cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדמיר מחמדי
קריירת מועדונים
מחמדי נולד בגוסטיבר, ביוגוסלוביה לשעבר (כיום במקדוניה) להורים אלבנים. כשהיה בן שנתיים היגר עם משפתחו לבלינצונה שבשווייץ. הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בלינצונה, בגיל 9 עבר למחלקת הנוער של וינטרור ובשנת למחלקת הנוער של פ.צ. ציריך, ובגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת. ב-20 ביולי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו וב-10 משחקים בהם שותף כבש 2 שערים וזכה עם הקבוצה באליפות בסיום העונה. בשנת הפך לשחקן הרכב קבוע ואת העונה הוא סיים עם 9 שערים ו-9 בישולים. בינואר מחמדי משך עיניהן של לא מעט קבוצות באירופה ביניהן:נירנברג, ליברפול וסנדרלנד, אך בסופו של דבר הוא חתם בדינמו קייב ב-13 בינואר 2012 לחמש שנים. בקייב מיעט לקבל דקות משחק. ב-11 ביולי 2013 מחמדי הושאל לפרייבורג עד לסיום העונה, עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן בסיום העונה. אחרי שסיים את זמן ההשאלה שלו עם 12 שערים ב-32 משחקים, ב-26 במאי 2014 עבר באופן רשמי לפרייבורג תמורת 6 מיליון אירו. ב-12 ביוני 2015 חתם לארבע שנים בבאייר לברקוזן עובר 6 מיליון יורו. ב-31 בינואר 2018 חתם לארבע וחצי שנים בוולפסבורג עבור 10 מיליון אירו.
ב-14 בפברואר 2022 חתם לשנתיים וחצי באנטליהספור מליגת העל הטורקית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק מחמדי בנבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21 והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2011. הוא הגיע עם הנבחרת לגמר שם הפסידו לספרד, מחמדי עצמו סיים את הטורניר עם 3 שערים שנתנו לו את פרס נעל הכסף. ב-4 ביוני 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012. מחמדי הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק ידידות בניצחון שווייץ 3–5 על. מחמדי נכלל בסגל הנבחרת השווייצרית למונדיאל 2014 ובמשחקה הראשון של הנבחרת נגד נכנס כמחליף כאשר התוצאה היא 0–1 לאקוודור. אחרי שתי דקות הבקיע את שער השוויון ובסיום המשחק ניצחו השווייצרים בתוצאה 1–2.
גרמן טיטוב
גרמן סטפנוביץ' טיטוב (ברוסית: Герман Степанович Титов; 11 בספטמבר 1935 – 20 בספטמבר 2000) היה טייס החלל הרביעי בתולדות האנושות, והשני שהשלים הקפה מלאה סביב כדור הארץ.
חייו
גרמן טיטוב נולד ב-11 בספטמבר 1935 במשפחתו של מורה בכפר במחוז אלטאי. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התקבל גרמן לבית הספר לטיס. בשנת 1957 סיים את לימודיו והוסמך לתפקיד של טייס קרבי בדרגת סגן.
עד שנת 2021, טיטוב היה האדם הצעיר ביותר שטס לחלל - הוא טס בגיל 25 ו-11 חודשים.
לאחר טיסתו המשיך טיטוב לשמש בתפקידים בכירים בתוכנית החלל הרוסית עד לשנת 1992. בשנת 1995 הוא נבחר לדומה (הפרלמנט הרוסי) מטעם המפלגה הקומוניסטית.
גרמן טיטוב נפטר ב-20 בספטמבר 2000 מהתקף לב בעת שהותו בסאונה.
כריסטיאן ירווי
כריסטיאן ירווי (באסטונית: Kristjan Järvi, נולד ב-13 ביוני 1972 בטאלין שבאסטוניה) הוא מנצח, פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי אסטוני-אמריקאי. כריסטיאן הוא בנו הצעיר של נמה ירווי. אחיו, פאבו ומריקה גם הם מוזיקאים.
ביוגרפיה
כאשר היה בן שבע היגר ירווי יחד עם משפחתו לארצות הברית, שם השתקעו בראמסון שבניו ג'רזי. ירווי גדל בניו יורק, שם למד נגינה בפסנתר אצל נינה סווטלנובה בבית הספר מנהטן למוזיקה. בהמשך למד ניצוח באוניברסיטת מישיגן אצל קנת קיסלר.
משנת 1998 עד 2000 שימש ירווי כעוזר מנצח לאסה-פקה סאלונן בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. הוא המייסד והמנהל המוזיקלי של האנסמבל האבסולוטי, השוכן בניו יורק. בשנת 2007 קיבל ירווי עם האנסמבל האבסולוטי את פרס הבנק של גרמניה על הישג אמנותי יוצא דופן.
ירווי כיהן כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של תזמורת האופרה של ארצות הצפון באומה שבשוודיה בשנים 2000 עד 2004. בין השנים 2004 - 2009 הוא היה המנצח הראשי של תזמורת אמני הצליל בווינה, אוסטריה. ירווי משמש גם כיועץ אמנותי לתזמורת הקאמרית של בזל, שווייץ. ירווי היה מועמד לפרס גראמי, וכן קיבל את פרס מבקרי התקליטים הגרמנים ופרס גראמי שוודי על אלבום האופרה שלו "אי האושר".
ירווי עומד בקשרים כמנצח אורח עם מספר תזמורות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון (עמה יש לו חוזה בלעדיות הופעות), תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, התזמורת הסימפונית של קלן ותזמורת רדיו ברלין בגרמניה, התזמורת הסקוטית הלאומית, תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול בבריטניה.
במסגרת פעילותו הפילנתרופיות ייסד ירווי קרן להעשרה מוזיקלית בבית יתומים באסטוניה ואת האקדמיה האבסולוטית בברמן שבגרמניה.
חיים אישיים
לירווי בן, לוקאס, מנישואיו הראשונים לכנרת ליילה יוזפוביץ. הוא ואשתו השנייה, החלילנית היילי מליטה הורים לבן, פין ביירון.המשפחה מתגוררת לסירוגין בווינה ובפלורידה.
יצחק נחמן שטיינברג
יצחק (איסאק) נחמן שטֶיינברג (ברוסית: Исаак Захарович Штейнберг; 13 ביולי 1888, דווינסק – 2 בינואר 1957, ניו יורק) היה משפטן, פוליטיקאי סובייטי ויהודי שומר מצוות. בגיל מבוגר היה פעיל בתנועה הטריטוריאליסטית ומנהיג הארגון הטריטוריאליסטי "דער פריילאנד ליגע".
קורות חיים
יצחק שטיינברג נולד ב-1888 למשפחה מסורתית מחד אך פתוחה להשכלה מאידך. למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה, אך ב-1906 גורש מהאוניברסיטה עקב פעילותו בחוגים מהפכניים-שמאליים. ב-1910 חזר למוסקבה. במהפכת 1917 הצטרף לחוגי שמאל והיה חלק מהמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל).
מונה כנציג מפלגתו לשר משפטים בממשלתו הראשונה של לנין. בתפקיד זה החזיק עד לסיום שיתוף הפעולה בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית בשנת 1918. עזב את התפקיד במרץ 1918 עקב התנגדות להסכם ברסט-ליטובסק. לפי עדותו בזיכרונותיו, בתפקיד זה הרבה להתעמת עם לנין ועם פליקס דזרז'ינסקי בנושאי זכויות אדם ושלטון החוק.
בדעה זאת החזיק לא משום שהיה שר משפטים והיה מעוניין שכל גורמי השלטון בממשלה החדשה יפעלו על פי הנחיות משרדו אלא משום שהאמין שהממשלה צריכה לפעול על פי חוק. בדעה זאת התמיד גם במקרים לא פופולריים כמו הגנה על האצילים ממוצא גרמני שבאסטוניה וזאת למרות שברור היה שהם עוינים את מהפכת אוקטובר.
לאחר הקרע בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית השלטת המשיך בפעילות פוליטית אך נרדף ואף נעצר מספר פעמים על ידי המשטרה החשאית. בשנת 1923 עזב את ברית המועצות עם משפחתו ועבר לגור בברלין.
כגולה פוליטי בברלין פרסם שורה של ספרים שתקפו את המשטר בברית המועצות. ביקורתו על המשטר הסובייטי התמקדה בתחום זכויות האדם. את חלק מספריו פרסם ביידיש בכוונה לפנות לקהל קוראים יהודי. עם זאת חלק מספריו באותה העת התפרסמו גם בגרמנית ובאנגלית. חלק קטן מפרסומיו אף תורגם באותה העת לעברית על אף ששטיינברג לא היה ציוני.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון עבר ללונדון עם אשתו ושלושת ילדיו. בלונדון התקרב שטיינברג לחוגי התנועה הטריטוריאליסטית, שדגלה בפתרון לבעיית היהודים באירופה על ידי מציאת מקום יישוב מחוץ לאירופה אך לאו דווקא בארץ ישראל שיקלוט המוני מהגרים יהודים. הוא הצטרף לליגה לארץ חופשית ("דער פריילאנד ליגע") והיה מנהיגה הבולט עד למותו. משנת 1942 ערך את כתב העת של התנועה, אויפן שוועל. בשנות השלושים פעל בקרב חוגי השלטון באוסטרליה, לקידום תוכנית קימברלי לפיה תתאפשר הגירה יהודית מאסיבית לאזור רמת קימברלי אשר בצפון אוסטרליה. תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל. בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה ושטיינברג נלכד באוסטרליה למשך תקופה ארוכה.
