cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשכן לאמנות על שם חיים אתר
אמנות ישראלית
באוסף המשכן נמצאות עבודותיהם של אמנים ישראלים החל מראשית המאה ה-20. האוסף כולל מספר עיזבונות של אמנים (חיים אתר, מנחם שמי, פנחס כהן גן ועוד) ופריסה רחבה של האמנות הישראלית לדורותיה. איסוף האמנות הישראלית מהווה חלק בלתי נפרד מהמחקר והתיעוד ונעשה מאמץ מיוחד להאיר היבטים כגון יצירה של אמניות נשים, וללוות את האיסוף בפרסום המידע ובניתוח מהלכי עיצובם של תודעה וזיכרון קולקטיבי. תערוכות פורצות דרך שהתקיימו בשנות ה-80 (מטא סקס, עבודה עברית) היו אבני דרך בהצבתו כמוזיאון שמסמן טריטוריות חדשות ומפנה זרקור אל נרטיב תרבותי חברתי אלטרנטיבי.
הסטודיו של דודו גבע
ביום השנה השמיני למותו של דודו גבע (פברואר 2013) נחנך במשכן לאמנות עין חרוד הסטודיו המשוחזר שלו. אוסף יצירותיו, ספרייתו וכלי עבודתו (שולחן העבודה, מכונת הצילום ושולחן האור) הועברו למוזיאון והוצבו כחלק בלתי נפרד מהסדנא הפעילה במוזאון הנושאת את שמו, "סטודיו על-שם דודו גבע" בעיצובה של יעל רשף שעבדה עמו כמעצבת גרפית ב"מעריב". בארונות ובמגירות הוצבו ספרים שפרסם, רבים מהם אזלו זה מכבר, עבודות שיצר ולא פרסם וכן ניתן לצפות בסרטוני אנימציה וסרטים. אוסף יצירותיו השמור בין אוספי המוזאון כולל כ-1350 עבודות. האוסף כבר קוטלג וצולם ובקרוב ניתן יהיה לצפות בו ברשת.
קטלוגים
לצידה של כל תערוכה במשכן יוצא לאור קטלוג מקיף. מתוך מחויבות למחקר מעמיק בשורשי היצירה, תיעודה ושימור הידע.
ספריה
ספריית המשכן מכילה אלפי ספרים בנושאי אמנות מגוונים. היא פתוחה לציבור לעיון ולמחקר. בתוכה נבנה אגף מיוחד לאוסף הספרים של האמן המנוח מאיר אגסי.
האור הטבעי במוזיאון
המשכן לאמנות עין חרוד מוכר בעולם כיצירת מופת אדריכלית של מוזיאון המבוסס על אור טבעי. בכל חללי המוזיאון שוררת אווירה מיוחדת שנובעת ממופעי אור מגוונים החודר למבנה במערכת מורכבת של תקרות וחלונות עיליים. כדי להבין את הרעיונות האדריכליים המקוריים של ביקלס על המבקר להרים עיניו לתקרה ולגלות את האופן שבו קמרונות הבטון מחזירים את האור הנופל עליהם מהחלונות הנסתרים. המבנה מציג מסלול עקבי של שכלול בפתרונות האור הטבעי, ויש בו יותר משמונה סוגים שונים של חלונות עליונים המתייחסים לרוחות השמים, כיווני האור והבקרה על כמות ואופן החדרתו לחלל.
מרכז ביקלס
בשנת 2007 הועבר למוזיאון אוסף השרטוטים האדריכליים של שמואל ביקלס. משפחת ביקלס תרמה את עיזבונו האדריכלי, את הספרייה המקצועית ואת שולחן העבודה וכלי השרטוט. כל אלו רוכזו ב"חדר העבודה" שמוקדש לפועלו. השרטוטים קוטלגו ותועדו והם עומדים לרשותם של חוקרים ומבקרים. חלק נכבד מעבודתו הוצג בתערוכה "הקיבוץ - אדריכלות ללא תקדים" בביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה.
עין עקוב
עין עקוב, ולעיתים עין עוקב וכן עין תאופיק או ען אל-עקבה, הוא מעיין הנובע ביער מבוא חמה בדרומה של רמת הגולן, ולצידו חניון לילה. מאז חנוכתו של שביל הגולן בשנת 2007, משמש המקום כנקודת הקצה הדרומית של השביל.
האתר
האתר שוכן בגובה של 200 מטרים מעל פני הים על שפת מצוקי און התלולים, ומשקיף מערבה אל הכנרת מגובה של כ-400 מטרים. במקום ניצב מבנה אבן, שממנו זורמים פלגי מים אל בריכות אבן קטנות הערוכות בצורת קשת גאומטרית. היער ניטע על ידי קרן קיימת לישראל בשנות ה-70 וה-80 והוא משתרע על פני שטח של 1,200 דונם. במקום נטעו עצי אורן, ברוש, אקליפטוס, אלה ושיטה, המצטרפים לצמחייה הטבעית הכוללת צמחי פטל קדוש, עצי אשל ושיחי רותם ומלוח. במורד הזרם עוברים מי המעין ליד שרידי הכפר הסורי תאופיק.
היסטוריה
במקום שרידים של חאן המתוארך לתקופה הרומית, ולפי ממצאים ארכאולוגיים התקיים באתר יישוב קדום בשם חאן אל-עקבה, שישב על נתיב הסחר בין נמל עכו לדמשק ולבשן. שמו הערבי של המקום, עין תאופיק, בא משמו של הכפר שקם באתר מאוחר יותר ואשר נחלק לשני חלקים - תאופיק התחתונה (תאופיק א-תחתה) ותאופיק העליונה (תאופיק אל-פוקא) שכונתה גם חאן אל-אחמר, היינו החאן האדום.
במאה ה-19, הציע החוקר יהוסף שוורץ לזהות את העיירה התלמודית "כפר עקביה" עם אתר זה, כאשר "כפר עקביה" נזכרת גם בפסיפס בית הכנסת בחמת גדר.
בשנת 1941 הקימו הבריטים פילבוקס הצופה אל עמק הירדן, כחלק ממאמציהם לסכל פלישה של כוחות צרפתיים מצפון. המבנה שימש את כוחות הצבא הסורי כעמדת ירי על קיבוץ תל קציר השוכן מתחתיו. עד שנת 1967 ניצב בתאופיק העליונה מוצב סורי שמקורו במוצב שהקימו הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה. משני הכפרים הומטרה מפעם לפעם אש לעבר יישובי עמק הירדן; תאופיק התחתונה נהרסה בפעולת תגמול של צה"ל בלילה שבין 31 בינואר ו-1 בפברואר 1960 (מבצע "חרגול"), ותאופיק העליונה ננטשה במהלך מלחמת ששת הימים. הפילבוקס נכבש במלחמת ששת הימים ללא קרב בידי כוח משולב של חטיבת הצנחנים ושריון, שעלו לרמת הגולן בתוואי הדרך הלבנה העולה מקיבוץ האון.
בתקופת המרדפים הקים צה"ל בונקר בטון גדול במוצב, והציב בו תותחים אשר כוונו דרומה לעבר הגלעד. המילואימניקים ששירתו במקום העניקו לו את השם "מוצב תותחי נברון", על-שמו של סרט המלחמה מ-1961.
Euphoria
Euphoria הוא שיר של הזמרת והפזמונאית השוודית לורן. השיר יצא בתור הסינגל השלישי של לורן, מאלבום האולפן הראשון שלה Heal שיצא בשנת 2012. השיר נכתב על ידי תומאס ג;סון ופטר בוסטרום והופק על ידי בוסטרום ועל ידי צמד מפיקים המוכרים בשם SeventyEight.
השיר מוכר בעיקר לאור ניצחונו באירוויזיון 2012 שנערך בבאקו שבאזרבייג'ן. בתחרות השיר קיבל 372 נקודות, מספר הנקודות השלישי הגבוה ביותר שקיבל שיר לאורך ההיסטוריה של האירוויזיון, וכן השיר קיבל מספר מקסימלי של 12 נקודות שקיבל שיר כאשר 18 מדינות מיקמו את השיר במקום הראשון.
השיר Euphoria קיבל שבחים רבים מרוב מבקרי המוזיקה. מבחינה מסחרית, לשיר הייתה הצלחה מיידית לא רק בשוודיה, אלא בכל רחבי העולם. בשוודיה השיר נכנס למצעד השירים במקום ה-12 עד שהגיע למקום ה-1 שם שהה במשך 6 שבועות. הסינגל קיבל מעמד פלטינה 9 פעמים עם מכירות של 180,000 עותקים בשוודיה.
שיר הנושא של פסטיגל 2013 ("	X פסטיגל") התבסס על השיר.
וידאו קליפ
ערוצי המוזיקה השתמשו תחילה בהופעה של השיר במלודיפסטיבלן בתור הווידאו קליפ הרשמי של השיר. אולם בשלב מאוחר יותר אישרה לורן את צאתו של הקליפ הרשמי. לוריין צייצה בחשבון הטוויטר שלה תמונות מהסט של צילומי הקליפ שנערכו ב-13 ביוני 2012. הווידאו קליפ שודר לראשונה ב-5 ביולי בערוץ ה-YouTube הרשמי של וורנר מיוזיק גרופ השוודי.
ביקורות לשיר
עוד לפני הופעתו של השיר בתחרות האירוויזיון, מעריצים רבים הימרו על השיר כבעל סיכוי גבוה לזכייה, והשיר קיבל ביקורות חיוביות. אריקה ברוקס אדיקמן מבלוג המוזיקה "Idolator" תיארה את השיר כשיר "מדבק". באתר " The Reflective Inklings" השיר תואר כ"שיר השבוע", וכן ניתנה ביקורת נוספת בה נאמר שהשיר יכול לעורר אצל המאזין תחושות חיוביות כמו אופוריה.
