cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד ההגנה הלאומית (ליטא)
משרד ההגנה הלאומית (בליטאית: Respublikos krašto apsaugos ministerija) הוא משרד בממשלה הליטאית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של ליטא. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של ליטא, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא אשר משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש ההגנה מדווח ישירות לשר.
ארבידס אנושאוסקס ממפלגת איחוד המולדת מכהן כשר ההגנה הלאומית מאז 11 בדצמבר 2020.
חמסה
חמסה (מערבית: خمسة - חמישה) הוא סמל בצורת כף יד בעלת חמש אצבעות פרושות שישמש כהגנה מאגית בעיקר מפני עין הרע. החמסה נפוצה בעיקר בארצות ערב במזרח התיכון ובצפון אפריקה, ונהוג לתלותה בעיקר בפתחי הבתים, על הצוואר, במכונית, בארנק, או במחזיק המפתחות.
מרצ'לו ליפי
מרצ'לו ליפי (באיטלקית: Marcello Lippi; נולד ב-11 באפריל 1948 בוויארג'ו, איטליה) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי. אימן קבוצות רבות באיטליה. הישג השיא שלו הוא זכייה בגביע העולם במונדיאל 2006 עם איטליה.
חמסה
החמסה מופיעה לרוב במבנה סימטרי, בו האגודל והזרת זהות ומקבילות זו לזו, אם כי קיימות גם חמסות המעוצבות בצורות מדויקות יותר מבחינה אנטומית.
מרצ'לו ליפי
כשחקן פעיל, שיחק ליפי את רוב קריירת המשחק שלו בקבוצת סמפדוריה בין השנים 1970–1980. ליפי שיחק בעמדת הקשר.
חמסה
בחמסה משולבים לעיתים קרובות סמלים נוספים כנגד עין הרע, כגון עיניים, דגים, מגני דוד, ושמו של אללה (الله). הצבע תכלת, הנחשב גם הוא כמגן מפני עין הרע, הוא צבע מקובל לחמסה.
בשנים האחרונות נוצרו חמסות עם דמויות של קדושים נוצריים כגון: המשפחה הקדושה.
מרצ'לו ליפי
ליפי אימן ביובנטוס בשתי קדנציות, בין השנים 1994–1999, ובין השנים 2001–2004. את אינטר אימן ליפי בין השנים 1999–2000.
חמסה
רקע
החשש מפני נזקיה של העין (עין הרע) הוא קדום, ויש לו ביטויים גם בחז"ל, במהלך הדורות התפתחו שלל פרקטיקות מאגיות כמו כריכת חוט אדום על היד, תליית דגים, נקישות על השולחן ועוד, האמורות להגן מפני עין הרע.
בארצות ערב בעיקר בצפון אפריקה, המספר חמש נתפס כמועיל גם הוא נגד עין הרע, או בפי העם "חמסה" לדוגמה כאשר הועלה חשש לעין הרע התגובה המידית הייתה "חמסה עליק" עד כדי שבשיחת חולין רגילה נמנעו לומר בפירוש את המספר 5 (חמסה) כדי שהשומע לא יחשוב שחושדים בו כי הטיל עין הרע, ולכן השתמשו בכינוי "אידק" (=כמספר האצבעות שבידך). אדם שנחשד כמטיל עין הרע קולל בתגובה "חמסה פי עינק" (=חמישה בעיניך), בתוניס צבא השחרור מהנאצים נקרא "כמוס" שלא תשלוט עליהם עין רעה.
מרצ'לו ליפי
בסיום עונת 2004, מונה ליפי למאמן נבחרת איטליה, עימה זכה בגביע העולם, במונדיאל 2006 לאחר ניצחון דרמטי במשחק הגמר על צרפת. לאחר הזכייה בגביע העולם, התפטר ליפי מהנבחרת והחליף אותו בתפקיד רוברטו דונאדוני אך לאחר הכישלון ביורו 2008 חזר ליפי לתפקיד. ליפי התפטר מתפקידו לאחר שהנבחרת כשלה ולא עברה את שלב הבתים במונדיאל 2010.
