cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריסטיאן רודריגס
אינדפנדיינטה
ב-24 ביולי 2015 חתם רודריגס באינדפנדיינטה על חוזה למשך שנתיים לאחר ששוחרר מאתלטיקו מדריד.
החזרה לאורוגוואי
ב-2017 חתם רודריגס בקבוצת נעוריו פניארול, וזכה איתה בשתי אליפויות ובסופר קאפ האורוגוואי. ב-2021 עבר לקבוצת פלאסה קולוניה.
נבחרת אורוגוואי
הופעת הבכורה של רודריגס בנבחרת אורוגוואי הייתה בהיותו בן 18, במשחק ידידות נגד. בנוסף ייצג רודריגס את נבחרתו בקופה אמריקה 2004, בקופה אמריקה 2007, שם כבש בניצחון 4-1 על, מארחת הטורניר. היה שותף גם לזכייה של אורוגוואי בקופה אמריקה 2011, ולהגעה למקום הרביעי בגביע הקונפדרציות 2013. בנוסף נכלל רודריגס בסגל נבחרת אורוגוואי למונדיאל 2014.
המשחק (סרט, 1997)
המשחק (באנגלית: The game) הוא סרט קולנוע מסוגת מותחן/סרט בלשי, שיצא לאקרנים ב-1997. הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר, ומככב בו מייקל דאגלס בתור אדם שקיבל מאחיו כרטיס מתנה ליום הולדתו, ובכרטיס הוא קיבל הזמנה להיכנס למשחק מציאותי שהולך להשפיע על חייו המשעממים.
תקציר
הסרט מספר על איש עסקים מסוגר (מייקל דאגלס) שמקבל ליום הולדתו מתנה יוצאת דופן מאחיו (שון פן), אשר בעקבותיה הוא הופך לשחקן המרכזי במשחק שמשתלט על חייו. הסרט קיבל ביקורות טובות אך לא זכה הצלחה גדולה בקופות. בתקופה האחרונה הסרט נהיה סרט קאלט.[דרוש מקור]
Disconnect
Disconnect הוא שיר של להקת המוזיקה האלקטרונית הבריטית קלין בנדיט, והזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס. השיר הולחן על ידי דיאמנדיס וג'ק פטרסון, הופק על ידי לוק פטרסון, ג'ק פטרסון ומארק ראלף, ויצא להורדה דיגיטלית ב-23 ביוני 2017. השיר הוא הסינגל הראשון של דיאמנדיס מאז אלבומה, Froot, משנת 2015, והאחרון שלה תחת שם הבמה "מרינה אנד דה דיימונדס", שלאחריו ידועה בשמה הפרטי בלבד, מרינה.
רקע והרכב
קלין בנדיט ודיאמנדיס ביצעו את השיר לראשונה שנתיים קודם לכן, בפסטיבל קואצ'לה 2015. בראיון ל-Idolator, כשנשאלה על השיר, אמרה גרייס צ'אטו, "השיר הזה, עם מרינה אנד דה דיימונדס, הוא שיר ממש מיוחד עבורנו, אבל מאז שביצענו אותו בלייב בקואצ'לה, ניסינו כיוונים שונים עבור ההפקה. עכשיו אנחנו תוהים אם לחזור למקור, ואז לא יהיה צורך שתחכו שנתיים!" ג'ק פטרסון אמר, "יש כ-30 גרסאות שונות שלו במחשב הנייד שלי. אני חושב שסיימנו אחת, למעשה - עבדתי עליה בדרך לניו יורק במטוס, תהיה לכם הפתעה נעימה בקרוב". ב-1 ביוני 2016, שאלה דיאמנדיס את הלהקה לגבי תאריך היציאה של השיר דרך ציוץ בטוויטר. צ'אטו הסבירה בראיון ל-BBC News כי השיר "עבר כמה שינויים".
מייק ואס מ-"Idolator" תיאר את השיר כ-"המנון דיסקו קודר על הבדידות שבחיים המודרניים".
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
הרה
הֶרָה (ביוונית Ἥρα) היא מלכת האולימפוס, אשתו ואחותו של זאוס, ראש האלים, במיתולוגיה היוונית. אלת הנישואין, האמהות והלידה, ופטרוניתן של הנשים הנשואות. בקרב הרומאים נודעה כיונו.
דמותה של הרה
הרה תוארה בדרך כלל כאלה אצילית ונשגבת, העונדת לראשה נזר מלכות. בידה נהגה להחזיק את פרי הרימון, שביוון העתיקה נחשב לסמל של נישואין, פריון, חיים ומוות. החיות הקדושות לה היו הפרה והטווס.
הקשר של הרה עם דמותה של הפרה עתיק מאוד (יש הסוברים שקשורה לאלת הפיריון לה דמות פרה), ונובע מהיותה של הרה אלת אמהות ופריון. אחד מכינוייה היה "הרה בופיס" (Hera Bopis), שמשמעותו המקובלת היא "הרה בעלת עיני הפרה", אך למעשה משמעותו המקורית היא "הרה בעלת פני הפרה".
ביצירות אמנות הלניסטיות הרה מופיעה רוכבת במרכבה רתומה לטווסים, שבין היתר, סימלו גם גאווה ויופי. עם זאת, הקשר בין הרה לטווס הוא מאוחר יחסית, שכן היוונים הקדמונים התוודעו לטווסים רק עם כיבושיו של אלכסנדר הגדול, וקודם לכן - הקוקייה הייתה הציפור המקודשת להרה. מוטיב הטווס הופיע מחדש ביצירות אמנות מתקופת הרנסאנס, שאיחדו את סיפוריהן של הרה היוונית ויונו הרומאית.
הרה הייתה אחת מהאלות המכובדות והנשואות-פנים של פנתיאון האלים היווני, ופולחנה היה נפוץ עוד מלפני התקופה ההלנית, וקדום יותר מפולחנם של זאוס ופוסידון, למשל. מקדשה העיקרי היה בעיר ארגוס, והיא נחשבה לפטרונית העיר. בעיר זו גם נחוג חגה החשוב ביותר של הרה, ההראיה. מקדשים נוספים להרה עמדו באולימפיה, קורינת, ספרטה, מיקנה ובאיים דלוס וסאמוס.
לידה, נישואין ומשפחה
הרה הייתה בתם של הטיטאנים קרונוס וריה, ואחותם של זאוס, האדס, פוסידון, הסטיה ודמטר. עם היוולדה, אביה בלע אותה שלמה אל תוך בטנו, כמו את שאר בניו ובנותיו (למעט זאוס) בשל חששו מהנבואה שאחד מילדיו ידיח אותו ויתפוס את מקומו כבכיר האלים. על אף תוכניתו של קרונוס, הנבואה הוגשמה בסופו של דבר על ידי זאוס, שהכריח את אביו להקיא את אחיו ואחיותיו.
זאוס, יחד עם אחיו ואחיותיו המשוחררים, יצא למלחמה כנגד אביו ושאר הטיטאנים. בסופו של דבר, הוכרע קרונוס, הורד מכיסאו ונכלא. השלטון בעולם ובסדרי היקום עבר לידי האלים הצעירים, הם האלים האולימפיים. הרה התחתנה עם זאוס, ומתוקף היותו שליט האולימפוס, היא הייתה למלכת האולימפוס ולאלה נכבדת ונערצת. אחד מכינוייו של בעלה היה "זאוס הריוס" (Zeus Heraios), שמשמעותו היא "זאוס, בן זוגה של הרה".
הרה ילדה לזאוס ארבעה ילדים: את אל המלחמה ארס, אלת הלידה איליתיה, אל האש והנפחים הפיסטוס ואת אלת הנעורים הבה. על פי מספר גרסאות, הרה הרתה וילדה את ילדיה ללא כל עזרה מצידו של זאוס או של גבר אחר, ועל מנת להתעבר היא הלמה על האדמה עם כפותיה או אכלה חסה.
על אף היותה אלת האמהות והמשפחה, הרה לא מצטיירת מסיפורי המיתולוגיה כדמות אמהית במיוחד. אחרי שילדה את בנה הפיסטוס, הבחינה בכיעורו ובצליעתו, והשליכה אותו מהר האולימפוס. הפיסטוס לא נהרג, ועם השנים שנאתו כלפי הרה גדלה והלכה, עד שבחמת זעמו החליט לנקום בה ובנה בשבילה כס מלכות מכושף. ברגע שהרה התיישבה על כס זה, היא נעקדה אליו ולא יכלה להשתחרר. הבעיה נפתרה רק עם התערבותו של דיוניסוס, שהשקה את הפיסטוס יין, גרם לו לשכוח את עלבונו וכאבו ולקח אותו אל הר האולימפוס. בהיותו שם, הפיסטוס נאות לשחרר את הרה לאחר שהובטחה לו אפרודיטה, אלת היופי והאהבה, כאישה.
קנאתה של הרה
מיתוסים רבים מתארים את הרה כאישה קנאית, שפעלה נמרצות על מנת למנוע מזאוס בעלה לממש את אהבתו ותאוותו לנשים אחרות. בשל כך, עיקר עיסוקה היה להעניש את הנשים הרבות בהן התאהב זאוס, את ילדיהן ואת כל מי שסייע לזאוס, בדרך זו או אחרת, לחמוק מעינה הבוחנת. בדרך כלל זאוס העדיף לא להתעמת ישירות עם הרה, והוא הגשים את תשוקותיו באמצעות תחבולות ותכסיסים למיניהם. אולם לפרקים אף הוא קץ בקנאתה של הרה, ואזי הוא היה כובל אותה אל הר האולימפוס.
אכו
אכו הייתה נימפה, שתפקידה היה להעסיק את הרה בדיבורים כדי שלא תתפוס את זאוס בשעת ניאופיו. כשהרה גילתה זאת היא קיללה אותה וגרמה שלעולם לא תוכל לדבר כרצונה אלא רק לחזור על דברי אחרים (מכאן באה המילה האנגלית להד - Echo).
