cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
RPG-7
המטול
כיום החברה Basalt, יצרנית הנשק, מייצרת רק מטולים מהדגמים המשופרים RPG-7V2 ו-RPG-7D3.
מפרט טכני
מטול RPG-7:
מטול RPG-7V1:
מטול RPG-7V2:
מטול RPG-7D:
מטול RPG-7D3:
תחמושת
ממטול ה-RPG-7 ניתן לירות מגוון סוגי תחמושת ורקטות בעלות ראש קרבי (רש"ק) שונה המותאמים למטרות שונות. טרמינולוגיה נפוצה היא לקרוא לראש הקרבי "רימון" (עקב התרגום לאנגלית של RPG שהוא Rocket Propelled Grenade) ולשאר החלקים בחימוש "רקטה" או "מנוע רקטי". בצה"ל משתמשים לעיתים גם במונח פצמ"ט שפירושו פצצת מטול. הרקטות עצמן מיוצבות על ידי סנפירים שנפתחים מיד לאחר שיגור הרקטה. קוטר הרקטה עצמה מתאים לזה של המטול וקטן מזה של הרימון.
במטול ה-RPG-7, וכן בשיפור שלו, מטול ה-RPG-7V1, ניתן לירות רקטות נ"ט שיעודן הוא כלים משוריינים (מסומנות ב-PG או HEAT) וכן רקטות נגד אדם (מסומנות HE או OG). הרקטות מצוידות גם בסוגי מרעומים שונים, הנפוצים שבהם הם מרעום פגיעה פיזואלקטרי ומרעום זמן של 4.5 שניות.
התחמושת הנוכחית של ה-RPG-7V1 כוללת שלושה סוגים עיקריים:
ירי רקטה
חסרונותיו של ה-RPG הם:
דיוק בפגיעה
צבא ארצות הברית חקר את הדיוק של ה-RPG-7 ונתן את ההערכות הבאות לסיכוי פגיעה במטרה בגובה 5 מטר ורוחב 2.5 מטר הזזה הצידה במהירות 4 מטר לשנייה. תוצאות המחקר מובאות בטבלה שלהלן:
טקטיקה
חוליית RPG-7 כוללת צוות של שני לוחמים:
ה־RPG-7 יעיל לטווח של עד כ-300 מטרים. מעבר לטווח זה קשה מאוד לפגוע באמצעותו במטרות נעות. לעומת זאת, בטווחים של כ-50 עד 150 מטר הוא מדויק. בלוחמה בשטח בנוי הטווחים האופייניים של הירי הם קצרים בדרך כלל, ולכן מגבלה זו לא באה לידי ביטוי בסוגים אלה של קרבות.
קבוצות הגרילה פתחו טקטיקה יעילה ביותר בה נעשה שימוש במארבי RPG-7 שימושים כנגד שיירות. לפי שיטה זו, מטען גחון מוטמן בציר שעליו השיירה הולכת לעבור, ברגע שהרכב הראשון עולה על המטען ומתפוצץ, חוליות ה-RPG יורות מהמארב על הרכב הראשון והרכב האחרון בשיירה במטרה לנטרל את יכולת תנועת השיירה. ברגע שהרכב הראשון והרכב האחרון לא יכולים לנוע, כל שאר הרכבים בשיירה תקועים ביניהם ומהווים למעשה מטרה נייחת לחוליות ה-RPG. מארבים כאלה יעילים במיוחד בצירים הרריים שבהם אין נתיבים חלופיים והתוואי הסלעי מספק מקומות מסתור מצוינים לחוליות ה-RPG.
אף על פי שה-7-RPG תוכנן כנגד מטרות קרקע, באמצעות רקטה עם מרעום השהייה אפשר להפיל מסוק המרחף באיטיות.
היסטוריה ותפוצה
כיום יותר מ-40 מדינות משתמשות בנשק והוא מיוצר במספר דגמים ב-9 מדינות שונות. ה-RPG-7 פופולרי במיוחד בקרב ארגוני גרילה, מיליציות לא-סדורות ואף ארגוני טרור. ה-RPG-7 זכו לפרסום רב ומוניטין מעורר יראה עקב יעילותם הקטלנית בקרבות כמו באפגניסטן (המוג'הידין בלמו את ברית המועצות) ובסומליה.
חוליות ה-RPG העיראקיות פגעו באופן ניכר בכוחות האמריקניים במלחמת עיראק, כאשר רקטות PG-7VR הצליחו לחדור ולהשמיד טנקים כמו ה-M1A1 אברהמס, אך בעיקר פגעו בנגמ"שים כמו הבראדלי והסטרייקר, וברכבי שטח ממוגנים (כגון ה-HMMWV).
RPG-7 בעימות הישראלי-פלסטיני
גם ארגוני הטרור הפלסטינים משתמשים במטולי RPG-7, בעיקר כנגד רכבים משוריינים ומוצבי צה"ל. אף על פי שהכלים הכבדים של צה"ל (טנקים, נגמ"שים כבדים וכלים הנדסיים) ממוגנים בפני RPG, הם עדיין מהווים איום משמעותי על כוחות צה"ל (בייחוד עבור חי"ר ממוכן קל וכוחות רגליים).
ביהודה ושומרון, רוב מטולי ה-RPG-7 שהיו בידי הפלסטינים נתפסו על ידי כוחות צה"ל, ונכון ל-2013, איו"ש נחשב לאזור נקי מאיומי נ"ט משמעותיים.
ברצועת עזה, עשרות מטולי RPG-7 ורקטות PG-V תקניות הוברחו לידי ארגוני הטרור דרך המנהרות ברפיח. מאחר שמדובר באזור המאוכלס בצפיפות, המכיל מספר מעוזי טרור שלא טוהרו (בניגוד ליהודה ושומרון), ה-RPG-7 היווה איום משמעותי על הכוחות שפעלו בפאתי מחנות הפליטים. ברפיח, ה-RPG-7 היווה איום משמעותי מאחר שהבתים באזור צופים על ציר פילדלפי ומאפשרים ירי קל ונוח אל הכוחות הפועלים שם. הפלסטינים היו מודעים לכך וניצלו את קרבת הבתים לגבול בשביל להפגיז את מוצבי וכוחות צה"ל בציר בעשרות רקטות RPG. ברוב המקרים ירי זה הסתיים אך בנזק קל לכלים או בפצועים, אך ב-12 במאי 2004 רקטת PG-7VR שנורתה לעבר נגמ"ש M-113 של "צוות המנהרות", חדרה את מרכב הנגמ"ש והפעילה את חומרי הנפץ שהובלו בתוכו. בפיצוץ העז שנגרם, הנגמ"ש הושמד וחמשת אנשי הצוות נהרגו. כלקח מתקרית זו, הוצאו נגמ"שי ה- M-113 המיושנים אל מחוץ לרצועה, והוחלפו בנגמ"שי פומ"ה ואכזרית (וב-2005 גם באבטיפוס של הנמ"ר), הממוגנים בכבדות נגד איומי רש"ק חלול. בנוסף, דחפורי הדי-9 שפועלים ברצועת עזה שודרגו במיגון כלוב נגד רקטות ה-RPG, ומיגון זה הוכיח את יעילותו. ב-2011 יירטה מערכת מעיל רוח הישראלית, המותקנת על גבי טנק מרכבה סימן 4, רקטת RPG שנורתה לעבר הטנק.
יצחק אייזיק וייס (סבליאבה)
הרב יצחק אייזיק וייס (כ"ב באדר תקפ"ד, 1824 - כ"ב באדר ב' תרנ"ד, 1894) היה רב חסידי-הונגרי. כיהן כרבה של סְבַליאַבָה (סוואליווע) ובהמשך כראב"ד מונקאטש. מחבר הספרים בית יצחק ודברי יצחק.
ביוגרפיה
נולד במונקאטש לרבי אברהם וייס, בנו של רבי שמואל צבי, שו"ב בקאלוב. נקרא על שם רבי יצחק אייזיק מקאליב, שאביו גדל אצלו לאחר שהתייתם בילדותו. בילדותו נסע עם אביו לחצרו של רבי צבי אלימלך מדינוב. נישא לחיה בתו של ר' קלונימוס קלמן אייזדארפער, עשיר מהכפר פאסיקא הסמוך למונקאטש. במשך 17 שנה היה סמוך על שולחן חמיו ("קעסט") ולאחר פטירתו אצל חמותו.
לאחר נישואיו בשנת תר"א, עת נפטר רבי צבי אלימלך מדינוב, החל לנסוע יחד עם אחיו רבי שמואל צבי, לרבי יהודה צבי מראזלא, חתנו של רבי צבי הירש מזידיטשוב. לאחר פטירתו בשנת תר"ח היה חסידו של רבי שלום רוקח מבעלז. בספריו הוא מביא מדברי תורתו של רבו זה. לאחר פטירתו של רבי שלום מבעלז החל לנסוע לחצרו של רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב ולאחריו החל לנסוע לרבי חיים מצאנז. רבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב מינהו להעתיק ולערוך את כתביו. בנוסף נסע לחצרותיהם של רבי צבי הירש מרימנוב, רבי ישראל מרוז'ין ורבי חיים מקוסוב.
בשנת תרי"ט (1859) התמנה לרבה של סוליבה (כיום סבליאבה, אוקראינה), בה כיהן כ-20 שנה. בקהילה זו היו לו מספר שונאים שמיררו את חייו. בהוראת רבו מזידיטשוב נאות לקבלת משרה חדשה, ובשנת תרל"ז בחר מתוך מספר הצעות רבנות, לכהן כראב"ד מונקאטש, לצד רב העיר רבי שלמה שפירא. בתפקיד זה כיהן עד סוף ימיו. בנוסף לעיסוקו בהלכה ובתלמוד, עסק גם בקבלה. הוא נודע בהתמדתו המופלגת, ובשיעוריו הקבועים בספרים שונים כמו תלמוד בבלי, רי"ף, רמב"ם, רא"ש, ארבעת חלקי שולחן ערוך וספר הזוהר.
