cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק שמיט
ביוגרפיה
ב-24 במרץ 2021 הכריז שמיט על התמודדותו למושבו של הסנאטור הפורש רוי בלאנט בסנאט של ארצות הברית. בנאום הכרזתו קשר עצמו שמיט לנשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ והתרעם נגד "השמאל הרדיקלי". הוא התחייב להצביע נגד מיץ' מקונל בבחירות הפנימיות לתפקיד מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט. באפריל 2022, בתוכניתו של גלן בק, שב שמיט על טענה שמקורה בתאוריית ההחלפה הגדולה לפיה המפלגה הדמוקרטית מבקשת לשנות את ארצות הברית "ביסודיות" באמצעות הגירה בלתי חוקית לארצות הברית. יום לפני הבחירות המקדימות, הנשיא לשעבר דונלד טראמפ פרסם הצהרה המביעה תמיכה ב"אריק" (Eric). אל שמיט הצטרפו לפריימריז הרפובליקני שני מועמדים נוספים בשם זהה, המושל לשעבר אריק גרייטנס והמועמד הפחות מוכר אריק מקלרוי. ההצהרה של טראמפ לא ציינה אם מדובר בתמיכה במועמד אחד או בכמה מהם, וכשנדרש טראמפ לתגובה בדי NBC News, סירבו אנשיו להבהיר את ההצהרה. בפוליטיקו דווח כי זו הבעת תמיכה הן בשמיט והן בגרייטנס, שכן טראמפ הביע כנראה חוסר החלטיות לגבי במי מהשניים לתמוך בטרם הוצע אישור כפול. שמיט זכה בבחירות המקדימות ב-2 באוגוסט 2022, עם 45.6% מהקולות, כשאחריו הגיעו ויקי הרצלר, אריק גרייטנס ובילי לונג.
ביום הבחירות הכלליות נבחר שמיט לסנאט משגרף 1,143,636 קולות, שהיוו 55.5% מסך קולות הבוחרים. הוא הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
בת' בוטספורד
אליזבת אן "בת'" בוטספורד (באנגלית: Elizabeth Anne "Beth" Botsford; נולדה ב-21 במאי ב-1981) היא שחיינית עבר אמריקאית. היא אלופה אולימפית בעלת שתי מדליות זהב אולימפיות.
ביוגרפיה
בוטספורד נולדה בבולטימור, מרילנד. היא התאמנה במועדון השחייה של צפון בולטימור (השחיין הגדול ביותר שהתאמן במועדון זה הוא מייקל פלפס. בנוסף, התאמנו במועדון זה מדליסטיות אולימפיות נוספות: תרזה אנדרוז, אניטה נול וקייטי הוף).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה בוטספורד בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:01.19 דקות, לפני בת ארצה ויטני הדג'פאת' (1:01.47 דקות) ומריאן קריאל מדרום אפריקה (1:02.12 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.88 דקות, לפני אוסטרליה (4:05.08 דקות) וסין (4:07.34 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום העשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:13.48 דקות.
באליפות העולם בשחיה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיימה בוטספורד במקום החמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.31 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1999 זכתה בוטספורד בשתי מדליות. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.95 דקות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.48 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2003 זכתה בוטספורד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 29.27 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.63 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.55 דקות.
הבקע הסורי-אפריקני
הבקע הסורי-אפריקני, השבר הסורי-אפריקני או מערכת השבירה הסורית-אפריקנית הם השמות לסדרה של העתקים ובקעים שכיוונה צפון-דרום, מדרום טורקיה דרך סוריה ובקעת הלבנון בצפון, לאורך נהר הירדן, ים המלח, הערבה, מפרץ אילת וים סוף, דרך מפרץ עדן עד לטנזניה, שם הוא מתפצל לשניים ומגיע עד למוזמביק. אורכו של הבקע כ-6,000 ק"מ ורוחבו בין 7 ל-20 ק"מ, והוא החל להיווצר לפני כ-25 מיליון שנים בתהליך של תנועות התרחקות של לוחות היבשות אסיה ואפריקה זו מזו, שנמשך עד היום. הבקע הוא הגורם העיקרי לרעידות האדמה, ולעיתים לצונאמי באזורים שבהם הוא עובר.
הבקע מחולק לשלושה חלקים עיקריים (מצפון לדרום): בקע ים המלח – מדרום טורקיה ועד לים סוף, בקע ים סוף – ממפרץ אילת לאורך ים סוף, ובקע מזרח-אפריקה – מאתיופיה בצפון ועד זימבבואה בדרום.
בפי גאולוגים מודרניים נקראת סדרת הבקעים.
מהות הבקע
הבקע מפריד בין הלוח האפריקאי ותת הלוח ישראל-סיני ללוח הערבי, כאשר הלוח הערבי הועתק בהדרגה למרחק של 105 ק"מ צפונית ללוח האפריקאי בקטע שמדרום לכנרת (כך, למשל, המקום המקביל לבקעת תמנע מצדו המזרחי של השבר הסורי־אפריקני מצוי 100 קילומטר צפונית לו בפונון שבירדן), ו-40 ק"מ בקטע שמצפון לכנרת. שני הלוחות נעים צפונה, אולם הלוח הערבי, ממזרח לבקע, נע במהירות רבה יותר. מהירות התנועה היחסית בין הלוחות היא כ-4 מילימטרים לשנה (לעומת מהירות של כ-4 סנטימטרים לשנה בהעתק סן אנדראס).
במקומות בהם הקו המפריד בין הלוחות נמצא בזווית חיובית (נגד כיוון השעון) יחסית לכיוון התנועה היחסית ביניהם, הלוחות מתרחקים זה מזה, ונוצר בקע הולך ומתרחב. כך קורה בבקע ים סוף, בו מתרחשת התפשטות קרקעית הים, ולכן נחשב מבחינה גאולוגית לאוקיינוס צעיר. לעומת זאת, באזורים בהם הזווית הזו היא שלילית, הלוחות נלחצים זה לזה, ונוצרים רכסי הרים, כמו רכס הרי הלבנון, ורכס הרי מול הלבנון (כולל הר החרמון).
הבקע בארץ ישראל
הבקעים העיקריים לאורך הבקע בארץ ישראל הם עמק החולה, בקעת כנרות, בקעת הירדן ובקעת ים המלח. כמו כן, תהליך היווצרות הבקע גורם לקימוט שמגביה את רכס החרמון (הרכס נוצר לפני הביקוע, במקביל להיווצרות הקשת הסורית). אילולא הבקע, הרי הגלעד והגולן בעבר הירדן המזרחי, והרי יהודה ושומרון והגליל היו למעשה גוש הררי אחד, כפי שהיו עד להיווצרותו. עדות לכך היא שכבת בזלת הכיסוי, המכסה את הגולן וחלקים מהגליל המזרחי (ואף נמצאת מתחת לפני השטח בכנרת ובעמק החולה). דבר זה מסביר גם את גודלם של חלק מהנחלים בארץ ישראל המערבית (למשל נחל שורק), שעל-פי שטח אגן הניקוז הנוכחי שלהם היו אמורים להיות קטנים הרבה יותר.
בדרום בקע ים המלח נמצא החלק הנמוך ביותר של הבקע והחלק היבשתי היחיד בו המצוי מתחת לגובה פני הים. בנוסף להפרדת הרי הגלעד מהרי יהודה ושומרון גרם הבקע הסורי-אפריקני להעתקי משנה נוספים האנכיים לו, ופיצל את השומרון מהגליל באמצעות בקעת עמק יזרעאל ומערך הבקעות הצפוניות לה: בקעת כסולות, בקעת תרען, בקעת בית נטופה ובקעת סח'נין. כמו כן, מפרידה בקעת באר שבע בין יהודה ושומרון לבין הנגב.
הבקע באפריקה
חלקו האפריקני של הבקע הסורי-אפריקני גבוה בהרבה מבקע ים המלח, אולם הוא עדיין נמוך בהרבה מהאזורים המקיפים אותו. השבר מפריד בין שני חלקיו של הלוח האפריקאי - הלוח הנובי והלוח הסומאלי.
רעידות אדמה
בתחום הבקע הסורי-אפריקני התרחשו בתחילת המאה ה-21 רעידות אדמה קלות-בינוניות. הגאולוגים סבורים כי הן משחררות את האנרגיה המצטברת בנקודות החיכוך של הלוחות הטקטוניים, ומונעות בכך למעשה הצטברות רבה מדי של אנרגיה, מצב העלול לגרום לרעידת אדמה עזה, כפי שאכן אירע באזור בעבר.
ב-6 בפברואר 2023 התרחשה בקצהו הצפוני של הבקע, בדרום טורקיה, רעידת אדמה בעוצמה 7.8 בסולם ריכטר, שגרמה למעל ל-45 אלף הרוגים בטורקיה ובסוריה. רעידה זו הורגשה גם בישראל, בצפון ובמרכז הארץ. באותו היום התרחשה, לא רחוק מהמקום בו אירעה רעידת האדמה הראשונה, רעידת אדמה נוספת בעוצמה 7.5 בסולם ריכטר, שגם הורגשה בסוריה ובצפון ישראל.
ארפג'ו
ארפג'ו (בעברית ארפג' או ארפז', מאיטלקית Arpeggio), הוא מונח במוזיקה המציין נגינת תווי אקורד בזה אחר זה ברציפות, להבדיל מנגינתם בו-זמנית. בדרך כלל מנגנים ארפג'ו מהתו הנמוך לגבוה, אך מקרים יוצאי-דופן שכיחים למדי. הארפג'ו מסומן על ידי קו גלי מאונך משמאל לתווי האקורד. כמו נגינת סולמות, משמשת נגינת ארפג'ים גם כתרגיל אימון טכני בסיסי. מקור המילה באיטלקית (ארפה = נבל) ופירושה - כמו בנגינת הנבל.