איו
מיתוס ידוע מספר שפעם אחת הרה כמעט תפסה את זאוס יחד עם נימפת מים בשם איו, אולם חיש מהר זאוס הפך את מאהבתו לעגלה לבנה יפהפייה. הרה למודת הניסיון לא השתכנעה ודרשה מזאוס שייתן לה את העגלה כמתנה.
ברגע שהעגלה ניתנה לה למשמורת, הרה הנחתה את נאמנה ארגוס, הענק בעל מאה העיניים, לשמור על העגלה כעל בבת עינו ולא לתת לזאוס להתקרב אליה. זאוס שלח את הרמס להרוג את ארגוס ולשחרר את איו, והרמס עשה כן. כשנודע להרה שאיו חופשייה היא שלחה זבוב לעקוץ אותה ולטרוד את מנוחתה ללא הפסקה.
בסופו של דבר, זאוס החזיר את איו לדמותה המקורית, והיא ילדה לו את אפפוס.
בס קטן-לוע
בס קטן-לוע (שם מדעי: Micropterus dolomieu) הוא מין של דג טורף ממשפחת החמנוניים המכונה בשם העממי בס. דג זה קרוב למין בס גדול-לוע והוא חי במקווי מים מתוקים במזרח אמריקה הצפונית שבין מפרץ הדסון, האגמים הגדולים, נהר סנט לורנס ולאורך יובלי המיסיסיפי, אך גם הובא באופן לא חוקי למקווי מים ממוזגים עד קרים בקנדה וארצות הברית כמין פולש תחרותי. הוא יכול להתקיים במים קרירים יותר מהבס גדול-הלוע.
הרה
למיה
לַמְיָה (Lamia), בתו של פוסידון, הייתה מלכת לוב ואחת מאהבותיו הרבות של זאוס. הרה הכועסת הפכה אותה למפלצת ורצחה את ילדיה, או, לחלופין, היא קודם רצחה את ילדיה ויגונה הכבד של למיה הוא זה שגרם לה להפוך למפלצת טורפת ילדים. יתרה מזאת, למיה קוללה בחוסר יכולת לעצום את עיניה כך שלעולם לא תתאפשר לה מנוחה ממראה ילדיה המתים, אולם זאוס רכך את הקללה והעניק לה את היכולת לשלוף את עיניה החוצה ולהחזירן למקומן כעבור זמן-מה.
בס קטן-לוע
זהו דג בינוני באורך מרבי של 69 ס"מ ומשקל של 5.4 ק"ג. הוא בעל מבנה מוארך עם שרירי זנב וחזה חזקים ולסתות רחבות בעלות שיניים חדות. צבעו בין חום זית או זהוב ועד חום כהה בגב כשהבטן צהבהבה עם פסים אנכיים כהים או כתמים לאורך הגוף, כשהראש מפוספס בפסים אופקיים חומים כהים. הפנים בהירות יחסית והעיניים בעלות גוון אדום עז.
הרה
דיוניסוס
גרסאות אחרות של המיתוס מספרות שדיוניסוס היה בנו של זאוס מפרספונה, מלכת השאול. הרה ניסתה להרוג את הרך הנולד ושלחה טיטאנים מוכי שגעון לקרוע אותו לגזרים. זאוס אמנם הבריח אותם בעזרת ברקיו, אך רק לאחר שהם כבר טרפו את כל גופו של העולל מלבד לבבו (שניצל על ידי אתנה, ריה או דמטר). משריד בודד זה זאוס יצר מחדש את דיוניסוס ושתל אותו ברחמה של סמלה, וכך דיוניסוס נולד פעמיים.
בס קטן-לוע
זהו דג טורף שרירי המצוי רק במים מתוקים ברחבי נהרות גדולים, אגמים, ביצות רחבות, מאגרי מים שונים ובריכות. לרוב הוא מתקיים סמוך לקרקעית ובסביבת סלעים וצמחייה קרקעית. הדג אינו יכול לשכון בנהרות מזוהמים, מה שגורם להימצאותו לרמז על צלילות ובריאות המים. בעונת הרבייה הזכר בונה קן מתחת לאבנים או חצץ והנקבה מטילה בו עד 21,100 ביצים, עליהן שומר הזכר בקן לבדו.
הרה
הרה - הנמסיס של הרקולס
הגיבור היווני המפורסם הרקולס היה בנו הלא חוקי של זאוס מבת התמותה אלקמנה בת אלקטריאון מלך מיקנה, ולכן הרה שנאה אותו מיום היוולדו, רדפה אותו כל ימי חייו והייתה אויבתו הגדולה ביותר.
בס קטן-לוע
זהו דג טורף כוחני התוקף טרף ממארב תת-מיימי. בעוד הצעירים מתבססים על זואופלנקטון וזחלי חרקי מים, הבוגרים יותר ניזונים ממיני סרטנאים עד לסרטני נהרות, חרקים, דגים קטנים ודו-חיים מימיים. הם גם אינם בוחלים בקניבליזם של צעירי בסים אחרים, אם כי לא מצאצאיהם עצמם.
למעשה דג זה כל כך תוקפני שבעודו מין פולש הוא יכול לפגוע באוכלוסיית הדגה המקומית ולהדיח דגים אחרים עד למצב של הכחדה. הדג גם מגודל לדיג ספורט והוא מאוד פופולרי לכך לאורך קנדה וארצות הברית.
הרה
השם
שמו של הרקולס קשור לשמה של הרה במטרה ללעוג לה - זאוס ואלקמנה החליטו להגדיל את בושתה של הרה ונתנו לבנם את השם כלעג, וכך, פירוש השם "הרקולס" הוא "תפארתה של הרה", כלומר שהרה גאה בכך שבעלה בגד בה.
הריונה של אלקמנה
זאוס, כמו בכמה מקרים נוספים שהוזכרו, בגד בהרה עם אישה בת תמותה, אלקמנה אשת אמפיטריאון, נכדתו של פרסאוס (כך שהרקולס הוא גם אחיו למחצה של פרסאוס וגם נינו). בזמן ההיריון באה לבקר את אלקמנה ההרה בניסיון למנוע את לידת בנה. אולם, גאלנתיס, שפחתה של אלקמנה, הטעתה אותה ואמרה לה שהתינוק כבר נולד. כעונש על מעשה תרמית זה הרה הפכה אותה לסמור.
12 המטלות של הרקולס
בהיותו בוגר, הרה הכתה את הרקולס ברוח טירוף וגרמה לו לרצוח את אשתו ושלושת בניו. כדי לכפר על החטא הנורא הרקולס נאלץ לבצע שתים עשרה משימות קשות, הידועות בשם שנים-עשר מעללי הגבורה. הרה, מצידה, עשתה כל שביכולתה על מנת להקשות את המשימות הללו ולהפוך אותן למלכודת מוות להרקולס. כך, כשהרקולס נלחם בהידרה מלרנה הרה שלחה עקרב לנשוך את רגליו ולהפריע לו בביצוע משימתו השנייה. בהמשך, כשהוטל על הרקולס לרעות את עדר הבקר של גריאון הרה שילחה בבני הבקר זבובים שיטרידו אותם ויגרמו להם לפוץ לכל עבר.
הרקולס האל
לאחר שאשתו, דיאנירה, הספיגה את חולצתו בדם הקנטאור המורעל שחשבה שיציל את הרקולס מלבגוד בה, הרקולס נתקף כאבים נוראיים בגופו, ושכנע את בנם הילוס לשרוף את גופו. נשמתו של הרקולס קיבלה חיים חדשים בגוף של אל שהשתכן בהר האולימפוס, שם אביו זאוס פייס בין הרה והרקולס. כאות לפיוס, הרקולס נישא לביתם של זאוס והרה, הבה, אלת הנעורים.
טירסיאס
טירסיאס היה כוהן של זאוס, ובהיותו גבר צעיר נזדמן לו לראות שני נחשים גדולים מזדווגים. הוא הכה אותם עם המטה שלו, והפך לאישה. כאישה, טירסיאס היה לכוהן של הרה, התחתן והוליד ילדים. לאחר שבע שנים כאישה, שוב נזדמן לטירסיאס לחזות במעשה הזדווגות של נחשים. גם בפעם הזו הוא הכה אותם עם מטהו, והפך בחזרה לגבר. זמן-מה לאחר מכן, זאוס והרה ביקשו ממנו ליישב ביניהם את הוויכוח בשאלה איזה מין נהנה יותר ממעשה האהבה. זאוס טען שנשים נהנות יותר, ואילו הרה טענה שגברים נהנים יותר. טירסיאס צידד בזאוס, והרה בכעסה עיוורה אותו. כיוון שזאוס לא יכול היה לבטל את מעשה ידיה של הרה, הוא העניק לטירסיאס כפיצוי יכולת נבואה.
גרסה שונה ופחות נפוצה של הסיפור מספרת שאתנה עיוורה את טירסיאס כעונש על שראה אותה רוחצת בעירום. אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אך זו השיבה שאין בכוחה לעשות זאת, ובמקום זאת העניקה לו יכולת נבואה.
קידיפה
קידיפה, כוהנת של הרה, הייתה בדרכה לחגיגות לכבודה של האלה, אך השוורים שהיו אמורים למשוך את עגלתה לא הגיעו ולא היה מי שימשוך את העגלה. במקום השוורים המאחרים, שני בניה של קידיפה, ביטון וקליאוביס, משכו את העגלה. קידיפה התרשמה ממעשה זה, וביקשה מהרה שתעניק לבניה את המתנה הטובה ביותר שאל יכול להעניק לבן אדם. הרה ציוותה ששני האחים ימותו בשנתם, ואכן הם עלו על משכבם ומתו.
