cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקפות (סרט, 2015)
תקציר העלילה
לבסוף מגיעה לשכונה אישה שרוצה לקנות את הדירה. לוי מזהה את אהובת נעוריו נדיה (אסתי כץ) ובשכונה מתפשטת הידיעה כי בקשתו של אהרון התמלאה.
בצלאל חוזר לדירה, אהרון יוצא מחדרו ורוזה מכינה אוכל וכולם אוכלים סביב השולחן.
אלכסיי אוסיפוב
אלכסיי איליץ' אוסיפוב (ברוסית: Алексей Ильич Осипов; נולד ב-31 במרץ 1938) הוא מדען-תאולוג סובייטי ורוסי, מורה ופובליציסט, דוקטור לתאולוגיה. פרופסור באקדמיה התאולוגית המוסקבאית.
ביוגרפיה
אלכסיי אוסיפוב נולד ב-31 במרץ 1938 בעיר בליוב, מחוז טולה, במשפחת עובדים. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר ב-1955, הוא סירב להיכנס לשום אוניברסיטה ולמד את ראשית התאולוגיה בבית במשך שלוש שנים תחת הדרכתו של הגומן ניקון (וורובייב).
ב-1958, לאחר שקיבל ממנו המלצה בכתב התקבל לכיתה הרביעית (אחרונה) של הסמינר התאולוגי במוסקבה, לאחר שעבר את הבחינות של שלושת הכיתות הקודמות.
לאחר שסיים את לימודיו בסמינר התאולוגי במוסקבה ב-1959, המשיך את לימודיו באקדמיה התאולוגית של מוסקבה, סיים את לימודיו ב-1963 עם תואר בתאולוגיה.
בשנת 1964 עבר קורס לתואר שני באקדמיה התאולוגית המוסקבאית. באותה שנה מונה באקדמיה כמורה בדיסציפלינה החדשה לגמרי במונחי התקופה "אקומניזם". בשנת 1965 הוזמן להרצות על תאולוגיה בסיסית באקדמיה, ולאחר מכן בשנה שלאחר מכן באותו נושא בסמינר. בשנים שלאחר מכן, בבית הספר לתארים מתקדמים, הוא הרצה על ההיסטוריה של המחשבה הדתית והפילוסופית הרוסית, פרוטסטנטיות ובעיות תאולוגיות מודרניות; באקדמיה, למעט תאולוגיה בסיסית, על פי וידויים מערביים.
תקרית מכה (1987)
תקרית מכה הייתה התנגשות עולי רגל שיעים לבין כוחות הביטחון של ערב הסעודית, במהלך העלייה לרגל בחג'. התקרית התרחשה במכה ב-31 ביולי 1987, ומתו בה למעלה מ-400 בני אדם. התקרית נבעה מהסלמה במתיחות ביחסי המדינות איראן השיעית וערב הסעודית הסונית. מאז 1981, עולי רגל איראנים עורכים הפגנה פוליטית שנתית נגד ישראל וארצות הברית, אך ב-1987, משטרת ערב הסעודית והמשמר הלאומי של ערב הסעודית לא נתנו להפגנה להתקיים, מה המוביל לעימות בינם לבין עולי הרגל. העימות התדרדר להתנגשות אלימה ולהרג המוני.
אלכסיי אוסיפוב
ביוגרפיה
אוסיפוב, בהיותו סלבופיל, הוא אפולוגט של נצרות אורתודוקסית המבוססת על תורתם של אבות הכנסייה וחושף ליקויים לכאורה בתורות הקתוליות.
בשנת 2007 אוסיפוב נבחר להיות חבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע.
תקרית מכה (1987)
רגיעת המצב
במשך שנים ניסו עולי רגל איראנים שתמכו ברוחאללה ח'ומייני, לערוך הפגנות במכה בחג' נגד ישראל, ארצות הברית והשאה. ההפגנות החלו בשנת 1971, כאשר ח'ומייני הורה לחסידיו השיעים להפיץ מסרים פוליטיים בעת העלייה לרגל. אך על פי שמספר איראנים נעצרו בגין מעשה זה, כוחות הביטחון הסעודים לא התערבו כל כך, מכיוון שהם לא ראו במסרים הפוליטיים הללו איום על בני המלוכה הסעודים. לאחר המהפכה האיראנית, איראן טענה כי מכה והמקומות הקדושים צריכים להיות בפיקוח בינלאומי ולא תחת ידם הבלעדית של ערב הסעודית. דברים הללו הביאו למתיחות בין איראן לערב הסעודית.
התקרית הגדולה הראשונה בין עולי רגל שיעים לכוחות הביטחון הסעודים התרחשה ב-1981, בה מת אדם אחד. בעקבות זאת, כתב ח'אלד, מלך ערב הסעודית לסדאם חוסיין: "תמחץ את האיראנים המטופשים האלה".
לפני תחילת ההפגנות, חומייני הנחה את עולי הרגל האיראנים לשמור על שלום וללא להתגרות בסעודים במהלך העלייה לרגל. בשנים הבאות ניסו שני הצדדים להרגיע את המצב: חומייני הפציר בחסידיו לשמור על שלום וסדר, לא להפיץ חומר פוליטי מודפס ולא לבקר ממשלות מוסלמיות. בתמורה, הסעודים איפשרו לעולי הרגל לעשות 2 הפגנות. עד 1986, המצב היה רגוע מספיק כדי שסעודיה תפתח את בית הקברות אל-באקי לעולי רגל שיעים, ובתגובה הודה נציגו של חומייני רשמית למלך הסעודי על המחווה. עם זאת, באותה שנה הואשם הרדיקל האיראני מהדי האשמי בהברחת חומרי נפץ במטוס שטס לערב הסעודית.
הסלמת המצב
בתחילת יולי 1987 אמר אחד מאנשי הדת הבכירים באיראן ש"צעדה או הפגנה גרידא של איראנים לא תספיק". הוא דרש מהמשטר הסעודי לאפשר לצליינים איראנים להיכנס למסגד הגדול במכה בתום ההפגנה שלהם.
התקרית
ביום שישי, 31 ביולי 1987, החלה הפגנה עם אבטחה מוגברת, לאחר תפילת הצהריים של יום שישי. עולי הרגל האיראנים קראו "מוות לאמריקה! מוות לברית המועצות! מוות לישראל!". עד סוף המסלול המתוכנן, לא היו אירועים חריגים בהפגנה. אולם, כאשר המפגינים מצאו את דרכם חסומה על ידי משטרת הסעודית ואנשי המשמר הלאומי, חלק מן המפגינים החלו לקרוא למפגינים להתקדם ולהמשיך למסגד הגדול.
בו זמנית, עולי רגל ששהו במקום החלו להשליך לבנים וחפצים אחרים לעבר המפגינים האיראנים. בעקבות זאת, החלה התנגשות אלימה בין עולי הרגל האיראנים לבין הביטחון הסעודי, כאשר על פי הדיווחים הסעודים השתמשו בשוקרים חשמליים והאיראנים בסכינים ואלות.
על פי מספר דיווחים, אנשי הביטחון הסעודים פתחו באש על המפגינים, אולם סעודיה מכחישה זאת. גורמים רשמיים באיראן טוענים כי הסעודים ירו על המפגינים ללא פרובוקציה וכי ההפגנות התנהלו בשלום. אנשי ביטחון סעודים מתעקשים שלא נורו יריות, ושכל מקרי המוות נגרמו כתוצאה מהתגרות בכוחות הביטחון הסעודים. במסיבת עיתונאים בוושינגטון, טען השגריר הסעודי בנדר בן סולטאן אאל סעוד כי "לא נורה כדור אחד", והאשים בתקרית את עולי הרגל האיראנים, שלטענתו "הניפו סכינים, אלות ושברי זכוכיות שנשלפו מתחת לבגדיהם". אולם רובין רייט, עיתונאית אמריקאית, טוענת שבגופות שהוצגו לאמריקאים היו נקבי כדורים.
עמי אילון הטיל על האשמה על האיראנים, שלטענתו הם אלה שירו על הסעודים.
בתקרית נהרגו 402 אנשים (275 איראנים, 85 סעודים, כולל מספר שוטרים, ו-42 צליינים ממדינות אחרות) ו-649 פצועים (303 איראנים, 145 סעודים ו-201 אזרחים נוספים). לעומת זאת, סוכנות הידיעות האיראנית הודיעה כי "200 איראנים נהרגו ויותר מ-2,000 נפצעו".
לאחר התקרית
לאחר התקרית, שני הצדדים נקטו צעדים נוספים נגד המדינה השנייה. סעודיה ניתקה את קשריה עם איראן וצמצמה את מספר הצליינים האיראנים המותרים ל-45,000, ירידה מ-150,000 בשנים קודמות. לעומת זאת, באיראן נאסרה העלייה לרגל במשך שלוש שנים, בין 1988 ל-1990.
ב-1 באוגוסט 1987 הסתיימה הפגנה של איראנים זועמים בהתקפות על שגרירויות כווית וסעודיה בטהרן. באותו יום קרא ח'ומייני לסעודים להפיל את בית סעוד כדי לנקום את מותם של עולי הרגל.
Üç
במיני-אלבום נכלל הלהיט הטורקי "Bir Miyiz", שצבר למעלה מ-86 מיליון צפיות ביוטיוב.
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי חולוסי דריג'י, בדומה לקודם İki, שהופק על ידו גם כן. ב-17 ביוני 2014, יצא לאור השיר "Nazende Sevgilim", שנכלל במיני-אלבום. האודיו של השיר הועלה ליוטיוב באותו היום, וזכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-4 מיליון צפיות. בהמשך, יצא הקליפ של השיר "Bir Miyiz", אשר הצליח לצבור למעלה מ-86 מיליון צפיות.
