cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האוניברסיטה העברית בירושלים
מרכז הספורט גבעת רם
בשנת 1952 אישר סינט האוניברסיטה מערכת שיעורי חינוך-גופני חובה לסטודנטים (שעה אחת בשבוע במשך שנה). בתחילה הופעלה תוכנית הספורט במתקנים שכורים עד שבשנת 1958 נחנך האצטדיון הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש גרוסברג, שהיה מתקן הספורט הראשון שעמד לרשות האוניברסיטה בקמפוס בגבעת-רם. למתקן זה נוספו אולם ספורט (1964), בריכת השחייה ואולמות סקווש (1968), 5 מגרשי טניס (בין השנים 1968-1958). המרכז תוכנן בידי האדריכל יוסף קלארווין, שתכנן את תוכנית המתאר הכללית (תוכנית פרישת הבניינים וחלוקת האזורים - לא הבניינים עצמם) של קמפוס גבעת רם, כולו. החל משנת 1986 מנהלת את מרכז הספורט "עמותת הספורט על-שם הווארד קוסל".
קמפוס עין כרם
קמפוס עין כרם של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה עין כרם נבנו יחדיו, זה לצד זה, באותו הסגנון. חלק ממבניהם משותפים. לאחר מלחמת העצמאות, כשקמפוס הר הצופים הפך קשה לשימוש, תכנון הקריה הרפואית נמסר לאדריכל יוסף נויפלד ובנובמבר 1954 נחתם הסכם עם סולל בונה על בניית בית הספר לאחיות, כשלב ראשון לבניין הקריה. עוד בראשית 1953 החלה מע"ץ בהכנת השטח ובסלילת דרכי גישה. בסוף 1955 פורסם מכרז לבניית בית הספר לרפואה.
מעמדה באקדמיה הבינלאומית
לאוניברסיטה העברית מוניטין בינלאומי והיא נמנית עם המוסדות הנודעים בעולם להשכלה גבוהה. באוגוסט 2006, למשל, דורגה בשבועון ניוזוויק במקום ה-82 בין 100 האוניברסיטאות המובילות בעולם. דירוג ה-Times Higher Education מיקם את האוניברסיטה העברית במקום ה-93 בשנת 2008, במקום הגבוה ביותר בין אוניברסיטאות המזרח התיכון. לפי דירוג שנחאי היא דורגה בשיאה במקום ה-53 בעולם (2012), ונכון לשנת 2019 היא בין 150 האוניברסיטאות הטובות בעולם. האוניברסיטה העברית היא הראשונה מבין האוניברסיטאות בישראל שנכנסה לרשימת המאה. בדירוג זה דורגה האוניברסיטה בשנת 2012 גם: כמו כן רשמה האוניברסיטה הישגים מרשימים נוספים: בשנת 2015 דורגה האוניברסיטה העברית על ידי המרכז לדירוג אוניברסיטאות העולם (CWUR) במקום ה-23 בעולם. בשנת 2019 דורגה האוניברסיטה, על ידי אותו מרכז, במקום ה-62. לפי מדד שנגחאי לשנת 2022, האוניברסיטה העברית עלתה 13 מקומות (בהשוואה לאשתקד) ודורגה השנה במקום ה-77, מבין 100 האוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם והראשונה מבין מוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל. מדד שנגחאי לפי תחומי לימוד לשנת 2022, דורגה האוניברסיטה העברית במקום ה-17 בעולם בתחומי המתמטיקה והתקשורת, במקום ה-30 בעולם בתחום המשפטים וה-48 במדיניות ציבורית.
ספריות האוניברסיטה
מערך הספריות של האוניברסיטה, השוכן בארבעת הקמפוסים שלה, כולל עשר ספריות, שבאוספן (2012) למעלה מ-2.5 מיליון פריטים, עשרות אלפי כותרי כתבי עת (מרביתם אלקטרוניים) ומאות מאגרי מידע אלקטרוניים.
תוכניות לימודים לתואר ראשון
תוכנית לימודים נוספת המיועדת לתלמידי התואר הראשון היא תוכנית אבני פינה. מדובר בתוכנית העשרה אקדמית נסיונית שהחלה פעילותה בשנת תש"ע, על בסיס תוכניות דומות הנהוגה ברבות מהאוניברסיטאות בארצות הברית, המכירות בחשיבות הרחבת האופקים בתואר הראשון. מטרתה היא להקנות סל ידע בסיסי לכל סטודנט בתואר הראשון נוסף על הידע שהוא רוכש במסגרת חוג בו הוא לומד. התוכנית מחייבת את תלמידי האוניברסיטה העברית להירשם לקורסים נוספים שאינם מתחום לימודיהם, כדי להעשיר ולהרחיב את הדעת.
בראשית שנות התשעים היו תת-מסלולי לימוד במסגרת התואר הראשון בביולוגיה. הן הציעו קורסים עשירים יותר לתלמידי השנה השנייה והשלישית של תוכנית הלימודים הכללית בביולוגיה שרצו להתרכז בתחומים מסוימים יותר של הדיסיפלינה. אולם ניסיון זה לא צלח ותת מסלולי הלימוד האלה בוטלו.
תוכניות מצטיינים לתואר ראשון
באוניברסיטה כמה תוכניות לימוד כלליות לסטודנטים מצטיינים לתואר ראשון, ובהן תוכנית אמירים (רוח), תוכנית לסטודנטים מצטיינים במדעי הרוח; אמירים (טבע), תוכנית לסטודנטים מצטיינים במדעי הטבע; ותוכנית "רביבים" לסטודנטים מצטיינים ללימודי יהדות המתעתדים ללמד יהדות בבתי ספר ממלכתיים. עוד תוכנית מצטיינים היא "עתידים: צוערים למנהל הציבורי-רוחות של שינוי". תוכנית זו מטפחת עתודת מנהיגות צעירה המעוניינת לתרום לשיפור פני החברה באמצעות הצטרפות בוגריה לעמדות מפתח בשירות הציבורי. כל הסטודנטים בתוכניות המצטיינים הכלליות של האוניברסיטה זכאים למלגת שכר לימוד מלאה ולמלגות נוספות.
בנוסף על תוכניות מצטיינים אלה, קיימות תוכניות מצטיינים פקולטאיות וחוגיות בתחומים אלו: מכפיל במשפטים – תואר כפול משפטים כלכלה ופילוסופיה, ביולוגיה (תוכנית "אתגר"), כימיה (תוכנית "אתגר"), תוכנית פסיכוביולוגיה המשותפת לפקולטות למדעי החברה ולמתמטיקה ומדעי הטבע, קוגניציה השייכת לפקולטה למדעי הרוח,פכ"ם – התוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה והיסטוריה.
הלימודים האקדמיים במסגרת תוכניות המצוינות הצבאיות חבצלות ותלפיות מתקיימים באוניברסיטה העברית.
נגידי האוניברסיטה העברית
על פי חוקת האוניברסיטה העברית רשאים נשיא האוניברסיטה ויושב ראש חבר הנאמנים להמליץ על מינוי נגיד, שמינויו מאושר על ידי חבר הנאמנים. תפקידו של הנגיד אינו מוגדר, ועל הנשיא להגדירו בעצה אחת עם הנגיד עצמו. בעשור הראשון לקיומה כיהן ד"ר יהודה לייב מאגנס כנגיד, תפקיד שכלל את סמכויות כל שדרת הניהול הבכירה של האוניברסיטה במתכונתה הנוכחית (נשיא, מנכ"ל ורקטור), אך עם שינוי החוקה הוכפף נושא התפקיד לנשיא האוניברסיטה, וכהונתו אינה נמשכת לאחר תום כהונת הנשיא שהמליץ על מינויו (אם כי ניתן למנותו מחדש). מאז פוצל התפקיד מינתה האוניברסיטה שני נגידים בלבד, שניהם מונו עם תום כהונתם כנשיאי האוניברסיטה.
חוקרים ובוגרים נודעים
חוקרי האוניברסיטה העברית ובוגריה ניצבים בקדמת המדע בעולם. דוגמאות אחדות:
קישורים חיצוניים
הישגים אקדמיים
חשופים
חשופים היא דרמה יומית ישראלית, ששודרה בערוץ HOT3 החל מ-1 ביוני 2008 ועסקה בחייהם של מגישי מהדורת חדשות פופולרית. הסדרה נוצרה על ידי רם לנדס ושחר מגן ובוימה על ידי רני סער וכוללת 160 פרקים בשתי עונות. מעורבותו של לנדס, ששימש בעבר מנכ"ל חדשות ערוץ 10 הצביעה, לדעת רבים, על קשר בין הדמויות הבדיוניות בסדרה לדמויות אמיתיות בתעשיית הטלוויזיה הישראלית.
עונה 1
שירה מזור מצטרפת לחברת החדשות כמבזקנית ויוצרת קשר חברי עם גלי ארזי, אך זוממת לנקום בה, בגלל הקשר של ארזי להתאבדותו של אביה. מזימותיה נקשרות בתלאות נישואיה של גלי ארזי לאיתן ארזי, עמו היא מגישה את מהדורת החדשות, ועם עלילותיהם של שאר אנשי המהדורה.
