cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וירטואוז
וירטואוזיות במוזיקה
בסוף המאה ה-18 התקבל השימוש במונח לסולנים מבריקים, בכלי או בקול. התפתחות האופרה והקונצ'רטו טיפחו נטייה זו. ליסט, פסנתרן וירטואוז מבריק, הצהיר במאה ה-19 כי "וירטואוזיות איננה תולדה, אלא יסוד הכרחי של המוזיקה"Gesammelte Schriften, iv, 1855–9). וגנר, לעומת זאת, הסתייג וטען, שהכבוד האמיתי של הווירטואוז טמון אך ורק בכבוד שהוא מסוגל לשמר לאמנות היוצרת, ואם יזלזל בה, יתנער מכבודו, כמי שמעל בייעודו לתווך ברעיון האמנותי.(Gesammelte Schriften; Eng. trans., vii, 1894–9, p.112). מי שאפשרו יותר מכל את הופעת הווירטואוזים היו בוני כלי הקשת האיטלקים, שהגדולים בהם היו ועודם משפחת אמאטי, סטרדיוואריוס וג'וזפה גוארנרי. בין הכנרים הווירטואוזים, שהיו גם מלחינים, ארכאנג'לו קורלי, אנטוניו ויוואלדי וג'וזפה טרטיני, כולם בני המחצית השנייה של המאה ה-17, ואחריהם ג'ובאני בטיסטה ויוטי ותלמידו רודולף קרויצר, הנריק וייניאבסקי וניקולו פגניני, שהרושם שהשאירה נגינתו המבריקה, עתירת האפקטים והשכלולים, על בני תקופתו הביאם לסברה, כי כרת ברית עם השטן. נוסף לכישרונו הווירטואוזי היה פגניני גם מלחין פורה, שכל יצירתו נכתבה לכינור, ממש כשם שפרדריק שופן, אמן וירטואוז בפסנתר, כתב את כל יצירותיו לכלי זה. לצד אמני הכינור, התבלטו גם נגני צ'מבלו וירטואוזיים, שהנודעים בהם הם פרנסואה קופרן, ז'אן-פיליפ ראמו ודומניקו סקרלטי. יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל היו וירטואוזים דגולים בעיקר בעוגב, אף כי הצטיינו גם בצ'מבלו. עבור חלק מההמוזיקאים ובפרט חלק מהווירטואוזים, דווקא הווירטואוזיות נתפסת כחזות חסרת תוכן או כרהבתנות נטולת ערך אומנותי, כמלאכה גרידא. ביקורת שכזו רווחה במאה ה-19 כנגד ליסט ואף הקדים בביקורתו צ'ארלס ברני על וירטואוז המקלדת האנגלי, ויליאם בבל, שהצטיין בנגינה בעוגב, בצ'מבלו, בשמיעתו האבסולוטית ובזיכרונו המדויק,
גם במוזיקה הפופולרית של המאה ה-20 בסגנון הרוק המתקדם (שילוב בין רוק ומוזיקה קלאסית), נודעים וירטואוזים רבים כמו הקלידן קית' אמרסון אשר הצטיין בנגינה על אורגן, סינתיסייזר, מלוטרון, מוג ורבים אחרים. הוא ידוע גם כמלחין מוכשר בשל שהלחין לחנים מורכבים על הקלידים בלהקתו אמרסון, לייק ופאלמר.ג'יימס גאלווי הוא וירטואוז נודע בקרב חלילנים ולעיתים קרובות נקרא "האיש עם חליל הזהב".
תיאטרון בטאקלאן
תיאטרון בטאקלאן (בצרפתית: Le Bataclan) הוא אולם תיאטרון השוכן ברובע ה-11 בפריז.
ב-13 בנובמבר 2015 נרצחו באולם יותר מ-80 צופים, בפיגוע הגדול מבין פיגועי נובמבר 2015 בפריז.
היסטוריה
בטאקלאן נוסד כבית קפה מזמר גדול בסגנון סיני, שבו בית קפה ואולם תיאטרון בקומת הקרקע ואולם ריקודים בקומה שמעליה. התקיימו בו קונצרטים, אך הוא נודע בעיקר במופעי וודוויל של אז'ן סקריב, ז'אן-פרנסואה באייר, מלסוויל ותאופיל מריון דומרסן.
האולם נפתח לציבור ב-3 בפברואר 1865. הוא החליף בעלים פעמים אחדות. לאחר 1910 עבר האולם שיפוץ, ושימש רק למופעי רביו, בהם של מוריס שבלייה. בשנת 1926 האולם נמכר והוסב לבית קולנוע. בשנת 1933 פרצה שרפה באולם. בשנת 1950 הרסו חלק מהאולם, כדי להתאימו לדרישות הבטיחות החדשות. בשנת 1969 נסגר בית הקולנוע, והאולם חזר לשמש כתיאטרון. כיום משמש האולם למופעי רוק ופופ, סטנד-אפ ודיסקו.
בשנת 2006 שוחזרה חזית הבניין לצבעיה המקוריים, אך גג הפגודה של המבנה אינו קיים עוד.
בשנת 2008 היו בעלי האולם יהודים (מאז מכרו אותו), וקיבלו איומים ממוסלמים ופרו-פלסטינים עקב אירועי תמיכה בישראל שנערכו באולם.
ב-13 בנובמבר 2015, כשעה לאחר תחילת הופעה של להקת הרוק האמריקאית Eagles of Death Metal, נכנסו לאולם ארבעה מחבלים חמושים ברובי סער AK-47 (קלשניקוב). אנשים בקהל העידו על קריאות "אללה אכבר", שלאחריהן החלו המחבלים בירי שיטתי ובזריקת רימונים לעבר הקהל באולם במשך כעשרים דקות. בשעה 22:00 בערך החלו המחבלים לאסוף כ-60–100 בני ערובה, בזמן שהמשטרה נערכה מחוץ לאולם. חברי להקת הרוק נמלטו ללא פגע. בשעה 00:15 החלה מתקפה של השוטרים על המחבלים שבאולם. שלושה מהמחבלים פוצצו עצמם באמצעות חגורות נפץ, והרביעי נהרג בידי המשטרה, ובנפילתו התפוצצה חגורת הנפץ שלו. אדם שהיה בקהל סיפר לכתבים כי המחבלים דיברו על סוריה. האירוע הסתיים בשעה 00:58. בפיגוע, הגדול מבין פיגועי נובמבר 2015 בפריז, נהרגו 89 אנשים ונפצעו כ-200 מבין 1,500 צופים שהיו באולם.
באז'ה
באזַ'ה (בגאורגית: ბაჟა) הוא מרק אגוזים נפוץ בגאורגיה, העשוי מיין אדום, חומץ או מיץ רימונים, ובתוכו חלקי עוף צלויים בגריל. מאכל זה מאפיין את המטבח הגאורגי בהיותו מר ללא ממתיקים. את הבאז'ה מגישים קר.
חנוך בז'וזה
חנוך בְּז'וֹזָה (1910 – 1964) היה פובליציסט ופעיל פוליטי קומוניסטי ישראלי.
ביוגרפיה
בז'וזה נולד בלודז' שבפולין הרוסית בשנת 1910. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל עם קבוצת חברים מהשומר הצעיר. הוא היה חבר בקיבוץ כרכור שלימים שינה את שמו לקיבוץ עין שמר. לאחר עזיבת הקיבוץ עבד בחקלאות בפרדסים וכפועל בנין. בשנת 1934 התחיל לימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בז'וזה הצטרף לפק"פ ב-1930, בתקופה זו הקומוניזם היה בלתי חוקי בפלשתינה תחת המנדט הבריטי וחנוך פעל במחתרת כיתר חבריו למפלגה, במרוצת הזמן הפך חנוך לחבר ועד הפק"פ בירושלים. חנוך נכלא על ידי הבריטים בשל פעילותו הקומוניסטית ולאחר שיצא מן הכלא הקים יחד עם חברים נוספים את הסקציה היהודית של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה לעורך הראשון של ביטאון הפק"פ - קול העם. לאחר מאבקים פנימיים במפלגה הקומוניסטית, פרש יחד עם קבוצתו והקים פלג קומוניסטי עצמאי בשם האמת, פלג שגם הוציא לאור ביטאון באותו שם. עם הקמת מדינת ישראל בז'וזה הצטרף בחזרה יחד עם חבריו לחברי הפק"פ והליגה לשחרור לאומי בייסוד המפלגה הקומוניסטית הישראלית. נחשב לאופוזיציה להנהגת המפלגה שדגלה בקו אנטי-ציוני וסולק ממנה בשל כך באפריל 1956. בז'וזה היה פעיל בתחום ההסתדרותי ופרסם מאמרים רבים בתחום המקצועי, ההסתדרותי והפוליטי.
בז'וזה היה נשוי למתרגמת רות לבנית.
רשת מקומית וירטואלית
VLAN - רֶשֶׁת מְקוֹמִית וִירְטוּאָלִית (Virtual Local Area Network) היא מקטע (Segment) ברשת מקומית שמוגדר מבחינה לוגית כרשת אוטונומית.
פרוטוקול VLAN מגדיר טכנולוגיה המאפשרת לחלק רשת LAN מקומית, המרוכזת על ידי מתג אחד או יותר, למספר תת-רשתות "וירטואליות".
הבידול לרשתות שונות מתבצע בשכבה השנייה של מודל ה-OSI, על ידי חסימת העברת אותות במתג בין הפורטים השונים שלו אשר אינם משויכים לאותו ה-VLAN. החסימה מאפשרת את חלוקת הרשת המקומית למספר רשתות שונות ונפרדות (Segments) אשר יכולות לתקשר ביניהן כרשת WAN.
שימושים
שימוש נוסף והנפוץ יותר לרשתות וירטואליות מקורו בקלות שבה ניתן להחל באמצעותן הרשאות אבטחה ומידור.