הקליפ של "Nabza Göre Şerbet" זכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-50 מיליון צפיות.
ניאיגטה (מחוז)
מחוז ניאיגטה (ביפנית: Niigata-ken 新潟県) הוא מחוז באזור צ'ובו שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר ניאיגטה.
היסטוריה
עד רסטורציית מייג'י במחצית השנייה של המאה ה-19 התחלק האזור של מחוז ניאיגטה של היום בין שטחי מחוזות אצ'יגו וסדו. במהלך תקופת סנגוקו איחד הדאימיו אואסוגי קנשין את שני המחוזות למחוז אחד תחת שליטתו, ואף הפך למנהיג שבט אואסוגי.
העיר ניאיגטה, בירת המחוז, היא העיר הגדולה ביותר ביפן השוכנת לחופו של ים יפן, והייתה עיר הנמל הראשונה לחופי ים יפן שנפתחה לסחר עם מעצמות זרות, לאחר פתיחת יפן למערב על ידי קומודור מת'יו פרי ב-1854. מאז מילאה העיר תפקיד חשוב בסחר בין יפן לבין רוסיה וקוריאה.
בשנות ה-60 וה-70 עבר מחוז ניאיגטה עבודות תשתית ותחבורה רבות שסייעו לפיתוחו, בהן בניית רכבת מהירה ותחנת כוח הידרואלקטרית, הודות לפעילותו של קקואיי טנאקה, פוליטיקאי יליד המחוז, וראש ממשלת יפן בשנות ה-70.
כלכלה
כלכלת מחוז ניאיגטה נשענת בעיקר על חקלאות, והמוצר העיקרי הוא אורז. מחוז ניאיגטה הוא המחוז השני ביפן בייצור אורז, אחרי מחוז הוקאידו. בסביבת העיר אואונומה מגדלים את זן האורז קושיהיקרי, הנחשב לאיכותי ביותר ביפן. כפועל יוצא מגידול אורז, מחוז ניאיגטה גם מפורסם בייצור מוצרי אורז, כגון סאקה ופריכיות אורז.
בנוסף, משגשגת במחוז גם תעשיית הפרחים, ובייחוד שושנים, צבעונים ואזליאות.
רפי בן שטרית
רפאל (רפי) בן שטרית (נולד ב-2 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי ישראלי. כיהן כראש עיריית בית שאן בשנים 2013–2018.
ניאיגטה (מחוז)
כלכלה
במחוז נמצאו מצבורי נפט, אך לא בכמות המאפשרת עצמאות ליפן, והמדינה עדיין תלויה בייבוא מבחוץ. בעבר פעל באי סדו מכרה זהב, אך הוא נסגר ב-1989, ובסנג'ו וצובמה ישנם מכרות כסף פעילים.
רפי בן שטרית
ביוגרפיה
בן שטרית נולד בבית שאן, למד בבית ספר תחכמוני ובתיכון אורט דתי בעיר. ב-1984 התגייס לצה"ל ושירת כקצין קשר באגף המודיעין. הוא רב-סרן במילואים.
ניאיגטה (מחוז)
ערים
במחוז ניאיגטה 20 ערים:
רפי בן שטרית
ביוגרפיה
לאחר שחרורו למד חינוך והוראה במכללת אורנים אך לא סיים את התואר, עבד כרכז הדרכה ונוער עירוני במתנ"ס בבית שאן, שימש מדריך בכפר הנוער של "אמונה" בעפולה, מנהל המדרשה להעמקת הזהות היהודית בכפר הנוער הדתי. ב-1999 מונה לרכז מחוז הצפון של תנועת בני עקיבא. ב-2009 מונה למנהל הפנימייה של כפר הנוער "נווה עמיאל" בשדה יעקב.
בתחום הפוליטי היה חבר במפלגת הליכוד, שימש יו"ר הנהלת סניף הליכוד בבית שאן וחבר מרכז הליכוד. ב-2003 נבחר למועצת העיר בית שאן, כיהן כממלא מקום וסגן ראש העיר ופוטר על ידי ראש העיר ב-2008 הקים את תנועת "בית שאן החדשה" והתמודד במסגרתה בבחירות המוניציפליות לראשות העיר ולמועצה. התנועה זכתה לשני מושבים במועצה ובן שטרית כיהן כיו"ר האופוזיציה במועצת העיר. באוקטובר 2013 ניצח בבחירות את ראש העיר המכהן ז'קי לוי ברוב של 50.5%. ב-21 בנובמבר 2017 הודיע על פרישה מהליכוד ומעבר לכולנו בראשות משה כחלון עקב אכזבתו מיחס שרי הליכוד.
בבחירות 2018 הפסיד לז'קי לוי, שהתמודד שוב מטעם הליכוד וקיבל 63.26% מהקולות. רשימתו של בן שטרית קיבלה 2 מנדטים בבחירות אלו.
לאחר מכן הצטרף למפלגת תקווה חדשה – אחדות לישראל של גדעון סער.
חיים אישיים
בן שטרית נשוי בשנית ואב לחמישה.
Judy in Disguise (With Glasses)
Judy in Disguise (with Glasses) (בעברית: ג'ודי בתחפושת (עם משקפיים)) הוא שיר בביצוע ג'ון פרד ולהקת הפלייבויז שהיה להיט בסוף שנת 1967. את השיר כתבו יחד פרד וחבר הלהקה אנדרו ברנרד.
עיבוד ותוכן השיר
השיר מלווה בכלי מיתר, כלי נשיפה ממתכת, סיטאר, פסנתר, באס, גיטרה, תופים, צלילי נשימה, וצלילי מיתר דיסוננטיים. שם השיר הוא משחק מילים על שירם של הביטלס "Lucy in the Sky with Diamonds" וטעות בזיהוי המילים. כשפרד שמע את השיר לראשונה הוא חשב שהמילים הן "Lucy in disguise with diamonds" (לוסי בתחפושת עם יהלומים).
נירה טסלר
נירה טסלר (נולדה ב-26 בספטמבר 1947) היא מרצה וחוקרת, מתמחה בתולדות האמנות, אמנות מודרנית, אמנות ישראלית, אמנות נשים ומגדר ותולדות העיצוב והאדריכלות. פרסמה ספרים ומאמרים בנושאים שונים בכתבי עת אקדמיים, בספרים ובאתרי אמנות בישראל. מחקריה מתמקדים בתרבות חזותית ובאמנות "האישה החדשה" בעשורים הראשונים של המאה ה-20 – מהיבטים סוציולוגיים, מגדריים ופסיכולוגיים – במסגרת השיח שעוסק בפוליטיקה של זהויות.
ביוגרפיה
טסלר היא דור שני בארץ מצד אמה מרים ודור ראשון מצד אביה יעקב, ששירת אז ביחידת שומרי הראש של דוד בן-גוריון במטכ"ל. בשנת 1966 זומנה לשירות צבאי, אך מחזור הגיוס של הבנות בוטל ובמקום זאת שירתה במילואים בתפקידים שונים עד לנישואיה בשנת 1973. עבדה בחברה הלאומית לביטוח ונשלחה על-ידם ללימודים במכון הישראלי לביטוח. במלחמת ששת הימים גויסה ושירתה בצוות הכתבים הצבאיים באזור ירושלים. בין השנים 1969-1968 התגוררה בלונדון, עבדה כמזכירת מנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר באירופה, ולמדה רישום אופנה בקולג' סן מרטינס (St. Martin's) ושפה וספרות אנגלית בקורסים של ה-LCC לזרים. עם שובה ארצה חזרה לעבודה בתחום הביטוח, התקדמה בתפקידיה בחברת ביטוח "מנורה". בשנת 1973 נישאה לאריה טסלר. המשפחה עברה להתגורר בהרצליה ובמהלך השנים נולדו להם שלושה בנים וששה נכדים. כיום מתגוררים ביפו. בשנת 1987 עזבה את תחום הביטוח והחלה בלימודי אמנות במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון, במסלול ארבע שנתי ומאז ועד היום עובדת בתחום הוראת האמנות. בה בעת המשיכה בלימודי תולדות האמנות וחינוך באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
השכלה
2006 - תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D), אוניברסיטת תל אביב, החוג לתולדות האמנות. עבודת הדוקטור בנושא: "האיקונוגרפיה של הפרח: 'נשים חדשות' אמריקאיות בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20", בחסות מלגת "רוטנשטרייך" לדוקטורנטים מצטיינים.
2001 - תואר M.A בהצטיינות. אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות, המסלול הבין-תחומי (תיאטרון, קולנוע ותולדות האמנות).
1998 -  תואר B.A. בהצטיינות. האוניברסיטה העברית, מסלול דו-חוגי (חינוך ותולדות האמנות).
1991 - תעודת הוראה במקצועות האמנות מבית ברל - המדרשה למורים לאמנות. התמחות בציור, אוצרות ותולדות האמנות אצל האמן רפי לביא ז"ל.
תפקידי הוראה באקדמיה
2010-2015 - המכללה האקדמית לחינוך "תלפיות", בחולון. הוראת קורסים בתחום תולדות האמנות והעיצוב.
2012-2006 - המכללה להוראת טכנולוגיה וסמינר הקיבוצים (קלישר), מכללת שנקר, מכללת אריאל ומכללת "תלפיות". הוראת קורסים בתחום תולדות האמנות והעיצוב.
פעילות מקצועית
2008-2007 - "זמן אשכול" (אשכולות) - מרכז ללימודי פנאי במתחם הסינמה-סיטי ברמת השרון, ארגון, הפקה, השתתפות וניהול הקורס "גדולות מהחיים".
