cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום טיפאני
ביוגרפיה
לאחר שחבר הקונגרס המכהן שון דאפי התפטר ב-23 בספטמבר 2019 עקב אבחון בתו כחולה במחלת לב, טיפאני הודיע ​​כי יתמודד בבחירות מיוחדות למושבו המתפנה בבית הנבחרים של ארצות הברית. טיפאני זכה במועמדת המפלגה הרפובליקנית ב-18 בפברואר 2020, ובבחירות הכלליות ניצב בפני התובעת העירונית טרישה זונקר. ב-12 במאי הוא נבחר לתפקיד. טיפאני נשבע לתפקידו בקונגרס ב-19 במאי.
אליעזר שולמן
אליעזר שולמן (נולד בכ"ה בכסלו תשל"ב, דצמבר 1971) הוא עיתונאי חרדי, עורך משנה של העיתון החרדי "המבשר", בעבר שימש כעורך משנה של עיתון משפחה.
ביוגרפיה
בשנת 1993 החל לכתוב בעיתון "משפחה", תוך שהוא מתמקצע בזירה הצבאית. לשולמן היו חשיפות בטורו השבועי "שטח אש". הטור אף זכה לשבחים בעיתון "טיים" שכתב על שולמן: "העיתונאי החרדי שנחשב לבעל מקורות ביטחוניים יוצאי דופן בשב"כ ובמוסד".
פרסם בעיתון כתבות פרופיל וראיונות רבים עם רבנים נודעים. בין השאר, כתב על הרב נסים קרליץ, כתבה שגרמה להצתה של מאבק נגד עיתון "משפחה". עוד כתב על הרב משה שמואל שפירא, הרב חיים פינחס שיינברג, והרב יצחק זילברשטיין.
שולמן חסיד חב"ד נשוי למרים, להם שלושה בנים, מתגורר בלוד. החל משנת 2016 משמש גם כדובר "מרכז רבני אירופה".
שולמן שומר על מקצועיות ועוסק רק בענייני צבא. הוא חרג מהרגלו פעם אחת בלבד, זה קרה בשנת 2022, כאשר בחברת אסם הודיעו על הימצאות סלמונלה במוצרי חומוס של צבר. הוא תקף בחשבונו האישי כי שירות הלקוחות של החברה היה סגור בשעות הערב למרות הימצאותו של הוירוס.
בשנת 2023 עזב את עיתון משפחה ועבר לערוך את עיתון המבשר .
פרדיננד הלמסברגר
פרדיננד הלמסברגר (בגרמנית: Ferdinand Hellmesberger; 24 בינואר 1863 - 15 במרץ 1940) היה צ'לן ומנצח אוסטרי.
חייו
הלמסברגר נולד בווינה, בן ליוזף הלמסברגר האב ואח ליוזף הלמסברגר הבן. הוא למד בקונסרבטוריון של וינה, צ'לו אצל קרל אודל ותאוריית המוזיקה אצל אנטון ברוקנר. הוא היה חבר בתזמורת החצר הווינאית משנת 1879. ב-1883 הצטרף כחבר לרביעיית הלמסברגר.
ב-1884, בן 21, התמנה למורה בקונסרבטוריון של וינה וב-1889, היה לפרופסור, תפקיד בו נשאר עד 1902.
ב-1896 היה לצ'לן סולן באופרה של החצר. ב-1902 התמנה למנצח המקהלה בפולקסאופר של וינה בניהולו של קרל ריינר סימונס. ב-1905 היה למנצח הבלט באופרה המלכותית של ברלין. משנת 1910 ואילך עבד כמנצח תזמורת מעיינות המרפא באופטיה (כיום בקרואטיה), באדן (אוסטריה), מריינבאד וקרלסבאד (כיום בצ'כיה).
בעת מותו בווינה, היה האחרון בבניה של משפחה, שמילאה תפקיד חשוב בחיי המוזיקה של וינה.
בין תלמידיו בקונסרבטוריון של וינה היה פרנץ שמידט.
כמיסטרו
כמיסטרו (באנגלית: Chemistro, מלשון כימיה) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס לוק קייג' ביקום מארוול קומיקס. כמיסטרו המקורי הופיע לראשונה בחוברת Luke Cage, Hero for Hire #12 מאוגוסט 1973, ונוצר בידי הכותב סטיב אנגלהארט והמאייר ג'ורג' טוסקה.
כמיסטרו הוא אלטר אגו אותו חלקו שלוש דמויות - קורטיס קאר, ארצ'יבלד מורטון וקלווין קאר, אחיו של קורטיס. הם כולם בעלי כוחות הקשורים לכימיה, אלכימיה והתמרה, וזאת באמצעות מכשירים מיוחדים. קורטיס קאר חזר למוטב כגיבור-על בשם "הייטק", וזאת בלבישת שלד חיצוני בעל כלי נשק נשלפים.
קורטיס קאר וארצ'יבלד מורטון
קורטיס קאר נולד בקנזס סיטי, ונעשה כימאי ומדען. בזמן עבודתו, הוא ייצר "אקדח אלכימיה" המסוגל להתמיר חומרים, והרשים את מנהל החברה. כאשר קורטיס רצה לשמור את האקדח המנהל דרש שהאקדח יישאר בשימוש החברה ופיטר אותו. מושפל, קורטיס נעשה נבל-העל "כמיסטרו" על מנת לנקום במעסיקיו לשעבר. בקרב נגד לוק קייג', קורטיס ירה ברגלו בטעות והיא הפכה לפלדה. בגלל הטבע הלא-יציב של ההתמרה, הרגל התפוררה לאבק והותירה אותו נכה. קורטיס הוכנס למעצר, והוכה בידי שותפו לתא ארצ'יבלד מורטון - ילד שרידן, ויומינג שהוציא מקורטיס את סוד אקדח האלכימיה וברח. מורטון ניסה לשחזר את בניית האקדח, אך האקדח התפוצץ בפניו והעניק לו את היכולת להתמיר חפצים באמצעות מגע. בעזרת קורטיס, קייג' הביס את מורטון והחזיר אותו לכלא.
קורטיס התקבל לעבודה בתעשיות סטארק כמדען וכמנהל פרויקט תותבים, וכחלק מעבודתו יצר תותב גם לרגלו החסרה. המתקן הותקף בידי ההורס וקלווין קאר בשליחות לוקי כחלק מאירועי "מעשים של נקמה", וזאת כי הם נשלחו לתקוף את איירון מן. קורטיס עזר לאיירון מן ולג'ים רודס נגד ההורס, בקרב שהוביל להרס התותב. בסיום הקרב, הוא הרכיב תותב אחר ונעשה לגיבור-על בשם "הייטק". לאחר אירועי "מלחמת אזרחים", קורטיס כהייטק נחשב כמועמד פוטנציאלי ליוזמת חמישים-המדינות.
קלווין קאר
יחד עם צבא הפשע, הוא נלחם בגזע הסקרול במהלך פלישתם. הוא השתתף במתקפה על האוונג'רס החדשים שציפו לאוונג'רס האפלים, והובס בידי מלכודת שיועדה לאוונג'רס האפלים, וזאת לאחר קרב נגד רונין ומוקינגבירד. הוא השתתף במצור על אסגרד, ונעצר בידי צבא ארצות הברית בסוף הקרב.
קלווין נראה באירועי "ארץ הצל" מחוץ לכלא, כחבר בכנופיית "האספסוף" המורכבת מיריביו של קייג'. הם נלחמו בפאוור מן החדש, ויקטור אלוורז', שהביס אותם. קלווין נשלח למאסר באי של רייקר, אך שוחרר בהתערבות עורך-דינה של נייטשייד. במהלך אירועי "אי העכביש", קלווין והאספסוף הודבקו בווירוס המעניק כוחות על-עכבישיים, ונלחמו בקבוצת גיבורים להשכרה. קלווין ושאר הנגועים רופאו בידי ספיידרמן והאוקטובוטים של דוקטור אוקטופוס. יחד עם נבלי-על רבים, קלווין גויס בידי המנדרין וזיק סטיין במזימה לחיסול איירון מן. קלווין ומאולר תקפו אותו, כשלפתע איירון מן חדש הופיע, הציל את סטארק והרג את קלווין בהגנה עצמית.
קלווין נראה מאוחר יותר בחיים, כלוא במתקן הכליאה "פלזנט היל" של סוכנות S.H.I.E.L.D. הוא הצטרף מחדש לצבא הפשע של הברדס אחרי הבריחה ההמונית מפלזנט היל.
2020 בפינלנד
אירועים בשנת 2020 בפינלנד.
אירועים
מתמשך – מגפת הקורונה בפינלנד
ראולי קלמנט סטנפורד
ראולי קלמנט סטנפורד (באנגלית: Rawghlie Clement Stanford; ) היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה החמישי בשנים 1937 - 1939. בשנים 1943 - 1955 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אריזונה, מתוכם, בשנים 1945 - 1948, כנשיאו.
ראשית חייו
ראולי קלמנט סטנפורד נולד בעיירה באפלו גאפ שבטקסס. ב-1881 הוא עבר עם משפחתו לפיניקס, טריטוריית אריזונה, שם הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, ולמד בקולג' של אריזונה (לימים אוניברסיטת המדינה של אריזונה). במלחמת ארצות הברית-ספרד, לחם סטנפורד בשורות רגימנט המתנדבים ה-34 של ארצות הברית בפיליפינים. הוא למד משפטים וב-1905 התקבל ללשכת עורכי הדין של הטריטוריה. ב-1906 נשא סטנפורד את רות באצ'י, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
ראשית הקריירה
ב-1909 העביר סטנפורד את משרד עורכי הדין שלו לפיניקס. ב-1914 הוא נבחר לבית המשפט של מחוז מריקופה, בו הוא כיהן עד 1922. ב-1916 הוא שפט בהתדיינות בין המושלים ג'ורג' האנט ותומאס אדוארד קמפבל על תוצאות הבחירות שהתקיימו באותה שנה. אף על פי שהיה דמוקרט, פסק סטנפורד לטובתו של המועמד הרפובליקני קמפבל. מאוחר יותר הפך בית המשפט העליון של אריזונה את ההחלטה על פיה והשיבה את תפקיד המושל להאנט.
