cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על בארות יצחק
לאחר הקרב והנצחה
במקום בארות יצחק יש כיום אתר מורשת לאומית ובו סיפור ההתיישבות והקרב, ובו נמצא עד היום מגדל המים ההרוס. בנוסף בקיבוץ עלומים הוקם מוזיאון בארות בנגב המספר את סיפור ההתיישבות והקרב של בארות יצחק. גם בקיבוץ בארות יצחק החדש יש מוזיאון שמספר את סיפור הקיבוץ והלחימה.
דרק אוגביידה
דרק אוגביידה (באנגלית: Derek Ogbeide; נולד ב-28 במרץ 1997) הוא כדורסלן ניגרי-קנדי, המשחק בעמדת הסנטר בפאוק סלוניקי.
קריירה
החל משנת 2015 ועד שנת 2019, אוגביידה שיחק באוניברסיטת ג'ורג'יה.
עם סיום המכללות, חתם אוגביידה לעונה בא.א.ק. לרנקה מהליגה הקפריסאית. בתום העונה אוגביידה האריך את חוזהו לעונה נוספת, לאחר שהעמיד 8.7 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק. במהלך עונתו השנייה, אוגביידה זכה בדאבל עם קבוצתו, כשהוא נבחר לשחקן המצטיין של סדרת גמר הפלייאוף. באותה עונה העמיד אוגביידה ממוצעים של 14.0 נקודות ו-10.3 ריבאונדים.
ב-26 במאי 2021, חתם אוגביידה בהפועל אילת מהליגה הישראלית לקראת הפלייאוף, לאחר שג'וש ניבו עזב בעקבות מבצע שומר החומות.
ב-27 ביוני 2021, אוגביידה חתם בפאוק סלוניקי מהליגה היוונית.
Amor, Amor, Amor
Amor, Amor, Amor (בעברית: אהבה, אהבה, אהבה) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, בשיתוף זמר הרגאטון ויסין. השיר יצא לאור ב-10 בנובמבר 2017, כסינגל השני מתוך אלבומה התשיעי, Por Primera Vez.
רקע והפקה
את השיר הפיק אוסקרציטו, והוא נכתב על ידי לופז, מארק אנתוני, אוסקר הרננדז, ויסין והרננדז, בדומה לסינגל הראשון מתוך האלבום, "Ni Tú Ni Yo". השיר ועטיפתו הנלוות, הודלפו לאתרי האינטרנט ובין היתר גם ליוטיוב, כמה חודשים לפני שיצא כסינגל רשמי.
וידאו קליפ
יומיים לפני שיצא הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר, הכריזה לופז בכל הרשתות החברתיות כי הקליפ עתיד לצאת ב-10 בנובמבר 2017, גם כן. בסמוך להכרזה זאת, העלתה לופז סרטון באורך של כשלושים שניות, המציג קטעים מתוך הקליפ.
בתחילתו של הקליפ ניתן לראות את לופז, כשהיא במנהרה של רכבת תחתית חשוכה. לאחר מכן היא מדליקה את האור, ובאחד מן שלטי החוצות שנמצאים שם נדלק שמו של השיר. בסמוך לכך ויסין מגיח מסופה של המנהרה אל לופז. לאחר מכן שניהם רוקדים זה מול זה כשמאחוריהם ניתן למנות 4 רקדני רקע. בין לבין ניתן לראות קטעים שבהם אפשר לראות את לופז כשהיא ברכבת ביחד עם ויסין ורקדני ליווי נוספים.
הקליפ הועלה ב-10 בנובמבר 2017, לערוץ ה-Vevo של הזמרת, וב-24 השעות הראשונות שלו ביוטיוב צבר הקליפ למעלה מ-3 מיליון צפיות.
אבן סעוד
עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן בן פייסל אָאל סעוד (בערבית: عبد العزيز بن عبد الرحمن بن فيصل آل سعود) (15 בינואר 1876 – 9 בנובמבר 1953), הידוע בעיקר בתור אִבְּן סַעוּד, היה מייסדהּ של ממלכת ערב הסעודית ומלכהּ הראשון. הוא נולד בריאד כנצר לבית סעוד משבט ענזה, אשר שלט בחלקים מאזור הנג'ד שבמרכז חצי האי ערב החל מאמצע המאה ה-18. הוא נכד הנין של סעוד אבן מוחמד אבן מוקרין (מת בשנת 1725), אבי השושלת הסעודית.
אישיותו וכושר מנהיגותו של אבן סעוד אפשרו לו להטביע חותמו על ההיסטוריה המודרנית של חצי האי ערב. לא זו בלבד שהשיב את נחלות אבותיו, הוא אף הרחיבן משמעותית וכונן מדינת לאום שהייתה לאחת מהמשפיעות והחזקות במחציתה השנייה של המאה ה-20. אבן סעוד נחשב כיום בערב הסעודית ל"אבי האומה". הוליד 43 בנים זכרים חוקיים (ועוד מספר בלתי ידוע של בנות וכן בנים לא חוקיים), וייסד את שיטת הירושה הסעודית, לפיה המלוכה עוברת מאח לאח לפי הגיל.
ילדות
עבד אל-עזיז אבן סעוד נולד ב-15 בינואר 1875 בריאד, בירת אמירות נג'ד בה מלך אביו, עבד אל-רחמן אבן-פייצל. עבד אל-עזיז היה הילד הרביעי (והבן השלישי) לאביו.
בשנת 1890, הובסה אמירות נג'ד, בידי אמירות ג'בל שמר, ובית סעוד, יחד עם עבד-אל עזיז, גלה במזרח חצי האי ערב, ומצא מקלט לתקופות קצרות בקטר ובחריין, עד שהאימפריה העות'מאנית אשרה להם להתגורר בכווית.
כשליט
ב-1901 פרש אביו, עבד אל-רחמן אבן-פייצל מראש ההנהגה הפוליטית של השבט, וכך היה למנהיגו השישה-עשר של בית סעוד, המחזיק בתואר "סולטאן נג'ד". חודשים ספורים לאחר מכן יצא אבן סעוד לכבוש את אדמות משפחתו מידי אמירות ג'בל שמר. ב-1902 עלה בידו להשתלט על ריאד ולהקים מחדש את אמירות ריאד. כיבוש ריאד שב וחולל גל תמיכה בבית סעוד, וכוחו הפוליטי והצבאי גבר. היה זה תחילתו של מסע בן 30 שנים לאיחוד הנוודים ושוכני הערים בחצי האי ערב לכדי ממלכה ריבונית אחת.
עד 1904 הצליח אבן סעוד להשתלט על כמחצית מאזור הנג'ד. עם זאת, בשנה זו פנתה אמירות ג'בל שמר, לאימפריה העות'מאנית בבקשת סיוע נגד בית סעוד. העות'מאנים שלחו כוחות לחצי האי ערב, וכפו על אבן סעוד להתבצר ולנהל מערכה מגננתית. הכוח הסעודי נחל הפסד קשה ב-15 ביוני 1904, אולם זמן קצר אחר כך השתקם ואף פתח במרדף אחר העות'מאנים, שנאלצו לסגת מחצי האי מטעמים לוגיסטיים. ב-1905 הכירו העות'מאנים באבן סעוד כשליט נג'ד מטעמם, אולם הוא הוסיף לחפש אחר דרכים לסלקם מחצי האי הערבי, בהן התקרבות הולכת וגוברת לבריטניה.
אבן סעוד הסתמך על צבא אלים ומיומן - האח'ואן ("אחים"), תנועה והאבית-אסקטית, קיצונית ואנטי-מודרנית שנפוצה בין הבדואים ברחבי ערב, ואשר חרתה על דגלה ג'יהאד כנגד לא-והאבים ולא-מוסלמים. בשנת 1906 סילק צבא זה את הרשידים לבירתם בחאיל שבצפון-מערב חצי האי, ועד שנת 1912 היה כל הנג'ד נתון בשליטתו של אבן סעוד. במהלך מלחמת העולם הראשונה העדיפה בריטניה לנהל מגעים עם שריף חוסיין בן עלי שליטה ההאשמי של מכה, אויבם של הסעודים והוואהבים. אף על פי כן, הבריטים חתמו בשנת 1915 על הסכם עם אבן סעוד המכיר בו כשליט בלתי תלוי של נג'ד ושל אזור אל-אחסא שלחוף המפרץ הפרסי (למעשה תחת חסות בריטית מוסווית). בנוסף, הבריטים התחייבו לסייע לאבן סעוד במאבקו נגד אבן רשיד, בן בריתם של העות'מאנים. יחד עם זאת, בריטניה מנעה מאבן סעוד לממש את שאיפותיו להשתלט על חופי המפרץ הפרסי, כמו גם להתפשט צפונה לכיוון עבר הירדן, עיראק וסוריה.
אבן סעוד לא תקף מיד, למרות סיוע צבאי וכלכלי שקיבל מהבריטים. הוא העדיף לנצל את הריק הפוליטי שנותר בעקבות קריסתה של האימפריה העות'מאנית, וכך, רק ב-1920 שלח את כוחותיו נגד המעוזים הרשידיים מעבר לנג'ד. לאחר כיבוש של אמירות ג'בל שמר ב-1921, זנח אבן סעוד את תוארו הדתי "אמאם הווהאביה", ונטל את התואר "סולטאן", ובכך הגדיר עצמו כשליט שושלתי של ישות מדינית. בשנת 1922 השמיד את המעוזים הרשידיים כליל, מהלך שהכפיל את שטחה של ממלכתו. הוא נטל לעצמו את התואר "סולטאן נג'ד והשטחים התלויים בה". כוחותיו הוסיפו להתקדם צפונה, כבשו את חאיל ואף נכונו לפלוש לעבר הירדן, אולם אבן סעוד אסר זאת כיוון שהמלך הירדני עבדאללה הראשון היה בן-חסותה של בריטניה. למעשה, הבריטים התוו את גבולותיהן של עיראק וכווית במסגרת הסכם עוקייר בשנת 1922, במידה רבה כדי להכיל את ההתפשטות הסעודו-והאבית למדינות החסות הבריטיות. יתר על כן, המימון הבריטי נמשך עד 1924.
