באזור אילוקוס בצפון־מערב החוף של האי לוזון, בפיליפינים. האילוקנים מדברים בשפת אילוקאנו.
האילוקנים ברובם חסונים, דבר שנובע כנראה מהתנאים הגאוגרפיים והאקלימיים של ארצם, אשר כוללים מזג אוויר קיצוני. הם נוטים לחסכנות, ושיעור החיסכון הממוצע למשפחה בקרב אילוקנים גבוה באופן עקבי ביחס לקבוצות אתניות אחרות בפיליפינים. רוב האילוקנים מחזיקים בשורה של אמונות והרגלים שבאים לידי ביטוי במגע עם זולתם.
רוב האילוקנים, היסטורית, עסקו בגידול אורז. בעת המודרנית החלו לעסוק לא מעט גם בחקלאות גידולים רווחיים יותר כגון טבק ושום. תנאים קשים בחבל אילוקוס (אוכלוסייה צפופה ופוטנציאל חקלאי מוגבל) הובילו לכמה גלי הגירה של פועלים לחלקים אחרים של המדינה עד למקומות הדרומיים ביותר בפיליפינים, ואף מעבר לים, למקומות כמו הוואי וקליפורניה. אזור אילוקוס עדיין אחד האזורים הצפופים בפיליפינים. הייצור החקלאי אינו מספיק כדי לענות על הצרכים המקומיים ולכן חלק גדול מהאוכלוסייה נכנס לשוק העבודה השכירה ולמסחר בין־אזורי. טבק הוא היבול העיקרי. גם לתעשיית הטקסטיל באזור מסורת ארוכת שנים. אחרי חקלאות, העיסוק המרכזי של האילוקנים הוא דיג.
אילוקנים התבלטו בין הקבוצות האתניות השונות בפיליפינים, ויצאו מביניהם דמויות משפיעות בפוליטיקה, בחינוך, בכלכלה, ובדת. כמו הקבוצות הגדולות האחרות, מתגאים האילוקנים בשורשיהם ובשפתם.
פרה־היסטוריה
בקרב היסטוריונים רווחות שתי תיאוריות לגבי התפשטות העמים האוסטרונזיים.
מבנה חברתי
תושבי העיירות הללו היו מאורגנים בחברה מעמדית. בראש מערכת המעמדות היה מנהיג שנשא בתואר אגטוּראי או אָרי. הארי זכה במעמדו בזכות כוח, עושר, או תבונה. תפקיד זה עבור לעיתים בירושה, וככלל היה שמור לגברים; עם זאת, במקרה שלא היה יורש זכר זמין, יורשת אישה חזקה יכלה להתקבל כמנהיגה.
אם היורש התברר כחלש, הקהילה בחרה ומינתה משפחה אחרת למעמד העליון, והמשפחה הקודמת ירדה במעמד. המנהיג משל בשילוב מועצת זקנים, יישב סכסוכים, והוביל את אנשיו לקרב בעת הצורך.
מתחת למעמד המנהיג (אָרי) היו הבַּבַּקְנאנְג העשירים, ומקרבם באו רוב המנהיגים. מקור עושרם היה בשליטתם בסחר, בעיקר עם סינים, יפנים, איגורוטים וטאגאלוגים.
מתחת למעמד הבבקנאנג היו הקאילאנֶס, מעמד שסייע למנהיג במטלות שייט, בעיבוד שדותיו, ובהכנות לחגיגות. בתמורה, קיבלו הקאילאנס מתנות ישירות מהמנהיג.
עוד מתחתם היו הקאטאלונן, והם היו איכרים־אריסים, והיו רוב האוכלוסייה בעיירה. הם עסקו בעיקר בגידול אורז בשדות מוצפים, וכן בחקלאות יבשה כגון כותנה.
בתחתית הסולם החברתי האילוקני הטרום־קולוניאלית היו האובינג – משרתים – ועוד מתחתם, הטַגאבּוּ, שנקראו גם אדיפֶּן – עבדים. אלו הפכו עבדים בשל חוב שלא שולם, או העלבת בן מעמד גבוה יותר, או כי נשבו במלחמה, או אפילו כי ירשו חוב מהוריהם.
מראה
הן נשים והן גברים אילוקניים גידלו שיער ארוך, אך קשרו אותו בדרכים שונות. חלק מהנשים קלעו את שיערן לצמה, וחלק מהגברים קלעו את שיערם וכיסו אותו בכיסוי דמוי טורבן, שנקרא באנגאל או פּוֹטוֹנג. לדוגמאות ולצבעים של הבאנגאל היו משמעויות רבות. לדוגמה, פוטונג אדום הצביע על כך שהלובש הרג אדם, בעוד שדפוס מפוספּס הצביע על כך שהלובש הרג לפחות שבעה אנשים. בנוסף, חקלאים ודייגים חבשו גם כובע עשוי מדלוע, שנקרא קאטוּקוֹנג בימי שמש או גשם. כמו כן, בימים גשומים נהגו לעטות שכמייה בשם אנאנגה, אשר הייתה עשויה לעיתים קרובות מעלי דקל הודי.
חואן דה סלסדו
הקונקיסטאדור הספרדי חואן דה סלסדו חקר את האזורים הצפוניים של הפיליפינים בשנת 1571, ונסע לאזור אילוקוס (בין היתר), התיישב בצפון, והקים מספר רשויות מקומיות ספרדיות, כולל וייה פרננדינה (כיום ויגאן) וטאגוּדין.
