cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורון אביטל
ביוגרפיה
ביולי 1992 עם פרישתו של עמוס בן אברהם מהפיקוד על הסיירת, מונה אביטל למפקד היחידה, תפקיד בו נשא עד 1994. במהלך כהונתו כמפקד היחידה, התרחש אסון צאלים ב'. בדו"ח שהכין על האסון הביא מבקר המדינה את עמדת הרמטכ"ל: "הרמטכ"ל אמר לצוות הביקורת, כי לדעתו הייתה למפקד היחידה מידה מסוימת של אחריות פורמלית, אך מבחינה מוסרית לא ניתן היה לתבוע ממנו אחריות זו. זאת, כיוון שמדובר במפקד שאך זה מונה לתפקיד ונאמר לו להתרכז במטלות אחרות שהיו בעדיפות. הוא הוסיף, כי שקל להעיר לו הערה פיקודית, אך ביטל את הרעיון משום שהקצין ישב 'שבעה' על מות אביו בימים שלפני אסון צאלים ב'". המבקר הוסיף את עמדתו לפיה "לא ייתכן כי מפקד היחידה לא יישא בשום אחריות לעובדה שהנהלים שהפיץ לא הוטמעו כהלכה. למען הסר ספק נוסיף, כי הדברים הנ"ל נאמרו במישור הנורמטיבי וכלקח לעתיד, ואין בהם המלצה לנקיטת צעדים פיקודיים כיום כלפי מפקד היחידה". בסיום כהונתו תכנן ופיקד על מבצע עוקץ ארסי, בו חטפה סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני. סיים את שירותו הצבאי בדרגת סגן-אלוף.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב, ותואר שני (בהצטיינות יתרה) בהיסטוריה ובפילוסופיה של המדעים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור בלוגיקה ובפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה בשנת 2004. נושא עבודת הדוקטורט היה הספר טרקטט לוגי-פילוסופי של לודוויג ויטגנשטיין.
עמד בראש בית הספר לניהול הייטק בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב. ב-2006 מונה למנכ"ל בית הספרים הלאומי, אך התפטר כעבור פחות משנה בגלל חילוקי דעות.
אביטל הוא שותף-יועץ בקרן הון סיכון אוורגרין. התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18 בתמיכת ציפי לבני, ושובץ במקום ה-32 ברשימתה, אך לא נכנס לכנסת בתחילה. עם פטירתו של חבר-הכנסת זאב בוים במרץ 2011, נכנס אביטל לכנסת במקומו, עד לסיום כהונתה הכנסת ה-18 כעבור כשנתיים. בינואר 2015 דווח כי הוצב במקום השני ברשימת קדימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים אך בסופו של דבר קדימה לא התמודדה בבחירות אלו.
חיים אישיים
אביטל מתגורר בתל אביב ונשוי לקרולינה, אותה פגש בעת לימודיו בארצות הברית, אוצרת במוזיאון הלאומי הצ'כי המתגוררת בצ'כיה עם בנם המשותף.
מריה תרסה, נסיכת ספרד
מריה תרסה, נסיכת ספרד (בספרדית: María Teresa de Austria, 10 בספטמבר 1638 – 30 ביולי 1683), הייתה בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד ואשתו הראשונה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ילדותה
מריה תרסה נולדה בארמון אל אסקוריאל שבספרד ב-10 בספטמבר 1638, והייתה בת הזקונים של פליפה הרביעי, מלך ספרד ואשתו הראשונה אליזבת, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת. דודתה של מריה תרסה, אחותו של אביה, הייתה אנה, המלכה העוצרת של צרפת.
נישואים
מריה תרסה, שהייתה צריכה לוותר על כל תביעה עתידית שתהיה לילדיה על הכתר הספרדי, לוותה על ידי אביה ועל ידי כל חצר המלוכה הספרדית לנהר בידסואה, שם פגש אותה לראשונה המלך לואי. הזוג נישא ב-9 ביוני 1660.
מריה תרסה ולואי הארבעה עשר היו בני דודים משני הצדדים: אביו של לואי, לואי השלושה עשר, היה אחיה של אמה של מריה תרסה, אליזבת, נסיכת צרפת, בעוד שאמו של לואי, אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל, הייתה אחותו של אביה של מריה תרסה, פליפה הרביעי.
החיים בצרפת
המלכה החדשה נחשבה לנמוכה מאוד והיא סבלה מבליטת הלסת התחתונה, מצב הידוע בכינוי לסת הבסבורג, שהיה נפוץ בין בני שושלת הבסבורג שהיו תוצר של מאות שנות נישואי קרובים. למרות שהיא לא סבלה ממחלת נפש או מנכות קשה, כמו רבים מבני משפחתה, אישיותה נחשבה לילדותית מאוד. יש המשייכים לה את המשפט המפורסם "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות" (בתרגום מדויק: "אם אין לחם, שיאכלו בריוש"), שמיוחס בטעות למארי אנטואנט. מריה תרסה מעולם לא למדה לדבר צרפתית היטב והייתה מבלה את רוב ימיה בתפילה עם חמותה-דודתה ובמשחקי קלפים, שכן פוליטיקה או ספרות לא עניינו אותה במיוחד.
המלך היה נאמן לרעייתו במהלך השנה הראשונה לנישואיהם, אולם היחסים בין בני הזוג לא היו קרובים והוא החל במהרה להחזיק בפומבי בשורה של מאהבות, כולל המאהבות המפורסמות ביותר שלו, לואיז דה לוואלייר, מאדאם דה מונטספאן ומאדאם דה מנטנון, שילדו לו ילדים רבים. המלכה נהגה בכבוד ולא הראתה את אי-הסכמתה למצב בחצר. בתמורה לכך המלך הרשה לה לפנק את עצמה כרצונה. החל משנת 1680, אז החל הרומן של המלך עם מאדאם דה מנטנון, שהייתה ידועה באדיקותה ובחביבותה, הוא העניק תשומת לב מרובה לאשתו, שהחלה בשל כך להעריץ את פילגשו.
בשנים 1667, 1672 ו-1678, אז המלך יצא להשתתף בקרבות עם צבאו, שימשה המלכה מריה תרסה כעוצרת הממלכה.
לזוג המלכותי נולדו שישה ילדים, אולם רק אחד מהם, לואי, הדופן הגדול (1661–1711) הגיע לבגרות, אך מעולם לא מלך בצרפת. לואי הארבעה עשר האריך ימים אחרי בנו ונשאר מולך בצרפת.
מותה ומורשתה
המלכה מריה תרסה מתה בפתאומיות ב-30 ביולי 1683 בארמון ורסאי. רופאיה של המלכה חשדו כי מותה לא היה מסיבות טבעיות, אולם אין שום הוכחה לכך שמישהו רצח אותה. כיום האמונה הרווחת היא שהמלכה נפטרה מגידול סרטני מתחת לזרועה. למרות ההבטחה שהבטיחה לפני נישואיה, כי צאצאיה לא ירשו את הכתר הספרדי, ירש נכדה פליפה החמישי בשנת 1700 את כס המלוכה מאחיה של מריה תרסה, קרלוס השני. כך בעתיד מלכו צאצאיה לא רק בצרפת, אלא גם במולדתה ספרד.
אינגלהיים אם ריין
אינגלהיים אם ריין (בגרמנית: Ingelheim am Rhein), היא עיר השוכנת בגדה המערבית של הריין במחוז מיינץ-בינגן, במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה. העיר מכונה גם כ'עיר היין האדום' (Rotweinstadt) בשל המוניטין שיש לה בייצור יין אדום. מדי שנה בסוף חודש ספטמבר ובתחילת חודש אוקטובר מתקיים בעיר פסטיבל יין.
בעיר זו נולד סבסטיאן מינסטר, יוצר הספר 'קוסמוגרפיה' שראה אור לראשונה בשנת 1544. הוא נחשב עד היום לתיאור הגרמני הקדום ביותר של העולם והיה אחד מספרי המדע הפופולריים והמצליחים ביותר במאה ה-16 ובמאה-17.
אטימולוגיה
הסיומת 'היים' בשם העיר אינגלהיים, מוליכה לתקופת הפרנקים במאה החמישית או השישית. באותה עת אמצו ההתיישבויות והאחוזות את שמות האדונים ששלטו בטריטוריות בהן הן שכנו, בתוספת הסיומת היים (heim), שפירושה בגרמנית בית. שם זה תועד במסמכים מאוחרים בצורות שונות, ביניהן:
מיקום העיר
אינגלהיים ממוקמת מערבית לבירת המדינה מיינץ ונהר הריין מהווה את גבולה הצפוני. הנקודה הנמוכה ביותר של השטח העירוני היא הנמל שעל הריין 80.8 מטר מעל פני הים, ושתי הנקודות הגבוהות ביותר, הן מיינצר ברג 247.8 מטר מעל פני הים ווסטברג 247.5 מטר מעל פני הים. אובליסק הנמצא בצד הדרומי של העיר בכיוון Wackernheim, מסמן את הדרך שהחל לבנות קרל הגדול שהושלמה מאוחר יותר על ידי נפוליאון.
החל משנת 1269, נעשתה הבחנה בין אינגלהיים תחתית (Nieder-Ingelheim) לאינגלהיים עילית (Ober-Ingelheim). העיר מחולקת כיום ל-6 מרכזים: אינגלהיים צפון, אינגלהיים דרום, אינגלהיים מרכז, אינגלהיים מערב, Sporkenheim וGroß-Winternheim. לפני שהפכה לעיר בשנת 1939, נשאו שלושת המרכזים הראשונים את השמות Nieder-Ingelheim, פריי-Weinheim ואובר-Ingelheim. למרות השינויים הרשמיים, השמות הישנים נמצאים עדיין לעיתים בשימוש.
