cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל קינג
קורות חיים
נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית להוריה, רוב שניידר ולונדון קינג. הוריה התגרשו ואמה נישאה מחדש. היא גדלה בדרום אוהיו. כשהייתה בת 9 אביה החורג הביא לה דיסק של להקת "All Girl Hard Rock". והיא ראתה בנקודה זו כרגע מכונן שלאחריו החליטה שהיא רוצה להיות מוזיקאית. באותה תקופה האזינה קינג לאומנים שונים, שהיוו לה השראה מוזיקלית כמו "בלונדי" ו"Runaways".
בנוסף הופיעה קינג, לצד אביה רוב שניידר בסרט "Deuce Bigalow: Male Gigolo". שלוש שנים לאחר מכן, כשהייתה בת 13, החלה קינג לנגן בגיטרה ומאוחר יותר למדה לנגן על בנג'ו. כשהייתה בת 17, ב-2006 שיחקה לצד אביה בסרט "חמים על הספסל" שביים דניס דוגן.
קריירה
בשנת 2012 הוציאה לאור קינג את המיני-אלבום הראשון שלה הנקרא The Elle King EP. המיני אלבום לא זכה להצלחה אך כלל בתוכו את הלהיט משנת 2002 הנקרא, "(My Neck, My Back (Lick It". המיני אלבום כלל בתוכו ארבעה שירים ששלושה מתוך הארבעה כתבה קינג בעצמה, וקיבלה ביקורות פושרות על כתיבתה. בנוסף, קינג לקחה חלק בסיבובי ההופעות של הלהקות: Of Monsters and Men, Train ועם הזמר מייקל קיואנקה (Michael Kiwanuka).
ב-13 בפברואר 2015, הוציאה לאור קינג את אלבום הבכורה שלה, Love Stuff, אשר זכה להצלחה עצומה ברחבי העולם, כאשר הגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד 200, למקום ה-18 במצעד האלבומים הבריטי, למקום ה-7 במצעד האלבומים הקנדי, ולמצעדים רבים אחרים. האלבום הצליח להיכנס למצעדי סוף שנה בין השנים 2015–2016, והצליח להיכנס למצעד האלבומים החשוב ביותר הנקרא, בילבורד 200 ושם בשנת 2015 הגיע למקום ה-121, ובשת 2016 הגיע למקום ה-91. ב-23 בספטמבר יצא לאור הסינגל הראשון מן האלבום הנקרא, "Ex's & Oh's". תחילה לשיר יצאה תמונה לערוץ ה-Vevo של הזמרת אשר נכון ל-28 ביוני 2017, צברה למעלה מ-10 מיליון צפיות. לאחר כמה חודשים יצא הווידאו קליפ המלא אשר נכון ל-28 ביוני 2017, צבר למעלה מ-100 מיליון צפיות והוא הווידאו קליפ הנצפה ביותר של הזמרת. הסינגל מכר למעלה מ-3,000,000 עותקים בארצות הברית והצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 ולהפוך לאחד מהסינגלים הנשיים המצליחים ביותר לאותה שנה. לאחר ההצלחה העולמית שזכתה קינג עם הוצאת האלבום והסינגל הראשון, הוציאה קינג שני סינגלים נוספים מן האלבום הנקראים; "Under the Influence", ו-"America's Sweetheart" אשר זכו להצלחה בינונית בעולם, אך לא שיחזרו את הצלחת הסינגל הראשון. בין היתר, הוציאה את "Wild Love".
בשנת 2018, הוציאה את אלבומה השני, Shake the Spirit. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Shame" ו-"Baby Outlaw". בשנת 2021, הוציאה עם מירנדה למברט את "". בשנת 2022, הוציאה את הלהיט "Worth a Shot" בליווי וידאו קליפ נלווה, שצולם בסגנון המערב הפרוע.
משחק
בשנת 2009 שיחקה לצד אביה בקומדיה "דובדבן פרוע" בבימויה של דנה לוסטיג.
עודד בארי
עודד בארי (נולד בי"ד באייר תש"ח, 23 במאי 1948) הוא סופר, עורך, במאי, מורה למשחק ומחזאי ישראלי.
ביוגרפיה
בארי נולד וגדל בירושלים. כתב ספרים למבוגרים ולילדים ונוער.
בארי כתב עיבד וביים מחזות למבוגרים ולילדים הקים וניהל את תיאטרון הקומה השלישית ביפו. המקום פעל בקומה העליונה בבית משפחת בוסט במתחם הרובע ביפו (רחוב יפת 13) משנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80. ביתו, יולה בארי, היא מוזיקאית, זמרת ובמאית המתגוררת בניו יורק שם הובילה ב"הייב" (Hive), גראז' תיאטרון בבושוויק שבברוקלין, קבוצה של אמנים בתחומים שונים.
סטרז'ה צריי
סטרז'ה צריי או סטרז'ריה (ברומנית: Straja Țării או Străjeria) היה ארגון נוער בממלכת רומניה בין השנים 1935 ו-1940. משמעות השם הוא "משמר הארץ". קרול השני, מלך רומניה הקים ב-1935 את ארגון הנוער הזה על מנת לפגוע בהשפעה ההולכת וגדלה של התנועה הלגיונרית. חברי הארגון זכו לשם "străjeri" (שומרים) והמלך עצמו נחשב ל"שומר הראשי".
הארגון נבנה לפי הדגם של הנוער ההיטלראי ובאלילה וארגונים פשיסטיים אחרים. בארגון השתמשו בברכה גזורה מההצדעה הרומית.
את הארגון הנהיג למעשה תאופיל סידורוביץ', שנשא את התואר "ממלא מקום השומר הראשי". על פי הצו-חוק 3,445 מ-1937, כל הבנים בגלאי 7 עד 18 וכל הבנות בגילאי 7 עד 21 היו חייבים להצטרף לארגון. הבנים בגילאי 18 עד 21 היו צריכים להצטרף למסגרת קדם צבאית.
המצטרפים היו חייבים ב"אני מאמין" בן חמישה סעיפים:
ב-3 בדצמבר 1938 סטרז'ה צריי אורגנה מחדש וכללה בתוכה את כל ארגוני הנוער והילדים ברומניה ובכך פורקו למעשה כל הארגונים המתחרים, כולל תנועות הנוער והספורט היהודיות.
בקיץ 1940, כאשר רומניה אולצה לסגת מהחבלים בסרביה ובוקובינה, יחד עם הממשל הרומני עזבו גם פליטים רומנים רבים וסטרז'ה צריי גויס להושיט סיוע לפליטים. מאוחר יותר, כאשר יון אנטונסקו אילץ את קרול השני, מלך רומניה לפרוש והוקמה הממשלה הלגיונרית, פורקה סטרז'ה צריי ונכסיה הועברו לתנועה הלגיונרית. בעת פירוקה היו בסטרז'ה צריי ארבעה מיליוני חברים.
תורת המספרים האדיטיבית
התחום מוקדש בעיקרו לבחינת בעיות ישירות על המספרים השלמים, הבוחנות האם ניתן לבטא מספר טבעי על ידי סכום של מספרים מתת קבוצה של המספרים הטבעיים. שתי בעיות קלאסיות מסוג זה הן השערת גולדבך (שהיא ההשערה ש-2P מכיל את כל המספרים הזוגיים הגדולים משניים, כאשר P הוא קבוצת הראשוניים ) ובעיית וארינג (ששואלת כמה איברים מסוג מסוים (חזקות), צריך בשביל לבטא כל מספר טבעי).
רבות מהבעיות הללו נלמדות באמצעות כלים משיטת המעגל של הארדי-ליטלווד ומשיטות נפה. לדוגמה, וינוגרדוב הוכיח שכל מספר אי זוגי גדול מספיק הוא סכום של שלושה ראשוניים, ולכן כל מספר זוגי גדול מספיק הוא סכום של ארבעה ראשוניים. הילברט הוכיח כי עבור כל מספר שלם k > 1, כל מספר שלם לא שלילי הוא סכום של מספר מוגבל של k -th חזקות.
צפיפות שנירלמן, אף היא כלי מרכזי בבעיות בתורת המספרים האדיטיבית.
קישורים חיצוניים
"Additive number theory", Encyclopedia of Mathematics, EMS Press, 2001 [1994] *
Weisstein, Eric W. "Additive Number Theory". MathWorld. *
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים
הוועדה הלאומית לטיפול במגורשים (בהונגרית: DEGOB - Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság) היה ארגון סיוע יהודי-הונגרי, כלומר הוועד הלאומי למגורשים (DEGOB) שרשם את סיפוריהם האישיים של כ-5000 ניצולי שואה הונגרים בשנים 1945–1946. הטקסט המלא (בעיקר בהונגרית) והתמונות הסרוקות של יותר מ-3500 הפרוטוקולים ניתן למצוא כיום בצורה מקוונת. זהו מאגר המקוון הגדול ביותר בעולם ועדות השואה המקוונת הנרחבת ביותר. בשנת 2006 התחיל תרגום המסמכים לאנגלית.