ניתן להשתמש בטכניקת הארפג'ו בכל כלי נגינה שיש בו יותר משני צלילים הניתנים לנגינה בנפרד. בגיטרה קלאסית זוהי למעשה טכניקת הפריטה הבסיסית של אקורד, המופקת על ידי גלישת האגודל על מיתרי הכלי מהמיתר העליון (בעל הצליל הנמוך) לתחתון.
דוגמאות נוספות לשימוש בארפג'ו:
קישורים חיצוניים
Abbellimento
רוגיין
רוגיין (באנגלית: Rogaine) או מרתון הרים הוא ספורט אתגרי שמבוסס על ניווט ספורטיבי מסוג סקור שמתקיים על פני שטחים נרחבים ולאורך שעות וימים רבים. בתחרות מתחרות קבוצות של נווטים שצריכים לבקר בכמה שיותר נקודות ביקורת או לצבור את מרב הנקודות במשך זמן נתון.
תחרות רוגיין תקנית נמשכת כ-24 שעות והנקודות פרוסות על שטח של בין 100 ל-200 קילומטר רבוע. נהוג לקיים גם תחרויות קצרות יותר בזמנים של 4 שעות ומעלה. בקבוצה יש בין שניים לחמישה מתחרים. למתחרים אסור לעשות שימוש בכל אמצעי ניווט מלבד מפה ומצפן. למרות שמדובר בספורט אתגרי, כל קבוצה קובעת את הקצב והקושי שלה ולכן מתחרים אנשים עם רמות כושר שונות וגילאים מגוונים, מצעירים ועד קשישים.
היסטוריה
המקור של השם רוגיין הוא ראשי התיבות של "פעילות קבוצתית קשוחה בטבע המשלבת ניווט וסיבולת" באנגלית (Rugged Outdoor Group Activity Involving Navigation and Endurance). הספורט התפתח באוסטרליה בשנות ה-70. תחרות הרוגיין המסודרת הראשונה נערכה במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה בשנת 1976. עם השנים התפשט סוג הספורט הזה בשאר היבשת אבל רק בשנת 1986 נערכה התחרות הראשונה מחוץ לאוסטרליה, בקנדה. מספר שנים לאחר מכן התגבש ה-IRF, פדרציית הרוגיין העולמית שנותנת חסות לאגודות המקומיות ומקיימת אליפות רוגיין עולמית אחת לשנתיים.
כיום מתקיימות תחרויות בלמעלה מ-20 מדינות. רוב התחרויות נערכות באוסטרליה, צפון אמריקה ואירופה. באליפות העולמית האחרונה שהתקיימה בשנת 2004 באריזונה שבארצות הברית השתתפו נבחרות מ-16 מדינות. בלטו במיוחד ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, צ'כיה וניו זילנד. 27% מהמתחרים היו נשים. רוב המתחרים היו בשנות ה-30 וה-40 לחייהם אולם היו אף כאלו בסוף שנות ה-60 לחייהם (כ-15% מהקבוצות כללו משתתפים מעל גיל 55).
רוגיין בישראל
תחרויות רוגיין מאורגנות על ידי האיגוד לספורט הניווט בישראל ומתקיימות בדרך כלל פעם בשנה, החל משנת 2005.
תחרות הרוגיין הראשונה בישראל נערכה ב-29 באוקטובר 2005. בתחרות היו 230 משתתפים, מהם 168 נווטים רגליים ו-62 רוכבי אופניים. האירוע נערך על פני שטח של כ-75 קילומטר רבוע במרחב שבין קריית טבעון, קריית אתא, מחלף המוביל ורמת ישי. הולכי הרגל כיסו שטח זה ב-8 שעות ואילו לרוכבי האופניים עמדו 5 שעות.
הרוגיין השני נערך ב-4 בנובמבר 2006 באזור שפלת יהודה, בין מחלף לטרון, מחלף שער הגיא וקיבוץ צרעה. בתחרות השתתפו כ-230 מתחרים רגליים וכ-90 רכובים על אופניים.
הרוגיין השלישי נערך ב-3 בנובמבר 2007 בפארק רמות מנשה, בין יקנעם לכביש ואדי עארה. בתחרות השתתפו כ-400 מתחרים. לראשונה, בנוסף לרוגיין הרגלי והרכוב נערך בירוגיין בו המשתתפים שילבו אופניים והליכה ברגל.
ב-26 במרץ 2011 נערכה התחרות באזור מצפה הראל, וכללה תחרויות ניווט רגלי של 4, 7 או 12 שעות וניווט רכוב של 6 שעות.
בתחרות שהתקיימה בבקעת הנדיב ב-24 במרץ 2012 השתתפו 150 קבוצות במקצים של 4 ו-7 ק"מ ברגל או 6 שעות באופניים.
בעונת 2012-2013 אמורות להתקיים לראשונה שתי תחרויות רוגיין: התחרות הראשונה התקיימה בנופית ב-30 בנובמבר 2012 ובה נערכו תחרויות "מיני-מרתון" של 4 שעות ברגל או 3 שעות באופניים. התחרות השנייה תיערך ב-23 במרץ בלוזית.
1967 – והארץ שינתה את פניה
1967 – והארץ שינתה את פניה הוא ספר עיון פרי עטו של ההיסטוריון תום שגב, שראה אור בשנת 2005 בהוצאת "כתר". הספר, שמזוהה עם גישת ההיסטוריונים החדשים, מתאר את הישראלים בשנת 1967, לפני מלחמת ששת הימים, במהלך המלחמה ובעקבותיה.
התזה המוצגת בספר
התזה המרכזית של שגב בספרו זה (המנוסחת בסוף ההקדמה) היא שלתחושות שאפפו את הציבור הישראלי באותה שנה לא היו סיבות קונקרטיות: "לא הייתה הצדקה לתחושת האבדון שקדמה למלחמה ולא לאופוריה שאחזה בישראלים בעקבותיה. על כן קשה כל כך להבינם." (עמ' 29) בכך באה לידי ביטוי גישתו של שגב – שלא מקבל מוסכמות יסוד בנרטיב הציוני. כלומר, לפי הנרטיב הציוני שנת 1967 הייתה שנה גורלית שהאירועים שהתרחשו במהלכה היו בעלי משמעות ומבוססים על סיבות הגיוניות, ואילו שגב טוען שלא היו דברים מעולם ושנת 1967 הייתה יכולה להיות שנה ככל השנים אילו היו הישראלים פועלים אחרת.
תזות משנה
לתזה הזו מוסיף שגב תזות נוספות ובהן גישה לפיה מלחמת ששת הימים לא נכפתה על ישראל, אלא שישראל חיפשה אליבי כדי לצאת למלחמה; ששר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל יצחק רבין אינם גיבורים שעשו למען הציונות, אלא מחרחרי-מלחמה משולחי-רסן (ר' דמויות היסטוריות המוזכרות בספר); שאחת הסיבות למלחמה היא חוסר הצייתנות של המטה הכללי למרוּת הממשלה שנבע מהמאבק הבין-דוֹרי שהתחולל בין הדרג המדיני לדרג הצבאי (מצד אחד עמדו ראש הממשלה לוי אשכול ושריו גולדה מאיר, אבא אבן, חיים משה שפירא, זרח ורהפטיג – זקנים, ילידי הגולה, בעלי מבטא יידישאי, יהודים שהשתדלו אצל מעצמות המערב, פוליטיקאים שלא לחמו בקרבות מלחמת העצמאות, ומן הצד השני עמדו יצחק רבין, עזר ויצמן, אריאל שרון, רחבעם זאבי, ישעיהו גביש – צעירים, צברים, דוברי עברית מלידה, הפגינו בוז כלפי הגלות ויהודי הגלות ששרדו באמצעות שתדלנות ולא קמו ועשו מעשה, אלופי צה"ל שלחמו במלחמת העצמאות; עמ' 282); ושכניסת צה"ל לשטחים לא תרמה לישראל בפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
ההקדמה
בהקדמה לספר מתאר שגב שני גיבורים המסמלים לדעתו את הקונפליקט שפקד את הישראלים בשנת 1967. בחלק הראשון של ההקדמה מתואר יחיעם ויץ שנפל למען תקומת המדינה, ובחלק השני מתואר פעיל השלום אייבי נתן. ניתן לראות בפער בין הדמויות קונפליקט בין דמות הציוני (חלוץ עברי, לוחם למען עצמאותו) לבין דמות הפוסט-ציוני (בורגני, תל אביבי, בינלאומי, אתאיסט, מנוכר לעברו, רודף שלום), אותו קונפליקט ששגב מתאר כנקודת המחלוקת המרכזית בחברה הישראלית של אותה תקופה.
חלוקת התוכן
הספר מחולק לארבעה חלקים:
כל אחד מארבעת החלקים מפורק למספר פרקים, וכל פרק מסועף לכמה סעיפים. שגב כינה כל פרק וחלק בשמות סמליים (למשל, את החלק העוסק בחברה הישראלית שלאחר מלחמת ששת הימים כינה 'הם חשבו שניצחו' כמשל לטענתו שהאופוריה שהביאה מלחמת ששת הימים לא הייתה מוצדקת; את הפרק שעוסק בהחלטתו של ראש הממשלה לוי אשכול להמתין ולא לצאת למלחמה כינה 'אבא של נועה מחכה' מפני שכך כונה במסמכי צה"ל, כאביה של בתו נועה).