ציוני דרך בהיסטוריה
אזור אינגלהיים היה מיושב כבר בתקופה הפלאוליתית. המקום זכה לחשיבות תחת שלטונו של קרל הגדול בשנים 768-814. לקראת תום מחציתה השנייה של המאה ה-8 לספירה ועד למאה ה-11, שכן באינגלהיים (Nieder-Ingelheim) היום, הארמון הקיסרי ששימש למגורים ולאירוח של קיסרים ומלכים. כיום ישנם רק שרידים של הארמון ובסיסו נמצא מתחת לפני הקרקע.
בשנת 1566 החלה הרפורמציה לחדור לתחומי אינגלהיים על ידי האלקטורים של היידלברג. בית המשפט העליון של אינגלהיים, נודע עד עצם היום הזה בזכות פסקי הדין שנשתמרו מהמאות ה-15 וה-16. בשנת 1666 קיפדו רוב תושבי האזור את חייהם כתוצאה ממגפה שנמשכה כשמונה חודשים. בסוף המאה ה-18 נכבשה אינגלהיים על ידי חיילי המהפכה הצרפתים. בשנת 1933 הוחלפו הפוליטיקאים המקומיים של העיר בהוראת אדולף היטלר על ידי פוליטיקאים נאצים ופורסמו תקנות המגבילות את זכויותיהם של התושבים שלא השתייכו לגזע הארי. בזמן מלחמת העולם השנייה הצליחה העיר לשרוד את פגעי המלחמה, בניגוד לערים רבות שניזוקו קשות מההפצצות של בנות הברית.
הקהילה היהודית
עד שנת 1942 התקיימה בעיר קהילה יהודית ששורשיה החלו במאה ה-16. בסביבות שנת 1850 מנתה הקהילה כ-200 יהודים. בית הכנסת היהודי שנבנה בשנת 1841, היווה חלק ממורשת האדריכלות של העיר. בשנת 1935 התפרסמו תקנות המגבילות את זכויותיהם של הקומוניסטים, הצוענים, הסוציאליסטים, וביניהן תקנות האוסרות על היהודים להשתמש במתקנים העירוניים. בפרעות שנערכו בחודש נובמבר 1938, נהרס בית הכנסת היהודי ו-73 אזרחים יהודים נשלחו למחנות הריכוז ומשנת 1942 פסקה הקהילה להתקיים.
אלי ויזל
אליעזר "אלי" ויזֶל (באנגלית: Eliezer "Elie" Wiesel; ט"ז בתשרי ה'תרפ"ט, 30 בספטמבר 1928 – כ"ו בסיוון ה'תשע"ו, 2 ביולי 2016) היה סופר יהודי צרפתי-אמריקאי, עיתונאי, פילוסוף ואינטלקטואל ניצול השואה מטרנסילבניה. חתן פרס נובל לשלום על פעילותו למען זכויות אדם (1986). עסק בפעילויות חינוכיות להנצחת זכר השואה ומניעת מקרי רצח עם אחרים ברחבי העולם.
ביוגרפיה
ויזל נולד בשנת 1928 בסיגט שבחבל מרמורש שבצפון-טרנסילבניה, רומניה, לשלמה-אלישע ושרה לבית פייג, יהודים חרדים שבבעלותם חנות מכולת. בבית דיברו בעיקר יידיש, אך גם גרמנית, הונגרית ורומנית. אמו שרה, הייתה בתו של דודייה פייג, חסיד ויז'ניץ וחוואי, שהיה אדם ידוע ומוערך בקהילה, שאף נאסר בגלל עזרתו ליהודים פולנים שנמלטו מפולין והיו חסרי כל. אביו שלמה, הטמיע בבנו ערכים הומניסטיים ועודד את ויזל ללמוד עברית ולקרוא ספרות כללית, בעוד אמו דחפה אותו ללמוד תורה וחסידות. ויזל היה מקורב לחסידות קרעטשניף בעיר סיגט. אחד מידידיו מילדותו ולאורך ימי נערותו היה הרב מנשה קליין.
ימי השואה
בשנת 1940 סופחה סיגט להונגריה, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית. ויזל נרשם ללימודי גימנסיה בעיר דברצן ואחר כך באוראדיה. בסופו של דבר סולק מבית הספר עקב חוקי הגזע. במשך שנים אחדות נותרו יהודי סיגט בעירם בביטחון יחסי, אך באפריל 1944, בעקבות פלישת הצבא הגרמני להונגריה, הוקם בסיגט גטו בו רוכזו יהודי העיר. במאי 1944 החל גירוש יהודי העיר לאושוויץ, ובני משפחת ויזל ביניהם. אמו ואחותו הקטנה של אלי ויזל נרצחו באושוויץ עם הגיען, בעוד אלי ואביו הוצבו לעבודה במחנה אושוויץ III. הם הועבדו בעבודת פרך בתנאים קשים, ומדי פעם הועברו בין מחנות משנה שונים. עם התקרבות הצבא האדום לעבר אושוויץ צורפו אלי ואביו לצעדת המוות שפינתה את אסירי אושוויץ מערבה לתוככי גרמניה, למחנה בוכנוואלד. האב נפטר כעבור ימים ספורים וויזל שרד במחנה את שלושת החודשים האחרונים של המלחמה עד לשחרור המחנה בידי בעלות הברית, ב-11 באפריל 1945. בנוסף לאלי שרדו את השואה גם שתי אחיותיו הבכורות.
לאחר המלחמה
עם שחרורו נשלח לבית יתומים בצרפת (כנראה לארמון "Château d'Ambloy" בכפר Ambloy בחבל Loir-et-Cher בצרפת) שהיה בבעלות משפחת מרצבך. ולמד צרפתית. בעת שהותו בבית היתומים צולם לצורך כתבה בעיתון. כאשר הופיעה תמונתו בעיתון צרפתי, זיהתה אותו אחת מאחיותיו וכך חודש הקשר אתה. מאוחר יותר חודש הקשר גם עם אחותו השנייה. הוא למד פילוסופיה בסורבון ולימד עברית. שם הכיר את מורו - מר שושני, גאון מסתורי ששמר בסוד על זהותו. בהמשך היה לעיתונאי וכתב עבור עיתונים צרפתיים וישראליים, אולם סירב לכתוב או לדון על חוויותיו בשואה, משום שטען כי לא נמצאות המילים היכולות לתאר את גודל הזוועה. פגישה עם פרנסואה מוריאק, חתן פרס נובל לספרות ולימים חברו הקרוב, שינתה את דעתו והוא החל לכתוב ביידיש את ספרו "והעולם שתק", על זכרונותיו ממחנה הריכוז. מאוחר יותר ערך ויזל את הספר והוציא אותו בצרפתית בשם "הלילה".
בשנת 1956 הגיע לניו יורק, שם עבר תאונת דרכים קשה שריתקה אותו לכיסא גלגלים למשך שנה. בשנת 1963 התאזרח בארצות הברית, שם החל לכתוב בעיתון ביידיש, היה כתב העיתון "ידיעות אחרונות" וכן כתב ספרים בצרפתית שתורגמו לאנגלית. הוא החל בפעילות ציבורית להנצחת מורשת השואה, והפך לדמות המרכזית והמוכרת ביותר בארצות הברית בתחום זה. ויזל עודד ניצולי שואה אחרים לספר את סיפוריהם, ופרסם בעצמו למעלה מ-40 ספרים. הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים.
בשנת 1966 פרסם את ספרו "יהודי הדממה", על יהדות ברית המועצות, הספר סקר את מצב הקהילה היהודית בברית המועצות בעקבות ביקור שערך במדינה. אחר כך היה לפעיל מרכזי למען הקהילה. על בסיס הספר עלה מחזה בתיאטרון "הבימה" ב-1970. ויזל כתב מחזה נוסף, "זלמן או טירופו של אלוהים" שעלה בישראל ובארצות הברית, בהשראת רב שפגש במוסקבה.
בשנת 1986 הוענק לו פרס נובל לשלום על פועלו ב"ועדה הנשיאותית לזכר השואה", שבראשה עמד, לבקשת נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, בשנים 1978–1986. בין היתר, השתתף בתכנון וייזום הקמת מוזיאון השואה הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, וב-1993 זכה להדליק, יחד עם הנשיא ביל קלינטון, את אש התמיד באולם הזיכרון שבמוזיאון, במסגרת טקס הפתיחה.
ויזל נישא בשנת 1969 לאסתר מריון רוז, שתרגמה את ספריו לאנגלית, ונולד להם בן אחד. הוא התגורר עד מותו בארצות הברית והרצה בקתדרה למדעי הרוח של אוניברסיטת בוסטון.
את רוב רווחיו מהספרים שכתב חילק דרך "קרן אלי ויזל לאנושיות". בין היתר הקימה קרן ויזל את "בית ציפורה" – מרכז לימודים והזנה לאוכלוסייה האתיופית בקריית מלאכי ובאשקלון ע"ש אחותו, שנספתה באושוויץ. כשהתפוצצה פרשת ההונאה של ברנרד מיידוף, התברר כי גם "קרן אלי ויזל לאנושיות" הייתה בין הנפגעים בפרשה זו, וכי איבדה בהונאתו של מיידוף כ-15 מיליון דולר, כמעט כל הונה. ויזל כיהן עד יום מותו כיו"ר המועצה הציבורית של עמותת אלע"ד.
ב-2 ביולי 2016, כ"ו בסיון התשע"ו, נפטר אלי ויזל בגיל 87 בניו יורק.
