cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלטון פארקר
מועמדות לנשיאות
אולם מתוך רצון לזכות בתמיכת האגף המזרחי שתמך בכסף יציב, שלח פארקר מברק לוועידה מיד לאחר ששמע שנבחר, וטען שתקן הזהב הוא ההליך המקובל במדינה, ושיוותר על המועמדות אם לא יוכל להגיד זאת. המברק הוביל לוויכוח ולהתנגדות מברייאן, אולם המפלגה החליטה לבסוף שפארקר יוכל לדבר כרצונו בנושא. התמיכה הלאומית בפארקר החלה לעלות, ורוזוולט שיבח את המברק של פארקר.
פתיחת רטי
השיטה הקלאסית: 2. ג4
בצורתה המודרנית, פתיחת רטי מתייחסת רק לקומבינציה של פ-ו3 ו-ג4 של הלבן עם ד5 של השחור בין מהלכי הלבן, כאשר האחרון מבצע פיאנקטו עם רץ אחד לפחות ולא משחק מהלך מוקדם של ד4.
לאחר 2.ג4 (קוד A09 ב-ECO) אפשרויות הבחירה של השחור הן:
רובן אמורים
קריירה בינלאומית
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של פורטוגל הגיעה במונדיאל 2010 כשעלה כמחליף במשחק בשלב הבתים נגד חוף השנהב שהסתיים בתיקו 0-0.
אמורים היה גם חלק מסגל הנבחרת למונדיאל 2014. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר ב-26 ביוני במשחק נגד גאנה, משחק אותו הפסידה נבחרת פורטוגל והודחה מהטורניר.
קריירת אימון
אמורים החל לשמש כמאמן בעונת 2018/2019 בקבוצת קאסה פיה מהליגה השלישית. בינואר 2019 הורידו לקבוצה שש נקודות. זמן קצר לאחר מכן הוא הגיש את התפטרותו.
בראגה
באמצע ספטמבר 2019 מונה אמורים למאמן לקבוצת המילואים של ספורטינג בראגה. שלושה חודשים לאחר מכן, הוא החליף את ריקרדו סה פינטו בקבוצה הראשונה של המועדון לאחר שזה פוטר מתפקידו. במשחקו הראשון כמאמן הוביל את הקבוצה לניצחון חוץ 7–1 על בלננסש SAD, ושלושה שבועות לאחר מכן זכה עם הקבוצה בגביע הליגה לאחר ניצחון על פורטו עם שער בדקה האחרונה. ב-15 בפברואר רשמה הקבוצה הניצחון הראשון של בראגה בחוץ על בנפיקה ליסבון מזה 65 שנים כשניצחה אותה 0–1. תחת אמורים הפסידה בראגה רק שני משחקים, שניהם בשמינית גמר הליגה האירופית לגלאזגו ריינג'רס.
ספורטינג ליסבון
אמורים מונה למאמן ספורטינג ליסבון ב-4 במרץ 2020. אף על פי שהיו לו רק חודשיים של ניסיון אימון בקבוצה בוגרת, ספורטינג שילמה 10 מיליון אירו עבור שירותיו, דמי ההעברה השלישית בגבוהה ששולמה עבור מאמן בהיסטוריה.
ב-23 בינואר 2021 זכה עם הקבוצה בגביע הליגה השני ברציפות שלו והראשון בספורטינג לאחר שניצחה את קבוצתו לשעבר בראגה במשחק הגמר. לאחר ששברה הקבוצה תחתיו שיא לאומי של 32 משחקים ללא הפסד, זכתה ספורטינג ליסבון באליפות הראשונה שלה מזה 19 שנה. לספורטינג היה רק הפסד אחד במהלך העונה כשהפסידה לבנפיקה 4–3 ב-15 במאי, הפסד שהגיע לאחר שהבטיחה כבר את האליפות. בסיום העונה נבחר אמורים למאמן העונה בליגה.
אמורים החל את עונתו השנייה בספורטינג בזכייה בסופר קאפ הפורטוגלי.
ב-24 בנובמבר ניצחה ספורטינג את בורוסיה דורטמונד 3–1 במשחק הלפני אחרון בשלב הבתים בליגת האלופות והבטיחה עלייה לשמינית הגמר לראשונה מאז עונת 2008/2009. ב-28 בנובמבר הפך אמורים למאמן המהיר ביותר שניצח ב-50 משחקים בליגה הפורטוגלית, לאחר ניצחון 0–2 על טונדלה.
ב-29 בינואר 2022 זכה עם הקבוצה בגביע הליגה השלישי ברציפות שלו כמאמן, והשני ברציפות עם ספורטינג לאחר ניצחון 2–1 על בנפיקה.
כשחקן
בנפיקה ליסבון
ספורטינג בראגה
אלטון פארקר
מסע הבחירות
לאחר שזכה במועמדות, התפטר פארקר מבית המשפט. ב-10 באוגוסט, משלחת זקני המפלגה ביקרה אותו ובישרה לו על מועמדותו. פארקר נאם כנגד רוזוולט וכנגד מעורבות ממשלו בטורקיה ובמרוקו, ועל כישלונו במתן תאריך שבו הפיליפינים יהפכו לעצמאיים מהשפעה אמריקנית. הנאום נחשב לנאום לא מלהיב גם בקרב תומכיו. פארקר לא הצליח להתאושש לאחר הנאום הזה, ואחריו, הוא חזר לשתוק, ונמנע מלהגיב בעניינים חשובים.
רובן אמורים
כמאמן
ספורטינג בראגה
ספורטינג ליסבון
אישיים
אלטון פארקר
מסע הבחירות
מסע הבחירות של פארקר לא היה יעיל. פארקר ויועציו תמכו ב"מסע בחירות מהמרפסת", שבו משלחות יובאו אל ביתו כדי לראות אותו נואם, כמו מסע הבחירות של מקינלי ב-1896. אולם בגלל המרחק של ביתו של פארקר ומחסור במשאבים, לא היו יותר מדי מבקרים. במקום לנסות לבדל בין שתי המפלגות, הדמוקרטים העדיפו להדגיש את דמותו של רוזוולט, והציגו אותו כלא יציב ומסוכן. מסע הבחירות של פארקר לא הצליח לזכות לאהדה בקרב האירים, שתמכו בדרך כלל בדמוקרטים. לעומת זאת, מסע הבחירות של רוזוולט ארגן ועדות שימשכו מגזרים מסוימים: שחורים, יהודים וגרמנים. ג'ון היי, מזכיר המדינה של רוזוולט, טען שמסע הבחירות של פארקר הוא "המטופש ביותר בזמננו".
כחודש לפני הבחירות, פארקר זיהה תרומות רבות שניתנו למסע הבחירות של רוזוולט, והוא האשים את הנשיא בהיותו לא כנה בניסיונותיו לפרק מונופולים. בסוף אוקטובר, הוא נאם בניו יורק ובניו ג'רזי וגינה את הנשיא. רוזוולט טען שפארקר משקר בביקורת שלו.
ההתקפות של פארקר לא הצליחו לשנות את הבחירות. ב-8 בנובמבר, רוזוולט השיג 7,630,457 קולות לעומת 5,083,880 לפארקר. רוזוולט ניצח במדינות הצפון והמערב, וגם במיזורי, והשיג 336 אלקטורים בחבר האלקטורים. פארקר ניצח רק בדרום ארצות הברית הדמוקרטי, והשיג 140 אלקטורים. מועמד שלישי, יוג'ין דבס, מטעם המפלגה הסוציאליסטית, השיג 2.98% מהקולות. פארקר שיגר את ברכתו לרוזוולט באותו הלילה וחזר לחיים הפרטיים.
היסטוריונים טענו שפארקר הוא המועמד הנשיאותי היחיד שהפסיד ולא נכתבה עליו ביוגרפיה. הם טענו שיכול היה להיות נשיא טוב, ושהבחירות של 1904 הן מהבודדות בהן המצביעים יכלו לבחור בשני מועמדים מצוינים. הם טענו שהמצביעים בחרו ברוזוולט בגלל אישיותו הצבעונית.
סוף חייו
לאחר הבחירות, חזר פארקר לעסוק במשפטים והיה נשיא איגוד עורכי הדין בין 1906 ל-1907. הוא ייצג איגודי עובדים בתיקים שונים.
לאחר מכן נכנס פארקר שוב לפוליטיקה, כשהוא ניהל את מסע הבחירות של ג'ון דיקס אל תפקיד מושל ניו יורק, ונואם בתחילת הוועידה הדמוקרטית של 1912, שבחרה בוודרו וילסון כמועמד הנשיאותי. ב-1913, ייצג את יורשו של דיקס בתפקיד המושל, ויליאם סוזלר, במשפט שנערך נגדו.
אשתו מרי מתה ב-1917. הוא התחתן שוב ב-1923. ב-10 במאי 1926, מת פארקר מהתקף לב כשנסע במכוניתו, ארבעה ימים לפני יום הולדתו. הוא נקבר בבית קברות בקינגסטון.