במאי 2012 חתם בקבוצת גואנגג'ואו אוורגראנד מסין לשנתיים וחצי, וצפוי להרוויח 10 מיליון יורו לעונה. בסיום העונה זכתה הקבוצה באליפות.
חמסה
ביהדות
ביהדות, קמעות ה'חמסה' מופיעות לאחר תפוצתם בעולם המוסלמי. הסגולה מופיעה לראשונה במאה ה-17 בספרו של הרב יצחק עונקיניירה "איומה כנדגלות" כחלק מסגולות המאגיות של האות ה, כך כתב: את דבריו העתיקו הרב אברהם ראובן הכהן סופר בספרו ילקוט הראובני והחיד"א. הבן איש חי הביא את דברי החיד"א.
מרצ'לו ליפי
ב-9 באוקטובר 2013 זכה ליפי בליגת האלופות האסייתית עם גואנגג'ואו, ובכך הפך למאמן הראשון שזוכה גם בליגת האלופות האירופית וגם בליגת האלופות האסייתית.
ב-2 בנובמבר 2014 הודיע ליפי על פרישה מאימון.
צבי יוכמן
צבי (צביקה) אפרים יוכמן (נולד ב-30 ביוני 1959, ירושלים) הוא רואה חשבון ואיש עסקים ישראלי, מייסד ושותף מנהל (ביחד עם ניר דגן) בקרן השקעות סקיי.
לפני שהקים את קרן השקעות סקיי, היה יוכמן שותפו של פרופסור יצחק סוארי במשרד הייעוץ "סוארי-יוכמן", והתמחה בהבראת חברות בקשיים.
ביוגרפיה ולימודים
צבי אפרים יוכמן נולד לחנה ומרדכי יוכמן (הוכמן) בשנת 1959 בירושלים. אביו היה מנהל החשבונות הראשי של קרן קיימת לישראל. אחיו הוא שלום הוכמן, פרופ' למימון ובעברו מנכ"ל בנק מרכנתיל.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים.
בשנת 1984 סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בחשבונאות וכלכלה, ובשנת 1986 סיים את התואר השני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית, עם התמחות במימון וחשבונאות, בהצטיינות.
בשנת 1987 תואר במשפטים, גם כן באוניברסיטה העברית.
צבי יוכמן נשוי לאביבה ואב לארבעה. מתגורר בירושלים.
לפני הקמת קרן השקעות סקיי
בשנת 1999 עזב יחד עם פרופסור יצחק סוארי את משרד רואי החשבון סומך חייקין ושות', לשם הקמת משרד הייעוץ "סוארי ושות'", שם היה פעיל עד להקמת קרן ההשקעות סקיי.
יוכמן התמחה בתוכניות הבראה, ובתוך כך עסק באחדים מתיקי פשיטת הרגל המורכבים שהיו במדינה – הסדר הקיבוצים וניהול מלאי החירום של החיטה במדינה (אולגס) ועוד.
אחד מתיקי ההבראה הגדולים אותם ניהל היה של חברת הכבלים תבל. בשנת 2002 מונה יוכמן כנאמן לחברת הכבלים תבל, וכמנהל מיוחד כדי לעזור לחברה מול התביעה והחובות שהיו לה. יוכמן ליווה את פרשת תבל מתחילתה (ביחד עם ניר דגן, שהפך בהמשך לשותפו להקמת קרן סקיי). כאשר החברה נכנסה להליכי הקפאת הליכים, הוביל יוכמן מהלך של הבראה לחברה, והגיע להסדרים עם נושיה.
משנת 1994 ועד 1999 היה חבר הדירקטוריון ויו"ר ועדת השקעות בקופות הגמל של בנק המזרחי המאוחד בעיימ.