קונצנזוס וושינגטון
קונצנזוס וושינגטון הוא מושג שטבע הכלכלן ג'ון ווילאמסון ב-1989 אשר נוגע לתוכנית כלכלית שהוכנה במערב בעקבות המשברים הכלכליים של שנות ה-80 שהחלו בפשיטת הרגל של מקסיקו ב-1982. מקור השם הוא בשלושה מוסדות סמוכים בוושינגטון שנמצאים במרחק של ק"מ אחד מהשני, קרן המטבע הבינלאומית, משרד האוצר האמריקאי והבנק העולמי שמזוהים כולם עם אותה תפיסת עולם כלכלית המאפיינת את עידן הגלובליזציה.
במרכז הקונצנזוס עומד ההיגיון של כלכלה הנאו-ליבראלית הקובע כי הגרעון והאינפלציה הובילו למשברים הכלכליים והן שורש הבעיה של הכלכלה המודרנית. כדי למנוע ממדינות להגיע למצב זה מסכימים ביניהם שלושת המוסדות הכלכליים כי יש צורך בשוק חופשי וכדי לקיימו יש לבצע כך:
קונצנזוס זה מאפיין את המעבר מכלכלה מתערבת ואת מותו של הסכם ברטון-וודס (המודל הקיינסיאני).
אבן סעוד
כשליט
מגמת ההתפשטות נמשכה גם בשנים 1924–1925 תוך שיתוף עם שבט מוטייר. צבא האח'ואן גבר על כוחותיו של השריף חוסין ממכה וכבש את חג'אז ההאשמית (שהייתה מפותחת יותר מנג'ד, וכללה את הערים המקודשות מכה ומדינה). בעקבות זאת אימץ אבן סעוד את התואר "משרת שני המקומות הקדושים". לאחר כינון שלטונו בחג'אז, ב-8 בינואר 1926 הכריז עצמו אבן סעוד "מלך חג'אז וסולטאן נג'ד". עתה פעל לייצוב פוליטי של שטחיו תוך דיכוי מרידות ספורדיות מקרב הווהאבים (אשר קראו להתפשטות נוספת, צפונה) ויישוב השבטים מסביב לנאות המדבר.
ב-22 במרץ 1930 התקיימה פגישה ביוזמת הבריטים בין אבן סעוד ופייסל הראשון, מלך עיראק על סיפון אנייה בריטית במפרץ הפרסי, במהלכה חתמו שני השליטים על ברית ידידות. לאחר שהושגה יציבות, הכריז אבן סעוד ב-18 בספטמבר 1932 על איחודם של החג'אז והנג'ד לכדי ממלכה אחת, ועל עצמו כמלך ממלכת ערב הסעודית.
כמלך ערב הסעודית
לקראת שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשה אבן סעוד מעורב בעניינים הבין-ערבים ביתר שאת. הדבר נבע, כפי הנראה, מהעובדה שאבן סעוד היה השליט הערבי היחיד באותה תקופה שלא היה נתון לחסדי המעצמות האירופיות. הוא חתם על שורת חוזי ידידות ואי התקפה עם ארצות ערב: עם עבר הירדן ב-1933, עם בחריין, עיראק ומצרים ב-1936. ב-1934 הכריז מלחמה על תימן בשל סירובה לקבל את הסיפוח הסעודי של חבל עסיר. ב-1937 חתם על הסכם שלום עם תימן, לא לפני שהשיב לה חלק מהשטחים שכבש ממנה. לפי סידור עם הבריטים, פעל בשנת 1936 לריסון פרעות ערביי ארץ ישראל בהבטיחו כי יסייע להם במאבקם. ב-1939 השתתף בוועידת השולחן העגול הבריטית-ערבית, אשר דנה בשאלת ארץ ישראל. בכירים בריטים אף תיווכו בינו לבין מנהיגים ציוניים, ללא תוצאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמר אבן סעוד על עמדה נייטרלית, אף שנטה לטובת בעלות הברית. במקביל החל בייצוא מסיבי של נפט. הוא ניהל יחסים קרובים עם ארצות הברית אשר, מתוקף אינטרסי הנפט האסטרטגיים שלה באזור, העניקה לו סיוע כלכלי נדיב, יזמה פרויקטים רבים בממלכה (צינור הנפט הטרנס-ערבי) ואף אימנה את הצבא הסעודי בתמורה להחכרת בסיסים צבאיים. בפגישותיו עם הנשיאים האמריקנים רוזוולט וטרומן הדגיש את עמדותיו האנטי-ציוניות, נקודת מחלוקת ביחסי ארצות הברית-ערב הסעודית עד ימינו.
אבן סעוד היה ממייסדיה הבולטים של הליגה הערבית ב-1945.
ב-26 באוקטובר 1947 כתב אבן סעוד לנשיא טרומן על התנגדותו להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל: "אפילו נניח כי היהודים יצליחו לגייס תמיכה... מדינה כזאת, עקב אמצעי הדיכוי והעריצות של היהודים וכספם, דינה לגווע בתוך זמן קצר. הערבי יבודד מדינה כזאת מהעולם ויטיל עליה מצור עד שתגווע ברעב... קצה יהיה כקץ מדינות הצלבנים". אבן סעוד השתתף (אם כי באופן סמלי למדי) במלחמת 1948 נגד מדינת ישראל.
מוות וירושה
אבן סעוד מת ב-11 בנובמבר 1953 בעיר הקיט הסעודית טאיף. במהלך חייו נשא עשר נשים (לפרקים התגרש והתחתן כך שבכל רגע נתון לא עלה מספר נשיו על ארבע, בהתאם לחוקי השריעה), אשר העמידו לו כ-43 בנים זכרים ועוד מספר בלתי ידוע של בנות. כל בניו נושאים את השם "בן עבד אל-עזיז אאל סעוד" (بن عبد العزيز آل سعود) בצירוף שמם הפרטי. אבן סעוד הוא אביהם של כל מלכיה ושליטיה הבאים של ערב הסעודית. לאחר מותו ב-1953 עלה בנו הבכור ויורש העצר המיועד סעוד על כס המלוכה ללא הפרעות, שלושה חודשים אחרי שנתמנה לראש הממשלה. בשנת 1964 הודח סעוד על ידי מועצת השרים הסעודית, ותחתיו עלה אחיו למחצה פייסל. אחרי שנרצח פייסל ב-1975, עלו ח'אלד, פהד, עבדאללה וסלמאן (בהתאמה). החוק הבסיסי של ערב הסעודית מ-1992 קובע כי מלך ערב הסעודית מוכרח להיות אחד מבניו של אבן סעוד או מצאצאיהם.
דורל שור
דורֵל שוֹר (ברומנית: Dorel Schor; 30 ביולי 1939 – 8 ביולי 2023) היה סופר, פובליציסט ומבקר אמנות ישראלי בשפה הרומנית. בהכשרתו היה רופא עור.
חייו
ספריו:
מיקי ג'ונסון
וולאס אדגר "מיקי" ג'ונסון (באנגלית: Wallace Edgar "Mickey" Johnson; נולד ב-31 באוגוסט 1952) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1974–1986. ממוצעיו הכוללים לאורך 12 עונותיו בליגה הם 14.1 נקודות, 7.2 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1974 נבחר ג'ונסון בבחירה ה-56 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס, ומיד הועבר בטרייד לשיקגו בולס בתמורה לבחירת דראפט עתידית. בין השנים 1975–1979 היה אחד השחקנים המובילים של הבולס, לצדם של בוב לאב, ארטיס גילמור ורג'י ת'יאוס, ולאורך התקופה תרם 16.6 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים בממוצע למשחק. בפלייאוף הציג יכולת שיא, עם 27.3 נקודות ו-13.0 ריבאונדים למשחק, אולם קבוצתו הפסידה כבר בסיבוב הראשון מול פורטלנד טרייל בלייזרס, אשר המשיכה לזכייה באליפות ה-NBA. במהלך עונת השיג ג'ונסון טריפל דאבל בארבעה משחקים שונים – יותר מכל שחקן אחר ב-NBA באותה עונה.
ביולי 1979, לאחר 5 עונות בשיקגו, חתם על חוזה באינדיאנה פייסרס. בעונתו היחידה בקבוצה קלע שיא קריירה של 19.1 נקודות בממוצע למשחק, כולל משחק שיא של 41 נקודות בהפסד הפייסרס מול וושינגטון בולטס.
בספטמבר 1980 הועבר בטרייד למילווקי באקס, בתמורה לג'ורג' ג'ונסון. בשתי עונותיו המלאות במילווקי קלע 12.7 נקודות בממוצע למשחק, ובשתיהן הודחה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי פילדלפיה 76'. בששת משחקיו בפלייאוף 1982 הוביל את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 19.8 נקודות למשחק.
בנובמבר 1982 הועבר עם פרד רוברטס בטרייד לניו ג'רזי נטס תמורת פיל פורד, וכשלושה חודשים לאחר מכן נשלח לצד סליפי פלויד בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה למייקל ריי ריצ'רדסון. בשתיים וחצי עונותיו עם הווריורס קלע 13.8 נקודות בממוצע למשחק, לרוב כשחקן ספסל.
