cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sports Tracker
האפליקציה פותחה במקור על ידי 3 עובדים בחברת נוקיה, עבור מערכת ההפעלה של נוקיה בשנת 2004, תחת השם "Nokia Tracker Sports". ביוני 2010 הודיעה נוקיה כי תסיים את שיתוף הפעולה עם החברה המפתחת. מנגד, המשיכה המפתחת להפעיל יישומון זה תחת המיתוג "Sports Tracker" והשיקה אותו עבור מכשירי אייפון, אנדרואיד ו-Windows Phone.
בשנת 2019, החלה "אנטה ספורט" הסינית להפעיל את הפלטפורמה, בשותפות עם Atomic Skis, Wilson Sporting Goods, Precor, Suunto, Arc'teryx.
בחנות האפליקציות של גוגל ישנן מעל ל-10 מיליון הורדות ליישומון ובחנות ה-App store ישנן כ- ? הורדות.
פייר-מארי ז'רלייה
פייר-מארי ז'רליֶיה (בצרפתית: Pierre-Marie Gerlier; 1880, ורסאי – 1965, ליון) היה קרדינל קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
ביוגרפיה
ז'רלייה למד באוניברסיטה של בורדו והיה עורך דין. לאחר מכן למד בסמינר לכמרים באיסי שבפריז ובפריבור. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הצרפתי, נפצע ונפל בשבי הגרמני. בשנת 1921 הוסמך לכמורה והיה ראש קהילה בפריז. בשנת 1929 הוסמך בתור בישוף על ידי האפיפיור פיוס התשיעי. ההסמכה בוצעה בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
ז'רלייה היה הארכיבישוף של ליון משנת 1937 ועד מותו. תואר הכבוד שנקבע לו היה הפרימט של גאליה. בשנת 1939 היה אחד הבוחרים באספה האפיפיורית שהתכנסה לבחור אפיפיור חדש. באספה זו נבחר פיוס ה-12.
בתקופת כיבוש צרפת בידי הגרמנים גינה ז'רלייה את גירוש היהודים מצרפת למחנות ההשמדה הנאציים וכן גינה את התנאים בהם נמצאים היהודים במחנות אלה. הוא פעל למען הסתרת ילדים יהודיים במוסדות קתוליים בצרפת, לשם הגנתם מפני גירוש.
משנת 1945 ועד 1948 היה ז'רלייה סגן הנשיא של הוועידה האפיסקופלית הצרפתית. בשנת 1958 השתתף שוב בבחירת אפיפיור, בבחירות בהן נבחר יוחנן העשרים ושלושה, ובשנת 1963 השתתף בבחירות בהן נבחר פאולוס השישי.
ז'רלייה מת מאוטם שריר הלב בליון ונקבר בקתדרלת ליון.
ב-1981 הכיר יד ושם בז'רלייה בתור חסיד אומות העולם.
מוסטפא פאל
מוסטפא פאל (בצרפתית: Moustapha Fall) הוא כדורסלן צרפתי המשחק באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג בעמדת הסנטר. פאל בולט בגובהו, שעומד על 2.18 מטרים.
קריירה מקצועית
לפני תחילת העונה השתתף פאל בליגת הקיץ של ה-NBA של 2016 בלאס וגאס במדי הלוס אנג'לס לייקרס.
ב-13 ביולי 2017 חתם פאל במועדון הטורקי סאקאריה.
ב-26 ביולי 2018 הוא חתם בלוקומוטיב קובאן מהליגה המאוחדת של VTB.
ב-21 ביולי 2019 חתם פאל בטורק טלקום מליגת העל הטורקית בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל. באוקטובר 2020 הוא נבחר לחמישייה השנייה של ליגת האלופות.
ביוני 2021 חתם פאל בקבוצת היורוליג היוונית אולימפיאקוס. ב-28 בפברואר 2022 הוא האריך את חוזהו בקבוצה עד 2025.
הוא אחיו של הכדורסלן יוסופה פאל מאסוול ליון-וילרבאן.
בנבחרת הלאומית
פאל השתתף עם נבחרת צרפת באולימפיאדת טוקיו 2020, בה זכה במדליית הכסף, והעמיד ממוצעים של 3.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים, אסיסט אחד ו-0.5 חסימות.
סילבס
סילבס (Silves) הוא שם משפחה שככל הנראה מתחקה אחר שמה של עיר נמל בפורטוגל או שפירושו ״כסף״ (מהמילה "סילבה" בפורטוגזית).
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש החלה ב-9 במאי 2020, בסמוך להקמת הממשלה.
התנועה האזרחית "זזים" שמתנגדת לכיבוש ביצעה קמפיין התרמה לתמיכה במחאה ברכישת שילוט.
בנוסף למקרי האלימות המשטרתית הייתה אלימות מצד אנשי ימין שתקפו מפגינים. באוקטובר 2020 הוטל לראשונה עונש מאסר כלפי אדם שפגע באלימות במפגינים נגד נתניהו.
על פי סקר שנערך על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה, אחד מכל עשרה ישראלים לקחו חלק בפעולות המחאה נגד מדיניות הממשלה. מתוכם 46.5% ממחנה השמאל, 27.5% מהמרכז וכרבע מהם (26%) מגוש הימין. פילוח המשתתפים לפי גיל מעלה כי בגל המחאה משתתפים בעיקר צעירים עד גיל 34, ומבוגרים מעל גיל 55. 33% מהנשאלים בסקר סבורים שהמפגינים הם האחראים העיקריים לעימותים בהפגנות, ו-31% סבורים שהמשטרה היא האחראית.
ב-13 ביוני 2021 תמה המחאה עקב הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש ותום כהונת בנימין נתניהו כראש ממשלת ישראל, לאחר 12 שנים רצופות בתפקיד.
רקע
בנובמבר 2019, בעקבות כתבי האישום שהוגשו נגד נתניהו בגין שוחד, מרמה והפרת אמונים בתיקים 1000, 2000 ו-4000, התקיימה בתל אביב הפגנה בה השתתפו אלפי בני אדם בקריאה להתפטרותו.
נושאי המחאה
הנושאים העיקריים שעלו במחאה הם דרישה להתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו עקב כתבי האישום נגדו, עקב השחיתות השלטונית, התערערות המשטר הדמוקרטי והחלשות מעמד הכנסת, מחאה נגד אופן הטיפול במגפת הקורונה בישראל, והמשבר הכלכלי הקשה שנוצר בעקבותיה. כמו כן עלתה הדרישה להקים ועדת חקירה שתבדוק את חלקו של נתניהו בפרשת הצוללות.
במקביל לה התקיימו אירועי מחאה של מגזרים שנפגעו מהמשבר הכלכלי, בהם עצמאים, מורים, עובדים סוציאליים, מסעדנים ואנשים בתחומי הספורט והתרבות. כמו כן הובעה מחאה נגד אלימות משטרתית שננקטה נגד המפגינים.
