cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרגומי הקוראן לעברית
תרגום אורי רובין
רובין הוא מייצג בולט של הגישה הגורסת כי מן הקוראן והחדית' (המסורות המוסלמיות) אי אפשר כמעט ללמוד על ההיסטוריה של ראשית האסלאם, אלא רק על המגמות הדתיות והחברתיות שרווחו בעת שהועלו על הכתב, ופעמים רבות קשה להסיק דבר מה מהכתוב אלא תוך בחינת הפרשנויות שמלמדות על האופן שבו המאמינים מבינים אותו. על תרגומו אמר רובין, בין היתר: "תרגומי אינו שואף אפוא להיות 'אותנטי', כלומר למסור את משמעותו 'המקורית' של הקוראן. כל מטרתי היא למסור את תמונתו של הקוראן בעיני המאמינים". לגישתו של רובין יש התנגדות עזה בקרב חוקרים אחרים של התרבות וההיסטוריה המוסלמית, הגורסים כי מתוך השוואת מסורות מוסלמיות ומחקר פילולוגי קפדני של הקוראן והמסורות, אפשר ללמוד על ההיסטוריה של ראשית האסלאם. הטקסט של תרגומו של רובין מלווה בהערות שוליים, שמציגות חלופות לתרגום במקומות שבהם הפירוש אינו ודאי, והבהרות מן המסורת המוסלמית ומן המחקר המדעי.
תרגומים נוספים
בשנת 2010 פרסמה העדה האסלאמית האחמדית בחיפה תרגום לעברית של שלוש הסורות הראשונות של הקוראן.
אורטל בן דיין
טלוויזיה
בן דיין מוזמנת תכופות להופיע כאורחת או פרשנית במגוון תוכניות אקטואליה ובידור בטלוויזיה, ביניהן התוכניות של דנה ספקטור, קרן נויבך, יעל דן, קובי מידן, ועוד. היא גם הייתה משתתפת קבועה במספר תוכניות, כולל:
ההשתתפות בתוכנית האח הגדול
ב-2014 השתתפה בן דיין בעונה 6 של סדרת הראליטי, "האח הגדול". היא הייתה המודחת השנייה בעונה. מתח מיוחד התפתח בין בן דיין ואלדד גל-עד, בין היתר על רקע דעותיהם הפוליטיות, וחברתו מרטין סולל, אשר כינתה את אורטל, בלעג, "שונטל". הדברים הגיעו לשיא כאשר תוך כדי ויכוח שהתחיל באותו הבוקר ניסה אלדד להיכנס למקלחת, ובן דיין, במחאה, הסירה את בגדיה העליונים והתריסה בו שינסה לעבור אותה. המעשה עורר סערה בקרב הציבור, בו מצד אחד הייתה הכרה במעשיה כאקט פמיניסטי מכוון, ומצד שני טענות שמדובר בהטרדה ופרובוקציה. בגין המקרה הוגשה תלונה כנגד "קשת" לנציב פניות הציבור ברשות השנייה, אשר פתח בבירור בנושא, שקבע שלא היה על קשת לשדר את הקטע, ושמדובר ב"מציצנות בלבד". לגבי הטענות שהופנו נגדה, בן דיין הגיבה בדבריה לאח הגדול, ששאל אותה כיצד הייתה מגיבה אם גבר היה נוהג כפי שנהגה:
תרגומי הקוראן לעברית
תרגומים נוספים
בשנת 2015 יצא לאור "הקוראן בלשון אחר" – תרגום לעברית בידי סובחי עלי עדוי, מלווה בהבהרות ופירושים, בהוצאת מרכז בַּיִנאת.
אורטל בן דיין
ההשתתפות בתוכנית האח הגדול
ב-2017 חזרה בן דיין לבית האח הגדול, יחד עם אלדד יניב כדי להשתתף במשימה של דיירי הבית, וכדי להתעמת עם דייר הבית שרון גל, הידוע בדעותיו הימניות.
אופנה
ב-2013 פתחה בן דיין חנות אופנת וינטג' בדרום תל אביב, משם השיקה ליין של גלביות בעיצובה. ב-2016 השיקה גם ליין תכשיטים, אשר נכללו במדורי אופנה בכתב העת "את", מגזין "לאשה", "הארץ", "מעריב", ועוד.
תרגומי הקוראן לעברית
תרגומים נוספים
בשנת 2017 יצא לאור "תרגום משמעויות הקוראן המבורך", שהוא תרגום לעברית של הקוראן שתורגם על ידי צוות של מומחים המתמחים בשפה הערבית, בשפה העברית ובשריעה. תרגום זה יצא לאור על ידי דאר א-סלאם, המרכז להכרת האסלאם שבכפר קרע.
אורטל בן דיין
אופנה
בן דיין היא אופנאית, המוכרת בחיבור המיוחד שהיא מייצרת בין אופנה לפוליטיקה פמיניסטית ומזרחית. הקשר מתבטא בין היתר בשם שבחרה לחנות הוינטג' שלה ואופיו, אותם היא מתארת כקשורים לזהותה כמזרחית מהפריפריה, וכן בבגדים ובתכשיטים אותם היא מעצבת. החנות, אשר גם משמשת מעין מטה קהילתי, קרויה על שמה - "אופנת אורטל" - בכוונה בגלל הקישור הסטראוטיפי שנעשה בין השם המזוהה כשמה של אישה מרוקאית לבין מכירת בגדים, כפי שכתבה בן דיין במאמרה, "א' מהחוג לסוציולוגיה":
ההקשר האתני-תרבותי מתבטא גם בעיצובים עצמם אשר מכילים אלמנטים תרבותיים, מבלי להתחקות אחר אסתטיקה פולקלוריסטית.
תרגומי הקוראן לעברית
תרגומים נוספים
בשנת 2023 הושלם תרגום פרשני של הקוראן לעברית לאחר עבודה של למעלה משנה של צוות מתרגמים ומומחים לשפה העברית באוניברסיטת אלאזהר.
ג'י סיטי
ג'י סיטי בע"מ (לשעבר: גזית גלוב בע"מ) היא חברת נדל"ן ישראלית העוסקת ברכישה, השבחה, פיתוח וניהול מרכזים מסחריים ונכסים בעלי שימושים מעורבים, באזורים אורבניים צומחים בעיקר בצפון אמריקה, בברזיל, בישראל ובאירופה.
הקבוצה פועלת לאיתור ומימוש הזדמנויות עסקיות, בין החזקותיה העיקריות נמצאות החברות הציבוריות: Citycon, Atrium, והחברות הפרטיות: גזית ישראל, גזית ברזיל, Horizons ו- TripLLLe Canada. החברה נוסדה ונשלטת על ידי איש העסקים חיים כצמן.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, שבה היא כלולה במדד תל אביב 90, תחת הסימון "GZT".
דווח בינואר 2022, כי ברק רוזן בעל השליטה העיקרי בקבוצת ישראל קנדה רכש כ-22.6 אחוזים מחברת נורסטאר בעלת השליטה העיקרית בחברה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1982 כחברה העוסקת בנדל"ן מניב. מנכ"ל החברה היה מיכאל בר חיים ובעלי המניות היו חיים כצמן ודורי סגל. בשנת 1989 זיהה חיים כצמן את תקופת השפל בארצות הברית ורכש את מרכז הקניות Plaza Del Ray בכ-3.5 מיליון דולר ובשנת 1990 רכש בישראל את השלד הבורסאי גזית, חברת האם של גזית גלוב. בשנת 1992 נוסדה קרן EQY Equity One inc, אותה ניהל כצמן, ובשנת 1998 הונפקה החברה בבורסה של ניו יורק (NYSE). בשנת 1997 נכנסה גזית גלוב לקנדה ובשנת 2000 הפכה לבעלת מניות השליטה בפירסט קפיטל ריאליטי FCR – First Capital Realty.
בשנת 2002 נכנסה גזית גלוב לעסקי הנדל"ן הרפואי, אז הקימה את חברת הבת Royal Senior Care LLC, ובשנת 2003 רכשה Equity One את חברת הנדל"ן האמריקאית IRT והוסיפה לתיק ההשקעות שלה כ-92 נכסים מניבים. מהלך זה הפך את גזית גלוב לחברת הנכסים הגדולה בתחומה בפלורידה ואחת החברות הגדולות בדרום מזרח ארצות הברית.
בשנת 2011 נערכה ההנפקה הראשונה בארצות הברית. בשנת 2013 התקיים מימוש מוצלח של ההשקעה ב-Royal Senior Care ובשנת 2015 התקיים מימוש מוצלח של ההשקעה ב-ProMed Properties. עוד באותה השנה רכשה גזית גלוב (דרך חברת הבת שלה Citycon) את Sektor הנורווגית תמורת 1.47 מיליארד אירו והפכה לבעלת מניות השליטה היחידה בחברת Atrium.
בשנת 2017 הקימה גזית גלוב את חברת ההשקעות Gazit Horizons, וחברת הבת שלה Equity One התמזגה עם חברת Regency Centers. בשנת 2018 הרחיבה החברה את פעילותה בברזיל ורכשה 70% מהמרכז המסחרי Internacional בתמורה לכ-937 מיליון ריאל ברזילאי ורכשה נכסים בישראל, בהם המרכז המסחרי סביון ב-116 מיליון ש"ח, נווה גן ברמת השרון ב-30 מיליון ש"ח, את בניין קולנוע רב חן בכיכר דיזנגוף ואת סניף בנק לאומי בדיזנגוף סנטר, תמורת סכום כולל של 102 מיליון ש"ח.