בעונת חזר לשחק עבור ניו ג'רזי נטס, ובקיץ 1986 פרש ממשחק, בגיל 33.
פרנסיס בל
סר פרנסיס בל (באנגלית: Sir Francis Henry Dillon Bell; 31 במרץ 1851 - 13 במרץ 1936) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-20. כיהן בתפקיד זה במשך 20 יום בלבד, במאי 1925 (מ-10 במאי עד 30 במאי). הוא היה ראש ממשלתה השני של ניו זילנד ממוצא יהודי, וראש ממשלתה הראשון שנולד בניו זילנד עצמה.
ביוגרפיה
בל נולד ב-1851 בעיירה נלסון, שבצפון האי הדרומי של ניו זילנד. בנו הבכור (מתוך שישה בנים ובת אחת) של סיר פרנסיס דילון בל (1822–1898), נוצרי אנגליקני שהיה יושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד ושר האוצר בממשלת ניו זילנד. האם, מרגרט יואכים הורט, הייתה יהודייה, בתו השלישית של אברהם הורט, מראשי הקהילה היהודית של העיר ולינגטון, ניו זילנד. נישואיהם של ההורים, ב-1849, היו נישואין אזרחיים, משום שאף רב או כומר לא הסכימו להשיאם. האם התנצרה לאחר מכן ועוד לפני שנולד הבן הבכור, ובל ראה את עצמו כנוצרי אנגליקני.
לאחר שבל סיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הוא נסע ללימודים בבריטניה ב-1869, השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ב-1873, ושנה אחר כך התקבל ללשכת עורכי הדין הבריטית. ב-1875 חזר בל לניו זילנד, והקים עם כמה שותפים את "Colonial Law Journal", הביטאון המשפטי הראשון של ניו זילנד. הוא הצטרף כעורך דין למשרד עורכי דין בוולינגטון; המשרד עבר לאורך השנים שינויים רבים, אך קיים ופועל עד היום, תחת השם "בל, גאלי ואחרים". בל עבד לאחר מכן כעורך דין מצליח במשך כ-18 שנים, והשתתף גם בכתיבה ב-"New Zealand law reports", בו התפרסמו החלטות ופסיקות בית המשפט העליון ובית המשפט לערעורים של ניו זילנד.
ב-1878 נישא בל לקרולין רובינסון ונולדו להם שמונה ילדים. לפני נישואיו הוא נחשב לרודף נשים, אך לא נודעו שמועות כאלו אודותיו אחרי הנישואין.
קריירה פוליטית
ב-1891 נבחר בל לראשות עיריית וולינגטון, כמועמד עצמאי שמרני עם דעות ליברליות מאוד בתחומים אחדים, בעיקר בנוגע לזכויות אדם ותחומים חברתיים נוספים. ב-1893 הוא נבחר לפרלמנט של ניו זילנד, שוב כמועמד עצמאי, כאשר במקביל המשיך בעיסוקיו כעורך דין. מפלגת השלטון בניו זילנד באותה תקופה הייתה "המפלגה הליברלית" השמאלית, שהייתה גם המפלגה היחידה במדינה. האופוזיציה השמרנית כללה אז רק נציגים עצמאים, כמו בל, שלא השכילו להתאחד ביניהם. ב-1909 ייסד ויליאם מאסי את "המפלגה הרפורמיסטית" השמרנית, ובל, כמו גם בנו ויליאם הנרי דילון בל, הצטרפו אליה.
ב-1911 הייתה המפלגה הרפורמיסטית למפלגה הגדולה במדינה (אך עדיין המפלגה הליברלית הצליחה לשמור על קואליציה ורוב בפרלמנט), ואז גם נבחר בנו של בל, ויליאם, לפרלמנט, כנציג המפלגה הרפורמיסטית. אולם בל הצעיר היה חבר הפרלמנט שלוש שנים בלבד; הוא התפטר ב-1914 כדי להתנדב לשרת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, הגיע לדרגת קפטן בחיל הפרשים הבריטי ונהרג ב-1917 בקרבות בבלגיה.
ב-1912, שנה אחרי הניצחון היחסי בבחירות, הצליחה המפלגה הרפורמיסטית לגבש רוב בפרלמנט, מנהיגה ומייסדה ויליאם מאסי נבחר לראשות הממשלה, והוא מינה את בל לשר הפנים וההגירה בממשלתו. ב-1922 כיהן בל כנציג ניו זילנד בחבר הלאומים (שקדם לאו"ם), וב-1923 הוא התמנה לשר החוץ בממשלתו של מאסי. ב-1924 חלה ראש הממשלה מאסי ובל מילא בפועל את מקומו. מאסי נפטר ב-10 במאי 1925, ובמשך 20 יום כיהן בל כראש הממשלה (מונה פורמלית ב-14 במאי). הוא סירב להצעת מפלגתו לרשת את מאסי, וב-30 במאי 1925 מונה במקומו גורדון קואטס לראשות ממשלת ניו זילנד.
ב-1926 התפטר בל מתפקידיו בממשלה וחזר לכהן בחבר הלאומים כנציג ניו זילנד. כעבור 10 שנים הוא נפטר בוולינגטון, כחצי שנה בלבד לאחר מות אשתו קרולין.
במהלך השנים כיהן בל בתפקידים ציבוריים ופוליטיים רבים נוספים. הוא קיבל תואר בריטי, סיר במסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג', כמו אביו לפניו. הוא היה יו"ר לשכת עורכי הדין של ניו זילנד, נשיא התאחדות הרוגבי והפוטבול של וולינגטון, נשיא מועדון המרוצים של וולינגטון, "גרנד מאסטר" של "הבונים החופשיים", ועוד. מ-1893 עד יום מותו הוא היה נשיא התאחדות הקריקט של וולינגטון. הוא סירב פעמיים להצעות להתמנות לשופט.
בל היה ראש ממשלת ניו זילנד השני ממוצא יהודי. שני ראשי הממשלה האחרים ממוצא יהודי היו ג'וליוס ווגל, יהודי מאמין שקדם לו בכחמישים שנה וכיהן בתפקיד בשנים 1873–1875 ו-1876; וראש הממשלה ה-38 של ניו זילנד מטעם "המפלגה הלאומית", יורשתה של המפלגה הרפורמיסטית, ג'ון קי, שכיהן בתפקיד זה בשנים 2008-2016.
לפידוסיביום פלבוברוניום
לפידוסיביום פלבוברוניום (שם מדעי: Lepidocybium flavobrunneum) היא מין של דג גרם ממשפחת הגמפיליים והמין היחידי בסוגו המצוי לאורך האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים בעומקים של 220 עד 885 מטרים מתחת לפני הים. הוא תואר בשנת 1843 בידי המדען הסקוטי אנדרו סמית.
תיאור
דג זה הוא קרובו של השופינון השמנוני והוא יכול להגיע לאורך של 2 מטרים ומשקל של מעל 45 ק"ג. הוא בעל גוונים כהים בדומה לדגי מצולות רבים. הגוף מוארך עם לסתות חדות וארוכות, המזכירות לסתות מקרל ובעלי שיניים חדות והוא בעל סנפירים חדים וארוכים העוזרים לו לשחות במהירות במים. העיניים גדולות, בעלות טבעות שחורות סביבם והם מותאמות לראיית חשיכה. הדג יכול גם לכנס אותם מעט פנימה כדי להגן עליהם מתקיפות.
זהו דג מאכל באזורים שונים בעולם. עם זאת בשרו מכיל חומרים רעילים מסוג אסטר היכולים לגרום לבחילות וצריבות לאחר אכילתו או להוצאות שומן בצואה ושלשולים חריגים. בנוסף הוא יכול לגרום להרעלה מסוג steatorrhea או gempylotoxism. לא ברור אם בישול או הקפאת הבשר מונעת את התופעות האלה.
מספר מדינות כמו יפן והונג קונג החליטו לאסור מכירת בשר של הדג עקב תופעות אלה, אך מדינות אחרות כמו קנדה מסתפקות בתוויות אזהרה על המוצר במקום.
היכל התהילה של ה-WWE לשנת 2008
היכל התהילה של ה-WWE (2008) היה טקס הוקרה למחזור התשיעי במסגרת טקסי היכל התהילה של ה-WWE המסורתיים. האירוע הופק על ידי ארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Entertainment (WWE) ב-29 במרץ 2008 באמאלי ארנה שבטמפה, פלורידה. האירוע היה חלק מסוף השבוע של רסלמניה 24. האירוע הונחה על ידי ג'ין אוקרלונד וטוד גרישם. הטקס שודר בשידור ישיר באתר הרשמי של ה-WWE, כשהשעה האחרונה שלו שודרה בשידור ישיר בערוץ הטלוויזיה USA. כמו כן, במרץ 2015, הטקס התווסף לתוכן ערוץ הטלוויזיה של ה-WWE Network.
IlumiNATTI
IlumiNATTI (הלחם של Natti, ואגודת הסתרים אילומינטי) הוא אלבום הבכורה של זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. האלבום יצא לאור ב-15 בפברואר 2019, על ידי חברת התקליטים פינה רקורדס.
רקע והפקה
בדצמבר 2016, הוציאה נאטי נטשה את השיר "Otra Cosa" ביחד עם דדי יאנקי. בהמשך הוציאה את הלהיט "Criminal" שזכה להצלחה רבה. בספטמבר 2017, החל השיר לצבור תאוצה כאשר צבר למעלה ממיליארד ו-200 מיליון צפיות ביוטיוב, נכנס למצעדים רבים ברחבי העולם, ואף הוכרז על ידי בילבורד, כעל הסרטון הנצפה ביותר בעולם למשך כמה שבועות. השיר היה צריך להיכלל באלבום, אך לבסוף יצא כסינגל שלא מתוך אלבום.
