cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פציעה מוסרית
אצל מעניקי שירותי בריאות
ב-2018 פציעה המוסרית בקרב סטודנטים לרפואה שעבדו במסגרת שירותי הבריאות הלאומית (NHS) נחקרה. בהרצאת ה-TED שלה באוקטובר 2019, טענה ד"ר סאמי באטט-רודן (Dr. Sammy Batt-Rawden) שרופאים יכולים לפתח נזק וקושי פסיכולוגי כתוצאה מאי יכולתם להעניק לפציינטים, במסגרת מערכת הבריאות הלאומית מוגבלת המשאבים, את הטיפול לו הם זקוקים.
פציעה מוסרית אצל בעלי מקצוע אחרים
מחקרים בקרב שוטרים וכנראה גם בקרב לוחמי אש ומעניקי שירותי חרום אחרים, מוצאים דפוסים של פציעות מוסריות[27]. בנוסף, התחילו גם כן לחקור פציעות מוסריות בקרב בעלי מקצוע שעובדים עם חיות, כגון רופאים וטרינריים.[28]
גורדון פרסונס
סת' גורדון פרסונס (באנגלית: Seth Gordon Persons ; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה בשנים 1951–1955.
ראשית חייו
גורדון פרסונס נולד במונטגומרי, אלבמה, שם החזיק והפעיל אביו בית מרקחת בשכונת מגוריהם. בתקופת נעוריו התנהל פרסונס ברחובות מונטגומרי כשהוא רכוב על אופנוע בעוד שרוב הנערים בני גילו רכבו על אופניים. כתלמיד בינוני, הוא למד בארבעה בתי ספר תיכון שונים. לאחר סיום לימודיו הוא החל ללמוד ב-1921 בתוכנית להנדסת חשמל באוניברסיטת אובורן, שם הישגו הבולט ביותר היה כהונתו כנשיא "מועדון הנוודים", קבוצה של סטודנטים שנכחו בכל משחקי החוץ של נבחרת הפוטבול של המוסד כשהם לבושים כנוודים. שמה של קבוצה זו השתקף ברוח חסרת המנוחה של חבריה. לאחר שנת לימודים אחת פרש פרסונס מהלימודים, ובמשך השנים הבאות עבר מעבודה לעבודה. הוא עבד במשרד של אחת החוות, באיגוד הכותנה, ובמפעל של IBM באית'קה, ניו יורק, וניהל תחנת דלק במונטגומרי. לבסוף גילה פרסונס את תחום העניין שלו כאשר הוא זיהה את הפוטנציאל של הרדיו באלבמה ופתח חנות לחלקי חילוף למכשירי רדיו במונטגומרי. ב-1928 הוא נשא לאישה את אליס מקייטן, ולשניים נולדו שני ילדים. הצלחתו בתחום הרדיו עלתה מדרגה כאשר ב-1930 הקימו הוא ושותפו האוורד פיל את תחנת הרדיו הראשונה במונטגומרי, WSFA.
ראשית הקריירה הפוליטית
פרסונס החל להיות פעיל לראשונה בפוליטיקה כאשר מושל אלבמה ביב גרייבס מינה אותו ב-1935 כיושב ראש רשות החשמול הכפרית. לאחר שלוש שנים בתפקיד, הקים פרסונס חברת הנדסה משל עצמו ובנה קווי חשמל באורך של יותר מ-16,000 ק"מ ברחבי אלבמה. עד 1940, הוא הרוויח הון קטן והיה גיבורם של חוואים רבים שהפיקו תועלת ממאמציו להנגיש את החשמל למשפחותיהם באלבמה הכפרית. בעוד שפרסונס היה שחקן מפתח בזירה הציבורית, הוא גם החל לחשוש מהשפעות כוחה של נציבות השירות הציבורי, שהוא חש שהיא הייתה בלתי יעילה. שאיפתו לרפורמה הובילה אותו לנהל מסע בחירות לתפקיד נשיא הנציבות ב-1940. ממסע בחירות זה עלה פרסונס כמנצח לכאורה, אך ספירה חוזרת בכמה מחוזות העניקה בסופו של דבר את הניצחון ליריבו בהפרש של כ-2,000 קולות. מבלי לחשוש, שנתיים לאחר מכן הוא ניצח בבחירות לתפקיד וב-1944 הוא נבחר כנשיא הנציבות.
מערכת הבחירות
מנקודה זו עשה פרסונס ב-1946 את הצעד הראשון שלו לכיוון המשרה הבכירה ביותר במדינה. מחלת גרון קשה הקשתה עליו במסע הבחירות, ובבחירות המקדימות הוא סיים במקום האחרון. הוא המשיך להוביל את נציבות השירות הציבורי. הוא שמר על תעריפים נמוכים בשירותי הגז, הטלפון והחשמל, וצמצם את השפעתן של חברות התשתית רבות העוצמה. ב-1950 חידש פרסונס את שאיפתו להיבחר כמושל, אך נמנע מהמאבק הקשה בין אלו שתמכו במפלגת זכויות המדינות ב-1948 לבין אלו שנותרו נאמנים למפלגה הדמוקרטית הלאומית. הוא פתח את מסע הבחירות שלו בהתחייבות לנאמנות למפלגה הדמוקרטית הלאומית, ועד מהרה נטש את הסוגיה עד לתום מערכת הבחירות. במהלך מערכת הבחירות של 1950, נסע פרסונס בכל רחבי אלבמה כשהוא עושה שימוש במסוק דו-מושבי, ובכך גרם להתרגשות בקרב רבים מכפריי אלבמה שראו אז לראשונה כלי טיס מסוג זה. המסוק שלו ביצע 385 נחיתות, ואחד מיריביו העניק לו את הכינוי "האיש ממאדים". מצד שני, ציבור הבוחרים ראו בנשיא נציבות השירות הציבורי כאפשרות של איש עם רגליים על הקרקע. ביום סגריר בראשית מאי 1950, זכה פרסונס ב-35 אחוזים מקולות הבוחרים, הרבה מעבר לקולות שניתנו לכל אחד מ-14 המועמדים האחרים בבחירות המקדימות. היריב שזכה בתוצאה הקרובה ביותר אליו, פיליפ האם, זכה ב-13 אחוזים בלבד מהקולות. האם פרש מהמרוץ, ובכך העניק לפרסונס את מינוי המפלגה. בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר הביס פרסונס את יריבו הרפובליקני כאשר גרף יותר מ-90 אחוזים של הקולות.
כהונתו
פרסונס הביא ללשכת המושל גישה עסקית רצינית. בציינו את מלחמת קוריאה שהתנהלה אז, הוא החליף את מצעד ההשבעה המסורתי ואת נשף ההשבעה המפואר לטקס צנוע נטול גינונים מיותרים. בטקס ההשבעה הוא עמד על מדרגות בניין הקפיטול המדינתי ונשא את שבועתו כשהוא לבוש בחליפת עסקים פשוטה במקום במעיל הבוקר הנהוג והמגבעת. הוא אמר לקהל שהתאסף שאין לו שאיפות פוליטיות להמשך ושהוא ישקיע את כל האנרגיה שלו למען אלבמה.
כאדם בעל מזג טוב ומהיר שכל, לפרסונס היה חיוך רחב שפעל היטב במגעיו עם בית המחוקקים המדינתי. שלא כמו בארבע השנים הקודמות בהם משל ג'ים פולסום, תקופת כהונתו של פרסונס עמדה בסימן של יחסים הרמוניים עם הסנאט ועם בית הנבחרים של אלבמה. מטרותיו ותוכניותיו היו פשוטות, שמרניות, ובסופו של דבר נחלו הצלחה. הוא יזם רפורמה במערכת הכליאה, הגדיל את המימון למערכת החינוך, שיפר את הבטיחות בדרכים, ועודד את פעילותה של הטלוויזיה החינוכית במדינה. אך צעדו הרשמי הראשון כמושל היה לכנס את מועצת הנאמנים של אוניברסיטת אובורן לצורך פיטוריו של המאמן הכושל של נבחרת הפוטבול של המוסד, ארל בראון. לאחר מכן נשכר יליד העיר סלמה, ראלף "שאג" ג'ורדן, ששיקם את מעמדה של הנבחרת.
כדי להגשים את מטרותיו, בהשקט ובשיטתיות ניגש פרסונס לניהולה של אלבמה. במשך כל ארבע שנות כהונתו הוא העדיף שלא לנאום באירועים, ותחת זאת הוא דאג שמעשיו ידברו בעדו. זמן קצר לאחר השבעתו, שמו פרסונס ובית המחוקקים קץ להתנהלות הלקויה במערכת בתי הסוהר והכפיפו אותה לשליטתה של מועצה מפקחת חדשה. בתצוגה פומבית חיה, שרף פרסונס את השוטים ששימשו להצלפה באסירים במדינה וגינה את הנוהג הזה כברברי.
על אף רגשותיו נגד הענישה הגופנית, איים פרסונס באופן אירוני להצליף בעיתונאי אחד או שניים. ככל הנראה, צעדו השנוי במחלוקת בתור המושל, היה יחסו הקשוח כלפי ג'פרי בירט, כתב העיתון Montgomery Advertiser. במסיבת עיתונאים שהתקיימה בקיץ 1951, פרסונס, שבדרך כלל היה נינוח, התפרץ כלפי בירט, והאשים אותו בהתנהלות בלתי הוגנת בדיווחיו. שנתיים לאחר מכן, שוב איים פרסונס על בירט לאחר שזה האחרון פרסם מאמר שהאשים את המושל בהתנהלות בלתי אתית. עם זאת, המחלוקת התפוגגה עד מהרה ללא השלכות בהמשך. אף על פי שהוא היה נתון לביקורת מהעיתונות, באופן כללי הכירו תושבי אלבמה בתוכניות החיוביות של פרסונס. הוא הגדיל את ההוצאה על סלילת כבישים, וב-1953 הוא הנהיג מהירות מרבית של 60 מילים לשעה (96 קמ"ש) בשעות היום ו-50 מילים לשעה (80 קמ"ש) בלילה. מאמציו אלו של פרסונס צמצמו באופן משמעותי את מספר תאונות הדרכים הקטלניות באלבמה.