נכון ליום 30 בספטמבר 2018 הקבוצה מחזיקה ומנהלת 101 נכסים המשתרעים על שטח בנוי להשכרה של כ-2.5 מיליון מ"ר בשווי של כ-38.6 מיליארד ש"ח. בנוסף, ליום 30 בספטמבר 2018 החזיקה החברה בכ-31.3% מהון המניות של Inc Realty Capital First.
יוסף יואל ריבלין
יוסף יואל ריבלין (ט"ז בתשרי ה'תר"ן, 11 באוקטובר 1889 – כ' בניסן ה'תשל"א, 15 באפריל 1971) היה מזרחן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית. אביו של ראובן ריבלין, נשיא מדינת ישראל העשירי.
ביוגרפיה
יוסף יואל ריבלין נולד בירושלים ב-11 באוקטובר 1889 לראובן ריבלין, נצר למשפחת ריבלין, ולאיטא רבקה שפירא (אחותו של אברהם שפירא), שנפטרה בלדתה אותו.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים", ב"בית הספר למל" ובבית המדרש למורים של חברת עזרה. מאוחר יותר היה אחד היהודים היחידים אשר למדו בבית הספר המוסלמי העצמאי רָוְדַת אל-מעארף (روضة المعارف). הוא היה מן המורים הראשונים בבית המדרש העברי למורים מייסודו של דוד ילין ומראשי התומכים בחינוך עברי במלחמת השפות.
בשנת 1917 נכלא בדמשק לאחר שגויס בעל כורחו לצבא העות'מאני, ולאחר שחרורו נשאר בה ולימד בבית הספר העברי לבנות. ביחד עם קבוצת מחנכים ארץ ישראליים חזר לארץ ישראל בסוף 1918, ובינואר 1919 נשלח שוב לדמשק על ידי דוד ילין וראשי מערכת החינוך כדי לנהל את בית הספר העברי לבנות. יחד עמו נשלח יהודה בורלא לנהל את בית הספר העברי לבנים. מדמשק הרבה לכתוב בעיתון "דואר היום" תחת שם העט "מקומי".
בשנת 1922 לימד בטבריה. למד באוניברסיטת פרנקפורט וקיבל בה תואר דוקטור לערבית ולימודי האסלאם. ב-1927 נתמנה לעוזר מחקר באוניברסיטה העברית, ובהמשך מונה לפרופסור באוניברסיטה זו. ב-1929 נתמנה חבר בוועד הלשון העברית. משקמה האקדמיה ללשון העברית, היורשת של ועד הלשון, ריבלין נעשה אחד מחבריה עד מותו.
בירנית
בִּירָנִית (פירוש השם: מצודה קטנה) היא הבסיס הצבאי שבו נמצאת מאז תחילת שנות ה-2000 מפקדת "עוצבת הגליל" של צה"ל. ממוקמת על כביש הצפון, כקילומטר מגבול לבנון, בין סאסא לנטועה.
יוסף יואל ריבלין
ביוגרפיה
בשנים 1930–1941 כיהן כיו"ר הסתדרות המורים.
איסור משכב עם אשת הבן
איסור משכב עם אשת הבן או איסור משכב החם עם כלתו, הוא אחד מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות, שהעונש על העובר במזיד על כל אחד מהם הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש. יתר איסור זה על איסורי עריות אחרים, שהעובר עליו בנוכחות שני עדים שהתרו בו על הצפוי לו אם לא יימנע מהמעשה, דינו מוות, כמבואר בתורה בפרשת קדושים, ופירשו חכמים שהכוונה להוצאה להורג בסקילה.
בירנית
היסטוריה
בירנית תוכננה להיות המרכז הכפרי של יישובי האזור במסגרת מבצע סו"ס (מבצע "סוף סוף"), בשלהי שנות השישים. למרות התכנון, בשנת 1964 הוקמה במקום היאחזות נח"ל. בשנת 1967 אוזרחה ההיאחזות כאשר בירנית הפכה לבית ספר לסיף, אך לא הפכה ליישוב.
יוסף יואל ריבלין
ביוגרפיה
בשנים 1944–1948 שימש כיו"ר המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
איסור משכב עם אשת הבן
מקור האיסור והעונש
המקור לאיסור משכב החם עם כלתו הוא בפרשת אחרי מות, בה נאמר: . העונש על השוכב עם כלתו במזיד ללא התרעה הוא כרת, כפי שנאמר בסיום הפרשה: . ולמדו חכמים במשנה, שכל איסור שחייבים על זדונו כרת, על עשייתו בשגגה חייבים קרבן חטאת: .
אמנם אם חטא אדם בשכיבה עם כלתו אל מול עדים שהתרו בו על הצפוי לו אם יעשה כן, עונשו בסקילה:. למדו חכמים בגזירה שווה שכאשר כתוב 'דמיהם בם' בעונש המוות, הכוונה לעונש מוות בסקילה.
יוסף יואל ריבלין
ביוגרפיה
תרגם מספרות האסלאם לעברית, כולל תרגום של הקוראן (יצא לאור בשנת 1936) וסיפורי אלף לילה ולילה (32 כרכים יצאו לאור בשנים 1947–1971). תרגומו לקוראן נצמד לטקסט הערבי ולכן הוא מליצי וקשה לקריאה שוטפת, אולם הוא מצטיין בנאמנות לכתוּב כמעט ללא סטייה. פרסם מחקרים על תולדות היישוב ומזרחנות. בשנת 1932 פרסם את "חיי מחמד", ביוגרפיה עברית של נביא האסלאם מוחמד.
בירנית
היסטוריה
עם פרוץ מלחמת לבנון בשנות ה-80, הועתקה מפקדת עוצבת ברעם לשטח לבנון ובירנית הוקמה כמפקדת עוצבה מרחבית.
איסור משכב עם אשת הבן
גדרי האיסור
איסור משכב עם אשת הבן הוא גם לאחר מות הבן. וקיים רק כאשר הבן היה נשוי לאשה, אך אם פיתה או אנס אותה למשכב, אין אביו אסור לשאת אותה לאשה, וכן אם הייתה האשה שפחה כנענית או נכרית, שאין היא יכולה להתקדש לאדם מישראל, והבן נהג בה כבאשתו, אין אביו מתחייב על המשכב עמה באיסור סקילה או כרת.
יוסף יואל ריבלין
ביוגרפיה
מאז קום המדינה היה פעיל בתנועת החרות ובשנת 1957 נזכר כמועמד אפשרי לנשיאות מטעמה.
בירנית
היסטוריה
עם יציאת צה"ל מלבנון הוקמה בבירנית מפקדת עוצבת הגליל, ומפקדת חטיבה 300 עברה לשומרה.
איסור משכב עם אשת הבן
גדרי האיסור
איסור התורה הוא רק בכלתו, אך כלת בנו מותרת לו מן התורה (לאחר מות נכדו) אולם חכמים אסרו זאת שמא יבוא לשאת את כלתו.
יוסף יואל ריבלין
ביוגרפיה
עמד בראש הוועד להנצחת ידידו מילדות ד"ר פסח חברוני וערך את ספרו "כתבים מתימטיים".
ביום העצמאות התשכ"ח 1968 נמנה עם משיאי המשואות.
איסור משכב עם אשת הבן
טעם העונש
יש אומרים ש'תבל' הוא מלשון תבלול, כלומר בלבול ועירוב זרע האב עם זרע הבן.
יוסף יואל ריבלין
משפחתו
ריבלין היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה רחל, בתו של יצחק יחזקאל יהודה. היא נפטרה ב-1935 ללא ילדים. אחרי מותה נישא בשנית, לרחל "ריי" ריבלין, חברת מועצת העיר ירושלים, מראשי "בני ברית", אלמנתו של יהושע בנזימן, לה היו שני ילדים, אתי ואבנר. לזוג נולדו שני ילדים נוספים, ראובן (רובי), נשיא מדינת ישראל העשירי, ואליעזר (לייזי).
איסור משכב עם אשת הבן
טעם העונש
בתלמוד הבבלי מובא שהוא מלשון תבלין שנותן טעם לשבח במאכל, וכאילו התורה תמהה:.
יש מפרשים שתבל הוא מלשון בלה או בלל, שהוא מובן של השחתה וכליון.
משכב עם הכלה במקרא
בפרשת וישב שבספר בראשית מסופר על נישואי ער, ולאחר מכן אונן, בניו של יהודה, עם תמר. לאחר מותם גרמה תמר ליהודה לשכב עמה ומכך הרתה את פרץ וזרח שמהם יצא רוב שבט יהודה, ומפרץ יצא דוד המלך וזרע המלוכה.
בתקופה זו עדיין לא ניתנה התורה, ועוד לא הוחל איסור לשכב עם הכלה, ולדעת רבים אף היה נהוג באותם זמנים שגם אבי המת יכול לייבם את כלתו.
אולם היו מפרשני המקרא שבארו שתמר לא נחשבה מבחינה הלכתית לכלתו של יהודה, הואיל ובאותם ימים היו מקדשים את האשה בביאה, וער ואונן באו על תמר שלא כדרכה ולכן למעשה לא קידשו אותה, והיא לא נחשבה לאשה שלהם.
הנביא יחזקאל מונה את איסור משכב הכלה כאחד האיסורים עליהם עברה ממלכת יהודה, שהביאו לחורבן היישוב היהודי בארץ וחורבן המקדש:.