בהמשך, הוציאה את הלהיט הלטיני "Amantes de una Noche", שתוכנן גם הוא להיכנס לאלבום, ובסוף יצא כסינגל שלא מתוך אלבום. בסמוך לכך, הוציאה נטשה להיטים רבים כדוגמת: "Tonta", "No Me Acuerdo" וכולי, שגם הם לא נכללו באלבום. ב-22 ביוני 2018, הוציאה נטשה את השיר "Quién Sabe", שנבחר לבסוף לתפקד כסינגל הראשון מתוך האלבום. לאחר מכן הוציאה את "Justicia" ו-"Buena Vida", שנבחרו לא להיכלל באלבום.
לקראת סוף שנת 2018, הוציאה את נטשה את "Me Gusta" ו-"Lamento Tu Pérdida" שיצאו כסינגלים מתוך האלבום. ב-11 בינואר 2019, יצא השיר "Pa' Mala Yo", כסינגל הרביעי מתוך האלבום. לבסוף, יצא השיר "La Mejor Versión de Mí", כסינגל נוסף מתוך האלבום.
את האלבום הפיקו דיג'יי לואיאן, ג'וס פאבלה, גבי מיוזיק, קאני גרסיה וממבו קינגס.
מציל
מציל הוא אדם העובד בחוף הים או בבריכת שחייה ותפקידו פיקוח על הרחצה במקומות אלה, ובפרט הצלת טובע מן המים, והגשת עזרה ראשונה עד להגעת צוות חרום.
בדרך כלל נמצא המציל בעמדת תצפית נוחה בסמוך למים, המאפשרת לו לראות את כל קהל המתרחצים.
מצילים בישראל
עבודת המצילים מוסדרת בחוק הסדרת מקומות רחצה, תשכ"ד-1964, ובין השאר נקבע בו קנס המוטל על המפיר הוראות של מציל בעניין מניעת סכנה לחיי המתרחצים.
פעולתם של מצילים בחוף הים מוסדרת בצו הסדרת מקומות רחצה (מצילים, סדרנים, פקחים ומגישי עזרה ראשונה), תשכ"ו-1965. הצו עוסק בשלוש דרגות של מצילים: מציל אחראי, מציל משנה, מציל עוזר – הסיווג לדרגות אלה הוא בסמכותו של משרד התעשייה המסחר והתעסוקה.
תקן המצילים בשעות הרחצה: חובות המציל:
פעולתם של מצילים בבריכות שחייה מוסדרת בצו הסדרת מקומות רחצה (בריכות שחיה מוכרזות), תש"ל-1970.
במסגרת הפיקוח על הרחצה מסמן המציל בחוף הים את המקומות המותרים לרחצה (או האסורים לרחצה), ומציין, באמצעות דגל מתאים המונף על סוכת המציל, את מצב הים:
מציל בחוף הים מועסק על ידי הרשות המקומית שבמסגרתה נמצא חוף ים זה. מציל בבריכת שחייה מועסק על ידי בעליה של הבריכה. בדרך כלל מועסקים גברים בתפקיד זה.
עבודת המצילים בחוף הים היא עבודה עונתית, המתקיימת בדרך כלל באביב ובקיץ, שבהם פעילים חופי הרחצה. גם עבודתם של המצילים בבריכות השחייה היא עבודה עונתית – אף שרבות מהבריכות פעילות במשך כל השנה, הרי הפעילות בהן בחודשי הסתיו והחורף יורדת במידה ניכרת.
בשנת 2016, התווסף דגל לסימול מדוזות במים.
המציל בקולנוע ובטלוויזיה
לפרסום רב זכתה עבודת המציל בסדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ" בכיכובה של פמלה אנדרסון.
הסרט הישראלי "הצילו את המציל", שבוים בידי אורי זוהר מתאר את התלבטויותיו של מציל תל אביבי, בין נאמנותו לאשתו ולילדיו לבין הפיתויים במקום עבודתו.
תיכון עירוני ה' (תל אביב)
תיכון עירוני ה' על שם ד"ר שאול לוין הוא בית ספר על-יסודי ברחוב בן-יהודה בתל אביב, בצפון-מערב הצפון הישן. בהיותו בית הספר העל-יסודי היחיד בצפון הישן, מרבית תלמידיו מתגוררים ברובע זה.
תולדות בית הספר
תיכון עירוני ה' הוקם לקראת שנת הלימודים תשי"ג (1953) על ידי המחנך ד"ר משה לנדא שהיה מנהלו במשך עשרות שנים. בשנתיים הראשונות, בית הספר פעל במבנה זמני ברחוב הנרייטה סולד. לאחר מכן, עבר ללב תל אביב, לרחוב מזא"ה, סמוך לרחוב אחד העם, במבנה לרגלי מגדל המים שבו שכן לפני כן תיכון עירוני א'. בחודש דצמבר 1965 עבר בית הספר למשכנו הנוכחי, אותו תכנן האדריכל אבא אלחנני.
בעבר לימדו בו, בין היתר, ההיסטוריון ד"ר עמנואל מלצר ואסיה רמברג שכתבה תוכנית לימודים בהיסטוריה, הסופר והמשורר איתמר יעוז קסט והאמן דן קידר. הרצלינה יגר הייתה מורה לספרות שבמשך שנים ריכזה את הפעילות החברתית הענפה של מועצת התלמידים. היו בו גם מורים בולטים בהוראת המדעים: ד"ר ח. ש. ברטוב, שספריו שימשו להוראת הביולוגיה בכל בתי הספר בארץ, ישראל ליפשיץ שכתב ספרי לימוד באופטיקה ובתיה עוזיאל, ששימשה מורה למלאכת יד, מנחם אורן (פיזיקה) שהיה אלוף השחמט של ישראל ומריו ליביו, פרופסור לפיזיקה בטכניון וראש המכון המדעי של טלסקופ החלל האבל בבולטימור ארצות הברית.
עד לאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 הורכב בית הספר מחטיבה עליונה בלבד, שכללה כיתות ט' עד י"ב. בעקבות התוכנית הארצית של משרד החינוך צורפה אליו חטיבת הביניים, של תיכון עירוני ט"ז, שהיה ממוקם בבנין הישן של סמינר לוינסקי ברחוב בן יהודה כ-500 מטרים דרומית לתיכון. בעשור השני של המאה ה-21, נמצאות שתי החטיבות במבנה התיכון, ובמבנה הסמינר החל לפעול בשנת הלימודים תשס"ח (2008) מרכז מדעים ואמנויות.
התיכון בהווה
בשנת תשס"ט 2009 הייתה מנהלת בית הספר מרים גול, והתיכון מנה 715 תלמידים. בחטיבה העליונה התקיימו לימודים במגמות מדעים מדויקים, מדעי הטבע, אמנויות, מדעי החברה ושפות. לימודי המדעים בפיזיקה וכימיה התקיימו במרכז לחינוך מדעי בתל אביב - חמד"ע. בבית הספר פועל מרכז אומנויות ומדעים. במקום פועלת גלריה המארחת תערוכות אמנות.
בבית הספר פועלת תוכנית לקידום המדעים המדויקים שמפעילה עמותת מופת. בשנת הלימודים תשע״ט, נוספה לבית הספר כיתת אזרחות, שבה לומדים פסיכולוגיה, אזרחות ומקצועות הומניים אחרים. בשנת תש"ף הוחלט להרחיב את הפרויקט הזה ונוספה עוד כיתת מצוינות אזרחית ולכן עכשיו יש שתי כיתות מופת, שתי כיתות אזרחות וכיתת מופת לילדים עם מוגבלויות, סה"כ 5 כיתות בשכבה.
בשנת 2022 פורסם כי אחוז הזכאות לבגרות בעירוני ה' עמד על כ-98.7%.
מפעל הנצחה
בבית הספר פועל עשרות שנים מרכז להנצחת קהילת יהודי קרקוב מפולין, אשר הוקם על ידי משה לנדא, מייסד ומנהל התיכון וחבריו. ארגון יוצאי הקהילה עורך מפגשים בבית הספר ואף מפעיל תוכנית לחלוקת מלגות לתלמידים הכותבים עבודות בנושא הקהילה כחלק מלימודי הבגרות.
סורת אל-חאקה
סורת אל-חאקה (בערבית: سورة الحاقة) היא הסורה ה-69 בקוראן, המורכבת מ-52 פסוקים.
תוכן הסורה
פסוקים 1–3 עוסקים ביום הדין.
פסוקים 4–8 עוסקים באומות קדומות, ובעיקר בשבטים עאד ות'מוד.
פסוקים 9–12 מדברים על פרעה.
פסוקים 13–18 עוסקים במאורעות שיתרחשו לכאורה ביום הדין.
פסוקים 19–37 עוסקים בתורת הגמול.
במסורת האסלאמית
השיעים מאמינים כי קריאת סורת אל-חאקה שומרת על אמונתו של המאמין, ושקריאתה של סורה זו על ידי אישה בהיריון יכול לשמור ולהגן על העובר שברחמה.
