cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלבן ברג
שיא הקריירה
אם כי חלק מהנושאים ב"ווצק" כוללים את כל שנים-עשר הטונים, עדיין לא ניתן לקרוא לה יצירה דודקפונית. ברג התחיל להתקרב לדודקפוניות בהדרגה בקונצ'רטו הקאמרי שלו (Kammerkonzert) ובמיוחד בסוויטה הלירית (Lyrische Suite). יצירה זו, הכתובה לרביעיית מיתרים והשפיעה עמוקות על בלה בארטוק, מתארת (בין השאר תוך שימוש בצפנים מוזיקליים) את הרומן שניהל ברג עם חנה פוקס-רובטין, אחותו של הסופר פרנץ ורפל. עובדה זו נתגלתה במקרה, רק בשנת 1976. הסוויטה הלירית בוצעה לראשונה ב-1927.
בשנת 1929 החל ברג לעבוד על האופרה לולו, המבוססת על שני מחזות מאת פרנק ודקינד. הוא עבד על כתיבת האופרה עד 1935, כאשר מותה של מאנון גרופיוס, בתם של ולטר גרופיוס ואלמה מאהלר גרם לו להפסיק את כתיבתו ולפנות לקונצ'רטו לכינור. כיוון שכך, נותרה האופרה בלתי-גמורה, וברג לא הספיק להשלים את המערכה השלישית.
הקונצ'רטו לכינור הוא אולי היצירה המפורסמת ביותר של ברג. הוא קרא לו "לזכרו של מלאך", והקדיש אותו לזכרה של מאנון גרופיוס, בתם של ולטר גרופיוס ואלמה מאהלר, שמתה בגיל שמונה עשרה ממחלה קשה. מותה לווה בייסורים רבים, והמוזיקה משקפת זאת באופן גאוני. זוהי סדרת הצלילים עליה מבוסס הקונצ'רטו:
הקונצ'רטו בוצע לראשונה בידי הכנר לואי קראסנר ב-19 באפריל 1936. ברג לא זכה לשמוע את ביצוע הבכורה, כיוון שמת, כנראה כתוצאה מהרעלת דם שנגרמה מעקיצת חרק, בערב חג המולד, 1935. הוא היה בן חמישים במותו.
איתמר רוטשילד
איתמר רוטשילד (נולד ב-25 באוגוסט 1977) הוא שחקן, מוזיקאי וזמר-יוצר ישראלי.
קורות חיים
רוטשילד גדל עם משפחתו בקיבוץ גבת, ובגיל 10 עבר לכרמיאל. אחיו הוא השחקן, אודי רוטשילד. כיום מתגורר עם משפחתו בגבעתיים.
במשך שנים הסתובב ברחבי הארץ, הופיע בפאבים קטנים וניסה לעניין את חברות התקליטים בשיריו. משהבין שלא יוחתם בחברת תקליטים הוא החל לעבוד על אלבום בכורה בהפקה עצמאית. כמפיק מוזיקלי נבחר נועם ענבר מלהקת הבילויים, ובין הכותבים והנגנים היו גם שלומי שבן, בני בשן ומאיה דוניץ. במהלך תקופת העבודה על האלבום עבד רוטשילד במחלקת הפרומו של ערוץ הספורט, ובהמשך כתב שני שירים ("עיני זהב כחולות", "שוב מתחלפת העונה") לאלבומה של יהודית רביץ "עיר קטנה". במשך תקופה ארוכה הוא גם שימש כגיטריסט בהופעותיהם של בני בשן ובעז בנאי.
כעבור שלוש שנים של עבודה יצא אלבומו הראשון של רוטשילד, שנשא את שמו וכלל 10 שירים, בהם חידוש ל"תפילה" של עפרה חזה. ליציאתו קדמו שני סינגלים, "הלילה תדע" ו"בשנה האחרונה". מלבד שבן, ענבר ובשן, שיתף רוטשילד פעולה באלבום גם עם הזמרת רונה קינן, ששרה איתו את הדואט "מגע עיניים". האלבום הופץ בחברת התקליטים הד ארצי.
במרץ 2010 יצא לאור "רץ אליי חזק" – אלבומו השני של רוטשילד. האלבום הופק מוזיקלית גם הוא על ידי נועם ענבר, הוא כולל 10 שירים, כולם מפרי עטו של רוטשילד, מלבד "סיפור אהבים", שהולחן למילותיו של דוד אבידן. בהקלטות השתתפו עוזי פיינרמן (בום פם, האחים רמירז), טל הפטר (ניסים והנפלאות), איתמר ברק, ערן בריל ומאיה דוניץ. האלבום הופץ על ידי חברת היי פידליטי.
בפברואר 2013 יצא האלבום "היספיקו החיים? משירי חנוך לוין" - פרויקט של "עבודה עברית". במסגרת האלבום רוטשילד הלחין וביצע שני שירים - "לא הצלחתי בחוץ לארץ, אמא" ו"ימי הקיץ", וכן הוא מנגן ושר קולות רקע באלבום בשיריהם של יוני רכטר ושלומי שבן.
באוקטובר 2014 פורסם "בין שקיעה ובין זריחה" - סינגל ראשון מתוך האלבום השלישי של איתמר בהפקה מוזיקלית של נעם רותם. בדצמבר פורסם הסינגל השני "יום אחד יעבור הזמן".
ב-17 בדצמבר של אותה שנה יצא לאקרנים הסרט "יונה" בבימוי של ניר ברגמן המבוסס על חייה של המשוררת יונה וולך. בסרט מגלם איתמר - בתפקידו הקולנועי הראשון - את דמותו של המשורר (הבדוי) עמוס ויגודר. ב-2018 גילם את דמותו של אלכס בסדרה על הספקטרום שיצרה וכתבה בת זוגו, דנה אידיסיס.
בתאריך 7 בינואר 2015 העלה ערוץ 1 את התוכנית "איסור ונגיעה" ובה הוצג הסרט "ההפך" בבימוי עמיחי גרינברג על-פי ספר באותו שם מאת יהושע גרינברג. הסרט מגולל סיפור על אהבה בין בחור ישיבה בגילומו של רוטשילד לבין נערה חולה בסרטן, שאותה משחקת של קרן ברגר.
בפברואר 2015 יצא אלבומו השלישי "בין שקיעה ובין זריחה" שהופק מוזיקלית על ידי נעם רותם. באלבום משתתפים בין השאר אדם שפלן, חגי פרשטמן ועודד גולדשמיט, והוא יצא בהפצת נענע דיסק. בהמשך השנה הוציא רוטשילד במשותף עם יעל גיסיס את הדואט "פשוט", שהוקלט במסגרת אלבום הבכורה של גיסיס "בתוך הדברים החולפים" שיצא בינואר 2018 ובו רוטשילד הלחין את כל שיריו.
כפן
כַּפָּן (שם מדעי: platalea; נקרא בעבר אבי הכף) הוא סוג עוף ביצה במשפחת הכפניים.
מאפיינים
הכפן הוא עוף גבוה המגיע לגובה של 75–90 ס"מ. הוא חי באזורים חמים או ממוזגים, ומצוי בקרבת מקווה מים אגמים, נהרות וביצות. אורך כנפי הכפן מגיע ל-40 ס"מ, ובעת תעופה מוטות הכנפיים מגיעות ל-120 ס"מ. משקלו כ-1.5 ק"ג ואף יותר. אורך מקורו כ-21 ס"מ והוא שטוח ומתרחב בקצהו לכמו כף, ומכאן שמו "כפן".
הכפן מוצא את מזונו בעזרת מקורו הארוך, אותו הוא מניע בבוץ, ושולה בעזרתו חרקי מים (שפיראים, בריומאים, כולכיתיים וכו'), רכיכות, צפרדעיים וסרטנאים. הוא שחיין מעולה, ומבצע צלילות לעומק רב.
ניצן ב'
ניצן ב' (נִצָּן ב') הוא יישוב קהילתי דתי זמני המיועד לאכלוס מפוני גוש קטיף מרצועת עזה. היישוב שייך למועצה אזורית חוף אשקלון, וממוקם בחולות ניצנים, סמוך ליישוב ניצן.
בתחילה היה היישוב הרחבה של היישוב ניצן ממזרח. בהרחבה זו שוכנו מאות משפחות ממפוני גוש קטיף בשנת 2005, ובמקום הוצבו כ-500 יחידות דיור זמניות ("קרווילות"), שאמורות היו לשמש את המפונים במשך 4 שנים, עד לסיום בניית בתי הקבע שלהם. בפועל, לאחר שהתברר שבניית בתי הקבע תתעכב זמן רב מהמשוער, הוחלט בשנת 2007 להפריד את ההרחבה ליישוב חדש - ניצן ב'.
בניית האתר נעשתה בחיפזון רב: האתר הוקם חודשיים לאחר אישור התהליכים הסטטוטוריים הכרוכים בשינוי ייעוד הקרקעות, והקמתו נמשכה פחות משלושה חודשים. הקמת האתר נעשתה על פי פטור מיוחד בדיני תכנון ובנייה למשך 4 שנים, שהוארך לאור העיכובים בפינוי האתר. בתחילה, עתרו תושבי היישוב ניצן לבג"ץ נגד הקמת האתר אולם משכו את עתירתם לאחר שהובטח להם שהמדינה תפנה מהאתר כל מבנה שהמשפחה המאכלסת אותו תעבור לבית קבע.
לאחר שהסתיימה בניית האתר, הועברה האחריות על תפעולו לאחריות משרד הבינוי והשיכון, שעבורו מנהלת את האתר חברת עמיגור, כמו גם את אתרי המגורים הזמניים שהוקמו במבקיעים, ביד בנימין וביד חנה.