המגש והכסף
המגש והכסף הוא ספר עיון מאת העיתונאי והפובליציסט עפר שלח, אשר בעברו שימש כמפקד פלוגה בצנחנים במילואים ולחם במלחמת לבנון הראשונה, וכיהן כחבר הכנסת בכנסת העשרים. הספר עוסק ביחסי החברה הישראלית וצה"ל. הנושאים העיקריים הנידונים בו הם מבנה הצבא, מודל גיוס החובה ומערך המילואים, אופן הכשרת הקצינים והמפקדים הבכירים בצה"ל והצרכים והאתגרים הביטחוניים אליהם הוא ערוך. כמו כן דן הספר בסוגיות כגון הרלוונטיות של מודל צבא העם, מלחמת יום הכיפורים, האינתיפאדה השנייה ופעולות השיטור בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, תקציב הביטחון ומלחמת עיראק. מקור שמו של הספר בשירו של נתן אלתרמן "מגש הכסף". במהלך המחקר ראיין המחבר בין היתר את אביו, אל"ם חזי שלח, אריה נייגר, משה ארנס, שאול אריאלי, משה יעלון, הד"ר יגיל לוי, שאול מופז, עמירם לוין, אמנון ליפקין-שחק, עוזי דיין, דן מרידור, שמעון נוה ודב תמרי. כמו כן רואיינו קצינים רבים בשירות פעיל אולם המחבר נמנע מלזהותם בשמם. בספרו טוען שלח כי יש לבצע רפורמה בגיוס לצה"ל ולשנותו לצבא מקצועי יותר.
נגה ד'אנג'לי
נגה ד'אנג'לי (נולדה ב-15 בספטמבר 1983) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
ד'אנג'לי נולדה וגדלה בחיפה לאבא רואה חשבון ולאמא שעבדה כסטטיסטיקאית בחברת החשמל. היא ממוצא איטלקי ולה שתי אחיות. למדה בתיכון חוגים חוג תיאטרון. את שירותה בצה"ל עשתה בגדוד 51 בגולני כמש"קית חינוך. לאחר שחרורה עברה להתגורר באילת שם עבדה בצוות בידור במלון "המלך שלמה".
בגיל 24 עברה ד'אנג'לי לתל אביב, והתחילה לימודי משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. במהלך לימודי המשחק גילתה את עולם הסטנדאפ, והחלה להופיע במועדונים ובבמות פתוחות, מה שהוביל את הקריירה שלה אל הבמה.
שיחקה בהצגות כגון "חנוך לוין בצבעים", "הקומדיה הירושלמית", "החברות של זזה" ובסדרות טלוויזיה כמו "פלמ"ח", "השופטת ליטל", "הצחוקייה", "עד כאן!", "אבא משתדל", "הקלמרים" ועוד.
ב-2008 השתתפה בסרט הטלוויזיה "פרשת רות" לצדה של לוסי דובינצ'יק.
בשנים האחרונות ד'אנג'לי כותבת ורצה עם מופע הסטנדאפ שלה. כמו כן, היא יוצרת תוכן מקורי לרשת. בין סדרות הרשת שלה: "מתגלגלות", "מתעופפות", "אמא מדברת עכשיו".
ב-2017 הגישה פינה בתוכנית "הבוקר עם טל ואביעד".
הגישה גם פינה בתוכנית "נוסבאום וגולדשטיין", בערוץ 10.
חיים אישים
נשואה לאורי ולה שני בנים ובת. מתגוררת בתל אביב.
נתן פרג'ון
הרב נתן חוויטה ( - 'לוויתן') פרג'ון (1910, ג'רבה - כ"ב באדר א' ה'תשי"ט, 29 במרץ 1959, אשקלון) היה רבה הראשי הספרדי הראשון של העיר אשקלון. כיהן גם כרב העיר ביזרטה (בנסרט) שבתוניסיה.
תולדותיו
נולד בעיר ג'רבה שבתוניסיה בשנת 1910, לרב דוד ולימימה. נצר למשפחת רבנים. היו לו ארבעה אחים - מסעודה, ציון, שרה ומקיקס.
למד תורה בישיבת "עץ חיים", ונסמך לרבנות על ידי אב בית דין המקומי, הרב מכלוף עידאן. נישא לנוארה, בת העיר גאבס, וכבר בגיל 19 כיהן כרב העיר ביזרטה, ושם נולדו לבני הזוג שבעת ילדיהם - מרים, ישראל, ג'ולי, מרסל, רשל, דוד ושמעון. בביזרטה הקים "כותב" - "חדר" בו למדו הילדים תורה בעברית לאחר הלימודים בבית הספר.
בשנת ה'תש"ט (1949), לאחר הקמת מדינת ישראל, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, מטעמי ציונות, אהבת הארץ והחשש מאנטישמיות. המשפחה יצאה לדרכה במסווה של טיול לחוץ לארץ, כיון שהשלטון אסר אז עליית יהודים לישראל, והותירה את כל נכסיה מאחור. הם הגיעו למחנה מעבר בעיר מרסיי שבצרפת ושהו בו כחודשיים, ומשם הפליגו לישראל.
בישראל הם נשלחו להתגורר במעברת באר יעקב, שם חלקו אוהל עם משפחה שעלתה מרומניה, במעברה שימש הרב פרג'ון בהתנדבות כמוהל בבריתות, שוחט ובודק, בעל קורא וחזן.
בשנת 1955, מונה לכהן כרב הראשי הספרדי של אשקלון לצד הרב האשכנזי משה דב וולנר. בפעילותו עסק גם בסיוע לנזקקים, בהשכנת שלום בית, וגישור בסכסוכי משפחות ושכנים בדרכי נועם. דרשותיו משכו גם בני נוער רבים. כן ייסד התכנסות ללימוד תורה במועד קבוע ב"עזתה" (לימים נתיבות), על ידי רבנים ותלמידי חכמים מכל האזור.
הרב פרג'ון כיהן בתפקידו שנים בודדות, ואז לקה בשפעת שהתפתחה לדלקת ריאות, ממנה נפטר בדמי ימיו באדר א' ה'תשי"ט (1959). הוא נקבר בבית הקברות הישן שבאשקלון.
קורנליוס רוסט
קורנליוס רוסט (27 במרץ 1919, קופשטיין, אוסטריה – 18 באוקטובר 1983, מינכן, גרמניה המערבית) היה חייל בצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה שנודע בשל בריחתו מהגולאג הסובייטי בכף דז'נב, חצי האי הצ'וקצ'י, סיביר. הסיפורים והחוויות של רוסט היוו בסיס לספר, סדרת טלוויזיה וסרט. סיפוריו של רוסט שנויים במחלוקת, ולא ידוע אם התרחשו במציאות.
ביוגרפיה
קורנליוס רוסט נולד ב-27 במרץ 1919 בקופשטיין שבחבל טירול, אוסטריה. רוסט חי במינכן בזמן פריצת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוואפן אס אס ונפל בשבי הסובייטי. על פי הצהרתו של רוסט, ב-1942 הוא החזיק בדרגת טוראי, ולמרות זאת, בדמותו בסיפור שכתב הוא מוצג כקצין ורמאכט ובשם בדוי – קלמנס פורל.
על פי משרד הרישום הגרמני בעיר מינכן, חזר רוסט משבי המלחמה ברוסיה ב-28 באוקטובר 1947. ב-1953 התחיל לעבוד בהוצאה לאור של פרנץ אהרנווית' במחלקת ההדפסה. לאחר שהרס מספר כריכות של ספרים, רוסט אמר כי הוא עיוור צבעים בעקבות תקופתו במכרה עופרת בשבי הסובייטי. אהרנווירת' ביקש הסבר, וכך למד על תקופתו של רוסט בשבי הסובייטי לפרטי פרטים. אהרנווית' הרגיש כי מדובר בסיפור מעניין וביקש מרוסט לכתוב את הסיפור שלו. התוצרים שרוסט הכין היו כתובים בצורה גרועה, אך אהרנווית' התעניין עד מאוד בסיפור ושכר כותב מקצועי, ג'וזף מרטין באואר, שיכתוב את סיפורו של רוסט.
רוסט פחד מציד הרשויות של בעלות הברית אחריו, אז הסכים לראיון בעל פה, ולשימוש בשם "קלמנס פורל" כשמדובר בו. באואר עיבד את הראיון המוקלט בן שמונה השעות לספר So weit die Füße tragen (רחוק ככל שישאו הרגליים).
בשנות השישים המוקדמות, רוסט השתמש בעדויות של עצמו על מנת לכתוב את הספר Unternehmen Konterbande אך זה לעולם לא הודפס ולא יצא לאור. ספרו של באואר, לעומת זאת, תורגם לחמש עשרה שפות וממשיך לצאת מדי פעם במהדורות חדשות. ב-1959 הספר לסדרה בת 6 פרקים, וב-2001 עובד הספר שנית לסרט.
רוסט נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין המרכזי של מינכן.
כמעט כ-20 שנים לאחר מותו של רוסט, חשף בנו של אהרנווית', מרטין, כי זהותו האמיתית של קלמנס פארל היא קורנליוס רוסט. חשיפה זו התקיימה בפני שדר הרדיו ארתור דיטלמן שחיפש את מקור הסיפור בסימן מאה שנה להולדתו של באואר.
טענות לזיוף הסיפורים
בחלוף השנים החלו היסטוריונים רבים לפקפק באמיתות סיפוריו של רוסט, בעקבות סתירות רבות בין סיפוריו של זה לתיעודים היסטוריים חדשים שנחשפו. ביניהם, למשל, אי קיומו של מחנה שבויים בכף דנז'ב שבחצי האי הצ'וקצ'י שבמזרח הרחוק הרוסי.
אגם גזיבודה
אגם גזיבודה (באלבנית: Liqeni i Gazivodës; בסרבית: Језеро Газиводе), הוא מאגר מים מלאכותי, בגודל של כ-12 קמ"ר, שנמצא בקוסובו ובסרביה. הנהר איבר נשפך לתוך מאגר המים.
