cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברית ורשה
היסטוריה
קיימת טענה שעשרים שנה לאחר הקמתה, רקחה הברית את אחד המבצעים הגדולים ביותר שבוצעו עד אותה עת, מבצע "שבעה ימים לנהר הריין". המבצע פירט כיצד בירות וערי אירופה המערבית יופצצו באטום וייכבשו תוך ימים ספורים. המטרה: להגיע לחוף האוקיינוס האטלנטי שבועיים מפרוץ המלחמה, למנוע מארצות הברית ומקנדה לספק תגבורת – ולנצח.
ב־1 ביולי 1991, כתוצאה מהתפוררות הגוש הקומוניסטי וברית המועצות בסוף שנות השמונים, פורקה ברית ורשה. החל מ-1999 ובמשך כעשר שנים, הצטרפו בזו אחר זו לנאט"ו מדינות שהיו חברות בברית ורשה. בשנת 2004 הצטרפו לברית הצפון אטלנטית גם המדינות הבלטיות, שהיו חלק מברית המועצות.
קלאוס שילינג
קלאוס קארל שילינג (בגרמנית: Klaus Karl Schilling; 5 ביולי 1871 – 28 במאי 1946) היה מומחה גרמני לרפואה טרופית. זכור לשמצה בשל מעורבותו בניסויים רפואיים בבני אדם שנערכו על אסירי מחנה דכאו בזמן מלחמת העולם השנייה.
אף שלא היה חבר המפלגה הנאצית והיה חוקר בעל שם עולמי, הוא השתתף בהתלהבות בניסויים רפואיים הן בגרמניה הנאצית והן באיטליה הפאשיסטית. בשנים 1942–1945, מחקרו של שילינג בניסיון למצוא תרופה למחלת המלריה הוביל לעריכת ניסויים רפואיים בגופם של למעלה מאלף אסירי דכאו.
הוא נידון למוות בתלייה לאחר נפילת גרמניה הנאצית, והוצא להורג בשנת 1946 בגין פשעים נגד האנושות שביצע בשבויי ואסירי מחנה הריכוז דכאו.
קורות חיים
שילינג נולד במינכן, בוואריה. הוא למד רפואה בעיר הולדתו, ובה קיבל תעודת דוקטורט בשנת 1895. תוך מספר שנים לקח חלק בקולוניאליזם הגרמני באפריקה. נודע בעולם בשל תרומותיו בתחום הרפואה הטרופית, והיה מנהלה הראשון של המחלקה לרפואה טרופית במכון רוברט קוך בשנת 1905, שם עבד במשך שלושה עשורים.
מחקר באיטליה
עם פרישתו ממכון רוברט קוך בשנת 1936, שילינג עבר לאיטליה הפשיסטית תחת הנהגתו של בניטו מוסוליני, שם ניתנה לו האפשרות לבצע ניסויי חיסון בחולים במחלקות פסיכיאטריות בוולטרה ובסן ניקולו די סיאנה. הרשויות באיטליה דאגו מהתפרצות של מגפת מלריה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולכן התירו לו לערוך את הניסויים. כאשר הצביע שילינג על חשיבותם של הניסויים בפני הממשלה הנאצית, הוא זכה למענק כספי כדי שיוכל להמשיך במחקרו באיטליה.
הניסויים בדכאו
שילינג חזר לגרמניה לאחר פגישה עם לאונרדו קונטי, שר הבריאות הנאצי, בשנת 1941, ובתחילת שנת 1942 סופקה לו מעבדת מחקר במחנה דכאו על ידי היינריך הימלר, ראש האס אס. על אף הערכות שליליות מעמיתיו, שילינג המשיך בעבודתו ב"מעבדת המלריה" בדכאו לאורך כל תקופת המלחמה.
במהלך משפטי דכאו שנערכו לאחר סגירת המחנה עם תום המלחמה, שילינג הועמד למשפט בפני בית דין צבאי אמריקאי, ותצהיר שלו מאוקטובר 1945 הוצג במהלך המשפט. להגנתו, טען שילינג כי לא יכול היה לבצע ניסויים בבעלי חיים משום שאלו חסינים למלריה.
בית הדין גזר עליו פסק דין מוות בתלייה ב-13 בדצמבר 1945. הוא הוצא להורג בכלא לנדסברג ב-28 במאי 1946.
באקכילידס
באקכילידס (יוונית עתיקה: Βακχυλίδης; 525 לפנה"ס, האי כיאוס - 450 לפנה"ס) היה משורר יווני ארכאי, קלאסי, בן תקופת המעבר של המאה הששית והחמישית לפנה"ס. כמשורר בעל רגישות חברתית ופוליטית חווה באקכלידס את חילופי המשטרים במרכז יוון, ממשטר אוליגרכי וטימוקרטי לדמוקרטי, ומעברי משטר אלה השפיעו על אופי כתיבתו.
משורר מוזמן
באקכילידס חיבר יצירות ליריות רבות לשירי מקהלות, כמקובל בתרבות היוונית הקלאסית. הוא הוזמן אחר כבוד על ידי מועצות עירוניות של הפוליס, כגון אתונה, ארגוס ואף ספרטה, לכתוב עבור העיר קטעים ליריים. לצד שירי הלל והדר למנצחים בתחרויות הספורטיביות, חיבר בקכילידס שירים מרשימים ומרגשים על חגיגות מקודשים לאלי הפנתאון, לחגים ממלכתיים, לקדמוניותן של אותם ערים שהזמינו אותו ואף לשירי משתה ויין של אריסטוקרטים שונים.
מוסר בין הטורים
ניתן למצוא אצל בקכילידס, ולא במאמץ רב, אמירות מוסריות במישרין ובעקיפין, בעניין שקר ואמת, צדק ורשע, אנוכיות והומניזם ועוד. לעיתים שולבו אלה בשירי השבח למנצח האתלטי, כשהמחבר הציג אותן בזיקה למשפחת המנצח, העיר (פוליס) המיוצגת, המרכז התחרותי שבו השתתף ועוד. לעיתים הושפע באקכילידס מהתפתחות הדרמה והתיאטרון ביוון, ומתוך כך הציג באורח דרמטי חילופי דברים בין הדמות המרכזית, כגון מלך אתונה, לבין המקהלה, המייצגת עמדות מהותיות אנטי-מלוכניות.
המעט ששרד
חלק גדול מיצירותיו אבד. העובדה כי המעט שנותר הונצח על גבי פפירוסים במצרים, והעובדה שחלק מאמירותיו ושיריו מונצחים בכתבים רומיים, מלמדת עד כמה השפיע משורר חשוב ומרכזי זה על השירה הלטינית ומחשבתה.
באנדונג
באנדונג (באינדונזית: Bandung) היא עיר הבירה של מחוז מערב ג'אווה באינדונזיה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.444 מיליון תושבים וכ-8.42 מיליון במטרופולין, ובכך היא העיר הרביעית בגודלה באינדונזיה והמטרופולין השלישית בגודלה במדינה.
גאוגרפיה
באנדונג שוכנת במרכז מחוז מערב ג'אווה בגובה 768 מטרים מעל פני הים, כאשר גובהה המקסימלי הוא 1,050 מטרים מעל פני הים בחלקה הצפוני וגובהה המינימלי הוא 675 מטרים בדרומה של העיר. באנדונג מרוחקת 115 ק"מ מדרום-מזרח לבירה ג'קרטה. האקלים בעיר קר באופן יחסי לשאר ערי אינדונזיה.
היסטוריה
בעיר נמצאו עדויות אר ארכאולוגיות לפעילות פרה-היסטורית של הומו ארקטוס. העדות הראשונה לקיום העיר מתועדת לשנת 1488. במהלך המאה ה-17 וה-18 הגיעו סוחרים הולנדים מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית, והקימו את מרכזם בבאנדונג. למעשה, עד שנת 1942 הייתה העיר בשליטה הולנדית. זאת מלבד הפסקה קצרה בשנת 1809 כאשר נפוליאון בונפרטה כבש את הולנד ובכך שלט גם על מושבותיה. בזמן שלטונו, נפוליאון פקד לשפר את מערכות ההגנה כנגד האימפריה הבריטית. כתוצאה מכך, נסללה מערכת דרכים ענפה. בשנת 1880 נסללה רכבת בעיר, והובאו אליה עובדים זרים רבים מסין. במהלך המאה ה-19 העיר הייתה מרכז אזורי לגידול תה ולמרכז נופש לאירופאים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפתחו תוכניות מטעם הממשל ההולנדי להעביר את בירת הקולוניה מג'קרטה לבאנדונג. בשל כך אף נבנו מבני ממשל בעיר, אך התוכנית נגנזה עם מלחמת העולם השנייה עצמאות אינדונזיה. בשנת 1945 לאחר הכרזת עצמאות אינדונזיה, באנדונג הוכרזה כבירת מחוז ג'אווה המערבית.
בשנת 1955 נערכה בעיר ועידת באנדונג, ועידת המדינות הבלתי מזדהות, רובן הגדול מאסיה ואפריקה, הראשונה, בסופה הכריזו המדינות על תמיכתן בצד הערבי בסכסוך הערבי-ישראלי.
ג'וזפה סבאדיני
ג'וזפה סבאדיני (באיטלקית: Giuseppe Sabadini; נולד ב-26 במרץ 1949) הוא מאמן וכדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
כשחקן, סבאדיני זכה ביחד עם מילאן שלוש פעמים בגביע האיטלקי ופעם אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע.