במהלך השנים הוצבו באתר עשרות מבנים בלתי חוקיים למגורים של ילדי מפונים שהתחתנו, וכן לצורך פעילות של מבני ציבור ועסקים.
עם תום בניית בתי הקבע של המפונים, צפוי היישוב להיסגר, ואדמתו תחזור לחוכרים הקודמים ולייעוד חקלאי.
ליגת העל הגאורגית
ליגת העל (בגאורגית: ეროვნული ლიგა, אוּמָר'לֶסי ליגָה) היא ליגת הכדורגל הבכירה בגאורגיה.
בשנים 1927 ועד 1989 הטורניר נערך במסגרת תחרות אזורית כמחוז בברית המועצות, בעוד הקבוצות הטובות מהמחוז, היו עולות לשחק בליגת העל הסובייטית (כמו דינמו טביליסי, שזכתה ב-2 אליפויות בליגה זו). לאחר התפרקות ברית המועצות, הליגה העצמאית של גאורגיה הוקמה בשנת 1990, והיא מפוקחת על ידי התאחדות הכדורגל הגאורגית.
פורמט
בשנים 1990 ו-1991 הליגה שוחקה מהאביב עד הסתיו של אותה השנה והיו בה 17–20 קבוצות. לאחר מכן מעונת 1991/1992 הליגה שוחקה מאוגוסט של שנה אחת עד מאי של השנה העוקבת (כמו רוב הליגות באירופה) והליגה צומצמה בהדרגה ל-10 קבוצות ב-2004 לאחר מכן הורחבה ל-16 קבוצות ב-2006, צומצמה שוב והורחבה ל-16 קבוצות ב-2016. החל משנת 2017 צומצמה הליגה שוב לעשר קבוצות ועברה למתכונת בה הליגה נפתחת באביב ומסתיימת בסתיו של אותה השנה (בדומה למתכונת שהייתה נהוגה בליגת העל הרוסית עד 2010).
כמות קבוצות בכל עונה בליגה העליונה מאז הקמתה הוא כדלהלן:
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל הגאורגית בעונת 2022:
אליפות הליגה האזורית של גאורגיה הסובייטית, והיתחרות הקבוצות הגאורגיות בליגת העל הסובייטית (1927 - 1989)
בזמן שליטת ברית המועצות בגאורגיה SSR, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות הגאורגיות כמעט ולא הצליחו להעפיל לליגה הבכירה, (רק 5 קבוצות עשו זאת) וקבוצה אחת הצליחה להתבלט מעל כולם, דינמו טביליסי שזכתה ב-2 אליפויות ליגת העל הסובייטית, וסיימה 5 פעמים כסגנית האלופה, ו-13 פעמים במקום השלישי.
אליפות גאורגיה בכדורגל (החל מ-1990)
עם תהליך התפרקות ברית המועצות, הקימה ב-1990 גאורגיה ליגה עצמאית שנקראה "אומגלסי ליגה" שהתחילה במרץ 1990 ונמשכה עד נובמבר 1990. גאורגיה אומנם הייתה עדיין רשמית חלק מברית המועצות, אבל המועדונים הגאורגים פרשו ממערכת הליגות הסובייטית והקימו לעצמם ליגה בת 18 קבוצות תחת ההתאחדות הגאורגית. איבריה טביליסי (כיום נקראת "דינמו טביליסי") זכתה באליפות הראשונה. הליגה בעונה הבאה של 1991, נפתחה במרץ 1991, וכחודש לאחר מכן, באפריל הכריזה גאורגיה עצמאות ופרשה רשמית מברית המועצות. החל מעונת 1991/1992 ועד 2015/2016 קיימה גאורגיה ליגה מקיץ של שנה אחת לקיץ של שנה עוקבת במקום ליגה של שנה אחת. ב-1993/1994 שינתה ההתאחדות את המתכונת וקיימה ליגה של שני בתים שלאחר מכן התפצלו לבית אליפות ובית הישרדות. מתכונת זאת החזיקה שנה בלבד ולאחר מכן חזרה למתכונת של ליגה סדירה בלבד, עד 1999/2000 אז התחילה לקיים שוב את המתכונת החלוקה לבתים פעם נוספת עד 2003/2004, ואחר כך חזרה למתכונת ליגה שוב. כמות הקבוצות בליגה הצטמצמה בהדרגה מ-18 ל-16 ולאחר מכן ל-14 ו-12 ולבסוף בעונת 2009/2010 שיחקו רק 10 קבוצות בליגה הבכירה. בהמשך הורחבה הליגה ל-12, 14 ו-16 קבוצות בחזרה. בשנת 2016 בוצעה רפורמה נוספת בליגה שחזרה ללוח הזמנים הישן של עונה בת שנה אחת שמתקיימת ממרץ ועד דצמבר. בנוסף הליגה צומצמה לאחר עונת מעבר, וחזרה לכלול 10 קבוצות בלבד. דינמו טביליסי היא הקבוצה הבולטת ביותר בליגה עם יותר מחצי מהאליפויות בליגה עד היום.
יוהאן וילהלם בייר
יוהאן כריסטיאן וילהלם בייר (בגרמנית: Johann Christian Wilhelm Beyer; ) היה פסל, אמן חרסינה, צייר ומעצב גנים גרמני, בעל תפקיד מרכזי בעיצוב גן הפסלים של ארמון שנברון.
ביוגרפיה
בייר, יליד גותה, הוכשר בתכנון גנים על ידי אביו יוהאן ניקולאוס בייר שהיה גנן של קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג.
בין השנים 1748–1751 למד בפריז אדריכלות וציור בהמשך נסע לרומא במטרה ללמוד ציור אבל עבר לפיסול לאחר שהשתתף בחפירות ארכאולוגית לחיפוש אחר פסלים עתיקים.
בשנת 1759 אחרי שחזר לשטוטגרט שימש כצייר החצר של דוכס וירטמברג וכאמן חרסינה בלודוויגסבורג.
בשנת 1767 לאחר שהשתחרר משירות הדוכס עבר לוינה והפך לחבר באקדמיה האימפריאלית (האקדמיה לאמנויות יפות בווינה), ונשכר כצייר ופסל ואדריכל החצר של האימפריה, בייר נחשב לאדם מתנשא.
בייר התחתן עם ביתו של המורה בארמון שנברון של מריה קרולינה מאוסטריה ושל מארי אנטואנט, ובהמשך התגרש ממנה.
בשנת 1773 נחתם מולו חוזה מטעם מריה תרזה ליצור פסלים ואגרטלי שיש עבור ארמון שנברון במשך שלוש שנים. עבודת העיצוב הגדולה האחרונה שלו עבור שנברון הייתה פסלי הדמויות במזרקת נפטון אותה סיים בשנת 1780 זמן קצר לפני מותה של מריה תרזה.
פרימו לוי
פְּרִימוֹ מיקלה לוי (Primo Michele Levi; 31 ביולי 1919, טורינו, פיימונטה, איטליה – 11 באפריל 1987) היה סופר וכימאי יהודי-איטלקי. כתב זכרונות, סיפורים קצרים, שירים ורומנים. ידוע ביותר ביצירתו על השואה, ובמיוחד על תיאורו של הזמן שעבר עליו במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ. ספרו "הזהו אדם?", העוסק בתקופת שהותו באושוויץ, תואר כאחד הספרים החשובים שנכתבו במאה ה-20.
תחילת דרכו
פרימו לוי נולד ב-1919 בטורינו שבפיימונטה, ממלכת איטליה למשפחה יהודית ליברלית. אביו, צֶ'זַרֶה (Cesare), היה קורא נלהב ואוטודידקט. הוא עבד בבית החרושת "גנץ", ובילה חלק ניכר מזמנו בהונגריה, מקום מושבה של החברה. אמו של פרימו, אסתר (Ester; נודעה ברבים בשם "רינה") הייתה משכילה ובוגרת ה־Instituto Maria Letizia. אף היא הייתה קוראת נלהבת, ידעה לנגן בפסנתר ודיברה צרפתית שוטפת. נישואי הוריו היו ביוזמת אביה של אמו, צ'זרה לוּצַאטִי (Cesare Luzzati). ביום חתונתם העניק סבו לאביו ולאמו את הדירה ברחוב 75 Corso Re Umberto, שבה חי פרימו לוי במשך כל חייו כמעט.
בספטמבר 1930 נכנס לוי לבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו (Massimo d'Azeglio), שנה מוקדם מגיל הכניסה הרגיל. הוא היה התלמיד הצעיר ביותר, הנמוך ביותר והנבון ביותר בכיתתו, כמו גם היהודי היחיד בה. בשל כל אלה הוא סבל התעללות. באוגוסט 1932, לאחר שלמד שנתיים בתלמוד תורה בטורינו, הוא חגג את בר המצווה בעלייתו לתורה בבית הכנסת. ב־1933 הוא הצטרף לתנועת הנוער האוונגרדיסטים (Opera Nazionale Balilla, ה-ONB) לצעירים פשיסטים, כפי שהיה מצופה אז מכל תלמיד בית ספר באיטליה. הוא התחמק מהשתתפות בתרגילים בסגנון צבאי בהצטרפו לחטיבת הסקי, שבמסגרתה בילה כל שבת בעונה המושלגת במדרונות שסביב טורינו. כנער צעיר חלה לוי לעיתים תכופות, בעיקר בזיהומים בחזה, אך השתתף בפעילות פיזית ברצון. פרימו נהג לחמוק עם כמה מחבריו לאצטדיון ספורט נטוש וערכו שם תחרויות אתלטיקה.