עונה 2
גלי ארזי נוסעת לאינדונזיה, הצפייה במהדורת החדשות דועכת וכתבים חדשים מגויסים למערכת. דניאל, בתו של גידי פאר, נהרגת בתאונה ובהלווייתה שבות מלכה לב ארי וגלי ארזי לארץ. גלי נפרדת מאיתן ארזי וקושרת קשר עם עמוס ירדן, מקים מפלגת הנשים החדשה. שניהם, ביחד עם מירי לביא, קושרים קשר לנקום בחדשות ערוץ 4. אילנה, אשתו של גידי פאר, מנסה לגייס את גלי ארזי לשוב להגיש את תוכנית שישי בערב ואילו שירה מזור מתאהבת בטרי ומגלה כי היא לסבית. עם סיום הסדרה משלימה מירי לביא עם סמדר גורן ופיצוץ במעלית מביא את סמדר גורן ללדת במעלית.
קישורים חיצוניים
ביקורות על העונה הראשונה ביקורות על העונה השנייה
שנות ה-20 של המאה ה-21
שנות ה-20 של המאה ה-21 או שנות ה-2020 הן עשור השנים השלישי של המאה העשרים ואחת; העשור הנוכחי בלוח השנה הגרגוריאני. העשור החל ב־1 בינואר 2020 ויסתיים ב־31 בדצמבר 2029.
הדור שנולד במהלך העשור מכונה דור האלפא.
מהפכות ומחאות בולטות
מהפכות פוליטיות רחבות היקף ומחאות גדולות ובולטות שהתקיימו עד כה במהלך העשור כוללות את:
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
סכסוכים פנימיים ותמורות פוליטיות
עשור זה ממשיך מגמה של התחזקות הלגיטמיות הציבורית של מפלגות ימין קיצוניות, לאחר עשורים שבהם נחשבו מנודות מהזירה הפוליטית, בשל הלקחים הטראומטיים של מלחמת העולם השנייה, והקשרים בין חלק ממפלגות אלו למדינות הציר. הן עברו תהליך נירמול בשיח הציבורי וחלקן ניסו לרכך את תדמיתן.
לצד זאת, אם בחציו האחרון של העשור הקודם התחזקו פוליטית מספר מנהיגים ברחבי העולם שאימצו מאפיינים של פופוליזם פוליטי, הרי שבסבבי בחירות של ראשית העשור הפסידו או נחלשו כמה מנהיגים המזוהים עם הפופוליזם. בשנים אלו, בצ'כיה הפסיד אנדריי באביש בבחירות; בארצות הברית הפסיד דונלד טראמפ. ויקטור אורבן מהונגריה וז'איר בולסונארו מברזיל נחלשו פוליטית על רקע אינפלציה גואה וגורמים נוספים. במקביל, סיעות שזוהו עם הפופוליזם בעיני חלק מהציבור סיכמו להדק את שיתוף הפעולה בפרלמנט האירופי. גודלו של הזרם הפופוליסטי ומידת השפעתו שנויים במחלוקת, בעיקר בשל הגדרתו המעורפלת.
במזרח התיכון
אירועי האביב הערבי שהחלו בתחילת העשור הקודם המשיכו להשפיע על המזרח התיכון גם בעשור זה.
סביבה
בועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2021) הושגו סיכומים לגבי המשך העשור. מדיניות בנושאי פליטות משפיעה למשל על תדירותם של אירועים אקלימים קיצוניים (שחלקם גורמים לאסונות טבע).
בריאות
מגפת הקורונה (דצמבר 2019-מאי 2023) - בסוף שנת 2019 פרצה מגפת הקורונה ברחבי העולם. ההתפרצות של הנגיף זוהתה בתחילה בעיר ווהאן שבסין והיא התפשטה בהמשך ליותר ממאה מדינות ברחבי העולם. ב-11 במרץ 2020 הגדיר ארגון הבריאות העולמי את מחלת נגיף קורונה 2019 כמגפה. נכון ל-אמצע אפריל 2020 דווחו יותר מ-1.6 מיליון מקרים של אנשים שנדבקו בנגיף במעל ל-170 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם, כאשר התפרצויות הגדולות ביותר עד כה התרחשו בסין, באירופה, באיראן, ובארצות הברית. נכון ל-אמצע אוקטובר 2020 מעל 1,100,000 בני אדם מתו מהמגפה המצטבר בכל העולם, ומעל ל-30,000,000 הצליחו להחלים מהמחלה (חלקם התמודדו עם לונג קוביד). הנגיף התפשט בכל העולם ודרש אמצעי תגובה מגוונים כמו שימוש בריחוק חברתי ופיתוח תרופות וחיסונים. אמצעים אלה סייעו לצמצם הדבקה או להקטין את נזקי המחלה. האמצעים הקיימים ואופי זני הגניף שהתפתחו גרמו לתגובה מותאמת.
אישים בולטים בעולם שמתו ממגפת הקורונה במהלך העשור כוללים בין היתר את מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר קולין פאוול, איש העסקים האמריקאי הרמן קיין, המתמטיקאי הבריטי ג'ון הורטון קונוויי, הקומיקאי היפני קן שימורה, והשחקן דייוויד פראוז.
ספורט
במהלך העשור יתקיימו חמישה משחקים אולימפיים:
במהלך העשור ייערכו שלושה משחקי אליפות אירופה בכדורגל:
אירועים עתידיים צפויים
אירועים צפויים בולטים בישראל:
ורקליאני
ורקליאני (בלטבית: ; ביידיש: וארקליאן) היא עיירה במזרח לטביה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי ורקליאני
בשנת 1897 היוו היהודים כ-75% מאוכלוסיית ורקליאני. בשנת 1935 נמנו בוורקליאני 950 יהודים, כ-60% מכלל תושביה, ופעלו בה שלושה בתי כנסת, תלמוד תורה, וכן חוגים ציוניים. פעילות זו הופסקה עם כניסת הסובייטים לאזור בשנת 1940. בתקופה זו הגיעו לעיירה פליטים יהודים.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, ועד מהרה הטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש, העסקה בעבודות כפייה משפילות, וריכוז בגטו.
ב-4 באוגוסט 1941 רוכזו כ-540 יהודי הגטו שבעיירה, ונרצחו בבורות ירי שכרו בעצמם בבית העלמין היהודי בעיירה. בחודשים שלאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מומרים בעיירה, והוציאו אותם להורג. טרם נסיגתם, ציוו הגרמנים על איכרים מקומיים לשרוף את גופות הנרצחים שבבורות הירי בעיירה.
יודיתה צופמן
יודיתה צופמן (בסרבית: Judita Cofman - Јудита Цофман; 4 ביוני 1936 - 19 בדצמבר 2001) הייתה מתמטיקאית ופדגוגית סרבית, הונגריה ממוצא גרמני מוויבודינה, שפעלה באנגליה ובגרמניה ונודעה בעיקר בתחום חקר השיטות להוראת מתמטיקה. היא הייתה בשנים 1990–2001 פרופסור בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת ארלנגן בגרמניה.
ביוגרפיה
יודיתה צופמן נולדה ב-1936 בעיר ורשאץ שבבאנאט הסרבי, אז בממלכת יוגוסלביה כבת למשפחה ממוצא גרמני שהשתקעה באזור במאה ה-18 בימי האימפריה ההבסבורגית ואימצה בהמשך את התרבות ההונגרית. אביה אקוש צופמן למד בגרמניה והיה מומחה בייצור בירה ויין ובאחסונם. האם, לואיזה לבית קוזיץ' הייתה ממוצא הונגרי. הסב מצד האם היה מורה למתמטיקה וראש העיר ורשץ. צופמן למדה בבתי ספר יסודיים בשפה ההונגרית ובשפה הסרבית, אחר כך בתיכון בעיר הולדתה ואחר כך בשנים 1954–1958 למדה מתמטיקה באוניברסיטת נובי סאד. בשנים 1961–1963 השתלמה ברומא אצל לוצ'יו לומברדו-רדיצ'ה. במקביל לימדה שנתיים בתיכון בעיר זרניאנין ואחר כך עבדה באוניברסיטת נובי סאד, שם סיימה דוקטורט במתמטיקה בשנת 1963. היא הייתה הראשונה שעשתה דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת נובי סאד. בשנים 1964–1965 השתלמה באוניברסיטת פרנקפורט במערב גרמניה. תרומותיה העיקריות היו בחקר המישורים הפרויקטיבים הסופיים, מישורי מביוס וספרנר. בשנות ה-1960 נסעה ללונדון, והייתה שם מרצה למשך 6 שנים באימפריאל קולג'. עסקה במחקרים בתחום מדעי המתמטיקה ובהוראתם. בשנים 1971–1978 לימדה באוניברסיטאות טיבינגן ומיינץ. אחרי שנת 1978 לימדה למשך 15 שנה בתיכון פאטני בלונדון ובשנת 1985 במכללת סנט הילדה באוקספורד. ב-1987 הייתה צופמן חלק צוות מאמני המשתתפים הבריטים באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית ה-28 שהתקיימה בקובה. היא ארגנה מחנות קיץ למתמטיקאים צעירים. בגרמניה היא ערכה את כתב העת למתמטיקה Hypotenuse. בשנים 1990–2001 הייתה ראש החוג לשיטות הוראת מתמטיקה בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת ארלנגן בגרמניה. באוגוסט 2001 פרשה מתפקידה בגרמניה ובספטמבר 2001 הוזמנה לעבוד כפרופסור במחלקה ללימודי המשך לשיטות הוראת מתמטיקה באוניברסיטת דברצן בהונגריה. היא נפטרה בדברצן באותה שנה.
