cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קופואסו
חשיבות כלכלית
בשנת 2004 התעורר ויכוח גדול בנוגע לזכויות השימוש בשם, כאשר חברת מסחר יפנית המתמחה בשיווק של פרות אמזוניים מעובדים רשמה את השמות קופואסו ואסאי כשמות מסחריים בבעלות החברה ביפן וארצות הברית. לאחר מתקפה תקשורתית כוללת, ואיום בהגשת תביעה מצד מדינת פארה, הזכויות על השם הועברו לידיה של מדינת פארה.
ויטני פיק
ויטני פיק (באנגלית: Whitney Peak; נולדה ב-28 בינואר 2003) היא שחקנית אוגנדית-קנדית.
ביוגרפיה
פיק נולדה בעיר קמפלה שבאוגנדה, הצעירה מארבעת ילדיהם של מעצבת שיער מאוגנדה וטייס קנדי. היא למדה בפנימייה והייתה שחיינית. היא גדלה באוגנדה עד גיל 10 ואז היא ומשפחתה עברו להתגורר בקנדה בשנת 2012, והתיישבו בפורט קוקיטלם, קולומביה הבריטית, שם פיק עברה ללמוד בבית ספר ציבורי.
קריירה
לאחר שעברה להתגורר בקנדה, היא שמעה פרסומת ברדיו לאודישנים לפרויקט של ערוץ דיסני והחליטה להיבחן ולעסוק במשחק.
תפקיד המשחק הראשון שלה היה בשנת 2017 בסרט הקולנוע "המשחק הגדול" בבימויו של אהרן סורקין.
בשנת 2019 לוהקה לעונתה השנייה בתפקיד התאומה ג'ודית בלקווד בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" המבוססת על קומיקס באותו השם והיא משודרת שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
בשנת 2021 החלה פיק לגלם את דמותה של זויה לוט בעיבוד של הסדרה "אחת שיודעת" ברשת ל HBO Max. הסדרה שודרה במשך כשתי עונות, עד לינואר 2023.
בשנת 2022 גילמה את בקה בסרט "הוקוס פוקוס 2"; הסרט מהווה המשך לסרט "הוקוס פוקוס" משנת 1993 והוא עלה לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" ב-30 בספטמבר 2022.
החל משנת 2023, פיק היא פרזנטורית של בושם הנשים Coco Mademoiselle של בית האופנה שאנל.
ארכיבישופות ברמן
הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן (בגרמנית: Fürsterzbistum Bremen) - אין להתבלבל עם הארכיבישופות המודרנית של המבורג, שנוסדה ב-1994 - הייתה נסיכות כנסייתית (787–1566/1648) של האימפריה הרומית הקדושה והכנסייה הקתולית שאחרי החילון הסופי שלה ב-1648 הפכה לדוכסות ברמן התורשתית. שלטון הנסיכות-ארכיבישופות, שהיה נתון לשלטון החילוני של הארכיבישוף, כלל כשליש משטח הארכיבישופות. העיר ברמן הייתה דה פקטו (מאז 1186) ודה יורה (מאז 1646) מחוץ לשטחי הנסיכות-ארכיבישופות. רוב שלטון הנסיכות-ארכיבישופות נמצא דווקא באזור שמצפון לעיר ברמן, בין הנהרות וסזר ואלבה. אפילו יותר מבלבל, חלקים של הנסיכות-ארכיבישופות השתייכו מבחינה דתית לדיוקסיה השכנה של ורדן, המהווים 10% מהשטח הדיוקסי שלה.
היסטוריה
במאבקים ההיסטוריים השונים להרחבת טריטוריה או זכויות יתר והגנת הישות המודאגת והמועדפת מפני סיפוח וגזילה, מסמכים רבים זויפו לחלוטין או עברו עדכון, כדי לאשש את הטיעונים של הטוען. "הזיופים האלה מערפלים את ההיסטוריה לפני ההיסטוריה המוקדמת של [הארכיבישופות של] המבורג-ברמן."
הארכיבישופות לפני הקמת הנסיכות-ארכיבישופות
ייסוד הדיוקסיה שייך לתקופת הפעילות המיסיונרית של וילהד על וזר התחתון. היא הוקמה ב-15 ביולי 787 בוורמס, ביוזמתו של קרל הגדול, תחום השיפוט שלה הוקצה לכסות את השטח הסקסוני משני צדי הווזר משפך האלר, צפונה עד האלבה ומערבה עד הטריטוריה הפריזית למרחק מסוים משפך הווזר.
וילהאד קבע את המטה שלו בברמן, אם כי חוקתה הרשמית של הדיוקסה התרחשה רק לאחר הכפפת הסקסונים ב-804 או 805, כאשר תלמידו של וילהאד, וילריך, התקדש לבישוף של ברמן, עם אותה הטריטוריה. ניתן להעלות על הדעת שהדיוקסיה הייתה באותה תקופה סופרגן של הארכיבישופים של קלן, כך לפחות אישרו מאוחר יותר את טענתם לעליונות על הכס הברמיאני. כאשר, לאחר מותו של הבישוף לודריך (838–845), ניתן הכס לאנסגר, היא איבדה את עצמאותה, ומאז ואילך התאחדה לצמיתות עם הארכיבישופות של המבורג.
המועצה המשולבת החדשה נחשבה כמפקדה לעבודה המיסיונרית במדינות הנורדיות, ומוסדות חדשים שיוקמו היו אמורים להיות הסופרגנים שלו, כלומר כפופים לסמכות השיפוט שלו. יורשו של אנסגר, רימברט, "השליח השני של הצפון", היה מוטרד מהתקפות תחילה של נורמנים ואחר כך של ונדים, ומהתביעות המחודשות של קלן לעליונות.
ביוזמתו של הארכיבישוף אדלגר (888–909) האפיפיור סרגיוס השלישי אישר את מיזוגה של דיוקסיית ברמן עם הארכיבישופות של המבורג כדי ליצור את הארכיבישופות של המבורג וברמן, המכונה בפי העם המבורג-ברמן, ובכך הכחיש את טענתה של קלן כמטרופוליה על ברמן. סרגיוס אסר על המועצה בקונקתדרלה של המבורג לייסד דיוקסיות סופרגניות משלה.
לאחר חורבן האובודריט של המבורג בשנת 983 התפזרה המועצה של המבורג. אז הארכיבישוף אונוואן מינה מועצה חדשה עם שנים עשר קנונים, כששלושה מהם נלקחו ממועצת קתדרלת ברמן, ושלושת הקולג'ים של בוקן, הרספלד ורמלסלו. בשנת 1139 נמלט הארכיבישוף אדאלברו מפלישת הרוזן רודולף השני משטאדה והרוזן פלטין פרידריך השני מסקסוניה, שהרסו את ברמן, ומינו בהמבורג קנונים קפיטולים חדשים עד 1140.
הטריטוריה הדיוקסית של ברמן והסופרגנים שלה
הטריטוריה של המבורג-ברמן כיסתה בערך את הטריטוריות הבאות של היום: הערים ברמן וברמרהאפן, העיר החופשית וההנזה המבורג (צפונית לאלבה), מחוזות סקסוניה התחתונה של אוריך (צפונית), קוקהאפן, דיפולץ (צפונית), פריזיה, ניינבורג (מערבית), אולדנבורג באולדנבורג (מזרחית), אוסטרהולץ, רוטנבורג על וום (צפונית), שטאדה (למעט שטח אדמה מזרחי), וסרמארש, ויטמונד, המחוזות העירוניים של סקסוניה התחתונה דלמנהורסט ו-וילהלמסהאפן, שלזוויג-הולשטיין. המחוזות דיטמארש, פיננברג, מחוז רנדסבורג-אקרנפרדה (דרומה), סגברג (מזרחית), שטיינבורג, שטורמרן (מזרחית) וכן המחוזות העירוניים שלזוויג-הולשטיין, קיל ונוימינסטר.
השלטון של המבורג-ברמן הגיע לשגשוגו הגדול ביותר ולאחר מכן לתקופת הצרות העמוקות ביותר תחת הארכיבישוף אדלברט מהמבורג (1043–1072). הוא היה אחרי שדרוג המבורג-ברמן לדרגת פטריארכיה של הצפון ונכשל לחלוטין. המבורג הפסיקה לשמש כחלק משמה של הדיוקסיה. שני הארכיבישופים הבאים, לימאר והומברט, היו מתנגדים נחושים של האפיפיור גרגוריוס השביעי.
בשנת 1104 הועלה מחוז הסופרגן של ברמן של לונד (דנמרק) לארכי-דיוקסיה המפקחת על כל הספראגנים הנורדיים האחרים של ברמן, כלומר ארהוס (דנמרק), איי פארו (דנמרק), גארדאר (גרינלנד), לינקופינג (שוודיה), אודנס (דנמרק), אורקני (בריטניה), אוסלו (נורווגיה), ריבה (דנמרק), רוסקילדה (דנמרק), שלזוויג (דנמרק), Selje (נורווגיה), Skálholt (איסלנד), Skara (שוודיה), Strängnäs (שוודיה), טרונדהיים (נורווגיה), אופסלה (שוודיה), Viborg (דנמרק), Vestervig (דנמרק), Västerås (שוודיה) ו-Vaxjö (שוודיה).