בחירתו של פאריס
לחתונתם של פלאוס ותטיס, הוריו העתידיים של אכילס, הוזמנו כל האלים והאלות, למעט אריס, אלת הריב והמדון, בשל נטייתה הטבעית לעורר מהומות. אולם, אריס הגיעה בהחבא לחתונה, הביאה איתה תפוח זהב שעליו היו חרוטות המילים "ליפה מכולן", וזרקה אותו בין האלות. כצפוי, בין שלוש האלות הגדולות - הרה, אתנה ואפרודיטה - התפתח ויכוח בשאלה למי מגיע התפוח.
נקבע שפאריס, נסיך טרויה, יחליט מי היפה מכולן ולמי יוענק התפוח. בתמורה לבחירה בה, הרה הציעה לפאריס כוח, מלכות ושלטון; אתנה הבטיחה לו חוכמה ומיומנות קרב, ואילו אפרודיטה הציעה לו את האישה היפה ביותר בעולם - את הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה. פאריס חשק בהצעתה של אפרודיטה, והעניק לה את התפוח. לאחר מכן, הוא חטף את הלנה; פעולה שהביאה לפרוץ מלחמת טרויה. במלחמה זו גם האלים הטו שכם ולחמו לצד בני חסותם: הרה נלחמה לצידם של היוונים כנגד הטרויאנים.
גיאורגסמריינהוטה
גיאורגסמריינהוטה (בגרמנית: Georgsmarienhütte, מילולית: בקתתם של גאורג ומריה) היא עיר בדרום מדינת סקסוניה תחתית שבגרמניה, כ-7 ק"מ דרומית לאוסנבריק. העיר הוקמה ב-1856, והתרחבה ב-1970 עם סיפוחם של מספר כפרים לתחום השיפוט שלה. בשנת 2021 התגוררו בה מעט פחות מ־32 אלף תושבים.
היסטוריה
גיאורגסמריינהוטה הוקמה ב-1856, אך ראשיתו של אחד הכפרים שסופחו אליה בהמשך, קלוסטר אואזדה, כבר במאה ה-12. ב-1170 הוקם במקום מנזר בנדיקטיני, הראשון מסוגו במחוז אוסנבריק, שפעל עד 1803. רק אחד מהמבנים המקוריים עומד על תלו, ולצדו מבנה בן שתי קומות שהוקם ב-1723, ומשמש כיום כבית ספר.
ראשיתה של גיאורגסמריינהוטה עצמה ב-1856, אז הוקם מפעל הברזל והפלדה Georgs-Marien-Bergwerks und Hüttenverein ("חברת המטלורגיה והמכרות של גאורג ומריה") בסמוך לעיירה מלברגן. המפעל נקרא על שמם של גאורג החמישי, מלך הנובר ורעייתו מריה מזקסה אלטנבורג. שמו התקצר בהמשך לגיאורגסמריינהוטה, וזה גם השם שניתן לכפר שצמח סביבו.
ב-1944 הקים הגסטאפו את מחנה העבודה אוהרבק בפאתי העיר. אסירי המחנה הועסקו בכפייה במפעל הפלדה.
ב-1937 נבלעה מלברגן בגיאורגסמריינהוטה, וב-1970 נכללו בתחום שיפוטה עיירות וכפרים נוספים - אואזדה, קלוסטר אואזדה, הרדרברג, הולשטן-מינדרופ וחלקה הדרומי של הולצהאוזן. בעקבות זאת, גיאורגסמריינהוטה, שעד אז הוגדרה כ"כפר תעשייתי", הפכה לעיר.
גיאורגסמריינהוטה כיום
מפעל הפלדה גיאורגסמריינהוטה היווה מאז היווסדו מרכז תעסוקה בולט באזור. בשנת 2007 הועסקו בו כ-1,300 עובדים שייצרו כ-760 אלף טונות של פלדה. מכירות המפעל בשנת 2006 נאמדו ב-566 מיליון אירו. מקורות תעסוקה בולטים נוספים בעיר כוללים מפעל לספקטרומטרים אופטיים, חברות היי טק, בית חולים ומפעל רהיטים.
בתחומי העיר מספר אתרים היסטוריים, המנזר בקלוסטר אואזדה הוא העתיק שבהם. מנזר אוהרבק הפרנציסקני הוקם ב-1916 בהולצהאוזן. מבנה בולט נוסף הוא וילה שטאהמר, שהוקמה ב-1900 ושימשה את מנהל המפעל דאז, רוברט שטאהמר. לאחר מלחמת העולם השנייה השתכן בבניין הצבא הבריטי, לאחר מכן שכנה בו לשכת תעסוקה, ומאז 1980 הוא משמש כמוזיאון לתולדות העיר.
גירוש הגר וישמעאל
גירוש הגר וישמעאל הוא סיפור המופיע ב. לשרה ואברהם נולד יצחק לאחר שנים של עקרות. שרה רואה את ישמעאל "מְצַחֵק", ודורשת מאברהם לגרש את הגר וישמעאל. בסיפור מודגש כי לאברהם יש קושי עם דרישתה של שרה אך הוא נענה לצו האלוהים: "כֹּל אֲשֶׁר תֹּאמַר אֵלֶיךָ שָׂרָה שְׁמַע בְּקֹלָהּ". אברהם משלח את הגר לדרכה ובידיהם רק "לֶחֶם וְחֵמַת מַיִם". הגר תועה במדבר, ולאחר שנגמרים המים באמתחתה היא משליכה את בנה כדי לא לראות במותו הקרב. מלאך אלוהים מראה לה באר מים ומבטיח שישמעאל יהיה "לְגוֹי גָּדוֹל".
גירוש הגר וישמעאל
לאחר הולדת יצחק עורך אברהם משתה "בְּיוֹם הִגָּמֵל אֶת-יִצְחָק". שרה רואה את ישמעאל "מְצַחֵק" ודורשת מאברהם: "גָּרֵשׁ הָאָמָה הַזֹּאת, וְאֶת-בְּנָהּ".
הסיבות לגירוש
חז"ל ניסו לעמוד על הסיבות לגירושם של הגר וישמעאל ובתוספתא מובאות כמה סיבות לגירוש. על פי המובא בתוספתא, רבי עקיבא טוען כי הסיבה לגירוש היא כי ישמעאל חטא בעבודה זרה. רבי אליעזר סבר כי ישמעאל חטא בגילוי עריות ורבי ישמעאל קבע כי חטא בשפיכות דמים. לדעת רבי שמעון בר יוחאי אין זה יכול להיות שבביתו של אברהם יתקיימו חטאים אלו ופירש כי חטאו של ישמעאל היה בזלזול ביצחק ולשיטתו עניין אחד הוא בסיפור, ירושה:
פרשנים עמדו על הקושי בתיבה "מְצַחֵק". לשורש צ-ח-ק במקרא קונוטציה מינית בסיפור ירידת יצחק ורבקה בעקבות הרעב לגרר, בסיפור יוסף ואשת פוטיפר ובסיפור חטא העגל. תרגום השבעים מתרגם את המילה "מְצַחֵק" כמשחק בין שני הבנים.
זכויות הירושה
שרה דורשת מאברהם שיגרש את הגר ובנה "כִּי לֹא יִירַשׁ בֶּן-הָאָמָה הַזֹּאת, עִם-בְּנִי עִם-יִצְחָק". יש הטוענים כי כינוי "בֶּן-הָאָמָה הַזֹּאת" אינו רק כינוי גנאי. הכינוי "בֶּן-הָאָמָה הַזֹּאת" מציין את מעמדו של ישמעאל, ושרה מבקשת כך להסדיר את מעמדו של בנה, יצחק כיורש החוקי. לשיטתם פרק כ"א בבראשית דן בזכויות הירושה של ישמעאל על כל המשתמע מכך. בפרק התגלות ה' לאברהם מפקיעה את זכויות הירושה מידי ישמעאל ואמו. ביטוי לכך ניתן לראות בכתוב בחוקי חמורבי (סעיפים 170–171): "אם אשתו הראשית של אדם ילדה לו בנים ואמתו ילדה לו". כלומר החוק מבקש להסדיר את מעמדם של האמה וילדיה במשפחה אך ההכרעה בידי האב ובסיפור המקראי ההכרעה בידי אברהם. החוק בקובץ חוקי חמורבי מחייב את האב להכיר בילדי האמה הכרה מלאה ומפורשת ובכך לתת להם חלק בירושה ומצד שני הוא יכול שלא לעשות כן אך מוטלת עליו החובה להצהיר על הבן כשלו: "אם האב בעודו בחיים הצהיר לבנים שילדה לו האמה 'בני אתם' וכלל אותם בין בני האישה הראשית, לאחר מות האב ילדי האישה הראשית וילדי האמה יחלקו ביניהם יחד את הנחלה" (חוקי חמורבי סעיף 170).
תגובת אברהם
בשונה מתגובתו של אברהם בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל ב בסיפור זה תגובה ישירה לדרישתה של שרה. אברהם רואה בישמעאל כבנו הלגיטימי והדרישה רעה בעיניו. באמצעות המילה "מְאֹד" מעצים המחבר המקראי את רגשותיו של אברהם אשר רואה בישמעאל כבנו. ה' הוא זה שמתיר לאברהם לשלח את הגר ובנו. בצד בקשתו הוא אומר לאברהם: "וְגַם אֶת-בֶּן-הָאָמָה, לְגוֹי אֲשִׂימֶנּוּ: כִּי זַרְעֲךָ, הוּא." אברהם משכים קום ורצף פעולותיו מעידות על הזדרזות: "יד וַיַּשְׁכֵּם אַבְרָהָם בַּבֹּקֶר וַיִּקַּח-לֶחֶם וְחֵמַת מַיִם וַיִּתֵּן אֶל-הָגָר שָׂם עַל-שִׁכְמָהּ, וְאֶת-הַיֶּלֶד--וַיְשַׁלְּחֶהָ". המדרש בפרקי דרבי אליעזר פותח צוהר לתחושותיו של אברהם: אילו רמב"ן בפירושו טוען כי אברהם חושש לגורל ישמעאל במדבר:.