בין תלמידיו היה אחיינו רבי יוסף מאיר וייס, האדמו"ר הראשון מספינקא.
בנו ר' קלונימוס קלמן וייס היה שו"ב בווייאן ובקאפיש. רבי שלום גולדנברג (-תרע"ח) מילא את מקומו לאחר שעבר למונקאטש, והקים ישיבה במקום. מחבר ספר "דברי שלום". לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו רבי חיים יהודה לייב, עד הירצחו בשואה.
חתן נוסף היה רבי אלימלך מטאש. נכדו הוא ישכר דב וייס.
חתן נוסף היה רבי אפרים פישל אברהם אפשטיין בן רבי מרדכי מזידיטשוב, מגזע הרמ"א, המהרש"ל הט"ז והלבוש.
ספריו
רבי יצחק אייזיק כתב רבות ועליית גגו הייתה עמוסה בכתבי יד, אך רובם אבדו בשואה טרם הודפסו.
גיבוש (צה"ל)
גיבוש נערך בצה"ל כחלק מתהליכי המיון ליחידות מובחרות ולקורסים מובחרים כמו קורס טיס וקורס חובלים. הגיבוש בוחן את יכולות החייל או המועמד לשירות ביטחון להתמודד עם מספר רב של מצבי קצה הן מבחינת גופנית והן מבחינה נפשית ושכלית. מרבית המשתתפים בגיבוש הם בעלי מאפיינים קרביים - (פרופיל רפואי מתאים, בעלי קב"א ודפ"ר גבוהים ועוד פרמטרים על פי הנדרש מאופי היחידה). אורך הגיבושים משתנה בין היחידות השונות, ואורכים בין יום לשבוע. בין המבדקים הנערכים בגיבושים השונים ישנו שוני, בהתחשב באופי השירות של היחידה הממיינת, אולם לכל הגיבושים יש מאפיינים דומים ומספר בחינות זהות שמטרתן לבדוק את ההתמודדות של המתמיין במצב שאינו טבעי לו. את מערכות המיון והגיבוש למועמדים לקורס הקצינים, לחטיבת הצנחנים ולסיירות, במתכונתם הנוכחית, פיתח צוות שבראשו עמד האלוף יורם יאיר.
מהלך גיבוש
המשתתפים בגיבוש מחולקים לצוותים בעלי מאפיינים דומים ע"פ מבחנים שנערכו קודם לכן - חלק מהגיבושים נפתחים בבוחן בר-אור (ריצה של 3000 מטר, עליות מתח ועליות מקבילים). בשלב הבא (בחלק מן הגיבושים) נערך הסבר על הגיבוש על ידי מפקד הגיבוש, שבו הוא מסביר באופן כללי על מהלך הגיבוש (ללא ציון זמנים ומבחנים מפורטים). בחלק מן הגיבושים יינתן בשלב זה מידע על היחידה שעורכת את הגיבוש ועל הקשר בין המבחנים השונים לאופי השירות ביחידה. בגיבוש נבחנים הכישורים האישים של המתמודד, ידע ויכולות גופניות שהכרחיות מלוחם ביחידה. הנחת המוצא היא כי עדיין לא מצויים בידי המשתתפים הכישורים להיות לוחמים, ומטרתו של הגיבוש היא לבחון האם למתמודד יש את הפוטנציאל להיות לוחם.
סוגי המבדקים השונים בגיבוש
למרות ההבדלים בין הגיבושים השונים ישנם מבדקים הנערכים בכלל הגיבושים:
בחינת המתמודדים
במרבית הגיבושים הבוחנים הם אנשי מילואים, חיילים, קצינים או נגדים ותיקים מהיחידה, שמכירים את אופי השירות ביחידה ולכן הם יכולים על סמך ניסיונם לבחון טוב יותר מי הם אותם מתמודדים שמתאימים לשירות הספציפי ביחידה. הבוחנים נוקטים במספר שיטות בחינה:
הגיבושים השונים
גיבוש מטכ"ל
- מבחני כושר גופני - הלוחמים, במהלך המסלול, ידרשו לסחוב ציוד כבד, הכולל אלונקות לדוגמה, במסעות ארוכים ובמבצעים.
מס טובין
מס טובין (Tobin Tax) הוא מס מוצע על מסחר בינלאומי במטבע חוץ. המס מיועד להכשיל סחר ספקולטיבי במטבע חוץ. שיעור המס המוצע יהיה נמוך, בין 0.1% ל-0.25%. המס הוצע לראשונה על ידי פרופסור ג'יימס טובין, פרופסור לכלכלה מייל זוכה בפרס נובל בכלכלה, ושוכלל על ידי כלכלנים רבים. מס טובין יכול להיות מיושם בצורה מקומית על ידי מחוקקי המדינות, אבל יידרש שיתוף פעולה רב לאומי כדי לאכוף אותו בצורה יעילה.
ההצעה חשובה עקב הפוטנציאל שיש לה למנוע משברי מטבע. כמו כן, הערכה היא כי המס יניב 100-300 מיליארדי דולרים בשנה שיאפשרו לממן יוזמות בינלאומיות חשובות, כמו מאבק בהתחממות גלובלית, מחלות, ורעב. דבר שיעזור לשנות את המגמה בכיוון של פתרונות עולמיים במאה ה 21. [עריכה] איך אמור לעבוד מס טובין
ספקולנטים במטבע חוץ מגלגלים בעסקאות בינלאומיות מעל 1,800 דולר דולר ביום. שוק המטבעות הוא אדיר, ובעל תנודות חריפות. רובו של הכסף הזה אינו מוקדש לשם השקעה בקניית סחורות, השקעה בפירמות או אפילו השקעה ארוכת טווח במטבע חוץ, אלא משמש לשם ביצוע עסקאות ארביטראז'.
כתוצאה מכך יתכווץ נפחם של שוקי הכספים, דבר שיסייע לשקם את האוטונומיה הכלכלית של כל מדינה. מדינות יוכלו שוב להתערב בצורה אפקטיבית כדי להגן על המטבע שלהן מפני פיחות מטבע ומפני משברי מטבע. המס יניב מיליארדי דולרים, הערכת תמלוגי המס עומדת על 100 -300 מיליארד דולר בשנה. ניתן להעביר תמלוגים אלו לקרנות מתוייגות כדי לממן פרויקטים דחופים ברמה הבינלאומית.
אזניה
אזניה הוא שם ששימש לתיאור חלקים שונים באפריקה שמדרום לסהרה. האזכור המוקדם ביותר של השם היה ההתייחסות לקרן אפריקה וכל חופה של סומליה דהיום כולל אלו של קניה וטנזניה לצד האוקיינוס ההודי. בסוף המאה ה-20 השם שימש את מתנגדי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה לתיאור המדינה.
מקור השם
הכתובות המתייחסות לשם זה לא מסבירות מה מקור השם. החוקר ג'ון הילטון המציג אפשרות למקור השם והוא מילה בערבית או בפרסית המתארת את תושביה שחורי העור של אפריקה אך חוקר זה מציג את ההתייחסות הקולוניאלית באותה התקופה כלפי תושבי אפריקה.
החוקר האנטינגפורד לעומת זאת הציג מספר אפשרויות לשם הראשון הוא מהמילה הערבית עז'אם שפירושו לא-ערבי, זר. השני הוא היותר סביר והוא במילה היוונית אזניאין שפירושו מיובש מילה המתאימה לתיאור חופה של סומליה היבשה.
אזניה העתיקה
פליניוס הזקן בספרו היסטוריה טבעית מזכיר את הים האזני שמתחיל באזור אדוליס וממשיך לעבר חופה המזרחי של יבשת אפריקה. הספר השיוט בים האריתריאי מפרט יותר על האזור בפרקים 15,16 ו-18. על פי החוקר האנטינגפורד פרק 15 בספר השיוט בים האריתריאי מדבר על חופה של סומליה במזרח, גבולה של אזניה הייתה העיר רהפטה שהייתה הדרומית ביותר וממקמת בטנזניה של היום ובכך אפשר לזהות את אזניה עם האזור המכונה בערבית זנג', אזניה מוזכרת גם בכתבים סיניים מהמאה ה-3 בשם זאסאן (澤散). יותר מאוחר אזניה הוזכרה על ידי תלמי וקוסמס אינדיקופלוסטס וקוסמס הזכיר שאזניה הייתה תחת שלטון ממלכת אקסום.
חוקרים מסוימים אומרים שאזניה הייתה מחוז בסומליה, וששמה השתמר היום בשם "זנזיבר".
דרום אפריקה
ב-1958 השם אזניה הופיע שוב כתחליף לשמה של דרום אפריקה בכינוס העממי הכלל-אפריקאי שהתרחש באקרה בירת גאנה על ידי קוואמה נקרומה.
השימוש הראשון שנעשה בהתייחס לדרום אפריקה היה על ידי לאומניים שחורים והחל להיות נפוץ ב-1979, השם אזניה החל להיות חלק משמות ארגוני הגרילה בדרום אפריקה כמו כן לאחר פירוק משטר האפרטהייד מספר אנשים הציעו את השם כתחליף לשם המדינה הנוכחי אך שם זה לא זכה לאהדה ציבורית. ב-1930 התגלה הקשר בין אזניה לדרום אפריקה כאשר נתגלו שרידי אדם שנראה שהגיע מאזור אזניה ובכך מספר ארגונים ראו את מוצאם של תושבי דרום אפריקה מאוכלוסייה שהגיע מאזור סומליה. ההתייחסות הדיפלומטית הרשמית של הרפובליקה הסינית כלפי דרום אפריקה כאשר שתי המדינות היו ידידות היה בשם "אזניה".