יחיאל צ'לנוב
יחיאל יפים ולדימירוביץ' צְ'לֶנוֹב (נכתב גם צ'לינוב, טשלנוב, טשלינוב; בכתיב יידי: טשלענאָוו; בכתיב רוסי: Иехиэль (Ефим Владимирович) Членов; בכתיב לטיני: Efim Wladimirovich (Yehiel) Tschlenow, או Chlenov; ט"ו בתשרי תרכ"ד, ספטמבר 1863, קרמנצ'וג, פלך פולטבה, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – י"ט בשבט תרע"ח, 31 בינואר 1918, לונדון, בריטניה) היה רופא ומנהיג ציוני, אשר שימש במשך שנים רבות יושב ראש הקונגרסים של ציוני רוסיה.
השנים הראשונות
יחיאל צ'לנוב נולד למשפחה חסידית בעיר קרמנצ'וג שבפלך פולטבה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית. בשנת 1876 עבר למוסקבה והתחיל לימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה, שאותם סיים בשנת 1888. בזמן לימודיו התקרב לתנועות מהפכניות ברוסיה, והחל להתעניין ברעיונות הנרודניקים. לאחר סיום לימודיו החל קריירה רפואית במוסקבה.
פעילותו הציונית הראשונית
בעקבות הפוגרומים של שנת 1881 ("הסופות בנגב") עזב את החוגים המהפכניים הרוסיים והתקרב ל"חובבי ציון". ביחד עם אוסישקין הקים חוג ציוני ראשון במוסקבה, ולאחר מכן הקים בשנת 1884 ביחד עם הרב יעקב מזא"ה ופסח מרק את אגודת "בני ציון". בשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל, והצטרף לתנועה הציונית.
מנהיג ציוני רוסיה
בשנת 1902 היה יושב ראש קונגרס מינסק. בקונגרס הציוני השישי ("קונגרס הבוכים") בשנת 1903 הנהיג את הסיעה של הציונים הרוסיים שהתנגדה לתוכנית אוגנדה ויחד עם 128 חברי הקונגרס עזב את המליאה כמחאה על קבלת התוכנית. כנגד התוכנית כתב צ'לנוב מספר מאמרים בשם הכולל: "ציון ואפריקה". יחיאל שימש יושב ראש הקונגרס ה-3 של ציוני רוסיה בהלסינקי בשנים 1905–1907. התוכנית העיקרית שנידונה שם הייתה גיוס משאבים לרכישת קרקעות בארץ ישראל.
בתפקידים ציוניים בכירים
בקונגרסים הציוניים הכללים נבחר צ'לנוב כחבר אוצר התיישבות היהודים וכחבר בקרן קיימת לישראל. מתוקף תפקידו החדש ביקר בשנים 1907–1909 בארץ ישראל ורכש אדמות ליד הכנרת, במקום בו הוקם היישוב החקלאי מגדל. בשנים הבאות השקיע את מאמציו בכתיבה על נושאי חינוך ופיתוח הציונות בעתיד, וכן המשיך בכתיבת מאמרים כנגד תוכנית אוגנדה. ב-1911 עבר לברלין, שהפכה למרכזה הקבוע של התנועה הציונית עד שנת 1921 ועמד בראש חברת "גאולת הארץ" שהקים אוטו ורבורג. ב-1911 נבחר לוועד הפועל של הקונגרס הציוני, שהיה הגוף בעל הסמכויות הגדולות ביותר בקונגרס. באותה שנה, האגודה "שארית ישראל" ממוסקבה, שהוא היה אחד מראשיה רכשה את אדמת הכפר הערבי ג'ממה בנגב הצפוני, והקימה על שטחה את חוות רוחמה. במסגרת תפקידו השתתף ב-1912 בחנוכת הטכניון בחיפה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם ההנהלה הציונית לקופנהגן, ומשם ללונדון, בה שותף בפעולתם המדינית של ד"ר חיים ויצמן ונחום סוקולוב.
קו מדיניות בשנותיו האחרונות
צ'לנוב דגל בקו שעל התנועה הציונית להישאר נייטרלית במלחמה ולא להתערב לטובת אף צד. הוא התנגד נמרצות להקמת הוועדה לענייני המזרח על ידי ציוני גרמניה, שכן זה היה עלול להביא לדעתו לאנטישמיות ברוסיה. הוא התנגד ליוזמה של זאב ז'בוטינסקי להקמת גדודים עבריים בתמיכת בריטניה, וכן ליוזמתם של חיים ויצמן ונחום סוקולוב לגיוס התמיכה היהודית באימפריה הבריטית. צ'לנוב קיבל בקור רוח את הצהרת בלפור (1917), והתנגד לתהלוכות שמחה בעקבותיה.
קונגרס ציוני רוסיה ב-1917
לאחר מהפכת פברואר נהפכו כל המפלגות ברוסיה חוקיות, ובין 24 ל-31 במאי התקיים הקונגרס הכללי של כל ציוני רוסיה, ששם יוצגו המפלגות עם כל המצעים האפשריים. המפלגות הגיעו להסכמה על קווי מדיניות במצב החדש.
במהלך אחת משליחויותיו למען התנועה הציונית בלונדון בשנת 1918 נפטר יחיאל צ'לנוב מדלקת ריאות בעקבות סיבוכים של השפעת הספרדית, בן 54 במותו. הותיר אחריו אשה, רבקה, שעלתה לארץ ישראל ב-1922 עם שני בניה (זאב ובנימין) ובתה הד"ר פני צ'לנוב-קריגר שנישאה לד"ר משה קריגר. שרידיו הועלו לישראל בשנת 1961, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הנצחתו
המושב תלמי יחיאל בדרום הוקם על שמו. בערים רבות בארץ קרואים על שמו רחובות, בהן בירושלים, בתל אביב, בחיפה, בפתח תקווה, בחולון ובראשון לציון.
Glassheart
Glassheart (בעברית: לב זכוכית) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת הבריטית ליאונה לואיס. האלבום יצא לאור ב-10 באוקטובר 2012 על ידי חברות התקליטים תקליטי RCA וסייקו מיוזיק.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי פראזר סמית', ג'וש אברהם, דיג'יי פרנק אי, רודני ג'רקינס וראיין טדר. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לאלבום את תואר הכסף על מכירות של למעלה מ-60,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
Rockin'
Rockin' הוא סינגל של הזמר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, Starboy. השיר יצא לאור לרדיו הלהיטים העכשוויים שבצרפת ב-9 במאי 2017, כסינגל הבינלאומי הרביעי מתוך האלבום. הישר נכתב על ידי דה ויקנד יחד עם מקס מרטין, פיטר סוונסון, סוואן קוטצ'ה, עלי פייאמי והראפר בלי, והופק על ידי פייאמי, מרטין ודה ויקנד.
הצלחה
השיר הגיע בשיאו למקום ה-44 במצעד הבילבורד הוט 100, מבלי שיצא כסינגל בארצות הברית. במצעד הקנדה הוט 100, הגיע השיר בשיאו למקום ה-25.
קרב טאראווה
קרב טאראווה היה קרב בין האימפריה היפנית לארצות הברית, שנערך ב-20 - 23 בנובמבר 1943, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. הייתה זו הפעולה ההתקפית הראשונה של האמריקאים במרכז האוקיינוס השקט.
הייתה זו אף הפעם הראשונה בה נתקלו החיילים האמריקאים בהתנגדות יפנית עזה לנחיתות אמפיביות. נחיתות קודמות על חופים נתקלו במעט התנגדות ולעיתים אף ללא התנגדות כלל. 4,836 המגנים היפנים היו מחופרים ומצוידים היטב, ונלחמו כמעט עד האדם האחרון, בעודם מסבים אבדות קשות לנחתים האמריקאים.
רקע
על מנת להקים בסיסי אוויר קדמיים שיסייעו להתקפות על הפיליפינים ועל יפן נאלצו האמריקאים לכבוש את איי מריאנה. איי מריאנה היו מוגנים היטב, ועל מנת לערוך מתקפה מוצלחת עליהם נדרש שימוש במפציצים מבסיסים קרקעיים. האיים הקרובים ביותר לאיי מריאנה שהתאימו לכך היו איי מרשל, צפון-מזרחית לגוודלקנל. כיבוש איי מרשל היה מאפשר לאמריקאים לתקוף את איי מריאנה, אולם חיל מצב יפני באיון הקטן בטיו שבחלקו המערבי של אטול טאראווה, איי גילברט שיבש את קווי התקשורת בין איי מרשל למפקדת צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בהוואי. על כן, על מנת לערוך מתקפה על איי מריאנה - נאלצו האמריקאים להילחם תחילה מזרחית משם, בטאראווה.
היפנים היו מודעים לחשיבותו האסטרטגית של האיון בטיו, והשקיעו משאבים רבים לביצורם. כוח של 2,619 חיילים מכוח הנחיתה של הצי היפני, תחת פיקודו של טקאו סוגאי, הגנו על האי, כשלרשותם עמדו 14 טנקים קלים. על מנת לעבות את ההגנה, נשלחו לאי 1,317 פועלים מיחידות בינוי, כאשר מתוכם כ-1,200 היו עובדי כפייה קוריאנים. 14 תותחי חוף נבנו מסביב לאי בבונקרים משוריינים. בסך הכל נבנו 500 עמדות מבוצרות וארבעים כלי ארטילריה שונים הוצבו על האי. מסלול טיסה נכבש בנקודה הגבוהה ביותר באי. בנוסף, נחפרה מערכת שוחות שקישרו בין כל חלקי האי ואיפשרו לחיילים היפנים לנוע מאזור אחד למשנהו תחת אש. אדמירל-משנה קייג'י שיבזאקי, אשר פיקד על חיל המצב, טען כי על מנת להכניע את טאראווה ידרשו מיליון אנשים ומאה שנים.