בשנים 1920 - 1936 היה סטנפורד חבר במועצת החינוך של בית הספר התיכון יוניון של פניקס, ובשנים 1928 - 1929 יושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הדמוקרטית באריזונה.
כניסתו הראשונה של סטנפורד לפוליטיקה המדינתית הייתה ב-1920, כאשר התמודד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן מרקוס א. סמית'. בבחירות אלו הוא נוצח לאחר שקיבל 8,400 קולות מול 10,910 הקולות שקיבל סמית'.
ארמין וגנר
ארמין וגנר (Armin Theophil Wegner; 16 באוקטובר 1886 – 17 במאי 1978) היה סופר וחסיד אומות העולם מגרמניה.
ראולי קלמנט סטנפורד
ראשית הקריירה
ניסיונו השני להיבחר למשרה פוליטית מדינתית הגיע 14 שנים לאחר מכן, כאשר הוא התמודד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על משרת המושל ב-1934. בבחירות אלו, שלושת המתמודדים שהגיעו למקומות הראשונים היו מושל מכהן, מושל לעתיד, ומושל לשעבר. בנג'מין בייקר מואר הגיע למקום הראשון כאשר זכה ב-34,792 קולות, סטנפורד קיבל 29,088 קולות, וג'ורג' האנט, שכיהן קודם לכן בשבע תקופות כהונה, קיבל 27,849 קלות. חבר הסנאט המדינתי, ג'יימס מינוטו, הגיע למקום הרביעי עם 4,448 קולות.
מושל אריזונה
ב-1936 ניצח סטנפורד לבסוף בבחירות המקדימות, לאחר שהביס את המושל המכהן בנג'מין בייקר מואר בבחירות המקדימות בהפרש משמעותי של 12 אחוזים מהקולות. הוא זכה ב-53,219 קולות מול 41,764 הקולות של מואר. ב-3 בנובמבר אותה שנה זכה סטנפורד בבחירות הכלליות בניצחון גורף כאשר קיבל 70.68 אחוזים מהקולות מול 29.11 האחוזים מהקולות שקיבל המועמד הרפובליקני, המושל לשעבר תומאס אדוארד קמפבל. ב-4 בינואר 1937 הושבע סטנפורד כמושל אלבמה השישי. במהלך תקופת כהונתו, הוא עסק בשיקום כלכלת אריזונה, שהתדרדרה במהלך השפל הגדול. ב-1938 הוא החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה, וב-2 בינואר 1939 סיים את כהונתו.
שעבוד מתכת (BDSM)
שעבוד מתכת הוא שעבוד הכרוך בשימוש במנגנון המתכת כדי לרסן את הכנוע כחלק מפעילויות של BDSM. בניגוד לשימוש בחבל כדי לקשור, שעבוד מתכת בדרך כלל דורש הכנה זהירה, שכן מכשירים ראוותניים יותר יש לבנות או לקנות ממומחה. טווח המכשירים יכול להשתנות באופן משמעותי, מפשוט אזיקים או שרשראות שתוכננו במיוחד וכיסאות או קישורים מורכבים. שרשראות מועדפות מדי פעם בשל האופי החזק שלהן והיכולת להחזיק כמויות גדולות של משקל, כולל חפצים שונים אחרים על גבי האדם. כי הן קרות למגע והצלילים מוסיפים גירוי סנסורי שמיעתי ותחושתי לסצנת השעבוד.
ארמין וגנר
ארמין וגנר היה חייל גרמני במלחמת העולם הראשונה, סופר פורה ופעיל זכויות אדם. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב באימפריה העות'מאנית, היה עד לרצח העם הארמני ותיעד את מראות הגירוש של הארמנים. לאחר המלחמה השמיע וגנר את קולו, תוך סיכון חייו, נגד האנטישמיות הנאצית. בשנת 1933 חיבר פניה אישית לאדולף היטלר בשם יהודי גרמניה. במכתבו טען שרדיפת יהודי גרמניה תשפיע לא רק עליהם אלא על גורלה של גרמניה כולה והזהיר מפני הגורל הצפוי לגרמניה אם תרדוף את היהודים. הוא ציין שאת מכתבו הוא כותב כגרמני גאה, בעל שורשים במשפחה פרוסית המתייחשת על הצלבנים. הוא נרדף על ידי הנאצים ובשל מאמציו למען היהודים הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
ראולי קלמנט סטנפורד
שופט בית המשפט העליון של אריזונה
לאחר תקופה קצרה של חזרה לעיסוקו בעריכת דין, ניצח סטנפורד ב-1943 את אלפרד לוקווד בבחירות על מושב בבית המשפט העליון של אריזונה. בתפקיד זה הוא כיהן שתי תקופות כהונה עד 1955, ואז פרש. בשנים 1945 - 1948 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של אריזונה. הוא השתתף ביותר מ-1,000 פסקי דין של בית המשפט, מתוכם כתב 200. יחד עם ארנסט מקפרלנד הוא היה אחד משני האישים שכיהנו הן כנשיא בית המשפט העליון של אריזונה והן כמושל המדינה.
ארמין וגנר
חינוך
וגנר נולד בעיירה אלברפלד שבחבל הריין בגרמניה. הוא חונך בשטרייגאו (כיום בפולין) והמשיך את לימודיו בציריך, ברסלאו וברלין. לאחר שסיים את לימודיו לתואר דוקטור במשפטים החל לטייל בצפון אפריקה, חצי האי ערב ואירופה. הוא ביקש להיות סופר מסעות, והצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית לשם כך.
ראולי קלמנט סטנפורד
שנותיו האחרונות
בבחירות לנשיאות של 1960 היה סטנפורד מתאם מסע הבחירות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ושל לינדון ג'ונסון באריזונה, ונבחר כחבר בחבר האלקטורים. במערכת בחירות זו לא ניצחו הדמוקרטים באריזונה. סטנפורד היה גם מעורב בעסקי מקרקעין. הוא פיתח שטחי קרקע גדולים, כולל החלק הצפוני של תעלת אריזונה והשטחים שממזרח למלון בילטמור.
ארמין וגנר
במלחמת העולם הראשונה
הפקודות שקיבל וגנר נועדו לטשטש ולמנוע דיווחים על הרציחות, כיוון שהקיסרות הגרמנית והאימפריה העות'מאנית היו בעלות ברית. וגנר התעלם מהפקודות, אסף מידע על הרציחות, אסף מסמכים ומכתבים וצילם מאות תצלומים במחנה הפליטים הארמני שבעיר דיר א-זור. תצלומים אלה היוו מאוחר יותר עדות להיקפן של הזוועות שחוו הארמנים שחיו בשטחי האימפריה העות'מאנית. לבקשתו של הפיקוד העות'מאני, נעצר וגנר על ידי גרמנים והושב לגרמניה. חלק מתמונותיו הוחרמו והושמדו, אך הוא הצליח להבריח בחגורתו נגטיבים רבים של תצלומים המתעדים את רדיפות הארמנים.
ראולי קלמנט סטנפורד
שנותיו האחרונות
ראולי קלמנט סטנפרד נפטר בפיניקס ב-15 בדצמבר 1963. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
ארמין וגנר
במלחמת העולם הראשונה
וגנר מחה במכתב גלוי על הזוועות שביצעה הממשלה העות'מאנית והציע הקמתה של מדינה ארמנית עצמאית. מכתבו פורסם בברלינר טאגבלאט והוגש לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון בוועידת השלום בפריז ב-1919. באותה שנה פורסם בספר בשם "הדרך שאין ממנה חזרה" (Der Weg ohne Heimkehr) קובץ ממכתביו מתקופת שהותו במזרח התיכון, בהם תיאר את סבלם של הארמנים.
בתקופת רפובליקת ויימר
וגנר נישא ללולה לנדאו, הפך לפעיל פציפיסטי והיה חבר בארגון פציפיסטי. הוא התיידד עם ולטר רתנאו, וכן עם עיתונאים. הוא העיד במשפטו של סוגומון טהליריאן שהתנקש בחייו של מנהיג עות'מאני וחיבר את ההקדמה לספר שבו פורסמו מסמכי המשפט, "רצח העם הארמני - עשיית צדק: משפטו של טהריליאן" (Justicier du génocide armènien: le procès de Tehlirian). וגנר הצהיר שרצח העם הארמני היה פשע שביצעה ממשלת האימפריה העות'מאנית, ושהעם הטורקי "מעולם לא היה מכתים את עצמו בפשע כזה." וגנר ציין שראה מספר מקרים של אי ציות אזרחי במהלך רצח העם הארמני, בהם סירבו פקידים עותמ'אניים לבצע פקודות השמדה.