הגר וישמעאל במדבר
הגר וישמעאל מגיעים למדבר והמחבר המקראי מספר כי היא מאבדת את דרכה במדבר: "וַתֵּלֶךְ וַתֵּתַע, בְּמִדְבַּר בְּאֵר שָׁבַע.". ייתכן כי הגר עברה דרך קדש ברנע במדבר פארן לכיוון מצרים אל אזור המערבי של המדבר. הכתוב מוסר כי לאחר שנגמרים המים באמתחתה משליכה הגר את ישמעאל במרחק "כִּמְטַחֲוֵי קֶשֶׁת", אשר גווע אל מול עיניה. ייתכן והשימוש בפועל ש-ל-כ, בו משתמש המחבר המקראי מבטא את ייאושה וכעסה של הגר על מצבם. המחבר המקראי מספר כי "וַתֵּשֶׁב מִנֶּגֶד, וַתִּשָּׂא אֶת-קֹלָהּ וַתֵּבְךְּ"
בספרו קדמוניות היהודים מוסיף יוסף בן מתתיהו פרטים על גורל הגר ובנה במדבר. בן מתיתיהו כותב כי הגר: אין הסיפור המקראי מזכיר את השיח. בן מתיתיהו משתמש בשורש נ-ו-ח בניגוד למתואר בסיפור המקראי, שם משתמש המחבר בשורש ש-ל-כ. כמו כן הרועים הדואגים למחסורה של הגר, אינם מוזכרים בסיפור המקראי.
הישיבה במדבר
המחבר המקראי מוסר שה' עומד לצידו של ישמעאל. עוד מוסר המחבר כי ישמעאל יהיה "רֹבֶה קַשָּׁת", כלומר יעסוק בציד ויתיישב במדבר פארן. יש הטוענים כי הישיבה במדבר מגשימה את הייעוד שבהבטחת ה' להגר בסיפור בריחת הגר ולידת ישמעאל שישמעאל יהיה "פֶּרֶא אָדָם" וישיבתו תהיה ישיבת קבע במדבר.
הדמיון בין שני הסיפורים
קיים דמיון רב בין שני הסיפורים, סיפור עקדת יצחק ב וסיפור הגירוש המובא בבראשית כ"א. בשני הסיפורים קדם צו ה' לאברהם קודם למעשה. בשני הסיפורים מצווה ה' על אברהם להיפרד מבניו לתמיד. בסיפור המובא בבראשית כ"א קיים סיכון כמעט וודאי למות הילד ובסיפור עקדת יצחק המוות הוא וודאי אילולא ה' עוצר בעד אברהם. שתי הדרישות המובאות בסיפורים מבקשות להדגיש את גודל הקורבן שאברהם נאלץ להקריב. בשני הסיפורים אברהם מזדרז להיענות לבקשת ה'. בשני הסיפורים קיים סיכון כמעט וודאי למוות אלמלא עזרת ה'. בשני הסיפורים מברך ה' את שני הבנים בהבטחה לאומית: זרע ומקום התיישבות ובהבטחה אישית. יש הטוענים כי ההקבלה מבקשת להדגיש כי גירושו של ישמעאל הוא עקדה בפני עצמה. לאחר הגירוש והעקדה דואגים שני ההורים לנישואי בנם ואף לאישה ממולדתם. הגר תיקח לישמעאל אישה ממצרים ואברהם ייקח ליצחק מחרן מולדתו.
השוני בין שני הסיפורים
בסיפור עקדת יצחק פני אברהם ויצחק לכיוון הר המוריה ואילו פני הגר ובנה לכיוון מדבר באר שבע. לאברהם יש מטרה ברורה, לקיים את צו ה' ואילו הגר נשלחת מבית אדוניה ללא מטרה לכיוון המדבר. בין אברהם ויצחק מתנהל דו-שיח ואילו הגר ובנה אינם משוחחים. העיר באר שבע היא המקום הראשון אליו מגיעה הגר ואילו בסיפור העקדה מסתיים הסיפור בבאר שבע שם מתיישב אברהם.
הסיפור בתרבות
שירים רבים נכתבו בהשראת הסיפור. רבים מהשירים נגעו במצוקתה של הגר, אהבתה לבנה והקשיים שחוותה. בין הידועים השיר "הגר" של יוכבד בת-מרים, שירו של אהרן אמיר "הגר", השיר "הגר" של ק.א. ברתיני ו"שני שירים להגר" של יוכבד בן-דור.
צ'ט בייקר
צ'זני הנרי "צ'ט" בייקר ג'וניור (באנגלית: Chesney Henry "Chet" Baker Jr; 23 בדצמבר 1929 – 13 במאי 1988) היה מוזיקאי, זמר וחצוצרן ג'אז אמריקאי.
חייו
בייקר נולד וגדל בייל, אוקלהומה. אביו היה גיטריסט והנחיל לבנו את האהבה למוזיקה כשבגיל צעיר הפגיש אותו עם הטרומבון, אותו החליף מאוחר יותר בחצוצרה. לימים יהיה לאחד מנגני החצוצרה המובילים והמפורסמים בעולם הג'אז.
במהלכם של כמעט ארבעה עשורים הוציא בייקר עשרות אלבומים. בתחילת שנות החמישים החל לנגן ביחד עם סטן גץ ופריצתו הגדולה הגיעה כאשר הוזמן על ידי צ'ארלי פארקר לנגן עמו. לאחר מכן צ'ט החל גם לשיר, בקול רך וענוג, שעורר הדים רבים בעולם המוזיקה. רבים תהו שמא עדיף שיתרכז בנגינה בלבד, אך היו רבים ששירתו חדרה ללבם. בין הביצועים המפורסמים שלו נכללים "The Thrill Is Gone", "My Funny Valentine", "I Fall in Love Too Easily" ו-"Ev'ry Time We Say Goodbye".
בשנת 1979 הוא הקליט את האלבום "No Problem".
כמו רבים מחבריו, בייקר סבל מהתמכרות לסמים. ההתמכרות להרואין השפיעה לרעה על הקריירה שלו, והוא ריצה עונש מאסר בבית סוהר באיטליה, ומאוחר יותר אף גורש מגרמניה המערבית ומאנגליה עקב עבירות הקשורות בסמים.
את שנותיו האחרונות העביר בייקר בעיקר באירופה. ב-13 במאי 1988, הוא נפל מחדרו שבקומה השנייה של מלון באמסטרדם, נפגע בראשו ומת, בגיל 58. בחדרו ובגופו נמצאו כמויות גדולות של הרואין וקוקאין. אחרי מותו היו שטענו שנדחף מהחלון ובעצם נרצח, והיו שסברו שהתאבד. היו ראיות לכאן ולכאן אך אף אחת מהטענות הללו לא הוכחה. גופתו הוחזרה הביתה והוא נקבר בבית קברות באינגלווד, קליפורניה.
פרנץ לנדגראף
גנרל פרנץ לנדגראף (בגרמנית: Franz Landgraf; 16 ביולי 1888 – 19 באפריל 1944) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לנדגראף נולד ב-16 ביולי 1888 במינכן. בשנת 1909 התגייס לנדגראף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן), עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הוא הועבר לרגימנט היגר הבווארי ה-1, ובשנת 1917 הוא התחתן עם אוגניה ברגמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לנדגראף לפרייקור בבמברג, שם הועלה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1931 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1934 הוא מונה למפקד גדוד ההכשרה של רגימנט הרגלים ה-21. ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט הרובאים ה-2, וב-1 באוגוסט 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-7.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה לנדגראף מפקד רגימנט הפאנצר ה-7, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10. ב-15 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד חטיבת הפנצר ה-4, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10. ב-16 ביוני 1940 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 בינואר 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, ופיקד עליה לסירוגין במהלך הלחימה ברוסיה, וב-1 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-155 מילואים בצרפת. ב-1 באוקטובר 1943 הוא הועבר לעתודת המילואים של הוורמאכט, וב-19 באפריל 1944 הוא מת בביתו בשטוטגרט.
ויליאם מצור
ויליאם או גיום מצור (1130 בערך – 29 בספטמבר 1186) היה הארכיבישוף של העיר צור וההיסטוריון החשוב ביותר בתקופת מסעי הצלב המוקדמת.
חייו
ויליאם נולד בירושלים ככל הנראה בשנת 1130. הוריו היו ממוצא איטלקי או צרפתי. ויליאם הוא דור שני או שלישי למתיישבים הצלבנים בממלכת ירושלים, וידוע כי לא נמנו על מעמד האצולה בממלכה. אחיו של ויליאם, ראלף שמו, היה סוחר. בילדותו קיבל ויליאם חינוך נוצרי, ולמד שפות רבות, ביניהן לטינית, יוונית וככל הנראה גם ערבית.
את שירותו בכנסייה החל ויליאם בגיל צעיר ובשנת 1146 נשלח לאירופה כדי להשלים את לימודיו בתאולוגיה ולימודים כלליים בפריז, באורליאן ובבולוניה, שם רכש השכלה בתחום התאולוגיה והחוקים הקאנונים של הכנסייה. הוא למד אצל מיטב הלוגיקנים והפילוסופים הנוצרים. מלבד לימודי דת, למד גם לימודים קלאסיים, משפטים ומתמטיקה. ידוע כי שלט בשפה הלטינית, אך אי אפשר לדעת אם שלט בצרפתית, יש פחות הוכחות לשליטה בערבית מקומית, ועוד פחות בעברית.
בשנת 1165 חזר ויליאם לממלכת ירושלים. הוא התמנה למשרה בכירה בחצרו של המלך אמלריך הראשון והיה למורה האישי של בנו, בלדווין הרביעי, שהפך בגיל 13 למלכה של ירושלים הצלבנית וכונה "המצורע" בשל מחלת הצרעת שויליאם מצור גילה אצלו בילדותו.
