cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלריטה
מלריטה כיום
יהודי מלריטה טמונים בשישה בורות שגבולותיהם משורטטים בבהירות. על הבורות ערוגות פרחים שעל טיפוחן אחראי בית הספר בעיירה.
עדות על ימיה האחרונים של יהודי העיירה נמסרה ליוסף אהרונסון מהוד השרון, בנו של ישראל אהרונסון ממלריטה. אהרונסון ביקר ביקור שורשים בעיירה בחודש מאי 2006, ושמע את תיאור סופם של יהודי העיירה מפי ולדימיר איבנוביץ, תושב המקום בן 77, שהיה לדבריו עד לרצח.
מיכה לינדנשטראוס
מיכה (מיכאל) לינדנשטראוס (28 ביוני 1937 – 2 במאי 2019) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה וכמבקר המדינה.
נעוריו
לינדשטראוס למד בגימנסיה ביאליק בחיפה ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיו שיחק כשוער קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים. בנוסף, כיהן כמזכיר תא הסטודנטים של מפא"י עד שהודח, וכיו"ר ארגון הסטודנטים של חברי ההסתדרות.
בנובמבר 1960, בשנת לימודיו הרביעית, מונה לינדנשטראוס לדובר מועצת פועלי ירושלים. כחובב צעדות, יזם את צעדת ירושלים ביום העצמאות של 1963. בשנת 1964 כיהן כמזכיר הפועל ירושלים בנוסף לתפקידו כדובר. באותה שנה הוציא ספר על חיי הסטודנטים באוניברסיטה, המבוסס על חוויותיו בפוליטיקה ואכזבתו ממנה.
בשנת 1965 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
כתיבה
בשנות ה-60 כתב כמה ספרי פרוזה: "עדר בשדה האש: תסכית" (1960), "שלושה צעירים באפור" (1964), "משפט שבלב: סיפורים" (1970) וכן פרסם סיפורים קצרים בעיתון מעריב. כסופר צעיר השתתף בתחרות סיפורים קצרים שערך עיתון "הבוקר". סיפורו,"הבית האפור, בואכה איילה" זיכה אותו במלגת לימודים למשך שנה באוניברסיטה העברית.
קריירה משפטית
לינדנשטראוס כיהן כתובע צבאי וכיועץ המשפטי של נפת השומרון. במסגרת עבודתו זו שימש כתובע במשפטים רבים של מחבלים ופעילי פת"ח. לינדנשטראוס פעל ליצירת קשרים עם האוכלוסייה האזרחית ביהודה ושומרון. הוא הזמין את עורכי הדין הערביים להכיר את בתי הדין הצבאיים ושכנע אותם להפסיק את החרם על מערכת המשפט הצבאית. במאי 1970 נתמנה לעוזר לענייני השטחים של השר שמעון פרס שהיה ממונה על השטחים המוחזקים, תפקיד בו עסק בפיתוח תשתיות ועידוד הכלכלה בשטחים. במסגרת תפקידו הוא היה מנכ"ל קרן הנאמנות למען הפליטים.
באמצע 1971 נתמנה לשופט בבית משפט צבאי, בדרגת רב-סרן. ב-1972 מונה לשופט תעבורה. באפריל 1975 מונה לשופט בבית משפט השלום בחיפה ומאז גר בעיר. כשופט שלום הוא קרא מספר פעמים להסדיר מתן פיצויים לאנשים שנעצרו במעצר שווא.
בשנת 1981 מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בחיפה, ב-17 במרץ 1982 מונה לשופט קבוע בבית המשפט המחוזי בנצרת ולקראת סוף שנות ה-80 עבר לחיפה. במקביל לכהונתו כשופט בבית המשפט המחוזי היה יושב ראש התנועה לארץ ישראל טובה. במהלך כהונתו בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי שימש שנים רבות גם כשופט נוער. בשנת 1995 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה וב-1999 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בעיר, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2005.
בהמשך מונה גם ליושב ראש נציגות השופטים בישראל. שמו עלה לכותרות כאשר זיכה את נאשמי פרשת האונס בשמרת בפסק דין שנהפך על ידי בית המשפט העליון. כיו"ר נציגות השופטים בישראל התפרסם במאבקו הנחרץ לביטול משוב השופטים של לשכת עורכי הדין בישראל והיה ממובילי חרם השופטים על אירועי הלשכה.
פסיקתו בנושא האונס בשמרת
לינדנשטראוס היה שופט בית המשפט המחוזי בחיפה במשפט האונס בשמרת ב-1992. הוא זיכה מחמת הספק את שמונת המואשמים באונס קבוצתי, תוך שטען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה: כמו כן קבע כי כיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס. זאת קבע על סמך העובדה כי הנאנסת קיימה בעבר יחסי מין אינטימיים עם נערים בוגרים ממנה. לבסוף, ביקר לינדנשטראוס גם את הגשת התלונה המאוחרת של המתלוננת: ״מכל מקום, ספק בעיני אם בנתונים אלו יש הגיון בטענת המתלוננת כי 'מילאה פיה מים' ונכנעה לנאשמים מחשש ה'פרסום ברבים' ופגיעה בשמה הטוב".
מבקר המדינה
לקראת פרישתו של מבקר המדינה אליעזר גולדברג היה לינדנשטראוס המועמד היחיד לתפקיד. הוא נבחר במאי 2005 ברוב של 59 חברי הכנסת לעומת 29 מתנגדים ונכנס לתפקידו ביולי 2005.
כמבקר המדינה ראה במאבק בשחיתות השלטונית אחד מתפקידיו העיקריים, וביחד עם יועצו לענייני שחיתות יעקב בורובסקי התייחס בחומרה לשחיתות השלטונית ובניגוד למבקרים קודמים נטה לבצע גם תחקירי ביניים ולפרסמם בתקשורת. מהלכים אלו הובילו להתנגדות מגורמים רבים שטענו כי תפקידו של המבקר אינו ליזום חקירות בדומה למשטרה ולקדם הגשת כתבי אישום, אלא רק להציג אי-סדרים. מנגד טוענים תומכיו כי כל שעשו מבקרי המדינה הקודמים היה לפרסם דו"ח שנתי שעורר אמנם רעש בתקשורת במשך מספר ימים אולם לאחר מכן התעלמו ממנו, כך שעל המבקר לפרסם את ממצאיו לעיתים תכופות.
לינדנשטראוס הקים את האגף לתפקידים מיוחדים שהתמחה בחקירות שחיתות וטוהר המידות ומנה כעשרה עובדים. בתקופת כהונתו של לינדנשטראוס היה האגף אחראי לחלק מחקירות השחיתות נגד ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט.
עלו טענות רבות כי לינדנשטראוס רודף תקשורת ופרסום עד כדי פגיעה בחקירות משטרתיות. בין משמיעי ביקורת זו נמנים אנשי תקשורת בכירים כנחום ברנע, יואל מרקוס ובן כספית.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2009 על פועלו כמבקר המדינה. קיבל תואר כבוד של האיגוד הישראלי לאיכות בשנת 2010. בתחילת 2011 מילא תפקיד מרכזי בביטול מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל. בשנת 2012 הוענק לו אות המופת על ידי עמותת אומ"ץ - אזרחים למען מנהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
לאחר פרישתו
לאחר שסיים את תפקידו כמבקר המדינה, לימד שני קורסים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה. ציפי לבני הציעה לו להצטרף אליה במקום השני ברשימתה, אולם הוא סירב לכך בעקבות התנגדות בני משפחתו.
באוקטובר 2013 נבחר מיכה לינדנשטראוס לכהן כיו"ר עמותת "שקיפות בינלאומית - ישראל" (שבי"ל), שמטרתה קידום נורמות של אתיקה ושקיפות כחלק מהמאבק לצמצום השחיתות בחברה הישראלית. עמותה זאת היא השלוחה הישראלית של ארגון "שקיפות בינלאומית" העולמי. ב-2016 קיבל את אות יקיר חיפה.
משפחתו ומותו
מיכה לינדנשטראוס היה נשוי ואב לשלוש בנות. בתו, אילונה לינדנשטראוס-אריאלי, היא שופטת. בן דודו הוא המתמטיקאי יורם לינדנשטראוס.
לינדנשטראוס נפטר ב-2 במאי 2019.
קישורים חיצוניים
מסיפוריו:
לוננבורג (נובה סקוטיה)
לוננבורג (באנגלית: Lunenburg) היא עיירת נמל קנדית במחוז לוננבורג, נובה סקוטיה. העיירה שוכנת על חצי אי במערב מפרת מהון, בחוף הדרומי של הפרובינציה. העיירה היא חלק מהמועצה האזורית הליפקס והיא שוכנת במרחק של כ-90 ק"מ מגבול המחוז.
בשנת 1995 הוענק לעיירה מעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
היסטוריה
היישוב הרשמי הראשון בחצי האי שעליו שוכנת לוננבורג הוקם ב-1753, כאשר מהגרים גרמנים שווייצרים וצרפתים הובאו למקום במסגרת תוכנית בריטית קולוניאלית. במורדות הגבעה המובילה אל הנמל נבנתה אסכלה קשיחה. שמו של היישוב החדש נגזר מהשם של משפחת המלוכה של בראונזוויק-לוננבורג, שממנה יצאו מלכי בריטניה מבית הנובר. בין 1752 ל-1753 הגיעו למקום מהגרים דוברי גרמנית פרוטסטנטים, והם היו הקהילה הגרמנית הצפונית ביותר בצפון אמריקה. כיוון שלוננבורג הייתה מבודדת, המנהגים והשפה הגרמניים שרדו בה לאורך זמן רב.