היסטוריה
הוועדה הוקמה במרץ 1945 בבודפשט וכלשונו של אחד ממנהיגי הארגון שקם:
"זה התחיל כאשר אנשים צצו מחדש מהמרתפים האפלים, מהמקלטים וממקומות מסתור המאולתרים ... זה התחיל בקור בוקר חורפי שבו ניתן היה לצאת לאור היום ולשאוף את אוויר החופש ... ולראות בו זמנית את מידת ההרס הנורא. הסתכלתי מעבר להרס מסביב, על גושי הדירות הרוסים ועל הגופות הלא קבורות ששכבו בחצרות. ראשון המחשבות הופנה לעריכת חשבון של השורדים ורישום כל הנעדרים.... מה קרה לקרובי המשפחה שלנו, לאנשים הזקנים, לילדים, לבעלים ולנשים שהופרדו בידיהם של חיות האדם האכזריות, מה עלה בגורל הבתים המסודרים שלנו פעם? מחשבות אלה היו ואחריו החששות הבסיסיים שהוכתבו על ידי האינסטינקט לשרוד: איך ואיפה למצוא קיום, נעליים ובגדים, בית חדש עם ריהוט חיוני וציוד מטבח."
בחודשים הכאוטיים שלאחר השחרור לא היה שום ארגון מרכזי שהיה מסוגל לתאם את תחייתה ותקומתה מחדש של הקהילה היהודית שנותרה ולארגן חלוקה קוהרנטית של סיוע שהגיע משלושה מקורות עיקריים: הצלב האדום הבינלאומי, ועדת ההפצה המשותפת היהודית האמריקאית (Joint), והסוכנות היהודית של ארץ ישראל. כך קמה הוועדה הארצית לטיפול במגורשים ששרדו. מכיוון שכל הצדדים המעורבים היו מודעים לכך שהתנאים באותה תקופה לא היו מספקים כדי לשרת את צורכי הניצולים, הוקמה הוועדה הלאומית לסיוע יהודי (OZSSB) ב-31 באוגוסט 1945. הארגון שילב מספר קבוצות עצמאיות, שפעלו לעיתים קרובות במטרות צולבות. הג'וינט, שסיפק את הכספים הגדולים ביותר הכיר בארגון החדש כזרוע המבצעת של מאמץ הסיוע, כלומר הוא אישר לוועדה להשתמש בכספים הזמינים ולארגן שיקום של כמה שיותר אנשים וקהילות יהודיות. נכון ל-31 באוגוסט הוקם ונקלט באופן רשמי הארגון העצמאי: הוועדה הלאומית למגורשים (השם המלא היה: הוועדה הלאומית של יהודי הונגריה למגורשים ששרדו, DEGOB) בתוך המבנה הארגוני של ה- OZSSB.
הוועדה עסקה ב:
הפרוטוקולים
החל בתחילת קיץ 1945, מספר מגורשים שחזרו מהמחנות והתאחסנו בהוספיסים שנוהלו על ידי הוועדה הלאומית למגורשים (DEGOB) מסרו דין וחשבון שהיה קשור לקורותיהם בחודשים הקודמים. שיחות אלה הוקלטו (נרשמו) על ידי עובדי DEGOB. המסמך המוקדם ביותר השתמר מה-12 בדצמבר 1944. מטבע הדברים, עובדי DEGOB לא תמללו עדויות אלה כיוון שהארגון טרם קם, אך מאוחר יותר אלה הוצבו בין המסמכים כפרוטוקול 3659. באביב 1945, האגף המחוזי של התאחדות יהודי הונגריה הכינה מסמכים דומים שהפכו מאוחר יותר גם לחלק מהאוסף. הקלטת (רישום) פרוטוקולי DEGOB החלה רק במרכז בודפשט של DEGOB בתחילת הקיץ באותה השנה. העדות האחרונה נרשמה ב-13 באפריל 1946.
בית האבות של החברה קדישא
בית האבות של החברה קדישא (בהונגרית: Chevra Kadisa Aggok Menháza) היה בניין שנבנה על ידי החברה קדישא של הקהילה היהודית של פשט בסוף המאה ה-19 עבור קשישים יהודים. כיום פועלות בו המחלקות לרפואה פנימית שיקומית והמחלקה לחולים כרוניים של בית החולים רחוב אוז'וקי (Uzsoki Utcai Kórház) שהוא בית החולים להתמחות של הפקולטה לרפואה כללית של אוניברסיטת זמלווייס ברובע "זוגלו" (רובע 14 של בודפשט).
היסטוריה
האדריכל היהודי המפורסם מהמאה ה-19 וילמוש פרוינד תכנן את המרכז הרפואי הלאומי, (Országos Gyógyintézeti Központ) לשעבר "בית החולים ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט" בשנות ה-80 של המאה ה-19. לאחר מכן הוזמן על ידי החברה קדישא של פשט לבנות בניין בית אבות ברובע 14 של היום בבודפשט. הבניין גדול הממדים שנבנה בשנת 1892 הוא בניין ענק בסגנון אקלקטי. בתכנון הבניין צפה לפני פרוינד כל הזמן הפונקציה שהמבנה היה צריך למלא. העיצוב של חזית הלבנים הגולמיות - כמו המכון הלאומי לחרשים-אילמים יהודים בכיכר בתלן, שתוכנן גם הוא על ידי פרוינד - מכיל אלמנטים נאו-רנסאנסיים ונאו-רומנסקיים. הבניין היה במקור בן קומה אחת, בשנת 1926 הוא הורחב בשנייה. כל החלונות הם בסגירה מעגלית למעלה, הבניין משדר קצב מאוזן ומחולק לשני אגפים ורדיקל מרכזי. לבניין כניסה ראשית עם עיצוב מקושת המחולק לשני צדדים על ידי רדיקל מרכזי, על המדף הישר בחלק העליון יש כיתוב בעברית ובהונגרית:
”אַל תַּשְׁלִיכֵנִי לְעֵת זִקְנָה כִּכְלוֹת כֹּחִי אַל תַּעַזְבֵנִי“ (תהילים ע'א, פסוק ט').
בבניין היה גם בית כנסת, שארון הקודש שלו היה בסגנון אדיקולה (אלמנט רומי הכולל זוג עמודים קטנים וגמלון קטן מעליהם היוצרים נישה בקיר אטום. זה משמש כקישוט, כמקדש קטן בתוך מקדש גדול כאלמנט של עיצוב פנים). הארון נתמך על ידי שני עמודים, ומעל המדף העליון הוצבו שני לוחות הברית. הוצב גם חלון ורדים גבוה מעליו ומגן דוד בתוכו בעל ממדים גדולים. בימת בית הכנסת הוצבה קרוב לארון הקודש.
המוסד הולאם לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 וכיום פועל כשתי מחלקות: האחת לרפואה פנימית שיקומית ושנייה המחלקה לחולים כרוניים של בית החולים רחוב אוז'וקי. הבניין הוא בניין שמור על פי חוק.
קלוב אולימפיה
המועדון נוסד ב-25 ביולי 1902 על ידי חבורה של פרגוואים צעירים, והרעיון לשמו הגיע מראש החבורה המייסדת וויליאם פאטס, הולנדי שהתיישב בפרגוואי, הנחשב ל"אבי הכדורגל הפרגוואי" בשל כך שהביא את הענף למדינה ועודד את התפתחותו.
המועדון מחזיק בשיא אליפויות פרגוואי, 40 במספר, שש מתוכן ברציפות, בין השנים 1978 ו-1983. המועדון הוא היחיד בפרגוואי שזכה בתואר בינלאומי כלשהו, וברשימת הישגיו שמונה תארים כאלה, בתוכם הגביע הביניבשתי - פעם אחת - וגביע ליברטדורס - 3 פעמים. הוא נחשב על ידי פיפ"א לאחד המועדונים "הקלאסיים" בעולם.
ב-1979, בהובלתו של המאמן לואיס קוביז'ה, זכה המועדון בטרבל בינלאומי: גביע ליברטדורס (ניצחה את בוקה ג'וניורס הארגנטינאית בגמר), הגביע הביניבשתי (גברה בגמר על מאלמה השוודית), וגביע אינטראמריקנה. הישג יוצא דופן נוסף היה ב-1990, שוב תחת פיקודו של המאמן קוביז'ה, כשהמועדון זכה בגביע ליברטדורס (לאחר ניצחון בגמר על ברצלונה מאקוודור) ובסופרקופה סודאמריקנה (ניצחה בגמר את נסיונל מאורוגוואי), ועל כן הוענק לו אוטומטית, ללא משחק, גביע הרקופה סודאמריקנה (הסופר קאפ הדרום אמריקאי). את רשימת התארים הבינלאומיים משלימים גביע ליברטדורס 2002 עם המאמן נרי פומפידו וגביע רקופה סודאמריקנה 2003 (שוב עם קוביז'ה, שגם הוביל אותה במהלך השנים לעשר אליפויות מקומיות).
משחקי הדרבי בין אולימפיה וסרו פורטניו, שתי הקבוצות הפופולריות ביותר במדינה, נחשבים ל"סופר קלאסיקו של הכדורגל הפרגוואי". הדרבי מול קלוב גוארני נקרא ה"קלאסיקו מאס אנייחו" (הקלאסיקו הכי ישן), והדרבי מול ליברטד - ה"קלאסיקו בלנקו אי נגרו" (הקלאסיקו הלבן ושחור).
תארים
לאומיים
בינלאומיים
Like a Virgin (שיר)
Like a Virgin (בעברית: כמו בתולה) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. השיר יצא לאור ב-6 בנובמבר 1984 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של מדונה, Like a Virgin. השיר הופיע באלבומי אוסף נוספים של מדונה, The Immaculate Collection, שיצא בשנת 1990 ו-Celebration שיצא בשנת 2009.
