cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמוגרפיה של נטייה מינית
פורטוגל
סקר אחר משנת 2012 עבור אותו עיתון שבועי, ובו 1,220 נשאלים בני יותר מ-18, השתמש בסקר של 100 שאלות בנושא מיניות. הם גילו כי 77.5% הם הטרוסקסואלים באופן בלעדי, 2.1% הם הטרוסקסואלים ברובם, 0.6% הם ביסקסואלים, 0.4% הם בעיקר הומוסקסואלים ו-1.6% הם הומוסקסואלים בלעדיים. 17.8% העדיפו לא למסור את נטייתם המינית. מבין אלה שהזדהו כהטרוסקסואלים, 5.7% טענו שכבר התנשקו, 1.3% טענו כי הם חשים משיכה, ו-1% טענו שכבר קיימו יחסי מין עם מישהו מאותו המין.
צרפת
1992
מחקר שנערך בקרב 20,055 אנשים מצא כי ל-4.1% מהגברים ול-2.6% מהנשים היה לפחות קשר מיני אחד עם אדם מאותו המין במהלך חייהם.
בסקר מקוון מייצג ארצי שנערך בקרב 7,841 מבוגרים צרפתים שנערך על ידי IFOP בתחילת 2011, 6.6% מהנשאלים הזדהו כהומוסקסואלים (3.6%) או ביסקסואלים (3%), ו-90.8% כהטרוסקסואלים. בהשוואה לאוכלוסייה ההטרוסקסואלית, רוב האוכלוסייה ההומוסקסואלית הייתה מורכבת מגברים, רווקים, צעירים מגיל 65, ומאנשים שגרים לבד. הומוסקסואלים נטו יותר להיות פעילים כלכלית ועובדים ב"מקצועות אינטלקטואליים נעלים", אך בממוצע היו להם הכנסות קטנות יותר למשק הבית. הם גם נטו יותר להתגורר בערים גדולות, במיוחד באזור פריז. לאוכלוסייה הביסקסואלית, סטטיסטית, היו פחות חריגות מובהקות ביחס לאוכלוסייה ההטרוסקסואלית, והם דומים להטרוסקסואלים במדדים מסוימים, ובאחרים הם דומים להומוסקסואלים, או עדיין בנקודת אמצע במדדים אחרים. עם זאת, נטו להיות בקבוצת הגיל 18–24 מאשר בשתי קבוצות הגיל האחרות. כמו הומוסקסואלים, הם נטו יותר להיות רווקים.
בסקר אחר של IFOP שנערך בקרב 9,515 מבוגרים צרפתים שנערך בהמשך אותה שנה, 6.5% מהמדגם הזדהו כהומוסקסואלים (3%) או כביסקסואלים (3.5%). בקרב הלסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים (לה"ב), הגברים הם במיעוט מספרי ביחס לנשים, מעל פי 2 פחות.
2014
בהתבסס על סקר שנערך בקרב כ-10,000 משיבים, IFOP העריך כי 90% מהצרפתים הם הטרוסקסואלים, 3% מזדהים כביסקסואלים ו-4% מחשיבים את עצמם כהומוסקסואלים. 2% אומרים כי הם לא אימצו הגדרה למיניותם, ו-1% סירבו להגיב. יותר נשים מגברים הן הטרוסקסואליות (93% לעומת 86%), ואילו יותר גברים מאשר נשים מזדהים כהומוסקסואלים (7% לעומת 1%), ובשיעור נמוך יותר ביסקסואלים (4% לעומת 2%). זהות הומוסקסואלית או ביסקסואלית הייתה נפוצה יותר בקרב בני 18–49 (9%) מאשר בקרב בני 50–64 (6%) או מעל גיל 65 (4%). יותר רווקים מאשר אנשים במערכות יחסים הזדהו כהומואים או ביסקסואלים (11% לעומת 6%). זהות לה"בית נפוצה יותר גם בקרב אנשים שאמרו שהיו להם יותר מעשרה פרטנרים למין או בכלל לא בהשוואה לאלה שהיו להם שיעורי ביניים בחוויה מינית. קתולים נוטים יותר להזדהות כהטרוסקסואלים (91%) מאשר אנשים שאמרו שיש להם דת אחרת או שללא דת כלשהי (88% כל אחד).
2016
סקר לנשים בלבד מצא כי 4% מהנשים הצרפתיות מזדהות כלסביות או ביסקסואליות. בקטגוריה של נשים שגילן פחות מ-25, 9% מזדהות כביסקסואליות ו-1% כלסביות.
בסקר אחר של IFOP שנערך בקרב תושבי פריז, 79% מהגברים ו-90% מהנשים הזדהו כהטרוסקסואלים, 13% מהגברים ו-1% מהנשים כהומוסקסואלים, ו-6% מהגברים ו-4% מהנשים כביסקסואלים.
קנדה
1988
מחקר שנערך בקרב 5,514 סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות מתחת לגיל 25 מצא כי 1% מהם היו הומוסקסואלים ו-1% מהם היו ביסקסואלים.
2012
בסקר טלפון אינטראקטיבי במענה קולי של כ-2,700 קנדים, 5.3% הזדהו כהומואים, לסביות, ביסקסואלים או טרנסג'נדרים (להט"ב). קנדים בגילאי 18–34 נטו יותר להזדהות כלהט"בים (11.1%) מאשר אלו המבוגרים יותר (2.6–3.4%).
2003–2014 – סקר בריאות הציבור הקנדי (CCHS)
2016
סקר לנשים בלבד מצא כי 8% מהנשים הקנדיות מזדהות כלסביות או כביסקסואלות.
שוודיה
2003
בסקר אנונימי שנערך בקרב 1,978 תלמידי תיכון גברים בשנת 2003, ענו הנשאלים על שאלה הנוגעת למשיכה מאותו המין על ידי בחירת מספר בסולם ליקרט בן 5 נקודות (1 = לא, 5 = חזקה). אלה שסימנו את המספר 5 היוו 4% מהמדגם ואלה שסימנו את המספרים 3 או 4, שהוצגו על ידי החוקרים כמדווחים אצלם על "קצת" משיכה כלפי אותו המין היוו 7%.
תאילנד
2018
ארצות הברית
מכון ויליאמס בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), מכון צוות חשיבה בנושא חוקי נטייה מינית, פרסם מחקר באפריל 2011 והעריך על סמך מחקריו כי 1.7 אחוזים מהמבוגרים האמריקאים מזדהים כהומוסקסואלים או לסביות, ואילו 1.8% נוספים מזהים כביסקסואלים. על פי מידע מארבעה סקרים לאומיים ומשני סקרים מבוססי אוכלוסייה ברמה הארצית שנערכו לאחרונה, עולה כי הניתוחים מצביעים על כך שיותר מ-8 מיליון מבוגרים בארצות הברית הם לסביות, הומוסקסואלים או ביסקסואלים, ומהווים 3.5% מהאוכלוסייה הבוגרת. מבין הגברים, 2.2% מזדהים כהומוסקסואלים, ואילו 1.4% נוספים הם ביסקסואלים. מבין הנשים, 1.1% מזדהות כלסביות ו-2.2% נוספים כביסקסואליות. תרשימים אלה מציגים רשימות של הערים והמטרופולינים עם אוכלוסיית הלהט"בים הגבוהה ביותר מבחינת המספר הכולל של תושבים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים, על פי הערכות שפורסמו בשנת 2006 על ידי מכון ויליאמס בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לפי אחוזים
לפי כמות אוכלוסייה
לפי כמות אוכלוסייה במטרופולין
ברזיל
בשנת 2009, בסקר שנערך על ידי אוניברסיטת סאו פאולו בעשר ערי בירה בברזיל, מבין הגברים, 7.8% היו הומוסקסואלים ו-2.6% היו ביסקסואלים, ובסך הכול 10.4%, ואילו מבין הנשים, 4.9% היו לסביות ו-1.4% היו ביסקסואליות, ובסך הכול 6.3%.
מבין הגברים בעיר ריו דה ז'ניירו, 19.3% היו הומוסקסואלים או ביסקסואלים. מבין נשות העיר מנאוס, 10.2% היו לסביות וביסקסואליות.
כמות לעומת שכיחות
ניתן להבחין משמעותית בין מה שסטטיסטים רפואיים מכנים כמות ושכיחות. לדוגמה, גם אם שני מחקרים מסכימים על קריטריון משותף להגדרת נטייה מינית, מחקר אחד עשוי לראות בכך שהוא חל על כל מי שאי פעם עמד בקריטריון זה, ואילו אחר עשוי להתייחס לאדם ככזה אם היו עושים זאת במהלך שנת הסקר. על פי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה, נטייה מינית מתייחסת ל"תבנית מתמשכת של משיכות רגשיות, רומנטיות או מיניות לגברים, נשים או לשני המינים", וכמו כן גם ל"תחושת הזהות של האדם המבוססת על משיכות אלה, התנהגויות קשורות, וחברות בקהילה של אנשים אחרים החולקים משיכות אלה." לפיכך, אדם יכול להיות נזיר מיחסי מין ועדיין להזדהות כביסקסואל או כהומוסקסואל על בסיס נטיות רומנטיות.