ביולי 1934, בגיל 14, הוא עבר את מבחני הקבלה לתיכון (Liceo classico) מאסימו ד'אדזליו שהתמחה בלימודים קלאסיים, והחל את לימודיו שם בסתיו. בית הספר נודע במוריו האנטי-פשיסטים.
לאחר שסיים את לימודי החובה, החל בלימודי כימיה באוניברסיטת טורינו. הממשלה האיטלקית הפאשיסטית החלה באותן שנים בחקיקת חוקים גזעניים, דבר שהקשה על לוי להגיש את עבודת הגמר שלו, בשל היותו יהודי. אף על פי כן הצליח לוי להגיש את עבודת הגמר, וסיים את לימודיו באוניברסיטה בהצטיינות. בתעודת הגמר, שקיבל ב־1941, צוין כי הוא "מן הגזע היהודי". אותם חוקי גזע מנעו מבעדו למצוא עבודה שתהלום את השכלתו עם תום לימודיו.
באושוויץ
בספטמבר 1943, אחרי שהממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, מנהיגה לשעבר, בניטו מוסוליני, חולץ מכלאו על ידי הגרמנים והועמד בראש ממשלת בובות מטעם הגרמנים בצפון איטליה הכבושה. תנועת המחתרת האיטלקית החלה לפעול במטרה לכבוש את האזור הגרמני, ולוי, לוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו, וכמה חברים נוספים הצטרפו אליה, נמלטו למרגלות הרי האלפים וניסו להצטרף לתנועת הפרטיזנים הליברלית "Giustizia e Libertà" (צדק וחירות). לוי וחבריו לא היו מיומנים דיים כדי לעמוד בסיכון שקיבלו על עצמם; הם נתפסו במהירות, בעקבות הלשנה, על ידי המיליציה הפשיסטית ששלטה שם בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1943. כאשר גילו שלוי ממוצא יהודי, שלחו אותו למחנה הריכוז פוסולי, אליו הגיע בסוף ינואר 1944.
ב-21 בפברואר 1944, נשלחו עצירי פוסולי, בשנים-עשר קרונות רכבת סגורים להובלת בקר, למחנה הריכוז אושוויץ. לוי שהה שם במשך 11 חודשים בטרם שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, היה לוי אחד מ-20 ששרדו את אושוויץ.
לוי הצליח לשרוד הודות לצירוף נסיבות: הוא ידע קצת גרמנית בזכות ספרי כימיה כתובים גרמנית שהוא קרא, והדבר היה לו לתועלת במחנה. הוא שילם בלחם עבור שיעורים בגרמנית ובהתמצאות ברחבי מחנה אושוויץ על ידי אסיר איטלקי בכיר ומנוסה ממנו במחנה. באמצע נובמבר 1944 הוא השיג משרה במעבדת בּוּנַה (Buna) במחנה, שנועדה לייצר גומי סינתטי וכך נמנעה ממנו עבודת פרך בחוץ בטמפרטורות מקפיאות. זמן לא רב טרם שחרור המחנה, הוא חלה במחלת השנית ונכנס לבית החולים של המחנה. הדבר היה לו לתועלת - כאשר התקרבו חיילי הצבא האדום, אנשי האס אס מיהרו לפנות את המחנה - הם לקחו עמם את כל האסירים חוץ מהחולים החמורים, לצעדת המוות על מנת להתרחק מן הצבא שהחל להתקרב, ובצעדה זו נספה רובו הגדול של היוצאים מאושוויץ. לוי, שנשאר במחנה בזכות חוליו, זכה להישאר בחיים.
אף על פי שהמחנה שוחרר ב-27 בינואר 1945, לוי הגיע לטורינו רק ב-19 באוקטובר אותה שנה. אחרי ששהה במחנה בברית המועצות שריכז אסירים לשעבר, הוא החל במסע עקיף לביתו דרך אירופה המזרחית עם אזרחים איטלקים לשעבר שלחמו במלחמה בין צבא איטליה לבין צבא רוסיה. מסעו הארוך עבר דרך פולין, רוסיה, רומניה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה.
כתיבתו
עם חזרתו לאיטליה, לוי היה לכימאי תעשייתי במפעל בטורינו. הוא החל לכתוב על חוויותיו במחנה הריכוז ועל חזרתו לאיטליה דרך אירופה המזרחית, חומר שבו השתמש בשני ספריו הידועים, "הזהו אדם?" (Se questo è un uomo) ו"ההפוגה" (La tregua). כאשר שלח לוי להוצאת ספרים גדולה בטורינו, עירו, את הספר "הזהו אדם?", ההוצאה (אינאודי Einaudi) דחתה את הדפסתו. הוצאה קטנה יותר (דה-סילבה) רכשה את הזכויות על הספר מלוי ובנובמבר 1947 הדפיסה 2500 עותקים של הספר. אף על פי שבאותו הזמן הופיעה בעיתון "לה-אוניטה" סקירה חיובית של הספר על ידי איטלו קאלווינו, נמכרו ממנו רק 1500 עותקים. רק 11 שנים מאוחר יותר, ב-1958, פרסמה ההוצאה (אינאודי Einaudi) בטורינו את הספר בהגהה מחודשת. אותו פרסום מחדש הוביל לתרגום הספר לאנגלית ב-1959, ולאחר מכן לתרגום לשפות שונות ולקבלתו של הספר לספרות הקלאסית.
ספרו השני, "ההפוגה", פורסם לראשונה ב-1963, כמעט 16 שנה לאחר פרסום הספר הראשון, וזיכה את לוי בפרס. ספר זה זכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה". שמו של לוי הלך לפניו. תדיר כתב מאמרים בעיתון "לה סטמפה", המקומון של טורינו. הוא השתוקק לכתוב גם על נושאים שונים. הצלחתו המועטה ביותר, באותה התקופה, הייתה ספר שהכיל מספר סיפורי מדע בדיוני שכתב בצורה פסימית מאוד – "Vizio di Forma" (הספר טרם ראה אור בעברית).
הוא כתב גם שני ספרים ידועים נוספים, "זמן שאול", ו"הטבלה המחזורית" ("Il sistema periodico"). הראשון עוסק בדמויות שהוא פגש בזמן מאסרו, והשני הוא אוסף של אפיזודות מחייו, שכל אחת מהן קשורה באופן כלשהו לאחד היסודות הכימיים. הרומן השאפתני "אם לא עכשיו אימתי", המספר את סיפורה של קבוצת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה העושים את דרכם דרך רוסיה ופולין, קיבל את הפרסים הנחשבים "ויארג'ו" ו"קמפיילו" כאשר הם פורסמו באיטליה, ופרסמו את שמו של לוי בעולם.
לוי פרש ממשרתו כמנהל המפעל בטורינו ב־1977 על מנת להקדיש עצמו לכתיבה באופן שוטף. הספר החשוב מבין יצירותיו המאוחרות הוא "השוקעים והניצולים" ("I sommersi e i salvati"), בחינה של השואה שבה לוי מסביר כי אף שאינו שונא את העם הגרמני על מה שקרה, הוא גם לא סלח להם.
הסיפורים הקצרים הידועים ביותר שלו נמצאים ב"מפתח כוכב" ("La chiave a stella") - אוסף של סיפורים על עבודה ועל עובדים אשר מסופר בידי מספר הדומה ללוי עצמו. על ספר זה זכה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סטרגה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית.
ספריו העוסקים בתקופת השואה ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד, וספרי הפרוזה שלו ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרי סימן קריאה, מרביתם בסדרת הספריה החדשה.
זיכרון השואה
אחת הסיבות שגרמו ללוי לכתוב את "הזהו אדם?" היא תשוקתו העזה להעיד על האימה והזוועה לה גרמו הנאצים כאשר ניסו להגשים את "הפתרון הסופי". הוא קרא עדויות רבות של עדים וניצולים והשתתף ברבות מפגישותיהם, על מנת שיוכל לכתוב, בסופו של דבר, על השואה. לוי ביקר ביותר מ-130 בתי ספר כדי לדבר על החוויה שעבר במחנה הריכוז באושוויץ. הוא הזדעזע מן התפישה הרוויזיוניסטית שניסתה לשכתב מחדש את היסטוריית מחנות ההשמדה הנאציים בצורה פחות מזעזעת, והוא יצא נגד הכחשת השואה.
מותו
ב־11 באפריל 1987 נפל לוי אל מותו מן הקומה השלישית בבניין מגוריו. קיימת סברה שהתאבד.
יש המטילים ספק בכך שזו הייתה התאבדות. בין הטיעונים: בהיותו כימאי, היה לוי יכול להתאבד באמצעות בליעת רעל, במקום לבחור במוות אלים; לוי לא השאיר אחריו כל מכתב התאבדות או הסבר; לוי החשיב את ההתאבדות כבריחה מאחריות ומדאגה למשפחתו.
לעומתם, סבורה הביוגרפית שלו מרים אניסימוב כי "הגבר עדין הנפש, ההגיוני והעניו הזה [...] בחר במוות אלים ותיאטרלי". גם הביוגרפית קארול אנג'ייר (Carolde Angier) טוענת: הביוגרף איאן תומסון (Ian Thomson) מעיר כי אלי ויזל אמר באותו הזמן ש"פרימו לוי מת באושוויץ, רק 40 שנה מאוחר יותר". השאלה נותרה פתוחה, והעניין שבה מתעורר בשל ערבוב מוטיבים רבים של חושך ושל אופטימיות בכתיבתו של פרימו לוי. כפי שכותבת מירי פז:
לוי נטמן בבית הקברות של טורינו (Cimitero monumentale di Torino). לפי בקשתו נחרת על מצבתו המספר 174517 - מספר האסיר שלו באושוויץ, שקועקע שם על זרועו.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
עליו ועל יצירתו:
דוד באזוב
דוד בָּאַזוֹב (בגאורגית: დავით ბააზოვი, דַוית באאזוֹב; 1883 – 17 באוקטובר 1947) היה רב גאורגי ציוני, ממנהיגי הציונות הדתית בגאורגיה.