קריירה
סבאדיני שיחק 18 עונות בסרייה א' עבור מועדוני כדורגל כמו סמפדוריה, מילאן, קטנזארו, קטניה ואסקולי, כשבמאזנו 393 הופעות ו-17 שערים.
סבאדיני שיחק עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה ארבע פעמים, ואף נכלל בסגל שלה למונדיאל 1974, אך לא נטל חלק באף משחק בטורניר.
עיר הנפט
עיר הנפט הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט. המחזה, שנכתב בשנת 2002 והוצג לראשונה על הבמה ב-2004 (בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי והתיאטרון העירוני חיפה), מגולל אירועים שאירעו כביכול בעיר אבו רודס שבמערב חצי האי סיני בשנת 1970, אז הייתה בשליטה ישראלית. במרכז המחזה ניצב פנסיון המנוהל על ידי קשישה ניצולת שואה ובתה העגונה, אליו מגיעים טיפוסים שונים החולמים על התעשרות מהירה עקב היותו של המקום מרכז שדה נפט משגשג. המחזה ראה אור בהוצאת גוונים ב-2005 וכולל גם חלקים שלא הוצגו על הבמה.
תמצית העלילה
מרכז העלילה הוא הפנסיון ההזוי בלב המדבר, המנוהל על ידי איטה (תפקיד שחיבר מיטלפונקט במיוחד עבור תיקי דיין), קשישה ניצולת שואה ובתה יודית, עגונה שבעלה נעלם בקרבות מלחמת ששת הימים. הפנסיון מרכז אליו שורה של טיפוסים המבקשים להימלט מהציוויליזציה, להתעשר, לפתוח דף חדש בחייהם ולחפש הרפתקאות בספר הישראלי החדש שנפתח לאחר כיבוש סיני במלחמת ששת הימים. בין הטיפוסים הססגוניים במקום, סרסורית (עם רטייה על עינה, באזכור למשה דיין) ושתי פרוצות, ד"ר שדה, רופא צבאי המעוניין להתעשר במהירות על מנת לממן לבתו ניתוח בארצות הברית ומוכן לעשות לשם כך הכל, כולל גנבה ומכירה של ציוד צבאי ועוד. העיר האזרחית-למחצה ממוקמת ליד בסיס צבאי וכך מתקיימים יחסי גומלין בין רס"ב המטבח הזקן של הבסיס, רובק, לבין איטה, כאשר רס"ר המטבח מחזר אחריה ואף גונב אוכל מן הבסיס עבורה. בהמשך מגיעה למקום להקה צבאית לקראת ביקורה של גולדה מאיר במקום.
המשבר מתחיל כאשר מתברר שהפנסיון מצוי בפשיטת רגל. באי המקום אינם משלמים, חברת הנפט, שהעיר למעשה נמצאת בבעלותה, אינה מעוניינת בנוכחותה של איטה במקום ואיל נדל"ן מעוניין לרכוש את המקום. אז מופיע במקום קובו, צעיר תמהוני ואשף קריאה בקלפים ההופך את הפנסיון למרכז הימורים מצליח (כאשר קובו מנצח בהם באמצעות כישוריו). הוא ויודית מתאהבים, אך יודית אינה מספרת לו שהיא למעשה עגונה, אבל אז מתגלה לפתע גופת בעלה המת.
רקע היסטורי
העיירה אבו רודס נכבשה על ידי ישראל ב-1967 והייתה מרכז הפקת נפט חשוב, במקום הוקם ישוב ישראלי בשם שלהבת, עבור העובדים בחברת "נתיבי נפט" ובני משפחותיהם. העיירה הוחזרה למצרים ב-1975 במסגרת הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975. מיטלפונקט הכיר את אבו רודס בימי שירותו הצבאי. לדבריו, "הדמויות במחזה בדיוניות, אבל המקום קיים... ב-1975-1967, כשאבו רודס הייתה בידינו, היא סיפקה את תצרוכת הנפט של ישראל והניבה רווחים של מיליוני דולרים... כחייל בשירות סדיר יצא לי להיות במקום שנהפך למעין לאס וגאס ישראלית באמצע המדבר, מקום שנהפך לעיר מקלט ששאב אליו טיפוסים שרצו לעשות כסף מהיר, ובחורות שעסקו בזנות במסווה של חדרניות".
מסר
לדברי מיטלפונקט: "זו דרמה אפית על הבהלה הישראלית לזהב... מעין משל על הכיבוש שהורס ומשחית כל חלקה טובה, מעוות ומעקם את מי שמנסה ליהנות מפירותיו. הסיום טרגי, כי אנשים מאבדים את כל הטוב והיקר להם כדי להשיג פטה מורגנה מדברית... במחזה צד נוסף... של אם ניצולת שואה, שבשבילה הישרדות היא ערך עליון, בשמה מותר הכל. הבת היא ישראלית שנולדה אחרי השואה, והיא סוחבת את הטראומות של האם, אך בסופו של דבר נהפכת לשרדנית יותר ממנה. במילים אחרות, המחזה עוסק באופן שבו נהפכנו אחרי 1973 מחברה שטרחה למצוא את ההצדקות שלה לישראל החדשה - צינית וערמומית, שאפילו לא טורחת לחפש הצדקות למעשיה".
הצגת הבכורה
המחזה הועלה לראשונה בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי והתיאטרון העירוני חיפה בעונת 2004, בבימויו של מיטלפונקט.
ברנג
ברנג (בהונגרית: Barnag) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בברנג מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 174 תושבים, ובשנת 2020 125 תושבים.
יהודי ברנג
בכפרים שהתאחדו לברנג חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
יהודי ברנג ההונגרית (מגיארברנג)
יהודי ברנג הגרמנית (נמטברנג)
קבורה באורנאן
"קבורה באורנאן" או "לוויה באורנאן" (1849-1850) הוא ציור מאת הצייר הצרפתי גוסטב קורבה. היצירה, הנחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הציור הריאליסטי הצרפתי, מציגה תיאור של לוויה כפרית באמצעים מונומנטליים. הציור מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
הציור מתאר סצנה של לוויה כפרית מרובת משתתפים. הדמויות הרבות ממלאות את המישור הקידמי של הציור. טור של אבלים, הלבושים שחורים, נע מצידו האחד של הבד אל עברו השני כבמעין אפריז. לפניהם ניצבת קבוצה של אנשי דת, הניצבים מאחורי בור הקבורה ומנהלים טקס דתי. אחד מהם אוחז בנס ועליו פסל של ישו הצלוב. מעברו השני של הבור נמצאת דמות של גבר בחליפה אפורה או חומה ולצידו כלב. ברקע הציור מצויר נוף פתוח ובו צוקים ושדות. הוא מתואר בצבעים ירוקים וחומים כהים ועשירים, המעניקים לתיאור אווירה מסתורית או דרמאטית.
חשיבותו הרבה של הציור היה השימוש - החדשני לתקופה - שעשה קורבה בצורת ביטוי המזוהה עם תיאורים היסטוריים, לשם תיאור סצנה כפרית ופרובינציאלית.
ג'יימס באקלי (שחקן)
ג'יימס פטריק באקלי (באנגלית: James Patrick Buckley; נולד ב-14 באוגוסט 1987) הוא סטנדאפיסט, שחקן, מוזיקאי, קומיקאי ויוטיובר אנגלי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'יי קרטרייט בסדרה זוכת הבאפט"א של ערוץ E4 "קרועים".
ביוגרפיה
באקלי נולד בקרוידון ולמד בבית הספר "Beam Primary School". בהופעה בהצגות בית הספר גילה באקלי שהוא נהנה ממשחק, והחל מגיל שבע ללמוד בסופי שבוע בבית ספר למשחק. בגיל 11 החל לקבל תפקידים מקצועיים במחזות בווסט אנד, והשתתף במחזות הזמר "Whistle Down the Wind" ו"עלובי החיים". בגיל 11 הוא התחיל גם ללמוד בבית הספר צ'פורד.
קריירה
ב-2001 שיחק באקלי בתפקידו הראשון בטלוויזיה בדמות בן הסנדקות ה-12 של ג'וני ווהן בסיטקום "'Orrible" של ה-BBC. ב-2004 הופיע בפרסומת לחברת הלמנ'ס, וב-2005 השתתף בווידאו קליף לשיר "I Turn My Face To The Forest Floor" של להקת גרייבהרסט בבימויה של רליצה פטרובה. בתיאטרון שיחק בווסט אנד בתפקיד גברוש במחזמר "עלובי החיים" ובתפקיד קלרנס ב-"Whistle Down the Wind". בנוסף לסדרות "קרועים" ו"אבנים וחטיפים", באקלי השתתף בפרק בסדרה "סקינס" ובתפקידי אורח בסדרות "The Bill", "הולבי סיטי" ו"מורים".
באקלי גילם את פרד בסיטקום "Off the Hook". ב-2011 השתתפו באקלי וחבריו מ"קרועים" בתוכנית "Red Nose Day 2011" בקטע שנקרא "rude road trip" וביקרו ברחובות עם שמות גסים בממלכה המאוחדת. באפריל 2011 היה באקלי מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידו ב"קרועים". ב-2002 הופיע בסרט קצר בשם "ורוניק" בתפקיד הראשי. ב-2011 השתתף בסרט "Everywhere and Nowhere". באותה שנה גילם שוב את ג'יי קרטרייט בסרט הקולנוע "קרועים", וב-2014 שיחק בסרט ההמשך "קרועים 2".
באקלי הופיע בפרסומות אחדות, בהן עבור חברת Orange עם שחקני הסרט "בלתי נשכחים 2", ועבור חברת Game. כמו גם היה קריין בפרסומות עבור Envirofone, מותג Trunki וחברת הביטוח Hastings Direct.
