cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבחרות כדורגל לאומיות
נבחרות לאומיות שלא חברות בקונפדרציות פיפ"א
נבחרות הכדורגל הלאומיות הכלולות בסעיף זה אינן חברות בפיפ"א או באף אחת מהקונפדרציות היבשתיות שלה. הן אינן זכאיות להעפיל למונדיאל או לאליפות יבשתית כלשהי. חוקי פיפ"א אינם מאפשרים לנבחרות החברות בארגון להתחרות מול הנבחרות הללו ללא אישור מראש. כמה התאחדויות לאומיות של נבחרות כאלו חברות בקוניפ"א.
סעיף זה מונה:
מדינות שאינן מוכרות על ידי האו"ם
שלוש מדינות שההכרה בהן מוגבלת ולא חברות באו"ם חברות הן בפיפ"א והן בקונפדרציה קשורה: הרפובליקה הסינית (כטאיפיי הסינית), קוסובו ופלסטין. איי קוק גם היא מדינה ללא חברות באו"ם, אך היא חברה גם בפיפ"א וגם ב-OFC. הנבחרות הלאומיות המייצגות את המדינות הללו מופיעות כולן למעלה.
שמונה מדינות נוספות הקשורות, דה פקטו או מוכרות חלקית ללא חברות באו"ם הציגו קבוצות כדורגל בטורנירי כדורגל שאינם של פיפ"א או במשחקי ידידות. עם זאת, אף אחת מהמדינות הללו אינה חברה כיום בפיפ"א או באחת מהקונפדרציות היבשתיות שלה. הנבחרות המייצגות את המדינות הללו מפורטים להלן.
קריטריוני חברות של פיפ"א והקונפדרציות הנלוות
היסטורית, רוב חברות פיפ"א והקונפדרציות שלה היו מדינות ריבוניות עם הכרה דיפלומטית רחבה. חריגים לכלל זה כללו את אומות הבית הבריטיות (בשל תפקידן המכונן בפיתוח הכדורגל), פלסטין (שהתקבלה לפיפ"א לאחר הקמת הרשות הפלסטינית), הרפובליקה הסינית (שאינה נהנית מהכרה רחבה אך עדיין מקובלת כנציגה של אזור טאיוואן), וטריטורוית תלויות, אזורים אוטונומיים ומדינות חסות אשר, על רקע האוטונומיה הפוליטית שלהם, מעמדם הנפרד או המרחק ממדינת האם שלהם, הורשו להחזיק בחברות בפיפ"א ו/או באחת מהקונפדרציות. כיום, חברות פיפ"א כוללות 23 טריטוריות תת-לאומיות ותלויות, וכן שלוש מדינות עם הכרה בינלאומית מוגבלת. לתשעה טריטוריות נוספות "מעבר לים", תלויות ואוטונומיות עם קשרים הדוקים למדינה ריבונית, אין חברות בפיפ"א, אך הן חברות באחת מהקונפדרציות הקשורות אליה (באופן מלא או שותף).
בשנת 2016, פיפ"א ערכה שינויים בתקנון שלה כדי להגדיר "מדינה" כ"מדינה עצמאית המוכרת על ידי הקהילה הבין-לאומית". ב-2011, אופ"א כבר שינתה את החוקים שלה כך שרק מדינות המוכרות כמדינות עצמאיות על ידי האו"ם יוכלו להצטרף לארגון, בעוד ש-CAF ביטלה את חברותה המלאה של (שאושרה רק חודשים קודם לכן) ב-2017 בטענה שזנזיבר אינה מדינה כפי שהוגדרה על ידי האיחוד האפריקאי והאו"ם. למעט חריגים מסוימים (כגון קבלת ו לפיפ"א ואופ"א ב-2016), תקנות אלה הקשו על התאחדויות לאומיות ששאפו להצטרף לפיפ"א או לקונפדרציות הקשורות אליה. דוגמאות כוללות את ג'רזי (בקשה לאופ"א נדחתה ב-2018),  (בקשה לפיפ"א נדחתה ב-2019), ו (בקשה הוגשה ל-CONCACAF ב-2022 עקב היעדר סיכויים להתקבל לאופ"א).
נבחרות תת-לאומיות ואתניות
מעבר לרשימה זו, הוקמו מגוון נבחרות המייצגות טריטוריות תלויות או קבוצות לאומיות, בדלניות, תת-לאומיות, אתניות ותפוצתיות (לדוגמה נבחרות הכדורגל של הקהילות האוטונומיות של ספרד -, ונבחרות נוספות). נבחרות אלו משחקות לעיתים קרובות בטורנירים בינלאומיים זו מול זו, ובמקרים מסוימים במשחקי ידידות נגד חברות פיפ"א. כמה נבחרות תת-לאומיות ללא חברות בפיפ"א משתתפות בטורנירי כדורגל אזוריים נגד מדינות חברות בפיפ"א או באו"ם (לדוגמה, נבחרות ו במשחקי איי האוקיינוס ההודי).
קונפדרציית התאחדויות הכדורגל העצמאיות (קוניפ"א), נוסדה במטרה להסדיר את הכדורגל הבינלאומי ללא פיפ"א, על ידי קיום מחזור טורנירים בינלאומי של שנתיים, עם גביע העולם בכדורגל של קוניפ"א בשנים זוגיות, וטורנירים יבשתיים בשנים אי-זוגיות. קוניפ"א שואפת לסייע לנבחרות לא מוכרות לזכות בהכרה, אך גם לספק פלטפורמה לקבוצות מייצגות של אזורים או תפוצות שאין להן מקום במערכת של כדורגל בינלאומי המבוסס על מדינות לאום. נכון לאוגוסט 2021, 59 התאחדויות מכל רחבי העולם חברות בקוניפ"א. קוניפ"א אינו הגוף היחיד המוקדש לארגון טורנירי כדורגל בין נבחרות שאינן חברות פיפ"א: יוזמות אחרות כוללות, בין היתר, את טורניר הכדורגל של משחקי האיים, הגביע מעבר לים שפורק ושוחק בין טריטוריות צרפת מעבר לים, ותחרויות CSANF בין (בעיקר) הקהילות האזוריות והאתניות באמריקה הדרומית.
נבחרות כדורגל לאומיות בעבר
הנבחרות המופיעות למטה אינן קיימות יותר עקב פירוק המדינה או הטריטוריה שהן ייצגו, והיו חברות בפיפ"א.
הלילה של ניק ונורה
הלילה של ניק ונורה (באנגלית: Nick & Norah's Infinite Playlist) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה רומנטית בבימויו של פיטר סולט ובכיכובם של מייקל סרה וקאט דנינגס אשר יצא לאקרנים בשנת 2008. התסריט אשר נכתב על ידי לורן סקפריה מבוסס על רומן בעל אותו השם מאת רייצ'ל כהן ודייוויד לוית'ן. העלילה מגוללת את סיפורם של בני הנוער ניק (סרה) ונורה (דנינגס), אשר נפגשים כאשר נורה מבקשת מניק להעמיד פנים שהוא החבר שלה למשך חמש דקות. במהלך הלילה, הם מנסים למצוא את המופע הסודי של הלהקה האהובה עליהם ולחפש את החברה הכי טובה של נורה אשר השתכרה.
רקע
הסרט הגיע לפיתוח בשנת 2003, כאשר המפיק קרי קוהנסקי רוברטס מצא את הרומן של כהן ולוית'ן והחליט להתאימו לסרט. בשנת 2005 סקפריה נשכרה לצורך כתיבת התסריט וב-2006 סולט נבחר לביימו. הצילומים המרכזיים התקיימו במשך 29 ימים, מאוקטובר ועד דצמבר 2007, בעיקר במנהטן ובברוקלין, ניו יורק.
בישראל הסרט לא הופץ בבתי הקולנוע.
עלילה
ניק או'לירי (מייקל סרה) הוא נער מהובוקן, ניו ג'רזי המשמש כנגן גיטרת בס סטרייט בלהקת "The Jerk-Offs" שיתר חבריה הומוסקסואלים. ניק שבור לב לאחר שחברתו טריס (אלקסיס דזינה) נפרדה ממנו, לפני שלושה שבועות, יומיים ו-23 שעות, והוא ממשיך להכין לה תקליטי מיקסים בעקבות הפרידה. תום (אהרון יו) ודב (רפי גברון), חבריו ללהקה אשר שונאים את טריס, משכנעים את ניק להופיע איתם במועדון בניו יורק, כי הלהקה האהובה עליו - להקת האינדי המסתורית "איפה פלאפי?" מופיעה איפשהו בניו יורק באותו לילה. נורה סילברברג (קאט דנינגס) לומדת עם טריס באותו התיכון, "המנזר של הלב הקדוש", ולמרות שנורה וטריס לא מחבבות זו את זו, יש להן חברה משותפת בשם קרוליין (ארי גריינור). נורה לא פגשה את ניק, אבל היא חולקת את אותו הטעם במוזיקה, בהתבסס על דיסקים שהכין לטריס, אותם אספה מהאשפה לאחר שטריס זרקה אותם. באותו לילה, שלוש הבנות נפגשות בסופו של דבר במועדון "המכולת של ארלן" בלואר איסט סייד שבמנהטן, שם The Jerk-Offs מופיעים. קרוליין משתכרת ונורה רוצה לקחת אותה הביתה, אבל חברי הלהקה של ניק, אשר רואים את נורה כבת זוג פוטנציאלית עבורו, מציעים לקחת את קרוליין הביתה. כך, נורה וניק יכולו לבלות יחד בניסיון לאתר את ההופעה המסתורית של "איפה פלאפי?".