תבנית כותרות הסעיפים
אופן בחירת כותרות הסעיפים מאוד תבניתית – מילה סמלית בודדה וציטוט עיקרי מתוך הסעיף. בכך נוצר מעין משחק מתמיד בין הכותרת לבין התוכן שתחתיה, והקורא שואל עצמו שוב ושוב כיצד הטקסט מתקשר לכותרתו. מאוד נוח לקורא להתחבר לתבנית הכתיבה הזו משום שהיא מאוד מושכת עניין, אך עם זאת התבניתיות גם גורעת מטיב התוכן (כלומר, לעיתים יש אי-התאמה חריגה בין כותרת מסוימת לבין התוכן שמגיע תחתיה או שקשה להבין כיצד הטקסט וכותרתו תואמים זה את זה). <blockquote style="border: 2px solid green; padding: 1em;"> לדוגמה –
משה דיין (שר הביטחון)
רמטכ"ל מלחמת סיני שזכה לפופולריות רבה בציבור הישראלי זוכה לטיפול מיוחד אצל שגב: "הניסיון להניח את דיין על ספת הפסיכיאטר אינו מפתיע. קשה לפענח אותו." (עמ' 493) שגב מנסה לשלול מדיין את הילת גיבור המלחמה שאופפת אותו. בעיקר הוא תוקף את תפקודו כשר הביטחון במהלך מלחמת ששת הימים. לטענתו, דיין ניהל את המלחמה ללא תיאום מספיק עם ראש הממשלה לוי אשכול "דיין לא שאל את אשכול מראש על כל מהלך ומהלך, פעם-פעמיים הביא לאישור הממשלה מהלכים שבוצעו כבר, אך אשכול היה בתמונה." (עמ' 382) גרוע מזאת, לעיתים הוא הפר במפורש החלטות שהתקבלו בישיבות ממשלה למען יזכרו אותו הדורות הבאים, דוגמת החלטת הממשלה להמתין עם כיבוש רמת הגולן. (עמ' 411) בכלל הוא זלזל בדעותיהם של חבריו לממשלה והמיט עליהם אימה. (עמ' 410) מוזכר אירוע שמציג את דיין כרודף תהילה: "ישראל ליאור [המזכיר הצבאי של אשכול], הנאמן כל כך, ניסה להביא את אשכול אל הכותל המערבי [עם כיבושו] בהקדם האפשרי, אך בלשכת שר הביטחון אמרו שזה מסוכן מדי: יש צלפים, עוד אין אפשרות להגיע. דיין עצמו מיהר לעומת זאת לירושלים במסוק, דאג להבטיח שהצלם, אילן ברונר מדובר צה"ל, ינציח את כניסתו אל העיר, יחד עם רבין ונרקיס." (עמ' 390) לתיאור אישיותו של מי שהיה למושל השטחים בפועל ומכתיב שיטת השליטה בפלסטינים שנקראה 'המקל והגזר' הוקדשו ארבעה עמודים אשר תמציתם: "איש שכולו יצרים... מכר את עצמו כחלק מהמיתוסים של ישראל: אהבת המולדת, נעורים, גבריות ועוז עברי חדש, התנ"ך, דוד בן-גוריון, צה"ל, ומעל הכול – המלחמה בערבים... היו שייחסו לו כוונה להשתלט על המדינה." (עמ' 496-492)
יצחק רבין (הרמטכ"ל)
רבין הוא מצביא נוסף ששגב מנסה לפגום בהערצה אשר לה זכה. כרמטכ"ל מלחמת ששת הימים רבין הועלה לדרגת כוכב עליון בציבור הישראלי (הושר עליו השיר "נאצר מחכה לרבין" והוענק לו עם סיום המלחמה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית שם נשא את נאום הר הצופים המפורסם). עם זאת, בספר מתוארת באריכות הפרשה העגומה שקדמה למלחמה שבה לקה רבין בהתמוטטות עצבים. מובאים ציטוטים מספרו של רבין (פנקס שירות, ר' לקריאה נוספת) המתארים את תהיותיו, שמא הוא אחראי לכישלון קונספציית ההתרעה של צה"ל ולסכנה שבפניה ניצבה ישראל. ציטוטים נוספים מובאים מספרו של עזר ויצמן (לך שמיים לך ארץ, ר' לקריאה נוספת), ובהם מצוין שהוזרקה לרבין תרופת הרגעה שניטרלה אותו למשך יממה, שבמהלכה סגן הרמטכ"ל ויצמן תפס פיקוד על הצבא. (עמ' 264)
עזר ויצמן (ראש אג"ם)
אמנם לא אפפה את האלוף ויצמן, סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם דאז, הילת גבורה כדוגמת זו של דיין או זו של רבין, אך גם הוא מטופל בספרו של שגב כמצביא נוסף שאיננו אלא אדם חלש, כנוע לגחמותיו. בספר נכתב כי "למעשה החל ויצמן להניע את מכונת המלחמה." (עמ' 265) ויצמן הורה על תנועת גייסות בסדרי-גודל חריגים עד כדי כך שהאלופים אריאל שרון וישעיהו גביש לא הבינו לאיזה שיגעון נתפס ויצמן. שגב מסביר – "...[הייתה דרישה למנות את] חיים בר-לב לסגן הרמטכ"ל. זה היה ככל הנראה המניע העיקרי לכל מהומת הסרק שחולל ויצמן: בר-לב איים על חלומו להתמנות לרמטכ"ל הבא והוא ביקש לנצל את היעדרותו של רבין כדי להפגין מנהיגות." (עמ' 265) שגב בוחר לציין את ההתפרצויות המשונות של ויצמן בעשרת הימים שקדמו למלחמה, ובהן דרישתו מאשכול ב-26 במאי 1967 לצאת מיד למלחמה כתגובה למידע מודיעיני על היערכות בחיל האוויר המצרי (עמ' 284) ופרשה משונה ב-1 ביוני שבה ויצמן התפרץ למשרדו של ראש הממשלה ודרש ממנו "לתת פקודה" תוך שהוא זורק את דרגותיו (עמ' 338-337).
אריאל שרון (ראש מחלקת הדרכה)
גם האלוף שרון זוכה לביקורת מצידו של שגב. בישיבת המטכ"ל שלאחר הנאום המגומגם של אשכול היה שרון החריף ביותר בין האלופים במילותיו לראש הממשלה. בכלל מתוארת האווירה בישיבה כאווירה של הפיכה צבאית, ודבריו של שרון המצוטטות מהפרוטוקולים כמו מוסיפות שמן למדורה. הוא האשים את ראש הממשלה בהחלשת כוח ההרתעה של צה"ל, ואף אמר בבוטות שהססנותו של אשכול תעלה בחייהם של אלפי חיילים. שגב מוסיף: "קשה היה לנסח זאת במילים פוגעות יותר..." (עמ' 313-312) שרון מתואר לא רק כמתחצף כלפי הדרג המדיני, אלא כמורד ממש במרוּתו: "לפחות אלוף אחד דיבר בגלוי על אפשרות שצה"ל יפתח במלחמה בלי שהממשלה תאשר זאת – אריאל שרון." (עמ' 327) שגב מצטט מעדות שמסר שרון למחלקת ההיסטוריה של צה"ל:
דוד בן-גוריון (ראש הממשלה לשעבר)
אדריכל הציונות בארץ ישראל לא זוכה למעמד של כבוד אצל שגב הפוסט-ציוני – הפופולריות של בן-גוריון כ'אבי האומה' מוצגת כחסרת-בסיס; מוזכר כישלונה של מפלגת רפ"י בראשותו שזכתה ב-10 מנדטים בלבד בבחירות 1965; מסופר על היריבות בינו לבין אשכול על רקע פרשת עסק הביש והחילוף בתפקיד ראש הממשלה. שגב כתב על כך: "זה היה פתטי: הוא התנהג כמו ילד שלקחו לו את הצעצוע, או במקרה שלו – את המדינה, אך לא היה עוד איש בישראל שדבריו עוררו הד גדול יותר... מדי פעם אף שיחק בן-גוריון במחשבה להדיח את אשכול." (עמ' 107) שגב טוען כי גישתו של בן-גוריון הייתה זהה לזו של אשכול בעניין היציאה למלחמה (כלומר, שיש להמתין עד להשגת אישור ממעצמות המערב), על אף שהציבור האמין כי הוא חושב אחרת ודרש את חזרתו לתפקיד שר הביטחון. בנוסף, בן-גוריון מצטייר כגונב את תהילת הניצחון חרף העובדה שהתנגד ליציאה למלחמה (מובא ציטוט שלו מיום פרוץ המלחמה: "אני סבור שזה משגה כבד"; עמ' 360). למשל, ביום השלישי למלחמה פנה בן-גוריון לראש עיריית ירושלים טדי קולק בדרישה "להתחיל מיד ביישוב הרובע היהודי" (עמ' 400) ולאחר המלחמה שינה את דעתו שלא היה טעם בכיבוש רמת הגולן והחליט כי זהו "צורך חיוני לביטחון ישראל". (עמ' 450)
טדי קולק (ראש עיריית ירושלים)
שגב ייחד לבירת ישראל שני קטעים – סעיף (ירושלים: "יורדים העירה") באחד הפרקים בחלק השני של הספר ופרק שלם (הפרויקט של טדי) בחלקו הרביעי – הראשון, ירושלים שלפני המלחמה, והשני, ירושלים שלאחר המלחמה. בשני הפרקים הללו מהווה טדי קולק, ראש העיר ומנכ"ל משרד ראש הממשלה לשעבר דמות מפתח. ירושלים של לפני המלחמה מתוארת כעיר ספר פרימיטיבית, חצויה על ידי קו עימות, שהציונות המעשית ויתרה עליה כמרכז העשייה לטובת תל אביב. ירושלים לפי שגב היא עיר מצחינה ומלוכלכת, שאוכלוסייתה מורכבת מנתמכי-סעד ועולים חדשים, שמורגשת בה תחושת סגירות ומחנק, בירה ללא הכרה בינלאומית, שההשקעות בפיתוחה דלות. (עמ' 189-183) אמנם קולק, שנבחר לראשות העיר בשנת 1965, מצטייר כעסקן חרוץ ביותר, אך בו בזמן ככישלון מוניציפלי מהדהד: "התמורה שהבטיח קולק לא באה; השירותים לא השתפרו, גישת המנגנון נשארה כשהייתה." (עמ' 190) בפרק הנושא את שמו (הפרויקט של טדי) על ירושלים שלאחר המלחמה מסופר על קולק כי "לא היה מי שהיטיב ממנו להציג את כיבוש ירושלים כשליחות הומניטרית, כמעט דתית, לטובת האנושות כולה; ישראלים רבים הפנימו את הרעיון הזה בשמחה." (עמ' 505) בכך, שגב מציג את קולק כמי שתרם, לטענתו, להעמקת ישראל בבוץ כיבוש השטחים. יחד עם זאת, קולק זוכה לשבחים כ'מר ירושלים' ומסופר רבות על ההשקעות שהחלו לזרום אל העיר בזכותו ועל פרויקטים שבוצעו בהשראת להיטותו ואמונותו הכנה ביכולתה של העיר להוות מופת של דו-קיום ישראלי-ערבי.