רפאל חמיצר
קורות חיים
חמיצר נולד בלייפציג שבגרמניה, לאגנס ולמזרחן מוריץ (מרדכי) חמיצר. אביו היה מזרחן, מנהל המחלקה המזרחנית בהוצאת בנש-דרוגולין. מוריו בבית הספר, שזיהו את כישרונו, ביקשו למושכו ללימודי אמנות או אדריכלות, אך הוא בחר ברפואה עם סיום לימודיו התיכוניים ב-1902. הוא למד רפואה באוניברסיטת לייפציג, ולאחר שעבר את מבחני המדינה בשנת 1907 התמחה בקליניקה האוניברסיטאית בלייפציג. בתום שנת התמחות קיבל הסמכה לעסוק ברפואה, ופתח מרפאה בלייפציג. באותה שנה קיבל גם תואר דוקטור, על תזה בנושא "הקשר הפיזיולוגי והפתולוגי בין בלוטות החלב הנשיות לתחום איברי המין" (Über den physiologischen und pathologischen Zusammenhang zwischen den weiblichen Brustdrüsen und der Genitalsphäre). את אמנות הפיסול גילה בעת ביקור באיטליה, שם התרשם מעבודותיו של גלברטי. עם שובו לגרמניה החל לפסל בלא שעבר הכשרה מסודרת. נושא עבודותיו היה דמויות מן המקורות כגון איוב, שלומית לצד יצירות כגון ה"פילוסוף", "הנביא" ועוד. בשנת 1936 הופיעה בהוצאת ראובן מס מונוגרפיה על יצירתו מאת ארי אבן-זהב, שראתה אור בתרגום עברי ב-1937.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בארץ עסק בפיסול לצד עבודתו כרופא.
בנו,, נהרג במלחמת העצמאות בקרב על ניצנים. נכדו הוא החידונאי דן חמיצר.
נפטר ב-1957. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ועידת קונסטנטינופול השלישית
ועידת קונסטנטינופול השלישית הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה, אשר נערכה בשנים 680-681 תחת הקיסר הביזנטיני קונסטנטינוס הרביעי וגינתה את המינות המונותליטית.
רקע היסטורי
המינות המונותליטית הוצעה בעשור הרביעי של המאה ה-7 כפשרה בין האורתודוקסיה הדיופיזיטית לקהילות המיאפיזיטיות אשר פרשו מהכנסייה בעקבות ועידת כלקדון על ידי הקיסר הרקליוס ופטריארך קונסטנטינופול סרגיוס הראשון. היא התגלתה עד מהרה כסלע מחלוקת בין הקיסרות הביזנטית (אשר רצתה לבסס את המונותליטיות כדוקטרינה הרשמית בקיסרות) לבין הכנסייה המערבית, ובראשה האפיפיור. הדברים הגיעו עד כדי כך, שהקיסר הביזנטיני קונסטנס השני צר על רומא, הדיח, כלא ולבסוף הגלה את האפיפיור מרטינוס הראשון, אחד המתנגדים החריפים של המונותליטיות.
מהלך הוועידה והחלטותיה
על-מנת ליישב את הסכסוך ולהפיג את המתח בין קהילות המזרח לקהילות המערב, החליט הקיסר קונסטנטינוס הרביעי פוגונטוס לזמן כנס של הייררכים מקונסטנטינופול בנוכחות נציגים של הפטריארכיות האחרות. הכנס נפתח ב-7 בנובמבר 680 בנוכחות הקיסר, ומיד הכריז על עצמו כעל הוועידה האקומנית השישית, הכרזה שהייתה מבחינה מסוימת חוקית, שכן בכנס נכחו נציגים של כל הפטריארכיות (רומא, קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים). בסך הכול היו בוועידה כ-200 בישופים, ועל החלטותיה חתומים 174.
ב-18 מושביה של הוועידה נדונה בעיקר הסוגיה המונותליטית. לבסוף רוב הנוכחים בוועידה השתכנעו ממכתבו של האפיפיור דאז אגתו, והחליטו לדחות את הדוקטרינה המונותליטית כמינות, ולקבל תחתיה את הגישה הדיותליטית, דהיינו שלישו, על שני טבעיו, אלוהי ואנושי, היו שני רצונות (thelema) ושתי פעולות (energia), אלוהית ואנושית, אשר התקיימו בהסכמה מלאה זו לצד זו.
מקריוס פטריארך אנטיוכיה, אשר התמיד בתמיכתו במונותליטיות, הודח והוכרז אנאתמה. כמו כן הוחלט להכריז אנאתמה על יוזמיה ותומכיה של המינות, כגון סרגיוס הראשון, קירוס האלכסנדרוני והאפיפיור הונוריוס, ומאידך לזכות את מגיני האורתודוקסיה אשר נרדפו על ידי הקיסרות קודם לכן, האפיפיור מרטינוס הראשון ומקסימוס המוודה.
הוועידה ננעלה ב-16 בספטמבר 681 בנוכחות הקיסר קונסטנטינוס, והחלטותיה אושרו על ידי האפיפיור החדש לאו השני (האפיפיור אגתו מת במהלך הוועידה).
ברכיאל
ברכיאל הוא מלאך במסורת היהודית ובמסורת הנוצרית.
בספר הרזים מופיע ברכיאל כאחד המלאכים שעומדים על המעלה השלישית ברקיע השני וגם על המעלה השמינית באותו הרקיע.
במסורת הנוצרית האורתודוקסית ברכיאל הוא אחד משבעת המלאכים הראשיים (Archangels). הוא המלאך הממונה על הברכה האלוהית וזה שעומד בראש מסדר המלאכים השומרים.
ברכיאל מוזכר בספר חנוך ג'. הוא מתואר שם כמלאך-נסיך העומד בראש צבא עצום של קרוב לחצי מיליון מלאכים הכפופים לו. במקומות אחרים הוא מוזכר כמלאך האחראי על הברק והרעם.
ברכיאל מוזכר בספר הדמונולוגיה הנוצרי מהמאה ה-17 מפתח שלמה, המבוסס על מקורות מיסטיים קבליים ומוסלמים. במקורות יהודיים מסוימים הוא מוזכר כאחד המלאכים הנופלים או בני האלוהים שחטאו. במקורות אחרים (נוצריים) הוא מופיע כראש המלאכים השומרים אך ניתן להתפלל אליו ישירות במקום למלאכים השומרים על מנת לזכות בחסדיהם.
קטב מרירי
קֶטֶב מְרִירִי הוא שמו של שד המוזכר באגדה ובהלכה היהודית.
מקור השם
הביטוי "קטב מרירי" מופיע פעם אחת במקרא – בשירת האזינו שבספר דברים בתוך מקבץ פורענויות הבאות בעקבות הסתרת פניו של האל כך נאמר:. המילה קֶטֶב נקרית פעמיים נוספות במקרא, ומשמעותה היסודית היא "חורבן". מְרִירִי היא מילה יחידאית, ורגילים לגוזרה מן השורש מר"ר, כך שמשמעות הצירוף היא אולי "חורבן מר". יהושע בלאו מזהה את המילה קטב במשמעותה בערבית עם מחלת אבעבועות שחורות, כך גם הסמיכות של קטב עם רשף אלוהי הדבר.
בספרות חז"ל
בתלמוד מופיע כי קטב מרירי הוא מזיק (שד) שמופיע בשעות היום, המזיק הפועל לפני הצהרים נקרא "קטב מרירי" (ומופיע בתוך כד של כותח) והפועל אחרי הצהרים נקרא "קטב ישוד צהריים" (ומופיע על קרניו של עז).
על-פי מדרש איכה רבה, קטב מרירי מצוי בימי בין המצרים (משבעה עשר בתמוז עד תשעה באב), ובשעות הצהריים – זאת על פי הפסוק בתהילים:.
רבי יוחנן וריש לקיש (רשב"ל) עוסקים בתיאורו: "ר' יוחנן אמר כולו מלא עיניים קליפות קליפות ושערות שערות, ורשב"ל אמר עין אחת נתונה על לבו וכל מי שרואה אותה אין לו חיים מעולם... וכל מי שרואה אותו נופל ומת" ובמדרש תנחומא (נשא כג) מוסיפים:.
במדרש תהלים, מזמור צא, פסקה ג (קצט, א) מוסיפים ומסכמים:
אצל פרשני ימי הביניים
פרשני ימי הביניים בעקבות דברי חז"ל מפרשים את הפסוקים כך, למשל רש"י על הפסוק ב: סבור כי שם המזיק הוא "מרירי", וקטב פירושו כריתה. כך גם מפרש רש"י על הפסוק באיוב וכך מפרשים רשב"ם, ראב"ע, רמב"ן, ר' משה קמחי ור' ישעיה די טראני.
בספרו הרפואי מכנה אסף הרופא בשם "קטב מרירי" את המחלות הרעלת דם (toxicemia) ואלח דם (septicemia)..
אצל הראשונים והאחרונים
בשולחן ערוך (אורח חיים, תקנא, יח) נקבעה הלכה: "צריך ליזהר מי"ז בתמוז עד ט' באב שלא לילך יחידי מד' שעות עד ט' שעות [=בשעות הצהריים] משום שבהם קטב מרירי שולט" (דבר שלא נפסק להלכה היא הגמרא בפסחים (קיא, ב) האומרת שהוא שכיח דווקא בימים שבין ראש חודש תמוז ל-ט"ז בו).