בשנים 1995 ועד 1997 היה מנכ"ל קבוצת הבניה "מריו לזניק", שנסחרה בבורסה.
בנוסף לאלו, יוכמן מכהן כיו"ר בהתנדבות של ועדת הבנייה של יד ושם, וכיו"ר ועדת הבנייה של הספרייה הלאומית ירושלים.
קרן השקעות סקיי
בשנת 2005 הקים יוכמן יחד עם ניר דגן ויצחק סוארי את קרן השקעות סקיי, שהיא קרן השקעות פרטית, המנהלת הון של יותר מ-800 מיליון דולר, בארבע קרנות, שגויסו בעיקר ממשקיעים מוסדיים בישראל ומחוצה לה.
יוכמן הוא יו"ר חברת אייקון גרופ, שקרן ההשקעות סקיי היא בעלת השליטה העיקרית בה.
אוטו, רוזן באלנשטדט
אוטו, רוזן באלנשטדט, נקרא גם אוטו העשיר (1070 - 9 בפברואר 1123), היה הראשון מבית אסקניה אשר כיהן כדוכס אנהלט, ובנוסף גם כיהן לזמן קצר כדוכס סקסוניה. הוא היה אביו של אלברכט הדוב, אשר מאוחר יותר כבש את ברנדנבורג מהסלאבים והיה מרקיז ברנדנבורג הראשון.
ביוגרפיה
אוטו נולד בשנת 1170, והיה הבן הבכור של אדלברט השני, רוזן באלנשטדט ואדלייד מוויימאר-אורלמינדה, בתו של אוטו הראשון, מרקיז מייסן. לאחר מותו של חותנו, מגנוס, דוכס סקסוניה, בשנת 1106, אוטו ירש חלק משמעותי מנחלותיו של מגנוס, אולם לותאר זופלינבורג תפס את השלטון בדוכסות סקסוניה. ב 1112, לאחר שנכסי לותאר הוחרמו, מונה אוטו לדוכס סקסוניה על ידי היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באותה שנה, הוא נכנס לסכסוך עם הקיסר ואיבד את התואר. לאחר מכן הוא כרת ברית עם לותאר, ועזר בשנת 1115 ללותאר להביס את הוייר הראשון, דוכס מנספלד, ששלט בסקסוניה בשם הקיסר.
ב-9 בפברואר 1123 מת אוטו, ובנו אלברכט ירש את נחלותיו.
משפחתו
אוטו התחתן עם איליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, לפני 1095. ממנה נולדו לו הילדים הבאים:
אבן החכמים
אבן החכמים, המכונה גם אבן הפילוסופים או אבן המכשפים (באנגלית: Philosopher's Stone), היא חומר שעל פי אמונת האלכימאים מסוגל להפוך מתכות זולות לזהב. לעיתים נקשרה האבן גם ליכולת להישאר צעירים ולחיי נצח. במשך תקופה ארוכה הייתה האבן "הגביע הקדוש" של האלכימיה המערבית. האלכימאים סברו כי אכן קיים חומר כזה בטבע, והוא כונה "אבן הפילוסופים" משום הקשר שהיה בינו ובין התאוריות על החומר שהעלו הפילוסופים, ובפרט אריסטו והפילוסופים הערבים שקיבלו את תורת היסודות שלו (כדוגמת אל ראזי).
היסטוריה
האמונה כי מתכות "נחותות" יכולות להשתפר ולהפוך זהב עמדה ביסודה של האלכימיה מראשיתה בתקופה ההלניסטית. עם זאת, בעת העתיקה נתפס המעבר ממתכת פשוטה לזהב כ"צמיחה" וכהשתנות של החומר עצמו (מימוש פוטנציאל הקיים ממילא בחומר), ומשום כך – ללא צורך בחומר מבחוץ. האלכימאי ההלניסטי ניסה לאפשר לחומר הנחות להשיל מעליו את תכונותיו על ידי שרפה ו"השחרה", ולהצמיח בו אחר כך תכונות "זהביות".