לוננבורג היא העיירה השנייה שנבנתה לפי מודל קולוניאלי בריטי לאחר הליפקס שנבנתה ב-1749. מודל העיירה היה היבט חשוב במדיניות האימפריאלית של הבריטים, ששאפו להשיג את המרחב התפקודי הנחוץ לצורך תפקוד תקין של המושבות שלהם. מודל זה נוצר על ידי ועדת המסחר והמטעים. תוכנית לוננבורג הורכבה מכל העקרונות של עיירת מודל: רחובות וגושי בניינים הבנויים במבנה גאומטרי קבוע, קיומם של מרחבים ציבוריים, נתינת מענק לצורך בניית ביצורים והבחנה בין אזורים אורבניים ללא-אורבניים. הביצורים של לוננבורג הם המאפיין היחידי שלא שרד מאז הקמתה. במקביל להקמתה נוסדו בעיר קהילות לותרניות ופרסביטריאניות, והן הקהילות הוותיקות ביותר בצפון אמריקה.
כלכלת העיירה התבססה במהלך המאה ה-19 על בניית ספינות ודיג, והתעשיות הללו המשיכו לצמוח במהלך המאה ה-20. באמצע המאה ה-19 יצאו הספינות הראשונות לאזור הגרנד בנקס. בשנות ה-70 של המאה ה-19 פותחה במקום מכמורת דיג הנמתחת בין שתי סירות. בשנות ה-20 לוננבורג הייתה העיר המפותחת ביותר מבחינת עיבוד דגים טריים בקנדה. כיום שוכן בעיירה מפעל קנדי שבעבר היה המפעל הגדול ביותר לעיבוד דגים, וכן צי דוגיות לטווח רחוק. לוננבורג היא אחת הערים היחידות בצפון אמריקה שבה נמצאים אומנים המתמחים בבניית ספינות בסגנון המסורתי.
עד לתחילת המאה ה-20 שימשה לוננבורג כמרכז שירותים אזורי עבור כל המחוז, דבר שהתבטא בין השאר בצורך לשלוח מורים ליישובים חדשים בחלק המערבי של המחוז.
תיאור
ההרכב האדריכלי של לוננבורג הוא הומוגני ואחיד. רוב הבניינים (מעל 95%) נבנו מעץ, וברובם נעשה שימוש בשיטת הבנייה קלעים (מונח הנגזר מהקלעים בבית קולנוע) שלא הייתה נפוצה בצפון אמריקה. על אף שהסגנונות האדריכליים בעיירה משקפים כמעט את כל התקופה של ההתיישבות הבריטית הרשמית בקנדה האטלנטית, יש בלוננבורג מגוון מקומות, ציפויי מגן וחלונות גג שאינם מתאימים לסגנון זה.
דפוס בניית בתי המגורים מעץ מופיע גם בבניינים המסחריים ובבניינים הקרובים לים, ואף לכנסיות: כנסיית יוחנן הקדוש האנגליקנית, שנבנתה ב-1754, נחשבת על ידי מומחים רבים לדוגמה טובה מאוד של סגנון הבנייה קרפנטר גותי (סגנון אדריכלי המהווה יישום של התחייה הגותית). כנסיית סנט אנדרוס הפרסביטריאנית שונתה ב-1878, חמישים שנה לאחר שהסתיימה בנייתה.
בעיירה יש לכל הפחות שמונה בניינים שנבנו בסגנון קלעים (מסגרות עץ עם קורות אופקיות) המייצגים את תקופת ההקמה במאה ה-18. הבניינים הללו נבנו בסמיכות זה אל זה ואל הרחובות, כאשר ההגבהה הרחבה יותר פונה כלפי הנמל. שני שלישים מבנייני העיירה מתוארכים לתקופה המתחילה במאה ה-19, כאשר הבניינים העתיקים יותר נבנו בסגנון בנייה אדריכלי המתאים לזה של המאה ה-18. אולם, במחצית השנייה של המאה חוותה העיירה תקופה של צמיחה כלכלית שהתבססה על בניית ספינות ועל דיג. בעלי הרכוש נטו לבנייה בסגנון משוחרר יותר, מגמה שהוגבלה על ידי האופי השמרני של העיירה. רוב הבתים הפרטיים הם מלפני שנות ה-30, כאשר מסורת הבנייה בעץ נמשכת.
הנוף של העיר הנוכחית משמר בצורה כמעט מושלמת את נוף המודל מאמצע המאה ה-18. לפי התוכנית נבנו שישה אזורים שבכל אחד מהם שמונה גושי בניינים, בכל גוש ארבע-עשרה חלקות. כל אחד מהמתיישבים קיבל חלקה עירונית אחת ו"חלקת גן" ששטחה גדול יותר באזור הנמצא מחוץ לתחום העיירה. האזור הציבורי של העיר לא חולק לחלקות. רוחבם של הרחובות הניצבים לנמל הוא 14.6 מטרים ושל אלו המקבילים הוא 12.2 מטרים. החריג היחיד לכלל זה הוא רחוב קינג (הרחוב הראשי בעיירה) הניצב לנמל, שרוחבו 24.4 מטרים.
לורה אינגלס וילדר
לורה אליזבת אינגלס וילדר (באנגלית: Laura Ingalls Wilder; 7 בפברואר 1867 – 10 בפברואר 1957) הייתה סופרת ילדים אמריקאית. בסדרת ספרים מצליחה שכתבה מתארת אינגלס-וילדר בחיוניות ובעושר את חייה כילדה ונערה במשפחת חלוצים במערב התיכון בארצות הברית. סדרת הספרים מתארת בנאמנות רבה למדי את קורות חייה של וילדר, אך היא אינה נאמנה לגמרי לאמת ההיסטורית, וכמה מאורעות הושמטו, אוחדו עם מאורעות אחרים, או שונו במקצת. הספר הידוע ביותר בסדרה הוא "בית קטן בערבה".
ילדות
לורה אליזבת נולדה בעיירה פפין, שבוויסקונסין, לצ'ארלס פיליפ אינגלס (Ingalls) ולקרוליין לייק (קווינר). לפי כמה מקורות הייתה נצר לשושלת יוחסין המשתרעת עד ויליאם הכובש, מלך אנגליה. לורה הייתה אחת מתוך חמישה ילדים: אחותה הגדולה מרי (10 בינואר 1865 – 20 באוקטובר 1928); לורה, השנייה; קרוליין, שכונתה קארי (3 באוגוסט 1870 – 2 ביוני 1946); צ'ארלס פרדריק, שכונה פרדי, נפטר בגיל 10 חודשים (1 בנובמבר 1875 – 27 באוגוסט 1876; וילדר אינה מזכירה אותו בספריה); וגרייס פרל (23 במאי 1877 – 10 בנובמבר 1941).
משפחתה של וילדר הייתה חלק מגל ההתפשטות מערבה בארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-19, וספריה של וילדר מתארים את המקומות השונים בהם חייתה המשפחה. הספר הראשון מבחינה כרונולוגית, "בית קטן ביער הגדול" (Little house in the big woods, 1932) מתאר תקופה זו.
המשפחה חזרה לוויסקונסין בשנת 1871. 3 שנים לאחר מכן, ב-1874, נדדה שוב המשפחה, והפעם מערבה, ובנתה את ביתה לחופי ערוץ השזיף (Plum Creek), ליד העיר Walnut Grove (חורשת האגוז, בתרגום חופשי) במינסוטה. תקופה זו מתוארת בספר "בית קטן על גדות נחל השזיף" (On the Banks of plum Creek, 1937). המגורים ליד העיר איפשרו למרי וללורה להתחיל לימודים מסודרים בבית הספר בעיר. שתיהן התבלטו, לעדותה של לורה, כתלמידות מצטיינות, ולורה החלה להפגין את כושר המנהיגות שהיה טבוע בה.
לאחר כשנתיים, ב-1876, נדדה שוב המשפחה דרומה, ועברה לגור באיווה, ב-Burr Oak. תקופה זו אינה מתועדת בספריה של וילדר. לאחר כשנה שבה המשפחה למינסוטה.
במינסוטה חיה המשפחה בבית שבנה צ'ארלס. בתקופה זו חלתה האחות הגדולה, מרי, ואיבדה את מאור עיניה. וילדר מספרת שמרי חלתה בשנית, אך מזכרונותיה של וילדר ומדיווחים עיתונאים, נראה שמרי איבדה את מאור עיניה כתוצאה מדלקת קרום המוח ויראלית. ספריה של וילדר מציגים אווירה של אופטימיות, בדרך כלל, אך מסתבר שהמשפחה עברה תקופה קשה למדי באותה עת. אולי בשל כך נענה צ'ארלס להצעתה של אחותו, דוסיה, לקבל עבודה עם מניחי מסילת הברזל מערבה, שעבדו באותה עת בדקוטה הצפונית, שהייתה עדיין טריטוריה וטרם הוכרזה כמדינה. תקופה זו מתוארת בספר "בית קטן לחופי אגם הכסף" (By the Shores of Silver Lake, 1939). הבית שבו התגוררו היה הבית הראשון בעיירה דה סמט (De Smet, על שם האב פייר דה סמט, כומר קתולי שפעל בין האינדיאנים במחצית השנייה של המאה ה-19). זו הייתה למעשה התחנה האחרונה בנדודיה של המשפחה. צ'ארלס הגיש תביעה לחלקת אדמה ליד העיר, והחל בהקמת חווה, במרחק של כמה קילומטרים מהעיר.