ויליאם הצטרף להיררכיה הכנסייתית, ובשנת 1175 התמנה לארכיבישוף של העיר צור.
עבודתו ההיסטורית
ויליאם שימש גם כהיסטוריון של תקופתו. עד מותו יצר כרוניקות המהוות מקור היסטורי חשוב לתקופה זו. אחד הכתבים החשובים העומד לרשות המחקר על התקופה היא הכרוניקה שחיבר ויליאם: "The historia rerum in partibus transmarinis gestarum" או בשם: "Historia Hierosolymitana". כרוניקה זו נכתבה בעשרים ושלושה ספרים, המתארים את ההיסטוריה של מסעי הצלב וממלכת ירושלים עד לשנת 1184. שישה עשר הספרים הראשונים (עד 1144) חוברו בעזרת מקורות קיימים, בהם כתביהם של אלברט מאאכן, פולקו משארטר ורמון הרביעי, רוזן טולוז. היות שהסתמך על כתבים ועדויות משנה נחשבים כרכים אלו כמקור משני במחקר. אך לכרכים 17–23, יש ערך אישי של זיכרונותיו כיועץ המלך.
ויליאם, כמחבר הכרוניקה, מעיד על מסמכים אליהם נחשף במהלך עבודתו כיועץ בבית המלוכה, ועל כך שהוא עצמו השתתף באירועים מסוימים לכן, כרכים אלו בעלי חשיבות רבה במחקר של ימינו כמקורות ראשוניים. ויליאם הוא אומנם אחד המקורות הראשוניים של תולדות ממלכת ירושלים, אך יש להתייחס לכתביו במשנה זהירות לצורכי המחקר, שכן ויליאם עצמו היה לנציג הכנסייה בממלכה הצלבנית בה בעת שבין הכנסייה לבתי המלוכה היה מתח ותככים פוליטיים מתמשכים. נטיותיו הפוליטיות ומגמות של עדותו לאירועים היסטוריים מן הסתם היו נגועים באינטרסים אלו.
ג'ק אלברטסון
ג'ונתן 'ג'ק' אלברטסון (אנגלית: Jack Albertson; 16 ביוני 1907 – 25 בנובמבר 1981) היה קומיקאי, רקדן, זמר ושחקן יהודי-אמריקאי. הוא אחד מהבודדים ש: פרס אוסקר, פרס אמי ופרס טוני.
ביוגרפיה
אלברטסון נולד בעיר מולדן שבמסצ'וסטס לזוג הורים יהודים, פלורה קראפט, מהגרת רוסייה ולאו אלברטסון, מהגר פולני. גם שני אחיו היו לשחקנים. אחותו הגדולה הייתה השחקנית מייבל אלברטסון. אלברטסון נשר מבית ספר תיכון ונסע לניו יורק כדי להצליח בשואו-ביזנס. הוא היה עני מדי מכדי לרכוש חדר במלון עלוב ולכן בחורף ישן בתחנת רכבת והתגנב לרכבות כשהסדרנים הלכו. בקיץ היה ישן בסנטרל פארק. עבודתו הראשונה בעסקי השעשועים הייתה בלהקת רקדני ווֹדְבִיל נודדת. עד מהרה החל להופיע כרקדן וכבדרן במקומות קבועים, כשמשם הגיע לככב בהצגות רבות בברודוויי הכוללים את "Top Banana" (שעובד אחר כך לסרט קולנוע בו כיכב אלברטסון), "The Cradle Will Rock" (שביים אורסון ולס והפיק ג'ון האוסמן), "Show Boat", "נערי הזהב" מאת ניל סיימון, עליו קיבל מועמדות לפרס הטוני לשחקן ראשי המחזה וב"הנושא היה שושנים" מאת פרנק. ד. גילרוי, עליו קיבל בשנת 1965 פרס טוני לשחקו המשנה הטוב ביותר. כשעל אותו תפקיד קיבל את פרס האוסקר ב־1969 בעיבוד הקולנועי למחזה, בו כיכבו גם פטרישה ניל ומרטין שין. הוא נודע גם בזכות שתי תוכניות רדיו מצליחות ששידר.
עוד כיכב בקולנוע בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון", בקומדיה המוזיקלית "דודנים מתנשקים", בכיכובו של אלביס פרסלי, "כיצד לרצוח את אישתך", לצד ג'ק למון, בדרמה "הנושא היה שושנים" לצד פטרישה ניל, וגם תרם את קולו לסרט האנימציה "השועל והכלבלב", שהיה האחרון שנעשה ברוח האנימציה הקלאסית של חברת וולט דיסני ושיחק את התפקיד בסרט "וילי וונקה ומפעל השוקולד" ב-1971 את סבא של צ'ארלי.
הוא נודע גם כשחקן טלוויזיה פורה. הבולט בתפקידיו היה בקומדיית מצבים מצליחה בשם "צ'יקו והאיש" ששודרה בין השנים 1974–1978. הוא גילם בסדרה את אד בראון (האיש) וזכה על תפקידו בפרס אמי בשנת 1976. אלברטסון הופיע גם בשורה של הופעות אורח בסדרות טלוויזיה, כגון "אזור הדמדומים", "לוסי אהובתי", "המופע של אנדי גריפית'", "בוננזה" ו"המלאכיות של צ'רלי". רובם שודרו במהלך שנות השבעים.
אלברטסון גם דיבב את עמוס סלייד בסרט "השועל והכלבלב" של אולפני וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-10 ביולי 1981. אלברטסון נפטר בנובמבר אותה שנה, לאחר מאבק של שלוש שנים בסרטן המעי הגס שהתגלה אצלו. הוא לא סיפר על מחלתו וכך יכול היה להמשיך לעבוד עד ליום מותו. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במימי האוקיינוס השקט.
חיסון נגד כולרה
חיסונים נגד כולרה הם חיסונים היעילים במניעת כולרה. היעילות שלהם מגיעה עד 85% בששת החודשים הראשונים, ועד 50-60% בשנה הראשונה. אחרי שנתיים, היעילות יורדת לפחות מ 50%. יתרונות מחיסון של חלק משמעותי מהאוכלוסייה עשויים להועיל בקרב החלק הלא מחוסנים. ארגון הבריאות העולמי ממליץ על השימוש בחיסונים אלו בשילוב עם אמצעים אחרים בקרב הנמצאים בסיכון גבוה. בדרך כלל ממליצים על שתי מנות או שלוש מנות מהצורה האוראלית של החיסון. את החיסון אפשר לקבל גם בצורת זריקות, אך צורה זו זמינה רק בחלק מהאזורים מהעולם. שתי הצורות הזמינות של החיסון: דרך הפה או דרך זריקות, נחשבות כבטוחות בדרך כלל, גם אצל נשים בהיריון ובעלי תפקוד מערכת חיסון ירוד. החיסונים מורשים לשימוש ביותר מ 60 מדינות. כתוצאה מהחיסון עלולים להתרחש כאבי בטן קלים ושלשולים. השימוש בחיסונים אלו במדינות שהכולרה נפוצה בהם מראה יעילות כלכלית. החיסונים הראשונים נגד כולרה פותחו בסוף המאה ה-19. הם היו החיסונים הראשונים שפותחו במעבדות ושומשו במידה נרחבת. הצורה האוראלית של החיסון הוצגה בשנות התשעים של המאה ה-20. הם נמצאים ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, שהם התרופות החשובות ביותר הנדרשות במערכת בריאות בסיסית. העלות של חיסון נגד כולרה נעה בין 0.1 עד 4.0 דולר אמריקני.
שימוש רפואי
הצורה האוראלית של החיסונים נגד הכולרה משמשת יותר ויותר ככלי שליטה בהתפרצויות מחלת הכולרה בנוסף להתערבויות המסורתיות בשיפור מערכת הספקת המים הבטוחים, תברואה, שטיפת ידיים ואמצעים אחרים שמטרתם לשפר את ההיגיינה. מאז שדוקוראל ושאנכול קיבלו את הרישוי, נפרסו יותר ממיליון מנות אוראליות מהחיסונים האלו בקמפייני כולרה המוניים שונים ברחבי העולם. בנוסף לכך, וייטנאם משלבת חיסונים אוראלים נגד כולרה בתוכנית הבריאות הציבורית שלה, וגם מעל 9 מיליון מנות מסופקות דרך חיסון המוני ממוקד או חיסונים בתי ספריים לילדים הנמצאים באזורים אנדמיים למחלת הכולרה. החיסון נגד כולרה נמצא בשימוש נרחב בקרב תרמילאים ואנשים המבקרים במקומות שקיים בהם סיכוי גבוה להידבק בכולרה. עם זאת, ומשום שהחיסון אינו מספק חסינות ב-100%, צריך גם לקחת בחשבון את אמצעי הזהירות הקשורות להיגיינת מזון, במיוחד באזורים בעלי סיכון גבוה לחלות בכולרה. אף על פי שההגנה אותה מספק החיסון נחשבת כ"בינונית", חסינות העדר יכולה להכפיל את היעילות של החיסון. דוקוראל אושר לילדים בני שנתיים ומעלה, שאנכול אושר לבני שנה ומעלה. מתן חיסון למבוגרים מקנה הגנה נוספת בלתי ישירה לילדים (חסינות העדר). ארגון הבריאות העולמי (WHO) ממליץ על שימוש בחיסון כאמצעי מניעה וגם כאמצעי תגובה, וזה משתקף בהצהרות המפתח שלהם: ארגון הבריאות העולמי ממליץ על שימוש חיסוני הכולרה הקיימים כמשלימים לאמצעי המניעה והשליטה המסורתיים באזורים שבהם המחלה אנדמית וצריך לשקול שימושם גם באזורים הנמצאים תחת סכנת התפרצות המחלה. החיסון לא אמור לשבש מתן התערבויות בריאותיות אחרות בעלות עדיפות גבוהה לשלוט או למנוע התפרצויות כולרה. במקרים של התפרצויות גדולות ממושכות, יכולים לשקול חיסון כתגובה במטרה להגביל את היקף ההתפרצות, ובלבד כאשר התשתית המקומית מאפשרת כך וכבר נערכת בדיקה מעמיקה לנתוני כולרה קודמים וזיהוי אזור יעד מוגדר. הארגון הקים מאגר מידע מסתובב של 2 מיליון מנות של OCV. התוכנית היא להגדיל את גודל מאגר זה בשנים הקרובות בתמיכה כלכלית של ברית GAVI.