השיר זכה לביקורות חיוביות והגיע למקומות גבוהים במצעדים רבים. "Like a Virgin" הוא הסינגל הראשון של מדונה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. הווידאו קליפ השיר בוים על ידי במאית הווידאו קליפים מרי למברט. וירד אל ינקוביק ביצע גרסה פארודית של השיר בשם "Like a Surgeon". השיר זכה בפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
רואנוק (וירג'יניה)
רואנוק (באנגלית: Roanoke) היא עיר עצמאית במדינת וירג'יניה בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר רואנוק בחלקה הדרום-מערבי של וירג'יניה. בעיר מתגוררים כ-100,000 תושבים (נכון ל-2020), ובמטרופולין של העיר מתגוררים 308,707 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
רואנוק נוסדה כעיירה ב-1852 תחת השם "ביג ליק". תוך זמן קצר נוסדה מסילת רכבת שעברה בה והעלתה מעט את חשיבותה.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 הרכבות אמנם הפסיקו לפקוד את העיר, אך כלכלתה כבר לא הסתמכה עליהן באופן משמעותי.
כלכלה
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תעשייה, ויש מפעלים רבים באזורי הפרוורים שלה. חברת הרכבות נורפוק אנד וסטרן, שבסיסה היה ברואנוק, אוחדה לתוך חברת הרכבות נורפוק סאות'רן (Norfolk Southern Railway), שעדיין יש לה מרכזי משנה בעיר.
תחבורה
בעיר עוברת שלוחה 581 של הכביש הבין-מדינתי 81, העובר בקרבת העיר ומקשר בין המדינות ניו יורק וטנסי.
ויצו ארגנטינה (OSFA)
ייסוד ושנים ראשונות
ב-30 באוגוסט 1926 נוסד בבואנוס איירס ארגון נשים ציוני המסונף לארגון ויצו העולמי, שהוקם בלונדון בשנת 1920. אז התקיימה חלוקה מעשית ורעיונית בין הנהלת "הגלות" ברשות ויצו לונדון והנהלת "ארץ ישראל" היושבת בפלשתינה. על פי המסופר בכתבה בעלון החדשות של ויצו לונדון שכותרתה "Untouched South America", גב' אידה בן-ציון, אשתו של שליח קרן היסוד, שכנעה נשים יהודיות במדינות אמריקה הלטינית להתאגד למען האישה והילד בפלשתינה ותוך כדי כך היא עזרה להחיות את רוח היהדות במדינות אלה. פדרציית ארגנטינה נוסדה בהשראת בן-ציון ובהשראת הסיסמה "האישה בגולה עובדת יד ביד עם האישה היהודייה בארץ ישראל ולמען אותן מטרות: עזרה לאישה ולילד והדרכת האישה היהודייה במקורות התרבות והמסורת היהודית". בשנת 1939 נאלצה הפדרציה הארגנטינית לשנות את שמה עקב תקנה שאסרה על ארגונים מקומיים להיקרא בשמות בשפה שאינה ספרדית. השם WIZO הוחלף ל- O.S.F.A (ארגון ציוני נשי ארגנטיני). במשך הזמן נוסדו מרכזי ויצו רבים בכל רחבי ארגנטינה, ובשנות החמישים המרכזים התאגדו תחת הנהלות אזוריות. כמו במרבית הארגונים היהודיים בארגנטינה, שרוב חבריו מוצאם במזרח אירופה, הפעילות התנהלה ביידיש ובספרדית, גורם שהקשה על הצטרפותן של נשים שלא היו ממוצא מזרח-אירופי. בשנת 1946, כדי להגביר את השתתפותן של נשים מכל העדות בפעילות הציונית, הוקמו בבואנוס איירס מרכז ויצו ספרדי ומרכז ויצו גרמני.
כמו ארגוני הנשים האחרים שנוסדו בארגנטינה במחצית הראשונה של המאה העשרים, גם ארגון ויצו נשען במשך השנים על התכונות והכישורים המאפיינים נשים בספרה הביתית. העשייה הרבה שאפיינה את ארגון ויצו בארגנטינה מאז היווסדו משתקפת בחומרים ארכיוניים ובפרסומים רבים.
הסיוע של פדרציית ויצו ארגנטינה לחלוצה בארץ ישראל החל למעשה כבר בשנת 1927, השנה הראשונה לפעילות הפדרציה, כאשר נשות ויצו ארגנטינה קיבלו עליהן את התמיכה בחווה החקלאית לנשים שנוסדה בעפולה, אשר לימים הפכה לבית כפר הנוער ויצו ניר העמק. בכך שילבו הנשים ידיים עם חברותיהן בוויצ"ו העולמית, אשר ראו צורך לתמוך בנשים שהתיישבו בפלשתינה, לא בדרך של פילנתרופיה אלא באמצעות עזרה בהקמת חוות חקלאיות ובתי ספר, כדי להכין את הנשים לעבודה יצרנית לקראת המדינה העתידה לקום.
פעילות סביב הקמת מדינת ישראל
ויצו ארגנטינה פעלה באופן בשנים שלפני קום מדינת ישראל. פעילות זו השתלבה בפעילות הציונית האינטנסיבית שהתקיימה בארגנטינה באותן שנים.
פעילות הארגון עד היום
ויצו ארגנטינה פועלת לרווחתם של נשים וילדים במדינת ישראל ובארגנטינה. באמצעות מיזמיה, ויצו ארגנטינה פועלת לשיפור חייהם של ילדים ונשים בישראל אך גם להעצמה של נשים בקהילה היהודית בארגנטינה.
ברטה וו. דה גרצ'ונוף
ברטה וו. דה גרצ'ונוף Berta de Gerchunoff עשתה דרך ארוכה בארגון ויצו ארגנטינה החל משנת 1933. היא סייע ביצירת סניפי ויצו ברחבי אמריקה הלטינית. היא נבחרה לנשיאת ארגון ויצו ארגנטינה במהלך הקונגרס של שנת 1936. היא כיהנה כנשיאה עד שנת 1948. היא מלתה בהצלחה תפקידים נוספים. שמה מופיע פעמים רבות בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל ועצים רבים נשתלו על שמה כעדות להערכה הרבה מצד חברותיה לארגון וחברי הקהילה היהודית בארגנטינה.
גמישות (אנטומיה)
גמישות גופנית (Flexibility) היא היכולת של המפרק ושל השרירים המקיפים אותו לנוע בחופשיות במלוא טווח התנועה בלי לגרום לגוף כאב, נזקים או פציעות. הגמישות מושפעת ממבנה העצמות וממבנה הרקמות הקיימות במפרק ובעיקר מתפקוד מערכת העצבים. גורמים נוספים משפיעים על רמת הגמישות של המפרקים, כגון: מין, גיל, משקל, גנטיקה וכן אורח החיים. גם רמת העייפות משפיעה על הגמישות.
טווח התנועה במפרקים משתנה מאדם לאדם, והוא נמדד במעלות או בסנטימטרים, גמישות היא מרכיב חשוב באימוני הכושר הגופני.
מקובל להבחין בין סוגי גמישות שונים: גמישות סטטית, גמישות דינמית וגמישות סטטית-פסיבית.
חשיבות הגמישות
לגמישות תפקיד חשוב באימוני הכושר הגופני בפרט, ובספורט בכלל. לגמישות הגוף יש חשיבות רבה משום שהיא משפיעה על בריאות האדם, על כושרו הגופני ועל איכות חייו.
הגמישות משפיעה לטובה על מערכת הנשימה, על בריאות עמוד השדרה, על מערכת העצבים ועל פעילות המעיים והיא מפחיתה הצטברות פסולת במפרקים. הגמישות מונעת ליקויי יציבות ומאפשרת לאזן את הגוף במנח הנכון לו.
ברוס ספנס
ברוס ספנס (באנגלית: Bruce Spence; נולד ב-17 בספטמבר 1945) הוא שחקן ומדבב ניו זילנדי-אוסטרלי. ידוע בעיקר כשחקן אופי במגוון סרטים.
ביוגרפיה
הוא נולד בספטמבר 1945 באוקלנד בניו זילנד והתחנך בתיכון הנדרסון באוקלנד, אותו סיים בשנת 1963. לברוס שני אחים קטנים, ביל ורוס, אשר הקימו את מפעל יינות מטואה (Matua Wines).
הוא החל להופיע ב-1971 בסרט חסידה בתור "גהראם סטורק וולאס" (עליו זכה בפרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה לשחקן הראשי הטוב ביותר) ולאורך השנים השתתף במגוון סרטים, לרוב בתפקידי אופי קטנים.
הוא ידוע בעיקר כשחקן של קפטן גירו במקס הלוחם בדרכים, ג'דדיה הטייס במקס הזועם וכיפת הרעם, ובתור המכשף "זדיקוס (זד) זול זוראנדר" באגדת המחפש, המבוססת על ספרי חרב האמת של טרי גודקיינד. הוא זכרו ביותר בור "הפה של סאורון" בשר הטבעות: שיבת המלך, איש הרכבת במטריקס רבולושנס, טיון מדון במלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' ואת המושל דיקס בשודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר. דיבב את פרופסור באקסטר בסרט המפקח גאדג'ט 2 ואת צ'ום, עמלץ מאקו בסרט מוצאים את נמו.
גמישות (אנטומיה)
חשיבות הגמישות
אימון לשיפור הגמישות הוא האימון הפחות מוערך במשטר האימונים בחדרי הכושר, על אף תרומתו בהיבט הבריאותי.
בחלק מענפי הספורט, הגמישות מאפשרת תנועתיות רבה יותר ולעיתים חשובה לזריזות. הודות להגדלת טווח תנועת המפרק משתפרת יכולת הביצוע בעת פעילות ספורטיבית. אנשים המשתתפים בספורט תחרותי יכולים להשיג באמצעות אימוני גמישות אפקט מאזן.