בשנת 1943 עבר להתגורר בניו יורק ושם המשיך בפעילותו הציבורית עד למותו בשנת 1957. גם לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 המשיך שטיינברג להתנגד לרעיון הציוני. במשך כל חייו היה שטיינברג שומר מצוות אדוק.
משפחתו
אחיו אהרן שטיינברג היה פילוסוף ומתרגם רוסי, בסוף ימיו בלונדון. אף הוא היה שומר מצוות אדוק.
בנו של יצחק, ליאו שטיינברג, היה מבקר אמנות וחוקר של תולדות האמנות.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
דוד ריקארדו
חייו
דוד ריקארדו נולד באנגליה כצאצא למשפחה יהודית שברחה מפורטוגל להולנד בתחילת המאה ה-18 בעקבות גל של רדיפות נגד היהודים. המשפחה הגיעה תחילה לאמסטרדם, ואחר כך עברה ללונדון שבה נולד ריקארדו. אביו היה סוכן בורסה מצליח שהכניס את בנו לעסקיו, והקנה לו חינוך מוקדם בפיננסים. לאחר שנשא אישה קוויקרית למורת רוחו של אביו, החליט ריקארדו בן ה־21 לפתוח עסק משלו, שבו הצליח מאוד. בגיל 40 פרש מעסקיו ורכש לו אחוזה בכפר.
ריקארדו החל להתרועע עם קבוצת אינטלקטואלים, שאחד מהם, ג'יימס מיל (אביו של ג'ון סטיוארט מיל), דחק בו להיכנס לבית הנבחרים ולהעלות על הכתב את משנתו הכלכלית. כפי שהיה נהוג באותם ימים, רכש ריקארדו חלקת קרקע שזיכתה את בעליה במושב בפרלמנט הבריטי. שם הוכיח את עצמו כליברל תקיף, שתמך אף בעניינים שנגדו את האינטרסים הפרטיים שלו.
משנתו הכלכלית
ריקארדו הושפע מכתביהם הכלכליים של אדם סמית ותומאס מלתוס. בכתביו זיהה כמה מנקודות הכשל העיקריות שלהם וגיבש את הכלכלה לכלל תאוריה מקיפה אחת, המתייחסת הן לטווח הארוך והן לטווח הקצר. כחלק מתפקידו כמדינאי פרסם ריקארדו מספר כתבים הנוגעים לענייני מדיניות שעמדו על הפרק, כמו למשל ההצעה לבטל את המכסים על יבוא התבואה ("חוקי התבואה") והצעות שונות לגבי אופן גיוס הכספים של השלטון. במקביל, תרם גם לפיתוח הכלכלה כתחום נפרד ממדע המדינה באמצעות ספריו המקיפים על התאוריה הכלכלית.
בשנת 1817 יצא לאור ספרו "עקרונות הכלכלה הפוליטית והמיסוי" שבו פיתח את כלל התפוקה השולית הפוחתת. חידוש נוסף של ריקארדו הוא עקרון היתרון היחסי: המניע להתמקצעות אישית ולסחר עם אחרים הוא היתרון היחסי שיש לאנשים או למדינות בייצור מוצר מסוים.
ריקארדו נאבק נגד הכוח הכלכלי הרב של מעמד בעלי הקרקעות אל מול כוחם המוחלש של בעלי ההון (אליהם השתייך) והפועלים. מאוחר יותר, השפיעו עקרונות אלו על קרל מרקס, ששם דגש על מאבקם של הפועלים בבעלי ההון.
בזמן מלחמת הבריטים בנפוליאון התלבטה הממשלה אם לממן את המלחמה באמצעות מסים או בדרך של נטילת מלוות כגון באמצעות הנפקת איגרות חוב לציבור. ריקארדו הראה ששתי האפשרויות בעצם זהות מבחינה מקרו-כלכלית, והוביל לטביעת המונח "שקילות ריקארדו". העיקרון לשקילות הוא שגיוס איגרות חוב שקול להטלת מיסים בעתיד, מכיוון שבזמן הפירעון של איגרות החוב תאלץ הממשלה לממן את ההחזר מתקציב המדינה שמגיע ממסי האזרחים, ולכן, אם יהוון מחיר ההחזר לזמן הנוכחי תתקבל שקילות בין סכום זה לסכום הטלת המיסים כיום.
היסטוריה של החוקה הבריטית
החוקה של הממלכה המאוחדת אינה חוקה כתובה. מקורותיה שואבים מחקיקה בת מאות שנים, תקדימים, נוהגים משפטיים ומקורות אחרים. ההתפתחות החוקה האנגלית באה בעקבות מאות שנים של מאבק בין המלוכה, האצילים, מוסדות דתיים  והעם האנגלי.
לפני הכיבוש הנורמני
ממלכת אנגליה התגבשה באמצע המאה ה-9, מתוך התמזגות של הפטרכיה (כינוי למספר ממלכות בדרום אנגליה של ימינו) תחת שלטונו של המלך האנגלי. עד ל-1066 אנגליה נשלטה בידי מלכים שאושרו בויטנגמוט שהיה מעין פרלמנט והיה מורכב מוויטאן (מילה שפירושה החכמים). גם ברמה המקומית היו ביטוים שונים של דמוקרטיה, שנמשכו עד הכיבוש הנורמני.
הכיבוש הנורמני
ויליאם הראשון (הכובש) היה ראשון המלכים הנורמנים. הנורמנים הביאו עימם מונרכיה אבסלוטית. ויליאם יזם שינויים גדולים רבים, ביניהם שינוי בסיסי של מערכת החוק האנגלו-סקסונית, אותה הוא חיבר עם החוק הנורמני (1085). על מנת לוודא את מידת שלטונו, ויליאם הזמין את חיבורו של ספר יום הדין, סקר של יכולת הייצור של אנגליה, הדומה למפקד אוכלוסין מודרני.
הנרי הראשון
הנרי הראשון (1068 - 1 בדצמבר 1135), מלך מ-1100 ועד ל-1135. כאשר הוא עלה לשלטון הוא העניק צ'ארטר זכויות. מסמך זה אינו מגילת זכויות אלא סדרה של הצהרות והבטחות. ההצהרה החשובה ביותר בצ'ארטר מצויה בתחילתו, כשהמלך מודה ש"בעזרת האל ועצתם של אצילי ממלכת אנגליה, הומלכתי למלך על ממלכה זו". הצהרה זו מהווה התרחקות מאבסולוטיזם וצעד לקראת קונסטיטוציונליזם (חוקתיות). המלך הכיר בכך שהזכות למשול מגיעה לא רק מהאל אלא גם מעצתם המשותפת של האצילים.
מנקודה זו ואילך, ובייחוד בין התקופות של המלך ג'ון הראשון וצ'ארלס השני, מבנה הכוח של אנגליה התפתח ממודל אבסלוטי למודל חוקתי.
הפלטג'נטים
המלך ג'ון (24 בדצמבר 1167 - 19 באוקטובר 1216) שלט באנגליה מ-1199 ועד 1216. הוא היה אחיו הצעיר של ריצ'רד הראשון.
לבסוף האצילים אילצו את ג'ון לחתום על המגנה כרטה, שנחשבת בעיני רבים כמסמך המשמעותי הראשון בשורה ארוכה של מסמכים במשך השנים עד להווה, שיחד מרכיבים את הריבונות החוקית על הארץ המוכרת כממלכה המאוחדת. לפיכך, החוקה של ריבונות זו מפוזרת על פני תקדימים היסטוריים רבים, ולא כתובה במקום אחד.
הנרי השלישי (1 באוקטובר 1207 - 16 בנובמבר 1272) ירש את אביו ג'ון. הנרי היה רק בן תשע כנעשה מלך, והארץ נשלטה בידי באי כוחו עד שהנרי הגיע לגיל 20. תחת לחץ מהבארונים, שהונהגו בידי סימון החמישי דה מונפור, הנרי הסכים לקיומו של הפרלמנט האנגלי הראשון.
במאה הבאה, בתקופת שלטונו של ריצ'רד השני היה מרד, מרד האיכרים (1381). המרד כמעט הביא לקבלת דרישותיהם של האיכרים (כגון ביטול הצמיתות), אך לבסוף הוא לא הצליח. המרד עדיין מציין נקודה חשובה בהיסטוריה, אך לא הצליח לתרום לחוקה הכתובה.
הטיודורים
חוק העליונות הראשון (1534) קבע כי המלך הנרי השמיני הוא "ראש" הכנסייה האנגלית. הנרי מת ב-1547, והותיר אחריו שלושה ילדים כיורשים אפשריים. חוק העליונות השני (1559) העביר את הכוחות של החוק הראשון לאליזבת' הראשונה, ביטל את החקיקה הקתולית של מרי, אם כי התואר של אליזבת' היה "מושלת עליונה של הכנסייה האנגלית" ולא "ראש", כדי שלא לטעון שהיא יכולה לשלוט גם על הדוקטרינה של הכנסייה. החוק גם חייב את כל הפקידים והכמרים להשבע אמונים למלכה כ"מושלת" של הכנסייה האנגלית.
על המלוכה היה לקבל את הסכמת הפרלמנט בכל נושא, אך בשל איום המלחמה עם ספרד, הפרלמנט נותר נאמן לחלוטין לאליזבת', מכיוון שהיא הייתה מנהיגה חזקה. עם הניצחון על הארמדה הספרדית (588), הפרלמנט הרגיש בטוח יותר ולכן הוריד את רמת נאמנותו למלוכה.