מלחמה עם זמבלס ופנגסינן, 1660
בשנת 1660, אנדרֶס מאלונג, מנהיג העיירה סן קרלוס, פנגסינן, או בינאלאטונגאן כפי שנקראה אז, חבר לאנשי זאמבאלֶס ביוזמה לסלק את הספרדים ולהכניע את אלו שתמכו בספרד. מאלונג הועסק בעבר על ידי הספרדים כדי לסייע בקולוניזציה של ערים וכפרים לא־נוצריים בפנגסינן, אולם, תוך כדי שהכניע אחרים, הבין שהוא יכול לגבור גם על הספרדים, המצויים בנחיתות מספרית.
עם בעלי בריתו בני זאמבאלס, הכתיר מאלונג את עצמו מלך פנגסינן, ושלח מכתבים לכל ראשי מחוז אילוקוס, פמפאנגה ועמק קגאיאן, ודרש שגם הם יצטרפו למהלך, יכירו במאלונג כמלך, ויהרגו את כל הספרדים ביניהם. אם לא יעשו זאת, מאלונג איים שיפלוש ויעניש אותם על כך שלא הצטרפו ליוזמתו.
בניגוד לפנגסינן ולזאמבאלס, באזור אילוקוס השקיעו הספרדים חיילים ומיסיונרים רבים, ואבטחו אותו היטב. עיירות כמו ויגאן וטאגוּדין באילוקוס סור הוכפפו במהירות לאנקומיינדות, לכנסיות, ולביצורים הספרדיים, שהוקמו במהירות כדי לשלב את האילוקנים לתוך האימפריה הספרדית. הספרדים הזדרזו בכך כדי להשתלט על סחר הזהב של האזור עם האיגורוטים. הם ביקשו למנוע משודדי ים סיניים ויפנים וממעצמות אירופיות שונות כמו ההולנדים או האנגלים לשלוט בנתיבי הסחר הללו. בשל ניסיון זה עם הספרדים, ובעיקר בהשפעתם של מיסיונרים קתולים, דחו רבים מראשי האילוקנים את הצעתו של אנדרס מאלונג.
על פי מקורות מהתקופה, פרץ המרד עקב תסכול הולך וגובר מאז קבעה הממשלה הספרדית מונופול על ייצור ומכירת יין באסי (משקה מסורתי של האילוקנים), כך שנאסר על אילוקנים לייצרו פרטית, והם נאלצו לרוכשו מחנויות ממשלתיות.
מרד באסי נמשך 13 ימים. המורדים הובסו בידי הספרדים, אשר הרגו מאות מהם, ואת מי ששרדו את הקרבות הוציאו להורג בתלייה והציגו לראווה על שיפודי עץ, כאזהרה לאחרים שלא להתקומם נגד השלטון. המרידה גרמה לספרדים לחלק את אזור אילוקוס למחוזות אילוקוס נורטה ואילוקוס סור. למרות שנכשל, הצליח מרד באסי להעניק השראה לתנועות מרי עתידיות למען חירות וצדק בצפון לוזון.
התקופה הקולוניאלית האמריקאית ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1901 הגיע השלטון הקולוניאלי האמריקאי לאילוקוס, ובשנת 1941, הכיבוש היפני.
במהלך 1945, שחררו הצבא האמריקאי וחילות חבר העמים הפיליפיני, כולל לוחמי גרילה אילוקנים, את אזור אילוקוס משלטון צבא יפן.
התקופה שלאחר העצמאות
כמה נשיאים מודרניים של הרפובליקה של הפיליפינים הגיעו מהאזור: אלפידיו קווירינו, פרדיננד מרקוס, ובנו, בונגבונג מרקוס. מרקוס הרחיב את היקף אזור אילוקוס המקורי על ידי העברת מחוז פנגסינן מ"אזור III" ל"אזור I" בשנת 1973, וכפה על חלק מהאילוקנים להגר לפנגסינן; הוא גם הרחיב את השפעת האילוקנים על העמים האחרים בקורדיירס בכך שסיפח את אברה ממחוז ההר ואת בנגט לאילוקוס, אם כי ב-1987 שולבו באזור המנהלי של קורדיירה. נשיא נוסף ממחוז אילוקוס, פידל ו' ראמוס, הגיע מפנגסינן.
תקופת השלטון הצבאי
על אף התפיסה כאילו האילוקנים כולם תמכו בממשל מרקוס, היו גם קורבנות אילוקנים של הפרות זכויות אדם בתקופת השלטון הצבאי, שהחלה בספטמבר 1972. באילוקוס נורטה תועדו עינויים של חקלאים מהערים וינטאר, דומאלנג, סולסונה, מרקוס, ופידיג.
היו אילוקנים בולטים שביקרו את שלטונו של מרקוס, כגון הארכיבישוף הקתולי אנטוניו ל. מאבוטאס, שיצא נגד עינויים והרג של עובדי כנסייה. מתנגד בולט נוסף היה תומך זכויות האדם ושדרן הרדיו דייוויד בואנו. בואנו נרצח על ידי גברים רוכבי אופנוע במדים צבאיים ב־22 באוקטובר 1987, חלק מגל התנקשויות במהלך ההפיכה של 1986–1987, שניסתה לבטל את הממשלה הדמוקרטית שהוקמה לאחר מהפכת כוח העם ב־1986.
פעילות תרבותית בעשורים האחרונים
מאז סוף שנות ה־90 קמו מספר יוזמות לקידום התרבות האילוקנית.
באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס הקים פרופסור רובין רודריגז את "מרכז בולוסאן ללימודים פיליפיניים", על שם הסופר יליד בינאלונאן, קרלוס בולוסן.
יזמים אילוקניים כגון ניניה קורפוז החיו את הביקוש לבדי אינאבל כאשר שילבו אותם באופנה עילית.