לינדון ג'ונסון (נשיא ארצות הברית)
בניגוד לסברה שישראל הסתייעה בארצות הברית ושהנשיא ג'ונסון היה ידיד ישראל ותמך בה לחלוטין, שגב מביא דעה אחרת. לטענתו, לינדון ג'ונסון דרש בפגישתו עם שר החוץ אבא אבן שישראל לא תפתח במלחמה ללא התגרות ערבית ישירה וחריפה (בניגוד לסגירת מצרי טיראן שהיא התגרות עקיפה), ושהנשיא חש כי עמידתו בדרישתה של ישראל לגיבוי אמריקאי מוחלט גרמה לו לחוש "כמו נחלץ ממלכודת שביקשו להניח לו הישראלים." (עמ' 287) כמו כן, בבוקרו של היום הראשון למלחמה "היה נרגז; עד סוף ימיו ראה במלחמה משגה שעשתה ישראל." (עמ' 368)
אודי לאון
אודי לאון (נולד ב-4 ביולי 1956) הוא איש חינוך, קולנוע וטלויזיה העוסק בפיתוח וביזמות של תוכניות וסרטים בנושאים יהודיים ובייצוג קבוצות מיעוט בטלוויזיה. שימש כמנהל תוכניות מועדפות וגיוון חברתי ותרבותי בזכיינית קשת בערוץ 12.
קורות חייו
נולד וגדל בירושלים, למד בישיבת מרכז הרב במשך שמונה שנים, בהן פיתח קשר אישי עם ראש הישיבה הרצי"ה, ושנתיים בכולל "מקור חיים" בראשות הרב עדין שטיינזלץ והרב שג"ר. למד באוניברסיטה העברית בירושלים חינוך מיוחד ומנהל חינוכי. היה אחד העמיתים הראשונים בבית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר בירושלים.
פעלו
ליאון הקים גם את קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, והיה אחראי ליצירתן של הפקות כמו "הישיבה", האחים יונה, המנגליסטים, האושפיזין ועוד. במסגרת קרן "גשר" טיפח יוצרים צעירים רב-תרבותיים כמו דוד גברו (יוצר "סיסאי"), יהודה גרובייס (מהבולטים שביוצרי הקולנוע החרדי) ועלאא חליחל (סופר ותסריטאי ערבי ישראלי).
יצירתו הבולטת ביותר היא סדרת הדרמה מעורב ירושלמי שזכתה בשלושה פרסי אופיר בשנת 2004 וכן בפרס הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים לקולנוע.
בתפקידו בזכיינית ערוץ 2 "קשת". יזם את בית המדרש ליוצרי טלוויזיה, את "המשמר האזרחי", "המהפכנים" עם קובי אריאלי ועוד. לאחרונה ערך וניהל את הסדרה עבודה ערבית של סייד קשוע, שבה לראשונה סופר סיפורה של החברה הערבית בפריים טיים של ערוץ מסחרי. הסדרה זכתה לפרסי האקדמיה לתסריט, שחקנית וסדרה הקומית הטובה ביותר.
ב-2014 הקים ליאון את "סוגיא" מיזם אינטרנטי ייחודי לפתוח שיח, דיון ויצירת חכמה קולקטיבית סביב סוגיות שונות.
אברהם חוולס
רבי אברהם הלוי חוולס (בגאורגית: რაბი აბრაამ ხვოლესი (1857 - 20 במרץ 1931) היה רב אשכנזי ומנהיג בקהילה היהודית בגאורגיה בתחילת המאה ה-20.
קורות חייו
נולד לאלכסנדר ורחל חוולס בליטא במשפחה בת עשרה ילדים. הוא למד בישיבת סלבודקה. בשנת 1891 הוא נשלח על ידי רבו ומורו, רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה שבליטא, להיות הרב של צחינוואלי. הוא ידוע בזכות המהפכה שעשה בתחום לימודי היהדות, שהצטמצם עד אז ב"חדרים" שבהם לימדו תלמידי חכמים בשיטות המסורתיות. בשנת 1906 קיבץ קבוצת תלמידים מאזור ציחנוואלי והקים תלמוד תורה, שבה לימדו מלומדים מרוסיה בשפה העברית, את כלל יהודי האזור, האשכנזים והיהודים המקומיים. חוולס היה איש חובבי ציון, והלימודים בבית הספר היו ברוח לאומית ציונית. כמו כן פתח ספרייה גדולה בה יכלו תלמידיו לקרוא ספרות ענפה בנושאים שנלמדו ובשפה העברית. בנוסף ללימודי הדת והציונות פתח גם כיתות לימוד מלאכה, דבר שהיה מהפכה של ממש ביהדות השמרנית דאז, כשהמטרה הייתה לימוד מלאכות שיוכלו לשמש לפרנסת התלמידים. כמו כן, דאג להביא מורָה (אישה) במטרה ללמד אף את הבנות. על פי הערכתו של אהרון קריכלי, פעילותו של חוולס הביאה לכך, כי מחצית מתושבי צחינוואלי ידעו עברית. למרות המתנגדים שקמו לו בקרב אנשי הקהילה היהודית בגאורגיה, שחששו מרעיונותיו החדשניים, ולמרות הקשיים שבגינם כמעט נסגר בית הספר בגלל מחסור באמצעים, השפעתו על התפתחות הציונות בגאורגיה הייתה עצומה. מבית הספר שלו יצאו מנהיגי הציונות הגאורגית: דוד באזוב, נתן אליהשווילי, מאיר מגלאשווילי ועוד.
דוד באזוב, שהיה מתלמידיו הראשונים של חוולס וממנהיגיה הראשונים של הציונות בקרב יהודי גאורגיה, נתמנה לרב-מטעם באוני לאחר שלמד בישיבות בערים סלוצק, קובנה ווילנה, בתלמוד תורה שייסד במקום ב-1905, למדו בנוסף ללימודי גמרא ופוסקים, עברית ותנ"ך, גם דקדוק והיסטוריה, וכן רוסית וגאורגית. רבי אברהם חוולס היה נשוי למרים לבית דולצ'ין (1859-1926), הוא נפטר בשנת 1931 בצחינוואלי. הותיר אחריו חמש בנות, שני בנים ונכדים.
צבי
צבי (שם מדעי: Gazella) הוא סוג בתת-משפחת הצבאיים שבמשפחת הפריים. הצבי ידוע במהירותו הרבה, וביכולותו לשמור עליה לאורך זמן רב. בריצה מתפרצת הוא מסוגל להגיע למהירות של עד 100 קמ"ש, ובריצה ממושכת למהירות של עד 50 קמ"ש. הצבי נפוץ בעיקר בשדות עשב ובסוואנה באפריקה, אך גם בדרום-מערב אסיה. בארץ מצויים צבאים בעיקר באזור הצפון והדרום. הם חיים בעדרים ואוכלים צמחייה קלה לעיכול.
צבאים פרהיסטוריים
המינים צבי תומסון, צבי מונגאלה, וצבי אדום חזית היו בסוג בעבר והועברו לסוג צבי אמיתי. המינים צבי יחמורי, צבי גראנט, וצבי סומרינג היו והועברו לסוג צבי דק-צוואר. מינים דומים שאינם שייכים לסוג הם צבי קלארק, צבי ג'ירפי, צבי יעלי, דלגן, ואנטילופת ביירה.
בטאטרון
הבטאטרון נבנה לראשונה ב-1940 על ידי הפיזיקאי האמריקאי דונלד קרסט מאוניברסיטת אילינוי. לגרסאות מודרניות של הבטאטרון יישומים רבים במחקר, בתעשייה וברפואה.
מבנה ואופן פעולה
הבטאטרון מורכב מצינור ואקום בצורת טורוס המונח בתוך אלקטרומגנט בו הסליל מלופף במקביל לצינור.