כאשר תום ודב עוצרים בדוכן הנקניקיות "גארי'ס פאפאיה", קרוליין המבולבלת בורחת מהוואן של תום. ניק ונורה נפגשים עם תום ודב בניסיון למצוא את קרוליין. שיחת טלפון מבלבלת מקרוליין מובילה אותם לחפש אותה במועדון שבו על פי השמועה "איפה פלאפי?" אמורים להופיע, אבל ללא הצלחה. טריס, אשר להוטה לזכות בחזרה בניק, מעדכנת אותם שהיא מקבלת שיחת טלפון מקרוליין, שעכשיו מספרת לנורה כי היא "מצאה את ישו" ואיתו "נער מזבח ללא מכנסיים". לפיכך, הבינו החבורה כי קרוליין נמצאת בקברט הומוסקסואלי מוכר, שם אכן היא נמצאה על הבמה, שיכורה ולבושה כמו עץ חג המולד. כאשר הם מגיעים למכונית של ניק, טריס יושבת על מכסה המנוע ומחכה לו. נורה מספרת לו כמה נחמד היה להכיר אותו, אבל הוא עוזב כדי לדבר עם טריס מבלי להגיב לנורה.
קללת קנדי
כרונולוגיה
אירועים שפגעו במשפחת קנדי על פי סדר כרונולוגי:
רושם ראשוני
בכל פגישה חדשה בין אנשים נוצר רושם ראשוני כלשהו, וקשה מאוד לשנותו לחיוב או לשלילה. "אין הזדמנות שנייה ליצור רושם ראשוני", מה שהופך את הרושם הראשוני לחשוב מאוד ביחסים העתידיים בין אותם אנשים.
חלקים בגוף אליהם מופנה הרושם הראשוני
בשביל הרושם הראשוני לגבי ידידות מבט שני המינים פונה לכיוון ירכיים וכפות רגליים בעוד שבמקרה התעניינות בזוגיות בשני המינים המבט פונה לכיוון ראש, בית החזה ומותניים (גברים מביטים לכיוון החזה ונשים - לכיוון הראש והחזה). פנויים לזוגיות מתמקדים יותר בגוף מאשר בפנים ונשים מביטות בממוצע יותר זמן במי שהן באות להכיר מגברים.
רושם ראשוני במקום עבודה
רושם ראשוני מתחיל מקורות החיים של העובד וממשיך בראיון העבודה שהוא בעצם מעין "פגישה עיוורת" בין המראיין למרואיין. אדם המגיע לראיון עבודה חווה רגשות של התרגשות, אי-נוחות ומתח במידה כלשהי. כל הרגשות הללו יכולים לפגום ברושם הראשוני שהוא מעוניין ליצור. "כימיה" חיובית עם המראיין עוזרת ביצירת רושם טוב. במקרים מסוימים הרושם הראשוני מושפע מסטריאוטיפים ומדעות קדומות של המראיין בהתבסס על המראה הראשון של המרואיין.
גורמים היכולים להשפיע לחיוב או לשלילה על הרושם הראשוני הם:
בית עבאס
הח'ליפות העבאסית (בערבית: الدولة العباسية, בתעתיק מנוקד: אַ-דַּ֫אוּלַה אל-עַבַּّאסִ֫יַּה, מילולית: "המדינה העבאסית", לפעמים – الخلافة العباسية אַל-חִ'לַ֫אפַה אל-עַבַּّאסִ֫יַּה) הייתה אימפריה ערבית-מוסלמית בהנהגת שושלת בית עבאס שהתקיימה בשטחים נרחבים במזרח התיכון ובצפון אפריקה בין שנת 750 לשנת 1258. הח'ליפים לבית עבאס הביסו את שושלת הח'ליפים הקודמת של בית אומיה בשנת 750, והעבירו את בירת האימפריה מדמשק לבגדאד ולכן המדינה נודעה בהיסטוריה גם כח'ליפות בגדאד. בשנים הראשונות לקיומה בירת הח'ליפות הייתה כופה ומאוחר יותר עברה זמנית לתקופות קצרות לערים א-רקה ולסאמרא, בהתאמה בסוריה ובעיראק של ימינו. אחרי נפילת בגדאד בידי המונגולים ב-1258 הח'ליפות העבאסית שרדה רק כסמכות דתית סמלית בקהיר בשנים 1261–1517, תחת חסות השליטים הממלוכים של מצרים.
עלייתו של בית עבאס לח'ליפות
אל-עבאס היה דודו של מוחמד, ואף על פי שכנראה לא התאסלם מעולם, הוא נחשב לאחד מידידיו הטובים. בנו עבדאללה היה אחד ממקבצי החדית' – התורה שבעל-פה המוסלמית, אך כנראה היה חסר שאיפות פוליטיות. נינו של עבאס, מוחמד בן עלי אל-עבאסי היה פעיל בקרב תאים מהפכניים בעיראק וצפון מערב פרס שביקשו לנקום את רצח חוסיין אבן עלי מייסד השיעה. העובדה שהיה גם נצר למשפחת הנביא וגם לוחם כנגד בית אומיה נתנה לו את מעמדו המיוחד. בתחילת הדרך העבאסים קיבלו את ברכתו של האימאם השיעי, ג'עפר א-צאדק, שמצדו חשב שבהיות העבאסים גם הם מבני משפחת הנביא (אך לא שיעים) – הם מעוניינים להחזיר את השלטון לראוי לו ביותר. לרוע מזלו, העבאסים ניצלו את ברכתו כאסמכתא דתית שגייסה לצדם את השיעים, אך ברגע שעלו לשלטון הם ראו בא-צאדק ובשיעים כאיום והחלו לרדוף אותם אף יותר מאשר בימי האומיים.
בראשית הדרך בסיס כוחם של העבאסים היה במחוז ח'וראסאן שבפרס, שתושביו היו ערבים ופרסים, וסבלו קשות משלטונם של בני אומיה. כיוון שהמחוז שכן בגבול המזרחי של האימפריה המוסלמית הוא שימש לגיוס כספים וכוח אדם למלחמות הבלתי נגמרות עם עמי מרכז אסיה והעמים הטורקים. בשנת 745 נשבע בכיר אבן מאהאן, אחד ממנהיגי ח'וראסאן, אמונים לאימאם אבראהים אבן מוחמד (בנו של מוחמד אל-באקר) אך זה הוצא להורג על ידי האומיים אחרי זמן קצר, ואת מקומו תפס אחיו אל ספאח שהוכתר בשנת 749 לח'ליפה הראשון לבית עבאס. אף על פי שא-ספאח היה מנהיג חלש שמשל רק ארבע שנים ולא השתתף באופן ממשי בשלטון אלא שימש בעיקר כדמות ייצוגית, השושלת שיצר משלה ביד חזקה לפחות עד מותו של הארון א-רשיד בשנת 809.
שלטון בית עבאס בראשית דרכו
אף על פי שבמובנים מסוימים שלטון בית עבאס הוא המשכו של שלטון בית אומיה, יש הבדלים אחדים בין השושלות. בירת העבאסים הייתה ממוקמת בדרום-מרכז עיראק, מרכז האוכלוסייה הגדול של העולם המוסלמי, בניגוד לאומיים שקבעו את בירותם במחוז הסורי הפחות מאוכלס. העברת הבירה לאזור העשיר והמאוכלס יותר בעיראק הקלה על השליטה באוכלוסייה, שהייתה מרוכזת כולה בתחום הצר שבין הפרת לחידקל. העברת מרכז האימפריה לעיראק גם איפשרה שיתוף של עמים מוסלמים לא ערבים בצבא ובפקידות הבכירה כמו פרסים ומאוחר יותר טורקים, והפכה את האימפריה ליותר קוסמופוליטית.
בראשית דרכו התאפיין בית עבאס בשלטון מרכזי. מושלי המחוזות היו אחראים על גביית מיסים וגיוס לצבא. הח'ליפה לא היסס לפטר מושלים שלא עמדו במכסות המס, והעברת השלטון במחוזות בדרך כלל לא הייתה בירושה מאב לבן. במיסים הרבים שנגבו השתמש השלטון לבניית ארמונות ומוסדות ציבור עצומים בערי השלטון בגדאד וסאמרא, וכן לשדרוג מערכת תעלות המים מן הפרת והחידקל. מדיניות השלטון המרכזי יצרה שגשוג כלכלי חסר תקדים שכונה "תור הזהב של בית עבאס", והגיע לשיאו בימי הח'ליפה הארון א-רשיד. תור הזהב הגיע לקיצו עם פרוץ מלחמת הירושה בין בניו של הארון א-רשיד – אל-אמין ואל-מאמון.
התקופה האמצעית בחליפות בית עבאס (816–937)
התקופה האמצעית לשלטונו של בית עבאס מתאפיינת בחיזוק השלטון המרכזי על חשבון המחוזות, העברת הבירה לעיר סאמראא', הכנסת פקידים וחיילים זרים במקום הערבים, וחיכוכים בין השיעים לסונים.
מלחמת הירושה
עם מותו של הארון א-ראשיד ב-809 מתחלקת למעשה האימפריה בין שלושת בניו: אל-אמין, אל-מאמון, ואל-מעתצם. הארון א-ראשיד נתן את השלטון בבגדאד לאל-אמין, את אל-מאמון שם בח'וראסאן ואת בנו הצעיר אל-מעתצם שלח להרי הטאורוס להילחם באימפריה הביזנטית. הארון א-ראשיד קבע כי כאשר ימות אחד מבניו, ירשו האחרים את מקומו. אל-אמין, בניגוד לצוואת אביו, הכריז על בנו כיורשו לעתיד. הפרה זו של צוואת האב גררה מלחמת אחים בין מאמון לאמין (811). אל-מאמון גייס לעזרתו צבא ח'וראסאני בראשותו של טאהר בן-חוסיין, הביס את צבאותיו של אמין ושם מצור על בגדאד. אל-אמין נבגד על ידי צבאו (אבנאא אל-דולה), נרצח, ושערי בגדאד נפתחו לרווחה בפני אל-מאמון ב-813 (למעשה, אל-מאמון הוכרז כחליפה בבגדאד רק ב-819).