פרסים
השיר Euphoria זכה בפרסים ע"ש מרסל בזנסון. ב-26 במאי, לפני תחילת גמר האירוויזיון, זכה השיר ב"פרס האמנותי" אשר ניתן ללורן עבור הביצוע האמנותי הטוב ביותר, לאחר שנבחרה ברוב קולות על ידי השופטים מהמדינות המשתתפות בתחרות, וב"פרס המלחין", שניתן למחברי השיר, שהלחינו אותו במשותף, לאחר שנבחר על ידי המלחינים המשתתפים בתחרות.
בתחרות המלודיפסטיבלן זכתה לורן בשני פרסים ע"ש מרסל בזנסון: "פרס התקשורת" ו"הפרס האמנותי". פרסים אלה ניתנו לה על ידי הטלוויזיה השוודית (SVT).
רשימת השירים
לסינגל יצאו מספר מהדורות ובהן גרסאות שונות של השיר. בין המהדורות שיצאו ניתן למנות גרסה להורדה דיגיטלית, רמיקס פרומו רשמי וגרסת EP של רמיקס.
מצעדים
בנוסף, מאז זכיית השיר בתחרות, הוא זכה בכל שנה במקום הראשון במצעד שירי האירוויזיון השנתי של תחנת הרדיו האינטרנטית ESCradio.
גורדאן גיריצ'ק
גורדאן גיריצ'ק (בקרואטית: Gordan Giriček; נולד ב-20 ביוני 1977) הוא כדורסלן עבר קרואטי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1993–2011. ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו ב-NBA הם 9.6 נקודות, 2.5 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק, ולאורך 8 עונותיו ביורוליג רשם ממוצעים של 14.1 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק.
השנים הראשונות
גיריצ'ק החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1994, בקבוצת דוברבה זאגרב מליגת העל הקרואטית, ובעונה העוקבת עבר לשחק בציבונה זאגרב אשר השתתפה בליגה הקרואטית ובגביע אירופה לאלופות. בכל 6 עונותיו בקבוצה זכה עמה באליפות הליגה הקרואטית, וב-3 מתוכן זכתה הקבוצה גם בגביע הקרואטי. בעונת החל לקבל דקות משחק קבועות, ובשתי העונות הבאות היה הקלעי המוביל של קבוצתו, עם ממוצע כולל של 18.3 נקודות למשחק בליגה הקרואטית ו-15.5 נקודות למשחק בגביע אירופה. בעונת הוביל את קבוצתו לשלב רבע הגמר בטורניר גביע אירופה לאלופות, אך היא הפסידה מול פנאתינאיקוס בתוצאה 0–2.
בקיץ 2001 חתם גיריצ'ק בצסק"א מוסקבה, אשר סיימה את עונת במקום החמישי בליגה הרוסית, והודחה מהיורוליג בשלב שמינית הגמר. באותה עונה הציג יכולת מצוינת, וסיים כסגן "מלך הסלים" של היורוליג (אחרי אלפונסו פורד), עם ממוצע של 22.9 נקודות למשחק.
ליגת ה-NBA
בדראפט ה-NBA 1999 נבחר גיריצ'ק על ידי דאלאס מאבריקס בבחירה ה-40, אולם הוא בחר להמשיך לשחק באירופה. בשנים הבאות הועברו זכויות הדראפט שלו לסן אנטוניו ספרס ולאחר מכן לממפיס גריזליס, אשר החתימה אותו על חוזה לקראת עונת. הקריירה של גיריצ'ק ב-NBA החלה באופן מבטיח ביותר, כאשר קלע 29 נקודות ב-31 דקות כבר במשחק הבכורה שלו, מול המאבריקס. במהלך העונה הפך לשחקן חמישייה קבוע עם הגריזליס, וב-49 משחקיו בקבוצה קלע 11.2 נקודות בממוצע למשחק.
החזרה לאירופה
בקיץ 2008 עזב גיריצ'ק את ה-NBA וחזר לאירופה, כאשר חתם על חוזה בקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית. בשל פציעה שותף ב-20 משחקים בלבד באותה עונה, ותרם 10.7 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 2009/2010 זכה עם פנרבחצ'ה בגביע הטורקי, אך ב-15 במאי 2010 שוחרר מהקבוצה, בטרם זכתה באליפות ליגת העל הטורקית.
בעונת 2010/2011 חזר לשחק עבור ציבונה זאגרב, בה שיחק בצעירותו במשך 6 עונות. בסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 34.
נבחרת קרואטיה
בין השנים 1997–2005 שיחק עבור נבחרת קרואטיה בכדורסל, והשתתף עמה בחמישה טורנירי אליפות אירופה רצופים. הישג השיא של הנבחרת לאורך התקופה היה העפלה לשלב רבע הגמר, אליו הגיעה ביורובאסקט 2001 וביורובאסקט 2005. בחמשת הטורנירים השתתף ב-27 משחקים בסך הכול, ורשם ממוצעים כוללים של 11.9 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
Purple Rain
Purple Rain (בעברית: גשם סגול) הוא אלבום האולפן השישי של המוזיקאי האמריקאי פרינס, ופסקול סרט הנושא את אותו שם. הוא יצא לאור ב־25 ביוני 1984 על ידי "וורנר ברדרס רקורדס". זהו האלבום הראשון שנשא באופן ציבורי ורשמי את שם להקתו של פרינס, "הרבולושן", כשותפה בקרדיט לאלבום. "Purple Rain" היה דחוס יותר מוזיקלית מהאלבומים שקדמו לו, בשימת דגש על ביצועים של הלהקה בהרכב המלא, ותוך שימוש בשכבות מרובות של גיטרות, קלידים, אפקטים אלקטרוניים של סינתיסייזרים, מכונות תופים וכלים אחרים.
חלק גדול מהפקת האלבום והביצועים בו מתאפיינים בברק גרנדיוזי ומסונתז. באופן כללי, המוזיקה של "גשם סגול" נחשבת מהמוכוונות פופ ביותר בקריירה של פרינס, אף על פי שכמה מהמרכיבים מצביעים לכיוון האלבומים הניסיוניים יותר שיצאו לאחר מכן. הווידאו קליפ לסינגל המוביל מהאלבום, "When Doves Cry", עורר ויכוח בקרב בכירים בתעשייה, שסברו שהאופי המיני שלו בוטה מדי להצגה בטלוויזיה. המילים הבוטות של "Darling Nikki" גררו תלונות מצד רעיית סגן נשיא ארצות הברית טיפר גור ומצד "ארגון הבקרה ההורית", ותרמו ליצירת תוויות "אזהרה הורית" שהוצמדו לעטיפות אלבומים.
"Purple Rain" הוא האלבום הראשון של פרינס שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200. האלבום נשאר בראש המצעד 24 שבועות רצופים, ובסך הכל שהה במצעד במשך 122 שבועות. "When Doves Cry" ו־"Let's Go Crazy" הגיעו למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100, בעוד "Purple Rain" הגיע למקום השני במצעד, ו־"I Would Die 4 U" הגיע למקום השמיני. במאי 1996 הגיע האלבום למעמד פלטינה x 13 בהסמכה של איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). סך המכירות שלו עומד על 25 מיליון עותקים ברחבי העולם, דבר שמעמיד אותו כאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. פרינס והרבולושן זכו בפרסי גראמי בקטגוריות "הופעת הרוק הטובה ביותר של צמד או קבוצה הכוללת זמרה" ו"הפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית", ופרינס זכה גם בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור הסרט "Purple Rain" (הקטגוריה הייתה מפוצלת באותה שנה).
מבקרי מוזיקה ציינו את ההיבטים החדשניים והניסיוניים במוזיקה של הפסקול, שהמפורסם שבהם הוא הסרת הבס מ־"When Doves Cry". מבקרים זיהו גם היבטים מוזיקליים אחרים, ובמיוחד הסינתיזה בין מרכיבים אלקטרוניים, תזמורים אורגניים וביצועים עם הלהקה, וכן את המיזוג בין רוק ורית'ם אנד בלוז, כמאפיינים ייחודיים, ואף ניסיוניים. "Purple Rain" מדורג באופן קבוע כאחד מהאלבומים הגדולים בכל הזמנים. ב־2020, דירג אותו מגזין "רולינג סטון" במקום השמיני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים (לאחר שהיה מדורג במקום ה־76 ברשימה הקודמת שפרסם המגזין ב־2012). הוא הוכנס להיכל התהילה של גראמי, ונוסף לרשימת ההקלטות של "רישום ההקלטות הלאומי" בספריית הקונגרס, רישום בו נשמרות הקלטות "חשובות מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
רקע
בעוד ההקלטות לאלבומיו הקודמים של פרינס היו בעיקר הקלטות סולו שלו, הקרדיטים ל"גשם סגול" היו, לראשונה, (אם כי המילים "and the Revolution" – "והרבולושן" – הופיעו כבר על עטיפת אלבומו הקודם, "1999", אך באופן חבוי). "גשם סגול" הוקלט רובו ככולו בין אוגוסט 1983 למרץ 1984, למעט "Baby I'm a Star", שהוקלט כדמו ב־1981.
מארק בראון, הבסיסט של "הרבולושן", הסביר מדוע העדיף פרינס לעבוד עם להקה, אף על פי שידע לנגן בכל הכלים (כפי שעשה באלבומיו הראשונים):.
"Purple Rain" הוא האלבום הראשון של פרינס שכלל רצועות חיות: שלוש הרצועות האחרונות באלבום, "I Would Die 4 U", "Baby I'm a Star" ושיר הנושא הוקלטו בהופעה חיה שנערכה ב־3 באוגוסט 1983 במועדון "First Avenue" במיניאפוליס.