מדיניות הדלת הפתוחה
מדיניות הדלת הפתוחה הוא מושג בדיפלומטיה, המתייחס בדרך כלל למדיניות ארצות הברית שקודמה בשנים 1900-1899 על ידי מזכיר המדינה האמריקני, ג'ון היי, במטרה לאפשר לארצות הברית זכויות אימפריאליסטיות מסוימות בסין.
תוצאות המדיניות
מדיניות זו התקבלה בחיוב בידי רב המעצמות וגרמה לבלימת ההסתערות על שטחי סין. רב המעצמות הגיעו לשיתוף פעולה חיובי באינטרסים הכלכליים שלהן בסין. בנוסף לכך, הקיסר הסיני היה מרוצה משום שהוא הצליח לעת עתה לשמור על עצמאותה של סין. למרות זאת, העם הסיני ברובו לא היה מרוצה משום שהאירופאים – סוחרים ומסיונרים – התחילו להגיע בכמויות גדולות יותר מבעבר, דבר שנגד את האינטרס הבדלני של סין.
מדיניות זו הוא אחד הגורמים לפרוץ מרד הבוקסרים, שפרץ בסוף שנת 1899.
אירוויזיון 1959
תחרות אירוויזיון 1959 היא ההפקה הרביעית של תחרות הזמר השנתית של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי.
התחרות נערכה ב-11 במרץ 1959 באולם הפסטיבלים שבקאן, לאחר שצרפת ניצחה שנה קודם לכן עם השיר "Dors, mon amour" (תישני, אהובתי) בביצוע הזמר אנדרה קלאבו.
בתחרות לשנה זו, אותה הנחתה ז'קלין ז'ובר, נקבע חוק חדש אשר הבטיח כי מחברים או מלחינים מקצועיים לא יורשו להיות חלק מצוותי השיפוט. כל צוות שיפוט היה מורכב מעשרה חברים, וכל אחד מהם נתבקש להעניק נקודה אחת לשיר המועדף עליו.
11 מדינות השתתפו בתחרות, בהן מדינה שהייתה זו השתתפותה הראשונה בתחרות, מונקו.
הולנד, שיוצגה באותה שנה על ידי טדי סחולטן (Teddy Scholten), זכתה במקום הראשון עם השיר "Een beetje" (מעט). מדינה זו ניצחה בפעם השנייה, והפכה למדינה הראשונה בתחרות שזוכה פעמיים. כמו כן, וילי ון המרט, אשר חיבר את מילות השירים הזוכים לתחרות זו ולאירוויזיון 1957, היה למעשה הפזמונאי היחיד שזכה פעמיים באירוויזיון.
בעיתונות נכתב כי איטליה וצרפת נתנו יותר נקודות להולנד כיוון שאף אחת משתיהן לא רצתה שהשנייה תנצח. טענה זו מעולם לא אומתה. בתחרות זו קרה דבר שלא חזר על עצמו מאז באירוויזיון - יותר ממדינה אחת הורשתה לשיר בסוף התחרות. השירים שהגיעו למקומות השני והשלישי, בריטניה וצרפת (בהתאמה), הורשו לעלות לבמה בסוף הערב ולהופיע שוב עם השיר איתן הן התמודדו לאחר הופעת ההדרן של השיר המנצח.
20px איטליה
רשת השידור של איטליה, RAI, החליטה גם בשנה זו לבחור את הנציג שלה לאירוויזיון באמצעות פסטיבל סן רמו. את כל השירים בתחרות שרו שני זמרים שונים, והקהל הצביע לשיר המועדף עליו. לאחר שנבחר השיר הזוכה, בחרה ועדה פנימית בזמר שיבצע את השיר באירוויזיון. דומניקו מודוניו נבחר לייצג את איטליה באירוויזיון בפעם השנייה ברציפות, הפעם עם השיר "".
20px בלגיה
בלגיה ערכה תחרות קדם אירוויזיון בשם Eurosong כדי לבחור את הנציג שלה. התחרות נערכה במתכונת של שני חצאי גמר והגמר עצמו. חצי הגמר הראשון נערך בתאריך 1 בפברואר 1959, חצי הגמר השני נערך ב-8 בפברואר והגמר עצמו נערך בתאריך ה-15 בפברואר. בכל חצי גמר התמודדו 9 משתתפים כאשר רק המנצח עולה לשלב הגמר.
20px בריטניה
בריטניה ערכה תחרות קדם בשם A Song For Europe איתה היא בחרה את השיר לאירוויזיון 1959. התחרות נערכה במתכונת של שני חצאי גמר וגמר והנחה אותה פיט מורי.
חצי גמר ראשון(2 בפברואר 1959)
חצי גמר שני(5 בפברואר 1959)
הגמר(7 בפברואר 1959)
20px דנמרק
דנמרק בחרה את הנציג שלה לאירוויזיון 1959 באמצעות קדם לאומי בשם Dansk Melodi Grand Prix. התחרות נערכה ב-12 בפברואר 1959 והנחה אותה סייר וולמר-סורנסן. 2 זמרים ו-2 זמרות לקחו חלק בתחרות כאשר כל אחד מהם שר שיר אחד ומבצע דואט עם מתמודד נוסף, ובסך-הכל 6 שירים. השיר הזוכה נבחר על ידי צוות שופטים שהורכב מ-4 אנשים, ורק שלושת המקומות הראשונים הוכרזו.
20px הולנד
הולנד ערכה תחרות קדם רבת משתתפים על-מנת לבחור את הנציג שלה לאירוויזיון 1959. התחרות נערכה ב-17 בפברואר 1959 באולם AVRO TV שבהילברסום והנחתה אותה קארין קראיקאמפ. 8 שירים ו-7 זמרים השתתפו בקדם, כאשר כל שיר מוצג פעמיים, בכל פעם על ידי זמר שונה ובלחן שונה - עם תזמורת מלאה או בלחן יותר איטי. קורי ברוקן, שייצגה את הולנד בכל שנות השתתפותה בתחרות ואף זכתה באירוויזיון 1957, התמודדה שוב בתחרות הקדם.
השיר הזוכה נבחר על ידי הצבעות של שופטים שחולקו על-פי אזור, ולאחר-מכן צוות שופטים מומחה בחר מי מבין מבצעי השיר יישלח לאירוויזיון בקאן ועם איזו גרסה. לאחר שהשיר "Een beetje" נבחר, צצות השופטים בחר בסחולטן ובגרסת התזמורת המלאה.
20px שוודיה
רשת השידור של שוודיה, SR, בחרה בזמרת בריטה בורג שתייצג אותה באירוויזיון 1959. השיר איתו היא התמודדה נבחר בתחרות המלודיפסטיבלן שהחלה את דרכה באותה השנה כדי לבחור את השיר לאירוויזיון. התחרות נערכה ב-29 בינואר 1959 באולם סירקוס שבסטוקהולם, והנחתה אותה ת'ורה ארלינג. התחרות נערכה במתכונת של 8 חצאי גמר וגמר, והיא שודרה ברדיו כשערב הגמר שודר גם בטלוויזיה. כ-200 שירים הוגשו לרשת השידור מתוכם היא סיננה את השירים שהשתתפו לבסוף בתחרות. הזמרת הזוכה בתחרות לא התמודדה עם השיר באירוויזיון כיוון שרשת השידור כבר בחרה בזמרת אחרת.
20px שווייץ
שווייץ ערכה תחרות קדם בה התמודדו מספר משתתפים.
מחזור חיי מוצר
בתעשייה, ניהול מחזור חיי המוצר (PLM) הוא תהליך של ניהול כל מחזור החיים של מוצר, מתחילתו דרך פיתוח המוצר, תכנון המוצר וייצורו, כמו גם תמיכה וביטול או גריטה של מוצרים מיוצרים.
PLM משלבת אנשים, נתונים, תהליכים ומערכות עסקיות ומספקת עמוד שדרה של מידע על המוצר לחברות ולארגונים המורחבים שלהן.
היסטוריה
ההשראה לתהליך העסקי המתפתח הידוע בשם PLM הגיעה מ- אמריקן מוטורס. יצרנית הרכב האמריקאית חיפשה דרך בה תוכל להאיץ את תהליך הפיתוח של מוצריה על מנת להתחרות טוב יותר מול החברות הגדולות. בשנת 1985בהיעדר התקציבים האדירים של ג'נרל מוטורס, פורד ומתחרות אחרות, אמריקן מוטורס שמה דגש במחקר ופיתוח על חיזוק מחזור חיי המוצר של מוצריה העיקריים (במיוחד ג'יפים).
לאחר שהציגה החברה את הג'יפ צ'ירוקי הקומפקטי שלה (XJ), החלה אמריקן מוטורס בפיתוח דגם חדש, שיצא מאוחר יותר בשם ג'יפ גרנד צ'ירוקי. החלק הראשון בחיפוש אחר פיתוח מוצר מהיר יותר היה מערכת תוכנה לתכנון בעזרת מחשב שהפכה את מהנדסי החברה ליותר פרודוקטיביים.