הפרלמנט הורכב משני רמות ממשל: "בית הלורדים" שבו ישבה האצולה הגבוהה, ו"הבית התחתון (הקומונס)" שבו ישבו נציגים משפיעים של המעמד הבינוני והאצולה הנמוכה.
הבית התחתון גדל פי שניים בתקופה זו, בשל העלייה בעושרו וכוחו של המעמד הבינוני. היו מספר פוריטנים בעלי חשיבות בבית זה שדרשו זכויות רבות יותר לפוריטנים, אך אליזבת' הצליחה להימנע מלקבל את דרישותיהם.
ג'ון איילמר ראה דמיון רב בין החוקה הטיודורית לבין זו של הרפובליקה הקלאסית הספרטנית. גאופרי אלטון, שכתב את הספר החוקה הטיודורית, הסכים עם מסקנותיו של איילמר. היו אלה המומחים לתרבות יוונית שהשפיעו רבות על המחשבה החוקתית האנגלית והכניסו את המושגים הפוליטיים היווניים, לדוגמה הרעיון של "חוקה מעורבת".
ג'יימס הראשון והשישי
כשהמלכה אליזבת' מתה (1603) ללא יורש, מלך אחריה בן דודה ג'יימס השישי, בנה של מרי, מלכת הסקוטים, ונעשה למלך ג'יימס הראשון של אנגליה, דבר המהווה צעד חשוב לקראת הממלכה המאוחדת.
ג'יימס השישי עמד בפני בעיה של מחלוקות דתיות עזות באנגליה, מאחר שהיא כללה אנגליקנים, פוריטנים, כאלה שתמכו בהיפרדות מהכנסייה האנגליקנית, וקתולים.
ג'יימס האמין בזכות האלוהית של מלכים, כלומר בכך שמלכים נבחרו בידי האל ולפיכך אין מי ששולט עליהם חוץ מהאל. אמונה זו התאימה לאמונה הפרסביטריאנית שלו בפרה-דסטינציה, שכן העובדה שנולד כמלך עשתה אותו, בעיניו, לאחד מהנבחרים. אם כי הוא היה פרסביטריאני (ובכינויים אחרים - קלווניסט, פוריטן), הוא היה נגד הרעיון הפרסביטרי של בחירת הנציגים הדתיים בידי הקהילה, מכיוון שהיא פגעה באבסולוטיזם שלו. לפיכך היו התנגשויות רבות בינו ובין הפוריטנים.
מצד שני, ג'יימס גם נאבק עם הקתולים, אך לבסוף העניק להם זכויות (ייתכן שבעקבות שכנועים של אשתו, שהייתה קתולית בסתר), כשהוא פוטר אותם בתחילה מתשלום מס לכנסייה האנגליקנית. הפטור בוטל לאחר שהכנסות הכנסייה ירדו באופן ניכר.
צ'ארלס הראשון ומלחמת האזרחים
את ג'יימס ירש בנו, שהיה לצ'ארלס הראשון, ב-1625. צ'ארלס המשיך את המאבק בפרלמנט.
צ'ארלס קיבל הרבה מהכסף שלו מהלוואות מהאצילים. מקור חשוב אחר היה מיסוי ישיר. מס חשוב שצ'ארלס הסמך עליו היה מס הספינות, שחייב את המחוזות שגבלו בחוף הים לממן את הצי שיגן על החוף האנגלי. מס זה המשיך גם בתקופת שלום, כאשר הוא למעשה לא שימש למימון הצי. כמו כן, צ'ארלס הרחיב את המס גם למחוזות פנימיים, צעד שגרר אחריו התנגדות רבה.
עקב המלחמה עם צרפת וספרד צ'ארלס היה זקוק למקורות כספיים נוספים, ולכן הוא נאלץ לבקש מיסוי נוסף מהפרלמנט (1629). הפרלמנט סירב לעשות זאת עד שהוא יחתום על מגילת זכויות שקבעה כי:
לאחר שצ'ארלס קיבל את האישור למיסים מהפרלמנט, הוא פיזר את הפרלמנט ולא קיים את הבטחותיו.
מלחמות נוספות עם סקוטלנד חייבו את צ'ארלס לפנות שוב לפרלמנט (1640) שכונה הפרלמנט הארוך מכיוון שהוא התפזר רק ב-1660. התנאים של הפרלמנט למיסוי היו:
רוב אנגליה חשבה שהפרלמנט עשה די כדי להגביל את כוחו של המלך, אך הרדיקלים בפרלמנט ובארץ כולה (הפוריטנים הקיצוניים) ביקשו לעשות רפורמה בכנסייה האנגליקנית על ידי ביטול הבישופות (וכל דבר אחר בעל קשר לקתוליות), ולאמץ את צורת הפולחן של הפוריטנים כסטנדרט. דרישה זו הביאה לפיצול פוליטי בפרלמנט, שצ'ארלס ניצל. הוא שלח 500 חיילים לבית התחתון כדי לעצור חמישה ממנהיגי הפוריטנים, אך הם ברחו לפני שהוא הגיע אליהם, כך שהמלך נותר רק עם הבושה של ניסיון לפרוץ לפרלמנט.
המלך עזב את לונדון ועבר לאוקספורד, ומלחמת האזרחים האנגלית החלה (1642). צפונה ומערבה של אנגליה היו בצידו של המלך (יחד עם רוב האצולה). הם היו ידועים כקווליארים (Cavaliers). צ'ארלס גייס צבא לא-חוקי (שכן על פי החוק, הוא היה זקוק לאישור הפרלמנט כדי לגייס צבא).
דרומה ומזרחה של אנגליה היו לצד הפרלמנט והיו ידועים כ"עגולי-הראש" (Roundheads), בשל התספורת שלהם. גם הם גייסו צבא. הם גם כרתו ברית עם הסקוטים והבטיחו לשנות את הכנסייה האנגלית ודת הפרסביטריאנית. לצבא שלהם הם קרו "צבא המודל החדש" שהיה מורכב ברובו מפוריטנים, ולמנהיג הם מינו את אוליבר קרומוול, שהיה גם חבר פרלמנט.
אוליבר קרומוול והקומנוולת'
אם כי הפרלמנט הוא שניצח, היה ברור לסקוטים שהפרלמנט לא ישמור על ההבטחה שלו וינהיג את הפרסבטיריות כדת הרשמית באנגליה. האיחוד של הפרלמנט, הסקוטים וצבא המודל החדש החל להתפרק. לסקוטים שילמו את משכורתם והם נשלחו חזרה לסקוטלנד.
קרומוול הציע שהפרלמנט יחזיר את הבישופים של הכנסייה האנגליקנית ואת צ'ארלס הראשון כמלך חוקתי, אך שיאפשר סובלנות כלפי דתות אחרות. אם אולם בסוף המלחמה, העם האנגלי הסכים לקבל את המלך חזרה אך לא סובלנות דתית. הם גם רצו בפירוק הצבא הפוריטני, מכיוון שהוא היווה גורם פרובקטיבי, אך הצבא סירב לפקודת הפיזור.
צ'ארלס פנה בתורו לסקוטים וביקש מהם להצטרף לצידו, וגם הפרלמנט היה לצידו, וכך החלה מלחמת אזרחים "שנייה" ב-1648. אך כעת, כל גורמי הכח היו בצידו של המלך, נגד צבא המודל החדש. אף על פי כן, קרומוול וצבאו הביסו את צ'ארלס בקרב פרסטון.
הפרלמנט, שהיה כעת בשליטת הפרסבטירים, החל בכמה פעולות חשובות:
סקוטלנד הייתה נגד הקומונוולת של קרומוול, והכריזה באדינבורו על בנו של צ'ארלס כמלך צ'ארלס השני, אך קרומוול וצבאו הביסו גם אותו והוא ברח לצרפת שם נשאר עד ל-1660.
ריצ'רד, קרומוול וצ'ארלס השני
קרומוול מת (1658), ובנו ריצ'רד ירש אותו. הוא ניסה לשמור על כוחו אך לא היה מסוגל לאחד תחתיו את כל הקבוצות המגוונות. הגנרל ג'ורג' מונק הגיע מסקוטלנד והפיל אותו מהשלטון. הוא הזמין את שרידי הפרלמנט הקודם להתכנס מחדש. הפרלמנט התכנס שוב והסתיים רשמית ב-1660, כשהצביע על פיזור ויצירת פרלמנט חדש. הפרלמנט החדש החל ברסטורציה של המלוכה, בכך שבחר בבנו של צ'ארלס, צ'ארלס השני, למלך אנגליה.
ברוך חייט
הרב חַייִם בָּרוּך חַייָט (צֵ'ייט) (באנגלית: Baruch Chait; נולד בכ"ב באדר ה'תש"ו, 23 בפברואר 1946) הוא מייסד וראש ישיבת מערבא, מוזיקאי ומלחין מוזיקה חסידית, ומחבר ספרים.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית, לאמו אסתר ואביו הרב משה דוב, לשעבר ראש ישיבת חפץ חיים בירושלים. את לימודיו התורניים השלים בישיבת חפץ חיים בניו יורק. קיבל סמיכה לרבנות מראש הישיבה הרב אלתר חנוך הניך ליבוביץ.
חייט היה המנהל החינוכי של הישיבה התיכונית מתיבתא אור תורה בריברדייל, בראשותו של הרב שלמה ריסקין. בסוף שנות ה-70, בגיל 32, עלה לישראל עם משפחתו. באמצע שנות ה-80 ייסד את ישיבת מערבא שבישוב מתתיהו ומאז הוא עומד בראשה.