אל תוך הסליל מוזרם זרם חילופין, אשר יוצר במרכז הבטאטרון שדה מגנטי המשתנה באופן מחזורי. לפי חוק פאראדיי שינוי בשטף המגנטי יוצר שדה חשמלי בתוך הצינור. השדה החשמלי והשדה המגנטי יוצרים כח לורנץ, אשר רכיבו המשיקי מגדיל את מהירות האלקטרונים ורכיבו הרדיאלי מקנה להם את מסלולם המעגלי. למעשה, הבטאטרון פועל כמו שנאי: הסליל הראשי, שהוא הסליל באלקטרומגנט, משרה מתח בסליל המשני, שהוא צינור הוואקום, על ידי יצירת שדה מגנטי משתנה במרכז הסליל הראשי.
האצת האלקטרונים בתוך הצינור גורמת להגדלת רדיוס מסלולם. על מנת לשמור על רדיוס מסלול קבוע של האלקטרונים, עוצמת השדה המגנטי הפועל עליהם צריך לקיים את התנאי הבא: <div style="text-align: center; width: 100px; padding: 6px; border-width: 2px; border-style: solid; background-color: #F5FFFA; border-color: #0073CF;">
כאשר:
B_r השדה המגנטי ברדיוס המסלול.
\Phi_B השטף המגנטי בשטח.
r רדיוס המסלול.
אחת הדרכים לשמירת מסלולם המעגלי הקבוע של האלקטרונים הוא חידוד קטבי המגנטים במקצת, כך שהשדה המגנטי נחלש ככל שרדיוס מסלול האלקטרון גדל. שיטה זו מקנה לאלקטרונים מן "שיווי משקל יציב" ביחס למסלולם: כאשר האלקטרון סוטה ממסלולו, הכוח המגנטי הפועל עליו משתנה בהתאם לשינוי ברדיוס תנועתו והאלקטרון חוזר למסלולו המקורי.
התנאים להאצת האלקטרונים ולשמירה על מסלולם המעגלי מתקיימים רק ברבע אחד של מחזור זרם החילופין, בו שינוי השדה המגנטי הוא בכיוון הרצוי ובאותה העת השדה המגנטי גדל בערכו המוחלט, כך שהאלקטרונים מואצים בכיוון הרצוי ושומרים על מסלולם המעגלי בזמן האצתם.
תהליך האצת האלקטרונים מתרחש ברבע הראשון של מחזור זרם החילופין. בתחילת המחזור, כאשר השדה המגנטי מתאפס, מוחדרים האלקטרונים לבטאטרון. במהלך רבע המחזור הם צוברים אנרגיה קינטית, ובסוף רבע המחזור, כאשר האלקטרונים בעלי אנרגיה מרבית, הם מנותבים למטרה מסוימת ובהתנגשותם יוצרים קרינת רנטגן.
היסטוריה
בשנת 1940, פותח הבטאטרון כמאיץ החלקיקים הראשון המבוסס על השראה אלקטרומגנטית על ידי הפיזיקאי דונלד קרסט באוניברסיטת אילינוי. הבטאטרון הראשון העניק לאלקטרונים אנרגיה בסך 2.5 MeV והאיץ אותם למהירות הגדולה מ-254,000 קילומטרים לשנייה, המהירות הגבוהה ביותר שנוצרה על ידי מכונה עד לזמן זה.
כדי לקבוע שם למאיץ, ערך קרסט תחרות באגף בו עבד. בין השמות שהוצעו היה השם המעניין "Ausserordentlichhochgeschwindigkeitelektronenentwickelndenschwerarbeitsbeigollitron", שתרגומו המילולי לעברית הוא "מכונה העובדת קשה ובכל האמצעים יוצרת אלקטרונים בעלי מהירות גבוהה במיוחד". בסופו של דבר, השם שהעניק קרסט למאיץ הוא "בטאטרון".
לאחר הצלחתו הראשונית המשיך קרסט לפתח גרסאות משכוללות יותר של הבטאטרון. הדור השני נבנה ב-1941 והגיע לאנרגיה בסך 24 MeV והדור השלישי הגיע ל-80 MeV. בטאטרונים משוכללים מסוגלים להגיע לאנרגיה בסך 340 MeV.
שימושים
לבטאטרון שימושים רבים במגוון תחומים. בטאטרונים גדולים, המגיעים לאנרגיות של 300 MeV ומעלה, משמשים למחקר בפיזיקת חלקיקים, לשם חקר קרינת רנטגן ותופעות נוספות המתרחשות באנרגיות גבוהות. בטאטרונים המגיעים לאנרגיות נמוכות יותר משמשים כמקור קרינת רנטגן ברדיוגרפיה, המשמשת בין השאר לבדיקת חומרי בניין ולצילום הגוף האנושי. כמו כן, הקרינה הנוצרת על ידי בתאטרונים משמשת ברפואה להסרת גידולים סרטניים. בנוסף, קרינת הרנטגן יכולה לשמש כזרז לביקוע גרעיני בראשי נפץ גרעיניים.
Pretty Summer Playlist: Season 1
Pretty Summer Playlist: Season 1 הוא המיני-אלבום השלישי של הראפרית האמריקאית סוויטי. המיני-אלבום יצא לאור ב-16 באפריל 2021 על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וארטיסטרי.
אל יתהלל חוגר כמפתח
אַל יִתְהַלֵּל חֹגֵר כִּמְפַתֵּחַ היא אמרה מקראית שמשמעותה: אל לאדם להתרברב ולהתפאר בכוונותיו לפני שהוכיח כי הוא מסוגל לבצען.
אמרה זו שאולה משדה הקרב. החוגר הוא החייל שלובש את החגור לפני הקרב. המפתח הוא החייל הפותח או משיל את החגור מעליו לאחר שחזר משדה הקרב. ביטוי זה בא ללמד את האדם לא להתרברב על הצלחותיו העתידיות, פן לא יוכל להוכיח את דבריו במעשים.
מְקור האמרה
בספר מלכים א' כ' פסוק י"א מסופר על בן הדד השני מלך ארם שהתכונן לתקוף את ממלכת שומרון והתרברב בניצחונו עוד לפני שהביס את אחאב מלך ישראל: בן הדד התרברב בצבאו הגדול וטען, בשבועה, כי כל עפר חורבות השומרון (שמתכנן הוא להחריב) לא יספיק למלא את אגרופיהם של חייליו הרבים, כך לפי המפרשים שמשמעות המילה "שעלים" היא אגרוף, ולפי פירושים אחרים, משמעות המילה "שעלים" היא העפר הנדבק ברגלי ההולך, כלומר, אין די עפר השומרון שידבק לרגלי חייליו הרבים של בן הדד.
אחאב מלך ישראל השיב: כלומר - אל לך להתרברב לפני שניצחת במלחמה. בן הדד, שהיה בטוח לחלוטין בניצחונו, הרשה לעצמו לשתות לשוכרה באוהלו לפני הקרב, והובס על ידי אחאב.
ביטויים דומים
מתרגמים שונים העמידו צורות עבריות שונות החופפות את רעיון האמרה:
ביטויים דומים באנגלית:
אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י
אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י (בגרמנית: Montanregion Erzgebirge, בצ'כית: Hornický region Erzgebirge/Krušnohoří, מילולית בשתי השפות "הרי העפרה") הוא נוף מורשת תעשייתית בת למעלה מ-800 שנה, באזור הגבול בין מדינת סקסוניה בדרום-מזרח גרמניה לצפון בוהמיה בצפון-מערב צ'כיה. אזור הכרייה משתרע על שטח באורך 95 קילומטרים וברוחב 45 קילומטרים. האזור עשיר בעפרות של מתכות שמאז גילויים בימי הביניים החלו באזור פעולות כרייה שבעטיין צצו עיירות, הוקמו מפעלי מים, נוסדו בתי ספר למקצועות הכרייה וקמו מפעלים לעיבוד העופרות ומתקנים נלווים. לפעולות הכרייה היו השלכות חברתיות, החל בשליטה על המקורות וניהולם דרך מגוון מנהגים חברתיים. לזהות ולאותנטיות של נוף מורשת הכרייה של הרי העפרה משני צידי הגבול בין גרמניה לצ'כיה אין מקבילה בשום מקום בעולם.
ב-6 ביולי 2019 נוסף אזור הכרייה ארצגבירגה/קרושנוהוז'י לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. אתר המורשת כולל 22 חלקות, מתוכם 17 בגרמניה ו-5 בצ'כיה. כל אחד מהם כולל מגוון אתרים, קבוצות מבנים, מונומנטים ומתקנים, כאשר קיים ביניהם הבדל בקנה המידה, בסוג ובתפקיד שאותו מילאו במהלך מאות שנות הכרייה. בהכרזה על אתר המורשת נכתב כי "הנוף התרבותי של הרי העפרה עוצב עמוקות על ידי 800 שנות כרייה כמעט רציפה, מהמאה ה-12 עד המאה ה-20, עם כרייה, מערכות ניהול מים חלוציות, אתרי עיבוד והתכה חדשניים של מינרלים, ועיירות כורים".
היסטוריה של הכרייה
מאז התגלית הראשונה של עפרות כסף בשנת 1168 בכריסטיאנסדורף (Christiansdorf) באזור נפת פרייברג של ימינו, המהווה חלק משדה הכרייה פרייברג, הכרייה בוצעה ללא הפרעה בהרי העפרות עד שנת 1990. בין חומרי הגלם שנכרו במהלך מאות שנים ובכל אזור ההרים היו:
מתכות נוספות שכרו באזור כוללות עופרת, אבץ, ניקל ונחושת, ובנוסף גם אנתרציט. כיום נחקרים מרבצים של אינדיום, טונגסטן, וליתיום בגלל הפוטנציאל הכלכלי שלהם.