צורתו של האי בטיו היא כשל משולש מאורך, שבו הבסיס פונה לכיוון מערב והקודקוד לכיוון מזרח. הלגונה של האטול משתרעת מצפון וממזרח לאי, כאשר צידו הצפוני של האי נמצא במים הרדודים של הלגונה וצידו הדרומי פונה לים עמוק. המים העמוקים בצד הדרומי לא סיפקו כל אזור נוח לנחיתה ועל כן היה סביר כי הנחיתה תערך מכיוון הלגונה. על מנת למנוע זאת, בנו היפנים חומה ארוכה עשויה מגזעי עצים לאורך קו המים, ומאחוריה הציבו עמדות מקלע כך שניתן לירות בכל מי שמנסה לטפס מעל החומה. רציף ארוך נבנה בצד הצפוני של האי על מנת לאפשר פריקה של אוניות משא מבלי להסתכן בניווט במימי הלגונה הרדודים.
20 בנובמבר
ב-20 בנובמבר 1943, פתחו אוניות הצי באש ארטילרית רצופה במשך למעלה משעה וחצי, למעט הפסקה קצרה על מנת לאפשר תקיפה מדויקת של מפציצי צלילה על עמדות היפנים. במהלך ההתקפה הושמדו רוב תותחי החוף. מכיוון שרוחב האי ברובו היה כמה מאות מטרים בלבד, החריבה ההפגזה את מרביתו ונראה היה לחיילים האמריקאים כי איש לא נותר בחיים על מנת להגן עליו.
כאשר פסקה ההרעשה הארטילרית על מנת לאפשר לנחתים לנוע לעבר החוף, יצאו היפנים מהמקלטים בהם שהו ואיישו את עמדותיהם. הנחתות שעלו על השונית היוו מטרה נוחה לאש ארטילרית ומרגמות מכיוון החוף. החיילים קפצו מכלי השיט והחלו עושים דרכם לעבר החוף תחת אש מקלעים. מספר כלים אמפיביים הצליחו לחצות את השונית, אולם רבים הושמדו בידי תותחים גדולים לאחר שטיפסו עליה, ובסוף היום נוטרלו כמחצית מהרכבים. בתום גל ההתקפה הראשון הגיעו לחוף מספר מועט של חיילים, אשר רותקו לקרקע בידי אש מכונות ירייה, ותפסו מחסה מאחורי חומת גזעי העצים.
בהמשך נעשו מספר ניסיונות להנחית טנקים על החוף ובכך להבקיע את החומה, אולם הנחתות נפגעו מאש יפנית וטבעו או שנאלצו לסגת לאחר שנפגעו. לבסוף הצליחו שני טנקים לעלות על הקצה המזרחי של החוף, אך הוצאו מכלל פעולה תוך זמן קצר. שלושה טנקים נוספים הצליחו לנחות בקצה המערבי של החוף וסייעו לנחתים להתקדם כ-270 מ' לפנים האי, אך אחד מהם נקלע לתוך בור והשני עלה על מוקש והושמד. הטנק הנותר שימש כעמדת ירי לשארית היום. מחלקה אחת הצליחה להעלות לחוף אדום 3 את כל ארבעת הטנקים שלה, אך עד סוף היום נותר רק טנק אחד כשיר.
עד שעת הצהריים הצליחו הנחתים לעלות על החוף והגיעו כמעט עד קווי ההגנה היפניים. נחיתה של טנקים נוספים איפשרה התקדמות נוספת בקצה חוף אדום 2 ובחוף אדום 3, ועד רדת החשיכה נמתח קו ההתקדמות האמריקאי כמעט לאורך מרכז האי, מרחק קצר בלבד ממסלול הטיסה.
היפנים המשיכו בהגנתם במשך כל אותו היום. במקרה אחד, שחה אחד הנחתים היפניים לאחד מהרכבים האמפיבים המנוטרלים, אייש את עמדת ה-M2 בראונינג שעליו ופתח באש על עורף הקו האמריקאי. עד שהצליחו האמריקאים להשתלט על הרכב הם ספגו מספר פציעות ואבדות.
21 בנובמבר
מטרתו של היום השני לקרב הייתה לפצל את הכוח היפני לשניים. הדרך להגשים את המטרה הייתה יצירה של בליטה בקו ההתקפה האמריקאי, באזור מסלול הטיסה, שתפרוץ את הדרך עד שתגיע לחוף הדרומי של האי. בו זמנית, הכוחות בחוף אדום 1 קיבלו פקודה לכבוש את חוף ירוק, שהוא החוף המערבי של האי.
בפועל, כיבוש חוף ירוק היה קל מהצפוי. בשל ההתנגדות העזה שנצפתה ביום הקודם, החליט מפקד הכוח להימנע ממתקפה ישירה ובמקום ביקש טיווח ארטילרי מהים. תצפיתנים מהחוף איפשרו דיוק מרבי וכך חיסלה הארטילריה עמדה אחר עמדה. כאשר פסקה האש כבשו החיילים את העמדות בתוך פחות משעה ובמחיר אבדות ספורות בלבד.
ההתקדמות לאורך חופים אדום 2 ואדום 3 הייתה קשה יותר. במהלך הלילה הקימו המגינים היפנים עמדות מכונות ירייה באזור שבין החופים, וכך פיצלו את הכוח האמריקאי בחוף הצפוני. בשעות הצהריים התקינו האמריקאים עמדות מכונות ירייה משלהם, והעמדות היפניות הוצאו מכלל פעולה. אחר הצהריים הצליחו האמריקאים לחצות את מסלול הטיסה ואיישו עמדות הגנה נטושות בצידו הדרומי.
בשעה 12:30 התקבל דיווח לפיו חוצים חיילים יפנים את השרטון הנמצא בקצה המזרחי של בטיו, המקשר בינו ובין האיון באיריקי הסמוך אליו. גורמים מהרגימנט השישי של הנחתים נשלחו לבאיריקי כדי לחסום את נסיגת היפנים. בשעה 16:55 הם החלו את הנחיתה על החוף אך נתקלו באש ממכונות ירייה. מטוסים הוזנקו מנושאות המטוסים על מנת לאתר את מקור הירי ולתקוף אותו. לאחר שהשלימו את הנחיתה על החוף גילו הנחתים כי מקור הירי היה עמדה בודדת ובה תריסר עמדות מקלעים שהציבו החיילים היפנים. בעמדה נמצאו גם מכל דלק שעלה בלהבות בעת תקיפת המטוס ושרידיהם המפויחים של החיילים.
22 בנובמבר
היום השלישי הוקדש בעיקרו לביצור העמדות וחיזוק הכוח הלוחם שעל האי. במהלך הבוקר התקדמו כוחות שנחתו יום קודם בחוף אדום 1 לעבר חוף אדום 2. בנוסף, הגדוד הראשון של הרגימנט השישי של הנחתים נחת בחוף ירוק, מדרום לאדום 1, ובשעה 12:30 החל להתקדם לאורך החוף הדרומי של האי. עד שעות אחר הצהריים הגיע הגדוד לקצה המזרחי של מסלול הטיסה, חברו לכוחות שנחתו בחוף אדום 3 יומים לפני וביססו קו התקפה רציף לרוחבו של האי למן החוף הצפוני עד לחוף הדרומי.
בשעות הערב כבר היה ברור כי ידם של האמריקאים על העליונה. הכוחות היפניים הנותרים על האי התרכזו בשטח אדמה קטן מזרחית למסלול הטיסה, ובכיסים קטנים בקו התפר בין חוף אדום אחד וחוף אדום 2. בהבינם את המצב תכננו היפנים לצאת למתקפת-נגד בשעה 19:30. הם התחלקו ליחידות קטנות שתפקידן היה להסתנן אל קווי הכוחות האמריקאים אולם הן נהדפו לאחור באמצעות אש ארטילרית, והמתקפה לא יצאה לפועל. בשעה 23:00 נעשה ניסיון התקפת-נגד נוסף שנהדף אף הוא באופן דומה.
23 בנובמבר
בשעה 04:00 פתחו היפנים במתקפה על הגדוד הראשון של הרגימנט השישי. כ-300 חיילים יפנים הסתערו במתקפת בנזאי על הקווים של פלוגות A ו-B. בסיוע אש ארטילרית ממשחתות, שנחתה עד 75 מ' מהקווים, הצליחו האמריקאים להדוף את המתקפה. בתום המתקפה, כשעה לאחר שהתחילה, היו מוטלות לפני הקווים האמריקאים גופותיהם של 200 חיילים יפניים ועוד 125 גופות מעבר לקווים. בצד האמריקאי נהרגו 45 חיילים ו-128 נפצעו.
בשעה 07:00 החלו מטוסי הקרב והמפציצים של הצי בפעולות ריכוך העמדת היפניות במזרח האי. לאחר התקפה שנמשכה כמחצית השעה פתח הגדוד הראשון של הרגימנט העשירי של הנחתים באש הוביצרים, ולסיום הפציצו אוניות הצי את העמדות במשך חמש עשרה דקות נוספות. בשעה 08:00 החל הגדוד השלישי של הרגימנט השישי להתקדם לכיוון מזרח ולדחוק את היפנים הנותרים לקצה המזרחי של בטיו. בשל רצועת החוף הצרה במזרח האי היוו פלוגות I ו-L את חוד החנית של כוח הנחתים המתקדמים.