השפעת צורת הסקר
חוקרים בריטים של הגל השלישי של הסקר הלאומי של עמדות וסגנון חיים מיני (NATSAL) התייחסו לעניין זה באחד המחקרים שלהם. המראיינים אספו נתונים על התנהגות מינית ממדגם של מעל 15,000 נבדקים בביתם. עם זאת, חלק מהנשאלים הסכימו למלא שאלון מקוון ששאל רבות מאותן שאלות שנשאלו לפני כן. השאלון היה אמור להיעשות חודש עד חודשיים לאחר הראיון המקורי. הנתונים שלהלן הוצאו מאותה קבוצה של 202 גברים ו-325 נשים אשר חילקו מידע על חוויות מאותו המין בשידור חי ואז מילאו בהצלחה את השאלון המקוון בהמשך. המספרים מראים עד כמה התשובות שונות בין מצבי הסקר והמידע הניתן אם ההבדל בין השיטות היה משמעותי או לא. חוקרים ממדינות אחרות הראו ממצאים דומים. בפולין, למשל, נמצא בניסוי כי דיווח עצמי על משיכה חד-מינית היה נפוץ פי שניים בשאלון מקוון מאשר בשאלון נייר, למרות העובדה שהקבוצה שענתה על השאלות המקוונות וזאת שמילאה את טופס הנייר היו דומות בכל המשתנים הדמוגרפיים ובכל ההיבטים האחרים במיניותם. בשנות ה-90 נערך ניסוי בארצות הברית, שם נמצא כי גברים בני נוער היו בעלי סיכוי גבוה פי כמה להודות בחוויות מאותו המין באמצעות מתודולוגיית מחשב בהשוואה לשאלונים מנייר.
שינוי בשכיחות לאורך זמן
בנוסף, שינויים יכולים להתרחש בדיווחים על שכיחות ההומוסקסואליות. לדוגמה, מכון המבורג למחקר מיני ערך סקר על התנהגותם המינית של צעירים בשנת 1970 וחזר עליו ב-1990. בעוד שבשנת 1970 18% מהנערים בגילאי 16 ו-17 דיווחו על חוויה מינית אחת לפחות מאותו המין, המספר צנח ל-2% עד 1990.
מנתוני הסקר החברתי הכללי עולה כי אחוז האמריקנים המדווחים בעיקר על בני זוג מאותו מין נותר יציב בין 1989 ל-2014. לעומת זאת, האחוז שדיווח שאי פעם היה בזוגיות עם בן/בת זוג מאותו המין עלה. לעומת זאת, הסקר הלאומי לגידול משפחות מצא עלייה בשיעור הגברים והנשים המדווחים על משיכה ביסקסואלית במחקרם בשנים 2011–2013 בהשוואה לסקרים קודמים. באופן דומה, במחקר האוסטרלי השני לבריאות ומערכות יחסים, אשר נתוניהם נאספו בשנים 2012 ו-2013, החוקרים הבחינו בצמיחה משמעותית בחלקם של הנשים המדווחות על משיכה ביסקסואלית, ובחלקם של הגברים המדווחים על משיכה הומוסקסואלית באופן בלעדי, בהשוואה לתוצאות המחקר האוסטרלי הראשון לבריאות ומערכות יחסים, שנערך בשנת 2001.
תפיסות תרבותיות
יש גברים המקיימים יחסי מין עם גברים אחרים שלא יתייחסו למונח גיי או הומוסקסואל ואינם רואים בפעילות מינית עם גברים אחרים פעילות מינית ממש. במקום זאת, הם רואים ביחסי מין עם נשים כתקינים. זה נכון במיוחד בקרב אנשים מתרבויות לא מערביות, אך זה נפוץ גם בארצות הברית. לעיתים קרובות משתמשים במונחים כמו MSM או Same gender loving במקום המילה הומו. גברים באפריקה ובאמריקה הלטינית מנהלים מערכות יחסים מיניות עם גברים אחרים, ובכל זאת מתייחסים לעצמם כהטרוסקסואלים, הידועים כמי שנמצאים ב"Down-low" (תת תרבות של אנשים שחורים שלרוב מזדהים כהטרוסקסואלים, אבל מקיימים יחסי מין עם גברים).
קיים חוסר יחסית במידע על התנהגות מינית ברוב המדינות המתפתחות. המקורות המוגבלים הקיימים מצביעים על כך שאף על פי שהזדהות עצמית הומוסקסואלית עשויה להתרחש לעיתים רחוקות יחסית, שכיחות ההתנהגות ההומוסקסואלית גבוהה יותר. גברים אלה אינם נלקחים בחשבון בסקרי זהות מינית מסוימים העלולים להוביל לחוסר בדיווח ואי דיוקים.
החשיבות של קיום דמוגרפיה אמינה
נתונים אמינים על גודל האוכלוסייה ההומוסקסואלית והלסביות יהיו בעלי ערך לצורך עדכון המדיניות הציבורית. לדוגמה, דמוגרפיה תסייע בחישוב העלויות והיתרונות של הטבות שותפות פנים, מההשפעה של לגליזציה לאימוץ בקרב הקהילה הגאה. יתר על כן, הידע לגבי "האוכלוסייה ההומוסקסואלית והלסביות" עשוי לסייע למדענים חברתיים להבין מגוון רחב של שאלות חשובות – שאלות הנוגעות לאופי הכללי של בחירות בשוק העבודה, הצטברות הון אנושי, התמחות במשקי בית, אפליה והחלטות על מיקום גאוגרפי."
דוחות קינסי
שניים מהמחקרים המפורסמים ביותר בדמוגרפיה של נטייה מינית אנושית היו "התנהגות מינית בזכר האנושי" (1948) של ד"ר אלפרד קינסי ו"התנהגות מינית בנקבה האנושית" (1953). מחקרים אלה השתמשו בספקטרום של שבע נקודות כדי להגדיר התנהגות מינית, מ-0 עבור הטרוסקסואל לחלוטין עד 6 עבור הומוסקסואל לחלוטין. קינסי הגיע למסקנה כי אחוז קטן מהאוכלוסייה היה ביסקסואל ברמה זו או אחרת (נמצא בסולם מ-1 עד 5). הוא גם דיווח כי 37% מהגברים בארצות הברית השיגו אורגזמה דרך מגע עם גבר אחר לאחר גיל ההתבגרות ו-13% מהנשים השיגו אורגזמה דרך מגע עם אישה אחרת.
עם זאת, תוצאותיו שנויות במחלוקת, במיוחד לאחר שבשנת 1954 צוות המורכב מג'ון טוקי, פרדריק מוסטלר וויליאם קוקריין הצהירו כי חלק גדול מעבודותו של קינסי התבסס על דגימות נוחות ולא על דגימות אקראיות, ולכן היא הייתה חשופה להטיה.
פול גבהרד, עמיתו לשעבר של קינסי וממשיך דרכו כמנהל מכון קינסי לחקר מין, סקר את נתוני קינסי והסיר את מה שלדעתו היו, כביכול, המזהמים שלהם. הוא גילה כי כמעט 37% מהגברים היו מעורבים בפעילות הומוסקסואלית. עם זאת, הוא ציין כי קינסי הסיק בהמשך כי מדובר בטעות בניסיון להכליל לכלל האוכלוסייה.
חוקרים אחרונים מאמינים שקינסי העריך יתר על המידה את שיעור המשיכה מאותו המין בגלל פגמים בשיטות הדגימה שלו.
ג'ורג' ברינק
לייטננט ג'נרל ג'ורג' אדווין ברינק (באנגלית: George Edwin Brink; 1889–1971) היה איש צבא דרום אפריקני, שפיקד על דיוויזיית הרגלים הדרום אפריקאית הראשונה, שלחמה לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
ברינק הצטרף לצבא דרום אפריקה (שנקרא אז "צבא ההגנה על האיחוד" - "Union Defence Forces") בשנת 1913 הוא שירת במזרח אפריקה הגרמנית בזמן המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. בין המלחמות עלה בסולם הדרגות, וערב מלחמת העולם השנייה, ב-1939, שימש כסגן ראש המטה הכללי של הצבא הדרום אפריקאי.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה הוצבה על גבול אתיופיה עם קניה, מקום שעמד בפני מתקפות איטלקיות בקיץ 1940. שלוש הדיוויזיות של מושבות בריטניה והדומיניונים שהוצבו בקניה הושמו תחת פיקודו של הגנרל אלן קנינגהם. בתחילת 1941 הורה קנינגהם לברינק לצאת למתקפה כנגד עמדות האיטלקים על גבול אתיופיה-קניה.
ב-16 בינואר נפתחה המתקפה בהתקדמות למחוז גאלה סידאמו. הכוח התקדם בשלושה טורים, מאזור אגם רודולף מזרחה, בעומק של מספר קילומטרים בתוך הגבול האתיופי, עד העיירה מגה שהיוותה צומת דרכים חשוב בדרום אתיופיה. הקרב סביב העיירה ניטש כשלושה ימים, בתנאי מזג אוויר קשים, ורבות מהאבדות נבעו מחשיפה לקור ולגשמים. ב-18 בפברואר נכבשה מגה, ובה נפלו בשבי 600 לוחמים איטלקים. במגה נאלצו התוקפים לעצור את המתקפה, עקב תנאי מזג האוויר הקשים. לאחר פעולות אלו נשמרה הדיוויזיה הראשונה של צבא דרום אפריקה בעיקר כעתודה, במהלך המתקפה העיקרית, שהחלה בסומליה ונמשכה אל תוככי אתיופיה. על הצטיינותו במערכה זו קיבל ברינק את התואר אביר מסדר האמבט. בחודש מאי הועברה הדיוויזיה ללוב, על מנת להשתתף בהמשך המערכה במדבר המערבי.