מחאה נגד בנימין נתניהו
הקריאה המרכזית בהפגנות הייתה דרישה להתפטרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, עקב כתבי האישום נגדו. כמו כן, עלתה הדרישה להקים ועדת חקירה שתבדוק את חלקו של נתניהו בפרשת הצוללות.
במאי 2020 הוקם ברחוב בלפור בירושלים מאהל מחאה בו רוכזה פעילות הארגונים השותפים למחאה. ב-13 ביולי הגיעו למקום פקחים של עיריית ירושלים וכוחות משטרה, ופינו את המפגינים ממתחם המאהל. חמישה מפגינים נפצעו באורח קל בעימותים עם הפקחים, ואחד מהם פונה לבית החולים. למחרת שוב הוקם המאהל, ושוב בוצע פינויו.
מחאה נגד התערערות המשטר הדמוקרטי בישראל
במחאה הובעה התנגדות לפגיעה בזכויות האזרח בצעדים שבהם נקטה הממשלה בטיפול בקורונה, בהם מגבלות תנועה חמורות, הפעלת אמצעי מעקב של שב"כ על אזרחים, ומגבלות על הפגנות ועל פעילות בתי המשפט.
מחאה נגד הטיפול במשבר הקורונה
עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל הורה בנימין נתניהו על סגירת גבולות המדינה ואכיפת סגר ואמצעים נוספים למיגור המגפה. צעדים אלה האטו את התפשטות התחלואה, אבל גרמו למשבר כלכלי. בתוך חודש עלה שיעור האבטלה מ-4% ל-25%. נוסף על כך, נמתחה ביקורת על היעדר ההיערכות לגל שני ועל תהליך קבלת החלטות פגום. אלה נחשבים בין הגורמים להתפרצות המחודשת של נגיף הקורונה שהחלה במאי 2020. עד לאמצע יולי 2020 התחלואה עלתה ממספר דו ספרתי לכ-2,000 נדבקים חדשים ביום.
המחאה ליד ביתו של בני גנץ
ב-27 באוקטובר 2020 התחילה קבוצה קטנה מבין המוחים להפגין בצומת מול רחוב מגוריו של ראש הממשלה החלופי, בני גנץ, בראש העין. המחאות מתמקדות בדרישה להקמת ועדת חקירה לפרשת הצוללות. המוחים הבודדים עומדים בצומת מול הרחוב בו גר גנץ ונושאים שלטים. זאת למרות פסיקת בג"ץ שאין להפגין ליד ביתו של גנץ, מאחר שאינו מעון רשמי. לאחר ביצוע מעצרים בנקודה, כתב גנץ בטוויטר: "לעולם אגן על זכותו של כל אדם להביע דעתו" והוסיף שפנה למשטרה שתאפשר את המחאה "תוך הפעלת שיקול דעת מרחיב לפני כל מעצר או הרחקה". הציוץ גרר תגובות נזעמות ובאותו ערב הגיע קהל רב, ביניהם חבר הכנסת יוראי להב הרצנו, המחאה הפכה להפגנה ובהוראת המשטרה המפגינים עברו להפגין ליד קניון סמוך. לפי ניצב עמיחי אשד, גנץ ביקש להימנע ממעצרים בהפגנות ליד ביתו, אך אמר שלגנץ אין סמכות חוקית לבקש זאת.
כשלושה שבועות אחרי תחילת המחאות בראש העין דווח שהמשטרה העלתה מפגינים לניידת, ובמקום להביא אותם לתחנת המשטרה הורידה אותם במקום מרוחק. עורך הדין גונן בן יצחק הגיש תלונה למח"ש בטענה שנוהל זה הוא בגדר חטיפה.
מחאת הדגלים השחורים
מחאת "הדגלים השחורים" צמחה לאחר פרסום תוצאות הבחירות לכנסת ה-23 מהתארגנות של בודדים בכל רחבי ישראל כנגד התערערות המשטר הדמוקרטי במדינת ישראל. את רעיון המחאה יזם העיתונאי אורי משגב בפוסט שפרסם בעמוד הפייסבוק שלו, וזאת בהמשך לפעילות שהתקיימה בחודשים שלפני כן תחת הכותרת "מחאת הדגל השחור: כהניזם לא בבית ספרנו" - מחאה של הורים בכל רחבי הארץ, שמחו כנגד החיבור הפוליטי של שר החינוך, רפי פרץ, לאיתמר בן גביר וכנגד הכנסת ערכי הכהניזם, הגזענות וההומופוביה לתוך מערכת החינוך.פעילות התנועה החלה ב-19 במרץ 2020, לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, כאשר הפיזיקאית שקמה ברסלר ואחיה ירדן ואייל שוורצמן יחד עם עוד שני חברים יזמו שיירת מכוניות שעלתה לירושלים עם דגלי ישראל ודגלים שחורים במטרה למחות על השבתת משכן הכנסת ופעילותה במהלך המשבר הפוליטי שנוצר בין גושי המפלגות לאחר הבחירות. מחאה זו הייתה חריגה בשל התרחשותה בהתאם לסעיף בתקנות החירום, שהתיר קיום הפגנות בישראל למרות מגבלות שהוטלו על התכנסות קהל בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל. על רקע המגבלות חלק מהפעילות בוצעה באמצעות כלי רכב, בשיירות שנסעו לכיוון משכן הכנסת כשעליהן דגלים שחורים.
המחאה החלה בהתארגנות ברשתות החברתיות ובקבוצות וואטסאפ, שלדברי היוזמים מטרותיה העיקריות היו:
כמו כן קיימו אנשי התנועה משמרות מחאה ליד בתיהם של חברי כנסת ושרים רבים, בהם בני גנץ, יולי אדלשטיין, גדעון סער, גלעד ארדן, אסף זמיר, רם שפע, צבי האוזר וגבי אשכנזי.
בפעילויות התנועה השתתפו עיתונאים, אנשי ציבור ורבים אחרים בהם יובל דיסקין, אליקים רובינשטיין, יפעת ביטון, לוסי אהריש, עמר בר-לב, ניצן אלון, שחר ארגמן, עמוס בן-אברהם, עמירם לוין, עוזי ארד וחברי הכנסת מהאופוזיציה יאיר לפיד, משה יעלון, איימן עודה, יאיר גולן, דן מרידור, אלי אבידר, כרמי גילון, זאב דגני, עיסאווי פריג'.
ב-1 באוגוסט 2020, הגיעה פריסת ההפגנות ל-280 גשרים, צמתים ומחלפים בכל רחבי מדינת ישראל. ב-20 באוגוסט 2020, התרחבה פריסת ההפגנות בשבת, למעל 300 גשרים, צמתים ומחלפים בכל רחבי המדינה. כמו כן נוספה פריסה של צוללות שחורות עם כתובות שמתייחסות לדרישה לחקור את נושא הצוללות במקומות שונים בארץ, כגון קיסריה, כרכור, רמת הכובש, גן שמואל, מעגן מיכאל, אליקים, מחלף חורשים, מבואות גלבוע ועוד. מיזם הצוללות גם נפרס למספר שעות בכיכר הבימה ב-17 באוגוסט. כמו כן הורחבו ימי ההפגנות המרכזיות גם לימי חמישי, בערים תל אביב, חיפה, ובאר שבע.