כמו כן נאמר שם שאינו שולט אלא בין צל לחמה - דבר הבא לידי ביטוי בדברי המשנה ברורה שם: "וכן יש להיזהר שלא לילך בין חמה לצל" וכך גם דעת הרב עובדיה יוסף שאמר כי "בימים האלה לא ילך אדם בין השמש לצל, שם שולט קטב מרירי, שד כזה, מלא עיניים, מי שרואה אותו נופל ומת".
רבי יצחק אייזיק מטירנא, שחי בסוף המאה ה-14, כתב ב"ספר המנהגים" שלו כי בימי בין המצרים "אין להכות אפילו הרב לתלמידו, אפילו ברצועה, לפי שבהן קטב מרירי שולט". עוד קודם לכן הופיע כלל זה ב"ספר הרקח" לרבי אלעזר מוורמס, בן ראשית המאה ה-13. כדבריהם פסק הרב עובדיה יוסף והזהיר בדרשה למורים ולהורים כי בימים האלה אסור להכות את הילדים כי "קטב מרירי" עלול להפוך סטירה חינוכית קטנה למכת מוות. רבי חיים הלברשטאם מצאנז כתב בספרו דברי חיים שמי שקטב מררי מאיים להרג אותו יצעק את שם רבו ולא יוכל להורגו.
ישנם פוסקים שסייגו את החששות רק בדרכים מחוץ לעיר, ויש ששלל לגמרי את מציאות השד בזמנינו.
שימוש מושאל בעברית ישראלית
בתרגומו העברי של אברהם שלונסקי למחזה "המלך ליר" לוויליאם שייקספיר מופיע קטב מרירי במערכה א', תמונה ד', כדמות המפיצה קללות ומטשטשת חושים:
בתרגום העברי של סדרת "רומח הדרקון" שמו של אחד משרי הדרקונים הוא קטב מרירי, תרגום של Verminaard.
על שמו נקראת להקת קטב מרירי, הרכב מוזיקה ניסיונית ישראלי המתמקד בהלחנה וביצוע של שירי משוררים, לצד יצירות אינסטרומנטליות אבסטרקטיות.
יצחק ברלוביץ
יצחק ברלוביץ (נולד ב-10 באוקטובר 1949) הוא רופא ישראלי,מומחה למינהל רפואי ומומחה ברפואת ילדים. כיהן כמנהל המרכז הרפואי וולפסון וכמשנה למנכ"ל משרד הבריאות.
ברלוביץ נולד בעיר וילנה שבליטא (אז בשליטת ברית המועצות), עלה לישראל ב-1958 והתגורר עם משפחתו בחולון. למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובנוסף הוא בוגר תואר שני במינהל מערכות בריאות בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה זו.
התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי אסף הרופא, וב-1985 החל את עבודתו כעוזר רפואי לראש שירותי האשפוז במשרד הבריאות. ב-1993 התמנה כראש מינהל הרפואה, ב-1997 התמנה למשנה למנכ"ל משרד הבריאות ובדצמבר 2006 החל את עבודתו כמנהל המרכז הרפואי וולפסון. ב-2017 פרש לגמלאות.
בתקופה בה עבד במשרד הבריאות היה שותף בניסוח ״חוק ביטוח בריאות ממלכתי ״וחוק זכויות החולה״, יזם הסדרת הביטוח הרפואי לילדים חסרי ביטוח (ילדי עובדים זרים), יזם הקמת מערך השרות הרפואי לחולי שחפת בישראל. ד"ר ברלוביץ היה חבר מועצת הבריאות על פי חוק ביטוח בריאות וכיהן כחבר בוועדת סל שירותי הבריאות ("וועדת התרופות") מהקמתה עד שנת 2006.
ד״ר ברלוביץ כיהן כיו״ר ״יהב רופאים -חברה לניהול קופות גמל בע״מ", כמו כן, ד״ר ברלוביץ מכהן כיו"ר המועצה הלאומית לקידום בטיחות, בית ופנאי וחבר במועצה הלאומית ללוגיסטיקה, חבר בהנהלת האגודה לזכויות החולה בישראל, יו״ר פורום ריבוט לחדשנות בבריאות, יו״ר עמותת עיל״ם, מנהל רפואי בחברת  Take Care, יועץ רפואי לחברת Hi-Doc, חבר בהנהלת רוטרי סניף חולון, יו״ר ועדת ביקורת של עמותת בתי החולים הציבוריים, חבר בוועד המנהל של עמותת AllCan בישראל.
ד״ר ברלוביץ יזם והשתתף יחד עם הפרופסורים מרדכי שני וגבי בן נון בכתיבת הספר "מערכת הבריאות בישראל" (בהוצאת סטימצקי). לאחרונה עלה הספר במהדורה דיגיטלית באתר ההסתדרות הרפואית.
פרסים ואותות כבוד
בנו הבכור, שחר ברלוביץ', הוא יוצר, עורך תוכן ובמאי טלוויזיה ישראלי. בנו הצעיר, ערן ברלוביץ', הוא גריפ בטלוויזיה.
המפלגה הדמוקרטית (איטליה)
המפלגה הדמוקרטית (באיטלקית: Partito Democratico, בקיצור PD) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית, שהוקמה באיטליה באוקטובר 2007.
פרודי – ולטרוני
המפלגה הדמוקרטית האיטלקית נוסדה באוקטובר 2007, כאיחוד של מספר מפלגות קטנות בשמאל ומרכז המפה הפוליטית באיטליה ולאחר שניסיונות קודמים לאיחוד כוחות שכזה הצליחו רק בחלקם. מרבית מרכיבי המפלגה החדשה היו שותפים גם לאיחוד הקודם, "קואליציית עץ הזית", בראשות רומנו פרודי, ראש ממשלת איטליה באותה עת, שאף היה הרוח החיה מאחורי האיחוד החדש הזה, גם אם נמנע מלרוץ לראשותו.
הבחירות נערכו ב-14 באוקטובר 2007. השתתפו בהן כשלושה וחצי מיליון איטלקים והמנצח המוחלט היה ראש העירייה המצליח מאוד של רומא, וולטר ולטרוני, שקיבל כ-76% מהקולות. ולטרוני, קומוניסט לשעבר, היה מהכוחות המובילים בהפיכתה של מפלגה זו בשעתו, לסוציאליסטית ודמוקרטית. הוא חבר לפרודי במספר הזדמנויות וגם בבחירות אלה נחשב במידה רבה למועמדו של פרודי. פרודי עצמו נבחר לנשיא הראשון של המפלגה, תפקיד סמלי בעיקרו.
בינואר 2008 נפלה ממשלת פרודי, נקבעו בחירות כלליות ולקראתן התפטר ולטרוני מראשות עיריית רומא, אולם בבחירות שנערכו באפריל הפסידה המפלגה וסילביו ברלוסקוני בראשות המרכז - ימין היה זה שנבחר לראשות ממשלת איטליה. פחות משנה לאחר מכן, בפברואר 2009, הפסידה המפלגה החדשה הפסד צורב נוסף, בבחירות האזוריות שנערכו בסרדיניה. ולטרוני לקח על עצמו את האחריות להפסדים אלה, ויום למחרת ההפסד בסרדיניה, התפטר.
ברסאני – לטה – רנצי
יורשו הזמני של ולטרוני בתפקיד מזכ"ל המפלגה היה סגנו, דריו פרנצ'סצ'יני, אולם בבחירות המקדימות הפתוחות, שנערכו כעבור כחצי שנה, הוא הפסיד לפייר לואיג'י ברסאני, נציג האגף השמאלי יותר במפלגה, 53% - 34%.
ברסאני כיהן כמזכיר המפלגה ומנהיגה במשך כשלוש וחצי שנים. הוא גם היה מועמדה לראשות ממשלת איטליה בבחירות הכלליות של פברואר 2013. אולם למרות ההישג היחסי של המפלגה בבחירות אלה והטלת תפקיד הרכבת הממשלה עליו, בעקבותיהן, הוא נכשל בהקמת ממשלה בראשותו. הוא התפטר לפיכך מראשות המפלגה ב-20 באפריל 2013. סגנו אנריקו לטה, שנחשב פחות שמאלי ממנו ויותר נוטה למרכז, קיבל את ההזדמנות להרכיב את הממשלה במקומו. לטה הגיע אל המפלגה הדמוקרטית מהאגף השמאלי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית. וכאיש מרכז הוא אכן הצליח להרכיב, בתוך כשבוע לאחר מכן, ממשלת אחדות לאומית, שכללה גם את מפלגתו של היריב מימין סילביו ברלוסקוני. לטה הפך אם כן לראש הממשלה האיטלקי הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית.
אלא שלטה הספיק לכהן כראש ממשלת איטליה פחות משנה (28 באפריל 2013 – 22 בפברואר 2014). ראש העיר הצעיר והמצליח של פירנצה, מתאו רנצי הצליח להיבחר בדצמבר 2013 כמזכיר המפלגה, כנגד מועמד ראש הממשלה לטה, וכנגד מועמד האגף השמאלי של המפלגה. מיד עם היבחרו הוא החל ללחוץ על לטה לוותר למענו על תפקיד ראש הממשלה, משום שכעת הרי הוא המנהיג ולא לטה. הלחץ נשא פרי כעבור כחודשיים וב-22 בפברואר 2014 הוחלף לטה ברנצי, המכהן מאז כראש הממשלה ה-56 של איטליה, השני בתפקיד זה מטעם המפלגה הדמוקרטית האיטלקית.
הציבור האיטלקי אהד ככל הנראה את המהלך של רנצי, כמו גם את הבטחותיו לגבי המדיניות העתידית שלו, משום שבבחירות מאי 2014 לפרלמנט האירופי, פחות משלושה חודשים מיום השלמת ההפיכה הפנים מפלגתית הזו זכתה המפלגה הדמוקרטית בראשותו בכ-41% מהקולות, כפול מהתוצאה שהשיגה המפלגה בבחירות הקודמות.