באפריל 2016 כיכב באקלי בערוץ יוטיוב בשם "Completed It Mate" שלו מעל ל-300,000 מנויים (נכון לנובמבר 2017). מאז שעלה הערוץ באקלי שיתף פעולה עם יוטיוברים אחרים בהם קבוצת "Rooster Teeth".
ב-2017 החל באקלי לככב בסיטקום "White Gold" יחד עם ג'ו תומאס, שכיכב לצדו בסדרה "קרועים".
חיים אישיים
ב-3 בנובמבר 2012 התחתן באקלי עם הדוגמנית הסקוטית קלייר מיק. לבני הזוג יש שני ילדים.
מנואל בלגראנו
מנואל חוסה חואקין דל קורסון דה חסוס בלגראנו (בספרדית: Manuel Belgrano; 3 ביוני 1770 – 20 ביוני 1820) היה אינטלקטואל, כלכלן, עיתונאי, פוליטיקאי, עורך דין ואיש צבא של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה - לימים ארגנטינה.
השתתף בהגנת בואנוס איירס במהלך הפלישות האנגליות, במהפכת מאי 1810, במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ובמלחמות האזרחים הארגנטיניות לאחר מכן. הוא עיצב את דגל ארגנטינה.
בלגראנו היה הנציג הבולט של האוכלוסייה הקריאולית (צאצאי האירופאים שנולדו בדרום אמריקה) של בואנוס איירס, ומהמובילים להתנתקות מספרד ויסודה של ארגנטינה.
ב-1812 יצר את דגל ארגנטינה במקום בו שוכנת כיום העיר רוסאריו, הוביל לפינוייה בכפייה של העיר חוחוי נוכח הגעתם של הכוחות הספרדיים מכיוון פרו, והביס אותם בשני קרבות מכריעים בטוקומן ובסלטה.
בלגראנו ניסה להפעיל את השפעתו על הקונגרס ששכן באותה תקופה בטוקומן שייסד מונרכיה חוקתית שתהווה המשך קריאולי של ממלכת האינקה שנחרבה בידי הספרדים במאה ה-16 – כשלוש מאות שנה קודם לכן – אך הדבר לא עלה בידו. הוא ניסה לקדם יעדים חינוכיים בתקופה בה שהה בספרד.
שנותיו הראשונות
נולד בבואנוס איירס ב-3 ביוני 1770 והוטבל כנוצרי למחרת.
הוא נחשב לקריאולי במערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית, למרות מוצאו האיטלקי של אביו. אמו הייתה ילידת בואנוס איירס ומוצא משפחתה מסנטיאגו דל אסטרו.
אביו היה סוחר אמיד ולכן יכול היה להרשות לעצמו לשלוח אותו להמשך לימודים בספרד (בסלמנקה ובואיאדוליד 1786-1793), הוא קיווה שיעסוק במסחר כמוהו, אך הוא בחר בלימודי משפטים וכלכלה פוליטית אותם סיים בהצטיינות, והושפע מהוגים מודרניים בני המאה הקודמת כמו מונטסקייה, ז'אן-ז'אק רוסו, אדם סמית ואחרים, מהלכי הרוח הליברליים של המהפכה הצרפתית שהתחוללה באותה תקופה, ואף מכתביו של ג'ורג' וושינגטון - הנשיא הראשון של ארצות הברית שזכתה בעצמאותה שנים ספורות לפני כן ב-1776.
מזכיר הקונסולאדו
לאחר שובו מאירופה שימש בלגראנו כמזכיר הקונסולדו (אגודת הסוחרים הסיטונאיים) שטיפלה באותה עת במסחר בין ארגנטינה שהייתה אז עדיין מושבה ספרדית נידחת לספרד ולאירופה; כל זה במהלך השנים 1794-1810.
המסחר התנהל באוניות הקטנות והאיטיות בנות אותה תקופה שהפליגו בין בואנוס איירס לקדיס - עיר הנמל הספרדית לחוף האוקיינוס האטלנטי, ועל פי חוקים שהגבילו את המסחר החופשי והיו מבוססים על פרוטקציות למקורבים לשלטון, מיסים ומכסים; והקונסולדו ששלטה בכל זה - כללה בעיקר מקורבים לסוחרים וקידמה את המונופול שלהם. נלסיונותיו להוביל לליברליזציה ולתחרות חופשית - רעיונות שנחשבו אז לחדשניים ולא מקובלים - עלו בתוהו.
במקביל הוא הפנה את תשומת לבו לכל נושא החינוך וההשכלה מתוך הבנה שהעושר החומרי מקורו קודם כל בחינוך והשכלה ולא במשאבי הטבע (המושבות שימשו אז כספקיות חומרי גלם זולים לאירופה), והוא היה בין מקימי בית הספר לניווט ימי (שקיים עד היום ונושא את שמו); והאקדמיה להנדסה ושרטוט, בית הספר למסחר ובית הספר לארכיטקטורה שנסגרו מאוחר יותר בידי הספרדים בתואנה שהם מיותרים למה שנתפש אז בעיניהם כקולוניה נידחת כמו בואנוס איירס.
בנוסף הוא יסד שני כתבי עת- אחד פוליטי שנסגר יותר מאוחר בידי הספרדים בגלל הביקורת שלו על השלטון, והשני מקצועי חקלאי.
במהלך כהונתו אובחנה אצלו מחלת הבצקת ממנה ימות בגיל צעיר יחסית - 50, אך הדבר לא מנע ממנו מלהיות מעורב בשנים הבאות בשלבים המכריעים של הכרזת העצמאות של ארגנטינה.
הפלישות האנגליות
בלגראנו יועד לעמוד בראש המיליציות העירוניות של בואנוס איירס בשנת 1797 על ידי המשנה למלך (המושל מטעם הכתר הספרדי) פדרו דה מלה, בשעה ששימש עדיין בתפקידו בקונסולאדו, אף על פי שלא היו לו כל שאיפות לקריירה צבאית.
הניסיון הקרבי הראשון שלו נרכש ב-1806 כשהתבקש להכשיר מיליציה לנוכח התקפה אנגלית צפויה שיצאה אל הפועל בנחיתה של 1600 חיילים בפיקודו של ויליאם קאר ברספורד.
ללא כל ידע וניסיון קודמים בתחום הם יצאו לקרב לא מאורגנים, ונסוגו לאחר הפגז האנגלי הראשון והעיר נכבשה על ידי האנגלים.
הוא חזר אליה רק לאחר שהיא נכבשה מחדש על ידי הספרדים בפיקודו של המשנה למלך סנטיאגו דה ליניירס, קיבל תפקיד לוגיסטי בכוח, והשתתף בהדיפה של ניסיון פלישה נוסף של האנגלים.
יותר מאוחר הוא דחה הצעה לשתף פעולה עם האנגלים בתמורה לתמיכה בדרישה לעצמאות מספרד, והעדיף לא להיות מעורב בקונפליקטים הפנים-אירופאיים.
הקרלוטיזם
בתקופת כיבושה של ספרד בידי נפוליאון בונפרטה (1808-1814) והכתרתו של ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד במקום פרננדו השביעי, מלך ספרד שנכלא, מעמדן של המושבות הספרדיות הפך לבעייתי שכן נציגי הכתר הספרדי והצבא שסר לפיקודם נשארו נאמנים למלך המודח, יצאו נגד המלך בפועל, ולהלכה התנתקו מספרד והפכו לישויות מדיניות עצמאיות.
הנסיכה קרלוטה חואקינה מספרד לבית בורבון, אחותו של פרננדו השביעי, חיה אז בריו דה ז'ניירו, הועלה הרעיון להמליך אותה על המושבות הספרדיות באמריקה, ויוזמה זו כונתה קרלוטיזם.
בלגראנו עמד בקשר של מכתבים עם קרלוטה והיה הנציג הבולט של הקרלוטיזם בבואנוס איירס. הקרלוטיזם דעך מכיוון שלקרלוטה עצמה היו שאיפות אבסולוטיות אותן רצתה לקדם ולא את העצמאות של המושבות, והיא הייתה נשואה ליורש העצר הפורטוגלי שדאג לעתיד האימפריה שלו.
בלגראנו עוד ניסה לשכנע את המשנה למלך – ליניירס שמונה על ידי המלך המודח – לסרב להעביר את התפקיד לסיסנרוס שנשלח בשנת 1810 מטעם החונטה (מועצה) של סביליה שייצגה את הנאמנים למלך המודח אך לא אותו עצמו, ובכך תמו ניסיונותיו של בלגראנו לנצל את השינויים המדיניים באירופה לקידום רעיון העצמאות של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
בלגראנו שכנע את סיסנרוס לתת לו רישיון לעריכת עיתון מקומי (לאחר שהקודם נסגר על ידי הספרדים) שנוצל על ידו לקידום רעיונותיו, והוא התפטר מתפקידו בלשכת המסחר.
החונטה הראשונה
בשנת 1810, לאחר שהצרפתים כבשו את ספרד ושמו קץ לפעילותה של החונטה של סיביליה שהתיימרה לייצג את המלך המודח, הוביל בלגראנו את מהפיכת מאי ששיאה היה הקבילדו הפתוח (cabildo abierto, אספה כללית של ראשי בתי האב של בואנוס איירס) שהתכנס ב-22 במאי 1810 חרף התנגדותו של סיסנרוס המשנה למלך, ושהחליט על החלפתו בחונטה (מועצה), והמשכה בבחירתה של החונטה הראשונה שלושה ימים לאחר מכן ב-25 במאי 1810 שכללה את בלגראנו ושני קרלוטיסטים נוספים – קסטלי (Castelli) ופאסו; במקביל לכך שהוא המשיך לערוך את העיתון שייסד.