צירוף המילים "Purple Rain" הופיע, יותר מעשור לפני אלבומו של פרינס, בשירהּ של להקת אמריקה "Ventura Highway" (יצא ב־1972). העיתונאים מייקל טוּמבס מסן דייגו יוניון טריביון ובוב קוסטנזאק מ"פוסט טריביון"  (בבעלות "שיקגו טריביון") כתבו שפרינס לקח את צירוף המילים ישירות משיר זה. כשג'רי בקלי מלהקת "אמריקה" נשאל על משמעות הביטוי "גשם סגול", הוא השיב: "תפסת אותי" ("You got me"). פרינס, לעומת זאת, הסביר:
שיר הנושא, "Purple Rain", נכתב באופן מקורי כשיר קאנטרי, וכשיתוף פעולה עם הזמרת סטיבי ניקס. לדברי ניקס, היא קיבלה מפרינס גרסה כלית בת 10 דקות של השיר, עם בקשה לכתוב לו מילים, אך היא הגיבה בהלם:. במהלך חזרה עם הלהקה, ביקש פרינס את החברים לנסות את השיר:. לדברי חברת הלהקה ליסה קולמן, העיבוד לשיר שונה לאחר שחברת הלהקה וונדי מלווין החלה לנגן אקורדים בגיטרה כדי ללוות את השיר:
השיר "Take Me with U" נכתב בתחילה לאלבום "Apollonia 6" של שלישיית הבנות הנושאת את אותו שם  (אחד מהפרויקטים הצדדיים של פרינס), אך לבסוף פרינס הכניס אותו ל־"Purple Rain". הכנסת השיר הצריכה קיצוץ בגרסה המקורית של "Computer Blue", גרסה שהייתה נרחבת יותר ובסגנון סוויטה. גרסה מקורית זו לא יצאה לאור באופן רשמי, אם כי אפשר לשמוע את החלק השני שלה בסרט "Purple Rain". המילים הבוטות של "Darling Nikki" תרמו ליצירת תוויות "אזהרה הורית" שהוצמדו לעטיפות אלבומים. התוויות היו תגובה של חברת התקליטים לתלונותיהם של אשת סגן נשיא ארצות הברית טיפר גור ושל "המרכז לבקרה הורית על מוזיקה".
כתיבה
חלק גדול מהפקת האלבום והביצועים בו מתאפיינים בברק גרנדיוזי, מסונתז, ולפי ביקורות מסוימות – גם פסיכדלי. באופן כללי, המוזיקה של "גשם סגול" נחשבת מהמוכוונות פופ ביותר בקריירה של פרינס, אף על פי שכמה מהמרכיבים מצביעים לכיוון האלבומים הניסיוניים יותר שיצאו לאחר מכן.
כמה מחברי "הרבולושן" סיפרו על תרומת הלהקה לאלבום: דוקטור פינק אמר ב־2009 למגזין PopMatters  שהקלטת האלבום הייתה,.
וונדי מלווין אמרה ב־1997 למגזין "מוג'ו" שחברי הלהקה היו.
חברי "הרבולושן" פינק, קולמן ומלווין סייעו בכתיבת הרצועה הרביעית, "Computer Blue". דוקטור פינק, שכתב את קו הבס לרצועה, אמר:
הלהקה בהרכבהּ המלא מופיעה בחמש רצועות: "Let's Go Crazy", "Computer Blue", "I Would Die 4 U", "Baby I'm A Star" ו־"Purple Rain". אפולוניה (פטרישיה אפולוניה קוטרו ) שרה במשותף עם פרינס ב־"Take Me With U". שאר השירים הם ביצועי סולו של פרינס. שלושה מהשירים כוללים חטיבת כלי קשת, בעיבודם של קולמן ופרינס ובניצוח קולמן ומלווין: "Take Me With U", "Baby I'm A Star" ו־"Purple Rain". נגני כלי הקשת היו נובי נובוג בכינור ובויולה, והצ'לנים דייוויד קולמן וסוזי קאטאיאמה.
עטיפת האלבום
על עטיפת האלבום מופיע צילום של כרזת הסרט,, שהתלווה להוצאת האלבום. מעצבת העטיפה, לאורה ליפומה נאש (שהיה זה הפרויקט הגדול הראשון שלה), סיפרה שהייתה צריכה להשתמש בצבע הסגול לשם עיצוב העטיפה. נוסף על כך סיפרה על האתגר העיצובי שבהעברת כרזת סרט לעטיפת אלבום, ועל הפתרון שמצאה:.
במהלך יצירת העטיפה, ליפומה השתמשה בזכוכית מגדלת שנקראת "Loupe" (זכוכית מגדלת ללא ידית, שבה העדשה נמצאת בתוך גליל אטום) כדי לסרוק את השקופיות של כרזת הסרט. באחת הפעמים מצאה על מכל הדלק של האופנוע של פרינס סמל המשלב בין סמל הזכר לסמל הנקבה, מצויר באדום. היא עשתה את "הפרשנות שלה" לסמל, והגדילה אותו. הסמל שימש לקידום המכירות של הסרט, וב־1993 פרינס שינה את שמו לסמל, במהלך המחלוקת עם חברת התקליטים שלו (ראו בערך הזמר). עם זאת, ליפומה נאש אומרת שהיא לא יכולה לקחת קרדיט על הסמל, מכיוון ש"הוא היה שם".
החזרות
החזרות לסיבוב ההופעות התנהלו במשך חודשים, שישה ימים בשבוע, משעות אחר הצהריים המוקדמות עד שעה שש, לפעמים תשע או עשר בלילה. היו ימים שפרינס היה עורך חזרה אחת, לפעמים שתיים או שלוש. , שהיה מנהל סיבוב ההופעות, אמר:
סיבוב ההופעות
סיבוב ההופעות "Purple Rain" נפתח בהופעה בג'ו לואיס ארנה בדטרויט בנובמבר 1984. לפרינס ולהקתו הצטרפו גם "Appolonia 6", ושילה אי ולהקתה. סיבוב ההופעות נפתח עם השיר הפותח את האלבום, "Let's Go Crazy". שלושה סינגלים מ־1999 באו בעקבותיו: "Delirious", "1999" ו־"Little Red Corvette". גרסה כלית של יאנקי דודל שימשה בדרך כלל כהקדמה לשיר אחר מ־"1999", "Free". לרוב בוצע גם הבי סייד "God", כשהוא מלווה ברצף הרגיל של "Computer Blue", "Darling Nikki", "The Beautiful Ones" ו־"When Doves Cry" שבאו בעקבותיו. שאר שירי "גשם סגול" בוצעו כהדרנים שסגרו את ההופעה: "I Would Die 4 U", "Baby I'm a Star" ו־"Purple Rain". סיבוב ההופעות, שהסתיים באפריל 1985, כלל 98 הופעות שאליהן נמכרו 1.7 מיליון כרטיסים. פרינס ו"הרבולושן" הופיעו במופע האחרון של סיבוב ההופעות באצטדיון אורנג' בול בדרום פלורידה. בסיום המופע אמר פרינס לקהל 55,000 המבקרים במופע:. שבועיים לאחר סיום סיבוב ההופעות יצא לאור האלבום "Around the World in a Day", אלבום בעל אופי שונה לחלוטין שסימן באופן רשמי את סוף תקופת "Purple Rain" אצל פרינס. ב"רולינג סטון" נכתב שסיבוב ההופעות הזה היה "פורץ דרך" במובנים רבים, משום שהוא כלל את הסטים הכי "משוכללים" של פרינס וכלל הופעות קמע מזדמנות של ברוס ספרינגסטין ומדונה, שאישרו את מעמדו של פרינס כ"כוכב הפיקודי ביותר בפופ" במשך תקופת "Purple Rain".
ההנפקה מחדש ומהדורות הדלוקס
האלבום הונפק מחדש ב־23 ביוני 2017. זהו האלבום הראשון של פרינס שעבר רימסטר והנפקה מחדש והונפק בכמה פורמטים, ביניהם מהדורת 20 רצועות, הכוללות כבונוס רצועות שלא יצאו לאור בעבר, ומהדורת דלוקס מורחבת בת 35 רצועות עם בי־סיידים, שירים נדירים ו־DVD עם צילום הופעה שנערכה ב־1985, כחלק ממסע ההופעות של האלבום. האלבום המחודש נכנס בהופעת הבכורה שלו ב"בילבורד 200" למקום הרביעי, תוך שהוא מוכר 52,000 עותקים (כולל הורדות והזרמות מדיה) במשך השבוע הראשון. בהופעת הבכורה שלו במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ הוא נכנס למקום השלישי, מיקום השיא הגבוה שלו במצעד זה מזה 32 שנים, לאחר ששהה בראש המצעד במשך 19 שבועות ב־1984. הוא אף הגיע למקום הראשון במצעד "Top R&B Albums", ובמצעד אלבומי הוויניל.
הצלחה
בבריטניה, האלבום נכנס עם יציאתו לאור למקום ה־21 במצעד האלבומים הבריטי, ב־21 ביולי 1984. לאחר 35 שבועות במצעד הוא הגיע למקום השביעי – מיקום השיא שלו במצעד, למשך שבוע אחד, של ה־16 במרץ 1985. בשבוע שלאחריו הוא צנח למקום ה־12. האלבום שהה במצעד במשך 86 שבועות. הוא קיבל הסמכת פלטינה x 2 מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי ב־1 במאי 1990, ובכך ציין מכירת 600,000 עותקים בבריטניה.