ב-10 באוקטובר 2020, בסוף השבוע השני של הסגר השני, התרחבה פריסת ההפגנות בשבת, ל-1219 נקודות שונות, במרכזי ערים, בשכונות, בכניסות ליישובים כתשובה לתקנות שאסרו על הפגנות במרחק של יותר מקילומטר מהבית. התופעה התרחשה בכל רחבי המדינה והגדילה את המצטרפים למעגל ההפגנות. על פי ספירה שעשו אנשי הדגלים השחורים, דווח על השתתפות של כ-230 אלף מפגינים בהפגנות שבת אחר הצהריים ומוצ"ש. בנוסף נערכה גם הפגנת צעירים רבת משתתפים בתל אביב שבה נרשמו שוב עימותים בין המפגינים שנשאו דגמי צוללות ובין המשטרה ויס"מ שניסו לחסום אותם. במשך כל תקופת הסגר נערכו גם הפגנות במוקדים רבים, בפריסה דומה, גם בימי ג' וה', אך עם כמות קטנה יותר של משתתפים.
ארגונים נוספים
עמותת "חוזה חדש" הוקמה על ידי משתתפי המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה בפתח תקווה. סימני הזיהוי של העמותה הם שלטים וחולצות עליהם נכתב "Crime Minister" ("קריים מיניסטר", משחק מילים באנגלית המאחד את תואר ראש הממשלה עם המילה "פשע").
התנועה לאיכות השלטון שותפה לפעילויות המחאה, והציבה בחלק מההפגנות במה ומערכת הגברה.
תנועת "אין מצב" התגבשה סביב אמיר השכל, שהחל להפגין לבדו נגד נתניהו באוקטובר 2016, בשם "מחאת היחידים", בכניסה לעיר מגוריו יבנה ובמקומות נוספים. היא הדפיסה לקראת ההפגנות ב־2020 שלטים בהם נכתב "אין מצב שנאשם בפלילים יהיה ראש ממשלה".
תנועת "קומי ישראל" אשר התגבשה סביב קונסטנטין צ'סטה, המכונה "קוסטה בלאק" וקבוצת צעירים וצעירות אקטיביסטים נוספים אשר מייצגים את בני הדור שנפגעו בעוצמה רבה מהמשבר הכלכלי והמנהיגותי. "קומי ישראל" לפעמים בקיצור למילה אחת - "קומי", מתאפיינת בארגון צעדות מחאה ברחובות ירושלים ותל אביב וסמלה הוא הצבע הורוד.
במחאה היו שותפים ארגונים המייצגים מגזרים שנפגעו מהמשבר הכלכלי, בהם התאגדויות של שכירים כמו מורים, עובדים סוציאליים והתאגדויות של עצמאים, כמו עמותת "אני שולמן" או "התאחדות העצמאיים", וכן קבוצות נוספות של מסעדנים ואנשים בתחומי הספורט והתרבות.
נוסף על כך, החל מיולי 2020 התקיימו הפגנות סולידריות באופן שבועי באירופה, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה. את ההפגנות יזמו יחידים ויחידות שפעלו במשותף תחת שתי תנועות עיקריות: Defend Israeli Democracy ו-UnXeptable - Saving the Israeli Democracy. ההפגנות התקיימו מול שגרירויות ישראל (למשל לונדון, פריז, ברלין) וכן בנקודות מרכזיות בערים כמו סן פרנסיסקו וניו יורק.
מימון
פעילות המחאה בתחילתה הייתה תנועה שורשית שלא נזקקה למימון, והמשתתפים במחאה הגיעו לפעילויות על בסיס התנדבותי. ברם, בתוך זמן קצר עברה התנועה להתבסס על מימון בסך עשרות מיליוני שקלים, להערכת פרופ' תמר הרמן, מהמכון הישראלי לדמוקרטיה . בין הגורמים המממנים שהודו בתמיכתם הכלכלית במחאה נמנים המיליארדר קובי ריכטר, והיזם איל וולדמן. הקרן החדשה לישראל לבדה פרסמה שתרמה למעלה מ-770,000 $ (למעלה מ-2.7 מיליון ש"ח) לארגונים שונים "לתמיכה במחאה ובפעילויות נוספות לחיזוק החברה האזרחית והדמוקרטיה בישראל".
בהמשך, בין היתר בעזרת מימון המונים, גויסו לפחות כ-25 מיליון ש"ח למטה המאבק המארגן את ההפגנות בקפלן, עמותת "אחריות לאומית" שהוקמה על ידי אהוד ברק תרמה לתנועת "הדגלים השחורים" קרוב ל-100 אלף שקלים עבור ציוד, שירותי דוברות והוצאות נוספות, והתנועה גייסה עוד לפחות כמיליון ש"ח באמצעות מימון המונים.
מפלגות
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הוקמה "המפלגה הדמוקרטית החדשה" על ידי פעילים מהמחאה. באתר האינטרנט של המפלגה נאמר כי היא "נערכת להיות בית פוליטי עבור המחאה, על כל מרכיביה, בכוונה ותקווה כי המחאה תביא לשינוי דמוקרטי אמיתי בחברה הישראלית".
בינואר 2021 התקיימה בתל אביב הפגנת מחאה של העצמאים והעסקים קטנים, המוחים נגד התנהלות הממשלה. בהפגנה דווח על הקמת מפלגת "תנופה" שתייצג אותם, בשיתוף עם חבר הכנסת עפר שלח.
כמו כן, הצטרף אביר קארה מאני שולמן לרשימה ימינה. הם קיבלו שריונים בשתי העשיריות הראשונות ברשימה. אביעד בן סדון, ממייסדי העמותה, הצטרף לתל"ם – תנועה לאומית ממלכתית.
אירועים בולטים
ב-24 במאי 2020 השתתפה אורנה בנאי בהפגנת "הדגלים השחורים" ואמרה: "באתי לכאן לקרוא לראש הממשלה להתפטר! נמאס לנו, נמאס לנו מהשקרים, מאוזלת היד, מהחלמאות, מהניהול הכושל מהאטימות והניתוק של ראש הממשלה והעבדים הנרצעים שלו." בעקבות דברים קיבלה בנאי איומים על חייה.
ב-23 ביוני ארגנה תנועת "דרכנו" הפגנה נגד סיפוח של חלקים מיהודה ושומרון בהתאם לתוכנית השלום של הנשיא טראמפ, כאשר בלטו נימוקים כמו המצב הכלכלי.