ארכיון אלי ויזל
באוניברסיטת בוסטון הוקם הארכיון של אלי ויזל, והוא מרכז את כל המסמכים, בכל הלשונות, הקשורים בחייו ובפעילותו. הארכיון נמצא במרכז אלי ויזל ללימודי היהדות. ד"ר יואל רפל מישראל הוא מנהל הארכיון.
ועדת ויזל
על פי ההיסטוריוגרפיה הקומוניסטית הרומנית, לרומניה לא היה חלק בשואת יהודי אירופה, והאוכלוסייה חונכה בהתאם לכך. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, כמה ממנהיגי רומניה ובהם נשיאה, התבטאו בהתאם וגרמו לתגובות קשות במדינות המערב ובפרט בישראל. התגובות השפיעו על ההנהגה הרומנית, שחיפשה דרך להתמודד עם המצב. באוקטובר 2003 הקים נשיא רומניה, יון איליאסקו, ועדה של היסטוריונים בראשותו של ויזל, שנתבקשה לחקור את שואת יהודי רומניה. הוועדה, שבה לקחו חלק היסטוריונים ידועי שם ובהם ז'אן אנצ'ל (שטען שלרומניה היה התפקיד הגדול בשואה אחרי גרמניה), כתבה דו"ח מקיף על רדיפת היהודים בשטחים שנשלטו על ידי רומניה, לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות דו"ח הוועדה הוכנו ברומניה תוכניות לימודים חדשות, הוקם מוזיאון השואה, ובשנת 2005 הוקם "המכון הלאומי לחקר השואה ברומניה – אלי ויזל". למכון הוקצבו 30 תקני עובדים שמתוכם 15 אמורים להיות חוקרים מדעיים. ב-2022 גם הסכימה רומניה לשלם לכ-15 אלף ניצולי שואה קצבה חודשית נוספת זאת, בנוסף לקצבאות שהם מקבלים ממדינות אחרות
סכנות האדישות
"סכנות האדישות" הוא השם לנאום שנשא אלי ויזל בבית הלבן לקראת תחילת המאה ה-21, בו דיבר על ההשלכות החמורות המתלוות אל האדישות ואל העמידה מן הצד. בנאום זה הוא הציג את קורות חייו, את סיפוריהם של הנפגעים ואת האקט של העמידה מן הצד עצמה. הנאום זכה להשפעה רבה, ונחשב לאחד הנאומים החשובים ביותר על תולדות המאה ה-20 בהיסטוריה.
הערכה וביקורת
בחייו נחשב ויזל כותב ומרצה רהוט ומבוקש, ואחד הקולות הצלולים והמובהקים של קרבנות השואה ועמים מדוכאים. לבד מנושא הנצחת זכר השואה, פעל ויזל בנושאי ישראל וציונות, מצוקת יהודי ברית המועצות ואתיופיה, קורבנות האפרטהייד בדרום אפריקה, האינדיאנים בניקרגואה, הבוסנים, קורבנות הטיהור האתני ביוגוסלביה לשעבר, מאבק הכורדים ואף בעיית הפליטים הפלסטינים.
ועדת פרס נובל כתבה על ויזל כי הוא "שליח לאנושות, שבמאבקו להשלים עם חווייתו האישית של השפלה מוחלטת בשילוב עם עבודתו המעשית למען השלום, העביר מסר רב עוצמה של שלום, כפרה וכבוד אנושי". הוא זכה לעיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית: מדליית החירות הנשיאותית (1992), מדליית הזהב של הקונגרס (1985), וכן זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל לשנת 2013. בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1986 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
לצד השבחים, הושמעה ביקורת כנגדו על "מיסחור" השואה; נטען שוויזל גרף רווחים אישיים מהשואה בעוד שהמעיט בערכם של אירועים היסטוריים קשים אחרים.
בין ויזל לשמעון ויזנטל התגלעה מחלוקת קשה. תום שגב, שכתב ביוגרפיה של ויזנטל, מצא חליפת מכתבים ביניהם שהתפתחה ליריבות אישית. ויזנטל ביקש לקדם תפיסה הומנית רחבה כחלק מלקחי השואה ולציין גם את השמדת האנשים הלא יהודים במהלכה, וויזל התנגד לכך בחריפות.
בשנת 2002, במהלך ביקור קצר של ויזל ברומניה, נחנך בעיר סיגט בית על שמו. משנת 2001 היה ויזל חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
בשנת 2007 הוענק לו פרס דייטון לספרות שלום.
בשנת 2014 הוזכר כמועמד לנשיאות בישראל, אולם הוא סירב להצעת ראש הממשלה נתניהו, להעמדתו לבחירה לתפקיד.
הנצחה
בעיר ראשון לציון, בשכונת קריית חתני פרס נובל, יש רחוב על שמו. כשנה לאחר פטירתו, נקראה בניו יורק 'דרך אלי ויזל', הממוקמת בפינת רחוב 86 וסנטרל פארק וסט במנהטן. ראש העיר ביל דה בלאזיו כינה אותו אז: "הקול הבולט ביותר לשלום בעולמנו". בשנת 2017 נוסף שמו לגינה ציבורית ברובע ה - 3 בפריז שנקראת היום Square du Temple - Elie-Wiesel
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו
ננסי קרטרייט
ננסי קמפבל קרטרייט (באנגלית: Nancy Campbell Cartwright; נולדה ב-25 באוקטובר 1957) היא מדבבת אמריקאית. היא ידועה בעיקר כמדבבת של בארט סימפסון, נלסון מונץ, טוד פלנדרס וראלף ויגם בסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון". בוגרת תיכון קטרינג פיירמונט ו-UCLA.
לקרטרייט ניסיון ארוך שנים בדיבוב. בנוסף לדיבוב "משפחת סימפסון" עליו זכתה בפרס אמי לדיבוב, היא דיבבה גם סדרות שונות כמו "המחליפים", "ריצ'י ריץ'", "פינקי והמוח", "הפוני הקטן שלי", "המבקר" , "אלוהים, השטן ובוב" , "הזרבובים", את רופוס, החפרפר העירום מסדרת האנימציה המצליחה של דיסני "קים פוסיבול" ועוד. כמו כן, קרטרייט החליפה את כריסטין קוואנה בדיבובו של צ'אקי פינסטר מראגרטס, החל מהעונה השמינית.
קרטרייט גם הופיעה בסדרות טלוויזיה וסרטים כמו "Empty Nest", "חופשי על הבר", "הנסיך המדליק מבל אייר", "אזור הדמדומים: הסרט" ו"רומן הדמים". קרטרייט הופיעה גם בעונה השישית של "24".
בשנת 2017 שיחקה לצד מריה בלו בסרט "בחיפוש אחר פליני", שגם לקחה חלק בהפקה וכתיבת הסרט.
גדליה אלון
גדליה אלון (רוֹגוֹזניצקי) (4 בפברואר 1901 – 17 במרץ 1950) היה היסטוריון ישראלי, חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשי"ג (1953) לאחר מותו.
ביוגרפיה
לאחר הצהרת בלפור נהפך אלון לפעיל ציוני ויסד בקוברין בית ספר עברי, הנושא אופי דתי לאומי. בשנת 1922 סיים את חוק לימודיו בבית ספר תיכון יידי בווינה. ב-1924 נסע לברלין, שם למד שנה אחת באוניברסיטת ברלין ובבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר. עלה לארץ ישראל ב-1925, החל ללמוד באוניברסיטה העברית ובשנת 1931 היה בין הראשונים לקבל תואר מוסמך אוניברסיטה ממנה. אלון החל ללמד באוניברסיטה תלמוד והיסטוריה של תקופת המשנה והתלמוד. בכל תקופת הוראתו באוניברסיטה לימד כמורה מן החוץ ללא קביעות, באמצעות קרן מחקר שהתחדשה משנה לשנה.
אלון היה חבר בהגנה וב-1936 שימש כמפקד פלוגה. למרות גילו המבוגר, נטל חלק גם במלחמת העצמאות בהגנה על הר הצופים, אבו תור ותלפיות.
בתשי"ג (1953), שלוש שנים לאחר פטירתו, חולק לראשונה פרס ישראל, ואלון היה חתן פרס ישראל במדעי היהדות על ספרו (שראה אור לאחר מותו) "תולדות היהודים בארץ-ישראל בתקופת המשנה והתלמוד".
לאלון שלושה ילדים: נועה דותן, אלעאי אלון, פרופסור לאסלאם בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ונחי אלון, פסיכולוג.
על שמו רחוב במושבה הגרמנית בירושלים. בשנת 1970 הופק ספר זיכרון לכבודו הכולל מאמרים של תלמידיו וממשכי דרכו.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
פועלו
אלון חקר את תולדות ארץ ישראל בתקופה שתחילתה באלכסנדר מוקדון וסיומה בכיבוש הערבי של ארץ ישראל, תקופה שעמדה בסימן מאבקו של עם ישראל עם הפוליטיקה והתרבות היוונית והרומית מחד, ופרס הפרתית והסאסאנים מאידך. אלון שלט במדעי היהדות, ופרט לכך שלט גם בכל ענפי המדעים הקלאסיים, ובהם: פפירולוגיה הלניסטית, אפיגרפיה יוונית ורומית, המשפט הרומי, ספרות והיסטוריה של יוון ורומי מהומרוס ועד יוסטיניאנוס, והספרות הנוצרית מכתבי הברית החדשה ועד אחרוני אבות הכנסייה.