סינגלים
הסינגל המוביל מן האלבום, "When Doves Cry", היה הסינגל הראשון של פרינס שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100, תוך שהוא נשאר חמישה שבועות במקום זה, וכן היה להיט בינלאומי. הוא דורג במקום הראשון במצעד הסינגלים השנתי של בילבורד הוט 100 לשנת 1984. הווידאו קליפ, בבימויו של פרינס, ערך את הצגת הבכורה שלו ביוני 1984 ב־MTV. הקליפ הצית ויכוח בקרב בכירים בתעשייה, שסברו שהאופי המיני שלו בוטה מדי להצגה בטלוויזיה. "Let's Go Crazy" היה לסינגל השני של פרינס שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100. הבלדה "Purple Rain" – שילוב בין רוק, גוספל, R&B ומוזיקה תזמורתית, הגיעה למקום השני. "I Would Die 4 U" הגיע למקום השמיני, ובכך היה לסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום שהגיע ל"עשרת הגדולים" במצעד זה. הסינגל האחרון מתוך האלבום, "Take Me with U" יצא לאור ב־25 בינואר 1985.
הכרה תקשורתית
מגזין "רולינג סטון" דירג את "Purple Rain" במקום השני ברשימת "100 האלבומים הגדולים של האייטיז". ב־2020, דירג המגזין את האלבום במקום השמיני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים, לאחר שהיה מדורג במקום ה־76 ברשימה הקודמת שפרסם המגזין ב־2012. המגזין אף דירג את האלבום במקום השני ברשימת "25 הפסקולים הגדולים", אחרי "!Help" של הביטלס. מגזין טיים כלל אותו ברשימת "100 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" שלו. ערוץ VH1 דירג אותו במקום ה־18 ברשימת "100 אלבומי הרוק אנד רול הגדולים בכל הזמנים". הטיימס דירג אותו במקום ה־15 ברשימת "100 אלבומי הרוק אנד רול הגדולים בכל הזמנים". עורכי מגזין ואניטי פייר הכתירו אותו כפסקול הטוב בכל הזמנים. ב־2008 דירג אותו EW במקום הראשון ברשימת "50 האלבומים הטובים ב־25 השנים האחרונות". הוא נכלל בספר "1001 אלבומים שאתה צריך להאזין להם לפני שאתה מת". ב־2009, הוא נכלל בספרו של כריס סמית' "101 אלבומים ששינו את פני המוזיקה הפופולרית". ב־2012, מגזין סלנט דירג אותו במקום השני ברשימת האלבומים הטובים ביותר בשנות ה־80. ב־2013, ברשימה נוספת שהרכיב "אנטרטיינמנט ויקלי", דורג האלבום במקום השני ברשימת "100 האלבומים הטובים בכל הזמנים" של המגזין. פיצ'פורק דירגו את האלבום במקום הראשון ברשימת 200 האלבומים הטובים של שנות ה־80. מגזין בילבורד דירג את האלבום במקום הראשון ברשימה של "92 אלבומי יהלום מדורגים מהפחות טוב לטוב: עמדת המבקרים".
על פי האתר, המשקלל מאות דירוגים עיתונאיים מעין אלה, האלבום מדורג במקום ה־47 ברשימת האלבומים ה"נחגגים ביותר" בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית (כלומר המדורגים במיקום כללי גבוה בדירוגים ששימשו בניתוח), במקום השביעי מבין אלבומי שנות ה־80, והאלבום הטוב ביותר של 1984.
ביקורת
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר AllMusic, כתב:
דייוויד בראון, מבקר אנטרטיינמנט ויקלי, כתב:
הביקורת שכתב בראון ל"אנטרטיינמנט ויקלי" נכתבה ב־1990, אך ב־2008 דירג המגזין את "Purple Rain" במקום הראשון ברשימה שהרכיב ל־50 האלבומים הטובים ב־25 השנים האחרונות, וב־2013, דורג האלבום במקום השני ברשימת "100 האלבומים הטובים בכל הזמנים" של המגזין. בנימוקים שניתנו ברשימה של 2008 נכתב:
סיימון פרייס, מבקר "הגרדיאן", כתב:
סקירת "פיצ'פורק"
קארוול ואלס, מבקר פיצ'פורק, בחן את משמעות האלבום בקריירה של פרינס ואת מקומו בתרבות האמריקאית:
מהדורת הדלוקס ומהדורת הדלוקס המורחבת
מהדורת הדלוקס שיצאה ב־2017 כללה שני תקליטורים: גרסה מחודשת (רימסטר) לאלבום המקורי שנעשתה בפיקוחו של פרינס ב־2015, ותקליטור בונוס עם שירים שלא יצאו עד אז לאור בשם "From the Vault & Previously Unreleased" ("מהכספת ושלא יצאו בעבר"). את המאסטרינג לכל החומר עשה ברני גרונדמן, שעשה את המאסטרינג גם באלבום המקורי.
מהדורת הדלוקס המורחבת כללה שני תקליטורים נוספים: תקליטור עם כל עריכות הסינגלים, המקסי סינגלים והבי סיידים מתקופת "Purple Rain", ו־DVD הכולל צילום הופעה מסיבוב ההופעות "Purple Rain Tour", שהתקיימה באצטדיון בסירקיוז, ניו יורק ב־30 במרץ 1985. השֵׁמַע והווידאו שוחזרו מטייפ המאסטר המקורי.
תצורות מוקדמות
פרינס עיצב לפחות שתי רשימות שירים של "Purple Rain" לפני שקבע את רשימת השירים שיצאה בסופו של דבר. התצורות של 7 בנובמבר 1983 ושל 23 במרץ 1984 מפורטות להלן. התצורות המוקדמות כללו את "Wednesday" (שיר מאת פרינס וג'יל ג'ונס) ו־"Father's Song". האחרון הוחלף בתצורה הסופית ל־"When Doves Cry". בוצעו עריכות ל־"Let's Go Crazy" ו־"Computer Blue", כדי לכלול את "Take Me with U" בתצורה הסופית. הגרסה המלאה של "Let's Go Crazy" (כפי שניתן לצפות בה בסרט) יצאה לאור לימים בשם "Special Dance Mix", כסינגל מקסי 12".
תצורת 7 בנובמבר 1983
תצורת 23 במרץ 1984
משתתפים
המידע נלקח מהערות האלבום ומאתר princevault.com
ההרעלות בסולסברי
ההרעלות בסולסברי (באנגלית: The Salisbury Poisonings) היא סדרת דרמה המבוססת על אירועים אמיתיים, בכיכובם של אן מארי דאף, רייף ספול ואנאבל סקולי. העלילה מתארת את ההרעלה של סרגיי ויוליה סקריפאל באמצעות גז עצבים, שהתרחשה ב-2018 בעיר סולסברי, והעמידה בסכנה את כל תושבי העיר. עוד מתוארות בסדרה ההרעלות שהתרחשו מאוחר יותר באיימסברי. הסדרה שודרה בשלושה חלקים בערוץ BBC One ביוני 2020, ובארבעה חלקים במקומות אחרים. אדם פאטרסון ודקלן לון יצרו את הסדרה עבור Dancing Ledge Productions.
תקציר עלילה
ב-4 במרץ 2018 נקראו שירותי החירום לטפל בסרגיי ויוליה סקריפאל, שנמצאו מחוסרי הכרה על ספסל בפארק במרכז העיר סולסברי. מוכרז מצב חירום כשמתברר שסקריפל עבד בעבר במינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי, ושימש כסוכן כפול עבור שירותי הביון הבריטי בשנות התשעים של המאה העשרים. התברר שהוא ובתו הורעלו בגז העצבים נוביצ'וק שנמרח על ידית דלת הכניסה של ביתם. עוד עוסקת הדרמה במקרים נוספים של חשיפה לרעל, בהם של קצין משטרה ושל בני זוג שמצאו בקבוק בושם שהכיל את גז העצבים וניסו אותו על עצמם.
נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורסל
נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורסל (בסרבית: Кошаркашка репрезентација Србије и Црне Горе) הייתה נבחרת כדורסל שייצגה את סרביה ומונטנגרו מ-1993 עד 2006, ונשלטה על ידי פדרציית הכדורסל של סרביה ומונטנגרו.
היסטוריה
לאחר התפרקות יוגוסלביה בשנים 1991–1992, פורקה נבחרת הכדורסל המקורית של יוגוסלביה. בוסניה והרצגובינה (נבחרת בוסניה והרצגובינה), קרואטיה (נבחרת קרואטיה), מקדוניה הצפונית (נבחרת מקדוניה הצפונית) וסלובניה (נבחרת סלובניה) הקימו נבחרות בכירות משלהן, וגם יוגוסלביה, שנותרה קטנה יותר (נודעה במקור בשם הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, ומאוחר יותר כסרביה ומונטנגרו), הקימה נבחרת בכירה משלה.
הנבחרת נקראה במקור "נבחרת יוגוסלביה בכדורסל" מ-1992 עד 2003, על שם המדינה באותה תקופה. בשנת 2003, לאחר ששם המדינה שונה מיוגוסלביה לסרביה ומונטנגרו, שונה שמה של הנבחרת ל"נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורסל". לאחר שסרביה ומונטנגרו התפלגו ב-2006, והפכו למדינות העצמאיות סרביה ומונטנגרו, כל אחת מהן הקימה את הנבחרות היורשות שלה (נבחרת סרביה ונבחרת מונטנגרו). ההופעה הראשונה של נבחרת סרביה בתחרות גדולה של פיב"א הייתה ביורובאסקט 2007, בעוד ההופעה הראשונה של נבחרת מונטנגרו בטורניר גדול של פיב"א הייתה ביורובאסקט 2011.