המערכה במדבר המערבי
בין 1942 ל-1944 שירת ברינק כמפקד כוחות הפנים בדרום אפריקה, ולאחר מכן, בין 1944 ל-1948 היה אחראי על פירוק היחידות הדרום אפריקאיות הלוחמות, והחזרת הצבא לסדר גודל של ימי שלום. ב-1971 מת.
ברינק עוטר בעיטורים רבים ביניהם מסדר האמבט, מסדר האימפריה הבריטית ואות השירות המצוין
1799 בארצות הברית
1799 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 23 שנה מיום היווסדה.
סדרת סמסונג גלקסי S
סדרת סמסונג גלקסי S (באנגלית: Samsung Galaxy S series) היא סדרת טלפונים וטאבלטים חכמים מבוססי אנדרואיד, המיוצרים על ידי סמסונג אלקטרוניקה. הדגם הראשון בסדרה הוא סמסונג גלקסי S I, שהושק ב-4 ביוני 2010 באותו יום בה הסדרה הושקה.
תוכנה
המכשירים מותקנים במערכת ההפעלה אנדרואיד של גוגל בגרסאות השונות החל מ-2.1 ומעלה. ממשק המשתמש הוא ממשק ה- One UI של סמסונג בגרסאות שונות. המכשירים תומכים באדובי פלאש.
במסגרת התוכנה המכשיר מגיע עם מקלדת וירטואלית, נגן מדיה מתקדם המציג אודיו ווידאו בפורמטים: MP3, WAV, AAC, MP4, WMV, DIVX. הנגן מאפשר גם צפייה בסרטי וידאו בהבחנה גבוהה (HD). מסופקות גם תוכנות נוספות כגון עורך קובצי Office, ארגונית, עורך תמונות/וידאו, תוכנות של חברת גוגל (Gmail, חיפוש בגוגל, מפות, יוטיוב, פיקאסה, ועוד), תזכורות קוליות.
המערכת מגיעה עם יישום Samsung Apps להורדת אפליקציות מהחנות של סמסונג. במערכת מותקנות מספר יישומי רכזות (Hub). לחומר קריאה, למוזיקה, למשחקים, ולקישור חברתי.
יישומים
אפליקציות Polaris ו-Office suite מובנות לעריכת קובצי אופיס: וורד, אקסל ופאואר פוינט. מקלדת וירטואלית Swype לכתיבה מהירה באמצעות גרירת אצבע על המקלדת. למכשיר יישום Kies air שבאמצעותו ניתן לשלוט על המכשיר בגלישה אלחוטית. כמו כן, יישום Sumsung Apps להורדת אפליקציות מהחנות של סמסונג. בנוסף יישום Readers Hub להתחברות ליישומים שמספקים עיתונים, ספרים, וחוברות.
ממשק משתמש
למכשיר מערכת של זיהוי דיבור בשפות שונות, שמאפשרת להקליד משפטים שלמים (ללא תמיכה בעברית). וכן חיישן הטיה אשר מזהה הטיה של המכשיר בשני צירים, ומשנה את כיוון המסך בהתאם לזווית בה המכשיר נמצא בחלק מהמכשירים יש בנוסף משדר אינפרה אדום שמאפשר למכשיר לפעול כשלט רחוק, ובין השאר לשלוט במכשירים אלקטרונים כגון מזגן, טלוויזיה, רמקולים וכדומה.
מכירות
עד לאוקטובר 2011 נמכרו כ-51 מיליון יחידות מכל הסדרות ברחבי העולם. נכון ל-2013 נמכרו מעל ל-300 מיליון יחידות מכל הסדרות ברחבי העולם. מה שעקף את מכירות האייפון כמעט פי 2 - מספר האייפונים שנמכרו (נכון לינואר 2014) הוא כ-150 מיליון ברחבי העולם.
הפרת פטנטים
מאז הוצאת המכשיר הראשון בסדרה, הגישו אפל וסמסונג מספר תביעות על הפרת פטנטים זו נגד זו, ומול מספר חברות נוספות, ביניהן HTC ונוקיה. לאחר התדיינויות רבות נקבעו פיצויים של כ-940 מיליון דולרים לאפל, ותוצאות המשפטים הוגדרו כהפסד לשני הצדדים. בסוף 2012, תבעה סמסונג את אפל בקוריאה על הפרת פטנטים וזכתה. בסוף מאי 2013, תבעה סמסונג בארצות הברית את אפל והוגשה בקשה להפסיק את מכירותיהם של מכשיר האייפון 4.
מוזיאון פסל החירות
מוזיאון פסל החירות (באנגלית: Statue of Liberty Museum) ממוקם באי החירות בעיר ניו יורק. המוזיאון נפתח ב-16 במאי 2019, ומתמקד בבנייתו, משמעותו וההיסטוריה של פסל החירות (שמו הרשמי הוא "חירות מאירה את העולם"), פסל רחב-ממדים של הפסל פריד אוגוסט ברתולדי שתושבי צרפת נתנו כמתנה לתושבי ארצות הברית בשנת 1886.
בנייה
בנייתו של המוזיאון החדש החלה בתחילת 2016. המוזיאון נפרס על שטח של 2,400 מטר רבוע ובנייתו עלתה 70 מיליון דולר. המוזיאון מסוגל לאכלס את כל מבקרי האי בעת ובעונה אחת בשעה שהמוזיאון הקודם היה יכול לאכלס רק כ-20 אחוזים בלבד.
תערוכות
הלפיד המקורי, שנישא על ידי ליברטי משנת 1886 עד 1984, ממוקם במוזיאון. המוזיאון כולל תערוכות הנוגעות לבניית הפסל וההיסטוריה שלו ותיאטרון בו המבקרים יכולים לצפות בתצפית אווירית על הפסל. התערוכות כוללות למעלה מ-500 תצלומים וגרפיקה ממעל ממאה מקורות שונים. דוגמאות לכך כוללות תמונות היסטוריות נדירות של בניית הפסל ממוזיאון ברתולדי בקולמר שבצרפת, ורישומים של עיצובים מוקדמים לכן מהספרייה של הקונגרס.
מימון
המוזיאון מומן באופן פרטי על ידי דיאן פון פירסטנברג, מייקל בלומברג, ג'ף בזוס, קוקה קולה, NBCUniversal, משפחתם של לורנס טיש ופרסטון רוברט טיש, מלודי הובסון וג'ורג' לוקאס. פון פירסטנברג הוביל את גיוס הכספים למוזיאון, והפרויקט גייס יותר מ-40 מיליון דולר. עם פתיחת המוזיאון חלק מאזורים מסוימים באי, נאסרו על מדריכי טיולים, כולל חלק מהמוזיאון.
בתרבות
בניית המוזיאון ותפקידו של דיאן פון פירסטנברג במימון ההקמה, מוצגים בסרט התיעודי Liberty: Mother of Exiles.
מוחמד עסאף
מוחמד עסאף (בערבית: محمد عساف; נולד ב-1 בספטמבר 1989) הוא זמר פופ פלסטיני, זוכה העונה השנייה של תוכנית הכישרונות "ערב איידול".
חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית
חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית (בגרמנית: Schweizerische Bundesbahnen SBB, בצרפתית: Chemins de fer fédéraux suisses CFF, באיטלקית: Ferrovie federali svizzere FFS, ברומאנש: Viafiers federalas svizras VFS) היא חברת הרכבת הלאומית של שווייץ המהווה חברה ממשלתית שמפעילה את התחבורה המסילתית בשווייץ. החברה עוסקת בשינוע נוסעים ומטען באמצעות רכבות ואחראית גם על הפעלת תחנות הנוסעים ותחנות טעינת משא וכן על תכנון ופיתוח תשתיות הרכבת במדינה.
מוחמד עסאף
ביוגרפיה
עסאף נולד בעיר מיסראתה שבלוב, להורים פלסטינים ממחנה הפליטים ח'אן יונס הנמצאת בעזה. הוא שב עם משפחתו לח'אן יונס כשהיה בן 4. החל לשיר כילד, והופיע בחתונות ובאירועים שונים. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, החל ללמוד תקשורת באוניברסיטת פלסטין בעזה.
חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית
חברת הרכבות השווייצרית חתמה בשנת 2010 על חוזה עם חברת בומברדיה בשווי של 1.9 מיליארד פרנק שווייצרי (1.86 מיליארד דולר) לאספקה של 59 רכבות נוסעים, אך המסירות הראשונות בוצעו רק בשנת 2018. החברה השווייצרית הודיעה כי היא לא תזמין רכבות בין עירוניות דו קומתיות חדשות מבומברדיה, עד שהחברה הקנדית תתקן בעיות עם 12 רכבות שכבר נמצאות בשירות.
החברה היא חברת מניות משותפת, שמניותיה מוחזקות בידי ממשלת הקונפדרציה. מטה החברה בבירה ברן.
מוחמד עסאף
ערב איידול
בשנת 2013 התקבל עסאף לעונה השנייה של תוכנית הכישרונות "ערב איידול", המשודרת ברשת MBC. מבחן הבד שלו נערך במצרים. הוא כמעט והחמיץ אותו, לאחר ששלטונות מצרים עיכבו את כניסתו למדינה במשך יומיים. כשהגיע לבסוף לקהיר, התבשר כי רשימת המועמדים ננעלה, והוא לא יוכל להשתתף בתחרות. בסופו של דבר, אחד המועמדים, פלסטיני אף הוא, ששמע אותו שר, ויתר לו על מקומו.
במהלך שידורי התוכנית נהנה עסאף מפופולריות רבה במדינות ערב. הזמרת אחלאם מאיחוד האמירויות הערביות, ששימשה כשופטת בתוכנית, אמרה: "כשאתה שר, אני מרגישה כאילו אני אורחת בקונצרט גדול, ואתה הכוכב". הזמר הלבנוני ראע'ב עלאמה, אף הוא שופט בתוכנית, העניק לו את הכינוי "הטיל". שופט אחר, חסן א-שאפעי, השווה את קולו של עסאף לטיונר, בהתייחסו לשליטה המוחלטת שיש לו בקולו.
בשלב הגמר ביצע עסאף את השיר "עלי אל-כופייה" ("הנף את הכאפיה"), שיר פלסטיני לאומני. הוא ניצח לאחר שגבר על המתחרה המצרי אחמד גמאל ועל המתחרה הסורית פרח יוסף. זכייתו לוותה בחגיגות בערי הרשות הפלסטינית, בירושלים המזרחית, בנצרת וכן בלבנון ובירדן.
ימים ספורים לפני זכייתו, קיבל תואר שגריר של רצון טוב מטעם אונר"א.
לאחר הזכייה
באפריל 2014 הופיע לראשונה בישראל בעיר נצרת, בנוכחות קהל בן למעלה מ-10,000 איש ובהם גם אישי ציבור מהחברה הערבית דוגמת אחמד טיבי.
ב-15 באוקטובר 2014 יצא אלבום הבכורה של עסאף, הנושא את שמו, "עסאף", על ידי הוצאת "פלטינום רקורדס" הסעודית. האלבום זכה להצלחה רבה בקרב מדינות ערביות, וכבר עם השקתו הגיע למקום הראשון במצעדי המוזיקה בירדן, באיחוד האמירויות ובסעודיה.
חיים אישיים
עאסף התחתן עם רים עודה בת ה-28 בחתונה אינטימית ב-8 באוגוסט 2020. רק משפחה וקומץ חברים נכחו באירוע. עודה היא פלסטינית שהתגוררה עם משפחתה בסעודיה מספר שנים, לפני שעברה לדנמרק לאחר מות אביה.
9K31 סטרלה-1
9K31 סטרלה-1 (ברוסית: 9К31 Стрела-1 (חץ), קוד דיווח נאט"ו: SA-9 Gaskin), היא מערכת טילי קרקע-אוויר מתוצרת ברית המועצות. זוהי מערכת ניידת לטווח קצר, נגד מטוסים מנמיכי טוס, המשגרת טילים המתבייתים על קרינה תת-אדומה. המערכת מורכבת משני משגרים הכוללים כל אחד זוג טילים מוכנים לשיגור, מותקנים על גבי רק"מ מסוג BRDM-2 (ברד"מ 2).
פיתוח
טילי ה-9K31 פותחו בד בבד עם פיתוח טילי ה-9K32 סטרלה-2 (SA-7) בשנות ה-60 של המאה ה-20. שני הדגמים יועדו לשמש כטילי כתף, אך המפתחים נוכחו עד מהרה ביתרונותיו של ה-SA-7 כנשק נישא, ולכן שונו יעדי הפיתוח של ה-9K31 מנשק גדודי נישא אדם למערכת טילי קרקע אוויר מתנייעת שנועדה להשלים את היכולות של תותח הנ"מ ZSU-23-4. התוצאה של שינוי יעדי התכנון התבטאה בין השאר בפחות מגבלות על משקל הטילים, מה שהוביל לתכנון טילים כבדים ומשוכללים בהרבה מה-SA-7. ההבדלים העיקריים בין הטילים מתבטאים בראש ביות גדול יותר, ראש קרב כבד פי שניים, מרעום קרבה ומערכת נחייה המאפשרת תמרון עדיף. התוצאה הסופית הייתה טיל כבד פי ארבעה, בעל טווח שאינו גדול בהרבה אך עם ביצועים משופרים.
המשגר
לכל רכב חובר משגר ובו ארבעה טילים מוכנים לפעולה, אך ללא תחמושת לטעינה מחדש. טעינה מחדש נעשתה באופן ידני, בתהליך שארך כ-5 דקות. בזמן תנועה המשגר הוחזק במצב מונמך על מנת להקטין את הצללית של הרק"מ. בתנועה קרבית עם מדפים סגורים התצפית התאפשרה למפקד ולנהג באמצעות פריסקופים.
המשקל הכולל של המערכת כ-7 טון, עם מנוע של 140 כוחות סוס ומערכת בקרת לחץ אוויר בצמיגים.
יוסי בלום הלוי
יוסי בלום הלוי (נולד ב-17 בינואר 1944) הוא מנתח מערכות ישראלי, סופר, מחבר ספרים על מערכות ישראל.
ביוגרפיה
נולד בחיפה ב-17 בינואר 1944, התחנך בבית הספר החקלאי כפר גלים. בוגר אוניברסיטת חיפה בהיסטוריה וגאוגרפיה. מנתח מערכות מוסמך ויועץ בתחום מתודולוגיות פיתוח תוכנה ומערכות. במהלך שירותו בצה"ל בסדיר ומילואים, שירת בקומנדו הימי, בגדוד 890 של הצנחנים, ובחטיבה 55.
ערב הנסיגה מלבנון ולאחריה שמש ככתב עצמאי בעיתון "מקור ראשון".
איגוד הנשים החברתי והפוליטי
איגוד הנשים החברתי והפוליטי (באנגלית: Women's Social and Political Union; בראשי תיבות: WSPU) היה תנועה פוליטית רדיקלית באנגליה לנשים בלבד, שהוביל את המאבק למען הענקת זכות הבחירה לנשים בין השנים 1903–1917. התנועה נוהלה בידי אמלין פנקהרסט ובנותיה כריסטבל וסילביה (סילביה סולקה לבסוף מהתנועה). משנת 1906 נקראו החברות בו סופרג'יסטיות.
יוסי בלום הלוי
ביוגרפיה
בעקבות אירועי מלחמת לבנון השנייה פרסם באתרים שונים טרילוגיית מאמרים על זרוע היבשה של צה"ל בה תיאר את הכשלים והחולשות האינהרנטיים של תפיסת הביטחון כפי שנחשפו אז לדעתו, ואת הצורך לערוך רפורמה מעמיקה במערכת הביטחון של מדינת ישראל על בסיס משנתו המעודכנת של הד"ר עמנואל ולד.
בלום הלוי כותב בתחומי ביטחון לאומי, נשק גרעיני, היסטוריה צבאית ומלחמות ישראל, ומאמריו הפובליציסטיים המתפרסמים באתרים שונים בישראל, תורגמו לאנגלית, צרפתית, ערבית ורוסית ופורסמו באתרים שונים בעולם.
איגוד הנשים החברתי והפוליטי
הסופרג'יסטיות נודעו באי-ציות לחוק ובנקיטת פעולות ישירות. הן הפריעו לנאומים של פוליטיקאים, ערכו הפגנות וצעדות מחאה, ניפצו חלונות של מבנים חשובים, הציתו תיבות דואר, בניינים וכנסיות ריקות, עברו על החוק כדי להיעצר. פעילות זאת זעזעה את הממסד והביאה למאסר המשתתפות. בהיותן במעצר פתחו בשביתות רעב ואולצו לעבור הזנה בכפייה.
יוסי בלום הלוי
ביוגרפיה
כתב חמישה ספרים, כשארבעה מהם עוסקים במלחמות ישראל ומתבססים, בין היתר, על ניסיונו האישי: משמש כיועץ למתודולוגיות פיתוח תוכנה ומערכות איכות, המתמחה במודל CMMI לשיפור מתמיד בארגונים תעשייתיים, ניהוליים, ומוכווני שירותים אזרחיים וצבאיים. חבר בפורום האזרחי לחקר מלחמות ישראל.
איגוד הנשים החברתי והפוליטי
השנים המוקדמות
איגוד הנשים החברתי והפוליטי נוסד ב-10 באוקטובר 1903 כתנועת נשים עצמאית בבית משפחת פנקהרסט במנצ'סטר, אנגליה. אמלין, בעלה ריצ'רד ובנותיהם כריסטבל וסילביה היו פעילים במפלגת הלייבור העצמאית, שנוסדה על ידי חבר המשפחה, קייר הארדי.
