cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דן מרינו
ליגת ה-NFL
עונתו השנייה בדולפינס הייתה עונת השיא של מרינו בקבוצה, ואחת העונות הטובות ביותר של קוורטרבק בליגה מאז ומעולם. מרינו היה לשחקן הראשון שמוסר מעל 5,000 יארד (5,084), שבר גם את שיא הטאצ'דאונים בעונה (48) והשיג מדד יעילות של 108.9. הוא הצעיד את הקבוצה למאזן 14–2 ולניצחונות בפלייאוף מול סיאטל סיהוקס ומול פיטסבורג סטילרס. במשחק מול הסטילרס קבע שיא לגמר ה-AFC עם 421 יארד במסירה ו-4 טאצ'דאונים. בסופרבול הפסידו מרינו והדולפינס לסן פרנסיסקו 49' בהנהגת ג'ו מונטנה 16–38.
מרינו הצעיד את הדולפינס לפלייאוף גם בעונות 1985 ו-1990 עם מאזן 12–4, אך בשתיהן הפסיד בגמר ה-AFC. בעונת 1993 נפצע במחזור החמישי בגיד אכילס ונעדר משאר משחקי הקבוצה. עונה לאחר מכן חזר לשחק, הדולפינס סיימו במאזן 10–6 והעפילו לפלייאוף. בסיבוב השני הפסידו לסן דייגו צ'רג'רס 21–22 במשחק בו מסר מרינו ל-3 טאצ'דאונים ו-262 יארד ללא חטיפה. הוא נבחר בתום העונה לקאמבק של השנה.
לאחר פרישתו שימש מרינו שימש פרשן פוטבול בכיר ברשת CBS בשנים 2002–2013 וברשת HBO בשנים 2002–2007.
חייו הפרטיים
מרינו נשוי לקלייר והם הורים לשישה. בנו מייקל אובחן כלוקה באוטיזם והוא ורעייתו הקימו ב-1992 את קרן דן מרינו שגייסה במהלך השנים מעל 50 מיליון דולר לסיוע לבעלי מוגבלויות באזור דרום פלורידה. ב-1998 זכה בפרס וולטר פייטון לאיש השנה ב-NFL בתחום הפעילות למען הקהילה.
פונקציית האינטגרל הלוגריתמי
במתמטיקה, פונקציית האינטגרל הלוגריתמי היא פונקציה מתמטית חשובה, הידועה בעיקר בזכות משפט המספרים הראשוניים. היא מוגדרת להיות: לפונקציה 1/\ln(t) יש סינגולריות בתחום t=1, ולכן הפונקציה מוגדרת במדויק לכל x<1, ומוגדרת לכל x>1 באמצעות הערך הראשי של קושי, בנוסחה:
דן מרינו
חייו הפרטיים
כמו כן הוא אב לילדה מחוץ לנישואין מרומן שניהל עם עובדת ברשת CBS.
פונקציית האינטגרל הלוגריתמי
פונקציית האינטגרל הלוגריתמי ההפוך
פונקציית האינטגרל הלוגריתמי או פונקציית האינטגרל הלוגרתמי של אוילר מוגדרת להיות: או בצורה אינטגרלית: פונקציה זו אינה בעלת נקודה סינגולרית, והיא מדויקת בחישוב כמות של מספרים ראשונים הקטנים מ-x.
הצגה על ידי פונקציית האינטגרל האקספוננטי
לפונקציה יש קשר עם פונקציית האינטגרל האקספוננטי (Ei(x)) על ידי המשוואה: שנפתרת על ידי כל מספר חיובי. קשר נוסף הוא על ידי קבוע אוילר-מסקרוני: חישוב נוסף של פונקציית האינטגרל הלוגריתמי היא:
הצגה על ידי הרחבה אסימפטוטית
ניתן להציג את פונקציית האינטגרל הלוגריתמי גם על ידי הרחבה אסימפטוטית שיש לו. לדוגמה: כאשר O הוא סימון לנדאו. רישום מלא של הפונקציה על ידי הרחבה אסימפטוטית הוא:
או:
רישום זה גורר לרישם הבא:
הערה, הרישום האחרון כסדרה אינו מתכנס, אז חשוב לסדרה תהיה מספר סופי של איברים.
ערכים מיוחדים של הפונקציה
לפונקציה יש שורש חיובי יחיד, הידוע בתור קבוע רמנוג'אן-סולדר, אשר קרוב שלה הוא x ≈ 1.45136 92348 ... .בנוסף לכך, הערך של הפונקציה בנקודה x=2 הוא כאשר  היא פונקציית גמא הלא שלמה.
קוקייתיים
השמות Cuckoo באנגלית, Kakuk בהונגרית, Kuckuck בגרמנית וקוקייה בעברית הן דוגמה מובהקת לאונומטופיה אקוסטית – מילים שמחקות את הצליל של מושאיו, במקרה זה, חיקוי קול ה"קוקו" של העוף.
מאפיינים
צבעי הנוצות חום, אפור וערמוני והן מנוקדות בלבן. לקוקייה גוף וזנב ארוכים, רגליים קצרות ומקור בינוני וכפוף במקצת. באביב משמיע הזכר את שירתו האופיינית "קו קו", המזכירה קצת את זו של העורב. בשל שירה זו קיבלה הקוקייה את שמה. הקוקייה ניזונה מחרקים ומזחלים שעירים של פרפרים. כשאינה אוכלת, היא מרבה להסתתר בסבך של עצים ושיחים. מינים אחדים כמו הקוקייה רצנית מעדיפים לרוץ על הקרקע מאשר לעוף.
הגדולה במיני הקוקיות היא קוקיית מקור צ'אנל (Scythrops novaehollandiae) ששוקלת עד 930 גרם ודומה בכך לקוקאל שחור (Centropus menbeki). הקטנה ביותר היא קוקיית ברונזה קטנה (Chrysococcyx minutillus) ששוקלת עד 17 גרם.
הטלת ביצים
חלק ממיני הקוקיות הם עופות טפילים. הנקבה מטילה את הביצים בקנים של ציפורים זרות (פונדקאיות), ואלה דוגרות על ביציה ומגדלות את גוזליה. נקבת הקוקייה עשויה להטיל ביצה מדי יום ובסך הכול 16–18 ביצים בעונה. בישראל מטילה הקוקייה את ביציה בקני עורבים. הקוקייה ממתינה בסתר בסמוך לקן, וכשהציפור עוזבת את הקן, הקוקייה ממהרת אליו ומטילה בו את ביצתה בתוך מספר שניות ועפה במהירות. לעיתים היא מוציאה ביצה אחת מהקן, כדי שהציפור הפונדקאית לא תבחין בהוספת הביצה הזרה.
העוף הפונדקאי דוגר על ביצת הקוקייה עם ביציו שלו. גוזלי הקוקייה בוקעים לאחר 13 ימי דגירה, בדרך כלל לפני בקיעת ביצי הפונדקאי. במינים רבים של קוקיות פועל גוזל הקוקייה לסילוק ביצי הפונדקאי וגוזליו מהקן. לעומתם, גוזל הקוקייה המצויצת אינו מסלק את גוזלי העורב מהקן אלא גדל איתם כאילו היו אחיו. הפונדקאים מגדלים את גוזל הקוקייה ומספקים לו את מזונו, גם כאשר הוא מגיע לגודל העולה על זה שלהם, עד התבגרותו.
זמן קצר לאחר גמר הקינון נודדות הקוקיות דרומה – קודם הבוגרים ואחריהם הצעירים.
משפט דבורצקי
במתמטיקה, ובמיוחד בתורה של מרחבי בנך, משפט דבורצקי הוא משפט מבנה חשוב אשר הוכח על ידי המתמטיקאי הישראלי אריה דבורצקי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. המשפט ענה על שאלה שנוסחה על ידי אלכסנדר גרותנדיק. הוכחה חדשה למשפט, שהתגלתה על ידי ויטלי מילמן בשנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה אחת התגליות אשר הביאו לפיתוח התורה הלוקלית של מרחבי בנך.
באופן פשטני, המשפט אומר כי לגופים קמורים מממד גבוה יש חתכים שהם כמעט מעגליים. בצורה מדויקת יותר, המשפט מראה כי לכל מספר טבעי k, בכל מרחב בנך שממדו גדול מספיק, יש תת-מרחב מממד k שהנורמה עליו קרובה מאוד לכזו המושרית על ידי מכפלה פנימית. בכך המשפט מכניס לתורה של מרחבי בנך, שהנורמה המוגדרת עליהם יכולה להיות כללית ביותר, כלים מן התחום של מרחבי הילברט שבהם הנורמה מושרית על ידי מכפלה פנימית, ויש לה מבנה גאומטרי הדוק.
ניסוח המשפט
לכל מספר טבעי, ולכל , קיים , כך שאם מרחב בנך מממד גדול או שווה ל-\ N, אז קיים תת-מרחב  מממד \ k ומכפלה פנימית \ Q על \ E, כך שהנורמה  המושרית על ידי המכפלה הפנימית מקיימת  לכל \,x \in E.
כריסטוף ויליבלד גלוק
ביוגרפיה
גלוק נולד באראסבאך (Erasbach), הסמוך לברכינג בבוואריה, לאב יערן, שעבד בשירותו של בן אצולה. הוא למד מוזיקה ופילוסופיה בפראג מגיל שמונה-עשרה. את האופרה הראשונה שלו, "ארטאסרסה" (ארתחשסתא), כתב בשנת 1741 והחל בכתיבה פורה מאוד לבמה. יצירותיו בשנים אלה היו בסגנון האופרה סריה האיטלקית, השמרנית באופייה. הוא יצא למסעות ברחבי אירופה ובשנת 1754 קיבל משרת מנצח מקהלה בחצר מריה תרזה קיסרית אוסטריה והתיישב בווינה.