פלוגות I ו-L התקדמו כ-300 מ' לפני שנתקלו בהתנגדות, שהגיעה מסדרת של בונקרים לפניהן. פלוגה L קיבלה פקודה להמשיך ולהתקדם, ובשלב זה הפכה להיות קו החזית של הנחתים. פלוגה I ריכזה את כוח האש שלה במערכת הבונקרים, תוך שהיא מסתייעת בחומרי נפץ ולהביורים שסיפקו יחידות הנדסה ובחיפוי 2 טנקים מדגם שרמן. כאשר קרבו הנחתים האמריקאים לבונקר ניסו היפנים להימלט דרך תעלה צרה. בנקודה זו ירה מפקד אחד הטנקים פגז אחד לכיוון החיילים הנסוגים. בשל ההשחתה הכמעט מוחלטת של גופות היפנים לא ניתן היה לומר בוודאות מה מניין ההרוגים, אך לפי ההערכות עמד מספרם על 75-50.
באותו יום, טיפלו האמריקאים בכיס ההתנגדות בין חוף אדום 1 לאדום 2. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השמיני התקדם מכיוון מזרח (אדום 2) והגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השלישי התקדם מכיוון מערב (אדום 1). מחלקה נוספת, חמושה בשני הוביצרים מתפרקים, התקדמה מכיוון צפון על מנת להשלים את הכיתור. עד שעת הצהריים חוסלה ההתנגדות.
פלוגה L המשיכה את התקדמותה מזרחה לאורך בטיו, תוך עקיפת כיסי התנגדות נוספים, אותם תקפו טנקים ומטוסים. בשעה 13:00 הגיעה הפלוגה לקצה המזרחי של האי. חיילי הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השישי הרגו כ-475 חיילים יפנים בבוקר 23 בנובמבר לעומת תשע אבדות ו-25 פצועים אמריקאים. על פי הערכות, בליל 22 בנובמבר נמצאו על האי כ-1,000 חיילים יפנים כשירים, כ-500 בבוקר 23 בנובמבר ורק 100-50 חיילים נותרים כאשר בשעה 13:30 הוכרז כי האי מאובטח.
תוצאות הקרב
במהלך הימים הבאים נחת הגדוד השני של רגימנט הנחתים השישי באי באיריקי, התקדם לאורך איי האטול תוך טיהורם, והשלים את המשימה ב-28 בנובמבר. מיד עם השלמת טיהור האטול החלו גורמים בדיוויזיית הנחתים השנייה לעזוב את טאראווה, פינוי שהושלם לחלוטין בראשית שנת 1944. לאחר שהופקו לקחי קרב טאראווה, המשיך הצי האמריקאי בשיטת הדילוגים מאי לאי, ופנה לאי קווג'לין, כקפיצה נוספת בדרך לאיי מריאנה.
בתום הקרב נותרו בחיים קצין יפני אחד, 16 חיילים סדירים ו-129 פועלים קוריאנים. מתוך 4,836 חיילים יפנים ופועלים קוריאנים שהיוו את חיל המצב נהרגו 4,690. דיוויזיית הנחתים השנייה ספגה 894 אבדות (48 קצינים ו-846 סדירים) בקרב ו-84 נוספים (8 קצינים ו-76 סדירים) מתו מפצעיהם. 2,188 חיילים (102 קצינים ו-2,086 סדירים) נפצעו.
מספר האבדות הגבוה עורר גל מחאות בארצות הברית, שם התקשה הציבור להבין מדוע נעשתה הקרבה כה גדולה עבור אי קטן באמצע האוקיינוס. ניתן להסביר את מספר ההרוגים הגבוה בכך שהחפה, כמו זו שנערכה בטאראווה, היא מבצע צבאי מסובך ביותר. בנוסף, באותה עת היה טאראווה האטול המבוצר ביותר אליו פלשו בעלות הברית.
בשנת 1944 יצא לאור הסרט "עם הנחתים בטאראווה" (With the Marines at Tarawa), סרט תיעודי באורך 20 דקות הכולל קטעי וידאו אשר צולמו בזמן הקרב עצמו. הקרב מופיע גם בסרט זעקת הקרב משנת 1955 לפי רב-מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב הזה.
מלחמה קדושה
מלחמה קדושה (ברוסית: Священная война, תעתיק: סְבְיָאשְצֶ'נָיָה וַאיְנָה) היה אחד השירים המפורסמים ביותר מהתקופה הסובייטית בברית המועצות. השיר הפטריוטי הפך למעין המנון החיילים הסובייטיים ב"מלחמה הפטריוטית הגדולה" (השם שניתן בברית המועצות למלחמת העולם השנייה). השיר נכתב על ידי וסילי לבדב-קומאץ' בשנת 1941, בזמן הפלישה הנאצית לברית-המועצות. המלחין הוא אלכסנדר אלכסנדרוב, מייסד מקהלת הצבא האדום ומלחין המנון ברית המועצות.
השיר ידוע בזכות השורה הראשונה בשיר: "עורי מדינה ענקית", ולעיתים אף מכונה כך. ב-24 ביולי 1941 שני עיתונים סובייטיים מרכזיים "איזבסטיה" (Известия) ו"הכוכב האדום" (Красная звезда) פרסמו את השיר. מיד לאחר הפרסום, המלחין אלכסנדר אלכסנדרוב הלחין אותו ב-26 ביולי. בתחנת הרכבת "ביילורוסקי ווקזאל", אחת מהלהקות הצבא האדום, שזמריה טרם יצאו לחזית, ביצעה את השיר לראשונה. עד 15 בדצמבר 1941 לא הושמע השיר באופן נרחב היות ששררה תחושה שיש לו משמעות טראגית מדי: השיר לא עסק בניצחון קרוב אלא בקרב קשה, ומוות למען הניצחון. רק מ-15 באוקטובר 1941, כאשר הנאצים כבר כבשו את קלוגה, רז'ב וקלינין (טבר), החלו להשמיע את השיר מדי יום ברדיו הסובייטי לאחר השמעת צלצול פעמוני מגדל ספאסקאיה, מגדל השעון של הקרמלין.
השיר צבר פופולריות רבה בקרב הלוחמים בחזית, וסייע למורל החיילים.
השיר עצמו תורגם לשתי שפות רשמיות: גרמנית והונגרית. שם השיר בגרמנית: "Der Heilige Krieg", ובהונגרית שמו: "Fel, küzdelemre, hõs haza".
קורפורציה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
האנדרטה הלאומית לטיסה 93
האנדרטה הלאומית לטיסה 93 (באנגלית: Flight 93 National Memorial) היא אנדרטה שנבנתה להנצחת זכר הנספים בטיסה 93 של יונייטד איירליינס, שהייתה אחת מארבעת המטוסים שנחטפו בפיגועי 11 בספטמבר. לחימתם של נוסעי וצוות הטיסה בטרוריסטים הובילה להתרסקות, שמנעה מהם מלהשיג את מטרתם. האנדרטה ממוקמת סביב אתר ההתרסקות בעיר סטוניקריק שבמחוז סומרסט, פנסילבניה, 126 ק"מ דרומית מזרח לפיטסבורג ו־364 ק"מ מערבית לפילדלפיה.
זמן קצר לאחר ההתרסקות הוקמה אנדרטה זמנית ל-40 הקורבנות. השלב הראשון של האנדרטה הקבועה הושלם, נפתח ונחנך ב-10 בספטמבר 2011, ערב יום העשור לפיגועים. האנדרטה מעוצבת כגרסה שונה של היצירה "ירח החיבוק" מאת פול ומילנה מרדוק.
מרכז מבקרים העשוי מבטון וזכוכית נפתח ב-10 בספטמבר 2015, על גבעה המשקיפה על אתר ההתרסקות ועל קיר השמות העשוי משיש לבן. התצפית במרכז המבקרים וקיר השיש הלבן מיושרים שניהם לאורך המסלול שבו חלפה טיסה 93.
הטיסה והתרסקותה
מבין ארבעת המטוסים שנחטפו ב-11 בספטמבר 2001, טיסה 93 של יונייטד איירליינס היא היחידה שלא הגיעה ליעדם המתוכנן של החוטפים, שלכאורה היה הקפיטול בוושינגטון הבירה, משכנו של הקונגרס של ארצות הברית. כמה מהנוסעים ואנשי הצוות ביצעו שיחות טלפון סלולריות מהמטוס החטוף, בהן שמעו על ההתקפות המקבילות במרכז הסחר העולמי בניו יורק והפנטגון במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה. הם החליטו להסתער ולהשתלט מחדש על המטוס מידי החוטפים. המטוס התרסק בשדה בעיר סטוניקריק, כ־240 ק"מ צפונית-מערבית לוושינגטון הבירה, והרג את כל 40 הנוסעים ואנשי הצוות, ואת ארבעת הטרוריסטים.
האנדרטה הזמנית
בשנים הראשונות לאחר מכן, אתר ההתרסקות היה מוקף בגדרות וסגור לציבור, למעט בני משפחות הנספים. האנדרטה הזמנית להנצחתם הייתה ממוקמת באותן השנים על צלע גבעה, במרחק 450 מטרים מאתר ההתרסקות עצמו. היא כללה גדר טבעות באורך 40 רגל (12 מטרים) – אורך המנציח את 40 הנוסעים ואנשי הצוות – שעליה יכלו המבקרים להשאיר פרחים, דגלים, כובעים, מחרוזות תפילה ופריטים אחרים. שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית אסף את אותם פריטים.
ערים רבות הביעו רצון להנציח את גיבורי טיסה 93. בין הראשונות הייתה מרשל, טקסס, שבהוראת ועדת העיר, קראה לרחוב "טיסת יונייטד 93" בראשית 2002. הדוברת המרכזית הייתה ברברה קטוצי, אמה של הנספה לורן גרנדקולס.