החלק השני במאמץ זה היה מערכת תקשורת חדשה שאפשרה לפתור קונפליקטים מהר יותר, כמו גם הפחתת שינויים הנדסיים יקרים מכיוון שכל השרטוטים והמסמכים היו במסד נתונים מרכזי. ניהול נתוני המוצר היה כל כך יעיל, שלאחר שהחברה נרכשה על ידי קרייזלר, המערכת הורחבה ברחבי הארגון וחיברה את כל מי שעוסק בתכנון ובניית מוצרים. בזכות היותה של קרייזלר "מאמצת מוקדמת" של טכנולוגיית ניהול המוצר, הצליחה קרייזלר להפוך ליצרנית העלות הנמוכה ביותר של תעשיית הרכב, ורשמה עלויות פיתוח שהיו מחצית מהממוצע בתעשייה באמצע שנות ה-90.
מערכות ניהול מחזור חיי המוצר
מערכות ניהול מחזור חיי מוצר מסייעות לארגונים להתמודד עם המורכבות הגוברת והאתגרים ההנדסיים של פיתוח מוצרים חדשים עבור השווקים התחרותיים העולמיים.
יש להבחין בין ניהול מחזור החיים של המוצר (PLM) לבין ניהול מחזור החיים של שיווק המוצר (PLCM). PLM הוא תחום העוסק בהיבט ההנדסי של מוצר, מניהול תיאורים ואפיונים של מוצר דרך הפיתוח וההטמעה שלו. ואילו, PLCM מתייחס לניהול מסחרי של חיי מוצר בשוק העסקי ביחס לעלויות ולאמצעי מכירה.
ניהול מחזור חיי המוצר יכול להיחשב כאחד מארבעת אבני היסוד של מבנה טכנולוגיית המידע של תאגיד יצרני. חברות צריכות לנהל תקשורת ומידע עם הלקוחות שלהן (CRM - ניהול קשרי לקוחות ), הספקים והאספקה שלהן (SCM - ניהול שרשרת אספקה ), המשאבים שלהן בתוך הארגון (ERP- תכנון משאבים ארגוניים ) ותכנון ופיתוח המוצר שלהם ( PLM).
צורה אחת של ניהול מחזור חיי המוצר נקראת "ניהול מחזור חיי מוצר ממוקדת אנשים". בעוד שכלי PLM מסורתיים נפרסו רק בשחרור המוצר או במהלך שלב השחרור, "ניהול מחזור חיי מוצר ממוקדת אנשים" מכוון לשלב התכנון.
יתרונות
היתרונות המתועדים של ניהול מחזור החיים של המוצר כוללים:
סקירה כללית של ניהול מחזור החיים של המוצר
בתוך PLM ישנם חמישה תחומים עיקריים;
הערה: בעוד שתוכנת יישומים אינה נדרשת עבור תהליכי PLM, המורכבות העסקית וקצב השינוי מחייבים ארגונים לבצע כמה שיותר מהר.
מבוא לתהליך הפיתוח
אירועי המפתח העיקריים הם:
המציאות מורכבת יותר וניהול מחזור חיי מוצר יכול להשתנות מחברה לחברה. אנשים ומחלקות לא יכולים לבצע את המשימות שלהם במנותק ופעילות אחת לא יכולה פשוט לסיים, והפעילות הבאה מתחילה. עיצוב הוא תהליך איטרטיבי, לעיתים קרובות יש לשנות עיצובים עקב אילוצי ייצור או דרישות סותרות. האם הזמנת לקוח מתאימה לציר הזמן תלויה בסוג התעשייה והאם המוצרים נבנים, למשל, לפי הזמנה, מהונדסים לפי הזמנה או מורכבים לפי הזמנה.
קווי שדה
קו שדה הוא קו, המוגדר על ידי שדה וקטורי ונקודת התחלה. שדה וקטורי קובע כיוון מסוים לכל נקודה במרחב, וקו שדה הוא מעקב אחרי דרך בכיוון השדה.
משתמשים בקווי שדה כדי להציג שדות וקטוריים, כחלופה להצגת חצים בנקודות נבחרות במרחב. דוגמה קלאסית לשדה המתואר היטב בזכות קווי שדה הוא שדה מגנטי שיוצר מגנט.
הצורה הגאומטרית של קווי השדה מתארת את כיוון השדה הווקטורי. גודל השדה הווקטורי מתואר דרך צפיפותם של קווי השדה, כך שמספר קווי השדה ביחידת נפח פרופורציונלי לגודל השדה המתקיים בה.
קווי שדה שכיחים באנליזה וקטורית; דיברגנץ או רוטור ניתנים לתיאור באמצעות צורות גאומטריות על-פני קווי השדה.
בתחום סגור במרחב ייתכנו שלושה סוגים של קווי שדה:
ארמון קיו
ארמון קיו (באנגלית: Kew Palace) ממוקם באזור קיו ברובע ריצ'מונד שעל התמזה שבמערב העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השם "ארמון קיו" שימש על מנת לתאר מספר מבנים שהיו באתר, וכיום משמש לתאר מבנה שכונה בעבר "הבית ההולנדי" ולאחר מכן "קוטג' המלכה שארלוט".
ארמון קיו הישן
המבנה הראשון שנשא את השם "ארמון קיו" נבנה בשנת 1631 על ידי סמיואל פורטריי. המבנה היה שייך בעת למשפחת קאפל, והועבר לבעלותו של סאמיול מולינוקס, מזכירו של המלך ג'ורג' השני.
בנו של המלך ג'ורג' השני, פרדריק, נסיך ויילס שכר את המבנה על מנת שישמש כאתר נופש, וסביבו נבנו גנים על ידי האדריכל ויליאם צ'יימברס (לימים, גני קיו).
ארמון המלך ג'ורג' השלישי
המבנה שניצב במקומו של ארמון קיו הישן תוכנן על ידי המלך ג'ורג' השלישי והאדריכל ג'יימס וייאט. עבודות הבנייה החלו בשנת 1802 בסגנון גותי, אולם לאחר טירופו של המלך ג'ורג' ו"כליאתו" בטירת וינדזור סירבה רעייתו של המלך ג'ורג', המלכה שארלוט להתגורר במבנה. בשנת 1828 נהרס המבנה הבלתי גמור על ידי המלך ג'ורג' הרביעי.
ארמון המלכה שארלוט
המבנה הניצב כיום בגני קיו, והידוע בשם "ארמון קיו" היה בית אחוזה שהוקם בסמוך לארמון הישן. המבנה הוקם בשנת 1663 על ידי סוחר הולנדי וכונה לאחר הקמתו "הבית ההולנדי" (באנגלית: Dutch House) בשל גמלוניו. המבנה נרכש על ידי סר ריצ'רד לווט, סוחר עשיר והלורד ראש העיר של לונדון, ובשנת 1734 הוחכר לבית המלוכה. חכירה זו נועדה להיות קצרת ימים, עד שיבנה ארמון חדש.
בשנת 1735 התבקש האדריכל ויליאם קנט לתכנן ארמון בסגנון פלדיאני עבור קיו - מבנה שאמור היה להיבנות במקום בו ניצב הבית ההולנדי, אולם המבנה לא הוקם.
בשנת 1781 רכש המלך למלך ג'ורג' השלישי את המבנה, במטרה להתגורר בו זמן קצר עד שיבנה ארמון חדש בסגנון גותי (לעיל), אולם בשל טירופו של המלך ופרישתו החליט הפרלמנט הבריטי שלא להקים את הארמון, ורעייתו של ג'ורג' השלישי התגוררה בבית ההולנדי עד מותה ב-17 בנובמבר 1818.
בשנת 1837 עם המלכתה של המלכה ויקטוריה, היא העניקה את גני הארמון לציבור הבריטי, אולם שמרה על בעלותה במבנה, על מנת שישמש אותה כבית קיץ. המבנה כונה באותה עת "קוטג' המלכה". ויקטוריה לא ביקרה במבנה ובשנת 1887, בשנת היובל למלכותה, העניקה גם את המבנה לציבור הבריטי.
הארמון כיום
כיום הארמון מהווה חלק מגני קיו, ובמסגרת הגנים בוצעה עבודת שחזור נרחבת למבנה, שהחלה בשנת 1996 והסתיימה בשנת 2006. במסגרת עבודות שיקום אלה הוחלפו חיפויי הקיר של המבנה בשטחי קיר בסגנון אופייני שנארגו על ידי איאן דייל מסקוטלנד. כמו כן נבנתה מעלית באגף המערבי של המבנה, על מנת לאפשר גישה לנכים לקומות העליונות של המבנה, במקום בו עמדו קודם לכן חדרי שירותים בשלוש קומות המבנה. ב-21 באפריל 2006 נערכה במבנה ארוחת ערב ביוזמת צ'ארלס, נסיך ויילס לרגל יום הולדתה ה-80 של המלכה אליזבת השנייה. בחודש מאי 2006 נפתח המבנה לציבור לראשונה מאז החלו עבודות השיקום.
חטיפות בריטים על ידי האצ"ל
רקע
לאחר התקפת אצ"ל על מחנה חיל האוויר הבריטי בעקיר (כיום- מחנה תל נוף) ב-28 בינואר 1946 והחרמת ציוד צבאי, פרסמו השלטונות הבריטים תקנות חדשות לשעת חרום. בתי הדין הצבאיים הוסמכו לגזור עונש מוות על העבירות הבאות:
החטיפות היו (לפי סדר כרונולוגי):
רק חטיפת הקצינים הבריטים השיגה את מטרתה.
חטיפת הקצינים הבריטים
ב-13 ביוני 1946 דן בית הדין הצבאי את לוחמי האצ"ל יוסף שמחון ומיכאל אשבל, למוות בתלייה. הם נתפסו לאחר שנפצעו בהתקפת אצ"ל על מחנה סרפנד לשם החרמת נשק.