דמוגרפיה
בשנת 2010 היה מספר האילוקנים בפיליפינים 8,074,536.
מולדת אתנית
אילוקנדיה (או קאילוקואן) הוא המונח שנטבע לציון המולדת ההיסטורית של האילוקנים, אשר מתפרשת על מחוז אילוקוס נורטה הנוכחי ועל החלקים הצפוניים של אילוקוס סור. בעבר המוקדם כינו האילוקנים את חבל הארץ הזה "סאמטוי", מהביטוי sao mi toy שפירושו "כאן השפה שלנו".
תפוצות האילוקנים
הלחץ הגובר עקב צפיפות האוכלוסין המשמעותית במהלך אמצע המאה ה־19 גרם להגירה של אילוקנים אל מחוץ למולדתם המסורתית. עד 1903, יותר מ-290,000 אילוקנים היגרו למרכז לוזון, עמק קאגאיאן ולמטרופולין של מנילה. יותר מ־180,000 עברו למחוזות פנגסינן, טארלאק ונואיבה אסיחה.
הגירות מאוחרות יותר הביאו אילוקנים גם למחוזות רחוקים יותר, כגון פאלאוואן ומינדנאו.
בשנת 1906 התרחבה הפזורה האילוקנית, כאשר החלו אילוקנים להגר להוואי ולקליפורניה. הם נקראים סאקאדאס, הדור הראשון של המהגרים הפיליפינים לארצות הברית. הפירוש המילולי של המונח הוא "מיובאים", "עובדים בשכר נמוך", והוא משמש למהגרי עבודה בפיליפינים וממנה, העוסקים בעבודת כפיים חקלאית. בין השנים 1906 ל־1946 הובאו להוואי גברים פיליפינים, בעיקר אילוקנים, על ידי איגוד מגדלי הסוכר של הוואי, לעבודה בשדות קנה הסוכר והאננס.
אילוקנים הם הרכיב הגדול ביותר של הפזורה הפיליפינית בארצות הברית. ישנה קהילת אילוקנית משמעותית בהוואי, שבה הם מהווים יותר מ־85% מהאוכלוסייה הפיליפינית.
שפות
רוב האילוקנים דוברים את שפת האילוקנו, שהיא חלק מתת־הקבוצה הצפונית של שפות הפיליפינים במשפחת השפות האוסטרונזיות. רובם דוברים גם טאגאלוג ואנגלית כשפה שנייה ושלישית.
אילוקנו, כמו כל השפות הפיליפיניות, היא שפה אוסטרונזית, קשורה למלאית (אינדונזית ומלזית), לטטום, לצ'מורו, לפיג'ית, למאורי, להוואית, לסמואית, לטהיטית, לפייוואן ולמלגשית. היא קשורה קשר הדוק לכמה מהשפות האוסטרונזיות האחרות של צפון לוזון, ויש לה הבנה הדדית כלשהי עם שפת הבלנגאו ועם הדיאלקטים המזרחיים של שפת הבונטוק. כשבעה מיליון בני אדם דוברים אילוקנו כשפת אם, וכשני מיליון נוספים כשפה שנייה.
דת
רוב האילוקנים הם קתוליים וחלקם אגליפאיאנים, שמקורם באילוקוס נורטה.
תרבות
סדרת כנסיות מרשימות באזור אילוקוס הן סמל מתמשך להצלחת המרת הדת של האילוקנים לנצרות: קתדרלת ויגאן באילוקוס סור, עם תבליטים ענקיים מגולפים ביד של דרך הייסורים; קתדרלת מגסינגאל (אף היא באילוקוס סור), עם מזבח העץ בן מאות השנים שלה; כנסיית סנט אוגוסטינוס בפאואיי (אילוקוס נורטה), עם תומכיה המסיביים; וכנסיית סנטה מריה (אילוקוס סור) היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו הממוקם על גבעה עם גרם מדרגות אבן בן 80 מדרגות.
תרבות האילוקנים כוללת מחולות שונים: הדינאקליסאן (מחול נפוץ בקרב דייגים), האגאבל (מחול אופייני לאורגים) והאגדאמדאמלי (מחול קדרים) ממחישים בצעדים פשוטים את מלאכוֹת האילוקני החרוץ.
בישול
המטבח האילוקני מתאפיין בהרבה ירקות מבושלים או מאודים ובדגי מים מתוקים, ולעיתים קרובות משתמש ב"באגונג" (דג מותסס) לשם תיבול, במקום במלח. האילוקנים נאלצו להשתמש בחומרים שעמדו לרשותם, ולכן המנות המסורתיות שלהם עושות שימוש גם בדלועים מרים מאוד.
=== סִפרות === העבר האנימיסטי של האילוקנים מספק רקע עשיר של פולקלור, מיתולוגיה ואמונות מיסטיות. יש הרבה סיפורים אילוקניים על רוחות וישויות טובות ועוינות. מיתולוגיית הבריאה שלהם מתרכזת בענקית אָרָן ובבעלה אַנְגָלוֹ, ובנַמָרְסוּאָה ("היוצרת").
הספרות האילוקנית הטרום־קולוניאלית הורכבה משירי עם, חידות, פתגמים, קינות שנקראו דוּנְג־אַוּ, ואפוסים בכתב או בעל פה. משוררים אילוקנים עתיקים חיברו שירי עַם ושירי מלחמה, וכן "דאלוט", שיר ארוך, מאולתר, שקול, שנמסר בדקלום עולה ויורד.