המושבות הסופיות הנותרות של ברמן באותה תקופה היו קיימים רק בשמותיהם, שכן הוונדים השמידו את מה שנקרא המחוזות הוונדיים של אולדנבורג-ליבק, רצבורג ושוורין, והן קמו מחדש רק מאוחר יותר. עם היחלשותה של דוכסות סקסוניה (המאה השביעית - 1180) בשנת 1180 השיגו כל הבישופים הסופרגנים הללו עבור חלקים משטחי הבישופות שלהם מעמד של נסיכים-בישופים חופשיים אימפריאליים. הבישופות של ליבוניה (תחילה באוקסקול ולאחר מכן בריגה) הייתה סופרגן של ברמן בשנים 1186–1255.
השגת שליטה לנסיך-ארכיבישוף כחופשיות אימפריאלית
פרידריך הראשון ברברוסה ובעלי בריתו, רבים מהם וסאלים ותומכים לשעבר של בן דודו מצד אביו הדוכס היינריך השלישי, האריה, ניצחו את דוכס סקסוניה ובוואריה. בשנת 1180 נטל פרידריך הראשון ברברוסה את נחלותיו של היינריך האריה. בשנת 1182 הוא ואשתו מתילדה פלנטג'נט, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה ואחותו של ריצ'רד לב הארי, עזבו משטאדה כדי לצאת לגלות מהאימפריה הרומית הקדושה אל אנגליה.
אוטו וברנהרד עזרו לאחיהם השני זיגפריד, אשר מאז 1168 כינה את עצמו הבישוף הנבחר של ברמן, לזכות בארכיבישופות ברמן, כאשר חלק משטח הבישופות שודרג להקמת הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. כך הפכה הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחת המדינות היורשות של דוכסות סקסוניה הישנה, והחזיקה רק בחלק קטן מהשטח הקודם שלה.
בשנת 1186 הכיר פרידריך הראשון ברברוסה בעיר ברמן כגוף פוליטי על ידי הפריבילגיה של גלנהאוזן. בהסכמת הנסיך-הארכיבישוף הרטוויג השני, מאוטלדה, הכריז הקיסר על העיר כנשלטת על ידי תושביה והקיסר, כשהנסיך-ארכיבישוף מוותר על שלטונו. העיר ברמן ראתה ועדיין רואה בפריבילגיה זו מכוננת למעמדה כעיר קיסרית חופשית של חופשיות אימפריאלית.
במהלך ההיסטוריה שליטי הנסיכות-ארכיבישופות בהתאמה ומדינה היורשת שלה ברמן-ורדן הכחישו לעיתים קרובות את מעמדה של העיר. וגם העיר יכלה ולא תמיד דבקה בטענתה על חופשיות אימפריאלית, מה שהפך את מעמדה של העיר למעט מעורפל. במהלך רוב ההיסטוריה השתתפה העיר בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות כחלק מהאצולה ושילמה את חלקה במיסים, לפחות כאשר הסכימה להטלה לפני כן. מכיוון שהעיר הייתה משלמת המיסים הגדולה, חיפשו בעיקר את הסכמתה. כך החזיקה העיר בכוח פיסקאלי ופוליטי במסגרת הנסיכות-ארכיבישות, בעוד העיר מעדיפה לא לאפשר לנסיך-הארכיבישוף או לנציגיו לשלוט בעיר בניגוד להסכמתה.
לאחר שמועצת קתדרלת ברמן, שכללה את שלושת קברניטי המבורג בעלי הזכויות, בחרה בוולדמר מדנמרק, הבישוף המודח של שלזוויג, ארכיבישוף בשנת 1207, דיקן הקתדרלה של ברמן בורכרד משטומפנהוזן, שהתנגד לבחירות אלה, ברח להמבורג, שהייתה אז תחת השפעה דנית. ולדמר השני, מלך דנמרק, שהיה מסוכסך עם בן דודו של אביו הארכיבישוף ולדמר, זכה במועצת המבורג כדי לבחור את בורכרד לאנטי-ארכיבישוף בתחילת 1208. בהיעדר תמיכה של האפיפיור, המלך ולדמר השני מינה אותו בעצמו כארכיבישוף בורכרד הראשון, אולם הוא התקבל רק בצפון אלביה.
בשנת 1219 שוב התעלמה מועצת ברמן מהקפיטולרים של המבורג, מחשש למפלגתיות הדנית שלהם ובחרה בגבהרד מליפה לארכיבישוף. בשנת 1223, הארכיבישוף גבהרד פייס את מועצת המבורג ואישר ששלושה מהקפיטולרים שלו זכו להיבחר במועצת ברמן, כלומר הפרובוסט, בראש המועצה, הדיקן (דומדצ'נט) והמלמד, הממונים על החינוך בקתדרלה. האפיפיור הונוריוס השלישי אישר הסדר זה בשנת 1224, ואישר גם את המשך קיומם של שתי המועצות.
העיר המבוצרת ברמן החזיקה שומרים משלה, ולא אפשרה לחיילי הנסיכות-בישופות להיכנס אליה. העיר שמרה שער צר במיוחד, המכונה מחט הבישוף (בלטינית: Acus episcopi, שהוזכרה לראשונה ב-1274), לכל הכמורה כולל הנסיך-ארכיבישוף. צרותו של השער איפשרה טכנית להגיע בליווי אבירים. לכן, הנסיכים-ארכיבישופים העדיפו להתגורר מחוץ לעיר, תחילה בבוקן ומאוחר יותר בטירת ורדה, שהפכה למבצר הראשי של הנסיך-ארכיבישוף גרהרד השני, רוזן ליפה ב-1219.
מועצת קתדרלת ברמן וחלק מהממשל היו ממוקמים בגבול העיר תחת חסינות ומעמד אקס-טריטוריאלי סביב קתדרלת פטרוס הקדוש, שם מועצת העיר הייתה נמנעת מלהתערב. הקונצ'דרלה של המבורג, עם בית כנסת ובתי משפט קפיטולרי, יצרה גם מחוז חסינות קתדרלה של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן. המפתח, סמל הכינוי של הקדוש פטרוס, הפך לסמל העיר ברמן (ראה סמל ברמן), הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן (שני מפתחות ארז'ן (כסף) מוצלבים על רקע גולס (אדום), ראה בחלק השמאלי של החותם של ברמן-ורדן) ושל העיר שטאדה.
הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן הורכבה בערך מהמחוזות הבאים בסקסוניה התחתונה של היום, של קוקהאפן, אוסטרהולץ, רוטנבורג על הווימה וכן המובלעת של ברמן - העיר ברמרהאפן ובין השנים 1145 עד 1526, המחוז של דיטמארש בשלזוויג-הולשטיין של היום. העיר ברמן הייתה מבחינה חוקית חלק מהבישופות עד 1646, אך נשלטה בפועל על ידי תושביה ולא כללה את מעונו של הנסיך-ארכיבישוף בין חומותיה מאז 1313. בעקבות כך, הנסיך-ארכיבישוף עבר לוורדה. הטריטוריה של הנסיך-בישוף לשעבר של ורדן מיוצגת בערך על ידי החלק המזרחי של מחוז ורדן המודרני והחלק הדרומי של מחוז רוטנבורג של היום, שניהם בסקסוניה התחתונה.
חוקה ופוליטיקה בתוך הנסיכות-ארכיבישופות
ביחס לפנים הסמכות הארכיאפיסקופית, המורכבת מהנסיך-ארכיבישוף ומועצת הקתדרלה, הייתה צריכה למצוא דרכים לקיים אינטראקציה עם נושאי הסמכות האחרים. אלה הפכו בהדרגה לאצולת הבישופות, גוף מייעץ, אך מקבל החלטות בנושאי מיסוי ומיסים. אצולת הבישופות שוב לא הייתה הומוגנית בשום פנים ולכן התקוטטו לעיתים קרובות משום שהיו מורכבים מאצולה תורשתית, אדוני השירות, הכמורה הלא קפיטולרית, האיכרים החופשיים והבורגרים של ערים מורשות. מודוס ויוונדי של משחק הגומלין בין האצולה לבין הסמכות הארכיאפיסקופלית, בהיותו כשלעצמו מחולק לנסיך-ארכיבישוף ולמועצה, הפך לחוקה המעטה של הנסיכות-ארכיבישופות. עם זאת, המשחק לא נקבע על פי סטנדרטים קבועים של התנהגות. בעוד הארכיבישופים עבדו על סילוק אצולת הבישופות מהנוף הפוליטי, האחרונים נאבקו על אכיפת המודוס ויוונדי כדי להפוך לחוקה של ממש. המועצה נעה לעיתים קרובות בין הגדלת השפעתה על ידי מאבק באצולה במשותף עם הנסיך-ארכיבישוף לבין הדחת כוונותיו האבסולוטיות על ידי סימון מטרה משותפת עם האצולה. כל הצדדים עשו שימוש באמצעים כמו בלוף, איום, חסימה, שחיתות, מסחר בסוסים ואפילו אלימות.