כאשר אנו מודעים לגוף, אימוני גמישות עשויים להרגיע את קבוצת השרירים הנמתחת. כמו כן הגמישות מסייעת להפחתת כאבים שמופיעים לאחר פעילות גופנית מאומצת באמצעות מתיחות שונות לפני הפעילות ואחריה. תרגול חוזר של מתיחות ישפר את טווח התנועה.
בנוסף לכך הגמישות מונעת התכווצויות לאחר אימוני כוח הגורמים לשרירים להתקצר ומאפשרת ביצוע טכני נכון ובריא יותר של תרגילים.
דרכים לשיפור הגמישות
גמישות ואלסטיות מושפעות ממרכיב גנטי, והן שונות מאדם לאדם. גמישות בשריר מסוים לא מחייבת גמישות גם בשריר אחר. אף על פי שהגמישות היא מולדת ומושפעת מנתונים גנטים, ניתן לשפרה בכמה שיטות. הדרך העיקרית לשיפור הגמישות היא על ידי תרגילי מתיחות. המונח "מתיחה" משמעותו התארכות השריר על ידי הפעלת כוח. הפעלת הכוח גורמת לשינוי ביכולת השרירים להימתח ומשפרת את טווח התנועה של המפרקים. מומלץ לבצע מתיחות כאשר טמפרטורת הגוף גבוהה, היות שבמצב זה רמת האלסטין בשריר גבוהה. בענפי ספורט שונים ובייחוד בענף ההתעמלות, הספורטאים נדרשים לגמישות רבה, ולכן מבצעים תרגילי מתיחות רבים. המתיחות תורמות להפחתה או למניעת הכאבים והפציעות האפשריות אחרי אימון, שכן הכאבים מופיעים 24 שעות לאחר האימון ומגיעים לשיאם 48 שעות לאחר האימון.
כדי לשכלל את גמישות המפרקים מומלץ לבצע תרגילי מתיחות מסוגים שונים על ידי הפעלת איבר בגוף עם או ללא עזרת גורם חיצוני.
נהוג להבחין בין המתיחות השונות לפי מספר קריטריונים: מתיחות המבוצעות עצמאית או על ידי כוח חיצוני (אקטיביות/פסיביות) ומתיחות עם תנועה וללא תנועה (דינמיות/סטטיות).
שיטות המתיחה הנפוצות ביותר הן מתיחה אקטיבית, מתיחה פסיבית, מתיחה בליסטית, מתיחה דינמית, מתיחה סטטית ומתיחות בשיטת ה –PNF.
גמישות יתר מפרקית
גמישות יתר מפרקית (Hypermobility of the joints) היא היכולת לבצע תנועות במפרק בטווח רחב מהנורמה. לרוב גמישות יתר אינה מלווה בסימפטומים. עם זאת, כאשר המפרקים אינם מיוצבים ומופיעים סימפטומים, ייתכן ומדובר בתסמונת גמישות יתר.
גמישות יתר ניכרת בעיקר בקרב ילדים. גמישות יתר אצל תינוקות משפיעה על ההתפתחות ביסודות התנועה. אנשים הסובלים מגמישות יתר מאופיינים על ידי תנועתיות בטווחים גדולים במפרקים. גמישות יתר מפרקית לעיתים מלווה בקיצור השרירים. על-מנת לייצב את המפרקים ואת הגוף בתנוחות השונות השרירים מתקצרים. גמישות יתר מעלה שכיחות לפציעות מערכת שריר השלד. את גמישות היתר ניתן לשפר באמצעות טיפול. חיזוק השרירים אשר מייצבים את המפרק על ידי פעילות גופנית מובנית ומודעות ליציבה נכונה ובריאה עשויים לשפר את גמישות היתר, עם זאת לא ניתן לשנות את טווחי התנועה של המפרקים, והאלסטיות שלהם נשמרת גם לאחר הטיפול.
ג'ו הק
ג'ו הק (באנגלית: Joe Heck; נולד ב-30 באוקטובר 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי ובריגדיר גנרל בצבא ארצות הברית. כיהן כנציג מחוז מס' 3 של נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
הק נולד בשכונת ג'מייקה בניו יורק. ב-1984 סיים תואר ראשון בלימודי בחינוך לבריאות באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. ב-1988 סיים לימודי אוסטאופתיה בקולג' לרפואה אוסטאופתית בפילדלפיה. ב-1992 סיים התמחות ברפואת חירום במרכז הרפואי אלברט שוויצר בפילדלפיה. שימש חבר סגל באוניברסיטת טורו, בקולג' הקהילתי של דרום נבדה ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נבדה בלאס וגאס. כמו כן שימש חבר סגל באוניברסיטת לובשי המדים במרילנד.
בשנים 2004 עד 2008 ייצג את המחוז החמישי של נבדה בסנאט המדינתי. בנובמבר 2010 נבחר לנציג המחוז השלישי של נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא ניצח בבחירות את חברת הקונגרס המכהנת מהמפלגה הדמוקרטית ברוב זעום. ב-2012 נבחר לכהונה נוספת ברוב של 50% מול 43%. הוא מכהן בבית הנבחרים בוועדת שירותי הביטחון וכיו"ר ועדת המשנה לאנשי כוחות הביטחון. כמו כן הוא חבר בוועדת החינוך והעבודה ובוועדת המודיעין. הוא חבר בין השאר בשדולת בית הנבחרים למען ישראל ובשדולת הרופאים.
ביולי 2015 הודיע כי בכוונתו להתמודד לבחירות לסנאט של ארצות הברית על המושב המתפנה של הארי ריד. בבחירות שנערכו בנובמבר 2016 הפסיד למועמדת המפלגה הדמוקרטית קתרין קורטז מסטו.
הק נשוי ואב לשלושה. הוא נוצרי קתולי באמונתו וחבר אגודת אבירי קולומבוס.
צ'רי מורגה
צ'רי לורנס מורגה (באנגלית: Cherríe Lawrence Moraga; נולדה ב-25 בספטמבר 1952, ארצות הברית) היא מחזאית, משוררת וכותבת מסות, המגדירה את עצמה כלסבית, פמיניסטית ופעילה חברתית צ'יקאנה. תחומי העניין המרכזיים שלה הם הצמתים של מגדר, מיניות וגזע ובמיוחד יצירה תרבותית של נשים של צבע. בעבודתה היא אורגת שירה, פרוזה וכתיבת זיכרונות. כמו כן, מורגה מלמדת כתיבה יצירתית, עוסקת בתיאטרון צ'יקאנו-לטינו, מלמדת לימודי ילידים, כותבת מחזות ועוד.
השנים הראשונות
צ'רי מורגה נולדה בשם צ'רילורנס, כבת תערובת לאמה, אלווירה מורגה, אמריקאית ממוצא מקסיקני (נולדה בקליפורניה ב-1914) ולאביה ג'וזף לורנס, קנדי-אמריקאי (נולד בסן-פרנסיסקו ב-1926), שבא ממשפחה קטנה ו"אומץ" על ידי הצד המקסיקני של המשפחה. אביה שנולד כבן למשפחת סלאטר אימץ את שם משפחתו של אביו החורג, לורנס (Lawrence). מאוחר יותר, בסוף שנות ה-70, היא אימצה את שם המשפחה של אמה, מורגה, מכיוון שלורנס לא היה אפילו השם האמיתי של אביה וגם מפני שהקשר למשפחת אמה היה חזק בהרבה ואלה היו הקשרים שאיתם הייתה מזוהה. היא שמרה על השם לורנס כשם אמצעי.
מורגה נולדה בוויטייר, קליפורניה וחיה עם משפחתה במזרח לוס אנג'לס בשכנות לסבתה, אֵם אמה (שמוצאה בסונורה שבמקסיקו), ובקרבת בני משפחה רבים נוספים. הזהות והזיקה וכן עבודתה ויצירתה, של מורגה מושפעות במידה רבה ממשפחתה המורחבת ובעיקר מאמה שהייתה דמות חזקה ומספרת סיפורים מוכשרת, אף על פי שלא ידעה לקרוא ולכתוב היטב. היא כותבת "לקחתי את חייה של אמי לתוך לבי". היא אומרת שהתחושה שהנפש שלה באה מהאהבה של אמה, דודותיה אחייניה ושאר בני המשפחה המורחבת הכוללת מאות אנשים.
זהות צ'יקאנה
זהותה של מורגה מושפעת במידה רבה מהיותה בת תערובת לאב לבן ולאם ממוצא מקסיקני. במאמרה "La Guera" (שמשמעותו: בהירת העור) שהופיע בספרה This Bridge Called My Back היא אומרת: "מהי האחריות שלי כלפי השורשים שלי, הן הלבנים והן החומים? כלפי דוברי אנגלית ודוברי ספרדית? אני אישה עם רגל כאן ורגל שם ואני מסרבת לפיצול בין שני העולמות. אני חשה צורך בדיאלוג". היא הבינה שלעורה הבהיר יש ערך במשפחתה וזאת הסיבה שבגללה היא נחשבה בעיני הסביבה לחכמה יותר. עם זאת, היה כל הזמן מעין חשד שהיא 'תבגוד' במקסיקניות שלה. אך כל מה שרצתה זה להיות כמו שאר בני משפחתה. "רק רציתי להיות חוּמה". עבור אמה, המשמעות של להיות צ'יקאנה היא להיות "פחות" ולכן דחפה את ילדיה להיות "יותר אמריקאים" באמצעות השכלה ועבודה קשה, על מנת להחלץ מעוני ומנבערות. זאת מפני שלדעתה ככל שיצליחו ביעילות רבה יותר להיות חלק מ"העולם-הלבן" עתידם יהיה מובטח והיא קיבלה עידוד ממשפחתה להזדהות עם הזרם המרכזי. מורגה ובני דורה הצ'יקאנים היו דור ראשון של לומדים והראשונים מתוכם שיצאו ללימודים גבוהים.