היסטוריה של ההתיישבות
תחילת ההתיישבות באזור במאה ה-12 במנזרים ציסטרציאנים שסביבם נוצרו כפרים, שהייתה להם חשיבות בתחילת פעילות הכרייה. פרייברג, בין עיירות הכרייה החשובות ביותר, התפתחה מאחד הכפרים הללו בסוף המאה ה-12; היא גדלה בחשיבותה לאורך המאות ה-13 וה-14, אך אז ירדה מחשיבותה בגלל מיצוי מרבצי העפרות הקרובים לפני השטח. בצד של בוהמיה באזור ניתן למצוא אזכור של פעילות כרייה במסמכים כתובים כבר במאה ה-13, במיוחד במחוז קרופקה (Krupka) שבו כרו עפרות בדיל וכסף, ובהמשך ברזל, עופרת, נחושת וכספית. מכרות אחרים נחפרו במחוז לאורך המאה ה-14. הכרייה במחוז קרופקה החלה להידרדר בתחילת המאה ה-15, כתוצאה מהיעדר טכנולוגיות לניצול מרבצי עפרות עמוקים יותר, והמלחמות ההוסיטיות.
תנופת הכרייה נוצרה בעקבות החיפוש אחר עפרות כסף וגילוי שפע של מרבצים בשנברג. היא עוררה הקמת עיירות חדשות ומתוכננות קרוב לאזורי הכרייה. בתוך כמה עשורים נוסדו 30 עיירות חדשות בצד הסקסוני של הרי העפרה ו-20 בצד הבוהמי. לעיירות אלה הוענקו זכויות שמשכו אליהם כורים, אך גם בעלי מלאכה, אמנים וחוקרים. עיירות כמו פרייברג, אנאברג (Annaberg), מריאנברג (Marienberg), שנברג (Schneeberg) וזנקט יואכימסתל (St Joachimsthal) / יחימוב (Jáchymov) התפתחו גם למרכזי תרבות. מחקרים על מינרלוגיה וכרייה החלו במאות ה-15 וה-16 בזכות עבודתם של חוקרים רבים, המפורסם ביותר היה גאורגיוס אגריקולה.
שינויים פוליטיים בשלהי המאה ה-17 ובמאה ה-18 גרמו לרפורמה במבנה הניהולי של ארגון הכרייה והניהול, כמו גם את תחילת ההשכלה האקדמית וההכשרה מקצועית עבור מנהלי המכרות. הקונטרה-רפורמציה גרמה למשבר ממושך בתחום הכרייה בבוהמיה, בייחוד משום שרוב הכורים קיבלו על עצמם את האמונה הפרוטסטנטית ולכן נאלצו או לעקור משם או לקבל על עצמם מחדש את האמונה קתולית. המאמצים לחדש את פעילות הכרייה בחלק המזרחי של האזור החלו בין המאות ה-17 וה-18. תמיכה ממלכתית והקמת מרכז להכשרה מקצועית ביחימוב בשנת 1716 תרמו להפעלת הכרייה מחדש בבוהמיה, עם הפקת קובלט, ארסן וכמויות קטנות של עפרות כסף.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ובמאה ה-19 חל שגשוג מחדש באזור. המקור לתחייה הייתה סדרה של המצאות חדשות בתחום הכרייה, כשהאקדמיה בפרייברג הייתה חממה לחלק מהרעיונות, כולל שימוש במכונות ושיפור התהליכים המטלורגיים. נעשה חיפוש אחר מרבצים חדשים, כאשר פעילות הכרייה עברה תנודות בכמויות ובמספר אתרי הכרייה. פחם הפך למשאב חשוב בתקופה זו.
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה שלילית על פעילות הכרייה, בייחוד בבוהמיה, אבל גילוי יסודות רדיואקטיביים ביחימוב התחיל תקופה חדשה של מקומות מרפא המבוסס על מים רדיואקטיביים. במלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את יחימוב במטרה לכרות אורניום.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה האזור מחולק בין גרמניה המזרחית וצ'כוסלובקיה, שתיהן תחת ממשל קומוניסטי, ובפועל מדינות חסות של ברית המועצות והממשל הצבאי הסובייטי ערך חיפוש נרחב אחרי אורניום. גרמניה המזרחית הפכה ליצרן השלישי בעולם של אורניום תוך שימוש בעובדי כפייה. בצ'כוסלובקיה כרו כמויות גדולות של בדיל כמו גם מוליבדן. יותר מ-65,000 עובדים עבדו במכרות האורניום של יחימוב מ-1948 עד 1965 כאשר כל עורקי בצר האורניום נוצלו. יש באזור הכרייה עדיין עתודות נרחבות של עפרה, בייחוד של מתכות נדירות. מאיחוד גרמניה מחדש והתפרקות ברית המועצות ניתנו לגורמים פרטיים זיכיונות לחיפוש לכרייה, הן בסקסוניה והן בבוהמיה.
סטיוארט קופלנד
ביוגרפיה
קופלנד נולד באלכסנדריה שבווירג'יניה. הוא הצעיר מבין ארבעה ילדים של אב אמריקאי ששרת בביון האמריקאי במזרח התיכון בעת מלחמת העולם השנייה ושל אם סקוטית ששירתה במודיעין הבריטי במזרח התיכון באותה עת ומאוחר יותר הפכה לארכאולוגית.
המשפחה עברה לקהיר שבמצרים כמה חודשים לאחר לידתו של קופלנד, והוא העביר במזרח התיכון את רוב שנות ילדותו ונעוריו. הוא התחיל לקחת שיעורי תופים בגיל 12, ובגיל 13 הוא ניגן תופים בהופעות הריקוד של בית הספר. מאוחר יותר, עבר לאנגליה ולמד בבית הספר "מילפילד" מ-1967 עד 1969.
קופלנד למד במכללה בקליפורניה, באוניברסיטת מערב קליפורניה ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא חזר לאנגליה ב-1975, וניגן תופים בלהקת רוק מתקדם בשם "Curved Air".
ב-1977, קופלנד הקים את להקת פוליס יחד עם הזמר והבסיסט סטינג והגיטריסט הנרי פדובני (שזמן קצר מאוחר יותר הוחלף באנדי סאמרס). הלהקה הפכה לאחת הלהקות המצליחות בשנות ה-80.
בתקופה בין התפרקותה של פוליס (1986) ועד לאיחודה (2007), ניגן קופלנד בכמה להקות שונות וחיבר פסקולים לסרטים.
בשנותיה האחרונות של "פוליס" מנע קופלנד את הופעתה בישראל על רקע התנגדותו למעורבותה במלחמת לבנון הראשונה.
אריה אלואיל
אריה אַלוַאִיל (לעיתים נכתב אלוייל, אלויל; Arieh Allweil; 11 במרץ 1901 – 7 במאי 1967) היה צייר ומאייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור (1937).
ביוגרפיה
אלואיל נולד בעיירה בוברקה (בויבריק) שליד לבוב, בגליציה (אוסטריה; לאחר המלחמה בפולין; כיום באוקראינה). בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1918, עקר עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בבית הספר התיכון. כשחזר לבוברקה, הקים שם את קבוצת השומר הצעיר בעיירה, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל בראשה כחלוץ. אלואיל היה ממקימי ביתניה עילית, שהייתה ניסיון ההתיישבות הראשון בארץ של השומר הצעיר.
בשנת 1921 נסע ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות בווינה. בזמן שהותו בווינה הציג מספר ציורים בתערוכה של קבוצת ה-Kunstschau מיסודו של גוסטב קלימט.
בשנת 1926 חזר אלואיל דרך פריז ואיטליה לארץ ישראל. הוא התיישב בתל אביב, אך שהה תקופות ארוכות במקומות שונים בארץ ישראל על מנת לצייר, בעיקר בשפיה, ירושלים, וגבעת המורה. משנת 1952 בילה תקופות ארוכות במעונו בצפת, במקביל לביתו בתל אביב.
אלואיל היה אב לשתי בנות ובן מאשתו השנייה, רחל: רות שפרלינג (נולדה ב-1939), פרופסור אמריטה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אלמנתו ושותפתו המדעית של יוסי שפרלינג (1939–2013), פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן; נאוה (נולדה ב-1943); והלל (1947–2002). אלואיל היה אחיו של המהנדס אשר אלואיל, מבכירי המהנדסים בישראל, ודודו של האדריכל אברהם אלואיל.
בשנת 1970 נקרא על שמו רחוב בצפת.
עבודות מוקדמות, שנות העשרים
עבודות האמנות הראשונות של אלואיל הן מן התקופה בה היה חלוץ בביתניה עילית. בציור שמן משנת 1920, התמונה, בה נראה הצריף הקטן של הקומונה על רקע הרי הגליל והשמים, משקפת את תחושת הבראשיתיות שהרגישו החלוצים אך גם את הבדידות הקשה שאפיינה את חייהם.
אלואיל עיצב שתי מצבות קבר לשני אנשי השומר הצעיר שמתו בנסיבות שונות: דב אופר, שנרצח בידי ערבים, ונתן איכר, עולה מאוסטריה שהתאבד. למצבתו של נתן איכר בבית הקברות בכנרת חרט אלואיל בשיש ציור המכיל דימויים קשים וביניהם תרנגול כפרות שחוט, יתוש ענק והדימוי המרכזי, פנים מפלצתיות/שטניות.