ביוגרפיה
באזוב נולד בשנת תרמ"ג בצחינוואלי שבגאורגיה למשפחת מנחם באזוב, משפחה של רבנים. שם הוא היה מתלמידיו הראשונים של אברהם חוולס עד גיל בר מצווה. לאחר מכן הוא למד פילוסופיה יהודית והיסטוריה בסלוצק, קובנה ווילנה שם נחשף גם לרעיונות הציונות. ב-20 באוגוסט 1901 השתתף באזוב בוועידת ציוני הקווקז, שנערכה בטביליסי. בהשתתפותו של מנחם אוסישקין, השליח הממונה על הקווקז מטעם הוועד הפועל הציוני, כשהוא עוד בן 18, אשר השפיעה עליו רבות.
בשנת 1903, כשחזר מסלוצק לגאורגיה הפך באזוב לרב של העיר אוני. עם תחילת כהונתו כרב העיר הודיע כי אינו רב דתי הוא השתדל להביא רב דתי מליטא. תוך זמן קצר הפך למנהיג הציונות בגאורגיה. בשנת 1907 נאם באזוב בקונגרס הציוני השמיני שהתקיים בבזל, בעברית, על יהדות גאורגיה, וזכה לתגובות נלהבות, ואף הספיק לערוך ביקור בארץ ישראל, בשנת 1908. הוא התקבל באהדה בשורת הציונות בגאורגיה, והסתובב בכל רחבי גאורגיה במטרה להפיץ את הציונות. רעיונותיו התקבלו בהתלהבות, גם בין עשירי העיר כותאיסי, שהביעו נכונות לסיוע כספי.
מדיניות הממשלה הביאה את רבני היהדות המקומית להתבדלות מחודשת מן האשכנזים, והם פנו למושל בטענה שאתנית הם גאורגים והם יהודים על פי דתם בלבד.
באוגוסט 1917, בעודו משמש כרבה של העיר אחלציחה, נערכה בבאקו ועידה נוספת של ציוני הקווקז. באזוב השתתף בוועידה כנציג יהודי גאורגיה. נאומו בוועידה העלה את יהודי גאורגיה על סדר היום הציוני, והביא חודשים מספר לאחר מכן, בשנת 1918, לייסוד בית ספר עברי-ציוני שבראשו עמד נתן אליהשווילי אף הוא מתלמידיו של הרב חוולס, ולייסוד דו-שבועון ציוני ראשון בגאורגיה "קול היהודי" ("אבראליס חמה") בעריכת שלמה ציציאשווילי. בין הכותבים היו דוד באזוב עצמו, בנו הרצל, נתן אליהשווילי, בן-ציון אליגולאשווילי, ועוד. העיתון הופיע במשך כשמונה חודשים ופורסמו בו מאמרים בנושאים אקטואליה, והתרכז בתיאור מצב היהודים בגאורגיה ובהפצת הרעיון הציוני.
הוא ניצל את הקשרים שיצר עם אנשי הדת המוסלמים המקומיים, כדי להציל נוצרים ויהודים רבים בתקופת הכיבוש העות'מאני של שנת 1918. במקרה אחד נאמר כי הציל את יהודי אצקורי (აწყური) מידם של הטורקים שהאשימו אותם באשמת שווא והתכוונו להשמידם.
חומת סוגרים
חומת סוּגרים היא מערך הגנתי המורכב משתי חומות, חיצונית ופנימית. בתוך החלל הריק שבין החומות הוצבו קירות חוצצים, במטרה ליצור חדרים. לתוך החדרים הייתה גישה מדלתות תוך-עירוניות. החדרים הפנימיים שימשו כחדרי אחסון, או מגורי חיילים בעתות שלום. בעתות מלחמה מולאו בעפר וכך ספקו לעיר הגנה רבה יותר מכל חומה מוצקה. כמו כן, מבנן הפשוט הנמיך את מחיר בנייתן. לתוך החומה לרוב הוכנסו מגדלים רבים שרוחבם עלה על רוחב החומה. נוסף למגדלים, שולבו בחומה שערי תאים.
דוד באזוב
ביוגרפיה
בתקופת הטיהורים הגדולים של 1938 נעצר בנו הרצל על ידי הנ.ק.ו.ד., הואשם בהיותו אויב העם ונורה למוות. לאחר מכן נעצר באזוב יחד עם בנו הקטן מאיר, באשמה של "פעילות ציונית", ונידון לעונש של מוות בירייה, אך בזכות מאמציה של בתו, פניה באזוב (1912–1980), ומאבקה העיקש, גזר הדין שלו הומתק לעשר שנות גלות בסיביר.
חומת סוגרים
המוקדמות במערכות הללו נמצאו בתל אל פול, כנראה אתר "גבעת שאול", לקראת תום תקופת הברזל I. מופעים מוקדמים נוספים של חומת הסוגרים בני המאה העשירית נמצאו גם בנחל ארנון (מואב הקדומה), העי (א-תל), המצפה (א-נצבה ליד רמאללה), גבעון ומכמש (חרבת א-דווארה). מאוחר יותר, בתקופת הברזל II, הפכה החומה לאופיינית עבור ערי המלכות החשובות כמגידו, גזר וחצור. היא ממשיכה להופיע באופן בולט במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה. יגאל ידין שיער כי בניין החומות הללו היה חלק יחיד במינו ממפעל הבנייה של המלך שלמה, כפי שמתואר במלכים א', ט', ט"ז : "...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר".
דוד באזוב
ביוגרפיה
לבאזוב היו חמישה ילדים: הרצל, חיים, מאיר, פניה ופולינה. הספרות העיקרית על חייו של באזוב נכתבה על ידי ביתו פניה באזוב. המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה בטביליסי נקרא על שמו. בירושלים, בחולון, ובאוני שבגאורגיה נקראו רחובות על שמו.
חומת סוגרים
ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב שללו את התיקוף של ידין לגבי מערכות הגנה שכאלו, ובייחוד שערי תאים, באתרים דוגמת אשקלון. הארכאולוגים ישראל פינקלשטיין ודוד אוסישקין תיארכו את מרבית מרכיבי השכבה המכילה את השער התאי במגידו למאה התשיעית לפנה"ס. היותה של מגידו המפתח לחקר ארכאולוגיית הממלכה המאוחדת משפיע על תארוכי בניין החומות.
ארכאולוגים אחרים כמו עמיחי מזר טענו שאי אפשר לאשש בוודאות את התיאוריה של ידין, אולם מאידך הממצאים לא החלטיים מבחינת תארוך כדי לשלול אותה על סף. לכן לדעתם אף היום ניתן להחזיק בדעה זו.
כרוב הקלח
כְּרוּב הַקֶּלַח (שם מדעי: Brassica oleracea var. gongylodes), או קוֹלְרַבִּי, הוא זן ירק חד-שנתי ממין הכרוב במשפחת המצליבים.
מאפיינים
גודלו של כרוב הקלח הוא כ-10 ס"מ, ומשקלו 150 גרם. החלק הנאכל בו הוא התעבות של הגבעול. הצמח מבשיל כחודשיים לאחר הזריעה, ועמיד לחודש נוסף לאחר מכן. בתחילת גידולו נראה כרוב הקלח דומה מאוד לכרובית, לברוקולי או לכרוב. הוא נקטף בשלב מוקדם יותר בהשוואה לזנים אחרים במין הכרוב, אחרת יהפוך לסיבי, וטעמו יאבד מעדינותו. ירק גדול מדי הוא לרוב סימן לכך שנקטף מאוחר מדי.
כרוב הקלח דל בקלוריות אך מכיל ויטמינים רבים, במיוחד ויטמין C, וכן ויטמינים B1, B2, B6 וחומצה פולית. הוא מכיל מינרלים רבים, ובהם זרחן, אשלגן, ברזל, סידן, מגנזיום ונחושת.
כרוב הקלח ניתן לאכילה טרי או מבושל. הוא דומה בטעמו לליבת הכרוב או לגבעול הברוקולי, אם כי טעמו מתוק ומתון יותר.
ישנם כמה זנים בקבוצת כרוב הקלח, שבחלקם צבע הקליפה סגול. בכל הזנים פנים הירק ירוק בהיר נוטה לצהוב.
היסטוריה
המידע הכתוב הראשון שקיים על הקולרבי הוא מאיטליה במאה ה 16. הבוטנאי מטיולי כתב בשנת 1554 ש"הקולרבי הגיע לאחרונה לאיטליה".
עד סוף המאה ה-16 נפוץ הקולרבי למדינות נוספות באירופה וכן באגן הים התיכון.
גביע האזורים
גביע האזורים של אופ"א (באנגלית: Regions' Cup) הוא מפעל ספורט שנערך אחת לשנתיים, ונועד לקבוצות אירופאיות מן הליגות הנמוכות. הוא מנוהל החל משנת 1999. רוב הקבוצות שנשלחות לגביע זה הן קבוצות מהליגות הנמוכות שמגיעות לשלב המתקדם ביותר בגביע המדינה של המדינות שלהם, אך חלק מהמדינות שולחות דווקא "נבחרת" המורכבת מבכירי השחקנים בליגות הנמוכות וחלק שולחות קבוצות הזוכות בטורנירים שונים בליגות הנמוכות.