יישום
יישום של רשתות מקומיות וירטואליות נעשה כיום בעזרת מתגים "חכמים", המאפשרים קיבוץ לוגי של מספר קצוות המחוברים אליהם. מספר מתגים המחוברים ביניהם מתפקדים לצורך העניין כמתג בודד, ומאפשרים קיבוץ קצוות מכל רחבי מתחם השידור (המוגבל בדרך כלל על ידי נתבים) והפרדתם למתחם שידור נפרד. המתג מנהל רשימה של כל כתובות ה-MAC השייכות לרשת הווירטואלית, ומפריד אותם משאר הקצוות ברשת. על ידי הפרדה זו ניתן למשל לחלק לקצוות אלו כתובות IP השייכות לתת רשת מסוימת, להחיל מדיניות אבטחה (על ידי הגדרת הרשאות שונות למי ששייך לרשת הווירטואלית ולמי שלא) ועוד.
תקשורת רשתות וירטואליות - VLAN Tagging
עקב הצורך בתעבורת מידע השייך לכמה רשתות וירטואליות על קו נתונים יחיד, כגון תעבורה אל יחידת שער אחת המשותפת לכמה רשתות וירטואליות או תעבורה בין שני מתגים שונים שבכל אחד מהם יש 2 רשתות וירטואליות שונות אבל משותפות לכל מתג. לכן נכתב תקן השייך לשכבה השנייה של מודל ה-OSI שנקרא 802.1Q או בצורה מילולית: VLAN Tagging.
כאשר מגדירים כניסה מסוימת במתג ככניסה העובדת ב-VLAN Tagging ניתן לשייך לאותה כניסה יותר מרשת וירטואלית אחת וכך כניסה מסוימת יכולה להיות חברה בכמה רשתות שונות, כאשר לכל מסגרת של מידע היוצאת מכניסה זאת של המתג מצורפות סיביות שמשייכות את אותה מסגרת של מידע לרשת מסוימת, וכך ההתקן שמקבל את המסגרת הזאת יודע לאיזו רשת וירטואלית המידע הזה שייך ולנתב את המידע הזה אליה. ההתקן המקבל את המידע חייב לתמוך בתקן 802.1Q בשביל להיות מסוגל לפענח את המידע המתקבל.
דוגמה לשימוש נפוץ בתקן (VLAN Tagging (802.1Q
ברשת של ארגון שמחולקת לשתי רשתות וירטואליות שונות קיים נתב אחד המאפשר גישה לאינטרנט לכלל הארגון; נגדיר כניסה באחד המתגים שאליה נחבר את הנתב ואותה נגדיר ככניסה התומכת ב-VLAN Tagging. נגדיר אותה גם כחברה בשתי הרשתות - משמע נבקש מהנתב להאזין למסגרות שמכילות תווי רשת של שתי רשתות שונות. על ידי הגדרות אלה, מידע משתי הרשתות יוכל להגיע אל הנתב כדי שישמש כשער לאינטרנט לשתי הרשתות בנפרד.
כמו כן נצטרך להגדיר את הנתב בהתאם כדי שיתמוך בתצורה זאת.
רכבת נוסעים דו-קומתית
רכבת נוסעים דו-קומתית היא רכבת נוסעים, שהקרונות בה הם דו-קומתיים. רכבת זו נותנת מענה לעלייה בכמות הנוסעים בתחבורת הרכבות, תוך צמצום הצמיחה במספר הקרונות לכל רכבת וממספר הרכבות הנדרשות להפעלה לאורך קו שירות. כל זאת ומבלי לפגום בנוחיות הנסיעה בדרך של הקטנת מרווח הישיבה לכל נוסע.
היסטוריה
כלי התחבורה הציבורית הראשונים שנבנו בשתי קומות היו אוטובוסים וחשמליות. הרכבות הדו-קומתיות הראשונות נמשכו על ידי סוסים, ומושבים הוצבו על גג הקרון שבדרך כלל לא היה מכוסה בגג משלו. ברכבות של ממש הופעלו קרונות דו-קומתיים החל מ-1868. הראשונות פעלו לאורך קו הרכבת שבין המבורג-אלטונה לקיל, ולקרונותיה הייתה קיבולת של 50 נוסעים בקומה התחתונה ו-32 נוסעים נוספים בעליונה. קרונות דו-קומתיים אלה לא היו בנויים באופן הדומה לקרונות הדו-מפלסיים המוכרים כיום, אלא היו עשויים משתי קומות של ממש. באותה שנה החל לפעול קו רכבות דו-קומתי גם בזילנד שבדנמרק (Sjaellandske Jernbaneselskab) וקרונותיו יכלו להכיל עד 100 נוסעים בישיבה. בשנים שלאחר מכן הוכנסו רכבות דו-קומתיות לשירות גם באוסטריה, הולנד, ברלין, צרפת ובבווריה, וכיום הן נמצאות בשימוש במדינות רבות ברחבי העולם.
אפיון
גובהן של רכבות מוגבל על ידי מנהרות, קווי מתח וגשרים. כדי לא לגרום לגידול קיצוני בגובה הרכבות, נבנות רכבות נוסעים דו-קומתיות אגב הנמכת רצפת הרכבת בין החוגונים והחלפת הקומה הבודדת בשני מפלסים. באזור החוגונים עצמם, בו לא ניתן להנמיך את רצפת הקרון, ממוקמות דלתות הכניסה אל הקרונות ובחלק זה יש בדרך כלל קומה אחת בלבד ממנה עולות מדרגות אל המפלס העליון ומדרגות יורדות אל המפלס התחתון. לעיתים ממוקמות דלתות הכניסה במפלס התחתון של הקרון ויש להשתמש במדרגות אך ורק כדי להגיע אל המפלס העליון. לעיתים קרובות נבנות רכבות נוסעים דו-קומתיות בצורת קשת וזאת על מנת להתאים לצורתן של המנהרות הקלאסיות ששיא גובהן במרכזן.
קרון גלריה
"קרון גלריה" (Gallery car) הוא קרון רכבת נוסעים דו-קומתי בו אין חלוקה מלאה לשני מפלסים נפרדים, ושני המפלסים נמצאים בחלל אחד כשלאורך המפלס העליון יש פרוזדור הדומה למרפסת והמאפשר הגעה אל המושבים במפלס זה. תכנון זה נועד לתת מענה לצורכי הכרטיסן לעשות את עבודתו בשני המפלסים בו זמנית מבלי צורך להוסיף כרטיסן נוסף ברכבת.
קרון כיפה
"קרון כיפה" (Dome car) הוא קרון שלעיתים רק חלק ממנו בנוי משני מפלסים, וסביב המפלס העליון חלונות המאפשרים מראה פנורמי של הנוף. הנסיעה בקרונות אלה כרוכה לעיתים קרובות בתשלום נוסף.
רכבת דו-קומתית בישראל
רכבת ישראל קיבלה לרשותה קרונות דו-קומתיים לראשונה בשנת 2001, מתוצרת חברת בומברדייה הקנדית. הקרונות, מופעלים בדרך כלל בקבוצות של ארבעה או חמישה כאשר הקרון שבאחד מקצוות הרכבת הוא קרון כוח/ניהוג, המספק כוח למערכות התאורה ומיזוג האוויר בקרונות. בקצה השני של הרכבת מחובר קטר. הרכבת נגררת או נדחפת על ידי הקטר כאשר הנהיגה בפועל מבוצעת מהקטר או מקרון הניהוג בהתאם לכיוון הנסיעה. אורכם של קרונות הנוסעים 26.80 מטר, גובהם המרבי 4.70 מטר ורוחבם 2.77 מטר. בכל קרון רגיל 142 מקומות ישיבה ובקרון הכוח/ניהוג 79 מקומות. אורכה של הרכבת ללא הקטר מגיע ל-108 מטר, יש בה 505 מקומות ישיבה והיא מסוגלת להסיע עד 1,000 נוסעים במהירות מרבית של 160 קמ"ש. בשנים 2017-2018 רוב הקרונות עברו הסבה לחישמול, כך שניתן לחבר אותם הן לקטר דיזל והן לקטר חשמלי בקו המהיר לירושלים. רכבת ישראל ממשיכה ומצטיידת בקרונות נוספים מסוג זה המשמשים בכל קוויה, למעט בית שמש - ירושלים, לוד - הראשונים ובאר שבע - דימונה.
בשנת 2020 רכבת ישראל קיבלה מערכים של קרונועי סימנס דזירו חשמליים אשר הקרונות בהם הם דו-קומתיים, מלבד הקרונות הקיצוניים בכל מערך שהינם חד-קומתיים.
מארי כריסטי
מארי רוגרי (בצרפתית: Marie Ruggeri, נולדה ב-21 ביולי 1952), הידועה יותר בשם מארי כריסטי, היא זמרת שייצגה את מונקו באירוויזיון 1976 בהאג, עם השיר "Toi, la musique et moi" (בתרגום לעברית: "אתה, המוזיקה ואני"). הביצוע שלה קיבל 93 נקודות, ודורג במקום ה-3 מתוך 18 המשתתפות.
ג'ק הרקנס
קפטן ג'ק הרקנס (באנגלית: Captain Jack Harkness) הוא הדמות הראשית בסדרת המדע הבדיוני הבריטית "טורצ'ווד" ודמות משנה בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". את הדמות מגלם השחקן ג'ון בארומן.