פאראצלסוס מתאר את האבן ב"קתכיזם האלכימי" שלו כחומר המגלם את המהות הפנימית של החומר, ומאפשר לחומר לצמוח ולהפוך למושלם יותר. בתוך החומר ה"נחות" אותו מבקש האלכימאי לשפר טמון "זרע" המורכב מ"לחות" כלומר כספית ו"חום" כלומר גפרית כאשר שאר החומר הוא מעטפת המגינה על הגרעין הפנימי. אבן החכמים מאפשרת לזרע שבתוך החומר לממש את פוטנציאל הזהב שבו.
פרשנות
שלל השמות והתכונות הנקשרות לאבן החכמים הובילו לספקולציות לאורך שנים בדבר מרכיביה. אפשרויות אקסוטריות, כלומר ממשיות, כללו מתכות, צמחים, סלעים ותרכובות כימיות, וכמו כן גם מוצרים גופניים כגון שער, שתן וביצים. יוסטוס פון ליביג קבע ש "היה הכרחי לבדוק ולערוך תצפיות... על כל חומר זמין". אלכימאים חשבו פעם שמרכיב חשוב ביצירת האבן היה יסוד מיתולוגי בשם "קארמוט" (carmot).
אלכימאים הרמטיים אזוטריים דוחים עבודה על חומרים פיזיים, ובמקום זה מכוונים את חיפושיהם לאבן החכמים פנימה. זאת אומרת "הם לא מתעניינים בכלל בדברים ממשיים אלה משתמשים בשפה האלכימאית כדי לבטא אמונות ושאיפות דתיות, פילוסופיות או מיסטיות". פרשנויות חדשות ממשיכות להיות מוצעות, גם דרך גישות פיזיות וכימיות וגם דרך גישות אזוטריות.
הטרנספורמציה שמבוצעת בתיווך האבן מתפרשת גם כתהליך פסיכולוגי. אידריס שאה מקדיש פרק בספרו הסופים לניתוח מפורט של המשמעות הסמלית של עבודה אלכימאית עם אבן החכמים. ניתוחו מבוסס בחלקו על ניתוח לשוני של אחד המונחים לאבן (Azoth) בשפה הערבית, כמו גם המילים בערבית לגופרית, מלח וכספית.
נאווית המלחות
נאווית המלחות (שם מדעי: Aphanius dispar), דג קטן (5–7 ס"מ) ממשפחת הנאוויתיים, שחי במים רדודים ומאכלס את מקורות המים הסמוכים לחוף הים התיכון, לאורך חופי ארץ ישראל. אוכלוסיות של נאווית המלחות נמצאות כמעט בכל ארצות המזרח התיכון (חצי האי ערב, מצרים ועיראק). הדג מצטיין בעמידות יוצאת דופן לטמפרטורות קיצוניות (eurythermal) ולטווח רחב של מליחויות (euryhaline), החל במים מתוקים וכלה במליחות הגבוהה ב-50% ממי ים (56 ppt).
בנחלים ובמעיינות שממערב ומדרום לים המלח, מעיינות-צוקים (עין-פשחה) שבצפון ועד נאות-הכיכר בדרום יש אוכלוסייה של הנאווית.
קיים הבדל ברור בין הזכרים לנקבות (דו-צורתיות זוויגית); הזכרים קטנים וצבעוניים יותר מן הנקבות. נאווית המלחות אינה תוקפנית כמו הנאווית הכחולה הקרובה לה סיסטמטית ומאוד דומה לה. השנייה הרבה יותר צבעונית, אך בגלל תוקפנותה הרבה הנובעת מטריטוריאליות חזקה, היא אינה יכולה לשמש כדג אקווריום.