התחרות נערכת אחת לשנתיים. בתחרות יש שני סיבובים בהם נמצאות כל המדינות מלבד המדינה המארחת, שתארח שש מדינות זולתה. הטורניר מחולק לשני בתים, כאשר מכל בית עולות שתי הראשונות לחצי הגמר, ומשם לגמר הטורניר.
הנציגה הישראלית בגביע
החל מעונת 2019/2020 תייצג את ישראל הזוכה בטורניר גביע ליגה א', שבו ישתתפו 32 קבוצות ליגות א' בתוספת 6 קבוצות ליגה ב' נבחרות. בעבר הנציגה הישראלית לטורניר הורכבה בעבר משחקני ליגות א'-ג', ובהמשך ייצגה את ישראל המנצחת מבין שתי הקבוצות ההוגנות של המחוזות בליגה א'.
בעונת 2018/19 ייצגה את ישראל קבוצת עירוני טבריה במסגרת משחקי בית ג' המשוחקים בליטא. הקבוצה העפילה עד לשלב המוקדמות השני ואף ניצחה במשחקה הראשון את בוואריה הגרמנית, שארחה את טורניר הגמר והפסידה במשחק הגמר. זו הפעם הראשונה שקבוצה המייצגת את ישראל במפעל מצליחה להגיע עד לשלב המוקדמות השני.
לקראת עונת 2020/21 עורכת ההתאחדות לכדורגל טורניר שהמנצחת בו תייצג את ישראל.
לופא קדוש
מיכאל "לופא" קדוש (23 באפריל 1940 - 29 באפריל 2014) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, ולאחר מכן היה מאמן כדורגל.
קורות חיים
בשנת 1970 הצטרף למכבי נתניה לעונה אחת וזכה עימה באליפות. שנה לאחר מכן עבר למכבי תל אביב וזכה איתה באליפות בשנת 1972. בשנת 1976, לאחר חמש שנים במכבי תל אביב, פרש ממשחק פעיל. קדוש היה חבר בסגל הרחב למונדיאל 1970 במקסיקו אך לא הופיע מעולם במדי נבחרת ישראל על אף שהיה בין השוערים המובילים בתקופתו.
מיד לאחר פרישתו החל לאמן את הפועל לוד. תוך שנתיים עלה איתה מליגה ב' לליגה הארצית (הליגה השנייה). בשנת 1978 חתם בהכח מכבי רמת גן והעלה את הקבוצה לליגה הבכירה. לאחר שנתיים בקבוצה עבר למכבי רמת עמידר, איתה העפיל לחצי גמר גביע המדינה מול הפועל תל אביב, משחק שהופסק לאחר שקדוש הורחק על ידי השופט יאיר טילינגר, ולבסוף נקבע בו ניצחון טכני להפועל תל אביב.
במהלך עונת חזר לאמן את הפועל לוד ועלה איתה לליגה הבכירה. לאחר מכן אימן בקבוצות מכבי יבנה, הפועל אשקלון, הפועל לוד ושמשון תל אביב, שאיתה הגיע לגמר גביע המדינה נגד בית"ר ירושלים, לה הפסיד בהארכה. לאחר מכן אימן בקבוצות הפועל רמת גן, מכבי שעריים, הפועל אשדוד ובית"ר ירושלים שאיתה עלה לליגה הבכירה. משם עבר קדוש להפועל אשדוד ולאחר מכן לבית"ר תל אביב, שאותה השאיר בליגה. שנה לאחר מכן עבר להפועל בית שאן וגם אותה הצליח להציל מירידה במחזור האחרון אחרי סדרת ניצחונות בסיום העונה. משם חזר לקדנציה שנייה בהפועל אשדוד ומשם עבר להכח רמת גן ועלה איתה לליגה הלאומית. בעונת זכה עם הקבוצה בתואר היחיד בו זכה כמאמן, גביע הטוטו לליגה הלאומית, כשהוביל את קבוצתו לניצחון 0–2 על בני סכנין במשחק הגמר.
בנוסף אימן קדוש גם בבית"ר באר שבע, בהפועל באר שבע שאותה העלה לליגת העל ועימה הגיע לגמר גביע המדינה, הפועל כפר סבא, בני סכנין, מכבי הרצליה ומכבי אחי נצרת, שממנה התפטר בדצמבר 2006. בקיץ 2007 מונה קדוש למאמנה של הפועל ירושלים אשר שיחקה בליגה הארצית ובתום העונה העפיל עמה לליגה הלאומית. למרות ההצלחה שלו בהפועל ירושלים, שני הצדדים החליטו להפסיק את הקשר ביניהם. בשנת 2009 עבר קדוש לאמן את קבוצת בית"ר שמשון תל אביב, וכעבור שנה חזר להפועל ירושלים והעלה אותה שוב לליגה הלאומית. לאחר שנתיים סיים את תפקידו במועדון.
ב-17 במרץ 2013 מונה קדוש למאמנה של הפועל אשקלון מהליגה הלאומית. קדוש הצליח להציל את הקבוצה מירידה לליגה א', ובתום העונה סיים את תפקידו.
במרץ 2014 פורסם שהוא נלחם במחלת הסרטן. ב-5 באפריל 2014 נערך לכבודו טקס מיוחד על ידי הפועל באר שבע לפני פתיחת המשחק שהתלווה במחיאות כפיים ממושכות מצד האוהדים ושחקני הקבוצה. במהלך הטקס הוענקה לו חולצת המועדון כאות תודה על כל שנותיו והישגיו כמאמן הקבוצה.
ב-29 באפריל 2014 הלך קדוש לעולמו בגיל 74. היה נשוי ואב לחמישה בנים.
דוד אלבחרי
דוד אָלְבָּחָרִי (בסרבו-קרואטית: David Albahari, בסרבית קירילית: Давид Албахари; 15 במרץ 1948, פץ', יוגוסלביה–30 ביולי 2023, בלגרד, סרביה) היה סופר ומתרגם יוגוסלבי-סרבי ממוצא יהודי, חתן פרס נין ל-1996. ב-1994, במהלך מלחמת בוסניה היגר אלבחרי עם משפחתו מבלגרד לקנדה התגורר בקלגרי עד 2016, אז שב לסרביה והתיישב בבלגרד.
קורות חיים
דוד אלבחרי נולד בחבל קוסובו. אביו היה רופא שלחם במלחמת העולם הראשונה כחייל בצבא סרביה, נפל בשבי במהלך מלחמת העולם השנייה ונכלא במחנה שבויים בסרביה. אשתו וילדיו נרצחו. אמו של אלבחרי, נישאה ליהודי, והתגיירה לאחר שילדה שני ילדים. בשואה איבדה את משפחתה ונישאה בשנית לאביו של דוד. אלבחרי רכש השכלה אקדמית בספרות אנגלית באוניברסיטת בלגרד. ב-1973 פרסם את אסופת הסיפורים הקצרים הראשונה שלו.
לאורך הקריירה פרסם אלבחרי 13 רומנים ו-11 אסופות של סיפורים קצרים. ב-1991 התמנה לנשיא הפדרציה של הקהילות היהודיות ביוגוסלביה. בעת מלחמת בוסניה, במהלך המצור על סרייבו סייע אלבחרי לפינוים של בני הקהילה היהודית בסרייבו מהעיר. ב-1994 היגר אלבחרי עם משפחתו לקנדה. ב-1996 זכה בפרס נין על ספרו "Mamac" (בעברית: פיתיון). ספריו תורגמו ל-16 שפות. דוד אלבחרי היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. בשנותיו האחרונות כתב אלבחרי גם שירה ומחזות.
הלך לעולמו בבלגרד ב-30 ביולי 2023 לאחר התמודדות ממושכת עם מחלה קשה.
מתיאס בראון
ביוגרפיה
בראון התמחה בזלצבורג, ונציה, בולוניה ורומא. קיבל השראה ממיכלאנג'לו, ג'ובאני לורנצו ברניני, ובית הספר לפיסול הוונציאני של המאה ה-17.
בראון עבר לפראג בשנת 1710 ויצר באבן חול, שם הכיר את אשתו וחבריו והפך לאזרח של הרובע החדש, פסלו חלומה של סנט לויטגרד בגשר קארל הביא לו הזמנות רבות של פסלים חדשים לארמונות, גנים וכנסיות, והוא הקים בית מלאכה גדול אותו המשיך אחריו אחיינו אנטונין בראון.
הרכב קאמרי
במוזיקה קלאסית, הרכב קאמרי הוא הרכב מוזיקלי קטן יחסית, הכולל קבוצה קטנה של נגנים/זמרים (לרוב שלושה עד שמונה). קיימים הרכבים רבים בשילובים שונים ומגוונים; עם זאת, במוזיקה הקלאסית נשתרשו כמה הרכבים הנחשבים "מקובלים" כמו רביעיית מיתרים או שלישיית פסנתר.
קטעים מתוך יצירה קולית ארוכה (אופרה, אורטוריה וכיוצא בזה) הכתובים למספר זמרים נקראים "קטעי אנסמבל". דוגמה ליצירה בהרכב יוצא דופן היא שירי עם של בריו, לסופרן, חליל צד, קלרינט, נבל, צ'לו וכלי הקשה.