בתקופת הכיבוש הספרדי, חיברו האילוקנים שירה בעיקר לפי דגמים ספרדיים. השירה המוקדמת ביותר המופיעה בכתב באילוקנית היא תרגומים מספרדית לרומאנסות, שהתקין פרנסיסקו לופז, נזיר אוגוסטיני, שב־1621 פרסם תרגום לאילוקנית לדוקטרינה כריסטיאנה מאת הקרדינל בלרמינו, הספר הראשון שהודפס באילוקוס.
ניתן למצוא מחקר על שירה אילוקנית בספר Gramatica Ilokana, שפורסם ב־1895, על בסיס החיבור Arte de la Lengua Iloca של אותו לופז, שפורסם ב־1627, אך כנראה נכתב לפני 1606.
הנוסח הכתוב הראשון של אפוס זה הועבר על ידי הנזיר חראלדו בלאנקו לאיסאבלו דה לוס רייס, אשר פרסם אותו בכתב העת El Ilocano בין דצמבר 1889 לפברואר 1890, לצד תרגום ספרדי בפרוזה.
במהלך המאה ה־18 והמאה ה־19, השתמשו המיסיונרים בספרות דתית וחילונית מתורגמת לאילוקנית כדי לקדם את משימתם להמיר את האילוקנים לנצרות.
במאה ה-19 הופיעה גם המשוררת האילוקנית לאונה פלורנטינו, שנחשבת לעיתים כ"משוררת הלאומית של הפיליפינים". עם זאת, יש הרואים בשיריה ששרדו שירים מתקתקים ורגשניים לבלי נשוא, ונטולי צורה אמנותית.
סופרים אילוקנים רבים זכו להערכה לאומית ובינלאומית – בין הבולטים הם הוא הסופר בן תחילת המאה ה־20 וגיבור הגרילה של מלחמת העולם השנייה מנואל ארגייה, שכתיבתו נודעה בלכידת הטבע הייחודי של תרבות האילוקנים והמרקמים של אזור אילוקוס; הסופר והמשורר קרלוס בולוסאן, יליד תחילת המאה ה־20, שהרומן שלו "America is in the Heart" נחשב ל"טקסט החשוב ביותר של החוויה הפיליפינית־אמריקאית"; והסופר והאקטיביסט של אמצע המאה ה־19 איסאבלו דה לוס רייס מוויגאן.
לבוש מסורתי
פנדילינג וקימונה
הלבוש המסורתי לנשים אילוקניות עשוי בד אינאבל. הלבוש הטיפוסי מורכב מחולצה הנקראת "קימונה", והיא לבנה או פסטלית, ומחצאית באורך מלא הנקראת פנדילינג, בצורת חרוט עם שרוף סביב המתניים. מסורתית, נשים לבשו שמלות שארגו ורקמו בעצמן.
כובע קטוקונג או טאבונגאו
כיסוי הראש או הכובע המסורתי של אילוקנים נקרא "קטוקונג" או "טבונגאו", והוא עשוי מדלעת קלבס מיובשת וריקה, ממשפחת הצמחים הדלועיים, עם כיסוי פְּנים ארוג. הכובע עמיד בפני מזג אוויר קשה, ונלבש כהגנה מפני השמש והגשם כאחד על ידי חקלאים ודייגים.
ג'ים קלייבורן
ג'יימס אנוס קלייבורן (באנגלית: James Enos Clyburn; נולד ב-21 ביולי 1940) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת קרוליינה הדרומית מאז 1993. החל מתחילת ינואר 2019 משמש קלייבורן כמצליף סיעת הרוב בבית הנבחרים. קלייבורן ממלא בקונגרס את תקופת כהונתו הארבע עשרה, כנציג מחוז הקונגרס השישי של קרוליינה הדרומית. במחוז הקונגרס שלו תחומים מרבית האזורים האפרו-אמריקאיים בקולומביה ובצ'ארלסטון רבתי. קלייבורן הוא הוותיק ביותר מבין כל חברי הקונגרס המייצגים את קרוליינה הדרומית.
הוא הדמוקרטי השלישי בבכירותו בבית הנבחרים אחרי ננסי פלוסי וסטני הוייר מאז 2007 מתוקף תפקידו כמצליף הרוב בעוד פלוסי מכהנת כיושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית והוייר כמנהיג הרוב. בשנים בהן למפלגה הדמוקרטית לא היה רוב בבית הנבחרים שימש קלייבורן כעוזר למנהיג הסיעה הדמוקרטית בשעה הוייר היה מצליף המיעוט ופלוסי מנהיגת המיעוט. לאחר שהדמוקרטים נטלו את הרוב בבית מידי הרפובליקנים בבחירות האמצע ב-2018, קלייבורן נבחר שוב למצליף הרוב ונכנס לתפקיד זה עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ביוגרפיה
קלייבורן נולד בסאמטר שבקרוליינה הדרומית, בנם של הכומר הפונדמנטליסטי אנוס לויד קלבורן ורעייתו אלמטה (לבית דיזלי), קוסמטיקאית במקצועה. קרוב משפחה רחוק שלו היה ג'ורג' מארי, מנהיג בארגון "ברית החקלאים הצבעוניים" (CFA), שנבחר לבית הנבחרים בשלהי המאה ה-19. מארי ופוליטיקאים אפרו-אמריקאים אחרים התנגדו נחרצות חוקת קרוליינה הדרומית של 1895, שביסודה שללה זכויות אזרח מאפרו-אמריקאים אחרי תקופת השיקום, מצב שנמשך במדינה במשך יותר מחצי מאה עד לחקיקת חוק זכויות האזרח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
קלייבורן למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הדרומית (שנקראה אז מכללת קרוליינה הדרומית), מוסד להשכלה גבוהה עבור אפרו-אמריקאים באורנג'בורג. הוא השתייך לאחוות "אומגה פסי פי" וסיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה. קלייבורן החל מעורבותו בפוליטיקה של ארצות הברית במהלך השביתה בבית החולים בצ'ארלסטון ב-1969. לאחר שסייע ליישוב ההפגנות באוניברסיטה הרפואית בדרום קרוליינה, היה קלייבורן מעורב במסע הבחירות של ג'וליאן דיוויין למושב במועצת העיר של צ'ארלסטון ב-1969. לאחר שכשל בניסיונו להיבחר אל בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית, עבר קלייבורן לקולומביה כדי להצטרף לסגל של מושל קרוליינה הדרומית ג'ון וסט ב-1971. וסט התקשר לקלייבורן והציע לו להיות יועצו לאחר שקרא את תגובתו של קלייבורן להפסדו בבחירות בעיתון.