המסעות לפרגוואי ולבנדה אוריינטל
אמריקה הספרדית, שהייתה חלק מהאימפריה הספרדית, הייתה מחולקת באתה תקופה לארבע מלכויות משנה: מלכות המשנה של ספרד החדשה (מרכז אמריקה וצפונה), מלכות המשנה של פרו (פרו ואקוודור), מלכות המשנה של גרנדה החדשה (קולומביה וונצואלה), ומלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי, ובוליביה); כאשר בראש כל אחת מממלכות המשנה עמד משנה למלך.
מבחינת בלגראנו, ההתנתקות מספרד והקמת החונטה הראשונה הייתה התנתקות של כל מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שבירתה היא בואנוס איירס (במובן זה שבה ישב המשנה למלך), והוא יצא בראש כוח חמוש בן כמה מאות חיילים להביא את בשורת העצמאות למושבות שהקשר שלהן עם בואנוס איירס היה רופף, באזורים שבצפון מזרח ארגנטינה של היום, פרגוואי ואורוגוואי (הבנדה אוריינטל, הרצועה ממזרח לריו דה לה פלטה ונהר אורוגוואי).
הוא נתקל לראשונה בוכח ספרדי בקמפיצ'ואלו (Campichuelo) שבפרגוואי אותו הוא הביס, אולם בהמשך, בתחילת 1811, הוא הובס פעמיים על ידי כוחות עדיפים מבחינה מספרית בפראגוארי (Paraguarí) ובטאקוארי (Tacuarí); ונאלץ לסגת. הגם שהספרדים ניצחו לכאורה, כתוצאה מהקרב המרד התפשט גם לפרגוואי ותושביה הכריזו על עצמאות. בלגראנו ניסה להוביל לאיחוד של פרגוואי וארגנטינה (שבאותם הימים נקראה עדיין "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה") אך הדבר לא יצא אל הפועל, וזו הייתה תחילתה של ההסתגרות של פרגוואי שעיצבה את דמותה לעתיד.
חרף התבוסה הוא זכה לגיבוי מקציניו נוכח הביקורת שהוטחה בו בבואנוס איירס וזכה לניצחון תדמיתי.
לאחר מכן הוא מינה את חוסה חרוואסיו ארטיגס – יליד מונטווידאו שעבר לבואנוס איירס לאחר מהפיכת מאי ולימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי - לעמוד בראש כח משימה שישחרר את מונטווידאו שהפכה לבירת מלכות המשנה לאחר התנתקותה של בואנוס איירס.
יצירת דגל ארגנטינה
דגל ארגנטינה בצבעי תכלת לבן (אָלבּיסֶלֶסטֶה) הונף לראשונה ברוסריו, על גדות נהר הפראנה, שם בלגראנו נערך למנוע פלישה אפשרית של הצבא המלוכני (הספרדי) שהגיע מהבנדה אוריינטל.
הדגל נועד להיות סמל מלכד ומבדל מהאויב, צבעיו היו צבעי העיטור (la escarapela) שבלגראנו עיצב עוד קודם לכן, ולגבי הבחירה בצבעים יש גרסאות שונות: ייתכן ומדובר בצבעי השמיים, או בצבע של בית בורבון אליו השתייך בית המלוכה הספרדי דאז מתוך כוונה טקטית להצהיר על נאמנות למלך ולא לממלכה (ספרד) עוד בזמן הפלישות האנגליות, וייתכן שההשראה באה מהצבעים המקובלים של פסלי הבתולה בכנסיות באותה תקופה שמקורם הם בצבעי בית בורבון.
הנפת הדגל גררה עימות בין בלגראנו לבין הטריאומווירט ששלט אז בבואנוס איירס שכן זה התפרש כקריאת תיגר של בלגראנו נגד השלטון המרכזי (רק לימים הדגל הוכר כדגל ארגנטינה אך באותה עת משמעותו הייתה הדגל של היחידה בפיקודו של בלגראנו), הוא אופסן והונף שוב כשפיקד על צבא הצפון (שנלחם נגד הכוח הצבאי ממלכות המשנה של פרו).
לימים, החל משנת 1938, נקבע יום פטירתו של בלגראנו (20 ביוני 1820) כיום הדגל בארגנטינה.
הקרבות בטוקומן ובסלטה
הוא התקדם איתו צפונה לחוחוי, אבל אז קיבל פקודה מבואנוס איירס לסגת דרומה עד לקורדובה. כדי למנוע אספקה מהמלוכנים היא הורה על פינוי בכפייה של חוחוי על כל תושביה לסלטה, והותיר שם אדמה חרוכה. חרף היותו של צעד זה שנוי במחלוקת – הוא נתפס כיום בארגנטינה כמעשה גבורה פטריוטי.
הוא החל מנהל קרבות נסיגה מול האויב המתקדם: את סלטה לא היה כבר די זמן לפנות, ונסיגה עמוקה עד לקורדובה הייתה מעמידה אותו בנחיתות טקטית כי היה קשה יותר להגן עליה, ומאפשרת למלוכנים להגיע עד לבואנוס איירס.
משלחת מטעם תושבי טוקומן שכנעה אותו להיערך מול המלוכנים בעירם ולא להמשיך לסנטיאגו של אסטרו, ובעזרת המקומיים הוא בלם את האויב בקרב שנחשב למכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ב-24 בספטמבר 1812.
מטוקומן בלגראנו התקדם צפונה לסאלטה, ושם הביס פעם נוספת את הספרדים ב-20 בפברואר 1813 תוך שהוא מניף את דגל התכלת לבן והופך אותו בכך לסמל פטריוטי. לאחר ניצחונו הוא חתם על השכם שביתת נשק עם הגנרל הספרדי.
המערכה באלטו פרו
אלטו פרו (Alto Perú) הוא מושג גאוגרפי המתייחס לרמה ולרכס הרי האנדים של צפון ארגנטינה, בוליביה ופרו. בתקופה הקולוניאלית התחלק האזור בין מלכויות המשנה של פרו ושל ריו דה לה פלטה. פרו עלית הייתה היעד הבא של בלגראנו.
לאחר ניצחונותיו על הספרדים בטוקומן (1812) ובסלטה (1813) התקדם בלגראנו צפונה לפרו עלית (בוליביה של היום), שבה התרחשו באותה תקופה מרידות של הילידים האינדיאנים נגד הספרדים, והגיע לעיר מכרות הכסף פוטוסי, אזור שהיה חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
זה היה ניסיונם השני של הארגנטינאים (אז עדיין הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) לכבוש את האזור מידי הספרדים, לאחר שהניסיון הקודם - שנים ספורות קודם לכן, בידי קסטלי - נכשל כישלון חרוץ עקב תככים פוליטיים.
בינתיים גם הספרדים ארגנו את כוחותיהם, המצביא הכושל גויינצ'ה (Goyenche) הוחלף בחואקין דה לה פאסואלה (Joaquín de la Pazzuela) שארגן צבא גדול משל בלגראנו, ולמרות העזרה שקיבל מהאוכלוסייה האינדיאנית המקומית - הוא הובס ב-1 באוקטובר 1813 בקרב בווילקפוחיו (Vilcapugio), ואיבד כמחצית מכוחו.
פאסואלה העריך שבלגראנו מצפה לתגבורת ולכן הזדרז ליזום קרב נוסף באיוֹאוּמה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813, הכה אותו פעם נוספת, ואילץ אותו לסגת לפוטוסי ומשם לחוחוי.
בוליביה נשארה בידי הספרדים עוד שנה עד שפסואלה נסוג ממנה, הכוחות המקומיים המשיכו להילחם באופן לא מסודר בספרדים, ובוליביה הפכה למדינה עצמאית בנפרד מארגנטינה.
מחוחוי המשיך בלגראנו לסלטה, וב-1814 העביר שם את הפיקוד לחוסה דה סן מרטין שהגיע מאירופה עם ניסיון צבאי רב שבא לידי ביטוי במסעות השחרור המוצלחים שניהל לאחר מכן.
בלגראנו עצמו היה כבר חולה באותה תקופה, הוא לא התגלה כמצביא גדול וניגף בחלק גדול מהקרבות בהם נטל חלק, אך לזכותו כגנרל נזקפים הקרבות בטוקומן ובסלטה, וכן העובדה שלמרות כישלונותיו בפרגוואי ובבוליביה - הוא עורר בהן את המרד נגד הספרדים שהוביל לבסוף לעצמאותן.
השליחות הדיפלומטית לאירופה
בשנים 1814–1815 יצאו בלגראנו וברנרדינו ריבדביה לשליחות דיפלומטית לאירופה כדי לזכות בהכרה בינלאומית במעמדן של הרפובליקות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
משה גרוסמן
משה גרוסמן (גם: גרוסמאן) (בכתיב יידי: גראָסמאַן; 3 באפריל 1904 – 27 בספטמבר 1961) היה סופר ועיתונאי יידיש.
מנואל בלגראנו
השליחות הדיפלומטית לאירופה
אירופה באותה תקופה הייתה מונרכית, ולמרות רוחות המהפכה הצרפתית בסוף המאה הקודמת - היא הצטיירה אז ככישלון בעקבות מפלתו של נפוליאון בונפרטה, והברית הקדושה ייצגה את הלכי הרוח הריאקציוניים דאז.