אלון השתמש בשיטה הפילולוגית-היסטורית בניתוחם של המקורות היוונים והרומי, בשיטה זו השתמש גם בביאור המקורות התלמודיים. בין מוריו העריך ביותר את אברהם ביכלר, ובסופו של דבר עלה על רבו. אלון התוודה בקרב חבריו כי הוא שואף לפרוץ דרך בחקר התלמוד, כפי שעשה תאודור מומזן בתחום ההיסטוריה הרומית. כפי שמומזן השתית את בניינו ההיסטורי על יסודות המשפט המדיני הרומי, כן שאף אלון לבנות את ההיסטוריה של תקופת התלמוד והמשנה על פי יסודותיה של ההלכה. כל הלכה נחקרה בנפרד, וביחד מרכיבות ההלכות השונות את הבניין ההיסטורי בכללותו. כל הלכה ואגדה נתפשו בתחילה כדבר קודש ופורשו באופן מסורתי ואז נקבעו בתוך המציאות ההיסטורית ופורשו לפיה. אלון קורא תיגר על ההפשטה של ההיסטוריה היהודית, ובא לבאר את מוצא פיהם ומעשיהם של פרושים וחכמים לפי תנאי הנסיבות בנות הזמן בו הם חיו, ולפי כוונות מאמרי ההלכה והאגדה.
בערוב ימיו הקדיש עצמו אלון לתולדות הסדרים המשפטיים, החברתיים והפוליטיים של ארץ ישראל היהודית בתקופת המשנה והתלמוד.
אלון האיר באור חדש את המדרג החברתי של המנהיגים הדתיים בישראל והתחקה אחר אופי מנהיגותם. לפי דעתו, התקיים בקרבם מנהל אוטונומי עד חורבן התרבות העברית העתיקה בארץ, מכאן שאין לראות בתקופה שאחרי חורבנו של הבית השני כתקופת הגלות, אלא המשך החיים העצמאיים בארץ בעלי נופך לאומי. הוא אף הראה כי חרף השוויון ששרר בעולם היהודי, הרי שחכמי ההלכה, שלהלכה היה אמור לחול עליה העיקרון הדתי של החירות והשוויון, הושפעו מהמבנה האוליגרכי החברתי של הקיסרות הרומית שסביבם והתפתח אצלם משטר מעמדי של מעבר בירושה מאב לבן, שהוא מסממני האצולה. סטגנציה מעמדית זו הייתה להם לרועץ והיא גם בין הגורמים שהביאו לחורבנו של העולם היווני-הרומי.
אלון היה חלוץ ומניח הייסוד למחקר המודרני של תקופת התנאים, ועבודתו עודנה נחשבת מאוד בתחום זה. אך לצד זאת, מקובל גם לראות בו כמי שקיבל כמעט ללא ביקורת את הגרסה של החכמים עצמם, כפי שהיא מופיעה בגמרא, כשהוא ממעט לעמתה עם מקורות אחרים או לנסות להפריכה. כך, למשל, תיאר אלון את יוחנן בן-זכאי ושותפיו ביבנה כהנהגה הבלעדית ביהודה מיד לאחר החורבן, דעה שאינה מקובלת בקרב ההיסטוריונים.
כתביו
כל מאמריו כונסו בארבעת הספרים הבאים, שיצאו לאור לאחר פטירתו על ידי ע"צ מלמד ושמואל ספראי, ולימים ראו אור בתרגום לאנגלית:
וושינגטון קומנדרס
וושינגטון קומנדרס (באנגלית: Washington Commanders) לשעבר וושינגטון רדסקינס (Washington Redskins) היא קבוצת פוטבול אמריקנית המשחקת בליגת הפוטבול הלאומית, ה-NFL. הקבוצה משחקת בחטיבת ה-NFC בבית המזרחי.
אצטדיון הקבוצה, מגרש פדקס בעיר לאנדוור שבמדינת מרילנד, המכיל 91,704 מושבים הוא הגדול ביותר מבחינת מספר המקומות בליגה. משרדה הראשי של הקבוצה ומתקני האימונים שלה ממוקמים באשבורן, וירג'יניה. האזור של המשרד ומתקני האימונים נקרא "רדסקינס פארק", על שם הקבוצה. לפי מגזין פורבס, היא הקבוצה בעלת השווי השישי בגובהו בליגה, וערכה מוערך נכון ל-2022 בכ-5.6 מיליארד דולר.
הרדסקינס השתתפו ב-11 משחקי אליפות של חטיבת ה-NFC וזכו בחמישה מהם. זכיות אלו העלו אותם למשחקי הסופרבול, מתוכם זכו הרדסקינס בשלושה.
השם "רדסקינס" בתרגום מאנגלית: "עור אדום" והוא כינוי רב-שנים לאינדיאנים. השם נבחר כמחווה למאמן הקבוצה ויליאם הנרי דיטז, שהיה ממוצא אינדיאני. עם זאת, השם עורר מחלוקות רבות לאורך השנים משום שהכינוי נחשב ככינוי גנאי גזעני, וב-2020 הודיעה הקבוצה כי תשנה את השם והלוגו שלה. ביוני 2020 חשפה הקבוצה את השם "וושינגטון פוטבול טים", הקבוצה שיחקה תחת שם זה באופן זמני עד שינוי השם ל"וושינגטון קומנדרס" בשנת 2022.
בבוסטון
את הקבוצה הקים ג'ורג' פרסטון מרשל בשנת 1932, בשם "בוסטון ברייווז" (Braves). שנה לאחר מכן שונה שמה ל"בוסטון רדסקינס", כמחווה למאמן הקבוצה ויליאם הנרי דיטז, שהיה ממוצא אינדיאני. בתקופה זו עברה הקבוצה לשחק בפנווי פארק, מגרשה של קבוצת הבייסבול בוסטון רד סוקס.
בדראפט הרשמי הראשון של ה-NFL בשנת 1936, בחרו בוסטון רדסקינס את הפול בק ריילי סמית'. סמית' היה הבחירה השנייה בדראפט, אך ג'י ברוואנגר, השחקן שנבחר ראשון, בחר שלא לשחק ב-NFL, ובכך הפך סמית' לשחקן הראשון שנבחר בדראפט ושיחק בליגת ה-NFL. באותו הדראפט בחרו הרדסקינס גם בווין מילנר, לימים חבר בהיכל התהילה של ה-NFL. בשנה זו זכו באליפות הבית הראשונה שלהם.
בשנת 1937 עברה הקבוצה לוושינגטון הבירה עקב מספר אוהדים מועט בבוסטון.
השנים הראשונות בוושינגטון
בעקבות המעבר לוושינגטון עברו הרדסקינס לשחק באצטדיון גריפית', ששימש גם את וושינגטון סנטורס, קבוצת הבייסבול של וושינגטון באותה עת. בדראפט ה-NFL של שנת 1937, שנערך בזמן המעבר לוושינגטון, החתימו הרדסקינס את הקוורטרבק סמואל "סמי" באו מאוניברסיטת TCU. כבר בהמשך אותה השנה זכו הרדסקינס באליפות ה-NFL, בהנהגתו של באו, לאחר ניצחון על שיקגו ברס. במשחק הגמר היה באו אחראי לשלושה טאצ'דאונים.
שלוש שנים מאוחר יותר נפגשו שוב שתי הקבוצות, בגמר אליפות ה-NFL של שנת 1940. במשחק זה ניצחו הברס 73-0 את הרדסקינס, הניצחון בהפרש הנקודות הגדול ביותר בתולדות ה-NFL. הניצחון המוחץ הושג בזכות שימוש במערך ה-T (מערך בו שחקני הקבוצה מסודרים בצורת האות האנגלית T), שבאותה עת היה מערך התקפה חדשני ב-NFL, שהפתיע את שחקני הרדסקינס. בשנת 1942 זכו הרדסקינס באליפותם השנייה, לאחר שניצחו את הברס בגמר אליפות ה-NFL. שתי הקבוצות נפגשו שוב בגמר של 1943, בו ניצחו הברס.
הרדסקינס העפילו שוב לגמר ה-NFL בשנת 1945. במשחק הגמר הפסידו הרדסקינס בתוצאה 15-14 לקליבלנד ראמס. במהלך המשחק מסר באו את הכדור לאחד השחקנים, אך הכדור פגע בעמוד השער ונזרק אל מחוץ למגרש. השופט קבע שזה סייפטי, שהקנה לראמס שתי נקודות שהובילו לניצחונם. בעקבות המקרה פנה ג'ורג' פרסטון מרשל, הבעלים של הרדסקינס באותה עת, להנהלת הליגה, בדרישה לשנות את החוק. החוק שונה והחל מעונת 1946 כדור שפגע בעמוד השער נחשב כמסירה שלא הושלמה ולא כסייפטי. החוק קיבל את השם "חוק באו-מרשל".
סמי באו שיחק בקבוצה 15 עונות, עד לשנת 1952 בה פרש. ב-1963 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
תקופת היובש
בשנים 1946 עד 1951 החליפה הקבוצה ארבעה מאמנים ואף אחד מהם לא היה מוצלח במיוחד. אך הבעלים ג'ורג' פרסטון מרשל עשה מאמצים להפוך את הרדסקינס לאחד המועדונים הבולטים בליגה. הצעד המשמעותי הראשון שעשה לשם כך היה כאשר הפך ב-1950 את הרדסקינס לקבוצה הראשונה אי פעם שכל משחקי העונה שלה משודרים בטלוויזיה. צעד משמעותי נוסף היה העסקת המאמן ארל "קרלי" למבו. למבו נודע בהצלחתו בגרין ביי פאקרס, אותה הוביל לזכייה בשש אליפויות ליגה. אולם לאחר שתי עונות בלבד בהן לא הצליח להוביל את הרדסקינס לפלייאוף, פוטר למבו מאימון הקבוצה והוחלף בג'ו קווהאריץ'. ב-1961 עברה הקבוצה מאצטדיון גריפית' הישן אל אצטדיון RFK שנקרא על שמו של רוברט פ' קנדי, שהיה חדיש יותר.