בעקבות הטבח באורנג'בורג ב-1968, בו נהרגו סטודנטים שהפגינו נהרגו בידי המשטרה של קרוליינה הדרומית, מינה המושל וסט את קלייבורן לנציב שירותי האנוש של המדינה. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1992, אז פרש להתמודד בקונגרס. בשנה זו נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השישי של קרוליינה הדרומית, והוא נבחר מחדש לבית הנבחרים כל שנתיים מאז. קלייבורן נבחר לסגן יו"ר הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים ב-2003, הוא התמנה ליו"ר הוועידה הדמוקרטית לאחר מינויו של יו"ר הוועידה המכהן בוב מננדז לסנאט של ארצות הברית. לאחר שהדמוקרטים זכו ברוב המושבי בבית הנבחרים בבחירות 2006, נבחר קלייבורן פה אחד למצליף הרוב. לאחר בחירות 2010, איבדו הדמוקרטים את הרוב בבית. יו"ר בית הנבחרים היוצאת ננסי פלוסי, התמודדה על תפקיד מנהיג המיעוט, וקלייבורן הודיע כי יתמודד נגד סטני הוייר בבחירות לתפקיד מנהיג המיעוט. בסופו של דבר גישרה פלוסי בין הוייר וקלייבורן והאחרון פרש מההתמודדות. ב-28 בנובמבר 2018 נבחר קלייבורן לכהונה שנייה כמצליף הרוב בבית הנבחרים.
קליברן מתנגד להגברת קידוחים ימיים לשם הפקת נפט או גז טבעי. במקום זאת, הוא בעד את השימוש באנרגיה גרעינית כחלופה לדלק מאובנים, הזולה יותר מאנרגיית רוח או אנרגיה סולארית. בינואר 2017 הצביע קלייבורן נגד החלטת בית הנבחרים לגנות את החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקבעה כי ההתנחלויות ב"שטחים הפלסטינים הכבושים" שבגדה המערבית היא הפרה בוטה של החוק הבינלאומי ומכשול גדול לתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
קלייבורן היה נשוי לספרנית והפעילה הפוליטית אמילי אינגלנד-קלייבורן משנת 1961 עד למותה בשנת 2019. נולדו להם שלוש בנות ואחת מהן, מיגנון קלייבורן, מונתה לנציבת רשות התקשורת הפדרלית בידי הנשיא ברק אובמה.
נדזיה אסטפצ'וק
נַדְזֵיָה אַסטַפּצ'וּק (בבלארוסית: Надзея Астапчук, נולדה ב-12 באוקטובר 1980) היא אתלטית מבלארוס, סגנית אלופת העולם (פריז 2003) בהדיפת כדור ברזל.
אוסטפצ'וק הורשעה באימרוץ ומדליית הזהב האולימפית (לונדון 2012) שבה זכתה, מדליית הארד בה זכתה באולימפיאדת בייג'ינג, מדליית הזהב מאליפות העולם (הלסינקי 2005) ומדליית הזהב מאליפות העולם באתלטיקה באולם שבה זכתה נשללו ממנה.
ביוגרפיה
אוסטפצ'וק נולדה בסטולין.
1999
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה אסטפצ'וק במקום 19 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.47 מטר.
2001
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה אסטפצ'וק במקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.98 מטר.
2003
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיאי אישי חדש של 20.12 מטר, אחרי סבטלנה קריבליובה מרוסיה (20.63 מטר) ולפני ויטה פאווליש מאוקראינה (20.08 מטר).
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה אסטפצ'וק במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.51 מטר, לפני אולגה ריאבינקינה מרוסיה (19.64 מטר) וואלרי אדמס מניו זילנד (19.62 מטר).
2006
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.42 מטר.
2007
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בתוצאה של 20.48 מטר, אחרי ואלרי אדמס 20.54 מטר ולפני נאדין קליינרט מגרמניה (19.77 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
אולימפיאדת בייג'ינג
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.86 מטר, אחרי ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי חדש של 20.56 מטר (בניסיון הראשון) ובת ארצה נטליה חורוננקו-מיכנביץ' (20.28 מטר). מדליה זו נשללה ממנה בינואר 2017 בשל הרשעה באימרוץ.
2010
בתחרות שנערכה באולם במוגילב, בלארוס ב-12 בפברואר 2010 קבעה אסטפצ'וק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.70 מטר, התוצאה השלישית בטיבה באולם בכל הזמנים. חודש לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ אותה שנה היא זכתה במדליית זהב לאחר שקבעה שיא תחרות חדש של 20.85 מטר, לפני ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי חדש של 20.49 מטר. מדליה זו נשללה ממנה לאחר הרשעתה באימרוץ.