תזונה
הנאווית היא אוכלת-כל (omnivorous) והיא ניזונה מסרטנים זעירים (כמו דפניות וציקלופסים). מזון מועדף עליה הן זחלי יתושים ורקבובית.
חנוך רעים
חנוך רעים (נולד ב-24 בדצמבר 1964) הוא מחזאי, במאי ושחקן ישראלי.
קורות חייו
חנוך רעים נולד וגדל בקיבוץ דליה. באותה תקופה הייתה נהוגה בקיבוצים הלינה המשותפת (בה ישנים הילדים בנפרד מהוריהם). עובדה זו השפיעה על חייו והמחזות "חלומות גנובים" (1995) ו"סיפור לילה" מתעסקים בנושא זה. אימו, רנה רעים, הייתה מורה ומשוררת. ספר שיריה "הפוכים במוקד אהבתי", יצא בהוצאת 'פועלים' בשנת 1972. היא נפטרה באותה שנה כשחנוך היה בן שמונה. גם עובדה זו חוזרת במחזותיו באופנים שונים. בצבא שירת בנח"ל, בקיבוץ ניר עוז, ליד רצועת עזה. במהלך ואחרי הצבא למד במשך שנתיים בחוג משחק למבוגרים של שמחה ספקטור (מי שהקים בשנות השבעים את קבוצת 'אלטרנטיבה'). לימודים אלה השפיעו על תפישת התיאטרון שלו ורבות מהצגותיו מתרחשות בחללים ריקים (או ריקים כמעט) כשהדגש ביצירותיו הוא תמיד האדם-השחקן.
בשנת 1986, מעט אחרי שחרורו הוא התחתן ונולדה ביתו הראשונה (סתיו). באותה תקופה הוא השתתף בסרט "בלוז לחופש הגדול" בתפקיד קטן. הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו למד בשנים 1990-1987. בין מוריו היו ניסן נתיב, מיקי גורביץ', שלמה בסן וקובי אסף. בכיתתו למדו בין השאר יואב בר-לב, ניר רון, מארק איווניר ודלית מילשטיין. בתקופת הלימודים עבד כליצן בתיאטרון רחוב ושימש ככתב המוזיקה של העיתון דבר. בשנה השלישית ללימודיו בניסן נתיב הוא כתב את מחזהו הראשון ("שעשועים של רקב"), הוא גם ביים את המחזה, השתתף בו כשחקן והלחין לו את המוזיקה.
בתום לימודיו בניסן נתיב שיחק בתפקיד זונה בהצגה "האבן והשושנים" מאת מיכאל גורביץ' ובבימויו. ההצגה הועלתה במסגרת הפקות השנה השלישית בסטודיו ונקנתה על ידי תיאטרון הקאמרי. אחר כך שיחק בהצגה "הכבש השישה עשר", פרי עטם של יהונתן גפן ומיקי גורביץ', בבימויו של גורביץ', ובהצגה "מפעל חייו" מאת שולמית לפיד, שתיהן גם כן בתיאטרון הקאמרי. חלק משחקני "הכבש השישה עשר" היוו את הגרעין לקבוצת הצעירים של הקאמרי (בניהולו של מיכאל גורביץ') וחנוך ביניהם. הם העלו את ההצגות "אנטיגונה ו"מעופפי רשפון". בשנת 1993 עזב את קבוצת הצעירים (שהתפרקה כמה חודשים אחר כך) והעלה ביחד עם יואב ברלב את הצגת הילדים "טיול לכוכב הגבינה". יואב וחנוך כתבו וביימו את הצגה ושניהם הופיעו בה במשך 20 שנה (1993 - 2013). אחר-כך חזר לקאמרי ושיחק ב"הסוחר מוונציה", בבימויו של עמרי ניצן. ב-1994 עזב את הקאמרי והעלה בתיאטרונטו הצגת ילדים בשם "הקרקס של מקס". ב-1995 כתב את המחזה "חלומות גנובים", שהוצג בפסטיבל חיפה וזכה בפרסים רבים.