פרט לסרבית והונגרית, ידעה יודיתה צופמן מילדותה גרמנית, רוסית ואנגלית, יותר מאוחר למדה גם צרפתית ואיטלקית. עם תלמידיה נמנה אלברכט בויטלשפאכר מגרמניה.
מבחר ספרים ומאמרים
On finite non-Desargues projective planes generated by quadrangle (עבודת הדוקטורט)
לקריאה נוספת
10 (1), 91-115. Prvanović, M. (2002). Judita Cofman (1936-2001), Obituary. Teaching of Mathematics, 8, 57
קישורים חיצוניים
Aleksandar Nikolić -The work of Judita Cofman on didactics of mathematics Teaching Innovations, 2014, Volume 27, Issue 3, pp. 105–113
גלודיס פרלה ויגוסדוטיר
גלודיס פרלה ויגוסדוטיר (באיסלנדית: Glódís Perla Viggósdóttir; נולדה ב-27 ביוני 1995) היא כדורגלנית איסלנדית המשחקת בעמדות הבלמת בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת איסלנד.
קריירת מועדונים
גלודיס פרלה החלה את קריירת הכדורגל שלה בקבוצת הנוער של המועדון אייביירג הדני. ב-2009 הצטרפה למועדונים המשותפים קואופווגס ו-ויקינגיר מליגת העל האיסלנדית.
ב-2011 עברה לעונה אחת למועדון הורסנס הדני. ב-2012 עברה למועדון סטיארנאן מליגת העל האיסלנדית. במדי סטיארנאן זכתה גלודיס פרלה באליפות איסלנד, גביע האיסלנדי לנשים, גביע הליגה האיסלנדית לנשים והסופרקאפ האיסלנדי לנשים.
ב-2015 עברה גולדיס פרלה לאסקילסטונה יונייטד מליגת העל השוודית לנשים. ביולי 2017 עברה לרוזנגארד, גם היא מליגת העל השוודית, במדיה זכתה באליפות ב-2019 ובגביע השוודי לנשים ב-2017 ו-2018.
ביולי 2021 חתמה גלודיס פרלה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
קריירה בינלאומית
גלודיס פרלה נקראה לסגל שוודיה לאליפות אירופה בכדורגל נשים 2013. ב-7 באפריל 2022 ערכה את הופעתה ה-100 במדי שוודיה, בניצחון 5:0 על בלרוס במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים 2023.
הישגים ותארים
סטיארנאן
רוזנגארד
חיים פזנר
חיים פזנר (22 בינואר 1899 - 14 במאי 1981) היה פעיל ציוני בשווייץ ומהראשונים להביא לידיעת אמצעי התקשורת את הידיעה על השמדתם של יהודי אירופה.
קורות חייו
פזנר נולד בקובאל, עיירה במחוז קויאוויה-פומרניה שבפולין. בצעירותו היה פזנר פעיל בתנועת החלוץ בוולוצלאווק וגם שימש כסגן מנהל בבית ספר התיכון העברי בעיר. בשנים 1920–1922 היה מנהל ועדת הסעד לפליטים פולנים בדנציג. בשנת 1921 נבחר לנציג בקונגרס הציוני העולמי ה-12 והיה לנציג בארגונים ציוניים נוספים. בשנים 1931–1937 היה ראש תנועת הפועלים הציונית בדנציג.
בין השנים 1934–1938, שימש פנזר כמנהל הסניף המשרד הארצישראלי בדנציג, אך תפקידו הגיעו לסיום כשאולץ לעזוב את העיר.
בתקופת השואה
פזנר היה מנהל שותף של המשרד הארצישראלי בז'נבה. מעת פלישת גרמניה לצרפת במאי 1940 ניסה פזנר לחלץ יהודים מצרפת הכבושה ולהעבירם אל מעבר לגבול, לשווייץ. בשנים 1942 ו-1943 שלח פזנר ליהודים שחיו בגטאות בפולין דרכונים עם ויזות מזויפות. על סמך הדרכונים האלה התאפשרה יציאתם של יהודים אלה מהגטאות ומעברם למדינות שבתקופה זו עדיין לא נכבשו בידי הנאצים באירופה.
בסוף יולי 1942 שמע פזנר על תוכניות ההשמדה של הנאצים מפי הכלכלן היהודי-גרמני אדגר זאלין, שהתגורר בשווייץ. זאלין קיבל את המידע מארתור זומר, כלכלן שישב במטה הצבא הגרמני בברלין וקרא את הפרוטוקולים של ועידת ואנזה. פזנר העביר את הידיעה לאישים יהודים ולא-יהודים, בהם נציג דיפלומטי בריטי בז'נבה, על מנת שאלה יעבירו אותה לידיעת אמצעי תקשורת וגורמים מדיניים ברחבי העולם, כדי שאלה יתערבו במהלך השמדתם של היהודים.
מאוחר יותר במהלך המלחמה טיפל פזנר בחילופים בין גרמנים טמפלרים שהיו בארץ ישראל ליהודים הולנדים שנכלאו בבוכנוואלד. כמו כן התכתב עם פעילים ציוניים בהונגריה כמשה קראוס וכן פנה לשליטי הונגריה בהעבירו להם ידיעות על השמדת היהודים, ידיעות שסייעו להם לגבש החלטה לעצור את הוצאת רכבות הגירוש של היהודים מהונגריה למחנות מוות ובהם אושוויץ.
לאחר המלחמה סייע פזנר לארגון "הבריחה" ולרכש הנשק עבור כוח המגן העברי והצבא שבדרך של היישוב לקראת מלחמת העצמאות.
בישראל
ב-1953 עלה חיים פזנר עם משפחתו לישראל ומילא תפקידים בכירים במשרד האוצר וכנציג משרד החוץ בדרום אמריקה ובשוודיה. מ-1966 היה חבר הנהלת יד ושם וסגן יושב ראש ההנהלה.
הנצחה
על שמו של פזנר קרוי רחוב בירושלים.
בנבאו
בנבאו (אנגלית: BanBao) הוא משחק הרכבה דמוי לגו, המיוצר בגואנגדונג, סין.
חלקי המשחק מודולריים, עשויים פלסטיק וכוללים קוביות, תיבות, דמויות וצורות נוספות. ניתן לחבר בין החלקים בדרכים שונות. חלקי בנבאו תואמים חלקית את אלו של לגו, אך אינם מהווים תחליף למשחק הדני.
יחסי הונגריה–מלטה
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 בדצמבר 1970. הסכם כפל מס בין הונגריה למלטה נחתם ב-1991 ונכנס לתוקף ב-1994. בספטמבר 2020 אמר שר החוץ ההונגרי פיטר שייארטו במסיבת עיתונאים לאחר שיחות עם מקבילו המלטזי בוולטה, "אנחנו מסכימים שצריך לעצור את ההגירה במקום לנהל, במיוחד לאור מגפת הקורונה שהביאה לסכנות חדשות גם במלטה". כיום שתי המדינות הן חברות מלאות ב.
ההתפתחות העירונית של חיפה
העת העתיקה
בתל שקמונה נמצאו עדויות ארכאולוגיות לקיומו של כפר דייגים קטן החל מן המאה ה-16 לפנה"ס. במאה ה-15 לפנה"ס הוקם יישוב ששימש נמל בתל אבו הואם. יישוב זה התקיים עד התקופה ההלניסטית-רומית.
פטל (סוג)
פטל (שם מדעי: Rubus) הוא סוג של שיח בעל פרחים ממשפחת הוורדיים, הכולל למעלה מ-250 מינים ותת-מינים, הגדלים בכל אזורי העולם, בעיקר בצפון הממוזג; ישנם מינים תרבותיים שפירותיהם משמשים למאכל, להכנת ריבות ומיצים.
ההתפתחות העירונית של חיפה
העת העתיקה
סביב חיפה המשיכו להתהוות כפרים עקב התפתחות יישובים אחרים ודרכים שקישרו ביניהם. במהלך הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל (במאה השישית לפנה"ס) התפתחו ערי הנמל עכו, תל דור ויפו. הדרך בין שני היישובים שמדרום לחיפה לבין עכו, עברה במקום שבו שוכנת כיום העיר חיפה. לאורך הדרך התפתחו כפרים וכך קרה גם באזור זה. ארבעה יישובים התקיימו בו זמנית בשטח חיפה המודרנית - בשקמונה, בתל אבו הואם וכן היכן שנמצאים היום דרך העצמאות ובת גלים.
פטל (סוג)
מאפייני הצמח
למרבית מיני השיח יש חוחים בדומה לוורדים, בהם הם נעזרים כדי לטפס על קירות ומבנים. יוצא דופן מבחינה זו הוא הפטל האדום, שגבעוליו ישרים וחלקים.
ההתפתחות העירונית של חיפה
המאה ה-19
בתחילת המאה ה-18 הייתה חיפה כפר דייגים קטן. דאהר אל-עומר הרס את חיפה הישנה והקים ממזרח לה עיר מוקפת חומה. בחומה היו שני שערים: שער עכו בצידה המזרחי, ממנו נמשכה הדרך לעכו, ושער יפו בצדה המערבי, ממנו נמשכה דרך יפו שהובילה מערבה ודרומה. מעל העיר בנה עומר את מצודת בורג' א-סלאם כדי שתגן על העיר (אזור גן הזיכרון של היום). בנוסף בנה בית מכס ובית ממשל (בית הסראייה) בסמוך לנמל. עיר זו התקיימה מן המאה ה-19 ועד להריסתה בשנת 1949 בידי ממשלת ישראל.