בשנת 1756 העניק לו האפיפיור בנדיקט ה-14 את תואר אביר מסדר דורבן הזהב (מסדר האצולה של הותיקן, שבו היה חבר גם מוצרט). מאז ואילך השתמש גלוק בתואר "האביר מגלוק".
בתקופת שהותו בווינה חיבר גלוק את אורפיאו ואאורידיצ'ה (הנודעת גם בשם "אורפיאוס ואאורידיקה") (1762), אחת מיצירותיו הנודעות ביותר, ואת הבלט דון חואן (1761). שתי אלה מציגות כמה משינויי הסגנון, שיגיעו למלוא ביטוים ב"אלצ'סטה" (1767), שכללה הקדמה המציגה את רעיונותיו על סגנון חדש לאופרה. הרעיון של גלוק היה להגביר את חשיבות הדרמה של היצירה מעבר לזו של הזמרים הכוכבים המבצעים אותה ולהיפטר מן הרצ'יטאטיב, שקטע את התפתחות העלילה. הסגנון הזורם והדרמטי יותר, שצמח כתוצאה מהתפתחות זו, נחשב למבשר הדרמות המוזיקליות של ריכרד וגנר. בתקופת גלוק, מכל מקום, היו הרפורמות שלו שנויות במחלוקת. אחרי שעבר בשנת 1773 לפריז, שם נהנה מחסות המלכה מארי אנטואנט ושם הופקו איפיגניה באאוליס וכמה מיצירותיו האחרות, נחלקו מבקרי המוזיקה לשני מחנות: האחד שיבח את סגנונו החדש של גלוק, השני גינה אותו ותמך, לעומת זאת, ביצירותיו המסורתיות יותר של ניקולו פיצ'יני. המלחינים עצמם לא התערבו בפולמוס, אבל כאשר פיצ'יני התבקש לכתוב מוזיקה לליברטו, שגלוק עצמו עבד עליו אותו זמן, השמיד גלוק את מה שהספיק לכתוב.
גלוק הכניס שינויים הן ב"אורפיאו ואורידיצ'ה" והן ב"אלצ'סטה" כדי להתאימן להפקות הפריזאיות, ואף תרגם אותן מן האיטלקית המקורית לצרפתית. אחרי הצגת הבכורה של "ארמידה" בשנת 1777 ו"איפיגניה בטאוריס" ב-1779, חזר גלוק לווינה. הוא כתב שם יצירות קטנות יותר, אך בעיקרו של דבר פרש מעבודתו. גלוק מת בשנת 1787 והותיר אחריו כ-35 אופרות גמורות, כמה באלטים ויצירות אינסטרומנטליות. לגלוק הייתה גם השפעה חשובה על הקטור ברליוז, שהעריץ אותו.
כריסטוף ויליבלד גלוק קבור בבית הקברות המרכזי בווינה, אוסטריה.
קאדילק נארט
הדגם "קאדילק נארט" הוגדר כמכונית ספורט בתצורת קופה, 2 דלתות, 4 מושבים. הפנסים הקדמיים היו מתקפלים.
כריסטוף ויליבלד גלוק
הנצחה
פסגת גלוק באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראת על שמו של כריסטוף ויליבלד גלוק.
סאני בוי ויליאמסון
אלק רייס מילר (אנגלית: Aleck "Rice" Miller; 5 בדצמבר 1899 - 25 במאי 1965) הידוע יותר בשם סאני בוי ויליאמסון השני, נגן מפוחית, זמר ויוצר בלוז אמריקני. אחד מאמני הבלוז המצליחים והמפורסמים ביותר בכל הזמנים.
ביוגרפיה
נולד בגלנדורה שבמיסיסיפי. קיימים חילוקי דעות בנוגע לתאריך לידתו ושמו המקורי של ויליאמסון. לא ידוע הרבה על ילדותו של ויליאמסון, אבל ידוע שבשנות ה-30 הוא פעל באזור הדלתא תחת הכינוי "ליטל בוי בלו" וניגן עם אגדות בלוז כמו רוברט ג'ונסון ואלמור ג'יימס.
בתחילת שנות ה-40 הוא הנחה את תוכנית הבלוז הראשונה ברדיו, King Biscuit Time, שזכתה להצלחה גדולה. אחת הסיבות להצלחת התוכנית היא העובדה שליטל בוי בלו התחזה בה לנגן המפוחית ג'ון לי "סאני בוי" וילאמסון. ועד כמה שהרעיון נשמע מטורף, במיוחד בהתחשב בעובדה שסאני בוי וילאמסון המקורי היה כוכב באותה תקופה, ושהסגנון שלו היה שונה מזה של ליטל בוי בלו, הקהל האמין שלא מדובר במתחזה, בעיקר מפני שרוב המאזינים לא ראו אף אחד משניהם.
כאשר ג'ון לי ויליאמסון נרצח ב-1948, ליטל בוי בלו הפך לסאני בוי ויליאמסון המקורי. למרות ההצלחה, סאני בוי לא מיהר להקליט שירים, והחל רק ב-1951, אחרי שכנועים ופיתויים של ליליאן מק'מוריי, הבעלים של חברת התקליטים "טראמפט". הוא הקליט עבור חברת תקליטים זו עד 1954, והשירים שהוציא ב"טראמפט", כמו "Eyesight to the Blind", הפכו עם הזמן לקלאסיקות בלוז. מלבד השירים שלו, ויליאמסון עזר גם בהקלטת "Dust My Broom", הקטע הידוע ביותר של אלמור ג'יימס. באותו זמן, הוא התגרש מאשתו הראשונה והתחתן עם מאטי גורדון.
בתחילת 1955, החוזה שלו עם "טראמפט" נמכר ללאונרד צ'ס, יו"ר חברת התקליטים "צ'ס רקורדס" בשיקגו. השיר הראשון שויליאמסון הקליט ל"צ'ס", "Don't Start Me to Talkin'", שהוקלט בחזרה ב-12 באוגוסט, הפך ללהיט במצעדי הרית'ם אנד בלוז ב-1955.
הוא המשיך להופיע ולהנחות את King Biscuit Time מדי פעם, עד שב-1963 הוא נסע לראשונה לאירופה כדי להשתתף ב"פסטיבל הפולק-בלוז האמריקאי". בפסטיבל, הופעותיו היו מהמצליחות ביותר, והוא נשאר בבריטניה אחרי שהפסטיבל נגמר כדי לרכוב על גל ההצלחה. בבריטניה הוא החל להופיע במועדוני הקצב של הצעירים, וניגן והקליט עם היארדבירדס והחיות.
שיר שהקליט בשם "Help Me" הפך ללהיט מפתיע ברחבי אירופה. במשך השנתיים הבאות, ויליאמסון נדד בין אירופה לארצות הברית, עד שחזר לגור במיסיסיפי ב-1965. הוא חזר להנחות את King Biscuit Time והמשיך להקליט.
באותה שנה, ב-25 במאי, נמצא ויליאמסון שרוע על מיטתו ללא רוח חיים, ככל הנראה כתוצאה מהתקף לב. הוא נקבר בטקס הלוויה חגיגי בטוטווילר, מיסיסיפי.
ב-1980, הוא נכנס להיכל התהילה של הבלוז.
מנחם יצחק קליונר
מנחם יצחק קליונר (כ"ג בתמוז ה'תרמ"ה 8 ביולי 1885 - י' בניסן תשכ"ה 12 באפריל 1965) היה מראשי ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב ועמד בראש ועד ההגירה המקומי בכפר סבא.
קורות חייו
מנחם קליונר נולד בשנת 1885 בעיירה דאנילוביץ' שברוסיה לחווה-שפרה לבית משפחת פרידמן ולחיים קליונר, חסיד חב"ד. המשפחה התגוררה בחווה חקלאית שליד העיירה דאנילוביץ'. בהיותו בגיל 10 מכר אביו את החווה והתיישב בווילנא שם למד מנחם בתלמוד תורה ובישיבה. בגיל 17 עזב מנחם את בית אביו בוילנא ונסע ללמוד בראדין, בישיבת "החפץ-חיים".
בגיל 18 הודיע מנחם להוריו כי החליט לנסוע לארץ ישראל, אולם כספו לא הספיק לו להגיע לישראל והוא נשאר בעיר הנמל טריאסטה באיטליה (אז באוסטריה-הונגריה) שם נכנס זמנית לעבוד כשוליה בחנות לגלנטריה. בהמשך פתח עסק עצמאי לביגוד. קליונר התגורר בטריאסט במשך למעלה מ-10 שנים. בתקופת שהותו שם יסד את הוועד "אהבה ואחוה" שפעל בסיוע למהגרים היהודים בדרכם משם ארץ ישראל, לאמריקה וליתר ארצות ההגירה וכן כתב בקביעות לעיתון היומי הציוני "טאגבלאט" שבלבוב ולשבועון "המצפה" של שמעון מנחם לאזר בקרקוב. כמו כן השתלם בלימודי שפות ובלימודים כללים.
כשהגיע מנחם לארץ ישראל נישא לשושיה והשתקע בת"א-יפו של הימים ההם. הוא עסק בייצוג מסחרי של בתי-חרושת לכיסאות ולנייר עטיפה לתפוחי-זהב. הוא למד את מלאכת הצילום ובכוונתו הייתה לפתוח בית עסק להדפסת גלויות עם תמונות ארץ הקודש למכירה. לבסוף משך ידיו מהעסק ומסרוֹ לאחים אליהו, אשר הדפיסו את הגלויות באיטליה. אז פנה לעיסוקו הישן ופתח בית מסחר לבגדים מוכנים ביפו.