בין שאר הישגיו הבולטים, עם הרקע שלו בתחום הרדיו, היה פרסונס בין הראשונים בארצות הברית שראו את הפוטנציאל החינוכי שהיה גלום בטלוויזיה. ב-1950, בעידודו של פרסונס, הוקמה באלבמה נציבות הטלוויזיה החינוכית, ובכך הייתה אלבמה המדינה הראשונה לעשות כן. פרסונס חתם על חוק "הזכות לעבוד" שאסר על כפיית חברות באיגודי העובדים כתנאי לקבלה לעבודה. העברת החוק התאפשרה באמצעות סעיף של חוק טאפט-הארטלי מ-1947 שחוקק בעיצומה של סדרת שביתות שלאחר המלחמה במהלך תקופת נשיאותו של הארי טרומן. עם זאת, לא כל צעדיו של פרסונס היו חיוביים. בהיותו מושל במהלך תקופת המקרתיזם, חתם פרסונס על חוק שאסר על קומוניסטים להחזיק במשרות ציבוריות ודרש מהם לדווח על שיוכם המפלגתי. הוא גם תמך בתיקון לחוקת אלבמה שמיסד דרכים חדשות לשלילת זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים, כאשר הדרכים הישנות לכך נמצאו נוגדים את חוקת ארצות הברית על ידי בתי משפט פדרליים.
בשלבים המאוחרים של כהונתו של פרסונס וזמן קצר לפני מערכת הבחירות הבאה, קיבל בית המשפט העליון של ארצות הברית את ההחלטה בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שהוציא אל מחוץ לחוק את ההפרדה הגזעית בבתי ספר ציבוריים. פרסונס קיווה לצמצם את הדאגה באלבמה בנוגע לסוגיית זכויות האדם הזו ושנה קודם לכן הוא החל בלמידת דרכים להתמודדות עם השלכות פסיקת בית המשפט. כמי שהיה מתון יחסית בסוגיות גזעיות, הוא ניהל את מסע הבחירות שלו תוך מחויבות להגביל או לבטל את מס הגולגולת, ששלל את זכות הבחירה הן משחורים והן מעניים לבנים. בית המחוקקים העביר החלטה על הצעת פשרה להגבלת השבת מס גולגולת בלתי משולם לשנתיים וביטל אותו לחלוטין עבור מצביעים מעל גיל 45. כמו רבים מהלבנים המתונים באלבמה, האמין פרסונס שביטול ההפרדה הגזעית לא מתקבלת על הדעת, אך הוא סירב לכנס מושב מיוחד של בית המחוקקים כדי לקבל החלטה על המשך ההפרדה הגזעית במוסדות החינוך הציבוריים.
בנוסף לחוסר הנוחות שנגרמה כתוצאה מביטול ההפרדה הגזעית, התמודדה אלבמה עם בעיה מקומית נוספת. אלברט פטרסון, שעשה שימוש במסע הבחירות שלו למיגור השחיתות והפשע בעיר פניקס סיטי כדי לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת התובע הכללי, נרצח, ובכך נדחף בנו, ג'ון פטרסון לאור הזרקורים הפוליטי. פרסונס הטיל ממשל צבאי על מחוז ראסל ושלח כוחות של המשמר הלאומי של אלבמה כדי להגן על אזרחים מפני גורמים פליליים ששלטו בעיר.
שנותיו האחרונות
על פי חוקת אלבמה אז, לא יכול היה פרסונס להתמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה ברציפות, אך פעילותו הפוליטית נקטעה עוד מוקדם יותר, כאשר ימים ספורים לפני בחירתו של ג'ים פולסום לכהונתו השנייה בנובמבר 1954 הוא לקה בהתקף לב קשה. הוא מעולם לא שב ללשכתו וייפה את כוחו של מזכירו האישי, ורנון מריט, לקרוא את נאום הפרידה שלו בבית המחוקקים. על אף החלטתו לא לשוב עוד לכהן במשרה ציבורית, רבים ראו בפרסונס כמועמד רציני לתפקיד המושל בבחירות של 1958. על כל פנים, שבץ מוחי קל מנע ממנו מלשקול להתמודד שוב על משרת המושל.
ב-29 במאי 1965 לקה גורדון פרסונס בשבץ קשה ונפטר בבית החולים של מונטגומרי. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
החלום האפשרי (שיר)
"החלום האפשרי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. את השיר הוציאה לאור בנובמבר 2002 חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, החלום האפשרי (2002). כמו כן, הוא נכלל במארז התקליטורים, אוסף הסינגלים (2003).
רקע
"החלום האפשרי" נכתב במקור ב-1999 עבור להקת איתי מלבנון, להקת נוער המורכבת מתושבי ישראל ומאנשי דרום לבנון. עופר גביש, מקים הקבוצה, סיפר בפברואר 2014 כי הם עבדו במועדון לחיילים בסמוך לגבול ישראל–לבנון על יד המושב מתת בו גר באותה העת אריאל זילבר. . "החלום האפשרי" הוא שיר רגוע, שעושה אנלוגיה בין חלומותיהם של בעלי חיים ושל בני אדם. החלום הראשי הוא שכולם יחיו יחד בשלום, "לבנים ושחורים, ערבים ויהודים". בחלק מן השיר נשמעות קריאות "Wa-aul lu e, wa-aul lu a" המוכרות מהלהיט "סעידה סולטנה".
נחמיה צורי
נחמיה צורי-צימבליסט (י"ב בחשוון ה'תרס"ג, 12 בנובמבר 1902 - 27 בינואר 1991) היה ארכאולוג ישראלי.
קורות חיים
צורי נולד בטרקאי, במחוז וילנה ללאה ונפתלי. בשנת 1914 גורש עם משפחתו לוילנה ושם התגורר אצל בני משפחתו. ב-1917 עברה המשפחה לז'מר, במחוז קובנה. לאחר מותה של אמו בשנת 1918, נאלץ להפסיק את לימודיו והחל לעזור בפרנסת המשפחה. הוא עבד ביער, ברישום מספרים על גזעי אורנים ובמנסרה. במשך שלוש שנים עד לשנת 1924, לימד עברית בפוליטכניקום ובאביב אותה שנה עלה לארץ ישראל. הוא עבד בראש פינה, בחקלאות ובאריזה וב-1925 עבר לתל אביב ושם עבד בבניין. העבודה הקשה והלכלוך הרב גרמו לו להתקפי חום ולדיזינטריה, עד שהרופאים אמרו לו כי עליו לעזוב את הארץ. באותן שנים הוא למד כינור בהדרכתו של גבריאל גראד (מלחין ידוע בתל אביב בשנות ה-30 וה-40), דבר שהקל מעט על סבלו.
בשנת 1925 עבר צורי לבאר יעקב ועבד בחליבת פרות, בהובלת חלב לתל אביב וחלוקתו לבתים שונים, בפרדס, בקטיף שקדים ועוד. ב-1927, הוא חזר לתל אביב והחל ללמוד מוזיקה בהדרכת פרופ' דוד שור.
בשנת 1932 הפליג צורי לטיול באירופה. באביב אותה שנה, הוא חוזר ומתיישב בקיבוץ תל יוסף.
בשנת 1934 הוא נסע לטיול למצרים, לעשרה ימי ארכאולוגיה והיסטוריה.
ב-1941 התחיל לעבוד במוזיאון בית שטורמן שרק הוקם כמוזיאון לידיעת האזור. הוא חפר בגבעת קומי, באתרי עתיקות בתל יוסף ובעמק יזרעאל המזרחי. הוא גילה שרידים ארכאולוגיים המעידים על התיישבות בעמק יזרעאל, בתקופות קדומות. בגשר, בתל דלהמייה, בתיאום עם מחלקת העתיקות בירושלים.
במלחמת העצמאות התמנה צורי לקצין תרבות, והגיע ליחידות שונות להרצות על ארץ ישראל ועתיקותיה.
בשנות ה-50 ביצע סקרים ארכאולוגיים נרחבים, מטעם אגף העתיקות, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן, וזיהה שתי התיישבויות נוספות של התרבות, חורבת מנחה (מונחתה).
בשנים 1950–1967 ניהל צורי את בית הנכות, מסגד ממלוכי ששימש כמוזיאון לשימור עתיקות, בבית שאן. הוא פיקח על העתיקות בחבל הצפוני של ישראל, וכן השתתף במאות חפירות ומשלחות לחפירות בארץ ובשטחים החדשים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ביהודה, שומרון ובעזה.
בשנת 1964 הייתה אחת מתגליותיו המרגשות, רצפת פסיפס בבית לאונטיס, בית אמידים בבית שאן, המוצגת במוזיאון ישראל בירושלים, בכניסה למוזיאון.
צורי קיבל את אות יקיר בית שאן.
נחמיה צורי נפטר בשנת 1991, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ תל יוסף, לצד אשתו חנה.
משפחתו
נחמיה צורי נישא לחנה מרכוס ב-1937 ובשמחת תורה אותה שנה נולד בנם הבכור, אוריאל. ב-1939, נולד בנם השני, ינון, בחורף 1941 נולדה בתו השלישית אלה, בחג שבועות נולדה בתו הרביעית, רות-בכורה ובשבועות 1946 נולדה בתו החמישית נעמי.