בשנות לימודיו בווינה, חזר אלואיל לדימויים ולחוויות מתקופת ביתניה בסדרה של שמונה תחריטי אבן בשם "טורא אפורא" (Graues Band). התחריטים, בעלי סגנון אקספרסיוניסטי גרמני מובהק, מציגים דימויים סיוטיים של עינוי וסבל נפשי. יש הטוענים כי בציורים אלו מבטא אלואיל את החוויות הטראומטיות של חיי הקומונה בביתניה עילית.
בשנות לימודיו צייר את נופיה העירוניים של וינה וצייר גם בדרזדן. בזמן שהותו בווינה היה חבר בקבוצת הקונסטשאו (Kunstschau), אשר הציגו בה בין השאר גוסטב קלימט ואגון שילה. הוא הציג מציורי בתערוכות הקונסטשאו בשנת 1925.
בתקופה זו אלואיל נפגש עם הצייר והסופר אוסקר קוקושקה. על המפגש כותב אלואיל בהערות אוטוביוגרפיות שכתב בשנת 1956:
שנות השלושים והארבעים
אריה אלואיל היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל וממקימי מוזיאון תל אביב. עם פתיחת מוזיאון תל אביב, ב-2 באפריל 1932, נערכה תערוכה לציירים הארצישראלים הבולטים באותה תקופה, וביניהם אלואיל. בשנות הארבעים של המאה העשרים, הציג בתערוכה בגלריה של אגודת האמנים בבית הבימה ובמוזיאון תל אביב.
בשנים אלה התעצב סגנון הציור של אלואיל. המעבר מאירופה לארץ ישראל השפיע בצורה עמוקה על סגנון ציורו. במילותיו של אלואיל: "לצייר מיער וינה התכחש הנוף הארצישראלי. הצבע הסמיך הכחול והאפור הפך קלוש צהבהב. השמש הלוהטת קרע את תמונותיי הכהות... נוף ארץ ישראל דחה מציורי כל עקבות קוביזם, גם פוביזם." בשנות השלושים בילה אלואיל במשך שנתיים בירושלים וצייר את בתי הכנסת ברובע היהודי, את העיר העתיקה וההרים סביבה. לאחר מכן נטה אלואיל לצייר באזור שפיה, זכרון יעקב וצפת. הוא פיתח את אהבתו הגדולה לציורי טבע ונוף, שמהם צייר מאות. ציורי הנוף מאופיינים בקווי מתאר מרוככים ובצבעוניות פסטורלית לרוב. בציורים ניכרת החיבה העמוקה של אלואיל לנוף הארצישראלי והעניין הבלתי נלאה בפרטיו: גבעות, שדות מעובדים, עצי זית ועוד. על תהליך הציור כותב אלואיל: "את תמונות הנוף אני עושה מול הטבע בלבד. תחילה באופן אבסטרקטי בשטחים מלאים בעיקר של צבע נייטרלי ובסוף בצלילי צבע מרובים וברשום פרטים. ייתכן ורק עתה התקדמתי בתפיסת הציור והנוף הארצישראלי מזמן שפסקתי ללכת לפאריס."
במקביל לציורי השמן פיתח אלואיל סדרה של עבודות בהדפס לינול שיצאו כספרים. בספרים עיצב אלואיל את אותיות הטקסט בקליגרפיה אישית וצירף להם איורים, גם הם בטכניקת חיתוך הלינול. בין הספרים שיצאו בין השנים 1939–1949 נכללים כמה מספרי התנ"ך כמו מגילת רות, מגילת אסתר, מגילת איכה וספר עמוס. כמו כן הכין אלואיל הגדה של פסח לחיילי צה"ל. בספרים אלה חיבר אלואיל בין הסיפורים והנבואות המקראיות לבין אירועי אותה התקופה - מלחמת העולם השנייה, השואה, והקמת מדינת ישראל. בכך היה אלואיל מן האמנים הישראליים הבודדים שהתייחסו ביצירתם לשואה במהלך התרחשותה.
הוראת אמנות
אלואיל היה מורה בגימנסיה הרצליה וכן בבית הספר התיכון העירוני א' בתל אביב. בין תלמידיו היה אברהם אילת, שהתגורר אצלו בצפת במשך חופשת קיץ אחת וצייר את נופי העיר.
איורים
יהדות:
בוניפקיוס השישי
ביוגרפיה
נולד ברומא. בחירתו באה בעקבות מהומות זמן קצר לאחר מותו של האפיפיור פורמוסוס. לפני שלטונו הוא נענש פעמיים על שלילת פקודות כתת-דיאקון וככומר. אחרי חמישה עשר ימים של שלטון, הוא מת כתוצאה מן הצנית, ויש מקורות הטוענים שהוא הודח בכוח לטובת סטפנוס השישי, המועמד של המפלגה הספולטנית.
בסינוד ברומא שנערך על ידי יוחנן התשיעי בשנת 898, הבחירות שלו הוכרזו כבטלות.
מקאריוס השלישי
הארכיבישוף מקאריוס השלישי (ביוונית: ΄Αρχιεπίσκοπος Κύπρου Μακάριος Γ; 13 באוגוסט 1913 – 3 באוגוסט 1977) היה ארכיבישוף יווני-אורתודוקסי, ונשיאה הראשון של קפריסין העצמאית. הוא נולד ב-1913 כמיכאל כריסטודולו מוסקוס (Μιχαήλ Χριστοδούλου Μούσκος), ונבחר לכהן כארכיבישוף של קפריסין בשנת 1950, עת האי היה עדיין תחת חסות בריטית.
ביוגרפיה
מקאריוס היה מעורב בתנועה לעצמאות קפריסין וניהל קשרים משמעותיים עם אאוקה (Εθνική Οργάνωσις Κυπρίων Αγωνιστών, ר"ת EOKA, "ארגון לאומי של לוחמים קפריסאים"), המחתרת הקפריסאית שפעלה באותן שנים. מקאריוס הוגלה באותן שנים על ידי הבריטים עקב קשרים אלו וטענות על תמיכה בטרור. עם סיום גלותו עבר להתגורר באתונה שם פעל למען שחרור קפריסין מהשלטון הבריטי ולמען איחודה עם יוון (אנוסיס).
משהבין ב־1959 שטורקיה ובריטניה לא יאפשרו לאי להתאחד עם יוון, הסכים שקפריסין תקבל עצמאות וחוקה, לפיה יהיה הנשיא יווני, וסגן הנשיא טורקי. ב-1960 מונה לנשיא הראשון של האי, וחבר לקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות, כאשר הוא מעורר עליו לא אחת את זעם המעצמות המערביות.
ב-1963, באמצעות הצעה ל-13 תיקוני חוקה שהציע שהיו מנוגדים להסכם הקמת קפריסין, עורר על עצמו את המיעוט הטורקי באי, וגרם להתפטרות סגן הנשיא הטורקי ופקידים אחרים. בפועל גרמה הצעתו לפחד אצל המיעוט הטורקי שהחל להתיישב ביישובים טורקיים לעומת יישובים מעורבים קודם לכן. בנוסף פרצו לאחר מכן מהומות בין יוונים לטורקים וכתוצאה מכך, ב-1964 נפרס "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין", או "אונפיסי"פ" (UNFICYP, United Nations Peacekeeping Force in Cyprus), כדי לשמור על הסדר באי.
מאז ניסיון זה, פעל מקאריוס באופן ממלכתי וניסה לבנות את קפריסין כמדינה דו-לאומית עם זכויות שוות לשני העמים.
לחצים של המחתרת היוונית בסיוע החונטה היוונית ששלטה ביוון באותה תקופה, סיימו את שלטונו של מקאריוס באמצעות מהפכה צבאית ב-1974. המהפכנים שאפו להשיג את איחודה של קפריסין עם יוון באמצעות המהפכה הצבאית, אך הדבר הביא לפלישת טורקיה לקפריסין ולהתמוטטות החונטה הצבאית ביוון.
מקאריוס הוחזר לשלטון לאחר מספר חודשים ב-1974, אך הצבא הטורקי נותר באי למרות התנגדותו, וקפריסין חולקה הלכה למעשה לשתי ישויות פוליטיות נפרדות. מקאריוס כיהן כנשיא קפריסין עד שנפטר מהתקף לב ב-1977. הוא נקבר בהרי טרודוס, במרכז קפריסין.
צניחת חבל הטבור
צניחת חבל הטבור (באנגלית: Umbilical cord prolapse) היא מצב רפואי במהלך הלידה, שבו חבל הטבור יורד לאזור הסגמנט הרחמי התחתון ולמעשה מופיע לפני ראש העובר במהלך הלידה. צניחת חבל הטבור חושפת את חבל הטבור ללחץ הנוצר מהאזורים הסמוכים לו, בהם ראש התינוק, האגן, צוואר הרחם והנרתיק.
הסכנה שבצניחת חבל הטבור היא הפרעה בזרימת הדם וכתוצאה מכך בחמצן, לעובר, ועלולה להוביל להיפוקסיה עוברית, נזק מוחי ואף מוות.
שכיחות מצב זה במצג ראש היא 0.5%, כאשר השכיחות עולה יותר בחלק ממצגי העכוז ובמנח צידי של העובר (20%). שכיחות גבוהה יותר יכולה להיות כאשר חבל הטבור נמצא באותו קו רוחבי עם הראש (occult cord compression).