חייו
ג'ק (שמו המקורי לא ידוע) נולד במושבה אנושית בחלל במקום שנקרא "חצי האי בושיין" (Boeshane Peninsula) במאה ה51 לספירה הנוצרית. הדבר היחיד הידוע לנו על ילדותו הוא שבתחילה הוא חי עם משפחתו (שני הורים ואח) חיים מאושרים. עד שהמושבה שלו הותקפה בידי חייזרים לא ידועים. כאשר הפלישה החלה הוא, אביו ואחיו ברחו, אביו החליט לחזור כדי להציל את אמו, ואמר לו לברוח עם אחיו. אביו מת (ג'ק ראה את גופתו) ואמו שרדה, אחיו, לעומת זאת, נשמט מידו בעת הבריחה, וכאשר הוא חזר הוא לא מצא אותו.
על התקופה זו לא מוזכר כלום, הדבר הבא הכי קרוב שמסופר עליו זה השתייכותו לסוכנות הזמן, הוא היה האדם הראשון שאי פעם התקבל אליה. תושבי המושבה שהיו גאים בו נתנו לו את הכינוי "הפנים של בו". נראה שמישהו מצא אותו ואימץ אותו, עד שהוא נהיה עצמאי והשתייך לסוכנות הזמן, או שסוכנות הזמן בעצמה מצאה אותו ושייכה אותו אליהם. הוא החליט לעבוד בסוכנות הזמן בהיותו אדם בוגר כיוון שחשב שאולי אחיו נסע בזמן למקום אחר והוא הרגיש מחויב למצוא אותו.
במהלך השרות שלו בסוכנות הזמן קרה דבר שככל הנראה נמשך שנתיים שבסופם לקחו ממנו את הזיכרון. הוא התעצבן עליהם, והחליט לנסות ולנקום בהם בכך שהוא גונב דברים ומבקש מהם כסף ולאר מכן משמיד את הדברים. באחת הפעמים הוא גנב אמבולנס והפיל אותו במלחמת העולם השנייה שם הוא מנסה להתגייס לצבא הבריטי ומחליף קצין שמת שם. בעקבות זאת הוא מחליט לשנות את שמו לשמו של הקצין (קפטן ג'ק הרקנס). על שמו הקודם לא ידוע לנו דבר.
באותה הפעם שהוא ניסה לעבוד עליהם הוא עבד בטעות על הדוקטור (בפרק: "הילד הריק" ובפרק: "הדוקטור רוקד") במהלך שני פרקים אלו ג'ק נהפך לאדם יותר טוב, והדוקטור, על ידי פסיכולוגיה, גורם לו להחליט להציל אותו ואת רוז, מה שכמעט גורם לו למות. ברגע האחרון הדוקטור מציל אותו, ומשם ואילך הוא הופך להיות מלווה שני של הדוקטור.
כשהדוקטור פוגש את צי הדלקים האחרון שנישאר בעולם. הם יוצאים להילחם בהם. במהלך המלחמה ג'ק נפגע מאחד הדלקים ומת. כאשר רוז (מלווה נוספת של הדוקטור) לוקחת מהטארדיס אנרגיית זמן והורגת את כל הדלקים, כך שרק היא והדוקטור שורדים, בלי שהיא שמה-לב היא בטעות מחייה את ג'ק.
הדוקטור מבין את זה, ולוקח מימנה את אנרגיית הזמן על ידי נשיקה, ובורח מהר לפני שג'ק יחזור. הוא פוחד כי הוא לא יודע מה האנרגיה הזו עלולה לעשות לג'ק.
במהלך הזמן הוא מצטרף לשלוחה השלישית של טורצ'ווד (טורצ'ווד הראשונה נהרסה כולה, ועל טורצ'ווד השנייה מסופר רק דבר אחד שאותו אומר ג'ק בפרק הראשון בעונה הראשונה של טורצ'ווד: "טורצ'ווד 2 הוא משרד בגלאזגו, אנשים מוזרים מאוד!").
ב-1941 הוא "נעלם" ומאז הממשלה חושבת שהוא מת. בשנת 2000 המנהיג של טורצ'ווד השלישי רואה בעזרת מכשיר חייזרי את העתיד, מה שגורם לו לרצוח את כול טורצ'ווד השלישית ולהתאבד. מאחר שהוא יודע שג'ק לא יכול למות הוא אומר לו: "המאה ה-21 היא המאה שבה הכול הולך להשתנות" לפני שהוא יורה בעצמו. בעקבות זה ג'ק נהיה ראש מוסד טורצ'ווד השלישית.
לפני שהוא הופך להיות ראש המוסד הוא מכיר מישהי ומתחתן איתה, אחר-כך הוא בורח וחוזר כילד של עצמו, כי הוא לא רוצה לספר לה שהוא לא יכול למות. בסופו של דבר היא מזדקנת ובהיותו ראש המוסד היא מתה בידיים שלו. לג'ק גם נולדה ילדה באותה התקופה (אך לא ידוע האם מאהובתו או מאישה אחרת) כעבור מספר שנים הוא מוצא בחג המולד את היד של הדוקטור שנופלת מהשמיים (בספישל "פלישת חג המולד") הוא מחבר אותה למכשיר שיודיע לו כאשר הדוקטור בסביבה. כאשר הדוקטור סוף-סוף עובר בסביבה (אחרי שהוא כבר החליף פרצוף) היד מצפצפת וג'ק רץ לטארדיס, אך כשהטארדיס מרגישה אותו, היא לא יודעת מה לעשות אם אנרגיית הזמן שלו, ומנסה לברוח ממנו. הוא מחזיק אותה חזק בזמן שהיא טסה לסוף הזמן. שם הוא פוגש את הדוקטור ועוזר לו להילחם באויבו הוותיק המאסטר כאשר הדוקטור מחזיר אותו (באיחור של חודשיים) הוא שואל את הדוקטור מה יקרה לו, שהרי הוא מזדקן, אבל הוא לא יכול למות, הדוקטור לא יודע, אך בסוף נאמר שהוא יהפוך ל"הפנים של בו".
כשהוא חוזר הוא מגלה שבזמן שנעדר אחת העובדות שלו החליפה את מקומו. הוא ממשיך לתפעל את המוסד עד שיום אחד קבוצת חייזרים שרוצה לקחת את כול ילדי העולם (ולהשתמש בהם כסמים) מאיימת: שיביאו להם את הילדים או שיהרסו את העולם. ג'ק מצליח להרוג אותם בסוף על ידי הריגת הנכד שלו (שהיה סוג של כלי נשק בשל היותו ילד אנושי). בסוף העונה הוא לא יכול יותר לסבול את רגשות האשם ויוצא למסע בחלל.
על המסע בחלל לא מסופר לנו כמעט כלום מלבד זה שבמהלכו הוא פוגש מרחוק את הדוקטור שעוזר לו להתחיל עם איזה גבר בבר.
אחרי מספר לא ידוע של שנים הוא חוזר לכדור- הארץ ומגלה על "יום הנס", מאז יום הנס אנשים לא מסוגלים למות חוץ מג'ק בעצמו, שחוזר להיות בן-תמותה. חוץ מזה ישנם אנשים שרוצים להתנקש בו ובגוון (היחידה שנשארה מטורצ'ווד חוץ מג'ק). ג'ק בורח וביחד עם קבוצת אנשים נוספת הוא מתחיל לגלות פרטים על "יום הנס", הוא מגלה שחברת "פיקור" ידעה שהנס מתקרב, הוא מגלה שקבוצת אנשים הנקראת "שלושת המשפחות" שכנראה לקחו לו דם לפני כמעט תשעים שנה ארגנו את הכול וגרמו ליום הנס על ידי שפיכת הדם של ג'ק בשני קצוות העולם בבת אחת לתוך "הברכה" (זהו חור באמצע העולם בעל תכונות המשפיעות על "שדה מורפי", על מין רשת תת-גלית של אינפורמציה ביכולות אנושיות\חייתיות ישנו "שדה מורפי אנושי", "שדה מורפי קופי" או כול סוג אחר). ג'ק מצליח לנצח חלקית את "שלושת המשפחות" ומחזיר את העולם לקדמותו על ידי שהוא שפיכת חלק מהדם שלו (הדם של בן התמותה האחרון בעולם) בשני קצוות העולם בבת אחת (בעזרת חבריו החדשים בטורצ'ווד).
אחרי כל זה הוא נשאר בכדור-הארץ בשביל לגלות עוד פרטים על שלושת-המשפחות ועל יום הנס. (ההמשך יבא בעונה הבאה של טורצ'ווד)
חוסר היכולת למות
ג'ק לא יכול למות גם אם הוא רוצה, לא חשוב מה קורה הגוף שלו בונה את עצמו מחדש, הדרך היחידה לנצח אותו היא לכלוא אותו. עם זאת הוא לא מפסיק לגדול ולהזדקן, מה שככל הנראה יגרום לו להישאר בסוף רק ראש גדול מאוד (בגודל של גוף אדם). בסוף של דבר הוא יוכל למות אבל רק אחרי שילמד איך לשלוט באנרגיית זמן שיש לו בגוף, ואיך להזרים אותה לדברים אחרים.
סוף חייו
בסופו של דבר הוא אכן מת, אחרי שהוא הופך להיות רק ראש עצום בתוך אקווריום וקורא לעצמו "הפנים של בו" הוא חי המון המון שנים שבמהלכם הוא פוגש את הדוקטור פעמים מספר, (באחד הפרקים הוא מספר שהוא נכנס להריון ובפרק אחר מסופר שהוא "התושב הזקן ביותר של גלקסיית 'איסופ'...") הוא מבזבז את שארית האנרגיה שלו כדי לנסות ולהציל את העיר החרבה ניו-ניו-יורק (העיר ניו יורק ה-15 לפי הדוקטור). בסופו של דבר הדוקטור מגיע אליו ומדבר איתו, (מבלי לדעת ש"הפנים של בו" וג'ק הם אותו אדם) הוא מספר לו שהוא לא לבד "You Are Not Alone" (ככל הנראה הוא מדבר על זה שהוא לא אחרון אדוני הזמן ואויבו הוותיק של הדוקטור, "המאסטר" עדיין חי) ומיד לאחר מכן מת מאושר.