דואט
במונח "דואט" או "דוּאוֹ" (בעברית, על פי החלטות האקדמיה ללשון העברית: "דּוּאִית" - מן המילה "דּוּ", אך מאוד לא מקובל להשתמש במילה זו) משתמשים בכמה מובנים:
שלישייה
שלישייה או "טריו"/"טרצט" - הרכב מוזיקלי של שלושה נגנים או יצירה שנכתבה להרכב מבצע שכזה. שני סוגי השלישיות הנפוצים: שלישיית המיתרים (כינור, ויולה וצ'לו) ושלישיית הפסנתר (פסנתר, כינור וצ'לו). יצירות ידועות לשלישיית מיתרים נכתבו על ידי מוצרט, בטהובן, שוברט, שנברג, וברן ושניטקה. שלישיות פסנתר מפורסמות נכתבו על ידי היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, מנדלסון, שופן, שומאן, סמטנה, ברהמס, סן-סנס, צ'ייקובסקי, דבוז'אק, רחמנינוב, ראוול ושוסטקוביץ'. עם זאת, נכתבו גם שלישיות להרכבים שונים מאלה: שלישיית הקלרינט המסורתית - קלרינט, צ'לו ופסנתר (דוגמאות ידועות לאלה: שלישיות הקלרינט של בטהובן ושל ברהמס), שלישיות קלרינט בהרכב מעט שונה נכתבו על ידי מוצרט (קלרינט, ויולה, פסנתר, ("שלישיית קגלשטאט") ועל ידי חאצ'טוריאן (קלרינט, כינור, פסנתר). שלישיית קרן ידועה (קרן, כינור, פסנתר) נכתבה על ידי ברהמס. שלישייה לחליל, צ'לו ופסנתר נכתבה על ידי ובר. דבוז'אק חיבר טרצט להרכב של שני כינורות וויולה, פולנק כתב שלישייה לפסנתר, אבוב ובסון, ודביסי חיבר סונאטה להרכב של חליל, ויולה ונבל. בתקופת הבארוק הייתה מקובלת צורת הטריו סונאטה, לשני כלים וקונטינואו. תפקיד הקונטינואו היה כתוב בדרך כלל לשני כלים, כך שלמעשה היה מדובר בארבעה כלים. באך כתב טריו סונאטות על פי כל הכללים לעוגב בלבד, שניגן את כל התפקידים גם יחד. יצירות אלה מעובדות כיום לביצוע בארבעה כלים. בין המלחינים שכתבו בצורה זו נודעים גם טלמן, ויוואלדי, קורלי והנדל, בין השאר.
במונח "שלישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשלושה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה. (למשל: "soave sia il vento" מתוך כך עושות כולן מאת מוצרט).
רביעייה
רביעייה או "קווארטט" - הרכב מוזיקלי של ארבעה נגנים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. רביעיית המיתרים (רביעיית כלי-קשת) נחשבת להרכב הקלאסי ביותר. היא מורכבת משני כינורות, ויולה וצ'לו. הרכב זה של שני כינורות, ויולה וצ'לו נחשב מאוזן מבחינת הפרישׂה ההרמונית של הקולות, אם כי הטסיטורה הממוצעת בהרכב שכזה מעט גבוהה יותר מאשר בפרישׂה מקובלת מקהלתית (כוראלית) של סופרן-אלט-טנור-באס ("SATB").
כתיבה לרביעיות מיתרים מקובלת מאז התקופה הקלאסית במוזיקה (1720-1800 בקירוב). רביעיות מיתרים ידועות וחשובות נכתבו בין היתר על ידי היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, שומאן, ברהמס, מנדלסון, סמטנה, דבוז'אק, צ'ייקובסקי, בורודין, דביסי, שנברג, ראוול, בארטוק, שימנובסקי, וברן, ברג, פרוקופייב, הינדמית, שוסטקוביץ', בריטן, דיטייה ושניטקה.
רביעיית הפסנתר (פסנתר, כינור, ויולה וצ'לו) - רביעיות פסנתר ידועות נכתבו על ידי מוצרט, מנדלסון, שומאן, ברהמס, סן-סנס, דבוז'אק, פורה וקופלנד. מלבד רביעיות להרכבים אלו, נכתבו גם רביעיות להרכבים שונים, כגון רביעיית כלי נשיפה מעץ (חליל, אבוב, קלרינט, בסון), רביעיית כלי נשיפה ממתכת (חצוצרה, קרן יער, טרומבון, טובה), ואף הרכבים ספציפיים לצורך יצירה מסוימת, כדוגמת ה"רביעייה לאחרית הימים" מאת אוליבייה מסייאן, הכתובה להרכב של כינור, צ'לו, קלרינט ופסנתר.
בתקופה הקלאסית היה מקובל לכתוב רביעיות לאחד מכלי הנשיפה מעץ ולמיתרים (כינור, ויולה וצ'לו). דוגמאות מוכרות הן רביעיות חליל של מוצרט והרביעיות לכלי קשת ולאבוב.
במונח "רביעייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לארבעה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (למשל: "Bella figlia dell'amore" מתוך "ריגולטו" מאת ורדי).
חמישייה
במונח "חמישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לחמישה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (לדוגמה: "Nel volto estatico" מתוך האופרה "לכלוכית" מאת רוסיני).
אנטול גורביץ'
אנטול גורביץ (26 במרץ 1916 - 20 בינואר 2005) היה צייר ומעצב תפאורה ותלבושות ישראלי.
ביוגרפיה
גורביץ' נולד ב-1916 במוסקבה שבאימפריה הרוסית, לרחל ולאלכסנדר. בהיותו בן שנתיים, בעקבות מהפכת אוקטובר, עזבה משפחתו לגרמניה. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, בה התגורר עד מותו.
לצד עיסוקו כצייר, עיצב גורביץ' תפאורה ותלבושות להפקות מחול ולהצגות תיאטרון. בתחילה עבד כפועל במה ובהמשך החל לעצב במה להפקות שונות. בשנת 1938 שימש מעצב תפאורה ותלבושות להצגת הבכורה העולמית של המחזה "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט שהוצג על ידי קבוצת תיאטרון חובבים של קיבוץ גבעת חיים.
הרכב קאמרי
שישייה
שישייה להרכב יוצא-דופן של פסנתר, כינור ורביעיית מיתרים, נכתבה על ידי ארנסט שוסון.
אנטול גורביץ'
ביוגרפיה
שירת ב"פלוגת מודדי השדה" (יחידת המיפוי - פלוגה 524) של הצבא הבריטי. הפלוגה, שביצעה עבודות מדידה והכינה מפות צבאיות לשימושים מבצעיים, שרתה בצפון אפריקה, במצרים, בלוב ובתוניסיה. במהלך שירותו הצבאי עיצב תפאורה ללהקה העברית של הצבא הבריטי, "מעין זה" בתוכניתה הראשונה, "מזמרת הארץ" בהשתתפות חנה מרון, יוסי ידין, אליהו גולדנברג, לאה סיטין ואחרים.
הרכב קאמרי
שישייה
במונח "שישייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשישה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה.
אנטול גורביץ'
ביוגרפיה
מחלוצי יוצרי תיאטרון הבובות בישראל. ניהל משרד לעבודות גרפיות, "גור עבודות גרפיות".
הרכב קאמרי
שביעייה
שביעייה או "ספטט" - הרכב קאמרי של שבעה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. שביעיות ידועות (בהרכבים שונים) נכתבו על ידי בטהובן, הומל וסן-סנס.
אנטול גורביץ'
ביוגרפיה
גורביץ' היה דודו של הצייר והפסל יגאל תומרקין. היה נשוי לרקדנית והכוריאוגרפית הילדה קסטן. מנישואים אלה, נולד בנו, הבמאי מיקי גורביץ'. לאחר גירושיו מקסטן, נישא לשחקנית רבקה גור. לשניים נולד בן, אייל. אנטול גורביץ' הלך לעולמו בגיל 89 ונטמן בבית העלמין ירקון.
ציור
למד ציור בבית הספר לאומנויות בברלין. השתלם בצרפת ובאיטליה. בארץ ישראל השתלם אצל הציירים יצחק פרנקל ומירון סימה. סגנונו התאפיין בריאליזם פנטסטי קר ונוקשה: את עולמו ברא ממסות גושיות ומצבעים קשים, אטומים ופלאקטיים. דמויותיו קומפקטיות, סגורות, רשומות במתארים חריפים. הקומפקטיות הושגה הודות ליחסי הדמויות עם הסובב אותן ול"קופסאות החלל" שבתוכן שובצו ולהשוואה לאביזרים המתלווים להן. לכן, האדם ביצירותיו נראה כאובייקט בין אובייקטים. בין היתר, השתמש בציוריו בפחם ובצבעי אקוורל.
הרכב קאמרי
שמינייה
שמינייה או "אוקטט" - הרכב קאמרי של שמונה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. שתי השמיניות המוכרות ביותר הן שמיניית המיתרים מאת מנדלסון, והשמינייה מאת שוברט, להרכב מעורב של כלי מיתר וכלי נשיפה.
אנטול גורביץ'
ציור
ב-1939 פרסם חוברת בשם "הצילו!", בהוצאת "פידאה – הוצאת ספרים הומניסטית". החוברת כללה שיר ו-15 חיתוכי לינולאום בנושא רדיפת היהודים בגרמניה. החיתוכים עוצבו בשחור-לבן בסגנון אקספרסיוניסטי-גרמני מובהק המשלב פאתוס בפרימיטיביזם.
הרכב קאמרי
שמינייה
במונח "שמינייה" משתמשים גם לתיאור קטע מוזיקלי לשמונה זמרים מתוך אופרה/אורטוריה (למשל הפוגה הסופית מתוך "פלסטף" מאת ורדי).
אנטול גורביץ'
ציור
בהמשך דרכו, פנה אל החומרים הפלסטיים. גורביץ' החל להשתמש בחטיבות של בלוטות פלסטיות מפוליאסטר, מתיל, מרשתות וממבנים קטנים. העולם הנשקף מיצירות אלה הציג את יתמותו של האדם המודרני, ואת פחד הכיליון וההרס התלוי כחרב מתהפכת מעליו. עם זאת, ישנו אור הבוקע מבעד לעננים ולחושך. בנוסף לציור, עסק אנטול גם בחיתוכי לינולאום ובעיצוב תחריטי עץ.