בצהרי ה-18 ביוני 1946 פרצה חוליית לוחמי אצ"ל למלון "הירקון" בתל אביב שם שוכנו קצינים בריטים והיה להם מועדון. תוך זמן קצר הופרדו הקצינים מהחיילים. הכוונה הייתה לחטוף קצינים בכירים אבל הקצינים באותו הזמן במקום היו בדרגת קפטן בלבד. שלושה הוסעו לבית ערבי מבודד ברחוב סלמה ושנים הוסעו למרתף ברחוב ישראלס.
אותו זמן נעצר בירושלים קצין צבא בכיר שהיה בדרכו לפגישה עם גנרל בארקר. הוא הוחזק במקום מסתור בשכונת הבוכרים אך כעבור יומיים הצליח להימלט.
הפעולה זעזעה את הממשלה הבריטית. דוד בן-גוריון ששהה באותו זמן בלונדון, התבקש לעשות לשחרורם המיידי של הקצינים.
נציגי ההגנה נפגשו עם נציגי אצ"ל בתנועת המרי העברי וניסו לשכנע אותם כי הבריטים לא יירתעו מתליית שני הנידונים למוות, מטעמי יוקרה אימפריאלית, גם אם יעלה הדבר בחייהם של הקצינים ואילו שחרורם של אלה עשוי להיות פתח להצלתם. נציגי אצ"ל לא קבלו הערכה זו.
בינתיים הסתבר שמקום המסתור ברחוב ישראלס עומד להתגלות והאצ"ל שחרר את שני הקצינים שהיו כלואים שם. לאחר שההגנה הודיעה שהקצינים שוחררו על פי הוראה מטעם מפקדת תנועת המרי, הבהיר האצ"ל בהודעה ששודרה ב"קול ציון הלוחמת" כי שני הקצינים שוחררו בתוצאה של שיקול והחלטה של אצ"ל בלבד.
לבסוף, ב-3 ביולי 1946 שידר קול ירושלים הודעה כי מפקד הצבא בארץ ישראל אישר את חיובם בדין של אשבל ושמחון וגזר דין המוות שהוצא נגדם אבל ה.מ. הנציב העליון בתוקף הסמכויות שניתנו לו לפי סעיף 16 של דבר המלך במועצתו מהשנים 1922–1940, החליף את גזר דין המוות במאסר עולם.
אצ"ל מיהר לשחרר את הקצינים כי רצה לסיים את הפרשה היות שהקצינים החלו בשביתת רעב ולא היה עניין לאצ"ל שייגרם להם נזק. הם הושמו בתוך ארגז גדול. משאית הביאה אותם לשדרות רוטשילד פינת שד"ל. הארגז הורד וממנו יצאו הקצינים. אחד מהם ניסה לרוץ אחרי המשאית אך מעד ונפל לעיני רבים שהתקהלו מסביב לארגז.
עיריית תל אביב קבעה לוחיות זיכרון על קיר הבית בו עמד קודם מלון "הירקון" ממנו נחטפו חמשת הקצינים הבריטים ברחוב הירקון 64 ועל קיר הבית בו הוחזקו שלושת הקצינים הבריטים, בדרך שלמה 162.
חטיפת השופט וינדהאם ומייג'ור קולינס
למרות נקיטת אמצעי זהירות על ידי הבריטים הצליחו לוחמי אצ"ל לתפוס ב-26 בינואר 1947, בירושלים, קצין ביון בריטי, מייג'ור ה.מ. קולינס.
ב-27 בינואר 1947 נעצרו בצהריים מוניות אחדות לפני בית הדין המחוזי ברחוב יהודה הלוי בתל אביב ומתוכן יצאו 14 צעירים. הם עלו לאולם בית המשפט שבו התנהל משפט בראשותו של השופט ראלף וינדהאם. באקדחים שלופים הם ניגשו לשופט ובקשו ממנו להתלוות אליהם. השופט הובא כשהוא עוטה גלימת שופט ופאה נכרית לראשו. הוא הוכנס למונית והוסע לצריף מבודד שבו התגוררה משפחה אוהדת אצ"ל בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק.
עוצר הוכרז בירושלים ובתל אביב. באותו ערב פורסמה ידיעה ממשלתית שמסרה שמפקד הצבא דחה את ביצוע גזר הדין לפרק זמן בלתי מוגבל. הנציב העליון הזמין את גולדה מאיר, אליעזר קפלן וישראל רוקח והזהיר אותם שאם קולינס ווינדהאם לא ישוחררו תוך 48 שעות יופעל מצב צבאי באזורים בהם היו החטיפות והתוצאות תהינה קשות ביותר.
מפקדת האצ"ל החליטה לשחרר את השניים בגלל מספר שיקולים: וינדהאם שוחרר בבוקר ה-28 בינואר 1947 וקולינס, ב-29 בינואר 1947. שניהם סיפרו על יחס הוגן.
בלונדון תקף וינסטון צ'רצ'יל את הממשלה הבריטית שאין לה עוז לבצע בעקביות את החלטותיה.
דב גרונר נתלה לבסוף ב-16 באפריל 1947. באותו יום נתלו גם יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי.
מספר ימים לאחר תליית ארבעת הלוחמים הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלות אותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים. לילה אחד יצאה יחידה לרחוב הירקון בתל אביב כדי לתפוס קצינים בריטים שנהגו לבקר בבארים של בתי-המלון באזור. מפקד הפעולה היה נחום סלונים. היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן ("שמשון"), והנהג, אהרון מזרחי. עמרמי סיפר על האירוע:."פתאום הופיעה חוה בריצה ואמרה: 'ישנו בריטי אחד על-יד הבר במלון פארק מעשן פייפ. אי אפשר לטעות, זה בריטי ממש'. ניגשנו אל נחום סלונים להודיע לו. נחום ואהרון נכנסו ראשונים לבית-המלון ודב כהן ('שמשון') נכנס אחריהם. ציפורה פאגלין, חוה עמרמי ואני עמדנו ליד החלון והסתכלנו מבחוץ על הנעשה במפנים. נחום התיישב אל אחד השולחנות, הוציא את אקדחו למען יראו הנוכחים, וביקש שכל אחד יראה את תעודת הזהות שלו. נבדקו התעודות של כעשרים זוגות; כולם היו יהודים. 'אנו יוצאים', אמר נחום, 'אין לנו מה לחפש כאן'. בצאתם החוצה ראו ברחבת-הכניסה טיפוס ככן ארבעים, לבוש צעיף ומקטרת בפיו. שמשון שאל מיד: 'Who are you?' והאנגלי ענה לו: 'I am an Englishman'. נחום תקע לו את האקדח בין צלעותיו ואהרון מזרחי אמר: 'Come with us'."היחידה העבירה את הקצין לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו. עמרמי החליט לחקור אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון. לדבריו רצה לטייל בארץ מכיוון שהוא יהודי המשרת בצבא הבריטי ושמו האמיתי הוא יעקב ולדמן. כשהתברר לקצין הבריטי שחבל התלייה מצפה לו פתאום התחיל לומר תפילת "קדיש" מתחילתה ועד סופה ואחר הוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם". לאחר הדברים האלה, התנצל עמרמי בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
חטיפת הסרג'נטים
לאחר שאושר גזר דינם של שלושת אסירי המחתרת שנתפסו בפריצה לכלא עכו, אבשלום חביב, מאיר נקר ויעקב וייס, החליט האצ"ל לנסות להצילם על ידי חטיפת שני סמלים בריטיים ברחובות נתניה. הכוחות הבריטיים ערכו חיפושים נרחבים תוך הטלת עוצר על האזור, אולם לא מצאו את הסמלים החטופים. ב-29 ביולי הועלו לגרדום מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס. כשלוש-עשרה שעות אחר כך הוצאו להורג בתלייה שני הסמלים במקום שבו הוסתרו, ולמחרת נתלו גופותיהם על עצי אקליפטוס בחורשה סמוך לנתניה. עם מציאת הגופות רוסקה אחת מהן כתוצאה מפיצוץ מוקש שהונח לידן.
הפעולה גרמה זעזוע וזעם בבריטניה. גם רבים בקרב אנשי היישוב היהודי הזדעזעו מהמעשה, והפעולה גונתה בחריפות על ידי ראשי היישוב. סיבה נוספת לכעס על האצ"ל היה עיתוי הפעולה. באותו זמן התחוללה פרשת אוניית המעפילים "אקסודוס", ובהנהגת היישוב חשו שתליית הסרג'נטים מסיטה את תשומת הלב התקשורתית, ופוגעת בהצלחה התעמולתית של היישוב שהושגה בעת פרשת אקסודוס.
מאז פעולה זו ועד תום המנדט הבריטי בא"י, לא ביצעו הבריטים הוצאות נוספות להורג.
טיסה 163 של סעודיה
טיסה 163 של סעודיה הייתה טיסה של חברת התעופה הלאומית של סעודיה, שהמריאה ב-19 באוגוסט 1980 משדה התעופה הבינלאומי בריאד לכיוון ג'דה. בעת ההמראה פרצה שרפה במטוס, וכל 287 הנוסעים במטוס מדגם לוקהיד L-1011 וכן הצוות שמנה 14 איש מצאו את מותם על מסלול ההמראה. בסך הכל נהרגו באסון 301 איש, ועל כן זהו אחד מאסונות התעופה החמורים ביותר בעולם התעופה האזרחי.