עלייתו של אל-מעתצם
בשנת 833 כבש (לאחר מותו של אחיו הבכור) אל-מעתצם את בגדאד אך על מנת למנוע את הבעיות איתן התמודדו אחיו כאשר גייסו צבאות מקומיים החליט אל-מעתצם לרכוש עבדים ולהכשיר אותם כלוחמים מקצועיים (ממלוכים).
אל-מעתצם עשה זאת על מנת לוודא שהצבא אכן יהיה נאמן לו ולו בלבד. בהמשך ייעל אל-מעתצם את השיטה על ידי ייבוא עבדים היישר מאסיה המרכזית, ואלה שימשו לא רק כלוחמים מן השורה אלא השתלבו בכל הדרגות, כולל כמפקדי הצבא ומושלי מחוזות.
היתרון שבשימוש בעבדים לוחמים הוא נאמנותם המוחלטת לשליט, אך עם זאת, אליה וקוץ בה, שכן על מנת לשמור על נאמנותם המוחלטת של חייליו הוא נאלץ לבודדם מהאוכלוסייה. אל-מעתצם אף הקים עיר בירה חדשה, סאמראא (سامراء, שמה נובע מהמשפט سر من رأى – "הרואה אותה שמח"), ובה הוא שיכן את כל הלוחמים ואת חצר הח'ליפה. כמו כן נאסר על הלוחמים להתרועע עם האוכלוסייה המקומית. בידוד החיילים היה כה מוחצן עד כי הובאו נשים במיוחד בשבילם מאזורי הספר, והשידוכים נעשו על ידי הח'ליפה עצמו. חסרונות השיטה הפכו לחולשות העיקריות שיאפיינו את השלטון הערבי למשך מעל 1,000 שנה. השימוש בעבדים לתפקידים בכירים בשלטון מנע כל אפשרות להתפתחות אליטה לגיטימית. הצבא, שהיה כלי חשוב לניידות חברתית, הפך בהדרגה לנחלתם של עבדים חסרי קשרים חברתיים, עד שהצבא והפקידות השלטונית כולה הפכו זרים לגמרי לציבור הערבי.
כפועל יוצא ממדיניותו של אל-מעתצם לנתק את הערבים מן השלטון, ביטל הח'ליפה את הקצבאות שניתנו לצאצאי המשפחות הערביות המכובדות שהפיצו את האסלאם בסמוך לתקופת מוחמד, והגביל את הקצבאות לאנשי צבא בפועל בלבד. מדיניות זאת גרמה לסכסוכים קשים עם המשפחות הוותיקות, ובראשם בני הח'ליפה עלי, ותומכיהם השיעים.
בשנת 841 נפל אל מעתצם למשכב. רופאו האישי מת שנה קודם לכן, ומטפלו החדש לא עקב אחר הטיפול המקובל, מה שהחמיר את מחלתו של הח'ליפה והביא לבסוף למותו ב-842.
החלשות השלטון
בנוסף חיזקו הח'ליפים האמצעיים את שלטונם במחוזות וכפו עליהם תשלום מס לרשות המרכזית, זאת בזכות נוכחותם של מושלים וחיילים זרים שלא היו בעלי מעצורים בכל מה שנוגע לגביית מס.
בשנת 861 נרצח הח'ליפה אל-מתוכל הראשון על ידי חייליו הטורקים שחששו משינויים שתכנן הח'ליפה לעשות בקצונה הבכירה. הרצח הביא לתשע שנות אנרכיה, מרידות חיילים והתקוממויות של עבדים לשעבר מקבוצות אתניות אחרות כמו הברברים מצפון אפריקה והארמנים, ותקיפות מצד הביזנטים. כמו כן סבלה הח'ליפות ממרד הזאנג', מרד נרחב של עבדים אפריקאיים, וכן מהשתלטות שושלת טולון על מצרים ואחר כך הלבנט.
עם עלייתו לשלטון של הח'ליפה אל-מואפק בשנת 875 תמה האנרכיה והמדינה חזרה לשלם את משכורת הצבא. עם זאת, נדרשו עשורים לבית עבאס להחזיר לשלטונו את השטחים הרבים שאבדו לו בזמן האנרכיה. עם זאת מימון הצבא הפך לנטל קשה על המדינה עד שלא נותרו די תקציבים פנוים לשיפור התשתיות הציבוריות, בעיקר זו של תעלות ההשקיה היוצאות מן החידקל.
בעיה נוספת שהתגלתה בשימוש בצבא קבוע היא שלמרות העלות העצומה של הצבא במשך תקופת השלום, בתקופת מלחמה הפך הצבא ללא יעיל כיוון שאין אפשרות להגדילו על ידי גיוסי חרום, למעשה צבא השלום הוא גם צבא המלחמה. בעיות כלכליות ביחד עם מדיניות לא מקצועית של הח'ליפה אל-מקתדר ויורשיו גרמו לקרעים חדשים בין הח'ליפה לבין האוליגרכיות הצבאית והמנהלית שהביאו לסדרה של מלחמות בסופן מן האימפריה העבאסית נותרה רק בגדאד האזורים הסמוכים. כל המחוזות המרוחקים קיבלו דרגות שונות של עצמאות למרות זאת מעמדו המיוחד של בית עבאס כשושלת הח'ליפים הלגיטימית היחידה נשמר, כך נוצר חבר העמים המוסלמיים.
התפוררות ודעיכה
סופה של האימפריה העבאסית ככוח של ממש התרחש לאורך תקופה ארוכה, במהלכה קבוצות שונות של שכירי חרב נלחמו עד להחרבתו של סואד – האזור החקלאי שסביב בגדאד. סימלו של החורבן הוא הרס תעלת נהואן שהשקתה את רוב הסואד במהלך לחימה בין המצביאים אבן ראאק ובג'כם. משמעות הרס התעלה היה הרס החקלאות ויוצא מכך הרס יכולתו של כל שלטון מבגדאד לגבות מס לקיומו.
עם החלשות השושלת עלו מספר שושלות נוודים ומכובדים מקומיים כמו בני עקיל, הבויהים, החמדאנים, הקרמטים, הפאטימים ועוד. שושלות אלו יסדו מדינות שהתקיימו מספר עשורים שלאחריהן פורקו וחולקו בין מדינות שכנות. הבויהים אף הקימו מלוכה בסגנון פרסי בבגדאד לצד הח'ליפה.
אף על פי שמדינות אלו היו עצמאיות לחלוטין הן קיימו ביניהן מערכת של הסכמות שיצרו את חבר העמים האסלאמי:
ראשית, שפת השלטון בכל המדינות החדשות הייתה ערבית – גם במדינות שאינן ערביות, כמו אלו שצצו בפרס, ארמניה וכורדיסטן, שפת השלטון נותרה ערבית. כמו כן, הערבית כשפת ממשל אפשרה לפקידים רמי דרג לעבור בין מדינה למדינה ולהמשיך לבצע את עבודתם ללא מגבלה.
שנית, רוב מדינות החבר שמרו על נאמנותם לח'ליפה העבאסי מבגדאד, אף על פי שהח'ליפות איבדה את כל כוחה הצבאי, זאת משום שהצהרת נאמנות לח'ליפה נחשבה כמחזקת את הלגיטימיות של ההנהגה. אפשר להשוות את הח'ליפות של תקופת חבר העמים האסלמי לקיסרות הרומית הקדושה, בשני המקרים לשליט העליון כוח סמלי בלבד.
שלישית, מבחינה כלכלית המדינות החדשות לא הציבו הגבלות על תנועה של סחורות או בני אדם. כך נשאר העולם המוסלמי יחידה כלכלית וחברתית אחת. רביעית, כוחם הצבאי של מדינות החבר התבסס על צבאות קטנים של עבדים לוחמים הנקראים "ע'למאן" (החל מן המאה ה-11 נקראו החיילים האלה ממלוכים). חיילים אלו, לרוב ממוצא טורקי, לעיתים קרובות לא דברו ערבית ולא היו מעורבים בחיי יום יום של התושבים המקומיים. בכך נותקו המוני העם מן המחלוקות הצבאיות בן השליטים. מכאן, שלמרות המלחמות בין המדינות השונות, לא הייתה איבה בין התושבים המקומיים. אף על פי שהע'למאן היו לרוב ממושמעים מאוד וחסרי אידאולוגיות עצמאיות הסכנה שבהעסקתם הייתה אי תשלום משכורתם – במקרים מסוימים אי תשלום סדיר עלול היה לגרום למרידה.
במאה ה-10 סבל אזור ארצות הליבה של העולם המוסלמי (עיראק, סוריה חג'אז) מהזנחה כלכלית ומלחמות בלתי פוסקות, ואף האימפריה הביזנטית כבשה כמה חלקים ממסופוטמיה, לעומת זאת התפוררות שלטון בית עבאס הוביל לפיתוח כלכלי חסר תקדים של מחוזות שהיו מוזנחים מאז הכיבוש האסלאמי כמו אנטוליה באסיה הקטנה ופארס שבאיראן. גם בתחומי התרבות והאמנות תקופת חבר העמים מצטיינת בפריחה חסרת תקדים של התרבות האסלאמית בחלקים מסוימים של העולם המוסלמי. אנשי רוח כגון המשורר אבו אל-עלאא אל-מערי, הרופא אבן סינא, הגאוגרף מוקדסי והיסטוריון אל-מסעודי הקדימו ב 500 שנה את תקופת הרנסאנס באירופה הנוצרית.