HVA
ה-HVA היה חלק בלתי נפרד מהשטאזי, אחראי על פעולות מחוץ למזרח גרמניה כגון ריגול, מבצעים חשאיים, איסוף מודיעין זר, הערכת מודיעין וסיכול ריגול של מדינות ברית נאט"ו וסוכנויות הביון שלהן.
השטאזי פורק בינואר 1990 ואיתו מינהל הביון. אז נחשף לציבור אופן הפעולה של HVA, כולל המבנה הפנימי, השיטות וזהות עובדיו. HVA הפך לעניין רחב ומחקר אינטנסיבי באחריות הממונה הפדרלי לרשומות השטאזי. חלק מ-HVA נחשב לשירות הביון הזר היעיל ביותר במהלך המלחמה הקרה והשני בגודלו אחרי כוחות המודיעין של ברית המועצות. על פי ה-CIA, הוא סיפק עד 80 אחוזים מכל המידע על מדינות נאט"ו לפני ברית ורשה.
קודמיו
בשנת 1951, נוסד שירות המודיעין הזר (APN), בהנהגתו של אנטון אקרמן, כשהוא עבד בכיסוי בתור Institut für wirtschaftswissenschaftliche Forschung (IPW) = המכון למחקר כלכלי. על פי מרקוס וולף, שמונה גרמנים וארבעה "יועצים" סובייטים נכחו ב-1 בספטמבר 1951 בבוהנסדורף ברובע טרפטו-קופניק. ה-APN היה כפוף למשרד החוץ הגרמני. המנהיג הראשון היה אקרמן, סגנו היה ריכרד שטלמן. ראש "היועצים" היה קצין הק.ג.ב. אנדריי גראואר, שלדברי וולף, סטלין הטיל עליו באופן אישי ל"סייע לשיקום".
בשנת 1952 קמה מכללת APN (מכללת HVA מאוחר יותר), שם סוכנים עברו הכשרה וכונו בשם "צופים לשלום" (Kundschafter des Friedens) בז'רגון השטאזי למבצעים במדינות המערב. לקראת סוף השנה עתר אקרמן לעיתון הפוליטביורו של מפלגת השלטון שיחליף אותו, במקומו מונה ולטר אולבריכט.
חובות
תפקידו העיקרי של ה-HVA היה ריגול, שכלל איסוף מודיעין פוליטי, צבאי, כלכלי וטכנולוגי. בין תפקידיה האחרים היו פעילויות נגד סוכנויות הביון המערביות (באמצעות חדירה והסתננות), הכנת פעולות חבלה וכן מבצעים חשאיים כמו הפצת מודיעין כוזב ב"תחום המבצעי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה", כולל מערב ברלין. בתחילת שנות השמונים החל הריגול הצבאי לקבל משמעות. ברית המועצות, הממשל בהנהגת ה-SED של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ומזכיר הביטחון הלאומי אריך מילקה ציפו למידע עליון בנוגע לגילוי מוקדם של הכנות המלחמה מהמדינות המערביות מ-HVA, לאור המתח הגובר בימי המלחמה הקרה.
שיתוף פעולה עם הק.ג.ב
תנאים אופטימליים אפשרו ל-HVA לספק את "שירותי האחות" המזרחיים שלה, במיוחד הק.ג.ב., כמות המודיעין שזרם מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שהייתה חברה אירופית משמעותית ביותר בנאט"ו, היה רב.
תחנת ברליו של הק.ג.ב. התמקמה בברלין-קרלשורסט, כשמטה השירות החשאי של ברית המועצות היה בפוטסדאם-בבלסברג, ובנוסף, הופעלו אנשי קשר לכל מנהלת מחוז. פעולות מוצלחות נגד מטה נאט"ו בבריסל, כמו גם כמה מדינות מערב אירופיות אחרות, כמו בריטניה, תרמו גם הן לחשיבוות ה-HVA. בארצות הברית, להפך, ה-HVA מעולם לא הצליח לפרוץ שום כיוון, מכיוון שהק.ג.ב פעל שם כמעט באופן בלעדי (החדירות המשמעותיות של המודיעין המזרח גרמני, למשל, ל-NSA, מקורן בצוות שהיה מוצב במערב ברלין).
מחלקות
ל-HVA היה תקציב משלה ומיזמים משלה, אשר לא רק סיפקו תעסוקת כיסוי לפעילים שלה, אלא גם תרמו כספים מפעילותם העסקית לתחזוקת השירות. המינהל הראשי טיפל גם בסיכול ריגול. זו הייתה זכות בלעדית של השטאזי בתוך הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אך בעוד שהמינהל הראשי טיפל במשימה זו בתוך צבא העם הלאומי ובכוחות משמר הגבול, המינהל הראשי השביעי טיפל בנושאי סיכול ריגול במשרד הפנים ובמשטרת העם, דיוויזיה XX טיפלה בניסיונות חדירת ריגול בתוך מנגנון המדינה של הרפובליקה והמינהל הראשי השני טיפל בסיכול ריגול בקרב הציבור במזרח גרמניה באופן כללי, ריגול נגדי ב-HVA טופל אך ורק על ידי מחלקה A IX.
מטה
קודמתו של HVA, APN (Außenpolitischer Nachrichtendienst: שירות מודיעין החוץ) התמקם בשנת 1950 בפנקו, אז עברה אל רולנדופר במיטה, ברלין. מטה HVA היה ממוקם מאמצע עד סוף שנות החמישים במתחם הבניין של מפקדת השטאזי ברובע ליכטנברג בברלין. לאחר השלמת בנייני המשרדים החדשים בפינת Ruschestße ו-Frankfurter Allee, הקים HVA את בסיס הפעילות בו. (לאחר 1990 נכנסה סוכנות תעסוקה לבניין. הבניין שעל רחוב פרנקפורטר נמצא בשימוש דויטשה באן. לוגו של חברת דויטשה באן הודבק וניתן להבחין בו בקלות). מחלק המבצעים הטכניים, Sektor Operativ-Technische (OTS), היה ממוקם ברחוב רודרנשטראסה בהוהנשונהאוזן.
הנהגה
מחלקות VII, IX, X וכוח המשימה S הוכפפו ישירות לראש HVA, קולונל גנרל ורנר גרוסמן. קודמו היה קולונל גנרל מרקוס וולף, שהנהיג את ה-HVA במשך 34 שנים עד 1986 וזכה להערכה מקצועית גבוהה בקהילת המודיעין. לראש HVA היו חמישה סגנים. במקרה האחרון, אלה היו הגנרלים הורסט פוגל, היינץ גייר, היינריך טאוכרט ורנר פרוסצקי וכן ראלף-פטר דבו.
ארמנדו מנסנרו
ארמנדו מנסנרו (בספרדית: Armando Manzanero; 7 בדצמבר 1935 – 28 בדצמבר 2020) היה מוזיקאי ומלחין לטינו-אמריקאי, שהיה מקובל כמלחין הרומנטי הבולט ביותר של מקסיקו בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
מנסנרו נולד במרידה, בחצי האי יוקטן שבמקסיקו. בגיל שמונה החל את לימודי המוזיקה בבית הספר לאמנויות היפות (Escuela de Bellas Artes) שבעיר הולדתו. מאוחר יותר הוא העמיק את ידיעותיו המוזיקליות במקסיקו סיטי. ב-1950, בגיל חמש עשרה, הוא חיבר את הלחן הראשון שלו וקרא לו Nunca en el Mundo (אף פעם לא בעולם). ללחן זה קיימות כיום עשרים ואחת גרסאות מוקלטות בשפות שונות. שנה אחר כך הוא החל את הקריירה המקצועית שלו כפסנתרן.
ב-1957 הוחתם מנסנרו כמנהל המוזיקלי של הסניף המקסיקני של חברת CBS העולמית וכמקדם מוזיקלי עבור חברת EMI. שנה אחר כך הוא ליווה בפסנתר אמנים לטינו-אמריקאיים כדוגמת פדרו וארגס (Pedro Vargas), לוצ'ו גטיקה (Lucho Gatica) ורפאל (Raphael).
בשנת 1959, בעידודו של מנהל בחברת התקליטים RCA Victor, הקליט מנסנרו את האלבום הראשון שלו, לו קרא Mi Primera Grabación (התקליט הראשון שלי).
בשנת 1965 הוא זכה במקום הראשון בתחרות הזמר Festival de la Canción (פסטיבל שירים) שנערך במיאמי בשירו Cuando Estoy Contigo (כשאני איתך).
בשנת 1970 תורגם שירו של מנסנרו, Somos Novios, לאנגלית על ידי סיד ויין, המלחין של אלביס פרסלי. את הגרסה האנגלית, It's Impossible (זה בלתי אפשרי), ביצע הזמר פרי קומו והשיר היה מועמד בתחרות פרס גראמי. על הצלחה זו העיב פסק הדין של בית משפט אמריקני, שפסק כנגד מנסנרו, שהואשם בגנבה ספרותית, ואילץ אותו להחזיר את הכספים שקיבל בגין השיר It's Impossible. הייתה זו מהלומה קשה למנסנרו, שחיבר את השיר Somos Novios, עשרים שנה קודם לכך והיה בעצמו קורבן לגנבה ספרותית של הצד המאשים. כיום ידוע שמנסנרו אכן היה מלחין שיר זה והוא הואשם על לא עוול בכפו.
בשנת 1978 הוא זכה במקום הראשון בפסטיבל מיורקה שבספרד עם שירו Señor Amor (מר אהבה). ב-1982 ניתן כבוד מיוחד לשיר Corazón Amigo (ידיד לב) בפסטיבל ימאהה. ב-1993 העניק לו המגזין בילבורד פרס בגין הקריירה המוזיקלית המעולה שלו.