בשנים 1542/1547 - 1549 הצליחו המועצה והאצילים לפטר את הנסיך-ארכיבישוף האוטוקרטי והכושל כריסטופר הבזבזן, דוכס בראונשווייג-לינבורג-וולפנביטל. במיוחד המועצה השתמשה בכוחה כדי לבחור מועמדים ותיקים מאוד, כדי למזער את הזמן שבו שליט יכול להזיק, או כדי לבחור קטינים, שעליהם קיוותה להשפיע על ידי חינוכם. מדי פעם המועצה משכה זמן והאריכה את הבחירות במשך שנים, בהיותה בעצמה השליט לתקופת ה-sede vacante. במהלך פיטוריו של הנסיך-ארכיבישוף כריסטופר הבזבזן שלטה המועצה יחד עם האצילים שצברו באותה תקופה כוח משמעותי.
ביחס כלפי חוץ היה לנסיכות-ארכיבישופות של ברמן מעמד של אצולה אימפריאלית (בגרמנית: "Reichsstand", רבים: "Reichsstände") עם הצבעה בדיאט של האימפריה הרומית הקדושה. תנאי מוקדם להיות אצולה אימפריאלית היה חופשיות אימפריאלית בגרמנית: "Reichsunmittelbarkeit", או "Reichsfreiheit") של השליטים או הגופים השליטים, כלומר לא הייתה להם סמכות אחרת מעליהם מלבד קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעצמו. יתרה מזאת, לשליטים או גופים שולטים כאלה (כגון מועצות או מועצות ערים) היו כמה זכויות ופריבילגיות חשובות, כולל מידה של אוטונומיה בשלטון השטחים שלהם.
בתפקידם הדתי ככומר קתולי, הארכיבישופים הובילו את הארכיבישוף שלהם כממונה על כל הכמורה הרומאית-קתולית, כולל הבישופים הסופרגנים של אולדנבורג-ליבק, רצבורג ושוורין.
דעיכת עצמאותה של הנסיכות-הארכיבישופות
הנסיכות-ארכיבישופות סבלה לעיתים קרובות מעליונות צבאית של מעצמות שכנות. בהיותה לא שושלתית, אלא שלטון של נסיכים-ארכיבישופים ממוצא שונה, הפכה הנסיכות-ארכיבישופות לפיון בידי הכוחות החזקים. כינונה של חוקה, שתחייב את האצילים המסוכסכים, נכשלה.
פילוגים בכנסייה ובמדינה סימנו את המאות הבאות, ולמרות עמלתן של הקהילות וינדסהיים ובורספלד, הוכנה הדרך לרפורמציה, שהתקדמה במהירות, בין השאר בגלל הנסיך-ארכיבישוף הקתולי האחרון, כריסטופר הבזבזן, אשר היה בסכסוך קבוע עם המועצה והאצולה. בהיותו בו-זמנית הנסיך-בישוף של ורדן, הוא העדיף להתגורר בעיר ורדן.
עד שמת (1558), בארכיבישופות לא נותר דבר מהעדה הישנה מלבד כמה מנזרים - כמו הרספלד, הימלפפורטן, לילינטל, נויאנוולדה, אוסטרהולץ וכן זבן בסמכות השיפוט של הארכיבישוף של ברמן וכן נויקלוסטר בסמכות השיפוט של ורדן - והמחוזות המשרתים על ידם. בעוד שבין 1523 ל-1551 הערים ברמן ושטאדה פירקו את כל המנזרים העירוניים, מלבד סנט מרי בשטאדה, שהפכה עד 1568 למנזר לותרני, והעבירה את המבנים שלהן לשימושים של בתי ספר, בתי חולים, בתי נדבה ובתי קשישים.
עידן המנהלים הלותרניים של הנסיך-ארכיבישוף
החוקה של האימפריה הרומית הקדושה קבעה כי הקיסר רשאי להעניק את השלטון לנסיך-בישוף נבחר רק אם האפיפיור היה מאשר את בחירתו. הקיסר היה יכול להעניק זכות פיאודלית (בגרמנית: "Lehnsindult"), לעיתים קרובות שהיא מוגבלת לשנים מסוימות בלבד, ולאחר מכן על אף שהטיף לנסיך-הבישוף הנבחר את המלכות של לגיטימציה מוגבלת, כך שהנבחר יוכל לשלוט בכוח נסיכי בתוך הנסיכות-בישופות, אולם נושא רק את התואר של מנהל, כך שיהיה נאסר להשתתף בדיאטות. היעדר אישור מהאפיפיור והסמכה אימפריאלית היו עלולים להביא נסיך-בישוף נבחר למצב מעורער כדי שיודח על ידי הקיסר או על ידי כל אחד מהוסאלים שלו בעל עוצמה מספיק ורצון לעשות זאת.
תושבי הנסיכות-ארכיבישופות אימצו חלקם את הלותרניזם וחלקם את הקלוויניזם, וכך גם העיר ברמן והשטחים בהשפעתה במורד הווזר ובמחוז בדרקסה, גם רוב הקפיטולרים, שגויסו מבורגנים של העיר ברמן ומשפחות אצילים כפריות, התבררו כקלוויניסטים ולותרנים. כך העדיפו הקפיטולרים לבחור במועמדים פרוטסטנטים לתפקיד. בשל כך, הנסיכים-ארכיבישופים יכלו רק מדי פעם לזכות בהסמכה הקיסרית.
בתים נסיכים רבים, כמו בית ולף (בראונשווייג-וולפנביטל), בית ניקלוטינג (מקלנבורג-שוורין), בית וטין (סקסוניה), ובית אסקניה (סקסוניה-לאוונבורג) הראה. לפני בחירת נסיך-ארכיבישוף חדש, משכה המועצה את הזמן, ושלטה בנסיכות-ארכיבישופות בהתאם לאצולה (1566–1568), ובחנה את ההזדמנויות.
בשנת 1524 הכפיפה הנסיכות-ארכיבישופות את רפובליקת האיכרים האוטונומית של ארץ וורסטן, אך הוורסטנרים עדיין קיוו לשחרור ותמיכה מהמובלעת של הסקסונית-לאוונבורגית השכנה של ארץ האדלן. כך ב-17 בפברואר 1567 בחרה המועצה בדוכס היינריך השלישי מסקסוניה-לאונבורג (*1550-1585*, שלט מ-1568 ואילך) כנסיך-ארכיבישוף. בתמורה ויתר אביו פרנץ הראשון על כל תביעה סקסונית-לאוונבורגית לארץ וורסטן וכן לרוזנות בדרקסה וזנח את התביעה, שהביא לבית המשפט הקיסרי לשם כך.
בכניעותיו בבחירות כרת היינריך השלישי לקבל את הפריבילגיות של האצילים והחוקים הקיימים. בשל היותו קטין הוא הסכים, שהמועצה והאצולה ישלטו בנסיכות-ארכיבישופות. בזמן הזה הוא נאלץ לחכות לאישור האפיפיור. דה פקטו הוא עלה על הכס בשנת 1568, זכה ב-1570 להסמכה קיסרית, בעוד דה יורה עדיין יוצג על ידי המועצה עד 1580, כדי לא לסבך אישור אפיפיורי, שמעולם לא התממש.
אז סיקסטוס החמישי בדק את היינריך השלישי מדי פעם, בדרישה לרצף של מועמדים קתולים למשרות פנויות במועצת ברמן - שלעיתים קיבל, לפעמים הכחיש - בעוד שהיינריך הצליח להיבחר גם על ידי מועצת הנסיכים-בישופים של אוסנבריק (1574–1585) ופאדרבורן (1577–1585), מבלי שזכו אי פעם לאישור האפיפיור. בשנת 1575 נישאו היינריך השלישי ואנה פון ברוך (בורך) בהגן אים ברמישכן.
לגבי ענייני הפנים, היינריך השלישי עדיין נאלץ להחזיר חובות מקודמו כריסטופר הבזבזן. בשנת 1580 היינריך הציג חוקת כנסייה לותרנית עבור הנסיכות-ארכיבישופות, לפיה היינריך השלישי לא ימלא יותר את תפקידיו הדתיים של בישוף קתולי. בשנת 1584 הקים הכס הקדוש את "המשלחות הנורדיות" הרומיות-קתוליות, מאמץ לשליחות באזור הארכי-דיוקסיות של ברמן ולונד שנפסקו בפועל. בשנת 1622 הוכפפו המשלחות הנורדיות ל-Congregatio de Propaganda Fide ברומא. הכס הקדוש העביר לנונציו בקלן, פייטרו פרנצ'סקו מונטורו, את המשימה לטפל במשלחות הנורדיות - בין היתר - בנסיכות-הארכיבישופות של ברמן ובנסיכות-הבישופות של ורדן. בשנת 1667 מיסד הכס הקדוש עוד יותר את המשלחות הנורדיות על ידי הקמת השליחים של הנציגויות הנורדיות.