קץ בית עבאס
קיצה של תקופת חבר העמים ואיתה בית עבאס הגיע עם פלישת הסלג'וקים: במאה ה-11 פלשו שבטים מאזור ימת אראל שבמרכז אסיה למזרח התיכון. אחד ממנהיגי השבטים, ארסלאן איסראאיל, בנו של סלג'וק, הוביל את אנשיו לכיבושים במזרח האימפריה הביזנטית וצפון עיראק.
בינתיים בבגדאד, מנהיג הע'ולמן אל בסאסירי זמם להשליט את ממשל הפאטמים (שושלת ששלטה במצרים ובסוריה) על עיראק. הווזיר של הממלכה ההויהית ששלטה במרכז עיראק הזמין את הכוח החדש למגר את הע'ולמן. בשנת 1055 נכנס לבגדאד המצביא הסלג'וקי תע'ריל-בג, לאחר שכבש את פארס וח'וזסתאן, המנהיג הסולג'וקי הדיח את כל מנהיגי בגדאד ובכללם את הח'ליפה אל-קאאם שבשלב זה לא היה עוד בעל חשיבות מדינית.
מוסדות שהוקמו בידי העבאסים
ארבעת המוסדות החשובים ביותר שנותנים תמונה של משטר חפץ חיים, עם סדר אזרחי הוגן, ללא הפקרות, עם כתובות ברורות לפתרון כל בעיה. זה החזיק מעמד הרבה זמן, ואכן הישרה תחושת ביטחון על האוכלוסייה.
יחסי העבאסים והשיעה
הח'ליפות העבאסית זכתה ללגיטימציה בגין העובדה שמייסד השושלת אל-עבאס היה בן דודו של הנביא מוחמד. למרות זאת, במשך כל זמן שלטון העבאסים קיימו העבאסים יחסים אמביוולנטיים עם ענף אחר של משפחת הנביא: בני הח'ליפה עלי, בן-דודו של הנביא וחתנו, שבהם תמכו השיעים. בראשית שלטון בית עבאס שילם הח'ליפה קיצבה לצאצאי עלי וכך ניסה לקנות את תמיכת חסידיהם. עם זאת, הח'ליפים היו מעורבים לא אחת ברצח, במאסר ובהרעלת טוענים לכתר מצד משפחת הנביא. מדיניות זו צלחה חלקית כיוון שעוד בימיו של הח'ליפה אלמנצור פרצה מרידה של בני עלי שדוכאה בקלות. לאחר שהופסקו הקצבאות הללו בידי הח'ליפה אל-מעתצם (833–842) חזרה והתגלעה האיבה בין שתי הקבוצות ביתר שאת, ולקראת סוף שלטונם של בני עבאס, במאה ה-10, היא התפרצה כמלחמת אזרחים מלאה בין שיעים לסונים. צעד פייסני כלפי השיעים ומתריס כלפי שליטי בית אומיה היה השימוש בתואר אימאם על ידי הח'ליפים מבית עבאס – תואר המבטא את מחויבות השלטון לתפקידו הדתי. היבט נוסף הוא השימוש בתארים דתיים בעלי הקשר שיעי, כמו אל-מהדי. למרות זאת בראייה היסטורית השיעים רואים את בני עבאס כשליטים לא לגיטימיים המתחזים למשפחת הנביא האמיתית.
בעיה נוספת בשושלת בית עבאס הייתה סידרי הירושה. בניגוד למרבית השושלות המערביות, בהן הבן הבכור הוא היורש הטבעי, לא היו בבית עבאס הסדרי ירושה קבועים, לכן לאחר מות הח'ליפה מונתה מועצה (שורא) שהורכבה מן הפקידות המדינית הצבאית והדתית הבכירה והם בחרו את הח'ליפה הבא. מובן שמשמעותה של שיטה זאת הוא שאין יורש טבעי וזהו מתכון בטוח למלחמות ירושה כמו זאת שפרצה בין בניו של הארון א-רשיד, אל-אמין ואל מאמון בשנת 812. מלחמות אלו היו סיבה לאי יציבות כרונית שהחלישה את האימפריה.
הינקו דומיניק פיצילי
הינקו דומיניק פיצילי (בקרואטית: Hinko Dominik Picilli) היה חבר בארגון הקרואטי הפרו-נאצי אוסטאשה, שימש קצין ומפקד במחנה ההשמדה יאסנובאץ ופיקח על עבודות-הכפייה. הוא היה מהנדס בהכשרתו ועסק גם בארגון עניינים טכניים.
ראשית-חייו
לא הרבה ידוע על פיצילי ושאריו, פיצילי היה דלמטי ממוצא איטלקי, יליד פוז'גה (Pozega). למד הנדסה וב-1941 הצטרף לארגון האוסטאשה, הוא נמצא, כנראה, כמי שהפר את המשמעת האוסטאשית, ונשלח אל יאסנובאץ כאסיר.
תפקידיו במחנה יאסנובאץ
פיצילי הגיע למחנה לאחר שנאסר והיה "מודיע": אסיר שהוחזק בתנאים מוטבים בגלל קשרים עם האוסטאשה, בייחוד עם איביצה מאטקוביץ', וסיוע להם. אחר-כך שימש כמפקד כוח-העבודה של המחנה, שאותו חילק ל-16 קבוצות-עבודה, שבראשם עמדו אסירים חופשיים-למחצה, ראשי-הקבוצות. הוא פיקח בייחוד על עניינים טכניים הקשורים בעבודה. בגלל משרתו, שנא מקרב לב את האסירים החולים והזקנים, שלא יכלו לעבוד, והוא העדיף לשלחם לעבודה בכוח, מאשר להשאירם ב"בית-החולים" של המחנה. הוא בא בעצמו ופיקח באופן קפדני על העבודה. בידו נשא תמיד שוט ששימש אותו לרדות באסירים ללכת לעבוד או לעבוד מהר יותר. המגלב היה עשוי מכבל חשמלי: תיל מתכת עבה, מלופף בגומי עבה, ובקצהו היה חוד פלדה. במקרה אחד, הלקה בו ילד בן 12 למוות הוא פעם הלקה אסיר אחר ואז ריסק את גולגולתו במגפו המסומר. העד קוסינה פראניו ציין כדלקמן:
פיצילי לא נכח רק ביאסנובאץ לבדו, אלא גם הנהיג משלחת של אוסטאשים מן המחנה אל מחנה-הריכוז הקרואטי ליהודי-אוסייק, טניה (Tenje) ושם, על רקע ראשית השילוחים לאושוויץ, הצליח לשכנע אי-אלו בעלי-מלאכה לבוא למחנה יאסנובאץ עם משפחותיהם לעבודה בבתי-המלאכה. כמאתיים או שלוש-מאות איש הגיעו לטרנספורט ב-18 באוגוסט 1942. כולם נרצחו בבואם.
פיצילי הורד במרץ 1943 בדרגתו, יחד עם איביצה מאטקוביץ' ואאוגן קווטרניק, והאוסטאשה טיהומיר קורדיץ' נעשה למפקח על העבודה, בעוד שהוא היה אמון רק על היבטיה המעשיים, וכל עניינים טכניים. אך לאחר שתמה תקופת פיקודו של איביצה ברקליאצ'יץ' במאי 1943, הוא היה למפקד המחנה, עד אפריל 1944, כאשר הגיע דינקו שאקיץ'.
במשך ימיו במחנה, פיצילי, במסגרת הכשרתו כמהנדס, הגה מספר שיטות מזוויעות בייחוד לחיסול אסירים וניצולם באופן "מכני", כולם לפי הדוגמה הנאצית. פיצילי שכלל את כבשני-הלבנים במחנה לכדי משרפות, שבהם נשרפו גופות ואסירים חיים, רובם מעולפים וחלקם בהכרה. הוא גם הינדס, במשך שהותו כמפקד, קדרות שבהם הפכו לשד-עצם ושומן אנושי לסבון. בסוף ימי המחנה, ארגן פיצילי את מבצע שריפת הגופות, שבמסגרתו הוצאו גופות אסירים ונשרפו במוקדי-אש. פיצילי עצמו נמלט לאיטליה ולא נמצא.
ולריה ג'נגה
ולריה ג'נגה (בהונגרית: Gyenge Valéria; נולדה ב-3 באפריל 1933 בבודפשט) היא שחיינית עבר הונגרית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם.
ביוגרפיה
ג'נגה נולדה וגדלה בבודפשט. להוריה הייתה מכולת. משנת 1949 התאמנה ג'נגה אצל המאמן אימרה שארושי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ג'נגה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 5:12.1 דקות, לפני בת ארצה אווה נובק ז'ראר (5:13.7 דקות) ואוולין קאוואמוטו מארצות הברית (5:14.6 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט בסוף יוני 1953 קבעה ג'נגה במשחה ל-800 מטר חופשי שיא עולם חדש של 10:42.4 דקות, שיפור לשיאה הוותיק בן ה-12 שנים של רנהילד ווגר מדנמרק (10:52.5 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכתה ג'נגה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.6 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:16.3 דקות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) לא הצליחה ג'נגה לשחזר את הישגיה ולא זכתה במדליה אולימפית. היא השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי וסיימה תשיעית (1:06.4 דקות). בגמר ניצחו שלוש שחייניות מאוסטרליה ובראשן השחיינית הגדולה דון פרייזר. במשחה ל-400 מטר חופשי עלתה מהמקום השביעי לגמר בתוצאה של 5:14.2 דקות, אך בגמר היא שחתה פחות טוב וסיימה במקום האחרון ושמיני כללי בתוצאה של 5:21.0 דקות, המנצחת הייתה לוריין קראפ אף היא מאוסטרליה (4:54.6 דקות). כמו כן היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה במקום השביעי בתוצאה של 4:31.1 דקות. במוקדמות שחו ההונגריות תוצאה של 4:28.1 דקות ועלו מהמקום החמישי.