לאורך השנים חשה אמלין פנקהרסט כי מפלגת הלייבור העצמאית לא תמכה מספיק בנשים. היא הזמינה את חברות המפלגה לפגישה בביתה, ואמרה להן:, והציעה להקים מפלגה משל עצמן. איגוד הנשים היה פתוח בפני נשים בלבד, ולא השתייך לאף מפלגה. עיתון הדיילי מייל היה הראשון לקרוא לחברות האיגוד סופרג'יסטיות ב-1906, כינוי שהן אימצו. ב-1905 שכנעה האיגוד את חבר הפרלמנט ג'ון במפורד סלאק להעלות את הצעת החוק לזכות הבחירה לנשים בפרלמנט. ההצעה לא אומצה, אך הפרסום הביא להצטרפותן של נשים נוספות לתנועה. בעקבות כישלון הצעת החוק, החליט האיגוד לתקוף כל מפלגה שסירבה לתמוך בהצעות חוק למתן זכות בחירה לנשים. מצב זה הוביל את התנועה לנטוש את מחויבותן לתמוך ברפורמות חברתיות.
יוסי בלום הלוי
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
איגוד הנשים החברתי והפוליטי
השנים המוקדמות
ב-1906 החלה התנועה בסדרת הפגנות שהובילו למעצרן של חברותיה. ניסיון בולט להשיג שוויון זכויות זכה לתשומת לב לאומית כאשר 300 מחברות התנועה, שייצגו למעלה מ-125,000 סופרג'יסטיות, הצליחו להיפגש עם ראש הממשלה הנרי קמפבל-באנרמן. קמפבל-באנרמן הסכים עם טענותיהן, אך אמר כי הוא "אינו מחויב לעשות דבר בעניין," והפציר בקבוצת הנשים "להמשיך להציק" ולהמשיך לנהוג בסבלנות. דבריו של ראש הממשלה קמפבל-באנרמן הכעיסו את הנשים, והיו הגורם המכריע להפיכתה של התנועה הפוליטית לארגון מיליטנטי. באותה שנה השתתפו נציגות התנועה בכנס של ברית הנשים הבינלאומית בקופנהגן וביקשו להצטרף לארגון, אך נתקלו בסירוב. בשנת 1907 ארגן האיגוד את הראשון מספר מפגשים של פרלמנט הנשים "Women's Parliaments". ב-1907 הצביעה מפלגת הלייבור על זכות בחירה אוניברסלית. הצבעה זו גרמה לפיצול בין המפלגה לאיגוד הנשים, מאחר שזכות הבחירה האוניברסלית לא כללה את הנשים. בעקבות זאת, החליטה כריסטבל פנקהרסט כי התנועה תתנגד לכלל המפלגות והתנועות הפוליטיות. החלטה זו גרמה למספר חברות באיגוד לעזוב ולהקים את "ליגת נשים לחופש".
התפתחות המאבק
לאחר הפיצול של חברות האיגוד, הקימו הברון פרדריק פת'יק-לורנס ורעייתו הברונית אמלין בסתיו 1907 את עיתון האיגוד, "Votes for Women" ("הצבעה לנשים"). הזוג פת'יק-לורנס היו עורכי העיתונים והפטרונים שלו בשנים הראשונות.
בפברואר 1907 הקים האיגוד בלונדון את ההוצאה לאור 'עיתונות האישה' (Woman's Press ), ההוצאה הייתה אחראית על הפרסומים, התעמולה, ושיווקה מגוון גדול של מוצרים. ההוצאה הפעילה ברחבי בריטניה רשת חנויות שמכרו את המוצרים. האיגוד הפיץ פוסטרים רבים ואימצה טכניקות מהצהובונים: כותרות גדולות והבליטה דימויים, בין אם מדובר בתמונות או בקריקטורות. אמניות רבות השתלבו בתנועה וסייעו לעצב את הדימויים הוויזואליים שהופצו ברחבי המדינה ונמכרו ברשת החנויות של הסופרג'יסטיות.
ב-1908 אימץ האיגוד את הצבעים סגול, לבן וירוק כצבעים הרשמיים של התנועה. הברונית פת'יק-לורנס טענה כי "סגול... מייצג את הדם המלכותי שזורם בעורקיה של כל סופרג'יסטית... לבן מייצג את הטוהר בחיים הפרטיים והציבוריים... ירוק הוא צבע התקווה וסמל האביב.". ביוני 1908 נעשה לראשונה שימוש הציבורי רחב היקף בצבעים אלה כאשר האיגוד קיים עצרת - "יום ראשון של הנשים" בהשתתפות 300,000 נשים בהייד פארק, לונדון.
בינואר 1911 חובר המנון - "מצעד הנשים ", שנכתב על ידי ססילי המילטון והולחן על ידי אתל סמית.
שביתות רעב, פעולות ישירות
בתגובה למעצרים המתמשכים של חברות התנועה, האיגוד היה הראשון שנקט שביתות רעב בבריטניה, והחלטת הממשלה להזין את השובתות בכפייה גררה ביקורת קשה כלפי הממשלה ואהדה רבה כלפי הסופרג'יסטיות בקרב הציבור. ממשלת בריטניה העבירה חוק שאיפשר לשחרר סופרג'יוסטיות שהיו על ערש דווי בעקבות הרעבה עצמית. לאחר ששוחררו והבריאו, ניתן היה לעצור אותן בשנית ובכך להימנע מהזנה בכפייה. בתגובה לכך, האיגוד הקים את "שומרות הראש", צוות אבטחה שהגן על נשים שהשתחררו מהכלא בעקבות תת-תזונה והיו בסכנה להיעצר שוב. בנוסף, הארגון הצליח להכניס רופאות חברות הארגון לבתי הכלא בו הוחזקו סופרג'יסטיות, ואלה טיפלו בהן.
בערב 9 במרץ 1914, מספר סופרג'יסטיות, ביניהן חברות "שומרות הראש", התקוטטו עם שוטרים לאחר שאלה ניסו לעצור שוב את אמלין פנקהרסט. למחרת, מרי ריצ'רדסון (שהייתה ידועה כאחת הפעילות המיליטנטיות ביותר) נכנסה לגלריה הלאומית בלונדון והשחיתה את ציורו המפורסם של דייגו ולאסקס, ונוס מול המראה, באמצעות סכין קצבים.
הארגון סבל גם ממחלוקות, ובשנת 1912 סולקו פרדריק ואמלין פת'יק-לורנס מהארגון, והסופרג'יסטיות הקימו עיתון חדש, "The Suffragette" ("הסופרג'ט"), בעריכתה של כריסטבל פנקהרסט. קבוצת נשים, בעיקר בנות מעמד הפועלים, בהנהגתה של סילביה פנקהרסט גורשו מהארגון ב-1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התגוררה כריסטבל פנקהרסט בפריז, שם ניהלה את הארגון ללא חשש ממעצר. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, הכריזה פנקהרסט כי הארגון ינטוש את פעולות ההתנגדות לממשלת בריטניה ויתמוך בבריטניה במהלך המלחמה. שליטתה המלאה של פנהרסט בארגון אפשרה לה, למרות התנגדות של חלק מהחברות, להביא לתפנית בפעילות האיגוד ולקחת חלק במאמץ המלחמתי של ממשלת בריטניה. פרסומו של "הסופרג'ט" הופסק ובמקומו הושק העיתון "Britannia" ("בריטניה"), שהיווה מעין עיתון מלחמה שתמך בבריטניה ודרש בפעולות תגמול נגד גרמניה. איגוד הנשים החברתי והפוליטי התפרק ב-1917, וכריסטבל ואמלין הקימו במקומו את "מפלגת הנשים".
תרבות אמנות, תיאטרון - Suffrage Art & Drama
בשנים 1905–1914 חלק מהקמפיין למען זכות הבחירה לנשים כלל גם מופעים והצגות תיאטרון. במקביל לפעילויות המיליטנטיות, נערכו מצעדים, הפגנות והופעות ציבוריות אחרות כולל הצגות תיאטרון. המחזאים, בתורם, החלו להשתמש בעבודתם כדי להילחם בעיתונות השלילית סביב התנועה וניסו להפגין באמצעות התיאטרון כי מעשי האלימות באו כדי להפגין את הרצינות ואת הדחיפות להשגת המטרה. "ניפוץ חלונות, השחתת תמונות במוזיאון, הצתה, השחתת תיבות נתיך וחיתוך קווי טלגרף" מתרחשים רק כמוצא אחרון. הם ניסו לשנות את נקודת המבט השלילית, הרואה, את המעשים המיליטנטיים כפעולות של נשים לא רציונליות והיסטריות ולהוכיח כי מחאות אלה הן רק התגובה ההגיונית היחידה לכך שנשללה מהנשים זכות יסוד בסיסית.
איגוד הנשים, היה אחד הארגונים הראשונים שהשתמשו בכתיבה סאטירית קומית לקידום מאבקו. הסאטירה לא רק עזר להן להפיג את העוינות כלפי הארגון שלהן, אלא גם עזר להן להשיג דעת קהל חיובית. הלעג אפשר להן גם להביע את הרעיונות והתסכולים שלהן ולהילחם בדעות הקדומות המגדריות בצורה אפקטיבית. הסופג'סטיות, שלעיתים קרובות, קיימו מפגשים פתוחים לקהל רחב, נאלצו להתמודד עם קהלים עוינים וללמוד כיצד להתמודד עם הפרעות. הדוברות המצליחות ביותר, אם כן, היו צריכים לרכוש שנינות מהירה וללמוד "תמיד כדי לקבל את הטוב ביותר בבדיחה, וכך להצטרף לצחוק עם הקהל" גם אם את הבדיחה הייתה על חשבונן. אנני קני נזכרת באיש זקן שגיחך ללא הרף וצעק במהלך הנאום שלה, "אם היית אשתי הייתי נותן לך רעל" והיא השיבה "כן, ואם אני הייתי אשתך הייתי לוקחת את זה".
תוצאות המאבק
התגייסות הנשים הן בעורף והן בחזית העלתה את ערך הנשים בפני עצמן ובפני הציבור שתמיכתו הלכה וגברה לאורך שנות המלחמה. נסיבות אלו הובילו למתן הזכות לבחור ולהיבחר ב-1918. אך זכות זו הייתה מוגבלת לנשים מגיל 30 בעלות רכוש. הזכות הורחבה לכל הנשים מעל גיל 21 בשנת 1928.
ג'ים טיילור
ג'ים טיילור (באנגלית: Jim Taylor; נולד ב-1962) הוא תסריטאי ומפיק אמריקאי. נודע בשיתופי הפעולה שלו עם הקולנוען אלכסנדר פיין.
ביוגרפיה
טיילור גדל במדינת וושינגטון. ב-1984 סיים תואר ראשון בפומונה קולג' שבקליפורניה. הוא עבד בסין עבור קנון גרופ. לאחר שובו לארצות הברית פגש את אלכסנדר פיין, השניים הפכו לשותפים למגורים וליצירה של סרטים קצרים. הוא זכה בתוכנית הטלוויזיה גלגל המזל, מה שאפשר לו ב-1992 ללמוד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2000 היה מועמד עם פיין לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על התסריט לסרט "בחירות או לא להיות" וזכה עמו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה. ב-2003 זכה עם פיין בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר על הסרט "אודות שמידט".
ב-2005 זכה יחד עם פיין בפרסים רבים עבור כתיבת התסריט לסרט "דרכים צדדיות", בהם: פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר, בפרס באפט"א לקולנוע, בפרס אינדפנדנט ספיריט, בפרס סטלייט, בפרס גילדת הכותבים של אמריקה ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-2012 היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע ולפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר על הפקת הסרט "היורשים".
קהל דאן
קהל דאן (באנגלית: Cathal Dunne; נולד בשנת 1951) הוא זמר אירי.
ביוגרפיה
דאן נולד בקורק והוא אחיינו של ראש ממשלת אירלנד לשעבר ג'ק לינץ', ב-1974 גמר ללמוד באוניברסיטת קורק, באותה שנה זכה בתחרות המוזיקה הבינלאומית קסטלבר הנערכת בעיירה קסטלבר שבמחוז מאיו, ב-1976 יצא שירו "ילד רע" ושיר הפופ שלו שזכה להצלחה "דני", באותה תקופה גם הופיעה כחלק מלהקה.
ב-1979 זכה בתחרות הלאומית לנציג אירלנד באירוויזיון בירושלים עם השיר "איש שמח", בה התמודד מולו והגיע למקום השני ג'וני לוגן, באירוויזיון הגיע למקום החמישי עם שמונים נקודות, בנוסף השיר גם זכה להצלחה בהשמעות באירלנד וברחבי אירופה.
ב-1982 הופיעה במספר קונצרטים במישיגן ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
דאן מתגורר כיום בפיטסבורג, פנסילבניה עם אשתו, קתלין ובנו, ריאן.
משה צבי בוחבוט
הרב משה צבי ברוך בוחבוט (ו' בתשרי ה'תשכ"ד, 24 בספטמבר 1963 – כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב, 24 במרץ 2022) היה רבה הספרדי של טבריה ומחבר ספרים בהלכה.
ביוגרפיה
נולד בקזבלנקה, מרוקו לפנינה ולרב יחיאל בוחבוט, שכיהן בהמשך כרב העיר קריית שמונה. בסביבות שנת תש"ל עלה יחד עם משפחתו לישראל.
הוסמך להוראה ודיינות, ושימש כראש בית מדרש גבוה להוראה ודיינות 'חלקת מחוקק' ומו"ץ במערב העיר בני ברק. במשך כ-25 שנה כיהן כראש כוללים לדיינות ורבנות בבני ברק וראש כולל חושן משפט באלעד.
לאחר פטירתו של הרב דוד פרץ נבחר בב' בכסלו ה'תשע"ח (20 בנובמבר 2017) לרב העיר טבריה.
סבל ממחלת הסרטן במשך כמה שנים, עד שנפטר בליל כ"א באדר ב' ה'תשפ"ב, הוא נקבר בבית העלמין "טוהר רחל" בטבריה.
מספריו
בשנת ה'תשנ"ט הוציא לאור מהדורה חדשה לספר מנחת כהן לרבי אברהם הכהן פימנטל עם קונטרס 'שיעורי דעת' על יורה דעה ביאור בשיטות הפוסקים.
כרישון לבן-קצוות
כְּרִישׁוֹן לְבַן-קְצָווֹת (שם מדעי: Triaenodon obesus) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הכרישיים ומהווה מין יחיד בסוגו. הכריש נפוץ בשוניות אלמוגים ברחבי הימים הטרופיים השונים ברחבי האוקיינוס השקט וההודי מדרום-מזרח אפריקה ועד מרכז אמריקה.
מאפיינים
הכרישים במצב פגיע, עקב דיג מופרז שלהם, שיעור רבייה איטי ואזורי חיות מוגבלים יחסית.
וסטרלנד
וסטרלנד (בגרמנית Westerland, בדנית Vesterland) היא העיר הצפונית ביותר בגרמניה. היא שוכנת על האי זילט שבתחומי מדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
היסטוריה
וסטרלנד היא אחת מההתיישבויות המוקדמות ביותר באי זילט. לאחר שיטפון שפקד את המקום בשנת 1436 והרס חלק ניכר מההתיישבות של קהילת אידום, בנו הניצולים קהילה חדשה, צפון מזרחית להתיישבות הקודמת. היישוב החדש נקרא Hedigen.
בשנת 1634 נהרסה הכנסייה הישנה של אידום, ונבנתה מחדש הרחק מהים.
בשנת 1855 הוחלט להפוך את וסטרלנד לאתר נופש על חוף הים, דבר שהוביל לגידול ניכר במספר תושביו. בשנת 1857 נפתח במקום המלון הראשון, ה-Dünenhalle. בתי מלון נוספים נבנו בהמשך, והמקום משך אליו תיירים רבים. האוכלוסייה במקום גדלה באופן עקבי: בשנת 1755 התגוררו במקום 490 תושבים, בשנת 1905 היו במקום 2,292 תושבים ובשנת 1934 - 3,614 תושבים. כיום מתגוררים במקום 9,032 איש.
נקודות עניין בעיר
מוקד המשיכה העיקרי של העיר הוא החוף והטיילת בת 6 הקילומטרים.
בעיר קיימים היום כ-30 מבנים היסטוריים ועוד 150 שנחשבים בעלי ערך היסטורי או ארכיטקטוני מיוחד.
בוסטרלנד ממוקם Heimatstätte für Heimatlose - בית קברות עתיק למלחים חסרי שם, שטבעו במהלך השייט בים בין השנים 1855-1905.
בעיר קיימים מספר מרכזי ספא.
מריה מוטולה
מריה דה לורדס מוטולה (באנגלית: Maria de Lurdes Mutola נולדה ב-27 באוקטובר 1972), היא אתלטית עבר ממוזמביק. היא השתתפה בשש אולימפיאדות, היא אלופה אולימפית (סידני 2000), שלוש פעמים אלופת עולם (שטוטגרט 1993, אדמונטון 2001 ופריז 2003), שבע פעמים אלופת עולם באולם (1993 - 2006) ושבע פעמים דורגה במקום ראשון בעולם בסוף השנה (1993, 1994, 1995, 1998, 2000, 2001 ו-2003) בריצת 800 מטר. נחשבת לאחת האצניות הגדולות בעולם בריצה זו. מוטולה היא שיאנית העולם הנוכחית (2021) בריצת 1000 מטר באולם.
ביוגרפיה
מריה מוטולה נולדה בצ'מנקולו שבמחוז מפוטו בירת מוזמביק.
באולימפיאדת סיאול (1988) קבעה מוטולה בריצת 800 מטר תוצאה של 2:04.36 דקות בשלב המוקדמות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 בטוקיו, יפן סיימה מוטולה במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.63 דקות, אחרי המנצחת ליליה נורוטדינובה מרוסיה (1:57.50 דקות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה מוטולה במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.49 דקות, אחרי המנצחת הלן ואן לנגן מהולנד (1:55.54 דקות) ובמקום התשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.60 דקות, אחרי המנצחת חסיבה בולמרקה מאלג'יריה (3:55.30 דקות).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בשנת 1993 בשטוטגרט, גרמניה זכתה מוטולה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אפריקה חדש של 1:55.43 דקות, לפני ליובוב גורינה מרוסיה (1:57.10 דקות) ואלה קובאץ' מרומניה (1:57.92 דקות).