בתקופת גירוש יהודי תל אביב-יפו על ידי הטורקים שהחל באפריל 1917 עמד מנחם קליונר ביחד עם מאיר דיזנגוף, שמעון רוקח, בצלאל יפה ואחרים בראש ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב שלקח על עצמו הטיפול בענייני המגורשים, קליונר היה מזכיר ועד ההגירה המרכזי וכן התמנה לראש ועד ההגירה המקומי בכפר סבא בה התרכזו רבים מהמגורשים. המהגרים סבלו ממחסור בדיור, מזון והלבשה, מפגעי מחלות ומגפות, מרדיפות ונגישות מצד השלטון הטורקי. תפקידם של ראשי הקהילה היה להקל על סבלם של המהגרים ולסייע להם בדיור, מזון, שירותי רפואה וכדומה. קליונר הקים באורווה הציבורית של כפר סבא את "בית התבשיל", בית תמחוי להזנת רעבי המגורשים. בני המושבה תרמו חפצים וכלים, והנשים התנדבו לבשל. מחיר מנת מזון היה נמוך – 1 בישליק.
זכרונותיו על גירוש יהודי תל אביב לכפר סבא מופיעים גם במאמרו "כפר סבא - מרכז פליטי יפו ותל אביב" בספרו של אברהם יערי – "זכרונות ארץ ישראל".
כאשר חזרו הגולים מכפר סבא חזרה לבתיהם בתל אביב, עיצב קליונר את דגל כחול לבן בצורתו המוכרת כיום, ותושבי תל אביב תלו את הדגל על בתיהם. כשלושים שנה מאוחר יותר, ב-1948, נבחר העיצוב הזה להיות דגלה הרשמי של מדינת ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מונה מנחם קליונר לטפל בענייני עלייה והתאזרחות. הוא עבד כגזבר בוועד הקהילה ובעיריית תל אביב-יפו. כמו כן עסק בהנפקת סרטיפיקטים לעלייה לארץ. בשנת 1928 עבר לגור ברמת גן, ונבחר לוועדה למתן שמות לרחובות רמת גן עם זאת המשיך לעבוד בעיריית תל אביב. הוא רכש חלקות אדמה ברמת גן, ושתיים מֵהן הקדיש להקמת בתי כנסת ברמת גן. אחד מהם הוא בית הכנסת של חסידי חב"ד השוכן ברחוב עוזיאל, והשני הוא בית הכנסת השוכן ברחוב הרכסים פינת רחוב הרא"ה.
בשנת 1964, שנה לפני מותו, הביע בפני משפחתו את רצונו להיקבר ליד קבריהם של שומרי שבת. כעבור שנה נפטר. משפחתו כיבדה בקשתו, והוא הובא לקבורה בבית הקברות זיכרון מאיר, שבגבול רמת גן ובני ברק.
למנחם ושושיה נולדו 5 ילדים: אליהו, תמימה-משוררת ומבקרת ספרות, ידידיה, מלטיה ונאמנה. מלטיה חן-ציון–קליונר הייתה רעייתו של סגן-אלוף (מיל.) אליהו חן-ציון, מי שפיקד בתש"ח על הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב. בת נוספת של מנחם קליונר, נאמנה, הייתה רעייתו של חוקר הפוקלור והסופר יצחק גנוז.
Java Web Start
Java Web Start (בראשי תיבות: JWS) היא טכנולוגיה אשר פותחה על ידי חברת סאן מיקרוסיסטמס המאפשרת הפעלת אפליקציית Java באתר אינטרנט באמצעות הדפדפן. בניגוד ל-JWS, Applet לא רץ בתוך הדפדפן, ולאפליקציה יש פחות הגבלות מאשר Applet.
כל אפליקציית Java יכולה לרוץ באמצעות JWS כל עוד שרת האינטרנט שמציע את האפליקציה יכול לעבוד עם הטכנולוגיה הזאת וקובצי ה-JAR השונים שמרכיבים את האפליקציה נמצאים בשרת. צריך לכתוב קובץ קונפיגורציה מיוחד עבור JWS שאומר ל-JWS לטעון את התוכנית. קובץ הקונפיגורציה משתמש ב-Java Network Launching Protocol (JNLP), הרחבה של קובץ XML שכולל בתוכו פרטים על האפליקציה כגון: המחלקה הראשית וקובצי ה-JAR.
על מנת ליצור אפליקציה שתרוץ תחת JWS, יש לבצע את הפעולות הבאות:
מוזיאון חיפה לאמנות
מוזיאון חיפה לאמנות נוסד ב-1951 בחיפה באגף הימני של מבנה עיריית חיפה. החל משנת 1978 הוא פועל בבניין הנוכחי שבוואדי ניסנאס. מבנה המוזיאון הוא מבנה אבן ייחודי שנבנה בשנות ה-20 כבית ספר והוכרז כאתר לשימור. הבניין התלת-קומתי ממוקם על גבול שכונת הדר, בצומת מרכזי של תרבות, המחבר שכונות יהודיות וערביות. המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה ואחד משלושת המוזיאונים לאמנות הגדולים בישראל, ומתמקד בהצגת אמנות עכשווית, ישראלית ובינלאומית.
היסטוריה
המוזיאון נפתח ב-7 באוקטובר 1951 לרגל תערוכה גדולה לכבוד מארק שאגאל. שאגאל אף היה נוכח בפתיחה. מיום היווסדו שכנו בו שני מוזיאונים: ד"ר פריץ שיף ניהל את המוזיאון לאמנות חדשה מ-1955 ועד 1964. בשנת 1961 נתמנה שיף כמנהל שני המוזיאונים. המוזיאון עבר לבניין ברחוב שבתאי לוי בשנת 1978.
עם כניסתה של תמי כץ-פרימן לתפקיד האוצרת הראשית של המוזיאון בספטמבר 2005 התחדדה מטרתו של המוזיאון לשקף את התמונה המרובדת ורבת-הפנים של התרבות העכשווית בעידן הגלובלי. כץ-פרימן כיהנה בתפקיד עד שנת 2010.
בינואר 2019 פרצו מהומות ליד מוזיאון חיפה לאמנות, שם הוצגה יצירתו של יאני לינונן "מק ישו" בה נראית דמותו של רונלד מקדונלד כישו על צלב. מאות מפגינים נוצרים השליכו אבנים על המוזיאון ודרשו להסיר את הפסל. בהפגנה נפצעו שלושה שוטרים. לינונן הצהיר כי הוא תומך בחרם אמנותי על ישראל וביקש בעצמו מהמוזיאון להסיר את היצירה.
המוזיאון כיום
מוזיאון חיפה לאמנות משתרע על שטח של כ-1,300 מ"ר ושוכן בשלוש קומות, מהווה מוסד ואבן שואבת לאמנים וחוקרי אמנות, בדגש על שאלות עכשוויות הנוגעות למהות, למשמעות ולפוטנציאל הגלומים באוסף מוזיאלי. התערוכות שהוצגו בשנים האחרונות, ואלה המתוכננות לשנים הקרובות, עסקו וצפויות לעסוק בסוגיות מרכזיות סביב נושאים, רעיונות ומגמות תרבותיות משתנות. אשכול התערוכות, המתחלף שלוש פעמים בשנה, כולל, בנוסף לתערוכה המרכזית, תערוכות משנה המהדהדות את הנושא המוביל. המוזיאון מציג אלפי עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, ומספר את סיפורה של התרבות הישראלית העכשווית.
"המרכז למדיה חדשה" פועל במוזיאון מאז שנת 2004, ומטרתו להציג צורות אמנות תלויות-טכנולוגיה ולחקור את ההיבטים החברתיים-תרבותיים שלהן. רצף התערוכות של המרכז למדיה חדשה נועד לפרוש מגמות שונות ומגוונות בעשייה העכשווית בתחום אמנות הווידאו והמדיום הדיגיטלי.
אוסף המוזיאון כולל כ-7,000 עבודות מתקופות שונות של האמנות הישראלית בציור, רישום, פיסול, צילום, וידאו ועבודות על נייר. באוסף בולטים אמנים ישראלים כמו מנחם שמי, יחיאל קריזה, מיכאל גרוס, משה קופפרמן ופנחס כהן גן. האוסף הבינלאומי כולל יצירות של אמנים כמו מקס ליברמן, דייגו ריוורה, מארק שאגאל וחנה אורלוף. מבחר מתוך האוסף מוצג במסגרת הסדרה "בחירות אישיות" שבה מוזמנת אישיות בכירה מתחום התרבות הישראלית לבחור מתוך האוסף ולנמק את בחירותיה. הסדרה מוצגת מדי פעם כחלק מאשכול התערוכות המתחלפות.
המבנה
הבניין נבנה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ונחנך בראשית שנות ה-30 כבית ספר אנגליקני לבנות. עם קום המדינה שימש כבית עולים, ומתחילת שנות ה-50 פעל בו בשעות הבוקר בית ספר תיכון פרטי שנקרא "בית חינוך תיכון לילדי עובדים", שנוהל בידי קואופרטיב מורים והשתייך ל"זרם העובדים"; ובשעות הערב תיכון ערב בשם "תיכון חדש". בסוף שנות ה-60 החל לפעול בו בשעות אחר הצהריים סניף של בית הספר ההסתדרותי "משלב" שהכין תלמידים מבוגרים לבחינות בגרות. בשנת 1978 נפתח המקום לקהל כמוזיאון עירוני, לאחר שיפוץ נרחב שנועד להכשיר חללי תצוגה וגלריות.
תערוכה לכבוד 70 שנה
בשנת 2021, הועלתה תערוכה "דרך חיפה", הבוחנת את אוספי המוזיאון, מבקשת לבדוק את זהותו, ושואלת לאן מועדות פניו בעתיד.
יחסי מלזיה–סן מרינו
יחסי מלזיה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין פדרציית מלזיה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין שתי המדינות נחתמו 3 הסכמים דיפלומטיים:
חווארה
חווארה (בערבית: حُوّارة, הגייה: חֻוַּארַה) היא עיירה פלסטינית בעמק המכמתת שמדרום לשכם, על כביש 60, בין צומת תפוח לשכם וליישובי גב ההר. העיירה ממוקמת כ-8 ק"מ מדרום לשכם, ברום של 525 מטר מעל פני הים. תושבי העיירה מוסלמים. העיירה נמצאת בנפת שכם בשטח B.
אטימולוגיה
השם 'חווארה' משמר כנראה את השם חורון, שממנו הגיע סנבלט החורני, פחת שומרון ומנהיג השומרונים בימי נחמיה, במחצית ה-2 של המאה ה-5 לפנה"ס. כיום נמצא ליד העיירה מחנה חורון, הקרוי על שם היישוב חורון. יש המשערים שהשם חווארה נגזר מהמילה הארמית חיוור (לבן), הקשור לסוג הקרקע באזור.
בסמוך לעיירה ממוקמת חורבת נבי איסמעיל – על פי האמונה המוסלמית קברו של ישמעאל.
גאוגרפיה
הרחוב הראשי של העיירה בנוי לאורך כביש 60 המוליך משכם לירושלים. מהרחוב הראשי משתרעת העיירה לשני הכיוונים.
מצפון לעיירה מתפצל עוקף שכם דרום למערב, וכביש הגישה לאיתמר ואלון מורה ממזרח. בגבעה ממערב לעיירה נמצא היישוב יצהר ומצפון לעיירה על הר גריזים מצויים היישוב הר ברכה וקריית לוזה. בין העיירה לשכם מפריד מחסום חווארה.
היסטוריה
סכסוך חמולות בשנת 1853 עם הכפרים השכנים קוזא וביתא הביא למותם של שבעה תושבים.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870 וכתב:.
בית הספר היסודי הראשון הוקם בשנת 1947, ב־1962 הוא גם משמש גם כתיכון. בית הספר הראשון לבנות הוקם ב־1957. בתי ספר בחווארה משמשים כבתי ספר אזוריים לכפרי הסביבה. בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה בינואר 1988 אסף כוח של חטיבת גבעתי צעירים מחווארה ומן הכפר הסמוך ביתא. בהוראת המג"ד יהודה מאיר, החיילים הכו את הפלסטינים הכפותים. לאחר חשיפת הפרשה לציבור במאי 1989, ובעקבות עתירה לבג"ץ, הועמד המג"ד לדין צבאי ובשנת 1991 הורד לדרגת טוראי.
400-409 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 409 - 400 לפנה"ס
חווארה
פיגועים
במקרים רבים תושבי חווארה או תושבי הכפרים הסמוכים מיידים אבנים על כלי רכב של ישראליים או כוחות צה"ל הנוסעים בכביש 60 העובר בכפר. מנגד, העיירה היוותה יעד לפעולות תג מחיר רבות.
בדצמבר 2015, במהלך אינתיפאדת הסכינים, שני מחבלים דקרו חייל צה"ל בחווארה ופצעו אותו קל, חיילים שהיו במקום הרגו אותם, מהירי נפצע חייל נוסף באורח בינוני.
במאי 2017 ניסו מחבלים פלסטינים לבצע לינץ' בתושב איתמר שנסע בכביש החוצה את העיירה. הוא ירה לעבר אחד המחבלים והרג אותו.
במאי 2020 מחבל פלסטיני ניסה לפתוח באש על רכב שעמד בפקק בו ישבו שני ילדים בני 14, הנהג יצא מן הרכב והניס את המחבל בעזרת ירי באוויר.
בספטמבר 2022 ירו מחבלים פלסטינים לעבר רכבים ישראלים בכמה אירועים שונים.
ב-2 בדצמבר 2022, מחבל פלסטיני דקר קצין מג"ב בחווארה וניסה לחטוף את נשקו, לאחר מאבק בין השניים הצליח הקצין להרוג את המחבל. ב-4 במאי 2023 התרחש פיגוע דקירה נוסף בו גבר ישראלי נדקר על ידי מחבלת פלסטינית ונפצע קל. המחבלת נוטרלה.
ב-26 בפברואר 2023 מחבל פלסטיני ירה למוות בשני צעירים תושבי הר ברכה שנסעו בכביש 60 העובר בכפר. בתגובה נכנסו פעילי ימין קיצוני לעיירה, העלו באש בתים, מכוניות ורכוש. נטען כי נפצעו עשרות. לפי מקורות אחרים ארבעה נפצעו קשה, ועוד כ-100 נפגעו משאיפת עשן.
ב-19 במרץ, שלושה שבועות לאחר מכן, ירה מחבל פלסטיני נוסף על רכב ישראלי בחווארה, ופצע אזרח ישראלי-אמריקאי באורח קשה, ואת אשתו באורח קל. ב-25 במרץ ירה מחבל פלסטיני מרכב חולף על רכב ישראלי ופצע קשה ובינוני שני חיילי צה"ל. ב-5 ביוני ביצע מחבל פלסטיני בחווארה פיגוע דריסה ופצע שני חיילים, ומאוחר יותר נתפס בשכם. ב-6 ביוני ישראלי נפצע באורח קל בפיגוע ירי לעבר רכבו סמוך לחווארה.
ב-19 באוגוסט 2023 נרצחו שני יהודים, אב ובנו, בני 28 ו-60 במכון שטיפת רכבים על ידי מחבל חמוש באקדח. המחבל ירה לעברם 5 כדורים מטווח קצר והם נהרגו במקום.
אוכלוסייה
לפי מפקד 1931 היו במקום 995 נפשות ב־240 בתים, ובשנת 1967 נמנו במקום 1,907 תושבים. בשנת 2016 נמנו בו 6,759 תושבים. ליד העיירה נמצאות מחצבות אבן לבנייה, ורבים מתושבי העיירה עובדים בענף. אוכלוסיית חווארה מורכבת מבני שלוש חמולות, המחולקות למשפחות: חמולת עודה, שכוללת את המשפחות סלים, שחאדה, עיסא. חמולת ד֗מידי, שכוללת את המשפחות מסעוד א-סלמאן, ד'יאב, רחּאל. חמולת ח'מוס, שכוללת את המשפחות ח'יר אללה, אבו עזריל, קטאט, עפאנה, עבד אל-ג'וואד.
כביש "עוקף חווארה"
כביש לב השומרון, הידוע גם בשם "עוקף חווארה", מיועד להחליף את כביש 60 בתוואי הנוכחי שעובר בלב הכפר. מסלול הכביש מתחיל בצומת תפוח (כביש חוצה שומרון) ועובר מזרחית לעיירה. הוא מיועד לשרת את היישובים יצהר והר ברכה שמצפון לעיירה ואת יישובי גב ההר. הוועדה לדרכים, מסילות ברזל ושדות תעופה במנהל האזרחי העניקה היתר סלילה לכביש במאי 2019. הכביש הוא חלק מתוכנית האב לתחבורה בכלל כבישי יהודה ושומרון של משרד התחבורה, בשיתוף מועצת יש"ע.
המנון ג'יבוטי
ג'יבוטי (בסומלית: Jabuuti) הוא ההמנון הלאומי של ג'יבוטי. ההמנון נכתב על ידי אהדן עלמי בסומלית והולחן במקור על ידי עבדי רובלה. ההמנון אומץ עם קבלת עצמאותה של ג'יבוטי בשנת 1977.
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994 בבימויה של דינה צבי ריקליס המבוסס על ספר נוער בשם זה מאת רונית מטלון.
העלילה מספרת על שני ילדים החיים עם אמם ויוצאים לחפש את אביהם שמתקשה להסתגל לארץ, ומפליג בחלומותיו.
תקציר העלילה
משפחת חזן גרה במושב שבו כולם מכירים את כולם. האב רובר (משה איבגי) המכונה מסיה רובר, האם מרים (ריטה שוקרון) הבן בנימין (נסים סוסי) ואחותו הקטנה מרגלית (אפרת אביב). לידם גרה האמא של מרים, מאדאם ראשל (לבנה פינקלשטיין). מרגלית מתארת לבת דודתה נתניה על מה שקרה להם בקיץ האחרון.
הסיפור מתחיל כשבנימין הציל ילד מהכשת נחש והרג את הנחש. כל הכפר מקיים הלוויה לנחש והם קוברים אותו כאשר מסייה רובר משבח את בנו האמיץ לעיני כולם.
רובר נעדר מהבית לתקופות ממושכות ומספר למשפחה כי הוא עושה עסקים ברחבי העולם הוא מראה לבנימין פנקס ובו שרטוטים של המצאות שלו שלא הגיעו לשלב מימוש. לאחר לווית הנחש הוא שוב אורז מזוודה ואומר כי הוא נוסע לעסקים בפריז וכי יגיע לבר המצווה שלו.
בנימין מתכונן לבר המצווה, מוזמנים אורחים אך מגיע מכתב מרובר שאומר שאינו יכול להגיע לחגיגה. זה פוגע קשות בבנימין, הוא דורש לבטל את החגיגה, מתפרע בבית הספר, קופץ מבריכת המים כדי להראות שהוא אמיץ ומסולק מבית הספר. מרים אמו רוצה לשלוח אותו לפנימיה בגבעת ברנר אך הוא מסרב.
מרים נפגשת עם אדון סמואל (אבנר חזקיהו) שמספר לה להפתעתה כי פגש את רובר בתל אביב. היא מספרת למאדאם ראשל כי היא תתקשר למתווך אלגרנטי בתל אביב שיודע היכן נמצא רובר.
בינתיים נעלמת הכלבה שלהם טובית. מסתבר שהילדים של השכנה שלהם הכניסו אותה לשק והעבירו אותה לטוני הדייג (גבי שושן) בשוק הכרמל.
בנימין מחליט לנסוע לתל אביב עם אחותו מרגלית והם מצרפים גם את שרה (מאיה דה פריז) ונסים (תומר אבן). הם משוטטים בשוק הכרמל ומוצאים את טוני אך מסתבר שהוא מסר את הכלבה לבנו והיא ברחה. הארנק של בנימין נגנב והם מסתובבים בלילה ומגיעים לקרקס נודד בשם פיקולינה. מנהל הקרקס (סימון רוזנפלד) עורך לכבודם מופע קצר.
לבסוף מחזיר רובר את הילדים למושב ונפרד מהם. למחרת נפרד בנימין ממשפחתו וחבריו ועולה על אוטובוס לפנימייה.
צבי אורון
צבי אוֹרוֹן (אורוּשקֶס; נכתב גם: אורושקעס, ארושקס, ארושקעס) (1888, ביאליסטוק – 3 בדצמבר 1980, אשדוד) היה צלם וצלם עיתונות ישראלי שפעל בתקופת המנדט הבריטי. שימש צלם עיתונות של עיתונים רבים בישראל ומחוצה לה ושימש כצלם הרשמי של הנציבים העליונים ושל כוחות הצבא הבריטי בארץ.
ביוגרפיה
אורון נולד בשם צבי אורושקס ב-1888 בביאליסטוק שבפולין הרוסית, בנם של רבקה לבית פט וגדליה אורושקס. התחנך בעיר ורשה, שם למד את מקצוע הצילום תוך עבודה אצל גיסו, שהיה בעל מספר צלמניות. בשנת 1913 היגר לארצות הברית עם משפחתו והתיישב במיניאפוליס שבמינסוטה, שם התפרנס כצלם ולמד אנגלית בערבים. נישא לקלרה כהן, והזוג היו הורים לשניים: רבקה ליגום, עסקנית ויצו בדרום אפריקה, וד"ר אברהם אורון, רופא מומחה לכירורגיה אורולוגית בניו יורק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פתח בתעמולה לגיוס כספים למען יהודי אירופה בעיתונים ובחוגי בית, והיה פעיל במסגרת התנועה הטריטוריאליסטית-הסוציאליסטית, שלאחר הצהרת בלפור (1917) ראתה בארץ ישראל כטריטוריה המיועדת לעם היהודי. עם הגיוס לגדודים העבריים הצטרף לגדוד האמריקאי של הלגיון העברי, גדוד 39 של קלעי המלך, והגיע עמו לארץ ב-1919.
לאחר שחרורו ב-1920 חזר לצילום. השתקע בתל אביב, ובשנת 1920 פתח בה סטודיו לצילום. למחייתו התפרנס מצילום תצלומים משפחתיים ואירועים חברתיים, ולצד זאת עבד מראשית ימיו בארץ כצלם עיתונות עבור העיתונות בישראל ומחוצה לה. לאורך שנות ה-20 צילם עבור קק"ל את היישובים החדשים שהוקמו אז בארץ. עבודתו זכתה להערכתם של פקידי ממשלת המנדט הבריטי.
בשנת 1930 עבר לירושלים, פתח סטודיו לצילום ליד מגרש הרוסים (רח' יפו 28). על רקע קשריו הטובים עם ראשי שלטונות המנדט, מינה אותו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור כצלמו הרשמי וכצלם הרשמי של הצבא הבריטי בארץ ישראל. אורון צילם אירועים חשובים רבים בארץ בתקופת המנדט, משנות ה-20 ועד סוף שנות ה-40. בין השאר תיעד את תחילת בנייתו של נמל חיפה, את יריד המזרח הראשון בתל אביב והמכביה הראשונה (1932), מאורעות תרצ"ו בירושלים. כן ליווה את ועדות החקירה השונות בזמן המנדט, מוועדת שו (1929) ועד ועדת אונסקו"פ (1947). כן צילם תמונות דיוקן של אישים בולטים. המעיט בתמונות נוף. תצלומיו נדפסו בעשרות עיתונים, והוא היה צלמם הקבוע של יותר מ-20 עיתונים. ואולם, על רקע קשריו עם השלטונות הבריטיים, לא עלה בידו למצוא את מקומו בעיתונות העברית בארץ, וזאת חרף קשריו עם חבריו לגדודים שהגיעו לצמרת הנהגת היישוב, יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון.
אורון לקה בהלם בעקבות פיצוץ בניין הבולשת הבריטית שבמגרש הרוסים (הסמוך לסטודיו שלו) באביב 1944, וסבל מתוצאותיו כל חייו.
ב-1958 תרם את אוסף תצלומיו, ובו אלפי תצלומים (קרוב ל-200 אלבומים) מ-1920 ועד ימיה הראשונים של המדינה, לארכיון הציוני המרכזי. בארכיון הציוני המרכזי שמור גם ארכיונו האישי, הכולל בין השאר קטעי עיתונות בנוגע לתערוכותיו, התכתבויות עם מערכות עיתונים, אישורים שונים של שלטונות המנדט, מכתבי הוקרה, תעודות שונות ונאומים.
ב-1962 הוצגה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים תערוכה רטרוספקטיבית (1920–1950) מתצלומיו שנמסרו לארכיון; התערוכה נפתחה על ידי יו"ר הנהלת הסוכנות, משה שרת. ב-1966 הוצגה התערוכה במוזיאון ההיסטורי לתולדות תל אביב.
לאחר פטירתה של אשתו ב-3 ביוני 1964, עבר להתגורר עם בתו באשדוד. בשנות ה-60 הציג תערוכה באשדוד. בשנות ה-70 הציג את תצלומיו במוזיאון ישראל ובמוזיאון היהודי של ניו יורק.
ב-21 במרץ 2013 נפתחה במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב התערוכה "בשירות הנציב העליון", המציגה תצלומים שצילם אורון בשנות המנדט הבריטי.
קישורים חיצוניים
מתצלומיו:
משה קורדובירו
רבי משה קוֹרְדוֹבֵירוֹ (רמ"ק; ה'רפ"ב, 1522 - כ"ג בתמוז ה'ש"ל, 1570), מחשובי מקובלי צפת במאה ה-16, מחבר ספרי קבלה שהשפיעו על תורתו של האר"י הקדוש.
תולדות חייו
נולד בשנת רפ"ב (1522) לרבי יעקב. מקום לידתו אינו ידוע, אך שם משפחתו מעיד על כך שמוצא משפחתו מהעיר קורדובה בספרד. הוא גדל וגר בצפת, למד תלמוד והלכה אצל רבי יוסף קארו והוסמך לדיינות על ידי רבי יעקב בירב. התחתן עם אחותו של רבי שלמה אלקבץ ובגיל עשרים החל בלימוד קבלה אצל גיסו.
לאחר מספר שנים החל לשמש כראש ישיבה בצפת. בין תלמידיו נמנו רבי חיים ויטאל, לימים עורך כתבי האר"י, ורבי אליהו די וידאש, מחבר הספר "ראשית חכמה". נפטר בכ"ג תמוז ה'ש"ל (1570).
הספרים שאיתם מזוהה הרמ"ק הוא פרדס רימונים, האלימה, ושיעור קומה, המבארים את שיטתו בקבלה. בספרו זה מביא הרמ"ק גם תמצות משיטות הקבלה של הראשונים, דן בהן ומכריע ביניהן. כמו כן חיבר הרמ"ק פירוש לספר הזוהר ולתיקוני הזוהר בשם "אור יקר" וספר מוסר בשם "תומר דבורה" המיוסד על י"ג מידות רחמים וההנהגה העוסק בתיקון המידות.
יחסיו עם האר"י
האר"י נחשף לספריו וראה אותו כרבו כבר לפני בואו לצפת. בשעה שהגיע האר"י לצפת הרמ"ק היה חולה, ולא ידוע אם התקיימה פגישה ביניהם עד לפטירתו של הרמ"ק. עם פטירת הרמ"ק, ירש האר"י את מקומו בקרב מקובלי צפת, אבל שיטתם בקבלה אינה דומה.
קבלת הרמ"ק אמנם נדחקה במהרה לטובת קבלת האר"י, אך היא לא נדחתה לגמרי, וקיימות שיטות המשלבות בין שיטתו לקבלת האר"י: הספר שפע טל, של ר' שבתאי הלוי הורויץ, הוא אחד ממיישמי גישה זאת. הרמח"ל הציע ליישב את הניגוד בין השיטות בקביעה שקבלת הרמ"ק מהווה לימוד "עולם התוהו" וקבלת האר"י ב"עולם התיקון" (חלוקה המתקיימת בקבלת האר"י בין מצבים שונים של הספירות והפרצופים). כמו כן, מרבית הכוונות הקבליות שבתפילה, המופיעות בסידורו תפילה למשה, מופיעות גם בסידוריהם של תלמידי האר"י. הלימוד בספריו של רמ"ק לא פסק גם היום, ויש המחשיבים אותו לימוד מקדים לקבלת האר"י, או מעין הרחבה וביאור, בעוד לומדים אחרים של האר"י מתנגדים לחיבור בין השיטות הללו.
חוקריו הבולטים
אחד מחשובי חוקריו הוא פרופ' יוסף בן שלמה, שפרסם ספר בשם "תורת האלוהות של ר' משה קורדובירו". ספר חשוב נוסף על הרמ"ק ותורתו הוא ספרה של פרופ' ברכה זק, "בשערי הקבלה של רבי משה קורדובירו". ברכה זק פרסמה חיבורים וקטעים מחיבורים של הרמ"ק שהיו בכתב יד. החשוב שבהם הוא הנוסח המלא של הספר "אילימה". יוסף בן שלמה נטה לפרש את הרמ"ק כשיטה פילוסופית. עם פרסום כתביו הגנוזים, נפתחה הדרך להבנה מעמיקה יותר של קבלת הרמ"ק כניסוח שיטתי אך גם כפרשנות חיה ויצירתית של ספרות הזהר. את מגמה זו המשיך גם ד"ר זהר רביב, בספרו על הרמ"ק Decoding the Dogma within the Enigma, וממשיך אותה גם ד"ר יועד קדרי אשר כתב על המלאכים בהגותו של רמ"ק.
הנצחתו של הרמ"ק בישראל
על שמו של הרמ"ק פזורים רחובות בערי ישראל. בתל אביב ישנו רחוב בשם רחוב קורדובירו, בירושלים ישנו רחוב בשם רחוב הרב משה קורדובירו, בצפת ישנו רחוב בשם רחוב מעלות הרמ"ק, בביתר עילית ישנו רחוב בשם רחוב הרמ"ק. כמו כן הוקמו מוסדות על שמו, ישיבה תלמוד תורה וכולל על שמו בשם "ישיבת אור יקר" ברחוב קרן היסוד בצפת על ידי הרב ירמיה כהן. בשנת תשנ"ז 1997 פתח הרב יצחק מאיר מורגנשטרן מירושלים כולל קטן בשכונת מקור ברוך, אשר כונה "אילימה" על שם ספרו של הרמ"ק.
שמעון רביד
שמעון רביד (16 במאי 1936 - 22 בנובמבר 2017) היה מנכ"ל המחלקה להתיישבות ומנכ"ל המחלקה לכספים בסוכנות היהודית ומילא שורה של תפקידים בכירים בקבוצת בנק הפועלים. נודע במיוחד בתפקידו המרכזי בהקמת המצפים בגליל וכיו"ר ועדת רביד לשיקום המשק המשפחתי וקיבוצי הפריפריה, כמינוי אישי של ראש הממשלה שמעון פרס, שר האוצר יצחק מודעי ושר החקלאות אריה נחמקין.
ביוגרפיה
רביד נולד בתל אביב לאב ממוצא פולני ולאם ממוצא יווני. במסגרת שירותו בנח"ל היה חבר הגרעין המייסד של קיבוץ שדה בוקר, היה חבר הקיבוץ עד שנת 1966 ושירת בתפקידי מזכיר, מרכז משק ורכז ענף המטעים.
בשנת 1967 עבר לירושלים והצטרף לסוכנות היהודית, תחילה כמנהל מדור המטעים בחבל ירושלים של המחלקה להתיישבות (עד 1974), בתפקידו זה יזם ופיתח את חקלאות התמרים במושבי בקעת הירדן. לאחר מכן היה מנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות ובמקביל מנהל אזור עפולה של משרד החקלאות. בתפקידו זה מילא תפקיד מרכזי בייזום, בתכנון ובביצוע של תוכנית המצפים בגליל בכלל ובגוש שגב בפרט, תוך שינוי פניה של המחלקה להתיישבות מפיתוח התיישבות שהיא בעיקרה חקלאית להתיישבות קהילתית יוצרת בתחומים אחרים. בשנת 1977 נבחר למנכ"ל המחלקה להתיישבות ובשנת 1981 מונה למנכ"ל המחלקה לכספים של הסוכנות (CFO), במסגרת תפקידים אלה עסק בשיקום מפוני חבל ימית.
בספטמבר 1986, על רקע משבר הקיבוצים, התבקש רביד על ידי ראש הממשלה שמעון פרס, לעמוד בראש ועדה שתבחן את שיקום המשקים המשפחתיים וקיבוצי הפריפריה על ידי הסדרי חוב. מסקנות הוועדה (שהוגשו כבר לממשלת ישראל ה-22 בראשות יצחק שמיר לאחר הסכם הרוטציה) קבעו הסדר של נושים בתיק פירוק יחד עם המלצות לשינויים ארגוניים, בדגש על ניתוק ארגוני הקניות מהקופה הציבורית. החוב הגדול של המשקים, שלא היה ניתן לשלמו, חולק בין החייבים מצד אחד, הנושים מצד שני (הבנקים), והציבור, כלומר הממשלה והסוכנות, במסגרת אובליגו ממשלתי מחד והתחייבות לרה-ארגון משקי מאידך.
בשנת 1989 הצטרף רביד לקבוצת בנק הפועלים ומילא בה מספר תפקידים בכירים. עד 1994 כיהן כמשנה למנכ"ל בנק הפועלים האחראי לחטיבות הלוגיסטיקה, השקעות ריאליות, נכסי לקוחות, שוק ההון, יו"ר ישראכרט ומועצות המנהלים של החברות הבנות. בין השנים 1994–2000 כיהן כמנכ"ל משותף בבנק הפועלים האחראי על החטיבה הפיננסית והפעילות הבינלאומית והיה יו"ר מועצות המנהלים של כל הבנקים המסונפים בארצות חוץ. בשנים 2000–2001 היה יו"ר מועצת המנהלים של בנק אוצר החייל.
לאחר פרישתו ב-2001 היה חבר בדירקטוריונים שונים בהתיישבות (יו"ר יקבי רמת הגולן, חברת ערדג בים-סוף, מפעל דביק בשדה בוקר, יו"ר חברת נטפים, דירקטור חיצוני במשקי הנגב, איסכור, מעברות, יק"א דולב ועוד) ובגופים פיננסיים וכלכליים אחרים בהם דירקטור מטעם הציבור ביובנק, יו"ר ועדת השקעות של הראל השקעות ודירקטור בפורום הישראלי.
במאי 2009, שנים לאחר פרישתו מפעילות ציבורית, נקרא שוב רביד על ידי אליהו מצא לכהן כחבר בוועדת חקירה ממלכתית - הוועדה הממלכתית לבדיקה הטיפול במפוני ההתנתקות (יחד עם רביד ומצא היה חבר בוועדה גם ידידיה שטרן), על סמך ניסיונו רב השנים, הבנתו המעמיקה בענייני כספים וניסיונו העשיר בטיפול בהתיישבות. הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-29 בספטמבר אותה שנה.
במקביל לתפקידיו הרבים, למד רביד באוניברסיטה העברית. בשנת 1971 סיים תואר שני בכלכלה בהצטינות ובהמשך כתב עבודת מחקר בנושא "החקלאות בישראל: תכנון מפורט בתנאי כלכלה מעורבת" בהדרכתם של מיכאל ברונו וצבי זוסמן וקיבל תואר דוקטור בכלכלה בשנת 1978. לאחר מכן היה מרצה מהחוץ במסגרת החוגים לכלכלה, מנהל עסקים, בנקאות ומימון לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, בטכניון, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה למינהל בראשון לציון.
הותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיהם. לבקשת המשפחה נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
כשנה לאחר מותו נחנך מצפור לזכרו בטיילת הר שכניה ליד היישוב מנוף.
יחסי אורוגוואי–אנטיגואה וברבודה
יחסי אורוגוואי–אנטיגואה וברבודה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין אנטיגואה וברבודה.
רוטב ווסטרשייר
רוטב ווּסטרשייר (באנגלית: Worcestershire sauce או Worcester sauce) הוא רוטב דגים מותסס שמקורו באנגליה. הרוטב יוצר לראשונה בעיר ווסטר באנגליה על ידי חברת "ליה ופֵּרינְס" (Lea & Perrins) בשנות ה-30 של המאה ה-19. הרוטב יוצר באופן מסחרי ב-1837, ונשאר מותג רוטב הווסטרשייר היחיד שעדיין מיוצר בממלכה המאוחדת. ב-1930 נמכרה החברה ל-HP Foods ונרכשה לאחר מכן על ידי חברת היינץ.
המוצר, בגרסת היינץ, נקרא "The Original Lea & Perrins Worcestershire Sauce" ומכיל חומץ, דבשה, סירופ תירס, אנשובי, מים, בצל, מלח, שום, תמרהינדי, ציפורן ופלפל חריף.
הרוטב משמש לתיבול מאכלים רבים, מבושלים וטריים, ובמיוחד המכילים בשר בקר; וכמרכיב בקוקטיילים כמו בלאדי מרי וומפירו.
בחודש פברואר 2005 נקראו צרכנים בבריטניה ובקנדה להחזיר יותר מ-400 מוצרי מזון שהכילו רוטב ווסטרשייר שבו נעשה שימוש בצבע מאכל שנחשד כמסרטן.
קאדילק אסקאלה
קאדילק אסקאלה (באנגלית: Cadillac Escala) היא מכונית קונספט של חטיבת קאדילק חברת בת של יצרנית הרכב ג'נרל מוטורס האמריקאית. הדגם הוצג בשנת 2016.
קאדילק אסקאלה
דגם ה"קאדילק אסקאלה" הוגדר כמכונית סלון.
דגם ה"קאדילק אסקאלה" תוכנן ונבנה בהתאם לפלטפורמת אומגה של חברת ג'נרל-מוטורס ("GM Omega platform").
עיצוב דגם קאדילק CT5 שנת 2019 (מודל 2020) נלקח מדגם "קאדילק אסקאלה".
נוזל המוח והשדרה
הנוזל המוחי-שדרתי, או נוזל המוח והשדרה (בלטינית: Liquor cerebrospinalis, קרוי גם CSF (באנגלית: Cerebrospinal fluid)) הוא נוזל גופי, שנמצא בחלל התת-עכבישי בין הגולגולת לבין קליפת המוח (בין שני קרומי מוח, הקרום העכבישי והקרום העדין). הנוזל נמצא גם בחדרי המוח ובתעלת חוט השדרה. הנוזל מיוצר במוח על ידי תאים אפנדימלים הנמצאים במקלעת הדמים (choroid plexus).
תפקידו של הנוזל המוחי-שדרתי
לנוזל המוחי שדרתי מספר תפקידים. ראשית, כיוון שהמוח טובל כולו בנוזל, משקלו האפקטיבי הכולל קטן יותר, מה שמקטין את הלחץ על בסיס המוח (בדומה למשקלם האפקטיבי של עצמים המוחזקים בידינו כשאנחנו בבריכה, הנתפסים על ידינו כקלים יותר). שנית, בהיעדרן של רקמות עצם או סחוס במוח שהיו יכולות לייצבו - מגן הנוזל המוחי-שדרתי על המוח מפני זעזועים שהיו עלולים להיגרם מתנועות חדות ועוצמתיות. זעזוע מוח הוא אירוע בו המוח מתנגש בדפנות הגולגולת על אף הימצאותו של הנוזל המוחי-שדרתי.
בנוסף, ממלא הנוזל תפקיד חשוב בזרימת הדם למוח, ובמיוחד למוח הגדול. הנוזל מאפשר הרחבה וסגירה עורקית על ידי התנהגותו כקפיץ.
מחזור
הנוזל מיוצר על ידי מקלעת הדמים שנוצרת בחדרי המוח בהם יש מפגש בין הקרום העדין (פיה) לבין שכבת האפנדימה של רקמת המוח עצמה. הנוזל יוצא מהחדרים הצדדים דרך החלל התוך-חדרי (על שם מונרו) לחדר השלישי ודרך האקוודוקט (על שם סילביוס) לחדר הרביעי. מהחדר הרביעי, הנוזל יוצא בפתחים הצדדים (על שם לושקה) ובפתח האמצעי (על שם מג'נדי) לחלל התת-עכבישי ומשם למטה דרך תעלת חוט השדרה.
הנוזל חוזר לזרם הדם באמצעות גרגורי הרקמה העכבישית החודרים את שכבת הדורה, דרך הסינוסים הדמיים המנקזים דם מהמוח. ישנה השערה כי נוזל חוזר גם על גבי עצבים קרניאלים לתוך מערכת הלימפה של הגוף.
שימוש ברפואה
בדיקת נוזל מוחי-שדרתי מאפשרת אבחנה של מחלות נוירולוגיות שונות, ביניהן טרשת נפוצה, מחלת אלצהיימר, זיהומים וגידולים במוח. השגת הנוזל נעשית על ידי תהליך שנקרא ניקור מותני, שבו מתבצעת החדרת מחט בין החוליות המותניות הרביעית והחמישית.
שרי מקובר-בליקוב
שרי מקובר בליקוב היא עיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בבני ברק למשפחה חרדית מחסידות אלכסנדר. היא נינתו של מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן. אמהּ סופרת ומשוררת, ואביה הרב יהודה מקובר מראשי ישיבת אלכסנדר. התחנכה בחברה החרדית אך בגיל צעיר חזרה בשאלה ועברה לעולם החילוני.
כתבותיה ב"מעריב" הופיעו במוסף "סופשבוע" ובמוסף לשבת. בנוסף, הייתה אחראית על פרויקט "הכי טובים ברפואה" שהתפרסם מדי שנה בחג הפסח והציג את עשרת הרופאים הנבחרים בכל הקטגוריות הרפואיות.
בנובמבר 2013 עברה ל"ידיעות אחרונות" ככתבת המוסף "7 ימים". בינואר 2021 חזרה לכתיבה במוסף מעריב.
כותבת גם באתר "העין השביעית", מגישה תוכניות טלוויזיה ומרצה בנושאי תקשורת.
יצרה עם אורה מימון-פילבסקי את הסרט "בת מלך" שהוקרן בערוץ הראשון, בפסטיבל הקולנוע היהודי בארצות הברית ובקנדה ובסינמטקים בישראל. זהו סרט דוקומנטרי העוסק בחיים ובשאיפות של האישה החרדית בת זמננו, באמצעות תיעוד אינטימי של ארבע נשים חרדיות ובני משפחתן.
נשואה לאיתיאל, טייס מסוקים וסא"ל (מיל') ואם לארבעה. מתגוררת ביהוד-מונוסון.
ריחן (סוג)
ריחן (שם מדעי: Ocimum) הוא סוג בוטני הכולל כ-60 מינים של צמחים עשבוניים שחלקם חד-שנתיים וחלקם רב-שנתיים ממשפחת השפתניים (Labiatae). מקורו של הסוג באפריקה המשוונית ובדרום אמריקה. מספר מינים מגודלים ברחבי העולם כגידולים חקלאיים. המין הנפוץ ביותר הוא הריחן (בזיליקום - Ocimum basilicum) המשמש במרכז אירופה כצמח תבלין. בשבעה מיני ריחן נעשה שימוש בבישול, ברפואה ולצורכי פולחן.
תיאור
הריחן הוא צמח עשבוני או בר-שיח מסועף ואינו גדל בר בארץ. העלים הם נגדיים לרוב בצבע ירוק כהה, לעיתים שעירים, צורתם בעיקר אליפטית והקצה מחודד, בעלי ריח ארומטי. הריחן פורח במשך כל הקיץ והסתיו והפרחים מופיעים בחיק העלים ומסודרים בדורים. הפרחים הם בעלי עטיף כפול, הגביע ירוק או אדמדם בתלות במין. לפרח ארבעה אבקנים ועמוד עלי אחד. הכותרת דו-שפתנית, לבנה ובעלת גוון סגול עד כחלחל, לעיתים בגוון נוטה לאדום. הזרעים זעירים וצבעם חום עד שחור. הריבוי נעשה רוב מזרעים, אם כי ניתן גם להשריש ייחורים בקלות יחסית. זמן הזריעה הוא לרוב באפריל.
בגלל מוצאו הטרופי גדל הריחן במקום חם, בשמש מלאה עד חצי צל, דורש השקיה מרובה וקרקע מנוקזת היטב.
שימושים כתבלין
את הריחן המתוק מגדלים כגידול חקלאי בדרום אירופה, אגן הים התיכון וקליפורניה. העלים משמשים כתבלין (טריים או יבשים). ניתן לקצור את הריחן כחודשיים מיום זריעתו עם הופעת הפרחים הראשונים. ניתן גם לחזור ולקצור כל 4 עד 6 שבועות לאחר הקציר הראשון. העלים (טריים או יבשים) משמשים כתבלין במטבח האיטלקי, הצרפתי והתאילנדי. מן הריחן מכינים את רוטב הפסטו (Pesto alla Genovese) ורטבים נוספים, מתבלים דגים, סלטים, מאכלי גבינה (בשילוב עם מוצרלה ועגבניות, למשל) ונקניקים. מוסיפים ריחן גם לחומץ כדי לגוון את טעמו.
שמן הריחן
מזה למעלה מ-3000 שנה ידוע על הפקת שמן מזרעים של מספר מיני ריחן. השמן האתרי מופק בכבישה קרה ומהווה מרכיב חשוב בתעשיית הבשמים, הליקרים והקוסמטיקה. השמן מכיל חומצת לינול, לינולן וחומצת שמן. בשנת 1992 הופקו בישראל 2 טונות בשנה של שמן ריחן.
שימושים אחרים
כצמח נוי או כגידול חקלאי מגדלים בעיקר את הריחן המצוי. במקומות רבים הוא משמש לבישום וטיהור האוויר ולהרחקת חרקים. לאחרונה נמכר תה הריחן במרכז אירופה כתה מרפא.
ברפואה העממית משמש תה הריחן להקלת שיעול והסדרת פעילות המעיים והכליות. זן מסוים של הריחן המכונה בהודו ״טולסי״ הוא מרכיב חשוב ברפואה ההודית המסורתית איור ודה, ומשמש לחיזוק מערכת העצבים, למניעת הזדקנות, לעיכול ועוד.
באזורים שונים בעולם יש לריחן משמעות פולחנית ודתית. בכנסייה האורתוקסית היוונית, הסרבית, המקדונית והרומנית נהוג להשתמש בריחן להכנת מים קדושים. לעיתים קרבות נהוג לשים עציץ ריחן מתחת למזבח הכנסייה.
על פי המסורת הנוצרית צמחו שיחי ריחן סביב קברו של ישו לאחר קומו לתחייה. היוונים והמצרים האמינו שאדם המגיע לשערי גן עדן בכוחו לפתוח אותם על ידי ניחוח הריחן. לכן היה נהוג באירופה לשים ענף ריחן ביד הנפטר להבטיח מסע בטוח לעולם הבא.
אצל ההינדים נקרא הריחן טולסי, זהו צמח קדוש והוא מסמל את האל וישנו, את התגשמויותיו או את אשתו לאקשמי. ההודים נהגו לשים ריחן בפי המת כדי להבטיח שיגיע לאלוהים.
יהודי תימן השתמשו במין של ריחן שקראו לו ריחן צנעני, שעליו היו קטנים ועגולים וריחו היה חזק יותר מן הריחן המתוק. הם השתמשו בו להרגעה, לחידוד החושים, לחיזוק הזיכרון וברכו בו את ברכת הבשמים בהבדלה. גם היום, בישראל, מגדלים יוצאי תימן רבים בגינותיהם את הריחן כבושם.
מינים בולטים נוספים
בנוסף קיימים גם זנים מתורבתים רבים בריחות שונים, ביניהם:
חדף (סוג)
חדף (שם מדעי: Crocidura) הוא סוג במשפחת החדפיים, ובו מינים רבים. אפו של החדף מחודד, ומכאן שמו – הלחם בסיסים של חַד + אַף – "חַדַּף". החדף הוא מן הקטנים שביונקים.
בני הסוג הם יצורים קטנים וקצרי ימים הניזונים מיצורים קטנים מהם בעזרת שיניהם החדות.
חדפים בישראל
בארץ ישראל מצויים שלושה מיני חדפים:
עד 1985 חשבו כי גם החדף המצוי (Crocidura russula) קיים בישראל, אך התברר כי הוא אינו קיים במזרח התיכון כלל. מין נוסף שייתכן שחי בישראל, אך לא ידועה תצפית הוא חדף אפור (Crocidura pergrisea), הנפוץ לרוב בפקיסטן.
מיון
סוג זה כולל את מספר המינים הגדול ביותר בין היונקים וכולל 180 מינים:
עומר רמון
עומר רמון (נולד ב-3 ביולי 1997) הוא אתלט ישראלי, אלוף אירופה בריצת מרתון קבוצתי (מינכן 2022).
ביוגרפיה
עומר רמון נולד ב-3 ביולי 1997 וגדל בגבעת אלה שבעמק יזרעאל. בילדותו החל להתאמן בטריאתלון, ובמהלך התיכון החל להתאמן בריצות ארוכות עם המאמן אמיר רמון, בן דודו.
רמון סיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, והוא משרת בצה"ל. במהלך התואר זכה מספר פעמים במקום הראשון במירוץ הטכניון ל-5 קילומטרים.
בריצת הבכורה שלו במרתון סביליה 2022 השיג את הקריטריון לאליפות אירופה באתלטיקה, כאשר סיים בתוצאה של 2:13:30 שעות. בשנת 2022, באליפות אירופה שנערכה במינכן, סיים במקום ה-26 בתוצאה של 2:16:35 שעות, וזכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ביחד עם הנבחרת הישראלית, שכללה את מארו טפרי, את גשאו איילה, את ימר גטהון ואת גירמה אמרה.
EBCDIC
קוד EBCDIC פותח בשנת 1963, כהרחבה של קוד BCD שקדם לו, במסגרת פיתוחה של סדרת המחשבים IBM System/360.
זה היה התקן הראשון שאיפשר ייצוג של 256 תווים, אולם מאחר ש-EBCDIC היה תקן קנייני, עבר עולם המחשוב לתקן ASCII בן 7 הסיביות המאפשר ייצוג דומה.
כיום משמש קוד ה-EBCDIC רק במחשבים מרכזיים ומחשבי סדרה i מתוצרת IBM ולא הצליח לחדור לתעשיית המחשוב כולה.
ייצוג האלפבית העברי בקוד EBCDIC
ייצוג האלפבית העברי בקוד זה עבר שינויים רבים במהלך השנים, בדומה למהפכה שחלה בייצוג האלפבית העברי ב-ASCII. תחילה יוצגה העברית במקום האותיות האנגלית הגדולות (קוד שהיה מכונה בז'רגון של המתכנתים "סינית"). אחר כך יוצגה העברית במקום האותיות האנגליות הקטנות ובדומה לאותה שיטת ייצוג ב-ASCII כונתה שיטה זו Hebrew Old-Code (קוד ישן). באמצע שנות ה-80 בוצעה המהפכה האחרונה ולעברית הוקצה תחום משלה שלא היה לו שימוש קודם לכן ושיטה זו כונתה Hebrew New-Code. המעבר בין כל שיטת ייצוג כרוך בעבודה רבה ובלא מעט סיכון ולכן חלק מהמחשבים המרכזים בישראל עדיין משתמשים בשיטת הייצוג Hebrew Old-Code.
שטר חוב (הלכה)
במשפט העברי, שטר חוב הוא מסמך התחייבות עליו חותם אדם הלווה כסף מחברו, ומשמש כראייה לחבותו של הלווה. הרמב"ם פוסק שאסור להלוות בלא עדים, ומי שמלווה כסף לחברו בשטר, הרי זה משובח. דין זה אמור לא רק באדם החשוד על הגזל, אלא גם באדם נאמן. בתלמוד מסופר על אמורא שלא הסכים להלוות לאמורא אחר ללא שטר, מחשש שמא ישכח את ההלוואה על ידי טרדתו המרובה ועיסוקו העצום בלימוד התורה, וכאשר יבוא לתבוע את ההלוואה, הוא יוציא שם רע על עצמו, שכן הבריות יאמרו עליו שהוא תובע את החכם לחינם, ולא היו דברים מעולם.
בשעת פירעון ההלוואה ייקח הלווה את השטר לרשותו, או שייפרע בנוכחות עדים, שאם לא כן בעת שהמלווה יציג את השטר לפירעון והלווה יטען פרעתי שטר זה, לא יהיה הלווה נאמן, אלא יגידו לו, או הבא עדים, או שלם למלווה את חובו.
תהליך גביית החוב באמצעות השטר
אדם המחזיק בשטר חוב, וביקש מן הלווה את כספו, והלווה מסרב לפרוע. פונה המלווה לבית הדין עם השטר כדי לגבות את חובו.
שטר ההלוואה
המלווה מוציא את שטרו בבית הדין ומקיימו, ואז מחייב בית הדין את הלווה לפרוע את החוב. אם הלווה מצהיר בפני בית הדין כי הוא מסרב לפרוע את החוב, אזי בית הדין כותבים ונותנים בידי המלווה שטר אדרכתא מיד. אך אם הלווה טוען כי השטר מזויף והוא זקוק לזמן להביא עדים להוכחת דבריו, או אם הלווה טוען שאין לו מזומנים, והוא זקוק לזמן עד שיארגן את הכסף, נותן בית הדין ללווה זמן תשעים יום עד לביצוע הפירעון.
שטר אדרכתא
שטר האדרכתא, הוא כתב הרשאה מאת בית הדין למלווה לעקל את נכסיו של הלווה. אם הלווה לא פורע את החוב בתקופה שקיבל מבית הדין, קורעים הדיינים את שטר החוב, וכותבים למלווה במקומו שטר אדרכתא המאפשר למלווה להיפרע מנכסי הלווה.
נוסח שטר האדרכתא הוא:.
אם אין בידי הלווה נכסים בני חורין (שאינם משועבדים), נוסח שטר האדרכתא יהיה:.
תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה
תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה היא תחנה של רכבת ישראל על קו חיפה – תל אביב, הנמצאת על הגבול בין פארק תעשייה קיסריה לבין המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור. התחנה ממוקמת בקילומטר ה-44.450 של הקו הראשי.
שטר חוב (הלכה)
שטר אדרכתא
כלומר: בית הדין מאשר למלווה לבצע חקירה פרטית אודות נכסים של הלווה.
שטר טירפא
שטר הטירפא גם הוא הרשאה הניתנת בידי המלווה, רק הפעם הוא רשאי לטרוף נכסים של הלווה הנמצאים בידי אחרים, בין שקנו אותם ובין שקיבלו אותם בירושה, במתנה, או בכל דרך אחרת.
תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה
היסטוריה
בתקופת המנדט הבריטי הייתה פרדס חנה על קו הרכבת חיפה - לוד. במשך תקופה קצרה בשנות ה-30 הוגדרה תחנה בפרדס חנה בה עצרה קרונית שנסעה בקו זה.
שטר חוב (הלכה)
שטר טירפא
על פי רשותו של בית הדין, המלווה הולך ומחפש נכסים של הלווה, ואם מצא נכסים משועבדים, ששועבדו, או נמכרו, או ניתנו במתנה, לאחר הזמן הנקוב בשטר שבידיו, קורע בית הדין את שטר האדרכתא, ונותנים לו שטר טירפא.
נוסח שטר הטירפא הוא:.
תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה
היסטוריה
לאחר קום המדינה, בשנת 1949, עם הקמת מחנות העולים במושבה, ובעקבות פניה של המועצה המקומית פרדס חנה להנהלת הרכבת, חודשה התחנה ביישוב. מיקומה היה מעט דרומית לתחנה של היום, מול בית-החרושת "איטונג". בתחנה עצרו שתי רכבות ביום. בשנת 1954 בוטלה עצירת הרכבת בתחנה, עד לפתיחת התחנה החדשה בשנת 2001.
שטר חוב (הלכה)
שטר שומא
לאחר כתיבת שטר טירפא, בית הדין ממנה שלושה אנשים בקיאים המבצעים שמאות, כלומר: אומדים את שוויה של השדה, וקובעים איזה חלק ממנה, מכסה את חובו של הלווה על פי השטר.
תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה
היסטוריה
ב-2022 החלו להתבצע בתחנה עבודות להתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית וב-7 בינואר 2023 התבצעה נסיעה ראשונה של רכבת חשמלית בתחנה. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
התחנה החדשה
הקמת התחנה החדשה החלה באוגוסט 2000, והיא נפתחה ביוני 2001, תחילה עם שערים ממערב בלבד - מהחלק הצפוני של פארק העסקים, ללא גישה מכיוון מזרח, מהיישוב פרדס חנה. בהקמתה הושקעו 7 מיליון שקלים, עלויות מימון התחנה התחלקו באופן שווה בין רכבת ישראל והחברה לפיתוח קיסריה. בשנת 2006, נפתחה הכניסה המזרחית עם כביש גישה וחניון מכיוון פרדס חנה.