אלופת אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה, ספרד אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 20.48 מטר.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה אסטפצ'וק במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.05 מטר, אחרי ואלרי אדמס שקבעה שיא אישי ושיא תחרות חדש של 21.24 מטר ולפני ג'יליאן כמרנה-ויליאמס מארצות הברית (20.02 מטר).
אולימפיאדת לונדון
בתחרות שנערכה במינסק ב-18 ביולי 2012 קבעה אסטפצ'יוק בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 21.58 מטר. שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 21.36 מטר, אך המדליה נשללה ממנה לאחר שנכשלה בבדיקות סמים בהם נמצא כי השתמשה בסטרואידים אנאבוליים. מדליית הזהב הוענקה לואלרי אדמס מניו זילנד שקבעה תוצאה של 20.70 מטר.
שיאים אישיים
אצטדיון פתוח
אולם
עקיבא פישר
הרב עקיבא פישר (ה'תקע"ח, 1818 – י"ח בשבט ה'תרנ"ד, 1894) היה רב הונגרי, אב בית הדין של העיר טט.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקע"ח בכפר לובשבריני שבהונגריה כבן בכור לרב מרדכי ליב, ששימש כרב וכרופא, ולאמו ממשפחת רוזנר. בגיל צעיר עברה משפחתו לאובודה, שם למד תורה אצל אביו ואצל חכמי המקום. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פרשבורג, אצל החתם סופר, שגם הסמיך אותו לרבנות ולהוראה. בסביבות שנת 1840 (ה'ת"ר) נישא לדבורה בילא, בתו של הרב צבי הרש רוזנבוים-הירש, ששימש לאחר מכן כרבה של אירשה (נתאחד עם הכפר אלברטי, וכיום נקרא אלברטירשה), אחיו של הרב עמרם רוזנבוים ובנו של הרב משה נחום רוזנבוים. הם עברו למזטור ושם נולד להם בנם הראשון, הרב צבי פישר, לימים רבן של אסוד וויינערן.
באייר ה'תר"ה (1845) מונה לרבה של אוק, וכחדשיים לאחר מכן עבר להתגורר בעיר. בשנת ה'תר"ח מונה לרבה של טט, שליד העיר גיור, שבמחוז גיור-מושון-שופרון.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה, נמנה עם הרבנים האורתודוקסים, ביניהם החתם סופר, הרב הלל ליכטנשטיין והרב עקיבה יוסף שלזינגר, במלחמתם כנגד הנאולוגים והמשכילים. חתם על הקמת מחזיקי הדת, שהוקמה על ידי הרב שמעון סופר, בנו של החתם סופר.
הרב פישר היה מוכר באזורו, והיה מקבל שאלות רבות מכל המחוז.
בי"ג בשבט ה'תרמ"ה (1885) נפטרה אשתו דבורה, וכשנה וחצי לאחר מכן התחתן עם אשה אלמנה מפרשבורג (ברטיסלאבה).
ביום חמישי, י"ח בשבט ה'תרנ"ד, נפטר הרב עקיבא פישר, בגיל 76. הוא נקבר ביום ראשון שלאחר מכן בעירו טט.
משפחתו
על פי מסורת המשפחה, צאצא של הרב אדם בעל שם. בנוסף, צאצא למהר"ל מפראג, של הרב מנחם נחום מצ'רנוביל, מייסד חסידות צ'רנוביל, של הרב גרשון אשכנזי, רבה של וינה, של הרב מנחם מנדל קרוכמל, של מהר"י וייל, מהר"ם מרוטנבורג, רבי יהודה החסיד, רש"י ועוד.
הרב התחתן פעמיים, אך זכה לילדים רק מאשתו הראשונה, דבורה. היו להם 10 ילדים, 4 בנים ו-6 בנות.
מבניו:
רוברט גייל
רוברט גייל (באנגלית: Robert Peter Gale, נולד ב-11 באוקטובר 1945) הוא אונקולוג אמריקאי שזכה במספר פרסים על מחקריו ופעילותו הציבורית.
ביוגרפיה
רוברט גייל נולד בניו יורק. הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטה בבאפלו ועבר להמשך לימודים לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בה למד בשנים 1970–1973. בשנת 1976 הוא סיים שם עבודת דוקטורט שהתמקדה בחקר הסרטן.
בשנים 1973–1993 גייל עבד בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה. בשנים 1983–1984 הוא היה פרופסור אורח במכון ויצמן למדע. באותה תקופה הוא ביצע מחקר ביחד עם אלי כנעני שתוצאותיו היו הבסיס המדעי לפיתוח תרופה נגד סוג מסוים של סרטן שאושרה לשימוש.
בשנים 1993–1999 גייל היה חוקר בכיר במרכז מחקר השייך לחברת אסטרהזניקה. באותה תקופה הוא היה שותף לפיתוחים של שיטות טיפול בסרטן.
בתחילת המאה ה-21 גייל חזר לניו יורק. בהיותו בניו יורק הוא כיהן בתפקידי מחקר במספר מוסדות.
רוברט גייל פרסם כ-1150 מאמרים מדעים ומעל ל-20 ספרים בנושא סרטן, השתלת איברים, רדיוביולוגיה וטיפול בנפגעים.
על פעילותו המדעית גייל קיבל מספר פרסים. על הדיווחים בצ'רנוביל הוא זכה בפרס אמי.