היה זו אסון התעופה הקטלני ביותר במטוס מדגם לוקהיד L-1011, ואסון התעופה הקטלני ביותר בהיסטוריה של סעודיה.
תיאור האסון
טיסה 163 של סעודיה עזבה את שדה התעופה קועיד אל-עזאם (כיום שדה התעופה הבינלאומי ג'ינה) שבקראצ'י, פקיסטן בשעה 18:32 לעבר שדה התעופה בג'דה, כאשר תוכננה לטיסה עצירת ביניים בריאד לצורך תדלוק. הטיסה הגיעה לריאד בשעה 19:06 (לפי שעון סעודיה) והוקצו לה שעתיים למשך תדלוק. בזמן תדלוק המטוס חלק מן הנוסעים ירדו ממנו. המטוס המריא בשנית בשעה 21:08 לעבר יעדו ג'דה, אולם לאחר כשבע דקות מן ההמראה הטייסים קיבלו התראת שרפה ממכשירי המטוס. בארבע הדקות שלאחר מכן הטייסים והצוות האווירי רצו לוודא שאכן שרפה משתוללת במטוס, מאזור המטען, מהנדס הטיסה בראדלי קורטיס ניגש לאחורי המטוס ואישר שאכן מדובר באזעקת אמת. קפטן המטוס, מוחמד עלי חאוויטר, החליט לשוב על עקבותיו ולנחות, טייס המשנה דיווח על כך למגדל הפיקוח בשעה 21:20. חמש דקות לאחר מכן, בשעה 21:25, התמסורת החשמלית לעבר מנוע מספר 2 (המנוע האמצעי) נאכלה על ידי האש וארבע דקות לאחר מכן המנוע כבה לחלוטין בזמן הגישה לנחיתת החירום.
בשעה 21:35, הקפטן חאוויטר הכריז על מצב חירום והחל לבצע נחיתה בשדה התעופה של ריאד. עם נחיתתו, המטוס התקדם על מסלול ההסעה ובלם את נסיעתו לאחר 2 דקות וארבעים שניות מרגע הנחיתה. בקרבת מסלול זה חיכו לאנשי המטוס יחידות כיבוי אש והצלה, אלא שהם חיכו למטוס במרכז מסלול הנחיתה ולא באזור ההסעה אליו ממשיכים לנסוע מטוסים שמבצעים נחיתה רגילה. כלומר, אנשי החילוץ וההצלחה היו צריכים לדלוק אחר המטוס ממרחק של כארבעה קילומטרים.
עם עצירת המטוס, הטייסים והקפטן דיווח למגדל הפיקוח שהם מכבים מנועים ושהם עומדים לפנות את המטוס. אולם, כשצוות החילוץ הגיע הוא ראה שהמנועים עודם דולקים והדבר הקשה עליהם בפתיחת הדלתות. המנועים כבו לבסוף בשעה 21:42, שלוש דקות ו-15 שניות מהרגע שבו המטוס נעמד, בשלב זה אבד הקשר עם צוות המטוס. לא היה ניתן להבחין בלהבות היוצאות מן המטוס, אך מחלקו האחורי של המטוס ניתן לראות עשן. לאחר 23 דקות נוספות, בשעה 22:05, דלת המטוס השנייה נפתחה על ידי צוות החילוץ וההצלה. שלוש דקות נוספות לאחר מכן המטוס כולו החל לעלות באש ונכלה על ידה.
המטוס
המטוס שבו פרצה השרפה בה מצאו את מותם 301 איש, היה מטוס מדגם לוקהיד L-1011 (הוא נרשם בחברת סעודיה כמטוס HZ-AHK). טיסת הבכורה שלו נערכה ב-13 ביולי 1979, והוא נמסר לסעודיה כמעט שנה ממש לפני האסון, ב-21 באוגוסט 1979.
הנוסעים
82 מן הנוסעים עלו למטוס בקראצ'י, בעוד שיתר 205 הנוסעים הצטרפו לטיסה בריאד. מרבית הנוסעים היו אזרחים מוסלמים מפקיסטן ומסעודיה שעשו את דרכם למכה לרגל חג הרמדאן. נוסף למוסלמים מפקיסטן ומסעודיה, היו בין הנוסעים 32 אזרחים איראנים. שאר הנוסעים היו אזרחים ממדינות אירופה וממדינות אחרות שהיו בשליחות דיפלומטית או עסקית בג'דה.
לאט יותר
"לאט יותר" הוא סרט קצר שכתב, הפיק וביים אברהם הפנר, בשנת 1967. הסרט נחשב על ידי מבקרי וחוקרי קולנוע ישראלי כאחד מהסרטים הקצרים החשובים והמשפיעים ביותר שנעשו בישראל. הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 1967 בפסטיבל ונציה.
התסריט המקורי של הסרט ראה אור כנספח בספרו של אברהם הפנר "סינימה נייר - עיבודים מספרות לקולנוע" בשנת 1999.
עלילת הסרט
הסרט מתאר משבר בזוגיות רבת שנים דרך מחשבותיה של אשה מזדקנת. האישה רבה עם בעלה לאחר שזה שיקר לה. לאחר חילופי האשמות, יוצאת האישה בטריקת דלת מדירתם. היא הולכת לבית קפה, ובו היא מהרהרת על החיים, הזוגיות והזקנה. הרהוריה נמשכים כאשר היא חוזרת לביתה הריק, ומגלה שבעלה הלך לבדו לסרט. בבדידותה, מחשבותיה הקיומיות ממשיכות לסחוף אותה בין מצבי רוח שונים. היא הולכת לישון, ומתעוררת בבוקר לצד בעלה. הוא מנסה להסביר לה מה קרה, אך היא מסרבת לשמוע. הריב מתחדש והוא יוצא מהבית, היא נשארת שוב לבדה. הבדידות מובילה אותה פעם נוספת למחשבות נוגות. היא מהרהרת במראה שלה, בפניה המזדקנים וביחסיה למלבושיה. האישה נרדמת במרפסת, וכאשר היא מתעוררת היא מוצאת את בעלה לצידה. הוא מפייס אותה, והיא סולחת לבעלה ומבינה את חשיבותו בחייה.
חשיבות קולנועית
עלילת הסרט משקפת באופן מובהק את המונח שהוטבע שנים אחר כך, הרגישות החדשה. הסיפור ייחודי ויוצא דופן בנוף סרטי הבורקס הקולנועי של שנות השישים - הסרט עוסק באנשים, ביחסים וברגשות מורכבים. סגנון הבימוי מושפע מסרטי הגל החדש הצרפתי, סגנון אליו התוודע הפנר בעת ששהה בפריז יחד עם חברו אורי זוהר, בתחילת שנות השישים.
כאחד מראשוני הסרטים שהגדירו את "הרגישות החדשה", נחשב סרט זה למכונן בהיסטורית הקולנוע הישראלי.
חגי פינסקר
חגי פינסקר (22 ביוני 1925 - 22 בינואר 2007) היה מוותיקי הרדיו בישראל והמנהל הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
חגי פינסקר הביא לרדיו שדרנים צעירים, ביניהם חיים יבין, ירון לונדון, יעקב אחימאיר, חיים גיל, יוסי שריד, דליה יאירי, דן שילון ושלום קיטל.
כעיתונאי דגל פינסקר בזכות הציבור לדעת את כל האמת, לא רק את מה שהממשלה הייתה מעוניינת לפרסם, ולא היסס לשדר כתבה גם כשהשר הנוגע לעניין סירב להגיב על תוכנה. בשנת 1969 מינה אותו שמואל אלמוג, שהיה אז מנכ"ל רשות השידור, למנהל הראשון של הטלוויזיה, אך עימותים עם חלק מן העובדים הניעו אותו לעזוב את התפקיד לאחר שנה ולנסוע ללונדון בשליחות רשות השידור.
בשנת 1976 חזר ארצה ותפס את מקומו של משה חובב כמנהל "קול ישראל". גם בתפקידו זה התעמת עם עובדיו על רקע ניסיונו להביא לרפורמה ארגונית.
לאחר פרישתו מרשות השידור שימש בתפקידי ייעוץ בנושאי רדיו וטלוויזיה, בין השאר בסוגיית מעמדה של תחנת גלי צה"ל ובמכרז הראשון להפעלת ערוץ 2.
בתקופת עבודתו בטלוויזיה נאבק על דמותה ועל אמות המידה הגבוהות שתבע להפעלתה. בין השאר הוביל את המאבק לשידורים בשבת, שבמסגרתו התייצבו הן הוועד המנהל והן הנהלת הטלוויזיה נגד הממשלה והניסיונות לכפייה דתית.
מנישואיו הראשונים יש לו בת אחת ששמה ענת, מנישואיו השניים יש לו בת ששמה גליה. מאשתו השלישית איתה התחתן בגיל 70 יש לו ילדה נוספת ששמה מירשול שמה מורכב משמות אמו (מרים) ואם אשתו (שולמית).
עמירם רביב
עמירם רביב (נולד באוקטובר 1939) הוא פסיכולוג קליני וחינוכי מומחה ומדריך, מכהן כדקאן בית הספר לפסיכולוגיה במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה. רביב הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם שימש גם כראש החוג לפסיכולוגיה וכראש המגמה לפסיכולוגיה קלינית של הילד. כן כיהן כפסיכולוג הראשי בשירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך.