המפלגה הדמוקרטית הונהגה ב-2014 על ידי הפלג היותר מרכזי שלה, בראשות רנצי, יחד עם לטה וולטרוני, כאשר האופוזיציה הפנימית השמאלית יותר הונהגה על ידי ברסאני. בבחירות הכלליות קיבלה המפלגה כ-25% מהקולות לפרלמנט האיטלקי וכ-27% מהקולות לסנאט, אולם עקב שיטת חלוקת המנדטים היו לה כ-47% מ-630 צירי הפרלמנט וכ-36% מ-315 חברי הסנאט. המפלגה הדמוקרטית הייתה המפלגה הגדולה בפרלמנט, אך לא בסנאט ולכן הקואליציה האיטלקית הייתה קואליציה "גדולה" של שמאל - מרכז יחד עם הימין - מרכז, כפי שנכשל להקימה ברסאני וכפי שהצליח לכונן אותה לטה.
בבחירות לפרלמנט האירופי במאי 2014 קיבלה המפלגה כ-41% מהקולות ו-31 מ-73 הצירים (כ-42%), כפול ממה שקיבלה בבחירות הקודמות למוסד זה ב-2009.
המפלגה הייתה חזקה במיוחד באזורי השליטה המסורתיים של השמאל, אזורי מרכז - צפון איטליה, כמו טוסקנה למשל ושלטה או שולטת בערים הגדולות ובראשן רומא, טורינו, בולוניה ופירנצה.
לאחר רנצי
בבחירות 2018 קואליציית השמאל-מרכז, בראשות המפלגה הדמוקרטית, התרסקה עם 22%. לאחר הבחירות הסיעה נשארה באופוזיציה. הוקמה קואליציה של תנועת חמשת הכוכבים עם מפלגת הליגה הצפונית. מתאו רנצי סיים את כהונתו כמזכיר המפלגה.
באוגוסט 2019, המפלגה הדמוקרטית, הסוציאל-דמוקרטית ותנועת חמשת הכוכבים הסכימו על קואליציה חדשה. זאת לאחר שהליגה הצפונית פירקה את הקואליציה הקודמת. בספטמבר התפצלה המפלגה הדמוקרטית והוקמה מפלגת "איטליה ויוה".
היכל התרבות (תוכנית טלוויזיה)
היכל התרבות היא תוכנית בידור הומוריסטית ישראלית, בכיכובם של אדיר מילר ושלישיית מה קשור, ששודרה בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור רשת בשנים 2005–2006.
המפלגה הדמוקרטית (איטליה)
לאחר רנצי
אחרי שמפלגת "איטליה ויוה", בהנהגת ראש הממשלה לשעבר מתאו רנצי, פרשה מהקואליציה, הוקמה ממשלה כללה את רוב הסיעות בבית הנבחרים, כולל התנועה.
יחסי זימבבואה–זמביה
יחסי זימבבואה–זמביה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין רפובליקת זימבבואה לבין רפובליקת זמביה. בין שתי המדינות ישנה היסטוריה ארוכת שנים, והן חולקות גבול משותף, ערכים משותפים, היסטוריה ותרבות.
המפלגה הדמוקרטית (איטליה)
לאחר רנצי
בבחירות 2022, קואליציית השמאל-מרכז, בראשות המפלגה הדמוקרטית, התחזקה מעט אך הפסידה כשמפלגות הימין והימין הקיצוני השיגו את רוב המושבים. לטה הודה בתבוסה והתפטר מתפקיד מזכיר המפלגה.
אידאולוגיה
ה-PD היא המפלגה דומיננטית בגוש המרכז - שמאל. היא מושפעת מרעיונות נוצרים וכן מרעיונות סוציאל-דמוקרטיים. המפלגה מדגישה את ערכי הפרוגרסיביזם, ליברליזם חברתי, וסוגיות הנוגעות לאיכות הסביבה
יחסי זימבבואה–זמביה
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 העניקה ממשלת בריטניה לחברת דרום אפריקה הבריטית בראשותו של ססיל רודס צ'ארטר מלכותי לשליטתה ברודזיה, ובמהלך שנות ה-20, התפצלה רודזיה לרודזיה הצפונית ורודזיה הדרומית. לאחר תום השלטון הקולוניאלי, התקיימו שתי המדינות יחד עם מלאווי, כמדינה אחת בשם הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. לאחר פירוק הפדרציה דרשו מנהיגי רודזיה הדרומית עצמאות מלאה מבריטניה, ובשנת 1970 הכריזו על הקמת רודזיה. השלטון הרודזי נשען על המיעוט הלבן במדינה, והרוב השחור התנגד לו, תוך שהוא מקבל תמיכה מזמביה.
לאחר הקמת זימבבואה בשנת 1980 קיימו בתחילה שתי המדינות יחסים טובים, אולם בהמשך התדרדרו היחסים בין המדינות, בשל סכסוכי גבולות בין השתיים. בשנת 2004 נחתם הסכם ליישוב סכסוך הגבולות, ובעקבות כך השתפרו היחסים בין המדינות, ובשנת 2015 ביקר נשיא זמביה אדגר לונגו את עמיתו נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה, והשניים הצהירו במהלך הפגישה על חיזוק היחסים הכלכליים בין המדינות.
יחסים כלכליים
בשנת 2010, יצוא הסחורות מזמביה לזימבבואה הסתכם ב-1.3 מיליארד דולר. באותה תקופה, היצוא של זימבבואה לזמביה הסתכם ב-486 מיליון דולר. במרץ 2017, זמביה וזימבבואה ביטלו את הצורך באשרת כניסה בין המדינות.
יחסים דיפלומטיים
זימבבואה מחזיקה בזמביה שגרירות בלוסקה, ואילו זמביה מחזיקה בזימבבואה שגרירות בהארארה.
היכל התרבות (תוכנית טלוויזיה)
פורמט
התוכנית, הדומה בסוגה ל"רק בישראל", "שידורי המהפכה" ו"ארץ נהדרת", עוקבת אחר חדשות עולם הבידור בצורה סאטירית ופרודית, בעזרת פאנל דמויות רחב, בהנחייתו של אדיר מילר. בין הדמויות המפורסמות בתוכנית ניתן למצוא חיקויים של נינט טייב, רונאלדיניו, שירי מימון, רינו צרור, גיל ריבה, פיני חדד ונתי לוי, בנוסף לדמויות פיקטיביות, כמו כתבת הרכילות רננה או כתבי השטח חליל וג'אבר.
פורמט התוכנית "היכל התרבות – מגזין התרבות של ישראל", ששודרה ב"רשת" נוצר על ידי אדיר מילר, שכיכב בה לצד "שלישיית מה קשור". הרביעייה הציגה מדי שבוע פרודיה מושחזת ועדכנית על עולם הבידור הישראלי ועל המתרחש בו, בעזרת מערכונים וקטעי אולפן. אל צוות התוכנית הצטרפו כותבים רבים אשר הביאו למסך מערכונים, דמויות חדשות, ועושר תוכניתי רב.
הפקה ושידור
פרק הבכורה זכה לרייטינג של 23.1%.
הסדרה שודרה גם ברשת פרטנר תקשורת, לקוחות שירות 3G, לפני שידורה בטלוויזיה.
החל מ-2011 התוכנית שודרה בשידורים חוזרים בערוץ HOT קומדי סנטרל.
קישורים חיצוניים
ביקורות
הוגו ארדמן
הוגו ארדמן (גרמנית: Hugo Erdmann; 8 במאי 1862 - 25 ביוני 1910) היה כימאי גרמני שנודע בספרי הלימוד שכתב, וכמי שטבע את המונח גז אציל.
ביוגרפיה
ארדמן נולד בפרוסיה המזרחית ולמד בגימנסיה בטילזיט. לאחר מכן למד באוניברסיטת האלה-ויטנברג, באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1883 הוא החל לעבוד כעוזרו של יעקב וולהרד באוניברסיטת האלה, בשנת 1885 הוסמך כפריבט-דוצנט ובשנת 1894 הועלה לדרגת פרופסור. בשנותיו בהאלה הוא כתב מספר ספרי לימוד בכימיה שזכו לתפוצה רבה בגרמניה, אנגליה וארצות הברית ופרסמו את שמו בקרב הסטודנטים לכימיה. בשנת 1901 הוא מונה לפרופסור לכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת ברלין ומנהל המעבדה במכון המלכותי.
ארדמן טבע למוות ב-25 ביוני 1910 בעת שיט באגם.
ספריו
ארדמן האמין שבמעבדות לכימיה על הסטודנטים לעסוק לא רק באנליזה של הניסויים אלא להתנסות גם בהכנות לניסויים, כדרכו של פרידריך ולר. בהתאם לכך הוא פרסם בשנת 1891 את ספרו "Anleitung zur Darstellung chemischer Praparate" שכלל שיעורים בכימיה אי-אורגנית ובשנת 1894 את ספרו "Anleitung zur Darstellung organischer Praparate" שכלל שיעורים בכימיה אורגנית. הספרים זכו להצלחה רבה והביאו את השינוי לה ייחל ארדמן.
בשנת 1898 פרסם ארדמן את ספרו "Lehrbuch der anorganischen Chemie", ספר לימוד בכימיה שזכה להצלחה רבה ויצא בשנת 1906 במהדורה רביעית. הספר תואר כמצטיין בשלמות, דייקנות וקומפקטיות. בספר זה טבע ארדמן את המונח גז אציל. בכתב העת Science כונה הספר "יצירת מופת". בהקדמה לספר הסביר ארדמן את מטרתו להביא בפני הקורא את המידע הקיים בכימיה תוך בירור העובדות במקרים של סתירות והבאת מידע רפואי, גאולוגי, היסטורי וכלכלי.