ספריה הבאים של וילדר מספרים על חייה בעיירה דה-סמט. הספר "החורף הארוך" (The Long Winter, 1940) מתאר את החורף הקשה שעברה משפחת אינגלס בחורף 1880–1881, שבו נותקה מסילת הברזל לעיירה והמשפחה – כמו כל תושבי העיר – נותרו ללא מזון ואספקה. בספר זה פוגשת וילדר לראשונה את בעלה לעתיד, אלמנזו וילדר. אלמנזו יחד עם חברו הצליחו להביא לעיירה, דרך הסופה והשלג, מטען חיוני של חיטה, שהרחיק את הרעב עד להפשרת השלג והגעת הרכבות.
הספר "עיר קטנה בערבה" (Little Town in the Prairie, 1941) מתאר את התיישבותה של המשפחה בעיר. וילדר חוזרת לבית הספר יחד עם קרי ושוב מוכיחה את יכולתה כתלמידה מצטיינת וכמנהיגה (מרי יוצאת ללימודים בקולג' מיוחד לעיוורים, באיווה). הספר מסתיים בהיות וילדר בת 15, כאשר היא מוסמכת כמורה ויוצאת ללמד ביישוב במרחק כ-15 ק"מ מדה-סמט.
נישואין ונדודים
הספר "עיר קטנה בערבה" מתאר את היכרותה של לורה עם אלמנזו וילדר. אלמנזו סייע לה לעבור את התקופה הקשה כמורה ביישוב מנותק ומבודד (בעלת הבית שבו חייתה לורה עברה כנראה התמוטטות עצבים עקב הניתוק והתנאים הפיזיים הקשים), ולאחר כשלוש שנים נענתה לורה לחיזוריו ונישאה לו. על תקופה זו מספרת לורה בספר "These Happy Golden Years" (יצא לאור ב-1943, לא תורגם לעברית).
אלמנזו (13 בפברואר 1857 – 23 באוקטובר 1949) נולד למשפחת חקלאים משגשגת במדינת ניו יורק. יחד עם אחיו, רויאל, ואחותו, אליזה ג'יין, הצטרפו גם הם להתפשטות מערבה, עד שמצאו את מקומם בעיירה דה סמט. וילדר תיארה את ילדותו של אלמנזו בספרה "בן איכרים" (Farmer Boy, יצא לאור ב-1933).
ב-25 באוגוסט 1885 נישאו לורה ואלמנזו. אלמנזו היה מבוגר מלורה בעשר שנים, פער גילאים שלא היה נדיר באותה תקופה. כאישה נשואה, לא הייתה לורה יכולה להמשיך בעבודת ההוראה שלה, כמקובל לגבי נשים נשואות באותה תקופה. הזוג הצעיר חי על אדמתו של אלמנזו בדה-סמט, וכשנה לאחר נישואיהם נולדה בתם, רוז (5 בדצמבר 1886 – 30 באוקטובר 1968).
השנים הראשונות לא עלו יפה. בצורת וברד הרסו את היבול והותירו את הזוג בחובות; ילד שני שנולד נפטר לאחר לידתו (אוגוסט 1889); עומס כבד של עבודה והתקף קשה של דיפתריה הותירו את אלמנזו נכה; תאונה במטבח גרמה לשריפת בית והמתבן.
ב-1894 עברו לורה ואלמנזו לתחנתם האחרונה, חווה במנספילד, מיזורי, שנקראה "חוות הרכס הסלעי" (Rocky Ridge Farm). בתחילה, הייתה החווה שטח סלעי ומיוער, שאפשר קיום בדוחק וכפה על בני הזוג לעסוק בעבודות רבות, מעבר לחווה, כדי לקיים את עצמם; הם נאלצו לחיות בבקתת עץ דלה ונטולת חלונות.
חקלאית, עיתונאית, סופרת
לאחר 16 שנים של עבודה קשה, בשנת 1910, הייתה חוותם של הזוג וילדר מבוססת דיה, כדי שתוכל לאפשר מחיה ממנה בלבד. בני הזוג הפכו את השטח הקשה לחווה משגשגת; למודי ניסיון מר הם לא התבססו רק על החקלאות, אלא פיתחו משק חלב ועוף מצליחים, ומטעי תפוחים. בקתת העץ הוחלפה בבניין אבן גדול ומרשים, בעל עשרה חדרי שינה.
וילדר הפכה עם השנים לסמכות בנושאים חקלאיים. כמי שתמיד הפגינה כושר מנהיגות ומעורבות חברתית, הייתה וילדר מעורבת יותר ויותר בהרצאות לחקלאים באזור. בתה, רוז, שהקריירה שלה כעיתונאית הלכה ופרחה, עודדה את אמה לכתוב, ווילדר החלה בפרסום טור בעיתון מקומי, וזכתה להצלחה רבה; הטור עסק גם בנושאים חקלאיים אך גם בפרשנות לנושאים בחדשות ולהצגת תפיסות העולם של וילדר מנקודת מבט של אישה.
בשנת 1928 החלו לורה ואלמנזו לחשוב על פרישה; הם לא היו אנשים עשירים, אך הצלחתם הכלכלית אפשרה להם תנאים נוחים. ואולם, נפילת המניות בשפל הגדול בשנת 1929 מחקה חלק גדול מהונם, והם מצאו עצמם נתמכים על ידי בתם, רוז.
וילדר כתבה בתחילת שנות ה-30 ספר בשם "בת חלוצים" (Pioneer Girl). הספר היה סיכום של כל נדודי המשפחה, ווילדר כתבה אותו כנראה בעקבות מותן של אמה (ב-1924) ואחותה, מרי (ב-1928), וכנראה גם בשל השפל הגדול. הספר נדחה על ידי כל המוציאים לאור. בשלב זה החל ככל הנראה שיתוף פעולה בין רוז לבין אמה, וילדר; יש להניח שרוז ערכה וסגננה את זכרונותיה של אמה. רוז הפכה חלק מהספר "בת חלוצים" לספר בשם "כשסבתא הייתה ילדה קטנה" (When Grandma was a Little Girl), שהתמקד בעיקר בסיפורים שסיפר אביה של וילדר לה ולמרי. ספר זה הפך לספר הראשון, "בית קטן ביער הגדול".
סדרת הספרים זכתה להצלחה הולכת וגדלה, והביא להכנסה בטוחה וצומחת, בפעם הראשונה בחייהם של הזוג וילדר; הספרים הביאו פרסום, מכתבים, ומעריצים שגם הגיעו בהמוניהם לחוותה של וילדר.
משפחתה של וילדר
לאחר נישואיה של וילדר חשו הוריה כי לא יוכלו יותר לעמוד באחזקת החווה שבה גרו, ועברו לעיירה דה-סמט, שם שימש צ'ארלס כשופט שלום, סגן שריף, ונגר.
שתי אחיותיה הקטנות של וילדר, קרי וגרייס, נישאו וחיו בדה-סמט ובעיירות אחרות במערב התיכון. קרי עבדה כסדרית דפוס, וגרייס כמורה, עד נישואיה. לשתיהן לא היו ילדים. לורה נפטרה בשנת 1957, שמונה שנים אחרי אלמנזו, והאחרונה מכל אחיותיה.
בתה של וילדר, רוז, הייתה כאמור עיתונאית, סופרת, מסאית והוגת דעות, שזכתה להצלחה רבה בזמנה. היא טיילה רבות בעולם וסיפורי המסעות שלה היו פופולריים מאוד. היא הייתה אחת מהוגי הדעות החשובים של המפלגה הליברטריאנית בארצות הברית. גם היא נפטרה ללא ילדים.
חשיבותם של הספרים באתוס האמריקאי
סדרת הספרים שכתבה וילדר זכתה להצלחה רבה מאוד בארצות הברית. כל הבתים שבהם גרו וילדר ומשפחתה, כולל הבית שבו גדל אלמנזו בניו-יורק, שומרו ומשמשים ברובם כמוזיאונים. פריטים רבים מאוד של המשפחה נשמרים, ואתרי אינטרנט רבים מוקדשים לתיאורים נרחבים של וילדר ומשפחתה.
אוטוביוגרפיה
בשנים 1929–1930 החלה וילדר לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, ילדת חלוצים (באנגלית: Pioneer Girl), כאשר הייתה בשנות השישים המוקדמות לחייה. אך בתי הוצאה לאור לא התעניינו והספר לא פורסם. את מרבית הסיפורים וילדר כללה בסיפורי הילדים שכתבה לאחר מכן, אך האוטוביוגרפיה כללה מקרים שהיא הרגישה שאינם מתאימים לילדים, כמו מקרה בו איש נשרף למוות כאשר ניסה להדליק סיגר בעודו ספוג אדי אלכוהול, ומקרה אחר של אלימות קיצונית של חנווני כלפי אשתו, כאשר גרר אותה בשערה לחדר והצית את הבית.
באוקטובר 2014 יצא לאור בפעם הראשונה ספר האוטוביוגרפיה של הסופרת הנערצת. הספר מפורסם על ידי האגודה ההיסטורית של דרום דקוטה, וכולל מחקר היסטורי, צילומים, מפות, מידע ממרשם האוכלוסין, ועוד. המהדורה המבוארת היא תוצאה של פרויקט מתמשך הקרוי The Pioneer Girl Project על שם הספר Pioneer Girl.