קריירה מוזיקלית
הקריירה המוזיקלית שלו כמבצע וכמלחין החלה בארצות הברית בסוף שנות השישים, כמנהיג להקת The Rabbi's Sons "בני הרבנים". לאחר פירוק הלהקה הקים את ההרכב "קול סלוניקה", ששילב שירים חסידיים עם מוטיבים של מוזיקה יוונית.
ב-6 באוקטובר 2021 (ל' חשוון תשפ"ב) נערך בבנייני האומה מופע הצדעה מיוחד לחייט לרגל 50 שנות יצירה.
לחניו
חייט הוא מלחינם של שירים חסידיים ידועים, בהם "לא אמות כי אחיה", "רחם בחסדך", "ואני בחסדך בטחתי", "ברוגז רחם תזכור" בביצוע מרדכי בן-דוד, "כל העולם כולו", "מי האיש" לפסוקים י"ג-ט"ו בתהילים ל"ד, "אל ההודאות" ו"אברהם יגל" בביצוע אברהם פריד.
ב-17 בדצמבר 2020 יצא הסינגל-קליפ לשיר "ותן שכר טוב", אותו הלחין חייט, ומילותיו מתפילת שמונה עשרה. בקליפ משתתפים מקהלת תלמידי ישיבת מערבא, וכן בנו של חייט אליהו.
חייט כתב מספר ספרים תורנים למבוגרים ולילדים (ראו להלן).
חיים אישיים
נשוי לפאולה ואב ל-11 ילדים. מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
בין ספריו
חלק מהספרים נכתבו במקור באנגלית כמפורט להלן.
הספרים אוירו על ידי גדי פולק, מלבד ספרו הראשון, "ל"ט אבות מלאכה", שאויר על ידי יוני גרשטיין.
גאוגרפיה של אסיה
אסיה היא היבשת הגדולה בעולם, והיא מהווה את החלק המרכזי והמזרחי של אירואסיה. ביבשת נמצאות כ-50 מדינות. שטח היבשת, כולל האיים, משתרע על כ-49,694,700 קמ"ר, וגובהה הממוצע הוא כ-950 מטר. אסיה מופרדת מאירופה על ידי רכס הרי אורל, ומאפריקה על ידי תעלת סואץ.
אסיה היא היבשת הגדולה והמאוכלסת ביותר בעולם. באופן מסורתי היא מוגדרת כחלק מגוש היבשות של אפריקה-אירואסיה, הנמצאת ממזרח לתעלת סואץ וממזרח להרי אורל, מדרום להרי קווקז, הים הכספי והים השחור. באסיה חיים כ 60% מאוכלוסיית העולם.
איים
בצד היבשת עצמה, אסיה כוללת גם איים רבים, ובהם כמה מהאיים הגדולים בעולם, כמו גינאה החדשה וסומטרה, וגם כמה מהאיים המאוכלסים ביותר בעולם, כמו ג'אווה והונשו.
איים מפורסמים אחרים הם באלי, מאדורה וסולאווסי באינדונזיה; הוקאידו, שיקוקו, קיושו ואוקינאווה ביפן; אנדאמן וניקובר בהודו; לוזון, סבו ומינדנאו בפיליפינים; קו פה וקו סמוי בתאילנד; המדינות סרי לנקה, סינגפור והאיים המלדיביים, והאיים הונג קונג וסחלין.
האומות האסיאתיות של אינדונזיה, ברוניי, מזרח טימור, סינגפור, יפן, הפיליפינים, טאיוואן, סרי לנקה, האיים המלדיביים נמצאות על אי אחד או יותר, ואין להן שטח ביבשת עצמה.
מדבריות
מדבריות מפורסמים באסיה:
אזורים גאוגרפים
אסיה מתחלקת בדרך כלל לשישה אזורים גאוגרפיים:
מרכז אסיה
אין הסכמה מוחלטת לגבי מה מהווה המושג מרכז אסיה. בדרך כלל, מרכז אסיה כולל את:
מזרח אסיה
מזרח אסיה כולל את:
לפעמים נכללים גם מונגוליה ווייטנאם
באופן פחות רשמי, דרום-מזרח אסיה נכלל במזרח אסיה בכמה הזדמנויות.
צפון אסיה
המושג "צפון אסיה" משמש גאוגרפים רק לעיתים נדירות, אך בדרך כלל הכוונה היא לחלק הגדול יותר של רוסיה, שנודע כסיביר. לעיתים החלקים הצפוניים של מדינות אסיאתיות אחרות, כמו קזחסטן ומונגוליה.
תת-היבשת ההודית
תת-היבשת ההודית כוללת את:
לפעמים גם אפגניסטן נכללת בתת-היבשת ההודית.
דרום-מזרח אסיה
אזור זה כולל את חצי האי המלאי, אינדונזיה ואיי האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט. המדינות הנכללות באזור זה הן:
המזרח התיכון (דרום-מערב אסיה)
אזור זה נקרא לפעמים דרום-מערב אסיה או מערב אסיה. הצורה "המזרח התיכון" לפעמים מתכוונת גם לעוד כמה מדינות בצפון אפריקה בנוסף לאזור זה. האזור כולל את:
ערים באסיה
זוהי רשימה של המטרופולינים הגדולות ביבשת אסיה:
חולצה אדומה
חולצה אדומה (אנגלית: Redshirt) הוא כינוי האופייני לדמות בדיונית בסדרות מדע בדיוני (אך גם לסוגות אחרות) שייעודה היחיד הוא מוות מהיר ואלים זמן קצר לאחר הצגתה. לובשי החולצות הם כלי עלילתי שנועד להמחיש את הסכנות הרבות שבפניהן עומדות הדמויות הראשיות מבלי להורגן. מקור המושג בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים": קציני האבטחה לבשו חולצות אדומות ובדרך כלל נהרגו בנסיבות אלה.
ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" הגדיר צבע בגדי הדמויות את תפקידן או תחום התמחותן. אדומי החולצות השתייכו למחלקת ההנדסה או האבטחה, ו"נטו" באופן יחסי להיהרג יותר משאר הדמויות בסדרה. לרוב, צוות הנחיתה כלל כמה דמויות מרכזיות (כמו קפטן קירק וספוק) וקצין זוטר או שניים שמעולם לא נראו בעבר, לבושים בחולצה אדומה הנהרגים עד סוף המשימה, לרוב תוך דקות. עם זאת, הדמות הראשונה שמתה באופן זה לבשה חולצה כחולה. ההבחנה בין סוגי הדמויות קלה במיוחד כיוון שבין הדמויות הקבועות רק סקוטי ואוהורה לבשו אדום. היעדר דמויות קבועות ממחלקת האבטחה הפך הופעת כל דמות כזו לסימן לבאות.
בסדרות הבת לבשו קציני הביטחון חולצות צהובות, ואנשי רפואה הניתנים להקרבה חולצות כחולות, ובכל זאת נותר "חולצה אדומה" המונח הגנרי לתיאורם. דמויות אלו זכו לכינויים שונים: "הצוער שניתן לוותר עליו", "צוער פלמוני", "צוער בשר תותחים", "חבר המשלחת החמישי (וכן השישי)" ואף "סרן קלינקס", סמל לתפקודם החד-פעמי.
הדמות המנוגדת לחולצה האדומה היא דמות מסוג וודג', על שם וודג' אנטילס, דמות משנית ששרדה בכל שלושת סרטי מלחמת הכוכבים (באנגלית Wedge משמעו יתד).
עשרות פארודיות, ציטוטים והתייחסויות לנושא הופיעו במגוון סדרות, סרטים, ספרים ומשחקים, ובהם "אבודים", "איש משפחה", "פיוצ'רמה" ו"סטארגייט".
Egg & Egli
Egg & Egli היא מכונית פתוחה בעלת מנוע בעירה פנימית, אשר יוצרה על ידי מהנדס הרכב השווייצרי Rudolf Egg, באמצעות קרן שמימן הבנק השווייצרי "Egli", בין השנים 1896–1919 בציריך, שווייץ
היסטוריה
בשנת 1893 בנה רודולף אג רכב לשימושו הפרטי.
בשנת 1894 עברה חברת "Egg & Egli" ל-Wollishofen (שכונה של ציריך), ושינתה את שם החברה ל"Motorwagenfabrik Excelsior". בנוסף לכלי רכב, החברה ייצרה מנועים למטוסים שווייצרים.
לאחר שנת 1919 רודולף אג עבר לסחור במכוניות יצרן הרכב הצרפתי רנו.
אלת טרבינת
אלת טרבינת (שם מדעי: Pistacia terebinthus), היא מין עץ ממשפחת האלתיים, הנפוץ בחורש הים תיכוני בחלקו המערבי של אגן הים התיכון, ממערב טורקיה ועד ספרד. זהו עץ נשיר דו-ביתי, בעל עלים מנוצים.
טונו קליוסטה
טונו קליוסטה (באסטונית: Tõnu Kaljuste, נולד ב-28 באוגוסט 1953) הוא מנצח אסטוני.
אלת טרבינת
בשם "טרבינת" תוגרמה לרוב המילה "אלה" (כשם עץ) בתרגומי התנ"ך.
טונו קליוסטה
חייו
קליוסטה נולד בטאלין, בן להיינו (1925-1989), מנצח מקהלה וליה קליוסטה, כתבת רדיו. טונו שר בילדותו במקהלה של אביו וסיים את בית הספר התיכון למוזיקה של טאלין ב-1971. בשנת 1976 קיבל תואר ראשון מן הקונסרבטוריון של טאלין, שם למד אצל יורי וריסטה ורומן מאסטוב, והמשיך לתואר שני בקונסרבטוריון של לנינגרד, שם למד עד 1978.