אופי
הדבר הבולט ביותר באישותו היא אהבתו ליחסי מין, ג'ק מתאר את זה טוב כאשר בטורצ'ווד כול אחד אומר עם מי הוא התמזמז לאחרונה (בפרק: "אימה בכפר") והוא שואל "זה כולל גם צורות חיים לא אנושיות?" זה מתבטא גם בזה שכאשר הוא נפרד מרוז והדוקטור בפעם הראשונה, הוא חשב שהוא הולך למות אז הוא נתן לכל אחד מהם נשיקה על השפתיים. בנוסף לזה חשוב להבהיר שהוא אדם מאוד מקצועי, יודע הרבה ומשתדל תמיד לעשות את הדבר הנכון. אף על פי שהוא מהעתיד הוא עדיין בן אדם, כשהוא מתחבר עם אנשים והם נהיים מאוד חשובים לו הוא יעשה הכול בשביל לזכור אותם ולהגן עליהם.
לפעמים הוא עושה דברים שנפשית נראים לא נכונים אך שכלית הם כן, לכן הוא כן מסוגל להרוג את הנכד שלו כדי להציל את העולם מצד אחד, מצד שני הוא לא יכול לסבול את רגשות האשמה.
יש לו חכמה מהעתיד, הוא יודע לבנות ולהטיס חלליות לבנות כלי נשק, וגם לנתח אותות וקשרים.
הרקנס מזדהה כאומניסקסואל
הפגישה הראשונה (מאמצע העונה הראשונה עם סופה)
הפעם הראשונה שפגשו את ג'ק הייתה כאשר הדוקטור ה9 ורוז טיילר פגשו אותו במלחמת העולם השנייה (בפרקים: "הילד הריק" ו"הדוקטור רוקד"). בתחילה לא היה עליו הרבה מידע, רק האופי שלו התגלה מהר. אחר-כך גילו שהוא עבד בסוכנות הזמן, ושהוא ברח משם בעקבות שהם מחקו לו שנתיים מהחיים, והוא חוזר לנקום בהם על ידי שהוא מבקש מהם כסף על דברים גנובים, והורס אותם לפני שהם עוברים לידיים של הסוכנות. (לאחר מכן הוא השתמש ב"מחיקת זיכרון" הרבה בתור ראש המוסד טורצ'ווד השני). הוא ממשיך כעוזר של הדוקטור לשארית העונה, עד שהדוקטור פוגש את צי הדלקים האחרון שנשאר. הם נלחמים ומצליחים לנצח רק בזכות שרוז לוקחת מהטארדיס אנרגיית זמן והורגת את כולם, ורק היא והדוקטור שורדים. רוז בעזרת אנרגיית הזמן מצליחה גם להחזיר לחיים את ג'ק (מבלי לדעת זאת). האנרגיה הזו מרוכזת בגופו כך שהוא לא יכול ככל-הנראה למות אף פעם (או עד שהאנרגיה תיגמר) אך הדוקטור בורח משם לפני שהוא מספיק לפגוש את ג'ק.
הפגישה השלישית (סוף העונה הרביעית)
(מתרחש בין העונה השנייה והשלישית של טורצ'ווד) ג'ק יחד עם מוסד בטורצ'ווד, ועוד כמה מחבריו של הדוקטור, עוזרים לו להילחם נגד דאברוס בורא גזע הדאלקים.
פגישה רביעית (בספישל סוף הזמן חלק 2)
הדוקטור הולך למות, תוך כדי שהוא גוסס הוא הולך להיפגש עם כול האנשים שהוא יצר איתם קשר בפרצוף הנוכחי שלו (כאשר הדוקטור מת, הוא לא באמת מת, הוא מחליף פרצוף, הוא קורא לזה "התחדשות"). הוא הולך לבר ברחבי החלל ופוגש את ג'ק (אחרי שהוא עוזב את טורצ'ווד בסוף העונה השלישית שלה) שם הוא שולח לו פתק עם השם "אלונסו" אדם שמתיישב משמאל לג'ק (אותו פגש הדוקטור בפרק: "מסע הארורים") מה שעוזר לג'ק להתחיל איתו. כך מראה הדוקטור שהוא השלים איתו מעגל, ועכשיו הם חוזרים להיות חברים.
ג'ק בטורצ'ווד
בהמשך לסדרה "דוקטור הו" יוצאת סדרת המשך בשם טורצ'ווד בה, כאמור, הוא ראש המוסד השלישי של החברה. במוסד השלישי ישנם חמישה אנשים בהתחלה (מספרם משתנה ע"פ העונות). העונה מתחילה בכך שגוון מצטרפת למוסד (במקום אחרת שהתאבדה) וכל העונות מספרות בעיקר עליה, ומעט על ג'ק.
העונה הראשונה של טורצ'ווד
במהלך העונה הראשונה לג'ק יש את היד של הדוקטור (שנפלה לו בפרק "פלישת חג המולד") שמורה בתוך צנצנת, שאמורה לצפצף כאשר הדוקטור בסביבה. לאורך כל העונה ג'ק נשאר דמות מסתורית. בסוף העונה היד של הדוקטור מצפצפת, מה שמודיע לו שהדוקטור בסביבה, וכך, בלי התראה מראש הוא נעלם מטורצ'ווד. (לפגישה השנייה שלו עם הדוקטור)
העונה השנייה של טורצ'ווד
בתחילת העונה ג'ק חוזר והופך להיות שוב המנהיג של טורצ'ווד (בזמן שהוא לא היה אחת העוזרות שלו החליפה אותו). בסוף העונה מגלים שאח שלו חוזר כדי לנקום בו על כך שלא הציל אותו מהפלישה החייזרית כאשר שניהם היו ילדים. האח משתמש בדוקטור כדי להפיל אותו בפח (כנראה כשהוא בין העונה הרביעית לספישלים שלה). בסוף העונה הוא לוכד את אחיו לנצח בתוך מקרר חייזרי.
העונה השלישית של טורצ'ווד ("ילידי כדור-הארץ")
בעונה השלישית ג'ק מציל את העולם מאיום חייזרי שרוצה לקחת את כל ילדי העולם (שמשמשים להם כסמים) על ידי כך שהוא הורג את הנכד שלו בשביל להרוג אותם. הוא לא יכול להתגבר על רגשות האשם ואחרי חצי שנה הוא הולך למסע בחלל וכך מסתיימת העונה.
העונה הרביעית של טורצ'ווד ("יום הנס")
בתחילת העונה ג'ק חוזר אחרי מספר לא ידוע של שנים לכדור- הארץ ומגלה על "יום הנס", מאז יום הנס אנשים לא מסוגלים למות חוץ מג'ק בעצמו, שחוזר להיות בן-תמותה. במהלך העונה הוא מגלה ש"שלושת המשפחות" ארגנו את הנס, והם רוצים להרוג את ג'ק. לכן הוא נלחם נגדם, ומצליח לנצח אותם חלקית. בסוף העונה הוא מחזיר את העולם לקדמותו אך הוא לא מנצח סופית את "שלושת המשפחות", ולא מבין עד הסוף את יום הנס. לכן ג'ק נשאר כדי לגלות מה קרה. אושר שתצא עונה חמישית אך עוד-לא פורסם מתי.
מארק ברנס
מארק נאומוביץ' ברנס (ברוסית: Марк Наумович Берне́с; 8 באוקטובר 1911 – 16 באוגוסט 1969) היה זמר שאנסון ושחקן קולנוע סובייטי ממוצא יהודי.
חייו
נולד בשם מארק ניימן בעיירת ניז'ין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לחרקוב. בהיותו בחרקוב החל להופיע בתיאטרון מוזיקלי המקומי ואימץ את שם הבמה "ברנס". בשנת 1929, לאחר סיום קורס תיאטרון עבר למוסקבה, שם השתתף במספר הצגות בתיארטאות השונים בעיר. בשנת 1935 החל ברנס להצטלם בקולנוע ולצבור פופולריות.
בשנת 1943 שיחק ברנס באחד התפקידים הראשים בסרט "שני לוחמים" (Два бойца) לצדו של בוריס אנדרייב והסרט זכה להצלחה רבה. הסרט צולם בטשקנט, לשם נמלטה תעשיית הקולנוע הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. בסרט זה הוא שר את השיר ״לילה אפל״ (Тёмная ночь), שזכה לאהדת הקהל ונותר אחד השירים המפורסמים שלו. לאור הצלחת הסרט והשירים אותם שר ברנס, החל להופיע במסגרת קונצרטים ברחבי כל ברית המועצות. החל מסוף שנות ה-40 היה ברנס בין הזמרים הפופולריים במדינה. רפרטואר הזמר כלל 82 שירים מהם 40 נכתבו לפי הזמנתו או בהשתתפותו.
ב-17 בספטמבר 1958 הופיעו מאמרים בגנותו של ברנס בעיתונים איזבסטיה ופראבדה, מאמרים שלא יכלו להתפרסם ללא אישור בכירי השלטון הסובייטי. כתוצאה מפרסומים אלו חדלו תחנות הרדיו הסובייטיות מלהשמיע את שיריו, והוא לא הוזמן לשחק בסרטים. רק בשנת 1960 הוא חזר לרדיו ובשנת 1961 הצטלם בתפקיד זוטר בסרט. באותה שנה שר את השיר ״האם הרוסים רוצים מלחמה?״ (Хотят ли русские войны), שהיה שיר מחאה אנטי-מלחמתי אותו כתב המשורר יבגני יבטושנקו. השיר זכה לפופולריות רבה.
בהמשך חזר ברנס בהדרגה להופיע ולשיר בסרטי קולנוע, אולם לא שב לתפקידים הראשיים. במהלך הקריירה שלו הצטלם ברנס במעל 40 סרטים, והופיע רבות ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. ב-8 ביולי 1969 הקליט את שירו האחרון, "העגורים" (Журавли), שכתב רסול גמזטוב.