בהפגנה ב-26 ביוני קראו המפגינים להקים ועדת חקירה שתבדוק את חלקו של נתניהו בפרשת הצוללות. לפי המשטרה, המפגינים חסמו את הכביש, ושבעה מהם נעצרו, בהם אמיר השכל. השכל סירב לחתום על צו הרחקה, ושוחרר כעבור יממה. ב-29 ביוני שב להפגין בירושלים. להפגנה הצטרפו, בין השאר, דן חלוץ, סתיו שפיר וצופית גרנט.
ב-27 ביוני, בעקבות מעצרו של אמיר השכל והדרישה לשחררו, התארגנו עשרות מוקדי מחאה מקומיים על גשרים וצמתים ברחבי המדינה, שהתרחבו מאז למאות הפגנות מקומיות ברחבי הארץ בכל מוצאי שבת.
ב-11 ביולי נערכה בכיכר רבין הפגנה של עצמאים שמחו על המשבר הכלכלי, ובמהלכה התבטא המוזיקאי אסף אמדורסקי בחריפות נגד נתניהו: "אני כועס. יש נאשם בפלילים שחטף את המדינה שלנו. מדובר בנוכל שנותנים לו יותר מדי קרדיט - הוא צריך ללכת לכלא או לבית משוגעים."
ב-23 ביולי נערכה הפגנה רבת משתתפים בירושלים, במהלכה נעצרו שמונה בני אדם. למחרת נערכה הפגנה דומה בה נעצרו 55 בני אדם. באותו יום נערכה לראשונה הפגנה גם בסמוך לביתו של בנימין נתניהו בקיסריה.
ב-28 ביולי נערכה לראשונה הפגנה בקרבת ביתו של השר אמיר אוחנה בתל אביב, הפגנה בה פרצה אלימות כנגד מפגינים.
ביולי 2020 החלו הפגנות סולידריות בקרב קהילות ישראליות בחו"ל: ארצות הברית, בריטניה, צרפת, קנדה, גרמניה, אוסטרליה והולנד.
נציגים מהעדה הדרוזית הצטרפו להפגנת השבת הגדולה ב-1 באוגוסט במחלף אליקים, ביום בו חגגו את חג הקורבן, בהם גם חברת הכנסת ע'דיר כמאל מריח. כמו כן נערכה הפגנה ראשונה ביהודה ושומרון. ב-1 באוגוסט הפגינו כחמישה עשר אלף בני אדם מול בית ראש הממשלה בירושלים. במשטרה הקצו כוחות גדולים למוקדי המחאה מחשש שיהיו ניסיונות לפגוע במפגינים. במקביל התקיימו הפגנות בסמוך לביתו הפרטי של נתניהו בקיסריה, בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב, ובגשרים וצמתים במדינה.
במהלך האירועים בלטו בסיקור התקשורתי מספר מקרים של מחאה בעירום, בהשראת ארגון פמן. ב-21 באוגוסט לקראת הפגנת תמיכה בראש הממשלה היה ניסיון של המשטרה לפנות את מאהל המחאה שפעל כ-70 ימים ליד מעון ראש הממשלה בירושלים. בניסיון הפינוי הזה נפצע ונעצר ראש השב"כ לשעבר כרמי גילון.
ב-23 באוגוסט התקיימה הפגנה טעונה ליד מעון ראש הממשלה ברחוב בלפור בירושלים בה תועדו מקרי אלימות משני הצדדים ונעצרו כ-30 מפגינים. ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת דנה בתפקוד המשטרה.
בסוף אוגוסט הפגינו כ-15 אלף בני אדם בקיסריה ובבירה. בהפגנת מוצ"ש ב-29 באוגוסט חולקו כ-40,000 צמידים על ידי מארגני ההפגנה, דבר שמעמיד בספק רב את מספרי המוחים, כפי שדווחו בתקשורת. באותה עת התקיימה שוב צעדה, בהשתתפות כ-3,000 מפגינים ומיצג צוללות שנישא על גבי אלונקה מאולתרת, מגשר המיתרים, בדרך פתלתלה וארוכה שנגזרה מחסימות משטרה, עד החבירה לאירוע המרכזי בכיכר פריז. להפגנה המרכזית שם, הצטרפו לראשונה חסידי ברסלב שהפגינו בדרישה להתיר נסיעה לאומן.
תנועת הדגלים השחורים הודיעה כי תצמצם את פעילותה במהלך הסגר השני שהוטל בספטמבר 2020.
בהפגנה בכיכר פריז בירושלים ב-20 בספטמבר 2020 זוהה טופז לוק, יועץ של בנימין נתניהו, שהיה אמור לשהות בבידוד, כשהוא מביים ומצלם סצנה של "הפגנה נגד הקורונה" כביכול, כחלק מניסיון להכפיש את משתתפי ההפגנות ולהפיץ שמועות כאילו הם "מפיצי מחלות". לוק נקנס בעקבות האירוע.
אחרי אישור התקנות לגבי הפגנות, על ההפגנות היה להתבצע במרחק של קילומטר מהבתים של המוחים. בתחילת אוקטובר היו כאלף מוקדים לפי הדיווחים. מארגני המחאה טוענים כי 130,000 איש הפגינו במצטבר ברחבי הארץ. באירוע מיוחד מטעם ארגון "חקירה עכשיו" שהוקם על מנת לקדם את פתיחת החקירה בפרשה הידועה כ"פרשת הצוללות" (תיק 3000), יצאו שלוש שיירות כלי רכב מהצפון, מהמרכז ומהדרום לעבר בית המשפט בירושלים. השיירה הצפונית שהייתה העיקרית והמרכזית מביניהן החלה את האירוע בעצרת קצרה בכפר בלום, בשעה 06:00 בבוקר. כחמישים דגמי צוללות בהובלת רועי פלג ממארגני המחאה, יצאו משם לעבר מוזיאון חיל הים בחיפה, תוך שהם חולפים על פני צמתים, גשרים ומחלפים בהם המתינו להם מאות מעודדים. את השיירה ליוו טרקטורונים מעופפים בקטע הראשון של המסלול, וכמו כן חבורת אופנוענים ייעודית שהובילה את השיירה לאורך כל המסלול עד הגעתה לירושלים. השיירות עברו דרך עצרות בהן מאות משתתפים מול מוזיאון חיל הים בחיפה, ברחבת מוזיאון תל אביב ובקיסריה. מעל העצרת חלף מטס של אולטרהלייטים, והזמרת אחינועם ניני שרה למשתתפים בנוסף לדברים שנשאו על ידי אלוף (מיל.) עמירם לוין והסופר מאיר שלו. עם ערב הגיעה השיירה המאוחדת לאזור שהוכן ותוחם על ידי משטרת ירושלים ואפשר את כינוסן של כ-100 צוללות והרכבים הנושאים או גוררים אותן. במקום נערכה עצרת סיכום שבה נאמו בין היתר רב-אלוף (מיל.) דן חלוץ, הפרופסור יורם יובל, ואנשים נוספים. משטרת ישראל ליוותה את האירוע מתחילתו ועד סופו, כאשר היא מאפשרת את קיום ההפגנה לאורך מסלול של 266 קילומטרים. בסיום האירוע, נשלח מכתב תודה והערכה למשטרה, משי חזן שהיה היוזם והמפיק העקרי של האירוע.