מלבד יצירות של מלחינים אסטוניים, קליוסטה מקליט גם יצירות של בטהובן, פנדרצקי, שניטקה, רחמנינוב, מוצרט, טאנייב, ויוואלדי ועוד.
פור
פוּר (בשפת הפור: פֿוּרַא; בערבית: فور) הם עם היושב בדרום-מערב סודאן, בעיקר בחבל דארפור, שבו הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
פרנסתם העיקרית של בני השבט היא ברעיית צאן ובחקלאות, בעיקר בגידול דוחן. חברתם היא חברה מסורתית, הנשלטת בידי זקני הכפר, ואשר משתייכת לדת האסלאם, בעקבות כיבושו של האזור בידי אימפריית קאנם בימי הביניים. בני הפור דוברים את שפת הפור, שפה נילו-סהרית, ובשנות האלפיים, יש בהם הדוברים גם ערבית.
השם "דארפור" פירושו "ביתם של הפור"; בני השבט היו מייסדיה של סולטנות דארפור ההיסטורית, ששלטה בחבל עד שנת 1916. גם מושלי החבל הנודעים ביותר מאז הם מבני פור.
עבד אל-ואחד מוחמד נוּר (בערבית: عبد الواحد محمد نور), מבני פור, הוא שייסד בשנת 1992 את תנועת המורדים 'התנועה והצבא לשחרור סודאן' (SLA).
אזור מחייתם המקורי של בני פור הוא האזור ההררי שבין ג'בל סי וג'בל מארה; ואולם כיום, בעקבות הסכסוך בדארפור, מתגוררים רובם באזורים התחתיים שממערב ומדרום-מערב, בסביבות 11.23333°N, 23.43333°W. חלק אחר של בני פור מתגוררים בצ'אד, ממערב לסודאן. רבים מבני הצ'אד כיום הם פליטים, המתגוררים במחנות פליטים או בארצות הסמוכות לסודאן, כמצרים וכן בישראל (בעיקר באילת) ישנם פליטים בני פור.
בר כוכבא
שמעון בן כוסבה (מוכר בשמות בר כוכבא או בר כוזיבא; ? – 135 לספירה) היה מנהיגו של המרד היהודי הגדול השלישי נגד האימפריה הרומית, שקרוי כיום על שמו: מרד בר כוכבא. מעט מאוד ידוע על בן כוסבה, לבד מעצם הנהגתו את ההתקוממות שהסתיימה בתבוסה, בשעבוד ובמותם של אלפי יהודים. בר כוכבא שלט במשך שלוש שנים בטריטוריות ביהודה שאנשיו כבשו מידי הרומאים, כשתומכיו מאמינים בהיותו מלך המשיח והוא מחזיק בתואר "נשיא ישראל". הוא נהרג ככל הנראה בעת נפילת ביתר לידי הרומאים. מעט מאוד דיווחים שרדו אודותיו, ואף שמו לא התגלה אלא בעקבות חפירות ארכאולוגיות במאה ה-20; כינויו המוכר "בר כוכבא" נלקח מכתבי היסטוריונים עתיקים שחוברו מאות שנים אחריו.
במסורת חז"ל, נחשב בר כוכבא כמנהיג כושל שרבי עקיבא טעה בזיהויו כמשיח ושרבים מהחכמים התנגדו לו, והוא מתואר באופן שלילי בעיקרו. ראייה זו התהפכה בהשקפת הלאומיות היהודית המודרנית, כשבר כוכבא הפך לגיבור לאומי וסמל למאבק לשחרור. שלטונו נחשב בהיסטוריוגרפיה הישראלית כתקופה האחרונה של שלטון יהודי עצמאי לגמרי בארץ (למרות שמוסד הנשיאות תחת הרומים המשיך עד מות רבן גמליאל השישי ב-425), עד הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
שמו וחייו המוקדמים
המידע על בר כוכבא עצמו הוא דל באופן יחסי, ומקורו בכתבי חז"ל, בכתבים נוצריים קדומים, בכתבי היסטוריונים רומיים ובאיגרות שאותרו מתקופת המרד במערות מפלט במדבר יהודה.
החוקרים העלו השערות שונות למקור שמו. לפי דעה אחת, כוסבא הוא שם נשי, ומדובר בשם אמו. לפי השערה אחרת, שהעלה ז'וזף מיליק, כוסבה משמעו כוספא דתמרי - גוש של תמרים, כינוי אפשרי לאדם על שום צורת גופו. ייתכן ושמו קשור בשורש האכדי כֻּ-ז-בֻּ (kuzbu, Kuzzubu על פי Chicago Assyrian Dictionary) בהוראת שפע, צמחייה, פוריות, נמרצות, קסם-אישי בעוד המלה אכזב העברית מקבילה להוראת כּד'בּ (كاذب) הערבית.
הועלתה השערה כי שמו הוא על שם יישוב מוצאו - ייתכן היישוב כּוֹזֵבָא הנזכר בספר דברי הימים בתחום נחלת שבט יהודה. על גבול מדבר יהודה, בין בית לחם וחברון, מצויה חורבה הקרויה עד ימינו בשם ח'רבת כויזבה.
אי-אפשר לקבוע בוודאות לאיזו כיתה מהכיתות ביהודה השתייך בר כוכבא. על אף שהיו שניסו לזהות את התנא אלעזר המודעי עם אלעזר הכהן המוזכר במטבעות מתקופת המרד, התנועה הרבנית העולה שהתפשטה מיבנה הייתה קטנה מאוד באותן שנים. פטר שפר קבע כי מהמעט הנזכר באגרותיו, אפשר להסיק שבר כוכבא לא השתייך כלל למעגל ההשפעה הפרושי-רבני; ייתכן שהיה מקורב לחוגי הקנאים.
אין לדעת בן כמה היה בר כוכבא בשנים בהן ניהל את המרד. המרידה אירעה כשישים שנים לאחר המרד הגדול. יש להניח כי בר כוכבא נולד כעשרים או שלושים שנים לאחר חורבן הבית השני. היותו ממשפחת כוהנים היא רבת משמעות בהקשר זה. האווירה בתקופה זו הייתה קשה ביותר. הקיסר דומיטיאנוס הכביד על העם היהודי את ידו, וגבה את "המס היהודי" בחוזק יד. בר כוכבא גדל אם כן באווירה של דיכוי ושל חורבן, בארץ החרבה לאחר אירועי המרד הגדול ולמעמד הכוהנים שירד מגדולתו, ואיבד את הטעם לקיומו (עבודת בית המקדש). אם היה בקשר עם חוגי הפרושים או הרבנים - גם בחוגים אלו טופח הרעיון של "מהרה ייבנה המקדש".
רקע היסטורי
בשנת 115, בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס פרץ מרד התפוצות בגולה, בין יהודי קירנאיקה (היא לוב של ימינו), מצרים וקפריסין. השפעתו של מרד זה על יהודי הארץ אינה ברורה. התלמוד מזכיר מנהיגים שהוצאו להורג, ששמותיהם פפוס ולוליאנוס, ומוזכר אבל בשל פולמוס קיטוס. קיטוס הוא כפי הנראה המצביא הרומי לוסיוס קווייטוס, אשר פעל בארצות המזרח כנגד היהודים המורדים. ייתכן שיד הברזל של מצביא זה פעלה אף כנגד המתמרדים בארץ ישראל. אך הגיוני הדבר שבר כוכבא הושפע ממרידה זו.
עם עלותו של אדריאנוס לשלטון, בשנת 117 לובו התקוות בקרב היהודים כי הקיסר החדש יקומם את חורבות ירושלים, ואף יבנה את בית המקדש. משהסתבר כי הקיסר אינו מתכוון לענות על תקוות אלו, גברה האכזבה בקרב עם ישראל, והעם עמד על סיפה של מרידה. רק תחנוניו של התנא רבי יהושע בן חנניה, אשר הזהיר את העם מחורבן נוסף, וזאת לאחר שהעם יצא מוכה וחבול מן המרד הגדול הצליחו להרגיע את רוח המרד. הייתה דעה כי גזירות אדריאנוס, שבהן אסר את ברית המילה ואת שמירת השבת, קדמו למרד והיו בין הגורמים לו, אך ניתוח מדוקדק של המקורות אינו תומך בדעה זו. לעומת זאת, התוכניות להקים עיר אלילית על חורבות ירושלים בשם איליה קפיטולינה, היא בסבירות גבוהה בין הגורמים שהביאו לפרוץ המרד. בעבר לא היה ידוע אם בניית העיר הייתה מגורמי המרד, או שנבנתה כעונש עליו, אך כיום, בעקבות ממצא של אוצר מטבעות (בו נמצאו מטבעות המתארות את חרישת איליה קפיטולינה, יחד עם מטבעות קדומים למרד בלבד), מתוארכת תחילת בנייתה של העיר לזמן שלפני פרוץ המרד.
המרידה, כמסתבר, הוכנה במשך זמן רב. חפירות ארכאולוגיות בשפלת יהודה מצאו מערכת של מערכות מסתור - מנהרות, אולמות ומסתורים תת-קרקעיים, המשויכות לתקופת בר כוכבא. מוערך כי הכנת מסתורים אלו (אשר החליפו את המבצרים שחרבו בימי המרד הגדול כהרודיון, מצדה ומכוור) ארכה שנים מספר. בהכנת המסתורים השתתפה אף האוכלוסייה האזרחית, בקנה מידה גדול. המדובר במפעל שדרש כפי הנראה הקצאת משאבים מרובים, והראה על תכנון חכם, ועל היכולת לאחד את העם למאמץ מתואם למשך תקופה ארוכה וכל זאת מתחת לאפם של הרומאים. את היכולת להקים מפעל זה ניתן לשייך לאישיותו הכריזמטית ולמנהיגותו של בר כוכבא.