מאז חנוך רעים כותב, מביים ומשחק בהצגות שלו, בעיקר הצגות ילדים, זאת למעט גיחות בודדות בהן לתיאטרון חיפה ב-1996, אז שיחק בהצגה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" מאת ברכט, בבימויו של סיני פתר וב-2001 בתיאטרון אורנה פורת, בתפקיד איתמר בן-אב"י בהצגה "אהבת איתמר" שכתבה דבורה עומר ובימה חגית רכבי.
הוא שיתף פעולה עם יוצרים רבים אך בעיקר עם המוזיקאי אבנר קנר ומעצבת התפאורה והתלבושות טליה אוטולנגי.
ב-1994 החל ללמד ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, ב-1996 עבר לסניף הירושלמי של הסטודיו, בו לימד וביים עד 2001. בשנים 1997-1996 ריכז והדריך את פרויקט אמן בקהילה, בגבעת אולגה.
משנת 1995 ועד 2002 העלה חמש הצגות בפסטיבל חיפה להצגות ילדים. "חלומות גנובים" (1995), "פנתר במרתף" (1997), "ביאליק 22" (1998, יחד עם יואב ברלב), "אישקטן ודרקון" (1999), ו"מה עם מיקי" (2002). הוא מילא בפסטיבל גם תפקידים נוספים - חבר בוועדת השיפוט (1996), חבר בוועדה האמנותית (2003-2004) ובשנים 2005, 2006 ו-2008 היה המנהל האמנותי של הפסטיבל.
בשנים 2007-2006 ניהל את תיאטרון מ.ר.א.ה בקריית שמונה. אך תפקיד הניהול הרחיק אותו מהיצירה והוא בחר לעזוב את תפקידו לאחר שנה בלבד. ב-2008 הקים ביחד עם אשתו לובה את תיאטרון טוב, תיאטרון קטן המעלה הצגות איכות לילדים.
בשנים 2012-2008 העלה חנוך רעים שלוש הצגות ילדים בתיאטרון החאן (סיפור לילה, חלומות גנובים ואישקטן ודרקון), בהן היה גם המחזאי, גם הבמאי ובמידת הצורך גם אחד השחקנים.
בשנת 2013 חזר לביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
חנוך רעים נשוי ללובה (משנת 2001), שחקנית, בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב. היא משחקת בהצגותיו ומשמשת כיוצרת נוספת ויועצת אמנותית בכל עבודותיו. יש לו שבע בנות (שלוש מנישואיו ללובה וארבע מקשרים קודמים) והן: סתיו (ילידת 1986), רינה (ילידת 1991), טליה (ילידת 1993), תרין שלפי (1995-2019), מיה (ילידה 2002), נעמי (ילידת 2005) ונינה (ילידת 2009).
מחזותיו
חנוך רעים כותב בעיקר לילדים. רוב מחזותיו הם קומדיות המתעסקות בדרך זו או אחרת בבדידותו הקיומית של האדם בכלל והילד בפרט ובנושאים כגון געגועים, יתמות, מוות ומנגד האהבה והחמלה.
האחים
הצגת נונסנס וקומיקס. מחזה אותו כתב רעים עם יואב בר-לב. הועלה בפסטיבל עכו 1995, אחר-כך רץ בצוותא ובמועדון תיאטרון חיפה. שני אחים, שהם תוצאה של מעשה אהבה בין אביהם לאדמת הארץ, יוצאים לחפש את אחותם האובדת. הם עוקבים אחרי שובל הדמעות שהיא מותירה מאחוריה ופוגשים דמויות שונות המתגלות כולן כפלמ"חניקים שעברו מטמורפוזה.