זהות לסבית
הזהות שממנה לא יכלה להימלט הייתה הזהות הלסבית. ההכרה בלסביות שלה גרמה לה להבין שיש לה זהות שאינה קשורה לצבע העור. היא ידעה שהיא 'שונה' מגיל צעיר מאוד וכבר בגיל 11 הבינה שהיא נמשכת לנשים וזה הפחיד אותה מאוד. מורגה מספרת שחשבה ששוכנים בה שדיםוהרגישה שהיא חוטאת, מכיוון שלכנסייה הייתה עמדה נוקשה לגבי חטא ההומוסקסואליות. כתוצאה מכך היו לה סיוטים רבים במהלך שנות ההתבגרות. בזמן הלימודים בבית ספר התיכון היא הדחיקה את נושא המיניות שלה אך לאחר שחוותה יחסים הטרוסקסואליים היא הבינה שהיא לסבית. באותה תקופה היא פחדה שהחשיפה תגרום לה לאבד את כל משפחתה.
לאחר שמורגה סיימה את המכללה והתחילה להיות פעילה מבחינה מינית, היא נחשפה לראשונה כלסבית בפני אמה, כי לא יכלה להכחיש ולהסתיר את זה יותר. היא אף פעם לא שמעה את המילים צ'יקאנה ולסבית באותו משפט, אלא כביטוי גנאי, לכן כשכתבה את זה כדי לתאר את עצמה היא חשבה שהיא הולכת לגיהנום למרות הפחד שלה לספר והקושי של אמה לשמוע את הגילוי, היא קיבלה אותה. היא כותבת: "מגע של אישה הסעיר את דמי. אלוהים אף פעם לא סלח לי, אבל אמי סלחה". חשיפת הסוד גרמה לה לתחושת שחרור גדולה ואפשרה לה לראשונה לכתוב ללא סודות. ברגע שהיא הצליחה לגשר על הפער בין המשפחה שלה ובין מי שהיא אמורה להיות, היא הרגישה שהיא יכולה להתחיל לעשות דברים בעלי משמעות בחייה.
תודעה פוליטית
רק לאחר שמורגה נחשפה כלסבית היא התחילה לקשר בין זה לבין צורות אחרות של דיכוי, כולל הזכות שלה להיות צ'יקאנה. לדבריה, צ'יקאנה הוא מושג פוליטי. זוהי תנועה של אמריקאים ממוצא מקסיקני שמצהירים על זכותם לחיות בארצות הברית. התנועה הצ'יקאנית עלתה יחד עם תנועות לשחרור השחורים והתנועות לזכויות נשים בארצות הברית באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. זמן קצר אחרי שסיימה את לימודיה במכללה בלוס אנג'לס היא הבינה שהסיבה עיקרית לניכור המוחלט ולפחד שלה מפני בני כיתתה היה מושרש תחת מעמד ותרבות. אחרי שהזדהתה כלסבית ונוצר בינה לבין אמה קשר אוהד, היא החלה להבין את הדיכוי של אמה בשל היותה עניה, חסרת השכלה וצ'יקאנה. היא נבהלה כשהבינה שהפנימה את אותה גזענות ואת תחושת הנחיתות המעמדית, כשאובייקט הדיכוי אינו נמצא מחוצה לה, אלא מתחת לעור שלה לטענתה, אי אפשר להבין בעיות של סקסיזם וגזענות מנקודת מבט תאורטית בלבד, אפשר להבין אותן רק דרך החוויה האישית של הדיכוי.
תודעה פמיניסטית
התודעה הפמיניסטית של מורגה התפתחה בשנותיה המוקדמות בתוך החוויה המשפחתית, כשראתה "את הנשים עובדות ללא הרף והגברים מתנהגים כמו מלכים". היא ראתה את ההבדל הגדול בין החופש של הגברים לעומת הנשים. "רציתי להיות כמו אח שלי, שהיה יכול לעשות כל מה שבא לו". אבל דווקא אחותה היא זו שהציגה לראשונה בפניה את הרעיון הפמיניסטי כשהכירה לה את ספרה של בטי פרידן: "המסתורין הנשי".
דרך המעורבות בתנועת הנשים מורגה התחילה להבין כיצד גזענות ואפליה מעמדית וגם הדיכוי שלה כאישה, פועלים בתוך ההקשר התרבותי הספציפי. "לנו הנשים יש את אותו סיוט, כי כל אחת מאיתנו היא גם מדוכאת וגם מדכאת. אנחנו פוחדות לראות כיצד הכשלנו אחת את השנייה ואיך הפנמנו את הערכים של המדכא לתוך ליבנו והפנינו אותם כנגד עצמנו וכנגד כל אחת מאיתנו". לראשונה הבינה מורגה באופן עמוק ש"דיכוי הוא לא עניין אינדיבידואלי, אלא ממוסד". כשהתחילה ללמוד פמיניזם היא הבינה שהפמיניזם הלבן לא מייצג אותה וזה הביא אותה לחפש זרם פמיניסטי שייצג גם נשים של צבע.
השכלה, עבודה וכתיבה
מורגה סיימה לימודי תואר ראשון בספרות אנגלית בשנת 1974 במכללת "Immaculate Heart College" בלוס אנג'לס, קליפורניה והתחילה לעבוד כמורה בארגון שנקרא Break Away, בית ספר חופשי לנשים. לאחר מכן הצטרפה לארגון כותבות פמיניסטיות (Feminist Writers Guild), שם פגשה את גלוריה אנזלדואה והתחילה את כתיבתה. בסן פרנסיסקו היא פגשה נשים רבות שתרמו להשכלתה הפמיניסטית שהתפתחה סביב הנושא התרבותי. בשנים 1977–1980 היא עבדה עם אנזלדואה בברקלי ובסן פרנסיסקו. בשנים אלו היא גם למדה לימודי נשים וכתיבה פמיניסטית לתואר שני באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט (San Francisco State University) והעמיקה את השכלתה הפמיניסטית.
ב-1979 התחילה מורגה לעבוד עם אנזלדואה על כתיבת הספר This Bridge Called My Back: Writings by Radical Women of Color, שהוגש כעבודת מאסטר לתואר השני ספר זה שפורסם לראשונה בשנת 1981 יצא לאור שוב, לאחר 35 שנים, בשנת 2015, והוא המפורסם ביותר מבין עבודותיה. מורגה מתארת את ספרה כ"זהו מפגש מורכב של זהויות - גזע, מעמד, מגדר ומיניות - שהם חלק ממערכת הדיכוי והשחרור של נשים של צבע". העבודה על הספר הייתה בעלת משמעות עבור מורגה, בביסוס הזהות שלה. עם פרסומו, הספר השפיע באופן משמעותי על מספר תחומים, במיוחד על תחום לימודי הנשים, בזכות ההצעה להתבוננות מחודשת על השיח הלבן וההטרוסקסואלי של הפמיניזם, והפנה תשומת לב לנשים כהות-עור בתוך התנועה הפמיניסטית. הספר יצא בהוצאת "Kitchen Table Press", ההוצאה העצמאית הראשונה של נשים של צבע. המונח "נשים של צבע" (Women of Color)פותח בשנת 79–1978 על ידי הנשים שהשתתפו בכתיבת הספר ומטרתו הייתה ליצור הבחנה בין הנשים הלבנות לבין נשים בנות המיעוטים השונים בארצות הברית; נשים שמוצאן מאמריקה-הלטינית, נשים שחורות, אסייתיות ועוד.
לאחר שהות של שלוש שנים בניו יורק מורגה חזרה לקליפורניה מסיבות אישיות ופוליטיות. היא הרגישה שכדי לקדם את עבודת המחזאות היא חייבת להיות בסביבת קהילת הצ'יקאנה. בשנות ה-90 של המאה ה-20, מורגה הרחיבה את פעילותה והפנתה את האנרגיה היצירתית והחזון הפוליטי שלה לתחום התיאטרון וכתיבת מחזות, כולל התמחות של שש שנים בתיאטרון בראבה בסן פרנסיסקו. בכל עבודותיה של מורגה קיימת מחויבות מוחלטת להשמעת הקול הפמיניסטי והקולות הילידים והלהט"בים. הדמויות במחזותיה הן דמויות הלקוחות מחיי היום-יום של הקהילה שלה; צ'יקאנוס, עובדים-מהגרים, לסביות וילידים ורק לעיתים רחוקות דמויות מהזרם המרכזי. לדבריה, החשיבות של מחזות אלה היא "השיקוף של מורכבות החיים כפי שהם חווים אותה כבני אנוש".