בהפגנה בראש העין בנובמבר 2020 השווה אחד מראשי "CRIME MINISTER" בין נתניהו להיטלר. דבריו גונו על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר הביטחון וראש הממשלה החלופי בני גנץ ויו"ר הכנסת יריב לוין.
אלימות בהפגנות
בהפגנות בחודש יולי בירושלים הופעלו מכת"זיות נגד המפגינים, ותועדה אלימות משטרתית. ההפגנות ב-14 ביולי וב-16 ביולי היו סוערות, ונעצרו בהן עשרות בני אדם. לטענת המשטרה מאות מפגינים הפרו את הסדר במרכז העיר, יידו אבנים, ביצים וחפצים לעבר כוחות המשטרה, ונוסף על כך, גרמו נזק רב וונדליזם לרכוש בתי העסק. בהפגנה ב-25 ביולי בצומת שער הנגב נדקר בצווארו אדם מקיבוץ גבים, לאחר שקבוצת אנשים פגעה במפגינים וקרעה את השלטים שנשאו. באותה עת תועד במחלף אלוף שדה ברמת גן רכב חולף המרסס מפגינים בגז פלפל.
בהפגנות ב-26 ביולי עצרה המשטרה שישה בני אדם שתקפו מפגינים.
במאות מקרים נוספים דיווחו מפגינים של תנועת הדגלים השחורים בגשרים ובצמתים על אירועי תקיפה כלפיהם. בין אלו ב-1 באוגוסט 2020 בוצע ניסיון דריסה של מפגינים בצומת בילו סנטר, ב-17 בספטמבר 2020 התקיים ניסיון לבצע פיגוע דריסה של מפגינים בכביש 784, המפגינים הספיקו לזוז לפני שנפגעו. ב-20 בספטמבר עצרה המשטרה נהג נוסף שהתקרב למפגינים בירושלים ונחשד בניסיון דריסה. החשוד שוחרר לבסוף.
בראיון בערוץ 13 דיווח סגן ניצב במשטרה כי עמוד קריים מיניסטר בפייסבוק קרא להצטייד בגז פלפל ובשוקרים נגד שוטרים. בהמשך המשטרה חזרה בה מהטענה.
באוקטובר, נתגלו הקלטות והודעות של פעילי ימין בהן איימו לפגוע פיזית במפגינים באירועי המחאה ברחבי הארץ.
בהפגנות, המשטרה מרבה להשתמש בטקטיקת קטלינג השנויה-במחלוקת כדי לסגור את היציאות והכניסות של מתחם ההפגנה.
במהלך ההפגנות נגד ראש הממשלה נערכו עימותים, חלקם אלימים, בין המפגינים לשוטרים: היו מפגינים שאיימו על שוטרים קיללו אותם והשוו אותם לנאצים.
ראש מדור חקירות של המשטרה תיאר מקרים של אלימות מצד חלק מהמפגינים כלפי המשטרה: "יורקים על שוטרים, תוקפים אותם, דוחפים אותם, מקללים אותם."
תגובות במערכת הפוליטית
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, תיאר את פעולות המחאה כ"הפגנות שמאל אנרכיסטיות", טען שהן נושאות אופי אלים, קוראים בהן לרצח, והן זוכות לסיקור יתר. הוא אף תיאר מפגינים כמפיצי מחלות. זאת בגלל ההתקהלות במהלך מגפה הקורונה ובאמצעות עשיית צרכים.
חברת הכנסת תמר זנדברג אמרה במהלך המחאה שהסיבה שהמפגינים הגיעו היום היא כדי להילחם בנגיף ההסתה.
שר הביטחון וראש ממשלת ישראל החלופי בני גנץ דיבר על מחויבות הממשלה להיות קשובה לאנשים. נאמר גם שזכות המחאה היא נשמת אפה של הדמוקרטיה ואלימות היא כרסום יסוד הדמוקרטיה. הוא ביקש מראש הממשלה והשרים - לא להקצין ולא לתקוף רק לשם התקיפה.
השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, ביקש לבדוק צעדים לצמצום ההפגנות, ובין השאר טען שמנכ"ל משרד הבריאות אמר שההפגנות הן "מדגרות קורונה". הוא גם הזהיר מפני פגיעה בראש הממשלה: "אלמלא היחידה לאבטחת אישים - מישהו היה עושה מעשה".
יאיר נתניהו פרסם ברשת טוויטר הודעה ובה פרטיהם של אנשי עמותת "חוזה חדש" וקרא להגיע לבתיהם ולהטרידם. אנשי העמותה הגישו תביעה נגד יאיר נתניהו, ובית המשפט קבע כי הוא ייאלץ למחוק את ההודעה שפרסם, והוציא נגדו צו למניעת הטרדה מאיימת למשך 6 חודשים. בראיון שהעניק לגלי ישראל כינה מפגינים כ"חייזרים" ואמר שהוא מראה לאביו קטעים נבחרים מצילומי ההפגנות וכי "זה מבדר אותו".
ראש האופוזיציה ח"כ יאיר לפיד אמר בנאומו בכנסת כי המפגינים הם הבוסים של ראש הממשלה ואינם מרוצים.
בסגר הראשון, נתניהו התנגד להגבלת חופש ההפגנה. בסגר השני תמך כחלק מהדוק הסגר. היועמש טען שניתן להגביל עד 2,000 איש בבלפור גם בסגר הקיים תוך שמירה על הנחיות כמו קפסולות ומרחק. במסגרת המתווה גובשו תקנות שמגבירות את יכולתה של המשטרה לאכוף את כללי הריחוק החברתי והמסכות באמצעות קנסות. הידוק הסגר איפשר הגבלות נוספות: במרחק של עד 1,000 מטר מהבית ולא יותר מההתקהלות המותרת (בקפסולה של עד 20 איש). אף על פי כן, שינוי החוק כך שהפגנות יוגבלו נדחה בשל עיכוב של חברי הליכוד והאופוזיציה. אושר אחרי יום הכיפורים. הגבלת המרחק מהבית ביחס להפגנות בוטלה ב-12 באוקטובר. כעבור כמה חודשים, נפסק שהתקנה שמנעה הפגנות במרחק יותר מקילומטר מהבית אינה חוקית.
לאזי
לאזי (בפולנית: Łazy) היא עיר במחוז זוויירצ'ה בחבל שלזיה בפולין. עד 1947 הייתה העיירה מקום מושבה של גמינת רוקיטנו-שלחצקיה. בשנים 1975–1998 הייתה העיירה שייכת לפרובינציית קטוביץ. בעיר יש 6,882 תושבים (נכון ל-2017). במהלך מלחמת העולם השנייה, שינו הכובשים הגרמנים את שם היישוב ללאזרן (Lasern). לאזי השתייכה למחוז פולין קטן, ומאז הקמתה עד חלוקת פולין הייתה חלק מפרובינציית קרקוב.