פטל (סוג)
מאפייני הצמח
הפירות של כל מיני הפטל הם בצורת מקבץ גרגרים זעירים, הסדורים בצורה מעגלית סביב העוקץ. אשכולות הפטל מתוקים-חמוצים והם טובים למאכל אדם. קוצי הפטל מעוקלים, חדים ודוקרים. בקטיף פטל עלולים להיפצע מקוציו.
ההתפתחות העירונית של חיפה
המאה ה-19
ההתיישבות המרכזית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה המושבה הגרמנית, בשנת 1868. בראשית שנות ה-90 הוקמה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות - ארד אל-יהוד.
פטל (סוג)
מאפייני הצמח
בארץ ישראל נפוצים שני מיני בר: פטל לביד ופטל קדוש, על-פי רוב בקרבת מקורות מים, למשל באפיקי נחלים. בגידול מסחרי בישראל קיימים גידולים של פטל אדום (מתת-הסוג פטל) ושל אוסנה.
ההתפתחות העירונית של חיפה
ראשית המאה ה-20
בראשית המאה ה-20 החלה ההתפתחות של השכונות היהודיות לכיוון מערב ודרום ונבנו שכונות בין העיר העתיקה למושבה הגרמנית. המבנה העיקרי באזור ההתיישבות החדש היה בניין הטכניון ולצדו בניין בית הספר הריאלי, בהדר הכרמל.
שנות ה-20
בין השנים 1919–1920 תכנן מתכנן הערים הבריטי פטריק גדס תוכנית-אב עבור אזורי הדר הכרמל, מרכז הכרמל ואחוזה. מאוחר יותר (בשנים 1922–1923) הכין גדס תוכנית עבור אזור "הכרמל האדום" - לימים שכונת נווה שאנן.
פטל (סוג)
בהלכה
אופן גדילתו של שיח הפטל, שבו השיח עצמו הוא רב שנתי אך כל אחד מנצריו מוציא פרי רק פעם אחת ולכל היותר פעמיים, עורר דיון הלכתי רחב בשאלה האם יש להגדירו כעץ או כירק. לשאלה זו ישנן השלכות לעניין איסור ערלה ולעניין ברכות הנהנין.: יש אומרים שברכתו בורא פרי העץ ויש אומרים שברכתו בורא פרי האדמה. מספק יש לברך "אדמה", שנפטר בה בכל אופן.
ההתפתחות העירונית של חיפה
שנות ה-20
בשנת 1923 נערכה תחרות לתכנון המרכז המסחרי בחיפה ותוכניתם של האדריכלים מנדלסון ונויטרה זכתה, אולם התוכנית השמרנית יותר של האדריכל פריץ קורנברג הייתה זו שבוצעה לבסוף.
שכונת הדר הכרמל הוקמה כ"עיר גנים" על פי תוכניתו של ריכרד קאופמן משנת 1922, ובדומה לאחוזת בית נועדה להוות אזור מגורים והשכלה, ללא אזורי מסחר.
סגנון הבנייה שאפיין את שנות ה-20 היה סגנון אקלקטי ששילב מוטיבים ים-תיכוניים עם הסגנון הבינלאומי. האדריכל המזוהה עם הסגנון האקלקטי הוא אלכסנדר ברוולד אשר תכנן את בניין הטכניון הישן בהדר.
שנות ה-30 וה-40
בשנת 1929 הזמינה חברת גב ים את מתכנן הערים הבריטי סר פטריק אברקרומבי (Patrick Abercrombie) לתכנן את אזור מפרץ חיפה, ועל פי תוכניותיו הוקמו אזורי התעשייה במפרץ, שדה התעופה של חיפה וכן המסוף לצינור הנפט העיראקי ובתי הזיקוק.
בסוף שנות ה-20 ייבשו הבריטים את אזורי הים הצפוניים לקו מסילת הברזל של ימינו, והקימו באזור זה את המרכז המסחרי העירוני סביב "רחוב המלכים" (רחוב העצמאות של ימינו) - שנבנה בסגנון מנדטורי אופייני יחד עם "שכונת בת גלים". בניית המרכז המסחרי העירוני פרי תכנונו של האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי שמרה על חזית אחידה משני צידי הרחוב כאשר לכל רחוב המתחבר אל הרחוב ישנם 2 בניינים המוצגים כמו שער בתחילת הרחוב ותחתיהן הוקמו מעברים עבור הולכי רגל בין רחוב אל רחוב. סגנון בנייה זה נחשב שונה מסגנון הבאוהאוס ונקרא "סגנון מנדטורי". בשנת 1933 נפתח נמל חיפה ורחוב המלכים הפך למרכז המסחר החיפאי.
בשנת 1938 הוקם בכרמל המרכזי גן בוטני (היום גן האם), בו התפתח בהמשך גן החיות הלימודי חיפה. ב-1939 החלה בניית המרכז המסחרי בשכונה, ב"כיכר הצנובר", המהווה כיום אזור בילויים מרכזי. תושבי מרכז הכרמל התנגדו לבניית מרכז מסחרי זה מאחר ששאפו ששכונתם תהיה שכונת מגורים בלבד.
הסגנון המאפיין את הבנייה החיפנית בשנים אלה הוא הסגנון ההומוגני של האדריכל יוחנן רטנר, סגנון הקרוב במהותו לאסכולה הווינאית של האדריכלים ואגנר והופמן (אין מדובר בסגנון הבאוהאוס).
בעקבות המרד הערבי הגדול נערכה תחרות של ועד שכונת הדר הכרמל לבניית בניין שוק תלפיות אשר נועד להחליף את השווקים הערביים של העיר. בתחרות זכה האדריכל משה גרשטל והמבנה הוקם בשנת 1940.
שכונת בת גלים הוקמה במערב העיר כשכונת עיר גנים, גם היא בתכנונו של קאופמן. הבנייה בשכונה הייתה הן בסגנון האקלקטי והן בסגנון הבינלאומי. בין היתר נבנו בה בשנת 1933 בניין הקזינו (על פי תכנונו של האדריכל גולדברגר) ובשנת 1937 בניין בית החולים רמב"ם (בסגנון הבינלאומי, על פי תוכניתו של מנדלסון).
שנות ה-50
שנות ה-50 של המאה ה-20 מאופיינות בבניית שיכוני מגורים בסגנונו של לה קורבוזיה - שיכונים שנועדו לאפשר את הוצאת העולים החדשים מהמעברות. דוגמאות לבנייה זו מצויות בשכונת רמת הדר, בקריית אליעזר ובנווה שאנן. מבנים אלה נבנו מבטון מזוין וצורתם צורת קופסה. בשנים אלה נבנה המבנה הראשון של המרכז הבהאי העולמי - מקדש הבאב בעל הכיפה המוזהבת שהפכה לאחד מסמליה של חיפה.
פמבה
גודלו של האי כ-988 קמ"ר והוא ממוקם 50 ק"מ מערבה מהאי אונגוג'ה (הגדול שבאיי הארכיפלג זנזיבר ואשר מכונה גם "האי זנזיבר"). התיירות לאי פמבה מועטה יותר מאונגוג'ה מאחר שהאי פחות נגיש וכן בשל שמועות על אלימות פוליטית במקום; האי לעומת זאת מהווה מוקד משיכה לחובבי רפואה מסורתית וכישוף. החודשים הטובים ביותר לביקור בפמבה הם יולי עד אוקטובר.
ההתפתחות העירונית של חיפה
שנות ה-60 וה-70 - התקופה הברוטליסטית
בשנות ה-60 וה-70 נבנו על רכס הכרמל מספר בניינים אשר שינו את קו הרקיע של ההר, ובעקבות כך יצרו ויכוח ציבורי רב. הראשון שבהם היה מבנה מלון "דן כרמל", שנבנה בין השנים 1961–1963 על פי תוכניתו של האדריכל רוזוב. בשנות ה-70 נבנה מלון "נוף". מבנה נוסף השובר את קו הרכס הוא מגדל אשכול על-פי תוכניתו של האדריכל הבינלאומי אוסקר נימייר. בניין ברוטליסטי מובהק אשר שינה את קו הרקיע בחלק התחתון של חיפה הוא בניין התחנה המרכזית של אגד בתכנונם של רוזוב, אריה שרון, בנימין אידלסון ואריה פרייברגר.
פמבה
האי מחולק לשני אזורים: פמבה הצפונית ופמבה הדרומית, ול-4 מחוזות: מיצוויני, ווטה, צ'אקהצ'אקה ומקואני.
ההתפתחות העירונית של חיפה
שנות ה-80 וה-90
מגדלי "דן פנורמה" שנבנו בשנת 1980 מהווים דוגמה לבנייה המתעלמת ממאפייני הר הכרמל. המגדלים, שתוכננו על ידי האדריכלים גלעד וקומט, שוברים את קו הרכס וניתן לראותם מרחוק. בשנים אלה הושלמה בניית הגנים הבהאיים על בנייניהם הבנויים בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית.
פמבה
שמורת יער נגז'י, בקצה הצפון-מערבי של פמבה, היא המקום הטוב ביותר בארכיפלג לראות את חיות הבר הילידיות של זנזיבר. מרחב יער יפהפה מארח גם את השועל המעופף של פמבה (עטלף פירות אדיר אך לא מזיק לחלוטין), מינים שונים של קוף ואנטילופה מיניאטורית, ושלושת מיני הציפורים של זנזיבר - ינשוף סקופס פמבה, פמבה עין לבנה וציפת שמש עם חזה סגול.