ספרי בית קטן בערבה
שני הספרים האחרונים לא תורגמו לעברית.
ועידת הלסינגפורס
ועידת הלסינגפורס היא ועידה ציונית, שנערכה בהלסינקי בשנת 1906. במסגרת הוועידה, נתקבלו החלטות מפורשות על פעולת ההסתדרות הציונית לארצותיה השונות, לשיפור מעמדן של הקהילות היהודיות בפזורה, והבטחת הזכויות של היהודים בארצות השונות. „הלסינגפורס״ הוא שמה השוודי של הלסינקי.
בתגובה למאבק הפוליטי המחמיר ברוסיה, שבא לביטוי במהפכת 1905 ובפרעות ביהודים, למשל פוגרום באודסה והפוגרום השני בקישינב, הוחלט על כינוס הוועידה השלישית של 'ציוני רוסיה', שתמכו לאורך כל הדרך בכך שהתנועה הציונית תטפל גם ב'עבודת ההווה' (המדיניות הארצית), קרי חיי היהודים בהווה - בגולה, ולא רק בתכנון העתיד בארץ ישראל. ממארגני הוועידה ומנסח החלטותיה היה זאב ז'בוטינסקי, המכתיר בזיכרונותיו את הוועידה 'פסגת נעורי הציוניים', בראש הוועידה ישב ד"ר יחיאל צ'לנוב. במקביל לוועידת ציוני רוסיה התכנסה ב-1906 בקרקוב ועידת קרקוב של ציוני האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע
הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה הייתה ועידת ורשה, הוועידה השנייה הייתה ועידת מינסק.
בקונגרס הציוני השביעי, שהתכנס ב-27 ביולי 1905 בבזל, הוחלט לשלול כל רעיון התיישבות מלבד ארץ ישראל, החוגים הציוניים ברוסיה, בדומה לאחיהם באוסטריה, לא הצליחו למצוא את נקודת האיזון בין מטרת הציונות לעתיד לבוא לבין התמודדות עם בעיות נוכחיות שמחייבות פעילות של התנועה בגולה (המדיניות הארצית, שתיקרא מאוחר יותר "עבודת ההווה").
היזמה לכינוס הוועידה באה מאנשי העיתונות הציונית. באותה תקופה יצאו לאור שלושה עיתונים ציונים ברוסיה, היו אלו: כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני בעריכתו של אברהם אידלסון שיצא לאור בפטרבורג בשפה הרוסית, דאס יודישע פאלק בעריכתו של יוסף לוריא שיצא לאור בווילנה ביידיש, גלוס ז'ידובסקי בעריכתו של נח דוידסון שיצא לאור בוורשה בפולנית.
נקודת המוצא המשותפת לכל הזרמים הציוניים הייתה שלילת הגלות, כלומר מטרת התנועה הציונית היא יציאה מהגלות. אולם התקיים דיון בשאלה מה יחס התנועה הציונית למצב היהודים בגלות, כל עוד חי הציבור היהודי בגלות. האם יש לפעול בכיוון תחייה לאומית בגלות ולפעול למען הישגים לאומיים,
ההנהגה הוותיקה של חובבי ציון ובראשה מנחם אוסישקין ויחיאל צ'לנוב, כונתה ציוני ציון, כי לגישתם, על התנועה הציונית לעסוק אך ורק בנושאי ארץ ישראל והשגת הצ'ארטר שרצה הרצל.
מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית (שכונתה "סיימיסטים" וגם "סרפ" - תחיה) תמכה באוטונומיה לאומית פוליטית פרסונלית ליהודי רוסיה, לדעתם הציונות היא היעד הסופי והדרך להשגתה היא הקמת הלאום העברי בגולה, כאשר הלאום העברי יתבסס ויצבור זכויות, יוכל לדעתם לבנות מדינה.
בר בורוכוב, ופועלי-ציון צידדו ב"נוֹרמליזציה של הגלות". לדעתם הגלות היא שלילית ואי אפשר לתקנה תיקון מהותי, אבל גלות עם פוגרומים, גלות שמשולבת בהיעדר זכויות ליהודים היא גלות שלילית ויש לתקנה, כך שתהייה דומה לגלות במדינות מערב אירופה. לפיכך על התנועה הציונית ברוסיה לפעול להביא את מצב היהודים לזה הדומה ליהודי מערב אירופה.
המכנה המשותף לכל הזרמים הציוניים היה הרצון להפוך את התנועה הציונית לגורם מרכזי בקרב היהודים. לשם התמודדות עם חילוקי הדעות כונסה הוועידה. אוסישקין עצמו לא השתתף בוועידה.
מארגני הוועידה השלישית ביקשו לכנס אותה בסנקט פטרבורג אולם לא קיבלו רישיון מתאים, ולכן הוחלט להתכנס בהלסינקי שנהנתה מאוטונומיה חלקית תחת שלטון הצאר ולפיכך היה בה חופש ביטוי יחסית למקובל ברוסיה של אותה תקופה.
הוועידה נערכה במלון באלאבא שבעיר.
החלטות הוועידה
החלטות הוועידה סימנו שלב שני, ומעשי יותר, לתהליך שהחל עוד בקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), אשר נוסף על "תוכנית בזל" (המציבה כמטרה עיקרית את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל) דובר בו גם על מאבק לשיפור מצבם של היהודים והבטחת זכויותיהם האזרחיות השונות בארצות מגוריהם. הצורך במאבק זה עלה בעקבות הפוגרומים הרבים שחלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במדינות אירופה, ומזרח אירופה בעיקר. אמנם, הקונגרס הציוני ו"תוכנית בזל" ייצגו את הדעה כי רק הקמת בית לאומי לעם היהודי תאפשר שוויון אמיתי של היהודים, כאומה ככל האומות, אך שריר וקים היה הצורך לדאוג לזכויותיהם של יהודי אירופה עד שתמומש "תוכנית בזל" ותוקם המדינה היהודית.
הוגי הוועידה שאפו להפוך את התנועה הציונית ברוסיה לגוף פוליטי שיהיה מעורב בפוליטיקה הפנימית ברוסיה. בכך היו דומים להוגי כינוס וועדת קרקוב של אותה שנה, שאף הם החליטו על עירוב התנועה הציונית בפוליטיקה של אוסטריה.
מטרה המעורבות הפוליטית הייתה השגת הכרה בלאומיות היהודית ברוסיה ומאבק לאישור שלטון עצמי שיושג באופן חוקי. האוטונומיה המבוקשת נועדה לעסוק בנוסף לעניינים התרבותיים (כגישת הבונד) גם בכל שאר הנושאים הלאומיים.
את נאום הסיכום נשא ד"ר צ'לנוב ובנאום הדגיש כי החלטות הוועידה לא באו לשנות את חזונו של הרצל והביע את ביטחונו כי גם הרצל, אילו היה בחיים, היה מאשר את החלטות הוועידה. את נאום הנעילה נשא הרב של קהילת הלסינקי.
העבודה המעשית בארץ־ישראל
בהכירה שהתפתחותן הכל־צדדית של עמדותינו בארץ־ישראל וכן ההכשרה השיטתית של הארץ עצמה ליעודה לשמש מקלט בטוח במשפט גלוי בשביל העם היהודי מהוות, בהתאם לסעיף הראשון של תוכנית בזל, את היסוד האורגני והעיקרי של התפיסה הפוליטית של הציונות; שחוסר מעש מתוך צפייה לעתיד עלול להשפיע לרעה על יציבות תנועתנו ופוריותה; שבלא השגת תוצאות ממשיות בכיוון זה תהא מלחמתנו הפוליטית־דיפלומטית למען ארץ ישראל משוללת המשקל הדרוש והכוח הממשי, — דורשת הוועידה ממוסדותינו המבצעים, בהתאם להחלטותיו של הקונגרס השביעי, עבודה מתמדת, נמרצת ומתוכננת בארץ ישראל, ביחד עם פעילות פוליטית בהתאם לאופייה הפוליטי של תנועתנו.
בהביאה בחשבון שהתיישבות, השואפת ליצירת הברה אוטונומית, צריכה בשלביה הראשונים לשאת אופי של תכנון מכוון, כי רק בדרך זו יכול להיווצר הבסיס לעליה המונית מסודרת בעתיד, — מכירה הוועידה, שמטרת העבודה המעשית בארץ ישראל צריכה להיות, מצד אחד, יצירת סידרה של תנאים ההכרחיים בשביל עליה טבעית וגדלה באופן פרוגרסיבי של המונים יהודיים, ומצד שני, הבטחת ההשפעה המכרעת של היסוד היהודי בתחומי החיים התרבותיים, המשקיים והציבוריים בארץ ישראל.