בשנת 1905 הוציא ביחד עם קותנר ספר על קובעי הטבע.
מחקריו
בתחילה עסקו מחקריו של ארדמן בכימיה אורגנית ואי-אורגנית גם יחד. עם וולהרד הוא פרסם את הסינתזה האורגנית שנקראת על שמם: Volhard–Erdmann cyclization, בינואר 1885.
בשנת 1888 הוא המציא את השיטה הראשונה לצביעת פרוות.
בשנת 1898 ביצע ארדמן ניסויים שונים עם אצטילן. ביחד עם קותנר הוא העביר אותו מעל נחושת ספוגית ב-250 מעלות צלזיוס וקיבל פולימר מוצק אמורפי בצבע חום בהיר לו הוא קרא Cuprene. חומר זה נותר מסתורי במשך שנים רבות עד התפתחות המחקר בפולימרי אציטלן. בעקבות מחקריו, ארדמן הציע באותה שנה שיטה לייצור תעשייתי של אצטאלדהיד מאצטילן על ידי העברת האצטילן דרך חומצה גופרתית רותחת בריכוז של כ-45% מעורב בחומצת כספית. השיטה לא הוכנסה לשימוש בגלל שנצילותה הייתה רק כ-5%, ורק לאחר שנתן גרינשטיין שכלל אותה וקבע שיש להפעילו בטמפרטורות נמוכות, היא זכתה לתפוצה רבה. בסכסוך בין גרינשטיין לחברת Chemische Fabrik Griesheim-Elektron טענה החברה שהזכויות על ההמצאה אינן מגיעות לגרינשטיין שכן ארדמן קדמו.
בשנים המאוחרות הוא התמקד בכימיה אי-אורגנית. הוא חקר את הרכב האוויר, במיוחד במצבו הנוזלי. הוא זיהה שחנקן מוצק נמס בטמפרטורה גבוהה ב-20 מעלות מחמצן מוצק והשתמש בתכונה זו להפרדת החמצן מהחנקן. הוא גם המציא שיטה חדשה לבידוד ארגון מהאוויר.
מצהף קדוס
מצהף קדוס (בכתב געז: መጽሐፍ ቅዱስ (תעתיק מדויק: מֵצְחֵף קָדוּס), עברית: "ספרי הקודש") הוא הכינוי שניתן בקהילת ביתא ישראל לאוסף כתבי הקודש של הקהילה. פרט לתנ"ך נכללים במצהף קדוס חלק מהספרים החיצוניים, ספרי מוסר וספרים שנכתבו על ידי המנהיגים הרוחניים של העדה ומצויים רק בקהילה זו. מצהף קדוס כתובים בגעז (אתיופית עתיקה), ששימשה לשון קודש הן עבור ביתא ישראל והן עבור הכנסייה האתיופית האורתודוקסית אף בתקופות מאוחרות שדיברו באמהרית.
ככלל רוב כתבי הקודש של יהודי אתיופיה, הועתקו או נרכשו מכתבי הכנסייה האתיופית, אך חכמי הקהילה נהגו להתאימם לרוח היהדות כך שטשטשו סימני צלב, ושינו טקסטים שאינם מתאימים.
מצהף קדוס שונה במבנהו מהמקובל בשאר הקהילות היהודיות, והוא מסודר על פי סדר כרונולוגי. כתבי מצהף קדוס, לצד מסורות שבעל פה שהועברו מדור לדור, היוו מקור לפסיקת ההלכה בעדה. זאת לעומת שאר קהילות ישראל, שבהן המשנה, הגמרא ושאר ספרות חז"ל יצרו את ההלכה. חלק מהציוויים הקיימים בספרות זו, כגון הקרבת הקורבנות, המשיכו להתקיים בקהילת ביתא ישראל כפי שהדבר מופיע בתנ"ך, בניגוד למקובל בשאר עם ישראל.
חלוקה
הספרים מחולקים לפי קבוצות:
ספר שמואל ואת ספר מלכים, שבהם מסופר על המלוכה הישראלית. שמות ארבעת הספרים הם כשמותיהם בתרגום השבעים: שמואל א' נקרא נגסת א="מלכים א'", שמואל ב' נקרא נגסת ב="מלכים ב'", ነገሥት nägäśət מלכים א' נקרא נגסת ג="מלכים ג'" ומלכים ב' נקרא נגסת ד="מלכים ד'".
יתרת הספרים בקובץ נכתבו על ידי חכמי הקהילה והם:
לילו גומפרץ-ביאטוס
לילו גוּמפֶּרץ-בּיאָטוּס (Lilo Gumpertz-Beatus; 1914 - ?) הייתה פסלת ישראלית ילידת גרמניה.
נולדה במנהיים שבגרמניה. למדה אמנות בבית הספר למלאכת מחשבת בפרנקפורט ואחר-כך במינכן, ציריך ופריז. בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל. עסקה בפיסול פיגורטיבי.
בשנת 1939 זכתה גומפרץ-ביאטוס בפרס דיזנגוף על פסלהּ "ראש".
קופסה שחורה (פסיכולוגיה)
תאוריית קופסה שחורה היא תאוריה פילוסופית ופסיכולוגית לגבי התהליך הנסתר המתרחש בתודעה של האדם, או בהמשגה מופשטת יותר - בתהליכים פנימיים וחבויים בתחומים שונים בפילוסופיה ומדעים.
קיימות מספר תאוריות קופסה שחורה, שנוסחו ויושמו במגוון תחומי עיון פילוסופיים ומדעיים. בין החשובות בהן ניתן לציין את תאוריית הקופסה השחורה של התודעה. על פי תאוריה זו, ניתן להגיע להבנה שלמה של התודעה כל עוד מוגדרים היטב קלט ופלט של החושים. הבנה כזו באה בדרך כלל בכפיפה אחת עם ספקנות קיצונית כלפי כל ניסיון לתאר כיאות את המבנה, המנגנון והדינמיקה החבויים של התודעה. למשל, לפי התאוריה הביהביוריסטית בפסיכולוגיה, על מנת להבין את השינויים ההתנהגותיים אין חשיבות להבין את ההליכים הפנימיים המתרחשים במוחו או בגופו של האדם, חשובה בעיקר ההבנה של ההשפעות הסביבתיות על האדם בהקשר אבולוציית המין (ברירה טבעית) ובהקשר ניסיון חייו (התניה אופרנטית), משום שהביהביוריזם דוגל בכלל שטוען: את ההתנהגות ניתן להסביר רק דרך השפעות הסביבה החיצונית, וכך, למעשה, לפתח באופן מהימן את החקר המדעי של ההתנהגות. על פי ב. פ. סקינר, מה שנמצא בתוך ה'קופסה השחורה' זהו תחום המחקר של ענפים אחרים במדע (כגון פיזיולוגיה, נוירולוגיה, מדעי המוח וכדומה).
הערות שוליים
Boîte noire
איגור מרקביץ'
איגור מרקביץ' (27 ביולי 1912 - 7 במרץ 1983) היה מלחין ומנצח יליד אוקראינה.
מרקביץ' נולד בקייב, אך משפחתו היגרה לשווייץ בשנת 1914, כשהיה בן שנתיים. הראשון שעמד על כשרונותיו המוזיקליים היה הפסנתרן אלפרד קורטו, שלקח אותו לפריז בשנת 1926 להשתלם כמלחין ופסנתרן. הוא זכה להכרה בשנת 1929, עם ביצוע הקונצ'רטו גרוסו שלו בפריז.
הופעתו הראשונה של מרקביץ' כמנצח הייתה בגיל 18, עם תזמורת הקונצרטחבאו. הוא השתקע באיטליה וקיבל אזרחות איטלקית. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת הפרטיזנים. הוא עקר ללונדון בשנת 1953 ומאז 1965 ניצח על תזמורת RTVE הספרדית. הוא מת באופן פתאומי באנטיב, ב-7 במרץ 1983.
בנו של מרקביץ' מאשתו השנייה, דונה טופזיה קטאני, הוא המנצח אולג קטאני. אשתו הראשונה הייתה קירה, בתו של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי.
יוזף גרסטמן
יוזף גרסטמן (בגרמנית: Josef Gerstmann; 17 ביולי 1887 למברג, גליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית כיום באוקראינה – 23 במרץ 1969 ניו יורק) היה נוירולוג ופסיכיאטר יהודי-אוסטרי, אחר כך אמריקאי. נודע בתיאור הראשון של תסמונת הרכס הזוויתי השמאלי (תסמונת גרסטמן) ובתיאור - יחד עם שיינקר ושטרויסלר - של הפרעה נוירולוגית נדירה, בעלת אטיולוגיה פריונית המוכרת החל משנת 1989 כתסמונת גרסטמן-שטרויסלר-שיינקר.
ילדות וצעירות
יוזף גרסטמן נולד ביולי 1887 בעיר לבוב, אז למברג, בירת ממלכת גליציה ולודומריה שבמסגרת הכתר האוסטרי (ציסליתניה) באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא היה בנם של יואכים גרסטמן ושל ברטה, לבית צוקר. למד בגימנסיה התיכונית הקיסרית-ממלכתית מס. 2 בלבוב וסיים בחינות בגרות בשנת 1907. אחר כך למד רפואה באוניברסיטת וינה בשנים 1907–1912 וקיבל בה ב-29 בנובמבר 1912 את התואר דוקטור ברפואה. בשנים 1912–1914 עבד סטאז'ר והשתלמות במחלקה הרפואית ב' של בית החולים הכללי בווינה.
בימי מלחמת העולם הראשונה הצטיין גרסטמן בשירותו הצבאי כקצין רפואה בחזית האיטלקית ובבית החולים הצבאי נוירופסיכיאטרי Reservehospital באינסברוק.
בארצות הברית
בשנת 1938 אחרי האנשלוס בגלל היותו יהודי ב-22 באפריל פוטר גרסטמן מתפקידיו כפרופסור וכרופא ראשי ונאלץ להימלט מאוסטריה יחד עם אשתו ועם ידידו ועמיתו למקצוע אוטו מרבורג, והיגר על האונייה Cunard White Star RMS Aquitania דרך נמל סאות'המפטון לניו יורק. הגיע לניו יורק ב-14 ביוני 1938 גרסטמן נמנה עם 47 מדעי המוח בנמלטו מהרייך השלישי בשנים 1939-1933. בארצות הברית עבד גרסטמן החל מאוקטובר 1939 ללא תשלום מספר חדשים בבית החולים הפרסביטריאני ונדרבילט בניו יורק ובדצמבר 1939 הוכרה הכשרתו הרשמית כרופא. עבד בהמשך בבית החולים ספרינגפילה בסייקסוויל, מדינת מרילנד. בשנים 1941-1940 עבד כעוזר מחקר וכיועץ נוירולוג בבית החולים סנט אליזבת בוושינגטון. ב-1941 עבר לניו יורק ועבד כעוזר מחקר במכון הנוירולוגי של ניו יורק ו בשנים 1941–1946 כנוירו-פסיכיאטר בבית החולים גולדווטר ואחר כך ב Postgraduate Hospital בניו יורק - עד שנת 1949. ב-1 בספטמבר 1943 קיבל את האזרחות האמריקאית. במשך השנים, אחרי הכרתו כמומחה, עבד במרפאתו הפרטית ב־240 Central Park South בניו יורק ולא קיבל יותר תפקידים ניהוליים. אחרי מלחמת העולם השנייה רכושו שהופקע על ידי הנאצים הוחזר בשנת 1948. עם זאת רק לאחר עוד 13 שנה, בשנת 1955, הוחזר לו על ידי הרשויות האוסטריות תואר הדוקטור שנשלל לו על ידי הנאצים בשנת 1942 מסיבות "גזע". התקבל כחבר לשם כבוד באיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי וכמו כן, כחבר באקדמיה לנוירולוגיה של ארצות הברית, חבר באיגוד באמריקאי לפסיכופתולוגיה, בחברה לפסיכותרפיה, בחברת פירקה ובאגדות רודולף וירכו. גרסטמן נפטר במרץ 1969 בדירתו בניו יורק. על שמו נקראו תסמונת גרסטמן ותסמונת גרסטמן-שטרויסלר -שיינקר.
מחקריו
בשנת 1918 פרסם גרסטמן מקרה של אגנוזיית מגע חד צדדית, טהורה, שהופיע אצל חייל רגלי בן 34 עם פצע ירי בראשו ונזק הרכס המדיאלי ובחלק התחתון של האונה הקודקודית. הפצוע לא היה מסוגל לזהות חפצים כשמישש אותם בידו השמאלית, על אף שימור קליפת המוח הסומטו-סנסורית.
בשנת 1924 פרסם גרסטמן את הראשון מתוך מחקריו על מה שידוע כיום כתסמונת העורק הזוויתי, תסמונת גרסטמן או תסמונת גרסטמן-באדאל (השם האחרון הוא בשימוש נדיר, בעיקר בספרות הצרפתית. התיאור המוקדם על ידי ז'ול באדאל נחשב בלתי מדויק). לפי גרסטמן, התסמונת הזאת מתאפיינת באגנוזיה של האצבעות, אגרפיה, אי הבחנה בין ימין לשמאל, אקלקוליה או דיסקלקוליה. בספטמבר 1930 הציג את תגליתו בכנס ה-20 של החברה הגרמנית לנוירולוגיה בדרזדן. גרסטמן עצמו לא היה משוכנע שהתסמונת שתיאר היא יחידה נוסולוגית נפרדת. נוירולוגים, בני דורו ומאוחרים יותר, הטילו ספק בקיומה של התסמונת, והצביעו, למשל, על הנדירות הסטטיסטית של התרחשותם של כל ארבעת מאפייניה בו זמנית. עם זאת קיימת הסכמה כללית לגבי משמעות ארבעת התסמינים של התסמונת לגבי נזקים באונה הרקתית.
בשנת 1930 המליץ גרסטמן על וריאציה למבחן רומברג, הידועה כ"מבחן גרסטמן":נטייה להתהפכות אחרי כמה כיפופים ויישורים של פלג הגוף העליון עם עיניים עצומות וכפות רגליים צמודות, מצביעה על אטקסיה צרבלרית. יחד עם וגנר-יאורג עסק גרסטמן בטיפול שיתוק כללי מתקדם (שלב של העגבת של מערכת העצבים) באמצעות הדבקת אותם החולים במלריה. בשנת 1927 קיבל וגנר-יאורג על כך פרס נובל לרפואה. וגנר-יאורג כתב פתח-דבר למנונוגרפיה שכתב גרסטמן על הנושא: "הטיפול על ידי מלריה אצל חולי השיתוק המתקדם". (1925, וינה)
ב-18 ביוני 1935 יחד עם איליה שיינקר ועם ארנסט שטרויסלר, הציג גרסטמן בכנס בווינה של החברה לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה מקרה של מחלה, הידוע כיום למחלת גרסטמן-שטרויסלר-שיינקר והיא נחשבת למחלת פריונים. התגלית פורסמה ב-1936. מוקדם יותר, במרץ 1928 במפגש של החברה הווינאית לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה הציג גרסטמן מקרה של צעיר "העלמה H" בת 25, מאותה המשפחה, שסבלה מהפעות בשיווי המשקל, בהליכה ועם שינויים בהתנהגות. הוא מצא בה תסמין לא רגיל:כאשר הראש פנה באופן פסיבי או פעיל לצדדים, זרועות המטופלת הזדקפו ישר קדימה והיד הייתה תמיד יותר גבוהה מהצד הנגדי מאשר הכיוון אליו הופנה הראש.
בשנת 1942 תיאר גרסטמן הפרעה נדירה בתדמית הגוף, שהוא קרא לה "סומטופרפרניה" (somatoparafrenia) .בשני מקרים של נזק בצד הימני של המוח, עם תסמינים ידועים של אנסוגנוזיה של ליקויים מוטוריים וסומטוסנזוריים הוא תיאר מחשבות שוא שנגעו בחלק השמאלי של הגוף - והתייחסו למודעות ל"בעלות" על אותו חלק של הגוף. הוא הבדיל אבחנה מבדלת בין ה"סומטופרפרניה" הנ"ל ל"אוטוסומטואגנוזיה" (אוטוסומטואמנזיה) - חוסר מודעות אגנוסטי או אמנסטי לחלקי גוף, התעלמות מנוכחותם לבין חוויית אי קיומם. לפי גרסטמן הסומטופרפרניה התאפיינה בתסמינים "חיוביים", פרודוקטיביים:"מחשבות שוא או עיוותים תפיסתיים וקונפבולציות או מחשבות שוא הנוגעות להחצי הנגוע בגוף או גפיים".
סוגיות נוספות שבהן התמקד גרסטמן היו הפרעות מוחיות במחלת הכפיון (אפילפסיה), בפיגור השכלי, שיתוק מוחין, סכיזופרניה, אסטראוגנוזיה, הפרעות סנזוריות והפרעות בשיווי המשקל אחרי פציעות ירי בראש. יחד עם אוטון קאודרס חקר הפרעות פסיכיאטריות אצל ילדים חולים בדלקת מוח, יחד עם שילדר חקר הפרעות בכתיבה (מיקרוגרפיה אצל חולי אפאזיה, יחד עם שטרויסלר - קורלציות קליניות ופתולוגיות באנצפלומייליטיס וטרשת נפוצה . עם תלמידיו של גרסטמן נמנה ויקטור פרנקל.
לקריאה נוספת
יודית באואר-מרינסקי - השלכות הסיפוח של אוסטריה לרייך הגרמני לגבי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה בשנת 1938:ביוגרפיות של הפרופסורים והמרצים המפוטרים) - עבודת תואר, וינה 1980 George Russu Boli și sindroame cu nume proprii, Ghid-Dicționar, Junimea, Iași 1975 (ג'ורג'ה רוסו - מחלות ותסמונות בעלי שמות פרטיים - מדריך-לקסיקון)
ליופיליזציה
בין היתר, מאכלים שונים שעברו תהליך זה, נשלחים בתור מזון בחלל, שם מוסיפים מים.
ייבוש בהקפאה משמש בין השאר בתהליכים כימיים בהם רוצים להפריד אבקה הנמצאת כתרחיף בנוזל, כך שגרגרי האבקה יהיו יותר חופשיים מאשר בייבוש רגיל שבו המים מתאדים ומשאירים אבקה גושית.
יתרונות וחסרונות
בין היתרונות של ייבוש בהקפאה על פני שיטות ייבוש אחרות: חסרונותיו של התהליך הם בעיקר זמן ייבוש ארוך וצריכת אנרגיה גבוהה.
תיאור התהליך
בתהליך יש ארבעה שלבים: הכנה לטיפול, הקפאה, ייבוש ראשוני וייבוש שניוני.
הכנה לטיפול
תהליך ההכנה לטיפול נועד להכין את החומר לקראת הקפאה. ההכנה יכולה לכלול את ריכוז החומר, הגדלת שטח הפנים או הפחתת לחץ האדים של התמיסה. במקרים רבים ההחלטה לבצע הכנה לייבוש נובעת מרצון לשמור על איכות מוצר גבוהה יותר לאחר תהליך הייבוש בהקפאה.