מארק ברנס נפטר ב-16 באוגוסט 1969 מסרטן הריאה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לפי בקשתו במהלך הלוויה הושמעו הקלטות משיריו.
בשנים 1995-1997 הוצאו 3 תקליטורי אוסף הכוללים את כל שירי הזמר.
מארק ברנס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה, פולינה, נפטרה בשנת 1956. בשנת 1960 נישא לליליה שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנים.
בצלאל זריצקי
בצלאל זריצקי(21 במרץ 1907 – 8 ביולי 2002) היה מחנך בישראל, מייסד בית הספר להנדסאים ע"ש יוסף ורבקה מאירהוף באוניברסיטת תל אביב ומנהלו הראשון (1962 – 1977). מהנדס חשמל ומטלורגיה בהשכלתו.
ראשית חייו
בצלאל סיים לימודיו בגימנסיה פולנית עם תעודת בגרות. למד הנדסה (1930 – 1933) בגרנובל, צרפת, ובתום לימודיו עלה ארצה והתחתן עם ידידתו מילדות, המחנכת רחל פולונסקי. בתם האדריכלית ארנונה אקסלרוד נולדה בקיבוץ רמת הכובש (2019-1935), ובנם פרופסור אמריטוס אריה זריצקי (ע"ש דודו אריה פולונסקי) נולד בתל אביב (1942).
אימו ואחותו (שירלי קנטור) היגרו לארצות הברית. אביו ו-4 מ-7 דודיו ודודותיו נספו בשואה. שניים (שבתאי זריצקי וצילה לבונסקי) עלו ארצה וניצלו, ואחד (אוסקר זריצקי) ניצל בארצות הברית וב-1981 זכה בפרס וולף במתמטיקה.
בראשית דרכו בארץ היה בצלאל מובטל, גר בקרית חיים כשעבד בבית יציקה בחיפה קרמנר, ואחר כך במפעל וולקן של סולל בונה. עבר לתל אביב ב-1937, בעקבות העסקתו בבניית תחנת הכוח רדינג.
פעילותו החינוכית והציבורית בישראל
לאחר שעבר קורסים בארגון ההגנה בשיח' אבריק ובשפיה, שימש כמפקד מחלקה ומאוחר יותר כמדריך במחתרת להפעלת כלי נשק שהגיעו ללא הנחיות שימוש. השתתף בכיבוש לוד במלחמת העצמאות.
את רוב חייו הבוגרים הקדיש לחינוך תוך הוראת מתמטיקה ופיזיקה בתל אביב. לימד בבית הספר המקצועי ע"ש מקס פיין (1938 – 1950), בבית הספר המקצועי שבח (1950 – 1952), ובבית הספר התיכון העירוני ד' (1952 – 1962), אותו גם ניהל (1960 – 1961). הוא ייסד וניהל (1946 – 1960) את בית הספר תיכון ערב לנערים עובדים של הסתדרות העובדים, (רח' לסל, ת"א).
גולת הכותרת של מפעלו החינוכי היה ייסוד בית הספר לטכנאים והנדסאים ע"ש יוסף ורבקה מאירהוף של אוניברסיטת תל אביב (1962) וניהולו במשך 15 שנים עד הגיעו לגיל 70. לאחר פרישתו השתתף בוועד המנהל של בית הספר במשך 20 שנים נוספות.
אגידיוס
שמאל|ממוזער|250px אגידיוס הקדוש (640 - 1 בספטמבר 720) הוא קדוש נוצרי. שמו בלטינית הוא Ægidius, אך בצרפתית הוא נקרא ז'יל (Gilles) ובאנגלית ג'יילס (Giles). אגידיוס הוא אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
אגידיוס הקדוש היה נזיר מתבודד ואב מנזר שנולד באתונה וחי בפרובאנס ובספטימניה. על פי חלק מתולדות הקדושים הוא היה בנם של המלך תאודור והמלכה פלגיה מאתונה, אך קרוב לוודאי שמדובר במעשייה שהופצה בעיקר במקראת הזהב. ב-683 עזב את יוון לכיוון צרפת להתיישב בדיוקסיה של נים. הוא התבודד ליד פתח הרון וליד הגארדון בספטימניה, דרום צרפת של ימינו. על פי אחת האגדות, הניקה אותו איילה בחלבה. הוא נפגע מחץ של מלך הגותים ומבה, כשהלה ניסה לצוד אותה. כפיצוי נתן המלך לנזיר מקום לבנות מנזר.
חלקת הקבר שלו במנזר שאגידיוס הקים, בסן ז'יל די גאר, הפכה למוקד לעלייה לרגל בדרך בין ארל לסנטיאגו דה קומפוסטלה, בדרך סנטיאגו.
הבנק העות'מאני
הבנק העות'מאני (בטורקית: Osmanlı Bankası; בטורקית עות'מאנית: Bank-ı Osmani) הוא בנק טורקי שפעל בעבר גם בארץ ישראל. הבנק הוקם בשנת 1856 או 1863 בשם "הבנק האימפריאלי העות'מאני" (Banque Impériale Ottomane) באיסטנבול שבטורקיה. ב-1924 החליף את שמו ל"בנק העות'מאני". בין השנים 1863–1914 היה הבנק הממלכתי של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1996 נמכר הסניף שלו באיסטנבול לבנק טורקי פרטי, אשר הקים במקום מוזיאון להנצחתו.
הבנק פעל בארץ ישראל משנת 1905 עד שנת 1953. סניפו הראשי בארץ ישראל היה בירושלים, מבנה הבנק קיים עד היום ברחוב שלמה המלך 4, ועליו חרוט סמל הבנק.
תולדות הבנק
בשנת 1863 הקימו משקיעים בריטים, צרפתים וטורקים את הבנק האימפריאלי העות'מאני (Banque Impériale Ottomane), בשותפות עם ממשלת האימפריה. כבר בשנת הפעילות הראשונה נפתחו סניפים בלונדון ובפריז. במרוצת שבעים שנות קיומו פרש הבנק רשת סניפים ברחבי ארצות הבלקן והמזרח התיכון. "הפריחה המרשימה של עסקיו והתרומה העיקרית לרווח נזקפה לזכות הפעילות הממלכתית של שלטונות האימפריה".
בשנת 1864 נפתח סניף אלכסנדריה שבמצרים, אשר היה המקור החשוב ביותר במימון החקלאות במדינה. עוד הקים סניפים בתחומי השליטה של איטליה בלוב: טריפולי – 1906 ובנגאזי – 1911.
ב-1889 התמנה אדגר וינסנט, לורד ד'אברנון למנהל הבנק, וסחף אותו להרפתקאת השקעות במניות של מכרות בדרום אמריקה שנסחרו בבורסות אירופה. הבנק רכש מניות של חברות המכרות ובמקביל נתן אשראי נוח לאלפי תושבי קונסטנטינופול על מנת להשקיע במניות אלה, שערכן תפח והלך כתוצאה מהמסחר הער. ב-1895 התפוצצה הבועה, רוששה רבים מהמשקיעים וכמעט מוטטה את הבנק. ד'אברנון, מכל מקום, הצליח לגרוף רווח נאה.
באוגוסט 1896 השתלטה על בניין הנהלת הבנק, שרוב עובדיו היו אירופאים, קבוצת טרוריסטים ארמנים ואיימה לפוצצו, במטרה להעלות את מודעות העולם לבעיותיהם. המצור הסתיים כעבור 14 שעות, כאשר שגרירי המעצמות האירופאיות ומנהל הבנק הלורד ד'אברנון מבטיחים להעלות את "השאלה הארמנית" בפני ממשלותיהם. ההשתלטות על הבניין גבתה את חייהם של עשרה עובדי בנק אמריקאים וטורקים. כ-6,000 ארמנים נטבחו בהמשך ברחובות בהפגנות שדוכאו על ידי משטרת קונסטנטינופול.
עוד לפני הקמת סניף ירושלים, ב-1905, קיים הבנק נציגות בירושלים, אשר נוהלה על ידי המיסיונר יוהנס פרוטיגר ולאחר מכן על ידי שותפיו היהודים שלום קונסטרום ויוסף נבון. הבנק מימן בין היתר את מסילת הברזל יפו-ירושלים. בשנת 1905 נפתחו סניפים של הבנק בירושלים, ביפו ובחיפה (1906).
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשב הבנק לבעל הרשת הפיננסית בעלת מגוון העסקים הגדול ביותר במזרח אגן הים התיכון. לרשת היו כשמונים סניפים: 16 בחלק האירופי של טורקיה ובחצי האי הבלקני: אלבניה, יוון, בולגריה ורומניה. 37 סניפים ברחבי המזרח התיכון : איראן, עיראק, לבנון, סוריה (11 סניפים) מצרים (5 סניפים), קפריסין וארץ-ישראל ובמרכזים הפיננסיים של מצרים, קהיר ואלכסנדריה, שבהם היה ריכוז המוסדות הפיננסיים הגדול באזור.
מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילות הבנק כבנק ממלכתי, אם כי הוא פתח בשנת 1916 סניף אחד נוסף במרסיי שבצרפת. הבעלות על סניפי הבנק במזרח התיכון עברה לידי בנק Paribas  (Banque de Paris et des Pays-Bas – "בנק פריז בהולנד")
בשנת 1922 נפתחו סניפים חדשים של בנק עותומן בערים בית לחם, רמאללה ושכם. בשנת 1953 הועברו נכסי הבנק בישראל לידי בנק מרכנתיל לישראל.