כשנתיים לפני המרד, בשנת 130 ביקר הקיסר אדריאנוס בארץ. בעת הביקור היו הרוחות כה שלוות, עד כי הקיסר מצא לנכון להטביע מטבע המתאר את הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כשלצידו אישה המסמלת את יהודה, ולידם נערים המגישים לקיסר כפות תמרים כסמל לאחווה ולרעות. עם זאת, מטבע זה מתעלם בצורה בוטה מאופייה היהודי של הארץ - האישה המסמלת את יהודה מברכת את הקיסר במחווה אלילית. מטבע זה ממחיש פעולות נוספות שביצע אדריאנוס להפצת התרבות ההלנית בארץ וזאת דווקא בריכוזי אוכלוסין לא הלניים - הקמת הדריאניון בטבריה היהודית, העברת השלטון בציפורי מן הרוב היהודי למיעוט היווני, הקמת מקדש בהר גריזים (התגרות בשומרונים). חוסר התגובה היהודי התפרש על ידי הרומאים כשקט, אך היה זה שקט מלאכותי. במערכות המסתור היה כבר מצבור של נשק ואספקה, והמורדים חיכו אך לאות.
אישיותו של בר כוכבא
לעמידה על אישיותו של בר כוכבא ישנם שני מקורות עיקריים – אגדות חז"ל העוסקות בו, ואיגרותיו שנשתמרו. איגרותיו, הכתובות חלקן עברית וחלקן ארמית (האיגרות ביוונית שנמצאו יחד עם איגרות בר כוכבא לא נשלחו על ידי בר כוכבא עצמו), מראות על אדמיניסטרטור מוכשר ותקיף, אשר לא חשש לאיים על מפקדיו בכבילתם באזיקים על מנת לקבל את מבוקשו, וכן לרדת לפרטים הקטנים ביותר. חלק מן האגרות עוסקות בשמירת השבת ובאספקת ארבעת המינים ללוחמים.
במסמכים הכלכליים (חוזים וכיוצא בזה) הוא מוזכר בשמו ובתוארו המלא "שמעון בן כוסבה נשיא ישראל". התואר "נשיא ישראל" זהה לתואר שאותו לקחו לעצמם ראשוני בית חשמונאי כיונתן הוופסי ושמעון התרסי. בתקופת המרד הגדול לא היה אדם שנקרא בתואר זה, והלוחמים היו מפוצלים לכתות וכתי כתות, הלוחמים זה בזה באותה המידה שהם לוחמים ברומאים. העובדה שבר כוכבא הצליח לאחד את העם תחת הנהגתו היא רבת משמעות, ואומרת הרבה על אופיו של האיש, אם כי לאחר המרד הגדול חדלה או לפחות הצטמצמה פעילותן של רבות מן הכתות, כגון הצדוקים.
בעיני חז"ל תדמיתו של בר כוכבא היא מעורבת. אחד מגדולי המנהיגים הרוחניים שקמו לעם ישראל, רבי עקיבא בן יוסף, התרשם ממנו מאוד, ודרש עליו את הפסוק "דרך כוכב מיעקב" . אמרה שמצוטט משמו על ידי תלמידו רבי שמעון בר יוחאי בדור שלאחר המרד. למרות החורבן הגדול שנגרם במרד, בתלמוד הירושלמי לא צוינה כל התנגדות לדעת רבי עקיבא, פרט לרבי יוחנן בן תורתא, שאמר לו: "עקיבא, יעלו עשבים בלחייך ועדין בן דוד לא בא". עם זאת, בוודאי אי אפשר לתאר זאת כמחלוקת בין חכמים ברמה שווה; משקלו של רבי עקיבא, מגדולי הרבנים של כל הזמנים, גדול בלי ספק מזה של רב המוזכר פעמיים בלבד בתלמוד כולו.
הרמב"ם כדרכו מעדיף את גרסת הירושלמי ולא את הבבלי, גם בעניין תמיכת החכמים בו, וגם בעניין שלא נדרש משיח בעל מופתים שעושה ניסים, אלא מנהיג מדיני שמאחד את ישראל ומוביל אותו לניצחונות צבאיים. על אף שהוכרז כמשיח וכ"כוכב", לא לקח על עצמו בר כוכבא את ההנהגה הדתית של העם, והשאיר אותה לדודו, אלעזר המודעי ולחכמים האחרים. מטבעות בר כוכבא נושאים בחלקם את הכיתוב "אלעזר הכהן" ויש דעה שאלעזר הכהן הוא ר' אלעזר המודעי אך אין לכך הוכחה.
עוד יש לציין את אמרתו של רבי יהושע בן קרחה, שלפי רוב הדעות, הוא היה בנו של רבי עקיבא. שאלו אותו בזכות מה האריך ימים, והוא ענה: "מימי לא הסתכלתי בדמות אדם רשע". הרב צבי יהודה קוק סובר שזה רמז ישיר ליחס שלו ושל אביו לבר כוכבא: אדם רשע, אבל היה צו השעה לחבור אליו לצורך העם. גם אחרי שחברו אליו – אפילו לא הביטו בפניו. הרב קוק סובר את אותה הגישה בדעתו על חבירת אביו וממשיכי דרכו לתנועה הציונית.
נראה כי כוחו של בר כוכבא היה יותר כאיש מדיני וגיבור מלחמה, מאשר כאיש דת. יתרה מכך, לפי התלמוד הירושלמי והמדרשים בר כוכבא אף העז כלפי שמים, והתבטא כלפי האל במילים "לא תסעוד ולא תכסוף", שפירושן "אל תועיל ואל תזיק" (ובמשתמע – פניה לאלוהים באמירה: אני אשמיד את הרומאים בכוחי שלי, ללא עזרה ממך, ובלבד שלא תפריע לי). שהיו שפירשו כהכוונה לחייליו שיסמכו על כוחותיהם ויכולותיהם ולא על סיוע מיסטי משמים. בר כוכבא נגלה באיגרותיו ובמסמכים הכלכליים כאדם ירא שמים, המשתמש בביטוי "מעיד אני עלי את השמיים", דואג לשמירת השבת, משקיע מאמץ באספקת ארבעת המינים, מקפיד על השמיטה ודואג להפרשת תרומות ומעשרות – אך בכך אין סתירה לחטא ספציפי אפשרי שלו בהבנת האמונה.
המרד ומהלכו
לאחר החורבן מימי המרד הגדול, חיכו יהודים רבים לרגע שבו יוכלו לפרוק את עולה של רומא מעליהם. כשאדריאנוס הבטיח לשקם את ירושלים ולהחזיר להם את חירותם קיוו שכך תחזור הגאולה וייבנה בית המקדש.
אך כשבאו שליחי הקיסר והחלו לחרוש את הר הבית חששו ביהודה שירושלים הופכת להיות עיר רומאית. החשש התחזק כשהתפרסם החוק שאסר על עריכת ברית מילה, מה שהאיץ את בוא המרד. בספרו 69, מספר ההיסטוריון הרומאי-יווני דיו קסיוס על ייסוד איליה קפיטולינה במקום ירושלים והקמת מקדש ליופיטר במקום בית המקדש היהודי על ידי הקיסר אדריאנוס, על המרד שפרץ בעקבות זאת, ועל החורבן שהתרחש בסופו. חיבורו של קסיוס הוא המקור היחיד שמקשר את פרוץ המרד עם ייסוד אליה קפיטולינה.
בשלב הראשון למרד, הכו המורדים, ממקומות מסתורם במחילות ובמערות המסתור, ברומאים אשר לא היו מוכנים למרד. הנציב הרומי בארץ טיניוס רופוס נאלץ לסגת תוך שהוא נוחל אבדות.
הניצחון הביא שוב לתקופת עצמאות של עם ישראל בארצו. בר כוכבא הוכרז כ"נשיא ישראל", והטביע מטבעות שעל צדם האחד הכתובת "לגאולת ישראל" או "לחרות ירושלים" והשנה "שנת א'", "שנת ב'" (בדומה למטבעות המרד הגדול), ועל צדם השני "שמעון נשיא ישראל", "אלעזר הכהן" או "ירושלים".
נראה כי בשיא התפשטותו הטריטוריאלית של המרד החזיק בר כוכבא בטריטוריה שהשתרעה על פני כל אזור יהודה, מעקרבה בצפון ועד באר שבע בדרום (ייתכן שהדרים עד ערוער שמדרום לבאר שבע), במדבר יהודה ובאזור ים המלח, כולל חופו המזרחי. לא נמצאו ממצאים חד משמעיים המראים שהחזיק בשפלת החוף או ביבנה.
השליטה בירושלים עצמה, ואף חידוש מקדש (שלישי) ולפחות עבודת קרבנות הייתה שאיפתם של המורדים. ד"ר שמואל ייבין שיער על סמך ספרות התקופה שהמורדים אכן שלטו בירושלים ואף השיבו את עבודת הקרבנות בבית מקדש זמני. פרופ' שמואל אברמסקי מצא חיזוק לעמדה זו לאור הכיתוב במטבעות שנמצאו ובחוזים שנמצאו מהתקופה, וכן בעובדה שהמורדים שלטו באזורים סביב ירושלים מכל כיוון. אך מיעוט ממצא המטבעות בירושלים, וכן תיארוך כימי מחודש של תעודות מהתקופה הביאו את חנן אשל בעקבות חוקר המטבעות ליאו מילדנברג למסקנה שירושלים כלל לא נכבשה בידי מורדי בר כוכבא. חוקרי המטבעות ד"ר אריה קינדלר ויהושע זלוטניק הציעו פירוש חלופי לממצאים והפרכת הטענות הללו, וקבעו שאין לפקפק בשלטון בר כוכבא בירושלים.