מאז 1982 כיהן מנסנרו כסגן נשיא וכאחד המנהלים הראשיים של הארגון Asociación Nacional de Autores y Compositores ("איגוד המחברים והמלחינים הלאומי" של מקסיקו). עבודתו בתחום זכויות יוצרים חיזקה ארגון זה והעניקה לו מעמד בינלאומי. יצירותיו בוצעו על ידי זמרים כדוגמת פרנק סינטרה, טוני בנט, אלביס פרסלי, פרנק פורסל, פול מוריאה, ריי קוניף, מנואלה טורס (Manoella Torres), מרקו אנטוניו מונייס (Marco Antonio Muñiz), רפאל (Raphael), חוסה חוסה (José José), אנדראה בוצ'לי (Andrea Bocelli), כריסטינה אגילרה, לואיס מיגל (Luis Miguel Gallego Basteri), כריסטיאן קסטרו (Cristian Castro), איל דיבו (Il Divo) ופסנתרנים כדוגמת ראול די בלאסיו (Raúl di Blasio).
ארמנדו מנסנרו הלחין יותר מארבע מאות שירים במהלך חייו, חמישים מהם פרסמו את שמו בעולם. הוא השתתף במספר רב של תוכניות רדיו וטלוויזיה, הקליט מעל ל-30 אלבומים והלחין את הפסקול של מספר סרטים. במהלך חמישים שנות הקריירה המוזיקלית שלו הופיע מנסנרו בכל רחבי אמריקה הלטינית, בייחוד בסאו פאולו (ברזיל), בואנוס איירס (ארגנטינה), אל מטרופוליטן (מקסיקו) תיאטרון טרסה קאררניו בקראקס (ונצואלה), מדיסון סקוור גארדן בניו יורק, ובערים רבות אחרות באירופה ובאסיה.
בין שיריו המפורסמים ביותר: Voy a apagar la luz (אני עומד לכבות את האורות), Contigo Aprendí (איתך למדתי), Adoro (מעריץ), No sé tú (איני יודע אם את...), Por Debajo de la Mesa (מתחת לשולחן), Esta Tarde Vi Llover (אתמול שמעתי את הגשם), Somos Novios (זה בלתי אפשרי), Felicidad (אושר), ו-Nada Personal (דבר אינו אישי).
נפטר ב-28 בדצמבר 2020 ממחלת נגיף קורונה 2019 במהלך מגפת הקורונה במקסיקו.
פין
פין הוא איבר המין הזכרי. הפין משמש להטלת שתן ולקיום יחסי מין.
בעת ההשתנה, השתן עובר משלפוחית השתן דרך השופכה שבמרכז הפין וזורם החוצה.
לקראת קיום יחסי מין הגופים שבפין מתמלאים בדם והוא מתקשה כאשר מתעורר אצל הגבר גירוי מיני. מצב זה נקרא "זקפה". בעת קיום יחסי מין הטרוסקסואליים (עם אישה), הגבר מחדיר את הפין לתוך נרתיק האישה. עם הגעתו לפורקן מיני, נפלטים מהפין תאי זרע לתוך נרתיק האישה, באמצעות נוזל הזרע. הגופים המתמלאים דם בעת זקפה הם שני גופים הנמצאים בחלקו העליון של הפין והסמוכים זה לזה, והחלק הספוגי שבמרכזו, מסביב לשופכה. החלק הספוגי מתרחב לקראת קצה הפין ויוצר את העטרה (בסלנג: "כיפה"), המכוסה בעורלה.
גודל (אורך והיקף) הפין משתנה מגבר לגבר, אבל כל עוד הוא בתחומי הנורמה, אין הגודל משפיע בהכרח על התפקוד המיני. אורך הפין במצב רפוי הוא 9.16 ס"מ בממוצע, ובעת זקפה 13.12 ס"מ. היקפו במצב רפוי הוא 9.31 ס"מ, ובעת זקפה 11.66 ס"מ. הפין כמעט ולא גדל מהלידה ועד תחילת גיל ההתבגרות (גיל 12 לערך).
המילים "פין" או "איבר" משמשות בטקסטים פורמליים כגון ספרי ביולוגיה, אך בלשון הדיבור נפוצות מילות הסלנג "זַיִן" או "בולבול", ובעבר גם "זרג".
מבנה
השופכה, המהווה את החלק האחרון של מערכת השתן, חוצה את הגוף הספוגי לכל אורכו. פתח השופכה נמצא בקצה העטרה. דרך השופכה חולפים השתן ונוזל הזרע. תאי הזרע מיוצרים באשכים ומאוחסנים ביותרת האשך. במהלך השפיכה, תאי זרע, נדחפים החוצה לאורך זוג צינורות זרע, העוברים מעל ומאחורי שלפוחית השתן. נוזלים נוספים שנוצרו בשלפוחית הזרע מצטרפים לתאי הזרע בצינורות הזרע המתחברים בהמשך לבלוטת הערמונית. הערמונית, כמו גם בלוטת קאופר, מוסיפות הפרשות נוספות, ויוצרות את נוזל הזרע, הנפלט מפתח השופכה.
בשונה מיונקים אחרים, בפין האנושי אין עצמות, ובמקומם הוא מסתמך אך ורק על גודש דם כדי להשיג זקפה. הוא אינו יכול לסגת לאחור לתוך המפשעה, ובקרב עולם החי הוא גדול יותר בממוצע ביחס למסת הגוף.
צמיחה והתבגרות
בתחילת גיל ההתבגרות, הפין, שק האשכים והאשכים מתחילים להתפתח. במהלך התהליך, שיער הערווה צומח סביב הפין. במחקר גדול שנערך אודות גודל הפין, לא נמצא הבדל בגודל הפין הממוצע בין גיל 17 לבין גיל 19. מכאן, ניתן להסיק כי הצמיחה של הפין בדרך כלל נפסקת לא יאוחר מגיל 17, ואף קודם לכן. הפין בדרך כלל צומח ישר או בנטייה קלה לאחד הצדדים ומופיע כך בעת זקפה, אך ייתכנו מקרים של עקמת פין בהם ניתן לטפל בניתוח כאשר הם מפריעים לתפקוד המיני.
זקפה
זקפה היא התקשות הפין הקורית עקב גירוי מיני, אף על פי שזה יכול לקרות גם במצבים שאינם מיניים. המנגנון הפיזיולוגי העיקרי הגורם לזקפה הוא התרחבות העורקים המספקים דם לפין. הפין מתמלא בדם בשלוש הרקמות: זוג הרקמות הזקפתיות והגוף הספוגי. כתוצאה מכך, הפין מתקשה, מתארך ומשנה זווית ("עומד"). רקמת הפין הזקוף יוצרת לחץ כנגד הוורידים הנושאים דם אל מחוץ לפין. עקב כך, יותר דם נכנס מאשר יוצא, עד שמושג שיווי משקל: כמות הדם הנכנסת זהה בכמותה לכמות הדם היוצאת. זקפה קבועה בגודלה אפשרית בשיווי משקל זה.
במקרים מסוימים ניתן לגרום לזקפה על ידי תרופות ממשפחת מעכבי האנזים פוספודיאסטראז PDE-5, המרחיבות את כלי הדם בפין וכתוצאה מכך מוגברת זרימת הדם לאיבר המין ומתקבלת זקפה.
הזקפה מאפשרת קיום יחסי מין ופעילויות מיניות אחרות.
זווית הזקפה
מרבית הזקפות מצביעות לכיוון מעלה. על אף זאת, מקובל ונורמלי שהפין יהיה כמעט אנכי או כמעט אופקי, בתלות במתח שמפעילה הרצועה התומכת.
הטבלה הבאה מציגה את שכיחות הזוויות השונות של הזקפה כאשר הגבר עומד מתוך מדגם של 1,564 גברים בני 20 עד 69. בטבלה, 0 מעלות הוא פין המצביע ישר לכיוון הבטן, 90 מעלות הוא פין אופקי המצביע ישר קדימה ו-180 מעלות הוא פין המצביע לכיוון הרגליים. מהטבלה ברור כי פין המצביע מעלה הוא הזווית הנפוצה ביותר.
שפיכה
שפיכה היא פליטה של נוזל זרע מן הפין, היא בדרך כלל מלווה באורגזמה ונגרמת כתוצאה מגירוי מיני. לעיתים נדירות, שפיכה עשויה לקרות עקב מחלת הערמונית. שפיכה עשויה לקרות גם באופן ספונטני במהלך השינה (קרי לילה). כשל שפיכה (anejaculation) מתאר מצב של חוסר יכולת להגיע לשפיכה.
שפיכה מורכבת משני שלבים. בשלב הראשון רפלקס השפיכה נמצא תחת שליטה של מערכת העצבים הסימפתטית, בעוד בשלב השני השליטה נמצאת בידי רפלקס השדרה ברמת העצבים של עמוד השדרה.
מילה
השינוי הנפוץ ביותר המתבצע בפין בצורה מכוונת הוא מילה, שהיא הסרה חלקית או מלאה של העורלה, מסיבות תרבותיות, דתיות או רפואיות. ביהדות מקובלת מילת תינוקות. האסלאם אינו קובע גיל למילה, אך מחייב לערוך אותה לפני שהילד מגיע לבגרות. רוב הזרמים הנוצריים נוקטים עמדה נייטרלית בנוגע למילה, ואין בהם חיוב או איסור לגבי נוהג זה. בקרב עמים במרכז אפריקה ובדרומה ובמקומות נוספים מקובלת מילה כנוהג חברתי. מבוגרים העוברים מילה נדרשים להתנזר מיחסי מין ומאוננות למשך 4 עד 6 שבועות כדי לאפשר לפצע להחלים.