חייה האישיים
ג'נגה היגרה לקנדה עם ארוסה, יאנוש גאראי הבן, שחקן כדורמים, בנו של יאנוש גאראי, אלוף אולימפי בסיף, שנספה בשואה. היא המשיכה להתאמן מספר חודשים בטורונטו עד פרישתה ואחר כך אימנה במועדון 3 שנים. לאחר מכן, היא התפרסמה בתור צלמת.
בתה סו גאריי היא שחקנית קנדית.
אמיר הספרי
הספרי נולד ברמת גן למשפחה ציונית דתית.
למד בישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה. הוא בוגר החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משפחתו
דודו הוא המחזאי והבמאי שמואל הספרי, ודודתו היא חנה אזולאי הספרי. הספרי נשוי לעיתונאית "הארץ" שני ליטמן ואב לשתי בנות.
בולוס פרח
ביוגרפיה
בולוס פרח נולד בנצרת. אביו היה פועל בניין נוצרי שמת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בעקבות מותו של האב, משפחת פרח נקלעה לקשיים כלכליים.
בשנת 1924 בגיל 14 - עבר בולוס פרח לחיפה בעקבות אחיו הבכור, בחיפה החל לעבוד בגיל 14 בבית הדפוס של עיתון "אל-נפיר", בית דפוס בו הפעילים הקומוניסטים מהחברה הערבית-פלסטינית נהגו להדפיס את כרוזיהם ועיתוניהם, שם התוודע בולוס לראשונה לזהותו המעמדית כפועל. בבית הדפוס חש כעובד מנוצל והחליט לעזוב את העבודה.
מבית הדפוס עבר פרח לעבוד ברכבת. שם בעבודה ברכבת, על פי תיאורו, התנאים הסוציאליים היו טובים בהרבה מבית הדפוס בו עבד וטובים ממקומות אחרים בהם ניתן היה לעבוד באותה התקופה - המשכורות שולמו בזמן, העובדים הועסקו שמונה שעות ביום (כאשר ברוב העבודות בשנות ה-20 וה-30 היה מקובל לעבוד כ-12 עד 14 שעות ביום) וזכו לשבוע של חופשה שנתית בתשלום. במקביל לעבודתו שם, שיפר את יכולות הקריאה שלו ולימד עצמו את השפה האנגלית. הילד שלא סיים אפילו כיתה ה' - נהג לקרוא את כתביהם של מרקס ולנין באנגלית בהיעדר תרגומים לערבית.
במהלך הזמן הצטרף בולוס לפק"פ ועלה בסולם הדרגות עד שנשלח על ידי המפלגה, בשנת 1934, ללימודים אקדמאים באוניברסיטה הקומוניסטית של פועלי המזרח (Коммунистический университет трудящихся Востока; КУТВ) במוסקבה, שם למד את יסודות המרקסיזם וכעבור כשנתיים הפך בעצמו למורה של עמי המזרח - באותה האוניברסיטה. באוטוביוגרפיה שלו "מהשלטון העות'מאני למדינה העברית:סיפור חייו של קומוניסט ופטריוט פלסטיני :1910-1991" הוא מציין את התקופה במוסקבה כתקופה המאושרת ביותר בחייו.
בשנת 1937 חזר בולוס לחיפה.
בשנת 1940 גורש פרח מהמפלגה עקב תמיכתו בלאומיות הערבית.
בשנת 1942 הקים את הפדרציה של האיגוד המקצועיים הערביים "קונגרס הפועלים הערביים", וכעבור שנה היו חברים בארגון בין 1,000 ל-1,500 עובדים, בהם פועלים בבתי הזיקוק, אצל הצבא הבריטי וסוורי הנמל.
בשנת 1943 ייסד יחד עם אמיל חביבי, תופיק טובי ואמיל תומא את הליגה לשחרור לאומי, שדגלה במדינה פלסטינית עצמאית ודמוקרטית.
בולוס פרח, שלא כשאר חבריו בפק"פ ובליגה לשחרור לאומי, התמיד בהתנגדותו הנחרצת לתוכנית החלוקה בה הוא ראה את ניצחונה הגדול ביותר של התנועה הציונית ואת ניצחונם ,של מי שהוא מכנה באוטוביוגרפיה שלו, "הקומוניסטים הציונים". בולוס היה נאמן לגישה המקורית של פק"פ כלפי שאלת הלאומיות בפלשתינה. הגישה המקורית של המפלגה הייתה תמיכה ברעיון "פלשתינה - מדינת כל תושביה", (הדומה לחזון מדינת כל אזרחיה), גישה שאפיינה את המפלגה לפני עזיבתו למוסקבה והשתנתה לכיון חזון שתי מדינות לשני עמים. עם חזרתו לארץ, נדהם לגלות בולוס פרח את השינוי שחל בחשיבה המפלגתית. בספרו מתאר בולוס פרח פגישה שקיים עם חנוך בז'וזה, מזכיר הפק"פ בירושלים באותה תקופה, בקיץ 1939 - הייתה זו פגישה שהדהימה את בולוס פרח בשל הדברים שנאמרו על ידי חנוך שנראו לו כסטייה מוחלטת מדרכה של המפלגה. בדבריו חנוך טען כי בשל המשך ההגירה היהודית לפלשתינה והתרבותם בארץ (היישוב מנה אז כחצי מיליון יהודים) - יש לקחת בחשבון את שאיפותיו הלאומיות של המיעוט היהודי להגדרה עצמית ולעצמאות בארץ (התקרבות לחזון שתי מדינות לשני עמים שבו בסופו של דבר תמכה מק"י). בולוס פרח לא הסכים עם החזון ומספר בספרו כי הוויכוח עם חנוך הגיע למבוי סתום.
לאחר הקמתה של המדינה, בעוד חבריו הערבים-פלסטינים לליגה לשחרור לאומי - תופיק טובי, אמיל חביבי ואמיל תומא הצטרפו למק"י - הוא התמיד בסרבנותו, נשאר נאמן לעקרונותיו וסירב להצטרף למפלגה החדשה עד ליום מותו. לאחר הסתלקותו מן החיים הפוליטיים פרש לעסקיו ושהה מרבית הזמן בגרמניה.
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית שהוצע בשנת 1788 ונתקבל בשנת 1992, שמגביל את יכולתם של חברי הקונגרס לשנות את המשכורות שלהם. נכון להיום, התיקון ה-27 הוא התיקון האחרון שנתקבל בחוקת ארצות הברית.
בולוס פרח
ביוגרפיה
בולוס היה נשוי לאשה יהודיה.
בולוס פרח כתב מספר ספרים, בהם אוטוביוגרפיה שפורסמה ב-2009 בתרגום של אודי אדיב ויוסף מנצור.
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית
תוכן התיקון
No law, varying the compensation for the services of the Senators and Representatives, shall take effect, until an election of Representatives shall have intervened.
תרגום
"שום חוק המשנה את משכורותיהם של סנאטורים וחברי בית הנבחרים לא יכנס לתוקף לפני קיום בחירות לחברי בית הנבחרים."
היסטוריה
ההצעה לדחות את תחולתן של העלאות במשכורות של חברי הקונגרס עד לאחר קיום בחירות הועלתה עוד בימי הדיונים על קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1788. בעת אשרור החוקה, נציגי צפון קרוליינה, וירג'יניה וניו יורק ביקשו כי תיקון ברוח זו יוכנס לחוקה. בשנת 1789 העלה ג'יימס מדיסון את ההצעה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית, וב-25 בספטמבר 1789 אושרה ההצעה על ידי הקונגרס, ביחד עם מגילת הזכויות ועוד הצעת החלטה שעד היום טרם אושררה. עשר הצעות התיקון שהיוו את מגילת הזכויות אושררו על ידי הרוב הנדרש של המדינות (שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית) עד ה-15 בדצמבר 1791, אך התיקון ה-27 לחוקה אושרר עד אותה שנה רק על ידי שש מדינות: מרילנד, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, דלאוור, ורמונט ווירג'יניה, פחות ממספר המדינות הנדרש על מנת שהתיקון ייכנס לתוקף.
בשנים 1816 – 1818 ביקשו נציגי המדינות מסצ'וסטס, קנטקי וטנסי מהקונגרס להעלות תיקון דומה לתהליך אשרור, למרות שההחלטה כבר הועברה לאשרור לפני למעלה מ-27 שנים.