ועדת אלמוג
ועדת אלמוג הייתה צוות חקירה בראשות האלוף במיל' דורון אלמוג שבדק את הגורמים לאירוע חטיפת החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב ב-12 ביולי 2006 בגבול הצפון. הוועדה מונתה על ידי הרמטכ"ל רא"ל דן חלוץ ב-18 בספטמבר 2006.
תוצאותיו המיידיות של אירוע זה היו הצלחת החזבאללה לחטוף את חיילי המילואים רס"ל אהוד גולדווסר וסמ"ר אלדד רגב, להרוג שלושה חיילים ולפצוע שני חיילים נוספים. בהמשך ישיר לאירוע זה נהרגו ארבעה חיילי צוות טנק שניסו לסכל את החטיפה, כתוצאה מהתפוצצות מטען גחון רב עוצמה במאחז "כיפת הדגל" של החזבאללה.
ועדת אלמוג התמנתה לאחר שהרמטכ"ל דאז רא"ל דן חלוץ לא קיבל את מסקנותיו של צוות בראש תא"ל אבי אשכנזי. המנדט שקיבלה ועדת אלמוג היה להרחיב את הבדיקה, מעל ומעבר לעוצבת הגליל, לכיוון פיקוד הצפון והמטכ"ל. ועדת אלמוג מיקדה את עבודתה בשני צירים – המודיעיני והמבצעי – תוך התמקדות בהערכות הדרגים הצבאיים השונים להתממשות איום החטיפה בשלושה קבועי זמן – טרום החטיפה, במהלכה, ולאחריה.
דרכי פעולת הוועדה:
מסקנות הוועדה
מסקנתם העיקרית של חברי ועדת אלמוג הייתה כי ניתן היה למנוע את חטיפתם של רס"ל (מיל') אהוד גולדווסר וסמ"ר (מיל') אלדד רגב, כיוון שהאוגדה והכוחות שפעלו בגזרה היו אמורים להיות יותר ערניים ועם התייחסות מבצעית שונה לחלוטין ממה שהתרחש בפועל, עקב נחיתותו הטופוגרפית של הציר בו נחטפו. בנוסף, סוגיית האזורים המועדים לחטיפה לאורך גבול לבנון הוארה כבר בעבר על ידי צוות תחקיר בראשות האלוף (במיל') יוסי פלד, שבחן את אירוע חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דב ב-7 באוקטובר 2000. אזורים אלו כונו נת"מ – נקודת תורפה מבצעית, ולגביהם נדרשה הערכות מבצעית מיוחדת הנובעת הן מלקחי העבר והן מתורת הלחימה של צה"ל באשר למעבר שטח נחות. הטענה המרכזית של ועדת אלמוג הייתה שלו נקטה האוגדה ב"קו דיווח 105" בהערכות מבצעית שונה, ניתן היה למנוע את התוצאות הקשות.
בהמשך ישיר לדברים אלה, הצביעו חברי הוועדה על התפיסה השגויה שהתקיימה באוגדה לפיה לפני כל התארגנות חזבאללה לבצע פיגוע – בדגש על חטיפה – תבוא התרעה מודיעינית מקדימה. בהקשר לזאת הצביעה הוועדה על ממצאי תחקיר אלוף (מיל') יוסי פלד בו נקבע במפורש כי פעולות ביטחון שוטף (בט"ש), מבוססות במהותן על עשייה ללא מודיעין. לפיכך, לא קבלה ועדת אלמוג את הטענה לפיה הגורם המרכזי לתוצאות אירוע החטיפה היה כשל בהעברת ההתרעה המודיעינית למפקדת האוגדה. לאור כל הנ"ל ובדומה למסקנות התחקיר המוקדם שערך תא"ל אבי אשכנזי, הצביעו גם חברי ועדת אלמוג על כשלים בתפקוד עוצבת הגליל ומפקדים בכירים בה תוך שהם קובעים שהחטיפה נבעה מתוך כשל מקצועי ומנהיגותי חריף ביותר ברמת האוגדה והעומד בראשה. בהתאם למנדט שניתן להם, הרחיבו חברי הוועדה את בדיקתם והוסיפו ביקורת על תפקוד דרגי הפיקוד הבכירים בצה"ל והעומדים בראשם: המטכ"ל ואגפיו (בהם עוצבה למעשה ואושרה תפיסת ההגנה בגבול הלבנון, המבוססת על "הכלה" והעדר יוזמות מספיקות במישורים המבצעי והמודיעיני), זרוע היבשה ופיקוד הצפון.
מסקנות אלה של הוועדה לא התקבלו על ידי צוות אלופים בראשות הרמטכ"ל שביצעו שימוע לתא"ל גל הירש טרם שסיים את תפקידו באוגדה. תוצאות השימוע קבעו כי בדו"ח ועדת אלמוג "לא ניתן ביטוי של ממש לאותם אילוצים קשים ששררו בגזרה" תוצאות השימוע ביטלו בעצם את מסקנות ועדת אלמוג. בספרו של גל הירש מצוין כי מסמך סיכום השימוע לא אושר לפרסום עד עצם היום הזה והוא מסווג כסודי ביותר.
מסקנות הוועדה הוצגו לפורום מטכ"ל לראשונה ב-12 בנובמבר 2006 ולאחר קבלת דגשים והערות מהרמטכ"ל, ביצעה הוועדה השלמות לעבודתה והגישה לרא"ל חלוץ מסמך מסכם סופי ב-15 בדצמבר 2006. כתוצאה מעבודת הוועדה ובהמשך למסקנותיה המליץ האלוף (מיל') דורון אלמוג לרמטכ"ל לא לקדם עוד את תא"ל גל הירש, ואף למנוע ממנו לשמש בעתיד בתפקיד פיקודי. הירש כותב כי שבוע קודם להצגת המסקנות למטה הכללי, הודיעו האלוף במיל' אלמוג כי עליו לסיים את שירותו בצה"ל, וכתוצאה מלחצים שהופעלו בשבוע שלאחר מכן, שינה אלמוג את דרישתו ודרש לשלול ממנו תפקידים פיקודיים בעתיד (מה שלא התממש בסופו של דבר). במסמך סיכום השימוע לעומת זאת, קבע הרמטכ"ל חלוץ כי הירש אינו פסול לפיקוד. עובדה זו פורסמה על ידי אמיר אורן בעיתון הארץ: "הפרקליט הצבאי הראשי, אלוף אביחי מנדלבליט, אמר לאחרונה כי משום חלוף הזמן ונסיבות התפטרותו של הירש, להבדיל מהדחה, אין הירש פסול לפיקוד צבאי כהמלצת אלמוג". המלצות דומות הוגשו לרמטכ"ל ביחס לשני קצינים בכירים נוספים באוגדה. כשהובהר לתא"ל הירש כי הוא מורחק לצמיתות מתפקיד פיקודי וכי הוא אינו מקבל גיבוי מצד הרמטכ"ל, נאלץ הירש לסיים את שירותו בצה"ל.
ועדת וינוגרד קראה בין השאר גם את דו"ח ועדת אלמוג וקבעה בין דברים את הדברים הבאים: למרות שינויים שניסה תא"ל הירש לבצע בתפיסה ההגנתית של עוצבת הגליל, בסופו של דבר לא התקיימה הפעילות המבצעית בשטח במתכונת שיכולה הייתה לסכל פעילות עוינת: (סעיף 44 עמוד 45 בדו"ח וינוגרד). לעומת זאת, קבעה גם הוועדה כי:.
ביקורת
במספר התבטאויות בספרו "סיפור מלחמה סיפור אהבה" תיאר תא"ל גל הירש, מי שהיה מפקד עוצבת הגליל במלחמת לבנון השנייה, את עבודת ועדת אלמוג כשטחית, חסרה ופגומה, עוד טען הירש כי הוועדה פעלה מתוך אג'נדה מוקדמת, וכי לא ביצעה את מלאכתה נאמנה. טענותיו כי דו"ח הוועדה פסול משפטית, התקבלו על ידי הפצ"ר, ובהמלצתו נקבע כי יבוצע לתא"ל הירש שימוע מיוחד בראשות הרמטכ"ל וצוות אלופים.
הוועדה הורכבה בעיקרה מאנשי מודיעין בראשותו של תא"ל (מיל') פנחס בוכריס. במסקנות הוועדה לא זוהה כל כשל מודיעיני. סוגיה זו עומדת בסתירה לפרסומים שונים אודות קיומו של מידע מודיעיני שלא הועבר לעוצבת הגליל ולפיקוד הצפון ערב החטיפה. בספרו, "סיפור מלחמה סיפור אהבה", מתאר תא"ל גל הירש את הכשל המודיעיני ואת האופן בו בחרה וועדת אלמוג להתעלם מקיומו: "אבי (קמ"ן האוגדה) עבר איתי על פרטי מידע רבים. כל אחד מהם זיעזע אותי בפני עצמו. הכרתי את סוג החומר הזה. הוא חיוני! לוּ הייתה בידי אפילו ידיעה אחת מכל אלה, לא הייתה הכוננות יורדת. לא היו נפתחים הכבישים לתנועה באזור. ממילא לא יכולה הייתה החטיפה להתרחש. הסתחררתי לרגע".
בתחילת 2014 שלח השופט וינוגרד לרמטכ"ל בני גנץ מכתב ובו בין היתר כתב שגל הירש הכין היטב את הכוחות לאירוע החטיפה, שאנשי הוועדה סברו שיש להחזיר את גל הירש לצבא, ושהוא מצטער שלא הוסיף המלצה בדו"ח להחזיר את גל הירש לתפקידו.