יש מחלוקת סביב המילה. תומכים טוענים, למשל, כי היא מעניקה יתרונות בריאותיים חשובים העולים על הסיכונים, כי היא משפרת את התפקוד המיני, כי שיעור הסיבוכים נמוך כאשר הניתוח מבוצע על ידי אדם מנוסה וכי ניתן לבצע את הניתוח בצורה הטובה ביותר בגיל הינקות. מתנגדים טוענים, למשל, כי המילה מסוכנת, פוגעת בתפקוד הפין ובתפקוד המיני של הנימול, כואבת מאוד, וכי כאשר היא מבוצעת בתינוקות ובילדים היא גם מפרה את זכויותיהם.
שיכון עובדים
לאור המשבר הכלכלי שתקף את חברת העובדים בסוף שנות ה-80, הוחלט ב-1989 לאחד את החברה עם החברה ההסתדרותית "סולל בונה" לחברת "שיכון ובינוי". בשנת 1996 נמכר חלקה של ההסתדרות בחברה לעובדי החברה ולחברת "אריסון השקעות" (בבעלות תד אריסון), במסגרת הפרטה רחבת היקף של נכסי ההסתדרות.
היסטוריה
בתקופת העליות הראשונה והשנייה הופנו עיקר מאמציהם של הפועלים העבריים לאפיקי החקלאות וההתיישבות. התעשייה טרם הייתה מפותחת בערים ובמקצוע הבניה עבדו בעיקר פועלים ערבים. עם תחילת העלייה השלישית התפתח היישוב העירוני העברי, ואיתו הגיעה תעשייה יהודית רחבה יותר שפתחה אפיקים להתיישבות פועלית עברית בערים. גם מקצוע הבניה הלך ונכבש על ידי הפועלים העבריים שמספרם גדל בהתמדה. פועלים רבים יותר ויותר ראו בעיר את יעדם. בין השנים 1923–1925 אומנם נסתמנה עלייה בהיקף הבנייה בארץ ישראל, אך במקביל עלה מחירן, ונסתמנה מצוקת דיור בקרב ציבור הפועלים העירוניים. כ-85% מן המשפחות העובדות בעיר התגוררו בדירת חדר אחד, והצפיפות הממוצעת בקרב מעמד זה עמדה על 3 נפשות בחדר. החל בשנת 1921 החלו לדבר בהסתדרות ובתנועת העבודה על יצירת פתרונות דיור אפשריים, והרעיון של יצירת שכונות עובדים שמטרותיהן הן פתרון למצב הקיים והן יצירת מרכזים פועליים של תרבות פועלית בעיר - מרכזים עירוניים של תנועת העבודה. בקיץ שנת 1922 הוקמה שכונת העובדים הראשונה - שכונת בורוכוב, שנבנתה על ידי פועלים שיצאו מתל אביב ומנתה 22 בתים. השכונה גדלה לאט וכעבור 6 שנים מנתה 80 בתים. בשכונה ראשונה זו התבטאו כבר כמה מהעקרונות שהנחו את שיכוני העובדים בהמשך:
בין השנים 1924–1925 נעשו ניסיונות נוספים להתארגנות של מאות פועלים לבניית שכונות עובדים אך קשיים בהשגת קרקעות, חוסר ניסיון והיעדר טיפול מרוכז הכשילו רבים מניסיונות אלו. בקיץ 1927 הוחלט בהסתדרות על הקמת גוף שירכז את הטיפול בהקמת שכונות העובדים - "המרכז לשכונות עובדים" (ליאו קדמן עמד בראשו). בתחילה נבנו שכונות הפועלים במתכונת של בתים פרטיים עם משק עזר על מגרשים של כחצי דונם. בתל אביב הוקמו כתשע שכונות שכאלו. כאשר מחיר הקרקע העירונית עלה החליטו במרכז להתחיל בבניית בנייני מגורים. בניין המגורים הראשון נבנה בתל אביב בשנת 1931 ונקרא בשם שהציע דוד רמז "מעונות עובדים". רבים ממנהיגי תנועת העבודה היו מהראשונים לעבור למסגרת מעונות העובדים - ביניהם דוד רמז עצמו ובן-גוריון. בשנת 1934 כבר נבנו כ-400 מעונות עובדים. בשלב זה חלו כמה שינויים משמעותיים במפעל הבינוי:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במפעלי "שיכון" כ-3,270 משפחות. בתקופת המלחמה נעצרה הבניה בארץ, אולם "שיכון" הכשירו את הקרקע להגברה מאסיבית של הבניה עם סיום המלחמה, על ידי רכישת קרקעות וגיוס כספים לבניה של כ-10,000 יחידות דיור חדשות וכן על ידי הכשרת הקרקעות וארגון העובדים העתידים להשתכן בהן. בשנת 1945 בנתה "שיכון" כ-1,000 דירות להשכרה לעולים, והיו לגוף הראשון שבנה בהיקף רחב על מנת להשכיר דירות לעולים בדמי שכירות וללא תשלום דמי מפתח. בין יולי 1945 למועד הקמת המדינה נבנו עוד כ-3,300 יחידות דיור.
נוה עובד
בשנת 1943 הוקמה חברת "נוה עובד" במושבות, על ידי חברת העובדים והמרכז החקלאי. בעיית הדיור במושבות התעוררה זמן רב לאחר שהיא התעוררה בערים - רק לאחר התרחבות ענף הפרדסנות שמשך ציבור פועלים גדול שביקש להשתקע בקירוב למקום עבודתו, וגדילת המושבות בייחוד באזור השפלה. פועלי המושבות ביקשו לא רק ליצור מבני מגורים - אלא גם להגדיל את מקורות פרנסתם על ידי הקמת "משקי עזר". עד הקמת המדינה היה היקף הבניה של חברת נוה עובד קטן יחסית - כ-1,200 יחידות דיור, אולם בין 1949 ל-1954 בנתה החברה כ-70 שכונות ב-31 יישובים, בנייה שמנתה כ-14,000 בתים ודירות.
מיזוג חברות השיכון
הקמת מדינת ישראל, ופתיחת שערי הארץ לעלייה הגבירה באופן דרסטי את ביקוש הדירות. הממשלה עמדה מול בעיה גדולה של שיכון מאות אלפי עולים חדשים - ועם זאת - לדאוג לתנאי הדיור הנמוכים של המתיישבים הוותיקים. ההסתדרות נרתמה למשימה והחליטה על איחוד שתי חברות השיכון של חברת העובדים - "שיכון" ו"נוה עובד" לחברה הסתדרותית אחת - "שיכון עובדים בע"מ" שהחלה לפעול בראשית 1955.
שכון העולים
במהלך מלחמת העצמאות פנה מנהל חברת "שיכון" זליג לבון אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה לתכנון תוכנית ארצית לשיכון ציבורי לעולים, לצד תוכנית לשיכון החיילים שישתחררו עם תום המלחמה.
מתוך ניסיונה בבניית דירות להשכרה עבור עולים, הציעה חברת "שיכון" לממשלה להקים חברה ממלכתית שתעסוק בעניין. הצעה זו הייתה הבסיס להקמת חברת "עמידר". חברות השיכון ההסתדרותיות, היו שותפות במשך תקופה מסוימת בהנהלת החברה הממשלתית ואף בנו עבורה אלפי דירות. מלבד זאת הם הוסיפו גם בבנייתן העצמית של דירות למטרה זו והקימו כ-22,000 דירות למטרת השכרה לעולים. גישתה של "שיכון עובדים" לסוגיית השיכון לעולים הייתה שונה משל שאר הגופים שעסקו בפתרון סוגיה זו. הדירות שנבנו עבור עולים במסגרת מפעלי "שיכון עובדים" לא נבנו בשיכונים נפרדים - אלא יחד עם דירות המתיישבים הוותיקים, וזאת על מנת לעודד אינטגרציה וקליטה. כמו כן כלל הדירות שנבנו עבור עולים נבנו במתכונת של בתי קבע בגודל של דירה רגילה.
שיכון ותיקים
מלבד הצורך בבניה עבור עולים חדשים, נותרו גם רבים מבני העלייה השלישית, ואף חלק מעולי העלייה השנייה, ללא פתרון דיור ראוי. ההסתדרות החליטה להקים מפעל שיכון לוותיקי ההסתדרות, והטילה את המשימה על "שיכון עובדים" בשיתוף עם "סולל בונה". מפעל זה נערך בין השנים 1950–1952 ובמסגרתו נבנו 10,300 דירות (מתוכן: 5,350 בערים, 1,500 במושבות ו-3,500 בקיבוצים). הדירות נבנו במתכונת של 2 וחצי חדרים ומרפסת שירות, ועלו 1,000-1,500 ל"י (מתוכן 500 נתנו כמשכנתא מהמדינה). במסגרת מפעל זה נבנו גם כ-1,000 דירות לבקשת צה"ל למשפחות חיילי הקבע.
השיכון העממי
לאור הצלחת מפעלי השיכון, החליטה הממשלה להמשיך ולפתח בניה לשם שיכונם של אלו שלא נכללו במפעלים עד כה. הממשלה קיבלה את הצעת חברת "שיכון עובדים" להקמת מפעל שיכון עממי (שבהמשך נקרא "שיכון בחיסכון"). עד סוף 1959 נבנו במסגרת מפעל זה כ-13,000 דירות, ועוד כ-12,000 נבנו במסגרת של שיכון פועלים רגיל.
"תוכניות הדגל" של מפעלי ה"שיכון העממי" ו"שיכון ותיקים", היו בשלוש שכונות "הסתדרותיות" באזור חיפה: קרית-עמל שבטבעון, קרית-חיים מזרחית ובתל אביב - שכונת יד-אליהו, אשר כונתה "קריית אליהו".