סמוך לגדר הוקמו כמה אנדרטאות ובהן לוח שמות העשוי מברונזה, דגלים וצלב גדול. האנדרטה הזמנית כללה גם שורה של מלאכי עץ קטנים, אחד לכל נוסע או איש צוות. על מעקות הבטיחות באנדרטה היו גם הודעות בכתב יד. באתר ההנצחה היה גם מבנה קטן בו יכלו המבקרים לחתום על ספר אורחים. הבניין אויש על ידי מתנדבי שירות הפארקים הלאומיים, שנקראו "שגרירים"; תפקידם היה לענות על שאלות. בשנים שלאחר הפיגועים הגיעו לאתר ההנצחה כ-150,000 מבקרים מדי שנה, מספר שהגיע לכמעט מיליון איש נכון ליולי 2008.
האנדרטה הזמנית, ששכנה במשך שנים על קרקע שהחכירה לאנדרטה סבונבק בע"מ, חברת פחם שבסיסה בסומרסט, פנסילבניה, הועברה ב-2008 מכיוון שהחברה לא חידשה את חוזה ההחכרה. היא הועברה לרוחב הכביש על קרקע שהיא חלק מכ-900 דונם (360 הקטרים) שקרן משפחות טיסה 93 קנתה ב-2008.
האנדרטה הקבועה
ב-7 במרץ 2002, חבר הקונגרס ג'ון מורטה הציג הצעת חוק בבית הנבחרים של ארצות הברית להקמת אנדרטה לאומית שפותחה על ידי ועדה, ובסופו של דבר תנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים. ב-16 באפריל 2002, הסנאטור ארלן ספקטר הציג בסנאט הצעה של "חוק הזיכרון הלאומי לטיסה 93". ב-10 בספטמבר 2002, הצעת החוק עברה בשני בתי הקונגרס. הצעת החוק הסופית חרגה במפורש את ארבעת החוטפים מהנצחה. כאשר נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-24 בספטמבר 2002, הוא הפך לחוק ציבורי מס' 107–226, והאתר היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. עד ספטמבר 2005, הוועדה המייעצת של טיסה 93 נדרשה לשלוח למזכיר הפנים ולקונגרס המלצות לתכנון, עיצוב, בנייה וניהול ארוך טווח של אנדרטה קבועה. החוק גם קבע רכישת כל קרקע נדרשת ממוכרים מרצון.
רכישת הקרקע
גבולות האנדרטה הלאומית משתרעים מכביש למברטסוויל לכביש 30 של ארצות הברית (כביש לינקולן המהיר), שם נמצאת הכניסה. מדובר בכ-2,200 אקר (890 דונם), מתוכם כ-1,000 אקר (400 דונם) בבעלות פרטית אך מוגנים באמצעות הסכמי שותפות. אתר ההנצחה עצמו הוא שטח בצורת קערה בשטח של 400 אקר (160 דונם), עם 1,800 אקר (730 דונם) מסביב כחיץ. בדצמבר 2002 תרם בעל הקרקע טים למברט 6 דונם (2.4 דונם) באתר ההתרסקות ונכנס לדיונים עם הקרן לשימור לגבי תוספת של 160 אקר (65 דונם). באמצעות כמה כספים שנתרמו מקבלות עבור הסרט טיסה 93, ארגון משפחות טיסה 93 רכש 3 דונם (1.2 דונם) בקיץ 2006. הארגון ביקש מימון פדרלי של 10 מיליון דולר לשימוש לרכישת קרקע. בנובמבר 2006, קרן השימור רכשה 100 אקר (40 דונם) כקרקע חיץ, שתנוהל על ידי ועדת המשחקים של פנסילבניה. PBS Coals Inc מכרה 900 אקר (360 דונם) לארגון המשפחות במרץ 2008.
סבונבק בע"מ החזיקה בחלקה של 275 אקר (111 דונם), שהייתה מכרה רצועה שהוחזר. מייקל סבונבק, שעבד עם השמאי רנדל בל, הגיש מכתב לשירות הפארקים הלאומיים בנובמבר 2003 ובו תוכניות לבנות מוזיאון ומרכז מבקרים על אדמתו. אף על פי שבעלי הנכסים האחרים מכרו את אדמתם עבור האנדרטה, חברת סבונבק האמינה שההתרסקות העלתה את ערך הנכס של הקרקע שלה ל-23.3 מיליון דולר, בעוד שהממשלה הכירה רק בקרקע כשווה 610,000 דולר. הוועדה המייעצת של טיסה 93 ומשפחות טיסה 93 כתבו מכתב לנשיא ג'ורג' ווקר בוש, וביקשו ממנו להוציא צו מנהלי שיאשר את השימוש בהפקעה מובהקת להבטחת הקרקע. במקום זאת, סנאטורים מטעם פנסילבניה דחפו תיקון דרך הקונגרס שאפשר למחלקת הפנים לתפוס את האדמה לפי תחום מובהק. שאלת הפיצוי עדיין לא נפתרה, ולכן התיק של United States v 275.81 Acres of Land הובא בפני בית משפט מחוזי פדרלי כדי לקבוע פיצוי ראוי עבור הנכס. הוועדה שמונתה על ידי בית המשפט הגיעה למסקנה כי הפיצוי המתאים הוא 1,535,000 דולר.
בחירת העיצוב
הוועדה החליטה לבחור את העיצוב לאנדרטה באמצעות תחרות עיצוב רב-שלבית במימון מענקים מקרן היינץ וקרן ג'ון ס. וג'יימס ל. נייט. התחרות החלה ב-11 בספטמבר 2004 (יום השנה השלישי לפיגועים); מעל 1,000 ערכים הוגשו באינטרנט. בפברואר 2005 נבחרו חמישה פיינליסטים להמשך פיתוח ובחינה. חבר השופטים האחרון, בן 15 חברים, כלל בני משפחה, אנשי מקצוע בתחום העיצוב והאמנות, ומנהיגים קהילתיים ולאומיים. לאחר שלושה ימים של סקירה ודיונים, הם הכריזו על הזוכה ב-7 בספטמבר 2005: Crescent of Embrace על ידי צוות עיצוב בראשות פול ומילנה מרדוק מלוס אנג'לס.
העיצוב כלל "מגדל קולות", שהכיל 40 פעמוני רוח - אחד לכל נוסע וחבר צוות שנספה. ירח היה נוצר על ידי שביל עגול מרופד בעצי מייפל אדומים העוקב אחר צורת הקערה הטבעית של הארץ. ארבעים חורשות של אדר סוכר אדום ועצי אלון לבנים מזרחיים היו אמורים להיות נטועים מאחורי הירח. קיר צפחה שחור יסמן את קצה אתר ההתרסקות, שבו קבורים הקורבנות.
מספר בלוגרים וקבוצות דתיות מתחו ביקורת על העיצוב החדש. חבר חבר מושבעים טום ברנט האב, שבנו נהרג בהתרסקות, אמר שהוא נשא נאום נלהב בפני חבריו המושבעים על מה שהוא הרגיש שהירח מייצג. "הסברתי שזה חוזר מאות שנים אחורה כסמל אסלאמי עתיק יומין... אמרתי להם שנהיה לצחוק אם נעשה את זה", אמר ברנט. הנציג טום טנקרדו מקולורדו התנגד לצורת העיצוב "בגלל השימוש הבולט של הסהר כסמל באסלאם". מייק רוזן מ"רוקי מאונטיין ניוז" כתב: "ביום השנה ל-11 בספטמבר, לא קשה לדמיין את אל-קאעידה חוגגים את ירח עצי האדר, הופך לאדום בסתיו, "חובק" את אתר ההתרסקות של טיסה 93. להם, זה יהיה אנדרטה לחללי הקדושים שנפלו. למה להזמין את זה? פשוט תמציא עיצוב אחר שמבטל את המשמעות והמחלוקת". האדריכל טען שהיישור היה מקרי ושאין כוונה להתייחס לסמלים מוסלמים, עם דבריו הסכימו איתו כמה מהמשפחות של הקורבנות. ארגון אל-קאעידה וקבוצות הג'יהאד המזוהות איתו משתייכים לתנועה הסלפית, שבדרך כלל אינה רואה בירח סמל הייך לאסלאם, ורואה בו חידוש מאוחר יותר של אימפריות פחות אדודות לכאורה.
אחרים מתחו ביקורת על העיצוב כלא ייצוגי מדי. ג'יימס לילק, עיתונאי ופרשן לענייני אדריכלות, כתב:
"אנחנו לא צריכים פסלי ענק של החבר'ה שדוחפים את עגלת המשקה לתוך הדלת. אבל למרות שאנדרטה כזו תהיה פדנטית, הדורות הבאים יסיקו את העלילה. כל מה שאתה מקבל מירח החיבוק הוא אנחה נוגה של יגון מקיף ומחילה, כאילו חייהם של כל המתים במקום הזה היו שווים בטרגדיה. הם לא."
עיצוב שונה
בתגובה לביקורת, הסכים המעצב לשנות את התוכנית. האדריכל האמין שניתן לשמור על האלמנטים המרכזיים על מנת לספק ביקורת. "זו מאכזב שיש פרשנות שגויה ועיוות פשטני של העניין הזה, אבל אם זה אכן עניין ציבורי, אז זה משהו שננסה לפתור בצורה אשר תשמור על התכונות החיוניות", אמר מרדוק בראיון טלפוני לסוכנות הידיעות AP.
לאנדרטה המעוצבת החדשה יש צורה פשוטה של עיגול, בניגוד לסהר. עיצוב המעגל חצוי על ידי מסלול הטיסה, המסומן על ידי קרחת יער בעצים. העיצוב החדש היה אמור להדגיש את אזור ההשפעה. לדברי אדריכל האנדרטה, פול מרדוק: