cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל התותחנים במלחמת יום הכיפורים
מבוא
בעקבות התגברות המתיחות בזירה ועליית הכוננות החל ממחצית ספטמבר תוגברה רמת הגולן בסוללות ארטילריה נוספות - תחילה בשתי סוללות תותחי 175 מילימטר מגדוד 55 שבסיסו הקבוע היה בסיני, ובהמשך בגדוד הסדיר 405 (שהשתייך במקור לאגד 213 באוגדה 146) שהפעיל תותחים מדגם M-109, ונפרס בצפון ובדרום הרמה. לבסוף, ממש ערב פרוץ המלחמה, הגיע לזירה גם גדוד של תותחי M-50 שאויש באנשי סגל וחניכים מבה"ד 9, בית הספר לתותחנות שבצריפין.
לאחר התגבור כלל הכוח הארטילרי ברמת הגולן 11 סוללות (44 קנים). מהצד הסורי נפרסו כ-900 קני תותחים ומרגמות, שפעלו במסגרת כ-150 סוללות.
כוחות התותחנים ברמה עמדו תחילה תחת פיקוד מפקד גדוד 334. בהמשך נטל את הפיקוד עליהן מפקד התותחנים הפיקודי, סגן אלוף אברהם בר-דוד. מפקד גדוד 405, רב-סרן אריה מזרחי, היה למפקד הסיוע הארטילרי של חטיבה 7 בצפון רמת הגולן. מפקד גדוד 334 סגן אלוף אריה שוורץ, היה למפקד הסיוע של חטיבה 188 בדרום הרמה. מפקד גדוד 55, סגן אלוף שרגא בן צבי, ומפקד גדוד בית הספר לתותחנות, סגן אלוף בן עמי כהן, התמקמו בתל אביטל ובתל פארס כדי לטווח את הארטילריה. תצפיות ארטילריה נוספות נפרסו בנקודות שולטות וקצינים מן הסוללות יצאו אל כוחות הקרקע כדי לשמש כקציני שיתוף ארטילרי (קש"א).
לרשות התותחנים ברמת הגולן עמד תחילה מצבור תחמושת ארטילרית בבסיס הלוגיסטי בצנובר ובו כ-7,000 פגזים - כמות המספיקה לתקריות וימי קרב בודדים.
בקרב ההגנה ומתקפת הנגד
כמו בחזית הדרום הקדימו הסורים להתקפת הקרקע הכנה ארטילרית, שנמשכה 35 דקות. סוללות הארטילריה הישראליות ברמה ירו מצדן אש לסיוע בקרב ההגנה לשתי חטיבות השריון, למוצבי צה"ל על הקו הסגול ולחיילים במוצב החרמון, שהותקף על ידי קומנדו סורי. נורתה גם "אש על מוצבינו" כאשר קרבו הסורים למוצבים. הארטילריה ירתה במהלך ליל 6–7 באוקטובר גם פגזי תאורה, אך מלאי הפגזים מסוג זה אזל במהלך הלילה.
במהלך הלילה נאלצו הסוללות בדרום רמת הגולן לסגת לעמדות מערביות יותר בשל התקדמות הכוחות הסורים, שהצליחו לחדור בדרום רמת הגולן. בשני מקרים נתקלו סוללות תותחים בטנקים סורים וספגו אבדות כבדות: עמדות סוללה ב' מגדוד 405 ליד גבעת אורחה נשטפו על ידי הטנקים, שלושה מהתותחים המתנייעים שלה הושמדו ו-15 מחייליה נהרגו. סוללה מגדוד בה"ד 9 שנעה מערבה נקלעה לחניון טנקים סוריים, שלושה תותחים מתנייעים הושמדו, ו-15 חיילים נהרגו. גם כמה משאיות תחמושת שהיו בדרכן לסוללות ברמה נפגעו על ידי הטנקים הסורים החודרים. בהמשך, במקרה אחד, נפגעו גם תותחים מתנייעים של גדוד המילואים 827 מאש טנקים סורים כשעלו לרמה במעלה יהודיה.
בבוקר ה-7 באוקטובר הוכפפו גדודי התותחנים שנמצאו ברמת הגולן לאגד 212, האגד של אוגדה 36 הקבועה, שהיה בפיקודו של אלוף-משנה בני ארד.
שני אגדים ארטילריים נוספים מכוחות המילואים הצטרפו לאחר פרוץ המלחמה לאגד 212 ברמת הגולן:
רוב התותחים והמרגמות של אגד 282 אוחסנו במחנות במפרץ חיפה ורק מיעוטם נמצא בבסיסים בגליל העליון. חלק מהיחידות של האגד נדרשו לחצות את הגליל בנסיעה עצמית ללא מובילים. הן נסעו בכבישים הראשיים ותדלקו בתחנות דלק אזרחיות. הגעת כוחות האגד לרמה נמשכה עד 8 באוקטובר. באותה עת הגיעו לרמה גם יחידות אגד 213, שנעו לרמה דרך בקעת הירדן מבסיסיהן שליד ירושלים.
חלק מיחידות המילואים שהגיעו לזירה החלו להיפרס בעמדות ממערב לירדן, וביניהן סוללות מרגמות מתנייעות 120 מילימטר שהקדימו להגיע ונפרסו כדי להגן על הגשרים שעליו.
במהלך הניסיון הראשון של חטיבת גולני לכבוש בחזרה את מוצב החרמון מידי הסורים ב-8 באוקטובר לא קיבלו היחידות התוקפות סיוע ארטילרי משמעותי, ככל הנראה עקב חוסר תכנון מוקדם מספיק. בין ההרוגים בקרב זה היה גם קצין הקישור הארטילרי שנלווה לכוח.
גדודי אגד 213 נפרסו תחילה בעמדות באזור עין גב והחלו לירות, ובהמשך עלו לרמה בצירי אל על וגמלא בעקבות החטיבות של אוגדה 146 שפתחו בהתקפת הנגד בגזרה הדרומית של הרמה. הן הוטרדו מאש ארטילרית סורית, שכוונה ככל הנראה מתל פארס ופחתה לאחר שהתל נכבש בחזרה על ידי צה"ל ב-9 באוקטובר. גדודי אגד 282 סייעו באותו יום להתקפת אוגדה 210 על כיס חושניה במרכז הרמה. למחרת סייע אגד 213 להתקפת אוגדה 146 עד לקו הסגול.
אגד 212 הוסיף לפעול בצפון הרמה. ב-9 באוקטובר, במהלך קרב עמק הבכא, ריכז מפקד הסיוע של האגד אריה מזרחי את אישם של שבעה גדודי ארטילריה לסיוע לחטיבה. ריכוז אש זה מילא תפקיד חשוב בהדיפת ההתקפה הסורית. משימות נוספות שמילאו יחידות הארטילריה בשלב זה כללו גם אש לטווח ארוך שנורתה על ידי התותחים בקוטר 175 מילימטר. היא נורתה לעבר סוללת טילי קרקע-קרקע סורית מדגם פרוג ולעבר סוללות של טילים נגד מטוסים, בניסיון לשתקן ולסייע לפעולת חיל האוויר בזירה. למטרה זו גם ירו התותחים מוץ ארטילרי.
כדי להתמודד עם הצורך הגובר בתחמושת הקים מפקד התותחנים הפיקודי מרכז תחמושת פיקודי בחצור הגלילית, ובסיוע ראש מטה הפיקוד ניתנה בצירי התנועה עדיפות לשיירות תחמושת ארטילרית.
גדודי הארטילריה של האוגדות המשיכו לספוג אש ארטילריה סורית ונאלצו לדלג לעמדות חלופיות. גם מטוסי אויב הטרידו את הגדודים. ב-10 באוקטובר פגע מטוס אויב בסוללת מרגמות 120 מילימטר מגדוד 352 באזור אל על ושמונה מחייליה נהרגו.
במקביל ללחימה ברמת הגולן נפרסו ארבעה גדודי ארטילריה בגזרות משנה של פיקוד הצפון: גדוד תותחי 155 מילימטר הוצב בעמק בית שאן וגדוד מרגמות 120 מילימטר הוצב בעמק הירדן. שני גדודים של מרגמות 120 מילימטר הוצבו במחוז מירון וסייעו בהתמודדות עם פעולות ההטרדה שניהלו מחבלים מדרום לבנון נגד ישראל במהלך המלחמה.
בלחימה במובלעת הסורית
לקראת פריצת צה"ל מזרחה לתוך סוריה ב-11 באוקטובר נערכו גדודי הארטילריה בקרבת הקו הסגול על מנת לסייע להבקעה. 13 גדודים הוקצו למשימה תחת פיקוד האגדים 212 ו-282. אגד 213 נשאר בחלקה הדרומי של רמת הגולן.
אוגדה 36 תכננה הכנה ארטילרית להבקעה באורך של שעתיים, ולאחר מכן "ארגז אש" נע לפני חזיתם ובאגפיהם של הטנקים הפורצים, שנועד בעיקר כדי לפגוע בחוליות של מפעילי טילים נגד טנקים. גדודים הוקצו לסיוע ישיר לחטיבה 7 שתקפה באגף הצפוני של חזית ההבקעה. במהלך ההבקעה נורו אלפי פגזים. אש רציפה נורתה גם על מוצב החרמון הכבוש על ידי הסורים והוא מוסך בפגזי עשן כדי לסכל תצפית ממנו.
ב-12 באוקטובר נעשה ניסיון ראשון לירות על דמשק, כאשר ארבעה תותחים מתנייעים (M-107) ארוכי טווח מגדוד 412 נעו מזרחה אל מעבר לקווי צה"ל והתמקמו בעמדות באזור חרפא. מטרת הפעולה הייתה קיצור הטווח אל העיר דמשק בירת סוריה והנחתת אש ארטילרית לעברה. הם ירו במשך כ-20 דקות 40 פגזים לעבר שדה התעופה אל מאזה בפאתי דמשק, אך שדה התעופה היה מחוץ לטווח התותחים. בליל 13-14 באוקטובר בוצע ניסיון נוסף. שני תותחים מהגדוד קודמו לאזור מזרעת בית ג'אן, מלווים בכוחות מסיירת מטכ"ל ומסיירת גולני לאבטחת התותחים. כל קנה ירה 10 פגזים (סך הכל 20 פגזים) אל שדה התעופה אל מאזה. במקביל ירו גם יתר גדודי הארטילריה בגזרה לעבר הסורים על מנת להקשות עליהם לאתר את מקור האש לעבר דמשק. הפעם נרשמו פגיעות מדויקות.
בימים הבאים סייעו יחידות אגד 212 ואגד 282 לקרב ההגנה של כוחות צה"ל במובלעת נגד התקפות נגד סוריות ועיראקיות. שני גדודי תותחי ה-130 מילימטר של צה"ל ברמה כילו לפני כן את כל מלאי התחמושת שלהם שנמצא בידי צה"ל, אך בשטח המובלעת תפס צה"ל אלפי פגזי 130 מילימטר והם הועברו לגדודים ונורו לעבר הסורים. ב-14 וב-15 באוקטובר ירו יחידות אגד 282 כ-3,600 פגזים. אש סיוע נורתה גם ב-16 באוקטובר לשם בלימת התקפת הנגד המשולבת של הסורים, העיראקים והירדנים. הגדודים הוטרדו בעמדותיהם על ידי אש נ"ס שכוונה על ידי קציני תצפית סורים ממורדות החרמון ומתילים שלא נכבשו, ונאלצו להחליף עמדות מדי פעם. ב-19 באוקטובר סייעה הארטילריה, לרבות גדודים שפעלו מדרום הרמה תחת פיקוד אגד 213, בבלימת התקפת נגד נוספת.
הפעולה האחרונה של כוחות הארטילריה ברמת הגולן לפני הפסקת האש הייתה סיוע למבצע קינוח - התקפת חטיבת גולני וחטיבה 317 לכיבוש מוצב החרמון מידי הסורים. שישה גדודים של תותחים ומרגמות הוקצו למבצע. מפקד הסיוע הקצה ליחידות המשנה התוקפות סוללות בסיוע ישיר. לפיקוד הצפון חסרה תחמושת ארטילרית, והמטה הכללי העביר לו לצורך המבצע 15,000 פגזים ופצצות מרגמה, שמהם נורו במהלכו 13,000. כ-2,700 מהם נורו בסיוע לחטיבה 317 בחלקו הגבוה של החרמון. יתר האש נורתה בסיוע לחטיבת גולני, כאשר במשך שעתיים עם שחר נורו כ-5,000 פגזים ופצצות. בין החללים הרבים בקרב היה גם קצין המבצעים של גדוד 405, שנלווה לחיילי גדוד 51 של גולני כקצין קישור ארטילרי. מפקד הסיוע החטיבתי (בן עמי כהן) המשיך להפעיל את הארטילריה במקומו.
לאחר הפסקת האש ובמהלך מלחמת ההתשה במובלעת עד לאביב 1974 נותרו גדודי ארטילריה ברמה בסיוע לכוחות צה"ל. הגדודים שנמצאו במובלעת עמדו בתקופה זו תחת פיקודו של אגד 282.
אבדות ועיטורים
במלחמה ספג החיל אבדות קשות: כ-180 מחייליו נפלו בקרב, כמחציתם בזירת הדרום ומחציתם בצפון. רובם נפגעו מאש ארטילרית או מתקיפות של מטוסי אויב נגד עמדות הארטילריה. עשרות חיילים אחרים נהרגו בהיתקלויות עם טנקים או חיילי רגלים של האויב, בעיקר בזירת הצפון. עשרה קציני תצפית קדמיים (קש"א) שהצטרפו לכוחות הקרקע נהרגו כאשר כיוונו מן הקו הקדמי את אש הסיוע של גדודי הארטילריה. בין 38 הקצינים שנפלו היה גם מפקד גדוד אחד - מפקד גדוד הקטיושות סגן אלוף אוריאל קידר (קולסקי), שנהרג בחזית הדרום ב-18 באוקטובר. הגדוד שספג את האבדות הכבדות ביותר במלחמה היה גדוד 405, שאיבד 21 מחייליו.
פיקוד הצפון
מספר גדודים הועברו במהלך המלחמה מחזית הצפון אל חזית הדרום.
תחת שמש טוסקנה
תחת שמש טוסקנה (באנגלית: Under the Tuscan Sun) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2003, שנכתב, הופק ובוים על ידי אודרי ולס, בכיכובה של דיאן ליין. הסרט מתבסס על ספר זיכרונותיה של פרנסס מייס משנת 1996 באותו השם. הסרט עוסק בסופרת גרושה, שרוכשת וילה בטוסקנה, בתקווה שהיא תוביל לשינוי בחייה. דיאן ליין קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
עלילה
פרנסס מייז (דיאן ליין) היא סופרת מסן פרנסיסקו, שהתגרשה לא מכבר מבעלה. למייז בת השלושים וחמש יש מחסום כתיבה, וחברתה הטובה פאטי (סנדרה או) חוששת שהיא לא תתאושש לעולם. מייז נוסעת לאיטליה ומחליטה בהחלטה רגעית לרכוש וילה כפרית בטוסקנה, שם היא בונה את חייה מחדש, מתאהבת, מתאכזבת ומוצאת אהבה חדשה.
יצחק אלחנן וולקין
הרב יצחק אלחנן וולקין (תר"ס, 1900 - תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של אנטופול. נספה בשואה.
תולדותיו
בנו של הרב אהרן וולקין רבה של פינסק, ורחל, בת הרב בן ציון סורוצקין ואחותו של הרב זלמן סורוצקין. בשנת תרע"ג נכנס ללמוד בישיבת מיר וכעבור שנתיים עבר לישיבת ראדין. כעבור זמן השתוקק לשוב לישיבת מיר. הוא עבר את הגבול כשהוא מסכן את חייו והגיע לפולטבה, שבה שכנה אז הישיבה. חלה בטיפוס, ולאחר החלמתו חזר לליטא ולמד בתלמוד תורה בקלם. כששבה הישיבה למיר, שב אליה.
נישא לבתו של הרב משה וולפסון, רבה של אנטופול. בשנת תר"צ, לאחר פטירת חותנו, התמנה תחתיו כרבה של אנטופול וכיהן בתפקידו עד כיבושה של העיר בידי הגרמנים.
הובל יחד עם בני קהילתו לכיכר העיר ושם הוצא להורג. חתנו, שנספה גם הוא, היה הרב שמואל דוד גרשונוביץ, שכיהן כממלא מקום אביו הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, אב"ד ז'אבינקה.
ויקטוריה חנה
ויקטוריה חנה היא אמנית קול ופרפורמנס ומלחינה ישראלית.
ביוגרפיה
ויקטוריה נולדה בירושלים למשפחה דתית, בתו של רב ספרדי חרדי, היא נקראת על שם שתי סבותיה. היא למדה משחק בסטודיו של ניסן נתיב ומאוחר יותר השתלמה במוזיקה הודית. ויקטוריה חנה נשואה לגיא בירן, עד לשנת 2017 המנהל האמנותי של הזירה הבין-תחומית, ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בירושלים.
קריירה
חלק ניכר מיצירותיה של ויקטוריה חנה הוא בהשראת טקסטים עבריים עתיקים, כגון ספר הזוהר, ספר יצירה, שיר השירים, וחקר האותיות העבריות כחומר גלם - קולי, מוחשי ורוחני. בעבודתה היא חוקרת את מרחבי הקול האנושי וגבולותיו, בצליל ובשפה. המרחב האמנותי שבו עוסקת ויקטוריה חנה נמצא בין עולם הראפ, היפ הופ, למוזיקה אלקטרונית.
ב-2012 התארחה במופע של בובי מקפרין בישראל כחלק מפסטיבל "מוזיקה והעיר הלבנה". בשנת 2014, חנה העלתה יחד עם גיא שרף את המופע "לך מחכים כל הפרחים" במסגרת מעבדת מחקר בסאונד ותנועה שפיתח ארקדי זיידס. המופע הורכב משירים קאנוניים מלפני קום המדינה, שירים שנשכחו ושירים מוכרים שבאמצעותם חקרה חנה את גבולות הזהות והזיכרון הקולקטיבי הישראלי.
בספטמבר 2015 יצרה מופע משותף עם תמיר מוסקט "בין קסם לכישוף" במסגרת הפסטיבל למוזיקה מקודשת בירושלים. באותה שנה הוציאה את סינגל הבכורה שלה "אל"ף בי"ת", שהפך לתופעה ויראלית, עם עשרות אלפי צפיות ושיתופים. את הסינגל הבא שלה, "22 אותיות", יצרה באותה שנה במסגרת העבודה על אלבום מלא בהפקת תמיר מוסקט. "22 אותיות" הוגדר כראפ קבלי, ולווה בווידאו שביימה הבמאית והכוריאוגרפית מאיה ברינר. על הגדרתה בתקשורת כ"אמנית קול" אמרה: "זו הגדרה שהמציאו לי. מבחינתי הכל זה הגדרות. אני לא יודעת בעצמי מה זה. אני מתעניינת במילים, בשפה, בקולות, במתיחת הקול כמו תדר. מתעניינת בטקסטים עתיקים, מאוד מחוברת לטקסים אפריקאים עתיקים שנותנים כוח מאגי למילה. לקצב של המילים. אני לא מתייחסת לשפה כאל דבר מובן מאליו". ב-2015 השתתפה חנה גם בפסטיבל הפיוט בבית אבי חי, ירושלים בו השתתפו גם ברי סחרוף, אהוד בנאי, ריף כהן, שי צברי, חיים לוק, נועם ענבר, תמיר מוסקט, מורין נהדר ויוצרים ואמנים רבים נוספים, כאשר כל האירועים והמופעים היו הפקות מקוריות שיוצרו במיוחד עבור הפסטיבל.
צ'ימאזי מבה
צ'ימאזי מבה (נולד ב-10 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הבלם ולעיתים כקשר אחורי.
ויקטוריה חנה
קריירה
ב-2017 יצא לאור אלבום הבכורה שלה "ויקטוריה חנה", המבוסס כולו על טקסטים עבריים עתיקים, בהפקת תמיר מוסקט ופרנק וואן דר ווי.
ב-2020 הלחינה ושרה חנה על פי שני מכתבים קצרים של המשוררת זלדה למשוררת יוכבד בת מרים במסגרת פרויקט "גנוזים: מעירים מכתבים ישנים"", בו אנסמבל עיתים, ארכיון גנזים ובית אריאלה העלו לאתר האינטרנט "גנזים" פרשנויות יצירתיות לעשרות מכתבים של סופרים וסופרות.
צ'ימאזי מבה
קריירה
ב-12 ביוני 2013 חתם בואסלנד-בוורן הבלגית. לאחר שלא זכה לדקות משחק, בינואר חזר לישראל כאשר בהפועל בני לוד עד לסיום העונה. ב-25 באפריל 2014 הורחק בהפסד 2-0 להפועל פתח תקווה.
ויקטוריה חנה
קריירה
ב-2021 השתתפה ביצירה מוזיקלית שנוצרה במיוחד עבור פסטיבל העוד בירושלים, "הגולם" – יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית מאת חביבה פדיה, רוחמה כרמל ופיקה מגריק, בה השתתפו חנה והמוזיקאי האיראני אמיר שהאסאר.
צ'ימאזי מבה
קריירה
ב-22 בספטמבר 2014 חתם בהפועל פתח תקווה עד לינואר עם אופציה עד לסיום העונה. ב-28 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 3-1 למכבי חיפה. בינואר פתח תקווה מימשה את האופציה על השחקן והוא חתם עד לסיום העונה.
ויקטוריה חנה
פרסים
זוכת הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2009 ומלמדת בבית הספר לאמנויות המילה בירושלים.
צ'ימאזי מבה
קריירה
ביולי חתם בזירה מליגת העל האזרית. ביולי חתם בזירה מליגת העל האזרית. בשנת 2016 חתם בהפועל נצרת עילית, אך שוחרר לאחר מספר חודשים.
ביוני השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 עם ניגריה.
מכתב אשראי
מכתב אשראי, ידוע גם בשמות אשראי דוקומנטרי או LC, הוא מסמך המונפק על ידי אדם או גוף מסחרי כהתחייבות בלתי חוזרת לשלם לצד שכנגד את ערך הסחורה.
מכתב אשראי משמש גם כשיטת תשלום עבור עסקה, שבה יצואן יכול לפדות את מכתב האשראי ולקבל עבורו תשלום. מכתבי האשראי משמשים בעיקר בסחר הבינלאומי, בעסקאות בעלות שווי משמעותי בין יצואן במדינה אחת ללקוח במדינה אחרת.
יו (כלי)
יו (בסינית: 卣) הוא כלי ברונזה דמוי קדרה, בעל מכסה. כלי זה שימש בסין בתקופת שושלת ג'ואו ושושלת שאנג בפולחן לצורך מתן מנחה נוזלית. לעיתים הכלים הם בעלי עיטורים זואומורפיים (בעלי דמויות חיות) - בעיקר דמויות ינשופים.
מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים
מתנה לילדים – השירים שכל הילדים אוהבים הוא אלבום האולפן ה-16 של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בשנת 1983 לאור חברת התקליטים הד ארצי. זהו אלבומה הראשון שמוקדש לילדים מאז הוצאת בואו ונשיר ביחד ב-1975. הוא מחולק לארבעה חלקים: להיטי ילדים ידועים, שירים לפני השינה, שירי הילדים של אבא ואמא ושירי הילדים של מרים ילן-שטקליס.
מסלול מרוצים ערד
מסלול מרוצים ערד הוא מסלול למרוצי מכוניות בפאתי העיר ערד, אשר נחנך בשנת 2017.
תכנון, בנייה ושימוש
לאחר אישור חוק הספורט המוטורי והקמת הרשות לנהיגה ספורטיבית, התבצע מרכז מטעם משרד התרבות והספורט בעבור הקמת מסלול מרוצים חדש, ואשר בו זכתה העיר ערד.
המסלול נחנך ב-5 באפריל 2018 על ידי ראש עיריית ערד ניסן בן חמו. בשבוע פתיחת המסלול התקיימו מרוצים מסוגים שונים:
קאסטת הואישיה
ואישיה (בסנסקריט: वैश्य) היא אחת מארבע הוארנות במדרג הקסטאי בחברה ההודית והנפאלית. נמצאת במקום השלישי במדרג הקסטאי.
בני קאסטת הואישיה ידועים בעיסוקם במסחר, בנקאות, בעלות על שטחים, אחזקה של עדרי חיות.
ואישיה היא הקסטה השלישית במדרג הקאסטות. הקאסטה הראשונה היא הברהאמינים, הכהנים ואנשי הדת. הקאסטה השנייה היא הקשטרייה, הלוחמים. הקאסטה השלישית היא הואישיה, הסוחרים. והרביעית היא השודרה, המשרתים והעבדים.
מקורה של קאסטת הואישיה הוא במזמור 'המנון לאדם' בה מתוארת צמיחת הואישיה מהבטן והירכיים כסימן לכח יצרני ופוריות. קאסטת הואישיה כאחת משלושת הקאסטות הראשונות רשאית ללמוד את כתבי הקודש.
אחד מהאנשים הבולטים שנחשב ואישיה הוא מהאטמה גנדי.
דיאמנדה גאלאס
דיאמנדה גאלאס (באנגלית: Diamanda Galás; נולדה ב-29 באוגוסט 1955) היא מוזיקאית, זמרת-יוצרת, אמנית חזותית, זמרת סופרן, ואקטיביסטית אמריקאית. יצירתה של גאלאס עוסקת בשאלות חברתיות ופעילותה ממוקדת בין היתר בתמות הקשורות לקידום מודעות לאיידס ולזכויות נפגעי המחלה, פגועי נפש, אי צדק פוליטי, רוויזיוניזם היסטורי, ופשעי מלחמה.
ביוגרפיה
דיאמנדה גאלאס נולדה וגדלה בסן דייגו בקליפורניה, לאם יווניה-אמריקאית ואב מצרי-אמריקאי ממשפחה של יוונים פונטים. הוריה היו מורים והשתייכו לקהילה היוונית-אורתודוקסית, על אף שהיו בעצמם אגנוסטים. אביה של גאלאס ניהל מקהלת גוספל ולימד אותה לנגן על פסנתר כשהייתה בת שלוש וחשף אותה למוזיקה קלאסית, ג'אז של ניו אורילנס, רבטיקו, בלוז וסגנונות מוזיקה מסורתיים אחרים. גאלאס גם לקחה שיעורים בצ'לו וכינור, ולמדה מגוון סגנונות מוזיקליים. בגיל ארבע עשרה ניגנה עם הלהקה של אביה, בעיקר מוזיקה יוונית וערבית. הופעת הבכורה שלה כסולנית הייתה עם התזמורת הסימפונית של סן דייגו איתה ניגנה את קונצ'רטו מס' 1 של בטהובן.
מגיל צעיר החלה להתעניין בספרות גותית ואפלה והושפעה בעיקר מהמרקיז דה סאד, ניטשה, אנטונן ארטו ואדגר אלן פו. בשנות השבעים למדה ביוכימיה באוניברסיטת דרום קליפורניה והתמחתה באימונולוגיה והמטולוגיה. בהמשך, למדה בתוכנית לתואר שני של מחלקת המוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו במהלכה החלה לפתח את טכניקת הקול הייחודית שלה.
מוזיקה
בשנות השבעים המוקדמות גאלאס וחברה, נגן הקונטרבס מארק דרסר, הצטרפו ללהקת הג'אז Black Music Infinity שכללה את המתופף סטנלי קראוץ', החצוצרן בובי ברדפורד , נגן הקורנית בוץ' מוריס , החלילן ג'יימס ניוטון ונגן הסקסופון דוד מוריי. לאחר מכן שיתפה פעולה עם חברי להקת "CETA IV" מסן דייגו שכללה את הסקסופוניסט ג'ים פרנץ' איתו הקליטה את האלבום "If Looks Could Kill" משנת 1979, יחד עם הגיטריסט וטכנאי הסאונד הנרי קייזר. באותה שנה היא למדה בצרפת והכינה את הופעת הבכורה שלה בפסטיבל אביניון – היצירה "Un Jour Comme un Autre" ("יום כמו כל יום") מאת מלחין האוונגארד וינקו גלובוקר שהיא אופרה המבוססת על תיעוד שנעשה על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל של מעצרה ועינויה של אישה טורקית שנחשדה בבגידה.
בזמן שהייתה בפריז גאלאס פגשה את המלחין והארכיטקט היווני יאניס קסנאקיס ושרה את יצירתו "אקנתוס" עם האנסמבל של המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי ב-1980. לאחר חזרתה לארצות הברית, הופיעה גאלאס עם יצירה נוספת של קסנאקיס, "N'Shima" (מהמילה העברית "נשימה") – יצירה לשני קולות סופרן – בהופעת הבכורה של היצירה בניו יורק ב-1981.
גם אלבום הסולו הראשון של גאלאס, "The Litanies of Satan" ("התחינות של השטן") שיצא לאור ב-1982, הוא יצירה אופראית. האלבום כולל שתי יצירות בלבד: אחת בת 12 דקות בשם "Wild Women with Steak-Knives" ("נשים פראיות עם סכיני סטייק"), והיצירה "תחינות השטן" כשם האלבום, שהיא אדפטציה לקטע משירו של שארל בודלר "פרחי הרע". אלבומה השני, "דיאמנדה גאלאס" (1984) כלל אף הוא רק שתי יצירות ארוכות: "פנאופטיקון", שהוקדש לג'ק הנרי אבוט, שתיאר בספרו האוטוביוגרפי את חוויותיו כאסיר במערכת בתי הסוהר, ו-"Tragoudia Apo To Aima Exoun Fonos" ("שיר מדם הנרצחים"), יצירה ביוונית שהוקדשה לאסירים פוליטיים ביוון שנרצחו או הוצאו להורג בזמן המשטר הצבאי ביוון בין השנים 1967–1974.
בשנים הבאות גאלאס עבדה בשיתופי פעולה עם מוזיקאים שונים. היא עבדה עם הבסיסט של לד זפלין ג'ון פול ג'ונס שהפיק עבורה את האלבום "The Sporting Life" מ-1994. הם הופיעו יחד בסיבוב ההופעות שנלווה ליציאת האלבום, כמו גם בתוכנית הפופולרית של ג'ון סטיוארט ב-MTV. ב-1995 גאלאס שרה בשני שירים של להקת הסינת'פופ אירייז'ר, באלבום הסטודיו השביעי שלהם, שנקרא על שמם. בשנה שלאחר מכן היא השתתפה באלבום המחווה לאדגר אלן פו "Closed on Account of Rabies", בו אמנים שונים, ביניהם איגי פופ, דבי הארי, מריאן פיית'פול וג'ף באקלי, הקריאו יצירות שונות של הסופר והמשורר האגדי. גאלאס הקריאה את הסיפור "החתול השחור".
ב-2008 יצא לאור אלבומה "Guilty Guilty Guilty", שכלל מבחר גרסאות כיסוי לשירים שבצעירותה ניגנה בפסנתר בלהקה של אביה, בעיקר שירי אהבה ישנים. האלבום הוקלט בהופעה ביום ולנטיין בKnitting Factory בניו יורק ב-2006.
חלום נבוכדנצר
חלום נבוכדנצר, הוא סיפור תנ"כי המסופר בספר דניאל.
הרקע לסיפור
דניאל חנניה, מישאל ועזריה, היו ארבעה נערים יהודים שהוגלו בידי מלך הכשדים נבוכדנצר השני לבבל, בתקופת מלכותו של יהויקים. ניתנו להם שמות חדשים, דניאל נקרא בלטשצאר, חנניה נקרא שדרך, מישאל נקרא מישך, ועזריה נקרא עבד נגו. הם זוכים למיטב החינוך הבבלי, אולם שומרים על יהדותם מקפידים על הכשרות ומסרבים לעבוד עבודה זרה. נבוכדנצר מתרשם מהם ונותן להם תפקידים בכירים בממלכה.
הסיפור
נבוכדנצר חלם חלום שמטריד את מנוחתו. הוא קורא לחרטומי בבל ומבקש מהם לפתור אותו. הם מבקשים ממנו לספר להם מה החלום, אולם המלך כבר שכח אותו ומצווה עליהם לנחש אותו בעצמם. החרטומים אינם מסוגלים לעשות זאת ונבוכדנצר פוקד להוציא אותם להורג. דניאל מתפלל שיתגלה לו הפתרון והוא אכן חולם אותו בלילה. הוא ניגש אל אריוך הממונה על ההוצאה להורג ומבקש ממנו להיכנס אל המלך. נבוכדנצר מסכים לקבל אותו ומבקש לדעת מה חלם. דניאל מתאר בדיוק את חלומו של נבוכדנצר. בחלום הוא רואה פסל ענק, ראשו עשוי זהב, חזהו וזרועותיו כסף, בטנו וירכיו נחושת, שוקיו עשויים ברזל, וכפות רגליו חלקם חרס וחלקם ברזל. והנה לפתע מופיעה מאליה אבן ומרסקת את הפסל לרסיסים שאותם מעיפה הרוח. והאבן הופכת להר גדול.
נבוכדנצר הנדהם מכריז שאכן זה היה חלומו ומבקש לדעת את הפתרון. דניאל מסביר לו שראש הזהב משול לממלכת בבל. לפי אחדים מן הפרשנים הקלסיים, זרועות הכסף הן ממלכת פרס האחמנית שתהיה פחותה מבבל, בטן הנחושת משולה ליוון, שוקי הברזל משולים לממלכות ישמעאל, כפות הרגליים מרמזות על כך שחלקן יהיו חזקות וחלקן חלשות, והאבן מסמלת את מלכות האלוהים שתשלוט לנצח.
נבוכדנצר נדהם, כורע על ברכיו לפני דניאל ומכיר באמיתות דתו. הוא נותן לדניאל מתנות וממנה אותו על כל החרטומים.
דיאמנדה גאלאס
פרפורמנס
בשנות השבעים גאלאס עסקה במוזיקה ופרפורמנס, תוך שימוש בטקסטים וצלילים מעובדים אלקטרונית שאפיינו את ההופעות הראשונות שלה ב-"The Kitchen" בניו יורק ובפסטיבל מורס בגרמניה. ב-1990, גאלאס בחרה חומרים מ"טרילוגיית האיידס" ויצרה פרפורמנס בקתדרלת סנט ג'ון בניו יורק שעסק ביחס האדיש של הכנסייה הקתולית כלפי חולי איידס. המופע כלל דם מלאכותי ואורות מיוחדים, "צהלולים צווחניים, לחישות ונהימות בעוצמה שהשאירה את הקהל בהלם". ההופעה תועדה באלבום "Plague Mass" משנת 1991.
ציור
ציוריה של גאלאס בעלי דמיון סגנוני לעבודות של אמנים אקספרסיוניסטים כאדוורד מונק, פאול קלה, וז'אן דובופה. גאלאס ציינה כהשפעה על עבודותיה את הצייר והמחזאי האוסטרי אוסקר קוקושקה. רבים מציוריה עוסקים בתמות שהיא חוקרת בפרפורמנסים ובהקלטותיה ומתייחסים אל אותם מאורעות היסטוריים.
סרטים
ב-1984 גאלאס דיבבה את קולות של המתנקשים היפנים וכלי הנשק המעופפים בסרט "Ninja III: The Domination". בהמשך דיבבה את המכשפה בסרט "קונאן הברברי" (1982), קולות המתים בסרט האימה של וס קרייבן "The Serpent and the Rainbow" (1988), וקולות של גניחות, אנחות וצווחות בסרט דרקולה בבימוי פרנסיס פורד קופולה משנת 1992, לו היא גם תרמה את שירה "Exeloume". שיר זה והשיר "Le Treizième Revient" מאלבומה "Saint of the pit" הופיעו גם בסרט של דרק ג'רמן "The Last of England" משנת 1987. היא הקליטה גרסת כיסוי לשיר "Dancing in the Dark" עבור הסרט "אדון האשליות" של קלייב בארקר. אימפרוביזציות ווקאליות שביצעה מופיעות בסרט "הצלצול 2" של הבמאי היפני הידאו נקטה מ-2005. גאלאס גם השתתפה בפסקול סרט האימה לזמן את הרוע של ג'יימס ואן מ-2013.
גאלאס עצמה הופיעה ב-1990 בסרט הדוקומנטרי "Positive" של רוזה פון פראונהיים ,העוסק באיידס בסצנת הגייז של ניו יורק.
אקטיביזם
בשנת 1986, אחיה של גאלאס, המחזאי פיליפ-דמיטרי גאלאס, מת מאיידס. גאלאס הצטרפה לקבוצת האקטיביסטים ACT UP, הפועלת לשיפור תנאי חייהם של נשאי איידס, ולמאבק במגפת האיידס. מעורבותה בנושא הובילה להשתתפות באירוע המחאה של ארגון Stop the Church, אשר הוביל למעצרה ב-10 בדצמבר 1989 בקתדרלת פטריק הקדוש. הקבוצה מחתה נגד התנגדותו של הארכיבישוף של ניו יורק ג'ון או'קונר לחינוך על איידס ולהפצה של קונדומים בבתי ספר ציבוריים.
דיסקוגרפיה
אלבומי סטודיו אלבום אוסף
הופעות חיות
מיסיסיפי פרד מקדואל
"מיסיסיפי" פרד מקדואל (באנגלית: Mississippi" Fred McDowell"; 12 בינואר 1904 - 3 ביולי 1972) היה זמר וגיטריסט בלוז. סגנונו הפשוט והבסיסי, שלא השתנה עם השנים, קנה לו הכרה כאחד מהמוזיקאים שניגנו את הבלוז הטהור ביותר.
תולדות חייו
מקדואל נולד בסמוך לממפיס, טנסי. למרות שניגן מגיל 14, עבד עד 1959 בעיקר כחוואי בסביבות ממפיס וניגן באירועים שונים. בין היתר פיתח (או שימר) סגנון שונה במקצת מהדלתא בלוז, שהתבסס על קשר עמוק למוזיקה אפריקאית (בעיקר שירי קריאה ותגובה) ואלתורים מחזוריים על אקורד יחיד, סגנון זה נקרא לעיתים "סגנון צפון-מיסיסיפי". כן פיתח נגינה בגיטרת סלייד, כאשר הוא עושה שימוש בכלים שונים ל"סלייד" (עצם המושחל על אצבע יד שמאל ומוחלק על המיתרים) בהם אולר, עצם חלולה (מה שהקנה לנגינה את הכינוי Steakbone, "עצם סטייק") וכוס זכוכית.
בשנת 1971 הקליטה להקת האבנים המתגלגלות את שירו "You Gotta Move", תוך שמירה על סגנונו, בתקליטם החשוב "Sticky Fingers". באותה שנה הוקלט אלבומו אחרון של מקדאול "Live in New York". שנה מאוחר יותר נפטר מסרטן.
ישראל עולה כיתה
ישראל עולה כיתה או התוכנית ללמידה משמעותית היא רפורמה של משרד החינוך שמטרתה ליצור לומדים סקרנים, היודעים להשיג ידע, לעשות בו שימוש, ובעלי כישורי עבודת צוות.
התוכנית הוצגה לראשונה ב-5 בספטמבר 2014, בתקופת כהונתו של שי פירון כשר החינוך. היא נועדה לכל מגזרי החברה החל מגן הילדים, בחינוך היסודי, בחטיבות הביניים והתיכונים בישראל כמו גם למורים. הרפורמה מיושמת בהדרגה משנת הלימודים תשע"ה וממשיכה גם תחת הממשלה ה-34.
בחינות בגרות
טרם הרפורמה, התבססו ציוני הבגרות של תלמידים כמעט בכל המקצועות על בחינות פנימיות וחיצוניות בכתב, כאשר משקלן של כלל הבחינות הפנימיות בציון היה לשווה למשקלן של כלל הבחינות החיצוניות. כמו כן, בחלק מהמקצועות התבסס חלק מן הציון (לרוב 20%) על הערכה חלופית כגון בחינה מעשית, בחינה בעל פה או עבודת חקר, שנבדקו בדרך כלל הן על ידי מורי בית הספר והן על ידי משרד החינוך. במסגרת הרפורמה הוחלט לצמצם את מספר הבחינות שאליהן ייגש כל תלמיד ולהפחית את משקלן בציון של בחינות חיצוניות בכתב: בכל מקצוע, יבחנו התלמידים בבחינות בכתב (חיצוניות ופנימיות) רק על 70% מהחומר הנלמד,  ואילו בקיאות התלמידים בשאר החומר תיבדק בהערכה חלופית שלה יינתן ציון פנימי בלבד. כמו כן, הוחלט לגוון את השיטות האפשריות להערכה חלופית ולכלול בהן, בין היתר, עבודות חקר, פרויקטים, תלקיט, תיקי עבודות, בחינות מתוקשבות ובחינות שטח. בנוסף, תלמידים יורשו לגשת לבחינות הבגרות החיצוניות אך ורק במועדי בקיץ י"א, חורף י"ב וקיץ י"ב.
בתי ספר יסודיים
בתי ספר יסודיים ציבוריים יחליטו עצמאית כיצד להשתמש בתקציב העומד לרשותם. בתי הספר יקבעו מה וכיצד ללמד ברבע מהשעות העומדות לרשותם. עיסוק בתחום מסוים יורחב או ישולב בתוכנית הלימודים לפי החלטת בית הספר. בתי הספר יתאימו צרכים מיוחדים לפיתוח המקצועי של עובדי ההוראה. בנוסף, בכל שכבות הגיל הלמידה תהיה טכנולוגית (בבתי הספר יתווספו מחשבים ומקרנים). כך שהמורה וספרי הלימוד לא יהיו מקור המידע היחיד, אלא תיווצר למידת עמיתים ושימוש באינטרנט.
תגובות וביקורת
הדעות על הרפורמה היו חלוקות. ישנם מורים ותלמידים אשר שיבחו את הוגי הרפורמה על השימוש בטכנולוגיה המתקדמת ועל מציאת תעסוקה לבני הנוער (180 שעות מחויבות אישית הנפרשות על פני שלוש שנים). לעומתם היו אנשים ממערכת החינוך שחשבו כי הרפורמה תוביל לחוסר סדר ואף ביקשו לדחות את מועד התחלתה משום שטענו כי משרד החינוך לא עדכן את מנהלי בית הספר ואת המורים בדבר הרפורמה. ישנן גם הטענות איך יעמדו בני הנוער שבכיתה י"א בעומס הגדול של הבגרויות והמחויבות האישית, מי ישלם את התוספת בשכרם של המורים על תוספת השעות והתגבורים שיצטרכו לעשות בעקבות כמות החומר שיש לכיתות י"א.
גורמים שונים אף מתחו ביקורת על אופן קידום הרפורמה בזירה הציבורית, ובפרט על בחירתו של משרד החינוך לשווק את הרפורמה באמצעות רכישת תוכן שיווקי, בעיקר מקבוצת ידיעות אחרונות.
מחאת תלמידים בכתות י"א
בשנת תשע"ו, המחזור הראשון של התלמידים שלמדו במסגרת הרפורמה עלו לכיתה י"א, בשנה זו נחשפו התלמידים לטענתם ללחץ ועומס חריגים בעקבות ריכוז מספר בחינות רב יחסית לשנים קודמות במועד קיץ י"א מחמת האיסור על היבחנות במועדים מוקדמים יותר. בתחילת השנה, איימו תלמידי כיתה י"א לקיים שביתה ולא להגיע לבתי הספר בטענה שמשרד החינוך מקשה עליהם לקבל ציונים טובים בבחינות הבגרות ולהצליח.
חוף הובס
חוף הובס (באנגלית: Hobbs Coast) הוא חוף בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
החוף משתרע בין כף ברקס, לבין נקודת החוף שמול האי דין; או החוף שבין חוף רופרט ממערב לחוף באקוטיס שממזרח.
גילוי החוף
החוף התגלה על ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית.
החוף מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.
מקור השם
החוף נקרא על שמו של פרופסור ויליאם ה. הובס, חוקר קרחונים, המתמחה בגאוגרפיה והיסטוריה של הקוטב, מאוניברסיטת מישיגן.
שחפית גדולה
שחפית גדולה (שם מדעי: Thalasseus maximus) היא מין שחפית בסוג תלאסאוס ממשפחת השחפיים. המין אנדמי ליבשת אמריקה, אם כי זוהו פרטים משוטטים באירופה.
טקסונומיה
השחפית הגדולה תוארה על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ב-1781 ב-Histoire Naturelle des Oiseaux שלו מדגימה ש"נאספה" בקאיין, גיאנה הצרפתית. הציפור גם הודגמה בתבנית צבע יד שנחרטה על ידי פראנקואה ניקולה מרטינט ב-Planches Enluminées D'Histoire Naturelle שנכתב תחת הפיקוח של אדמה לואי דבנטו ללוות את הכתב של בופון.
גם התבנית וגם התיאור של בופו לא כללו שם מדעי אבל ב-1783 איש הטבע ההולנדי פיטר בודארט טבע את השם המדעי Sterna maxima בקטלוג מה-Planches Enluminées שלו.
השחפית הגדולה ממוקמת כיום בסוג תלאסאוס שהוגדר על ידי הזואולוג הגרמני פרידריך בואיה ב1822.
הדרך ההיסטורית יפו–שכם
דרך יפו–שכם או דרך שכם ההיסטורית היא דרך עתיקה בארץ ישראל המקשרת בין יפו למרכז השרון, מערב השומרון ואזור שכם.
תוואי הדרך
מוצאה של הדרך בכיכר השעון ביפו דרך הרחובות 'נג'יב בוסטרוס' ו'אסכנדר עוואד' (אלכסנדר הווארד), רחוב רזיאל של ימינו, ומשם המשיכה דרך "רחוב נתיב הגמלים", שנקרא לאחר מכן דרך שכם ואחר כך בשם טורקי, "דרך עלי מוסתקים" (כיום: רחוב אילת) ולאחר מכן אל דרך יפו-תל אביב עד בית הדר, ופנתה בכיוון צפון מזרח לעבר כפר סאבא (מזרח כפר סבא של ימינו). תוואי הדרך עבר בדרך מנחם בגין ממזרח לשדות שרונה, חצה את נחל איילון במעבר מוסררה על גשר שרונה מתחת לגשר הצפוני של מחלף ארלוזורוב של ימינו והמשיך בכיוון רחוב אבא הלל. מנקודה זו התפצלו מספר תוואים חלופיים לאזור קלקיליה ומאזור קלקיליה עד אזור שכם, כתלות בתקופות שונות.
תוואי צפוני פנה ממחלף ארלוזורוב לרחוב אבא הלל, חצה את נחל הירקון על 'גִ'סְר אֶל-הַדָּאר' (גשר שאון המים) הוא גשר עשר טחנות (בסמוך לגשר מבצע קדש של ימינו), והמשיך לכיוון צפון מזרח במקביל לירקון ולנחל קנה עד ביאר עדס וג'לג'וליה. תוואי דרומי עבר מרחוב אבא הלל בצמוד לגדה הדרומית של הירקון ומצפון לפתח תקווה, חצה את נחל שילה, הירקון ונחל קנה מצפון למחלף מורשה, והמשיך עד אזור ג'לג'וליה.
בג'לג'וליה התחברה הדרך עם דרך הים ההיסטורית (כביש 444 של ימינו) שהובילה דרומה ללוד, עזה, חצי האי סיני ומצרים, וצפונה למגידו, הגליל ודמשק. באזור זה התפצלה דרך יפו-שכם לשני תוואים חליפיים, שהיו בשימוש בתקופות שונות: הדרומי דרך חבלה, עזון (בתוואי ואדי עסלה וואדי עזון), בתקופות אחרות עברה הדרך בקלקיליה ובנבי אליאס, פונדוק, ג'ית ורפידיה (בחפיפה חלקית לכביש 55 של ימינו), והצפוני, הארוך יותר בכ־20 ק"מ, דרך קלקיליה, טייבה, טולכרם, ענבתא ועד שכם בתוואי נחל שכם (כביש 57 דהיום). בסמוך לשני תוואי הדרך הועמדו קווי טלגרף שקישרו בין יפו והשרון לשכם.
ב-1895 נכבש על ידי העות'מאנים כביש רעוע בתוואי הצפוני, דרך טולכרם ונחל שכם. בתקופה זו בנו הטורקים שני גשרי מתכת בתוואי הדרך המערבי: האחד על ואדי מוסררה הוא חלקו הצפוני של נחל איילון, גשר שרונה, והשני על הירקון, מצפון למלאבס. ככל הנראה תוכנן שיפוץ הכביש במהלך שנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה הושקע מאמץ צבאי בסלילתה של מסילת ברזל בין פאתי שכם וטול כרם - חיבור מסילת העמק דרך מסילת השומרון דרומה (המסילה המזרחית) בנתיב התוואי הצפוני של הדרך, ופותחה הדרך שעברה במקום, וקישרה בין צפון הארץ למרכזה.
לאחר כיבושה של יפו על ידי הבריטים בשלהי 1917, נסללה מסילת הברזל נמל יפו - 'גבעת ג'נקינס' ברוחב צר (60 ס"מ) מנמל יפו דרך תחנת הרכבת יפו לאורך דרך יפו-תל אביב והמשכה על דרך פתח תקווה עד מחלף ארלוזורוב ומשם דרך רחוב אבא הלל של ימינו לגִ'סְר אֶל-הַדָּאר, כהכנה לוגיסטית לקרב לפריצת קו שתי העוג'ות, שאגפו המערבי תחילתו באזור שפיים. המסילה הצרה עברה במקביל לדרך יפו-שכם מיפו ועד אזור רמת השרון, כאשר שלוחה אחרת קישרה מגשר עשר טחנות לאזור שיח מוניס, ושלוחה קצרה קישרה מאזור מחלף ארלוזורוב לאזור גבעתיים, שם שכן מחנה צבאי בריטי. בראשית תקופת המנדט הבריטי פורקה המסילה, וכיום לא נותר לה זכר.
קטע הדרך יפו - קלקיליה - טול כרם שימש עד לסלילת כביש חיפה תל אביב הישן באמצע תקופת המנדט הבריטי, כחלק מהדרך הראשית שבין מרכז הארץ וצפונה כאשר הנסיעה מיפו ותל אביב לחיפה והגליל עברה דרך קלקיליה, טולכרם, ענבתא, ג'נין ונצרת, בתוואי התוואי הצפוני של הדרך ודרך האבות (כביש 60). עד לאמצע תקופת המנדט הבריטי שימש התוואי הצפוני כנתיב העיקרי בין יפו לשכם, בשל נוחות הנסיעה בו לאחר סלילתו, למרות העיקוף המשמעותי שהוא עורך בהשוואה לתוואי הדרומי.
באמצע שנות ה־20 נסללה דרך תל אביב - פתח תקווה, שהפכה להיות חלק מהדרך לשכם. מתקופה זו ועד סוף תקופת המנדט הבריטי עברה הדרך בצפונה של פתח תקווה, המשיכה בדרך רמתיים (שנסללה כהמשך לדרך פתח תקווה מצומת סגולה) עד לצומת רעננה. מצומת רעננה פנתה הדרך מזרחה לעבר קלקיליה דרך רחוב ויצמן בכפר סבא.
התוואי הדרומי בין קלקיליה לשכם (כביש 55) נסלל במהלך 1935, ובכך נחסך הצורך בעיקוף דרך התוואי הצפוני. הדרך מקלקיליה לשכם קוצרה בכ-20 קילומטר לעומת המצב לפני סלילת הכביש, עת נדרשו הנוסעים לעבור דרך טולכרם. מלחמת העצמאות הובילה לקטיעת הדרך, כאשר קו הגבול בין ישראל וירדן עבר בין כפר סבא לקלקיליה, והפריד בין שני חלקיה של הדרך.
מאז שנות ה־60 נסללו באזור המרכז מספר כבישים המאפשרים נסיעה בתוואי חלופי בין יפו לכפר סבא ולאזור שכם: כביש 5 ממחלף גלילות ועד מחלף מורשה (בתקופה מאוחרת יותר נסלל המשך עד מחלף קסם, נקודת החיבור עם כביש 444), כביש 4 ממחלף גהה ועד צומת רעננה, כביש 6 ממחלף קסם ועד מחלף חורשים. קטע כביש היוצא מצומת עדנים ועוקף את הוד השרון וכפר סבא ממזרח (נחשב כיום כחלקו הצפוני של כביש 40) מבוסס על תוואי עתיק של הדרך.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף קלקיליה העוקף את קלקיליה מדרום (בין צומת כפר סבא מזרח לצומת מדרום לצופים), וקטע כביש קצר העוקף את עזון מצפון. במהלך האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על כביש 55 בין ג'ית לשכם. במקביל, נפתח לתנועה קטע כביש שחיבר בין צומת ג'ית לחווארה ולכביש 60 מדרום לשכם ('עוקף שכם דרום'), וממוספר כיום כחלק מכביש 60.
תולעי שיער-סוס
תולעי שיער-סוס (שם מדעי: Nematomorpha, מכונות גם Gordiacea, "תולעים גורדיות") הן אחת מכ-40 המערכות של ממלכת בעלי החיים, הדומות במורפולוגיה שלהם באופן שטחי לתולעים נימיות, ומכאן מקור השם המדעי. גודלם של מרבית המינים נע בין 5 ל-10 סנטימטרים, וקוטרם בין מילימטר ל-3 מילימטרים. ניתן למצוא תולעי שיער-סוס במקווי מים מתוקים, שקתות השקיה, בריכות שחייה, נחלים, שלוליות ובורות מים, וגם בים. התולעים הבוגרות עצמאיות, אבל הפגיות הן טפילות של פרוקי-רגליים, כדוגמת חיפושיות, תיקנאים, גמלי שלמה, חגבאים, וסרטנאים. ידועים 351 מינים החיים במים מתוקים, והערכה שמרנית משערת שיש כ-2,000 מינים של מים מתוקים ברחבי העולם. מקור הכינוי "תולעים גורדיות" הוא מאגדת הקשר הגורדי. השם מתייחס לעובדה שתולעי שיער-סוס מתכנסות לעיתים קרובות בצורת קשר, בייחוד בזמן הזדווגות.
תיאור וביולוגיה
אורכם של מרבית המינים נע בין 5 ל-10 סנטימטרים, במקרים קיצוניים מגיע לאורך של 2 מטרים, וקוטרם בין מילימטר ל-3 מילימטרים. בחתך רוחב גופן של תולעי שיער-סוס הוא גלילי, והוא דומה לשפופרת המכוסה בקוטיקולה חיצונית ללא ריסונים. הקוטיקולה עבה ובנויה מסיבי קולאגן בשכבות סליליות. על פני השטח של מרבית המינים יש בליטות שמהן יוצאים קוצים. הגוון של התולעים נע בין חום-שמנת בהיר ועד כמעט שחור. אפידרמיס דק מכסה על גוף ובו שריר אורכי עבה יחסית ומעיים בלתי מתפקדות. אין בגופן של התולעים מערכות עיכול, נשימה או מחזור דם. מערכת העצבים כוללת טבעת עצבים סמוך לחלק הקדמי של בעל החיים, וסיב עצב גחוני (ventral nerve cord) לאורך כל הגוף (למינים החיים בים יש בנוסף גם סיב עצבי גבי).
לתולעי שיער-סוס יש שני זוויגים מובחנים, ומערכת הרבייה מתבססת על הפריה פנימית של ביציות שמוטלות במחרוזות ג'לטיניות. לבוגרים יש בלוטות מין גליליות שנפתחות לתוך פתח הביב. לפגיות יש טבעות של קרסים מקוטיקולה וקצה חד שבאמצעותו הן חודרות לבעל החיים הפונדקאי. אף שהבוגרים חיים במים, הפונדקאים של תולעי שיער-סוס החיים במים מתוקים הם תמיד בעלי חיים יבשתיים, וההדבקה מתרחשת כאשר הפונדקאי שותה מים שבהם יש פגיות או שהוא חרק שטרף בעל חיים אחר נגוע. ברגע שחדרו לגוף הפונדקאי הפגיות חיות במחזור הדם וסופגות חומרי מזון ישירות דרך העור. ההתפתחות לצורת הבוגר אורכות שבועות או חודשים, והפגית מתנשלת כמה פעמים ככל שהיא גדלה.
הבוגרים חיים במים מתוקים או במי ים, אינם ניזונים וחיים רק במטרה למצוא בן זוג. הזכרים והנקבות מתקבצים לפקעות הדוקות ("קשרים גורדיים") בזמן ההזדווגות, ואחריה הזכרים מתים. המינים Spinochordodes tellinii ו-Paragordius tricuspidatus, שהפונדקאים שלהם הם חרגולים וצרצרים מסוגלים לפעול על המוח של הפונדקאים שלהם. הם גורמים לפונדקאים לחפש מקורות מים ואז להטביע את עצמם, ובכך להשיב את התולעת למים. המין P. tricuspidatus מסוגל לשרוד טריפה של הפונדקאי שלו והוא חומק החוצה מהטורף שאכל את הפונדקאי שלו.
יש מעט מקרים של טפילות מקרית בפונדקאי המשתייך לבעלי חוליות, כולל כלבים ובני אדם. כמה מקרים של הדבקה ב-Parachordodes, Paragordius, או Gordius בבני אדם תועדו ביפן ובסין.
טקסונומיה
קל לטעות בין תולעי שיער-סוס לבין תולעים נימיות, בייחוד תולעים מהמשפחה Mermithidae. גופן של תולעים ממשפחת Mermithidae, בניגוד לתולעי שיער סוס, אינו מסתיים בפתח ביב. לתולעים זכרים יש מבנה דמוי מחט (spicule) או שניים ממש לפני קצה הגוף העוזר בזמן ההזדווגות והקוטיקולה שלהם דקה הרבה יותר, אין בה בליטות והיא חלקה יותר וגונה חום בהיר.
המערכה סווגה בעל-המערכה אקדיסוזואה (Ecdysozoa) של אורגניזמים מתנשלים הכוללת את פרוקי-הרגליים. קרובי המשפחה הקרובים ביותר הם תולעים נימיות. שתי המערכות יוצרים את הקבוצה Nematoida בקלייד סיקלונורליה (Cycloneuralia). בשלב הפגית מפגינים בעלי החיים דמיון לבעלי חיים בוגרים מהמערכה קינורהינכה (kinorhyncha), וכמה מינים של המערכות לוריספירה (Loricifera) ופריאפולידה (Priapulida), כולן חברות בעל-המערכה סקלידופורה (Scalidophora). המין העתיק ביותר של תולעת שיער-סוס הוא כנראה Maotianshania cylindricala, מהקמבריון התחתון שנתגלה באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג. עם זאת, אורגניזם זה היה שונה מאוד ממינים בני תקופתנו. תולעים מאובנות הדומות לצורה המודרנית דווחו מענבר ממיאנמר מהקרטיקון המתוארך לפני 100–110 מיליון שנים.
היחסים בתוך המערכה עדיין אינם מוחוורים, אבל מוגדרות שתי מחלקות. חמשת המינים של תולעי שיער-סוס החיים בים כלולים במחלקה Nectonematoida. הבוגרים חיים בפלנקטון והפגיות הן טפילות של מעשירי רגל, בייחוד סרטנים. הם מאופיינים על ידי שורה כפולה של שערות המשמשות לשחייה לאורך כל צד של הגוף, סיב עצבי גבי וגחוני, בלסטוצל (blastocoel), חלל מלא נוזל, ובלוטת מין בודדת.
350 המינים האחרים שייכים למחלקה Gordioidea, המחולקת לשתי משפחות, Chordodidae ו-Gordiidae, הכוללות שבעה סוגים. בשונה מהתולעים השייכים למחלקה Nectonematoida אין להם שערות שחייה, יש להם סיב עצבי גחוני בלבד, והחלל שלהם מלא ברקמת מזנכימה אצל הצעירים שהופך לחלל ריק אצל הבוגרים.
אסטריקס בבריטניה (סרט)
אסטריקס בבריטניה (בצרפתית: Astérix chez les Bretons, באנגלית: Asterix in Britain) הוא סרט הנפשה מסורתית צרפתי-איטלקי, מסוגת קומדיה והרפתקאות לכל המשפחה, המבוסס על ספרי הקומיקס "אסטריקס בבריטניה", הספר השמיני בסדרת הקומיקס "אסטריקס" שכתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו. הסרט בוים על ידי פינו ואן לאמסווירד.
תקציר העלילה
יוליוס קיסר פולש עם לגיונותיו לבריטניה. רק כפר בודד בדרום האיים הבריטיים מצליח להחזיק מעמד, אך גם הוא עומד ליפול מול הכיבוש הרומי. אטאראקס, בן-דודו הבריטני של אסטריקס, נשלח לגאליה כדי להביא לבריטניה משיקוי-הפלא. זאת משום שהבריטנים לא יוכלו תמיד לעמוד מול הצבא הרומי שתוקף אותם.
אסטריקס, אטאראקס ואובליקס מצטיידים בחבית גדולה מלאה בשיקוי-הפלא. אובליקס, הודות לכוחו העל-אנושי שתמיד קיים אצלו, יכול היה לסחוב בקלות את החבית הכבדה. טרם יציאתם מן הכפר אסטריקס לקח עמו מעט עשבים שאשפיקס טרם ידע מה שימושם (בסוף הסיפור הסתבר שזהו תה). לרומים נודע על החבית והנציב הרומי בבריטניה רוצה לשים את ידיו על חבית שיקוי-הפלא ומטיל עוצר על כל הפונדקים הגאלים באי תוך החרמת החביות שלהן.
במהלך ההרפתקה החבורה מאבדת את החבית ועוברת שלל הרפתקאות בהן השתכרותו של אובליקס ומאסרו במצודת לונדון (אף על פי שזהו אנכרוניזם, שכן היא לא הייתה קיימת אז) וחיפושים אחרי החבית, תוך כדי מחוות של היוצרים לתרבות הבריטית. לבסוף הם גילו שמשתמשים בה במסגרת משחקי הראגבי כדי לטפל בשחקנים הפגועים. הגאלים לקחו אותה בחזרה אבל איבדו את החבית באופן סופי אחרי שנורתה לעברם אבן גדולה בעודם שטים בדוגית של אטאראקס.
משה לנדינסקי
הרב משה לנדינסקי (תרכ"ב, 1862 – כ' באדר ב' תרצ"ח, 23 במרץ 1938) היה ראש ישיבת ראדין במשך כארבעים שנה.
תולדותיו
נולד בעיירה קנישין הסמוכה לביאליסטוק, בנם של דוד וצביה לנדינסקי. בצעירותו למד תקופה קצרה בעיר מולדתו ואחר עבר ללמוד אצל הרב שבתי וולך ששימש כגאב"ד בעירו רזנאי.
בגיל 22 נשא לאישה את בת הגביר הרבני רבי ישראל ניימן, אף הוא מקנישין. לאחר נישואיו נמנה עם אברכי כולל ברודסקי בוולוז'ין. שם למד כשמונה שנים, כאשר בשלוש השנים הראשונות לא עזב את המקום, ולא התראה אפילו עם אשתו ובתו הקטנה.
בשנת תר"ס (1900) נקרא על ידי החפץ חיים לכהן כראש הישיבה בישיבתו בראדין, בהמלצת מורו הנצי"ב מוולוז'ין. כעבור שנים אחדות מונה לצדו הרב נפתלי טרופ. בכל הזמן הזה עמד לימין החפץ חיים ואף ערך לו אחדים מספריו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהרוסים נסוגו והצבא הגרמני התקרב לראדין, התקבלה החלטה שהישיבה תתפצל לשתיים, חלק אחד יישאר בראדין והשני ינוע לתוך רוסיה. רוב התלמידים, ובהם החפץ חיים והרב טרופ, עזבו את ראדין, והמיעוט ובתוכו הרב לנדינסקי נותר בראדין. בשנת תרפ"א (1921) שבו הגולים לראדין. הרב לנדינסקי קיבל את פניהם בתחנת הרכבת. אולם בניין הישיבה היה הרוס ונטוש והתלמידים נאלצו להשתכן בבית המדרש המקומי. עם הזמן שבה הישיבה למסלולה בהנהגתם של הרב לנדינסקי והרב טרופ.
לאחר פטירת החפץ חיים הורע מצבה הכלכלי של הישיבה והרב לנדינסקי נאלץ לנסוע ללונדון כדי לגייס כסף להחזקת הישיבה.
נפטר בכ' באדר ב' תרצ"ח ונקבר בבית העלמין בראדין.
צאצאו, הרב חיים פלאטו, הקים את ישיבת ראדין בנתניה. בנו של הרב פלאטו, מנחם מנדל, פרסם את הספר "בשבילי ראדין", על הישיבה בראדין ותולדות חייו של הרב לנדינסקי.
אבא בר קורייה
אבא בר קורייה היה אמורא בדור השלישי, דן עם רבי חייא בר אבא.
אמרותיו
"ותאמר האשה אל הנחש, והיכן היה אדם באותה שעה, אבא בר קורייה אמר נתעסק בדרך הארץ וישן לו"
"אמר אבה חלפו בר קורייה תאומה יתירה נולדה עם בנימן"
"מפקיד אדם מעשר שיני שלו אצל חבר ושל דמיי אצל עמי הארץ אבא חלפי בן קרויא אומ' בראשונה היו עושין כן חזרו לומ' אפי' חבר אין מפקידין אצלו שאין אתה יודע מי עומד אחריו"
שמו
כיוון שהוא מובא בספרות חז"ל פעמים מעטות יש חילופים רבים בשמו-
אבא- מובא גם כ"אבה".
שמו של אביו מובא גם בחילופים רבים- "קורייה", "קוריה", "קרייה", "קורייה", "קרויא".
אריזת מפתח הצפנה
בקריפטוגרפיה, אריזת מפתח הצפנה (באנגלית: Key wrapping) היא מחלקה של אלגוריתמים קריפטוגרפיים המשתמשים בצופן סימטרי ל"עטיפה" (הצפנה) של מפתחות. אלגוריתם אריזת מפתח נועד להגנה על מפתחות הצפנה בעת העברתם ברשת פתוחה או אחסונם במדיית אחסון לא בטוחה. בדרך כלל בונים אלגוריתם כזה על בסיס פרימיטיבים קריפטוגרפיים ידועים כמו פונקציית גיבוב וצופן בלוקים. הוא שונה במעט מאלגוריתם KEM (קיצור של Key Encapsuation Mechanism) המבוסס על מפתח ציבורי. למרות שהמטרות זהות, העברה בטוחה של מפתח הצפנה. אלגוריתם אריזת מפתח יוצא מהנחה בסיסית ששני הצדדים משתפים ביניהם מפתח הצפנה סודי סימטרי ואילו KEM מסתמך על פרוטוקול דוגמת דיפי-הלמן כדי להצפין את מפתח השיחה באמצעות מפתח הצפנה ציבורי ארוך טווח או עושה שימוש בחתימה דיגיטלית.
רקע
ב-1997 פרסם NIST בעיה הנקראת בעיית אריזת מפתח כהגדרתם חיפוש דרכים סימטריות יעילות להסתרת ערך סודי קצר כמו מפתח הצפנה ומידע נלווה כלשהו במהלך העברה ברשת פתוחה. ההנחה הבסיסית היא שהצדדים משתפים ביניהם מפתח סודי. שימוש ישיר בצופן בלוקים מהווה בעיה מכמה סיבות. א) יכול להיות שהמפתח יהיה גדול מהבלוק לכן יהיה צורך בסכימת ריפוד בטוחה באופן שכל סיביות המפתח יהיו תלויות בכל סיביות הטקסט המוצפן. למשל מצב הפעלה בטוח כמו מצב מונה (CTR). ב) צופן הבלוקים אינו מספק הבטחת שלמות. ג) מסיבות של יעילות ומניעת התנפחות נדרש אלגוריתם דטרמיניסטי, כלומר היעדר תוספת של מספר אקראי כלשהו. מסיבה זו צפנים העושים שימוש בווקטור אתחול וכן צופן זרם שבדרך כלל מלווה בווקטור אתחול אינם מתאימים. וכן הועלתה בקשה להצעת אלגוריתמים דטרמיניסטיים מבוססי-צופן (cipher-based) לצורך הערכתם ושילובם במודולי הצפנה מאומתת מאושרים. NIST לא הגדיר במדויק את דרישות הביטחון המינימליות או התכונות הספציפיות הנדרשות ממודול כזה, אך הדרישות הבסיסיות שהועלו הן: א) סודיות ב) הגנה על שלמות ג) יעילות ד) שימוש באלגוריתמים תקניים כמו AES כבסיס וה) תכונות נוספות כמו עמידות נגד שימוש בלתי ראוי (במכוון על ידי צד זדוני או שלא במכוון כמו טעויות מפעיל) ואפשרות לשימוש במחולל אקראי בעל איכות נמוכה. יש לציין שאפשר להשיג את המטרות המנויות על ידי שימוש בהצפנה מאומתת במיוחד לאור העובדה שבהצפנת מפתחות שבדרך כלל הם ערכים אקראיים אלגוריתם דטרמיניסטי מספק ואין צורך באקראיות נוספת. חרף זאת קיימת תועלת מעשית בשיטות ממוקדות לאריזת מפתח ויש לכך קשר הדוק לנושא חשוב בקריפטוגרפיה שנקרא "הצפנה מאומתת דטרמיניסטית" בקיצור DAE שמתאימה במיוחד למקרים בהם קיים קושי להשתמש בווקטור אתחול אקראי או ייחודי. סכימה כזו אטרקטיבית במיוחד במקרים בהם נדרשת עמידות נגד שימוש לא ראוי (misuse-resistant), על ידי הפיכת וקטור האתחול לערך קבוע ושימוש בו על ידי שילוב עם הקלט.
מאז ההצעה של NIST פורסמו מספר הצעות כמו ופיתוחים מעשיים הכוללים בין היתר:
ביטחון
באופן כללי אלגוריתמים להצפנה מאומתת או שילוב של צופן בלוקים עם קוד אימות מתאימים לצורך אריזת מפתח, אם כי הם חסרים תכונות מיוחדות נוספות כמו דרישות ג) או ה) לעיל. אלגוריתמים להצפנה מאומתת שמתאימים במיוחד לאריזת מפתח הצפנה הם כאלו שעושים שימוש בצופן סימטרי ללא וקטור אתחול או וקטור אתחול מבוסס מסר, ביניהם אפשר למנות את SIV או CIP. רוגווי ושרימפטון העריכו את ביטחון האלגוריתמים המנויים בתקן X9.102 ביחס לדרישות שהוצהרו. הם הצביעו על ליקויים אחדים, ביניהם העובדה שלא קיימות הגדרות ביטחון ברורות בתקן וכן העדר הוכחות.
אלגוריתם אריזת מפתח של NIST
אלגוריתם אריזת מפתח שנקרא גם KEK נועד למקרה הנפוץ של הצפנת מפתח הצפנה של AES ולפי התקן מבוצע למען הנוחות בחלוקה ל-n בלוקים באורך 64 סיביות. כדי לארוז מפתח AES נדרשים לכל היותר ארבעה בלוקים. על כל פנים ייתכנו מפתחות או ערכים קריפטוגרפיים אחרים כמו מספר אקראי עבור DSA ארוכים יותר לכן לא נקבע גבול עליון. KEK מבוסס בעצמו על AES לכן ביטחונו מושפע בין היתר מאורך מפתח AES המשמש להצפנת המפתח. בתיאור האלגוריתם להלן הפונקציה מחזירה את j הסיביות הכי משמעויות של W לפי סדר בתים קטן. וכן מחזירה את j הסיביות הפחות משמעותיות של W. הסמל \| מייצג שרשור והסימן \oplus הוא XOR. הקלט הוא מערך טקסט קריא: באורך n בלוקים של 64 סיביות כל אחד, המכיל את המפתח המיועד להסתרה וכן מפתח KEK המיוצג על ידי K (יכול להיות כל מפתח המתאים ל-AES לפי הצורך). הפלט הוא n+1 בלוקים של טקסט מוצפן המייצגים את המפתח המוסתר באופן כזה שאם חל בהם שינוי אפילו קל ביותר במהלך ההעברה ניתן לאתרו.
ז'וליאן קלר
פול-אלן אוגוסט לקלר (נולד ב-4 באוקטובר 1947), הידוע יותר בשם הבמה ז'וליאן קלר (Julien Clerc), הוא זמר-יוצר צרפתי.
ביוגרפיה
קלר נולד ברובע ה-19 בפריז. אביו, פול לקלר, היה בעל תפקיד בכיר באונסק"ו והרבה להשמיע לבנו מוזיקה קלאסית, בעוד אמו אוולין מרלו, ילידת גוואדלופ, הכירה לו את המוזיקה של זמרים כגון ז'ורז' ברסנס ואדית פיאף. הוריו התגרשו כשהיה בן שנתיים, ואביו, שזכה במאבק המשמורת עליו, נישא שוב - מנישואים אלה נולדו לקלר שני אחים למחצה ושלוש אחיות למחצה. קלר ראה את עצמו כבן גוואדלופ, וציין בראיונות שלסבו, אלכסנדר מרלו, היה צבע עור כמו של יאניק נואה, וכי יצירתו המוזיקלית הייתה בהשראת סבו.
קלר התגורר אצל אביו בבור-לה-רן. אמו החורגת, ז'יסלן טרי, שהייתה נגנית צ'מבלו, רשמה אותו בגיל 6 ללימודי נגינה בפסנתר, ולקחה אותו להאזין לקונצרטים בתיאטרון שאנז אליזה. בגיל 13 נהג קלר לנגן משמיעה את כל מה ששמע ברדיו.
בתקופת בית הספר התיכון והאוניברסיטה, פגש קלר את מוריס ואלט ואת אטיין רודה-גיל, אשר לימים כתבו רבים משיריו, והלחין את שיריו הראשונים. הוא שינה את שמו לז'וליאן קלר כאשר חתם לראשונה על חוזה עם חברת התקליטים "פאטה-מרקוני", והוציא את אלבומו הראשון במאי 1968.
האלבום זכה בפרס אקדמיית שרל קרו לשיר הצרפתי הטוב ביותר לשנת 1969. בשנה זו, עלה גם קלר לראשונה על במת תיאטרון אולימפיה כמופע פתיחה למופע של ז'ילבר בקו. למרות ותק של שנה אחת בלבד בעסקי הבידור, ההופעה הייתה הצלחה גדולה. מאוחר יותר הוא חזר לאולימפיה שוב ושוב לסדרת הופעות.
ממאי 1969 עד פברואר 1970 הוא כיכב בגרסה הפריזאית המצליחה מאוד של המחזמר "שיער", וכתוצאה מכך התפרסם אף יותר.
בגיל 24, היה קלר כבר כוכב מצליח, והקליט להיטים רבים, שרבים מהם נמכרו גם מחוץ לצרפת, ותורגמו והופצו בשפות אחרות, ביניהם גם השיר "c'est ne rien", שתורגם מאוחר יותר גם לעברית בשם "זה חוזר" בביצועו של דני גרנות.
בשנת 1979, השתתף קלר בשני מיזמים שיתופיים חדשים. הוא שר את שיר הנושא של המחזמר לילדים, "אמילי ז'ולי" והשתתף ב-"החזית העממית 36", מחזמר באורך אלבום כפול על תקופה היסטורית סוערת. במהלך השנים, הרפרטואר של קלר נע בין יצירות משלו לשירים צרפתיים קלאסיים כמו "Comme Hier" של ז'ורז' ברסנס ו-"L'hymne à l'amour" של אדית פיאף. הוא הופיע ברחבי אפריקה, אמריקה ואירופה.
בינואר 1999 עלה קלר לבמת תיאטרון שאנז אליזה למופע אקוסטי שהיה רחוק ממופעי הרוק/פופ שנתן בשנים הקודמות. בשנת 2000 הופיע, יחד עם אמנים רבים אחרים, במספר מופעים למען Restaurants du Coeur, ארגון צדקה של מזון לחורף.