ההתפתחות העירונית של חיפה
המאה ה-21 - התקופה הפוסט-מודרנית
המבנים המאפיינים את הסגנון הפוסט-מודרני של תקופה זו הם מגדל המפרש וכן היכל המשפט, המרכז את בתי המשפט בעיר ובנוי בצורת ספינה. קריית הממשלה על שם רבין ובה מגדל המפרש ומבנים נוספים נבנו על השטח שבו שכנה עד 1949 העיר העתיקה של חיפה. עד הקמתה של הקריה, היה שטח העיר העתיקה לשעבר כמעט ריק ממבנים.
פמבה
כיום באי פמבה יש קהילה ערבית גדולה שהיגרו בעיקר מעומאן שחיים לצד התושבים המקוריים של האי הנקראים Waswahili לצד חלק ניכר מהאוכלוסייה באי המזוהה בשם שירזי.
ארנסט גלנר
ארנסט גלנר (בגרמנית: Ernest Gellner; 9 בדצמבר 1925 – 5 בנובמבר 1995) היה פילוסוף, אנתרופולוג חברתי, סוציולוג וחוקר מדע המדינה יהודי-בריטי-צ'כי, שפעל בלונדון ובפראג.
גלנר היה פרופסור לפילוסופיה, ללוגיקה ולמתודה מדעית בבית הספר הלונדוני לכלכלה (LSE) במשך 22 שנה, פרופסור לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קיימברידג' במשך עשר שנים, ובהמשך ראש המרכז לחקר הלאומיות בפראג. גלנר עסק בכתיבה, בהוראה, ובפעילות פוליטית כנגד רודנות האידאולוגיות ומערכות חשיבה סגורות, בייחוד כנגד הקומוניזם, הפסיכואנליזה, הפילוסופיה הלשונית מבית מדרשו של לודוויג ויטגנשטיין, הרלטיביזם, ומה שהוא ראה כדיקטטורה של השוק החופשי.
על פי גלנר, וכהמשך לגישתם של קרל פופר ומקס ובר, העולם המודרני, שהוא יציר המהפכה התעשייתית, פועל על פי עקרונות רציונליים ומדעיים. מחויבות לעקרונות אלו מחייבת ראייה נכוחה של המציאות, כזו שכתבי ויטגנשטיין, פרויד ומרקס, כמו גם אלמנטים מסוימים בדת האסלאם, אינם יכולים לספק. לדבריו, אלו ניסיונות להתנתק מן המציאות, ולזכות בהגנתה המנחמת של אידאולוגיה חובקת כל.
ביוגרפיה
גלנר נולד בפריז בשנת 1925, לאביו, עורך הדין רודולף גלנר, ולאמו אנה. הוא גדל במשפחה יהודית עירונית אינטלקטואלית מהאזור דובר הגרמנית של בוהמיה, כיום חלק מצ'כיה. בהיותו ילד שבה המשפחה לפראג, בה למד בבית ספר יסודי דובר אנגלית. עם כיבושה של העיר על ידי הנאצים, כשהיה גלנר בן 13, עברה משפחתו לסיינט אלבנס, עיירה סמוכה ללונדון. בגיל 17 זכה במלגה לבייליול קולג' באוקספורד, שם למד פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה.
הוא הפסיק את לימודיו לשנה על מנת לשרת בבריגדה המשוריינת הצ'כית שלקחה חלק במצור על דנקרק, ולאחר מכן שב לפראג, והמשיך את לימודיו למשך סמסטר אחד. על אף חיבתו לעיר פראג, לא מצא בה את מקומו, בין השאר מכיוון שב-1945 הייתה צ'כוסלובקיה בתחילתו של מעבר לקראת שלטון קומוניסטי. הוא שב לאנגליה, וב-1947 סיים את לימודיו וזכה בפרס ג'ון לוק. בשנתיים שלאחר מכן שימש כעוזר הוראה לפרופסור ג'ון מקמורי, במחלקה לפילוסופיה של המוסר באוניברסיטת אדינבורו.
לאונרד הובהאוס היה פרופסור לסוציולוגיה ב-LSE בדיוק לפני גינזברג; הוא קידם בספרו "הרוח באבולוציה" (1901) את הרעיון כי יש להתייחס לחברה כאורגניזם, תוצאה של אבולוציה, כשהיחיד הוא היחידה הבסיסית שלו, והתוצאה היא שהחברה תשתפר במשך הזמן. לדעה טלאולוגית זו התנגד גלנר באופן נחרץ:
גלנר קיבל את הדוקטורט שלו ב-1961; עבודת התזה שלו עסקה בנושא "הארגון והתפקיד של זוויה ברברי". שנה לאחר מכן הוא כבר מונה לפרופסור לפילוסופיה, ללוגיקה ולמתודה מדעית. נבחר לאקדמיה הבריטית ב-1974. הוא עבר לקיימברידג' ב-1984 והיה לחבר בקינגס קולג', בו נהג לשתות בירה ולשחק שחמט עם הסטודנטים שלו. ב-1993 עבר לפראג, שכבר הייתה חופשייה מקומוניזם, ועבד באוניברסיטה המרכז-אירופית החדשה. הוא מונה לראשות המרכז לחקר הלאומיות, תוכנית שנועדה לחקור את עליית הלאומיות בארצות הפוסט-קומוניסטיות במרכז ומזרח אירופה.
מילים ודברים
בשנת 1959 ראה אור ספרו הראשון "מלים ודברים", ובעקבותיו התפרסם גלנר בתחום הפילוסופיה, בשל ההתקפה החריפה על הפילוסופיה הלשונית שהייתה נהוגה באותו זמן באוקספורד ובקיימברידג'. הוא פגש לראשונה באחיזה האידאולוגית החזקה של פילוסופיה זו בעת ששהה בקולג' בייליול באוקספורד:
אנתרופולוגיה חברתית
בשנות ה-60 עסק גלנר באנתרופולוגיה חברתית. הוא תרם לנושא רבות ב-40 השנים הבאות, "מהבנות מושגיות חדשות בניתוח המלוכה ועד למסגרת להבנה של הסדר הפוליטי שמחוץ למדינה במרוקו השבטית" (כפי שכתב בספרו "קדושי האטלס", 1969); מהצגה של חיבוריהם של האנתרופולוגים המרקסיסטים הסובייטים עד סינתזות אלגנטיות של המסורות של מקס ובר ואמיל דורקהיים בתאוריה החברתית המערבית; ומפיתוחים של "מבנה ההיסטוריה האנושית" עד לניתוחים חדשניים של אתניות ולאומיות (בספריו "מחשבה ושינוי", 1964, ו"לאומים ולאומיות", 1983)".
לאומיות
לפי תאוריית הלאומיות של גלנר, "לאומיות היא עקרון פוליטי שטוען כי שתי היחידות - הפוליטית והלאומית - צריכות להיות חופפות". לשיטתו, הלאומיות הופיעה ונעשתה להכרח סוציולוגי רק בעולם המודרני. בזמנים קדומים לא היה למנהיגים תמריץ לכפות הומוגניות תרבותית על נתיניהם. אך בחברה המודרנית שלאחר המהפכה התעשייתית, העבודה נעשית טכנית: יש צורך להפעיל בצוותא מכונות, ולכך צריך ללמוד. יש צורך בתקשורת בין האנשים, ובדרגה גבוהה של אחידות תרבותית, שיכולה להיות מושגת על ידי חינוך משותף שיקנה כלים זהים לכל בני הלאום.
מעבר לכך, החברה התעשייתית מאופיינת בכך שהיא גדלה כל הזמן – התעסוקה משתנה ויש ללמוד כישרונות חדשים. לפיכך, צריך הכשרה כללית למקצוע שקודמת להכשרה המיוחדת. ברמה הטריטוריאלית, יש תחרות על אזורי גבול. על מנת לשפר את האחיזה על משאבים, את הקיום וההתקדמות, המדינה והתרבות צריכים להיות חופפים זה לזה. הלאומיות היא לפיכך הכרח.
עקומת למידה
העקומה
בדרך כלל מתוארת העקומה באופן הבא: על ציר ה-X מונח מספר הפעמים שביצע הלומד את המשימה הנלמדת, החל מהראשונה והלאה, בעוד על ציר ה-Y מתאימה הפונקציה לכל פעם ופעם את הזמן שהיה דרוש להשלמת המשימה (ולעיתים את עלותה הכספית). ברוב המקרים צפויה להתהוות עקומה יורדת משמאל לימין, משום שערכו של הניסיון הנצבר והמיומנות הנרכשת (ארה קונדרה) אמור לאפשר את ביצוע המשימה בזמן קצר יותר בכל פעם ופעם.
כאשר עקומת למידה המתארת משימה מסוימת היא תלולה, משמעות הדבר שיעילות הלמידה היא גבוהה והתועלת בה באה לידי ביטוי מהיר יותר בתפוקה מוגברת. עקומת למידה שטוחה, מאידך, מסמלת תהליך למידה שאינו מועיל, או את העדרה בפועל של למידה בתהליך.
דוגמאות לשימוש
בשוק העבודה נודעה משמעות רבה לעקומת הלמידה, משום שהיא משמשת ככלי לתמחור של ניסיון: כלומר אפשר לגזור ממנה את תוספת השכר שיכול לדרוש עובד מנוסה או מומחה, בהשוואה למי שאינו כזה.