חיים בוזגלו
חיים בוזגלו (נולד ב-16 ביוני 1952 בירושלים) הוא במאי קולנוע, במאי טלוויזיה ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
בוזגלו נולד בירושלים וגדל בשכונת בקעה, להורים יוצאי מרוקו. בנעוריו, למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה שאותו סיים בשנת 1970. בהמשך למד לתואר ראשון ספרות ותיאטרון באוניברסיטה עברית. אחר כך למד קולנוע במגמת תסריטאות בפריז ועבד כמאבטח בשגרירות ישראל. לאחר שובו לישראל החל לעבוד כתסריטאי של תשדירי שירות, סרטי הדרכה וסרטי תדמית. בוזגלו לחם במלחמת יום הכיפורים.
קריירה
בתחילת 1990 אישרה הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים מענק של 250 אלף דולר להפקת הסרט "עונת הדובדבנים", ושלמה ארצי לוהק לתפקיד הראשי. ביולי 1990, הודיע שלמה ארצי שאינו מעוניין בתפקיד במוקמו לוהק גיל פרנק. צילומי הסרט החלו באוקטובר 1990. הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ביולי 1991. בשנת 1994 יצר, יחד עם רונית אלקבץ, את הסרט "צלקת" בו השתתפו ששון גבאי, מוחמד בכרי ודליה שימקו. הסרט זכה בארבעה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר). אחר כך כתב וביים שורה של סדרות טלוויזיה מצליחות, בין השאר: "מרחב ירקון" (1997), "זינזאנה" (1999), "שלווה" (2003), "כתב פלילי" (2005), "הכבוד של מרציאנו" (2011) ו"בית המשאלות" (2013).
בוזגלו עסק (בנוסף לבימוי ולכתיבת תסריטים) בהוראה בקמרה אובסקורה, בית הספר סם שפיגל, אוניברסיטת תל אביב והמכללה האקדמית ספיר. ב-2003 פתח בית ספר לתסריטאות ולמשחק בקולנוע ובטלוויזיה בשם "חיים בוזגלו WORK SHOP" וחברת הפקות. בשנת 2008 מכר לאיש העסקים האמריקאי רבע ממניותיה של חברת "חיים בוזגלו הפקות" תמורת 1.2 מיליון דולר.
לבוזגלו שלושה ילדים, שני בנים מאשתו הראשונה ובן נוסף מאשתו השנייה.
פרסים הוקרה
בשנת 1993 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע.
בלה שאלאמון
בֵּלָה שַאלַאמוֹן (במקור שאַלִי; בהונגרית: Salamon Béla; בֶּרֶגרַאקוֹש; 1885 – בודפשט, 1965) היה שחקן הונגרי-יהודי, במאי תיאטרון, הומוריסטן, כותב בדיחות ואחד הקומיקאים ההונגרים-יהודים הידועים ביותר באמצע המאה ה-20. הוא עיצב את דמותו הקלאסית של "האיש הקטן" בבודפשט, השורד המסתדר, זאת על במת התיאטרון ועל מסך הקולנוע. הקלטות הקטעים שבהם עיצב ושיחק דמות זו, עדיין מוצגות במדיה השונים. אמרות הכנף שלו בתוך תפקידיו הפכו לאכסניה ששרדה את הזמן. ("אם אני אפתח את הפה, אם אני אתחיל לדבר" או "בלֶפְּשֵני עדיין היה ברשותי" או "תשגיח מאלווין, בא הסיבוב". הוא זכה בשנת 1958 בפרס האמן המעוטר.
התחלה
שאלאמון נולד באזור טרנסקרפטיה, אז אוסטרו-הונגריה, היום אוקראינה. אביו היה חנווני יהודי. בגיל שש, עברה המשפחה ליישוב קטן בגבולות הונגריה של היום. מהיישוב הקטן הזה הלך שאלאמון לבית הספר היסודי בכפר גדול יותר כשלושה קילומטרים ממקום מגורי המשפחה, יחד עם אחת מאחיותיו בֶּרְטָה ועם אחיו יֶנוֹ. אחותו השנייה אֵֶטֶלְקַה לא למדה בבית הספר כלל, אלא נשאה יומיום חלב לכפר הגדול כסיוע לפרנסת המשפחה. שאלאמון סיים ארבע שנות לימוד בבית הספר היסודי (לפי גרסה אחרת סיים שש כיתות).
אחיו, פּאַל, לקח אותו אז לבודפשט כדי שילמד רפואה. בבודפשט המשיך את לימודיו בבית הספר היהודי ברחוב ושלני. חברו לספסל בכיתה היה דיולה קאן (מאוחר יותר הקומיקאי הגדול דיולה קאבוש. כעונש על שובבותם הם הושבו בספסל הראשון בכיתה. לבסוף, לא הלך שאלאמון ללמוד רפואה, אלא החליט להתלמד כשוליה בחנות טקסטיל ברחוב ראקוצי 2 שהייתה בבעלות של יהודי בשם אדי לוסטיג. החנות הייתה צמודה לתיאטרון ההונגרי של פשט, ושאלאמון הפך למבקרו הקבוע.
בשנת 1913 הפך שאלאמון משוליה לעוזר שחקן במועדון הלילה טרוקדרו שברחוב ראקוצי. בגלל קולו המחוספס פוטר, עד שהתקבל למועדון אורפיאום. בהופעתו הראשונה בתפקיד חייל ששוקע בשינה, הוא באמת נרדם על הבמה ובקושי היה ניתן להעיר אותו, מה שהפך אותו להצלחה גדולה בן לילה. קרנו כשחקן וכקומיקאי עלתה בשנת 1922 במועדון הקברט אפולו בתפקידו בבורלסקה בשם "רביעיית הקשת של בלונד הזקן" (על רביעית נגנים שבה אף אחד מהארבעה לא ידע למעשה לנגן כלל).
מנהל תיאטרון
ב-1 בדצמבר 1923 נפתח אחד הקברטים המשמעותיים ביותר של התקופה, שבו המנכ"ל היה בלה שאלאמון, והמנהל האמנותי והמנהל השותף אנדרה נאגי. עם נאגי, שאהב את ההומור הפחות פופולרי, העדין והספרותי יותר, היו לשאלאמון קונפליקטים רציניים לאורך כל הדרך, אבל הם עבדו ביחד זמן רב. שאלאמון ניהל את הקברט עד 1931 ואז החליט לעבור לגרמניה, כדי להיות שחקן קולנוע. תוך זמן קצר חזר לבודפשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה
בשנת 1939, כיהודי, נאסר עליו להופיע בתיאטרון (בפעם האחרונה שיחק ב-31 במאי), והוא לא הורשה לשחק עד סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור הונגריה מהנאצים ב־1945. בתקופה זו הוא יכול היה לשחק רק באירועי אומנות בתיאטרון גולדמארק בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. ב-1944 רצחו אנשי מפלגת צלב החץ את חברו הקומיקאי שאנדור ראדו.
אישיותו
בעל חנות הטקסטיל אדי לוסטיג פיטר את שאלאמון, כביכול, מהחנות בגלל הופעתו המכוערת, לאחר שסיים את תקופת חניכותו. אוזניו הגדולות והבולטות אכן לא רמזו על יופי גברי. כשחקן הוא הופיע בשנים שלאחר מכן המון פעמים באזורים הכפריים ובעיירות שדה, כמעט בכל מקום שאליו הוזמן. הוא באמת נהנה מהצלחתו ונחשב לאדם נחמד שנהנה לדבר עם כל אחד. לעיתים קרובות הגיע לכפר או לעיירה שעות אחדות לפני ההופעה כדי להסתובב בין האנשים, לשתות קפה, ולדבר ולדבר. הוא הופיע ברצון גם בהופעות צדקה בבתי חולים.
שאלאמון היה מאוהדי קבוצת הכדורגל ההונגרית מ.ט.ק. בודפשט שרבים מאוהדיו ושחקניו באותה תקופה היו יהודים.
יחסי טונגה–יוון
יחסי טונגה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת טונגה לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
הרפובליקה ההלנית וממלכת טונגה כוננו את יחסיהן הדו-צדדיים בשנת 1984. על פי משרד החוץ היווני "היחסים בין שתי המדינות טובים, ושיתוף הפעולה הדו-צדדי (דו-צדדי) והרב-צדדי (מולטילטרלי) מספק."
באוגוסט 2004, שרת החינוך של טונגה, פאולה סוניה בלומפילד, ביקרה ביוון במסגרת ביקור רשמי באתונה, השרה לקחה חלק באולימפיאדת אתונה 2004 יחד עם המשלחת הטונגאנית. אזרחים יוונים המגיעים לבקר בטונגה אינם זקוקים לאשרה כדי להיכנס בגבולותיה של המדינה. אזרחים טונגאניים המגיעים לבקר ביוון לא זקוקים לאשרה כדי להיכנס בגבולותיה של המדינה.
לה צ'וררה (קולומביה)
לה צ'וררה (בספרדית: La Chorrera) היא עיירה בקולומביה שנמצאת במחוז אמסונאס.
פרי וייט
פרי וייט (באנגלית: Perry White) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בתסכית הרדיו "הרפתקאות סופרמן" מפברואר 1940, אותו גילם השחקן ג'וליאן נואה. דמותו עברה לקומיקס מאוחר יותר באותה שנה, בחוברת Superman #7 מנובמבר 1940, ונוצרה על ידי ג'רי סיגל והמאייר ג'ו שוסטר.
וייט הוא העורך הראשי של מערכת העיתון "הדיילי פלאנט", בו עובדים גם קלארק קנט, לויס ליין וג'ימי אולסן. הוא שומר על סטנדרטים אתיים ודמותו היא ארכיטיפ הבוס הנוקשה וחמום המוח. בהמשכיות שלאחר המשבר בעולמות האינסופיים, וייט הוא עיתונאי זוכה פרסים שכיהן כראש העיר מטרופוליס לזמן מה.