בנוסף לעבודתה בסטנפורד מורגה היא גם אחת מהחברות המייסדות של "La Red Xicana Indígena", קבוצה תמיכה הפועלת בתחומי החינוך, התרבות וזכויות בינלאומיות ומקומיות של נשים וילידים. מורגה רואה את עצמה כמחויבת להמשך ההוראה של דור הצעיר וליצירת תחושת משפחה בקרב הקהילה הצ'יקאנית.ככותבת צ'יקאנית מורגה מגדירה שפה כנשק להעצמה וככלי כנגד דיכוי ואומרת שהיא כותבת כנגד שתיקה וטאבו. לדבריה, המטרה בכתיבתה היא לרפא על ידי יצירת שינוי, אפילו קטן, בחשיבה של האנשים. כתיבתה של מורגה חוקרת את מורכבות היחסים שבין הזהות המינית והתרבותית שלה, ומנסה לחשוף את הדואליות והסתירות שטבועות במורשת הדו-תרבותית שלה, במדינה הטרוסקסואלית, פטריארכלית ואנגלוצנטרית. כמו כן היא עוסקת בפוליטיקה רדיקלית על מנת להתמודד מול ההשפעות המתמשכות של הקולוניאליזם. היא מקדישה את עצמה לחשיפת מה שהיא מזהה כארבעת הכוחות המשלבים דיכוי נשים כמוה: סקסיזם, גזענות, אפליה מעמדית והומופוביה. כתיבתה של מורגה אשר התמודדה עם נושאים של מגדר, מוצא אתני ומעמד ממשיכה להשתנות ולהפוך לביטוי הולך ומעמיק בנושאים אלו.
ספרים ופרסומים
ככותבת מסות פוליטיות וספרותיות פרסמה מורגה ספרים רבים ואוספים וזכתה בפרסים רבים על כתיבתה. ספרה Loving in the War Years: Lo Que Nunca Pasó Por Sus Labios שנחשב לקלסיקה של ספרות פמיניסטית-צ'יקאנית מאז פרסומו ב-1983. זוהי אנתולוגיה של שירים וקטעי פרוזה שבה היא מצהירה על היותה לסבית-צ'יקאנה ובין שאר נושאים הספר מתאר את התפתחותה הפוליטית של מורגה. ספרה The Last Generation שפורסם ב-1993 הוא עבודה אישית ופוליטית המדברת על הבנייה מגדרית, מיניות, גזע, אמנות, לאומיות ופוליטיקה של הישרדות. בשנת 1997 היא פרסמה את ספר הזיכרונות Waiting in the Wings: Portrait of Queer Motherhood. הספר מתעד התבוננות מורחבת של אמהות לסבית-צ'יקאנית. כמו כן הספר מתאר יחסים להט"בים, קתוליות מקסיקנית, טקסים אינדיאנים ועוד. ספרה A Xicana Codex of Changing Consciousness; Writings 2000-2010 יצא ב-2011 ונכון ל-2016 היא עוסקת בהשלמת ספר זיכרונות הנקרא The Native Country of My Heart.
מחזות והפקות תיאטרון
מורגה עובדת באזור סן פרנסיסקו ומחזותיה הוצגו ברחבי ארצות הברית. מחזותיה שזכו בפרסים כוללים את: Watsonville: Some Place Not Here ,Heroes and Saints, The Hungry Woman: A Mexican Medea. ההפקה של Heroes and Saints משנת 1992 זכתה בפרסים רבים על התסריט המקורי הטוב ביותר. המחזה Heart of the Earth הוא עיבוד של מורגה למחזה של פופול (וו Popol Vuh) על מיתוס הבריאה של תרבות המאיה. New Fire: To Put Things Right Again עלתה בשנת 2012 בתיאטרון בראבה בסן פרנסיסקו. בעבודה זו מורגה שיתפה פעולה עם האמנית החזותית סיליה הררה רודריגז ויותר משלושת אלפים איש חזו ביצירתן, רובם לא מהזרם המרכזי, אלא אנשים של צבע, להט"בים, ילידים ועוד. מורגה כתבה והעלתה מחזות נוספים וזכתה בפרסים רבים. המחזה Mathematics of Love זכה בפרס ויעלה בהצגת בכורה ב-2017 בסן פרנסיסקו.
מריאם נדגירה
מריאם נדגירה (באנגלית: Mariam Ndagire; נולדה ב-16 במאי 1971) היא זמרת, שחקנית, מחזאית, במאית קולנוע, ומפיקת סרטים אוגנדית.
תחילת דרכה
נדגירה נולדה בקמפלה, אוגנדה לשרה נאבוטו ונסיך הבוגאנדה, קיזיטו סגאמוונגה. אחרי לימודי בית ספר בקמפלה, סיימה תואר ראשון בשיווק באוניברסיטת מקררי ותואר נוסף מאותה אוניברסיטה במוזיקה, דרמה ומחול.
קריירה
נדגירה התחיל בתור שחקנית תיאטרון בקמפלה כשהייתה בתיכון, בגיל 15, ובהמשך, בשנת 1987, הצטרפה ללהקת התיאטרון המפורסמת של אומוגאווה נדוגווה, פנינים שחורות, שם נשארה עד 1993. במסגרת זו היא כיכבה במספר מחזות. בתקופה זו, כתבה בשיתוף את המחזה הראשון שלה שכותרתו "Engabo Y'addako". מאוחר יותר נדגירה, יחד עם קייטו לובוואמה ואהראף סימווגררה הקימו קבוצת תיאטרון, אנסמבל היהלומים, וביחד הם כתבו מספר מחזות. מאוחר יותר, נדגירה יסדה את התוכנית האוגנדית The Next Ugandan Music, מופע בסגנון "אמריקן איידול". היא גם פתחה סדנת הכשרה עבור יוצרי סרטים במרכז שהקימה, מרכז מריאם נדגירה לקולנוע ואמנויות הבמה, אשר מאפשר מקום ליוצרי קולנוע לפתח את העבודות שלהם. במהלך הקריירה שלה, עברה נדגירה מתיאטרון גם לטלוויזיה ולקולנוע, ואף מופיעה ומקליטה כזמרת.
התאחדות הכדורגל השוודית
התאחדות הכדורגל השוודית (בשוודית: Svenska Fotbollförbundet, או בקיצור SvFF) היא הגוף האחראי על הליגות השונות בשוודיה, בהן ליגת העל בכדורגל לגברים ולנשים (אלסונסקאן ודמאלסוונסקאן, בהתאמה), משחקי הגביע השונים, נבחרת שוודיה בכדורגל לגברים ונשים והנבחרות הצעירות. מקום מושבה של ההתאחדות לכדורגל הוא באצטדיון פרנדס ארנה שבסולנה, סטוקהולם. התאחדות הכדורגל השוודית היא חברה בארגונים פיפ"א ואופ"א, והיא המנהלת של 24 אזורי-הספורט השוודים (22 המחוזות + שתי הערים סטוקהולם וגטבורג הנפרדות).
Celebration
Celebration (בעברית: חגיגה) הוא אלבום הלהיטים השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא לאור ב-18 בספטמבר 2009. האלבום כולל 3 רצועות חדשות של מדונה, "Revolver" ו-"Celebration", שיצאו כסינגלים ו-"It's So Cool", שיצא כרצועת בונוס.
מייקל גוף
פרנסיס מייקל גוף (באנגלית: Francis Michael Gough; 23 בנובמבר 1916 – 17 במרץ 2011) היה שחקן אופי אנגלי שהופיע ביותר מ-150 סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. הוא מוכר מהופעותיו בסרטי האימה של חברת האמר, ומתפקידו בדמות אלפרד פניוורת' בארבעת הסרטים בסדרת סרטי באטמן של טים ברטון וג'ואל שומאכר.
ביוגרפיה
גוף נולד בקואלה לומפור שבפדרציית מדינות מלאיה (כיום מלזיה) להורים בריטים פרנסיס ברקלי גוף ופרנסס אטקינס. הוא התחנך בבית הספר רוז היל בטאנברידג' ולס, ובבית הספר דארהם. הוא המשיך ללמוד בקולג' החקלאי ויי שאותו עזב כדי ללמוד משחק באולד ויק. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה גוף סרבן מצפון, כמו ידידו פירת' בנברי. עם זאת נאלץ לשרת ביחידה לא לוחמת בליברפול.
קריירה
ב-1948 שיחק גוף לראשונה בסרט קולנוע ב-"Blanche Fury". בהמשך הרבה להופיע בטלוויזיה הבריטית. ב-1955 גילם את דמות אחד הרוצחים של דוכס קלרנס (ג'ון גילגוד) ואת אחד הנסיכים שבמצודה בסרטו של לורנס אוליבייה "ריצ'רד השלישי".
גוף נודע מהופעותיו בסרטי אימה בהם "דרקולה" (1958), "Horrors of the Black Museum" (1959), "קונגה" (1961), "פנטום האופרה" (1962), "Black Zoo" (1963), "טרוג" (1970), "The Corpse" (1971), "Horror Hospital" (1973), ובסרט "Satan's Slave" בבימויו של נורמן ג'יי וורן מ-1976. עוד השתתף בסרט הקומי "סודי ביותר!" (1984) לצדו של ואל קילמר, איתו הופיע בהמשך בסדרת סרטי "באטמן".
ב-1966 כיכב גוף בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתפקיד הנבל בסיפור "The Celestial Toymaker". ב-1983 הופיע שוב ב"דוקטור הו" בדמות חבר המועצה הדין בפרק "Arc of Infinity". ב-1965 שיחק בתפקיד ד"ר ארמסטרונג בפרק "The Cybernauts" בסדרה "הגומלים". בעונה שאחר כך גילם את המרגל הרוסי נוטסקי בפרק "The Correct Way to Kill". הוא הופיע בפרק בעונה הראשונה של הסדרה "קולדיץ" בדמות מייג'ור "וילי" שפר, סגן המפקד האלכוהוליסט של הקומנדנט (ברנרד הפטון). ב-1979 גילם את ראש הממשלה אנתוני אידן בסרט הטלוויזיה "Suez 1956" מאת איאן קרטיס. ב-1981 הופיע שוב עם לורנס אוליבייה בסדרת הטלוויזיה "חמדת ימים" (Brideshead Revisited) של חברת גרנדה, בתפקיד הרופא שמטפל בלורד מרצ'מיין הגוסס (אוליבייה). ב-1983 שיחק גוף בסדרה "המצודה" בדמות סר ג'נר האלידיי, ב-1985 גילם את לורד דלמיר בסרט "זיכרונות מאפריקה" ובתפקיד רב המרגלים של הקג"ב, אנדריי זורין, בסדרת הטלוויזיה "Sleepers".