בשנת 1964 ביצעה הקבוצה שני טריידים (החלפות שחקנים) משמעותיים, והשיגה את הקוורטרבק סאני ג'ורגנסון, אחד הקוורטרבקים הטובים בתולדות הליגה, ואת הליינבקר סם הוף. שניהם הפכו לימים לחברי היכל התהילה. אך גם אלו לא הצליחו להוביל את הקבוצה למשחקי הפלייאוף.
ב-1969 העסיקה הקבוצה כמאמנה החדש את וינס לומברדי, שזכה לתהילה כמאמן גרין ביי פאקרס. לומברדי הוביל את הקבוצה למאזן של שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ושני משחקים שהסתיימו בתיקו, המאזן הטוב ביותר של הקבוצה מאז 1955. בערב פתיחת עונת 1970 נפטר לומברדי בשל מחלת הסרטן ממנה סבל. עוזר המאמן ביל אוסטין מונה במקומו למאמן בעונת 1970, וסיים במאזן של שישה ניצחונות ושמונה הפסדים.
התאוששות
לאחר שבעונת 1977 נכשל אלן בניסיונו להוביל את הרדסקינס לפלייאוף, הוא פוטר והוחלף בג'ק פארדי, שחקן עבר של הרדסקינס שאף שיחק עבור אלן בוושינגטון ובלוס אנג'לס ראמס. את עונתו הראשונה התחיל פארדי עם רצף של שישה ניצחונות, אך הפסיד בשמונה מעשרת המשחקים הבאים, וסיים את העונה עם מאזן של שמונה ניצחונות ושמונה הפסדים. בסוף העונה בעלי הקבוצה ג'ק קנט קוק עבר מלוס אנג'לס לווירג'יניה, ופעל נמרצות בניסיונות לקבל את השליטה על הקבוצה במקום נשיאה אדוארד בנט ויליאמס.
את עונת 1979 פתח פארדי עם מאזן שישה ניצחונות ושני הפסדים, והגיע למשחק האחרון נגד דאלאס קאובויס במאזן של עשרה ניצחונות וחמישה הפסדים. ניצחון במשחק זה היה מעלה את הקבוצה לפלייאוף, אך הרדסקינס הפסידו 35-34 ולא הצליחו להעפיל לפלייאוף. בעקבות הצלחתו המהירה של פראדי, בסוף העונה זכה בתואר מאמן השנה בליגת ה-NFL. הצלחתו הסתיימה בעונת 1980, כאשר סיים במאזן של שישה ניצחונות ועשרה הפסדים, ולאחריה פוטר. לפני פיטוריו הספיק לבחור בדראפט את התופס ארט מונק, לימים חבר בהיכל התהילה.
העשור של הרדסקינס
בדראפט 1983 בחר גיבס את מגן הפינה דארל גרין. גרין שיחק בקבוצה 20 עונות רצופות ומחזיק, יחד עם ג'קי סלאטר, בשיא של מספר העונות בקבוצה אחת. ב-2008 נכנס גרין להיכל התהילה. בעונה זו העפילו הרדסקינס לסופרבול XVIII, בו הפסידו ללוס אנג'לס ריידרס בתוצאה 38-9.
את עונת 1984 סיימו הרדסקינס במאזן של 11 ניצחונות וחמישה הפסדים, וסיימו במקום הראשון בבית המזרחי של חטיבת ה-NFC, בפעם השלישית ברציפות. למרות זאת, כבר בשלב הראשון של הפלייאוף הודחו בידי שיקגו ברס. במהלך עונת 1985, במשחק נגד ניו יורק ג'איינטס, נפצע הקוורטרבק ג'ו תייסמן בעקבות תיקול עם הליינבקר לורנס טיילור. תיקול זה סיים את הקריירה המקצוענית של תייסמן, וזכור כרגע המחריד ביותר בתולדות ה-NFL, כפי שהגדיר אותו הוושינגטון פוסט.
בעונת 1987 חזרו הרדסקינס לפלייאוף. הקבוצה העפילה למשחק חצי הגמר באליפות חטיבת ה-NFC לאחר ניצחון על שיקגו ברס. משחק זה היה המשחק ה-70 בקריירה של ג'ו גיבס כמאמן ראשי, והוא הפך למאמן בעל אחוז הניצחונות הגבוה ביותר בתולדות הרדסקינס. הניצחון במשחק העלה את הקבוצה לגמר חטיבת ה-NFC, בו הפסידה לג'ייאנטס.
שלושה שבועות לאחר תחילת עונת 1987, פתחו כמה משחקני הליגה בשביתה בת 24 יום. מחזור המשחקים השלישי לא התקיים, אך כיוון ש-89 משחקני הליגה לא שבתו המשחקים התקיימו כרגיל החל ממחזור המשחקים הרביעי, עם השחקנים שלא שבתו ושחקנים מחליפים. הרדסקינס היו הקבוצה היחידה ששיחקה עם שחקנים מחליפים בלבד. למרות זאת הצליחו המחליפים לנצח בשלושת המשחקים שהתקיימו במהלך השביתה. הצלחת השחקנים המחליפים ברדקסינס עוררה עניין, ובין היתר יצא 13 שנה לאחר מכן, בשנת 2000, הסרט "המחליפים", המבוסס על הסיפור. ניצחונות אלו סייעו לקבוצה להעפיל לפלייאוף. הקבוצה העפילה לסופרבול XXII, בו ניצחה את דנוור ברונקוס בתוצאה 42-10, לאחר שהברונקוס הובילו 10-0 ברבע הראשון של המשחק. במהלך תולדות הסופרבול לא נתבצעה חזרה מפיגור בכמות נקודות גבוהה יותר. את תואר ה-MVP של המשחק קיבל הקוורטרבק דאג ויליאמס, שמסר ארבע מסירות לטאצ'דאון. ויליאמס הפך לקוורטרבק האפרו-אמריקאי הראשון שהוביל קבוצה לניצחון בסופרבול.
עונת 1991 החלה עם 11 ניצחונות רצופים, שיא המועדון ברצף ניצחונות. במהלך העונה שבר התופס ארט מונק את שיא התפיסות לקריירה, עם 820 תפיסות. בסוף העונה העפילו הרדסקינס לסופרבול XXVI, בו ניצחו את באפלו בילס בתוצאה 37-24. תואר ה-MVP של המשחק ניתן לקוורטרבק מארק ריפין, שהפך לשחקן הקנדי הראשון שזכה בתואר ה-MVP של משחק סופרבול.
תקופת פריחה זו, המכונה גם ה"עשור של הרדסקינס", הסתיימה ב-5 במרץ 1993, כשג'ו גיבס הודיע על פרישה מאימון הקבוצה לאחר 12 עונות אימון. במהלך 12 עונות אלו העלה את הקבוצה לפלייאוף שמונה פעמים, ארבע פעמים הוביל את הקבוצה לסופרבול ומתוכן ניצחה הקבוצה בשלושה. ב-1996 נכנס גיבס להיכל התהילה של ה-NFL.
עידן דניאל סניידר
ב-6 באפריל 1997 נפטר קוק, הבעלים של הקבוצה, זמן קצר טרם פתיחת מגרש פדקס, אצטדיון חדש שבנה לקבוצה. בנו ג'ון ירש ממנו את הקבוצה, וקרא לאצטדיון על שם אביו, "אצטדיון ג'ק קנט קוק". לאחר שתי עונות לא מוצלחות, מכר ג'ון קוק ב-1999 את הקבוצה לדניאל סניידר, יושב ראש רשת פארקי השעשועים "סיקס פלאגס". סכום העסקה עמד על 800 מיליון דולר, העסקה היקרה ביותר אי פעם של רכישת קבוצת ספורט. אחת מפעולותיו הראשונות של סניידר הייתה מכירת הזכויות על שם האצטדיון למרבה במחיר. חברת פדקס נתנה את ההצעה הגבוהה ביותר, ושם האצטדיון שונה ל"מגרש פדקס". כבר בעונתו הראשונה של סניידר העפילה הקבוצה לפלייאוף, לראשונה מאז עונת 1992.
לאחר חילופי מאמנים רבים, החתים סניידר ב-2004 את ג'ו גיבס, מאמן הקבוצה בשנות ה-80, כמאמנה הראשי. עונתו הראשונה בקדנציה לא הייתה מוצלחת. למרות ההגנה החזקה של הקבוצה, הרדסקינס לא הצליחו בחלק ההתקפי. לקראת עונת 2005 שיפר גיבס את הסגל ההתקפי של הקבוצה במהלך הדראפט ובאמצעות החתמת שחקנים חדשים. כבר באותה עונה הצליחו הרדסקינס להעפיל לפלייאוף. בעונה זו נשברו שלושה שיאים של הקבוצה: שיא היארדים בריצה לעונה, שיא היארדים בתפיסה לעונה ושיא התפיסות לעונה על ידי קיצוני צמוד. בעונת 2007 הוביל גיבס את הקבוצה לפלייאוף נוסף, אך הרדסקינס הפסידו כבר בשלב הראשון והודחו מהפלייאוף. גיבס לא הצליח לשחזר את הישגיו מהעבר והודיע על פרישה לפני תחילת עונת 2008.