נהוג להשתמש בעקומות למידה ככלי תומך החלטה, כאשר מחליטים לאמץ טכנולוגיה חדשה, או הליך עבודה חדש. על ידי השוואה של עקומת הלמידה הצפויה של העובדים לאחר אימוץ הגורם החדש, ניתן להחליט האם הוא כדאי, או להשוות את כדאיותו לאלה של הליך מתחרה.
חשיבות נוספת נודעה לעקומת למידה בעיצובו של ממשק משתמש, כאשר הדרישה מממשק היא שיהיה מורכב מספיק כדי לאפשר למשתמש לבצע פעולות מורכבות, אך בה בעת יהיה פשוט ואינטואיטיבי דיו כדי לאפשר לימוד מהיר ותפעול יעיל לאחר זמן קצר.
סמל מאוריציוס
סמל מאוריציוס קבוע בחוקי מאוריציוס משנת 1990. את הסמל עיצב ב-1906 מושל יוהנסבורג, יוהאן ואן דר פוף.
תיאור הסמל
במרכז הסמל מופיע שלט אצולה שמצדדיו שני תומכים. שלט האצולה מחולק לארבע. ברביע השמאלי העליון מתוארת ספינת מפרש מוזהבת על רקע כחול, ברביע הימני העליון מופיעים שלושה דקלים (שנים בחלקו העליון של הרביע, ואחד בחלקו התחתון), ברביע הימני התחתון מופיע כוכב לבן על רקע כחול, ממנו נמשכת כלפי מטה קרן אור וברביע השמאלי התחתון מופיע מפתח אדום על רקע זהוב.
שני תומכי הסמל הם ציפור דודו (משמאל) ואייל סמבר (מימין) כאשר בין התומכים לשלט האצולה ניצבים שני קני סוכר.
מתחת שלט האצולה מופיע המוטו של המדינה: "Stella Clavisque Maris Indici" (בלטינית: הכוכב והמפתח של האוקיינוס ההודי).
אלפרד פניוורת'
אלפרד פניוורת' (באנגלית: Alfred Pennyworth) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC של DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman #16 מאפריל-מאי 1943 ונוצרה בידי הכותבים בוב קיין וביל פינגר והמאייר ג'רי רובינסון
אלפרד הוא משרתו האישי והנאמן של משפחת העטלף, ובעיקר של ברוס ויין, המולטי-מיליונר שנלחם ברשע בסתר כבאטמן. הוא משמש כעוזרו האישי, איש סוד, חבר ודמות אב. בעיבודים המודרניים לסיפורי הקומיקס, אלפרד משמש כאפוטרופוס חוקי של ברוס לאחר מות הוריו. דמותו משמשת גם כאתנחתא קומית, והיא מתאפיינת באמצעות הומור בריטי סרקסטי וגישה צינית - דבר שמוסיף הומור לדיאלוג בינו לבין באטמן. תיאורה הראשוני של הדמות הייתה כשל אדם עב כרס אשר מקפיד על טיפוחו, אולם בסרטוני הטלוויזיה הקצרים שנעשו על באטמן משנת 1943, השחקן ויליאם אוסטין היה רזה במראהו ובעל שפם - תיאור אותו רצו לשוות עורכי DC קומיקס לדמותו בקומיקס.
לפני המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1985, אלפרד פניוורת' תואר כסוכן ריגול ושחקן לשעבר, אשר ממלא את רצונו של אביו המנוח להמשיך ולשרת את בני משפחת ויין. הוא הציג את עצמו בפני ברוס ויין ודיק גרייסון והתעקש על כך שיהפוך למשרתם. בהמשכיות לאחר המשבר, אלפרד נכח בחייו של ברוס ויין מאז שחר ילדותו, ואף עוזר לו בחייו כלוחם בפשע. בעברו היה חובש בצבא הבריטי והוא מרבה לטפל בפציעותיו של באטמן (מחבישות פשוטות ולעיתים אף לניתוחי שדה מורכבים, כגון שליפת קליעים) ולדאוג לשלומו.
אלפרד פניוורת' הוא דמות חיונית במיתוס של באטמן, וככזה הוא מופיע ברוב העיבודים הקולנועיים של הדמות. את דמותו גילמו במרוצת השנים שחקנים כויליאם אוסטין, אלן נפייר ("באטמן, סדרת הטלוויזיה"), מייקל גוף ("באטמן", "באטמן חוזר", "באטמן לנצח", ו"באטמן ורובין" - בו מגלים אודות אחייניתו בגילומה של אלישה סילברסטון), אפרם זימבליסט הבן ("באטמן - הסדרה המצוירת"), מייקל קיין ("באטמן מתחיל", "האביר האפל" ו"עלייתו של האביר האפל"), ולאחרונה גם שון פרטווי (סדרת הטלוויזיה "גותהאם") וג'רמי איירונס ("באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק", "ליגת הצדק"). גרסה צעירה של אלפרד לפני שהפך למשרתם של משפחת וויין גולמה על ידי ג'ק בנון בסדרת הטלוויזיה "פניוורת'". את דמותו בסרט "באטמן" מגלם השחקן אנדי סירקיס.
קרונה שוודית
קרונה או כתר שוודי (בשוודית: Svensk Krona) הוא המטבע של שוודיה מאז 1873. הקרונה מחולקת ל-100 יחידות בשם Öre (אֶרה).
היסטוריה
ההילך החוקי בשוודיה מאז 1604 היה הריקסדאלר. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 החליטו מדינות סקנדינביה, שוודיה, נורווגיה ודנמרק, להשיק מטבע חדש בשם קרונה ("כתר") שערכו יהיה החלק ה - של קילוגרם זהב טהור. ב-1873 נכנסה ההחלטה לתוקף והמטבע הוחלף רשמית ונמצא בשימוש עד היום.
ב-18 בדצמבר 2008, הבנק המרכזי הכריז על הצעה לבטל בהדרגה את מטבע ה-50 אורה, מטבע האורה הסופי, עד 2010. האורה עדיין תישאר יחידת משנה לתשלומים אלקטרוניים. ייתכן שהסיבות כללו כוח קנייה נמוך, עלות ייצור והפצה גבוהות מהערך ולא ניתן להשתמש במטבעות ברוב מכונות החניה והמכונות האוטומטיות. ב-25 במרץ 2009, הבנק המרכזי החליט רשמית לחוקק את החוק לביטול מטבעות 50 אורים כהילך חוקי. לפי חוק זה, התאריך האחרון שניתן לבצע תשלומים עם מטבעות 50 אורה היה 30 בספטמבר 2010. שאר המטבעות של 50 אורים ניתנו להחלפה בבנקים עד סוף מרץ 2011.
לאחר השקת סדרת המטבעות הנוכחית ב-2016, כל מטבעות הקרונות הישנים לא תקפים מאז 2017. לא ניתן להשתמש בהם לתשלומים, וגם לא ניתן להחליף אותם להילך חוקי בשום בנק, ובמקום זאת מקבלים האותם למיחזור כמתכת.
מחלוקת בנושא שטר ה-500 קרונות
זמרת האופרה מלנה ארנמן מתחה ביקורת על ה-Riksbank על כך שבחרה בעיצוב שבו הוצגה בירגיט נילסון כשהיא מבצעת את Die Walküre מאת ריכרד וגנר. היא ציינה שזה מאוד לא מתאים לכלול משהו מאת ואגנר, שעבודותיו היו קשורות לגרמניה הנאצית, בתקופה של בעיות מתגברות באנטישמיות בשוודיה. וגנר מת הרבה לפני העידן הנאצי, והאסוציאציה היא שהיטלר אהב את המוזיקה שלו. ה-Riksbank השיב ואמר כי "מצער שהבחירה בעיצוב נתפסת כשלילית", והצהיר שהיא לא עומדת להשתנות. עיתונאי Dagens Nyheter Björn Wiman הרחיק לכת בביקורתו, וגינה את Riksbank על כך שבחר בכלל בנילסון לשטר של 500 קרונות. הוא מביא דוגמה מהאוטוביוגרפיה של נילסון מ-1995, שם תיארה את מאוריץ רוזנגרטן מחברת התקליטים "דקה" באמצעות בדיחות אנטישמיות על חמדנות.
שלישייה מספר 2 לפסנתר (שוסטקוביץ')
השלישייה לפסנתר מספר 2  במי מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 67 להרכב של כינור, צ'לו ופסנתר, נכתבה בשנת 1944, בשיאה של מלחמת העולם השנייה. הפרמיירה של היצירה התקיימה בלנינגרד בנובמבר 1944.
אורכה הממוצע של השלישייה עומד על כ-27 דקות.
רקע
בדומה לצ'ייקובסקי ורחמנינוב, שלישייה אלגית זו נכתבה לזכרו של חברו הטוב של שוסטקוביץ', איבן סולרטינסקי, מוזיקולוג מבריק ואיש אשכולות רוסי, אשר מת בפתאומיות מהתקף לב בגיל 41.
אמנם שלישייה זו הוקדשה לחברו הטוב של שוסטקוביץ', אך המלחין הושפע מאוד גם מהילך התקופה.
מוזיקה
זוהי יצירתו הראשונה של שוסטקוביץ' בה הוא שוזר מוטיבים יהודיים, אשר מאוחר יותר יכללו ביצירות נוספות של המלחין, כמו הרביעייה מספר 8 בדו מינור.
שליטי בוסניה
ממלכת בוסניה (1377–1463)
אחרי עלייתם לכס המלכות כל מלכי בוסניה הוסיפו לשמם את שם הכבוד "סטייפן".
התואר הארוך
בתרגום:בחסד האל מלך סרביה, בוסניה, חופי הים, אדמות חום, דלמטיה, קרואטיה, החבלים התחתיים החבלים המערביים, אוסורה, סולי ועמק הדרינה.
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס
המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס נפתח בשנת 1962 בחיפה וממוקם בבנין המכון הביולוגי בגן החיות הלימודי חיפה במרכז הכרמל ליד גן האם. המוזיאון נקרא בתחילתו "המוזיאון לפרהיסטוריה", ולאחר מותו של הארכאולוג משה שטקליס בשנת 1967 נקרא על שמו. המוזיאון יועד להצגת ממצאים מתקופות פרהיסטוריות וכן כדי לשמש מרכז למחקר מדעי על תקופות אלה. המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה.
הרקע להקמת המוזיאון
המחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל החל בסוף המאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלו חפירות במערות בכרמל ובגליל. בכרמל נחפרו מערת כבארה וב-1929 החלה דורותי גארוד לחפור שלוש מערות בנחל מערות: מערת תנור, מערת הגדי ומערת הנחל. בראשית שנות הארבעים חפר שטקליס חפירת בדיקה בשתי מערות הממוקמות זו מול זו בנחל אורן (מערת אורן ומערת אצבע) וכן במערת ספונים. חפירות נוספות נחפרו בשנות החמישים, מתוכן ארבע חפירות מקיפות בעינן בגליל, נחל אורן בכרמל, תל יריחו ובבאר שבע. המידע מחפירות אלה איפשר לשרטט את הרצף הפרהיסטורי של ארץ ישראל ולשלב אותו בפרהיסטוריה העולמית.
עובדת היות הר הכרמל אזור הכולל מספר רב של אתרים פרהיסטוריים הביאו להקמת מוזיאון לפרהיסטוריה באזור זה. ההחלטה על כך גובשה במפגש בין שטקליס לאבא חושי ראש עיריית חיפה דאז. ב-15 בפברואר 1962 נפתח המוזיאון בהשקעה של 155,000 לירות והיה המוזיאון הראשון בנושא זה בישראל ובמזרח התיכון.
המוזיאון
בהקמתו, היו למוזיאון שתי מטרות: לשם מימוש מטרות המוזיאון, הוקדש בתכנון הפנימי של המוזיאון שטח לבניית דיורמות – חלונות תצוגת קבע, שבהן מוצגות התקופות השונות תוך מתן הסברים על השלבים השונים בפרהיסטוריה. ההדרכה במוזיאון מלווה בפעילות בנושאים שונים. בנוסף מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות הקשורות בממצאים חדשים מחפירות וכן תערוכות בנושאים מיוחדים כגון "כפרים פרהיסטוריים מתחת למים", "ציורי מערת לאסקו בצרפת" ועוד.
המוזיאון משתרע על שני מפלסים. במפלס התחתון מוצגים הממצאים מחפירות תת-ימיות כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים, האתר הכלקוליתי בכפר סמיר ועוד, וכן דיורמות בהן מוצגות סצנות של חיי היום-יום בשלבים השונים של התקופה הפלאוליתית והנאוליתית ולידן ממצאים של כלי צור המתאימים לסצנה המוצגת בחלון. בקומה השנייה מוצגים ממצאים ארכאולוגיים הקשורים בקבורה מתקופות פרהיסטוריות שונות.
המחקר
הבסיס למחקר המדעי של המוזיאון היו האוספים של יעקב עולמי ואליעזר ורשנר תושבי חיפה אשר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביצעו סקרים באתרים פרהיסטוריים על הר הכרמל.
המכון השתתף בחפירות ארכאולוגיות שונות בישראל ומחוצה לה. חפירת מערת תנור ביחד עם החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה שהתנהלה בין השנים 1974–1982, בטירת כרמל בשנים 1970 ו-1973, יפתחאל ליד קיבוץ הסוללים בשנים 1982–1983 ועוד.
צוות המוזיאון נהג לפרסם מאמרים מקצועיים והיה חבר במוסדות מחקר בינלאומיים כגון: החברה הפרהיסטורית הבריטית, החברה הפרהיסטורית הצרפתית ועוד.
המוזיאון החזיק ספריה גדולה של ספרים וכתבי עת בנושאים פרהיסטוריים וכן עבודות מחקר של פריהיסטוריונים מכל העולם.
הרחק מעצי התרזה
הרחק מעצי התרזה הוא רומן מאת יונתן ברג שיצא לאור בסוף שנת 2018. העלילה מתרחשת דרך עיניו של יעקב, זקן יהודי שנאלץ לנטוש את גרמניה בצעירותו ומשקפת את סיפורם של בני הדור הראשון והשני לישראל.
שם הספר ועטיפתו
שם הספר, הרחק מעצי התרזה, נגזר מסצנה המתוארת בעמוד 247 בספר בה מסביר גיבור הספר (יעקב): "תחת עצי התרזה זה המקום שממנו אני בא, אונטר דן לינדן." כלומר, המקום שמסמל את מולדתו של יעקב, אליה הוא מתגעגע ומרגיש מרוחק ממנה, הוא רחובה הראשי ההיסטורי של ברלין "אונטר דן לינדן" שתרגומו לעברית "תחת עצי התרזה".
מירב גולן ציינה ששם הספר מתכתב עם שירו של ביאליק "תרזה יפה" המסתיים בשאלה: "תִּרְזָה יָפָה וַעֲבֻתָּה עַל הַיְאֹר עוֹמֶדֶת מֻטָּה; כָּל-הַיּוֹם בַּמַּיִם צוֹפָה, חוֹשְׁבָה: מַה-יְּהֵא בְסוֹפָהּ?". הספר מנסה לתת מענה לשאלה "מה יהא בסופה" באמצעות הבנה שחמלה היא שתביא לאושר. ביקורת נוספת מניחה כי עצי תרזה מסמלים את גרמניה היפה, התרבותית, מחוז החפץ - גרמניה שיהודים רצו להיכלל בה, והאמינו ביכולתם לעשות זאת. הריחוק מעצי התרזה מסמל את השבר בהתנפצות החלום עם עליית הנאצים.
עטיפת הספר מורכבת משני תצלומים בשכבות של שקיפויות, בדומה לעלילת הספר עצמה המורכבת משכבות והשתקפויות; גרמניה ששכבה אחת ממנה מהווה את המולדת אליה מתגעגע גיבור הספר, ושכבה נוספת מהווה את הגיהנום עלי אדמות.
אדווין ג'רוויס
אדווין ג'רוויס (באנגלית: Edwin Jarvis) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס איירון מן והאוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales of Suspense #59 מנובמבר 1964 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר דון הק.
לפני שהפך למשרתו הנאמן של טוני סטארק, אדווין ג'רוויס שירת בעברו בחיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר שסטארק הפגיש לראשונה בין חברי האוונג'רס, הוא תרם את ביתו כדי שישרת את הקבוצה כמפקדתם, וכך ג'רוויס הפך לאיש סודם ודמות אב למרבית מאורחי האחוזה, לרבות קפטן אמריקה לאחר שנמצא קפוא בקרח.
מאז שנות ה-90, דמותו של ג'רוויס מרבה להופיע בעיבודים השונים שנעשו לאיירון מן ולאוונג'רס. ביקום הקולנועי של מארוול, דמותו שוכתבה מחדש כמערכת הפעלה בעלת בינה מלאכותית רב-תכליתית של טוני סטארק. היא מדובבת על ידי השחקן פול בטאני. בסדרת הלייב אקשן "הסוכנת קרטר" מגלם את ג'רוויס השחקן ג'יימס ד'ארסי, ששב להופיע בהופעת קמע בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
דרום אפריקה
רפובליקת דרום אפריקה (באפריקאנס: Republiek van Suid-Afrika; בזולו: IRiphabliki yaseNingizimu Afrika; באנגלית: Republic of South Africa) היא מדינה הנמצאת בקצה הדרומי של יבשת אפריקה.
תחילתה של דרום אפריקה כמושבה קולוניאלית הולנדית, שבהמשך הפכה למושבה בריטית. ב-31 במאי 1910 קיבלה דרום אפריקה עצמאות כדומיניון תחת הכתר הבריטי בשם "איחוד דרום אפריקה". ב-31 במאי 1961 שינתה את שמה ל"רפובליקת דרום אפריקה" ופרשה מחבר העמים הבריטי, אליו שבה רק ב-1994.
דרום אפריקה היא אחת הגדולות במדינות אפריקה והעשירה בהן. על אף התהפוכות השלטוניות שידעה המדינה מעצמאותה עד היום, זוהי אחת המדינות היחידות באפריקה שמעולם לא התרחשה בהן הפיכה צבאית.
פרהיסטוריה
דרום אפריקה היא אחת הטריטוריות המיושבות הקדומות ביותר בעולם. ממצאים ארכאולוגיים מראים שרידים פרה-היסטוריים של הומינואידים מלפני כשלושה מיליון שנים. אלו התפתחו לבני אדם והיוו את ערש האנושות. בהמשך נמצאו גם עדויות לשבטים אפריקאים שונים שיישבו את המקום.