חיסון אוראלי
דוקוראל: בקבוקון של חיסון מומת עם מנה של סודיום ביקרבונט כחיץ. חיסונים אוראליים מספקים הגנה ב 52% מהמקרים בשנה הראשונה העוקבת את החיסון, וב 62% מהמקרים בשנה השנייה. כיום, יש בשימום שני סוגים של חיסון אוראלי: WC-rBS ו BivWC. WC-rBS (המשווק כ"דוקוראל") הוא חיסון מומת חד ערכי המכיל תאים הרוגים שלמים של V. cholerae O1 בתוספת תת-היחידה B של רעלן כולרה רקומבננטי. BivWC (המשווק כ "שאנכול" ו "mORCAVAX") הוא חיסון מומת דו ערכי המכיל תאים הרוגים שלמים של V. cholerae O1 ו V. cholerae O139. mORCVAX זמין רק בווייטנאם. בחיסון כלולים זני חיידקים משני הסירוטיפים Inaba ו Ogawa, ה El Tor והסירוטיפיים הקלאסיים. הדוקוראל נלקח דרך הפה יחד עם חיץ של ביקרבונט, המגן על האנטיגנים מפני חומצות הקיבה. החיסון עובד בכך שהוא יוצר נוגדנים לפעול נגד רכיבי החיידקים וה CTB. הנוגדנים האנטיבקטיריאלים במעיים מונעים מהחיידקים להתחבר לדופן המעיים, ובכך מונעים התיישבות של V. cholerae O1. הנוגדנים האנטיטוקסינלים שבמעיים מונעים מרעלן הכולרה להיקשר לפני שטח רירית המעיים, ובכך מונעים את תסמיני השלשול הנגרמים מהרעלן.
חיסון זריקתי
למרות נדירות שימושיו, חיסוני הכולרה המוזרקים לגוף נחשבים ליעילים לאנשים החיים באזורים בהם הכולרה נפוצה. חיסונים אלה מציעים מידת הגנה מסוימת לתקופה של עד שנתיים אחרי זריקה אחת, ולשלוש עד ארבע שנים עם מגבר שנתי. הם מנמיכים את סיכוי התמותה מכולרה ב 50% בשנה הראשונה שאחרי החיסון.
Circus
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ממלכת סקסוניה
ממלכת סקסוניה (בגרמנית: Königreich Sachsen) הייתה ממלכה שהתקיימה בין השנים 1806–1918 כחברה עצמאית במסגרת הקונפדרציה של הריין. בשנת 1871 שויכה לאימפריה הגרמנית והתקיימה כמדינה חופשית במסגרתה עד תום מלחמת העולם הראשונה וויתורו של מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט השלישי על כס המלוכה בשנת 1918. בשטחה מתקיימת כיום מדינת סקסוניה בשטח גרמניה.
היסטוריה
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 נתנה סקסוניה את תמיכתה בידי אוסטריה, ושלחה את צבאה להילחם לצד אוסטריה בבוהמיה ולא השאירה אותו להגן על שטחה. בתחילת הלחימה, ב-17 ביוני 1866 נכנסו כוחות פרוסיה לסקסוניה וכבשו אותה. בסיום הלחימה ביקשה אוסטריה מפרוסיה שלא לספח את סקסוניה כמחוות כבוד, ופרוסיה נעתרה לבקשה, והותירה את סקסוניה כמדינה עצמאית. מאוחר יותר באותה שנה הצטרפה סקסוניה על דעת עצמה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 הובילה לשיוך חברות הקונפדרציה אל האימפריה הגרמנית ומלך סקסוניה יוהאן נותר בתפקידו והוכפף לקיסר האימפריה הגרמנית.
בתום מלחמת העולם הראשונה פרש וילהלם השני, קיסר גרמניה מתפקידו וויתר על כס המלוכה. מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט השלישי הלך בעקבותיו והביא לפירוק ממלכת סקסוניה וצירופה אל רפובליקת ויימאר.
טכנציום
טכנציום (Technetium) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Tc ומספרו האטומי 43. דמיטרי מנדלייב חזה תכונות רבות של יסוד זה, זמן רב לפני גילויו. בשנת 1937 נתגלה איזוטופ הטכנציום 97Tc, והיה ליסוד המלאכותי הראשון שנוצר במעבדה (מכאן שמו; ביוונית τεχνητός - טכנטוס - שמשמעו "מלאכותי"). בטבע טכנציום מופיע רק במכרות אורניום כתוצר פירוק של אטומי אורניום.
תכונות
טכנציום הוא מתכת כסופה אפורה ורדיואקטיבית. באוויר לח טכנציום מתחמצן ל-TcO2 או ל-Tc2O7. כשטכנציום נמצא בצורת אבקה הוא יכול לבעור. טכנציום מסיס בחומצה חנקתית, חומצה גופרתית, אבל לא בחומצה הידרוכלורית. מתחת לטמפרטורה של 11.2K יש לטכנציום עומק חדירה מגנטי הגבוה ביותר לאחר ניאוביום.
רפואה גרעינית
99mTc (ה-"m" מסמל איזומר גרעיני יציב למחצה; צורה זו של הטכנציום דועכת ל-99Tc, צורה פחות רדיואקטיבית, הפולטת קרינת בטא חלשה בלבד) זמן מחצית החיים שלו קצר ועומד על 6.01 שעות בלבד. זמן מחצית החיים הקצר מבטיח שהחולה יחשף פרק זמן קצר בלבד לקרינה המסוכנת ולכן אפשר להשתמש בו כסמן רדיואקטיבי לרפואה גרעינית. טכנציום מוזרק לגוף ולאחר מספר שעות משתמשים בציוד מיוחד שמאתר קרני גמא שנפלטות ממנו. הטכנציום נקשר לגידול סרטני ומכך ניתן להסיק שהמקום בו נמצא הריכוז הגבוה ביותר נמצא גם הגידול.
תעשייה
ל-95mTc יש זמן מחצית חיים של 61 ימים הוא משמש כסמן רדיואקטיבי בלמידת תנועותיו במערכות של בעלי חיים וצמחים. כמו רניום ופלדיום, טכנציום יכול להיות מועיל בזירוז בתגובות כימיות מסוימות, אבל הרדיואקטיביות שלו יכולה להוות בעיה כשמתחשבים בבטיחות.
נוכחות של היון TcO4 - במים בריכוז נמוך (5×10-5 M) יכולה להגן על פלדה מקורוזיה, הריכוז הנמוך שנדרש מהווה יתרון על פתרונות אחרים כמו היון CrO4 2- שזקוק לריכוז גבוה פי עשרה על מנת להגיע לאותן תוצאות.
היסטוריה
במשך מספר שנים היה מקום ריק בין מוליבדן (יסוד 42) ורותניום (יסוד 44). מיקומו בטבלה המחזורית גרם לחוקרים לחשוב שיהיה קל יותר למצוא אותו מאשר יסודות חסרים אחרים. ב-1828 חשבו שמצאו אותו במכרה פלטינה והשם פוליניום ניתן לו. בסופו של דבר התברר שזה בסך הכול אירידיום לא טהור. דמיטרי מנדלייב חזה שלטכנציום יהיו תכונות כימיות דומות לאלו של מנגן ונתן לו את השם אקא מנגן.
ב-1877 כימאי רוסי בשם סרגיי קרן דיווח על גילויו של היסוד הנעלם במכרה פלטינה. הוא נתן לו את השם דאוויום. אחרי בדיקה של כימאי אנגלי התברר שהחומר שקרן גילה היה תערובת של אירידיום, רודיום וברזל.
יסוד 43 התגלה סופית בניסוי שנערך ב-1937, שבו מצא אמיליו סגרה מאוניברסיטת פלרמו את האיזוטופ 97Tc בדוגמה של מוליבדן (הדוגמה הופצצה בדאוטריום, איזוטופ של מימן). השם טכנציום ניתן על שם המילה "מלאכותי" בלטינית. טכנציום היה היסוד המלאכותי הראשון שהופק על ידי האדם.
צורה בטבע
מכיוון שטכנציום בלתי יציב, מעט ממנו נוצר באורח טבעי בקרום כדור הארץ בדעיכה של אורניום. ב-1999 דייוויד קארטיס העריך שקילו אורניום מכיל 1 ננוגרם טכנציום. בנוסף לכך טכנציום נצפה בענקים אדומים בחלל (סוגים S-, M-, N-) בספקטרום הייחודי לו.
אמצעי זהירות
כל האיזוטופים של טכנציום הם רדיואקטיביים, אך לא מהווים סכנה מכיוון שכמעט ולא נמצאים בטבע. לטכנציום אין תפקיד ביולוגי ובמצב נורמלי הוא לא נמצא בגוף האדם.
טרולי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
1952 בגרמניה
שנת 1951 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 81 שנות לאום.
אלמנדין
אלמנדין (מוכר בטעות גם כאלמנדיט) – מינרל נזוסיליקטי השייך לקבוצת הגארנט. השם הוא שיבוש של השם אלבנדיקוס (alabandicus), שהוא השם בו כינה פליניוס הזקן אבן חן שמקורה באלאבנדה (Alabanda), עיירה שהייתה מרכז לחיתוך אבני חן, בקאריה שבאסיה הקטנה. אלמנדין הוא גארנט של אלומינה וברזל שצבעו אדום עמוק, נוטה לסגול.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של אלמנדין טהור היא Fe+23Al2(SiO4)3, אם כי בדרך כלל נוכחים במינרל יסודות נוספים בכמויות קטנות. אלמנדין משתתף בשורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל) עם המינרלים פירופ (Mg3Al2(SiO4)3), וספסרטין (Mn3Al2(SiO4)3) הידועים באופן קיבוצי כקבוצת הפיראלספיט (פירופ, אלמנדין, ספסרטין), כשמגנזיום ומנגן מחליפים את הברזל במבנה האלמנדין. אבני הגארנט שהרכבם מעורב שנוצרו עקב החלפות אלו מוגדרים על פי היחס שבין הפירופ לאלמנדין.
בחימום הופך האלמנדין למגנטי.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי, אך למרות זאת יש דגימות בהם המינרל הוא דו-צירי בצורה חריגה. מקדם השבירה הממוצע של האלמנדין הוא 1.83, והנפיצה שלו חלשה. צבעו הנפוץ של האלמנדין הוא אדום. צבעם של חלק מסוגי האלמנדין כהה מאוד, כמעט שחור, בעוד שלאחרים גוונים של סגול.
במבט דרך ספקטרוסקופ באור חזק נראים שלושה קווים אופייניים של ספקטרום הבליעה.
זיהוי המינרל
אלמנדין הוא הגארנט הנפוץ ביותר. עם זאת לא קל להבדיל בדוגמיות טבעיות בין אלמנדין לפירופ, אם כי יש בו בדרך כלל יותר פגמים ותכלילים. הקריטריונים המופיעים בטבלה משמאל יכולים לעזור, אבל יש להיזהר משום שרוב התכונות נקבעו על בסיס אלמנדין טהור הנדיר בטבע. במשקל הסגולי הגבוה יותר של האלמנדין קשה להשתמש כאמצעי לאבחנה כאשר בוחנים גבישים קטנים המוטמעים במסת אם של מינרלים סיליקטיים. במקרים אלו המינרלים המאפיים והאולטרה-מאפיים הנלווים יכולים להיות הסימן הטוב ביותר לכך שהגארנט הנבדק הוא פירופ ולא אלמנדין.
שימושים
השימוש המסחרי הנפוץ ביותר הוא כאבן חן. הקשיות הגבוהה יחסית והגוונים האדומים שלו הפכו אותו לאבן חן פופולרית, האלמנדין הוא הגארנט הנפוץ ביותר בטבע וגם הגארנט הנפוץ ביותר כאבן חן. אם כי רק כמות קטנה מהאלמנדין המצוי בטבע, בייחוד הסוגים השקופים בעלי הצבע הנאה, יכולים לשם למטרה זו. את האבן נוהגים לחתוך בצורה קמורה, כלומר בצורת קבושון, והיא ידועה אז בשם קַרבּוּנקוּל (מלטינית "פחם קטן", או גחלת בהתייחס לגוון האדמדם). חלק מהגארנטים החתוכים בצורת קבושון מפגינים תכונה אופטית המכונה אסטריזם, אבנים כאלו מכונות גארנט כוכב. שם נוסף הוא גארנט אוריינטלי. השימוש מסחרי נוסף הוא עבור סוג מיוחד של נייר זכוכית הקרוי נייר גארנט. טוחנים את האלמנדין ומדביקים את גרגריו לנייר. המוצר המתקבל מעולה לליטוש ושיוף.
מקור ותפוצה
האלמנדין מופיע בעיקר כשהוא משובץ בצפחות-נציץ ובגנייס, סלעים מותמרים שנוצרו בהתמרה אזורית של מינרלים חרסיתיים, ובהורנפלס שנוצר בהתמרה של מגע. כמו כן, בסלעי גרניט ואקלוגיט, ולעיתים כגבישים גדולים בודדים שנותרו לאחר שצפחת הנציץ בה היו משובצים עברה בליה.
האלמנדין הוא סוג הגארנט הנפוץ ביותר, אבל רק לעיתים רחוקות מוצאים דוגמאות שהם באיכות של אבני חן. אלמנדין באיכות של אבן חן שקצותיו מעוגלים (בשל שחיקת מים) מצוי במרבצי חצץ אבני החן בסרי לנקה, והאבן המגיעה משם קרויה לעיתים "אודם ציילון". מרבצים דומים מצויים בהודו ובמדינת מינאס ז'ראיס בברזיל. אלמנדין שהגוון שלו נוטה לסגול מכונה לעיתים גארנט סיריאני על שם העיירה סיריאם (כיום תנליין – Thanlyin) שבמחוז באגו בבורמה. מרבצים גדולים של גארנטים אלמנדינים נאים נמצאו לפני מספר שנים בטריטוריה הצפונית של אוסטרליה. בתחילה חשבו כי הם אבני אודם, ומשום כך היו ידועים זמן מה אחר כך כאבני אודם אוסטרליות. גבישים רומבודודקהדרליים נאים מופיעים בסלעי השיסט של צילרטל בטירול, ולעיתים נוהגים לחתוך אותם וללטשם. גבישי אלמנדין, שבהם מוחלפת לעיתים תחמוצת הברזל בחלקה על ידי תחמוצת המגנזיום, מצויים בלואיזנפלד (Luisenfeld) שבמזרח אפריקה. גבישים נאים של אלמנדין משובצים בצפחות-נציץ מופיעים בסמוך לפורט וארנגל באלסקה שבארצות הברית. "רודוליט" (מיוונית -"ורד"), סוג של גארנט בגוון סגול-אדום, שהרכבו הכימי הוא תערובות איזומורפית של פירופ ואלמנדין ביחס של חלק אחד אלמדין לשני חלקים פירופ מצוי בערוץ קאווי במחוז מקון (Cowee Creek, Macon Co) שבצפון קרולינה. "גארנט כוכב" (אלמנדין המציג את תופעת האסטריזם) מצוי בערוץ אמרלד (Emerald Creek) במחוז בנוואה (Benewah) שבמדינת איידהו.
בישראל ניתן למצוא אלמנדין (אם כי לא באיכות של אבן חן) בצפחות הנציץ של אזור אילת.
האמונה הבוגומילית
האמונה הבוגומילית הייתה זרם בנצרות המזרחית ובתקופה מסוימת דת המדינה של בוסניה והרצגובינה.
האמונה הבוגומילית קרויה כך על שמו של מייסד הזרם במאה ה-10, הכומר הבולגרי בוגומיל ("אהוב האל"), שעל קיומו העיד אחד מחשובי תלמידיו, הכומר ירמיה (Jeremiah priest או Yeremia) שחי אף הוא במאה ה-10. יש היסטוריונים הסבורים שירמיה ובוגומיל הם אותה דמות. יש גם סבורים שהשם בוגומיל הוא תרגום לשפה סלאבית של השם היווני תאופילוס (Theophilos) שגם משמעותו "אהוב האל". הכומר קוסמה, בספרו "נאום נגד המינים" (Sermon against the Heretics) מהמאה ה-11 יוצא בחריפות רבה נגד עקרונות הבוגומילים, אך גם מתאר בהרחבה את אמונתם ומינהגיהם. ספר חשוב נוסף, הוא ספרו של הכומר בוריל Book of Boril שנכתב במאה ה-13 ומתאר את הבוגומילים בתקופת השיא שלהם.
היסטוריה
האמונה הבוגומילית הופיעה והחלה להתפשט בקרב איכרים ברחבי האימפריה הבולגרית, בזמן שלטונו של הצאר פטר הראשון מבולגריה (927-969), קרוב לוודאי על רקע השנאה לקיסרות הביזנטית השכנה עם נסיונותיה החוזרים להשתלט על בולגריה. נוספה לכך, הביקורת ההולכת וגדלה, בייחוד בשכבות הנמוכות של האוכלוסייה, על השחיתות והניתוק של הכנסייה המזרחית. תחושות אלו גרמו לרבים מנתיני האימפריה להתרחק מהכנסייה הרשמית ולחפש דרכים אחרית לעבודת האל. באותה תקופה, הגיעו לתוך האימפריה הבולגרית, השפעות מתנועות דואליסטיות מהמזרח. אנשי האמונה הדואליסטית הפאוליציסטית (Paulicianism) גורשו מארמניה, לאחר שאמונתם הוגדרה כמינות, ורובם מצאו מקלט בבולגריה. לפליטים אלו הייתה השפעה רבה במוקדי ההיתהוות של הבוגומיליות, בייחוד בכפרים ובישובים הקטנים של בולגריה. כאשר השמועה על התפשטות אמונה זו הגיע לחצר הקיסר הביזנטי, הוא הזהיר את הצאר הבולגרי ודרש ממנו לפעול נגד מינות זו. הצאר פטר הראשון החל רודף את הבוגומילים ורובם נאלצו להמלט מבולגריה לסרביה. שם הם כונו על ידי המקומיים "בבוני" (babuni) כלומר "מאמינים באמונה תפלה". בסוף המאה ה-12 הם גורשו גם מסרביה והתפזרו בבוסניה ובדלמטיה, שם הם כונו "פטארני" (patareni), ובוסניה הפכה למרכז הגדול של הבוגומילים באותה תקופה. בעידודה של הותיקן, מלכי הונגריה, הקתולית, תקפו את בוסניה ואת סרביה ואף ארגנו שני מסעי צלב נגד הבוגומילים, הראשון ב-1203 והשני ב-1225. כתוצאה מתקיפות אלו ומההחלטה של האפיפיור למנות בישוף הונגרי בבוסניה, הכנסייה הבוסנית מרדה, התנתקה מהכנסייה הקתולית והפכה לכנסייה עצמאית. בעקבות זאת, במשך מאות שנים, הכנסייה הבוסנית זוהתה כ-"כנסייה בוגומילית" ונחשבה ככנסייה כופרת הן על ידי הוותיקן והן על ידי קונסטנטינופול. בשנת 1291 האפיפיור ניקולאוס הרביעי שלח לבוסניה נציגות של האינקוויזיציה במטרה לחקור את "המינות הבוגומילית". בהדרגה, גורשו הבוגומילים מבוסניה ומסרביה ורק מיעט מהם נשאר במחוז הום (Hum), הוא הרצגובינה של היום. עם כיבוש בוסניה על ידי העות'מאנים ב-1463 גם שארית בוגומילית זו נעלמה כאשר רובם התאסלמו וכונו בשם פומאקים או "מוסלמים דוברי בולגרית". צאצאים מעטים של הבוגומילים חיים היום במספר יישובים קטנים בדרום מערב רומניה, אך דתם היא קתולית.