בשנת 1922 פרסם וגנר את הספר "הצריחה מאררט" (Der Schrei von Ararat), ובו תביעה לשמירה על זכויותיהם של שרידי רצח העם הארמני. הוא ביקר עם אשתו בברית המועצות ובין היתר ביקר ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. על סמך רשמיו מביקור זה חיבר את הספר "חמש אצבעות מעליך" (Fünf Finger über Dir) ובו ביקורת על שיטת המשטר הסטליניסטית. בעקבות הצלחת הספר הגיע וגנר לשיא פרסומו כסופר כחלק מזרם האקספרסיוניזם הגרמני.
בתקופת השלטון הנאצי
בשנת 1933 גינה וגנר את רדיפת היהודים בגרמניה במכתב גלוי לאדולף היטלר. זמן קצר לאחר חיבור המכתב ופרסומו נחקר וגנר על ידי הגסטפו, נכלא ועונה. לאחר מכן נעצר ונכלא במחנות הריכוז אורניינבורג, ברגרמור, ליכטנבורג ואחרים. עם שחרורו נמלט לרומא ושהה שם בזהות בדויה. בשנת 1939 התגרש מאשתו.
מורשת
בשנת 1956 הוענק לווגנר אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. עיר מגוריו וופרטל העניקה לו פרס יוקרתי בשנת 1962. בשנת 1967 הוכר וגנר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 1968 הוזמן וגנר לארמניה על ידי הקתוליקוס של ארמניה וקיבל אות כבוד. שמו וקורותיו בארמניה מונצחים במוזיאון בירוואן המוקדש לרצח העם הארמני. לזכרו של וגנר הוצב שלט במקום מגוריו, רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף בברלין.
כף טרפלגר
כף טרפלגר (ספרדית Cabo Trafalgar; מערבית "טארף אל אע'ר - رأس الطرف الأغرّ) הוא לשון יבשה קטנה לחופי האוקיינוס האטלנטי בדרום מערב ספרד. הכף נמצא בקרבת עיירת החוף "לוס קאניוס דה מכה", עיריית ברבטה, בפרובינציית קדיס שבמחוז אנדלוסיה.
הכף הוא למעשה אי קטנטן המחובר ליבשה ברצועה צרה ביותר של יבשה, בנקודה הנחשבת לצפונית-מערבית ביותר במיצרי גיברלטר, בקצה האי נמצא המגדלור שלידו שרידי יישוב ומגדלור עתיק נוסף המתוארכים לתקופה המוסלמית ואף הרומית.
אל מול המגדלור התחולל ב-21 באוקטובר 1805, אחד הקרבות המפורסמים והמשמעותיים ביותר בהיסטוריה של הלוחמה הימית - "קרב טרפלגר", בו הביסו כוחות הצי של בריטניה הגדולה בפיקודו של הוריישו נלסון (שאף נהרג בקרב) את הצי הצרפתי-ספרדי שעמד מולם. בעקבות ניצחון זה הפכה בריטניה למעצמה הימית החזקה בעולם לפחות עד תחילת המאה ה-20. מפלת הצי הצרפתי-ספרדי הייתה אחד מהגורמים שהחישו את סופו של שלטון נפוליאון באירופה.
חיים נסים ברוך
הרב חיים נסים ברוך (1810 – 1897) היה איש עסקים, ראש ועד העדה הספרדית בירושלים, ואב בית הדין של העדה בעיר.
קורות חיים
לפרנסתו עסק במשך חייו במסחר, ונודע כציוני נלהב בעל השפעה בעיר, וכן בקשריו המסחריים עם המוסלמים תושבי ארץ ישראל. לקראת סוף ימיו עמד בראש ועד העדה הספרדית בירושלים, ושימש כאב בית הדין של העדה.
במשך חייו למד בחבורת 12 רבנים בישיבת "כנסת אליהו", בהם הרב רפאל מאיר פאניז'ל, הרב יוסף נסים בורלא, הרב יוסף מיוחס, הרב שמואל מיוחס, הרב יעקב שאול אלישר, והרב יוסף רפאל עוזיאל (שלצידו גם כיהן כחבר בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים).
חדר משלך
חדר משלך (במקור, באנגלית: A Room of One's Own) הוא ספר המכיל מאמר מורחב של הסופרת וירג'יניה וולף, שהודפס לראשונה ב-24 באוקטובר 1929. המאמר מבוסס על סדרת הרצאות שהיא העבירה באוקטובר 1928 בשתי מכללות לנשים באוניברסיטת קיימברידג'. בעוד המאמר מכיל סיפור ומספרת בדיוניים, במטרה לחקור את נושא הנשים, הן כסופרות והן כגיבורות בספר – הודפס המאמר במקורו בשם "נשים וספרות יפה" לצורך סדרת ההרצאות, ולכן הוא נחשב כחיבור עיוני, ולא כספרות יפה. המאמר נתפס בדרך כלל כטקסט פמיניסטי, שדן בחשיבות מקומן הריאלי והספרותי של נשים במורשת התרבות הספרותית, שנשלטה על ידי גברים. "חדר משלך" נכלל ברשימת 100 הספרים של המאה של העיתון "לה מונד".
נגישות הנשים לחינוך
אביה של וולף, סר לזלי סטפן, האמין, בהתאם להשקפות ששררו בתקופתו, שרק הבנים במשפחה צריכים ללמוד בבית הספר. וירג'יניה וולף גרסה שעקב אמונתו של אביה, היא לא קיבלה חינוך בית-ספרי פורמלי. עם כל זאת, מוכיחים מסמכי ארכיון שהתגלו לאחרונה, שוירג'יניה ואחותה, ונסה, למדו יוונית וגרמנית בבית ספר ידוע בלונדון במשך מספר שנים. מכל מקום, וולף מעבירה את ההרצאות שמהן מורכב הספר, בפני נשים שיש להן ההזדמנות ללמוד חינוך פורמלי במסגרת קבוצתית. היא מדגישה בפניהן את חשיבותו של החינוך, ועם זאת היא מצביעה על האתגרים שהחינוך הזה יציב בפניהן בחברה.
נשים כסופרות וכגיבורות לעומת המציאות
וולף מביאה כדוגמה את הסופרת רבקה וסט ותוהה מדוע היא נחשבת "פמיניסטית", רק משום שכתבה על גברים "דברים שאולי הם נכונים גם אם אין בהם כדי להחמיא". לטענת וולף, תיוגה של וסט על ידי גברים כ"פמיניסטית גמורה" היא פרי יהירות פגועה, ומשמשת מעין מחאה מצדם כנגד הזלזול בכוחם להאמין בעצמם: וולף טוענת כי ישנה תחושת עליונות מצד הגברים: "מחצית האנשים על המדרכה עושים דרכם לעבודה... אומרים הם לנפשם בכניסתם לחדר, אני העליון על מחצית האנשים כאן". היא טוענת כי מדובר ב"תסביך גברי מעניין ואפל... תשוקה מושרשת, לאו דווקא שתהיה היא נחותה אלא שיהיה הוא עליון". תסביך זה, לטענתה, גם עומד כ"מחסום" בדרכן של הנשים לפוליטיקה. היא מעירה כי "תולדות התנגדותם של הגברים לשחרור הנשים מעניינות אולי יותר מפרשת אותו שחרור עצמו".
באחד מחלקי הספר המציאה וולף דמות בדיונית בשם ג'ודית, אחותו כביכול של שייקספיר, כדי להמחיש שאישה שניחנה בכישרונותיו של שייקספיר, לא הייתה יכולה לזכות להזדמנויות שהוא קיבל, משום שדלתות רבות היו נסגרות בפניה בשל היותה אישה. כשם שוולף נותרה בבית כשאחיה הלכו לבית הספר, גם ג'ודית נותרה בביתה כששייקספיר הלך לבית הספר. היא כאילו נכלאה בביתה, טוענת וולף, על אף שהיא ניחנה באופי הרפתקני ומלא דמיון, לא פחות מאחיה המפורסם. אך היא נאלצה להיעדר מבית הספר ולמלא את המטלות הביתיות הצפויות מבת נאמנה ולא לבזבז את זמנה בקריאת ספר. הוריה אירסו אותה בכפייה, וכשהיא מיאנה להינשא לבחור, הכה אותה אביה. בעוד ששייקספיר מתקדם בחיים, וזוכה להערצה עולמית היסטורית, לכודה אחותו ג'ודית בתוך מערכת הציפיות החונקת שנדרשת מאישה, ללא כל סיכוי ליישם את גאוניותה, והיא מתאבדת בסופו של דבר.
וולף מונה כמה סופרות נשים בתרבות הבריטית ובודקת את הקריירה שלהן. ביניהן ג'יין אוסטן, האחיות ברונטה וג'ורג' אליוט. לעיתים יש צורך לבדוק את ההקשרים האינטר-טקסטואליים במאמרה. היא מספרת על עצמה שישבה על גדות הנהר ומוסיפה בסוגרים: "קראו לי מרי ביטון, מרי סיטון, מרי קרמייקל, או כל שם שייטב בעיניכן". השמות הללו לקוחים מבלדה אנגלית מהמאה ה-16 בשם "ארבע המריוֹת" או "מרי המילטון", שבה מסופר על שלוש נשות חצר של המלכה מרי. שמות כולן הוא כשמות שמזכירה וולף, ואחת מהן, הדוברת, מרי המילטון, שהרתה בגלל יחסים עם המלך, עומדת להיתלות. היא מוצאת בעצם להורג משום שזלזלה בנישואים ובאמהות וחיה מחוץ למעגל הנשי החברתי. בהזכרת השמות הללו, שנלקחו מהבלדה, מזהה וולף בנשים האלה ובעצמה מעין סכנה לעצמן מחד גיסא, ולחוג החברתי מאידך גיסא, בהיותן יוצאות דופן מבחינת עיסוקן ומבחינת אורח חייהן.