במציאות הזו הוא לא ציפה לזכות בתמיכה במה שנתפס בעיני האירופאים כרפובליקה מורדת בקצה העולם - מה גם שבבואנוס איירס החלה להיווצר אנרכיה שהתדרדרה לכדי מלחמת אזרחים, ולכן מאמציו הדיפלומטיים של בלגראנו התמקדו באנגליה ובבית המלוכה הספרדי (פרננדו השביעי חזר אז לשלוט) בפניהם העלה רעיונות להשתלבות בסדר העולמי הישן כמונרכיה קונסטיטוציונית, אולם הוא לא זכה לתשומת לב רבה.
משה גרוסמן
תולדות חייו ויצירתו
משה בן יעקב גרוסמן נולד בשנת 1904 בעיירה קוּרוּב שבפלך לובלין של פולין הרוסית. בהיותו בן 6 עבר עם משפחתו לוורשה, וב-1917, בעת מלחמת העולם הראשונה, חזר עם הוריו לקורוב. לאחר מות אביו בשנת 1920 שב לוורשה, שם עבד ביום ולמד בלילה. היה פעיל בארגון פועלי ציון "יוגענד". במשך מספר שנים עבד במערכת העיתון "הַיינט", ועם פלישת גרמניה הנאצית לוורשה בספטמבר 1939 היה זה שהוציא לאור את הגיליון האחרון.
מנואל בלגראנו
השליחות הדיפלומטית לאירופה
הצעותיו כללו מצד אחד הקמה של מונרכיה עצמאית ברשות נסיך ספרדי או אנגלי, או לחלופין בראשות אחד מצאצאי האינקה - אחיו של טופאק אמארו השני: הצעה שנועדה פחות לאוזניים אירופאיות ויותר לאוזני האוכלוסייה האינדיאנית בדרום אמריקה.
הכרזת העצמאות
עם חזרתו מאירופה, בלגראנו נשלח לטוקומן (1816) בה התכנס הקונגרס עם נציגי הפרובינציות, אם כי בתפקיד צבאי, אך חרף רצונו הוא לא יצא למשימות צבאיות נוספות - הן בשל מחלתו והן בשל מלחמת האזרחים שארגנטינה הייתה שקועה בה אז.
משה גרוסמן
תולדות חייו ויצירתו
גרוסמן החל לכתוב בגיל 14. תחת שם העט גדולמן פרסם מספר הומורֶסקות בכתב העת "דער פויגל". ב-1923 פרסם את הנובלה הראשונה שלו, "ברכה וקללה", בכתב העת היידי "וועלטשפיגל" בוורשה, ומאז הוסיף לפרסם את כתביו בכתבי עת ספרותיים רבים.
מנואל בלגראנו
הכרזת העצמאות
הקונגרס שהכריז ב-9 ביולי באותה שנה על עצמאות ארגנטינה (להבדיל מהדחת המשנה למלך והקמת החונטה הראשונה ב-25 במאי 1810) כלל נציגים מחלק גדול מהפרובינציות דאז (כולל מבוליביה) אך ללא פרגוואי המתבדלת וקבוצת פרובינציות בצפון מזרח ארגנטינה ובאורוגוואי של היום שהיו במצב מלחמה עם השלטון המרכזי בבואנוס איירס.
משה גרוסמן
תולדות חייו ויצירתו
ב-1931 ראה אור הרומן הראשון שלו, "פלאמען און רויך" ('להבות ועשן'), שסיפר על חיי הפועלים היהודים בוורשה. שנתיים אחר כך יצא לאור קובץ סיפוריו "האמער אויף הארפע" ('פטיש עלֵי נבל'), וב-1934 פרסם רומן מחיי קרל מרקס, שאף תורגם לפולנית. ב-1937 הופיע בוורשה ספרו "דערוואכונג" ('התעוררות') – רומן מחיי רוזה לוקסמבורג, שפורסם קודם לכן בהמשכים בעיתון "שיקגו קורייר" בארצות הברית.
מנואל בלגראנו
הכרזת העצמאות
בלגראנו ניסה להוביל בקונגרס של טוקומן מהלך של הקמת מונרכיה חוקתית בראשות אחד מצאצאי האינקה ובכך לקנות את לבם של האינדיאנים בתת-ממלכת פרו העילית, אולם ההצעה נפלה בעיקר בלחצה של בואנוס איירס שחששה מפיחות במעמדה ובהעברה עתידית של בירת המדינה המתהווה לקוסקו - בירת ממלכת האינקה כמה מאות שנים קודם לכן.
משה גרוסמן
תולדות חייו ויצירתו
באוקטובר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הרחיק גרוסמן מזרחה לברית המועצות, אך שם נתפס, עונה, נכלא ונשלח למחנה עבודה בסיביר. לאחר שחרורו מן המחנה ב-1941, הגיע לסָמָרקַנד שבאוזבקיסטן הסובייטית, שם נעצר בפברואר 1944 ונשפט לשלוש שנות מאסר בשל האשמתו במעורבות פוליטית והתנגדות למשטר. היה כלוא מתוכן שנה וחצי, ושוחרר ב-4 באוגוסט 1945 בתום מלחמת העולם השנייה. בשואה איבד גרוסמן את רוב בני משפחתו, בהם אשתו פרוֹמֶט (פאניה) לבית אייזנשטאט (ילידת סלונים 1906) ובתם בת ה-7 מאיה.
מנואל בלגראנו
מותו של בלגראנו
המילים האחרונות המיוחסות לו היו "הו מולדתי" (Ay, Patria mía). הוא נקבר בבואנוס איירס.
משה גרוסמן
תולדות חייו ויצירתו
בתום המלחמה עזב גרוסמן את ברית המועצות ושב למספר חודשים לפולין, שם עבד כעורך בעיתון יידי וב-1946 היה עורך שותף בהוצאתם לאור של כתבים יהודים. משם עבר לשוודיה ואחר כך לפריז, בה היה מעורב ופעיל בחיי היצירה והתרבות היידיים. היה אחד מראשי הפעילים והמובילים באיגוד יוצאי פולין בפריז, באיגוד הסופרים הפליטים ובאגודת סופרי היידיש בעיר. עבד במספר מערכות עיתונים יידיים בפריז. תחת שמות עט שונים פרסם מעבודותיו בעיתונות באורוגוואי, בניו יורק ובישראל.
מנואל בלגראנו
חיים אישיים
בשנת 1792 בגיל 22 הוא הכיר את מריה חוספה אסקורה (María Josefa Ezcurra). אביה התנגד לקשר עם בלגראנו מכיוון שאביו פשט רגל באותה תקופה וחיתן אותה עם קרוב משפחה מספרד.
משה גרוסמן
תולדות חייו ויצירתו
בשנת 1949 פרסם בפריז רומן בשני כרכים: "אין פארכישופטן לאנד פון לעגענדארן דזשוגאשווילי" ('בארץ המכושפת של ד'וגָשווילי [=סטלין] האגדי'; תורגם לעברית בשם "בארץ האגדית הכשופה"). הספר, שראה אור קודם לכן כסיפור בהמשכים בעיתון היידי הניו-יורקי "פארווערטס", ויצא במהדורה שנייה שנה אחר כך, התקבל בהערכה רבה על ידי העיתונות היידית והעברית כאחד. הספר חשף באומץ את האמת הקשה על התנהלות המשטר הסובייטי, עורר הדים רבים וזכה לתשבחות: "גרוסמן העז לקרוע את קורי הכישוף העוטים את ברית המועצות, ומצא בקרבו את העוז לשמש פה לאמת", כתב הסופר חיים ליברמן ב"פארווערטס". ב-1954 זכה גרוסמן על ספר זה בפרס הספרות מאת הקונגרס היידי בניו יורק.
בראשית שנת 1950 עלה לישראל בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה, ובה הקים משפחה חדשה והתגורר בשיכון רמת עמידר שברמת גן. בשנת 1953 הוציא לאור את הספר "היימישע געשטאלטן" – סיפורים קצרצרים, פורטרטים. ב-1955 פרסם את הרומן "די וידוי פון א רעוואָלוציונער" ('וידויו של מהפכן'). במשך כשנתיים עבד כעורך בעיתון יידי יומי ובכתב עת דו-חודשי.
משנת 1956 ועד למותו יסד וערך והוציא לאור את הירחון "היימיש" – כתב עת יידי לתרבות וספרות, שעורר סקרנות, עניין והערכה בקרב דוברי יידיש בכל תפוצות הגולה. כמו כן ערך והוציא לאור ב-1955 ספר יזכור לבני עיירתו קורוב שנספו בשואה, וכן לבני העיירה סוקולי.
גרוסמן נפטר בתל אביב לאחר מחלה ממושכת ב-1961 בגיל 57. נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול. הותיר אישה צעירה (רחל-רוזה גרוסמן) ובת (לאה מרום גרוסמן).
בשנת 1970 הוציאה לאור רעייתו רוזה (רחל) את "שטויב און אייביקייט" ('אבק ונצח') – אוסף ממגוון כתביו שהותיר בעזבונו ואשר ביקש לפרסמם עוד בחייו.
קישורים חיצוניים
מפרסומיו:
מנואל בלגראנו
חיים אישיים
מאוחר יותר אביה של מריה אסקורה היגר לספרד בשל התנגדותו למהפכת מאי, ואמהּ אפשרה לה לחדש את הקשר עם בלגראנו, והיא אף התלוותה אליו כאשר קיבל את הפיקוד על צבא הצפון.