שוטרים בדם
שוטרים בדם (באנגלית: Blue Bloods) היא סדרה משטרתית של ה-CBS המשודרת מאז שנת 2010. הסדרה נכתבה על ידי יוצרי "הסופראנוס" בני הזוג מיטשל בורגס ורובין גרין. הסדרה עוסקת במשפחת רייגן, משפחה אמריקאית קתולית, ממוצא אירי עם שורשים עמוקים במשטרה. האב פרנק רייגן, נציב משטרת ניו יורק בכיכובו של טום סלק. בנו השני ג'ו רייגן נהרג בעת מילוי תפקידו וכל ילדיו ממלאים תפקידים במשטרה ובמשרד התובע. הסדרה עוקבת אחרי פעילות המשפחה, כאשר בכל יום ראשון יש ארוחה משפחתית לאחר הכנסייה, ארוחה שמתוארת בכל פרק והיא מהווה את הבסיס של הסדרה ומפגש של כל השחקנים יחד בכל פרק.
לסדרה 13 עונות כאשר 12 מהן שודרו בישראל (נכון ל22 באפריל 2023), והיא חודשה לעונה נוספת.
בישראל משודרת הסדרה ב-HOT.
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי משפחת רייגן. הבן הבכור דני רייגן (דוני וולברג) הוא בלש בניו יורק, הבת ארין רייגן (ברידג'ט מוינאהן) היא עוזרת תובע מחוזי של מנהטן והבן הצעיר ג'יימי רייגן (ויל אסטס) הוא שוטר במשטרת ניו יורק. אביו של פרנק רייגן, הנרי רייגן (לן קריו) הוא נציב לשעבר. דמויות נוספות הן אשתו של דני רייגן, שני ילדיו, בתה של ארין רייגן ניקי (סאמי גייל), בעלה לשעבר של ארין רייגן ג'ק בויל (פיטר הרמן), שותפתו של דני רייגן הבלשית באייז (מריסה רמירז), וכן שותפתו של ג'ו רייגן שהופכת לאשתו אדי ג'נקו (ונסה ריי). לניצב פרנק רייגן יש צוות שפועל סביבו. גרט מור אחראי על התקשורת, הבלשית אביגייל בייקר, עוזרתו האישית והחל מהעונה השנייה הסמל סידני גרומלי. ארין רייגן עובדת בצמוד לבלש אנתוני אבטמרקו. לסדרה ישנן מספר עלילות בכל פרק, לכל דמות יש סיפור שונה ונקודת מבט שונה, במהלך העלילה נוצר מתח בין הדמויות סביב נושאים שונים ונקודות מבט שונות.
אשתו של הנרי בתי ואשתו של פרנק מארי נפטרו שתיהן והם גרים יחד באותו הבית ומארחים כל שבוע את ארוחת הערב של יום ראשון.
הסדרה מתחילה עם התייחסות למותו של ג'ו. ג'יימי האח הצעיר שסיים תואר ראשון במשפטים מחליט בעקבות מותו של אחיו להצטרף למשטרה. הוא מגויס למעקב אחרי רשת שוטרים מושחתים שאחיו ניסה לחשוף. במהלך העונה הראשונה נודע כי ג'ו נהרג על ידי שוטר מושחת, והרשת נחשפת.
דמויות
פרנסיס אסקבייר "פרנק" רייגן (טום סלק) - ניצב משטרת ניו יורק. אשתו מארי נפטרה מסרטן. הוא מנווט בפוליטיקה של העיר ניו יורק, ומנהל 35,000 שוטרים. יש לו ארבעה ילדים: דני, בלש במשטרה, ארין, עוזרת התובע של מנהטן, ג'ו, שנרצח בעת מילוי תפקידו על ידי שוטר מושחת לפני אירועי הסדרה וג'יימי, סמל במשטרת ניו יורק. יש לו ארבעה נכדים: ניקי, בתה של ארין, שון וג'ק בניהם של דני ולינדה, וג'ו היל, שוטר. פרנק גר עם אביו הנרי.
דניאל פיצג'ראלד "דני" רייגן (דוני וולברג) - בלש משטרה סורר, לא עומד בחוקים, אבל בעל הרבה הצלחות בפענוח תיקים. בעברו שירת בעיראק. מסתבך עם פשע מאורגן ורוצחים סדרתיים. נשוי ללינדה, שמוצאת את מותה בסוף העונה השמינית. אב לשני בנים: שון וג'ק. בסוף העונה השמינית ביתו נשרף על ידי פושע והוא עובר לבית חדש עם בניו.
ארין רייגן (ברידג'ט מוינאהן) - סגנית התובע במנהטן, מתקדמת במהלך העונות עד שכמעט מגיעה לעבוד כתובעת בעצמה. ארין היא גרושה, אשר מנהלת מערכת יחסים קומנטית עם הגרוש שלה, עורך הדין ג'ק בויל. בתה ניקי לומדת בקולג' ועוזבת לסן פרנסיסקו בעונה העשירית לעבוד שם. שותפה ותיקה של אנתוני.
הנרי רייגן (לן קריו) - אביו של פרנק, מגיעה ממשפחה אירית. היה ניצב משטרת ניו יורק לפני פרנק וכיום הוא בפנסיה. מייעץ לבני משפחתו לעיתים קרובות.
אדית "אדי" ג'נקו - רייגן (ונסה ריי) (עונות 4 - הווה) - שוטרת חדשה במשטרה שהופכת לשותפה של ג'יימי. בין השניים קיימת אהבה לא ממומשת עד שבסוף העונה השמינית הם מבינים שהם אוהבים זה את זה ומתארסים. בסוף העונה התשיעית היא מתחתנת עם ג'יימי ועוברת איתו למקוף 29. אביה הוא פושע אשר רימה את לקוחותיו ויושב בכלא על עבירות צווארון לבן.