תולדות היישוב
בימי הביניים היו באזור לאזי של היום חמישה יישובים: גראבובה (Grabowa), ויסוקה (Wysoka), צ'אגוביצה (Ciagowice), נייגובוניצה (Niegowonice) וויישולקה (Wiesiolka). כפר נוסף, המצוי כיום בגבולות לאזי, כרושצ'וברוד (Chruszczobrod), השתייך לדוכסות שווייז' (Siewierz) אשר שולבה באיחוד פולין-ליטא בשנת 1790. בשנת 1386 העניק המלך ולדיסלב השני יגיילו את הכפרים ניגובוניצה, ויישולקה, ויסוקה, גרבובה ורוקיטנו-שלחצקיה לוולודק מחארבינוביצה (Wlodek of Charbinowice), מושל (Starosta) לובלין ופאחארניק של קרקוב. עד 1795 השתייכו חלק מהכפרים למחוז ללוב והאחרים למחוז קרקוב. במהלך הפלישה השוודית לפולין נפגע אזור לאזי של היום קשות בלחימה. סטניסלב וורז'יצקי, בעל נכסים מקומי, לחם בפולשים השוודיים. כתוצאה מכך נהרסה טירת אוגרודז'נייץ, יחד עם כפרים רבים, כמו גרבובה, שהייתה מעוז מבוצר בגבול פולין קטן-שלזיה.
לאחר החלוקה השלישית של פולין (1795) הוקם הגבול בין ממלכת פרוסיה לבין האימפריה ההבסבורגית על נהר פיליצה העליון. שטח לאזי נתפס על ידי פרוסיה כחלק ממחוז שלזיה החדשה. בשנת 1807, לאחר חוזה טילזיט, סופחה לאזי לדוכסות ורשה, אשר בשנת 1815 הוכפפה לשלטון רוסיה ונשארה חלק מהאימפריה הרוסית עד מלחמת העולם הראשונה. הכפר לאזי הופיע במפה לראשונה בשנת 1790 לערך. הוא נשאר יישוב קטן ליד הכפר הגדול יותר רוקיטנו-שלחצקיה. פיתוחה הואץ עקב בניית קו הרכבת בין ורשה לווינה, שהושלם בשנת 1848. במרד ינואר התנגשו המורדים הפולנים עם הכוחות הרוסיים ליד לאזי ב-22 במארס 1863.
עד 1927 השתייכה לאזי לגמינה של רוקיטנו-שלחצקיה במחוז בנדין ברפובליקה הפולנית השנייה. בינואר 1927 הועברה הגמינה למחוז זוויירצ'ה. הכפר נתפס על ידי הוורמאכט בתחילת ספטמבר 1939 ונשאר בידי הגרמנים עד 20 בינואר 1945.
לאחר המלחמה העבירה ממשלת הרפובליקה העממית הפולנית את לאזי לקטוביץ, ובסוף 1945 יצרה את הגמינה של לאזי.
בפולין הקומוניסטית היה לאזי מרכז תעשייה מקומי ובו מפעלי מלט, מפעל קדרות ומחסן מטען גדול של רכבת פולין. בסוף שנות הארבעים נפתחו בגמינה של לאזי בתי תרבות, בתי קולנוע וספריות. הכפר עבר פיתוח מהיר בשנות השישים, עם השלמת עבודות מים והפקת חשמל. ב-1 בינואר 1967 קיבלה לאזי מעמד עיר.
בית קברות צבאי מתקופת מלחמת העולם הראשונה
בית הקברות הצבאי הוקם בשנים 1914–1918. בו קיימים קברי חיילים אוסטרים וגרמנים שלחמו במלחמת העולם הראשונה. בית העלמין נמצא בחלק המערבי של העיר, על אחוז. פודלשה שבכביש החוקה (קונסטיטוציה). באזור בית הקברות יש כנסייה המוקדשת למקסימיליאן קולבה.
הקהילה היהודית
ככל הנראה יהודים התחילו להתיישב בלאזי בתחילת המאה ה-19. ב-1921 נמנו בה 234 יהודים, כ-15% מכלל האוכלוסייה.
בחורף 1940–1941 גורשו ללאזי יהודים מאזורים במערב פולין שסופחו לרייך הגרמני כמו סקוצ'וב. יש נתונים שונים על גודל האוכלוסייה היהודית באותה תקופה, החל מ-333 נפשות וכלה ב-395. היהודים בלאזי, כמו במקומות רבים נוספים בשלזיה, הועבדו בעבודות כפייה במספר מחנות של ארגון שמלט.
ביוני 1942 הועברו היהודים לגטו זוויירצ'ה ומשם בסופו של דבר נשלחו לאושוויץ.
מרטין ואגנר
מרטין ואגנר (בגרמנית: Martin Wagner, נולד ב-24 בפברואר 1968 באופנבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי בעיקר בנירנברג ובקייזרסלאוטרן, עמה זכה בגביע הגרמני בשנת 1996 ובאליפות הבונדסליגה בשנת 1998. לוואגנר שש הופעות במדי נבחרת גרמניה, והוא נכלל בסגל הגרמני למונדיאל 1994.
קריירת מועדונים
ואגנר החל את קריירת הבוגרים בשנת 1988 בנירנברג בשנת 1988, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1988/89, ערך 30 הופעות והבקיע שבעה שערים, אך קבוצתו ניצלה מירידה אל הבונדסליגה השנייה רק בזכות הפרש שערים. בעונת 1989/90 מיעט ואגנר לשחק, אך בשתי העונות הבאות חזר להיות שחקן הרכב קבוע בנירנברג והציג יכולת טובה מאוד, כשבעונת 1991/92 סיימה נירנברג במקום השביעי לאחר כמה עונות בתחתית הטבלה. לאחר עונה זו, עזב ואגנר את נירנברג לאחר ארבע עונות בקבוצה הבוגרת, וחתם בקייזרסלאוטרן, מועדון שאז היה בצמרת הכדורגל הגרמני.