את מקומו של גיבס החליף ג'ים זורן. זורן הפך את ההתקפה להתקפת "וסט קוסט" (West Coast), שיטה התקפית השמה דגש על מהלכי המסירה. את עונתו הראשונה סיים עם מאזן של שמונה ניצחונות ושמונה הפסדים. לקראת עונת 2009 החתימו סניידר וזורן את התאקל ההגנתי אלברט היינסוורת', שנחשב לתאקל ההגנתי הטוב ביותר בליגה באותה עונה. הוא חתם על חוזה בסך 100 מיליון דולר לשבע שנים, השכר הגבוה ביותר לשחקן הגנה בתולדות הליגה. בדראפט 2009 בחר זורן את הליינבקר בריאן אורקפו מאוניברסיטת טקסס. כבר בשנתו הראשונה נבחר אורקפו למשחק הפרובול. לאחר פתיחת עונה לא טובה של זורן, שכללה הפסד לדטרויט ליונס ששבר רצף של 19 הפסדים לליונס, שכרה הקבוצה את שירותיו של שרמן לואיס כיועץ התקפי לקבוצה, ובכך נלקחה מזורן השליטה על בחירת מהלכי ההתקפה. לקראת סיום העונה שכרה הקבוצה את ברוס אלן, בנו של מאמן העבר של הקבוצה ג'ורג' אלן, לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה. העונה הסתיימה עם מאזן של ארבעה ניצחונות ו-12 הפסדים, ומיד בסיומה פוטר המאמן זורן.
ה"חזירים"
ה"חזירים" (באנגלית: The Hogs) הם שחקני קו ההתקפה של הקבוצה בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. הם נודעו בעיקר בזכות השליטה שלהם בקו המגע (line of scrimmage). את שמם טבע ג'ו בוגל, מאמן קו ההתקפה, לאחר שכינה את שחקניו "חזירים". לבוגל הוטבע הכינוי "בוס החזירים".
בעקבות שיתוף הפעולה המוצלח בין ה"חזירים" לבין הרץ האחורי באותה תקופה, ג'ון ריגנס, דבק בריגנס הכינוי "חזיר של כבוד". שיתוף פעולה זה זיכה את ריגנס בתואר השחקן המצטיין של סופרבול XVII. באחד המשחקים עזר הקוורטרבק ג'ו תייסמן ל"חזירים" וחסם תיקול, חסימה שהייתה מהלך מפתח במשחק ובעקבות כך כונה "חזירון של כבוד". בוגל, עם זאת, לא התייחס לתייסמן כאחד מה"חזירים", משום שבדרך כלל לא חסם תיקולים.
במהלך עונת 1985, במשחק נגד ניו יורק ג'איינטס, נפצע תייסמן. ה"חזירים" כשלו בניסיונם לעצור את לורנס טיילור, שחקן ההגנה של הג'איינטס שתיקל את תייסמן ופצע אותו. פציעה זו הובילה לסיום הקריירה של תייסמן. וושינגטון פוסט כינה את הפציעה כרגע המחריד ביותר בתולדות ה-NFL.
בסוף עונת 1985 פרש ריגנס יחד עם שניים מה"חזירים", ואת מקומם החליפו שחקנים צעירים מהדראפט שגם אליהם התייחסו כחלק מה"חזירים". שילוב שחקנים אלו הצליח לשחזר את הצלחתם של ה"חזירים" המקוריים והוביל את הקבוצה לשתי אליפויות נוספות. עד תחילת שנות ה-90 פרשו כל ה"חזירים". ה"חזירים" הוביל את הרדסקינס לשלוש זכיות בסופרבול. ראס גרים, אחד מה"חזירים" וריגנס, "חזיר של כבוד", נכנסו להיכל התהילה.
תלבושת הקבוצה
עיצוב התלבושת הנוכחית, בצבעי בורדו וזהב, הוצג לראשונה על ידי המאמן ג'ק פארדי ב-1979. בשנים 1961–1978 תלבושת הקבוצה הייתה מכנסיים בצבע זהב וחולצות בצבע בורדו למשחקים ביתיים ולבן למשחקי חוץ. החל מ-1978 ועד היום משתמשת הקבוצה במגני הפנים שעל הקסדה בצבע זהב; לפני כן צבע מגני הפנים היה אפור.
ב-23 בספטמבר 2007, במשחק ביתי נגד ניו יורק ג'איינטס, לבשו שחקני הקבוצה מדים מיוחדים לציון 75 שנים להקמת הקבוצה ב-1932. חולצת התלבושת הייתה לבנה, המכנסיים בצבע זהב והקסדה הרגילה הוחלפה בקסדה צהובה שעליה סמל מיוחד לאירוע זה.
בסוף עונת 2009 פורסמו ידיעות שתלבושת הקבוצה תעבור שינוי ותוסיף צבע שחור לתלבושת. אולם ברוס אלן, הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, טען שאין בכוונת ההנהלה לשנות את תלבושת הקבוצה.
מחלוקת השימוש בדמות האינדיאני
יש הטוענים כי שמם וסמלם של הוושינגטון רדסקינס מהווה פגיעה באינדיאנים. נעשו ניסיונות בעבר על ידי קבוצות מסוימות לשנות את השם, אך ללא הצלחה. אחרים טוענים להגנת הרדסקינס ששמם נועד לכבד את אומץ לבם וגדולתם של האינדיאנים. ללא קשר להקשרים בהם שימשה המילה בעבר, המילה "רדסקינס" מתייחסת לקבוצת הפוטבול.
סקר שערך המגזין ספורטס אילוסטרייטד ב-2002 הראה ש-75% מהאינדיאנים לא מתנגדים לשמם של הרדסקינס. פעילים אינדיאנים ביקרו את תוצאות הסקר בעקבות סירובם של אנשי המגזין לחשוף את מלוא המידע (ניסוח השאלות, סדר השאלות, מספר הקבוצות הנשאלות והאזורים הנשאלים). אולם ב-2004 פורסמו ממצאי סקר שנערך באוניברסיטת פנסילבניה, בו נמצא ש-91 אחוז מהאינדיאנים שהשתתפו בסקר מ-48 מדינות בארצות הברית הסכימו שהשימוש בשם "רדסקינס" מקובל. סקר שערך העיתון וושינגטון פוסט ב-2016 הראה שלא חל שינוי בעמדה זו מאז 2004, ורק 9% רואים בשם פגיעה.
ב-1992 קבוצת אינדיאנים הגישה תביעה כנגד הפוטבול המקצועני לאיגוד זכויות היוצרים בארצות הברית, בדרישה לבטל את שמם של הרדסקינס, שמהווה לטענתם כינוי גנאי. ב-1999 בית המשפט לזכויות יוצרים פסק לטובת העתירה כי יש לבטל את הסימן המסחרי על השם "רדסקינס". לאחר ערעורים, ב-2005 הוחלט לשנות את הפסיקה ולאפשר לקבוצה להשתמש בשם "רדסקינס" ולתת להם זכויות על השם תחת חוקי המדינה והאזור. לאחר ניסיונות ערעורים בנובמבר 2009 סירב בית המשפט העליון לעיון מחודש בתיק ולערעורים מצד פעילים אינדיאנים.
בין התומכים בשינוי השם פוליטיקאים בכירים כגון נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ראש העיר מוריאל באוזר ו-50 סנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית.
ב-13 ביולי 2020 הודיעה הקבוצה כי תשנה את השם והלוגו שלה. ב-2 בפברואר 2022 הודיעה הקבוצה על שמה החדש: וושינגטון קומנדרס. בהודעה נמסר כי השם החדש הוא תוצאה של תהליך משתף שכלל התייעצות עם אוהדים, שחקני עבר, שחקנים, מחזיקי מניות ומנהיגי קהילות באזור וושינגטון די סי, מרילנד ווירג'יניה (אזור DMV) ונמשך 18 חודשים. השם החדש מייצג את המחויבות לשרות ולהנהגה שמגדירה את קהילת אזור DMV.
אצטדיונים
בשנתה הראשונה של הקבוצה, מגרשה הביתי היה ה"ברייבס פילד", ששימש את קבוצות הפוטבול, הכדורגל והבייסבול של העיר בוסטון. המגרש הכיל 40 אלף מקומות. שנה לאחר מכן, עם שינוי שם הקבוצה, הועברה הקבוצה למגרשה של הבוסטון רד סוקס, "פנווי פארק", אצטדיון מתקדם יותר אך קטן במעט מהברייבס פילד.
עם מעברה של הקבוצה לוושינגטון בשנת 1937, נבחר "אצטדיון גריפית'" להיות מגרשה הביתי. האצטדיון הכיל 32 אלף מקומות ושימש גם את קבוצות הבייסבול וושינגטון סנטורס מליגת ה-MLB ואת המכללות של וושינגטון ומרילנד בפוטבול ואתלטיקה קלה. האצטדיון שימש את הקבוצה עד שנסגר ב-1961. את מקומו של אצטדיון גריפית' החליף "אצטדיון RFK", שנקרא על שמו של רוברט פ' קנדי (בראשי תיבות RFK); האצטדיון היה חדיש, הכיל יותר מ-56 אלף מקומות ישיבה ועלות הקמתו עמדה על כ-20 מיליון דולרים. האצטדיון היה בבעלות עיריית וושינגטון ונקרא תחילה אצטדיון DC. האצטדיון היה גם מגרשה של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובמהלך השנים שימש קבוצות ספורט שונות של וושינגטון. גם לאחר מעבר הקבוצה מהאצטדיון, נשאר האצטדיון פעיל ומשמש קבוצות מקומיות עד היום.
מגרש פדקס
בשנת 1997 עברה קבוצת הרדסקינס למגרשה הנוכחי, "מגרש פדקס", שממוקם במרילנד. ביום פתיחת האצטדיון נפטר הבעלים של הקבוצה ג'ק קוק; לזכרו נקרא האצטדיון על שמו עד שנת 1999, בה שונה שם האצטדיון לשמו הנוכחי. אתר האצטדיון נקרא "ראלג'ון" (באנגלית: Raljon), איחוד שמות בניו של קוק, ראלף וג'ון. האצטדיון מכיל 91,704 מקומות ישיבה ובנוי בחמישה מפלסים, כמות המושבים הגדולה ביותר לקבוצה ב-NFL. עלות בנייתו של האצטדיון הסתכמה בכ-250 מיליון דולרים. למרות היותו האצטדיון הגדול לקבוצה ב-NFL, רשימת ההמתנה למנוי עונתי משתרעת על פני יותר מ-30 שנים.