ביוגרפיה
רביב התגייס לצה"ל ב-1957, ושירת עד 1960, אז החל בלימודיו האקדמיים. למד לתואר ראשון, שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מחקרים בתפקיד הילד כתלמיד" (1974). ב-1974-1977 למד לימודי פסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב. בשנתיים שלאחר מכן ביצע פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד. לאורך השנים הרצה וחקר במסגרת החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובשנים 2001-2005 כיהן כראש החוג לפסיכולוגיה.
מ-1965 עבד כפסיכולוג חינוכי ומנהל השירות הפסיכולוגי הייעוצי של קריית אונו. בשנות ה-70 וה-80 התקדם לתפקידי פסיכולוג אזורי ופסיכולוג ראשי בשירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך. היה חבר בוועדות מקצועיות שונות, כגון ועד הסתדרות הפסיכולוגים בישראל ומועצת הפסיכולוגים.
רביב עוסק גם בתחום השפעות ספרות ילדים על העשרה קוגניטיבית ורגשית לילדים. משנות ה-70 שיתף פעולה עם סופרת הילדים דבורה עומר וסייע בייעוץ מקצועי בכתיבת עשרות מספריה לילדים ולנוער. בנוסף ייעץ מקצועית לסופרים ולמאיירים לילדים נורית יובל, דני קרמן ואפרים סידון. כמו כן שימש עורך תסריט בקומדיית המצבים "קרובים קרובים" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
מ-2007 מכהן כדקאן בית הספר לפסיכולוגיה במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
רביב נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בגני תקווה.
סנט ג'יימס
סנט ג'יימס (באנגלית: St. James's) היא שכונה במרכז רובע וסטמינסטר של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה גובלת בשכונת פיקדילי שמצפון לה, בגרין פארק שממערב לה, במאל ובפארק סנט ג'יימס שמדרום לה, ובהיימרקט שממזרח לה.
היסטוריה
בטרם הוקמה השכונה היה אזור סנט ג'יימס חלק מפארק מלכותי (ששרידים ממנו נותרו כיום בגרין פארק ובפארק סנט ג'יימס). בשנות ה-60 של המאה ה-17 העניק המלך צ'ארלס השני זכויות להנרי ג'רמין הארל הראשון מסנט אלבנז לפתח את האזור כאזור מגורים יוקרתי.
שכונת המגורים נבנתה סביב כיכר סנט ג'יימס. עד מלחמת העולם השנייה נחשבה השכונה לאחת משכונות המגורים היוקרתיות ביותר בלונדון. בשכונה נמצאים ארמון סנט ג'יימס, בית קלארנס, בית מאלבורו, בית לנקסטר, בית ספנסר, בית שומברג ובית ברידג'ווטר.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 התמקמו בשכונה רבים ממועדוני הג'נטלמנים של לונדון, אשר שימשו מקום מפגש לאנשי החברה הגבוהה. בשנת 1990 פוצץ מועדון קארלטון, מועדון ששימש מקום מפגש של חברי המפלגה השמרנית הבריטית, על ידי ארגון ה-IRA.
אתרים בעלי חשיבות
בשכונה נמצאת כיכר סנט ג'יימס שהייתה בעבר אזור מגורים יוקרתי; כיום, מרבית מבני הכיכר הם המבנים המקוריים, אולם הם משמשים כמבני משרדים ולא כמבני מגורים. ספריית לונדון ממוקמת ברחוב ג'רמין. בפאל מאל ממוקמים רבים ממועדוני הג'נטלמנים של לונדון. טרסת בית קארלטון מכילה בתי טרסה שתוכננו על ידי האדריכל ג'ון נאש. מבנים אלה פונים לפארק סנט ג'יימס ומשמשים גם כיום למגורים.
סמל דרום סודאן
סמל דרום סודאן אומץ עם הכרזת עצמאותה של המדינה ב-9 ביולי 2011, לאחר שאושר על ידי הקבינט הממשלתי בחודש אפריל של אותה השנה. בסמל נראה עיטם קולני (Haliaeetus vocifer) המישיר מבטו שמאלה. כנפיו וזנבו של העוף פרושים, ובטפריו הוא אוחז במגילה ועליה הכיתוב באנגלית "הרפובליקה של דרום סודאן". בחזית גופו של העיט נראים מגן וחיצים, ומתחת להם המוטו הלאומי: "Justice, Liberty, Prosperity" (צדק, חירות, שגשוג). העיט מסמל עוצמה, חוסן וחזון, בעוד המגן והחצים מסמלים הגנה למדינה החדשה.
קודם להכרזת העצמאות, הייתה דרום סודאן אוטונומיה במסגרת סודאן, והחל ב-2005 עשתה ממשלתה שימוש בסמל שהורכב מסמל סודאן המוקף בחלקו העליון בכיתוב: "Government of Southern Sudan" (ממשלת דרום סודאן) באנגלית, ובחלקו התחתון בקיצור "GOSS" של הכיתוב העליון. במרכז סמל סודאן עצמו נמצאת הציפור הלאומית של סודאן - הלבלר המחזיקה את המגן מתקופת מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי, ושלט בסודאן במאה ה-19. על המגן מופיעים שני כיתובים:
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי
מנהלת הארגון יושבת בשאטו דה לה מואט (Château de la Muette) שבפריז, בירת צרפת. בארגון חברות 38 מדינות אשר מייצרות למעלה מ-60% מהתוצר העולמי. מדינות אלו חולקות ערכים משותפים של דמוקרטיה וכלכלת שוק חופשי ומשתפות פעולה אל מול האתגרים הכלכליים, החברתיים והסביבתיים בעולם הגלובאלי. ה-OECD הוא פלטפורמה לדיון במדיניות, השוואת ביצועים, איתור פתרונות לקשיים וגיבוש קודים, עקרונות מנחים וסטנדרטים משותפים לביצוע מדיניות כלכלית וחברתית ברמה הלאומית. במסגרת הארגון כל מדינה חברה יכולה לתרום באופן משמעותי לקביעת מדיניות הארגון וניסוח קווי פעולה משותפים.
מדינות חברות
נכון לאמצע 2020 חברות בארגון 38 מדינות. מתוכן, קולומביה, קוסטה ריקה ומקסיקו מוגדרות כבעלות הכנסה בינונית (מסומנות ב-*) על ידי הבנק העולמי; שאר המדינות מוגדרות כבעלות הכנסה גבוהה.
המדינות המקימות
16 המדינות הבאות הקימו את הארגון ב-1948:
שאר המדינות החברות
22 המדינות הבאות הצטרפו לארגון לאחר הקמתו (המדינות מסודרות לפי סדר הצטרפותן, כאשר שנת ההצטרפות מופיעה בסוגריים):
השתתפות ישראלית
ישראל הייתה לחברה מלאה בארגון ב-7 בספטמבר 2010. גם קודם להצטרפותה, במרבית התקשרויותיה עם מדינות אחרות באמנות למניעת כפל מס היא אימצה את אמנת המודל של ה-OECD.
בשנת 2006 שינה בנק ישראל את שיטת החישוב של התמ"ג הישראלי כך שיתאים לשיטות החישוב של הארגון כדי לאפשר את הצטרפות ישראל אליו. קודם הצטרפותה, ישראל בדרך כלל השוותה את עצמה לסטטיסטיקה שהארגון מפרסם, ולרוב היא קיבלה ציונים נמוכים בהשוואה לרוב המדינות בארגון.
ב-16 במאי 2007 פתח ה-OECD בשיחות עם ישראל אודות הצטרפותה העתידית לארגון כחברה מלאה. בנוסף לישראל, פתח הארגון בשיחות הצטרפות גם עם רוסיה, אסטוניה, סלובניה וצ'ילה.
במאי 2009 הצטרפה ישראל לאמנה למניעת השוחד של מדינות ה-OECD בחיקוק עבירה של שוחד גם מחוץ לישראל, על יצואן או חברה המציעים שוחד לעובד ציבור זר. החוק ישים במיוחד כלפי מדינות עולם שלישי, שם נהוג לקדם עסקות באמצעות שוחד. באוגוסט 2009 הגיעה לישראל משלחת מטעם הארגון והגישה המלצות שונות, אחת העיקריות שבהן נוגעת להפחתת המעורבות הממשלתית בחקלאות הישראלית. המלצה נוספת של הארגון היא פיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה והתובע הכללי. עמדת הארגון היא שמילוי שני התפקידים בידי אדם אחד, מפריע לטיפול משפטי אובייקטיבי, ומערב בין אינטרסים פוליטיים לכלכליים.
ב-19 בינואר 2010 פרסם הארגון דו"ח הקובע שאם מדינת ישראל תצטרף לשורותיו, היא תהיה המדינה בעלת שיעורי העוני הגדולים ביותר בארגון. בנוסף, הוא גם קבע שמדינת ישראל מפולגת מבחינה חברתית ובעלת פערים כלכליים רבים בין שכבות האוכלוסייה. עם זאת, העוני הנמדד בדו"ח הזה הוא עוני יחסי ולא עוני אבסולוטי, ולכן קובע רף שונה להחשבתם של אזרחים לעניים בכל מדינה ומדינה. למשל, מבחינת תמ"ג לנפש, ישראל ממוקמת בטבלאות הארגון כמדינה ממוצעת ביחס לשאר החברות בארגון, נכון לשנת 2021, עם 23 חברות בארגון שמקדימות אותה, ו-16 חברות בארגון שמפגרות אחריה. במיקום דומה נמצאת ישראל גם ב"מדד החיים הטובים" של הארגון, עם 22 חברות בארגון שמקדימות אותה, ו-15 מדינות בארגון שמפגרות אחריה, נכון לשנת 2020. לפי אתר הארגון, מצבה היחסי מסוכם כך: "ישראל מציגה ביצועים טובים במספר ממדים של רווחה לעומת מדינות אחרות, לפי 'מדד החיים הטובים'. ישראל עולה על הממוצע, בבריאות, בקשרים חברתיים, ובשביעות רצון מהחיים. היא מתפקדת נמוך יותר באיכות הסביבה", בעוד שבשאר הממדים היא נמצאת סביב הממוצע.