הקפאה
הדבר החשוב ביותר בשלב זה של התהליך הוא קירור החומר מתחת לנקודה האוטקטית שלו, שהיא הנקודה הנמוכה ביותר בה הפאזה המוצקה והנוזלית של חומר יכולות להתקיים ביחד; החומר המקורר מתחת לנקודה זו נמצא במצב בו אין הוא יכול לעבור התכה ולכן המים בו ממריאים ישירות לפאזה גזית. טמפרטורת ההקפאה היא לרוב בין חמישים לשמונים מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
על מנת לאפשר למים להמריא בקלות ולהבטיח ליופיליזציה מוצלחת, עדיף להשתמש בגבישים גדולים של החומר; אולם כאשר החומר המיועד לליופיליזציה הוא ממקור ביולוגי (למשל חומרי מזון או תאים חיים), גבישי קרח גדולים עלולים לגרום לנזק לתאים. שלב ההקפאה הוא השלב החשוב ביותר בתהליך ליופיליזציה מוצלח, מכיוון שתקלה בשלב זה יכולה לגרום בקלות לקלקול החומר שמיועד לליופיליזציה.
ייבוש ראשוני
בשלב הייבוש הראשוני, מורידים את הלחץ בסביבה לטווח של מיליברים בודדים, ומוסיפים לחומר מספיק חום על מנת לגרום למים להמריא. את כמות החום שיש להוסיף ניתן לחשב על פי חישוב החום הכמוס של המים. בשלב זה של הליופיליזציה, כ-95% מכמות המים בחומר ממריאים; שלב זה עשוי לארוך זמן ממושך (עשוי לקחת ימים בתעשייה), מכיוון שאם מוסיפים חום רב מדי לחומר המבנה שלו עלול להשתנות. הבקרה על הלחץ מבוצעת באמצעות שמירה על ריק (ואקום) חלקי; הריק מאיץ את תהליך ההמראה והופך אותו לשימושי לצורך הייבוש.
בליופילייזרים תעשייתיים נעשה גם שימוש בתא או בלוחית עיבוי מקוררים, שתפקידם לספק מקום לאדי המים להתעבות; בצורה כזו נמנע מצב שבו אדי המים מגיעים אל משאבת הוואקום ומפריעים לפעולתה. הטמפרטורה האופיינית ללוחית\תא עיבוי היא בסביבות 50 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
חשוב לציין כי בטווח טמפרטורות זה, החום מועבר בעיקר באמצעות תהליכי קרינה או הולכה, בעוד הסעה כמעט ואינה משפיעה (ראו זרימת חום).
יבוש שניוני
מטרת שלב הייבוש השניוני היא להוציא מהחומר מולקולות מים שלא קפאו (המולקולות שקפאו - כלומר קרח - הוצאו כבר בשלב הייבוש הראשוני). חלק זה של תהליך הליופיליזציה נקבע על פי פרופיל הספיחה של החומר. בשלב זה, הטמפרטורה גבוהה ממה שהייתה בשלב הייבוש השניוני, לעיתים אף מעל אפס מעלות צלזיוס, וזאת על מנת לשבור קשרים פיזיקו-כימיים כלשהם שנוצרו בין מולקולות המים לחומר הקפוא.
הלחץ לרוב נמוך יותר מבשלב הקודם (עד למיקרוברים בודדים) כדי לעודד את שחרור הנוזל דרך פני השטח של המוצק; אולם, קיימים גם חומרים אשר דרוש להם לחץ גבוה יותר כדי להביא לליופיליזציה מוצלחת.
לאחר שהליך הליופיליזציה נשלם, מעלים את הלחץ באמצעות גז אינרטי (לדוגמה חנקן) ואוטמים את החומר. כמות המים במוצר בסוף התהליך היא לרוב 1%-4%.
עמנואל לופטגלס
עמנואל לוּפְטְגְלַס (עמנואלי) (Emanuel Luftglas; 1896 – 14 בספטמבר 1958) היה צייר, מורה לציור וראשון מעצבי הבמה המקצועיים בארץ ישראל.
ביוגרפיה
עמנואל לופטגלס נולד בשנת 1896 בעיירה חוצ'ניאה שבפולין הרוסית, והתחנך בגרמניה. למד בבית הספר הגבוה לאמנות בלייפציג ועיצוב במה בבית הספר לציור בוקסטהודה (Buxtehude) בעיר.
בשנים 1915–1926 פעל כמעצב במה להצגות התיאטרון העירוני ולאופרה של המבורג.
עלה לארץ ישראל בשנת 1926 והתיישב בתל אביב. בארץ נטל לעצמו את שם המשפחה "עמנואלי". עיצב במות במשך עשרות שנים לתיאטרון הארץ ישראלי, תיאטרון האהל, תיאטרון הבימה, האופרה הארצישראלית של מרדכי גולינקין ובשנים 1928–1951 היה מעצב תפאורה של תיאטרון המטאטא. משנת 1949 היה חבר הנהלת המטאטא.
בהבימה עיצב תפאורות לעשרות הצגות. הוא היה הראשון שהשתמש בארץ בבמה מסתובבת ובהקרנות קטעי סרטים ושקופיות על במות התיאטרון. במשך 25 שנה היה לופטגלס מעצב התפאורות המקצועי היחידי בארץ. סגנונו היה פיוטי ומלא דמיון.
הוא חקר את טכניקת הציור של הציירים הפלמים האחים ואן אייק ויישם אותם בציורי השמן שלו. פרסם ספר בגרמנית על יאן ואן אייק וג'ורג'ו וזארי בשם "ואן אייק וואסארי לאור עובדות חדשות" (תל אביב 1965). הוא צייר את נופי הארץ וסצנות מהתנ"ך.
לופטגלס נפטר ב-1958. הניח את אשתו, מלכה, ובת: אורה וֶרְסֶס (נולדה ב-1930; אברהם, בעלה, היה דודנו של שמואל ורסס). בת אחיו, רחל לופטגלס-פן, הייתה אשתו השלישית והאחרונה של אלכסנדר פן.
לאחר מותו נערכו מספר תערוכות מציוריו: 1959 (בית הבימה, תל אביב), 1964 ("תערוכת זכרון", ציורי שמן וסקיצות להצגות תיאטרון; ביתן האמנים, תל אביב), 1978 ("עמנואל לופטגלס: רישומי תיאטרון וציורים"; ספריית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב), 2001 ("עמנואל לופטגלס: ציורי שמן ומתווים לתיאטרון"; אצר: ד"ר אליק מישורי; בית ביאליק, תל אביב) ו-2006 ("עמנואל לופטגלס: התנ"ך בראי עבודותיו"; אצר: ד"ר פאול ליבוביץ; מוזיאון בית התנ"ך, בית דיזנגוף, תל אביב).
במרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה) שבאוניברסיטת תל אביב שמורות 100 סקיצות לתפאורה ששרטט.
שברולט 3100
שברולט 3100 (באנגלית: 3100 Chevrolet) הוא רכב ב-2 תצורות: טנדר וואן אשר יוצר על ידי חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בברזיל בין השנים 1958–1964.
דגם ה"שברולט 3100" היה הדגם הראשון בתצורת טנדר שנבנה בברזיל במקביל לדגמי (שברולט 6500) שבנתה חברת שברולט בברזיל מתוך כ-30 דגמים שבנתה והרכיבה בברזיל.
בארצות הברית דגם הטנדר "שברולט 3100" היה קרוי "Chevrolet Advance Design",(דגמי ה-0.5 טון), דגם הואן היה קרוי "Chevrolet Amazona".
תמונות
שברולט 3100 - טנדר
ח'ייבר KH2002
הרובה פותח בשנת 2001 על ידי ארגון התעשיות הביטחוניות של איראן על בסיס רובה הסער האיראני DIO S-5.56 שהוא העתק של הרובה הסיני CQ של Norinco שבעצמו מהווה העתק בלתי מורשה של רובה M16.
שלא כמו ה-S-5.56, הח'ייבר מעוצב בתצורת בולפאפ (כמו התבור הישראלי) ועל כן מזכיר במראהו שילוב בין ה-FAMAS הצרפתי לשטייר AUG האוסטרי.
משתמשים
נעשו ניסיונות לספק את הנשק גם לסוריה, שם הנשק התחרה במכרז עם הקלאצ'ניקוב AK74M, אבל הניסיון כשל עקב תקלות רבות שהיו בנשק. נעשה ניסיון לספק את הנשק גם לפרגוואי דרך ונצואלה במטרה לעקוף את הסנקציות שהוטלו על איראן, אך גם הניסיון הזה כשל.
עדני דגן
עדני דגן (נולד ב-12 בספטמבר 1962) הוא מאמן כדורסל ישראלי.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-80 אימן דגן במחלקות הנוער של הפועל תל אביב ושל מכבי פתח תקווה.
בעונת 1989/90 זכה דגן בתואר הראשון שלו עם קבוצת הכדורסל נשים של בני יהודה, לאחר ניצחון בגמר על קבוצת מכבי תל אביב 64-65. לקבוצה הייתה זו זכייה היסטורית בגביע המדינה.
שנה לאחר מכן, עבר דגן לאמן את קבוצת הכדורסל נשים של אליצור חולון, איתה זכה שלוש פעמים בדאבל (אליפות וגביע).
בין השנים 1990-2004 הדריך עדני את מגמת הכדורסל בתיכון קריית שרת חולון, עימה זכה באליפויות לאורך השנים. הישג השיא היה בשנת 2000 כאשר זכה עם נבחרת הבנות זכתה באליפות העולם לבתי ספר תיכוניים שהתקיימה בירושלים.