2003-1991 -
פעילות אקדמית
2015 - חברה בעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
2003-2001 - חברות בצוות בכיר של משרד החינוך לכתיבת מבחני בגרות בתולדות האמנות וביסודות העיצוב.
גלונית פלשתית
גַּלּוֹנִית פְּלִשְׁתִּית (שם מדעי: Ballota philistaea) צמח רב-שנתי, ים-תיכוני שעיר, רב-גבעולים בסוג גלונית ממשפחת השפתניים. מין זה אנדמי לישראל ולדרום ממלכת ירדן. צמח נדיר ועל סף איום הכחדה.
מאפיינים
הגבעולים זקופים ונוטים כלפי מעלה. מעוגלים ולא רבועים, שעירים מעט.
הפטוטרות קיימות, הלוואים נעדרים.
העלים נגדיים, פשוטים, שעירים, ביציים ושפתם חרוקה ושטחית כמשור.
הפרחים ערוכים בדורים צפופים רבי פרחים בחיקי עלי תפרחת ארוכים מאורך הדור.
הפרחים דו-מינים, בעלי עטיף כפול, דו-שפתנים (שתי השפתיים ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), צבעם ורוד או ארגמני, אורכם 10 מ"מ. כל פרח יושב בחיק חפיות זעירות ושעירות.
הגביע מאוחה כולו, דמוי פעמון או משפך רחב שקוטרו 8 מ"מ דומה לזה של גלונית מצויה. אוגן הגביע, רחבה ופרושה לרווחה וגלונית. בשפת הגביע 5 שיניו ברורות, זקופות, רחבות, אורכן כמעט כרוחבן, שמסתיימות בחוד קצר ומתפשקות לעת הבשלה.
הכותרת דו-שפתנית, גודלה 10 עד 12 מ"מ, צבעה ארגמן חיוור, והיא בולטת מהגביע. השפה העליונה שעירה מאוד. השפה התחתונה מאופיינת בעורקים לבנים חיוורים ומרושתים.
בית גידול
בית גידולו האופייני של מין זה בישראל הוא מצע של חולות מיוצבים וחול חמרה, בצל עצי חרוב ושקמה, בקרבה הדוקה לשבכי שיחים גבוהים של שיחי אלת המסטיק, אטד החוף ורותם המדבר. בדרום ירדן בית גידולו מצומצם לאבן חול מאזור פטרה ועד שובק. שם הוא גדל בצל עצי זית בבוסתנים, וגם בחריצים עמוקים ולרוב מוצלים בין מצוקי אבן חול.
תפוצה
גלונית פלשתית היא מין אנדמי לישראל ולדרום ממלכת ירדן, שתפוצתה מקוטעת למישור החוף ולהרי אדום. תפוצתה בישראל היא לאורך מישור החוף. היא נדירה מאוד בחוף הכרמל (במעט אתרים באזור חוף דור–הבונים); מצויה בשרון ובדרום שפלת החוף בעשרות אתרים. היא מוגנת בשמורת שיטה מלבינה אשדוד ובשמורת כרמיה.
תפוצתה בדרום ממלכת ירדן בלבד, ומצומצמת בתפוצתה לאבן חול מאזור פטרה ועד שובק. שם היא גדלה בצל עצי זית בבוסתנים, וגם בחריצים עמוקים ולרוב מוצלים בין מצוקי אבן חול. גלונית פלשתית נחשבת לצמח נדיר ואנדמי המצוי תחת סכנת הכחדה למרות שהוא נמצא ב-100 אתרים בארץ. שטחי הגידול הטבעיים הולכים ומצטמצמים בגל עיור מוגבר. פריחה מסוף מרץ ועד תחילת יולי.
Değmezsin Ağlamaya
Değmezsin Ağlamaya (באנגלית: You Are Not Worth Crying; ובעברית: אתה לא שווה בכי) הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת-יוצרת הטורקייה, אירם דריג'י. המיני-אלבום יצא לאור ב-24 במרץ 2015, על ידי חברות התקליטים GNL אנטרטיינמנט ודואן מיוזיק קומפני.
במיני-אלבום נכלל הלהיט הטורקי "Değmezsin Ağlamaya", שצבר למעלה מ-63 מיליון צפיות ביוטיוב.
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי חולוסי דריג'י, בדומה לקודם Üç, ולזה שיצא לפניו İki, שהופקו על ידו גם כן. ב-24 במרץ 2015, יצא לאור השיר "Değmezsin Ağlamaya", אשר נכלל במיני-אלבום. הקליפ של השיר הועלה ליוטיוב באותו היום, וזכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-63 מיליון צפיות.
בהמשך, יצא השיר "İstemez Misin", אשר זכה להצלחה נאה גם כן, אף על פי שלא יצא לו קליפ נלווה.
טל ברודי
טל (טלבוט) ברודי (באנגלית: Tal Brody; נולד ב־30 באוגוסט 1943 בטרנטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי אשר הפך בישראל לסמל ככדורסלן, וכעולה אשר נקלט בהצלחה בחברה הישראלית. ברודי זכה בפרס ישראל לשנת ה'תשל"ט על "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתרבות הגוף".
ביוגרפיה
אביו של ברודי, מיכאל (מקס) צ'רנוברודה, עלה לארץ ישראל מפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. כעבור שלוש שנים היגר לארצות הברית, שם נולדו טל ואחותו הגדולה רנה. ברודי החל לשחק כדורסל בגיל 8. הוא הוביל את קבוצת בית הספר התיכון המקומי לזכייה באליפות ניו ג'רזי. ב-1961 סיים את לימודי התיכון, וקיבל 40 הצעות למלגה ממכללות שונות ברחבי ארצות הברית. ברודי בחר באוניברסיטת אילינוי, ושיחק בשורותיה במסגרת ליגת המכללות. ברודי סיים תואר ראשון בחינוך גופני ובספורט ותואר שני בחינוך ובפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת אילינוי.
לישראל הגיע בקיץ שנת 1965 כחבר משלחת ארצות הברית ל. קבוצתו זכתה במדליית זהב בטורניר. באותה שנה הוא נבחר בדראפט ה-NBA במקום ה-12, על ידי קבוצת בולטימור בולטס. למרות זאת החליט ב-1966 לעלות לישראל והצטרף לקבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
כדורסלן בישראל
ברודי הוביל את מכבי תל אביב בעונת 1966/67 לשלב הגמר בגביע אירופה למחזיקות גביע, הישג חסר תקדים נכון לאותה עת. במהלך פעילותו ככדורסלן ייצג ברודי שתי נבחרות לאומיות – של ושל. הוא שיחק בנבחרת ארצות הברית באליפות העולם בליובליאנה ב-1970. בשלב מסוים בהיותו עולה חדש חזר ברודי לארצות הברית כדי להתגייס לצבא שם, אך חזר מיד בתום שירותו הצבאי לישראל להמשך פעילותו הספורטיבית. לאחר עלייתו ארצה, הוא אף שירת בצה"ל (עם חזרתו מאליפות אירופה בכדורסל בשנת 1973 – בה סיימה הנבחרת במקום השביעי) ולקח חלק במלחמת יום הכיפורים במערך הנ"מ שאבטח את הקריה למחקר גרעיני – נגב).
סיפור השתלבותו של ברודי בחברה ובספורט הישראלי זכה לכיסוי תקשורתי נרחב בשידורי הטלוויזיה הישראלית בתחילת דרכה. שידורי כדורסל ישירים היו מן השידורים הנצפים בטלוויזיה, בהם בלטו משחקיה הבינלאומיים של מכבי תל אביב באירופה, בכיכובו של ברודי. בין הצופים הקבועים במשחקים אלה היה משה דיין, שר הביטחון, שזכה לתואר "ידיד מחלקת הכדורסל" של מכבי תל אביב.
רגע השיא של טל ברודי בא בשנת 1977, לאחר ניצחונה של קבוצתו על קבוצת צסק"א מוסקבה ב שבבלגיה במסגרת משחקי גביע אירופה. הקבוצה הסובייטית, אשר סירבה לשחק בישראל (ונענשה על כך בהפסד טכני), אירחה את מכבי באולם נייטרלי על אדמה זרה. לאחר שמכבי תל אביב ניצחה במשחק, אמר ברודי, במבטא אמריקני כבד, את המשפט: (בדרך-כלל מצטטים משפט זה בצורה ה"מתוקנת" שלו - "אנחנו על המפה"). משפט זה הפך לחלק בלתי נפרד מאוצר הביטויים העברי. הרכבה של מכבי תל אביב בשנת 1977 כלל מלבד טל ברודי, את אולסי פרי, מיקי ברקוביץ', ג'ים בוטרייט ולו סילבר. בשנת 1977 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון על מובילג'ירג'י וארזה, במשחק הגמר שנערך בבלגרד. היה זה אחד ההישגים הספורטיביים הבולטים ביותר לקבוצה ישראלית עד לאותה עת.
פרישה ממשחק
בשנת 1978 הודיע ברודי על פרישתו מהמשחק. פרישתו לוותה בטקסי פרידה והוקרה. ב-4 בספטמבר 1980 נערך לכבודו של ברודי משחק פרידה והוקרה בהיכל הספורט יד אליהו, בין מכבי תל אביב לבין נבחרת אירופה (92–93). בין כוכבי נבחרת אירופה שבאו לחלוק כבוד לברודי היו חואן אנטוניו קורבלאן, דינו מנגין, חואן אנטוניו סן אפיפניו, ויין בראבנדר ועוד. בין נבחרי הציבור החשובים שבאו לחלוק כבוד בערב הגדול לכבודו של ברודי היו ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין, חבר הכנסת משה דיין, ראש עיריית תל אביב-יפו שלמה להט, מזכ"ל פיב"א אירופה בורה סטנקוביץ' ועוד.