ב-1989 החל גוף לגלם את אלפרד פניוורת' בסרט "באטמן" של טים ברטון, וב-1992 גילם את אותה דמות בסרט "באטמן חוזר". הוא שיחק באותו תפקיד גם ב-1994 בעיבוד הרדיופוני של "באטמן: נפילתו של אביר", ב-1995 בסרט "באטמן לנצח" וב-1997 בסרטו של ג'ואל שומאכר "באטמן ורובין". גוף היה אחד משני שחקנים שהופיעו בכל ארבעת סרטי באטמן של ברטון ושומאכר, השחקן השני היה פאט הינגל בתפקיד המפכ"ל גורדון. ב-1999 עבד גוף שוב עם ברטון בסרט "סליפי הולו" ובסרט "חתונת הרפאים". ב-2001 גילם שוב את דמותו של אלפרד בפרסומות לטלוויזיה עבור "OnStar". עוד הופיע גוף בשנת 1989 בפרסומות עבור "דיאט קוקה-קולה".
ב-1999 אחרי ששיחק בסרט "סליפי הולו" הוא פרש לגמלאות. אחר הופיע פעמיים נוספות, בשניהן להשתתף בסרטים של ברטון ב"חתונת הרפאים" בדיבוב הישיש גוטניקט, ובדמות הדודו בסרט "אליס בארץ הפלאות".
פרסים ומועמדויות
ב-1979 זכה גוף בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר (בתפקיד ראשי במחזה) על הופעתו במחזה "Bedroom Farce". ב-1988 היה מועמד לפרס טוני על הופעתו במחזה "Breaking the Code".
ב-1957 זכה גוף בפרס באפט"א לטלוויזיה, וב-1971 היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע על הופעתו בסרט "המקשר".
ב-1979 היה גוף מועמד לפרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזה על "Bedroom Farce", וב-1988 היה מועמד על משחקו ב-"Breaking the Code".
חיים אישיים
גוף היה נשוי ארבע פעמים. אשתו הראשונה הייתה דיאנה גרייבס לה היה נשוי מ-1940 עד לגירושיהם ב-1948. ב-1950 התחתן עם אנה אליזבת לאון, וב-1953 נולדה בתם אמה פרנסס. הם התגרשו ב-1964. אשתו השלישית הייתה השחקנית אנק וילס שגילמה את פולי המלווה של הדוקטור. השניים נפגשו בפעם הראשונה בסיור תיאטרון ב-1952, אבל ההיכרות הרשמית ביניהם נוצרה בצילומי הסרט "Candidate for Murder". גוף אימץ את בתה של וילס, פולי, וב-1965 נולד בנם המשותף ג'ספר.
גוף נפטר ב-17 במרץ 2011 בלונדון אחרי מאבק קצר במחלת הסרטן. גופתו נשרפה, נערך טקס זיכרון, ואפרו פוזר בים.
הוא הותיר אחריו את אשתו הרביעית, הנרייטה, בתו אמו ובניו סיימון (נשוי לשחקנית שרון גרני בתה של רייצ'ל גרני) וג'ספר.
פרויקט החפות
"פרויקט החפות" (באנגלית: Innocence Project) עמותה אמריקאית, הפועלת לזיכויים של אנשים חפים מפשע לאחר שהורשעו לשווא. הוכחת חפותם נעשית באמצעות מעבר מחדש על המקרה ועריכת סדרה של בדיקות DNA. בנוסף, הפרויקט מקדם רפורמות במערכת המשפט הפלילי לשם מניעת הרשעות שווא ועוולות עתידיות.
הארגון והקמתו
פרויקט החפות נוסד בשנת 1992 על ידי בארי שק ופיטר נויפלד, בבית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי שבניו יורק. הוא הפך לעמותה עצמאית ללא מטרות רווח בינואר 2003, תוך שמירה על קשרים מוסדיים עם קרדוזו. החל מספטמבר 2020, מנכ"לית פרויקט החפות היא כריסטינה סווארנס. נוסף על הקמת פרויקט החפות, בארי שק זכה לתשומת לב ציבורית באמצע שנות התשעים בזכות חלקו בצוות ההגנה של או ג'יי סימפסון במשפט הרצח המתוקשר שהסתיים בזיכוי. צוות הסניגורים במשפט זה כונה "צוות החלומות".
פעילות הארגון
פרויקט החפות מתמקד במקרים בהם קיימות ראיות DNA שניתן לבדוק (בין אם לראשונה ובין אם באופן מחודש), על מנת להוכיח באמצעותן את החפות של מורשעי שווא. באתר הפרויקט מצוטטים מחקרים שונים המעריכים כי בארצות הברית בין 2.3% ל -5% מכלל האסירים חפים מפשע. נכון ל-26 באוקטובר 2020, פרויקט החפות אחראי ל-375 זיכויים שהתבססו על בדיקות DNA, כאשר ב-21 מהם הנאשמים נידונו לעונש מוות.
מורשעי השווא הללו ריצו בממוצע 14 שנות מאסר בטרם זוכו ושוחררו בזכות פרויקט החפות. מקרים אלה טופלו על ידי סטודנטים מהקליניקה המשפטית בקרדוזו, לצד עורכי דין מהצוות הקבוע של הפרויקט. בבסיס ההרשעות שהתבררו כהרשעות שווא במסגרת פרויקט החפות ניצבו ראיות שונות לרבות הודאות שווא, זיהויים שגויים וראיות מדעיות. מלבד הפעילות לטובת זיכויים של חפים מפשע, פרויקט החפות מבצע מחקר והסברה הקשורים לגורמים להרשעות שווא.
הפרויקט מספק משאבים לחוקרים, עו"ד ובעלי עניין אחרים המעוניינים ללמוד על הרשעות שווא. אלו כוללים נתונים סטטיסטיים, ספרות וניתוח ביקורתי ורעיוני למחקר עתידי. אחת ממטרות הפרויקט היא להגביר ולשפר את הדיוק והמהימנות של המדע הפורנזי. ברמה הפדרלית הפרויקט מעודד הערכה מדעית לצורך קביעת תקפות הדיסציפלינות הפורנזיות, מימון מחקרים, פיתוח סטנדרטים לאומיים לפרקטיקות הפורנזיות ותמיכה בהכשרה משפטית בנושא הפורנזי. כמו כן, מחלקת המדיניות של פרויקט החפות עובדת עם הקונגרס ועם מחוקקים ממדינות ארצות הברית לשם העברת חוקים וקביעת מדיניות שמטרתם למנוע הרשעות השווא ולהקל על חפים מפשע לקבל את התוצאה הצודקת המגיעה להם.
ההצלחות של הפרויקט הגבירו את ההתנגדות ברחבי ארצות הברית לעונש מוות וככל הנראה השפיעו על חלק מהמדינות בה להקפיא הליכי הוצאה להורג. מקורו של פרויקט החפות הוא בניו-יורק, אך הוא מתעסק ומייצג במקרים מכל רחבי ארצות הברית. מרבית הלקוחות שקיבלו סיוע הם ממעמד חברתי-כלכלי נמוך, ולאחר שמיצו את כלל האפיקים המשפטיים שעמדו לרשותם – מקרים בהם כבר ניתן פסק דין חלוט. כ-2400 אסירים כותבים לפרויקט החפות מדי שנה, כאשר בכל זמן נתון הפרויקט עסוק בהערכה של 8000 - 6000 מקרים פוטנציאליים. כל הלקוחות הפוטנציאליים עוברים תהליך מיון מקיף (הכולל הערכה של היכולת להשיג ראיות DNA ואם כן, האם תוצאתן יכולה לתמוך בחפות המבקש) ואם הם מצליחים לעבור אותו, פרויקט החפות מטפל בעניינם.
עובדות נוספות
באתר של פרויקט החפות מובאים נתונים הקשורים לזיכויים מבוססי DNA שהתקבלו בארצות הברית:
רשת החפות
רשת החפות מתייחסת למוסד שהתפתח לאורך השנים קמו במדינות נוספות ברחבי העולם פרויקטים וארגונים נוספים הפועלים להוכיח ולמנוע הרשעות שווא. בשנת 2005 הארגונים הללו, 69 במספר (56 ארגונים בארצות הברית ו-13 ארגונים ממדינות אחרות) התאגדו לכדי רשת אחת. המחלקה למשפטים חוזרים בסניגוריה הציבורית הישראלית חברה ברשת החפות ופועלת לתיקון הרשעות שווא בישראל.