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-5 באוגוסט 1995 קבעה מוטולה בריצת 1000 מטר שיא עולם חדש של 2:29.34 דקות. מספר ימים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה היא פסלה בשלב חצי הגמר בריצת 800 מטר וכך נמנע ממנה להגן על תוארה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה מוטולה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.71 דקות, אחרי סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (1:57.73 דקות) ואנה פידליה קירוט מקובה (1:58.11 דקות). בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות 1:57.62 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשנת 1997 באתונה, יוון זכתה מוטולה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.59 דקות, אחרי פידליה קירוט (1:57.14 דקות) וילנה אפנסייבה מרוסיה (1:57.56 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 1999 בסביליה, ספרד זכתה מוטולה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.72 דקות, אחרי לודמילה פורמנובה מצ'כיה (1:56.68 דקות) ולפני מסטרקובה (1:56.93 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה מוטולה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.15 דקות, לפני שטפי גראף מאוסטריה (1:56.64 דקות) וקלי הולמס מבריטניה (1:56.80 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 2001 באדמונטון, קנדה זכתה מוטולה במדליית זהב, בפעם השנייה בתולדותיה, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.17 דקות, לפני גראף (1:57.20 דקות) ולטיטיה ורייסד מסורינאם (1:57.35 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 2003 בפריז, צרפת זכתה מוטולה במדליית זהב בפעם השלישית בקריירה שלה ובפעם השנייה ברציפות בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.89 דקות, לפני הולמס (2:00.18 דקות) ונטליה כרוצ'ליובה מרוסיה (2:00.29 דקות).
אותה שנה זכתה מוטולה במיליון דולר לאחר שהייתה האתלטית היחידה בעולם שזכתה בליגת הזהב, בעקבות ניצחונותיה בריצת 800 מטר בכל שש התחרויות הגדולות שמארגנת התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה מוטולה במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.51 דקות, אחרי המנצחת הולמס (1:56.38 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה מוטולה במקום החמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.68 דקות, אחרי המנצחת פמלה ג'לימו מקניה (1:54.87 דקות).
בשנת 2006 זכתה מוטולה בכבוד להיות אחת משמונה נשים ידועות בעולם, שנשאו את הדגל האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף בטורינו.
אחרי הפרישה
לאחר פרישתה מריצה, חזרה מוטולה לענף אותו אהבה בצעירותה - כדורגל. היא שיחקה תקופה מסוימת בליגת כדורגל הנשים של דרום אפריקה, וב-2011 אף שימשה כקפטנית נבחרת מוזמביק בטורניר הכדורגל של משחקי אפריקה.
פארק אופקים
פארק אופקים הוא פארק ירוק המשתרע על כ-500 דונם שממוקם במזרח העיר אופקים שבצפון הנגב. קק"ל החלה לנטוע את הפארק בשנת 1978 והוא עדיין בתהליכי פיתוח עד היום. הפארק הוקם במטרה שייקשר בעתיד בין היישוב הוותיק לשכונות חדשות המתוכננות להבנות במזרח העיר, וכמו כן כדי לשמש 'ריאה ירוקה'.
רקע כללי
הפארק גדול ומכיל מקומות מוצלים, חניון רחב ידיים המשתרע על שטח רב מהפארק, מתקני שעשועים מגוונים, מדשאה, נקודות תצפית מיוחדות ואתרים כגון חורבת פטיש ופסל הציפור.
קק"ל, השותפה המרכזית בפרויקט, החלה לנטוע את הפארק ב-1978, וממשיכה לפתח את פארק אופקים כדי להפוך אותו למוקד של אזורי בילוי המשלבים מתחמים ספורטיביים, מתחמי קמפינג ומתחמים מסחריים. בין היתר נטועים בו עצי אשל הפרקים, עצי ברוש, עצי זית, עצי אקליפטוס ועצי אורן.
בעתיד מתוכננת הקמת מערכת השקיה לעצי הפארק שתתבסס על מים מושבים ממכון טיהור חדש.
ב-2017 החלו עבודות פיתוח ושדרוג הפארק הכוללים: הוספת שבילי אופניים, החלפת מתקני משחקים והחלפת הגינון. סביב הפארק נבנית שכונת מגורים חדשה של העיר אופקים הנקראת שכונת הפארק אשר צפוי לכלול כ-1,400 יחידות דיור.
החניון
החניון שבפארק הוקם בעזרת התרומה של ארגון נשות "הדסה" וקק"ל והוא משתרע בקירוב על כ-300 מטר מאורך הפארק. החניון נמצא במרכז הפארק ויוצאות ממנו דרכים אל נקודות העניין השונות בסביבה.
פסל הציפור
בקצה המדשאה, סמוך לחניון המרכזי משתרע פסל בטון רם בצורת ציפור. הפסל נוצר בסטודיו "ארט סהסה" על ידי הפסלים רוסלן סרגייב ואיגור סרני. משפחת רודרמן מברוקלין, מסצ'וסטס תרמה את המימון לפסל ולגן אשר מסביבו, הקרוי גם בשם "גן הנשר". הפסל מורכב ממבנה ברזל שאותו מכסים רשת לולים ושכבות בטון לבן. על גבי הבטון מוטבעים שברי קרמיקה המדמים צורת פסיפס. מצווארה של הציפור בפסל "נפרשות כנפיים" אשר משמשות כמגלשות ומשמשות כמתקן שעשועים לילדים.
המערה
בבטן הגבעה, קרוב למבצר פטיש, חצובה מערת אלג'ריר. אורכה כ-40 מ' וגובהה כ-6 מ'.
בשנת 1894 שימשה המערה למקום בו ישב המושל הטורקי עם חייליו, שם המתין לסיום בניית מבצר פטיש. המערה שימשה כמאגר מים שבפתחה יש מחצבה בה חצבו אבני בניין לאתר ביזנטי סמוך. מהריסות האתר הסמוך נלקחו אבנים ששימשו בהמשך לבניית מבצר פטיש. כמו כן, נשארו חמישה עמודי סלע שתומכים בתקרת המערה עד היום.
במערה ניתן לראות כתובות גרפיטי על עמודי הסלע וכן מספר יוני סלע אשר מקוננות במקום.
מבצר פטיש
מבצר פטיש, הידוע גם בשמו קלעת פוטיס, הוא מבנה אבן מלבני אשר נבנה על ידי השלטונות העות'מאנים בשנת 1894 כדי להשליט סדר באזור בתקופה שפרצו שם סכסוכי דמים בין השבטים הבדואיים. מבנה זה שימש בתור הבסיס של השלטונות העות'מאנים. בעונת החורף שהו במבצר כ-20 חיילים ואילו בעונת הקיץ רק כ-10 חיילים.
סמוך למבצר התרחש בשנת 1917 "תרגיל התרמיל" שנהגה על ידי איש המודיעין של הגנרל אלנבי - קולונל ריצ'רד מיינרצהגן.
כמו כן, בצמוד למבצר קיימת נקודת תצפית על כל האזורים הקרובים לפארק אופקים, המלווים במצפור בו מפורט היכן כל מקום לפי תמונה מנקודת התצפית. המבצר שוקם על ידי קק"ל ורשות הניקוז בשנת 2005.
נגישות לבעלי מוגבלויות
שלל שירותי הפארק מותאמים לכל סוגי האוכלוסייה מילדים עד למבוגרים כולל בעלי מוגבלויות. הודות לשיתוף הפעולה בין קק"ל לביטוח הלאומי ותרומה מנשות הדסה, הוקם פרויקט ההנגשה בפארק אופקים. במסגרת פרויקט זה מהחניון קיימים שבילים המובילים אל שולחנות הפיקניק מתחת לעצים בצורה נגישה לנכים ובעלי מוגבלויות נוספים. כמו כן, גם בכניסה הראשית לפארק יש שביל המוביל היישר אל החניון שנמצא בלב במדשאות.
בנוסף לכך, סביב החניון פזורים שירותים וברזי מים נגישים גם לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים. הדגש על נגישות מתבטא גם במתקני ספורט וכדומה. כפי שצוין לעיל, בפארק קיים פסל בצורת ציפור אשר מצווארה יורדות שתי מגלשות. גם מתקן זה הונגש בפרויקט זה ולכן גם בעלי מוגבלויות פיזיות יכולים לטפס ולגלוש.
מרים שפירו
מרים שפירו (באנגלית: Miriam Schapiro; 15 בנובמבר 1923 – 20 ביוני 2015) הייתה אמנית אמריקאית, שנולדה בקנדה, ציירת, פסלת, אמנית הדפסים, אמנית סיבים ומחלוצות האמנות הפמיניסטית. האמנות של שפירו מטשטשת את הקו בין אמנות למלאכה. היא שילבה את אלמנטים מהמלאכה לתוך הציורים שלה בשל הקשר שלהם עם נשים ונשיות. שפירו השתמשה, לעיתים קרובות, בסמלים המקושרים לנשים, כמו לבבות, עיטורים פרחוניים, תבניות גאומטריות, והצבע ורוד. ב-1971 יחד עם האמנית ג'ודי שיקגו היא הקימה את התוכנית הראשונה לאמנות פמיניסטית, במכון קליפורניה לאמנויות בוולנסיה.