אליס הליצקה
אליס הליצקה (בפולנית: Alicja Halicka; 20 בדצמבר 1894 – 1 בינואר 1975) הייתה ציירת ומאיירת צרפתית ממוצא פולני ואשתו של הצייר הקוביסטי לואי מרקוזיס. עבודתה מיוחסת לאסכולת פריז.
קורות חייה
הליצקה נולדה ב־20 בדצמבר 1894 בשם אליס רוזנבלט, בתו של רופא יהודי מקרקוב. גדלה בשווייץ ובאוסטריה. היא למדה ציור אצל יוזף פאנקייביץ', ליאון ויצ'ולקובסקי וויצ'יץ' וייס בבית הספר הפרטי לאמנות לנשים בקרקוב, בניהולה של מריה נידזילסקה. לאחר שהות קצרה במינכן, היא עברה לפריז בשנת 1912, שם המשיכה את לימודיה באקדמיה רנסון ואצל פרננד קורמון. היא פגשה את לואי מרקוזיס, לו נישאה בשנת 1913. דרכו הגיעה לחוג הקוביסטים, אליו השתייכה עד 1921.
בתערוכה ב Salon des Indépendants בשנת 1914 הזכיר גיום אפולינר את טבע הדומם הקוביסטי שלה. לואי מרקוזיס שירת בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא ברחה לנורמנדי והתמסרה לציור. לאחר שובו הוא המליץ לה לא לצייר בגישה קוביסטית. הליצקה הרסה חלק מציוריה, שינתה את סגנונה והתנתקה מהקוביזם. בתיווכו של ראול דופי, עבדה בשנת 1919 אצל ביאנקיני, כיצרנית משי בליון.
בשנת 1921 הלציקה נסעה לפולין וציירה את המוטיבים שלה, שהוקדשו לחיי היומיום ברובע היהודי בקרקוב, בנוסח הפוסט-אימפרסיוניזם הפולני. בשנת 1922 נולדה ילדתם היחידה של הזוג, מדלן (מלין). בשנת 1925 היא איירה מספר ספרים, ביניהם ספר מאת ישראל זנגוויל. בין השנים 1935–1937 ביקרה בניו יורק שלוש פעמים, שם השתתפה באירוע קידום מכירות של הלנה רובינשטיין בשנת 1935, וב־1937 עיצבה את התלבושות לבלט של איגור סטרווינסקי, במטרופוליטן אופרה.
המשפחה עברה לקוסט ליד וישי בשנת 1939, שם נפטר לואי מרקוזיס בשנת 1941. במהלך מלחמת העולם השנייה הלציקה החליפה את מקום מגוריה לעיתים קרובות והתגוררה במרסיי, וינה ושאמוני. לאחר תום המלחמה חזרה לפריז בשנת 1945. אז הציגה בגלריה דה אליזה בנושא "פריז", כתבה את האוטוביוגרפיה שלה בשנת 1946 וכתבה מאמרים למגזינים שונים.
השנים שלאחר מכן עמדו בסימן נסיעות לתערוכות של יצירותיה בתוך אירופה, להודו, לארצות הברית וברית המועצות. סגנון הציור שלה היה קרוב יותר לסוריאליזם.
עבודתה של אליס הליצקה מאופיינת בבנייה קפדנית. היא כוללת נושאים רבים. ציורי השמן שלה מציגים נופים וגם טבע דומם. ציורי נופי הערים פריז, בנארס, ניו יורק וורשה. בנוסף ישנן עבודות עם בדים, פרסומת להלנה רובינשטיין, קולאז'ים, סטים לבלטים, צבעי מים, רישומים, תחריטים ואיורים ליצירות ספרותיות.
אליס הליצקה נפטרה בפריז בשנת 1975 ונקברה בווישי.
ניקולאוס השני
ניקולאוס השני (בלטינית: Nicolaus Secundus; 995 בערך – 27 ביולי 1061) היה אפיפיור מ-24 בינואר 1059 ועד מותו. נולד בשם ג'רארד דה בורגוניי (Gérard de Bourgogne). התיקון החשוב ביותר שתיקן הוא הסדרת הקונקלווה, בחירת האפיפיור על ידי מועצה של קרדינלים, ולא עוד בחירה על ידי גורם פוליטי חילוני (כגון אחד מאצילי לאטיום או קיסר האימפריה הרומית הקדושה) כפי שהיה לפני כן.
תולדות חייו
נולד בטירה ליד מרקורי שבמחוז רון-אלפ בצרפת של היום, דאז חלק מממלכת ארל, שהייתה שייכת לבורגונדיה. ניהל אורח חיים של נזיר ומשנת 1046 כיהן כבישוף פירנצה. ב-1055 אירח את האפיפיור ויקטור השני ואת היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בוועידה שהתקיימה בעיר ושבה הטיף לצניעות הכמורה.
עם מות האפיפיור סטפנוס התשיעי נבחר ברומא, על ידי רוזן טוסקולום, בכיר אצולת לאטיום החילונית שהחזיקה נחלות חקלאיות סביב רומא, האנטי-אפיפיור בנדיקטוס העשירי. רוב הקרדינלים ובראשם הקרדינל המתקן רב ההשפעה הילדברנד (לימים האפיפיור גרגוריוס השביעי) התנגדו לבחירה ואלו ששהו ברומא נאלצו להימלט מהעיר. בדצמבר 1058 התכנסו הקרדינלים הגולים בסיינה. הילדברנד הציע לתפקיד את ג'רארד דה בורגוניי, שנבחר ובחר בשם ניקולאוס השני.
מיד עם כניסתו לתפקיד ברומא בראשית 1059, שלח את פטרוס דמיאנוס למילאנו כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם (סיעת "המתקנים", ברוח מנזרי קלוני) שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו. פטרוס דמיאנוס אחז בעמדה נחרצת כנגד השחיתות וכפה על ראשי הכנסייה את סמכותה של רומא.
הבולה In nomine Domini
לאחר הניצחון הצבאי על רומא והניצחון הרוחני במילאו נפנה ניקולאוס לתקן את התיקון הגדול ביותר - הוצאת הסמכות לבחירת אפיפיור מידי רשויות חילוניות, המסתמכות על עושר או על עוצמה צבאית והעברתו לסמכות בלעדית של בכירי הכנסייה. בפסחא של 1059 כינס בארמון הלטראנו 113 קרדינלים והכין יחד עמם את הבולה In nomine Domini (בשם האדון). הבולה קבעה כי:
מותו
ניקולאוס השני מת בפירנצה ב-27 ביולי 1061, כבן 81, ונקבר בקתדרלה שלה, סנטה מריה דל פיורה.
הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה
הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה (באיטלקית: Ville e Giardini medicei in Toscana) הם סדרה של מכלולי בנייה כפריים במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה, שהיו בבעלותם של בני משפחת מדיצ'י בין המאה ה-15 למאה ה-17. לווילות היו כמה פונקציות: אלה היו הארמונות הכפריים של בני משפחת מדיצ'י הפזורים בשטחים בבעלותם, והם הפגינו את כוחם ועושרם של בני המשפחה. הם היו גם אתרי נופש לשעות הפנאי וההנאה של בעליהם, והם גם היו מרכז הפעילות החקלאית באחוזות הסובבות אותן. בשנת 2013 נוספו וילות מדיצ'י לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
הווילות של משפחת מדיצ'י היו מהסוגים האדריכליים המכונים באיטלקית: Azienda, Tempio ו-Reggia, ומקורם היה בחווילות הרומיות מהדגמים הקרויים וילה אורבנה (Villa urbana) ווילה רוסטיקה, והגנים התבססו על מכלולי בנייה רומאיים כדוגמת וילה אדריאנה. ובתורן היו הווילות האיטלקיות מתקופת הרנסאנס אבני דרך ארכיטקטוניות בדרך לארמונות התענוגות של תקופת הבארוק.
היסטוריה
הווילות הראשונות של בני מדיצ'י היו וילה דל טרביו ווילה מדיצ'י בקפאג'ולו, שתיהן הן בתים מבוצרים חזקים שנבנו במאה ה-14 באזור מוג'לו, האזור ממנו הגיעו בני משפחת מדיצ'י במקור. במאה ה-15 בנה קוזימו דה מדיצ'י וילות שתוכננו על ידי מיקלוצו: וילה מדיצ'י בקרג'י ווילה מדיצ'י בפייזולה, שהיו עדיין בניינים קודרים למדי מבחוץ, אך עם חללי בילוי נוספים: חצרות, מרפסות, וגנים. לורנצו דה מדיצ'י בילה תקופות ארוכות בווילה מדיצ'י בקרג'י. בהדרגה הקיף מכלול הווילות של בני מדיצ'י את פירנצה, כשווילות אחרות נבנו באזורים רחוקים יותר של הדוכסות הגדולה של טוסקנה. בסוף המאה ה-16 היו לפחות 16 אחוזות עיקריות, ועוד לפחות עוד 11 בתי אחוזה משניים (ששימשו בעיקר להשגחה על החקלאות או שהיו בבעלות משפחת מדיצ'י לזמן קצר), יחד עם מקבצים של חוות ובקתות ציד ברחבי טוסקנה. ג'וסטו אוטנס צייר סדרה של לונטות, שכיום שמורות בווילה לה פטראיה, המתארות את הווילות העיקריות של משפחת מדיצ'י במאה ה-17.