טולמור דיו
טולמור דיו (באנגלית: Tullamore Dew) הוא ויסקי בלנדד אירי. טולמור דיו זוקק לראשונה בשנת 1829 בעיירה טולמור שבמחוז אופאלי (באנגלית: Offaly) במרכזה של אירלנד. השם מורכב משם העיר בה זוקק הוויסיקי לראשונה וראשי התיבות - Dew של שמו של המנהל והבעלים הראשונים, Daniel E Williams של המזקקה.
מותגים שונים של המזקקה זכו בפרסים שונים, בין השאר:
המשרד לענייני נשים (גמביה)
המשרד לענייני נשים הוא תפקיד שר בממשלת גמביה, בדרך כלל מוחזק על ידי סגן הנשיא.
היסטוריה
המשרד הוקם על ידי יחיא ג'אמה, הנשיא השני של גמביה, לאחר ההפיכה הצבאית ביולי 1996. הוא מינה לשרה את סגנית הנשיא, איזאטו נג'י-סיידי. בתקופת שלטון הנשיא הנוכחי אדאמה בארו: סגנית הנשיא, השרה פאטומטה טמבג'אנג מפברואר 2017 עד יוני 2018.
ביוני 2018 מונה לסגן הנשיא והשר לענייני נשיאות אוזאינאו דרבוי עד יוני הוא כיהן כשר החוץ. במרץ 2019 הוא פרש לטובת ההתמודדות לנשיאות בבחירות 2021.
מסורן סכיני
מסורן סכיני או מסורן קצר-שן (שם מדעי: Anoxypristis cuspidata) הוא מין בטאי ממשפחת המסורניים בעל חוטם דמוי-מסור. הוא שייך לסוג יחידי.
אורכו של המסורן עד 4.7 מ'. לדג ישנם סנפירי חזה מחודדים וארוכים וצבעו חום עם תחתית אפורה בהירה וסנפירים ורודים. החוטם ישר עם שיניים קצרות בולטות בלסת העליונה.
ג'ון פרדריק לואיס
את רוב חייו הבוגרים העביר מחוץ לאנגליה, הוא שהה בספרד ובמרוקו בין השנים 1832-1834 וב-1837 עזב שוב את אנגליה למשך 14 שנים בהן ביקר באיטליה, יוון והלבנט וב-1841 קבע את מגוריו בקהיר למשך עשר שנים.
היצירות שהציג אחרי שובו לאנגליה (ב-1851) זכו להערכה רבה אך לא היו רווחיות. הוא השתייך לקבוצת הפרה-רפאילטים, וצייר מחזות רבות מחיי היומיום בקהיר שמקור ההשראה העיקרי שלהן היה ביתו בקהיר. מבקריו טענו שהדמויות הערביות בציוריו נראות מעט אנגליות. בשנים 1856–1858 כיהן כנשיא אגודת ציירי צבעי מים המלכותית.
סרפינו דה טיבולי
סרפינו דה טיבולי (באיטלקית: Serafino De Tivoli; מרץ 1826 – 1892) היה צייר איטלקי ממוצא יהודי מקבוצת מאקיאיולי.
קורות חיים
דה טיבולי נולד בליבורנו. הוא למד ספרות בבית ספר פרטי דתי בפירנצה, ולאחר מכן החל את הכשרתו האמנותית בהנהלת קרלו מרקו הזקן. הוא פגש את ויטו ד'אנקונה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 והצטרף אליו לציור נופים באוויר הפתוח.
בשנת 1848 הוא נלחם כמתנדב טוסקני עם ג'וזפה גריבלדי בריסורג'ימנטו. בשנת 1855, ציוריו שהוצגו בתערוכה בפירנצה הביאו אותו לתשומת ליבם של האמנים שפקדו את בית הקפה מיכלאנג'ולו בפירנצה (כולל אלה שלימים יתפרסמו כקבוצת מאקיאיולי). באותה שנה נסע לפריז, שם התרשם מאוד מציורי אסכולת ברביזון. הוא ראה בריאליזם ובקיארוסקורו העוצמתי שלהם אמצעי לחידוש האמנות בעידן המודרני. עם שובו לפירנצה העביר את ההתלהבות החדשה הזו לחבריו, שאימצו במהירות את רעיונותיו. כהוקרה על ההשפעה שהייתה לו על חבריו האמנים בפירנצה כינה אותו טלמאקו סיניוריני "אבי המקיה". דה טיבולי ערך ביקורים נוספים בפריז, ובשנת 1863 הציג תערוכה ב"סלון דה רפוזה". בשנת 1873 עבר לפריז, שם פגש אמנים כגון טיסו ופיסארו, והפך לחברו הקרוב של דגה. הוא חזר לפירנצה בשנת 1890, שם חי בבידוד יחסי עד מותו בשנת 1892.
איירין קארה
איירין קארה אסקאלרה (Irene Cara Escalera; 18 במרץ 1959 – 25 בנובמבר 2022) הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשנת 1984 בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר על השיר "Flashdance... What a Feeling". ידועה גם כמבצעת השירים "Out Here on My Own" ו- "Fame", מתוך הסרט "תהילה (Fame)" שבו השתתפה.
ביוגרפיה
קארה נולדה בברונקס לאב פוארטו ריקני ולאם אמריקאית ממוצא קובני, ולה שתי אחיות ושני אחים. בגיל שלוש נמנתה קארה עם חמישיית הגמר בתחרות מיס אמריקה הקטנה. החלה לנגן על פסנתר לפי שמיעה בגיל צעיר ולאחר מכן החלה ללמוד מוזיקה, משחק וריקוד.
קריירה
קארה הופיעה בתוכניות טלוויזיה עוד כילדה, תחילה בתוכניות בספרדית, ולאחר מכן גם בתוכניות באנגלית, לרבות The Electric Company ב-PBS. הקליטה שני אלבומים כבר בתקופת ילדותה והשתתפה במופע מחווה לדיוק אלינגטון לצד סטיבי וונדר, סמי דייוויס ג'וניור ורוברטה פלאק. כמו כן השתתפה במחזות זמר בברודוויי ובאוף ברודוויי, ובתוכנית הטלוויזיה Love of Life (בשנות ה-70). בשנת 1975 השתתפה בסרט הקולנוע Aaron Loves Angela, ובשנת 1976 בסרט Sparkle, בשניהם בתפקידים ראשיים. ב-1979 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "שורשים: הדורות הבאים" וב-1980 בסדרה "טרגדיה בגיאנה: סיפורו של ג'ים ג'ונס".
בשנת 1980 זינקה הקריירה של קארה בעקבות השתתפותה בסרט "תהילה". קארה לוהקה תחילה כרקדנית, אך לאחר שהמפיקים שמעו את שירתה התסריט שוכתב כך שדמותה בסרט, קוקו הרננדז, הפכה לדמות ראשית. בדמותה של קוקו הרננדז ביצעה את שיר הנושא של הסרט "Fame", ואת הסינגל השני של הסרט "Out Here on My Own". שני השירים הללו הציבו את פסקול הסרט בראש המצעדים במעמד של מולטי-פלטינה. שני השירים היו מועמדים לאוסקר בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1980. הייתה זו הפעם הראשונה ששני שירים מאותו סרט של אותו מבצע מועמדים לפרס באותה הקטגוריה. השיר "Fame" זכה בפרס. בשנת 1980 הייתה קארה מועמדת לפרס גראמי בשתי קטגוריות – זמרת חדשה וזמרת פופ, ולפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה במחזמר. המגזין בילבורד העניק לה את התואר הסולנית החדשה הטובה ביותר, והמגזין קשבוקס העניק לה את התארים – הזמרת המבטיחה ביותר והזמרת הטובה ביותר. קארה התבקשה על ידי מפיקי סדרת הטלוויזיה "תהילה" להמשיך ולשחק את דמותה של קוקו הרננדז. קארה סירבה, על מנת שתוכל להתמקד בקריירה המוזיקלית שלה, ואת התפקיד קיבלה אריקה גימפל.
ב-1980 השתתפה קארה בסיבוב ההופעות של המחזמר The Wiz, בתפקיד דורותי. בשנת 1981 לוהקה לקומדיית מצבים בכיכובה ב-NBC, אולם חרף הצלחת הפיילוט החליטה הרשת שלא לשדר את הסדרה. בשנת 1982 זכתה בפרס השחקנית הטובה של הארגון הלאומי לקידום אנשים צבעונים על תפקידה בסרט הטלוויזיה Sister, Sister. בשנת 1983 הייתה מועמדת לאותו הפרס בגין תפקידה בסרט הטלוויזיה For Us the Living: The Medgar Evers Story ("סיפורו של מדגר אוורס"). בסרט היא גילמה את מירלי אוורס אשתו של מדגר. בשנת 1983 גילמה את עצמה בסרט הקולנוע D.C. Cab לצד אדם בולדווין ומיסטר טי.
בשנת 1983 הגיעה הקריירה של קארה לשיאה כאשר ביצעה את שיר הנושא לסרט פלאשדנס, שאת מילותיו כתבה עם קית' פורסי ללחן של ג'ורג'ו מורודר. השיר הגיע לראש המצעדים, זכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ב-1983 ובפרס גלובוס הזהב לשיר מקורי ב-1984, וזיכה את קארה בפרס גראמי לביצוע הפופ הנשי הטוב ביותר ב-1984 ובשני פרסי המוזיקה האמריקאית בקטגוריות זמרת האר אנד בי הטובה ביותר וסינגל הפופ הטוב ביותר. קארה הקליטה את השיר פעמיים נוספות – פעם אחת ב-1995 עבור הפסקול של הסרט ללכת עד הסוף, ופעם שנייה ב-2001 במסגרת דואט עם די ג'יי בובו.