לאחר פרישתו ממשחק
לאחר פרישתו כשחקן פעיל קיבל ברודי את תפקיד עוזר־המאמן של קבוצת מכבי תל אביב, ושימש כפרשן כדורסל בשידור הטלוויזיה של משחקי הקבוצה. בהמשך פנה לעסקים אחרים מחוץ לתחום הספורט והרבה לעסוק בתחום הביטוח והדוגמנות. כמו כן החל בפעילות של מעורבות חברתית כשעסק בהדרכת ילדים במשחק הכדורסל. טל ברודי פועל עד היום אף בעידוד עלייה לישראל מארצות הברית.
פעילות פוליטית
ברודי הצטרף למפלגת הליכוד בשנת 1995 וב-20 באוגוסט 2007 הודיע על כוונתו להשתלב בחיים הפוליטיים. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה ב-8 בדצמבר 2008 התמודד ברודי על מנת להיבחר לרשימת המפלגה כנציג מחוז מישור החוף, והפסיד למועמד דני דנון. ברודי דורג במקום ה-85 ברשימת הליכוד ב.
פעילות חברתית
ברודי שימש יו"ר של ארגון "הרוח הישראלית" של הסוכנות היהודית. ביולי 2010 מונה ל"שגריר של רצון טוב" מטעם משרד החוץ.
בשנת 2014 החל להשתתף בתוכנית המציאות "הצילו! אני לא יודע לבשל", ששודרה בערוץ 2.
חיים פרטיים
ב-1971 נישא לרונית לוין ולהם שני ילדים. מאז 1993 נשוי לתרצה ולהם בת משותפת ויש לו שישה נכדים. מתגורר בתל אביב.
קאלום סיסאי
קאלום קסזייבה טרייסי סיסאי (באנגלית: Kallum Xzeiba Tracey Cesay; נולד ב-4 בספטמבר 2002 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי שמוצאו מסיירה לאון המשחק בעמדת המגן הימני במחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר ובנבחרת סיירה לאון.
קריירת מועדונים
סיסאי שיחק במחלקת הנוער של וסטהאם יונייטד, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר.
קריירה בינלאומית
ב-29 במרץ 2022 ערך סיסאי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סיירה לאון, בניצחון 2-1 על נבחרת הרפובליקה של קונגו. הוא הבקיע את שני השערים של נבחרתו.
חכמת אבו זיד
חכמת אבו זיד (בערבית: حكمت أبو زيد; 1922 או 1923 – 30 ביולי 2011) הייתה מחנכת ופוליטיקאית מצרית, שרה בממשלת מצרים, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרת הרווחה במצרים והשנייה בעולם הערבי. גמאל עבד אל נאצר הצמיד לה את התואר "לבה הרחום של המהפכה".
ילדותה והשכלתה
נולדה בכפר א-שייח' דאוד במחוז אסיוט שבמצרים, השלישית מבין שלושה ילדים למשפחה כפרית. אביה היה אדם משכיל, ובספרייתו העשירה היו כתבים משל יוצרים שונים כגון מוסטפא כאמל ומוסטפא סאדק א-ראפעי. אמה לא ידעה קרוא וכתוב וקיימה קשרים הדוקים עם שכנותיה הנוצריות, ואף אימצה מנהגי צום נוצריים. חכמת רכשה את השכלתה תוך התמודדות עם קשיים ומכשולים, ביניהם המרחק הגאוגרפי של מקום מגוריה מבתי הספר, והתנגדות הסביבה וקרובי המשפחה לקניית השכלה על ידי נשים. למרות קשיים אלה, אביה תמך בלימודיה, והסתייע במשרתו בחברת הרכבות כדי להתגבר על בעיית המרחק בכך שהוא סיפק לה נסיעה יומיומית באמצעות הרכבת. חכמת החלה את לימודיה בבית הספר היסודי שבדיירוט אל-שריף, ולאחר מכן המשיכה בחטיבת הביניים בסוהאג. וכדי להמשיך את לימודיה בבית הספר התיכון שבחלואן, נאלצה לעזוב את בית הוריה ולעבור לגור בפנימיה של בית הספר שנוסד על ידי נבוויה מוסא. אך לימודיה באותו תיכון הופסקו משום שהיא הנהיגה מהפכה של התלמידות בבית הספר נגד הבריטים והארמון, אז היא נאלצה להמשיך לימודיה בבית ספר של הנסיכה פאיזה באלכסנדריה.
בשנת 1940 נרשמה ללימודי היסטוריה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת פואד הראשון (הקרויה כיום אוניברסיטת קהיר). דיקן האוניברסיטה, ד"ר טה חוסיין, הבחין ביכולת הביטוי הגבוהה שלה וניסה לשכנע אותה לעבור לחוג ללימודי לשון צרפתית על בסיס הרקע שצברה בבתי הספר הקודמים, אך מעייניה של חכמת היו נתונים לנושאים החברתיים והלאומיים. לאחר קבלת תואר ראשון בחינוך, היא קיבלה בשנת 1950 תואר שני מאוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד, ובשנת 1955 דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית מאוניברסיטת לונדון. בנוסף לכך חכמת פרסמה מחקרים חשובים בנושאים שונים כגון ההסתגלות החברתית באזור כפרי, החינוך האסלאמי ומאבקן של הנשים.
מקריירה אקדמית לפעילות ציבורית וקריירה פוליטית
עם חזרתה מלונדון החלה אבו זיד לעבוד כמרצה לחינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטת עין שמס בפקולטה לנשים (הפקולטה נוצרה בשנת 1950 במטרה לקדם מעמדה של האישה בכך שהיא תזכה להשכלה ובו-זמנית תוכל להשתתף בפעילויות חברתית, תרבותית וספורטאית בחופשיות מלאה). באותה שנה שבה היא חזרה, כלומר בשנת 1956,היא הצטרפה לקבוצות ההתנגדות העממית במצרים. בזמן מלחמת 1956 היא התחילה להתאמן ולהכין עצמה להיות חלק מהצבא וללמוד בין היתר איך להחזיק נשק יחד עם הסטודנטיות ושמות ידועים של נשים מובילות כמו סיזא נבראוי ואנגי אפלאטון. לאחר מכן היא וחלק מהסטודנטיות נסעו פורט סעיד המקום שבו הייתה המלחמה, שם סיפקו עזרה ראשונה, השתתפו בפעילויות צבאיות ותמכו בהתנגדות העממית. באותה שנה היא נבחרה להיות חלק מועדת המאה שהוקמה על ידי הנשיא נאצר כדי לדון ב'מגילה של הפעילויות הלאומיות אשר כללה נושאים שונים הקשורים למאבק המצרי מהם: חשיבות המהפכה, שורשי המאבק המצרי, הנסיגה, דמוקרטיה בריאה, פתרון סוציאליסטי ועוד. במהלך הדיון במגילה, חכמת התבטאה בצורה בולטת והציגה רעיונות מעניינים, בעוד שהתייחסה למקום האישה שבמגילה, לפיה היה חלש ולא מספיק. בנושאים נוספים שדנה בהם, דעותיה היו שונות מאלו של הנשיא נאצר והיא לא פחדה להגיד אותן מה שהרשים הנשיא נאצר בצורה משמעותית. השינויים העיקריים שיצאו מהדיונים של ועדה זו הם ההכרזה של הנשיא נאצר שמותר לנשים לבחור ולהיבחר לפרלמנט ובעצם זה היה הצעד שקידם מעמד האישה במצרים ואפשר לחכמת להפוך לשרת רווחה בשנת 1962.