ב-22 באפריל 1585 מת היינריך השלישי במעונו ב-Beverstedterm ühlen לאחר תאונת רכיבה. לאחר מותו המוקדם של היינריך, אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ השפיע במועצת ברמן כדי לבחור את בנו יוהאן אדולף מהולשטיין-גוטורפ (*1575–1616*) לתפקיד. לשם כך, שילם אדולף 20,000 טאלר והבטיח לפעול להשבתו של דיטמארשן לנסיכות-הארכיבישופות.
בשנת 1585 יוהאן אדולף התחייב בבחירתו בכניעות הבחירות המחייבות, שהוא יקבל את הפריבילגיות של הפרק כמו גם את החוקים הקיימים ושהוא יפעל - על חשבונו - להשגת אישור האפיפיור או - כברירת מחדל - הסמכה אימפריאלית. משנת 1585 עד 1589 שלטו המועצה והאצולה בנסיכות-ארכיבישוף באפוטרופסות על הקטין יוהאן אדולף.
הנסיכות-ארכיבישופות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648)
בתחילת מלחמת שלושים השנים הנסיכות-הארכיבישופות שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים בחוג הסכסוני התחתון. לאחר 1613, כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק-נורווגיה, בהיותו באיחוד אישי דוכס הולשטיין באימפריה הרומית הקדושה, הפנה את תשומת לבו כדי להשיג נחלה על ידי רכישת הנסיכויות-בישופויות של ברמן, ורדן, מינדן והלברשטאדט.
הוא ניצל במיומנות את הקריאה של הפרוטסטנטים הגרמנים לאחר קרב ההר הלבן ב-1620, כדי לקבוע עם מועצת ברמן והמנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, בן דודו מדרגה שנייה, להעניק את ברמן עבור בנו פרדריק, לימים נסיך הכתר של דנמרק (ספטמבר 1621). הסדר דומה הושג בנובמבר עבור הנסיכות-בישופות של ורדן עם הסגל והמנהל שלה פיליפ זיגסמונד. בשנת 1623 ירש בנו של כריסטיאן את פיליפ זיגסמונד המנוח בתפקיד פרידריך השני, מנהל הנסיכות-בישופות של ורדן, רק כדי לברוח מחיילי הליגה הקתולית תחת הרוזן יוהאן ט'סרקלס פון טילי ב-1626.
בנובמבר 1619 כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, הציב חיילים דנים בעיר הברמיאנית, שטאדה, רשמית בשם בנו שהיה יורש המנהל, דיכא תסיסה של תושביה.
בשנת 1620, ביקש כריסטיאן הצעיר, דוכס בראונשווייג ולינבורג-וולפנביטל, המנהל הלותרני של הנסיכות-בישופות הלברשטאדט, שהנסיך-הארכיבישוף הלותרני של ברמן יצטרף לקואליציית המלחמה של האיחוד הפרוטסטנטי. המנהל והאצולה של הנסיכות-ארכיבישופות נפגשו בדיאט והכריזו על הטריטוריה שלהם כנאמנה לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועל נייטרליותם בסכסוך.
עם חיילים דנים בשטחו ובדרישתו של כריסטיאן הצעיר, המנהל יוהאן פרידריך ניסה נואשות להרחיק את הנסיכות-ארכיבישופות שלו מהמלחמה, בהסכמה מלאה עם האצולה והעיר ברמן. כאשר בשנת 1623, הרפובליקה ההולנדית, שנלחמה במלחמת שמונים השנים למען עצמאותה נגד הכוחות הספרדיים והאימפריאליים של הבסבורג, ביקשה מהקלוויניסטים של העיר ברמן להצטרף, העיר סירבה, אך החלה לחזק את ביצוריה.
בשנת 1623 החליטו השטחים שהרכיבו את החוג הסכסוני התחתון לגייס צבא על מנת לשמור על נייטרליות חמושה, כאשר כוחות הליגה הקתולית כבר פעלו בחוג הרייני-וסטפאלי התחתון הסמוך והתקרבו בצורה מסוכנת לאזורם. ההשפעות הנלוות של המלחמה, המחסור ויוקר המחירים, כבר גרמו לאינפלציה גם באזור. האוכלוסייה סבלה מהכורח לאכסן ולהזין כוחות מבאדן-דורלאך, דנים, הלברשטטיאנים, מהליגה הקתולית ומפפאלץ, שצעדתם דרך האזור, הנסיכות-ארכיבישופות נאלצה לסבול כדי למנוע כניסה לעימות מזוין.
במאי 1625 כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק ודוכס הולשטיין נבחר - בתפקידו האחרון - על ידי השטחים החברים של החוג הסכסוני התחתון למפקד העליון של הכוחות סקסוניה התחתונה. חיילים נוספים גויסו ויוכלו להתאכסן ולקבל מזונות בשטחי סכסוניה התחתונה, כולל הנסיכות-ארכיבישופות. באותה שנה הצטרף כריסטיאן הרביעי לקואליציית המלחמה האנגלו-הולנדית. בשנת 1625 הזהיר טילי את הנסיך-ארכיבישוף יוהאן פרידריך מפני הצבתם של חיילים דנים ופרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דרש לסיום מיידי של הברית שלו ושל ורדן עם דנמרק, כאשר ורדן כבר נשלטה על ידי בנו של כריסטיאן, פרדריק, יורשו של יוהאן פרידריך. הוא הצהיר שוב על נאמנותו לקיסר ועל נייטרליות בסכסוך, אבל הכל לשווא.
כעת הורה כריסטיאן הרביעי לחייליו לכבוש את כל מוקדי התנועה החשובים בארכיבישופות ונכנס לקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, שם הובס על ידי כוחות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. כריסטיאן הרביעי וחייליו שנותרו בחיים נמלטו לארכיבישופות והציבו את המפקדה שלהם בשטאדה. המנהל יוהאן פרידריך, באיחוד אישי גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח אל ורדן והותיר את השלטון בארכיבישופות למועצה ולאצולה.
בשנת 1626 כבשו טילי וחייליו את הנסיכות-בישופות של ורדן, מה שגרם לבריחתם של אנשי דת לותרנים מאותו שטח. הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות. המועצה הכריזה שוב על נאמנותה לקיסר ודחתה תשובה לבקשה, בטענה שעליה להתייעץ תחילה עם האצולה בדיאט, בהליך ממושך.
בינתיים, כריסטיאן הרביעי הורה לחיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים שתמכו בו לנחות בארכיבישופות, תוך שהוא סוחט מהאחרונים תרומות גבוהות למלחמה למימון מלחמתו. תחינות המועצה להפחתת התרומות העיר נענו על ידי כריסטיאן הרביעי שברגע שכוחות הליגה הקתולית ישתלטו, הסחטנות שלו תיראה מועטה לעומתם.
עד 1627 כריסטיאן הרביעי הדיח דה פקטו את בן דודו יוהאן פרידריך מהשלטון בברמן. באותה שנה פרש כריסטיאן הרביעי מהנסיכות-ארכיבישופות, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו. טילי פלש אז לנסיכות-ארכיבישופות וכבש את חלקיה הדרומיים. העיר ברמן סגרה את שערי העיר שלה והתבצרה מאחורי ביצוריה המשופרים. בשנת 1628 טילי צר על שטאדה עם חיל המצב שנותר של 3,500 חיילים דנים ואנגלים. ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי גישה בטוחה לאנגליה ודנמרק וכל הנסיכות-ארכיבישופות הייתה בידיו. כעת פנה טילי לעיר ברמן, ששילמה לו כופר של 10,000 ריקדולאר כדי לחסוך את המצור שלה. העיר נותרה לא כבושה.
ולנשטיין כבש בינתיים את כל חצי האי יוטלנד, מה שגרם לכריסטיאן הרביעי לחתום על הסכם ליבק, ב-22 במאי 1629, על מנת להחזיר לעצמו את כל נחלותיו בחצי האי, הוא הסכים בתמורה להפסיק רשמית את השתתפותה של דנמרק במלחמת שלושים השנים וויתר בשם בנו פרידריך השני, מנהל הנסיכות-בישופות של ורדן, על ניהול הבישופות וכן על ניהול הנסיכות-בישופות של הלברשטאדט.
המנהל יוהאן פרידריך, ששהה בגלות בעיר החופשית הקיסרית ליבק, היה במצב חלש בולט. בעקבות כך בשנת 1628 הוא הסכים שהמנזר הלותרני בשטאדה - שהיה תחת כיבוש הליגה הקתולית - יוחזר לפולחן קתולי ויאויש בנזירים זרים, אם גם המועצה תסכים.
השתלטות הליגה הקתולית אפשרה לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ליישם את צו ההשבתה, שנגזר ב-6 במרץ 1629 בנסיכות-ארכיבישופות ברמן ובנסיכות-בישופות ורדן. המנזרים של ברמן עדיין קיימו את הטקס הרומי-קתולי - מנזר אלטקלוסטר, כנסיית, נויקלוסטר וזבן - הפכו למעוזים המקומיים לקתוליזציה מחדש במסגרת הקונטרה-רפורמציה.