בשנת 1873 הייתה אוהיו המדינה ה-7 לאשרר את הצעת התיקון. הצעת התיקון שוב נשכחה עד 1982, כאשר סטודנט למשפטים מטקסס בשם גרגורי ווטסון גילה את הצעת ההחלטה ויצא למסע ציבורי לעידוד קבלת הצעת התיקון. הוא ארגן משלוח מכתבים לנציגי מדינות שונות בארצות הברית, והצליח להביא לאשרור התיקון. באפריל 1983 התיקון אושרר על ידי מיין, ובאפריל 1984 על ידי קולורדו. בהמשך אושרר התיקון על ידי מדינות רבות נוספות, ובמאי 1992 אושרר על ידי אלבמה שהייתה המדינה השלושים ושבע שאשררה אותו ובכך התקבל התיקון סופית. הארכיונאי הראשי של ארצות הברית אישר את כניסת התיקון לתוקף ב-18 במאי 1992, וב-19 במאי 1992 פורסם התיקון ברשומות. למרות ביקורת על הארכיונאי הראשי שלא המתין לאישור הקונגרס שהתיקון אכן אושרר כדין, בייחוד לאור העובדה שמעל מאתיים שנים עברו בין הצגת התיקון לאשרור עד אשרורו, הצהירו שני בתי הקונגרס ב-20 במאי 1992 שהתיקון נכנס לתוקפו כתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
תחולה
בשנת 1995 הוגשה תביעה משפטית נגד הקונגרס על כך שהוא מעדכן את משכורות חבריו בהתאם לעליית המדד, בניגוד לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. מגישי התביעה הפסידו בערכאות הנמוכות, שקבעו כי הצמדה למדד איננה שינוי במשכורת שאליו מתייחסת התיקון לחוקה. בקשה לשמיעת התיק על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית נדחתה בטענה של העדר זכות עמידה.
מעבר הביניים
מעבר הביניים היה תהליך בו מיליוני אנשים מאפריקה נלקחו אל העולם החדש, במסגרת סחר העבדים האטלנטי. תהליך זה התרחש כחלק מסחר ימי משולש, בנתיב שחיבר בין היבשות: אפריקה, האמריקות (הצפונית והדרומית) ואירופה. המונח "מעבר הביניים" עצמו מתייחס לאחת משלוש צלעותיו של המשולש, דהיינו מהעמסת העבדים באפריקה ועד לפריקתם ביבשת אמריקה.
התהליך החל בספינות שעזבו את נמלי אירופה כשהן עמוסות בסחורות המיועדות לאפריקה. סחורות אלו הוחלפו בעבדים אפריקאיים, אשר הועמסו על הספינות ונשלחו דרך האוקיינוס האטלנטי לאמריקה. העבדים שנמכרו באמריקה, הוחלפו בחומרי גלם, אשר הוחזרו באותן ספינות לאירופה ושימשו לייצור הסחורות המיועדות לאפריקה. סחורות אלו אכן נשלחו לאפריקה, הוחלפו בעבדים, וחוזר חלילה.
Beautiful Monster
Beautiful Monster הוא שיר של אמן ה-R&B וכותב השירים האמריקני ני-יו. הוא הופץ ב-iTunes ביוני 2010, בתור הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן הרביעי של ני-יו, Libra Scale. סגנון השיר הוא דאנס-פופ עם השפעות של סגנונות מוזיקליים שונים נוספים. השיר זכה לביקורות ראשוניות חיוביות, כשמספר מבקרי מוזיקה השוו את הקול של ני-יו לסגנון הקול של מייקל ג'קסון.
Beautiful Monster הושק ב-25 במאי 2010, והקליפ הושק ב-14 ביולי 2010, יחד עם הקליפ לסינגל השני של ני-יו מהאלבום, Champagne Life. השיר הפך ללהיט אירופי במדינות רבות, והפך לסינגל השלישי של ני-יו שמגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי (קדמו לו So Sick ו-Closer). הוא הגיע למעמד פלטינה באיטליה, כשמכר מעל 30,000 עותקים.
מעבר הביניים
תהליך מעבר-הביניים גבה מחיר יקר של חיי אדם, וההערכה היא שבתהליך זה בלבד, מתו כ-2 מיליון אפריקאים. כ- 15% ממקרי המוות אירעו עקב תנאי השייט בלב ים, ואילו השאר אירעו עוד על אדמת אפריקה, במהלך לכידת העבדים והעברתם אל הספינות.
דף צ'ונקי
דף צ'ונקי (באנגלית: Deaf Chonky) היא להקת פאנק/גראז' רוק, ישראלית. חברי הלהקה הם עדי ברוניצקי (שירה וגיטרה), תמי קמינסקי (תופים ושירה) ותום מקינה (בס).
שנים מוקדמות
. את השם "דף צ'ונקי" נתן להן אביה של קמינסקי שפירושו ברוסית זה "בנות".
השפעות מוזיקליות
בנות הלהקה מנו את להקת בליינד מן דף בוי (Blind Man Deaf Boy), את להקת ביקיני קיל (Bikini Kill) ותנועת הריוט גירל (Riot Girrrl) כהשפעות המוזיקליות שלהן.
נחל יבנאל
נַחַל יַבְנְאֵל (בערבית: ואדי פג'אס) הוא נחל במזרח הגליל התחתון, הזורם לאורך כ-18 קילומטרים ממורדות רכס קרני חיטין אל עמק הירדן ונהר הירדן. בחלקו העליון הוא נחל אכזב, ובחלק התחתון הוא נחל איתן, הודות למעיינות הנובעים בערוצו.
ראשיתו של נחל יבנאל סמוך לקיבוץ לביא בגובה של כ-280 מטרים מעל פני הים. משם הוא יורד לעבר בקעת יבנאל וחוצה אותה מצפון-מערב לדרום-מזרח. ממזרח ליבנאל הוא יורד בתלילות ויוצר ערוץ קניוני בסלעי הבזלת לאורך כ-3 קילומטרים, עד צאתו למישור של עמק הירדן מצפון לתל עובדיה. הוא נשפך לנהר הירדן מדרום לכנרת כקילומטר נוסף מזרחה משם, מול אום ג'וני ודגניה ב', בגובה כ-200 מטרים מתחת לפני הים.
שם
מקור השם של נחל יבנאל הוא בעיר המקראית יבנאל, המזוהה בתל ינעם, סמוך למושבה יבנאל. שמו הערבי של הנחל הוא ואדי פג'אס, שיבוש השם היווני פֶּגַאִי (מעיינות).
רקע
בדפנות הערוץ הקניוני של הנחל נובעים מספר מעיינות, בהם עין פטל ועין כוש. בתקופה הביזנטית נבנתה אמת מים על שם ברניקי שהוליכה את מי המעיינות מכאן לבית ירח ולטבריה. שרידי האמה נראים בכמה מקומות ליד הנחל. קטע זה של נחל יבנאל הוא שמורת טבע הקרויה על שמו. באפיק הנחל יש ריכוז גדול של שיחי הרדוף הנחלים ושיח-אברהם מצוי, ובמדרונות מעליו צומחים עצי שיזף מצוי רבים, ושיחי שיזף השיח. המים יוצרים כמה בריכות קטנות ורדודות לאורך האפיק, בהם מצויים דגי שפמנון ודגים אחרים. בסבך הצמחייה מצויים עופות רבים, בהם תור צווארון, בולבול צהוב-שת, סבכי שחור-ראש ועוד. באביב פורחים באזור ריכוזים של כלנית מצויה ותורמוס ההרים. בסתיו ניתן לראות ריכוז יפהפה של חצבים וליהנות מפירות שיחי הפטל המפוזרים לאורך הנחל. לאורך ערוץ הנחל בחלקו התחתון ובסמוך לו עוברים כמה מסלולי טיולים, ביניהם קטע של שביל ישראל, המקשר בין אתר ירדנית לבין רמת יבנאל והר תבור. בין יובלי הנחל נמנים נחל אדמי, נחל שרונה ונחל ימה.
דרך החורנים
דורות רבים עברו מאז שהנחל הזה התחיל להיות דרך, נעו בו בדרכם מן החורן, אסם תבואה מזרח תיכוני מקומי. הם נעו אל מחסני הנמל בעכו. אותם ההולכים בנחל ממעברתו בירדן, בין דגניה ובית זרע של היום, אל עכו וחזרה, נעו בחבורות של נהגי גמלים ופרדים עמוסי תבואות, שעורה וחיטה ודוחן ודורה וכל מה שמזרח תיכוננו צורך. המסע נמשך כשלושה שבועות. כל אלה נתנו לנתיב הנחל את שמו 'דרך החורנים'. שיירות משא של עלומיהם הרחוקים, שהיו מתנהלות במורד הנחל או במעלהו, וחונות פה ושם בשעות החמות על כתמי הירק ובשולי הדקלים של ואדי פיג'אס.
אמת המים ברניקי
בשלהי השלטון הרומי בארץ (סוף המאה ה-3) שגשגה טבריה ומנהיגיה שאפו להידמות לעיר רומית. לשם כך בנו מבני ציבור כמו גנים, מזרקות, בתי מרחץ ושירותים ציבוריים. כדי להזין את כל אלו היה צורך במים זורמים ללא מגבלה. לשם כך בנו אמת מים שהחלה דרכה במעיינות הרבים שבנחל יבנאל וירדה לטבריה לאורך מורדותיה של רמת פוריה והזרימה מים בגרביטציה. בדרכה בנחל יבנאל הוסטו חלק מהמים לטחנות קמח שנבנו בנחל. בהמשך נבנו הסתעפויות מהתעלה שהובילו מים לאתרים שונים מדרום לטבריה כשההסתעפות הידועה ביותר היא ההסתעפות לבית ירח.
סמל אי הנסיך אדוארד
סמל אי הנסיך אדוארד (באנגלית: coat of arms of Prince Edward Island) או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור פרובינציית אי הנסיך אדוארד (באנגלית: The Arms of Her Majesty in Right of the Province of Prince Edward Island) הוא הסמל הרשמי של פרובינציית אי הנסיך אדוארד שבקנדה.
הסמל הוענק באופן רשמי לפרובינציה בשנת 1905 בצו מלכותי של מלך בריטניה אדוארד השביעי.
תיאור הסמל
במרכז המגן מצויר אריה פוסע, המסמל את אנגליה. בתחתית המגן שלושה נצרי עץ אלון, המייצגים את שלושת מחוזות האי, ולידם עץ אלון בוגר המסמל את בריטניה.