על יסוד הנאמר מציעה הוועידה למוסדות המנהלים את ההצעות הבאות:
המצע הפוליטי
בשים לב שארגון העם היהודי לפעולה לאומית וציונית הוא, על פי הסעיף השני בתוכנית בזל, אחד האמצעים החשובים ביותר למימוש מטרות הציונות, הן על ידי ביצור כוחות היהדות בגולה והענקת אמצעים תרבותיים, חומריים ופוליטיים חדשים למאבק למען יצירת חיים לאומיים תקינים בארץ ישראל, והן בשים לב שבארצות הגולה יכולים ארגונים לאומיים להתפתח רק בתנאי הכרתם על ידי המדינה, הכרה שהיא אפשרית רק בהתכונן משטר דמוקרטי בארצות אלו – מאשרת הוועידה השלישית את הצטרפותם הטבעית של ההמונים הציונים לתנועת השחרור של העמים הטריטוריאליים של רוסיה, ולאור השינוי המתחולל במשטר המדיני ברוסיה, רואה היא כהכרחי את איחוד היהדות הרוסית למען השגת ההכרה בלאומיות היהודית והאישור החוקי לממשל עצמי בכל ענייני החיים היהודיים הלאומיים. לאור החלטה זו, תגן ההסתדרות הציונית ברוסיה על המצע שלהלן:
הצעה של דרישות לאומיות מדיניות
אחרי שהוועידה השלישית שמעה ודנה בקווים כלליים ב"הצעה של דרישות לאומיות-מדיניות" שהובאה בפני הוועידה, היא מאשרת אותה לשם התנהגות כללית על פיה ולשם עיבודה הנוסף בתור "הצעת התוכנית" של ההסתדרות הציונית ברוסיה, בנוסח שלהלן:
פעולתנו הקרובה
לצורך המאבק למען האינטרסים הלאומיים של היהודים נוקטת ההסתדרות הציונית ברוסיה בפעולות שלהלן:
בהתחשב בזה, ששיטת הבחירות הנוכחית היא בלתי מושלמת ודורשת משום כך זהירות מיוחדת במלחמת המפלגות בקרב היהדות, למניעת פיצול הקולות וכישלונם הכללי של היהודים, קובעת הוועידה השלישית את העקרונות הבאים לגבי תכסיסי הציונים במלחמת הבחירות הקרובה:
השאלה הארגונית
לחבר של ההסתדרות הציונית ברוסיה יכול להיות כל יהודי המודה בתבנית הבזילאית המציית להחלטותיהן של הוועידות הציוניות.
כיחידה של הארגון ההסתדרותי המקומי מופיע הוועד הציוני המקומי, הנבחר על ידי השוקלים במספר של 7 חברים על 100 שוקלים; אם מספר השוקלים הוא מ־100 עד 500, הרי על בל מאה מוסיפים חבר אחד; מ־500 עד 2000 מוסיפים חבר אחד על כל 300 שוקלים, ולמעלה מ-2000 — חבר אחד על כל 500.
אגודות בודדות, הן אלו המייצגות זרם מיוחד, והן אלו שהתאגדו למטרה מיוחדת או מחמת סיבות מיוחדות, קיומן מותר, והן שולחות את נציגיהן אל הוועדים המקומיים.
הוועידה מחווה את דעתה נגד הנהלות לפי פלכים וחושבת למתאים יותר קיום של 5 ועדים גליליים (הדרום, פולין, ליטא, החבל הבלטי, רוסיה הפנימית וסיביר). ואולם באזורים מסוימים רשאים הוועדים הגליליים בהסכמתו של הוועד המרכזי לייסד ועדים פלכיים.
רצוי שהוועד המרכזי יעמוד בקשרים עם הוועדים המקומיים בפולין באמצעות הוועד הגלילי של פולין.
כל ההנחות הללו מתקבלות על ידי הוועידה בתור הוראות, אשר הוועד המרכזי צריך לעבדן ולנסחן בזמן שיכין את התקנון הנורמלי. נוסף לאמור לעיל מתקבלות עוד שתי ההחלטות הבאות בשאלה הארגונית: }}
המניפסט מקופנהגן
מאבק זה של התנועה הציונית למען זכויות היהודים בתפוצות נמשך כאשר בשנת 1918 נוסח "המאניפסט מקופנהגן" המגדיר את תביעות העם היהודי לקראת הסכמי השלום שהגיעו עם סיום מלחמת העולם הראשונה. במסמך זה, אשר נכתב על ידי המשרד הציוני שבימי מלחמת העולם הראשונה הועבר לקופנהגן, מנוסחות במפורש שתי תביעות ראשיות, הממשיכות את רוח הקונגרס הציוני הראשון, והן:
מאבק בוועד המיעוטים
ועד המשלחות היהודיות לועידת ורסאי הציג תזכיר שביסודו עמד המניפסט מקופנהגן, ועל תזכיר זה נאבק בוועד המיעוטים שליד חבר הלאומים, במקום מושבו בז'נבה. ועד המשלחות היהודיות המשיך להאבק למען זכויות המיעוט היהודי אך בשנות השלושים, עם עליתם לשלטון של הנאצים בגרמניה והתגברות הגזירות ההיטלראיות והאנטישמיות, גמל הצורך להקים מסגרת עולמית להגנת זכויות היהודים, שתהא בעלת כושר פעולה וסמכויות אשר חסרו לוועד המשלחות היהודיות.
הקמת הקונגרס היהודי העולמי
בעקבות כך כונס ב-1936 הקונגרס היהודי העולמי הראשון, שמטרותיו ייצוג היהודים בקהילות השונות והגנה על זכויותיהם האזרחיות, והקלת מצבם בשטח החברתי, כלכלי, פוליטי ותרבותי.
הנצחה
רחוב הלסינקי (במקור: הלסינגפורס) בעיר תל אביב-יפו קרוי על שם ועידה זו.
קניון סינמול
קניון סינמול, הידוע בעיקר בשמו הקודם, "קניון לב המפרץ", הוא מהקניונים הראשונים שנבנו בישראל. הקניון ממוקם במפרץ חיפה, מול צומת קישון וסמוך לצומת הצ'ק פוסט. חלקו הראשון הוקם בראשית שנות התשעים ונפתח לראשונה במאי 1991, וחלקו השני נפתח ביולי 2008.
הקניון נמצא בסמיכות לתחנת האוטובוסים "מרכזית המפרץ" ולתחנת רכבת שנבנתה במימון בעלי הקניון וקיבלה את שמו, "תחנת הרכבת לב המפרץ", עד יולי 2018, אז שונה שם התחנה לשם "מרכזית המפרץ".
היסטוריה
בניית הקניון הושלמה בראשית שנת 1991. במהלך מלחמת המפרץ, ימים ספורים לפני פתיחתו המתוכננת של הקניון, הוא ספג פגיעה ישירה של טיל סקאד, שנורה מעיראק לעבר חיפה וכוון כנראה לבתי הזיקוק שנמצאים לא הרחק מן הקניון. במשך זמן מה הושאר דגם של הטיל כשהוא תלוי במקום הפגיעה, כאטרקציה תיירותית על מנת לאפשר למבקרים בקניון לצפות בו. בפרסומות מסוימות אף נכתב המשפט "למרות הטיל, עסקים כרגיל".
הקניון אכלס בעברו את ה"כיף כף לנד", מתחם שעשועים שהיה ממוקם בקומה השלישית וכלל מעין לונה פארק. המתחם נסגר באמצע שנות ה-2000 ובמקומו נפתח סניף של בית החולים הפרטי "אסותא". במקביל, פעל במקום קומפלקס של רשת "רב חן" שכלל 7 אולמות קולנוע.
בשנת 2001 הוקמה בשיתוף רכבת ישראל ובמימון מלא של יזמי הקניון (אז החברות א. דורי, שופרסל ואמפל) תחנת הרכבת לב המפרץ על שם מרכז הקניות (ב-2018 שונה שמה ל"תחנת הרכבת מרכזית המפרץ"). מתכנני התחנה התבקשו לעצב את מעבר הנוסעים כך שיעבור בתוך הקניון. זוהי התחנה הראשונה שהוקמה בשיטה זו (בעקבותיה הוקמה התחנה הסמוכה - תחנת הרכבת חוצות המפרץ - גם היא בשיטה דומה). התחנה החלה בפעילותה ב-6 בספטמבר 2001.
מיתוג מחודש כ-Cinemall
ביולי 2008 עבר מרכז הקניות "מתיחת פנים" שכללה שיפוץ והרחבה של המבנה המקורי, ושמו שונה לשם הלועזי "Cinemall" (שילוב באנגלית בין המילה קולנוע - Cinema וקניון - Mall). חלקו החדש של הקניון הוא למעשה קומפלקס של 23 אולמות קולנוע משוכללים של רשת פלאנט, מה שהפך את הקניון לבית הקולנוע הגדול בישראל בעת הפתיחה. הקולנוע ב"סינמול" בולט על רקע מבחר מצומצם יחסית של אולמות קולנוע באזור הצפון ובחיפה בפרט, לאחר שרבים מהם נסגרו במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בעשור השני של המאה ה-21, שטחו של הקניון עומד על 50,000 מ"ר והוא מאגד למעלה מ-150 עסקים וסניפים של רשתות קמעונאיות, לרבות בתי קפה, פאבים ומסעדות. שתי הקומות הראשונות מאכלסות חנויות, מרכזי בידור ואת בית הקולנוע פלאנט ואילו הקומה השלישית כוללת את בית חולים אסותא ומרפאות.
המבנה נמצא בבעלות החברות שופרסל, וחברת רם בקרה מימון והשקעות.
גריפין דאן
תומאס גריפין דאן' (באנגלית: Thomas Griffin Dunne נולד ב-8 ביוני 1955) הוא שחקן, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי. היה מועמד פרס אוסקר לסרט הקצר ביותר בתור במאי, פרס גלובוס הזהב ופרס אמי בתור שחקן על הופעותיו בסרט "שגעון של לילה" ובסדרה "פרייז'ר".