אריה ליב סמיאטיצקי
אריה ליב סֶמיַאטיצקי (1883, סוקולי, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (פולין) – 1945, תל אביב) היה סופר עברי, עורך, מתרגם ומורה.
ביוגרפיה
אריה ליב בן צבי סמיאטיצקי נולד בשנת 1883 בעיירה סוֹקוֹלִי (סאָקאָלי; Sokoły), הסמוכה לעיר לומז'ה, בפלך גרודנו שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בחבל פודלסיה שבמזרח פולין). הוא למד בחדר ובישיבה, אך במקביל למד גם לימודים כלליים. הוא החל בעבודתו כמורה בגיל 21, בתחילה בעיר גרודנו, בשנת 1904, ובשנת 1907 עבר להורות ולהתגורר בעיר וילנה. בווילנה החל לעסוק גם בתרגום ועריכה, הצטרף למערכת העיתון העברי "הזמן", והתמחה בסִגנוּן ושכתוב.
סמיאטיצקי יצא למסע ארוך, ונדד בערי רוסיה, קווקז ואוזבקיסטן. הוא הגיע במסעו עד לעיר בוכרה, וישב זמן קצר בין יהודיה. כשחזר ממסעו שב אל ההוראה: תחילה בוורשה, שם לימד בבית הספר התיכון של מגנוס קרינסקי, ואחר-כך בלודז', בגימנסיה של ד"ר מרדכי זאב ברוידא. בעת מלחמת העולם הראשונה שהה בפולין, והיה מפקח על בתי ספר יהודיים.
כישרון העריכה שלו קנה לו אוהדים והתפרסם, וחיים נחמן ביאליק הזמין אותו לעבוד כעורך ומסגנן בהוצאת "מוריה" שלו; בתחילה באודסה, ואחר כך, בשנת 1921, יצא מרוסיה עם חבורת ביאליק, והמשיך עם הוצאת "מוריה" (לימים "דביר") גם בבאד הומבורג שבגרמניה.
בשנת 1925 עלה סמיאטיצקי לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והמשיך בעבודתו כעורך ומתרגם. בשנות עבודתו בהוצאת אמנות ובהוצאות אחרות ערך, סִגנן ו"שִכתב", מאות ספרים. הוא לא נהג לחתום את שמו על הספרים. הוא גם השתמש בשמות עט שונים – ל. סמן, א' אחירב, א. שמו (ואף "אלמוני") – בהם חתם בעיקר על תרגומיו.
היה חבר אגודת הסופרים העברים.
סמיאטיצקי נפטר בשנת 1945. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
ג'ספר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ביאן אוליבר
ג'ביאן אליסה אוליבר (באנגלית: Javianne Alisa Oliver; נולדה ב-26 בדצמבר 1994) היא אתלטית אמריקאית המתחרה בריצות למרחקים קצרים.
ביוגרפיה
אוליבר גדלה במונרו שבג'ורג'יה, בתם של מרווין וג'וניפר. אביה היה אתלט ושחקן פוטבול בתקופת לימודיו בקולג' ואמה הייתה רקדנית.
בתקופת לימודיה בתיכון זכתה 4 פעמים באליפות ג'ורג'יה בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. היא קבעה ב-2013 תוצאות של 11.52 שניות בריצת 100 מטר ו-23.73 בריצת 200 מטר. לאחר סיום לימודי התיכון החלה ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ולאחר שנה עבר לאוניברסיטת קנטקי. היא התחרתה במסגרת ה-NCAA וסיימה שנייה ב-2017 באליפות המכללות בריצת 60 מטר.
בפברואר 2018 זכתה באליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם בריצת 60 מטר בשיא אישי של 7.02 שניות. באליפות העולם באתלטיקה באולם השיגה זמן של 7.10 שניות ולא העפילה למקצה הגמר.
חוסיין פהמי
חוסיין פהמי (בערבית: حسين فهمي; נולד ב-22 במרץ 1940) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה מצרי. הוא עבד בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה במשך יותר מ-50 שנה, התמחה בבימוי קולנוע והופיע ביותר מ-100 הפקות קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון.
קריירה
הופעת הבכורה של פהמי הייתה בשנת 1963. מאז כיכב בכ-112 סרטים בקולנוע המצרי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם תואר שני באמנויות יפות (MFA). הוא לימד באקדמיה לאמנויות (מכון הקולנוע) במשך שתים עשרה שנים. כוכב קולנוע מוביל ושגריר רצון הטוב האזורי הראשון של האו"ם למדינות ערב ב-1998, חוסיין פהמי ידוע במאמץ ההומניטרי שלו. בשנת 2006 התפטר מתפקידו בעקבות המלחמה בלבנון.
במרץ 2007, מונה פהמי לשגריר ספיישל אולימפיקס הראשונה באזור צפון אפריקה במזרח התיכון. בתפקיד זה פעל ליצירת מודעות ולעודד את כל חברי הקהילה להיות מעורבים בתנועה. הוא גם מונה לנשיא פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר (1998–2001). בשנת 2006 הוא הנחה תוכנית טלוויזיה, לראשונה בקריירת שלו, ששודרה בטלוויזיה המצרית ובערוץ אל-חיה.
חיים אישיים
חוסיין פהמי היה נשוי חמש פעמים. אשתו הראשונה הייתה נדיה מוהראם, בתו של שגריר מצרים, לה נישא לאחר סיום לימודיו בקולג'. לזוג נולדו שני ילדים. אשתו השנייה הייתה השחקנית המצרית מרוות אמין (1974–1986), ממנה נולדה לו בתם, מנטאללה. מאוחר יותר התחתן עם מומחית מחשבים, הלה פאתי (2001–2007). ב-2008 התחתן עם השחקנית לייקה סווידאן ממנה התגרש באוגוסט 2012. לאחר מכן התחתן עם אשת עסקים בחריינית בשם רנה אלגוסיבי (2013–2016). אחיו הוא השחקן מוסטפא פהמי.
ירוק עכשיו
ירוק עכשיו היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2008 הפועלת למען הגנה על ערכי הטבע והמורשת.
פעילות העמותה
העמותה פועלת בשני מישורים עיקריים:
בין הפעולות שקיימה העמותה בתחום זה:
באופן עקרוני וכעניין שבמדיניות, מעדיפה העמותה להידבר עם הגורמים הרלוונטיים, ולהימנע מהליכים בבתי משפט, ופונה לאפיק זה רק בהיעדר ברירה אחרת, ומשמוצו כל הדרכים האחרות לפתור את הבעיה הנדונה.
הפעילות החינוכית-חברתית של העמותה
בתחום זה פועלת העמותה להגברת המודעות ולחינוך לשמירה על הסביבה. בין פעולותיה העיקריות בעניין זה: בין הזוכים עד כה: קיבוץ קטורה מהערבה, מועצה אזורית עמק חפר, עיריית נתניה, קהילת "טרנזישן" טבעון, מועצה מקומית אפרת, קהילת רמות ספיר מחיפה, בית ספר יגאל אלון מנתניה, היישוב יקיר שבשומרון, כפר הרי"ף.
מישורי פעולה נוספים:
איסתיקלאל
איסתיקלאל, או איסטיקלל (ערבית: استقلال, טורקית: İstiklal), פירושה "עצמאות".
מרטי ונטולרה
מרטי ונטולרה אי פורט (בקטלאנית: Martí Ventolrà i Fort; 16 בדצמבר 1906 – 5 ביוני 1977) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני. הוא היה אחד מהשחקנים המובילים של ברצלונה בשנות ה-30, ונחשב לאחד מגדולי שחקני הכנף בתולדות המועדון. הוא ניחן ביכולתו לשלוט בכדור ולהבקיע שערים.
חייו
בשנת 1933 עבר ונטולרה לברצלונה. הוא שיחק חמש שנים בברצלונה וערך 125 הופעות, במהלכן כבש 73 שערים – ממוצע של למעלה מחצי שער למשחק. אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר הוא הקלאסיקו בשנת 1935, שבו הבקיע ארבעה שערים בניצחון ברצלונה על ריאל מדריד 0-5. עד היום, זהו מספר השערים הגבוה ביותר של שחקן יחיד במשחק קלאסיקו, יחד עם אילדפנסו סאנודו. למרות יכולתו הטובה, הוא לא זכה עם ברצלונה בתארים, למעט שתי זכיות באליפות קטלוניה.
ב-1937 עזב ונטולרה למקסיקו, בשל מלחמת האזרחים בספרד. הוא הצטרף לאטלנטה, ושיחק במדיה עד שנת 1949, אז פרש מכדורגל בגיל 43.
ונטולרה שיחק ב-12 משחקים עבור הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע שלושה שערים. הוא השתתף עם נבחרת ספרד במונדיאל 1934 באיטליה וסייע לה להעפיל לרבע הגמר, שם היא הפסידה לנבחרת איטליה המארחת. הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת בשנת 1936. מלבד נבחרת ספרד השתתף ונטולרה גם ב-12 משחקים של נבחרת קטלוניה.
הר
הר הוא מבנה גאולוגי הבנוי מסלעים ואדמה המתנשא לגובה של לפחות כמה מאות מטרים מעל לסביבתו. רוב ההרים בעולם אינם פסגות יחידות, אלא הם ערוכים בצורת רכסים. הר נחשב לצורת נוף גבוהה יותר מאשר גבעה, אך ההבדל ביניהם לא מוגדר בצורה חד משמעית.
חלק גדול מההרים הגבוהים בעולם נמצאים בתוך רכסי הרים, שנוצרים כתוצאה מפעילות טקטונית. רכסי ההרים הגבוהים בעולם ערוכים בשתי חגורות גדולות: "החגורה העולמית", המקיפה את האוקיינוס השקט, וחגורה הנמשכת ממזרח למערב על פני אסיה ואירופה. רכס ההרים הגבוה בעולם הוא ההימלאיה, ובו הפסגה הגבוהה ביותר, האוורסט, שגבהה 8,848 מטר מעל פני הים.