עד כה מעולם לא נמכרו כל המושבים באצטדיון, השיא עומד על 91,665 במשחק המכללות בין קבוצות הפוטבול של וירג'יניה טק ואוניברסיטת דרום קליפורניה. שיא האוהדים במשחק של הרדסקינס הוא 90,910 אוהדים במשחק נגד הדאלאס קאובויס; זהו גם שיא הקהל הגדול ביותר (במקומות ישיבה) במשחק NFL. האצטדיון נמצא בבעלות הקבוצה ומשמש רק אותה, למעט אירועי ספורט חד פעמיים ומופעים שונים.
חוק הרדסקינס
"חוק הרדסקינס" הוא קשר בין הרדסקינס, קבוצת הפוטבול של וושינגטון הבירה שהיא משכנו של הבית הלבן, לבין תוצאות הבחירות לנשיאות בארצות הברית. ה"חוק" הוא צירוף מקרים נפוץ, שעל פיו אם הרדסקינס מנצחים במשחק הבית האחרון שלהם לפני הבחירות - המפלגה שנבחרה בבחירות הקודמות תנצח שוב בבחירות. אם הקבוצה מפסידה - המתמודד מהמפלגה השנייה ינצח. "חוק הרדסקינס" מתיימר "לחזות" את תוצאות הבחירות.
החל ממערכת הבחירות של 1940 עד היום ה"חוק" לא נכשל למעט הבחירות של שנת 2004. במערכת בחירות זו הרדסקינס הפסידו במשחק הביתי האחרון לפני הבחירות, אבל המפלגה הרפובליקנית בראשות ג'ורג' ווקר בוש, שהייתה אמורה להפסיד לפי ה"חוק", דווקא ניצחה. למרות זאת ניתן לומר שהחוק לא נכשל, מאחר שבבחירות של שנת 2000 בוש ניצח אך לא ברוב קולות אלא בגלל שיטת הבחירות. לכן המפלגה שקיבלה את רוב הקולות היא דווקא המפלגה הדמוקרטית, שאכן הפסידה בבחירות של שנת 2004 לאחר ההפסד של הרדסקינס.
החזרזירים
ה"חזרזירים" (באנגלית: Hogettes) הם קבוצה של 12 אוהדים מוכרים של הרדסקינס, הידועים בעיקר בגלל תלבושתם. הם נוהגים ללבוש שמלות נשים, כובעי מחנאות וחוטמי חזיר. ל"חזרזירים" שתי מטרות: לעודד את קבוצתם ולגייס כסף לצדקה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1983 על ידי מייקל טורברט, הידוע בכינויו "בוס חזרזיר", והפכה לקבוצת עידוד קבועה במשחקיה של הרדסקינס. בקבוצה ישנם 12 חברים פעילים ועוד 15 חברים לשעבר. הקבוצה שומרת על פרופיל גבוה לרוב בגלל התחפושות שלהם, אבל גם בגלל עבודות בארגוני צדקה אליהם גייסו למעלה מ-100 מיליון דולר.
הרעיון להקמת הארגון החל ב-1983, כאשר מייסדו מייקל טורברט הלך למסיבת תחפושות בליל כל הקדושים, לבוש בבגדים הישנים של סבתו. התחפושת הייתה מוצלחת והוא החליט לאסוף את חבריו ובבגדי סבתו לבקר בבתי חולים ולשמח ילדים חולים. ב-27 בנובמבר 1983 הופיעו ה"חזרזירים" לראשונה במשחק של הקבוצה לבושים בבגדי נשים, ועם תוספת של חוטמי חזיר כמחווה לקו ההתקפה של הקבוצה שכונה "החזירים".
טורברט ושני "חזרזירים" נוספים נכנסו להיכל התהילה של חברת ויזה לאוהדים. אף על פי שה"חזרזירים" מוכרים בקרב האוהדים והקבוצה, הם מעולם לא קיבלו יחס מועדף או הכרה רשמית.
צ'יף זי
זאמה ויליאמס, הידוע בכינויו "צ'יף זי" (באנגלית: Chief Zee) הוא אוהד מוכר של הרדסקינס, שמופיע במשחקי הקבוצה מאז 5 בספטמבר 1978 בתלבושת אינדיאנית מסורתית ונחשב לאחד האוהדים הגדולים ביותר של הקבוצה. צ'יף זי הופיע גם במספר פרסומות טלוויזיה לסוכנות רכב באזור וושינגטון ובולטימור.
באחד ממשחקי הקבוצה נגד פילדלפיה איגלס ב-1983, תקפו אוהדי האיגלס את צ'יף זי, וכתוצאה מכך רגלו נשברה. ב-9 באוגוסט 2008 נגנב הטומהוק המפורסם של צ'יף זי כאשר חילק חתימות לאוהדי הקבוצה. מאוחר יותר ב-28 באוגוסט הוחזר הטומהוק לצ'יף זי בעזרת כריס קולי, שחקן הקבוצה שנתן לגנב חולצה חתומה על ידו בתמורה להשבת הטומהוק. בשנת 2000 חברת ויזה והיכל התהילה של ה-NFL בחרו בצ'יף זי כאוהד הגדול ביותר של הוושינגטון רדסקינס.
יריבות
היריבה הגדולה ביותר של הרדסקינס היא דאלאס קאובויס; המגזין ספורטס אילוסטרייטד החשיב את היריבות לגדולה ביותר ב-NFL בכל הזמנים ואחת היריבויות הגדולות ביותר בספורט בכלל. תחילת היריבות הייתה ב-1961 כשהקאובויס הועברו לבית המזרחי של חטיבת ה-NFC, הבית בו גם הרדסקינס משחקת. היריבות התפתחה כאשר ג'ורג' אלן התחיל לאמן את הקבוצה ב-1971; אלן החדיר בשחקנים שנאה כלפי הקאובויס ופיתח יריבות גדולה מתמיד בין הקבוצות. אלן רצה להציב מטרה לקבוצה - לנצח את הקאובויס, שהיו הקבוצה הטובה בליגה באותה עת. עם זאת, בסיכום תוצאות ההתמודדויות של שתי הקבוצות לאורך השנים, מובילה דאלאס קאובויס על פני הרדסקינס: 59 ניצחונות לקאובויס לעומת 39 לרדסקינס, ושתי תוצאות תיקו.
היריבות בין הקבוצות נמשכה גם מחוץ למגרש. בתחילת שנות ה-80 הופיע מאמן הקאובויס טום לאנדרי בפרסומת לחברת האשראי "אמריקן אקספרס". בפרסומת לאנדרי מוקף על ידי שחקנים הלבושים בתלבושתם של הרדסקינס אך מצליח לחמוק מהם. ב-19 בדצמבר 2005 שחקן הכדורסל דארל ארמסטרונג, ששיחק בדאלאס מאבריקס, חטף את המיקרופון לפני תחילת משחק של קבוצתו והכריז "מה עם הרדסקינס!", וזאת מספר שעות לאחר שהרדקסינס ניצחו את הקאובויס. ארמסטרונג, שגדל כאוהד של הרדסקינס, נקנס בכאלף דולר בעקבות תקרית זו.
יריבה נוספת של הרדסקינס היא ניו יורק ג'איינטס; היריבות בין הקבוצות קיימת עוד מהתקופה של הרדסקינס בבוסטון. יריבות קטנה קיימת גם עם פילדלפיה איגלס, שמשחקת לצד הרדסקינס באותו בית.
בעלות ונושאים כלכליים
הקבוצה נוסדה על ידי ג'ורג' פרסטון מרשל שהיה מייסדה, בעליה ונשיאה עד שנפטר ב-1969. לאחר מותו החליפו כבעלי הקבוצה ג'ק קנט קוק, שקנה אחוזי בעלות על הקבוצה עוד ב-1961. קוק הרחיב את אחוזי בעלותו על הקבוצה עד שב-1974 הפך לבעלים עם אחוז השליטה הבלעדי כמעט. תפקיד נשיא הקבוצה ניתן לאדוארד בנט ויליאמס, אף על פי שבבעלותו אחוז קטן של מניות הקבוצה. בנוסף לרדסקינס, היה קוק הבעלים של קבוצת הכדורסל לוס אנג'לס לייקרס וקבוצת ההוקי קרח לוס אנג'לס קינגס וויליאמס היה בעליהם של קבוצת הבייסבול בולטימור אוריולס. ב-6 באפריל 1997 נפטר קוק מאי-ספיקת לב. בנו ג'ון ירש ממנו את הקבוצה אך לאחר שתי עונות לא מוצלחות, מכר את הקבוצה ב-1999 לדניאל סניידר, יושב ראש רשת פארקי השעשועים "סיקס פלאגס". סכום העסקה עמד על 800 מיליון דולר, רכישת קבוצת הספורט היקרה ביותר בתולדות הספורט עד אותה עת.
לפי מגזין פורבס, ערכה של הרדסקינס מוערך ב-2013 בכ-1.6 מיליארד דולר, והיא קבוצת הספורט בעלת השווי השמיני בגובהו בעולם והשלישי ב-NFL. הכנסותיה של הקבוצה בעונת 2012 מוערכים בכ-373 מיליון דולר. הקבוצה שיא של שמונה שנים רצופות בהן הובילה את הליגה בנוכחות האוהדים במשחקיה.