תביעתו של בר כוכבא למעמד המשיח התבטאה גם ברדיפת אלו שסירבו לקבלו ככזה. אוסביוס מקיסריה ויוסטינוס מרטיר כתבו כי עינה והוציא להורג נוצרים שמיאנו להאמין במשיחיותו ולהתכחש לישו; היסטוריונים רבים שיערו כי דמות האנטיכריסט המופיעה בפירוש בטקסטים נוצריים בני התקופה, כמו חזיון פטרוס, מושפעת לפחות חלקית מבר-כוכבא ההיסטורי, אם כי אין לכך בסיס חד-משמעי.
אדריאנוס, אשר בתחילה לא ייחס חשיבות למרד, עמד עתה מול התמוטטות צבאותיו. הוא שלח לדיכוי המרד חיל גדול ממצרים ומפרובינציות אחרות בראשותו של המצביא הבכיר ביותר שיכול היה לגייס - נציב בריטניה יוליוס סברוס. אל מול לוחמת הגרילה של בר כוכבא נקט סברוס באסטרטגיה של בידוד מעוזי הלוחמים, ניתוק דרכי האספקה והכנעת הנצורים במחבואם. בזה אחר זה נפלו כך מעוזי בר כוכבא. המעוז האחרון שהוחזק בידי בר כוכבא בשנתו השלישית של המרד היה העיר ביתר, אך גם לאחר נפילת ביתר נמשכו פעולות גרילה פזורות במדבר יהודה ובאזורים נוספים.
נפילת ביתר
ביתר נמצאת כ-11 ק"מ דרומית מערבית לירושלים, ומזוהה עם החורבה הקרויה "ח'רבת אליהוד", בסמוך לכפר הערבי בתיר. העיר הקדומה נמצאת בראש גבעה המוקפת גאיות עמוקים ממזרח, ממערב ומצפון. רק מדרום מחוברת הגבעה לרכס על ידי אוכף צר. באוכף זה נחפר חפיר עמוק. לפי הסקרים וחפירת הבדיקה שנעשו בביתר, ביצורי העיר הוקמו בחיפזון, ומכאן שהכוח הרומאי שצר על ביתר כנראה לכד את בר כוכבא בהפתעה, עם חלק מכוחותיו, אך לא הצליח להשתלט על העיר בהתקפה, והטיל עליה מצור. הרומאים מנו כ-8,000 חיילים שהתגוררו בשני מחנות גדולים מדרום לביתר, וכן במספר מחנות קטנים. לצורך המצור הרומאים בנו סביב העיר דייק (במקורות נקרא "כרכום") בהיקף של קרוב ל-5,000 מ' שסגר על העיר מסביב. בנוסף הוקמו עמדות תצפית ומחנות קטנים בכמה נקודות סביב הדייק.
המצור נמשך כנראה כחודשיים עד שלושה חודשים, באביב ובקיץ של שנת 135, ובמהלכו ניתן להניח שהרומאים ניסו לפרוץ לעיר בעזרת אמצעים הנדסיים כמגדלי מצור תחת חיפוי של בליסטראות, אבני קלע וחצים. היהודים ניסו למנוע זאת על ידי ירי של אבני קלע וחצים, ועל ידי גלגול של אבני דרדרת אל הרומאים המנסים לעלות. כמו כן, קבוצות לוחמים היו יוצאות מן העיר כדי לפשוט על הדייק או על המחנות הרומאיים.
על פי המדרש, נפלה ביתר בעקבות פעולתו של בוגד. אלעזר המודעי, שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר, היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול. כותי (שומרוני) אחד חדר לעיר, ודיבר עם אלעזר המודעי דברים של מה בכך. משתפס בר כוכבא את הכותי, החשיד הכותי את אלעזר המודעי בכך שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב. בר כוכבא חקר את אלעזר בדבר חשד זה, ואלעזר הכחיש את הדברים. בר כוכבא לא האמין להכחשות, הכה באלעזר, והלה מת. לאחר מות אלעזר נפסקה ההגנה האלוהית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכבשה. על פי המסורת נפלה ביתר ביום תשעה באב המועד לפורענות, הוא היום שבו חרבו בית המקדש הראשון ובית המקדש השני. בר כוכבא עצמו לא מת מידי הרומאים, כי אם הוכש על ידי נחש, כעונש מאלוהים. אולם גם בסיפור זה יש מגמת שבח: בר כוכבא היה כל כך גיבור, עד שהרומאים לא היו מסוגלים לגבור עליו ורק אלוהים היה מסוגל לכך.
מותו של בר כוכבא
גורלו של בר כוכבא אינו ידוע בוודאות. לפי התלמוד הבבלי הסנהדרין דן אותו למוות באשמת משיח שקר (=אמר להם לחכמים, אני משיח. אמרו לו, במשיח כתוב שדן באמצעות רוח הקודש, נראה אנחנו אם אתה מסוגל לדון ברוח הקודש. כיוון שראו שאינו מסוגל לכך, הרגוהו).
גורל הרואי יותר מופיע במדרש איכה רבה ב' ובירושלמי תענית ד ה: ונלכדה ביתר ונהרג בן כוזיבא. הביאו את ראשו לאדריאנוס, אמר: מי הרגו לזה? אמר לו חייל אחד: אני הרגתיו. אמר (אדרינוס) לו: לך והביאהו אצלי, הלך והביאו ומצאו נחש כרוך על צוארו. אמר אדריאנוס: "אלולא אלהים הרגו לזה, מי יכול היה להורגו? (איכ"ר ב)
תוצאות המרד
ההיסטוריון דיו קסיוס מוסר כי חמישים מצודות נפלו, 985 כפרים נחרבו, חמש מאות ושמונים אלף איש מתו בקרב, ורבים אחרים ברעב ובמגפות, וכי יהודה כמעט התרוקנה מתושביה. אל מול הנתון של ארבע מאות אלף לוחמים בצבא בר כוכבא שנותן המדרש, נראה כי נתוניו המחרידים של דיו קסיוס תואמים או קרובים למציאות.
המדרש מתאר את החורבן במילים קשות ביותר:
בעת העתיקה
חז"ל כאמור היו חלוקים ביחסם אל בר כוכבא. מחד גיסא - היה האיש נערץ על ידי רבי עקיבא, וקשה לקום כנגד הערכתו של רבי עקיבא. מאידך גיסא, היו הם עדים לאסון ההיסטורי שהתרחש בעקבות המרד הכושל, לגזירות השמד שהטיל אדריאנוס ולמותם של רבים על קידוש השם, ובהם עשרת הרוגי מלכות. בר כוכבא מתואר בספרות חז"ל כמנהיג כריזמטי ותקיף בעל כוח פיזי רב, אך מתוארת גם הריגתו של אלעזר המודעי, ועל בר כוכבא נדרש הפסוק מספר זכריה יא יז: "הוי רֹעִי האליל עֹזבִי הצאן, חרב על זרועו ועל עין ימִינו".
פרופ' יהושע אפרון טוען שניתן להבחין באופן שיטתי בתיאור אותנטי המזוהה עם המרד במקורות הארץ-ישראליים, התלמוד הירושלמי ומדרש איכה, לעומת הסתייגות מבר-כוכבא ובדה-פוליטיזציה של המרד, שאינה משקפת את המציאות ההיסטורית - בתלמוד הבבלי. ככל שהייתה התרחקות מהמאורעות נראה שדמותו גונתה במקורות האמוראים.
בימי הביניים היו מחכמי ישראל שתמכו בבר כוכבא, והדגישו את הפוטנציאל המשיחי שהיה בו כמו הרמב"ם (1135–1204, משנה תורה), יצחק אברבנאל (1437–1508), אברהם זכות (1452–1515, בעל ספר יוחסין), הרלב"ג (1288–1344) ורבי חיים ויטאל (1543–1620), והיו שהדגישו את כישלונו של בר-כוכבא וגינוהו כמו רבי אברהם אבן דאוד (הראב"ד הראשון, 1110–1180, ספר הקבלה), רבי מנחם המאירי (1249–1315) שהלך בעקבותיו, ורבי יוסף אבן כספי (1279–1340, אדני כסף). למרות הכישלון היו מחכמי ישראל שהדגישו את הצלחת המרד לכמה שנים, ואת גבורתו הגדולה של בר כוכבא, ואף חישול הדור למסירות נפש וקידוש ה'.
בין הנוצרים, שגינוהו באופן שיטתי, היו שראו בכישלון המרד ונפילת ביתר עונש משמים על הסרבנות לקבל את משיחיותו של ישו ועל רדיפת הנוצרים, כמו אוסביוס מקיסריה ויוחנן כריסוסטומוס. אוסביוס כתב על בר-כוכבא: "הוא חשב את עצמו לגואל שירד אליהם ככוכב מן השמים לגאלם מאפלת צרותיהם, למעשה לא היה אלא מרצח ולסטים".