לדעתה של וירג'יניה וולף תחושת הצניעות היא זו שגרמה לנשים להישאר אלמוניות במאות הקודמות ואפילו במאה ה-19, והיא מביאה כדוגמה את הסופרות קארר בל, (שמה הבדוי של שרלוט ברונטה) ג'ורג' אליוט וז'ורז' סאנד, שהיו "קורבנות של מאבק פנימי" ובחרו להסתיר את פניהן באמצעות שימוש בשמו של גבר. וולף מצטטת את פריקלס, שאמר כי "ראש תפארתה של אשה הוא שלא ידובר בה", וזאת בזמן שהוא עצמו היה "גבר שהירבו לדבר בו". וולף מציינת כי הסופרת אפרה בן (המאה ה-17) "הוכיחה כי אפשר לעשות כסף בכתיבה", וכך בהדרגה קיבלה כתיבת הנשים חשיבות מעשית, כאשר מאות נשים קיבלו שכר במרוצת המאה ה-18 עבור עבודות תרגום וכתיבת רומנים גרועים רבים. לדברי וולף, "הכסף מוסיף הכרת־כבוד לדבר שהוא מעשה של קלות־ראש אם אין משלמים את מחירו". וולף מדגישה כי הסופרות החלוצות הללו מהמאה ה-18, הן שסללו את דרכן של ג'יין אוסטן, האחיות ברונטה וג'ורג' אליוט. היא מסבירה:
וולף מאמינה שאותן סופרות כתבו רומנים, משום שהן נאלצו לכתוב בחדר האורחים המשותף, שם היה קל יותר לכתוב פרוזה מאשר שירה או מחזה, וזאת משום שלכתיבת רומן דרוש פחות ריכוז. וולף מצטטת את אחיה של ג'יין אוסטן, שסיפר כי אחותו נאלצה לכתוב תוך הפרעות אקראיות: "היא נזהרה שמשרתים או אורחים או אדם כלשהו מחוץ לחוג־המשפחה שלה לא יחשדו בעיסוקה". אוסטן הסתירה מהאורחים את כתב היד שלה. וולף סבורה כי על אף הקשיים הללו, הספר "גאווה ודעה קדומה" הוא ספר טוב וגבר לא היה מתבייש אילו נתפס בכתיבתו, בעוד שג'יין אוסטן שׂמחה שציר אחד בדלת חרק, כדי שתוכל להסתיר את כתב־היד שלה בטרם יכנס אדם פנימה". לדברי וולף, בעיניה של אוסטן "היה משהו פסול" בכתיבת הספר הזה, ואילו היא עצמה תוהה אם הספר היה טוב יותר לולא התאמצה אוסטן להסתיר את כתב היד מעיני האורחים. וולף טוענת כי ערכיו של הרומן הם ערכיה הממשיים של המציאות עצמה, אולם קיים הבדל מהותי בין ערכיהן של נשים לאלה של גברים:
באחד מפרקי הספר דנה וולף בנושא שיכול להתפרש כיחסים לסביים: "הבה נודה ברשות היחיד של חברתנו־אנו שדברים אלה קורים לפעמים. לפעמים אכן נשים מחבבות נשים". היא מתייחסת בכך למשפט ולרעש התקשורתי שליווה את צאתו של רומן שעסק ביחסים לסביים בשנת 1928. וולף גורסת, כי עד לזמנה של ג'יין אוסטן, הוצגו הנשים רק בזיקתן לגברים: "לא די שנראו הנשים הגדולות שבספרות רק בעיני המין השני אלא אף נראו רק בזיקתן למין השני. וכמה קטן הוא חלק זה בחייה של אשה". וולף טוענת שהדבר גרם לכך שדיוקנה של האשה בספרות הפך לפשוט וחד-גוני מדי: "הבה נניח, למשל, שהגברים היו מתוארים בספרות רק כאוהביהן של נשים, ומעולם לא היו ידידיהם של גברים, חיילים, הוגי־דעות, בעלי־חלומות; מה־מעט תפקידים אפשר היה להקצות להם במחזותיו של שקספיר; כמה הייתה הספרות סובלת!".
וכך מתארת וירג'יניה וולף את ההבדל בין הנשים בספרות לעומת מצבן האמיתי במציאות:
בדידות מזהירה
בדידות מזהירה (באנגלית: Splendid isolation) היה כינויה של מדיניות בריטית, שהייתה הבסיס ליחסי החוץ של האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19, בעיקר בהנהגת ראשי ממשלות מן המפלגה השמרנית, בנג'מין דיזראלי ורוברט ססיל. המונח נטבע על ידי פוליטיקאי קנדי, שביקש לשבח את מדיניות אי-ההתערבות של בריטניה בענייניה של אירופה.
מדינות חוץ זו ננקטה על ידי בריטניה בסוף המאה ה־19, ואופיינה בחוסר נכונותה של בריטניה לכרות בריתות עם מעצמות אירופה. המונח מציין את העדר מעורבותה של בריטניה כאחת המעצמות הגדולות בענייניה הפנימיים של אירופה. המדיניות נבעה בראש ובראשונה מרצונה של בריטניה לשמר את "מאזן הכוחות" בין מעצמות אירופה. היא גם נבעה מרצונה של בריטניה להגן על האינטרס הכלכלי של מושבותיה על ידי שמירה על יחסים נייטרליים עם המעצמות שיאפשרו סחר חופשי. המדיניות השתנתה לאחר איחוד גרמניה על ידי ביסמרק. בריטניה חשה מאוימת על ידי ה"ענק" שצמח במרכז אירופה. ה"בדידות" נשברה בחתימה על ברית עם צרפת בשנת 1904 ועם רוסיה בשנת 1907.
היסטוריונים התלבטו בשאלה האם מדיניות זו הייתה מכוונת, או שלמעשה נכפתה על בריטניה על ידי המאורעות באותה תקופה. כמה היסטוריונים סבורים שבתקופה שלפני הברית הצרפתית-רוסית, שנחתמה ב-1892, הייתה מדיניות זו למעשה פיקטיבית. לאחר חתימת ההסכם דבקה בריטניה הגדולה במדיניות זו בחוסר רצון. אדוארד הנרי סטנלי, הרוזן מדרבי, שהיה שר החוץ הבריטי בין השנים 1866-1868 ובין השנים 1874-1878 תיאר מדיניות זו כנובעת ממיקומה הגאוגרפי הייחודי של בריטניה. לדבריו, מדיניות זו הייתה שמירה על יחסים טובים עם כל המדינות סביבה, אך הימנעות מברית עם אחת או עם כמה מהן, תוך מאמץ שלא להתערב בענייניה הפנימיים של אף מדינה זרה.
מקור הביטוי
הלורד הראשון של האדמירליות, ג'ורג' גושן (Goschen), ויקונט גושן הראשון, אמר בנאום ב-26 בפברואר 1896: "עמדנו כאן לבדנו במה שנקרא 'בדידות' - הבדידות המזהירה שלנו, כפי שאחד מידידינו במושבות הואיל בטובו לכנות זאת". ביטוי זה הופיע בכותרת העיתון הטיימס כמה שבועות מוקדם יותר, ב-22 בינואר. הכותרת בעיתון הייתה פרפרזה על דבריו של שר האוצר הקנדי, ג'ורג' איולס פוסטר (George Eulas Foster, 1847–1931), בנאום בפרלמנט הקנדי ב-16 בינואר, בו התבטא: "בימים מטרידים משהו אלה, כאשר אימפריית האם הגדולה שלנו ניצבת בבדידות מזהירה באירופה..." ייתכן שפוסטר, שהיה פרופסור להיסטוריה, שאב את הביטוי מתיאורים בספרי היסטוריה של אותה תקופה, שתיארו במילים אלה את עמידתה של בריטניה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
הרקע והמדיניות
עם תום המלחמות הנפוליאוניות, בעשור השני של המאה ה-19, הייתה בריטניה בעיצומה של המהפכה התעשייתית. האימפריה הבריטית הייתה המובילה בעולם בתחומי ההנדסה והתעשייה, עליונות עליה שמרה עד תום המאה. במהלך התקופה הוויקטוריאנית, שהחלה עם עלייתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת לכס המלוכה ב-1837, הגיעה האימפריה לשיא כוחה. באמצעות סחר חופשי והשקעות הון השיגה בריטניה השפעה נרחבת ברחבי העולם, גם באזורים שלא היו בשליטתה הישירה. במהלך התקופה הוויקטוריאנית הגיעה האימפריה גם לשיא התפשטותה בעולם, והאימפריה הבריטית הייתה נוכחת בכל שש היבשות; עיקר ההתפשטות בתקופה זו היה באפריקה. מדיניות הסחר החופשי הבריטית הייתה הבסיס לכלכלה הבריטית והאימפריה הייתה תלויה בסחר זה, שהיה מושתת יותר ויותר על הקשר החיוני עם המושבות הבריטיות ברחבי העולם, עם הדומיניונים, מדינות החסות והטריטוריות השונות של האימפריה.
עליונותה של בריטניה התבטאה לא רק בתחום התעשייתי והכלכלי. מאז קרב טרפלגר ב-1805, נהנה הצי המלכותי הבריטי מעליונות ימית בלתי מעורערת, שנותרה בעינה למעשה עד מלחמת העולם הראשונה. התנאים הגאוגרפיים של בריטניה, כמדינת אי, העמידו אותה בעמדה מיוחדת במינה מול אירופה. ההיסטוריה של המאות האחרונות באירופה הראתה שכל שליט אירופי שהצליח להגיע לעליונות ביבשת, הגיע לעימות עם בריטניה: פליפה השני, מלך ספרד, במאה ה-16; לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, במחצית השנייה של המאה ה-17 והמחצית הראשונה של המאה ה-18; ונפוליאון בונפרטה, בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. זאת, בגלל מעמדה הגאופוליטי הייחודי של בריטניה: יכולתה של הממלכה לשמור על עצמאותה, הודות למיקומה הגאוגרפי, יצרה עידוד לאומות שניסו להשתחרר משלטונם של השליטים שהוזכרו, ולפיכך גררה עימות עמה. בשל כך היה ברור לשלטון הבריטי כי שמירה על מאזן הכוחות באירופה והתערבות במקרה שנראה שמאזן זה עומד להיות מופר הכרחיים למניעת התנגשות נוספת.
מדיניות הבדידות המזהירה נועדה אם כן להשיג שני יעדים. הראשון, שהפך להיות היעד העיקרי של מדיניות החוץ הבריטית, היה כאמור שמירה על מאזן הכוחות באירופה. היעד השני, המשני, היה הגנה על האינטרסים הבריטיים במושבות ובדומיניונים של האימפריה ועל מדיניות הסחר חופשי שחייבה הגנה על נתיבי הים למושבות ולדומיניונים, במיוחד אלה שהובילו להודו. בהתאם, מדיניות הבדידות המזהירה התאפיינה בחוסר רצון מצד בריטניה להתקשר בבריתות קבועות או במערכת מחייבת עם מעצמות אירופאיות אחרות, מחד, ובמתן חשיבות גדלה והולכת למושבות, למדינות החסות ולטריטוריות שבחסות האימפריה הבריטית.
שינוי
ב-1871 הסתיימה מלחמת צרפת–פרוסיה בניצחון מוחץ של גרמניה. הניצחון השלים את איחוד גרמניה ואת הקמת הקיסרות הגרמנית. קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, שאף לכרות בריתות עם מעצמות אירופאיות אחרות כדי למנוע נקמה אפשרית של צרפת. ב-1873 נחתמה ברית שלושת הקיסרים בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית וחוזה סן סטפנו שבא בעקבותיה ב-1878 התפרקה ברית זו, וגרמניה חתמה על הברית הכפולה עם האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1882 הצטרפה ממלכת איטליה לברית זו, והברית בינה לבין האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית נקראה הברית המשולשת.
התחזקותה התעשייתית והצבאית של גרמניה הדאיגה את בריטניה, אך קובעי המדיניות הבריטיים העריכו שביסמרק ישאף לשמור על הסטטוס קוו ולא לשנות את מאזן הכוחות באירופה. ההערכה הבריטית החלה להשתנות לאחר הדחתו של ביסמרק ב-1890, ובמיוחד לאחר התחזקות השאיפות הימיות של גרמניה בסוף המאה ה-19, בהנהגתו של אדמירל אלפרד פון טירפיץ ובעידודו הנמרץ של הקייזר הגרמני הצעיר, וילהלם השני. טירפיץ הכריז על כוונתו להגדיל את הצי הגרמני ולהפוך אותו לכוח ימי משמעותי והדבר עורר תחושות איום גדלות והולכות בבריטניה.
הסכמים אלה עדיין לא היו הסכמים מחייבים, ולא דרשו את אישור הפרלמנט הבריטי. חשיבותם הייתה בכך שסולסברי יכול היה באמצעותם לנקוט מדיניות מתואמת עם גרמניה, בלי להיכנס לברית רשמית. סולסברי שמר על הבנה עם ביסמרק וכך ניתן היה לפתור בעיות במקביל, כאשר ביסמרק היווה משקל נגד לניסיונות ההתערבות הצרפתיים במצרים ובריטניה תמכה באוסטריה-הונגריה וחסכה לביסמרק את הצורך לבחור בין שתי בעלות בריתו, רוסיה ואוסטריה-הונגריה שהיו מסוכסכות ביניהן בבלקן. מדיניות זו נקטעה עם הדחתו של ביסמרק ועלייתו של הקייזר וילהלם השני, שהתנהגותו הבלתי יציבה הדאיגה את הבריטים. עליית העוינות הגרמנית והתרחבות הצי הקיסרי הגרמני מחד, וחתימת הברית הצרפתית-רוסית ב-1892 מאידך, הדאיגה את הבריטים והפנתה יותר ויותר את תשומת הלב של ראשי הממשל הבריטי לזירה הבינלאומית.
בסוף המאה ה-19 היה ברור יותר ויותר שאירופה נחלקת לשני גושים עיקריים: הקיסרויות הגרמנית והאוסטרו-הונגרית מצד אחד, והאימפריה הרוסית עם הרפובליקה הצרפתית מאידך. בריטניה ניצבה מול בחירה קשה: האם לשמור על בידודה או להצטרף לאחד משני הגושים הללו. בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה בריטניה קרובה כמה פעמים למלחמה עם מעצמות שונות באירופה: בתקרית פשודה, ב-1898, היו בריטניה וצרפת קרובות מאוד למלחמה. התקרית הסתיימה בניצחון דיפלומטי בריטי, אך לו הייתה פורצת מלחמה הייתה רוסיה עלולה להתערב בה. ההתפשטות הרוסית במרכז אסיה, שכונתה המשחק הגדול, הדאיגה גם היא את הבריטים, בשל החשש שהרוסים עלולים לסכן את השליטה הבריטית בהודו. סכנה נוספת, אם כי פחותה בעוצמתה, הייתה מצד ארצות הברית שהתנגדה למדיניות הבריטית בסכסוך הגבול שלה עם ונצואלה על הגבול בינה לבין גיאנה הבריטית.
בריטניה משנה את מדיניות החוץ שלה
[[קובץ:Map Europe alliances 1914-he.svg|שמאל|ממוזער|250px|מערכת הבריתות באירופה בשנת 1914:
בצבע זית הברית המשולשת, בירוק ההסכמה המשולשת ובלבן מדינות נייטרליות]] ב-1902 חתמו בריטניה ויפן על ברית ביניהן. יש הרואים בברית זו את הצעד הראשון שעשתה בריטניה כדי לנטוש את מדיניות הבדידות המזהירה. היסטוריונים אחרים חולקים על כך וטוענים שדווקא הברית עם יפן חיזקה מדיניות זו, מכיוון שהדגישה את הניכור של בריטניה כלפי המעצמות האירופיות האחרות. שנתיים לאחר מכן החלה בריטניה להסדיר את יחסיה עם המעצמות האירופיות עצמן: ב-1904 חתמו בריטניה וצרפת על ההסכמה הלבבית (Entente Cordiale), שהיוותה התחלה של התקרבות בין שתי המדינות, לאחר מאות שנים של עוינות הדדית, מול ההתעצמות הגרמנית. ב-1907 חתמה בריטניה על ההסכמה האנגלית-רוסית, שהסדירה את המתח בין שתי המדינות בשאלות השליטה במרכז אסיה. בכך למעשה הפכה הברית הצרפתית-רוסית לברית משולשת, שנקראה ההסכמה המשולשת, והייתה משקל נגד לברית בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה, הברית המשולשת. התחלקותה של אירופה לשני גושים עיקריים הייתה אחד הגורמים העיקריים שהאיצו את ההידרדרות לקראת מלחמת העולם הראשונה.
האם אכן הייתה מדיניות מכוונת של בדידות מזהירה?
המרקיז סליסבורי, שנחשב לאחד מהמדינאים שהובילו את המדיניות, מעולם לא הזכיר את המונח "בדידות מזהירה" כתיאור למדיניותו, ולמעשה טען שאין להשתמש בו. יש הטוענים שבריטניה מעולם לא הייתה מבודדת, שכן חתמה על הסכמים לא רשמיים עם מדינות אחרות, כמו ההסכמים שנגעו למדיניות בים התיכון. בנוסף, לבריטניה היו יחסי מסחר עם מדינות אחרות באירופה וקשרים נרחבים עם מושבותיה. בנוסף, סליסבורי מעולם לא סבר שהבדידות היא "מזהירה", ולדעתו היה זה מסוכן להתנתק לגמרי ממערכת היחסים הבינלאומיים באירופה. ההיסטוריוגרפיה המודרנית סבורה כי למעשה הבדידות המזהירה לא הייתה מדיניות מכוונת ומודעת.
הלגיון הבין-לאומי להגנה טריטוריאלית של אוקראינה
הלגיון הבין־לאומי להגנה טריטוריאלית של אוקראינה (באוקראינית: Інтернаціональний легіон територіальної оборони України; נקרא גם: לגיון הזרים האוקראיני) הוא יחידה צבאית שהוקמה במטרה לגייס אנשים ברחבי העולם להילחם בצבא הרוסי במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
היסטוריה
היחידה הוקמה לבקשתו של נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, שלושה ימים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה. ב-3 במרץ, שישה ימים לאחר שהוקמה, זלנסקי פרסם ברשת החברתית טלגרם סרטון, בו הוא מודיע על כך שמעל ל-16 אלף אנשים התגייסו ליחידה וכי הוא קורא לעוד אנשים להתגייס ולהגן על אוקראינה.
ב-6 במרץ 2022 הודיע דמיטרו קולבה, שר החוץ האוקראיני, שמעל ל-20 אלף אנשים מרחבי העולם התגייסו ליחידה; על פי מקורות שונים הצטרפו עוד כמה אלפים לאחר ההכרזה. עם זאת, חל איסור במספר מדינות להתנדב ליחידה, אך מספר אנשים עברו על החוק הזה ולכן קולבה לא ציין את שמותיהן של המדינות שמהן האנשים התנדבו.
ב-1 באפריל 2022, היחידה הכריזה על הפסקה זמנית של הגיוס על מנת למיין מתנדבים שאין להם רקע צבאי.
סיטרואן קסארה פיקאסו
{{כלי רכב מנועי בנזין מנועי דיזל }} סיטרואן קסארה פיקאסו (בצרפתית : Citroën Xsara Picasso) הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן, חברת בת של קבוצת PSA אשר יוצרה בין השנים 2010–1999 בצרפת, בריטניה וסין.
בין השנים 2012–2000 דגם "סיטרואן קסארה פיקאסו" יוצר ב-מצרים, ברזיל וספרד.
צ'ארלי קופר
צ'ארלי קופר (באנגלית: Charlie Cooper; נולד ב-16 ביוני 1989) הוא שחקן, תסריטאי ודוגמן אנגלי.
ביוגרפיה
קופר גדל בסירנסטר. הוא ואחותו נהגו לצלם סרטים באמצעות מצלמת הווידאו של אמם. לאחר שלמד מדעי הספורט באוניברסיטת אקסטר במשך שנתיים, הוא נשר ועבר לגור עם אחותו בלונדון, שלמדה דרמה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. שניהם חזרו לבית ילדותם, שם חלקו חדר, ועבדו במשמרות לילה בניקיון תוך כדי כתיבת התסריט לסדרת הטלוויזיה "This Country".
קריירה
בשנת 2014, הוא ואחותו דייזי מיי, בתמיכת ITV ו-NBC, כתבו וצילמו פרק פיילוט בשם "Kerry" מה שיהפוך מאוחר יותר לקומדיית המצבים בשם "This Country". עם זאת, הפרק שצולם לא התקבל. מאוחר יותר הוא הפך לשחקן ולתסריטאי שותף של הקומדיה של ה-BBC, "This Country" עם דייזי מיי אחותו. הסדרה מתבססת על חוויות חייהם בקוטסוולדס. הוא היה מועמד בשלוש קטגוריות פרסי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה וזכה בפרס לשחקן הקומי הטוב ביותר לשנת 2021.
בשנת 2019 הוא שיחק לצד סטיב קוגן בסרט "Greed".
בשנת 2020, היה שותף לכתיבה והפקת פרק של סדרת הטלוויזיה "אווניו 5", סדרה של HBO, שבה משחקת אחותו בתפקיד חוזר.
בשנת 2022 שיחק בסרט הקומדיה השחורה האמריקאי "תראו אותם רצים" שבוים על ידי טום ג'ורג' ונכתב על ידי מארק צ'אפל.
אולכסנדר זובקוב
אולכסנדר זובקוב (באוקראינית: Олександр Валерійович Зубков; נולד ב-3 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הקשר בשחטאר דונצק.
קריירת מועדונים
בקיץ זובקוב הושאל למריופול, במדיה כבש 8 שערים ב-22 משחקי ליגה.
ב-5 באוגוסט 2022 חזר לשחטאר קבוצת נעוריו וחתם בה לחמש עונות.
רפובליקת פירנצה
הרפובליקה של פירנצה (באיטלקית: Repubblica fiorentina) הייתה מדינה שמרכזה היה בעיר פירנצה באיטליה המודרנית. הרפובליקה החלה את דרכה בשנת 1115, כאשר אזרחי פרצה התמרדו נגד המרקיז של טוסקנה, לאחר מותה של הרוזנת רבת העוצמה מטילדה רוזנת טוסקנה. אזרחי פירנצה הקימו רפובליקה במקום שלטון המרקיזים. הרפובליקה נשלטה בידי מועצה שנקראה סיניוריה. חברי הסיניוריה נבחרו בידי מנהיג העיר (gonfaloniere) שנבחר למשך חודשיים בהגרלה.
אזרחי פירנצה הדיחו את בני מדיצ'י פעם שנייה בשנת 1527, במסגרת מלחמת הליגה של קוניאק. משפחת מדיצ'י לא ויתרו, וכבשו את העיר בפעם השלישית בשנת 1531, לאחר מצור של 11 חודשים של העיר. הרפובליקה התפרקה סופית כאשר בשנת 1532, האפיפיור קלמנט השביעי מינה את אלסנדרו דה מדיצ'י כ-"דוכס הרפובליקה של פירנצה", מה שהפך את "הרפובליקה" למונרכיה תורשתית.
היסטוריה מוקדמת
העיר פירנצה נוסדה בשנת 59 לפנה"ס בידי המצביא הרומאי יוליוס קיסר. במהלך ימי הביניים הייתה העיר חלק מהמארקה של טוסקנה. על טוסקנה שלטה הרוזנת רבת העוצמה מטילדה מטוסקנה, אולם לאחר מותה בשנת 1115, התמרדו אזרחי העיר נגד היורש שלה, והעיר השיגה עצמאות. רפובליקת פירנצה נזכרת במקורות לראשונה כאשר הייתה חברה בליגת הערים שלחמו בהיינריך העשירי, דוכס בוואריה.
הרפובליקה שגשגה במאה ה-12, וסחרה בהרחבה עם מדינות זרות. העיר גדלה מבחינה דמוגרפית, ונבנו בה כנסיות רבות. השגשוג נקטע כאשר כבש פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1185 את טוסקנה והקים מחדש את המארקה של טוסקנה. עם זאת, לאחר מות בנו של פרידריך, היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בשנת 1197, השיגה העיר מחדש את עצמאותה.
מלחמות הגואלפים והגיבלינים
אוכלוסיית פירנצה המשיכה לגדול במהלך המאה ה-13 עד שכללה 30,000 איש. כתוצאה מכך הורחבה העיר ונבנו עוד גשרים וכנסיות. בין היתר נבנתה בשנת 1294 סנטה מריה דל פיורה שעד היום היא אחת הקתדרלות הגדולות ביותר בעולם. פירוש שמה של הקתדרלה הוא "מרים הקדושה של הפרחים" על שם סמל העיר ושמה - פירנצה (מלשון פרחים). עם זאת, מבחינה פוליטית, שלטונות פירנצה בקושי הצליחו לשמור על השלום הרעוע בין הפלגים היריבים. העיר נקרעה במלחמות בין הגואלפים והגיבלינים. הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות ומקומיות אחרות.
בשנת 1244 השתלטו הגיבלינים בהנהגת פרידריך מאנטיוכיה על העיר, ושלטו בה עד 1250, עת הובסו בידי הגואלפים. הגואלפים השתלטו על העיר, ותקופת שלטונם כונתה "פרימו פופולו" (Primo Popolo). תחת שלטונם העיר שגשגה עוד, ובתקופתם נבנה "ארמון העם" או באיטלקית: "פלאצו דל פופלו" (Palazzo del Popolo). בשנת 1252 הוכנס לשימוש הפלורין כמטבע רשמי בפירנצה. על המטבע הפלורנטיני המקורי נטבעו פלר דה ליס (פרח החבצלת, שהקנה למטבע ולעיר פירנצה את שמם) בצד אחד ודמותו של יוחנן המטביל, עוטה אדרת שיער, בצדו השני. הפלורין הפך בהדרגה למטבע המוביל ברחבי אירופה כולה ואף במזרח הקרוב.
בקרב מונטאפארטי בשנת 1260 ספגו הגואלפים תבוסה קטסטרופלית מידי הגיבלינים, והללו שבו לתפוס את השלטון בפירנצה. עם זאת, שלטונם של הגיבלינים היה שברירי, והם הסכימו לבקש בוררות מהאפיפיור קלמנט הרביעי, שהעדיף את הגואלפים. ב-1289 הובסו הגיבלינים כמעט בכל שטחי איטליה. בפירנצה התפצלו הגואלפים לאחר זמן קצר. ב-1300 כבר התמודדו גואלפים "שחורים" מול גואלפים "לבנים", כאשר ה"שחורים" תומכים באפיפיור בוניפקיוס השמיני בעוד ה"לבנים" מתנגדים לכל השפעה שלו על העיר. בין תומכי ה"לבנים" היה גם דנטה, אשר הוגלה מן העיר ב-1302 עת עלו ה"שחורים" לשלטון בפירנצה.
כלכלה ותרבות במאה ה-14
פלורין הזהב של רפובליקת פירנצה, היה המטבע האירופאי הראשון שהופיע בכמויות מספיקות כדי למלא תפקיד מסחרי משמעותי מאז המאה השביעית. בשל העובדה שבנקים מפירנצה הקימו סניפים רבים ברחבי אירופה, הפלורין הפך במהרה למטבע הסחר הדומיננטי לעסקאות רחבות היקף במערב אירופה. העובדה שמשפחת בונסיגנורה (Bonsignore) רבת העוצמה פשטה את הרגל, וכן היחלשותה של העיר סיינה, הביאו לכך שפירנצה הפכה למרכז הבנקאות של אירופה. בעקבות עליית המסחר, בא מהלך אנטי-אריסטוקרטי שהוביל ג'יאנו דה לה בלה לחקיקת הקובץ "חוקי הצדק" ב-1293, שהיו בו עונשים חמורים במיוחד לפשעים מסוימים, במטרה לייצב את השלטון בעיר.
פירנצה איבדה מעמד זה בשנת 1340, עת מספר משפחות רבות עוצמה פשטו את הרגל. נטען שהסיבה לפשיטת הרגל הייתה סירובו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה לפרוע את חובותיו המרובים, אולם ככל הנראה החוב לא עלה על 13,000 פלורינים, ופשיטת הרגל ההמונית באה כתוצאה ממיתון כלכלי כללי ברחבי אירופה. אולם בעוד הבנקאות קרסה, הספרות והתרבות פרחו. פירנצה הייתה ביתם של כמה מגדולי הסופרים האיטלקיים ביניהם: דנטה, פטרארקה וג'ובאני בוקאצ'ו. שלושתם היו הסופרים האיטלקיים הראשונים שהעדיפו את הטוסקנית (ניב של האיטלקית) על פני הלטינית. דינו קומפאניי, אחד מהגואלפים הלבנים תיעד את מלחמות הגואלפים הגיבלינים ב"כרוניקות של פירנצה".
מהפכת כפכפי העץ
בשנת 1347 התפשט המוות השחור אל איטליה. לפני בוא המגפה הוערכה אוכלוסיית איטליה בכ-80,000 איש. המגפה לא פסחה על פירנצה, ולמרות המחסור החמור בכוח אדם, לאחר המגפה, נאסר על העובדים לנצל זאת. פירנצה עמדה על סף פשיטת רגל, פיטור החיילים והשוטרים הביא לחוסר סדר. ביולי 1378 פרצה מהפכת כפכפי העץ הידוע גם בשם "מרד הצ'ומפי". את המרד ארגנו העובדים השכירים, העניים ביותר וחסרי הזכויות הפוליטיות, אשר מנו כרבע מתושבי פירנצה. הובילו אותה סורקי הצמר, באיטלקית ciompi. רבים מהם לא יכלו לרכוש נעליים רגילות ונעלו כפכפי עץ, ומכאן הכינוי "מהפכת כפכפי העץ".
המורדים תקפו את מבני הממשלה ושחררו את האסירים מבתי הכלא. הסיניורה ניסה לפייס אותם באמצעות הבטחות לרפורמה שלמעשה לא הייתה משנה דבר. בהמשך תפסו המורדים את השלטון בפועל בעיר, וחפצו לחולל רפורמות שכלו הקמת גילדה לעובדי הצמר והגדלת ייצור הצמר כדי להתמודד עם האבטלה. בסופו של דבר המרד דוכא בידי צבא שכירי החרב של העיר.
מלחמות מילאנו
לאחר מרד הצ'ומפי תפסה את השלטון בפירנצה משפחת אלביצי. בשנת 1389 החל ג'אן גלאצו ויסקונטי להרחיב את ממלכתו על חשבון ונטו, פיימונטה וטוסקנה. בשנת 1390 הכריזה פירנצה מלחמה עליו. כעבור שנתיים כבש צבא פירנצה בפיקוד ג'ון הוקווד את מילאנו. במרץ 1397 החלה מלחמה חדשה. המלחמה עלתה לפירנצה למעלה ממיליון פלורינים, אולם במאי 1398 הושג הסכם שלום בתיווך ונציה.
בנובמבר 1400 נחשפה במילאנו קונספירציה שבה היו מעורבים כמה גולים וכוחות אופוזיציה מקומיים. הללו תכננו לפתוח את שערי מילאנו בפני צבא פירנצה. בעקבות כך פרצה מלחמה חדשה בין ויסקונטי לבין פירנצה. פירנצה שכרה את רופרכט, מלך גרמניה כדי שיסייע במלחמה. עם זאת, הכוחות הגרמנים של הקיסר הובסו בסתיו 1401. ויסקונטי פנה לבולוניה, וביוני 1402 הובסו הכוחות הבולונזיים-פלורנטיניים בידי ויסקונטי. הדרך לטוסקנה הייתה פתוחה, אולם מחלת הדבר שפרצה התפשטה גם אל מילאנו, ויסקונטי עצמו מת ממנה, וההתקדמות נבלמה.
עם מותו של ויסקונטי, חולקה ממלכתו בין יורשיו. אחד מהם, גבריאלה מריה ויסקונטי, מכר את פיזה לפירנצה תמורת 200,000 פלורינים. עם זאת, בין אזרחי פיזה לאזרחי פירנצה שררה איבה מתמדת, ואזרחי פיזה לא התכוונו להסכים שפירנצה תשלוט בהם. צבא פירנצה בפיקודו של מסו דלי אלביצי, הטיל מצור על פיזה, ולאחר קרב ארוך שלווה בזוועות רבות, נכנעה פיזה ב-9 באוקטובר 1406. בשנת 1422 נחתם הסכם בין מילאנו לפירנצה, על פיו במקרה שתפרוץ מלחמה בין ג'נובה למילאנו, פירנצה תישאר נייטרלית. פירנצה אכן כיבדה את ההסכם, אולם מילאנו לא, ובמהלך המלחמה בין גנואה למילאנו כבשה מילאנו עיירת גבול שהייתה שייכת לפירנצה. בתגובה, הכריזה פירנצה (בתמיכת ונציה), מלחמה על מילאנו. בשנת 1427 אולצה מילאנו לחתום על חוזה שלום. עם זאת, המלחמה גבתה מפירנצה סכום עצום, 4,200,000 פלורינים. בוצעה רפורמה כללית בשיטת המיסוי, במיסגרתה הוחלפה השיטה שגבתה מכל אזרח לפי רכושו, למעין מס הכנסה.
עידן מדיצ'י הראשון
קוזימו דה מדיצ'י היה בנו של ג'ובאני די ביצ'י ממשפחת מדיצ'י רבת ההשפעה. הוא לא הרבה להחזיק במשרות רשמיות, והציג את עצמו כמשרת ציבור חסר אמביציה פוליטית, עם זאת, השתמש בכוח ממונו הרב לתמרן החלטות ולשלוט למעשה בפירנצה. הבישוף של סיינה, שלימים יהיה לאפיפיור פיוס השני דיווח שכל ההחלטות החשובות בפירנצה מוכרעות בביתו של קוזימו, ושלמרות החזות הדמוקרטית של הרפובליקה, על פיו יישק דבר והוא מכהן למעשה כמלך לכל דבר פרט לתואר.
עם זאת, בשל כוחו הרב, התגבשה נגדו קבוצת אצילים שהתנגדו לו ובראשם רינלדו דלי אלביצי ממשפחת אלביצי. בספטמבר 1433 הוביל מדיצ'י מסע מלחמה כושל נגד העיר לוקה. מתנגדיו האשימו אותו בכישלון ותבעו את מאסרו. אולם מדיצ'י הצליח להפוך את עונש המאסר לגלות ונסע לפדובה ולאחר מכן לוונציה, במסע זה ייסד סניפים של בנק מדיצ'י בערים אלה, תוך שהוא מחסל את עסקיו בפירנצה. רבים באו בעקבותיו, תוך שהם מוציאים סכומי כסף עצומים מן העיר, עד כי כלכלת העיר התערערה. במשאל עם דמוקרטי שנעשה בעיר, הוחלט להחזיר את מדיצ'י.
עם חזרתו, הפך מדיצ'י לשליט בפועל של העיר. בתקופתו, צמחה מאוד פירנצה מבחינה תרבותית. המלומד המוביל בפירנצה באותם ימים, ניקולו ניקולי, החל במאמצים להשבת העניין בספרות העתיקה של יוון ורומא. הוא ביקש ממנואל כריזולוראס, שנשלח בידי קיסר האימפריה הביזנטית לבקש עזרה מהמערב (ארצו הותקפה אותה עת בידי העות'מאנים), ללמד יוונית באוניברסיטת פירנצה. כריזולוראס הסכים, וקיבל תואר פרופסור בשנת 1397. לניקולי היה אוסף גדול של יצירות עתיקות, ועם מותו בשנת 1437 הוריש את האוסף לקוזימו דה מדיצ'י. עוזרו של ניקולי, פוגיו ברקיוליני, סייר ברחבי אירופה והוסיף לאוסף עוד כתבי יד עתיקים רבים. בניגוד לניקולי, הוא גם חיבר יצירות משלו. הוא היה חברו הטוב ביותר של דה מדיצ'י, וזה האחרון מינה אותו לקנצלר של פירנצה.
כמו כן, מכיוון שמדיצ'י ביקש להפוך את פירנצה למרכז עולמי בעל חשיבות, הוא שכנע את האפיפיור אאוגניוס הרביעי לקיים בעיר את מושב הועידה אקומנית שנועדה לאחד את הכנסייה הקתולית עם הכנסייה האורתודוקסית בין 1437 ו-1439, שנועדה במקור להתכנס בפרארה. כך הגיע לעיר יוחנן השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית וחשף את אמני העיר לעושר התרבותי של האימפריה הביזנטית, דבר שהיווה את אחד הצעדים שעוררו את פריחתו של הרנסאנס האיטלקי. בוועידה הסכים הקיסר הביזנטי להתפשר מעט, וכתוצאה מכך הודיע האפיפיור שהוא יקבל סיוע צבאי. אולם, כאשר חזר הקיסר לקונסטנטינופול, זעמו האזרחים היוונים על הפשרות, ומהומות פרצו ברחבי האימפריה. כדי לרצות את ההמונים, חזר בו הקיסר מההסכם. ארבע עשרה שנים מאוחר יותר, בשנת 1453, נכבש מה שנותר מהאימפריה הביזנטית בידי האימפריה העות'מאנית.
מדיצ'י הנחיל למשפחתו ולעירו את ערך השקעת ההון בתרבות ואמנות. הוא היה פטרון ואדריכלות. בין האמנים שטיפח היו פרה אנג'ליקו, מזאצ'ו, פיליפו ליפי ודונטלו שאת פסלו המפורסם "דוד" פיסל לפי הזמנתו של מדיצ'י עבור ארמונו. בין השנים 1445-1460 הקים את ארמון מדיצ'י (Palazzo Medici), אחד הארמונות הראשונים בעיר. רק בזכות כספו ואמונו של מדיצ'י התאפשרה הקמת כיפת קתדרלת סנטה מריה דל פיורה על ידי פיליפו ברונלסקי, אחד מהישגי הבנייה המרשימים ביותר בתקופת הרנסאנס. השקעתו העצומה בתרבות עלתה לו מעל 600,000 פלורינים.
במהלך עשרים השנים הראשונות לשלטונו, השפיעו מאוד על יחסי החוץ של מדיצ'י סדרת מלחמות בין דוכסות מילאנו לרפובליקה של ונציה, אשר כונו "מלחמות לומברדיה". המלחמות נמשכו מ-1423 עד 1454, ונגררו אליה ערים שונות כמו פירנצה, אשר החליפו צדדים לעיתים קרובות בהתאם לאינטרסים שלהן. דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי, פלש לתחומי פירנצה בשנת 1430, ושוב בשנת 1440. עם זאת, הצבא של מילאנו הובס לבסוף בקרב אנגיארי, בידי קואליציית ערים שכללה את ונציה פירנצה ומדינת האפיפיור. שתי הפלישות התבצעו במידה רבה בשל השפעתם של בני אלביצי הגולים. בשנת 1447 מת ויסקונטי, מה שהביא לשינוי מהותי במערך הבריתות. דוכס מילאנו החדש פרנצ'סקו ספורצה (לשעבר מפקד הצבא של ויסקונטי), הבין שעדיף לו להפריד בין ונציה ופירנצה. הוא כרת ברית עם מדיצ'י, ובכך שם קץ לאיבה ארוכת השנים בין מילאנו ופירנצה. פירנצה סייעה למילאנו במלחמה נגד ונציה, ובשנת 1454 כרתו שלוש הערים ברית שלום שהכירה בהישגיה של פירנצה, וביססה את מעמדו של ספורצה במילאנו. הברית בין מילאנו לפירנצה שיחקה תפקיד מרכזי בייצוב חצי האי האפניני במשך 40 השנים הבאות.
לורנצו המפואר
קוזימו מת בשנת 1464, ואת נכסיו ותפקידיו ירש בנו פיירו די קוזימו דה מדיצ'י, אשר כונה "חולה השיגרון". כפי שכינויו מעיד עליו, הוא סבל מבריאות רעועה, וגם תקופת שלטונו לא הייתה יציבה. בתקופתו התארגן נגדו קשר גדול, וגם ונציה פלשה לאדמות פירנצה בשנת 1467, אולם הפלישה נהדפה. פיירו מת בחורף 1469.
את מקומו של פיירו, ירשו שני בניו לורנצו וג'וליאנו את נכסיו ותואריו, אם כי מעולם לא ביקשו מעמד רשמי של שליטים. ב-1478 קשרו בני משפחת פאצי קשר לתפוס את מקומו של בית מדיצ'י בהנהגת העיר, בסיועם של הארכיבישוף של פיזה והאפיפיור סיקסטוס הרביעי. הם תקפו את לורנצו ואת ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה, והצליחו להרוג את ג'וליאנו לפני המזבח. לורנצו הצליח להתגונן בעזרת חרבו עד אשר חברו המשורר אניולו פוליציאנו חילץ אותו. תושבי העיר, שדעתם הייתה נוחה משלטון בית מדיצ'י, התנגדו למזימה ועשו בקושרים, ובכלל זה בארכיבישוף, לינץ' אכזרי. בעקבות דיכויו של ניסיון ההפיכה הכריז האפיפיור על נידויו של לורנצו, החרים את נכסי המשפחה ואף הטיל חרם על העיר. כאשר צעדים אלה לא הועילו, כרת האפיפיור ברית עם פרדיננדו הראשון מלך נאפולי, שהכריז מלחמה על פירנצה. משראה שאין בכוחה של פירנצה לעמוד במלחמה, נסע לורנצו לנאפולי ב-1480 ויישב את הסכסוך בדרכי שלום. לורנצו ניצל את הפופולריות שזכה לה בעקבות מניעת המלחמה כדי לקדם שינויים בחוקת העיר שהעניקו לו סמכויות נוספות. המשך תקופת שלטונו של לורנצו התאפיין בניסיון לשמור על השלום ועל מאזן הכוחות בין המדינות הקטנות של צפון איטליה, ובמקביל למנוע מהממלכות האחרות באירופה להשתלט על חלקים מאיטליה. כן דאג לקידום הקריירה של בניו.
לורנצו היה איש רנסאנס מן המעלה הראשונה. הוא כתב שירים בטוסקנית שזכו להערכה ספרותית רבה. כמו כן תמך בציירים לאונרדו דה וינצ'י, דונטלו, סנדרו בוטיצ'לי, דומניקו גירלנדיו, אנדריאה דל ורוקיו ומיכלאנג'לו בואונרוטי, ועמד במרכזה של קבוצה הומניסטית, שניסתה לשלב את רעיונותיו של אפלטון עם הנצרות; בין חבריה היו הפילוסופים מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה והמשורר אניולו פוליציאנו. עם זאת, בתחום הכלכלי הוא לא זכה להצלחה רבה; כמה מהבנקים שבבעלות משפחתו התמוטטו בעקבות הלוואות לא מוצלחות, ולקראת סוף שלטונו נקלע בעצמו לבעיות כלכליות שגרמו לו למעול בכספי העיר.
סיום עידן מדיצ'י הראשון
בשנת 1492 מת לורנצו, ואת מקומו ירש בנו פיירו דה מדיצ'י "האומלל". כינויו הולם בהחלט את תקופת כהונתו הקצרה. הוא כרת ברית עם מדינת האפיפיור ונאפולי נגד ממלכת צרפת, אולם הברית התבררה ככישלון. שארל השמיני, מלך צרפת, חפץ בעיקר בנאפולי, ובספטמבר 1494 פלש לחצי האי האיטלקי. הוא דרש ממדיצ'י מעבר חופשי דרך פירנצה אל נאפולי. פיירו דה מדיצ'י ידע היטב שעירו אינה מסוגלת לעמוד מול הצבא הצרפתי הגדול, ונכנע. בנובמבר הוא חזר לעירו, ותויג בידי האזרחים כבוגד. הוא ומשפחתו נאלצו לצאת לגלות. היה זה סוף עידן מדיצ'י הראשון בפירנצה.
ג'ירולמו סבונרולה
לאחר הדחתם של בני מדיצ'י מן השלטון הפך הכומר הדומיניקני ג'ירולמו סבונרולה לשליט יחיד של פירנצה. סבונרולה ייסד בפירנצה רפובליקה תאוקרטית אותה אפיין כ"רפובליקה נוצרית דתית". ב-1497 ביצעו סבונרולה ותומכיו את "מדורת ההבלים". הם שלחו נערים אשר אספו מדלת לדלת חפצים המקושרים לניוון מוסרי: מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים ועבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו), ושרפו אותם במדורה גדולה בפיאצה דלה סיניוריה במרכז פירנצה. עבודות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס אבדו כתוצאה ממעשיו אלו של סבונרולה, לרבות תמונות של סנדרו בוטיצ'לי אשר הושלכו אל האש בידי האמן עצמו.
אולם עד מהרה מאסו תושבי פירנצה בקנאותו של סבונרולה. בדרשה שנשא ב"יום העלייה לשמים" ב-4 במאי 1497, החלו קבוצות נערים לחולל מהומות, אשר הפכו למרד. בתי מרזח נפתחו מחדש, והבריות הימרו בפומבי. סבונרולה הטיף נגד האפיפיור אלכסנדר השישי מבית בורג'ה וגינה את מידותיו המושחתות שהיו ידועות היטב בציבור. אלכסנדר מצדו הורה לו להפסיק להטיף, אולם סבונרולה הצהיר כי אלכסנדר "איננו עוד נוצרי. הוא כופר, סוטה מדרך הישר ועל כן חדל מלהיות אפיפיור". האפיפיור מצדו הגיב בגזירת נידוי, שסבונרולה התעלם ממנה. בתגובה איים האפיפיור על שלטונות פירנצה שאם לא ישתיקו את המטיף בעצם ינדה את העיר כולה. סבונרולה נעצר עונה בפירנצה, ופעם נוספת בידי האינקווזיטורים של האפיפיור ברומא במאמץ לגרום לו "להודות" שרימה ושיקר. בשנת 1498 הוא הוצא להורג בשריפה בידי אזרחי פירנצה.
קץ הרפובליקה
לאחר מותו של סבונרולה, הוכתר פיירו זודאריני כשליט לכל החיים בפירנצה. בתקופה זו הרפובליקה החלה להתאושש מן המשברים, ורמת השחיתות בה הייתה קטנה יחסית. בתקופה זו החל גם להתבלט ניקולו מקיאוולי. במהלך מלחמת ליגת קמברה, כבשו צבאות מדינת האפיפיור את פירנצה מחדש. עליהם פיקד הקרדינל ג'ובאני דה מדיצ'י, וכך נפתח עידן מדיצ'י השני בתולדות פירנצה. עם זאת, זמן קצר לאחר שכבש את פירנצה, נקרא הקרדינל ג'ובאני דה מדיצ'י חזרה לרומא. האפיפיור יוליוס השני מת, והוא נקרא להיות נוכח בקונקלווה. גובאני נבחר להיות אפיפיור תחת השם לאו העשירי, ובכך הפכה למעשה פירנצה למדינת חסות של מדינת האפיפיור. לאו מינה כשליט פירנצה את בן דודו ג'וליו דה מדיצ'י.