הווילות האחרונות של בית מדיצ'י היו וילה די מונטווטוליני ווילה די ארטימינו שנרכשו בשנת 1595/6 על ידי פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה בזמן שהרחיב את וילה די קסטלו, וילה לה פטראיה ווילה מדיצ'י דל'אמברוג'אנה.
הווילות המאוחרות הן דוגמאות בולטות לאדריכלות הרנסאנס ואדריכלות הבארוק, וכללו לעיתים קרובות גנים. הגן בווילה די קסטלו, שנוצר עבור קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה היה הגן ראשון באיטליה שיצר ניקולו טריבולו, שתכנן לימים את גני בובולי עבור המשכן הפלורנטיני החדש של קוזימו, פאלאצו פיטי.
כל אחד מבני המשפחה המשמעותיים במשפחת מדיצ'י היה בעל אחוזה. הדוכס עבר מבית לבית. כששהה במעון, הפכה הווילה למיקרוקוסמוס של חצר האצולה של משפחת מדיצ'י. על מנת לצוד, הוא יכול היה להתארח בווילה בקפאג'ולו, בווילה טרביו או בווילה די פראטולינו, להתגורר בווילה דל'אמברוג'אנה באביב; ולעבור בקיץ לווילה די ארטימינו, השוכנת בגובה ולכן באקלים קריר יותר.
תהליכים מחוץ לאיטליה גרמו לשינוי הבעלות על הווילות. באוקטובר 1735 נחתם הסכם שלום, שחזר ואושרר באמנת וינה בנובמבר 1738, ובו נקבע שדוכסות לורן תעבור לסטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, ושפרנץ דוכס לורן יוכר על ידי צרפת כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ויקבל כפיצוי את הדוכסות הגדולה של טוסקנה ונכסי מדיצ'י, כולל וילותיהם, שאותם ירש פרנץ רק בשנת 1737, לאחר מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.. פרנץ ביקר בטוסקנה רק פעם אחת, בשנת 1739, ובעשרים ושש השנים הבאות הוזנחו הווילות. כתוצאה מכך, כאשר לאופולד השני ירש את הדוכסות בשנת 1765 היו רבות מהן במצב גרוע ונמכרו. דוכסי לורן המשיכו להשתמש בשאר עד 1860 כאשר טוסקנה נבלעה בממלכת איטליה החדשה. בית סבויה בחר למכור את כל וילות מדיצ'י הנותרות מלבד שתיים (וילה לה פטראיה ווילה פוג'ו א קאיאנו) שנשארו ברשותו עד סוף המלוכה בשנת 1946. כיום, חלק מווילות מדיצ'י הן מוזיאונים, אחרות מאוכלסות על ידי מוסדות, ומעטות הן בבעלות פרטית, ולעיתים קרובות הן מושכרות באופן פרטי או משמשות לערוך אירועים ציבוריים.
ב-2006 הגישה ממשלת איטליה בקשה מארגון אונסק"ו להכיר בווילות של משפחת מדיצ'י כאתר מורשת עולמית. הבקשה אושרה לגבי 14 וילות בלבד בהחלטה של המושב ה-37 של ועדת המורשת העולמית ב-2013 בשם "הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה". הוא נקבע כאתר מורשת עולמית על בסיס קריטריונים 2 (מציג שינוי חשוב בערכים אנושיים, לאורך תקופת זמן או באזור תרבותי של העולם, באמצעות פתרונות יצירתיים בתחומי: האדריכלות, טכנולוגיה, מפעלי אומנות אדירים, תכנון ערים או עיצוב נוף), 4 (דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, אדריכלות, טכנולוגיה והנוף המדגים שלבים משמעותיים בתיזמור (ensemble) הכולל שלהם בשלבים משמעותיים בהיסטוריה של האנושות) ו-6 (קשור לאירועים או למסורות חיות בעלות רעיונות, אמונות או יצירות אומנות ועבודות ספרותיות בעלי מובהקות בינלאומית).
מגורים אחרים
לדוכסים של בית מדיצ'י היו ארמונות מגורים עירוניים רבים בפירנצה, פיזה, סיינה וליבורנו. מחוץ לטוסקנה היו ברשותם כמה ארמונות יוקרתיים גם ברומא, שבהם שכנו בעיקר הקרדינלים מבית מדיצ'י. להלן פירוט בתי המגורים העיקריים, בנוסף יש מספר רב של וילות משניות שאינן מופיעות כאן.
חנטקאוס הראשונה
חנטקאוס הראשונה הייתה נסיכה מצרית מהשושלת הרביעית. ייחוסה המשפחתי אינו ודאי, אולם נראה כי היא הייתה בתו של מנכאורע.
ביוגרפיה
על משפחתה של חנטקאוס לא ידוע דבר ודאי. זהותה וקשריה המשפחתיים מעסיקים רבות את החוקרים. היא קבורה במסטבה LG100 הנמצאת במתחם פירמידת מנכאורע, מה שהוביל חוקרים רבים להנחה כי היא הייתה בתו. בהנחה שהיא אכן הייתה בתו, אמה יכולה להיות חאמרנבטי השנייה או רקטר או אשה אחרת ששמה אינו ידוע לנו. גם על חייה ידוע מעט מאוד. הוצע כי היא נישאה לפרעה שפססכאף אשר ייתכן והיה אחיה. הצעה אחרת היא שהיא הייתה אשתו של הפרעה אוסרקאף מהשושלת החמישית. בהנחה והדבר נכון, היא הייתה אמם של הפרעונים סחורע ונפרירכארע (הידוע גם בכינוי קאקאי).
ידוע כי במשך תקופה קצרה שימשה חנטקאוס כיורשת עצר. בהנחה והיא הייתה אשתו של שפססכאף, היא שימשה ככל הנראה כיורשת עצר עבור הפרעה שמלך אחריו שככל הנראה היה בנה. זהותו של פרעה זה אינה ודאית. מנתון מזכיר שליט בשם תמפתיס אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף. עם זאת, משום מקור אחר לא נזכר שמו של תמפתיס, ולפיכך יש השוללים את קיומו, ואחרים מזהים אותו עם הפרעה דדפרע אשר תקופת שלטונו אינה ברורה. רשימת המלכים מטורינו מזכירה אמנם שליט נוסף אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף, אולם זהותו אינה ברורה.
המסטבה של חנטקאוס נמצאת במתחם הפירמידות בגיזה וממוקמת קרוב לפירמידת מנכאורע. היא מסומנת כקבר LG100.
ערן סויסה
ערן סויסה (נולד ב-19 באפריל 1983) הוא עיתונאי ישראלי בהווה ואיש רדיו לשעבר. סויסה נבחר על ידי אתר וואלה! לאחד מאנשי התקשורת המשפיעים ביותר מהקהילה הלהט"בית.
ביוגרפיה
סויסה נולד למשפחה מרוקאית-דתית בתל אביב-יפו וגדל בבת ים. הוא השני מבין שלושה אחים ואחיות. סויסה היה חניך ומדריך בתנועת הנוער "בני עקיבא".
בשנת 2005, מונה סויסה לכתב באתר "Nrg", ולאחר חצי שנה עבר לעיתון מעריב בתפקיד כתב בידור וכותב מדור "מלך הביצה". במקביל הוא מונה לסגן עורך בשבועון "רייטינג" ועורך ערוץ הברנז'ה באתר "nrg מעריב".
בשנת 2011, עזב סויסה את עבודתו ועבר לעיתון ישראל היום בתפקיד כתב בידור ותקשורת בכיר, כותב הטור "סויסה כבר יודע" וכתב המוסף "שישישבת".
בשנת 2016, המפיק דב ברוך תבע את סויסה על סך של עשרים וחמישה אלף ש"ח, בטענה שבעקבות תחקיר שנכתב על ידי סויסה, אחת מההופעות שהוא הפיק נכשלה. בית המשפט דחה את תביעתו של ברוך וחייב את ברוך לשלם לסויסה 800 ש"ח על הוצאותיו המשפטיות.
בשנת 2021 עמד סויסה מאחורי כמה מחאות אינטרנטיות, שקיבלו סיקורים מצד גופי תקשורת רבים ברחבי ישראל. תחילה, פעל למען קיצור מהדורות החדשות לשעה (כיום אורך מהדורה ממוצעת עומד על שעה וחצי). לאחר שהוגשו ל כ-3,000 תלונות, היא פרסמה סקר אנונימי, שינפה את דעת הציבור הישראלי בנושא. ב-9 בינואר 2021, התקבלה החלטה ברשות השנייה לקצר את מהדורות החדשות לשעה. הוא פרסם בעמוד האינסטגרם שלו פינה חדשה בשם "פינת הפוטושופ", בה העלה תמונות של ידוענים ישראלים שעברו ריטוש מלאכותי. לטענתו של סויסה, מטרת הפינה היא להעלות את המודעות לתופעת הפוטושופ, שגורעת את דימוי גופם של בני נוער. רבים מהידוענים שתמונותיהם פורסמו במסגרת הפינה התנגדו לה, ומתחו ביקורת על העיתונאי.
ב-2021 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "יס מן" ששודרה ב-yes, בה חשף שעבר טיפולי המרה.
באוגוסט 2022 חשף הקלטות של הזמר בן-אל תבורי בהן הוא נשמע מאיים ומקלל את בת זוגו לשעבר אורטל עמר ואת בנם המשותף. ההקלטות עוררו סערה ולאחר מכן התפרק הצמד המוזיקלי המשותף שכלל את הזמר סטטיק.
חיים אישיים
בשנת 2004 סויסה יצא בשאלה, וב-2008 יצא מהארון כהומוסקסואל.
כיום סויסה מתגורר בעיר תל אביב-יפו ביחד עם בן זוגו.
ניקול סטוט
ניקול פסאנו סטוט (באנגלית: Nicole Passano Stott; נולדה ב-19 בנובמבר 1962) היא אסטרונאוטית אמריקאית בנאס"א. השתתפה במספר משימות מעבורת חלל ושהתה בתחנת החלל הבינלאומית. ביצעה הליכת חלל של 6.5 שעות. סה"כ שהתה בחלל כ-103 ימים.
השכלה
בוגרת תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל מאוניברסיטת Embry-Riddle Aeronautical University ב-1987. תואר שני בניהול הנדסי (Engineering Management) מאוניברסיטת מרכז פלורידה ב-1992.
קריירה בנאס"א
נבחרה בכיתת האסטרונאוטים של שנת 2000.
המריאה עם מעבורת החלל דיסקברי בSTS-128 ב-28 באוגוסט 2009, בתור מהנדסת טיסה, והצטרפה למשלחת 20 לתחנת החלל הבינלאומית. ניקול שהתה בתחנת החלל שלושה חודשים והייתה גם חלק ממשלחת 21 לתחנה. שבה לכדור הארץ במעבורת החלל אטלנטיס בSTS-129 לאחר שהות של 90 יום 10 שעות ו-45 שניות. במהלך STS-128, ניקול השתתפה בהליכת חלל במשך 6 שעות וחצי.
בשנת 2011, השתתפה במשימתה האחרונה של מעבורת החלל דיסקברי STS-133 שהביאה לתחנת החלל את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי. במסגרת טיסה זו שהתה בחלל 12 יום ו-19 שעות.
ב-2015 פרשה מנאס"א ומאז מתמקדת בקריירת ציור.
מפרץ סקוילצ'ה
מפרץ סקוילצ'ה (באיטלקית: Golfo di Squillace; בלטינית: Scylleticus Sinus או Scyllaceus Sinus; ביוונית: Σκυλλητικὸς κόλπος) הוא מפרץ קטן הממוקם בים היוני, על החוף המזרחי של קלבריה שבאיטליה.
שמו של המפרץ לקוח מעיר החוף האיטלקית סקוילצ'ה.
המפרץ נחשב תמיד למסוכן והוא שמר על מוניטין רע עד סוף המאה ה-19 עקב הספינות הטרופות הרבות הקיימות במפרץ.
מקס מאנוס (סרט)
מקס מאנוס הוא סרט מלחמה ביוגרפי נורווגי משנת 2008, המבוסס על האירועים האמיתיים בחייו של לוחם המחתרת מקס מאנוס (9 בדצמבר 1914 – 20 בספטמבר 1996). הסיפור עוקב אחר מאנוס (בגילומו של אקסל הני) ממלחמת החורף נגד ברית המועצות, דרך פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית עד ימי השלום בשנת 1945. הסרט מבוסס על ספריו של מקס מנוס עצמו "Det vil helst gå godt" ו-"Det blir alvor" וכן על דו"חות ותיעוד היסטורי אחר. הסרט נשאר במידה רבה מדויק היסטורית, אך משמיט כמה אירועים ומעביר כמה מדמויות המשנה לאירועים במקומות אחרים. ההפקה כללה כ-1,800 ניצבים ו-2,000 עובדים מאחורי המצלמות.
עלילה
לאחר שנלחם בסובייטים כמתנדב במהלך מלחמת החורף בפינלנד, מקס מאנוס, שנרדף כעת מחוויותיו שם, חוזר לנורווגיה ומוצא שהיא כבושה על ידי הנאצים. הוא מצטרף לתנועת ההתנגדות הנורווגית במאבקם נגד הגרמנים, ומייצר תעמולה ציבורית בלתי חוקית, אך עד מהרה הוא מתגלה ונעצר לאחר שקפץ מהחלון. לאחר האשפוז הוא מצליח לברוח לסקוטלנד שם הוא מקבל הכשרה מהקומנדו הבריטי לפני שנשלח חזרה לנורווגיה לבצע משימות חבלה ודיסאינפורמציה כנגד הכוחות הכובשים. בשובו לנורווגיה עם חברו גרגרס גראם, משימתו הראשונה היא התקפה על ספינות אספקה גרמניות. הוא מצליח להפליא, ועד מהרה הוא הופך ליעד מיוחד עבור ראש הגסטפו המקומי זיגפריד פמר. מאנוס, בניגוד לאחרים, מצליח שלא להילכד, ועם גראם וגונאר סונסטבי הוא מרכיב את מה שמכונה "כנופיית אוסלו". יחד עם אחרים הוא מקבל מדליה מהמלך הנורווגי.
סטוקהולם בשוודיה הנייטרלית הופכת לנקודת מפגש של נורווגים בשירות צבאי בתמיכת בעלות הברית. כאן גראם מציג למאנוס את "טיקן", אישה נשואה שעובדת כקשרית נורווגית עבור הקונסוליה הבריטית והשניים מפתחים עד מהרה מערכת יחסים קרובה. ככל שהמלחמה הופכת לאכזרית יותר ויותר, רבים מחבריו של מאנוס מאבדים את חייהם במאבק נגד הגרמנים והוא מתחיל להאשים את עצמו בכך שהוא זה ששורד. בסוף המלחמה הוא מצליח להטביע את ספינת האס אס דונאו ב-16 בינואר 1945. לאחר המלחמה, הוא פוגש את פמר הכלוא ומבין שכולם הם פשוט קורבן לחוסר המשמעות של המלחמה.
ויכוח היסטורי
לקראת הקרנת הבכורה של הסרט, העלה הסופר ארלינג פוסן חשש שהסיפור שהוצג הוא האדרת המציאות. פוסן טען שהמאמץ של תנועת המחתרת הנורווגית במהלך המלחמה לא היה יעיל וחסר אחריות. התגובה הכללית של היסטוריונים אקדמיים הייתה שלמרות שהיה צורך בדיון ביקורתי על תפקידה של תנועת ההתנגדות, טיעוניו של פוסן היו מוגזמים ומבוססים במידה רבה על בורות. ההיסטוריון לארס בורגרסרוד הביע ביקורת חריפה על חוסר הדבקות בסרט בהיסטוריה. למשל, הסרט מציג את מאנוס הלוחם במלחמת החורף, מלחמה בה טוען בורגרוד כי מאנוס כלל לא השתתף בלחימה של ממש, למרות שמקס מאנוס פירט זאת בספריו שלו. בורגרסרוד האשים את מוזיאון המחתרת של נורווגיה, שסייע ליוצרי הסרט בתפקידי ייעוץ, בסילוף ההיסטוריה. ההיסטוריון ואוצר המוזיאון, ארנפין מולנד דחה את האשמותיו של בורגרסרוד, וקבע כי ישנן עדויות רבות לכך שמאנוס סבל מהפצצות ארטילריות כבדות וירי מקלעים בפינלנד וכי הדבר השפיע עליו למשך שארית חייו, כולל הרוגים ופצועים ביחידה שלו.
ביקורת
אירוע הצגת הבכורה של הסרט היה אירוע גדול, בו השתתף המלך האראלד החמישי כמו גם יונאר סונסטבי בן ה-90, אחד מלוחמי ההתנגדות שהוצגו בסרט. המלך, שהוא בעצמו מבוגר מספיק כדי לחוות את מלחמת העולם השנייה, התרגש עד דמעות מהסרט. גם סונסטבי - החבר היחיד שנותר בקבוצת מאנוס - וגם אלמנתו של מקס מאנוס, טיקן מאנוס העריכו את האותנטיות של הסרט. בין שאר האורחים היו שרת ההגנה אן-גרטה סטרום-אריכסן ושרת התרבות טרונד גיסק.
פר הדאל, שכתב בעיתון Aftenposten, העניק לסרט ארבע מתוך שש נקודות. הוא שיבח את גילומו של הני את מאנוס, כמו גם את הכיוון וערכי ההפקה הגבוהים. במקביל הוא מצא את הפורמט של הסרט מסורתי מדי וחסר מקוריות. בינתיים, כתב תאגיד השידור הנורווגי, איינר גולדבוג סטאלסן, העניק לסרט חמש נקודות. הוא הצביע על כמה תקלות בריאליזם, אך בדרך כלל מצא את הסרט אמין וניתן לצפייה. אחרים שיבחו את התכונות הטכניות של הסרט ואת המשחק של הני. עם זאת, היו שהרגישו שהסרט היה מאוד מסורתי בביטויו והעמיד פנים שהוא הפקה הוליוודית.
חמש מתוך שש נקודות הוענקו גם על ידי העיתון הגדול ביותר בנורווגיה VG ומבקר הקולנוע הוותיק ג'ון סלוס וקראו לו דיוקן מרתק "המהווה תזכורת לדורות חדשים למחיר ששולם כדי להפוך את נורווגיה המוכרת לנו כיום". מוד סטיינקר, בעיתון דגסוויזן, העניק שבחים לאקסל הני על גילום מאנוס. גייר יארדאר אולסן, שכתב לתחנת הטלוויזיה המסחרית הגדולה ביותר TV2 כינה אותו "אחד הסרטים הנורווגיים הטובים ביותר שנוצרו", והעניק לסרט שש מתוך שש נקודות. הוא שיבח במיוחד את הסרט על תיאורו האמין והחם של היחסים בין מאנוס לחבריו החבלנים, כמו גם על הרומנטיקה שלו עם אשתו לעתיד טיקן.
העיתונים הגדולים מחוץ לאוסלו היו קשים יותר בביקורתם. בדרך כלל הם התרשמו מערכי ההפקה של הסרט, אך מצאו שהוא חסר ניואנסים בתיאור המחתרת. רבים מהם השוו את מקס מאנוס לסרט הדני "פלאם וציטרון" (Flammen og Citronen), סרט על ההתנגדות הדנית שיצא באותה שנה.
הסרט נצפה על ידי כ-140,500 איש בסוף השבוע הראשון לפתיחתו, שיא לאומי לסרט נורווגי. הסרט נותר פופולרי במהלך השבוע השני שלו. במהלך סוף השבוע של חג המולד (באופן מסורתי, תקופה של הקרנת שוברי קופות) נצפה הסרט על ידי 133,923 אנשים, מה שהיווה 55% מכלל המבקרים בבתי הקולנוע. זה היה 100,000 מבקרים יותר מהסרט הבא ברשימה, "יס מן" בכיכובו של ג'ים קארי. בשבועיים הראשונים הסרט נצפה על ידי למעלה מ־317,000 איש. עד 27 בדצמבר 2009 נמכרו 1,161,855 כרטיסים.
בשנת 2009 הסרט הפך לסרט הנורווגי הראשון שנבחר אי פעם לצפייה חגיגית בפסטיבל טורונטו. הצגתו בטורונטו הייתה הבכורה הבינלאומית של הסרט.
מקרה של הפרת זכויות יוצרים
עותק לא חוקי של הסרט הופיע ברשתות שיתוף קבצים פחות משבועיים לאחר הפצת הסרט. על פי המפיק ג'ון מ. יקובסן, נראה שההקלטה נעשתה בתיאטרון ריק, מה שהעלה חשד שאולי המדליף היה מעורב בהקרנה. העניין דווח למשטרה לצורך חקירה.
ספרטק סנקט פטרבורג (הוקי קרח)
מועדון ההוקי קרח ספרטק סנקט פטרבורג (ברוסית: Спартак Санкт-Петербург) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר סנקט פטרבורג שהוקם ב-1947 והשתתף בליגת המשנה של אליפות רוסיה בהוקי קרח.
ב-2006 המועדון פורק בשל קשיים פיננסיים. מגרש הבית היה היכל הספורט ספרטק בסנקט פטרבורג.
כיום במקום הקבוצה הבוגרת שפורקה קיימת קבוצת ילדים בשם "ספרטק-99 סנקט פטרבורג".
גולר
גולר הוא אתר אינטרנט ישראלי העוסק בכדורגל בעיקר בליגות החובבניות.
היסטוריה
האתר הוקם בשנת 2010 על ידי אוהד רון, שחקן עבר במספר קבוצות בליגות הנמוכות בישראל, שהבולטת שבהן היא עירוני קריית שמונה, בה שיחק בין השנים 1998–2002.
בניגוד לאתרי הספורט הגדולים בישראל המתמקדים בליגות הבכירות של הכדורגל הישראלי והבינלאומי, גולר מקדיש את תכניו בעיקר לליגות הנמוכות והחובבניות, שאינן זוכות לסיקור בתקשורת הארצית.
האתר מכיל ראיונות עם שחקנים, אנשי צוות ואוהדים של הליגות החובבניות, סיקור משחקנים ותחזיות לפני מחזורי משחקים בליגות א' ו-ב'. כמו כן, מספק בזמן אמת את תוצאות המשחקים שמתקיימים במגרשי הספורט בליגות אלו.
צוות האתר כולל כתבים וצלמים בהם: אלון סגל, ארז נעמן, אורי דוד, אביחי חיים ואביתר ברק והצלמים: אדיר נמרוד כץ, מני בן ארי, מאור אלקסלסי, רמי גרידיש ועוד.
בשנת 2013, החל שיתוף פעולה בין גולר לאתר הספורט ONE במסגרתו משותפות כתבות גולר באתר בחלק המוקדש לליגות הנמוכות בישראל.
הלב הזה, המשומש
הלב הזה, המשומש הוא אלבום האולפן הרביעי של איה כורם, שיצא בשנת 2015. כמעט את כל השירים כתבה והלחינה כורם בעצמה (מלבד השיר "ציפור זהב" שאת מילותיו כתב חיים נחמן ביאליק), והיא אף הפיקה את האלבום באופן עצמאי, יחד עם בן-זוגה אדם בן אמיתי.
האלבום הוקלט כבר בשנת 2013, אך בשל סכסוך בין כורם לבין חברת התקליטים "עננה" היא הוציאה את האלבום רק כעבור שנתיים; יום לאחר שהשתחררה כורם מהחוזה שלה, ב-5 בינואר 2015, יצא האלבום, אותו היא הציעה להאזנה ולהורדה ללא תשלום באתר הרשמי שלה.
עם צאתו, קיבל האלבום ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה.
סינגלים
הסינגל הראשון שיצא הוא "עכשיו אתה" ששוחרר בפברואר 2013 בליווי קליפ. במאי 2013 שחררה את הסינגל השני "מהנדסת מחשבים" שלווה בקליפ אנימציה מצויר ולווה במשחק. את השיר היא כתבה על בן זוגה לשעבר שעזב אותה לטובת מהנדסת מחשבים.
באוגוסט 2013 שחררה את השיר "לילה טוב" בדואט עם הזמר גידי גוב כסינגל. הסינגל התקבל בברכה ונכנס לרשימת ההשמעות הארצי. גם לשיר זה יצא קליפ.
באוקטובר 2013 שחררה את הסינגל הרביעי והאחרון שהוא "ציפור זהב". את השיר כתב חיים נחמן ביאליק, והלחן הוא של כורם. השיר השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשע"ג 2013 שנערך כמה חודשים קודם. גם לשיר זה צולם קליפ.
קרחון קולקין
קרחון קולקין (באנגלית: Calkin Glacier) הוא קרחון בגבעות קוקרי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם בסמוך ממערב לפסגת סנטינל.
הקרחון זורם לכיוון צפון מגבעות קוקרי, לעבר שפכו של קרחון טיילור.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי משלחת דיסקברי.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של פארקר קולקין (Parker Calkin), גאולוג שעבד בתוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, וערך חקירות באזור בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961, ו-1961 - 1962.
אסופוס
אסופוס (ביוונית: Ασωπός) היה כפר ורשות מוניציפלית לשעבר בלאקוניה שבפלופונסוס שביוון. מאז רפורמת השלטון המקומי ב-2011 הוא חלק מהנפה מונמבסיה. שטחו של הכפר הוא 94.360 קמ"ר ומספר תושביו עומד על 3840, נכון ל-2011 בית העירייה של הרשות היה בפפאדיאניקה.
יאן קרבאץ
יאן קרבאץ (בהולנדית: Jan Karbaat; 18 בספטמבר 1927 – 11 באפריל 2017) היה רופא הולנדי, מומחה לפוריות ובעל מרכז להזרעות מלאכותיות, שעמד במרכז שערורייה ציבורית לאחר שהשתמש בזרע שלו כתרומה לנשים שהגיעו למרפאתו מבלי ידיעתן. קרבאץ הוא אביהם הביולוגי של לפחות 82 ילדים – 71 מהם מתרומות זרע.
ביוגרפיה
קרבאץ נולד למשפחת חקלאים בעיירה רייסווייק, כבכור מבין שישה אחים. לאחר שהתחתן, עבר עם אשתו הראשונה ובנו לסורינאם, שם עבד במרכז רפואי צבאי במשך כחמש שנים. באותה התקופה, החל להתעניין בטיפולי פוריות ועם שובו להולנד, לאחר שקיבל תואר דוקטור, החל לעבוד כמנהל רפואי בבית חולים בדרום רוטרדם. במסגרת בית החולים, הקים מרפאת פוריות בבעלותו בה ביצע הזרעות מלאכותיות (טיפולי IVF לא היו קיימים בזמנו, מה שהפך הזרעות מלאכותיות לדרך היחידה בה נשים יכלו להיכנס להריון מלבד הדרך הטבעית).
ספרטה אנד קיי
מועדון כדורסל הנשים ספרטה אנד קיי (ברוסית: Спарта&К) מהעיר וידנוי במחוז מוסקבה נודע בעבר כמועדון כדורסל הנשים של ספרטק מוסקבה והוא נחשב למועדון כדורסל הנשים הטוב ביותר באירופה כשברשותו ארבע זכיות רצופות ביורוליג.
האות "K" בשם הקבוצה היא לזכר שבתאי קלמנוביץ' שהקבוצה הייתה בבעלותו.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה עוד בשנת 1949, אולם לא הגיעה להצלחות משמעותיות, למעט זכייה באליפות מקומית אחת בשנת 1978, 7 פעמים הקבוצה הגיעה למקום השני ו-4 פעמים למקום השלישי. במקביל, המועדון השתתף במפעלים אירופיים ו-3 פעמים זכה בגביע רונקטי.
בשנת 2005 הוקמה שוב (לאחר שיתוק של כמה שנים בעקבות קשיים פיננסיים) תחת השם "ספרטק מוסקבה" והייתה לחלק מאגודת הספורט של ספרטק מוסקבה, בשנת 2009 הוענק לקבוצה שמה הנוכחי. הקבוצה נקראת ספרטה אנד קיי, כאשר קיי מתייחס לקלמנוביץ' - לזכר בעלי הקבוצה לשעבר שבתאי קלמנוביץ' שנרצח ברכבו במוסקבה.
ב-2011 הקבוצה, הובסה לראשונה בגמר היורוליג, וסיימה כסגנית המפעל לאחר שהפסידה לקבוצת אבנידה הספרדית. בעונת 2019/2020 העפילה לשלב שמינית גמר יורוקאפ נשים, ברם בעונת 2020/2021 הודחה בשלב 16 האחרונות בטורניר.
לואי מרקוזיס
לואי מרקוזיס (צרפתית: Louis Marcoussis; 1878 או 1883, – 22 באוקטובר 1941) היה צייר קוביסט וחרט ממוצא פולני שחי בפריז חלק גדול מחייו והפך אזרח צרפתי.
ראשית החיים
נולד למשפחה יהודית בלודג', פולין, בשם לודוויק קז'ימייז ולדיסלב מרקוס.
לאחר שהתחיל ללמוד משפטים בוורשה, הוא נסע לאקדמיה לאמנויות בקרקוב, שם כללו בין מוריו יאן סטניסלבסקי ויוזף מהופר. כשעבר לפריז בשנת 1903, בילה זמן קצר באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול לפבר. הפעם הראשונה שבה ציור שלו הוצג בתערוכה גדולה הייתה בסלון ד'אוטום בשנת 1905, ובמהלך רבע המאה הבאה עבודותיו הוצגו בתערוכות חשובות רבות אחרות, בפרט בסלון דה אינדפנדנטס ובסלון דה טולארי.
פיליס ניקולסון
פיליס ניקולסון (באנגלית: Phyllis Nicolson; 21 בספטמבר 1917 – 6 באוקטובר 1968) הייתה פיזיקאית ומתמטיקאית בריטית שנודעה בזכות פיתוח שיטת קראנק-ניקולסון לפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות, בשיתוף עם ג'ון קראנק. ניקולסון היא אחת מהנשים הראשונות שעסקו באנליזה נומרית.
ראשית חייה והשכלה
ניקולסון נולדה בשם פיליס לוקט (Lockett) בעיירה מקלספילד והתחנכה בבית הספר סטוקפורט לבנות.
לואי מרקוזיס
עידן הקוביזם
האימפרסיוניזם השפיע על ציוריו המוקדמים, אך החל משנת 1911 היה חלק מהתנועה הקוביסטית לצד ציירים אוונגרדיים אחרים כמו פיקאסו, בראק או חואן גרי. עבודותיו הוצגו בתערוכות בערים רבות באירופה ובארצות הברית. בשנת 1925 נערכה תערוכת יחיד ראשונה שלו בפריז. בנוסף לציור טבע דומם וכלי נגינה באופן קוביסטי, הוא גם הפיק פורטרטים, נופים של פריז ותמונות מחוף הים הברטוני.
בשנת 1913 הוא התחתן עם אליס הליצקה, ציירת שהגיעה מקרקוב. בתם מלין נולדה בשנת 1922. מרקוזיס שירת ביחידה הפולנית של לגיון הזרים הצרפתי בין השנים 1914 ל־1919. הוא הפך לאזרח צרפתי, תוך שהוא שומר על קשר עם פולין, באופן אישי ומקצועי. הוא בדרך כלל לא דיבר על מוצאו היהודי, ומשפחתו התנצרה, אך מרקוזיס מתואר לעיתים קרובות כאמן יהודי.
פיליס ניקולסון
ראשית חייה והשכלה
את דרכה האקדמית החלה בלימודי תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת מנצ'סטר, אותו השלימה בשנת 1938. את לימודיה לתואר שני השלימה כשנה לאחר מכן, ואת התואר השלישי סיימה בשנת 1946. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "שלוש בעיות בפיזיקה תאורטית", כאשר הבעיה הראשונה דנה בקרינה קוסמית, כחלק ממחקר אותו ביצעה בהנחיית הפיזיקאי ההונגרי לאיוש יאנושי (בנו המאומץ של הפילוסוף ג'רג' לוקאץ').
לואי מרקוזיס
חיים מאוחרים יותר
משנת 1930 ואילך, הוא התרכז בהדפסה ובאיור. בסוף שנות השלושים שיתף מרקוזיס פעולה עם הסוריאליסט הספרדי ז'ואן מירו ולימד אותו טכניקות תחריט, שהגיעו לשיאן בסדרה השחורה והאדומה של מירו, כעת באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית. הוא לימד גם באקדמיה שלייפר.
לאחר שהכוחות הנאצים הגיעו לפריז בשנת 1940, מרקוזיס ואליס עברו לקוסט ליד וישי. הוא נפטר שם ב־22 באוקטובר 1941.
פיליס ניקולסון
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
עבודת הדוקטורט של ניקולסון הייתה אמורה להסתיים בשנת 1941, אולם הופרעה בשל גיוסה של ניקולסון לקבוצת המחקר של דאגלס הרטרי באוניברסיטת מנצ'סטר, שם עבדה בשנים 1940–1945, רוב משך מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו ניקולסון התמקצעה באנליזה נומרית והייתה למשתמשת מיומנת באנלייזר דיפרנציאלי (אנ') שעיצב הרטרי.
ניקולסון וחבריה לקבוצת המחקר עסקו בפתרון בעיות הקשורות בהגנה אווירית ובפיתוח עבור משרד האספקה. מחקריה בנושא התנהגות טרנזיינטית במגנטרון של אנודה יחידה ובמוליכות חום, נכנסו לעבודת הדוקטורט שלה בתור הבעיה השנייה והשלישית.
מחקרה של ניקולסון במוליכות חום התקשר לפתרונות משוואת החום, ויחד עם עם עמיתה ג'ון קראנק חקרה ניקולסון את יציבותן הנומרית של שיטות פתרון אחדות. האלגוריתם אותו פיתחו ושנקרא כיום על שמם, שיטת קראנק-ניקולסון, צמח מעבודתם זו ופורסם בשנת 1947.
שיטה זו משמשת כיום גם לפתרון נומרי של משוואת שרדינגר התלויה בזמן, שהיא בעלת מבנה מתמטי דומה למשוואת החום (בהבדלים מסוימים).
לאחר הגשת עבודת הדוקטורט שלה, הייתה ניקולסון עמיתת מחקר על שם טאקר-פרייס בגירטון קולג' בקיימברידג', זאת עד לשנת 1949. בתקופה זו עבדה במעבדת קוונדיש. ישנו תיעוד מועט בלבד על אודות קורותיה המקצועיים בתקופה שלאחר מכן.
חיים אישיים
בשנת 1942 נישאה לפיזיקאי מלקולם ניקולסון. לשניים נולדו שני בנים, דונלד מקלאוד (נולד ב-1947 בקיימברידג') ורודריק איאן (נולד ב-1950 בלידס). המשפחה עקרה ללידס עקב מינוי של מלקולם למרצה באוניברסיטת לידס, סמוך ללידת בנם השני.
בדצמבר 1951 נהרג מלקולם בתאונת רכבת, והוא בן 33 בלבד. פיליס, שהתאלמנה בטרם עת, קיבלה את משרת המרצה שלו באוניברסיטת לידס. בשנת 1955 נישאה ניקולסון בשנית, לפיזיקאי מלקולם מק'קייג, שהיה אב לאיאן בן ה-9 מנישואים קודמים. בשנת 1957 נולד בנם המשותף אנדרו מלקולם. שלושת בניה של ניקולסון היו בבגרותם לדוקטורים במתמטיקה, בפסיכולוגיה ובגאולוגיה.
בשנת 1968 נפטרה ניקולסון מסרטן השד בעיר שפילד, והיא בת 51 בלבד.
ניק בגיץ'
ככל הנראה בגיץ' נפטר מיד לאחר שמטוסו נעלם בעת טיסה פנימית שהמריאה בנמל התעופה של אנקורג' והייתה אמורה לנחות בעיר ג'ונו. גופתו של בגיץ' לא נמצאה מעולם.
ביוגרפיה
בגיץ' נולד וגדל בעיירה אבלת' שבמינסוטה. אביו ג'ון בגיץ' נולד באודבינה שבקרואטיה, גם אמו אנה הייתה ממוצא קרואטי. את התואר הראשון שלו עשה בגיץ' באוניברסיטת סנט קלאווד סייט ב-1952. את התואר השני שלו הוא עשה שנתיים לאחר מכן באוניברסיטת מינסוטה. בנוסף לכך הוא עשה מספר קורסים באוניברסיטת קולורדו ואוניברסיטת דקוטה הצפונית.
לאחר שסיים את הלימודים האקדמיים שלו עבד בגיץ' כיועץ הדרכה בבתי ספר בעיר אנקורג' שבאלסקה, עם חלוף הזמן הוא גם היה מנהל צוות הסטודנטים של מערכת בתי הספר בעיר. ב-1962 נבחר בגיץ' לכהן כסנאטור בסנאט של אלסקה, הוא כיהן שם כסנאטור לאורך כ-8 שנים ובמקביל גם לימד מדעי המדינה באוניברסיטת אלסקה באנקורג.
שנתיים לאחר שנכשל התמודד בגיץ' שנית, הפעם הוא ניצח בבחירות והביס את המועמד הרפובליקני, הבנקאי פרנק מרקאוסקי, שלימים יבחר למושל אלסקה ולסנאטור מטעמה.
ב-1972, במהלך בחירות נוספות בהם התמודד התחרה במועמד הרפובליקני דון יאנג.
היעלמותו והמאמצים למציאתו
ב-16 באוקטובר של אותה שנה, בעיצומו של מרוץ הבחירות עלה בגיץ' יחד עם מנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט, הייל בוגס וכן עוד כ-2 גברים נוספים על מטוס ססנה מדגם 310, שלושה מהן (הרביעי היה הטייס) התכוונו לקחת חלק בקמפיין גיוס התרומות של בגיץ', במהלך הטיסה שהמריאה באנקורג' והייתה אמורה לנחות בבירת אלסקה, ג'ונו נעלם המטוס ואיתו נעלמו כל ארבעת הנוסעים.