חיים אישיים
דאן נולד בניו יורק סיטי, בנם של הפעילה החברתית אלן בטריז ושל הסופר, מפיק והעיתונאי דומיניק דאן. אחותו השחקנית דומיניקיו דאן נרצחה בגיל 22. למד ב"מכללת מדינת קולורדו" ועזב בגיל 18 לניו יורק כדי להיות שחקן. דאן היה נשוי לשלוש נשים, המפיקה קייט פורטה למשך שנה, לשחקנית קארי לוול איתה לדאן ילדה אחת ולאשתו השלישית והנוכחית אן בינגמן.
קריירת משחק
התפרסם לראשונה בקומדיית האימה "זאב אמריקאי בלונדון" בתפקיד הסטודנט ג'ק גודמן שנהרג בתחילת הסרט וחוזר כרוח. בשנת 1985 עבד דאן ביחד עם מרטין סקורסזה והפיק איתו את הקומדיה "שגעון של לילה", בסרט גם לקח דאן חלק כשחקן הראשי והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתור פול האקט, פקיד הנקלע לשרשרת אירועים מוזרים. ב-1987 שיחק לצידה של מדונה בקומדיית הפשע הרומנטית "מי הנערה הזו?" בתפקיד עורך הדין לודון טראוט, ושיחק בסרטו של ג'ון לנדיס "נשות האמזונס על הירח".
בשנת 2001 שיחק בסרט "פיניירו". בשנת 2002 שיחק בקומדיה "לא יכול בלי". בשנת 2006 שיחק בסרט הדרמה "עבדות" לצד מייקל אנגרנו, ושיחק בסדרת הטלוויזיה שלא האריכה ימים "3 ק"ג", ברשת CBS.
בשנת 2007 בדרמה "מלאכי שלג" בתור הפרופסור דון פרקינסון ולאחרונה בדרמה "אתמול בלילה". בשנת 2008 שיחק בדרמה הקומית "באק האוורד הגדול" בכיכובם של טום הנקס וג'ון מלקוביץ'.
בשנת 2015 שיחק בקומדיה הרומנטית "מצב רגיש", בכיכובם של ג'ייסון סודייקיס ורבקה הול.
כבמאי וכמפיק
בקריירה שלו במפיק עבד דאן ביחד עם מרטין סקורסזה בקומדיה השחורה "שגעון של לילה", עליה זכה דאן ביחד עם שני מפיקים נוספים בפרס הסרט העצמאי הטוב ביותר של פרס אינדפנדנט ספיריט ועם סידני לומט, איתו הפיק את דרמת ההתבגרות "אהבה במלכוד". ב-1990 הפיק את הדרמה הארוטית "כשגבר אוהב אשה" וב-1996 את הקומדיה המוזיקלית "הדירה של ג'ו". ב-1995 הועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר על עשיית הסרט "דוכס הגרוב". ב-1997 ביים את סרטו הראשון, הקומדיה הרומנטית "מכורים לאהבה". ב-1998 ביים את סרטו המצליח בקריירה כבמאי, הפנטזיה הקומית "קסם מעשי" בכיכובן של זוכות האוסקר סנדרה בולוק וניקול קידמן. ב-2005 ביים והפיק את דרמת הנעורים הספרותית "אנשים ללא מורא". ב-2008 ביים את הקומדיה הרומנטית "בעל מזדמן" בכיכובם של אומה תורמן וקולין פירת'.
PGM Hécate II
PGM Hécate II הוא רובה צלפים כבד נגד חומרים תוצרת חברת PGM Précision הצרפתית.
תכנון והנדסה
זהו הרובה הכבד ביותר של ידי חברת PGM Précision הצרפתית. זהו רובה כבד נגד חומרים בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.5 BMG, קליע בקוטר 0.5 אינץ'). לכדור ה-0.5 עוצמת חדירה גדולה והנזק שהוא גורם בפגיעה עצום, דבר שמאפשר לו לפגוע בחומרים ולחדור דרך קירות ומיגון קל. טווח הירי המרבי של הרובה הוא 1,800-2,000 מטר, כמו בשאר רובי ה-0.5. המתחרים הבולטים שלו הם הבארט M82A1, מקמילן TAC-50 וה-AW-50.
כמו "אחיו הקטנים", PGM Ultima Ratio ו-PGM 338, הרובה מעוצב בצורה שילדית כדי להקל על התחזוקה ולחסוך במשקל. הוא דומה במראהו לאחיו הקטנים אך גדול וכבד מהם. הרובה מצויד בדורגל ניתן-לכוון וחצובת חד-רגל בקת. הקת ניתנת להתאמה אישית. הקנה מחורק וכן בעל רכסים ושקעים שנועדו לשפר את פיזור החום וקירור הקנה. בלם הלוע יעיל ביותר ומקטין את הרתע באופן ניכר.
לרובה מגוון שימושים:
קורט קירשמן
גרשום קורט קירשמן (תרנ"ה – תשט"ו, 1895 – אוגוסט 1955) היה רופא ואיש ציבור, מחלוצי הרנטגן בישראל.
תחילת דרכו
קירשמן נולד בשנת 1895 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית. למד רפואה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין וסיים בהצטיינות ב-1919. מתחילת דרכו כרופא התלהב מהאפשרויות הגלומות בקרני רנטגן כאמצעי דיאגנוסטי ובחר להתמחות ברנטגנולוגיה. עבד במכון לרנטגן ולרפואה פיזיקלית של ד"ר תומאס במרכז ברלין, תחילה כרופא שכיר וכעבור שנים אחדות כשותף של ד"ר תומאס. בנוסף לעבודתו זו גם ארגן וניהל קורסים לטכנאי רנטגן, שזכו בהכרת הרשויות. באותה תקופה טרח בשעות הפנאי על כתיבת הספר Das Röntgenverfahren; ein Lehrbuch für den Arzt und die technische Assistentin ("השיטה הרנטגנית – ספר לימוד לרופא ולאסיסטנטית הטכנית"; לייפציג: הוצאת גיאורג תימה, 1930; הספר הושמד על ידי הנאצים שנים מעטות לאחר הוצאתו לאור).
חייו בישראל
ד"ר קירשמן עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלוש בנותיהם בשלהי 1933 והתיישב ברמת גן, אז מושבה קטנה. ד"ר קירשמן עבד כרופא כללי, עצמאי, והיה מבקר בבתיהם של חולים שנזקקו לו, בכל שעות היום והלילה. את רוב הביקורים הללו עשה ברגל; נסיעה במוניות הייתה אז יקרה והשידוך עם החמור שרכש לא עלה יפה, והסתיים עם בריחת החמור. חוג החולים שלו כלל גם פלאחים ערביים שהתגוררו ליד נחל הירקון, בסביבות שבע טחנות, וכשהיה אצלם מחסור במזומנים היו משלמים לו בביצים ובבננות.
פועלו
פעילותו הציבורית המגוונת נתנה לו הזדמנות לעזור ולעודד רבים מתושבי המושבה, בני כל שכבות האוכלוסייה, בתקופה הקשה ההיא. ב-1938 נשלח על ידי ההסתדרות הרפואית לאלכסנדריה שבמצרים למטרת איסוף תרומות מרופאים יוצאי גרמניה שישבו שם, וגם שליחות זו הוכתרה בהצלחה.
לאחר מכירת בית קירשמן ב-1946, ד"ר קירשמן עבר עם משפחתו לפתח תקווה, ופתח את מכון הרנטגן הראשון שם, כשאשתו מסייעת לו כטכנאית. המכון שירת חולים של הרופאים הפרטיים בפתח תקווה ובסביבתה, אך לא משך ידו מעבודה גם עבור גופים ציבוריים. ב-1948, כשהיישוב התכונן למלחמת העצמאות, עבדו בעליו במשך שבועות רבים עד מאוחר בלילה על מנת להספיק לבדוק את המוני המתגייסים לכוחות הביטחון. אחר כך הגיעו דיירי המעברות שהופנו אליו על ידי משרד הבריאות של המדינה הצעירה. בשנות החמישים החלה הפריצה הגדולה של קופ"ח מכבי לפתח תקווה. ד"ר קירשמן התמנה "רופא מהימן" מטעמה, ומכון הרנטגן שלו שירת את מבוטחי "מכבי".
נפטר באוגוסט 1955 לאחר מחלה קצרה, והוא בן 60.
בית קירשמן
מיד לאחר עלייתם פתחו קירשמן ואשתו את "בית קירשמן", פנסיון ובית החלמה, ברחוב ביאליק (ליד הרחוב שלימים נקרא שלמה בן יוסף). היה זה הפנסיון הראשון ברמת גן, והוא משך אליו בשנותיו הראשונות רבים מבכירי היישוב, שנהנו לקבל בו יחס אישי ושיחה מעניינת יחד עם הדיאטה המתאימה. הבית עבר שיפוצים בשנת 1936 ושוב בשנת 1943. "בית קירשמן" נמכר בתחילת 1946, בעיקר עקב סיבות כלכליות, והיה לפנסיון פוליצר. בתחילת 1956 עבר הפנסיון לבעלות מאיר טברסקי ואריך ליטנר.