הרכב קאמרי
תשיעייה
תשיעייה או "נונט" היא הרכב קאמרי של תשעה מבצעים או יצירה שנכתבה להרכב שכזה. תשיעיות הן יצירות נדירות ביותר, וכיום מוכרות בעיקר תשיעייה מאת המלחין לואי שפור (להרכב מעורב), ותשיעייה מאת קופלנד (לשלושה כינורות, שלוש ויולות ושלושה צ'לי).
אנטול גורביץ'
ציור
בשנותיו האחרונות התמקד גורביץ' בציור סוריאליסטי.
ציוריו הוצגו בתערוכות בתל אביב, בירושלים, בסיינה, בפירנצה, ברומא, בסיאטל, בברלין ובמונקו.
עיצוב תפאורה ותלבושות
בין השנים 1936–1986 עיצב גורביץ' תפאורה ותלבושות בתיאטרונים השונים בארץ ישראל ומחוצה לה: "המטאטא", "אוהל", תיאטרון הבימה, "להקטרון", "הבובטרון של הונזו", תיאטרון הבובות "פיטפוטרון", ללהקה הצבאית העברית של הצבא הבריטי, "מעין זה", הלהקה הצבאית הארצית ועוד.
בשנת 1938 עיצב תפאורה, תלבושות ומסכות להצגת הבכורה של המחזה "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט בביצוע תיאטרון החובבים של קיבוץ גבעת חיים. בשנה זו, עיצב תפאורה ותלבושות גם למחזה הראשון פרי עטה של לאה גולדברג, "ים בחלון", שהוצג ב"תיאטרון עברי" בהנהלתו של אלפרד וולף. ב-1939 עיצב תפאורה ותלבושות להצגה הראשונה של "כל הרוחות" - במה להומור והווי, "כוסות רוח".
גורביץ' התמחה בעיצוב במה ותלבושות ללהקות מחול. שימש כמעצב התלבושות הראשון של "להקת ענבל" בהנהלת שרה לוי תנאי (מאוחר יותר עיצב לה גם תלבושות) ו"להקת הבלט הישראלי" בהנהלת גרטרוד קראוס. בין השנים 1936–1952 עיצב תלבושות להפקותיה של הכוריאוגרפית גרטרוד קראוס. עם הקמת "להקת הבלט הישראלי" של קראוס שימש כמעצב הבית. בנוסף, עיצב תפאורה ותלבושת ללהקת בת שבע, להקת הורה ירושלים ולהקת הרקדן טאלי ביטי.
שימש כיועץ וצייר סקיצות ל"בובטרון של הונזו". לא אחת נעזר הונזו (דוד בן שלום) בסקיצות של גורביץ' להכנת בובותיו השונות..
ב-1969 הוצג מחזה פרי עטו, "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" בתיאטרון הבובות "בובונית", בעיבודה של חנה בן-ארי.
עבודתו האחרונה בתיאטרון הייתה בהצגת "הבית ברחוב שינקין" (תיאטרון הבימה, 1986) בבימוי בנו מנישואיו הראשונים לכוריאוגרפית והרקדנית הילדה קסטן, הבמאי מיקי גורביץ' ובהשתתפות רעייתו השנייה, השחקנית רבקה גור.
פרסים
בשנת 1945 זכה בפרס ראשון לציור שמן בתערוכה של ציירים בצבא הבריטי. בשנת 1951 זכה בפרס ראשון ושני בתערוכת תכנון תלבושות לריקודי עם.
תיכון חדש
תיכון חדש על שם יצחק רבין הוא בית ספר תיכון בתל אביב הממוקם בדרך נמיר 81. המקום משמש גם כמרכז לימוד של האוניברסיטה הפתוחה.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1937 בתל אביב על ידי אגודה קואפרטיבית של מורים יוצאי גרמניה בראשות ד"ר טוני הלה וד"ר אהרן ברמן ברחוב הירקון 104, מול המקום בו עומד כיום מלון דן. שלושה מבין חברי הצוות ד"ר טוני הלה, ד"ר אברהם אפרת וד"ר מאיר בלוך הגיעו מגימנסיה נורדיה. בין המייסדים היה גם המורה לגאוגרפיה יהויקים פאפוריש. התלמידים למדו בבית הספר תולדות האמנות, מקצוע שלא נכלל בבחינות הבגרות. רוב התלמידים היו במחנות העולים, בתנועה המאוחדת ובהשומר הצעיר ומיעוטם בצופים. בשנת תש"ח בקשו התלמידים לסיים את לימודיהם מוקדם כדי שיוכלו להתגייס ובעקבות זאת אורגנו להם בחינות הבגרות בתחילת אפריל והם התגייסו ב-8 באפריל 1948. בסוף שנות החמישים כתוצאה מכך שהמבנה מט לנפול, וכחלק מהתפתחות העיר הועבר התיכון למשכנו הנוכחי שבדרך נמיר בתל אביב.
תיכון חדש שם דגש על היחס לתלמידים והיה מראשוני בתי הספר בהם התלמידים קראו למורים בשמותיהם הפרטיים ובית ספר בודד בו לא הונהגה תלבושת אחידה. בית ספר תיכון חדש היה מהראשונים שפעלו ליצירת מפגשים בין תלמידים יהודים וערבים.
בשנת 1965 זכה בית הספר בפרס החינוך, שניתן לו על ידי שר החינוך זלמן ארן. במהלך שנות ה-60 התקיים משא ומתן בין הנהלת בית הספר לעיריית תל אביב על העברת בית הספר לבעלות העירייה, אולם עד שנת 1971 הדבר לא יצא אל הפועל. בשנת הלימודים תשכ"ח שינה בית הספר את מבנהו והפך מבית-ספר ארבע שנתי לבית-ספר שש שנתי לתלמידי כיתות ז´-יב´, בניגוד לעמדת משרד החינוך. השינוי נבע מעמדת הנהלת בית הספר שהלימודים בכיתות ז-ח בבתי הספר היסודיים מבוזבזים וכי ניתן להשיג רמה יותר גבוהה בבית הספר התיכון.
בשנת הלימודים תשל"ד השתלב בית הספר בתוכנית הרפורמה של משרד החינוך וחולק לחטיבת ביניים - כיתות ז', ח', ט' וחטיבה עליונה - כיתות י', י"א, י"ב, כאשר שתי החטיבות מהוות בית-ספר על-יסודי אחד בהנהלה אחת.
בשנת הלימודים תשל"ח הוכר בית הספר על ידי משרד החינוך כבית-ספר ניסויי. לשם כך מוצעים לתלמידים מקצועות בחירה רבים, מתוכננות תוכניות למודים מיוחדות, ונבדקות שיטות הוראה מתאימות.
ב-18 בדצמבר 1995 הוסף שמו של יצחק רבין לשמו של בית הספר, הקרוי היום "תיכון חדש ע"ש יצחק רבין". בית הספר אינו קשור למוסדות אחרים בעלי שם דומה, כמו "תיכון חדש ע"ש רבין קריית גת" או "תיכון חדש רמת גן".
בבית הספר מועסקים למעלה מ-150 מורים בשתי החטיבות. כמו כן מתקיימים במתחם בית הספר לימודים אקדמיים של האוניברסיטה הפתוחה. תלמידי חטיבת הביניים מגיעים לבית הספר מבתי הספר גולומב, בלוך, כפיר וגיבורי ישראל ברובע 9, אוסישקין, ארן, ירושלמי, אהבת ציון ובתי ספר ברמת אביב. אך לאחר שהוחלט על שייכות בתי ספר יסודיים לעל יסודיים בתי הספר המשויכים לתיכון חדש הם כוכב הצפון, ארן ואהבת ציון.
בתשע"ה שיעור הזכאות לבגרות בבית הספר היה 99.6%.
בשנת 2009 זכתה בוגרת בית הספר, עדה יונת, בפרס נובל בכימיה.
בשנת 2016 לראשונה בתולדותיה זכתה קבוצת הכדורסל של תיכון חדש בליגה לתיכונים
באפריל 2019 זכתה קבוצת הכדורסל של תיכון חדש באליפות העולם לבתי ספר תיכונים.
בשנת 2020 נבנה הבניין החדש, במימון מפעל הפיס, בבניין לומדים שכבות ז' וח'.
שטר בן מיליון
שטר בן מיליון (באנגלית: The Million Pound Bank Note) הוא סרט קומדיה בריטי משנת 1954 עם גרגורי פק בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס בחלקו הגדול על סיפור קצר בשם זה מאת מארק טוויין שיצא לאור בשנת 1893. הסיפור הוא סאטירה חברתית המתארת את יחסה המשתנה של החברה לאנשים ממעמד חברתי גבוה או נחות. אדם שנחשב עשיר הוא מקובל בחוגי החברה הגבוהה וכשהוא הופך עני הוא נזרק משם.
תקציר העלילה
שני אחים עשירים ומשועממים בלונדון, אוליבר (רונלד סקוויר) ורודריק (וילפריד הייד-וייט) מונפלייה מתערבים ביניהם האם רק רושם של עושר יכול לקיים אדם במשך חודש בלי לשלם כלום. הם מקבלים לשם כך מבנק אנגליה, שטר של מיליון פאונדים.
הם רואים מהחלון אדם צעיר צועד לבוש בבגדים בלויים וקוראים לו להיכנס. הבחור מציג עצמו כהנרי אדמס (גרגורי פק), אמריקאי שסירתו התקלקלה בים והוא ניצל על ידי אנייה בריטית שהביאה אותו ללונדון וכעת הוא חסר כל ומובטל.