היסטוריה
האגם נוצר בשנות ה-70 של המאה ה-20, כחלק מפרויקט של Energoprojekt ו-Hidrotehnika להקמת סכר על גדות הנהר איבר. מעריכים כי עד 1,000 איש שחיו באזור, נאלצו לעבור למקום אחר. עלות הפרויקט מוערכת בכ-90 מיליון דולר.
פירוק יוגוסלביה בשנות ה-90 של המאה ה-20, ועצמאות קוסובו ב-2008, הביאו למחלוקת בין הרפובליקה של סרביה לקוסובו לגבי הבעלות על האגם. סרביה טוענת כי היא צריכה לקבל את האגם מאחר שהישות המשפטית האחראית להלוואות של יוגוסלביה הייתה הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה. קוסובו טוענת כי היא צאיכה לקבל את האגם מאחר שהישות המשפטית האחראית להלוואות של הבנק העולמי הייתה המחוז האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו, בעוד שסרביה, כישות משפטית, לא הייתה מעורבת במימון הפרויקט. טענה נוספת שמעלה קוסובו היא שהפיצויים לאנשים שהועברו מהאזור, הן מהרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה והן המחוז האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו, שולמו אך ורק על ידי המוסדות של המחוז האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו.
כיום, הסכר נשלט על ידי סרביה.
אפרים לרון
אפרים עלי לרון (1931 – 18 ביוני 2006) היה נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע, מומחה בעל שם בתחום דיני הנזיקין וחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, יו"ר הוועדה הציבורית לפיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי, יו"ר הוועדה לבדיקת ענייני הנכים וקידום שילובם בקהילה שממצאיה הביאו לחקיקת "חוק לרון". פרסם פסקי דין תקדימיים בנושאים רפואיים ואחרים. בגיל 32 עלה על כס השיפוט, והיה לשופט הצעיר ביותר בתולדות מדינת ישראל.
קורות חייו
אפרים לרון נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1931. ב־1938 עלה עם משפחתו לארץ והם התיישבו בירושלים.
הוריו היו ד"ר יוסף לרון, איש ציבור, אספן אמנות יהודית ודוקטור למשפטים, וד"ר רוזה לרנר-לרון, מרופאות הנשים הראשונות בירושלים. במקור שם משפחתם היה לרנר והוא עוברת לשם לרון כשהצטרף האב בשנת 1950 לשירות החוץ.
בשנת 1949 סיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית בירושלים.
בשנים 1948–1950 שירת בצה"ל. בשירות המילואים שימש כאב בית דין צבאי מחוזי בפיקוד הדרום, בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות והוענק לו התואר מוסמך למשפטים. בשנת 1955 סיים את תקופת ההתמחות ונרשם בפנקס עורכי הדין.
בשנים 1960 – 1963 כיהן כיועץ משפטי באגף החשב הכללי וברשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
באוקטובר 1963 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום באשקלון ומאוחר יותר לרשם בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בדצמבר 1970 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בספטמבר 1995 מונה להיות סגן נשיא ביהמ"ש המחוזי וכעבור 4 חודשים בלבד מינה אותו שר המשפטים דוד ליבאי להיות נשיא של ביהמ"ש המחוזי. הוא כיהן בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות בנובמבר 2001, בתום 38 שנים על כס המשפט.
לאחר פרישתו הצטרף לרון למשרד עוה"ד גלעד שר, ברנר, קדרי, בו קיים מסגרת משותפת של בוררות מסחרית, גישור וייעוץ לפרויקטים מיוחדים.
נפטר ב-18 ביוני 2006 והובא למנוחות בבאר שבע.
פיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי
בסוף חודש ינואר 2002 מינה שר המשפטים מאיר שטרית את השופט בדימוס לרון לעמוד בראש הוועדה הציבורית לפיצוי נפגעי אסון אולמי ורסאי. המינוי נעשה בהסכמת נשיא בית המשפט העליון, אהרון ברק. הוועדה הוקמה על פי "חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, תשס"ב-2002", שאושר עי" הכנסת ב-7 בינואר 2002. הוועדה התבקשה לגבש אמות מידה והמלצות בנוגע לאופן מתן הסיוע לנפגעים ולמשפחות הנפטרים באסון קריסת הרצפה באולמי ורסאי בירושלים. על פי החוק נדרשה הוועדה להגיש דו"ח והמלצות תוך 45 יום. הוועדה לא דנה במקרים פרטיים אלא קבעה אמות מידה והמלצות לסיוע.
וועדת לרון ו"חוק לרון"
הוועדה הציבורית לבדיקת ענייני הנכים וקידום שילובם בקהילה הוקמה לפי החלטת הממשלה ב-2005, כתוצאה מהסכם לסיום שביתת הנכים ב-2002 שנחתם בין הממשלה ובין מטה מאבק הנכים. השופט בדימוס לרון מונה ליו"ר הוועדה וחבריה כללו אישי ציבור ואקדמיה מתחום הכלכלה, העבודה הסוציאלית והשיקום וכן נציגים מהממשלה ומהמוסד לביטוח לאומי ונציגי ציבור הנכים.
"ועדת לרון מסמלת את אחת התמורות העיקריות ביחס המדינה והחברה אל אנשים עם מוגבלות בכלל ושילובם בתעסוקה בפרט. בעקבות הוועדה חלו שינויי חקיקה וכאמור, הוקם גם המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות שבמשרד הכלכלה. כמו כן, פעילות והמלצות הוועדה שפכו אור על ליקויים בתפקוד המשרדים הממשלתיים האמונים על הטיפול באוכלוסיית האנשים עם מוגבלות ובתוך כך, הביאו להצפת והטמעת גישות חדשות להתמודדות עם ליקויים אלו והגברת השילוב התעסוקתי של אנשים עם מוגבלות"
הדו"ח הוגש לראש הממשלה אריאל שרון ב 2005. במעמד הגשת הדו"ח אמר ראש הממשלה: "אני רוצה להודות לכבוד השופט בדימוס, אפרים לרון ולכל חברי הוועדה המכובדת על השעות הרבות שהקדשתם לנושא ועל העבודה המאומצת והמבורכת שביצעתם . עיקרו של הדו"ח הוא קביעת דרכים לעידוד אנשים עם מוגבלות להשתלב ולהתמיד בשוק העבודה על ידי שיפור תנאיהם של מקבלי קצבת נכות כללית העובדים באמצעות הפחתה הדרגתית של הקצבה, ככל שגדלה ההכנסה מהעבודה. החלטת הממשלה מיום 8 במאי 2005 אימצה את הדו"ח במלואו, הורתה להכין תיקוני חקיקה בהתאם והקימה וועדת מעקב אחר ביצוע ההחלטות. בהחלטת הממשלה נאמר: "הממשלה מודה ליו"ר הוועדה, השופט (בדימוס) אפרים לרון ולכל חברי הוועדה הציבורית על עבודתם המאומצת והמבורכת". נשיא בית המשפט העליון השופט אהרון ברק אמר: "זהו דו"ח מעמיק ויסודי, המקיף למעלה מ-150 עמודים, כפי שרק אפרים יודע לכתוב. כמוטו של הדו"ח הביא אפרים את הפסוק מישעיהו, לפיו: 'איש את רעהו יעזורו ולאחיו יאמר חזק'"
התיקון לחוק הביטוח הלאומי התקבל סופית בשנת 2009, כ־3 שנים לאחר פטירת השופט לרון, והוא מוכר עד היום כ"חוק לרון". החוק צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה. החוק מוכר גם בכינוי "החוק לשילוב נכים בעבודה".
הערכת פועלו המשפטי ואישיותו
לרון נחשב למומחה בתחום דיני הנזיקין וחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים, אך גם בנושאים אחרים הוא הותיר חותם: ב-1987 אישר, בפסק דין עקרוני, כריתת כליה מגבר בן 39 שסכל מפיגור שכלי 39 והשתלתה באביו חולה הכליות בן ה-65; ב-1996 אישר את הקמת איל"ח (אזור לייצור חופשי) ליד באר שבע; הוא גם אישר את הסכם הפשרה בתביעה הייצוגית נגד עיריית ערד ועמותת פסטיבל ערד. פסיקות תקדימיות נוספות שלו בתחומי הרפואה עסקו בחובותיו של הרופא התורן והרופא הכונן בבתי החולים וכללים לביצוע בדיקות סונוגרפיות בנשים בהריון.
בטקס הלווייתו ספד לו נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרון ברק: "אפרים היה שופט למופת. את המשפט ניהל בתבונה, בשקט ובכבוד. בפסקי דינו הרבים התגלה כישרונו הגדול, בעיקר בתחום האזרחי. הלכות שפסק בבית משפט השלום והמחוזי היו ראשוניות, ואושרו בבית המשפט העליון. הוא היה ללא ספק מגדולי השופטים בתחום האזרחי בכלל ובדיני הנזיקין בפרט. ברק הוסיף, שלרון היה גם "איש מנהל-שיפוטי מוכשר ביותר. הוא ניהל את בית המשפט המחוזי למופת. בתפקידו כנשיא נפגשתי עמו פעמים הרבה. למדתי להכיר את אהבתו לבית המשפט המחוזי ושופטיו, את מאמציו לקיים יחסי חברות טובים בבית המשפט, ואת פעולתו לייעול עבודתו של בית המשפט".