חלומות גנובים
המחזה מתכתב עם הזכרונות של אביו (דן רעים) מתקופת מלחמת העולם השנייה וחוויותיו מהלינה המשותפת. המחזה מספר על ארבעה ילדים שנותרו לבד אחרי שמלחמה נוראה כילתה את כל אוכלוסיית העולם. הם מוצאים בית מוזר המספק את כל צורכיהם הפיזיים, אבל בלילות מישהו גונב להם את החלומות. ביחד הם יוצאים להשיב לעצמם את חלומותיהם. מחזה הועלה ב-1995 בפסטיבל חיפה להצגות ילדים וזכה בפרס ההצגה הטובה ביותר, חביב הקהל, המחזאי המצטיין הבמאי המצטיין וכן בפרס המוזיקה הטובה ביותר (אבנר קנר). ההצגה עלתה בשנית בתיאטרון החאן ב-2009 ובפעם השלישית בסטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים ב-2014. .
אגדת נער ונערה (ביאליק 22)
סיפור אהבה ראשונה בין נער לנערה המתרחש בסמוך לביתו של חיים נחמן ביאליק. במבוכתו, ממציא הנער סיפור שלפיו בביתו של המשורר יש חדר סודי אליו נכנסים אם מתנשקים. הפנטזיה הופכת למציאות. בתוך החדר מגלים השניים ספר הכותב בשפתו של ביאליק את סיפור אהבתם.
מחזה שכתב רעים יחד עם בר-לב והועלה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1998 בהשתתפות ערן איווניר ורותי גולדברג. חנוך ויואב בר לב זכו בפרס המחזאים. ההצגה הוצגה במשך שנתיים בתיאטרון אורנה פורת והועלתה שנית ב-2012 במסגרת תיאטרון טוב.
אישקטן ודרקון
המחזה נכתב בהשראתו של סיפור ילדים שוודי מאת מרגריט הוסברג ועוסק בבדידות הקיומית האנושית של הילד. בתחילת המחזה יושב אישקטן (כינוי לילד בשוודית) על כדור צמר גדול. אין איש מלבדו. אין סיפור. ואז מוצא האישקטן קצה חוט, שהוא גם קצה חוט העלילה שלו ומתחיל לסרוג לעצמו סיפור. ראשית הוא סורג לעצמו כל אמא (באופן פרדוקסלי יוצר לעצמו אמא ולא האמא מולידה אותו) ובהמשך יוצא אל טירת המלך לגלות מי זה בוכה בסוף הסיפור שלו. בדרכו הוא פוגש ביושבי הטירה, שומר, קוסם, טבח ומלך. עם כולם הוא מחליף כובעים ותפקידים. בכל פעם כזאת מגיע הדרקון והאישקטן נאלץ להתמודד איתו.
רעים זכה בפרס המחזאי המצטיין על "אישקטן ודרקון" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 1999. היא עלתה בתיאטרון גושן, בשנים 2004-1999 וב-2011 הועלתה מחדש בתיאטרון החאן.
נסיך מפח
הצגה על יחסים בין שני אנשים מבוגרים בודדים, בה משחקים רעים ואשתו, היא עלתה לראשונה ב-2003. הם נפגשים בגן ציבורי, הוא איש ניקיון שמפריד אשפה בעל לקות בדיבור והיא מחפשת נסיך לאהוב אותו. הוא מציע לה לשחק משחק סימולציה שבו יתחפש בעזרת החפצים שבפח לדמויות גבריות שונות. מאמציו מעלים חרס ובסופו של דבר דווקא פגם הדיבור מביא לפתרון.
סיפור לילה
רוני בן השמונה ואחיו בן האחת עשרה גרים בקיבוץ ולנים לינה משותפת בבית הילדים. רוני מפחד מהחושך וחולם מדי לילה על תנין שעומד לטרוף אותו. לילה אחד מגיע רוני אל בית הילדים של אחיו וביחד הם יוצאים למסע אל תוך החושך.