הם נותנים לו מעטפה ואומרים שיש בה קצת כסף וכי יפתח אותה רק כעבור שעה. עד אז הם מסתלקים מהמקום. אדמס המופתע והרעב, נכנס למסעדה ומזמין ארוחה דשנה. בעל המסעדה והמלצר מביטים בו בחשדנות. כשהוא מתבקש לשלם הוא פותח את המעטפה ורואה לתדהמתו ולתדהמת כולם את השטר בן מיליון. הוא מבקש עודף אבל היחס אליו משתנה, בעל המסעדה משתחווה לו, מוותר על התשלום ומבקש שיבוא עוד פעם כי מיליונר כזה הוא אבן שואבת למבקרים בעתיד. במעטפה הוא מוצא מכתב משני האחים המורה לו לא לשלם דרך השטר הזה במשך שלושים יום ואז להחזיר להם אותו והם ימצאו לו עבודה בשכר גבוה. כשהוא חוזר לבית האחים מתברר לו שהם עזבו את המקום ויחזרו בעוד שלושים יום...
סצנה דומה מתרחשת בחנות בגדים. אדמס מבקש לרכוש חליפה. המוכר מסתכל עליו בזלזול ומציע לו חליפה זולה אולם כאשר הוא רואה את השטר הוא נדהם ומראה זאת לבעל החנות שמיד מתחיל לקחת מידות לחליפות מכנסיים וסט שלם עם בגדים ללא תשלום. הוא ממליץ לאדמס על מלון יוקרתי ומודיע זאת למלון. כאשר אדמס מגיע הוא מתקבל בכבוד מלכים כראוי למיליונר... לשם כך הם מפנים מסוויטה מפוארת את הדוכס מפרונגל (אלפרד מתיוס) ששונא ינקים ומבטיח לנקום באדמס.
בינתיים מפרסמים כל העיתונים על המליונר האמריקאי והוא הופך לידוען וחביב החברה הגבוהה. הוא מוזמן לנשפים ובאחד מהם הוא פוגש ביפהפייה פורשיה לנגהם (ג'יין גריפית') והם מתאהבים.
אדמס פוגש באיש החברה הגבוהה בשם הייסטינגס (הרטלי פאוור) בעל מניות של במכרות פחם והוא משכנע אותו שייתן את שמו לקניית המניות ויבוא על שכרו אדמס מסכים, אנשים רצים לרכוש את המניות וערכן עולה.
בינתיים מצליח אדמס לספר את האמת לפורשיה, היא נרגזת ועוזבת אותו. הדוכס ששונא אותו מצליח לגנוב את השטר. מחזיקי המניות דורשים מאדמס להראות את השטר אבל הוא מודיע שהשטר לא ברשותו. מתחיל עימות מילולי ופיזי ואדמס מתפרסם בעיתונים כנוכל.
לבסוף מרחם עליו הדוכס ומחזיר לו את השטר. אדמס מראה אותו לקהל שמשתכנע ומתחיל שוב לקנות מניות. פורשיה סולחת לו, שניהם חוזרים לשני האחים ואדמס מחזיר להם את השטר אך אומר שהרוויח במניות ולא צריך כעת מהם דבר והזוג יוצא מחובק ושמח.
טבעת (גאומטריה)
בגאומטריה, טבעת היא הצורה המישורית שמהווה השטח שבין שני מעגלים קונצנטריים, או הצורה המתקבלת כשמחסרים שטח עיגול קטן מעיגול גדול בעל אותה נקודת מרכז.
לפי הפרש השטחים
אם לעיגול הגדול רדיוס R ולקטן רדיוס r, אז שטח הטבעת הוא הפרש השטחים.
לפי משפט פיתגורס
אם נסמן באות d את מחצית אורכו של הקטע הארוך ביותר שניתן לשרטט כך שכולו יימצא בגבולות הטבעת, נקבל ששטח הטבעת שווה \ \pi d^2.
ניתן להוכיח זאת באמצעות משפט פיתגורס, משום שהקטע הארוך ביותר משיק למעגל הפנימי של הטבעת. חצי מהקטע הארוך ביותר יוצר משולש ישר-זווית עם רדיוס המעגל הפנימי r כניצב ורדיוס המעגל החיצוני R.
לפי חשבון אינפיניטסימלי
ניתן לחשב את שטח הטבעת גם באמצעות שימוש בחשבון האינפיניטסימלי. נוכל להגיע לביטוי על ידי הכפלת מכפלת הפרשי הרדיוסים בריבוע עם \pi או על ידי הצבה באינטגרל המסוים.
ג'ים ת'ורפ
ג'ייקוב פרנססיקו "ג'ים" ת'ורפ (באנגלית: Jacobus Franciscus "Jim" Thorpe; 28 במאי 1888 – 28 במרץ 1953) היה אתלט אמריקאי ממוצא אינדיאני, ידוע כאחד האתלטים המגוונים ביותר בתקופה המודרנית, אלוף אולימפי בקרב חמש ובקרב עשר באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
ת'ורפ התפרסם כמי שמדליות הזהב בהן זכה באולימפיאדה נשללו ממנו לאחר שהפר לכאורה את מעמד החובבן הנדרש בזמנו מהמשתתפים, התגלה כי הוא קיבל שכר עבור משחקים בקבוצת בייסבול בליגת המשנה. הישגיו האולימפיים נמחקו מהרישום הרשמי שנה לאחר האולימפיאדה, אך ב-1983, 30 שנה לאחר מותו, הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי הוא מחזיר את המדליות לת'ורפ.
ביוגרפיה
ת'ורפ נולד ביחד עם אחיו התאום, ב-1888 בטריטוריות אינדיאנות בסמוך לעיר פרג שבמדינת אוקלהומה. אימו של ת'ורפ הייתה מצאצאי הלוחם האינדיאני "נץ שחור". השם האינדיאני שניתן לו היה "וואה-טו-הוק" שפירושו "נתיב זוהר".
בגיל 9 נפטר אחיו התאום מדלקת ריאות, ת'ורפ החל להשתמט מבית הספר ובתגובה אביו שלח אותו לפנימייה לנערים אינדיאנים בקנזס. לאחר שאימו מתה מסיבוך בעת לידה, עזב ת'ורפ את הפנימייה והחל לעבוד בחוות סוסים. ב-1904 החל ת'ורפ ללמוד בפנימייה וקולג' קרלייל שבפנסילבניה מוסד שאיפשר לנערים אינדיאנים להתמחות ביותר מ-20 סוגי מלאכות, במקביל לתעסוקה באזור. הוא עזב את המוסד בעקבות מות אביו ועבר לעבוד בחווה, אך לאחר מספר שנים חזר לקרלייל והחל בה את הקריירה הספורטיבית שלו.
בקולג'
כישרונו האתלטי של ת'ורפ התגלה למנהלי המוסד ב-1907 כאשר הביס את חבריו ללימודים בקפיצה לגובה בעודו לבוש בבגדי יום-יום. מאמן הפוטבול של קרלייל, גלן "פופ" ורנר, שילב את ת'ורפ בנבחרת המוסד, בה הוא שיחק במגוון תפקידים: רץ אחורי, מגן אחורי ובועט. ת'ורפ הוביל את הקבוצה לניצחונות מול נבחרות בולטות כמו נבחרת אוניברסיטת הרווארד ונבחרת צבא ארצות הברית. במשחק מול הצבא נפצע מי שעתיד להיות נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, כאשר ניסה לתקל את ת'ורפ, לימים התייחס אייזנהאואר לת'ורפ בנאומו מ-1961, כשציין שהיה שחקן הפוטבול המוכשר ביותר אותו ראה מאז ומעולם.
המשחקים האולימפיים ב-1912
לקראת אולימפיאדת סטוקהולם ב-1912 נבחר ת'ורפ לחבר במשלחת האמריקאית למשחקים, ונקבע שישתתף בתחרויות קרב חמש, קרב עשר, קפיצה לרוחק וקפיצה לגובה.
התחרויות בקרב חמש היו הראשונות בהן השתתף, הוא השיג בהן את התוצאות הבאות (בסדר כרונולוגי של האירועים): סך הכל זכה בארבעה מתוך חמישה מקצועות, וניצח בהפרש גדול את מתחריו. באותו היום גם השתתף בתחרות הקפיצה לגובה וסיים שביעי (בתוצאה של 1.87 מ'). בתחרות הקפיצה לרוחק שהתקיימה לאחר מספר ימים סיים רביעי (בתוצאה של 6.89 מ').
בתחרות בקרב עשר השיג ת'ורפ את התוצאות הבאות (לפי סדר כרונולוגי) :
סך הכל זכה ת'ורפ ב-4 מקצועות, סיים בתוצאה משוקללת של 8,413 נקודות (שווה ערך ל-6,564 נקודות בשיטת הניקוד הנהוגה מ-1964), וניצח בהפרש של 689 נקודות את הבא אחריו, הוגו ויסלנדר, הפייבוריט המקומי משוודיה.
בטקס הענקת המדליות שהתקיים בסוף המשחקים, זכה ת'ורפ לקבל בנוסף לשתי מדליות הזהב, גם פרסים מיוחדים מידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה ומידי מלך שוודיה גוסטב החמישי. בעת מתן הפרס, פנה המלך גוסטב לת'ורפ באומרו:
על כך ענה ת'ורפ בפשטות:
בתום האולימפיאדה חזר ת'ורפ לארצות הברית והתקבל בתהלוכה המונית בשדרות ברודוויי.