היווצרות ההרים
ממיינים את ההרים והגבעות לשלושה סוגים עיקריים, לפי אופן התהוותם. הרי הקמטים נוצרו על ידי התקפלות או התקמטות שכבות סלע במעבה האדמה בגלל לחצים שמקורם בתנועת היבשות על פני כדור הארץ. הרכסים הגבוהים בעולם: ההימלאיה, הרי האנדים, הרי האלפים וחלק גדול מהרי הרוקי באמריקה הצפונית - נוצרו כך. כמה מן הצעירים ברכסי הקמטים האלה עודם מתרוממים והולכים בימינו.
הסוג השני הם הרים שנוצרו על ידי הערמות של סלעים ואפר. הגבוהים שבהם הם הרי געש, שנוצרו על ידי לבה ואפר געשי שנערמו מסביב לפתח בקרום כדור הארץ שממנו בקעו.
ההרים מן הסוג השלישי נוצרו על ידי סביבתם - שהיא בדרך כלל רמה שבותרה על ידי חתירה של נהרות וקרחונים לאורך קווי חולשה (לדוגמה, סדקים או מפגש בין סוגי מסלע שונים). הם עצמם הושפעו במידה פחותה מפעולת המים והקרח. הרים מסוג זה הם בדרך כלל הרים יחידים.
התבלות ההרים
צורת ההרים בהווה שונה מצורתם בעבר. שינויים רבים התחוללו בהם, והם מוסיפים להתחולל עקב פעולת המים, חילופי מזג האוויר והרוח. אחד הגורמים הפעילים בהרס ההרים הוא הכפור. כאשר שלג נמס מחום השמש בהרים הגבוהים, מחלחלים מי השלג לתוך סדקי הסלעים, ובקור הלילה קופאים ונהפכים לקרח. עקב כך גדל נפחם בכמעט 10 אחוזים והקרח יוצר לחץ בסדק, מרחיב ומפוצץ בסוף את הסלע.
ההרים במדבריות, שהצומח בהם מועט, כמו הרי הנגב, נתונים להשפעת המים, אך גם להשפעת הבדלי הטמפרטורה הגדולים שבין היום, החם מאוד, ובין הלילה, הקר מאוד. בשעות היום מתחממים פני הסלע ומתפשטים, ובלילה הם מתכווצים בהשפעת הקר ונסדקים, ושברים ניתקים מן הסלעים. גם הרוח גורמת להריסת הסלע בנשבה על פניו. פעולתה של הרוח הרסנית ביותר כאשר היא נושאת גרגרי חול, אלה פועלים על הסלע כפצירה חדה. במדרון נושבות רוחות ההר הייחודיות לו - רוח אנאבטית ורוח קטבטית.
ההרים והאדם
ההרים נוחים פחות מן המישורים לפעילות אנושית יום-יומית. קשה, למשל, לבנות יישוב גדול בהרים. אמנם יש ערים גדולות בגובה 2,000 מטרים ואף יותר (מקסיקו סיטי למשל), אך הן בנויות בדרך כלל ברמה הררית, שלפעמים היא מישורית לא פחות מן השפלה. אזורים הרריים רבים משמשים אתרי נופש וספורט בזכות האוויר הטוב שלהם ונופיהם המרהיבים. ההעפלה אל ההרים היא ספורט פופולרי מאוד, וכך גם הגלישה על השלג בהרים הגבוהים. נהרות היורדים מן ההרים בכוח רב נרתמו להפקת אנרגיה חשמלית.
מאז ומעולם היו ההרים מחסום לתנועתם של בני האדם, בעלי חיים וצמחים - כמעט כמו האוקיינוסים. במשך אלפי שנים הפרידו הרי ההימלאיה בין תרבויות הודו לאלו של סין ומנעו נדידת עמים וכיבוש. עד שנת 1910 לא חצתה מסילת רכבת את האנדים. זמן רב ניתקו הרי הפירנאים כמעט לגמרי את ספרד משאר חלקי אירופה, והאלפים היו למחיצה בין איטליה לגרמניה. כיוון שההרים משמשים חיץ טבעי בין ארצות והגנה מסוימת מפני פלישות מבחוץ, התוו גבולות רבים בין מדינות לאורך קווי הרכס של הרים גבוהים. הפירנאים, למשל, הם הגבול בין צרפת לספרד, הרי מול הלבנון בין סוריה ללבנון, ההימלאיה בין טיבט לנפאל, והאנדים בין ארגנטינה לצ'ילה. יש גאוגרפים הסוברים שהר אלברוס שייך לאסיה, ולא לאירופה. לפי גישתם, המון בלאן שבאלפים הוא ההר הגבוה ביותר באירופה.
החי והצומח
הפאונה והפלורה של ההרים צריכים להסתגל לתנאי מחיה קשים של קור קיצוני (או חום בקיץ) אל מול הרוחות העזות והטמפרטורות הנמוכות ושל אוויר דליל עם מעט מאוד חמצן. הצמחים צריכים לצבור אור שמש רב הנדיר בהרים ולהימלט מהקור, כך שרבים מהם רדומים או עמידים לתנאי קור כמו עצים מחטניים. עם זאת בקו גובה מסוים המשתנה ע"פ הטמפרטורה, התלילות הלחץ והלחות, העצים לא יכולים לצמוח עוד. קו זה מכונה קו העצים וגם רוב החיות לא עוברות אותו. רק מעט צמחים מסתגלים של טונדרה הררית יכולים לשרוד בהם. לרוב החיות ישנם ריאות ולבבות העוזרים להם לנשום בקלות יותר. רבים מהם מכוסים בפרווה או בנוצות מבודדות והם נאלצים להתקיים מארוחות מזדמנות ולנדוד למרחקים בחיפוש מזון או כדי להימלט ממזג האוויר.
צמחים
צמחי ההרים הם לעיתים קרובות צמחים החיים גם באזורים קרים, אף באזורים הטרופיים, אם כי מספר יערות גשם גדלים על הרים נמוכים. במורדותיהם העצים גדלים לגובה נמוך יותר ויותר וכשעולים בגובה הם נהיים מירוקי עד לנשירים ובהמשך למחטניים ודומים עד שלבסוף מגיעים לקו העצים, מעליו אף עץ אינו יכול לצמוח עקב הקור ומיעוט אנרגיית השמש. הרים מסוימים גורמים גם ליובש יתר לעצים החיים לצידם ובכך גורמים להם להיות נמוכים יותר ולצידם גדלים שיחים היוצרים מעין בתות. מעל קו העצים ישנו אזור של "טונדרה אלפינית", הנשלט בעיקר בידי פרחים קרקעיים, עשבים, טחבים וחזזיות.
גלריית צמחי הרים:
בעלי חיים
חיות המבלות זמן רב בגבהים צריכים גם להצליח לטפס על אבנים מתדרדרות או הרים תלולים, כמו היעל שפרסותיו בעלות כריות רכות. בהרים נפוצים כמה טורפים גדולים כמו הפומה, נמר השלג, דוב גריזלי, דוב המשקפיים והגרגרן. פרסתנים רבים בעלי פרווה עבה כמו היאק, הקיאנג, איילי מושק, אייל האנדים, טפיר הרים, זברת הרים ובני קבוצת היעלים המתמחים בחיי הרים. עופות דורסים רבים חיים או מבקרים בהרים כמו קונדור האנדים, עיט זהוב, פרס ומיני העוזנייה. באזורים אלה קל להבחין בטרף ויש הרבה אוויר תרמי עליו הם יכולים לעוף. גם כמה פרימטים חיים בהרים כמו גורילת הרים, מקוק יפני וקופי החרומף הניזונים בעיקר מחזזית.
יונקים קטנים רבים חיים בהם כמו הפיקות, מרמיטות וכמה ארנביים וכן חולדי השק ובוני הרים וגם כמה עופות קטנים כמו הכותלי, העורביים וכמה פרושיים כמו פרוש הרים וגם עופות גדולים יותר כמו כמה פסיוניים ושכווים ובכמה אזורים גם אגמיות ענק או עופות פלמינגו. בהרי ניו זילנד ישנם עופות כמו דבלולניים, תוכיי ניו זילנד ועוף הטאקאהה.
בקצוות ההרים צומחים לעיתים יערות נמוכים ובהם אפיפיטים כמו סחלביים שולטים. ביערות כאלה נמצאים קוליבריים, עופות הקצאל וכמה טוקניים, מיני סנאיים וקופים וטורפים כמו הנמר הערפילי או הטאירה.
גלריית חיות הרים:
VPRO
VPRO (בהולנדית: Vrijzinnig Protestantse Radio Omroep), הוא תאגיד שידור ציבורי הולנדי, שהוקם בשנת 1926 כחברת שידור פרוטסטנטית.
התאגיד הוקם והחל לשדר ב-26 במאי 1926. בין מייסדי הארגון הייתה ניקולט בראוינינג, חסידת אומות העולם. במהלך הכיבוש הנאצי שידורי התאגיד הופסקו וחודשו בשנת 1946. ניקולט בראוינינג חזרה לנהל את הארגון וכיהנה בתפקיד עד לשנת 1956.
עם התפתחות שידורי טלוויזיה, התאגיד החל להכין תוכניות טלוויזיה שמשודרות בערוצים אחרים בהולנד ואין בבעלותו ערוץ משלו. הוא מתמחה בשידורי מוזיקה לקהל הרחב. בשנת 1969 התאגיד שידר הופעה של פינק פלויד שהיה חלק של The Man and The Journey Tour. מרסל ואנטילט היה בין השדרים הבולטים של הערוץ בשנות ה-80. בשנת 2020 הוא היה בין מארגני תחרות שירים שנכתבו על ידי בינה מלאכותית.