ההתיישבות האירופית עד לעצמאות
אירופים החלו ליישב את דרום אפריקה במאה ה-17, כאשר קבוצת מתיישבים הולנדים בראשות יאן ואן ריבק הקימה בשנת 1652 התיישבות בכף התקווה הטובה, ששימשה תחנת אספקה לאוניות בדרכן בין אירופה למזרח הרחוק. בהמשך הגיעו למושבה מתיישבים נוספים מהולנד, בלגיה, גרמניה וצרפת. מתיישבים אלה נקראו בורים (Boere – בהולנדית: איכרים). למושבה הובאו עבדים מעמי הסביבה, וכן ממדגסקר, מאינדונזיה ומהודו. נקודת ההתיישבות הראשונית התפתחה לעיר קייפטאון (בשמה ההולנדי - קאפסטאד) והייתה לבירת מושבת הכף (בהולנדית: Kaapkolonie), שהשתרעה על רבים משטחי החוף ופנים הארץ של דרום היבשת. בסוף המאה ה-18 היו בדרום היבשת, בעיקר באזור קייפטאון, 15,000 מתיישבים לבנים. המפגש האלים הראשון בין המהגרים הלבנים לילידים השחורים, ההוטנטוטים ושבטי הבנטו, התרחש כבר בסוף המאה ה-18, כאשר החלו הלבנים לחדור מאזור קייפטאון שבדרום-מערב היבשת אל מרכזה של דרום היבשת.
בשנת 1795 כבשה בריטניה את המושבה בכף התקווה הטובה כדי למנוע את נפילתה לידי צרפת. היא הוחזרה לחברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1803, אך לאחר שהחברה פשטה רגל, סופחה מושבת הכף לבריטניה ב-1806. ב-1820 החלה הגירה של בריטים לאזור קייפטאון ולמתיחות בין השחורים ללבנים נוספה מתיחות חדשה בין הבורים לבריטים. ב-1833 אסרו הבריטים את העבדות, ובעקבות כך פרץ סכסוך בינם לבין המתיישבים הבורים. הבורים נדדו צפונה לעומק הארץ וייסדו שתי מדינות עצמאיות – הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
סוף המאה ה-19 התאפיין במאמצי התפשטות מצד הבריטים, הן במלחמת הזולו (1879), שבה השתלטו על שטחי הזולו והקימו קולוניה נוספת – נאטאל, והן במלחמות הבורים. גילוי מרבצי יהלומים במדינת אורנג' וזהב בטרנסוואל הניע את הבריטים לנסות להשתלט עליהן במלחמת הבורים הראשונה (1880–1881), אך ללא הצלחה. במלחמת הבורים השנייה (1899–1902) השיגו הבריטים את מטרתם, וכל ארבע הפרובינציות של דרום אפריקה נהפכו לחלק מהאימפריה הבריטית. בשנת 1910 קיבלו הפרובינציות עצמאות מבריטניה, ויצרו מדינה שנקראה "איחוד דרום אפריקה", שהפכה לדומיניון בריטי ולחלק מחבר העמים הבריטי.
עליית משטר האפרטהייד
בשנת 1948 עלתה לשלטון "המפלגה הלאומית" הימנית והחלה לעגן תחיקתית את האפליה וההפרדה הגזעית כמדיניות שנקראה אפרטהייד. משטר האפרטהייד דגל באידאולוגיה שהאמינה בעליונות הלבן על השחור או הצבעוני, על אף נחיתותו המספרית בדרום היבשת השחורה. החל מ-1949 החלה המפלגה הלאומית ביישום חוקי ההפרדה. מדיניות זו הפכה בהדרגה את דרום אפריקה למנודה בקהילת העמים. ב-1961 פרשה מחבר העמים הבריטי והפכה ל"רפובליקת דרום אפריקה".
אירועי טבח שארפוויל בשנת 1960 בו ירתה משטרת דרום אפריקה למוות ב-69 מפגינים וכן מהומות סווטו ב-1976 בהן נהרגו למעלה מ-600 שחורים בפעולות דיכוי אכזריות של המשטרה, היו שתי נקודות ציון משמעותיות במאבק השחורים לשוויון זכויות במדינה. אירועים אלה גם הפנו את תשומת לבה של הקהיליה הבינלאומית למצוקת השחורים בדרום אפריקה, ולהתעלמותו של משטר האפרטהייד מנורמות בינלאומיות בסיסיות של זכויות אדם, שהתפתחו בהדרגה. בשנות ה-80 הידרדר המצב במדינה לכדי הכרזת מצב חירום, בו העולם הגיב באמברגו בינלאומי על נשק, לפי החלטת האו"ם ב-1977. מהלך זה היווה את תחילתה של פעולת מחאה בינלאומית נרחבת כנגד האפרטהייד. בשנים 1986–1987 השלים העולם המערבי את הסנקציות הכלכליות- תרבותיות נגד דרום אפריקה ובכך הצטרף לעולם השלישי שהחרים את פרטוריה זה מכבר.
ביטול האפרטהייד (1990) ועד היום
ב-11 בפברואר 1990 גינה הנשיא פרדריק וילם דה קלרק את האפרטהייד ושחרר את נלסון מנדלה וסגנו וולטר סיסולו, אחרי 27 שנים בכלא. החזרת ההנהגה של הקונגרס הלאומי האפריקני לזירה הציבורית סימנה את תחילתם של סדרת דיונים, כאשר בסופם נחתם הסכם שלום בו התחייבו להקים דמוקרטיה רב-מפלגתית שעקרונותיה הבסיסיים יהיו חופש המצפון, האמונה, הביטוי, ההתאגדות והתנועה וכן סיום האלימות. יתר על כן הוענקה זכות בחירה לשחורים – החלטה היסטורית שמשמעותה המעשית העברת השלטון לידי הרוב השחור. ב-1994 נערכו הבחירות הרב-גזעיות הראשונות במדינה, ולראשונה עמד בראש המדינה נשיא שחור – נלסון מנדלה. בעקבות כך חזרה דרום אפריקה למשפחת העמים ולחיק חבר העמים הבריטי. דה קלרק ומנדלה זכו במשותף בפרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברה מסודרת ושקטה של השלטון מידי הלבנים לידי השחורים.
ממשל ופוליטיקה
דרום אפריקה נמנית עם מדינות חבר העמים הבריטי, אולם מאז 1961 היא רפובליקה פרלמנטרית, כשבראשה עומד נשיא ולא מלך בריטניה (בשונה מקנדה, אוסטרליה וניו זילנד למשל). הנשיא משמש הן כראש המדינה והן כראש הממשלה.
המדינה פועלת תחת העיקרון הדמוקרטי של הפרדת רשויות, כאשר באופן ייחודי למדינה זו לבשה הפרדה זו גם ביטוי גאוגרפי - למדינה נקבעו 3 ערי בירה:
דרום אפריקה היא המדינה היחידה בעולם שיש לה יותר משתי ערי בירה. מצב זה הוא תולדה של נסיבות היסטוריות - דרום אפריקה נוסדה ב-1910 כאיחוד של שלוש ישויות מדיניות: מושבת הכף שבירתה קייפטאון, מדינת אורנג' החופשית שבירתה בלומפונטיין, והרפובליקה הדרום-אפריקאית שבירתה פרטוריה. סידור חלוקת ערי הבירה נקבע כדי שלא להעניק בכורה לאף אחת מן המרכיבות של האיחוד. עם זאת, פופולרית מקובל להתייחס לפרטוריה כעיר הבירה, בהיותה מקום מושב הנשיא, הממשלה על זרועותיה השונות, והשגרירויות הזרות. לאחרונה עלתה יוזמה להעביר את הפרלמנט לפרטוריה כדי לצמצם את הסרבול, אך יש לה התנגדויות מחשש לריכוז-יתר של סמכויות, ומצד תושבי קייפטאון הרואים בכך פגיעה ביוקרתה של העיר.
שלוש הרשויות כפופות לפיקוחו של בית המשפט לחוקה, זרוע של הרשות השופטת, שמקום מושבו דווקא ביוהנסבורג. החוקה הנוכחית של דרום אפריקה היא ליברלית ביותר בהתייחסה לזכויות האזרח, ואומצה בשנת 1996 כאנטי-תזה לחוקה הקודמת מימי שלטון האפרטהייד שהייתה שמרנית ומגבילה באופן חריג למדינה שהתיימרה להיות דמוקרטיה. עובדה זו הופכת את דרום אפריקה של היום לאחת האומות הליברליות והמתירניות ביותר בעולם.
הפרלמנט מורכב משני בתים:
נשיא דרום אפריקה הוא מנהיג מפלגת הרוב ב"אספה הלאומית", והוא לא יכול להיבחר לתפקידו יותר משתי קדנציות. מאז 1994, השנה בה לראשונה הורשו בני כל הגזעים להשתתף בבחירות, מפלגת הרוב היא הקונגרס הלאומי האפריקאי, ולה יש רוב מוחלט באספה הלאומית. הנשיא ממנה את השרים והקבינט, והאספה הלאומית רשאית להדיח אותם בהצעת אי-אמון.
שלטון החוק וזכויות אדם
כ-50 איש נרצחים מדי יום בדרום אפריקה. במרץ 2014 נאמד מספר הרציחות במדינה במשך השנה שקדמה לכך ב-17,068 מקרי רצח, שיעור של 32.2 מקרים ל-100,000 איש - פי חמישה יותר מהממוצע העולמי של 6 מקרי רצח ל-100,000 איש. תעשיית האבטחה הפרטית במדינה משגשגת והיא אחת מהגדולות בעולם, עם כ-9,000 חברות אבטחה רשומות ו-400,000 מאבטחים - יותר מאשר כוחות הצבא והמשטרה גם יחד.