ב-21 ביולי נמכרה הקבוצה לקבוצת משקיעים בהובלת ג'וש האריס תמורת סכום שיא של 6.05 מילארד דולר.
מספרי חולצות שהופרשו
מספרי חולצות שהופרשו לא רשמית
מלבד שחקנים אלו גם מספר 21 של הסייפטי שון טיילור לא בשימוש מאז שנרצח ב-27 בנובמבר 2007.
חגיגות 70 שנה לקבוצה
בשנת 2002 חגגו הרדסקינס 70 שנה מאז הקמת הקבוצה. לכבוד אירוע זה, בחרה הקבוצה את 70 השחקנים והמאמנים המשפיעים ביותר על הקבוצה. באחד המשחקים של אותה עונה, נגד אינדיאנפוליס קולטס, קיימה הנהלת הקבוצה טקס לכבוד אותם 70 אנשים משפיעים, במהלך הפסקת המחצית.
ג'ונגחווה טלקום
ג'ונגחווה טלקום (בסינית: 中華電信, באנגלית: Chunghwa Telecom Company) היא חברת התקשורת הגדולה בטאיוואן.
ג'ונגחווה טלקום נוסדה ב-1 ביולי 1996 כחלק ממאמצי ההפרטה של ממשלת טאיוואן. לפני כן פעלה החברה כיחידה במשרד התקשורת של טאיוואן במשך למעלה ממאה שנים.
פעילות כלכלית
החברה נסחרת בבורסה של טאיוואן החל מאוקטובר 2000, ויחידות ADS (American Deposit Share) שלה נסחרות בבורסה של ניו-יורק החל מיולי 2003. באוגוסט 2005 ירדו אחזקות הממשלה בחברה אל מתחת ל-50%, ובכך הפכה החברה למופרטת דה-פאקטו.
פריקסה תוניסאי
הפריקסה (בערבית: فريكسي או فريكاسي) הוא מאכל תוניסאי מסורתי, מעין לחמנייה מטוגנת ממולאת. המילוי המקובל לפריקסה הוא טונה, תפוחי אדמה מבושלים, ביצה קשה, אריסה ולימון כבוש. ישנם גם מילויים נוספים אשר מקובל למלא בהם את הפריקסה כמו פלפל חריף, צלפים, מלפפון חמוץ, זיתים, סלט גזר או דלעת חריף, מטבוחה. בדרך כלל מרכיבי המילוי תלויים במסורת של אזורים שונים בתוניס.
המאכל בישראל
בישראל במקומות רבים המילוי המקובל של הפריקסה (טונה, תפוחי אדמה מבושלים, ביצה קשה, אריסה, לימון כבוש וזיתים) הוא למעשה הבסיס לסנדוויץ' תוניסאי, רק שהסנדוויץ' התוניסאי מוגש בבגט.
יחסי יפן–סינגפור
יחסי יפן–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת סינגפור. שתי המדינות הן מדינות אסייתיות החולקות קשר היסטורי, פוליטי וכלכלי. שתי המדינות יצרו קשרים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1966, אבל היחסים הראשוניים בין היפנים לסינגפורים התרחשו במאה ה-15. האינטראקציה הבולטת ביותר בין יפן לסינגפור, לפני החלת היחסים הרשמיים, התרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה כאשר האימפריה היפנית כבשה את סינגפור במשך ארבע שנים.
יפן מחזיקה שגרירות בסינגפור. ואילו לסינגפור יש שגרירות בטוקיו, בירת יפן, בנוסף לקונסוליות הכלליות בערים: אוסקה ונגויה. השגריר היפני הנוכחי בסינגפור הוא ג'ון יאמאזאקי, והשגריר הסינגפורי הנוכחי ביפן הוא לואי טאק יו.
מגעים ראשוניים
ממלכת ריוקיו (קבוצת איים בשליטת יפן) קיימה קשרי מסחר הדוקים מאוד עם ממלכת סינגפור כשהייתה תחת סולטנות מלאקה במאה ה-15. המסחר הימי של ממלכת מלאקה עם ממלכת סינגפור כלל מוצרים יפניים- כסף, חרבות, מניפות, לכה ועוד - ומוצרים סיניים- צמחי מרפא, מטבעות טבעיים, קרמיקה מזוגגת, ברוקדות, טקסטיל ועוד. כמות מסעות המסחר שנערכו בקרב שתי הממלכות עמד על כ-150 מסעות מסחר.
בתקופה הקולוניאלית
על פי ההערכות, התושב הראשון בסינגפור ממוצא יפני הוא יממוטו אוטוקיצ'י. בשנת 1832, אוטוקיצ'י עבד כחבר צוות על סירה יפנית שנקלעה לסערה ונסחפה אל עבר האוקיינוס השקט; לאחר ניסיון כושל לחזור לביתו, בשנת 1862 הגיע אוטוקיצ'י לסינגפור והחל לעבוד שם כמתורגמן. בשנת 1867 אוטוקיצ'י נפטר ונקבר בבית הקברות היפני בסינגפור. בית הקברות היפני בסינגפור נפתח לראשונה בשנת 1891, בית קברות זה הוא בית הקברות הגדול ביותר מחוץ ליפן. שטחו של בית הקברות עומד על 29,359 מ"ר. בשנת 1987 ממשלת סינגפור הכריזה על בית הקברות היפני כגן זיכרון.
אך, גם עם שינויים אלה במעמדם הרשמי של אזרחי יפן בסינגפור, הקהילה עצמה נותרה מבוססת זנות. הקונסוליה היפנית ראתה זאת כדרך לפתח בסיס כלכלי יפני באזור. הרווחים שהופקו מסחר בזנות שימשו לצבירת הון ולגיוון האינטרסים הכלכליים היפניים. בזמן מלחמת רוסיה–יפן מספר הזונות היפניות בסינגפור היה גדול מ-700. עם זאת, כאשר דרום-מזרח אסיה נותקה מייבוא אירופאי בגלל מלחמת העולם הראשונה, החלו מוצרים יפניים להפוך כדרכים המחליפים את מוצרי אירופה, מה שהביא את המעבר מביסוס הכלכלה היפנית בסינגפור על זנות לקמעונאות וסחר כבסיס כלכלי של הקהילה היפנית.
סינגפור נלחמה בזנות היפנית וביטלה אותה בשנת 1921. זה היה חלק מהתכנית הממשלתית של סינגפור להפסקה של חוקיות בזנות בכל חצי האי הסינגפורי. למרות האיסור, רבים ניסו להמשיך במקצועם בחשאי; אך, ממשלת סינגפור וממשלת יפן התאמצו לצמצם את הסחר בזנות. עד שנת 1927 נותרו בערך 126 זונות יפניות עצמאיות. רובן עזבו את סינגפור או עברו לעסקים אחרים. עזיבתן הייתה במקביל לשינוי משמעותי בהרכב האוכלוסייה היפנית שם: שלל עסקים קטנים, כגוון חייטים ומספרות, שמנוהלים ברובם על ידי גברים, סגרו את עצמם כדי שיוחלפו בשכירים העובדים בחברות סחר יפניות. רק כ-14 גברים יפנים עבדו במקצועות הסחר היפני בשנת 1914, אך בשנת 1921 מספרם של העובדים עלה, ועמד על כ-1,478 עובדי סחר יפני. המעבר החד של מנהלי עסקים קטנים לעובדים בחברות מסחר יפניות בסינגפור נמשך בעשור שלאחר מכן: בשנת 1919 38.5% מהיפנים בסינגפור היו סוחרי סחורות וכ-28.0% היו עובדי חברות ובנקים, אולם עד שנת 1927, הפרופורציות בין סוחרי הסחורות לעובדי בנקים וחברות יפניות בסינגפור רק עלה בהדרגה, לאחר כמה שנים כמות הסוחרים היפניים בסינגפור עמד על כ-9.7% סוחרים לעומת 62.9% עובדי בנקים וחברות יפניות.
האוכלוסייה היפנית בסינגפור הגיעה לשיאה בשנת 1929 אך, בשנת 1933 האוכלוסייה היפנית בסינגפור נחלה ירידה משמעותית בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הנאצית בראשות אדולף היטלר. אך, האוכלוסייה היפנית בחצי האי התאוששה אט אט לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהפחתה בשוויו של המטבע הין היפני ותחרותיות של המוצרים היפניים בשווקים של דרום-מזרח אסיה.גם כאשר עסקים יפניים אחרים סבלו מירידות, מספר הדייגים היפנים עלה, ממספר קטן של כ-200 דייגים בשנת 1920 עד לשיא של 1,752 דייגים בשנת 1936, המהווה בין רבע לשליש מהאוכלוסייה היפנית התושבת לאורך שנות השלושים.
קרב סינגפור
האינטראקציה המוקדמת ביותר של יפן כאומה עם סינגפור התרחשה בעוד שסינגפור הייתה עדיין חלק מהתנחלויות בריטניה בעולם. במקביל למתקפת ההפתעה ב-8 בדצמבר 1939 על בסיס חיל הים האמריקני וההתקפתה באותו היום על המושבה הבריטית הונג קונג, האימפריה היפנית פתחה גם במתקפה על סינגפור. יפן, אשר השתלטה על הודו-סין הצרפתית בשנת 1940, הצליחה לפתוח בהתקפות מרובות על סינגפור, והפצצתה בתדירות גבוהה מאוד. ב-31 בינואר 1941, מלאיה נכבשה על ידי היפנים, וכל כוחות בעלות הברית אשר היו במלאיה, נסוגו מן חצי האי המלאי ויפן השמידה את הגשר בין מלאיה לסינגפור והחלה להתכונן למתקפה מלאה על סינגפור.