מזכ"ל הארגון, אנחל גורייה, שביקר בישראל בינואר 2010, דיבר על שלוש בעיות שעיכבו את הצטרפות ישראל לארגון: אופן המימוש של האמנה למניעת שוחד, התייחסות ישראל לקניין רוחני והכללת מזרח ירושלים ורמת הגולן בסטטיסטיקה של ישראל. הוא צפה כי ישראל תצורף לארגון עד מאי 2010.
בנושא הקניין הרוחני, הארגון דורש מישראל, להאריך את זמן תוקף הפטנט עבור תרופות, כך שיידרש זמן רב יותר עד שיתאפשר לייצר מקבילה גנרית. סגן שר הבריאות דאז, יעקב ליצמן, התנגד לשינוי החוק, מכיוון שזה "יפגע בבריאות תושבי מדינת ישראל ויפחית את הנגישות לתרופות זולות ובטוחות". ליצמן אף טען שהחוק בישראל כיום אינו שונה מהחוק במרבית המדינות החברות בארגון.
בתחילת מאי 2010 הפעילה הרשות הפלסטינית מאמצים דיפלומטיים כדי למנוע את הצטרפות ישראל לארגון, אך ללא הצלחה. ב-10 במאי 2010 הצביעו שגרירי כל המדינות החברות בארגון בעד הזמנת ישראל להצטרף לארגון. שר האוצר, יובל שטייניץ, הגיב ואמר, כי זה הארגון היוקרתי ביותר אליו התקבלה ישראל מאז קבלתה לאו"ם. ב-29 ביוני 2010 נחתם בשגרירות ישראל בצרפת הסכם ההצטרפות של ישראל לארגון.
זכרון מאיר
זכרון מאיר היא השכונה השנייה בבני ברק, הממוקמת כיום במרכז העיר. מייסד השכונה הוא יעקב הלפרין.
היסטוריה
בשנת 1930 עלה יעקב הלפרין לארץ ישראל, ורכש שלושים ושניים דונם בסמוך לבני ברק, דרומית-מזרחית לאזור המיושב שלה. כעבור שנתיים, בשנת תרצ"ב (1932) הוא הרחיב את השטח, על ידי רכישת שלושים ושניים דונם נוספים. הוא חילק את השטח למאה ועשרים חלקות.
בשנת תרצ"ג (1933) הוקם השלב הראשון של השכונה שכלל שלושים בתים. כדי ליצור דרך גישה מהכביש הראשי (דרך פתח תקווה) לשכונה החדשה, מימן הלפרין שליש מעלותו של רחובה הראשי של העיר - רחוב רבי עקיבא.
בז' בחשוון תרצ"ד נפטר הרב מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, שהלפרין נמנה עם תומכיה. בעקבות פטירתו החליט הלפרין לקרוא לשכונה החדשה על שמו - 'זיכרון מאיר'. השם 'זיכרון' ניתן על ידו מתוך רצון להנציח את זכר הרב שפירא שהיה חשוך ילדים. כרב השכונה החדשה התמנה אחיו, הרב שמואל הלפרין (תרל"ו - ד' בכסלו תשי"ט), ששימש קודם לכן כרב באמסטרדם.
בשנת תש"א (1941) סופחה השכונה לתחום השיפוט של בני ברק.
אופי המושבה
עם סיום השלב הראשון של בניית בתי השכונה הציב הלפרין שער בכניסה לשכונה, שהיה נסגר מדי ערב שבת עד מוצאי שבת כדי למנוע תנועת כלי רכב בשבת בשכונה. המשטרה הבריטית התנגדה לסגירת רחובות השכונה בשבת ונציגי השלטונות תבעו את הלפרין למשפט. בסופו של דבר הצליח הלפרין להותיר את השער על מקומו ולמנוע תנועת כלי רכב בשבת בתחומי השכונה. במשך שנים הייתה שכונת זיכרון מאיר השכונה היחידה בבני ברק שבה נמנעה תנועת כלי רכב בשבת על ידי סגירת השערים בכניסה לשכונה לפני כניסת השבת. בשנות ה-90 הציב בנו של מייסד השכונה, רפאל הלפרין, שערים משוחזרים בכניסה לשכונה.
כמה מרחובות השכונה קרויים על שם אבות אבותיו של הלפרין: הלפרין, מהרש"ל, השל"ה, רש"י.
ביתו של החזון איש שכן בפאתי השכונה. בין תושבי השכונה בעבר - השופט יצחק קיסטר.
ישיבות ומוסדות
בשנות הארבעים תרם מייסד השכונה יעקב הלפרין לרב יוסף שלמה כהנמן שטח גדול במרכז השכונה הממוקם על גבעה, עליו נבנתה ישיבת פוניבז'. ההסכם בין השניים נערך בביתו של החזון איש, והתנאי המרכזי שהציב הלפרין היה שעל הרב כהנמן להתחיל בבנייה תוך שנה ושמדרגות הישיבה יפנו לכיוון שכונת זכרון מאיר.
בשנת תש"ז הזמין הלפרין את הרב שמואל הלוי וואזנר, מתלמידי הרב שפירא מלובלין, להקים את ישיבת חכמי לובלין, לזכר הרב מאיר שפירא, על שטח שבבעלותו בתחומי שכונת זיכרון מאיר. הרב וואזנר, שכיהן אז כרב בירושלים, סר עם הלפרין לביתו של החזון איש, ולאחר שהחזון איש התוודע אל הרב הצעיר הוא העלה בפני הלפרין את ההצעה למנותו כרבה של זיכרון מאיר. לאחר פטירתו של הרב וואזנר בליל פסח תשע"ה, מונה בנו הרב חיים מאיר וואזנר לראש הישיבה ולרב השכונה.
לאחר קום המדינה הקים הלפרין במרכז השכונה את "מוסדות הלפרין", עבור בנות ממשפחות מצוקה. כמו כן הקים מבנים למוסדות תורה ב"מתחם הלפרין", ובסמוך לו ייסד את ישיבת אוהל יעקב, הנקראת על שמו. בין מוסדות התורה הנוספים בשכונה: כולל חזון איש (שנבנה על שטח שתרם הלפרין), ישיבת רשב"י, מרכז חסידות מכנובקה, מרכז חסידות שומרי אמונים, וישיבת חזון נחום (על שם בנו של הלפרין, נחום יואל הלפרין). בעבר שכן בשכונה מוסד ליתומות פליטות השואה "בית שרה שנירר", שנבנה על שטח שתרם הלפרין.
פעילות המחתרות
בשנות ה-40 שימשה בני ברק, ובמיוחד שכונת זיכרון מאיר, מקום מסתור לרבים מראשי המחתרות אצ"ל ולח"י. ישראל שייב (לימים אלדד) הסתתר בבית ברחוב של"ה 16 במרכז השכונה, ובסמוך לו הסתתר יעקב אליאב. את דירות המסתור עבור יעקב מרידור ויצחק שמיר באזורים אחרים בבני ברק שכר אריה וילק (זאבי), שבעצמו התגורר בלב שכונת זיכרון מאיר. בביתו של וילק-זאבי, ברחוב רש"י 8, התקיימו רוב ישיבות התיאום בין ראשי המחתרות, ובהן השתתפו מנחם בגין, חיים לנדאו, יעקב מרידור, נתן ילין-מור יצחק שמיר וישראל שייב. לשם הסוואה היו מונחות על שולחן תוכניות בנייה להקמת מלון, למקרה שזר יזדמן לבית וישאל לפשר ההתכנסות. בבית זה תוכננו פעולות שונות של המחתרות, ובהן פעולת הלח"י של פיצוץ בתי הזיקוק בחיפה והתקפות האצ"ל על משרדי הבולשת הבריטית (ה–C.I.D) ביפו ובירושלים. פעמים רבות נשארו המשתתפים ללון בבית ורק למחרת היו נעלמים למקום המסתור שלהם.
חברי חוליית לח"י שביצעה את ההתקפה על שדה התעופה של חיל האוויר הבריטי בכפר סירקין יצאו למבצע מחורשה בשכונת זיכרון מאיר. הנשק והתחמושת הוחבאו בחורשה, ולאחר ששבו מן ההתקפה, שבה הושמדו שמונה מטוסי ספיטפייר, הושב הנשק למחבואו בחורשה.
היט
היט (באנגלית: Heat) הוא סרט פשע אמריקאי שיצא לאקרנים ב־1995 בכיכובם של אל פצ'ינו, ואל קילמר ורוברט דה נירו ולצדם אנסמבל שחקנים. הסרט נכתב, בוים והופק על ידי מייקל מאן ומבוסס באופן חלקי על סרט הטלוויזיה משנת 1989, ל.א. טייקדאון, שגם כן בוים ונכתב על ידי מאן.