לוח השנה הערבי הטרום-אסלאמי
שמות הימים הטרום-אסלאמים
השמות של ימי השבוע בערב הטרום-אסלאמית שונו עם עליית האסלאם בכדי להתאים ל-7 הימים שאללה ברא בהם את העולם, כפי שמסופר בספר בראשית, פרק א'. לפני כן, ימי השבוע הערבים הטרום-אסלאמים היו:
שמות חודשים טרום-אסלאמים
מקורות לשמות החודשים הטרום-אסלאמים אלה הם "אל-מונטכאב מין ע'רב קאלאם אל-ערב" מאת חסן מאבו אל-חסן עלי בן אל-חסן בן אל-חוסיין אל-חונה אד-ד'סאן (309 בספירה המוסלמית/ 921 לספירה הנוצרית), הידוע יותר בשם "קוראא אן-נאמל", וליסאן אל-ערב מאבן מנחור (נפטר ב-711 בספירה המוסלמית/ 1311 בספירה הנוצרית). אל-בירוני ואל-מסעודי מציעים שהערבים הקדמונים השתמשו באותם שמות חודשים כמו המוסלמים, אם כי הם מתעדים גם שמות חודשים אחרים ששימשו את הערבים הטרום-אסלאמים.
אירועים
היו שהציעו כי פסטיבלי העלייה לרגל הערבים בחודש השביעי והשנים עשר היו במקור פסטיבלי נקודת השוויון ומחקר על לוח השנה הטרום-אסלאמי סוכם במחקר האסלאמי והחילוני, המשווה את החודשים הטרום-אסלאמים המקבילים לחודשים המוסלמים ממוחרם ועד ד'ו אל-חיג'ה עם חודשי לוח השנה העברי אייר עד ניסן בהתאמה (רמדאן מקביל לצום עשרה בטבת) ולא ניסן עד אדר כפי שהונח לפני כן. הנחות אלו מתבוססות על הקבלת החגים והמועדים המצוינים בלוח השנה העברי לאלו המצוינים בלוח השנה המוסלמי. אולם בניגוד גמור לדעה זו, חוקרים נוצרים ויהודים ניסו להשוות את החודשים הטרום-אסלאמיים ממוחרם ועד ג’ומאדא את’־ת’אניא לחודשים העבריים תשרי עד אדר בהתאמה. אף על פי כן, העמדה האסלאמית המשווה את ניסן לד'ו אל-חיג'ה פופולרית יותר בקרב החוקרים. ניסן הוא חודש האביב בלוח העברי ובלוח השנה הבבלי, שניהם לוחות ירחיים עם 12 או 13 חודשים.
ארבעת החודשים האסורים
במסורת האסלאמית הרווחה בקרב ערביי תיאמח, חג'אז ונג'ד הבחינו בין שני סוגי חודשים, חודשים מותרים (חלאל) ואסורים (חראם). החודשים האסורים היו ארבעה חודשים שבהם אסורה לחימה, ביניהם חודש רג'ב ושלושת החודשים סביב עונת העלייה לרגל: ד'ו אל-קעדה, ד'ו אל-חיג'ה ומוחרם. תופעה דומה אם לא זהה לחודשים האסורים תועדה גם על ידי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, לפיה הוא מתאר שביתת נשק שערביי המזרח בממלכת לחמיד, בשליטתו של אל-מונדיר השני, כיבדו במשך חודשיים בהיפוך הקיץ של שנת 541 לספירה. עם זאת, היסטוריונים מוסלמים אינם קושרים חודשים אלו לעונה מסוימת.
נאסי'
הקוראן מקשר את ארבעת החודשים האסורים עם הנאסי' (בערבית: ٱلنَّسِيء), מילה שפירושה המילולי "דחיה". על פי המסורת המוסלמית, החלטת הדחיה נוהלה על ידי שבט קינאנה, על ידי אדם המכונה האל-קלמאס של קינאנה וצאצאיו.
הוצעו פרשנויות שונות למושג נאסי'. מספר חוקרים מוסלמים ומערביים, טוענים כי לוח השנה הטרום-אסלאמי שהיה בשימוש במרכז ערב היה לוח ירחי בלבד הדומה ללוח האסלאמי המודרני. לפי תפיסה זו, הנאסי' קשור לפרקטיקות הטרום-אסלאמיות של ערביי מכה, שם הם היו משנים את חלוקת החודשים האסורים בתוך השנה מבלי ליישם שינויים בלוח השנה עצמו. פרשנות זו נתמכת על ידי היסטוריונים ולקסיקוגרפים ערבים, כמו אבן השאם, אבן מנצור והקורפוס של פירוש הקוראן.
טענה זו נתמכת על ידי כתובת שבאית מוקדמת, שבה "נדחה" טקס דתי עקב מלחמה. לפי ההקשר של כתובת זו, הפועל "נס" אינו קשור לשינוי בלוח השנה, אלא רק להזזת האירועים הדתיים בתוך לוח השנה עצמו. הדמיון בין התפיסה הדתית המופיעה בכתובת עתיקה זו לבין הקוראן מצביעה על כך שדחיה שאינה שינוי בלוח השנה עצמו היא גם המשמעות הקוראנית של המילה נאסי'. האנציקלופדיה של האסלאם מסיקה כך: "המערכת הערבית של נאסי' נועדה רק בכדי להעביר את החג' והירידים הקשורים אליו בסביבת מכה לעונה המתאימה בשנה. היא לא נועדה בכדי לתקן את לוח שנה באופן גורף."
חוקרים אחרים מסכימים כי במקור היה זה לוח שנה ירחי, אך מציעים שכ-200 שנה לפני ההג'רה הוא הוסב ללוח ירחי-שמשי, שנוסף לו מעת לעת חודש כעיבור שנה, בכדי לשמור על מועד העלייה לרגל מקביל לעונה בה שפע הסחורה היה במיטבו. פרשנות זו הוצעה לראשונה על ידי האסטרולוג והאסטרונום המוסלמי מימי הביניים אבו מעשר אל-בלח'י, ולאחר מכן על ידי אל-בירוני, אל-מסעודי ומספר חוקרים מערביים. פרשנות זו רואה בנאסי' '  מילה נרדפת למילה הערבית ל-'קביסה' (שינוי קלנדרי). הערבים, על פי אחד ההסברים שהזכיר אבו מעשר, למדו על התערבות זו בלוח השנה מהיהודים. נשיא הסנהדרין היהודי קבע אלו שנים יש לעבר בלוח השנה העברי. יש מקורות שטוענים שהערבים עקבו אחר הנוהג היהודי ועיברו כשבע שנים במהלך תשע עשרה שנים, או שהם הוסיפו כתשעה חודשים על פני 24 שנים; עם זאת, אין הסכמה בין החוקרים בסוגיה זו. המחזור המטוני של 19 השנים הוקם לצורך קביעת השנים המעוברות בלוח העברי מאז גלות בבל, הוא נצפה גם בלוח הבבלי החל מאותה התקופה. שבט הקיננה, בתקופתו של מוחמד, היה אחראי על אישור העיבור. שבט הקיננה נטל על עצמו את המשימה הזו משבט הקינדה, שגויר מאות שנים קודם לכן, עדות התומכת בטענה שייתכן שתהליך עיבור השנים הושאל מלוח השנה העברי.
חאטף-8
זהו טיל השיוט השני מתוצרת פקיסטן (הראשון הוא טיל הבאבור שלפי מקורות שונים מדובר בגרסה פקיסטנית עצמאית של טיל הטומהוק האמריקאי) והניסוי הראשון בו נערך ב-27 באוגוסט 2007.
פקיסטן מנסה להתאים את הטיל כך שיהיה ניתן לנשיאה על ידי מטוסי קרב וספינות מלחמה.
נדב בכר
נדב מנחם בכר (נולד ב-11 ביוני 1980) הוא גיטריסט ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בחדרה. למד ברימון בית ספר למוסיקה.
בעבר ניגן עם מיקי שביב, מיקה קרני, תומר יוסף ואחרים.
לפני חזרתו בתשובה הקים עם חברו אורן צור את להקת "אור ירוק". לאחר שחזרו שניהם בתשובה הקימו השניים את להקת א גרוייסע מציאה.
בין השנים 2007 – 2009 ליווה בנגינתו את המופע "גילוי תענוג הנצח" של גילי שושן - בו שושן שר ומספר על חזרתו בתשובה. בנוסף הפיק עם שושן את האלבום "ראשון ואחרון" של גילי שושן, שיצא בי"ט בכסלו ה'תש"ע.
נשוי ואב לחמישה, מתגורר בחדרה.
נדב בכר ואורן צור
נדב בכר הוציא לצד אורן צור את האלבום "יישוב הדעת" המאגד ניגוני חב"ד, ואת האלבום "דלתי תשובה" מתוכו יצא הסינגל "קול ביער" המבוסס על ניגון חסידי עתיק ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
משמש גם כמפיק מוזיקלי, לצד אורן צור. ב-2013 הפיקו השניים את האלבום "שמחת עולם" - המאגד מניגוני הרב יצחק גינזבורג. ב-2014 הפיקו את האלבום "צל האור" של רן שריד. כן גם הוציא יחד עם אורן צור אלבום ניגונים מהעיירה קובליץ (שלימד הרב אליהו לייב ריבקין מכפר חב"ד) - האלבום יצא בהוצאת גל עיני.
ספרות מקצועית
ספרות מקצועית היא ספרים וכתבי עת המשמשים את העוסקים במקצוע מסוים בעבודתם. על פי רוב, ספרות מקצועית אינה מובנת למי שלא למד את המקצוע עבורו נועדה, משום שהיא מניחה ידע מוקדם נרחב, שנרכש בעת לימוד המקצוע.