בעונתו השנייה בקייזרסלאוטרן, 1993/94, ואגנר וקייזרסלאוטרן סיימו במקום השני בבונדסליגה, כשואגנר מהווה חלק מחוליית קישור איכותית שכללה גם את צ'יריאקו ספורצה, אנדראס ברמה, אקסל רוס ומרקו האבר. ואגנר המשיך להיות שחקן חשוב בקבוצה גם בשנים הבאות, ובעונת 1995/96 חווה הצלחה וכישלון גם יחד. קייזרסלאוטרן זכתה בעונה זו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קרלסרוהה בו כבש ואגנר את שער הניצחון בדקה ה-42, אך גם נשרה אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדות המועדון. ואגנר וקייזרסלאוטרן חזרו לבונדסליגה תוך עונה אחת לאחר שסיימו במקום הראשון בבונדסליגה השנייה בעונת 1996/97 בפער של עשר נקודות מהמקום השני, כשואגנר מבקיע שבעה שערי ליגה. בעונת 1997/98, כבר בעונה בה קייזרסלאוטרן שבה לבונדסליגה, ואגנר וקייזרסלאוטרן זכו באליפות מפתיעה, בפער של שתי נקודות מהסגנית באיירן מינכן. ואגנר, בצוותא עם ספורצה, אנדראס בוק, הברזילאי ראטיניו והכוכב העולה מיכאל באלאק, הציגו חוליית קישור מרשימה שזכתה באליפות בלתי צפויה. בעונת 1998/99 ואגנר וקייזרסלאוטרן סיימו במקום החמישי בבונדסליגה, ובליגת האלופות הגיעו עד לרבע הגמר, בו הודחו על ידי באיירן מינכן לאחר הפסדים 2-0 ו-4-0 במפגש הכפול, כאשר בדרך לשם ואגנר הבקיע שער ניצחון בשלב הבתים מול בנפיקה ליסבון. עונת 1999/00 הייתה האחרונה של ואגנר בקייזרסלאוטרן, וגם בעונה זו המועדון סיים במקום החמישי בבונדסליגה. בתום עונה זו, עזב ואגנר את קייזרסלאוטרן לאחר שמונה עונות, בהן ערך 200 הופעות ליגה והבקיע 30 שערים, ועבר לוולפסבורג. ואגנר ערך שתי הופעות ליגה בלבד במדי וולפסבורג בשני מחזורי הליגה הראשונים של עונת 2000/01, ואחריהם פרש מכדורגל כשהוא בן 32.
ואגנר נודע כמתקל מצוין וכשחקן קשוח ואגרסיבי, נתון שהתבטא ב-76 כרטיסים צהובים שצבר במשחקי הליגה בנירנברג ובקייזרסלאוטרן, מתוכם חמישה היו צהוב שני שמשמעותו כרטיס אדום.
קריירה בינלאומית
ואגנר ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה בדצמבר 1992 במשחק ידידות בו הפסידה גרמניה 3-1 לנבחרת ברזיל. בשנת 1994 זומן ואגנר לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994. בשלב הבתים ואגנר לא שותף כלל, אך בשמינית הגמר שיחק 90 דקות בניצחון 3-2 על נבחרת בלגיה. ואגנר פתח בהרכב גם ברבע הגמר בו הפסידה 2-1 לנבחרת בולגריה והודחה מהטורניר. ואגנר הוחלף במשחק זה כאשר גרמניה הובילה 1-0. לאחר המונדיאל ואגנר ערך הופעות נוספות במשחקי ידידות, כולם בשנת 1994, ולאחר מכן לא זומן עוד. לזכותו של ואגנר שש הופעות במדים הלאומיים.
חיים אישיים
לאחר פרישתו החל ואגנר לעבוד כסוכן שחקנים.
במאי 2014 דיווח ואגנר כי הוא חולה בסרטן ועובר טיפולי הקרנות.
תארים
עם קייזרסלאוטרן:
ג'סיקה פארה
ג'סיקה פארה (באנגלית: Jessica Paré; נולדה ב-5 בדצמבר 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית, ידועה בין היתר בשל תפקידה בתור מייגן דרייפר בסדרת הדרמה "מד מן" ברשת AMC, ובשל תפקידה בתור השוטרת אמנדה "מנדי" אליס בסדרה הדרמה הצבאית "אריות הים" ברשת CBS. הופיעה בסרטים "הרס הזוהר" (2000), "אבודות והוזות" (2001), "שלוש בפארק" (2004) ו"מכונת זמן בג'קוזי" (2010).
ראשית חייה
פארה נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה, לאנתוני פארה, יושב הראש לשעבר של מחלקת החינוך באוניברסיטת מקגיל, וללואיז מרסייה, מתורגמנית. יש לה שלושה אחים, והיא גדלה בשכונת נוטרדאם דה גרייס. היא דוברת שתי שפות, אנגלית וצרפתית ובת למשפחה קתולית.
שני הוריה היו שחקנים - אביה היה מורה לדרמה וחבר בקבוצת תיאטרון, ואמה שיחקה בהפקות חובבים. כילדה נהגה פארה לצפות בחזרות של אביה, והחלה להתעניין במשחק בעצמה, כשעזרה לו ללמוד טקסט מ"הסערה". למדה בבית הספר "וילה מריה", תיכון קתולי פרטי לבנות במונטריאל. היא למדה דרמה ב"Theatreworks", והופיעה במספר הפקות חובבים כנערה, כשבין היתר גילמה את המשרתת מריאן ב"רובין הוד" ואת לוסי בהפקה התיאטרונית לספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים".
קריירה
בשנתה האחרונה בתיכון שיחקה פארה בסרט הטלוויזיה "בונאנו: סיפורו של סנדק", כשבעקבותיו החליטה לפתח קריירת משחק. בשנת 1999 היו לה תפקידים משניים בפרק של סדרת האימה "Big Wolf on Campus" ובסרט הצרפתי "En Vacances". היא נשרה מלימודי האומנות בקולג' למען פיתוח קריירת המשחק שלה. היא עבדה לתקופה מסוימת כעוזרת צלם.
לאחר שנבחנה לתפקיד משני בסרט העצמאי "כוכבת" (2000) בחר בה הבמאי דניס ארקנד לגלם את הדמות הראשית, שחקנית הוקי קרח נאיבית שנהיית לדוגמנית בינלאומית. אחד השחקנים שכיכבו לצדה היה דן אקרויד. סרט הסאטירה הוצג בפסטיבל קאן וזכה לביקורות מעורבות, ובעקבות יציאתו דורגה פארה כאחת מ-25 הנשים היפות ביותר בקנדה.
בהמשך כיכבה לצד פייפר פראבו ב"אבודות והוזות" (2001), סרט שמספר על שתי נאהבות צעירות בפנימיית בנות. זהו סרט הבכורה של הבמאית ליאה פול, והוא זכה לביקורות חיוביות בעת הקרנת ההשקה שלו בפסטיבל סאנדנס.
בשנת 2002 הופיעה פארה במיני סדרה "Random Passage", שמבוססת על סדרת ספרים עטורי פרסים של ברניס מורגן ומתרחשת בניופאונדלנד ולברדור במאה ה-19. באותה שנה היא הופיעה במיני סדרה "Napoléon", בה גילמה את דמותה של פילגש הקיסר, ובתפקיד קמע בסרט של דיפה מחטה "בוליווד הוליווד", בה גילמה זמרת פופ. ב-2003 כיכבה במותחן "Posers", זאת לאחר שהופיעה באותה שנה במיני סדרה של רשת "CTV" "The Death and Life of Nancy Eaton", שמבוססת על סיפורה של ננסי איטון.
בשנת 2007 היא הצטלמה לפיילוט של רשת "CBS" "Protect and Serve", והצטלמה לסרט הצרפתי-קנדי העצמאי "Jusqu'à toi" בתפקיד ליזה, לצד ג'סטין ברת'ה, מלאני לורן ובילי בויד.