הבוגומילים והקתרים
אנשי כנסייה ואנשי אינקוויזיציה בעבר והיסטוריונים רבים בימינו, ראו באמונה הבוגומילית את אחד המקורות העיקריים של האמונה הקתרית. היסטוריונים אחרים ראו בבוגומילים, חוליה מקשרת בין האמונות הדואליסטיות במזרח הקדום ובין כתות המינות שהתפתחו במערב אירופה ובייחוד הקתרים. לדעת כל ההיסטוריונים הללו, קיימים קריטריונים משותפים בין הבוגומילים והקתרים (1):
1) ההתנגדות לכנסיות השליטות - הבוגומילים לכנסייה הביזנטית והקתרים לכנסייה הקתולית - עד כדי התנגשות והתנתקות מהן.
2) הבוגומילים והקתרים התפללו תפילה אחת בלבד, תפילת "אבינו שבשמים", וחזרו על תפילה זו פעמים רבות במשך היממה.
4) בראש הבוגומילים וגם בראש הקתרים עמד מנהיג שהמאמינים האמינו שרוח הקודש שורה עליו.
6) סיפרות בוגומילית כמו "חזון ישעיהו" ו-"הסעודה הסודית", תורגמה מסלובנית ללטינית והייתה בשימוש הקתרים. היסטוריונים אחרים, מתנגדים לדעה שיש קשר בין הבוגומילים והקתרים. הם טוענים שמקור התנועה הדתית הקתרית הוא המצב שהתפתח  באירופה המערבית במאות ה-11 וה-12 בעקבות ובהשפעת הרפורמה הגרגוריאנית. לדעתם, שוני המציאות הדתית בין המזרח הביזנטי ובין המערב הקתולי שלאחר תקופתו של האפיפיור גרגוריוס ה-7, היה גדול מכדי ליצור תנועת מינות משותפת. יש גם המשלבים בין שתי דעות אלו ורואים בקתרים תנועה הנובעת מהשפעות הדואליזם המזרחי ומתסכולם של מאמינים רבים במערב מהסתאבות הכנסייה הקתולית, לאחר הציפיות והתקוות שהביאה הרפורמה הגרגוריאנית (1).
עיקרי האמונה
האמונה הבוגומילית היא אמונה דואליסטית. על פי אמונה זו לאל הזקן יש שני בנים, הבכור שטנאל והצעיר מיכאל. הבכור, שטנאל, הופל מהשמיים לאחר שמרד באביו ולאחר נפילתו, הוא ברא את העולם. לאחר שברא את העולם, הוא ברא את האדם אך לא הצליח להפיח בו נשמה. האל הזקן הסכים להפיח נשמה באדם בתנאי שהנשמה תהיה תמיד שייכת לאל והגוף של האדם לשטנאל. לאחר מכן הביא שטנאל את המבול על בני האדם ובשלב מאוחר יותר נתן את התורה למשה. שטנאל ברא גם את הנחש והנחש פיתה את חווה שילדה לו את קין ואת קולומלה (Collumela) ורק הבל היה בן אדם וחווה. לאחר שקין הרג את הבל, נזרק שטנאל לטרטר (Tartar) ונקטעו משמו שתי האותיות האחרונות, ובכך הפסיק שטן להיות אל והיה רק למלאך. על פי האמונה הבוגומילית סיפור יצירתו של ישו מתחיל בכך שהאל יצר את הלוגוס, המילה האלוהית שממנה נוצר בנו הצעיר מיכאל. בראות האל את סבל האדם החליט לשלוח את בנו מיכאל לגאול את האדם וזה חדר אל מרים דרך אוזנה הימנית, כדי להיוולד בגוף מדומה הוא ישו ורוח הקודש. מרוח הקודש נולדו המלאכים והשליחים (תלמידיו של ישו, כולל יהודה איש קריות). המלאכים נישאו לנשים ונולדו הנפילים. רוח הקודש שוכנת במאמינים הבוגומילים ולאחר מותם הם לובשים את דמותו של ישו. לפי האמונה הבוגומילית ישו נצלב לפי יוזמתו של שטנאל. היות שישו היה רק רוח וגופו היה מדומה, הוא לא סבל על הצלב ולאחר שקם לתחיה ירד אל השאול, נלחם בשטנאל ונטל ממנו, כאמור, את הסיומת "אל" וכבל אותו באזיקים. השדים והרוחות שלוו את שטנאל על פני האדמה המשיכו להישאר שם, בהוראת האל הזקן.
הבוגומיליים דחו את כל התנ"ך, פרט לספר תהילים ולא האמינו בניסים, כולל הניסים המיוחסים לישו וראו את הסיפורים כמטפורות. הבוגומילים לא קיבלו את סמכות האפיפיורים או הסינודים. הם האמינו שביום הדין, באחרית הימים, השופט יהיה האל ולא ישו. הם גם דחו את עניין השילוש הקדוש. היות שהצלב הוא הכלי שעליו הועיד שטנאל את ישו למיתה, אין הבוגומילים מכבדים את סמל הצלב. הם מתנגדים גם לאיקונות ופסלים קדושים ורואים בהם מעשי תרמית ועבודה זרה של השדים. הם התנגדו לפולחן הקדושים וכן לתפילות. התפילה היחידה הנהוגה אצלם הייתה "אבינו שבשמיים". הם טענו שעקב השחיתות הנוראה במוסדות הכנסייה והמדינה אין להישמע לשני גופים אלו ויש להתנגד להם. הם גם לא קיימו את מנהג הטבילה היות שלדעתם לטבילה במים פשוטים אין שום משמעות (על כן גם לא הכירו ביוחנן המטביל) והטבילה האמיתית היא טבילה ברוח הקודש על ידי סיגופים, הימנעות מלאה מעבודה וקבלת חיי עוני מוחלט מרצון. אמנם הם דגלו בשוויון מלא בין חבריהם אך בכל זאת קיימו שני מעמדות של מאמינים - הרוב שנקראו "מאמינים של הכנסייה האמיתית" שסיגופיהם היו פחות חמורים ואף עבדו מעט, ולעומתם, ה"מושלמים" שהיו הקיצוניים ביותר בסיגופיהם.
הארגון והריטואל
היו שלוש דרגות של בוגומיליות, המאזינים, המאמינים והמושלמים (הקדושים) שהם למעשה הכמרים. המאזינים היו המתחילים להתקרב לדת. המאמינים היו אלה שעברו את טקס הכניסה שהתבטא בהנחת ספר הבשורה על-פי יוחנן על ראש המאמין. המושלמים (perfecta) היו המטיפים והם היו מחויבים לוותר על אכילת הבשר לחלוטין ולהתפלל 7 פעמים ביום. גם יתר המאמינים נמנעו מאכילת בשר שלוש פעמים בשבוע, בימי שני, רביעי ושישי. הם נמנעו גם משתיית יין היות שראו בגפן את עץ הדעת של ספר בראשית שנשתל, לדעתם, על ידי השטן. הבוגומילים לא הטבילו, לא שמרו את יום המנוחה השבועי או חגים ולא קידשו איקונינים. גם הצלב ומריה, אם ישו, לא זכו לכבוד אצל הבוגומילים, אך התפילה האישית הייתה בעלת חשיבות. הם דחו את כל הסקרמנטים, כולל הנישואים.
לדעת הבוגומיליים הכנסיות מהוות משכן לשטן ולדמונים שלו. בתי התפילה הבוגומילים פשוטים ובמרכזם יש שולחן שעליו מונחת הברית החדשה. בראש הבוגומילים עמד בישוף שנעזר ב"הבן הגדול" ו"הבן הקטן" ובאפוסטולים (מבשרים).
חשוב מאוד לציין שהבוגומילים השאירו מעט מאוד מסמכים כתובים אודות עצמם. על כן, רוב המידע על עקרונות אמונתם, טכסיהם וארגונם הפנימי, הגיע אלינו ממסמכים היסטוריים שנכתבו על ידי מתנגדי ורודפי הבוגומילים - הכנסייה האורתודוקסית, הכנסייה הקתולית והאינוויזיציה. מכאן, שיש להתייחס בחשדנות לכתוב במסמכים אלו.
מקורות הדת והתפשטותה
לפי תוכנה, האמונה הבוגומילית ינקה מהמניכאיזם, כנראה דרך האמונות הנוצריות הגנוסטיות העתיקות. המרכז הקדום של הבוגומילים היה במקדוניה ולאחר שזו הפכה לחלק מביזנטיון, התפשטו לחלקים רבים של הממלכה. בהדרגה החלו גם הרדיפות נגד הבוגומילים שנחשדו במינות. בשנת 1110 העלה הקיסר אלכסיוס הראשון את מנהיג הבוגומילים, בזיל, על המוקד לאחר שזה סירב להכיר בנצרות האורתודוקסית. זה המקרה היחיד, הידוע, של עונש מסוג זה בכנסייה האורתודוקסית. הבוגומילים הגיעו לשיאם במאה ה-12 בבולגריה ובארצות הסלבים הדרומיים.