דווקא הרמב"ם בעל הגישה הרציונליסטית לנושא ימות המשיח רואה במקרה של בר כוכבא הוכחה לשיטתו שהמלך המשיח אינו צריך לעשות נסים ומופתים, אלא להיות מנהיג הלוחם את מלחמות ה', בונה המקדש, ומפיץ תורה בעם ישראל. כראייה לדבריו הוא מביא את מה שלהבנתו זו לא רק עמדת ר' עקיבא, אלא עמדת כל חכמי דורו, שתמכו בבר כוכבא עקב היותו גיבור מלחמה. (משנה תורה, הלכות מלכים ומלחמותיהם י"א ג').
ריצ'רד מרכס, בספרו על בר-כוכבא, הצביע על הקרבה בעמדות שבין הרמב"ם לבין הרב חיים ויטאל. ביסוד הופעתו הוא היה משיח אמיתי, אך הוא לא הצליח לבוא לידי מימוש, ולכן אינו משיח שקר.
בעת המודרנית
עם עלייתה של הלאומיות היהודית במאה ה-19, ובכלל זה הציונות, שב והתחדש הדיון באישיותו של בר כוכבא תוך העלאתו על נס כלוחם חירות. הציונים ראו בבר כוכבא משום חוליה בשלשלת ההיסטורית של מאבק העם היהודי לעצמאות במולדתו. המיתוס שנוצר סביבו העלים לחלוטין את כישלון המרד. החג הדתי ל"ג בעומר לציון סופה של מגפה שקטלה עשרים וארבעה אלף מתלמידיו של רבי עקיבא, כמו גם את יום פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי, הפך לחג בעל סממנים לאומיים בו חוגגים את "ניצחון בר כוכבא על הרומאים", המסופר לפרטי הפרטים, מהדלקת המשואות והמדורות, ועד הירי בחץ וקשת. בבתי הספר ובגני הילדים שנו במיתוס והעשירוהו בשירים ובסיפורים, שרובם עוסקים במאבקו של בר כוכבא באריה.
סיפור זה, שמקורו אינו מן התקופה, אלא הומצא באמצע המאה ה-19 וקיבל נוסח פואטי בידי שאול טשרניחובסקי בשירו "ביתרה", עיקרו בכך שבר כוכבא הוטל לזירה בקיסריה, שם נלחם באריה ורכב על גבו עד ביתר, וכדברי המשורר טשרניחובסקי:
שיר זה עובד לשיר הילדים "בר כוכבא" על ידי המשורר וסופר הילדים לוין קיפניס:
בדומה לכך, גם המשורר היהודי-סובייטי שמואל הלקין השתמש בבר-כוכבא כסמל של מאבק לאומי ומעמדי מול מעצמה כובשת ומנצלת, דוגמת המאבקים האנטי-קולוניאליסטים בהם תמכה ברית המועצות. בשנת 1982 ערך הרב שלמה גורן (שהיה אז הרב הראשי לישראל) טקס קבורה ממלכתי בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין, לעצמות שאותן זיהה כלוחמי מרד בר כוכבא.
כשם שהציונים ניכסו לעצמם את בר כוכבא לצורכיהם, כך גם מתנגדיהם. אחד ממתנגדיה העיקריים של הציונות, הרב יואל טייטלבוים, מנהיג חסידות סאטמר בספרו "ויואל משה" מביע את הדעה כי בר כוכבא ראוי היה להיות המשיח, אך מכיוון שפעל לקבלת הגאולה והממשלה "טרם הזמן הראוי" - נענש, ועמו עם ישראל.
המזרחן והמומחה ליחסים בינלאומיים ולאסטרטגיה, יהושפט הרכבי, הציג בספריו את בר כוכבא כהרפתקן, אשר הוביל את העם למרד שלא היה לו סיכוי, ואשר הביא לחורבן, לשמד ולגלות, שתוצאותיה ניכרות עד היום, כאלף שמונה מאות וחמישים שנה לאחר מכן. ייתכן שמי שעניין את הרכבי לא היה בר כוכבא, אלא ראש הממשלה מנחם בגין. הוא השווה את סרבנותו היחסית של בגין מול ארצות הברית למרידת בר כוכבא ברומא, ונראה שצפה שהתוצאות תהיינה דומות ובלוח זמנים דומה. לעומתו, הרב צבי יהודה קוק הביע את הדעה, כי מרד בר כוכבא היה זריקת עידוד לפני היציאה לגלות הארוכה. היהודים יזכרו שכמעט הצליחו להקים מדינה, ויהיה להם למה להתגעגע שוב. גם פרופ' ישראל אלדד הגיב לעמדת הרכבי בהרצאה שהפכה לחוברת, ובה הביע התנגדות לשיפוט המרד לפי תוצאותיו, והראה את ההכרח שבמרידה מול גזירות הדת של רומא, כמו גם את סבירות הצלחתו של המרד באותו זמן.
ארכיון בר כוכבא
ב-15 השנים האחרונות (נכון ל-2021) מתרגמים הארכאולוג יצחק אשל וצוותו את ארכיון בר כוכבא כולל יומנו האישי שנמצאו במערכת המסתור של משפחת, סגנו, הלל בן גריס, פרנס הרודיון, תושב עיר נחש, משפחה, שלטענת החוקר על פי הממצאים במערכת המסתור, ניהלה את המטבעה שטבעה את מטבעות התקופה. עוד טוען החוקר שעל פי הכתובים לאחר שבר כוכבא כבש את ירושלים הוא שב ובנה את בית המקדש, עמדה בה מצדד החוקר בן ציון לוריא, אך לא זיווד אותו בכלי המקדש ובשאר סממניו החיצוניים, והפולחן לא התחדש. על אחד ממטילי העשות מארד שנמצאו במערכת המסתור רקוע עותק מלא של הטקסט שהופיע על מצבת מישע. במטבעה נמצאו מטבעות משנה שלוש וארבע למלחמת בר כוכבא ללא ציון השנה עליהן מה שמלמד לדעת החוקר על איתות של בר כוכבא לשלטון הרומי על שאיפותיו המוגבלות, בוודאי לא שאיפה לעצמאות מדינית. עוד מהנמצא בארכיון, 300 דיסקיות זיהוי של נאמני בר כוכבא שהיו הגרעין הפיקודי של צבאו.
ראו גם
אישים ומקומות:
ספרד במשחקים הפאראלימפיים
ספרד השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968), מאז משתתפת במשחקים דרך קבע ואף ארחה את המשחקים פעם אחת, באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992). במשחקי החורף החלה ספרד את השתתפותה באולימפיאדת הנכים אינסברוק (1984).
לאורך השנים זכו ספורטאיה הנכים של ספרד ב-619 מדליות, מהן 199 מדליות זהב במשחקי הקיץ הפארלימפיים. במשחקי החורף זכתה המשלחת הספרדית ב-42 מדליות נוספות, מהן 15 מדליות זהב.
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) זכתה ספרד במדליית הזהב בטורניר כדורסל הגברים, מדליה אותה נאלצה להשיב, לאחר שנמצא כי שני ספורטאים בלבד, מנבחרת של 12 כדורסלנים היו בעלי לקות אינטלקטואלית. בעקבות שיתופם שלא כחוק של הספורטאים הספרדים, השעה הוועד הפאראלימפי הבינלאומי את שיתופם של ספורטאים בעלי לקות אינטלקטואלית עד לאולימפיאדת הנכים לונדון (2012).
היסטוריה
ספרד החלה את השתתפותה במשחקים הפאראלימפיים במשחקים שנערכו בתל אביב בשנת 1968. היא הצליחה לזכות במדליית הזהב הראשונה שלה באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) בה זכתה בארבע מדליות זהב פאראלימפיות. האתלט אנטוניו דלגאדו היה הבולט במשלחת כשזכה בשתי מדליות זהב, אחת במרוץ ל-100 מטר ואחת בתחרות הקפיצה לרוחק.
הספורטאים הבולטים בשורות המשלחת הספרדית לאורך השנים הם האצנית פּוּרִיפִיקַסיוֹן סַנְטָמַרְטָה שזכתה ב-16 מדליות פאראלימפיות, מהן 11 מדליות זהב, השחיין ריקארדו אוריבה שזכה ב-14 מדליות, שמונה מהן מזהב, השחיין סבסטיאן רודריגז שזכה גם הוא בשמונה מדליות זהב, מתוך סך של 12 מדליות בהן זכה.
במשחקי החורף בלט גולש הסקי האלפיני אריק ויאלון שזכה בתשע מדליות, מהן חמש מדליות זהב.
בניין אומדה סקיי
בניין אומדה סקיי הוא גורד השחקים השנים עשר בגובהו באוסקה, יפן, ואחד מהסמלים המוכרים בנוף של העיר. הוא מורכב משני בניינים בעלי 40 קומות כל אחד המחוברים ביניהם בגשר ובעלי חלק עליון משותף.
לבניין מרפסת בקומה האחרונה, The Floating Garden Observatory, המשמשת כמרכז קניות.
הבניין בתרבות
במשחק המחשב סים סיטי 3000 יש אפשרות להציב את הבניין בעיר.
אר (פירושונים)
{{פירושונים|
גוליבר תיירות
גוליבר תיירות בע"מ היא חברת תיירות ישראלית.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2001 במטרה לפעול בשוק השיווק התיירותי באינטרנט. נכון ל-2010, גוליבר היא חברת בת בקבוצת ההחזקות "מרקום" שבשליטת ערד מרום. היא משווקת טיסות, חבילות נופש, מלונות וטיולים מאורגנים, בישראל ומחוץ לה. החברה פועלת ממרכז לוגיסטי באור יהודה.