למריה אסקורה נולד בן מבלגראנו ב-1813 - פדרו פבלו - והוא אומץ בידי אשתו של חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas, לימים- המושל של פרובינציית בואנוס איירס ושל הקונפדרציה הארגנטינאית).
לבלגראנו הייתה מערכת יחסים גם עם מריה דולורס אלגרו (María Dolores Helguero) מטוקומן, קשר שנמשך חרף נישואיה לאדם אחר בהמשך; וממנה נולדה לו בת בשם מנואלה מוניקה בשנת 1818.
בלגראנו לא הכיר בבנו ובבתו שנולדו כתוצאה ממערכות יחסים ללא נישואים.
על שמו של בלגראנו נקראו מספר אוניות בצי הארגנטינאי, לרבות סיירת, שהוטבעה במהלך מלחמת פוקלנד.
מדגסקר 2
מדגסקר 2: הבריחה לאפריקה (באנגלית: Madagascar: Escape 2 Africa) הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס הנפשה מ-2008. הסרט בוים על ידי אריק דארנל וטום מקגראת'; תסריטו נכתב על ידי אריק דארנל, טום מקגראת' ואיתן כהן; והופק על ידי מיירלי סוריה ומארק סוויפט.
עלילת הסרט עקבה אחר מעלילות אלכס, מרטי, מלמן וגלוריה לאחר שהם חוזרים לאפריקה תוך כדי שאלכס מוצא את אביו. את אלכס, מרטי, מלמן וגלוריה מדבבים בן סטילר, כריס רוק, דייוויד שווימר וג'יידה פינקט סמית' בהתאמה.
הסרט היה להצלחה קופתית גדולה עם הכנסות של 602,308,178 דולרים (הכנסות גבוהות יותר מהסרט הקודם לו), בנוסף לכך הוא דורג כסרט השישי ברווחיותו בשנת 2008; הסרט היה גם להצלחה ביקורתית גדולה. הסרט זכה בפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לסרט האנימציה האהוב ביותר.
עלילה
הסרט מתחיל באפריקה, בה אלכס, כשהוא עדיין גור אריות משחק עם אביו זובא בסוואנה. ברגע שזובא מפנה את גבו לרגע כדי להילחם במקונגה, מתחרו על השליטה בטריטוריה, ציידים חוטפים את אלכס וכולאים אותו בקופסה המושמת על משאית. כשזובא ראה את הנעשה, הוא רודף אחר המשאית במטרה להחזיר את אלכס, אך ללא הצלחה. זובא אף נפגע באוזנו על ידי צייד שניסה לירות בו.
לאחר שהפינגווינים תיקנו את המטוס הישן, הטיסה הראשונה של "פינגווין תעופה" (כך כינו אותה הפינגווינים) ממריאה. המטוס מצליח לטוס במשך פרק זמן קצר מהמתוכנן, עד להתרסקותו בערבות אפריקה. באפריקה פוגשים הדיירים לשעבר של גן החיות הניו יורקי לראשונה בחייהם את בני מינם החיים בטבע. נוסף על כך, אלכס מוצא את אביו ואת אימו, אך האריה מקונגה רוצה לגרום לסילוקו של אלכס. אבל אז, כשאלכס והוריו, גלוריה, מלמן, ומרטי מגלים שמקונגה האריה מנסה לסלק אותם, הם מחליטים להיאבק בו. לאחר מכן, אלכס נאבק במקונגה האריה ומביס אותו, אחר כך אביו של אלכס מחליט לסלק את מקונגה מאפריקה. הסרט מסתיים בכך שעד שהפינגווינים מסיימים לתקן את המטוס, החיות עוברות מסע ארוך ומרגש. לבסוף המטוס מוכן והקבוצה מתכוננת להמראה הבאה.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 64% המבוסס על 150 חוות דעת עם דירוג ממוצע של 5.9/10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 61 מתוך 100 המבוסס על 108 חוות דעת. מייקל פיליפס מעיתון השיקגו טריביון כתב על הסרט כי. רוג'ר איברט מעיתון השיקגו סאן-טיימס נתן לסרט שלושה כוכבים וכתב כי. סטיבן ד. גרייבנוס אמר כי עלילת הסרט דומה לשל מלך האריות, ג'ו נגד הר הגעש ותזיזו ת'רגליים.
הכנסות
הסרט היה להצלחה קופתית גדולה. הסרט גרף $180,010,950 בצפון אמריקה, $423,889,404 מחוץ לצפון אמריקה ו-$603,900,354 ברחבי העולם כולו. ביום הראשון להקרנותיו בצפון אמריקה גרף הסרט $17,555,027 מ-4,056 בתי קולנוע.
פרסים ומועמדויות
בניגוד לסרט הראשון בסדרה, סרט זה הועמד לשני פרסים בלבד וזכה רק באחד מהם.
המשך
לאחר שגם סרט זה צלח הודיעו דרימוורקס כי בכוונתם להפיק גם סרט שלישי בסדרה, הסרט הופץ ב-8 ביוני 2012 בשם "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה". עלילת הסרט עוקבת מעלילות אלכס, מרטי, מלמן וגלוריה לאחר הצטרפותם לקרקס. הסרט זכה להצלחה וגרף בקופות $746,921,274, סכום הגבוהה יותר מהסרט המקורי והסרט הנוכחי.
מלחמת קוריאה
מלחמת קוריאה התרחשה בשנים 1950–1953 בין שני חלקיה של קוריאה: קוריאה הצפונית, בסיוע צבא סין ובמידה פחותה גם ברית המועצות, וקוריאה הדרומית, שנתמכה בידי האומות המאוחדות בהנהגת ארצות הברית.
היה זה העימות הראשון בין המעצמות במסגרת המלחמה הקרה. המלחמה גבתה את חייהם של כ-2,500,000 בני אדם, מרביתם אזרחים. הפסקת האש בתום המלחמה הותירה את החלוקה בין הצפון הקומוניסטי לבין הדרום הדמוקרטי, והגבול ביניהן נקבע לאורך קו הרוחב 38.
הרקע למלחמה
קוריאה היא חצי אי הגובל בסין ומספר קילומטרים בודדים ברוסיה. לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, הפכה קוריאה לאזור השפעה של יפן, וב-22 באוגוסט 1910 המדינה סופחה בידי יפן ונשלטה בידי מושל. השלטון היפני נמשך עד 1945, כשהאימפריה היפנית נכנעה בסוף מלחמת העולם השנייה.
בשתי המדינות נערכו בחירות, כשבקוריאה הצפונית התקיימו בחירות למועצות העם לאחר דיכוי פוליטי אלים של כל התנגדות לשלטונו של קים איל-סונג. בקוריאה הדרומית, המשטרה שהייתה נאמנה לשמרן סינגמן רי וכוחות אחרים התערבו במהלך הבחירות. קיום הבחירות בדרום ובצפון, הביא באופן רשמי לכך שהגבול הזמני הפך לגבול של קבע. בעקבות רצון ממשל טרומן לצמצם את מחויבותו באזורים אותם לא הגדיר בראש סדר עדיפויותיו (מחוץ למערב אירופה), והקטנה בתקציבי צבא ארצות הברית על ידי הקונגרס האמריקאי, הוסגו הכוחות האמריקנים ביוני 1949 מקוריאה הדרומית.
בעוד שסין, שהייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים, וברית המועצות, חיזקו את קוריאה הצפונית בנשק, תחמושת וכסף, הותירה ארצות הברית את קוריאה הדרומית, והנהגתה הפוליטית המפולגת, להתמודד עם קשייה הכלכליים לבדה. הממשל האמריקני הגדיר כי קו ההגנה שלו נגד הקומוניזם יימשך מהפיליפינים בדרום, לעבר איי ריוקיו ובמרכזם אוקינווה, משם ליפן, והלאה לעבר האיים הקוריליים ואלסקה. בכך הוצאו קוריאה הדרומית וטאיוואן מקו ההגנה של ארצות הברית, ונולדה הסברה כי מדינות אלו הופקרו לידי הקומוניזם. דבר זה קיבל ביטוי ב-12 בינואר 1950, כשמזכיר המדינה האמריקני, דין אצ'יסון, נשא נאום בו הוא הגדיר את קו ההגנה האמריקני במזרח הרחוק, ונקב בשמן של המדינות אותן רואה הממשל האמריקני כחלק מאותו קו הגנה, ולא כלל את קוריאה כאחת ממדינות אלו.
הדוחף למלחמה היה קים איל-סונג, נשיא קוריאה הצפונית, ששאף לאחד את קוריאה כולה תחת הנהגתו. בשל כוחה הצבאי הגדול והמיומן של קוריאה הצפונית הוא היה בטוח כי ניתן יהיה לכבוש את קוריאה הדרומית תוך ימים ספורים. סטלין מנע לאורך זמן מקים איל-סונג לפתוח במתקפה, והדגיש בפניו כי אם הפלישה לדרום תסתבך, יהיה עליו לפנות לסיוע מסין, שכן הוא לא יקבל אותו מברית המועצות. באפריל 1950 העניק סטלין אישור מותנה לקים איל-סונג לפלוש לקוריאה הדרומית. תמיכת סטלין הייתה מותנית בתמיכתו של מנהיג סין מאו דזה-דונג. באמצע מאי הצליח קים איל-סונג להשיג את תמיכת הסינים בפלישה לקוריאה הדרומית, בעת ביקורו בבייג'ינג.