בעיסוקים שונים יש צורך בספרות מקצועית ענפה. דוגמאות:
מאפיין מובהק של ספרות מקצועית הוא התיישנותה המהירה, הנובעת מהחידושים הבלתי פוסקים בתחום המקצועי שאותו היא משרתת. ההתיישנות מחייבת רכישת מהדורות חדשות לעיתים קרובות. ספרים מסוימים יוצאים לאור בכריכת עוקדן, המאפשרת פרסום דפי החלפה מדי תקופה, כך שאין צורך להחליף את כל הספר, אלא די בהחלפת הדפים שהשתנו.
מאפיין נוסף של ספרות מקצועית הוא מחירה הגבוה יחסית, הנובע מהתפוצה הנמוכה יחסית של ספרות זו, ומהעובדה שמדובר בהוצאה עסקית.
הוצאה לאור של ספרות מקצועית היא ענף התמחות ייחודי בתחום ההוצאה לאור, ורק מעטים מבין המו"לים עוסקים בו. מו"ל נודע של ספרות מקצועית הוא הוצאת שפרינגר.
מיסוי ספרות מקצועית בישראל
ספרות מקצועית הנרכשת על ידי עסק במסגרת פעילותו היא הוצאה מותרת בניכוי, כלומר עלותה של הספרות המקצועית מופחתת מהכנסות העסק לשם חישוב המס החל על העסק. יחיד (גם שכיר) הרוכש ספרות מקצועית לשם שמירה על רמתו המקצועית רשאי אף הוא לנכותה מהכנסתו.
קודם לרפורמה במס הכנסה שנערכה בשנת 1974 בעקבות המלצותיה של "ועדת בן שחר" (תיקון מס' 22 לפקודת מס הכנסה), תשלום של מעביד לעובד שכונה "ספרות מקצועית" היה פטור ממס הכנסה. הייתה זו דרך להימנעות ממס שנוצלה על ידי רבים, ללא קשר לרכישת ספרות מקצועית (הדבר בא לידי ביטוי במערכון "ישראבלוף" של "הגשש החיוור", שבו מציע מעסיק דמי ספרות מקצועית לשליח שאינו יודע לקרוא).
מודיעין עילית
מודיעין עילית הוכרזה כעיר בשנת 2008, והיא היישוב הישראלי הגדול ביותר ביהודה ושומרון. בשנת 2022 התגוררו בה כ־81,200 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1990 על ידי מספר יזמי נדל"ן חרדיים בעלי קרקעות בפאתי היישוב מתתיהו באמצעות "חברת קריית ספר בע"מ". התשתיות, הכבישים ומבני הציבור נבנו על קרקעות פרטיות. באוקטובר 1993 הקים משרד השיכון מנהלת הקמה ליישוב, והיא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996, והפכה לעיר במרץ 2008. מודיעין עילית הייתה המועצה המקומית הגדולה בארץ עד הכרזתה כעיר.
בשנת 2005 החלה העיר להתרחב לכיוון מזרח על ידי בנייה של מאות יחידות דיור, על אדמות שתושבי הכפר הסמוך בלעין טענו לבעלות עליהן. לאחר מספר עתירות לבג"ץ ועיכוב של למעלה משנה וחצי במהלכו נאסר אכלוס הדירות והמשך הבנייה, ולאחר הכנת תוכנית מתאר חדשה שתיקנה את הפגמים שנפלו בקודמתה, וקבעה כי יושב המצב לקדמותו במובלעות של קרקע פרטית השייכות לפלסטינים והן יגודרו ותובטח נגישות אליהן, נקבע כי הבנייה במקום חוקית והותרו המשך האכלוס והבנייה.
גדר ההפרדה באזור, שעלתה לכותרות לאור המאבק של תושבי הכפר בלעין, תוכננה ונבנתה תחילה תוך התחשבות בצורכי התפתחותה העתידית של העיר ולא רק על פי שיקולים ביטחוניים. בעקבות פסיקת בג"ץ, חויב אלוף הפיקוד לתכנן מחדש את תוואי הגדר באופן שלא יתחשב בטובת התפתחות העיר, אלא בתוואי ביטחוני בלבד, ובהתאם לכך נבנתה הגדר בצמוד לבתי התושבים והופקעו קרקעות שאושרו לבנייה. באותה פסיקה איפשר ביהמ"ש לבעלי הקרקעות להגיש בקשה לפיצויים.
במרץ 2013 אושרה תוכנית המתאר העירונית. במסגרת התוכנית בוצעו עבודות ניקוז לפתרון בעיית ההצפות של נחל דולב, מחדל מתמשך שגבה את חייה של ילדה תושבת העיר שנפלה אל הנחל.
בתחילת 2019 אושרה הרחבת אזור התעשייה של שילת. במסגרת ההרחבה צפוי להיבנות במקום מרכז תעסוקה גדול שיכשיר עובדים חרדים מהעיר לעבודה בתחומי המחשוב והטכנולוגיה. כמו כן יוקם גם מסוף אוטובוסים כמענה לצורך המשמעותי של המגזר החרדי בתחבורה ציבורית.
שם העיר
מודיעין עילית נקראה במקור בפי בני המקום והציבור החרדי בארץ בשם קריית ספר, אולם ועדת השמות הממשלתית פסלה את השם משום שזה היה שמה של חברת הבנייה שבנתה את הפרויקט ומשום שקריית ספר המקראית רחוקה מאזור זה (והיא באזור חברון). השם שהתקבל באופן רשמי הוא מודיעין עילית – בשל הסמיכות לעיר מודיעין. השם קריית ספר נשאר בתור שמן של השכונות הוותיקות בעיר (הגבעה הצפונית והגבעה הדרומית), שהרחובות בהן קרויים על שם ספרים תורניים. באופן בלתי רשמי העיר כולה עדיין נקראת קריית ספר.
ביוני 2018 החליטה מועצת העיר לשנות את שם העיר ל"איילת השחר" על שם ספרו של מנהיג הציבור החרדי-ליטאי הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שנפטר כ-7 חודשים קודם לכן, אך טרם התקבל אישור של ועדת השמות. איילת השחר הוא שמו של קיבוץ באצבע הגליל.
אוכלוסייה
העיר מאוכלסת בקהילות חרדיות מכל קשת הציבור החרדי. הייצוג הקהילתי הגדול הוא מהמגזר הליטאי, המתרכז בשכונה הגדולה בעיר, קריית ספר. עם זאת, ישנן קהילות נוספות כמו קהילות הספרדים, התימנים וכן קהילות חסידיות שקבעו את משכנן בעיר.
עם הקהילות החסידיות בעיר נמנות חצרות החסידים הגדולות בארץ: קרלין סטולין, ברסלב, ויז'ניץ, בויאן, ביאלא, אלכסנדר, סדיגורה, בוהוש, פינסק קרלין, קהילות 'פרושים' ו'ישיבת המתמידים' ועוד. בשכונת ברכפלד קיימת חצרו של רבי שלמה לייב רוקח האדמו"ר מיערוסלב, ובית מדרשו של האדמו"ר מאונגוואר בשכונת גרין פארק.
השטיבלאך המרכזי של ברכפלד הינו בית הכנסת עם הכי הרבה מתפללים בעיר עם עשרות מנינים בשבת
רב העיר הוא הרב מאיר קסלר, בנו וממלא מקומו של הרב הראשון הרב שמחה קסלר.
שיעור הילודה במודיעין עילית גבוה במיוחד: מדי שבוע נולדים בעיר בממוצע כ-55 תינוקות; כמעט 3,000 בשנה.
העיר נמצאת במקום השני בשיעור צפיפות האוכלוסין, כ-20,700 תושבים לקמ"ר (לאחר בני ברק).
מרבית התושבים בעיר (65%) הם ילדים ונערים עד גיל 18, מה שיוצר ביקוש רב לגני ילדים ומוסדות חינוך.
לפי נתוני הלמ"ס שפורסמו בדצמבר 2019 עבור השנים 2013–2017, נמצא שתוחלת החיים במודיעין עילית היא הגבוהה בישראל ועומדת על 87.6 שנים.
שכונות
השכונות המרכזיות בעיר הן:
ממשל מקומי
החל משנת 2000 מכהן כראש העיר יעקב גוטרמן מדגל התורה ברציפות זו הקדנציה החמישית. בשלוש הקדנציות הראשונות לא התמודד מולו מועמד אחר. במערכות הבחירות האלו (בשנים 2000, 2005 ו-2008) הוגשה לוועדת הבחירות רק רשימת מועמדים אחת המשותפת לפלגים השונים בעיר, זאת בהוראה ישירה של רבני העיר, לכן, בהתאם לחוקי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל לא התקיימה הצבעה וגוטרמן והרשימה המשותפת הוכרזו כזוכים.
בשנת 2013 (תשע"ד) נערכו לראשונה בחירות לעיריית מודיעין עילית. יעקב גוטרמן, שהיה ראש רשימת יהדות התורה ומועמדה לראשות העיר, נבחר לקדנציה רביעית ברוב גדול של 85.5%. למועצה נבחרו 13 נציגים של יהדות התורה, 2 נציגים ממפלגת ש"ס ו-2 ממפלגת בני תורה.
בשנת 2018 (תשע"ט) נערכו שוב בחירות לעיריית מודיעין עילית, ויעקב גוטרמן שעמד שוב בראש רשימת יהדות התורה נבחר שוב לראשות העיר ברוב גדול של 88.8%. הרכב המועצה נשאר על כנו גם לאחר בחירות אלו. 13 נציגים ליהדות התורה, 2 למפלגת ש"ס ו-2 למפלגת בני תורה.