אנתוני אבטמרקו (סטיב שיריפה) - בלש במשרד התובע. עובד צמוד לארין ובין השניים מתפתחת ידידות קרובה. הוא מגיע ממשפחה איטלקית.
ניקי רייגן-בויל (סאמי גייל) (עונות 1–11) - בתם של ארין וג'ק. בעונה השלישית נחטפת על ידי רוצח סדרתי שמאיים להרוג אותה. היא לומדת בתיכון ולאחר מכן בקולג'. בעונה העשירית עוזבת לסן פרנסיסקו אך ממשיכה להופיע בתפקיד אורחת בסדרה.
אביגיל בייקר (אביגיל הוק) - בלשית ועוזרת של פרנק. נשואה לשוטר שנפצע במהלך תפקידו.
מריה בייז (מריסה רמירז) (עונות 3 - הווה) - באייז היא שותפתו של דני החל מהעונה השלישית. היא ממוצא היספני, ויוצרת יחסים קרובים עם דני.
ג'וסף "ג'ו" היל (וויל הוכמן) (עונות 10 - הווה) - בנו של ג'ו רייגן, שהוסתר מהמשפחה במשך שנים עד ששון עשה עבודת שורשים והאמצעות בדקת DNA גילה שיש לו בן דוד נוסף. בלש במשטרת ניו יורק. לקח לו זמן להתרגל לכך שהוא חלק ממשפחת רייגן אך בסוף העונה ה-11 הוא הצטרף אליה באופן רשמי.
סיד גורמלי (רוברט קלוהסי) - סמל במשטרה, בעונה הראשונה הוא המפקד של דני, החל מהעונה השנייה הוא מצטרף למשרד של הניצב ומשמש הקשר בינו לבין השוטרים בשטח. סובל מעבר של שתיית אלכוהול.
גרט מור (גרגורי ג'ברה) - אחראי על יחסי החוץ והתקשורת של המשרד, עובד במשרד של פרנק. הוא היחידי שאינו שוטר. במהלך הסדרה נישואיו עולים על שרטון.
ג'ק רייגן (טוני טראציו) - בנם הבכור של דני ולינדה ואחיו של שון. עוזב לקולג' בעונה העשירית.
שון רייגן (אנדרו טראציו) - בנם הצעיר של לינדה ודני ואחיו של ג'ק.
ג'ק בויל (פיטר הרמן) - עורך דין. היה נשוי לארין ועדיין מאוהב בה. משפחתה לא קיבלה אותו, ולא אהבה אותו. אביה של ניקי. בין ג'ק וארין קיימת מערכת יחסים מסובכת.
Noob
היסטוריה
מקור הביטוי אינו ודאי. ייתכן שהגיע מהמילה "newie" (חדיש) שמופיעה בכתבים משנות החמישים של המאה ה-19 בארצות הברית ואוסטרליה במשמעות דומה. ייתכן גם שמקורו צירוף "new boy" (ילד חדש) ששימש בבתי הספר בבריטניה ככינוי לתלמידי שנה ראשונה.
"Newbie" שימש חיילים אמריקאים במלחמת וייטנאם ככינוי לחיילים חדשים ביחידה. הביטוי נהיה נפוץ עם עלייתה של רשת האינטרנט.
גורילה גרוד
גורילה גרוד (באנגלית: Gorilla Grodd) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Flash #106 ממאי 1959 ונוצרה על ידי הכותב ג'ון ברום והמאייר קרמיין אינפנטינו.
גרוד הוא גורילה בעלת כוחות-על אנושיים ויכולות טלפתיות אותן קיבל כתוצאה מהתרסקות חללית חייזרית, מקור ששוכתב להתרסקות מטאור רדיואקטיבי ושוכתב בהמשך לחיבור לכוח המהירות. גרוד נעשה לאחד מאויביו המסוכנים ביותר של הפלאש, וזאת באמצעות שילוב יכולותיו הפיזיות והטלפתיות. מוצאו של גרוד הוא מן העיר הבדיונית גורילה סיטי, שבה רוב הגורילות בעלות כוחות-על בדומה לאלו של גרוד. ברבות השנים הוא נלחם בין היתר בקבוצות של גיבורי-על, דוגמת ליגת הצדק והטיטאנים הצעירים, והיה חבר בקבוצות ליגת אי-צדק, החברה הסודית של נבלי-העל, לגיון האבדון וטרטרוס בין היתר.
דמותו של גורילה גרוד מדורגת במקום ה-35 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו של גרוד בסדרות הלייב אקשן "הפלאש" ו"אגדות המחר" מדבב דייוויד סובולוב.
מקור, קרבות נגד בארי אלן
גרוד היה גורילה רגילה עד להתרסקותה של חללית חייזרית באפריקה, שהשפיעה על גרוד והלהקה שלו ופיתחה בהם אינטלקט מוגבר. בנוסף, הגורילה סולובאר פיתח יכולות טלפתיות ומנטלית, המאפשרות להם בין היתר לבצע שליטה מוחית. הגורילות בנו עיר, גורילה סיטי, ומפתחים טכנולוגיה המתקדמת אף יותר מזו של האנושות. כאשר ביתם התגלה בידי חוקרים אנושיים, סולובאר נלכד, וגרוד השתלט על גורילה סיטי ויצא להצילו. למעשה, הוא לקח ממנו את הסוד ליכולותיו, ופיתח יכולות מנטליות בעצמו. גרוד החל לתכנן תוכנית להשתלטות על עולם בני האדם, אך סולובאר יצר קשר עם הפלאש בארי אלן ומזימתו סוכלה.