תחילת המלחמה
ב-25 ביוני 1950, בשעה 4:00 לפנות בוקר, פתחו כוחות קוריאה הצפונית באש מרוכזת מכ-1,000 תותחים, והמשיכו במתקפה נרחבת על קוריאה הדרומית. תוך זמן קצר היה ברור כי היתרון של קוריאה הצפונית בנשק וציוד יביא להשמדת צבא קוריאה הדרומית, שהחל לנוס על נפשו במהירות. עיר הבירה של קוריאה הדרומית, סיאול, נכבשה שלושה ימים מפרוץ המלחמה, והכוחות הצפון קוריאניים החלו שועטים לדרום חצי האי.
מועצת הביטחון של האו"ם מתחה ביקורת על תוקפנות קוריאה הצפונית, וקראה לברית המועצות לעזור להדוף את המתקפה. קוריאה הצפונית, שעדיין לא הוכרה כמדינה, הוכרזה על ידי מועצת הביטחון כתוקפנית והוקם כוח צבאי בינלאומי בראשות ארצות הברית שינהיג פעולת שיטור בקוריאה על מנת לשמור על עצמאות קוריאה הדרומית. בשלב זה היו כוחות אמריקנים מעטים באזור, שכן יפן הייתה מדינה שקטה, משגשגת ושוחרת שלום. אמנם היו לגנרל דאגלס מקארתור ארבע אוגדות, אולם הן היו מוקטנות וכושרן הקרבי וציודן היו מועטים כל כך, עד כי ספק אם היו שווים בכוחם לרגימנט. מקארתור מונה למפקד הזירה הקוריאנית, ושלח שתי אוגדות, ה-24 וה-25, על מנת לסייע לצבא קוריאה הדרומית שהתמוטט למעשה.
הקרב על אינצ'ון
בשלב זה הגה גנרל דאגלס מקארתור רעיון נועז שעיקרו נחיתה אמפיבית באינצ'ון. תחילה דחו ראשי המטות את התוכנית, שכן נראה כי אינצ'ון הייתה אתר גרוע לנחיתה אמפיבית - מקום צפוף, החסום באי טבעי קטן במרכז המעגן, קל למיקוש וקל לחסימה, אשר אש תותחי אויב המטווחת היטב תוכל להשמיד בנקל כל כלי שיט המתקרב אליו; ואם לא די בכך, היה זה אחד המקומות בעלי נתוני הגאות והשפל הגבוהים בעולם. למעשה, בכל הנותר משנת 1950, היו רק שלושה תאריכים בהם הגאות תהיה מספקת על מנת להכניס אוניות לנמל זה.
מקארתור רצה לבצע את המתקפה ב-15 בספטמבר 1950, התאריך הראשון מבין השלושה, אולם הגאות הראשונה בתאריך זה הייתה לפני זריחת החמה, ואילו השנייה באותו היום הייתה לאחר שקיעת השמש. פירוש הדבר היה, כי הכוחות יאלצו לנחות בשני שלבים, כאשר הכוח הראשון ייאלץ להסתדר בעצמו מספר שעות רב ללא כל יכולת סיוע או חילוץ.
משלחות רבות נשלחו ליפן על מנת לשכנע את מקארתור כי יש לזנוח רעיון זה, וכי במקרה הצורך ניתן יהיה להעתיקו למעגן אחר, דרומית לאינצ'ון ובמרחק 160 ק"מ מפוסאן. אולם מקארתור טען כי מבצע כזה לא יהיה שווה דבר, שכן לא יאגף את הכוחות הצפון קוריאניים הצרים על פוסאן, ולמעשה יהווה רק סיכון ללא כל רווח. לעומת זאת, הוא טען כי אינצ'ון אינה מבוצרת, הצפון קוריאנים לא מצפים למתקפה שם, וכי פעולה כזאת נעשתה על ידי היפנים הן בשנת 1895 והן בשנת 1904 בדיוק באותו המקום.
לבסוף הצליח מקארתור לשכנע את מתנגדי התוכנית בפנטגון, וב-15 בספטמבר נחת הקורפוס ה-10, ובו גם כוחות דיוויזיית הנחתים הראשונה, בפיקודו של ראש המטה של מקארתור, באינצ'ון, בהצלחה מזהירה. הכוחות נחתו בשלושה חופים: "אדום", בו לחמו כוחות הנחתים של קוריאה הדרומית. "ירוק", בו לחמו כוחות מרגימנט הנחתים החמישי של חיל הנחתים האמריקני, ו"כחול", בו לחם רגימנט הנחתים הראשון בפיקודו של קולונל לואיס "צ'סטי" פולר.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
הפדרציה הרוסית היא אחת מחמשת "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה על אי הפצת נשק גרעיני. עם כ-6,800 ראשי נפץ גרעיניים, לרוסיה יש את מלאי הנשק הגרעיני הגדול ביותר בעולם. בנוסף לנשק גרעיני, רוסיה הכריזה על ארסנל של 39,967 טונות של נשק כימי בשנת 1997. ברית המועצות אישרה את פרוטוקול ז'נבה ב-5 באפריל 1928 תוך הסתייגויות, שבוטלו ב-18 בינואר 2001. רוסיה חתומה גם על אמנת הנשק הביולוגי ואמנת הנשק הכימי. בברית המועצות היה מלאי שיא של 45,000 ראשי נפץ גרעיניים בשנת 1986. ההערכה היא כי בשנים 1949–1991 ייצרה ברית המועצות כ-55,000 ראשי נפץ גרעיניים. בתחילת 2019, יותר מ-90% מכלל 13,865 הנשק הגרעיני בעולם היו בבעלות רוסיה וארצות הברית.
מלחמת קוריאה
הקרב על אינצ'ון
הנחיתה הצליחה מעל למשוער. לאחר הקרב הודה גנרל מקארתור לכוחות הלוחמים, ואמר כי "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר". תוך זמן קצר נותק הצבא הצפון קוריאני ממקורות אספקתו, ונלכד בין שתי הזרועות של כוח האו"ם, האחת מאינצ'ון והשנייה מפוסאן. תוך ימים ספורים נפלה גם סיאול בידי כוחות האו"ם וצבא קוריאה הדרומית. גנרל מקארתור נכנס אליה עטור כבוד והחזיר את השלטון לידיו של לי סינג-מן.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
העידן הפוסט סובייטי
עם פירוק ברית המועצות בשנת 1991 נשק גרעיני סובייטי היה בארבע מהרפובליקות החדשות: רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן. במאי 1992 חתמו ארבע המדינות הללו על פרוטוקול ליסבון, והסכימו להצטרף לאמנה על אי הפצת נשק גרעיני, כאשר רוסיה היא המדינה היורשת לברית המועצות כמדינה גרעינית, ושלוש המדינות האחרות הצטרפו כלא גרעיניות.
מלחמת קוריאה
ניצול ההצלחה של כוחות האו"ם
בתחילה כוחות האו"ם, ובראשם ארצות הברית, רצו רק להחזיר את המצב הקודם ולהדוף את הצפון קוריאנים אל עבר מדינתם. עתה, לאחר מתקפת אינצ'ון המוצלחת והזולה (567 הרוגים בלבד), ונדחפים על ידי התלהמויותיו של סינגמן רי כי יש לאחד את כל קוריאה תחת שלטונו, נתנו אישור למעבר כוחות דרום קוריאניים צפונה מקו הרוחב 38. גנרל מקארתור, אשר זכה לפופולריות בשל הצלחת מבצע אינצ'ון, הכריז כי יש לחצות קו זה על מנת לחסל כליל את צבא קוריאה הצפונית, שאם לא כן, יתחזק האחרון שוב בתוך מספר שנים ויחזור על התקפותיו.
גם בוושינגטון החל רעיון הכניסה לתוך קוריאה הצפונית לצבור פופולריות. ממשל הנשיא הארי טרומן הדמוקרטי ספג ביקורת רבה על "איבוד" סין לידי הקומוניסטים של מאו, מצד יריביו הרפובליקנים. גירוש כוחותיו של צ'יאנג קאי שק מסין גופא לטאיוואן בשנת 1949 הכה את הציבור האמריקני בתדהמה, אותה ניצלו חלק מחברי המפלגה הרפובליקנית להאשמת ממשל טרומן ביד חלשה כלפי ההתפשטות העולמית של הקומוניזם. הסנאטור ג'וזף מקארתי ואחרים אף טענו כי בממשל היו חפרפרות קומוניסטיות שהובילו לנקיטת מדיניות פרו-קומוניסטית של הממשל. לכן ראה הנשיא טרומן את הניצחון בקוריאה כחשוב ביותר, וסבר כי יהיה בניצחון זה כדי לחזק את התמיכה בו ובמפלגתו.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
העידן הפוסט סובייטי
אוקראינה הסכימה לוותר על נשקיה לרוסיה, בתמורה להבטחת שטח אוקראיני מרוסיה, בריטניה וארצות הברית, המכונה תזכיר בודפשט להבטחת הביטחון. סין וצרפת גם הצהירו בתמיכה בתזכיר.
הארסנל הגרעיני של רוסיה
המספר המדויק של ראשי נפץ גרעיניים הוא סוד מדינה ולכן הוא עניין של ניחוש. פדרציית המדענים האמריקנים מעריכה כי ברוסיה 6,800 נשק גרעיני, ואילו בארצות הברית 6,185; ברוסיה ובארצות הברית יש 1,600 ראשי נפץ אסטרטגיים פרוסים פעילים.