דיאולואו וכפרים בקאיפינג
דְיָאולוֹאוּ וכפרים בקָאיְפִּינְג (בסינית: 開平碉樓, בפין-יין: kāipíngdiāolóu) הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו הכולל מגדלי שמירה רבי קומות, הבנויים בדרך כלל מבטון מזוין, וחווילות בכמה אתרים בנפה עירונית קאיפינג בדרום מחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
ארבע הנפות: קאיפינג, טאישאן, שִׂינְחְווֵי ואֶנְפִּינְג מכונות סְה יִי (四邑, בפין-יין Sì Yì, או גם בתעתיק Sze Yup, כלומר "4 נפות") וביחד הן הרכיבו את האזור ההיסטורי של הנציבות העירונית גְ'יָאנְגְמֶן: שבו דוברים דיאלקט מיוחד המכונה דיאלקט טאישאן, ושממנו הגרו עובדים רבים לאמריקה הצפונית, לאוסטרליה ולדרום-מזרח אסיה. עובדים אלו נהגו לשלוח כספים בחזרה למקום הולדתם וחלקם אף חזרו לכפרים שמהם היגרו כשהם בונים חווילות ומגדלי שמירה בסגנון ייחודי שעירב סגנונות ומוטיבים סיניים עם סגנונות ומוטיבים מערביים.
ב-2007 הכריז ארגון אונסק"ו על ארבעה מכלולים של מבנים מסוג זה בנפת קאיפינג כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
נפת קאיפינג שוכנת בחלק הדרומי של מרכז מחוז גואנגדונג, מערבית לדלתה של נהר הפנינה, כ-110 קילומטרים מגואנגג'ואו בירת המחוז. האזור שופע במים וזורם בו הנהר טָאנְגְ'יָאנְג (潭江) ויובלים רבים הנשפכים אליו. הגורם לשפע המים הוא האקלים הטרופי והשפעה של רוחות המונסון מהאוקיינוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 1,700 מ"מ ל-2,400 מ"מ. שפע הגשמים ומזג האוויר החמים אידיאלי לגידול אורז והכפריים מסוגלים לגדל שני יבולים מדי שנה.
האזור יושב לראשונה לפני כ-5,000-4,000 שנים. התושבים הראשונים היו בני העמים אותם כינו הסינים יְוֵּ'ה (越), שהתפרנסו מגידול אורז ודיג. הם התגוררו בבקתות עשויות מענפי עצים שברבות השנים השתכללו והיו מבוססות על עמוד מרכזי מגזע עץ וקורות תומכות בהיקף. הקירות היו עשויים מחזרן והקירוי היה עשב. לאחר תקופות שושלות צ'ין והאן (מ-255 לפנה"ס ועד 220 לספירה) החלו בני הקבוצה האתנית של ההאן מהמישורים המרכזיים של סין להגר באיטיות לאזור ובהדרגה הפכו לתושבים הדומיננטיים ותרבותם הפכה לתרבות השלטת. הם נהגו להתיישב על פי השיוך המשפחתי בכפרים שנבנו על פי עקרונות הפנג שווי כשהם בונים את בתיהם מלבני בוץ, לבנים שרופות ועץ.
מתקופת שושלת מינג (1644-1368) היה האזור שכיום הוא נפת קאיפינג חלק מארבע הנפות טָאיְשָׁאן, שִׂינְפִּינְג, שִׂינְחְווֵי ואֶנְפִּינְג. הוא היה מרוחק ממרכזי המנהל של האימפריה הסינית ועקב כך היה מצב ביטחונם האישי של הכפריים בכי רע בשל פעילות רבה של שודדים. בעיה קשה נוספת הייתה השיטפונות החוזרים ונשנים שמקורם בגשמי זעף שהביא רוחות המונסון. כדי להתגבר על שתי הבעיות החלו הכפריים לבנות במרכז הכפרים מגדלי שמירה המכונים בסינית דְיָאולוֹאוּ (碉樓) שנועדו לשמש כמקום מקלט לבני הכפר בפני התקפות שודדים וכמקום שבו אפשר לשהות בקומות העליונות בעת שיטפון. מבני הדְיָאולוֹאוּ מתקופת מינג היו מבנים פשוטים בנויים מלבנים ועץ. מתקופה זו שרד המגדל המכונה יִינְגְלונְג לוֹאוּ.
בשנת 1649, השנה השישית לשלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה משושלת צ'ינג, נוסדה נפת קאיפינג. שם הנפה (בסינית "תחילת השלום") ניתן לה מתוך תקווה שהחלוקה המנהלית החדשה תשפר את מצב הביטחון, ואכן בתקופת שושלת צ'ינג בעיית השודדים כמעט ונעלמה. עקב כך נבנו מעט מאוד דיאולואו בתקופת שושלת צ'ינג.
את השינוי הבולט באדריכלות של מבני הדיאולואו ניתן לייחס לפרוץ מלחמת האופיום הראשונה ב-1841. בשל קרבת קאיפינג לחוף היו התושבים חשופים להשפעות תרבותיות זרות. בניגוד לסינים שבלב האימפריה, שהעדיפו להתבדל משכניהם מתוך אמונה שהידע והתרבות סינית עולות על שאר העולם שאליו התייחסו כאל ברברים, רצו רבים מתושבי קאיפינג לבקר ואף להגר למקומות אחרים. כבר מאמצע המאה ה-16 שטו תושבים בג'ונקות והתיישבו ברחבי דרום-מזרח אסיה. ב-1839 החלו תושבים מקאיפינג להגר לארצות הברית, ומספרם גדל לאחר סיום מלחמת האופיום הראשונה. השגשוג שחל עם גילוי זהב בארצות הברית (1848), אוסטרליה (1851) וקנדה (1858) יצר מחסור בידיים עובדות להפעלת המכרות ולבניית מסילות ברזל שנמתחו לרוחב היבשת. מפעילי המכרות וחברות הרכבת תרו אחר סינים מקומיים שהגרו מקאיפינג ושלחו אותם חזרה לסין לגייס עובדים.
במקביל התדרדר מצב הביטחון בקאיפינג. ב-1850 ואחר-כך בשנים 1857-1856, בתקופת שושלת צ'ינג ובמהלך מרד טאיפינג פרצה מלחמת אזרחים בין התושבים דוברי הקנטונזית המכונים פונטי לתושבים דוברי הניב הקרוי האקה המכונים האקה (客家). עד שצבא שושלת צ'ינג, שהיה עסוק חלק גדול מהתקופה בדיכוי מרד טאיפינג, הגיע סוף סוף לאזור במטרה לעצור את המלחמה נהרגו לפי הערכה כמיליון אזרחים. בנוסף, האוכלוסייה בנפה גדלה במהירות ונוצר חשש שייצור המזון לא יספיק לכולם. צירוף כל הגורמים: הביטחון האישי, הגידול באוכלוסייה וההבטחה של הקרובים שהגיעו מחו"ל לחיים טובים יותר יצרו גל גדול של הגירה. תושבים נטשו את הכפרים עברו להונג קונג או למקאו במטרה לעלות על ספינה שתיקח אותם לארצות הברית, קנדה או אוסטרליה.
רמת החיים בכפרים השתפרה, הן בשל הכספים שהעבירו הקרובים מחו"ל והן בשל התושבים החוזרים. עושרם של הכפרים משך שודדים לאזור שהחלו לפשוט ולשדוד את הכפריים. לא רק שהשודדים נהגו לשדוד חפצי ערך מהתושבים אלא גם נהגו לחטוף תושבים ולדרוש כופר נפש. בין 1912 ל-1930 הוא 71 מקרי שוד גדולים, מעל 100 תושבים נרצחו ומספר רב של חפצי ערך נשדדו. באחד המקרים נחטף ג'וּ גְ'ייֵנְגְ'יָאנְג, מושל הנפה, ושימש בן ערובה עד ששולם כופר עבורו.
בשל סכנת השוד החלו הכפריים לבנות מגדלי שמירה (דיאולואו). מגדלים אלו נבנו ביוזמה פרטית או שזקני הכפר ארגנו מגבית מיוחדת ואספו תרומות מתושבי הכפר ומתושבים שהיגרו מעבר לים לשם בניית דיאולואו. משום כך נבנה מספר רב של דיאולואו בשנים אלו. מתוך 1,833 דיאלואו הקיימים עדיין בקאיפינג 1,648 (כ-90%) נבנו בין 1900 ל-1931. המהגרים לא רק תרמו כסף לבניית הדיאולואו ולהרחבת הכפרים אלא גם תרמו רעיונות חדשים כיצד יש לבצע זאת. חומרי בנייה מערביים, תוכניות בנייה בסגנון מערבי ואלמנטים קישוטיים. רעיונות אלו התקבלו בברכה על ידי התושבים וכך נוצרו מבנים שונים מאוד ממבני הכפר הסיני המסורתי.
השפל הגדול בארצות הברית (1933-1929), שפגע בהכנסותיהם של המהגרים מקאיפינג הקטין במידה רבה את התרומות שהגיעו לתושבי קאיפינג מקרוביהם וגרם לירידה משמעותית בקצב בניית דיאולואו חדשים בשנות ה-30 של המאה ה-20. גורם נוסף לכך הייתה פריצת מלחמת סין–יפן השנייה (1945-1937) זמן קצר לאחר שהמשבר הכלכלי בארצות הברית הסתיים. בשלהי 1941 הצטרפה יפן לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה וכבשה את הונג קונג. בכך בא קץ לתרומות שקיבלו תושבי קאיפינג ממדינות המערב. עד כניעת יפן לא היה מספיק מימון לבניית דיאולואו או לפיתוח הכפרים וכל הפיתוח נעצר לחלוטין.
בין 1943 ו-1947 ביטלו קנדה וארצות הברית את ההגבלות על הגירת סינים לארצם. וסינים רבים הצטרפו לבני משפחתם בחו"ל. בתקופה זו לא רק שלא הייתה בנייה מחודשת אלא שמבנים רבים ניטשו.