קיימים מקרים בהם העובר נולד כשחבל הטבור מלופף סביב צווארו. בניגוד למה שנהוג לחשוב, ליפוף חבל הטבור סביב הצוואר לא גורם לחנק, שכן העובר אינו נושם ברחם. עיקר הנזק במצב כזה יכול לנבוע מכך שקיים לחץ על חבל הטבור שאינו מאפשר זרימת דם טובה לעובר במהלך הלידה, כאשר באופן כללי מקרים של פגיעה בעובר עקב ליפוף חבל הטבור סביב הצוואר הם נדירים.
הסיבות
מצבים נוספים האפשריים עם צניחת חבל הטבור יכולים להיות ריבוי מי שפיר, תאומים או ירידת מים מוקדמת. גם התערבות מיילדותית של המיילדת או הרופא המיילד עלולה להביא לצניחת חבל הטבור - בין התערבויות אלו ניתן למנות פקיעה יזומה של מי השפיר, ניטור העובר על ידי אלקטרודה פנימית, מדד לחץ פנימי תוך רחמי וביצוע היפוך חיצוני לעובר (לרוב נעשה במצג עכוז).
קלסיפיקציה וממצאים קליניים
קיימים שלושה סוגים עיקריים של צניחת חבל טבור כפי שיתוארו להלן, כשהטיפול בכל אחד מהם שונה.
לידה וגינלית
ניתן לערוך לידה וגינלית במקרים בהם צוואר הרחם בפתיחה מלאה, כשאין דיספרופרוציה בין ראש התינוק לאגן, וכאשר רופא מנוסה קובע שהלידה אפשרית. עם זאת, ניתוח קיסרי יהיה הטיפול המועדף במרבית המקרים.
סיבוכים
סיבוכים לאם כוללים סיבוכים שמקורם בניתוח קיסרי. הסיבוכים לעובר, עם זאת, כוללים תמותה ותחלואה גבוהים מן הממוצע, כתלות במשך הזמן בו נוצר לחץ על חבל הטבור. במידה והלחץ ארך עד 5 דקות, הפרוגנוזה מצוינת, במידה והלחץ על חבל הטבור אירע מעבר ל-5 דקות, הפרוגנוזה טובה פחות ועלולה להסתיים אף במוות.
מכניקת הקוונטים
מכניקת הקוונטים (באנגלית: Quantum mechanics), או בשמות אחרים: פיזיקה קוונטית, תורת הקוונטים, מֵכָנִיקָה קְוַנְטִית או QM, היא תורה פיזיקלית המתארת את התנהגות הטבע בקני מידה קטנים ביותר או בטמפרטורות נמוכות מאוד, עם השלכות על תחומי הפיזיקה בכל הסקאלות. התורה מספקת תיאור כמותי ויכולת ניבוי של שלל תופעות שלא ניתנות להסבר במסגרת המכניקה הקלאסית (זו שקדמה למכניקת הקוונטים) והאלקטרודינמיקה הקלאסית.
את מרבית התאוריות הקלאסיות ניתן לקבל כגבול של מכניקת הקוונטים, ממש כשם שהמכניקה הניוטונית מתקבלת כגבול של תורת היחסות הכללית. התאוריות המודרניות הללו, שהפכו את פני הפיזיקה בתחילת המאה ה-20, מכילות את שקדם להן כמקרה קצה ומרחיבות לתיאור נכון ומדויק יותר של הטבע. על אף ניסיונות רבים (כמו תורת המיתרים ותורת כבידה קוונטית), טרם נמצאה חד-משמעית תורה המאחדת את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הכללית.
במכניקת הקוונטים, תכונות פיזיקליות מדידות מסוימות, כמו רמות האנרגיה באטום של מימן, מקבלות ערכים בדידים (דיסקרטיים, "מקוונטטים") ולא רציפים. תופעה זו נקראת "קווינטוט", או קוונטיזציה, והמרווחים הקטנים ביותר בין הערכים הבדידים נקראים קוונטה (קוונטום - מלטינית: כמות). גודל של קוונטום טיפוסי משתנה ממערכת למערכת.
תחת תנאים ניסיוניים מסוימים, עצמים קטנים מאוד, כמו אטומים או אלקטרונים, מגלים התנהגות גלית, כמו התאבכות. תחת תנאים אחרים, אותם עצמים מגלים תכונות של חלקיק (עצם שניתן לומר בוודאות באיזה תחום מרחבי הוא נמצא), למשל פיזור. תופעה זו נקראת דואליות גל-חלקיק. על פי מכניקת הקוונטים, דואליות זו קיימת בעצמים מכל סדר גודל. עבור עצמים מאקרוסקופיים אורכי הגל כה קצרים עד כי לא ניתן להבחין בתכונות הגליות כלל.
מכניקת הקוונטים היא תורה הסתברותית. כלומר, בניגוד למכניקה הקלאסית, במקרה הכללי מכניקת הקוונטים אינה יכולה לחזות איזו תוצאה תתקבל בניסוי, אלא רק את ההסתברות לקבל אותה. מבדיקות שנעשו על צבר של ניסויים זהים, התפלגות התוצאות שהתקבלה התאימה בדיוק רב לחיזוי שסיפקה מכניקת הקוונטים.
יישומים של התאוריה הקוונטית כוללים לייזרים, שבבים מוליכים למחצה, מוליכי על, מחשוב קוונטי, מכשור רפואי (כמו MRI), מכשירי תקשורת ועוד. חלק גדול מהטכנולוגיה שבה משתמשים כיום מבוסס על מכניקה קוונטית.
היסטוריה
ההשערה אודות קוונטיזציה של גדלים פיזיקליים הופיעה לראשונה במאמר של מקס פלאנק משנת 1900, העוסק בקרינת גוף שחור. פלנק ניסה במשך שנים להסביר את אופן הנצפה של התפלגות אורכי הגל של הקרינה, עד שלבסוף מצא נוסחה מדויקת לאחר שהניח שהאנרגיה הכוללת של המערכת עשויה ממנות בדידות (כלומר מקוונטות). פלנק, כפי שהעיד במכתבים מאוחרים יותר, חשב שהנחה זו מועילה לפתרון הבעיה ותו לא, ולא ייחס לה בתחילה חשיבות רבה. בשנת 1905 פרסם אלברט איינשטיין מאמר אודות תכונותיו של האור. במאמר שיער שקרינה אלקטרומגנטית איננה גלים רציפים, כפי שהיה מקובל לחשוב בתקופה זו, אלא עשויה ממנות בדידות של אנרגיה, שמאוחר יותר קיבלו את השם פוטונים. הוא הראה כיצד השערה מסבירה תופעות שונות, בין השאר את האפקט הפוטואלקטרי. בניגוד לפלנק, איינשטיין הבין מיד שמדובר בהשערה מהפכנית.
רעיון הקוונטיזציה הוסיף להתפשט בהדרגה ובאיטיות, ופורסמו תאוריות נוספות בתחומים שונים שעשו בו שימוש. לדוגמה, מודל האטום של בוהר משנת 1913 אימץ את המודל הפלנטרי לפיו האלקטרונים סובבים את גרעין האטום באופן הדומה לכוכבי לכת במערכת השמש, אך בתוספת אילוץ קוונטי: רמת האנרגיה שלהם ניתן לאפיון על ידי מספר קוונטי טבעי, ולכן הם יכולים לנוע רק באחד מבין אוסף בדיד של מסלולים אפשריים. המודל הצליח להסביר תופעות שונות של אטום המימן, אך המאמצים המוקדמים להכלילו לאטומים נוספים נתקלו בקשיים.
התאוריות השונות שהתפרסמו עד שנת 1925 מכונות באופן קולקטיבי בשם "תיאורית הקוונטים הישנה". הן התאפיינו בשילוב בין פיזיקה קלאסית עם תוספת של עקרונות קוונטים, שנראה שנוספו באופן אד הוק וחסר הצדקה, והיה קשה להכלילן מעבר לבעיה הנקודתית אותה הן פתרו. הדבר חידד את ההבנה שדרושה תאוריה חדשה שתחליף כליל את הפיזיקה הקלאסית, ותשנה את המושגים הפיזיקליים באופן רדיקלי. כמו כן הלך והתברר שהתאוריה החדשה עתידה לזנוח את הדימויים הוויזואליים השאולים מהפיזיקה הקלאסית, כגון חלקיק הנע במסלול בעל צורה גאומטרית נתונה, ולהסתמך במקום זאת על מושגים מתמטיים מופשטים כגון מספר קוונטי והסתברות מעבר.
המונח "מכניקת הקוונטים" נטבע ב-1924 על ידי מקס בורן, ושנה לאחר מכן פרסם יחד עם ורנר הייזנברג ופסקואל יורדן תאוריה מלאה של מכניקת קוונטים המבוססת על חשבון מטריצות. במקביל פיתח פול דיראק תאוריה שקולה בשיטות מתמטיות אחרות. בשנת 1926 פרסם ארווין שרדינגר תאוריה נוספת, שהתגלתה גם היא כשקולה, המבוססת על גלים, ובבסיסה משוואת שרדינגר. שרדינגר הושפע בעבודתו זו מהשערת דה ברויי של לואי דה ברויי משנת 1924, לפיה כל חלקיק מתנהג כגל בתנאים מסוימים, והקשר בין התנע ואורך הגל זהה לזה שגילה איינשטיין במאמרו מ-1905 אודות חלקיקי האור. זמן קצר לאחר פרסומה הציע בורן את הפרשנות לפיה גודל הגל במיקום נתון מייצג את ההסתברות למצוא את החלקיק באותו מיקום, וטען שהפיזיקה של האטום היא אינדטרמינסיטית.