בנימה אישית ברק ציין שהייתה לו "הזכות להכיר את אפרים במסגרת משפחתו. הוריו – משפחת לרנר – היו ידידים קרובים של הוריה של אליקה, רעייתי אלישבע ברק. אני זוכר את ביקוריי שלי ושל אליקה בביתם ברחוב רמב"ן בירושלים. היה זה בית ציוני חם. אוהב אמנות. שאגאל היה מבאי ביתם. אימו של אפרים הייתה רופאה ידועה בירושלים. ואני מכיר ומוקיר את משפחתו הקרובה של אפרים, אשתו פנינה, מורה למופת, וילדיו – אשר שניים מהם הם משפטנים מוכשרים וטובים. כולם טיפלו בו באהבה אין קץ עם פרוץ מחלתו, עד שעותיו האחרונות".
נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן, אמר ל"גלובס" כי לרון "היה אישיות ממדרגה ראשונה. הוא היה שופט מאוד מנוסה, מקצועי ובעל מומחיות מיוחדת בנזיקין. בעלי דין ופרקליטיהם לא יכלו לעמוד מול קסם ניהול המשפט שלו, ובמיוחד בניווטו לקראת פשרה. כשהופעתי לפניו כפרקליט צעיר התרשמתי ממנו מאוד. ניסיתי גם לחקות אותו בטכניקה של ניהול המשפט והפשרה. מערכת המשפט כולה מצטערת צער רב על פטירתו המפתיעה".
משפחתו
בשנת 1955 נשא לרון לאשה את פנינה לבית באוך. ילדיהם הם ד"ר אלעד לרון, מ"מ מנהל מחלקת נשים ויולדות ב' ואחראי היחידה לכירורגיה גינקולוגית במרכז הרפואי סורוקה; עו"ד רותלי פלאי לרון; עו"ד חגי לרון מפרקליטות מחוז תל אביב.
סנטאישטוואנבקשה
סנטאישטוואנבקשה (בהונגרית: Szentistvánbaksa) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית סנטאישטוואנבקשה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-349 תושבים בשנת 1990 עד 266 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-23%).
משה לבל
הרב משה לבל (נולד ב-י"ט באייר ה'תש"ך, 16 במאי 1960) משמש כמנהל הרבני של ועידת רבני אירופה, ראש ישיבת תורת חיים במוסקבה ודיין בבית הדין במוסקבה.
סנטאישטוואנבקשה
קהילה יהודית
בסנטאישטוואנבקשה חיו מעט יהודים ובמקום קיימים שרידים של מצבות יהודיות. וכן ישנו תיעוד לכך שבשנת 1833 היה במקום בית כנסת
משה לבל
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב דוד לייב ולחנה. מצד אביו הוא דור שמיני בארץ ומתייחס לרבי סעדיה ולרב יצחק חסלביצ'ר (אבי משפחת חשין), שניהם מן העולים בעליית תלמידי הגר"א. אמו (לבית לייפער) היא נכדת אחד האדמו"רים מנדבורנה. סבה מצד אמה הוא רבי שמואל מאיר הולנדר.
הרב לבל בוגר ישיבת קמניץ הקטנה וישיבת פוניבז'. כבר משנת 1988 היה פעיל בארגון "מסילות עליה", שבנשיאותו עמד הרב משה שפירא ונוהל על ידי הרב צבי וייספיש - ראש כולל הר"ן. הארגון עסק בקליטתם הרוחנית והגשמית של העולים מברית המועצות. ב-1991, בעקבות גיסו הרב אליהו טבגר, החל ללמד בישיבת תורת חיים במוסקבה, שהוקמה אחרי נפילת מסך הברזל בעידודם ובתמיכתם של רבי משה סולובייצ'יק והרב יצחק זילבר. בהמשך הועמד בראשות הישיבה וכן נתמנה לדיין בבית הדין הרבני במוסקבה בראשותו של הרב פנחס גולדשמידט, והוא אחד האישים המשפיעים בענייני קהילות חבר המדינות לשעבר. בתחילת המאה ה-21 מונה למנהל הרבני של ועידת רבני אירופה.
בשנת 2017 בכינוס ה-30 של "ועידת רבני אירופה" שהתקיים באמסטרדם הוענק לו פרס ע"ש הרב אליהו טואף למנהיגות רבנית.
הרב לבל היה מקורב לרב יוסף שלום אלישיב ולרבי אהרן יהודה ליב שטינמן, מה שהביא להשפעת גדולי התורה החרדים בישראל על הקהילות היהודיות באירופה.
נכון ל-2020, הרב לבל נשוי לטובי (לבית קאופמן) ואב לעשרה, מתגורר בירושלים, ונמצא חלק מזמנו בישיבה במוסקבה. גיסו הוא הרב אליהו טבגר מרבני הישיבה ומי וממקימי עמותת פתיל תכלת.
אבו כרב אסעד
אַבּוּ כַּרִבּ אַסְעַד (בערבית: أبو كرب أسعد; נפטר בשנת 420) היה מונרך חִמְיַרִי במפנה המאה ה-5, שלפי רוב המקורות ההיסטוריים התגייר.
עוזר משפטי
עוזר משפטי הוא עורך דין אשר עוסק במתן סיוע משפטי לשופט עמו הוא עובד לצורך ביצוע עבודתו של השופט. העוזר המשפטי מבצע משימות מקצועיות שונות וביניהן כתיבת טיוטות להחלטות ופסקי דין, מחקר משפטי והכנת תיקים וחומר משפטי אשר דרוש לשופטים לצורך עריכת הדיונים המשפטיים. מערכת היחסים של השופט והעוזר המשפטי נפרשת לרוב על-פני מספר שנים, ואף שנים רבות, והיא מאופיינת במידה רבה של קִרבה ואמון.
אבו כרב אסעד
רקע
חצי האי ערב של המאה ה-4 וה-5 היה נטוע בין שתי האימפריות המתחרות, ביזנטיון הנוצרית מחד ופרס הזורואסטרית מאידך.
עוזר משפטי
בישראל
במערכת בתי המשפט בישראל הועסקו בוגרי משפטים בשלב ההתמחות במתן סיוע משפטי לשופטים. החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, ביוזמת אגף התקציבים באוצר וכחלק מניסיון לייעל את מערכת המשפט העמוסה, מועסקים במערכת עוזרים משפטיים אשר הם עורכי דין.
אבו כרב אסעד
גיורו של המלך
בעוד רוב המקורות מסכימים כי אבו כרב (מלך בין 385 עד 420) היה הראשון בין מלכי חמיר שהתגייר, נסיבות ההתגיירות אפופות אגדות עם. ככל הנראה הגיור התרחש בשנת 390, במהלך מסעות לחימה פנימיים שניהל ביַתְ'רִבּ מול מתקוממים שהרגו את קרוב משפחתו שהתעמר בהם. אחיינו של אבו כרב, חרית' אבן-עמרו, שהתגייר אף הוא, התמנה כמושל מכה ויתר'ב.
ב-420 נרצח אבו כרב בידי שומרי ראשו, ובנו, חסן, מלך במקומו.
עוזר משפטי
בישראל
העוזרים המשפטיים נבחרים לעבודתם בהליך מיון. מועמד אשר חפץ להתקבל למשרת עוזר משפטי, נדרש להתקבל תחילה למאגר עתודה של עוזרים משפטיים פוטנציאליים. קבלתו למאגר טעונה עמידה בתנאי סף - כגון השכלה אקדמית משפטית וציוני תואר גבוהים, הסמכה כעורך דין לאחר ביצוע התמחות, וכן צליחת מבחן מקצועי וריאיון לפני ועדת בוחנים. רק לאחר קבלתו למאגר יכול המועמד להיבחר על ידי שופט למשרת עוזר משפטי. כל שופט רשאי לבחור את המועמד המתאים לו מתוך אלו שנתקבלו למאגר, לאחר שקיים ראיונות עם מספר מועמדים.
במקור, עוזר משפטי שהתקבל לעבודה היה נדרש לחתום על חוזה העסקה מול הנהלת בתי המשפט, המבוסס על האופי המיוחד של תפקיד העוזר המשפטי, כמעין משרת אמון שכוללת "הצמדה" לשופט מסוים, שאינו הולם מודל העסקה רגיל לפי כתב מינוי ומתן תקן. חוזה העסקה זה היה לשנה אחת, ובתום כל שנה ניתן היה להאריך את תוקף החוזה לשנה נוספת, כשההחלטה על כך נתונה לשופט ומאושרת על ידי הנהלת בתי המשפט. תקופת ההעסקה המרבית הייתה ארבע שנים, ובמקרים חריגים ניתן היה האריך את התקופה בשנתיים נוספות, אך לא מעבר לכך.
בשנת 2009 התאגדו העוזרים המשפטיים במטרה להיאבק על תנאי העסקתם. בין היתר ניהלו העוזרים המשפטיים מספר הליכים בבית הדין לעבודה. באחד ההליכים זכו העוזרים בתביעה במסגרתה נקבע כי מוטל על המדינה לשלם לעוזרים שכר בעבור שעות נוספות שעבדו במהלך השנים. טענת המדינה, לפיה חוזה ההעסקה של העוזרים כולל 10 שעות נוספות, נדחתה. בהליך אחר ביקשו העוזרים המשפטיים להיאבק במגבלת השנים אשר נקבעה בהסכם ההעסקה שלהם. בית הדין האזורי לעבודה קיבל את התביעה וביטל את מגבלת השנים. המדינה הגישה ערעור לבית הדין הארצי לעבודה, שקיבל את הערעור ברוב קולות. באפריל 2017 יצאו העוזרים המשפטיים לשביתה בת למעלה מחודש, בעקבות הרעות תנאים משמעותיות. במקביל, התנהל בין העוזרים המשפטיים והמדינה הליך משפטי בבג"ץ אשר פסק לטובת העוזרים המשפטיים. בחודש מאי 2017 בג"ץ ביטל את מגבלת השנים ושלח את הצדדים לניהול משא ומתן לשם קביעת תנאי ההעסקה של העוזרים המשפטיים. בין הצדדים התנהל הליך משא ומתן ארוך ובחודש מרץ 2018 הגיעו הצדדים להסכמות בדבר חתימה על הסכם קיבוצי. בהסכם האמור ובהתאם לקביעת בג"ץ לא קיימת עוד הגבלת שנים על ביצוע התפקיד האמור.