מלחמת קוריאה
ניצול ההצלחה של כוחות האו"ם
לפני הפלישה לקוריאה הצפונית ביקש טרומן להפגש עם מקארתור על מנת לדון בהמשך המלחמה וכיוונה. הוסכם כי הפגישה תיערך באי וייק בלב האוקיינוס השקט. שתי המשלחות, של מקארתור ושל טרומן, נפגשו ב-13 באוקטובר 1950, לשיחה בת מספר שעות. עיקרה של שיחה זו נסובה על האפשרות של חציית קו הרוחב ה-38 על ידי כוחות האו"ם, אולם דיון זה נעשה בדיעבד, שכן כשבועיים קודם, באישורו של הנשיא, חדרו חיילי האו"ם לתוך קוריאה הצפונית. אחרי הפגישה, החל מתחילת חודש נובמבר 1950, נכנסו כוחות האו"ם עמוק לשטחה של קוריאה הצפונית, כאשר פיונגיאנג, הבירה הצפון קוריאנית, מצויה הרחק בדרומם.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
הארסנל הגרעיני של רוסיה
ה-RS-28 Sarmat (ברוסית: РС-28 Сармат; שם הדיווח של נאט"ו: SATAN 2), הוא טיל בליסטי מונע בדלק נוזלי, מצויד MIRV, תרמו-גרעיני כבד במיוחד, שפותח על ידי משרד התכנון מאקייב בשנת 2009 ונועד להחליף את טיל ה-R-36 הקודם. המטען הגדול שלו יאפשר עד 10 ראשי נפץ כבדים או 15 קלים יותר או שילוב של ראשי נפץ וכמויות אדירות של אמצעי נגד שנועדו להביס מערכות נגד טילים; הנשק הוכרז על ידי הצבא הרוסי כתגובה לתקיפה מהירה אפשרית של ארצות הברית.
בשנת 2015 עלה מידע כי רוסיה עשויה לפתח טורפדו גרעיני חדש, עד 100 מגה-טון, מערכת רב-תכליתית סטטוס -6, שכונה בשם הקוד "קניון" על ידי פקידי הפנטגון. כלי נשק זה נועד ליצור גל צונאמי בגובה של עד 500 מטר אשר יזהם רדיואקטיבית שטח רחב על חופי האויב ויהיה חסין מפני מערכות הגנה נגד טילים כמו נשק לייזר ו-Raligun שעלולים להשבית טילים בליסטיים בין-יבשתיים. שתי צוללות נוצרו במסגרת פרויקט 09852 על שם העיר בלגורוד, ופרויקט 09851 על שם העיר חברובסק, הן כלי שיט חדשים שהוזמנו ב-2012 וב-2014 ונועדו לשאת את הנשק. נראה כי סטטוס 6 הוא כלי נשק מרתיע של המוצא האחרון. מידע עדכני יותר מציע מהירות מרבית של, עם טווח של ועומק מקסימום של.
מלחמת קוריאה
ניצול ההצלחה של כוחות האו"ם
בשלב זה, על מנת להרגיע את סין, החלו חברי הממשלה האמריקנית לומר בפומבי כי הכוחות יעצרו לפני הגיעם לסין עצמה. הסינים לא התרצו, בייחוד לאור הודעותיו של סינגמן רי כי אין לעצור בקוריאה הצפונית אלא יש לפלוש גם לסין, וכן התבטאויות נוספות של רפובליקנים אמריקנים אשר קראו לתפיסת שטח נייטרלי כ-10 מיילים בצידו הצפוני של נהר יאלו, בתוך סין.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
הארסנל הגרעיני של רוסיה
במהלך נאום שנתי לאומה שנשא ב-1 במרץ 2018, הנשיא ולדימיר פוטין טען בפומבי כי ברוסיה יש כעת כמה סוגים חדשים של נשק גרעיני, כולל כמה עם יכולות שהיו בעבר ספקולציות. פוטין דן עד כמה כלי נשק חדשים או משודרגים, כולל טיל על קולי המכונה אוונגארד המסוגל לבצע תמרונים חדים תוך כדי נסיעה במהירות הגבוהה פי 20 והופך אותו ל"בלתי פגיע לחלוטין עבור כל מערכת הגנה מפני טילים". פוטין גם דן בקיומם של טורפדו תת-מימי מונע גרעינית וטיל שיוט גרעיני (בשם 9M730 בורווסטניק), שניהם בעלי טווח בלתי מוגבל למעשה. הוא גם דן בכך שרוסיה בדקה טיל חדש בשם "סרמאט". אנימציות של כלי נשק אלו הוצגו בפני הקהל ופוטין הציע לערוך משאל מקוון שייתן להם שמות ציבוריים רשמיים.
נשק גרעיני בדוקטרינה הצבאית הרוסית
על פי דוקטרינה צבאית רוסית שהוצהרה בשנת 2010, נשק גרעיני יכול לשמש את רוסיה "בתגובה לשימוש בכלי נשק גרעיניים וסוגים אחרים של השמדה המונית כנגדה או בעלות בריתה, וגם במקרה של תוקפנות נגד רוסיה עם השימוש בכלי נשק קונבנציונליים כאשר עצם קיומה של המדינה מאוים". מרבית האנליסטים הצבאיים סבורים כי במקרה זה רוסיה תנקוט באסטרטגיית "הסלמה תמורת הסלמה" ותתחיל במתקפות גרעיניות מוגבלות כדי להביא יריבים לשולחן המשא ומתן. רוסיה תאיים גם על סכסוך גרעיני כדי להרתיע מפני הסלמה הראשונית של כל סכסוך קונבנציונלי גדול.
מלחמת קוריאה
כניסת סין למלחמה
סין החלה לאיים כי תשתמש בכוח על מנת לעצור את כוחות האו"ם. כבר מראשית נובמבר 1950, החלו יחידות מכוחות האו"ם או מכוחות קוריאה הדרומית להיתקל מדי פעם בכוחות חזקים (אז עדיין לא היה ידוע כי הם סיניים), אשר היו מראים את כוחם למשך שעות ספורות ואז נסוגים כלעומת שבאו. גנרל מקארתור ביקש את הסכמת הממשלה להפצצות אסטרטגיות בתוך סין על שדות תעופה ותחנות כוח, אולם למרות הסכמת הממשל האמריקני, התנגדו לכך נציגי ממשלות האו"ם הנוספות, והתוכנית נפסלה.
בינתיים, המשיכו כוחות האו"ם להתקדם עד שהגיעו אל עמק יאלו. נשמעו קולות אשר טענו כי די בכך, וכי עמדות תותחים מבוצרות היטב יוכלו לשלוט על כל נהר יאלו, ובנסיבות אלו אין צורך להגיע עד הנהר עצמו, אולם דעות אלו הושתקו על ידי מקארתור, אשר רצה להכריע את צבא קוריאה הצפונית לחלוטין. מקארתור התעלם מאזהרות סיניות אשר נשלחו (בעיקר דרך הודו) כמו גם מתפיסת שבויים סיניים ומהתקרבותו של החורף בקוריאה הצפונית.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
הפצת נשק גרעיני
לאחר מלחמת קוריאה העבירה ברית המועצות טכנולוגיה גרעינית וכלי נשק לרפובליקה העממית של סין כיריבה של ארצות הברית ונאט"ו. לדברי יון מיחאי פצ'פה, "תהליך התפשטות הגרעין של חרושצ'וב החל עם סין הקומוניסטית באפריל 1955, כאשר השליט החדש בקרמלין הסכים לספק לבייג'ינג פצצת אטום לדוגמה ולעזור בייצור המוני שלה. לאחר מכן, ברית המועצות בנתה את כל יסודות התעשייה הגרעינית הצבאית החדשה של סין."
רוסיה היא אחת מחמש "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה בנושא אי הפצת נשק גרעיני (NPT), שרוסיה אישרה (כברית המועצות) בשנת 1968.
מלחמת קוריאה
כניסת סין למלחמה
ב-24 בנובמבר החלו יחידות קדמיות של הארמייה השמינית לרדת לכיוון עמק יאלו. מקארתור ידע כי אין לו מספיק חיילים על מנת לכסות את כל רוחבה של קוריאה הצפונית (אז עמדו לרשותו 100,000 חיילי או"ם בלבד), ולכן תכנן שהארמייה השמינית תהיה בחלק המערבי של קוריאה הצפונית ואילו הקורפוס העשירי יהיה בחלק המזרחי. בתווך החליט מקארתור להעמיד את היחידות החלשות יותר של הצבא הדרום קוריאני, כאשר ממש באמצעיתו של קו הגבול של חצי האי תהיה השמירה חלשה ביותר.
נשק להשמדה המונית ברוסיה
הפצת נשק גרעיני
לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991, נותרו מספר ראשי נפץ גרעיניים מתקופת ברית המועצות בשטחי בלארוס, אוקראינה וקזחסטן. על פי תנאי פרוטוקול ליסבון ובעקבות ההסכם המשולש משנת 1995 בין רוסיה, בלארוס וארצות הברית, הועברו לרוסיה והותירו את רוסיה היורשת היחידה של ארסנל הגרעין הסובייטי. ההערכה היא כי בברית המועצות היו כ-45,000 נשק גרעיני בזמן קריסתה.
מלחמת קוריאה
כניסת סין למלחמה
ב-26 בנובמבר פתחו הסינים בהתקפה עם מאות אלפי חיילים. הסינים, אשר הסתתרו היטב בערוצים במרכז אזור הגבול, תקפו את כוחות האו"ם ואת כוחות קוריאה הדרומית, לא רק מן החזית אלא אף מהאגפים ומהעורף. הארמייה השמינית נסוגה תוך אבדות רבות, ואילו הקורפוס העשירי כותר למעשה, ורק על ידי התחמקות ולחימת מאסף נואשת, הצליח לחמוק אל הים, שם השיטו אותו ספינות הרחק מן האזור.