חכמת כשרת רווחה
אחג הדברים שרצה בהם הנשיא נאצר הוא קידום מעמד האישה על ידי בחירת אישה להיות שרה. אך ההחלטה שלו בהתחלה נתקלה בהתנגדות של שר הביטחון, אלמושיר עבד אלחכים עאמר, שהיה גם חברו של הנשיא. אלחכים טען שאישה לא צריכה לכנס למשרדי הממשלה. רק אחרי שיצא מהתפקיד שלו לתפקיד אחר, הנשיא נאצר יכל לבחור את חכמת בתפקיד של שרת רווחה. כך בשנת 1962 נאצר הצליח לממש את רצונו למנות שרה כאשר הוא בחר את חכמת אבו זיד מתוך עשר מועמדות שהיו אף הן נשים מובילות כמו אמינה אלסעיד, כרימה אלסעיד, פאטמה ענאן, עאאשה ראתב, אום כלתום לתפקיד של שרת הרווחה. כך בתאריך -25 בספטמבר 1962 חכמת נכנסה לתפקידה כשרת רווחה וכיהנה בו במשך שלוש שנים. היותה האישה הראשונה בתפקיד זה הפריע לחלק מהגברים שעבדו במשרדי הממשלה, חלקם לעגו לה והביעו דחייה כלפיה. בחודשיים הראשונים לעבודתה היא התמסרה בהתלהבות רבה לקריאה ולימוד של כל העניינים הקשורים למשרד הרווחה .לאחר מכן היא החלה להוציא לפועל את תוכניותיה והוכיחה את כישוריה דרך הפרויקטים החשובים שביצעה. אחד הפרויקטים שיזמה אבו זיד הוא פרויקט יוזמת המשפחות המייצרות. זהו פרויקט חברתי כלכלי שקיים עד היום זה, מטרותיו הן לנצל את ההון האנושי והכישורים של המשפחות ונשים בפרט מהאזור הכפרי על ידי הפיכתן למשפחות שהמייצרות בתחומי ייצור שונים. בכך הניתנת אפשרות להתגבר על האבטלה, מעסיקים האנשים, מספקים להם הכנסה ועוד. בנוסף לכך היא יזמה את חוק מספר 32 בשנת 1964. חוק זה היה הראשון מסוגו שמגביל ומסדיר עבודת העמותות הציבוריות במצרים בכך שיהיו כפופים למשרד הרווחה. זכותו של משרד הרווחה לגרום לשינויים בעמותה מבחינת המדיניות, המטרות והניהול. חלק מהדברים שקבע אותם החוק הם: חוק זה בוטל בשנת 2002 בגלל הטענה העיקרית שהוא מגביל חופש התנועה של העמותות הציבוריות. לאחר מכן, בשנת 1967 אחרי מלחמת ששת הימים, חכמת תמכה וסייעה לחיילים המצריים שנמצאים בחזית המצרית ועזרה להם ליצור קשר עם משפחותיהם. ובשנת 1969 הוצמד לחכמת התואר "לבה הרחום של המהפכה" על ידי הנשיא נאצר וזה בגלל ההצלחה שהיא השיגה ב"פרויקט העקירה של נובה". בפרויקט זה היא התבקשה לטפל בתושבי כפרי נובה הנמצאים ליד נהר הנילוס לאחר שהכפרים הוצפו במים כתוצאה מבניית סכר אסואן השני (הסכר הגבוה שנבנה בתקופת כהונתו של הנשיא נאצר). חכמת ליוותה התושבים עד שעברו למקום מגורים חדש באסואן ובכפרים סמוכים, תמכה בהם ובנוסף ניהלה את העברת חומרי הייצור שבהן עבדו תושבי נובה לפני העקירה, בנוסף, היה לה תפקיד בהסדרת גביית הזכאה. לאחר מותו של הנשיא נאצר בשנת 1970, ועלייתו של הנשיא אנואר סאדאת לשלטון התעכבה התקדמותה של חכמת אבו זיד. בינו לבין חכמת היו חילוקי דעות לגבי הסכמי קמפ דייוויד שאף באו לידי ביטוי בעימות ביניהם שצולם ושודר בטלוויזיה.
חכמת והתנועה הפמיניסטית
חכמת הייתה אחת הנשים המובילות בתנועה הפמיניסטית במצרים. כאחת מהנשים שחצו גבולות התרבות הערבית כאשר לאישה היה פחות מקובל ללמוד, לעבוד ולכנס לפוליטיקה. היא הגיעה לעמדה בכירה כשרה ראשונה במצרים מה שעודד נשים להשתלב בחיי בחברה, לרכוש השכלה דומה לזו של הגברים, כולל השכלה גבוהה, להשתלב בשוק בעבודה ובחיים הפוליטיים. המעורבות שלה בתנועת הנשים החילה מגיל צעיר, כאשר היא הובילה מחאה בתיכון בחלואן כנגד הבריטיים מה שגרם להרחקתה מבית הספר. מה שאומר שחכמת הייתה מוכנה לקחת סיכונים בקשר לדברים שבהן היא האמינה, היא לא חשבה שהיותה אישה מונע ממנה להוביל מהפכות ולהשתתף בתנועות הפוליטיות. כך היה המקרה גם במלחמת 1956 כאשר הייתה חלק מתנועת הנשים שתמכו בהתנגדות העממית בזמן המלחמה והשתתפה בנוסף לנשים מובילות בתמיכה בחיילים דרך מתן עזרה ראשונה וגם הייתה לוחמת והחזיקה נשק. אם כך חכמת חצתה את המגבלות שהוטלו על נשים בהיותה חלק מהתנועות הפמיניסטיות, השתתפותה והובלתה את במחאות ובמהפכות הלאומיות ואף ברכישתה דוקטורט והיותה השרה הראשונה. היותה שרה בשנת 1962 אפשר לה לגרום לשינויים במעמדן של הנשים וזה על ידי הפיכת משרד הרווחה למשרד שדואג לחברה ומשפחה. במסגרת כהונתה, היא שיפרה מצבן של הנשים הן מבחינה לימודית והן מבחינה תעסוקתית, בעזרתה נשים מועסקות השיגו זכויות שלהן בעבודה; בנוסף לזכויות נשים בעבודה היא עבדה להשגת זכויות הנשים בכלל אך הדגש שלה היה על זכויותיהן במשק כלומר כדי שיקבלו זכויות שוויוניים בעבודה, יחס דומה והולם, שכר הולם, שעות עבודה הגיוניות ועוד בדומה לגברים. היא ייצגה התנועה הפמיניסטית באותה תקופה ואף תמכה בדרישתה לחייב גברים בבית דין בלגרש את נשיהן לנוכח בית הדין ולא רק בעל-פה.
גלות בלוב
כהונתה כשרה נמשכה שלוש שנים בין השנים 1962 עד לשנה 1965,התנגדותה להחלטות הנשיא סאדאת בנוגע להסכם השלום עם מדינת ישראל, וחשדה בכוונות עוינות של הציונות כנגד העולם הערבי גרם לכך שיאשימו אותה בטרור ובבגידה בעם המצרי. כתוצאה מהאשמות היא ובעלה גורשו ממצרים ונמנע מהם לחדש את דרכונם המצרי. בשנת 1974 הם עברו לגור בלוב כפליטים משוללי אזרחות המצרית עד לשנת 1992. בלוב עבדה כמרצה באוניברסיטת אל-פתח אלעד'ים בטריפולי. לאחר מאבק ארוך החליט בית המשפט המצרי לאפשר להם לקבל את הדרכון המצרי ולחזור למולדתם בשנת 1991. עם שובה למצרים חכמת החלה להרצות בפקולטה לפסיכולוגיה ולסוציולוגיהבאוניברסיטת עין שמס.
לפני שובה למצרים, העניק לה מועמר קדאפי באירוע רב רושם שנערך לכבודה, את מדליית מוחמד אלפאתח המוענקת בדרך כלל רק לראשי מדינות. בנוסף הוענקה לבני הזוג בידי מלך מרוקו מולאי חסן, חרבו העשויה זהב טהור.
נפטרה בגיל 89, ב-30 ביולי 2011 לאחר מחלה ממושכת.
Tüm Şarkıları
Tüm Şarkıları (באנגלית: All Songs; ובעברית: כל השירים) הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת הטורקייה, אירם דריג'י. אלבום האוסף יצא לאור ב-14 באוגוסט 2015, על ידי חברת התקליטים GNL אנטרטיינמנט.
מתוך אלבום האוסף יצא לאור הלהיט "Kalbimin Tek Sahibine", שהפך לאחד מהשירים הטורקיים המצליחים ביותר בכל הזמנים.
רקע והפקה
אלבום האוסף הופק על ידי חולוסי דריג'י, בדומה לקודם Üç, ולזה שיצא לפניו İki, שהופקו על ידו גם כן. ב-15 במאי 2014, יצא לאור השיר "Kalbimin Tek Sahibine", שנכלל באלבום האוסף. הקליפ של השיר הועלה ליוטיוב באותו היום, וזכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-238 מיליון צפיות.
בהמשך, יצא השיר "Neredesin Sen", אשר זכה להצלחה נאה גם כן, והקליפ שלו צבר למעלה מ-4 מיליון צפיות.
תייסיר אל-ג'עברי
תייסיר אל-ג'עברי (בערבית: تيسير الجعبري; 18 בינואר 1972 – 5 באוגוסט 2022) היה טרוריסט פלסטיני, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה של פלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. ב-5 באוגוסט 2022 נהרג בסיכול ממוקד שביצע חיל האוויר הישראלי בפתיחת מבצע עלות השחר.
קורות חיים
אל-ג'עברי, תושב שכונת שג'אעיה, שימש בעבר כיד ימינו של ראש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ובתפקיד ראש מחלקת המבצעים של הארגון ברצועת עזה ואחראי התיאום עם ארגון הטרור חמאס.
ב-17 בנובמבר 2019 מונה למפקד החטיבה הצפונית בזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לאחר חיסולו של בהאא אבו אל-עטא במבצע חגורה שחורה, חמישה ימים קודם לכן. אל-ג'עברי היה האחראי לכל ההתרעות על פיגועים בימים שלפני חיסולו שגרמו לעוצר של מספר ימים על עוטף עזה.
סיכולו בידי צה"ל
ב-5 באוגוסט 2022 סיכל צה"ל והשב"כ את ג'עברי בסיכול ממוקד שפתח את מבצע עלות השחר. יחד עם אל-ג'עברי סוכלו בכירים נוספים מארגון הג'יהאד האסלאמי: סלאמה עבאד ומוחמד אל-באיוק. בימים שלפני החיסול שהה אל-ג'עברי בדירת מסתור בעזה וחשש מניסיון פגיעה בו. החיסול שלו בוצע מחפ"ק המבצעים המיוחדים של השב"כ. ארגון הג'יהאד האסלאמי הוציא הודעה רשמית לאחר חיסולו: "האויב פתח במלחמה נגד עמנו. על כולנו להגן על עצמנו, לא ניתן לאויב להמשיך במדיניותו, שמטרתה לפגוע בהתנגדות".
לאחר סיכולו, מונה ח'ליל אל בהתיני למפקד החטיבה הצפונית של גא"פ. מספר חודשים לאחר מבצע עלות השחר, בתשעה במאי 2023, בהיתני סוכל בסיכול ממוקד על ידי צה"ל ושב"כ עם פרוץ מבצע מגן וחץ.
רכבת גלגלי שיניים (בודפשט)
רכבת גלגלי השיניים של בודפשט (בהונגרית: Budapesti fogaskerekű vasút) היא רכבת גלגלי השיניים היחידה בבודפשט, שנוסעת ברובע 12 של העיר בין תחנות וארושמיור (Városmajor) לבין רכבת הילדים עד גבעת סצ'ני. בשפה המקובלת, אמצעי התחבורה מכונה רק "בעל שיניים" (fogas). החל מ-21 באוגוסט 2008, הוא נקרא פורמלית חשמלית מספר 60.
היסטוריה
גבעת השוואבים (Svábhegy), שהיה נטוע בגפנים ומכוסה בחורש החלה להתפתח באופן משמעותי מהמאה ה-19, הווילות הראשונות נבנו כמקום מנוחה לשחקנים, סופרים ואמנים, ולאחר מכן היא הפכה למקום טיול פופולרי עבור תושבי העיר. כדי לענות על הדרישה המוגברת לתחבורה, "חברת הרכבות של בודה" הפעילה רכבת קרוניות סוסים משנת 1868, שאת מסלולה בנתה מראש מגשר השלשלאות בבודה עד זוגליגט (Zugliget) - חלק מרובע 12.
בניה
ניקלאוס ריגנבאך, המעצב והבונה של רכבת גלגלי השיניים האירופית הראשונה, מסילת הרכבת ויצנאו-ריגי, שנפתחה ב-1871, הגיש בקשה להקמת רכבת גלגלי שיניים לגבעת השוואבים בשנת 1873 מטעם חברת Internationale Gesellschaft für Bergbahnen מבזל. בניית הקו אושרה בשנת 1873. הבנייה התחילה מיד לאחר האישור ב-3 ביולי. מנהל עבודות הבנייה היה פרנץ קתרי סלז, יליד שווייץ, שבנה את הווילה שלו, שעדיין עומדת היום, בקרבת מסילת קו הרכבת. לאחר שנה של עבודות בניית הרכבת, היא נמסרה, אך חמש שנים לאחר מסירת הרכבת הציבורית הראשונה הדומה בעולם. הנסיעה הראשונה הייתה ב-24 ביוני 1874 והרכבת יצאה לדרך לראשונה.
המסילה החד-מסלולית באורך 2,883 מטר נבנתה לכל אורכה לתפעול בגלגלי שיניים, ללא קטעי אדהזיה. הפרש הגובה בין תחנות הקצה בעמק ובגבעה היה 264 מטר, המסלול נבנה ללא מכשולים, בעלייה מתמשכת קבועה.
חשמול
קו הרכבת קיבל רישיון עד 1926. תוקפו פג ב-1 באוקטובר, אז הפכה החברה לבעלות עיריית בודפשט. בשנת 1927 החלה חברת התחבורה לחדש את המסילה ולהחליף את רכבת גלגלי השיניים המיושן שמצבה הידרדר מבחינה טכנית. כאספקת אנרגיה לחישמול נבחר מתח DC 550V שהתאים למהירות הנסיעה הנמוכה יחסית. עקב החישמול זמן הנסיעה התקצר ל-15 דקות. הרכבת המחושמלת נפתחה ב-1929.
מפעל קטר קיטור
כשמסילת הרכבת נפתחה בשנת 1874, היו שלושה קטרי קיטור זמינים, שיוצרו על ידי ה-Schweizerische Locomotiv- und Maschinenfabrik בווינטרטור, שווייץ. הרכבות נסעו לרוב עם קרון אחד או שניים, רק לעיתים רחוקות עם שלושה קרונות. קטרי הקיטור הדו סרניים היו מסוגלים להספק של 90 קילוואט, עבור מהירות של 12 קמ"ש בעלייה. הקטרים היו תמיד בקצה העמק של הרכבת, הדוד והארובה שלהם פנו לעמק, הדוד והארובה של הקטר הרביעי שנרכשו כעבור שנה פנתה אל צלע ההר. הקטר החדש סופק על ידי מפעל הקטרים באראו, אף הוא בשווייץ, ונרכשו שני קרונות נוסעים נוספים בעיצוב זהה לקודמות.
המכביה
המכביה או "המכביה העולמית" היא תחרות ספורט רב-ענפית המתקיימת מדי ארבע שנים בישראל בהשתתפות ספורטאים יהודים מרחבי העולם.
הבסיס הטמון ברעיון המכביה הוא קיום אולימפיאדה של יהודים, על אדמת ארץ ישראל, בה ישתתפו ספורטאים כנציגי התפוצות השונות של העם היהודי.
מכביות אזוריות
מלבד המכבייה העולמית בישראל, מתקיימים גם טורנירי מכביה נפרדים ליבשות:
השתתפות לא-יהודים במכבייה
למעט יהודים, משתתפים במכביה גם ספורטאים מהמגזר הלא יהודי בישראל. אדוארד מרון היה לערבי מרוני הראשון שהשתתף במכביה ואף זכה במדליית כסף בהרמת משקולות במכביה השישית. אסאלה חלאג' הייתה לשחיינית הערביה הראשונה שזכתה במדליית זהב. דועה סלימן-חטיב הייתה לאתלטית הערביה הראשונה שזכתה במדליית זהב.
למכביה הוזמנו ספורטאים מהשורה הראשונה בעולם, שאינם יהודים, על מנת שישתתפו כראווה מחוץ למסגרת התחרות. בין הספורטאים היו: במכביה הרביעית השתתפו פרי אובריאן והריסון דילארד האלופים האולימפיים ושיאני העולם באותה העת מארצות הברית. במכביה השישית השתתפו האלוף האולימפי ושיאן העולם בקרב עשר רייפר ג'ונסון ושיאן העולם בקפיצה לגובה מארצות הברית ג'ון תומאס. במכביה השביעית השתתף סגן האלוף האולימפי בריצת 800 מטר הקנדי ביל קרותרס ואלוף האולימפי (טוקיו 1964) ואלוף העולם בג'ודו אנטון חסינק מהולנד. במכביה השמינית השתתפו השחייניות אדה קוק מהולנד האלופה האולימפית ושיאנית העולם במשחי הפרפר באותה העת וקארן מיור מדרום אפריקה, שיאנית העולם במשחי הגב באותה העת ובמכביה התשיעית השתתף עמוס ביווט האלוף האולימפי מקניה ועוד.
היסטוריה
הוגה רעיון המכביה ומגשימו היה יוסף יקותיאלי. בנעוריו התגלגלה לידיו חוברת על אולימפיאדת סטוקהולם שהתקיימה ב-1912. בחוברת קרא שספורטאים יהודים רבים שהשתתפו בשם מדינותיהם זכו במדליות ואז צץ הרעיון במוחו: לפעול להשתתפות ספורטאי ארץ ישראל באולימפיאדה. בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, ויקותיאלי התגייס לצבא האימפריה העות'מאנית. כששב מן המלחמה חזר לפעילותו במכבי ולרעיון שלו. הוא פנה לוועד האולימפי הבינ"ל אך נענה בסירוב. הם טענו שספורטאים ללא מדינה לא יכולים להשתתף באולימפיאדה. אם כך, החליט יקותיאלי ליזום אולימפיאדה יהודית. ב-1929 יקותיאלי נסע לקונגרס מכבי עולמי שהתקיים במהאריש אוסטראו בצ'כוסלובקיה ושם נשא נאום ובעקבותיו נתקבלה הצעתו לערוך את המכביה הראשונה בארץ ישראל בשנת 1932 במלאת 1800 שנה למרד בר-כוכבא. במסגרת הקונגרס באוסטרבה נערכה המכביה האירופית הראשונה וב-1930 נערכה באנטוורפן, המכביה האירופית השנייה שקדמו למכביה העולמית.
בנאומו אמר יקותיאלי:
את הרעיון לקיים משחקים עולמיים של נוער יהודי, מעין משחקים אולימפיים יהודים, העלה כבר ב-1911 פריץ אברהם בביטאון "אגודת המתעמלים היהודית" (ארגון שהוקם בגרמניה ב-1903 ואיגד תחתיו את כל אגודות הספורט היהודיות בגרמניה כשבהמשך הוקם גוף באותו שם לכל אגודות הספורט היהודיות באירופה וב-1921 שינה את שמו לאגודת מכבי העולמית). אך מי שהיה המאיץ העיקרי למימושו של הרעיון היה יוסף יקותיאלי, ממנהיגיה הבולטים של מכבי ארץ ישראל ומהדמויות הפעילות של הספורט בארץ-ישראל. בין המניעים של יקותיאלי לקיים את "המכביה": להפגין שגם העם היהודי הוא בעל פוטנציאל ספורטיבי ולא רק עם שרכון על דפי ספר הספרים והגמרא ולהדק את הקשר בין הגולה לעם היהודי בתקווה שחלק מהספורטאים יצטרפו לעם היושב בציון. על מפעל חייו בתחום הספורט הוענק לו פרס ישראל.
מכבי ארץ ישראל קיימה לראשונה טורניר ראווה של ספורט חובבים בסוכות 1919 בירושלים בהשתתפות כ-500 ספורטאים חובבים (כולל מספר נציגים מהקהילה היהודית בדמשק) ואלפי צופים.
המכביה הראשונה
יקותיאלי פעל להכשרת אצטדיון חדש ליד שפך הירקון. ואכן זמן קצר לפני פתיחת המכביה הוקם אצטדיון המכביה ליד שפך הירקון. המקום נועד להיות האתר המרכזי בו תתקיימנה התחרויות.