ב-26 באפריל 2002 הוצע להוסיף סמלים למגן, על מנת לסמל 150 שנה של שלטון עצמי של האי, הצעה שקבלתה הסתיימה בטקס חגיגי ב-13 בדצמבר 2002 בו הציגה אדריאן קלארקסון, המושלת הכללית של קנדה את הסמל.
הציצה מציגה עורבני כחול המחזיק במקורו ענף של אלון אדום - שניהם סמלי האי. הכתר מסמל את הריבונות של המלכה, והשימוש בכתר, בסמל הפרובינציה, הותר במפורש על ידי מלכת קנדה.
התומכים הם שני שועלי כסף - בעלי חיים נדירים המצויים באי. פרוותיהם בפרט ופרוות בכלל שמשו מרכיב עיקרי בכלכלת המדינה. כמו כן השועל מסמל חוכמה ויכולת הישרדות. סביב אחד השועלים מצויים פרחי תפוח אדמה המסמלים את החקלאות באי, והשועל האחר מכוסה בחלקו ברשת דייג המסמלת את ענף הדייג.
מתחת הסמל רשום מוטו האי: (בלטינית: Parva sub ingenti), הלקוח מספרו של ורגיליוס "גאורגיקה" (מוטו האי מאז שנת 1769).
אוניברסיטת דנובה התחתונה
אוניברסיטת דנובה התחתונה (ברומנית: Universitatea Dunărea de Jos) היא מוסד להשכלה גבוהה השוכן בעיר גאלאץ, ברומניה.
הפקולטה לחינוך גופני וספורט מיוחדת במינה משום שיש בה מסלול ללימודי שחמט והכנת מדריכים ומחנכים בתחום השחמט.
פייר קוליפור
פייר קוליפור או פייר קאליפורד (בצרפתית: Pierre Culliford), אשר כונה בשם פיו (Peyo; 25 ביוני 1928, בריסל - 24 בדצמבר 1992, בריסל) היה צייר ויוצר קומיקס בלגי.
כינויו "פיו" ניתן לו על ידי בן דודו, שכילד קטן לא היה מסוגל לבטא נכון את השם פיירו (Pierrot). הוא המציא בחייו דמויות רבות, חלקן הפכו למפורסמות בעולם הקומיקס הדובר צרפתית, וכן את הדרדסים, שהפכו לסדרה מפורסמת בכל העולם. בין הדמויות שהמציא: "ז'והאן ופירלואי" (Johan et Pirlouit) או בשמם המאוחר "יוהאן ופיוויט", "בנואה בריספר" (Benoît Brisefer) ועוד. כן השתתף בכתיבת סיפורים עבור דמויות קומיקס צרפתיות נוספות של עמיתיו למקצוע.
חייו
פיו התחיל לעבוד לראשונה בתור מקרין סרטים בבית הקולנוע הקטן "לה מיראנו" (Le Mirano) בעקבות מות אביו. לאחר לימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות בבריסל, החל פיו לחפש עבודה. בתחילה הוא כמעט נשכר לעבוד כעוזרו של רופא, אך לבסוף התחיל לעבוד בסדנה לאנימציה. הסדנה נסגרה תוך זמן קצר לאחר פשיטת רגל, אך פיו הספיק להכיר בה חלק מאלה שהמשיכו איתו במהלך השנים, כגון אנדרה פרנקן (André Franquin), מוריס ואדי פאפ (Eddy Paape). תוך כדי עבודתו בתחום הפרסום, פרסם פיו את סדרת הקומיקס הראשונה שלו: ז'והאן. לאחר מספר שינויי דמות ומעבר מעיתון אחד לאחר, הגיעה דמותו של ז'והאן אל "העיתון של ספירו" (Le Journal de Spirou) (מגזין קומיקס צרפתי משנות ה-50) והפכה לסדרה פופולרית מאוד בשם "ז'והאן ופירלואי", העוסקת בזוג חברים צעירים היוצאים להרפתקאות בימי הביניים ואשר פוגשים ננסים קטנים וכחולים באחד ממסעותיהם. סדרה זו פורסמה בהמשכים במגזין "העיתון של ספירו".
הדרדסים הופיעו לראשונה בסיפור הקומיקס של ז'והאן ופירלואי "החליל בעל ששת הדרדסים" (La flute a six SCHTROUMPFS), שבשנת 1975 גם עובד לסרט קולנוע, כאשר בעמוד 38 דרדס מופיע ומתלונן בפני ז'והאן שהוא כמעט דרך עליו. הדמויות הקטנות זכו לפופולריות רבה משל עצמן, ועורך המגזין בזמנו, איוואן דלפורט (Yvan Delporte), שכנע את פיו ליצור סדרה מקבילה עבורם: הדרדסים. תחילה (החל מ-1959) התפרסמו הסיפורים כקבצים קצרים נספחים לעיתון של ספירו, אך עד מהרה הפכו לפופולריים מאוד, והסדרה הפכה לסדרה מן המניין בעיתון.
בשנות ה-60 המשיך פיו לעבוד על מגוון דמויותיו, אך החל משנות ה-70 החל להזניח את רובן ולהמשיך לעבוד רק על הדרדסים. בעקבות התפתחות הדמויות ותעשייה שלמה מסביבן, פתח פיו סטודיו לציור ויצירה משלו, שם לימד חלק מהציירים שהפכו לאחר מכן למוכרים בעולם הקומיקס הדובר צרפתית. בשנות ה-80 הופקה סדרת טלוויזיה על הדרדסים באולפני האנה ברברה בארצות הברית, שהופצה לכל העולם וגם שודרה בישראל.
ב-24 בדצמבר 1992 נפטר פיו מהתקף לב.
ערבית לבנונית
לבנונית או ערבית לבנונית (בערבית: لهجات لبنان) היא ניב מדובר של ערבית המדובר בלבנון וסוריה. היא שייכת לענף המזרחי-לבנטיני של הערבית. כמה בלשנים חולקים על הטענה שערבית לבנונית היא רק ניב ערבי, או צאצא שלה. הרבה קהילות מרוניות מקומיות מחשיבות אותה כשפה נפרדת, וכן המפלגה הימנית שומרי הארזים.
אוצר המילים בערבית לבנונית מגוון ומכיל מילים שאולות רבות משפות כגון ארמית, סורית, צרפתית, טורקית ופיניקית. בין המאפיינים הפונולוגיים של הערבית הלבנונית: שימור הדיפטונגים, אמאלה (בערבית: إمالة, הגיית תנועת /a/ ארוכה בתור /e/), והגיית העיצור המסומן באות ق כסותם סדקי.
ערבית לבנונית נכתבת רק לעיתים נדירות, למעט ברומנים ובספרים. למרות שערבית לבנונית נכתבת גם באלפבית הערבי לעיתים קרובות יותר, שימוש באותיות לטיניות נפוץ בעיקר בצ'אטים וברשת האינטרנט.
במספר רב של מדינות, מדוברת השפה הערבית כשפת אם, ולמעשה, מאות מיליוני אנשים משתמשים בה מדי יום. לשפה הערבית להגים רבים, כאשר הלהג הלבנוני נחשב לעדין ונעים. כך למשל, ערבית השגורה בפיו של בדואי מדרומה של ישראל, שונה מערבית של דרוזי בצפונה, ששונה משפת הלבנונים. למעשה, תושב לבנון, המדבר בלהג הלבנוני, יכול לדעת כי האדם שמולו אינו תושב לבנון אך ורק לפי הלהג.
יעקב סגל
יעקב סגל (1903- 6 בינואר 1978) היה משפטן ישראלי שכיהן כשופט בית משפט השלום בתל אביב.
ביוגרפיה
יעקב סגל נולד ביפו. בשנת 1906 הגיע עם משפחתו לראשון לציון. למד בבית הספר חביב במושבה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
פעילות ציבורית
היה פעיל בתנועות הצופים ומכבי. כיהן כיושב ראש המכבי וכיושב ראש בית הדין העליון של הסתדרות המכבי בארץ ישראל ושל המכבי העולמי. כמו כן, סגל היה חבר הוועדה העליונה של התאחדות הכדורגל בארץ ישראל ושל בית הדין העליון של ההתאחדות. בנוסף, עם הקמתה ב-1922, שימש סגל כיושב ראש קבוצת ספורט "היעלים".
בצעירותו היה חבר בארגון ההגנה. היה חבר הוועד הפועל של התאחדות הציונים הכלליים בארץ ישראל וחבר הוועד העירוני של ההתאחדות בתל אביב. חבר בבני ברית ואח ב"לשכת בצלאל" של הבונים החופשיים, שהייתה לשכת בת של "לשכת הכוכב מס' 13",סגל ייסד את לשכות ביל"ו מס' 33, ולשכת עין הקורא מס' 49, כיהן כנשיא בצלאל, ביל"ו ועין הקורא, ולאחר מכן כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של מסדר הבונים החופשים בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה כיהן כמנהל אגף ההפקעות והפיצויים במשרד הביטחון.
מורשתו
לאחר מותו, בהתאם לצוואתו, הוקמה קרן מלגות לתלמידים מיעוטי יכולת בראשון לציון לצורך לימודים תיכוניים וגבוהים.
בעיר ראשון לציון הוקם גן לזכרו "גן השופט יעקב סגל".
אורגנום
אורגנום (מהמילה היוונית ὄργανον שפירושה "כלי") הוא מונח מוזיקלי המתאר את הכפלת הקול הנמוך במוזיקה גרגוריאנית במרווח מסוים ממנו באופן מקביל.