במסגרת פסק דינו קבע בג"ץ, כי: "כל המכיר את עבודת בתי המשפט מקרוב יודע שלא ניתן להפריז בתרומתם החשובה של העוזרים המשפטיים לעשייה השיפוטית". עוד נקבע, כי "תרומתם למערכת המשפטית של העוזרים המשפטיים, אשר החליפו ברובם הגדול את המתמחים בבתי המשפט השונים - הינה חשובה וחיונית עד מאוד. המדובר במשפטנים מוכשרים, העוברים סינון קפדני ובחינות לצורך הכללתם במאגר העוזרים המשפטיים ופעילותם לצדו של השופט, העמוס בדרך כלל לעייפה, לא תסולא בפז".
בשנת 2017 הועסקו בבתי המשפט בישראל כ-660 עוזרים משפטיים, מרביתם נשים.
בשנת 2023 בשל תנאי העסקה והשכר הנמוך של העוזרים המשפטיים החדשים, נפתח ההסכם הקיבוצי באופן מוגבל לשם עדכון שכרם ושיפור התנאים.
בנוסף על פי נתוני הנהלת בתי המשפט, קיים קושי לגייס עוזרים משפטיים חדשים בשל השכר הנמוך ותנאי השכר שלא תואמים למשפטנים אחרים בשירות המדינה.
רחל צלניק-אברמוביץ
רחל צלניק-אברמוביץ (נולדה ב-1952) היא היסטוריונית של העת העתיקה, פרופ' בדימוס בחוג ללימודים קלסיים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
עם סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב, וסיימה שם תואר ראשון, שני ושלישי. ב-1972–1979 למדה לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודים קלסיים. ב-1980–1986 למדה לתואר שני בלימודים קלסיים. את עבודת המ.א. שעסקה באריסטופאנס ובדמוקרטיה של זמנו, כתבה בהדרכת פרופ' שלום פרלמן ופרופ' נטע זגגי. ב-1988–1996 למדה לתואר שלישי בלימודים קלסיים. את עבודת הדוקטור שעסקה ביחסי תלות ופטרונז' ביוון הקלאסית, כתבה בהדרכת פרופ' שלום פרלמן ופרופ' זאב רובין.
במקביל ללימודיה עבדה בין השנים 1977–2001 בסגל ההוראה באוניברסיטה הפתוחה, כשיחידות הלימוד האחרונות שכתבה עבור מוסד זה יצאו לאור בשנים 2002–2004. משנת 1979 עבדה כעוזרת הוראה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 קיבלה מינוי כמרצה בחוג ללימודים קלסיים, ובשנת 2013 התמנתה כפרופ' חבר שם.
מחקרה
צלניק-אברמוביץ מתמחה בחברה היוונית העתיקה, ובייחוד בקבוצות שוליים בחברה היוונית - בני-חורין וחסרי חירות. כמו כן, היא חוקרת היבטים שונים בהיסטוריוגרפיה היוונית, בקומדיה היוונית העתיקה וברטוריקה. לאחרונה, עסקה בהתפתחות תפיסת המדינה ובגבולות המשתנים בין התחום הציבורי לתחום הפרטי בפוליס היוונית, וכן במשמעות ובתפקיד של פועלי סיפור בכתבי ההיסטוריונים היוונים.
משפחתה
מתגוררת ברמת השרון.
הבחירות לנשיאות רוסיה 1991
הבחירות הנשיאותיות ברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית ב-12 ביוני 1991 היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות ברוסיה שבמסגרתן נבחר לראשונה בתולדות המדינה נשיא המדינה. לנשיא הראשון נבחר בוריס ילצין, כאשר לצדו התמודד אלכסנדר רוצקוי כסגן הנשיא.
לאחר הבחירות, בוריס ילצין היה נשיא הרפובליקה הרוסית שהייתה חלק של ברית המועצות. רק לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991 הוא נעשה נשיא המדינה העצמאית החדשה.
המועמדים
שני המועמדים המובילים לבחירות הנשיאותיות היו יו"ר הסובייט העליון של רוסיה, בוריס ילצין עם ידידו אלכסנדר רוצקוי כמועמד לתפקיד סגן הנשיא וניקולאי ריז'קוב, ראש ממשלת ברית המועצות לשעבר, שהתמודד עם בוריס גרומוב כמועמד לתפקיד סגן נשיא המדינה.
ולדימיר ז'ירינובסקי התמודד לתפקיד לצד אנדריי זאבידיה, ידידו למפלגה - המפלגה הליברל דמוקרטית של רוסיה.
ברוך פוזנר
ישראל ברוך פוזנר (ביידיש: פוזנער; ידוע בכינוי ר' ברוך; נפטר ב-6 באוקטובר 1791) היה מחסידי הבעל שם טוב. אביו של רבי שניאור זלמן מלאדי ושל הרב יהודה לייב מינוביץ'. גיבור ספר הזכרונות מאת יוסף יצחק שניאורסון.
ביוגרפיה
ישראל ברוך פוזנר נולד לאב תלמיד חכם ששימש כ"מלמד", ולאמו רחל. משפחתו באה במקור מהעיר פוזנן שבפולין שם נולדה בתם הגדולה דבורה לאה. הוריו עזבו את המקום עקב התפשטות תנועת ההשכלה היהודית באזור. הוא נקרא על שם סבו מצד אמו, שכונה "ברוך הבטלן" עקב פרישותו מענייני העולם ודבקותו ברוחניות. בספר הזכרונות נכתב כי ברוך היה ילד בריא והתפתח יפה מבחינה גופנית ונפשית, וכי אביו נהג לטייל עמו על גדות נהר הדווינה והשדות, שם התגברה אצל ברוך האהבה לטבע והתשוקה להתבודדות.
על פי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, ברוך נולד בעיר ויטבסק שבבלארוס שהייתה תחת שלטון האיחוד הפולני-ליטאי, בעוד שלפי הסופר מרדכי טייטלבוים הוא נולד בחבל גליציה.
בנוגע לשם אביו, מספר מקורות מציינים את השם אברהם או קדיש, בעוד יוסף יצחק שניאורסון ואחרים מציינים את השם שניאור זלמן. המצבה המיוחסת לברוך תומכת בטענה כי שם אביו היה אברהם , וכן מכתב ההרשמה של בנו לחברה קדישא של ליוזנה.
כשהיה ישראל ברוך בן ארבע, מסר אותו אביו ללימודים תורניים אצל ה"מלמד", שם היה חריג בשל גילו הצעיר. כעבור שנה, לאחר שרכש בקיאות בחלקים גדולים מספר התנ"ך, מסרו אביו למלמד אחר על מנת שילמדו תלמוד בבלי, וכשהגיע לגיל שבע צרפו אביו לכיתת הלימוד שלו עצמו כשגם שם למד לצד חבריו ללימודים הגדולים ממנו.
בהגיעו לגיל בר מצווה ברוך כבר היה בקיא במספר סדרי משנה, ידע בעל פה מספר מסכתות מן התלמוד הבבלי, והיה מסוגל ללמוד סוגיות תלמודיות בכוחות עצמו. בשל כך איפשר לו אביו ללמוד לבד והסתפק בהנחיות כלליות וקביעת סדר הלימוד שלו, בעוד ברוך היה לומד לבדו.
התייתמות ונדודים
כשהגיע לגיל 14 חלתה אמו במחלת הקדחת ומתה כעבור מספר חודשים, וכעבור חצי שנה מת גם אביו מאותה מחלה. ברוך ואחותו עברו להתגורר בבית דודתם פריידא ובעלה קדיש ששכן בעיר. כעבור תקופה, הודיע ישראל ברוך לפריידא וקדיש על החלטתו לעבור למקום בו יוכל ללמוד תורה בצורה מעמיקה והחל בנדודיו על פני ערים ועיירות בסביבת ויטבסק. כאשר משה, אביו של שלמה זלמן, שמע על מות בנו, הוא שלח שליח אל ויטבסק על מנת להביאם אל ביתו אך באותה עת, הנער ברוך כבר עזב את העיר.
נדודיו של ברוך ארכו במשך 3 שנים, ובכל מקום אליו הגיע, נכנס קודם אל בית המדרש על מנת ללמוד. הוא סירב ליהנות מהטבות הקהילות היהודיות שיועדו ללומדים ולמחייתו נהג לעבוד בעבודות מזדמנות כגון חוטב עצים, שואב מים או כעוזר לסוחרים ביום השוק.
כשהיה בן 17 הגיע ברוך לעיירה ליוזנה, שם התיישב בבית המדרש ולמד בוקר ולילה תוך שהוא משתמש בחסכונות שצבר על מנת לממן את מחייתו. בתקופה זו נהג לסייע לשמש בית המדרש בעבודות הניקיון והתחזוקה של המקום תוך שהוא מסרב לקבל ממנו תמורה כספית.
חזרה לליוזנה ונישואים
לאחר תקופה בה חי חיי דוחק ולאחר שחסכונותיו החלו להיגמר, התיידד ברוך עם גנן בשם אברהם שהציע לו בתמורה למקום מגורים, מזון וכסף לסייע לו בעבודת הגינון וכן לשמש כשומר בפרדס. בניסן של אותה שנה עזב ברוך את ליוזנה, כשבחג הפסח שהה בדוברומיסל ולאחר מכן המשיך לויטבסק, שם הצטרף לישיבה בה היה גיסו, יוסף יצחק, אחד מראשיה בעוד שלמחיתו עסק ברוך בבניה. בקיץ של אותה שנה הגיע אברהם אל ויטבסק והציע לברוך את בתו רבקה לאישה, ברוך הסכים להצעה בתנאי שאברהם יבנה לו ולאשתו בית, שלא יינתן לו נדוניה או מתנות נישואים ושהוא ואשתו יתפרנסו בעצמם וללא עזרתו של אברהם. לבקשת אחותו ודודתו של ברוך, אברהם העניק לחתנו חלקת אדמה באזור ליוזנה על מנת שיוכל לעסוק בגינון כפי שרצה.
בשנה שעברה בין השידוך לחתונה נשאר ברוך ללמוד בישיבה בויטבסק כפי שסוכם בשטר התנאים והמשיך לעבוד בעבודות בניה. בשנה זו החל גם ללמוד את ספרות המוסר.
לפי המסורת שסיפר יוסף יצחק שניאורסון, החופה התקיימה בתאריך י"ז באלול תק"ג (6 בספטמבר 1743) בעוד סעודת החתונה עצמה הייתה בי"ח באלול על פי בקשתו של ברוך. לפי אותה מסורת, לאחר שבמשך שנה לא הצליחו להביא ילד, נסעו הזוג אל הבעל שם טוב באלול תק"ד (1744) על מנת להתברך מפיו. הבעל שם טוב הבטיח לזוג כי בשנה הבאה, בתאריך י"ח באלול תק"ה, ייולד להם בן.
הולדת בניו
ישנן כמה גרסאות לגבי תאריך הולדת בנו הבכור של ישראל ברוך, שניאור זלמן מלאדי. הביוגרף חיים מאיר היילמן נטה לקבוע את תאריך הלידה בי"ז בכסלו תק"ז (30 בנובמבר 1746), וכך גם גם ההיסטוריון עמנואל אטקס והסופר מרדכי טייטלבוים ציינו שנה זו. על פי המסורת שסיפר יוסף יצחק שניאורסון, שניאור זלמן נולד בתאריך י"ח באלול תק"ה (15 בספטמבר 1745), כך גם ציין האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון שהוסיף כי התיארוכים האחרים הינם ככל הנראה תוצאה של הערכה שגויה . החוקר יהושע מונדשיין כתב שככל הנראה, שנת תק"ז היא "משנה ראשונה" ואחריה גם תק"ה וכי מעדות שניאור זלמן עצמו בעת מאסרו עולה שנולד בסביבות תק"ט . מספר מקורות מציינים כי הלידה קרתה בליוזנה , ברשימות מנחם מנדל שניאורסון צוין כי ספק נולד בליוזנה, ספק נולד בפוזנן , ובמגילת י"ט כסלו נאמר כי הוא נולד בסביבות ליוזנה וויטבסק.
על פי מספר מקורות, רוח הקודש נכנסה בברוך וקרא לבנו בשם "שניאור" המסמל שני אורות, אך יש המפקפקים בכך.
על פי יוסף יצחק שניאורסון, הבנים מרדכי ומשה נולדו לפני שניאור זלמן. אך ממקורות אחרים מובן כי הבן משה נולד לאחר אלול תקי"ח.
בניגוד למסורת המקובלת, קיים מקור המציין כי שניאור זלמן היה בן הזקונים במשפחה.
אחרית ימיו והמעבר להונגריה
לאחר שהקים שניאור זלמן את חסידות חב"ד, נהג ישראל ברוך לבקרו כמה פעמים אך ביקש ממנו לא לחשוף את עובדת היותו אביו למעט פעם אחת.
על פי ההיסטוריון יקותיאל יהודה גרינוולד, ברוך עזב את אזור ויטבסק משום שלא ראה בעין יפה את התקרבות בניו לתנועת החסידות, ועבר להונגריה, היכן שעוד לא התפשטה תנועת החסידות, שם שימש כמלמד במוקצ'בו ולאחר מכן בוינוהרדיב.
פטירתו
בניגוד לכל שאר המקורות, מיכאל פרומקין מציין בספרו כי ברוך נפטר בעת שבניו היו קטנים, אך חוקרים אחרים מציינים כי הדבר נכתב ללא בסיס.
על פי המסורת המקובלת, כשהגיע זמן פטירתו, שאלו אותו האם יש לו בנים כדי להודיע להם וענה להם ברוך כי 4 בנים יש לו, כולם רבנים ונמצאים במדינת רוסיה. לשניים צריך להודיע, לאחד מספיק רק לרמוז, והרביעי יודע כבר ואין צורך להודיע לו. מסורת אחרת טוענת כי ברוך ענה שיש לו בן אחד שאין צריך להודיע לו, ואותו בן יספר לשאר אחיו.
יחסו לתנועת החסידות
על פי המסורת, ישראל ברוך היה מחבורת הצדיקים הנסתרים ומתלמידי הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות. ברשימות מנחם מנדל שניאורסון מצוין כי ברוך חשש מלהתיישב בליטא מכיוון שחברי הקהילה היהודית במקום התנגדו לבעל שם טוב.
יקותיאל יהודה גרינוולד כתב כי לאחר מותו של ברוך בא שניאור זלמן יחד עם עוד עשרה אנשים וביקש מחילה על גבי קבר אביו, ומוכיח מכך שברוך התנגד לתנועת החסידות בה הלכו בניו. שלמה אנגלרד הפריך טענה זו וכתב כי בקשת מחילה נהוגה בקרב בנים שלא יכלו להשתתף בהלוויית אביהם, וכן טענת גרינוולד מנוגדת למסורת המקובלת שברוך פגש את הבעל שם טוב.
זיהוי מצבתו ושמו המלא
במספר מקורות שונים הופיע נוסח מצבתו של ברוך עליה נכתב:. החוקר דוד צבי הילמן פקפק בזיהוי המצבה והביא בתור ראיה כי בכתבי שניאור זלמן הוא מוכר רק בתור "ברוך" ללא שמו השני, כמו כן, שם אביו היה שניאור זלמן ולא אברהם, ובנוסף, הילמן טוען כי שלושה מנכדיו שנקראו על שמו היו בחיים בשנה זו ומכך מוכח שרבי ברוך נפטר לפני שנת תקנ"ב. הילמן מתערך את פטירת ברוך בין תקמ"ב לשנת תק"נ.
במבוא לספר אגרות קודש - אדמו"ר הזקן הביא העורך שלום דובער לוין בתגובה לטענות לגבי אמינות המציבה את עדותו של רבי ישעיה הורביץ ששמע מאביו על כך ששם אבי שניאור זלמן מלאדי היה "ישראל ברוך" ורק לאחר שנעשה תלמידו של ישראל בן אליעזר חדל מלהשתמש בשם "ישראל" מחשש לעבור על הלכת הרמב"ם "הקורא לרבו בשמו".
בנוגע לשם אביו של ברוך הביא לוין את שכתב חיים מאיר היילמאן בספר בית רבי שיש אומרים שאברהם היה שמו של ברוך. וגם הביא מכתב ההרשמה של שניאור זלמן שניאורסון לחברה קדישא של ליוזנה שם מכונה אביו בתור "ברוך בן אברהם".
שלמה אנגלרד הוסיף כי אין די בטענות הילמן כדי להפריך את המסורת המושרשת בקרב יהודי וינוהרדיב ומלווה במעשיות ובסיפורים אשר רובם אושרו על ידי אדמו"רי חב"ד.
בעת חיבור אגרות קודש - אדמו"ר הזקן ביקש רבי מנחם מנדל שניאורסון מהעורכים למצוא תמונה ממצבת ישראל ברוך פוזנר ולהדפיסה כחלק מהמבוא לספר ובקשתו קוימה.
בשנת 2012 יצא לאור אגרות קודש - אדמו"ר הזקן במהדורה מחודשת ושולבה בו תמונה ברורה יותר של המצבה. בתשמ"ט נבנה אוהל על גבי קברו של ישראל ברוך.
בנוסף, קיימת מסורת כי ברוך ביקש מהחברה קדישא לפני מותו כי על מצבתו ייכתב רק וכי כך היה. שלמה אנגלרד כותב כי על פי המצבה הידועה לנו, ייתכן שלא קיימו את בקשת ברוך, או שקיימו ושינו לאחר תקופה, אולי בעקבות בקשת בנו.
כינוי ושם משפחתו
בספרות חסידות חב"ד נהוג לכנותו בשם המקוצר, "ר' ברוך" . על פי מרדכי טייטלבוים הוא היה ידוע בשמו ובשם אביו בלבד, בעוד מספר מקורות אחרים מציינים כי שם שם משפחתו היה פוזנר (במקור: פוזנער)  , על שם מקור מוצא משפחתו מהעיר פוזנן.
יחוסו
הביוגרף חיים מאיר הילמן בספרו "בית רבי" מונה את ברוך בתור דור שביעי למהר"ל מפראג, בעוד על פי מנחם מנדל שניאורסון הוא נמנה בתור דור שישי למהר"ל  אשר מיוחס לדוד בן ישי. מרדכי טייטלבוים מציין כי יחוס זה אינו מאושר על ידי תעודות רשמיות או כל הוכחה מדויקת אחרת. גם שלמה אנגלרד העלה ספקות בנוגע לייחוס ברוך למהר"ל מפראג אך ציין כי מכיוון שברוך הוא נינו של ר' יהודה מקוואלי על פי המסורת המקובלת, אזי הוא מתייחס בכל אופן לדוד המלך . שכן ר' יהודה היה צאצא לרבי יהודה הנשיא המיוחס לדוד המלך.
על פי עדות אחד ממשפחת שניאורסון, ישראל ברוך יוחס לרבי שלמה יצחקי על פי הצמח צדק וחיים אברהם חקר. בנוסף, סופר כי שמואל שניאורסון הוכיח יחוס זה בעת ששהה בפראג. שלמה יצחקי עצמו מיוחס לדוד בן ישי.
ילדיו
לישראל ולרבקה פוזנר היו ארבעה בנים, כולם נתמנו לרבנים    : בנוסף לארבעת הבנים, ידוע שנולדה לברוך ורבקה עוד בת אחת. בספר "תולדות משפחת הרב מלאדי", "ספר הצאצאים" וספר "שם ושארית" מצוין כי שמה היה "שרה" , בעוד ב"אגרות קודש אדמו"ר האמצעי" היא מכונה בשם "לאה" . כל המקורות מודים שאותה בת התחתנה עם ישראל קוזיק.
ישראל ברוך כדמות הגיבור בספר הזכרונות
ספר הזכרונות הוא ספר בעל שני חלקים שחובר בידי יוסף יצחק שניאורסון, מנהיגה השישי של חסידות חב"ד וצאצא של ישראל ברוך . הספר כולל את זכרונותיו של יוסף יצחק כפי ששמעם מסבתו הרבנית רבקה, ומדודו שניאור זלמן אהרן שניאורסון . פרקי הספר מתמקדים בימיה הראשונים של תנועת החסידות וחסידות חב"ד, ומתאר באריכות את תולדותיו של ברוך מליוזנה, מי שלימים יהיה אביו של מייסד חסידות חב"ד, תוך שהוא מפרט את התהליכים שעבר ברוך בנפשו ומציין אנקדוטות מחייו.
שניאורסון מתאר כי ישראל ברוך סלל לעצמו דרך אשר רק מעטים מסוגלים לצעוד בה מבלי להינזק, תוך ויתור על כל עזר וסיוע מאדם אחר, ומציין כי ברוך תרם רבות לעיצובה של שיטת חב"ד בצדקתו ובאורח חייו . עוד הוסיף כי ברוך לא נזקק לתשומת לב מאחרים והיה אדם קר, עד אשר נחשף לתורת המוסר.
את סיפור תולדות ישראל ברוך בנערותו תיאר שניאורסון כדוגמה לקושי דרגתו ולסבל שעובר הצדיק. כמו גם את הסבל שעובר הצדיק עד אשר מגיע לדרגתו הרוחנית. הוא הוסיף כי הוא משמש דוגמה לעקביות, אופי יציב, החלטיות, וקישור גוף עם נשמה, רוחניות עם גשמיות. הוא תואר כמי שידע לחבר בין שני העולמות השונים, הגשמי והרוחני, עולם הנפש ועולם החומר, הגוף והנשמה, בהרמוניה מושלמת. וכן כאחד שהתברך במעלות גופניות, כתפיים רחבות, שרירים חזקים, קומה גבוהה ותואר נאה. עוד צוין כי הוא היה רגיש, וכי הוא בורך בשפה ברורה, קול נעים ושלט בשפה הפולנית.
השפעת ישראל ברוך על מנהגי חסידות חב"ד
ישראל ברוך השפיע על כמה ממנהגי חב"ד שיוחסו לו במקור, ביניהם הנוהג לקרוא מספר תהילים בכל הלילה שבין יום הראשון של ראש השנה ללילה השני, והנוהג אצל אדמו"רי חב"ד להתחתן ביום השישי.
דרגומן
מקור השם בשורש השמי ת-ר-ג-מ. לתפקיד נדרשה שליטה בערבית, בפרסית ובטורקית, וכן בשפות אירופה. הדרגומן היה מוצב לעיתים בשגרירויות, בקונסוליות או בנקודות מסחר, שם הייתה דרישה למרכולתו. בימי האימפריה העות'מאנית עלה הביקוש לתפקיד בשל הימנעות המוסלמים העות'מאנים מידיעת שפות אירופה. הדרוגמנים הפכו אפוא למתקשרים בין הארצות הנוצריות לאימפריה האסלאמית, ותפסו מקום חשוב ביחסי החוץ ובפוליטיקה, ולעיתים אף משרות בממשלה - הדרגומן הראשי (או הגדול) של השער הנשגב היה למעשה הממונה על יחסי החוץ של האימפריה. רוב הדרגומנים בימי האימפריה העות'מאנית היו בעלי מוצא אתני יווני (פנרים). אישחק אפנדי, שמונה לתפקיד בשנת 1824, נולד ביוון, אך ככל הנראה היה ממוצא יהודי. הוא היה הראשון שהחל לתרגם ספרות מדעית והנדסית לטורקית.
ז'וזף ז'ופו
ז'וזף ז'וֹפוֹ (בצרפתית: Joseph Joffo ; 2 באפריל 1931 – 6 בדצמבר 2018) היה סופר, תסריטאי ושחקן יהודי-צרפתי. נודע בעיקר בשל סיפור ילדותו כילד יהודי בזמן הכיבוש הגרמני שאותו סיפר ברומן "שקית של גולות" (1973).
ביוגרפיה
בזמן המלחמה והכיבוש הפכה משפחת ז'ופו קורבן לרדיפות נגד היהודים. שני אחיו המבוגרים של ז'וזף ברחו מפריז לצרפת של וישי, ומאוחר יותר נשלחו גם ז'וזף ואחיו בן ה-12, מוריס, לדרום צרפת. זמן קצר לאחר הגיעם לשם ואיחודה של המשפחה מחדש כבשו הגרמנים גם את דרום צרפת לאחר מבצע לפיד של בעלות הברית. הגרמנים ערכו חיפושים נרחבים אחר יהודי האזור, במהלכם נתפסו מוריס וז'וזף. הם הצליחו להשתחרר מן הכלא אחרי ששכנעו את עוצריהם שאינם יהודים, ושבו בסוף המלחמה לביתם בפריז, שם התאחדו עם משפחתם אך גילו שאביהם גורש ונרצח באושוויץ ב-20 בנובמבר 1943. על התקופה הזו מספר ז'וזף בפירוט בספרו "שקית של גולות".
רק 26 שנים לאחר המלחמה החליט ז'ופו לספר את סיפורו בספר. ספרו "שקית של גולות" נדחה על ידי ארבעה מוציאים לאור, אך משהתפרסם על ידי הוצאת Jean-Claude Lattès הפך לרב-מכר. מכירות הספר בצרפת הגיעו ללמעלה מ-20 מיליון עותקים והספר תורגם ל-20 שפות ועלה לאקרנים פעמיים: לראשונה בשנת 1975, ועיבוד נוסף בשנת 2017, בהשתתפות השחקן היהודי פטריק ברואל, המגלם את אביו.
ז'ופו כתב ספרים נוספים, ובהם אנה ותזמורתה, שיצא לאור בשנת 1975 ומספר את סיפורה של אמו, פליטה מרוסיה המגיעה לפריז, ובייבי-פוט, בו הוא מספר על השנים שלאחר המלחמה ואת התפשטות התרבות האמריקנית בצרפת.
נפטר ב-6 בדצמבר 2018.
נקרופוליס טוביקסדו
הנקרופוליס של טוביקסדו הוא נקרופוליס פוני, הגדול ביותר באזור הים התיכון. הוא ממוקם על גבעה בעיר קליארי שבסרדיניה הנקראת טוביקסדו (שפירושו "חלל קטן" בסרדינית ).
היסטוריה
בין המאות ה-6 וה-3 לפני הספירה בחרו הקרתגים בגבעה זו כדי לקבור את מתיהם: הקבורה נעשתה דרך באר שנחפרה בסלע הגיר (בעומק של שניים עד אחד עשר מטרים). חדרי הקבורה מקושטים באמפורות. קברים בולטים בנקרופוליס הם "קבר אוראווס" ו"קבר הלוחמים", המעוטרים בציורי עצי דקל ומסכות, שהשתמרו היטב. קבר מפורסם נוסף הוא זה "של הגלגל".
במורדות גבעת טוביקסדו יש נקרופוליס רומי, שהשקיף על דרך היציאה מהעיר. הנקרופוליס הרומי מורכב בעיקר מקברי ארקוסוליום וקולומבריה.
במאי 2014 נפתח הנקרופוליס לקהל במסגרת תערוכת Monumenti Aperti ה-18. השטח הארכאולוגי גדול, הוא כלל במקור שטח של כ-80 הקטאר.
פליאוגנטיקה
במחקר DNA עתיק של קלאודיה ויגאנו משנת 2017 נמצא אדם שנקבר לפני כ-2000 שנה בנקרופוליס של טוביקסדו ונשא את המוטציה cod39 שגורמת לבטא תלסמיה. קבוצת האבהיות והאימהיות של הפרט הזה (haplogroups), מעידות על כך שהוא היה מקומי לסרדיניה.
הוקי קרח בישראל
הוקי הקרח בישראל נחשב לתחום שולי יחסית. עד לבניית הזירה החדשה בחולון, שחקני הוקי ישראלים רבים היו חברים בבית הספר הקנדי להוקי קנדה השוכן ב"מרכז קנדה" במטולה (שמהווה המתקן התקני הראשון בארץ). לאחרונה נוצרו מספר עצום של קבוצות ומועדוני הוקי במרכז המדינה, כשרובן מבוססות על שחקני רולר-הוקי, או שחקנים צעירים שהחלו את דרכם בזירת הקרח בחולון.
על פי נתוני פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) נכון ל-2019, בישראל רשומים בסך הכל 570 שחקנים – מתוכם 268 גברים, 17 נשים, והשאר שחקני נוער בגילאים שונים.
היסטוריה
רוג'ר נילסון, מאמן לשעבר ב-NHL, עזר ליצור מחנות הוקי קרח בקיץ במטולה ב-1998
בית הספר להוקי קנדה ישראל (ששונה לאחרונה לאקדמיית ההוקי של ישראל) מפעיל במרכז קנדה תוכנית פנאי הפתוחה לצעירים מכל הדתות. בשנת 2014 נרשמו למוסד כ-450 צעירים יהודים וערבים. בשנה זו אף השתתפו כארבעים שחקנים עלאווים מהכפר עג'ר שבגבול לבנון.
זירת קרח נוספת במידות תקניות נפתחה ב-2012 בקניון "אייס מול" באילת, אך היא אינה מאובזרת להוקי קרח ולא מתקיימת בה פעילות בענף.
באוקטובר 2019 נפתח במושב תנובות שבאזור השרון מתחם הוקי קרח תקני נוסף בשם "וואן אייס ארנה" הכולל זירה ראשית עם משטח אולימפי ולצידה זירה משנית בגודל חצי אולימפי. זוהי הזירה היחידה במידות תקניות ועם אבזור תקני להוקי קרח במרכז הארץ.
ההתאחדות הישראלית להוקי קרח ונבחרת ישראל
ההתאחדות הישראלית להוקי קרח מוכרת כגוף המנהל של הוקי קרח בישראל על ידי מינהל הספורט במשרד התרבות והספורט.
בהתאם להחלטת ה-IIHF לפצל את דרגים 1 ו-2 החל מ-2012 ולהגדיל את מספר הדרגים, שובצה ישראל לדרג 2B – הדרג החמישי בטיבו מבין שישה. ב-2013 עלתה נבחרת ישראל דרג בעולם לראשונה מאז השינוי במבנה הדרגים, כשזכתה באליפות העולם דרג 2B ועלתה לדרג 2A – הדרג הרביעי בעולם, אך ב-2014 ירדה בחזרה לדרג 2B לאחר שסיימה אחרונה בדרג 2A. ב-2019 זכתה ישראל שוב באליפות העולם דרג 2B והעפילה לדרג 2A, בו נותרה עד היום, בין השאר כיוון שאליפויות 2020 ו-2021 בדרגים הנמוכים בוטלו בשל מגפת הקורונה.
לישראל יש גם נבחרת לצעירים עד גיל 20, שנמצאת בדרג 3A (השישי מבין שבעה דרגים), ונבחרת נוער (עד גיל 18) שזכתה במרץ 2023 באליפות העולם דרג 3A והעפילה לדרג 2B (החמישי מבין שבעה דרגים), לראשונה מאז 2008.
ב-2022 נחנכה נבחרת נשים ישראלית, שהצטרפה לאליפות העולם לנשים בדרג 3B, הנמוך מבין שבעה דרגים, שנוסד לראשונה באותה השנה. נבחרת הנשים של ישראל הפסידה בשלושת משחקיה וסיימה אחרונה באליפות. ב-2023 אירחה ישראל את אליפות העולם לנשים דרג 3B בתנובות. נבחרת ישראל השיגה באליפות ניצחון היסטורי ראשון בתולדותיה, על נבחרת בוסניה-הרצגובינה.
נכון לאוגוסט 2023, נבחרת הגברים מדורגת במקום ה-34, ונבחרת הנשים אינה מדורגת. באפריל 2017 היו בישראל 901 שחקנים בסך הכל: 345 גברים, 513 צעירים ו-43 נשים. בנוסף יש בארץ 29 שופטים ו-4 מתקנים.
הליגה הישראלית
הליגה הישראלית היא ליגת ההוקי מהדרג העליון בישראל. היא נוסדה בשנת 1990 עם 6 צוותים.
נכון ל-2019 ליגת העל מורכבת מ-12 קבוצות, מחולקות לקבוצה עליונה ותחתונה, מ-10 מועדונים גדולים:
ליגת ההוקי קרח הישראלית כוללת, נכון לעונת 2018/19, שתי ליגות – ליגת העל שכוללת הליגה הבכירה, בת 6 קבוצות, והליגה הלאומית שכוללת 9 קבוצות.
לרוב הקבוצות אין מספיק שחקנים לסגל מלא, ולכן הן משחקות עם מספר קטן של קווי התקפה והגנה.
אלופת ישראל הנוכחית (2023) היא קבוצת כפר סבא קינגס.
ב-2021 החלה לפעול בישראל ליגה נוספת, ליגת ההוקי העלית הישראלית (Israel Elite Hockey League) הפועלת כליגה עצמאית בתקופת הקיץ בזירת "וואן אייס ארנה" במושב תנובות. קבוצות הליגה מתארגנות ומחתימות שחקנים מדי קיץ, כולל שחקנים זרים. בקיץ 2022 כללה הליגה 6 קבוצות.
אלופת הליגה הנוכחית (2023) היא מועדון הוקי נתניה.
משחקי המכביה
המימון היה נמוך ביותר עבור קבוצת הוקי קרח והספורט כמעט הוסר מהמשחקים. הבעלים של 6 קבוצות NHL ( Edmonton Oilers, Anaheim Ducks, Philadelphia Flyers, Toronto Maple Leafs, Florida Panthers ו-Tampa Bay Lightning ) מימנו את הספורט, מה שאיפשר לו להצטרף רשמית בפעם הראשונה.
מספר בעלי קבוצות NHL גם סייעו במימון תוכנית ההוקי במשחקי המכביה ה-20 ב-2017, בהם התקיימו שלושה טורנירים – טורניר פתוח, טורניר ג'וניור (לשחקנים עד גיל 18), ואחד בכיר (לשחקנים מגיל 40 ומעלה). למען הטורניר הוקם משטח משטח זמני בגודל מלא באולם הכדורסל פיס ארנה בירושלים. קיבולת הזירה (10000 להוקי) והקרבה למרכזי אוכלוסין בישראל הפכו את הטורניר לאטרקציה לאלפי אוהדים, כאשר משחק הגמר של הטורניר הפתוח, בו ניצחה קנדה את ארצות הברית 7:2, מושך אליו מספר משתתפים של 7000 והפך למשחק ההוקי בעל מספר המשתתפים הגבוה ביותר בהיסטוריה על אדמת ישראל.
עד היום התקיים טורניר הוקי קרח במסגרת ארבע מכביות: המכביה החמש-עשרה (1997), המכביה התשע-עשרה (2013), המכביה העשרים (2017) והמכביה העשרים-ואחת (2022). בנוסף לטורניר הפתוח, לנבחרות עם שחקנים בכל הגילאים, נערכו גם טורנירים לשחקנים צעירים עד גיל 18 ולשחקנים מבוגרים מעל גיל 40. במכביה העשרים ואחת התקיים לראשונה גם טורניר פתוח לנשים.
נבחרת קנדה זכתה בכל המהדורות של הטורניר הפתוח, למעט טורניר הגברים של המכביה העשרים-ואחת בו זכתה נבחרת ארצות הברית.
בעוד בשני המקרים הראשונים התקיימו הטורנירים במטולה, הוקמה עבור המכביה העשרים בפעם הראשונה בישראל זירת הוקי קרח תקנית בגודל מלא באולם גדול – פיס ארנה בירושלים. גודל האולם וקרבתו היחסית למרכז הארץ הביאה להצלחה גדולה לטורניר שמשך קהל רב. משחק הגמר של הטורניר הפתוח, בו ניצחה קנדה את ארצות הברית 7:2, משך כ-7,000 צופים והפך למשחק ההוקי קרח בעל הקהל הגדול ביותר שנערך על אדמת ישראל.
גם במכביה העשרים-ואחת התקיימו טורנירי ההוקי קרח בפיס ארנה בירושלים.
מתקנים
כיום ישנם שני משטחים עיקריים בשימוש מלא בהוקי קרח בישראל. "מרכז קנדה" בישראל הוא זירת ההוקי קרח המקורית והגדולה בישראל. בשנת 2010 הוכרז כי ישראל תקבל את ההחלקה השנייה שלה, באילת. פארק הקרח והקניון אילת מציע משטח החלקה על הקרח בקומה הראשית, יחד עם מתקני בידור נוספים, וקניון מלא במפלס העליון, אך משטח ההחלקה אינו מצויד להוקי ופעילות הוקי אינה מתקיימת בו.. בנוסף, משטח החלקה שלישי, קטן יותר, ממוקם במעלות ועוד אחד בחולון. משטח ההחלקה בחולון שהוא משטח קטן יותר משמש ללא הרף עבור משחקי הליגה המנוהלת על ידי הפדרציה. משטח החלקה אולימפי נמצא בתהליך בנייה עם תקווה להיפתח ב-2023. ישנו משטח משטח נוסף שנפתח ב-2018 בשם OneIce שנמצא בתנובות.