תחת האיום של צו ההשבה, יוהאן פרידריך הסכים לביקורים קנוניים במנזרים הנותרים, אלה שנאחזו בפולחן הרומי-קתולי ואלו שהומרו למנזרים לותרניים מרצון כאחד. מנזרים היו באופן מסורתי מוסדות לספק לבנות רווקות, שלא ניתן היה לספק להם בעל כיאה למעמדן החברתי או שלא רצו להתחתן, פרנסה בכבוד. כאשר אישה לא נשואה במעמד זה הצטרפה למנזר, היא הייתה מעניקה נכסים מרוויחים (מקרקעין) או - מוגבלים לחייה - הכנסות רגילות ששולמו על ידי קרוביה הגברים, למנזר, ובכך תרמו להרחבת נחלות המנזר.
בטריטוריות רבות, בהן רוב האוכלוסייה אימצה את הלותרניות, לא היה ניתן לוותר על תפקידן של המנזרים לספק פרנסה לנשים לא נשואות. כך קרה שהמנזרים הקתוליים לשעבר של הנסיכות-ארכיבישופות הימלפפורטן, לילינטל, נויאנוולדה, ואוסטרהולץ עם כל אחוזותיהן הפכו למנזרים לותרניים כאלה, בעוד המנזר של זבן היה בתהליך של הפיכתו לכזה.
במסגרת הביקורים עד סוף שנת 1629, המבקרים הרומאים-קתולים הציבו אולטימטום למנזרים הלותרניים לפנות את המנזרים, כאשר האחוזות הימלפפורטן ונויאנוולד הוענקו אז לישועים, במטרה לממן אותם והשליחות שלהם במהלך הרפורמציה הנגדית בארכיבישופות. ראשי המנזרים שגורשו נמנעו מלהחזיר את המקרקעין, שהעניקו למנזר, כשנכנסו אליו.
פרדיננד השני השאיר את יוהאן פרידריך בתפקיד, נגד התנגדות הליגה הקתולית, כי הוא תמיד שמר על נאמנות כלפיו. הליגה הקתולית הציעה לתפקיד את הרוזן הקתולי פרנץ וילהלם מוורטנברג, הנסיך-בישוף של אוסנבריק (1625–1634 ושוב 1648–1661). אחרי הכל, התפקיד כלל באותן שנים הכנסה שנתית של 60,000 ריקסדולר לרשות המחזיק בו, המהווה מחצית מתקציב הנסיכות-ארכיבישופות.
פרנץ מוורטנברג, שמונה על ידי פרדיננד השני כיו"ר ועדת ההשבה הקיסרית, שביצע את הוראות צו ההשבה בחוג הסכסוני התחתון, הדיח את יוהאן פרידריך ב-1629, אשר השלים עם ההדחה.
בספטמבר 1629 הצטוותה המועצה לתת דין וחשבון על כל האחוזות הקפיטולריות, אולם היא סירבה, בטענה תחילה שהצו לא אומת ומאוחר יותר כי בשל מחלוקות עם מועצת העיר של ברמן, הם לא יכלו לנסוע בחופשיות כדי לתת דין וחשבון שלא לדבר על לעשות את המחקר הדרוש על האחוזות. הגישה האנטי-קתולית של התושבים ושל מועצת ברמן גרמה לכך שלא ניתן היה להכין את השבת האחוזות מהמועצה הלותרנית לכנסייה הקתולית. אפילו הקפיטולרים הלותרניים לא היו רגועים בברמן הקלוויניסטית. באוקטובר 1629 מסר לבסוף מזכיר המועצה את הדו"ח בוורדן והודיע לו כי לפי צו ההשבה המועצה נחשבת כבלתי לגיטימית. קפיטולרים לותרנים נחקרו, אך המועצה נותרה בתפקידה, והחלטותיה היו כפופות להסכמת ועדת ההשבה. האפיפיור אורבנוס השמיני מינה קפיטולרים רומאים-קתולים נוספים ב-1630, כולל פרובוסט חדש.
הנחלות בגבולות העיר הבלתי כבושה ברמן לא הוחזרו בהוראת מועצת העיר. המועצה טענה שהעיר הייתה פרוטסטנטית זה מכבר, אך ועדת ההשבה טענה שהעיר היא דה יורה חלק מהנסיכות-ארכיבישופות, כך שהפרוטסטנטיות הרחיקה באופן לא חוקי נחלות מהכנסייה הקתולית. מועצת העיר ענתה בנסיבות אלה שהיא מעדיפה להיפרד מהאימפריה הרומית הקדושה ולהצטרף ל העצמאית (עצמאותה אושרה לבסוף בחוזה וסטפליה ב-1648). העיר לא הייתה אמורה להיכבש בשל ביצוריה החדשים וגישתה לים הצפוני דרך נהר וזר.
בתוך בית הנסיך-ארכיבישופות הכבושים ביצעו הדיירים הליגואיסטים את ההשבה. בשטאדה, המטה של טילי, כל הכנסיות, מלבד ניקולס הקדוש, נמסרו לאנשי דת קתולים זרים. אבל הבורגרים לא השתתפו בשירותים קתוליים. בעקבות כך במרץ 1630 גירש טילי את כל הכמורה הלותרנית, מלבד זו של ניקולס הקדוש. טילי גבה תרומות מלחמה גבוהות מהבורגרים של שטאדה (למשל 22,533 טאלר רק ב-1628) והציע ב-1630 להקל על כל בורגר, שישתתף בשירותים הקתוליים, ללא הצלחה. ביולי 1630 עזב טילי לכיוון דוכסות פומרניה, שם נחת מלך שוודיה גוסטב השני אדולפוס עם חייליו, ופתח חזית חדשה במלחמת שלושים השנים. הוא זכה על ידי הדיפלומטיה הצרפתית להצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה עד מהרה הולנד.
בפברואר 1631 התייעץ יוהאן פרידריך עם גוסטב השני אדולפוס ועם מספר נסיכים סקסוניים תחתונים בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתה הגוברת של הבסבורג שהופעלה מכוח צו ההשבה במספר בתי נסיכים לותרניים בצפון גרמניה. יוהאן פרידריך העלה השערות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה. למען המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד העליון של גוסטב השני אדולפוס, שהבטיח להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות למנהלה לשעבר. באוקטובר, צבא, שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך, החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות ובתמיכת חיילים שוודים - לכבוש את הנסיכות-בישופות השכנה של ורדן, מה שגרם הלכה למעשה להדחת הנסיך-בישוף הקתולי של ורדן הרוזן פרנץ מוורטנברג (שלט ב-1630–1631), וגרם לבריחתם של הכמורה הקתולית. הנסיכות-בישופות של ורדן הפכה להיות נתונה לממשל צבאי שוודי, בעוד יוהאן פרידריך עלה על הכס שלה ב-1631.
הכיבוש מחדש של הנסיכות-ארכיבישופות - בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן - הופסק על ידי כוחות הליגה בפיקודו של גוטפריד היינריך פון פפנהיים, שהגיעו כהקלה לשטאדה, שם הם הצטרפו לכוחות הקתוליים האימפריאליים וכוחות הליגה שעדיין החזיקו בה. ב-10 במאי 1632 הם קיבלו מעבר בטוח ועזבו את העיר הענייה מאוד של שטאדה לאחר מצור על ידי כוחותיו של יוהאן פרידריך. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להכיר בעליונותה של שוודיה, אולם התעקש על הפיקוד העליון שלה עד תום המלחמה. הנסיכות-הארכיבישופות סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון. היחסים בין האצולה, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים. האצילים העדיפו לנהל משא ומתן ישיר עם הכובשים, הפעם השוודים. יוהאן פרידריך רצה לחלן את המנזרים לטובת תקציבו, אך האצילים היריבים מנעו זאת.
לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראתה המועצה את הדחתו של פרידריך (לימים יורש העצר הדני) כקואדיוטור על ידי פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימית. אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים לקבל את מינויו של פרידריך. בעקבות כך המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה. בשנת 1635 מונה כמנהל הלותרני פרידריך השני בברמן ובוורדן, אבל הוא היה צריך להיות כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.
באותה שנה סיפק האפיפיור אורבנוס השמיני למנהל הקתולי לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה, שמונה בשנת 1629 על ידי אביו פרדיננד השני, את תואר הארכיבישוף של ברמן, אך בשל כיבושה המתמשך על ידי השוודים הוא מעולם לא זכה להשפעה דה פקטו מלבד התואר כמנהל הנסיך-ארכיבישוף.
ב-1635/1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכות-הארכיבישופות. אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית (1643–1645) תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופיות. כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, מספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות, הועברו לידיים שוודיות. בעקבות כך פרידריך השני'' נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופיות. הוא ירש את אביו המנוח על כס המלכות הדני בתור פרדריק השלישי, מלך דנמרק ב-1648.
כשברמן שוב פנויה, האפיפיור חדש אינוקנטיוס העשירי מינה את הרוזן פרנץ מוורטנברג, הנסיך-הבישוף של ורדן שגורש לתקופה קצרה (1630–1631) ושימש כנסיך-הבישוף של אוסנבריק (1625–1661), לכומר האפוסטולי בשנת 1645, כלומר ראש המועצה הזמני. ורטנברג מעולם לא זכה להשפעה פסטורלית, שלא לדבר על כוח כנסיך-בישוף בשל הכיבוש השוודי המתמשך של הנסיכות-הארכיבישופות עד סוף מלחמת שלושים השנים.
בשל הכפיפות המתקרבת של ארכיבישופות ברמן למעצמה הגדולה הפוליטית של שוודיה, שנצפתה במשא ומתן על הסכם וסטפליה, העיר ברמן חיפשה אישור אימפריאלי למעמדה כ"חופשיות אימפריאלית" משנת 1186 (פריבילג' גלנהאוזן), אשר פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק לעיר בשנת 1646.
הנסיכות-ארכיבישופות לאחר 1648
ב-1648 חולנו ארכיבישופות ברמן ובישופות ורדן, כלומר הפכו למונרכיות תורשתיות על פי חוקה, ומכאן ואילך נשלטו תמיד דוכסות ברמן וגם דוכסות ורדן באיחוד אישי, בתחילה על ידי בתי המלוכה של שוודיה; בית ואסה ובית פפאלץ-צווייבריקן, ומאוחר יותר על ידי בית הנובר.
עם התפרקות האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, מעמדה של ברמן-ורדן כחופשיות אימפריאלית התבטל; מכיוון שהם היו באיחוד אישי עם ממלכת הנובר השכנה, הם שולבו במדינה זו. לאחר מכן הוקם מחוז שטאדה (1823–1978), שכלל את שטחי הדוכסות לשעבר של ברמן וורדן ואת ארץ האדלן.
ארגון מחדש של הכנסייה הרומית-קתולית בטריטוריה לשעבר של הארכיבישופות של ברמן
בשנת 1824 חולקה הטריטוריה לשעבר של ברמן בין הדיוקסיות השכנות שעדיין התקיימו של אוסנבריק, מינסטר והילדסהיים, כאשר האחרונה מכסה היום את השטח הקודם של הנסיכות-ארכיבישופות עצמה. פרט לעיר ההנזה החופשית הקלוויניסטית ברמן ושטחה, שהמשיכה להיות בפיקוח של הנציגות הרומית-קתולית בצפון גרמניה. עיר ההנזה החופשית ברמן הפכה לחלק מהדיוקסה של אוסנבריק רק ב-1929, עם פירוק הנציגות באותה שנה.
חינה רוזובסקה
חינה רוזובסקה (17 באוגוסט 1908 – 28 באוגוסט 1996) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית בתקופת היישוב ובימי המדינה ויקירת העיר תל אביב, תואר אותו קיבלה בשנת 1991.
ביוגרפיה
רוזובסקה נולדה ברוסיה, בעיר סנקט פטרבורג למשפחה של אנשי תיאטרון ומוזיקה. דודה היה מלחין ושני אחיה היו אף הם שחקנים. היא למדה משחק בסנקט פטרבורג ואחר כך בסטודיו לדרמה במוסקבה.
רוזובסקה עלתה ארצה בגיל 19 בשנת 1927. מיד עם עלייתה הייתה חברה בתיאטרון הארץ ישראלי בהדרכת מנחם גנסין בתל אביב. לאחר שנישאה בשנת 1932, למהנדס ליאון קמינר, עזבה את התיאטרון ועברה להתגורר בירושלים, שם הייתה פעילה בסטודיו לדרמה של נוער בהנהלתה של הגברת רחל שוורץ.
רוזובסקה חזרה לתל אביב ולמשחק רק ב-1942. היא שיחקה בתיאטרון המטאטא במשך 12 שנים עד לסגירתו בשנת 1954. בשנת 1954 החלה להופיע עם השחקן יוסף לוי בערבי מערכונים ברחבי הארץ. בתחילת שנות ה-60 הופיעו יחד תחת השם "בימת השניים" ובסוף שנות ה-60 הקימו את "תיאטרון דורות" שהעלה בין השאר את המחזות "רצח האחות ג'ורג'" ו"על בנות וצנחנים" (מחזה של יוסף לוי, הועלה לראשונה ב-1949 בשם "חיות הנגב באות העירה").
רוזובסקה הופיעה גם בקולנוע, בסרטים ובסדרות טלוויזיה בהם: סאלח שבתי, "סוסעץ", "קיץ אצל אריקה", "דודה קלרה", "המלאך היה שטן", גילמה את גברת ברנר בקרובים קרובים, גילמה את סבתא של אלכס ב"אלכס חולה אהבה", את אמו של מיכה (ירון לונדון) ב"זוג נשוי" וכן את סבתא של תומאס בסרט "חסד מופלא", ושיחקה בתפקיד אורח בסרטו של זאב רווח "המובטל בטיטו".
בשנת 1988, חזרה לשחק בתיאטרון אחרי 15 שנות הפסקה, בתפקיד קטן במחזה "סוף משחק" של סמואל בקט, בתיאטרון נוה־צדק.
רוזובסקה נפטרה ב-1996, בגיל 88, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. הותירה אחריה בת ונכדים.
חיים אישיים
רוזובסקה הייתה אחייניתו של המלחין והמוזיקולוג שלמה רוזובסקי (1878–1962). בתה, גאיה, נישאה למלחין, המעבד והמוזיקאי אלכס וייס ולשניים נולדו שני ילדים.
נתנאלה
נתנאלה יעקובוב (נולדה ב-7 באוקטובר 1953) המוכרת בשמה הפרטי נתנאלה היא זמרת ומלחינה ישראלית, הידועה בעיקר בשל להיטים כמו "היה לי חבר היה לי אח", "שיר היונה", "ספינת הזכרונות", "הליכה לקיסריה" ("אלי אלי"), "לא דיברנו עוד על אהבה", "עוד יבוא היום" ו"בן".
ביוגרפיה
נתנאלה נולדה וגדלה בתל אביב, בתם של אסתר ונתנאל יעקובוב, יוצאי אוזבקיסטן. אביה נפטר ארבעה חודשים לפני לידתה, ונתנאלה נקראה על שמו. מגיל צעיר היא גילתה כישרון שירה.
בגיל 13 החלה ללמוד נגינה על גיטרה קלאסית.
בגיל 15 למדה פיתוח קול. באותה תקופה הצטרפה ללהקת הנוער של עיריית תל אביב שם פגשה את מי שהיה הגיטריסט של הלהקה, אשר ביטנסקי שלימים הפך לאמרגנה הראשון.
את הופעותיה הראשונות כסולנית החלה בגיל 15 ובמסגרת אחת ההופעות שמע אותה לראשונה המלחין סשה ארגוב, שהזמין אותה לביתו לעבוד על שיריו. פגישות אלו הובילו לקשר ארוך ימים, שהניב שירים שנכתבו במיוחד עבורה "רוח שלי, גשם שלי" (מילים תרצה אתר) ו"לא ידעתי מה" (מילים ע' הלל).
כמו כן, סשה ארגוב חיבר לחן למילים שנתנאלה כתבה לשיר "במטר השנים" (בוצע לראשונה בפסטיבל הפסנתר 2012) ואף הציע לה לכתוב מילים ללחן שלו - "דמדומים".
נתנאלה שירתה בצבא בלהקת חיל האוויר, בתוכנית "מסביב לעולם ב-80 דקות", בניהולו המוזיקלי של מתי כספי שהפך למנהלה המוזיקלי והלחין עבורה שירים בהמשך הדרך. קשר זה, כך מעידה נתנאלה על עצמה, השפיע עליה מאוד בעיצוב אישיותה המוזיקלית. בתקופת שרותה הצבאי למדה פיתוח קול אצל לולה שנצר. עם פרוץ מלחמת יום כיפור, בעודה בלהקה הצבאית, העניק לה יאיר רוזנבלום את השיר "היה לי חבר היה לי אח" (שאת מילותיו כתב יורם טהר לב) שהפך ללהיטה הראשון ולנכס צאן ברזל בזמר העברי.
עוד לפני שחרורה מצה"ל הופיעה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ד (1974) עם "שיר היונה" של כספי ושמרית אור שהפך לשיר המזוהה ביותר עמה.
מיד עם שחרורה מצה"ל, אשר ביטנסקי צירף אותה לסיבוב ההופעות שאמן הבלוז ממפיס סלים קיים בארץ. במופע זה הם ביצעו במשותף את שירו של ממפיס "LAST NIGHT", אותו היא נוהגת לבצע מדי פעם בהופעותיה מאז. לאחר מכן לקחה חלק במופע משותף עם כספי בשם "חצי חצי" והחלה לעבוד איתו על אלבומה הראשון שנשא את שמה "נתנאלה" ויצא לאור בשנת 1976.
האלבום כלל, בין היתר, את השירים "שיר היונה", "לא דיברנו עוד על אהבה", "ימים לבנים" ו"רוח שלי, גשם שלי".
באותה שנה זכתה בפרס כינור דוד על הישגיה כזמרת השנה.
בשנת 1977 יצא לאור אלבומה השני "אל ארצי" שכלל בעיקר חידושים של שירים נוסטלגיים ושיר מקורי אחד שהפך ללהיט: "עוד יבוא היום".
בשנת 1976 נסעה לשוודיה עם בן זוגה השוודי פול טאבו ובזמן שהותה בשוודיה, בעקבות מופע אותו קיימה ברחבי סקנדיביה, הקליטה אלבום שהופץ בשוודיה וכלל שירי עמים לרבות שירים שוודיים.
ב-1992 שבה לישראל עם בעלה ושני ילדיה, והיא גרה אז בעין הוד ונהגה לקיים הופעות בסלון ביתה.
בשנת 1993 הזמין אותה סטיבן ספילברג להוליווד כדי להקליט את השיר "הליכה לקיסריה" ("אלי אלי") בניצוחו של ג'ון ויליאמס עבור הסרט "רשימת שינדלר".
בשנת 1994 הוציאה את האלבום "לא דיברנו עוד על אהבה", משיריו של אהוד מנור, שכלל שלושה שירים חדשים שהם כתבו יחד וגם שיר חדש ללחן של מתי כספי "עוד זמן", אותו ביצעה נתנאלה יחד עם מנור. בעקבות האלבום יצאו השניים במופע משותף ברחבי הארץ שנקרא כשם האלבום.
ב-1997 נסעה שוב לשוודיה.
בשנים 2004 עד 2006 למדה קומפוזיציה וגיטרה קלאסית באקדמיה למוזיקה אינייסונד שבשוודיה.
בשנת 2009 לאחר שילדיה בגרו ולאחר שהתגרשה מבעלה, שבה לארץ לצמיתות והחלה לעבוד על אלבום חדש.
בשנת 2010 הוזמנה על ידי יוני רכטר להצטרף למופע הכל זה המוזיקה במסגרת פסטיבל הפסנתר באותה שנה.
המופע, שהועלה בהמשך גם מחוץ למסגרת הפסטיבל ותועד באלבום כפול שיצא לאור בשנת 2012 על ידי התו השמיני, כלל שלושה שירים בהשתתפותה: "קשה בלילה" (בצוע בכורה, מילים אברהם חלפי), "ראה" (מילים עלי מוהר) ו"ערב עירוני" (מילים נתן אלתרמן) שביצעה בדואט עם יהודית רביץ.
בשנת 2013 יצרה קשר עם המפיק המוזיקלי יזהר אשדות, השמיעה לו משיריה וביקשה ממנו להפיק עבורה שלושה שירים חדשים מפרי עטה: "אל תבקש לחוף", "זה מה שאמא אמרה לי" ו"שן עולמי".
בשנת 2014 הוציאה לאור את אלבום האוסף "גבוה" שכלל את מיטב להיטיה וכן את שלושת השירים החדשים שיזהר אשדות הפיק עבודה ואת "שיר היונה" בהפקה מוזיקלית מחודשת של אסף אמדורסקי. בנוסף, האלבום כלל שלושה שירים מארכיון רשות השידור שלא יצאו עד אז באלבום - "שובי לביתך", ושני דואטים עם מתי כספי - "שיר היונה" ו"אחרי שנסעת (ואותך)". בשנה זו הוציאה לאור גם שני וידאו קליפים שביים יזהר אשדות: "אל תבקש לחוף" ו"שיר היונה".
בשנת 2018 יצא פרויקט שירים חדש פרי עטה בשם "ליקוי חמה", בהפקת גיא מוזס ובניהול אומנותי של חיים שמש. אלבום שירי הפרויקט מציג קו סאונד אלקטרוני אלטרנטיבי חדש, שמושפע מהרכבים ושמות אמנים בינלאומיים כמו סיגור רוס, דייוויד בואי, ביורק, מאסיב אטאק, ורדיוהד. הסינגל הראשון שיצא מהפרויקט הוא שיר הנושא, "ליקוי חמה".
נתנאלה כותבת, יוצרת ומופיעה ברחבי הארץ.
חיים אישיים
מתגוררת בתל אביב. נתנאלה היא דודתה של השחקנית סמדר קלצ'ינסקי.
מבצע קורונה
מבצע קורונה (באנגלית: Operation Corona) הייתה הונאת קשר שבוצעה על ידי חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה במסגרתה שודרו לטייסי הקרב הגרמניים הנחיות שגויות על מנת להטעות אותם.
מטרת המבצע הייתה להסיט את מטוסי הקרב של הלופטוואפה ממבני המפציצים הבריטיים ובכך להקשות על הגנת שמי גרמניה. לשם כך שידרו הבריטים הנחיות ברדיו בתדרים בהם השתמש הלופטוואפה. ההנחיות שנשלחו סתרו הנחיות שנשלחו על ידי הפיקוד הגרמני. על מנת להקנות אמינות להנחיות ששודרו על ידם, הפעילה קבוצה 100 של חיל האוויר דוברי גרמנית כשפת אם, אשר דיברו גרמנית ללא מבטא זר. רבים מהם היו יהודים אשר נמלטו מגרמניה, גויסו לחיל האוויר ועברו הכשרה מתאימה לתפקיד זה.
המבצע הופעל לראשונה במהלך הפצצה שנערכה על המרכז התעשייתי בקאסל בליל 22–23 באוקטובר 1943 ונמשך עד סיום המלחמה.
כאשר נחשפה ההונאה על ידי הגרמנים, הם ניסו לסכל את ההונאה על ידי החלפת בקרי הטיסה בנשים. הבריטים, בתגובה, החליפו גם הם את הרכב צוותי ההטעיה לנשים דוברות גרמנית שגויסו לחיל העזר האווירי לנשים.
הרמן מאס
הרמן לודוויג מאס (בגרמנית: Hermann Ludwig Mass; 5 באוגוסט 1877 – 27 בספטמבר 1970) היה כומר גרמני, מחסידי אומות עולם, אשר סייע ליהודי מחוז באדן בגרמניה להגר למדינות מקלט בזמן מלחמת העולם השנייה.
קורות חייו
הרמן מאס נולד ב-5 באוגוסט 1877 בגגנבאך (Gegenbach), במחוז באדן, למשפחה שרבים מבניה שמשו כמרים פרוטסטניים משני צידי הוריו. מאס היה נשוי לקורנלי נה-הסלבאכר (Cornelie nee Hesselbacher), ונולדו להם שלוש בנות.
קריירה
מאס למד תאולוגיה באוניברסיטאות האל (Halle), שטראסבורג (Strassburg), והיידלברג (Heidelberg). ב-1900  החל לכהן ככומר בכנסייה בהיידלברג. באוגוסט 1914 השתתף בהקמת "הברית הבינלאומית לשיתוף פעולה ידידותי בין נוצרים" ("Weltbund fur intemationale Freundschaftsarbeit der Christen") ולאחר מכן הצטרף ל"חברה להגנה נגד אנטישמיות" ( Verein zur Abwehr des Antisemitism). ב־1915 החל לכהן ככומר  בכנסיית הרוח הקדושה (Heiliggeistkirche) בעיר ונשא את משרה זו עד 1943. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הצטרף לכנסיית הווידוי הגרמנית (Bekennende Kirch).
הזדהות עם העם היהודי
ב-1903 ביקר מאס בקונגרס הציוני השישי, שם פגש מנהיגים ציוניים מהבולטים בתקופה, ביניהם הרצל, ויצמן, מרטין בובר – איתו שמר על קשר כל חייו. בקונגרס נחשף לוויכוח בין הזרמים השונים בציוניות בנוגע ל-"תוכנית אוגנדה", וחיזק את קשריו עם העם היהודי. כחלק מהתנועה הנוצרית האקומוניאלית (תנועה הדוגלת בשיתוף פעולה בין זרמים שונים בנצרות, ובין הדתות המונותאיסטיות באופן רחב יותר) תמך הרמן מאס בתנועה הציונית, ופעל לשיתוף פעולה בין הדתות המונותאיסטיות.
ב-1 באפריל 1933 יצא מאס לסיור בן שלושה חודשים בפלשתינה. בביקורו התרשם מאס עמוקות מהקמת היישובים היהודיים החדשים בארץ. כשמאס שב לעירו, היידלברג, קידם את פניו מסע השמצות מצד חוגי האס. אה. והתועמלנים הנאציים המקומיים  שכינו אותו "הכומר של היהודים" ודרשו שיגורש ממשרת הכמורה. הכנסייה יעצה לו לבטל את הדרשה הראשונה שלו מאז חזרתו, והוא קיבל את עצתם. בסופו של דבר התערב לטובתו  הבישופ יוליוס קילווין (Julius Kuhlewein) כשהגיש למשרד הפנים הגרמני דרישה שיעזבו את מאס לנפשו מפאת חוסר ראיות ממשיות. על אף שהדרישה הרשמית להדיח את מאס הוסרה, הגסטאפו המשיך לעקוב אחר הבאים לשמוע את דרשותיו של מאס.
התנכלותו של המשטר הנאצי לא הרתיע את מאס, והוא המשיך לחזק את קשריו עם הקהילה היהודית. הוא תרגם שירים של ביאליק (מאס שלט בעברית באופן שוטף), וכתב מאמרים לעיתון הציוני-גרמני יודישה רונדשאו (Jüdische Rundschau). את בתו שלח לפלשתינה ללמד ציונים צעירים אריגה. הוא אירח בביתו מנהיגי דת יהודיים בערב חג המולד, ולחליפין לקח חלק בסדר הפסח ובחגי תשרי. הזדהותו עם העם היהודי הייתה כה חזקה, עד כי הרב של היידלברג, רבי ד"ר פריץ פינקוס, היה צריך לשכנע את מאס לא להיות נוכח בטקסים ודרשות יהודיים, כדי שלא יסכן את עצמו.
אחרי מלחמת העולם השנייה מאס ביקר במדינת ישראל בשנות 1950, 1953, 1958, 1962, 1967.
פעולות להצלת יהודים במהלך השואה
יחד עם אחרים, ייסד מאס ארגון בשם "ביורו גרובר" (Buro Gruber). כשיהודי באדן נשלחו למחנות ריכוז באוקטובר 1940, הצליח מאס לשמור על הזקנים והחלשים יותר בביתם. לאלו שנשלחו עזר לקבל ויזות.
השלכות תמיכתו ביהודים
במרץ 1942 התחדשה מתקפת ההסתה האישית נגד מאס, ונמשכה עד אמצע שנת 1943, אז נאלץ לפרוש ממשרת הכמורה. בין הראיות המפלילות כנגדו, נמצאה ברשותו של מאס חבילת מכתבים בהם הוא מביע את תיעובו למשטר הנאצי ולרדיפתו הגזענית אחר היהודים. ב-1944 נשלח מאס בן ה-67, למחנה מעצר בו נאלץ לעבוד עבודת פרך בצרפת, שם נשאר כמה חודשים עד לשחרור המחנה על ידי האמריקאים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חזר מאס למשרת הכמורה, ומ-1945 עד 1965 כיהן במשרת הכומר המחוזי (Kreisdekan) של הכנסייה האוונגליסטית המחוזית (Evangelical Landeskirc) של באדן. מאס עודד את יצירת והעמקת היחסים הבינלאומיים בין גרמניה למדינת ישראל הצעירה, והעלה את הרעיון שעל גרמניה לסייע לישראל בתקופת הצנע.
הרמן מאס כתב מספר ספרים על ישראל, יהדות ונצרות. הוא מת בלילה שבין ה-26 ל-27 בספטמבר 1970, בן 93.
מכתבים לצופיה
מכתבים לצופיה הוא ספר לבני הנעורים מאת הסופרת אסתר שטרייט-וורצל, שיצא לאור בשנת 1987 בהוצאת עמיחי.
עלילה
נילי כהן היא ילדה בראשית שנות העשרה, בת יחידה ליעקב ולפורטונה (מזל) כהן, אשר עוברת אל העיר עקב עבודתו של אביה. נילי מתקשה להתרגל למעבר, ולכן מתחילה לכתוב מכתבים לבת-דודה צופיה. לפני שעברה דירה, נילי הייתה שכנה של צופיה ומשפחתה: דודה משה ודודתה מרגלית, וילדיהם צופיה, חווה, ואריק. נילי לא מצליחה להשתלב בבית הספר, היא נכשלת בלימודים ונדחית חברתית בידי שאר הכיתה. היא סובלת מהשמנת יתר, ששמה אותה ללעג בפני שאר חברי הכיתה, וגם תהליך ההתבגרות המינית מערים קשיים נוספים. כדי לנסות להתגבר על הקשיים הלימודיים, הוריה של נילי מגייסים תלמיד תיכון, ירון, כמורה פרטי. כמו כן, נילי מתנדבת להיות חונכת של ילדה מבית-הספר היסודי, דלית.
שלומית, ילדה חדשה בכיתה, נעשית חברה עם נילי. אולם, חברות זו נפסקת לאחר ששלומית רומזת שנילי היא ילדה מאומצת, מה שמעורר אצל נילי תהיות רבות. במקביל, צופיה מגלה לנילי שאמה מתה בגיל צעיר, ואילו אשתו הנוכחית של משה אביה, מרגלית, היא אמה החורגת. צופיה אומרת שאמה החורגת מתאכזרת אליה ואל אחותה חווה, ואילו רק לבנה הביולוגי, אריק, מתנהגת כיאות. לאחר שתחקרה את פורטונה בנושא, נילי מבינה כי היא אכן מאומצת. לאחר גילויים נוספים, מתברר כי אמה הביולוגית של נילי, מרים, הייתה נשואה למשה, מי שנילי חשבה שהוא דודה, והוא למעשה אביה, וצופיה וחווה אינן אלא אחיותיה.
נילי מרזה בהדרגה, והולכת ונעשית מקובלת בין חברי הכיתה. היא מוזמנת למסיבות ערב, ולאחר מכן אחד מילדי הכיתה, אלי, נעשה חבר שלה. אולם, חברות זו עולה על שרטון לאחר שנילי לא הגיעה לטיול השנתי של הכיתה, במהלכה אלי נעשה חבר של יעל. גם לאחר שמנסה אלי להתקרב בחזרה אל נילי, היא מסרבת. ירון, המורה הפרטי של נילי, דווקא מעודד מכך.
באותו זמן, משה מנסה לזכות באהבתה של נילי, מאחר שנודע לה שהיא למעשה בתו, אך היא ממאנת ומעדיפה את יעקב ופורטונה על פניו. בהדרגה, נילי מרככת את יחסיה אל אביה הביולוגי, והוא אף קונה לה במתנה תליון יקר. אולם, לאחר זמן קצר מת משה מהתקף לב. ביתו של משה נמכר, ומרגלית עוברת עם בנה אל דירה בעיר. צופיה מתחתנת עם בחיר ליבה מודי ועוברת לקיבוץ. חווה עוברת לביתם של יעקב ופורטונה, אך נותרת מצולקת נפשית מאובדן אביה. הסיפור מסתיים בלבטיה של נילי בין חברה לשעבר אלי, ובין חיזוריו של ירון, שזה עתה התגייס לצבא.
הספר כתוב בצורה של סדרת מכתבים בגוף ראשון, הממוענים מנילי אל צופיה.
הלגיון הראשון נוריקום
הלגיון הראשון נוריקום (בלטינית: Legio I Noricorum) היה לגיון רומאי, אשר פעל הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והגן על אזור נוריקום.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר הציב אותו על הדנובה במחוז נוריקום (כיום בדרום-מערב אוסטריה ומזרח סלובניה). יחד עם הלגיון השני איטליקה הוותיק הם היוו את הלימיטאני של אזור נוריקום. על פי הנוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית הלגיון עדיין היה מוצב בנוריקום. ככל הנראה הוא פורק זמן לא רב לאחר מכן.
A Wonderful Christmas with Ashanti
A Wonderful Christmas with Ashanti (בעברית: חג מולד נפלא עם אשנטי) הוא אלבום EP לכבוד חג המולד, אשר יצא על ידי הזמרת אשנטי אשר יצא ב-3 בדצמבר 2013. במיני-אלבום לא שיתפה פעולה הזמרת עם אמנים חיצוניים מלבד בני משפחה אשר ביצעו קולות רקע בגרסת הכיסוי לשיר "White Christmas" במהודרת 2014 של האלבום.
רקע
האלבום כולל מספר גרסאות: הגרסה הרגילה - גרסה אשר כוללת 5 שירים, גרסת 2014 - גרסה מחודשת של האלבום אשר יצאה שנה לאחר מכן וכוללת 3 שירים נוספים וגרסת טארגט - גרסה שיצאה בלעדית בטארגט בלבד וכוללת 10 שירים.
חנינאי כהנא בן הונא גאון
רב חנינאי (או אחונאי) כהנא בן הונא גאון - הגאון ה-13 בשלשלת הגאונים אשר בישיבת סורא שבבבל בשלהי שלטון האימפריה הסאסנית.
רב חנינאי היה כהן, והראה את ציפייתו לבניית בית המקדש בכך שהיה מגדל את צפורן אצבעו להיות מוכן לעבודת המליקה של קרבן עופות על המזבח.
תיארוך
לפי נוסחת רוב כתבי היד של אגרת רב שרירא גאון, כיהן רב חנינאי כראש ישיבת סורא במשך חמש שנים, משנת ד' תקכ"ט עד ד' תקל"ד.
חיבוריו ופסקיו
לפי עדותו של רב האי גאון הייתה בידו תשובה הלכתית של רב חנינאי כהנא גאון וכמו כן כמה מפסקיו ומפירושיו מופיעים בספר הלכות גדולות.