במשך מאות שנים הייתה המוזיקה הגרגוריאנית מונופונית. בין המאות ה-8 וה-10 נוסף לקאנטוס קול שני שהיה העתקת הקאנטוס לגובה אחר - תו מול תו, בדרך כלל במרווח קבוע כמו קוורטה או קווינטה, שהם מרווחים קונסוננטים לפי פיתגורס. רק במאה ה-12 מצטרפות טרצות וסקסטות. האפשרויות היו שונות, בהתאם למודוס ולצורת הקנטוס - קו תומך בבס בורדון על אותו טקסט, קו מקביל למלודיה (אורגנום מקביל), או שילוב של שתי הטכניקות גם יחד. כיוון שקול שני אמיתי, עצמאי, איננו קיים, יש כאן צורה של הטרופוניה. בשלבים המוקדמים ביותר שלו, בוצע האורגנום בשני קולות בלבד: מלודיה של מזמור גרגוריאני, ואותה המלודיה בטרנספוזיציה למרווח קונסוננטי, בדרך כלל קוורטה או קווינטה זכה. במקרים אלה, תחילת היצירה וסופה היו באוניסונו, כשהקול הנוסף נשאר על הצליל הראשוני עד שהתפקיד הראשון מגיע לקווינטה או לקוורטה, משם מתקדמים שני הקולות בהרמוניה מקבילה ואותו תהליך מתרחש, בסדר הפוך, בסוף היצירה. האורגנום המקורי היה מאולתר: בעוד שהזמר האחד ביצע מלודיה כתובה (vox principalis, או: הקול הראשי), סיפק זמר אחר - ששר "משמיעה" - את המלודיה השנייה, שאינה כתובה (vox organalis - הקול המלווה). החל מהמאה ה-12 נפוץ האורגנום החופשי, ששמר על עצמאות הקולות. התפתחות זו הובילה לפוליפוניה חופשית בת שני קולות.
אורגנום קדום
המסמך הראשון המביא תיאור מפורט של אורגנום ומגדיר את כללי ביצועו, היה ה- Musica enchiriadis (מ-895 בקירוב), חיבור שנהוג לייחס (כנראה בטעות) להוקבאלד מסנט אמאן. השיטות העתיקות ביותר להוראת אורגנום נמצאו בדיאלוגים של סקוליקה ושל במברג, יחד עם "מוזיקה אנקיריאדיס". אצל חברות שפיתחו פוליפוניה נמצאו על פי רוב כמה טיפוסים שלה בתרבותן. בתפיסתו המקורית לא נועד האורגנום להוות פוליפוניה במובנה המודרני; הקול הנוסף היה אמור לשמש חיזוק או תגבור הרמוני לקנטוס פלאנוס באירועים חגיגיים בעלי חשיבות, כדי לקדם ולהעצים את תפארת הליטורגיה. ההתפתחות המקבילה של אדריכלות ומוזיקה מקודשת גלויה לעין: אם במאות קודמות נערכה מיסה מונופונית בכנסיות מנזרים, הרי במהלך המאות ה-12 וה-13 מלאו הקתדרלות שאך זה התקדשו בצורות פוליפוניה, שמורכבותן גדלה והולכת. לא תמיד ברור היכן ומתי בדיוק חלו התפתחויות אלה ואחרות באבולוציה של הפוליפוניה, אף כי ציוני דרך מסוימים גלויים מופיעים במחקרים. כמו בדוגמאות אלה, קשה להעריך את חשיבותם היחסית של מחקרים, בין אם הם מתארים את הפרקטיקה "בפועל" או סטייה ממנה. כתפיסת-מפתח ברקע פרץ היצירה שבא לביטוי במאות ה-11 וה-12 מופיעה הרחבת המימד האנכי והאופקי, ככל שההרמוניה המהדהדת בעוצמה של האורגנום הגבירה את תפארת החגיגה והעצימה את הדרת הקודש שלה.
סוגי אורגנום
האורגנום הוא קטע רב-קולי (פוליפוני) עתיק.
אורגנום מקביל
באורגנום זה התווספו שניים או שלושה קולות למזמור גרגוריאני קיים. כל הקולות נעים במרווחים זהים (אוקטבה, קוורטה או קווינטה). הקול המקורי של המזמור נקרא Vox Principalis בעוד הקול החדש, התפקיד הנוסף נקרא Vox Organalis.
אורגנום חופשי
כהתפתחות הבאה, לאחר האורגנום המקביל, מניחים את הופעת האורגנום החופשי. הדוגמאות המוקדמות ביותר לסגנון זה, מסביבות 1020 עד 1050 (ה"מיקרולוגוס" של גווידו ד'ארצו וה"וינצ'סטר טרופר"), עושות שימוש בתנועה מקבילה ובתנועה אלכסונית (קול עליון נע בעוד הטנור מתמיד בצליל אחד), אבל הופעת התנועה המנוגדת (קולות נעים בכיוונים מנוגדים) כמו גם תנועה דומה (קולות נעים באותו כיוון, אבל במרווחים שונים) הובילה לחירות גדלה והולכת בקווים המוזיקליים - תנאי מוקדם להיווצרות הקונטרפונקט. מספר ניכר של קטעים בכתב-יד משלהי המאה ה-11 וראשית המאה ה-12 מתעדים את התמורה בסגנונות, מיצירותיו של יוהנס קוטו (המוכר גם כג'ון קוטון או יואנס מליאז') ועד לקטעי המוזיקה המוכרים בשם "הפראגמנטים של שארטר". אף כי האורגנום החופשי הוא בעיקרו איזוכרוני, כלומר, ששני קולותיו נעים באותו קצב, יש דוגמאות ליותר מצליל אחד של הקול האורגנלי מול צליל אחד בטנור - עוד מבשר לטכניקות הקונטרפונקט. טכניקות קודמות עשויות להיחשב לחיזוק ותגבור הרמוני לקו מלודי יחיד, שעל כן הן הטרופוניות במהותן; האורגנום החופשי מתנתק בעליל מן ה"מעקב ההרמוני" אחר הקנטוס, כשהוא מציב קו חדש בהרמוניה מנוגדת לקנטוס בקו התחתון. .
אורגנום מליסמטי או קישוטי
אורגנום כסוגה מוזיקלית הגיע לשיאו במאה ה-12 עם התפתחות האורגנום הקישוטי, במה שנודע כאסכולת נוטרדאם הפריזאית. במחצית השנייה של המאה ה-12 יצא ספר מוזיקה גדול לתפילות שנועדו להיערך בקתדרלה החדשה. לפי דבריהם של שני מלומדים, ז'אן דה גאלאנד, מסביבות 1240, ומחבר אלמוני, שנודע בשם "אנונימוס IV", מסביבות 1275, היה זה לאונין שחיבר את ה"מאגנוס ליבר אורגני" "ספר האורגנום הגדול" בשנים 1163 עד 1182. החיבור תוקן בין 1190 ל-1225, בקירוב, על ידי פרוטין. הספר המקורי נעלם, אך העתקים שלו, בשינויים מסוימים, נמצאו בספרד, באיטליה ובאנגליה. מלומדים בני ימינו מטילים ספק בנכונות ההישגים שיוחסו ללאונין ולפרוטין וחוששים, שהייחוס לשני מלחינים אלה היה פרי דמיונו של המחבר האלמוני, אך המוזיקה, המעידה על שני סגנונות משני דורות סמוכים ועל קיומם של שני מוזיקאים שחשיבותם הצדיקה את אזכורם מאה שנה לאחר ראשית כתיבת הספר, נותנת תוקף לדבריו של אנונימוס IV.
בבס של האורגנום, שכונה קנטוס פלאנוס, מושר המזמור הגרגוריאני המקורי במשכים ארוכים, בעוד הקול העליון נושא אופי אלתורי, מליסמטי. קול הבס במזמור, הקול התחתון, מכונה "טנור" (בלטינית: להחזיק). חשיבות הדת במזמור ירדה משום שאורכן של ההברות גרם לאיבוד משמעותן של המילים. יש לפחות שישה מרווחים קונסוננטיים שאפשר להשתמש בהם באורגנום. הקול העליון נע במליסמות רחבות על תנועות ארוכות ומתמשכות. את המזמור העתיק שרו בדרך כלל זמרי מקהלה בעוד את הקול העליון, המליסמטי, שר זמר סולו. הסגנון החדש הזה נודע בשם "אורגנום", "אורגנום דופלום" או "אורגנום פורום" והסגנון הישן של צליל-מול-צליל נודע מעתה בשם "דיסקנט", הוא הקונטרפונקט של המאה ה-12.
ראו גם
נקודת עוגב
מורום (כדורגל)
מורום (ברוסית: Му́ром) הוא שמו של מועדון כדורגל מקצועני מעיר באותו שם במחוז ולדימיר שברוסיה, המתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית, השלישית בחשיבותה ברוסיה. הקבוצה נמצאת בבעלות עיריית מורום וחתומה על חוזה מימון מול חברת Rus Tech Murom.
הקבוצה מארחת באצטדיון על שם ויקטור לוסב (стадион имени Виктора Лосева), המכיל 2,070 מושבים.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 2014 והתמודד באליפות ובגביע המחוז וזכה בגביע מחוז ולדימיר בעונת 2015. בעונת 2016 התמודדה בליגה השלישית וזכה באליפות המערב ובכך הבטיח העפלתו לליגה המקצוענית.
תרביץ
תרביץ הוא כתב עת מדעי במדעי היהדות היוצא לאור בעברית, רבעון הרואה אור ארבע פעמים בשנה, על ידי המכון למדעי היהדות (כיום ע"ש מנדל) באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא יוצא לאור מאז שנת 1929 ונחשב לאחד מכתבי העת החשובים בתחומו. מקור השם הוא מהמשמעות המילונית של "תרביץ" כאקדמיה ומקום לימוד.