טקס המכביה הראשונה נפתח חגיגית ב-28 במרץ 1932, כ' באדר ב' ה'תרצ"ב בבית-העם בתל אביב בהשתתפות אישי ציבור ובראשם ראש העיר מאיר דיזנגוף. למחרת הוביל דיזנגוף רכוב על סוסו את מצעד הספורטאים, שמנה 390 ספורטאים מ-18 מדינות, מגימנסיה הרצליה מרכז חיי התרבות של ת"א דאז עד אצטדיון המכביה, מרחק של כחמישה קילומטרים.
במהלך התחרויות שנמשכו חמישה ימים התחרו הספורטאים ברוב הענפים המרכזיים הפופולריים ביניהם אתלטיקה, שחייה וכדורגל.
את החסות לטקס הסיום נתן הנציב העליון ארתור ווקופ ובסיומו נערך מצעד הסיום בכיוון ההפוך, מאצטדיון "המכביה" לכוון "גימנסיה הרצליה".
כמו כן לאחר ובעקבות מכביה זו, התקיימה מכביית החורף הראשונה בפולין בפברואר 1933.
המכביה השנייה
המכביה השנייה התקיימה ב-1935 בהשתתפות 1,350 ספורטאים מ-28 מדינות. הסיבה הייתה שהמארגנים לא רצו לקבל את הדימוי שהם מחקים את ה"אולימפיאדות", ולכן החליטו לערוך את המכביות מדי שלוש שנים ולא ארבע כמו ב"אולימפיאדה". חלק גדול ממשתתפי המכביה היו עולים שבאו במסווה של ספורטאים, וכך עקפו את מגבלות העלייה של הבריטים. דוגמה לכך הם הספורטאים שעלו מרומניה והקימו את פלוגת מכבי נתניה. מסיבה זו רצו המארגנים לקיים את "המכבייה" השלישית כבר ב-1938 כשעננת המלחמה כבר החלה מרחפת בצורה מאיימת באירופה, אך המאורעות שהיו בארץ והתנגדות הבריטים שחששו מתגובת הערבים מנעו את קיומה.
בנוסף למכביה זו התקיימה גם מכביית החורף השנייה בצ'כוסלובקיה בפברואר 1936.
המכביה השלישית - המכביה העשרים
מלחמת העולם השנייה והמאבק על הקמת המדינה מנעו את קיום המכביות בשנות ה-40. מהמכביה הרביעית התקיימו המכביות דרך קבע מדי ארבע שנים, פרט למכביה ה21 שנדחתה בשנה בעקבות מגפת הקורונה.
כרזות וסמלי המכביה לאורך השנים
את סמלי המכביות ה-9 עד ה-16, מלבד זה של המכביה ה-11, עיצב האמן דן ריזינגר.
תרומת המכביות
המכביות תרמו לפיתוח הספורט בישראל וכן הצליחו כאירוע יהודי כלל עולמי אם כי רבים מהספורטאים המשתתפים בה נחשבים רק לספורטאים חובבים ולרוב בתחרויות המכביה השונות לא נשברים שיאי ספורט בינלאומיים אך ייתכנו שיאים מקומיים.
עם זאת חלק מהספורטאים שלקחו חלק ב"מכביה" זכו לאחר מכן בהצלחה ב"אולימפיאדה" כשהדוגמה הקלאסית היא השחיין מארק ספיץ שזכה לאחר השתתפותו ב"מכביה" בשבע מדליות אולימפיות. דוגמה אחרת היא טל ברודי, שלאחר ששיחק בטורניר הכדורסל של "המכביה" בנבחרת ארצו חזר לאחר מכן לארץ לצמיתות והפך לעמוד התווך של נבחרת ישראל בכדורסל ולאגודת מכבי ותרם להצלחתם במישורים הבינלאומיים.
ביקורת
מסורת המכבייה מבקשת להדגיש זהות יהודית, ועל כך ספגה ביקורת מאנשים וגופים שונים הטוענים כי מדובר באקט גזעני זאת, אף על פי שקיימים טורנירי ספורט אחרים במדינות אחרות בעולם המבוססים על אמונה או לאום משותף: דת (משחקי אחוות האסלאם), מוצא אתני (המשחקים הפאן-ערביים), ההיסטוריה הקולוניאליסטית (משחקי חבר העמים הבריטי) ועוד.
בולקלובן 1903
בולקלובן 1903 (בדנית: Boldklubben 1903 בקיצור: B 1903, פירושו: מועדון הכדור 1903) הוא מועדון ספורט דני וקבוצת כדורגל שבסיסה בפאתי העיר קופנהגן, גנטופטה. הקבוצה כיום משחקת בליגה הדנית החמישית ובליגות האזוריות של דנמרק, אולם בעבר הייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל הדני כששיחקה בליגת העל הדנית וזכתה בשבעה תוארי אליפות הליגה הדנית (בהם זכתה משנת 1920 ועד 1976), ובשני גביעי מדינה דנים בשנים 1979 ו-1986. ב-1991 התמזג המועדון עם קבוצת קופנהגן בולקלוב (KB), והפכו לפ.צ. קופנהגן, שנהייתה לקבוצה העיקרית של העיר קופנהגן, ואחת המובילות בדנמרק.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-2 ביוני 1903 באוסטרברו שבקופנהגן, ובתחילה שיחק באצטדיון ה"אוסטר פאלד" ולאחר מכן באידרספטפארקן לפני שהעביר את כל משחקי הבית לאצטדיון גנטופטה ב-1976.
מועדון B 1903 הייתה בן הקבוצות ההבולטות ביותר בדנמרק בשנות ה-20 וה-30 כאשר זכתה שלוש פעמים באליפות המקומית, וב-1938 בטורניר הדני. מאז הקמת הטורניר הדני ב-1928 ועד למיזוגו עם KB בשנת 1991, המועדון שיחק ב-62 מתוך 65 עונות של הליגה הבכירה בדנמרק.
מ-1969 עד 1979 המועדון שוב היה בין הדומיננטיים בכדורגל הדני עם שלוש אליפויות ותואר גביע. ב-1968, B 1903 סיימה במקום הראשון בליגה השנייה עם אריק דנונג כמאמן, אך לעונה שלאחר מכן הגיע לקבוצה בוסה האקנסון בן ה-26 כמאמן. השוודי הציג מושגים חדשים לחלוטין של תוכנית אימונים, ו-B 1903 זכה במפתיע באליפות דנמרק בשנת 1969. בעונה שלאחר מכן, B 1903 זכתה שוב באליפות. הפעם אחרי סיום מורט עצבים. לפני המחזור האחרון, הווידורה הייתה במקום הראשון, אבל הווידורה הפסידה 1-3 בחוץ לוויילה. לאחר מכן B 1903 ניצחה את 3-2 אולבורג, והקבוצה זכתה באליפות רק בזכות יתרון של שער אחד בהפרש השערים.
גם האליפות האחרונה של B 1903 ב-1976 הוכרעה ביום האחרון של העונה. פורוורד הוביל אחרת את הליגה הראשונה עם הפרש שערים טוב יותר, אבל המשחק האחרון הסתיים בתוצאה 0-0 בנסטבד, כך ש-B 1903 ניצחה את ויילה ולקחה את האליפות בפעם השביעית בהיסטוריה.
ב-1979, המועדון הבטיח את ניצחון הגביע הראשון שלו עם ניצחון 1-0 בגמר על קוגה. ב-1982, B 1903 שוב הגיעה לגמר הגביע והגיעה למקום השלישי בליגה הבכירה, אך בשנה שלאחר מכן המועדון ירד לליגת המשנה. עם זאת, המועדון חזר בזריזות לליגה הבכירה לאחר שסיים ראשון ב-1984, וב-1986 זכתה B 1903 בגביע המדינה הדני בפעם השנייה.
למרות ש-B 1903 נקלע לא פעם לקשיים כלכליים גדולים, את הגירעונות משנת 1978 ואילך כיסה תמיד אחד משחקני המועדון מקבוצת האלופה של 1938, עורך הדין ואיש העסקים אלכס פרידמן. מסוף שנות ה-80, פרידמן מממן רכישות של שמות חזקים כמו מייקל מנישה, פייר לארסן, טורבן פיצ'ניק וקרסטן וג'נסן, בעוד שחקנים כמו פר פרנדסן ולארס הייר נילסן עולים מקבוצות הנוער.
עם בני יוהנסן כמאמן, בשנת 1990 הגיעה הקבוצה למקום השני בליגה הבכירה והעפילה לגביע אופ"א של עונת 1991/1992, שם ניצחה את באיירן מינכן בחוץ בניצחון מרשים של 6-2. בהמשך הגיעה הקבוצה אף עד לרבע גמר הגביע אך הודחה על ידי טורינו.
באותה עונה, B 1903 נמצאת ממש בצמרת ליגת העל, אבל שלושת המשחקים האחרונים לפני המיזוג עם KB ב-1992 לא התקיימו. ב-28 במאי 1992, הפסידה B 1903 בתוצאה 0-3 בגמר הגביע ל-AGF באצטדיון ארהוס. שלושה ימים לאחר מכן, הקבוצה מאבדת את המקום הראשון בליגת העל לאחר תבוסה נוספת ל-AGF, ובמחזור האחרון לינגבי ב"ק בהחלט לוקחת את האליפות, כשב' 1903 מפסידה בבית מול לינגבי עם 1-0.
לאחר מכן התאחדה הקבוצה עם קבוצת KB והמשיכה את דרכה כפ.צ. קופנהגן. בינתיים הוקמה הקבוצה המקורית מחדש על ידי תומכיה כמועדון חובבני בליגות הנמוכות.
Love: Destiny
Love: Destiny (בעברית: אהבה: גורל) הוא מיני-אלבום של להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד. המיני-אלבום יצא לאור ב-10 ביולי 2001, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, בסמוך לצאת האלבום, Survivor.
המיני-אלבום מכיל רמיקסים משני אלבומיהן הראשונים ושירים שלא יצאו קודם לכן. המיני-אלבום היה זמין בטארגט בלבד.
סוגה
המיני-אלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון המוזיקה האלקטרונית, היפ הופ, פאנק ומוזיקת נשמה. במיני-אלבום נכלל הלהיט "Survivor", אשר הפך לאחד משיריהן המצליח ביותר של הלהקה, תוך שהגיע אל המקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
טויאמה (מחוז)
מחוז טויאמה (ביפנית: Toyama-ken 富山県) הוא מחוז באזור צ'ובו שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר טויאמה.
היסטוריה
לפני רסטורציית מייג'י נקרא המחוז מחוז אצ'ו, אך לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את השם ניאיקווה. ב-1876 אוחד המחוז עם מחוז אישיקווה, אך ב-1881 בוטל המיזוג, והמחוז קיבל את שמו הנוכחי.
גאוגרפיה
מחוז טויאמה גובל במחוזות הבאים: ניאיגטה בצפון-מזרח, אישיקווה במערב, נאגנו בדרום-מזרח, גיפו בדרום, וים יפן מצפון. 30% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
במחוז נמצא ההיבשתי היחיד במזרח אסיה מחוץ לרוסיה, שהתגלה בשנת 2012.
ערים
במחוז טויאמה 10 ערים:
כלכלה
בשנת 2014 ייצר מחוז טויאמה 2.5% מכלל האורז שעובד ביפן באותה שנה. תעשיית האורז במחוז מנצלת את שפע מקורות המים הזורמים במחוז, הנובעים בהר טטה, ומספר תחנות כוח הידרואלקטריות נבנו בנהרות המחוז. בנוסף, תעשיית הדייג משגשגת לאורך חופי ים יפן.
מחוז טויאמה ידוע אף בשל תעשיית התרופות ההיסטורית שלו, שמובילה גם היום את שאר תעשיות המחוז, ואחריה נמצאות תעשיית ייצור חלקי אלקטרוניקה (עבור רובטים תעשייתיים ומיכון), ותעשיית המתכת (אלומיניום, נחושת וכו').
Number 1's (אלבום של דסטיניז צ'יילד)
Number 1's (בעברית: מספרי אחת) הוא אלבום האוסף הראשון של להקת הבנות האמריקאית, דסטיניז צ'יילד. אלבום האוסף יצא לאור ב-25 באוקטובר 2005, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
עם יציאתו נכנס אלבום האוסף אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
ביקורות והצלחה
עם יציאתו האלבום קיבל ביקורות חיוביות מטעם המבקרים על בחירת השירים באלבום אם כי הרבה תהו לגבי בחירת שם האלבום מכיוון שרוב השירים באלבום הם אינם שירים שהגיעו למקום הראשון ברוב המדינות המרכזיות אם כי מאוחר יותר מגזין בילבורד חשף כי בחירת שם האלבום נבעה מהצורך לבחור לו שם שיווקי.
עם יציאתו, האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ונהפך לאלבום השני שלהם לעשות זאת ובנוסף הגיע למעמד פלטינה עם מכירות של מיליון עותקים. בנוסף הוא הגיע למקום הראשון ביפן, שם הגיע למעמד פלטינה כפולה, למקום ה-6 בבריטניה, שם גם הגיע למעמד פלטינה ול-40 העליונים ברוב המדינות באירופה.
בין היתר, הוא הגיע למעמד פלטינה בניו זילנד, קנדה ואוסטרליה ולמעמד פלטינה כפולה באירלנד.
ברבורים בג'רוזלם ביץ'
ברבורים בג'רוזלם ביץ' הוא ספר הפרוזה השישי פרי עטה של לילי פרי. הספר ראה אור בשנת 2019 בהוצאת טוטם ספרים. הוא בין 12 המועמדים לפרס ספיר, 2020.
תקציר העלילה
הגיבורה הראשית של הרומן, הכלה לורט, היא מוזיקאית מבטיחה, הלומדת אופרה בברלין.
אביה של לורט הוא מנהל סניף בנק שמעל בכספיהן של שתי לקוחות קשישות ומבוססות. בניסיון למנוע חקירה משטרתית, מציע לו מתווך את שירותיו של איש עסקים העוסק בהלוואות בשוק האפור. איש העסקים (רפאל "הקוזאק") מעניק לו הלוואה לכיסוי המעילה ובתמורה משיג ממנו התחייבות שימסור לו את דירתו לו יתקשה לעמוד בתשלומים. מנהל הסניף מתקשה להשיב את ההלוואה והמלווה מקשה עליו ומגיע לביתו כל פעם עם בכור אחר שלו. שני הבנים מתאהבים בבתו של הלווה והמלווה מציע שבתו של המנהל תינשא לאחד מבניו ובתמורה יוותר לו על החוב.
הכלה מתלבטת, מוזיקאי גרמני בשם ברנארד שולץ מבקש את ידה ומעוניין שתקדיש עצמה למוזיקה. אבי הכלה לוחץ עליה ולבסוף הכלה הקשורה לאביה נכנעת ומחליטה להתחתן עם בנו של המלווה. אביו העשיר של החתן עורך חתונה מפוארת.
על אודות הספר
הפרקים וסדר הזמנים הסיפור מתרחש במהלך עשרים וארבע שעות - לפני, תוך כדי ואחרי טקס החתונה בירושלים. הרומן מחולק לפרקים קצרים, כל פרק מונה דקות אחדות עד שעה-שעתיים וכולל סצנה וסיכום שירי.
מהלך העלילה בדומה לרומנים קודמים של המחברת, אופי הדמויות והעלילה אינו מוצג מראש, אלא אנו למדים אותו בהדרגה מתוך התפתחות העלילה והבנת עולמן הפנימי של הדמויות.
שמות הדמויות הדמויות כמעט שלא נקראות בשמותיהן, אלא בכינויין המשפחתי, תפקידן או מעמדן: “שלושת (האחים) הבכורים”, ”אם החתן”, “אם הכלה” ו“האישה בשמלה האדומה”.
עדות ומעמדות הרומן מפגיש שתי משפחות, שכל אחת מהן מייצגת קבוצה אחרת בעם ישראל – משפחת החתן מוצאה מהרי הטטרה, מסורתית באורח חייה, ואילו משפחת הכלה היא גרמנית-אשכנזית הנמנית עם המעמד הבינוני. לדעת פרופ' גבריאל מוקד, לילי פרי: " יותר מכל מספרת אחרת, עשויה להיחשב בצדק כמתייחסת בספריה למצב מעמדי־כלכלי בחברה הישראלית".
שפת הספר וסגנון הכתיבה
ירון אביטוב סבור כי: "פרי כותבת לא רק כפרוזאיקונית אלא גם כמשוררת, וסיומי הפרקים שלה הם פיוט. היא יודעת לעשות סאלטות מרשימות עם השפה העברית."
פרופ' יצחק בן-מרדכי משווה את לשון הספר ליצירה מוזיקלית: "ייחודו של הספר של לילי פרי הוא בשני דברים עיקריים. האחד... הוא השימוש המבריק בשפה.. שהיא חגיגה צבעונית מקסימה... סימפוניה של מילים. הדבר השני הוא התיזמור של כל שאר המאפיינים של הספר... לקומפוזיציה מלוכדת והרמונית... כי הספר ברבורים בג’רוזלם ביץ’ הוא אכן כסימפוניה שמתוזמרת ביד אמן."
ורמאכט
וֶרְמַאכְט (מגרמנית: Wehrmacht; מילולית: "כוח הגנה"; "צבא הגנה") היה שמו הרשמי של צבא גרמניה הנאצית בשנים 1935–1945. הוורמאכט כלל שלוש זרועות: חיל יבשה – Heer, חיל אוויר – לופטוואפה, וחיל ים – קריגסמרינה.
במהלך שנות פעולתו שירתו בוורמאכט כ-18 מיליון חיילים. כ-5 מיליון מהם נהרגו בקרבות - בעיקר במלחמת העולם השנייה, וכ-11 מיליון מהם נשבו.
הוורמאכט ביצע פשעי מלחמה רבים במהלך המלחמה, בעיקר בחזית המזרחית. בעבר היה נהוג להפריד בין הוורמאכט לבין פשעי המלחמה של הנאצים, שיוחסו רובם לאס אס. אולם מחקרים, יחד עם תגליות חדשות, מפריכים טענה זו.
רקע
אחרי מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה הגרמנית, חוזה ורסאי שנחתם בשנת 1919 כפה על גרמניה הגבלות צבאיות חמורות: גיוס החובה בוטל, מספר החיילים בצבא הוגבל ל-100 אלף, מספר החיילים בחיל הים הוגבל ל-15 אלף, חיל הים הורשה להפעיל 24 ספינות בלבד - שש סיירות כבדות, שש סיירות קלות ו-12 משחתות, הפעלת טנקים ותותחים נאסרה וחיל האוויר פורק. הצבא החדש כונה רייכסווהר, ונוסד ב-23 במרץ 1921.
אחרי החתימה על הסכם רפאלו עם ברית המועצות באפריל 1922, גרמניה החלה להפר את ההגבלות הצבאיות שהטיל חוזה ורסאי. גרמניה העניקה לברית המועצות סיוע בתעשייה ובאימון קצינים, וברית המועצות אימנה צוותי טנקים וטייסים גרמנים ואיפשרה לגרמניה לפתח נשק כימי.