תחילת דרכה והשכלה
שפירו נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה, בת יחידה להוריה. אביה מעצב תעשייתי ויחד עם אמה טיפחו אצל שפירו את הרצון לעסוק באמנות. אביה היה לה מודל לחיקוי ומנטור. אמה הייתה עקרת בית, ציונית, שעבדה משרה חלקית במהלך השפל הגדול, אז המשפחה עברה לברוקלין. שפירו למדה ציור במומה כנערה.
שפירו למדה באוניברסיטת איווה שני תארים. בעת לימודיה, פגשה את האמן פול בראך והם נישאו בשנת 1946. ב-1955 נולד לזוג בן. ב-1951 הם עברו לגור בניו יורק והתחברו עם אמנים מהזרם האקספרסיוניזם המופשט של אסכולת ניו יורק כמו ג'ואן מיטשל, לארי ריברס, נוקס מרטין ומייקל גולדברג. המעבר לניו יורק סימן את תחילת הקריירה של שפירו כאמנית במשרה מלאה. שפירו ובראך חיו בניו יורק במהלך שנות החמישים והשישים. במהלך תקופה זו הייתה לשפירו קריירה מוצלחת כציירת אקספרסיוניסטית בסגנון הציור הצורני (hard-edge style). גם בעבודותיה המוקדמת, היא התמקדה, לעיתים קרובות, בנושאים נשיים. היא שילבה צילומים של ידועניות כדוגמת ג'ודי גרלנד וגלוריה סוונסון לתוך ציוריה, כמו גם היא הפקיעה יצירות איקוניות של נשים לעבודותיה.
קריירה
שפירו ובראך עברו לקליפורניה ב -1967, היא הייתה לאחת האמנים הראשונים שהשתמש במחשב כדי ליצור אמנות. שפירו שילבה בין הניסויים הדיגיטליים שלה ואקטיביזם פמיניסטי. היא שהשתמשה באותיות הלטיניות O ו-X בסדרת הדפסים שנקראו OX(1967-1968). זו הייתה סדרה של יצירות ממוחשבות כתומות וורודות היוצרות בעזרת האותיות X ו- O דימוי של איבר המין הנשי.
בשנות ה-70, שפירו הפכה לאחת האמניות החשובות ביותר בסצנת האמנות הפמיניסטית הגדלה. בשיתוף עם שיקגו, בשנת 1971, הן ייסדו את תוכנית האמנות הפמיניסטית הראשונה, במכון קליפורניה לאמנויות, בוולנסיה. בשנה שלאחר מכן, שפירו ושיקגו אצרו במשותף את המיצב ביתאישה (Womanhouse). בחלל מוזנח בהוליווד הן הציגו מיצב שכלל עבודות של 28 אמניות. החלל ביתאישה הורכב ממספר חדרים, כל חדר עסק באספקטים שונים של חיי נשים. כחלק מביתאישה, יצרו שפירו ושרי ברודי (Sherry Brody) את בית הבובות (Dollhouse). בית הבובות צמח לסדרת עבודות של שפירו בשם "מקדשים" (Shrines), בהם היא בחנה את השינוי בזהויות שלה כאמנית, רעיה ואם. 10,000 איש ביקרו במיצב בחודש הראשון. ביתאישה הפך לציון דרך באומנות הפמיניסטית.
שפירו החלה לעסוק בפמאז' (קולאז' נשי, femmage), אמנות שמחברת בד, צבע ואריגים אשר מקושרת פעילויות של נשים בבית והופכת פעולה שנחשבת טרוויאלית לנשגבת. שפירו הגדירה פאמז' כמתכתבת עם קווילט וקוביזם ונטועה בקשרים של חיי היום יום של נשים ויכולה להיווצר רק על ידי נשים. הפמאז' של שפירו העמיד אותה בשורה הראשונה של אמני ההדפסים והקישוטים (Pattern and Decoration movement) בארצות הברית שצמחה באמצע שנות ה-70 ונמשכה דרך שנות ה-80 המוקדמות.
שפירו הייתה מחויבת לקידום אמנות נשים. בשנת 1979, היא הייתה בין מייסדות המכון לאמנות פמיניסטית ניו יורק, שהציע סדנאות, אירח הרצאות, תערוכות ואירועים מיוחד לקידום אמנות נשים באמצע שנות השמונים היא הפכה לחברה ב- College Art Association משום שלא היה ייצוג נשי בספרי תולדות האומנות והיא ביקשה לשנות מגמה זו. על מנת להרחיב את שיתופי הפעולה שלה ועבודה על פרויקטים שונים, שפירו נדדה עם הסטודיו שלה. בתקופה זו היא לקחה חלק בקולקטיב נשים, יחד עם תשע נשים נוספות באורגון. עבודות הקולקטיב שילבו רפרודוקציות של יצירותיהן של מרי קאסאט וברת מוריזו בבדים צבעוניים והדפסים חושניים בהשראת שמיכות טלאים.
שפירו נפטרה ב-20 ביוני 2015 במפרצי המפטון, ניו יורק, בגיל 91.
עונת 1977/1978 בליגה הלאומית בכדורסל
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו הפועל חיפה וביתר תל אביב. לראשונה בתולדות הליגה הוחלט לקיים שלב הכרעה בנוסף לליגה הסדירה, בשיטת פלייאוף. איגוד הכדורסל בחר לקיים "גמר-סל" בסיום העונה הסדירה, כאשר לפי השיטה החדשה שנקבעה, שש הקבוצות הראשונות יעפילו לליגה פנימית וישחקו עשרה משחקים בשיטת ליגה בת שני סיבובים. זו הייתה שיטת הפלייאוף הראשונה בכדורסל הישראלי אי פעם. העונה הסדירה החלה ב-24 באוקטובר 1977 הסתיימה ב-21 במרץ 1978. הפלייאוף החל ב-27 במרץ 1978 והסתיים ב-24 באפריל 1978, בניצחון של מכבי תל אביב שסיימה במקום הראשון גם בעונה הסדירה וגם בפלייאוף עם 2 הפסדים בלבד ב-32 משחקים סך הכל (כאשר מתוכם מנצחת מכבי תל אביב 10 מתוך 10 משחקיה בפלייאוף) והניפה את צלחת האליפות בפעם התשיעית ברציפות.
בהתאם לתוצאות העונה מכבי חיפה והפועל גבעת ברנר ירדו ליגה.
במחזור השלישי של הפלייאוף נרשם הטריפל-דאבל המתועד הראשון בתולדות הליגה הישראלית, כאשר בוב פליישר ממכבי תל אביב קלע 20 נקודות, השיג 17 ריבאונדים, והוסיף 10 חסימות במשחק בו ניצחה קבוצתו את הפועל רמת גן 75:98.
ורוניקה גרין
ורוניקה גרין (באנגלית: Veronica Guerin; 5 ביולי 1958 – 26 ביוני 1996) הייתה עיתונאית אירית שנרצחה בידי ברוני סמים, בשל סיקורי הסחר בסמים שפרסמה. המקרה עורר תרעומת ברחבי אירלנד. סרט על מקרה הרצח בשם "ורוניקה גרין" יצא בשנת 2002 בבימויו של ג'ואל שומאכר.
תחילת דרכה
הוריה של גרין היו כריסטופר וברנדט. אביה היה רואה חשבון. גרין, שהייתה מכונה "רוני", גדלה עם ארבעת אחיה ואחיותיה בדבלין, ולמדה בבית ספר קתולי שם הצטיינה בספורט. היא שיחקה כדורסל וקמוגי, ובגיל 15 שיחקה במשחק הגמר הארצי של אירלנד בכדורגל עם פריצת דיסק. לאחר שסיימה את לימודיה, היא שיחקה בנבחרת הנשים של אירלנד לכדורסל, וכן בנבחרת הכדורגל הלאומית של אירלנד.
גרין למדה ראיית חשבון בטריניטי קולג' בדבלין. היא נישאה לגרהם טרלי ב-1985, ובנם קתאל נולד ב-1990.
קריירת יחסי ציבור: 1983-1990
ב-84–1983, היא שימשה כמזכירת פיאנה פול בפורום החדש של אירלנד. היא הייתה עוזרתו האישית של צ'ארלס הוהי, והפכה לחברה של משפחתו, והייתה נוסעת לחופשות עם הילדים שלו. ב-1987 היא שימשה כסוכנת בחירות וגזברית המפלגה בצפון דבלין.
קריירת עיתונות: 1990-1996
ב-1990, היא שינתה קריירה, ועשתה מעבר לעיתונאות ככתבת עבור Sunday Business Post ו-Sunday Tribune. גרין, שכתבה במדור הפשע, הייתה מחויבת להבאת מידע מיד ראשונה, והייתה רודפת אחר סיפור ישירות למקור ללא התחשבות בביטחונה האישי. זה אפשר לה לבנות יחסים קרובים הן עם הרשויות, כגון גרדה שיכנה (המשטרה האירית), והן עם הפושעים, כאשר שני הצדדים כיבדו את היושרה שלה. היא גם הייתה כותבת על פעילויות הצבא הרפובליקני האירי באירלנד.
מ-1994 ואילך, היא התחילה לכתוב על פשע עבור Sunday Independent. היא השתמשה בידע שלה בראיית חשבון כדי לאתר את ההכנסות מפעילות בלתי חוקית, ובסיקורים שלה השתמשה בשמות רחובות או שמות בדויים עבור דמויות פשע מאורגן כדי לעקוף חוקי דיבה.