בשנת 2008 היא גילמה תפקיד מינורי ב"The Trotsky", סרט קומדיה שבוים על ידי ג'ייקוב טירי, ובנובמבר של אותה שנה היא שיחקה בסרט הערפדים "Suck", שביים רוב סטפניוק, כשלשם כך למדה לנגן בגיטרה בס. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בטורונטו בשנת 2009, והיא הייתה מועמדת עליו לפרס "Canadian Comedy Awards" בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר". בשנת 2010 היא גילמה מעריצה לצד קרייג רובינסון בקומדיה הקולנועית "מכונת זמן בג'קוזי", והופיעה בקומדיה הקנדית "Peepers", שעוסקת בתופעת המציצנות והוצגה בפסטיבל Just for Laughs.
באותה שנה היא לוהקה לקאסט סדרת הטלוויזיה של רשת AMC "מד מן", בה היא מגלמת את דמותה של מייגן קלבה, מזכירה בחברת "סטרלינג קופר דרייפר פרייס", ובהמשך אשתו השנייה של דון דרייפר. בעונה ה-5 של הסדרה הפכה דמותה לדמות ראשית.
ב-2011 היא הופיעה בסרט הקצר "Beholder" שבוים על ידי נישה גנטרה, וכיכבה ב"The Way of the West", מערבון אודות המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, ובקומדיה "Sorry, Rabbi", שביים מארק סלוצקי.
ב-2012 היא שיתפה פעולה עם להקת הרוק האלטרנטיבי "the Jesus and Mary Chain", כשהופיעה איתם עם שירם "Just Like Honey" בשתי הופעות, בבאפלו ובטורונטו. באותה שנה היא הצטלמה לקומדיה הרומנטית דלת התקציב "Standby" בלוקסמבורג ובאירלנד, בה היא מגלמת את הדמות הנשית הראשית, אליס.
חיים אישיים
בשנת 2007 נישאה פארה למפיק ג'ו סמית', ובשנת 2010 השניים התגרשו.
החל ממאי 2012 היא יוצאת עם המוזיקאי הקנדי ג'ון קסטנר, סולן להקות הפאנק "Asexuals" ו-"Doughboys".נב-19 במרץ 2015 נולד בנם הראשון, בלוז אנתוני פארה קסטנר.
אמנות עכשווית בטלאים
אמנות עכשווית בטלאים היא אמנות שמשתמשים בה בשיטות הטלאה חדשניות ומסורתיות כדי ליצור יצירות אמנות מבדים, חוטי תפירה ורקמה ותוספות חומרים.
יש אמנים המניחים מילוי בין השכבה העליונה הגלויה לעין לבין המצע התחתון כדי ליצור מרקמים מובלטים,על ידי תפירה ורקימה דרך שלוש השכבות. יש אמנים שמסתפקים בשכבה מוטלאת ורקומה אחת מעל למצע. היוצרים באמנות טלאים, משלבים ביצירותיהם את ניסיון חייהם, דימויים ורעיונות משלהם. האמנות העכשווית בטלאים שהתפתחה מאז אמצע המאה ה-20 קרובה הרבה יותר לאמנות יפה מאשר עבודת הטלאים המסורתית. אמן/ית הטלאים משתמש/ת באופני העשייה השונים כדי לספר סיפור, לא כדי לשחזר, להעתיק או להראות משהו שכבר נעשה פעם. אמנות טלאים תלת־ממדית לרוב תלויה על הקיר או מוצגת כפריט תלת־ממדי על חלק ניכר מהיצירות יש תוספות של חומרים שונים, כגון חרוזים, חלקי פלסטיק, עץ או חלקי צמחים, מטבעות ועוד.
שמות נוספים או נלווים לאמנות טלאים הם "טכניקה מעורבת" או אמנות סיבים. אגודת אמנות הטלאים האמריקנית מגדירה את האמנות הזו כ"העדפת חקירה מקורית של מושג או רעיון על פני העברת דוגמה מסורתית. התנסות בתכסוס [מניפולציה] של טקסטיל, צבע, טקסטורה, או טכניקות מעורבות. אמנות טלאים לעיתים קרובות מרחיבה את גבולות עולם הקוילט".
היסטוריה
אמנות עכשווית בטלאים, צמחה מתוך התחייה המחודשת של יצירת שמיכות הטלאים הקלאסיות המאורגנות שהתחילה בשנות ה-1960 ונמשכת עד היום. העניין המחודש במלאכות יד מכל הסוגים היה חלק ממרד הנעורים של אותן שנים. כשצעירים למדו הרבה ממלאכות היד שהיו נפוצות במאה ה-19 שנדחו ונשכחו על ידי הוריהם וסביהם שראו במלאכות הללו משהו מיושן וארכאי שיש להיפטר ממנו.
בעוד שאמנות הפופ הרחיבה את מושגי המקובל כאמנות בתכנים, בחומרים ובצורות, אמניות הפופ בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 השתמשו בטקסטילים ועבודות טלאים כקשר פמיניסטי קדום ומסורתי למלאכות היד.
בשנות ה-1970 המוקדמות התחילו מחלקות האמנות באוניברסיטאות לשלב תוכניות מלאכה לתוך תוכנית הלימודים שלהם, אמניות כגון מרים שפירו וג'ודי שיקגו שילבו מסורות של מלאכת יד 'נשית' לתוך יצירותיהן, תוך עידוד הסטודנטיות שלהן לשבור את המוסכמות של הגדרות האמנות מפעם.
בספרים, קטלוגים ומאמרים בכתבי עת בשנות ה-1970 מוזכר שוב ושוב שבתקופה שבה אמנים התנסו במגוון חומרים ואופני עבודה במטרה להרחיב את מושגי האמנות, רב הנשים עדיין נחשבו כמוזות סבילות ולא כיוצרות סמכותיות. אמניות הבינו שבעולם החדש הזה עליהן להיאבק על מקומן מנקודות כוח שלהן – דורות של יצירה בחוטים ובדים, בעוד ג'ודי שיקגו דורשת ממוריה לאפשר לה ליצור דגמים מבד במקום מקרשים ומסמרים, שלוש אמניות מניו יורק וושינגטון והתכוננו להקים תערוכה ב-1975 שהוכרזה להיות "השנה הבינלאומית של האשה" הן דנו בדרכים שבהן נשים הביאו את ניסיונות החיים והחוויות שלהן לתוך האמנות באופן שלא היה מקובל עד אז.
ב-1971 הציג מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, תערוכה בשם "Absract design in Americam Quilts" שבה האוצר אתגר את ההנחה המקובלת באמריקה ששמיכות הטלאים הן רק בעלות ערך שימושי. התערוכה צמחה מתוך אוסף גדול של שמיכות טלאים שנאספו משנות ה-1960 על ידי שני אספני האמנות יונתן הולשטיין [Jonathan Holstein] וגייל פאן דר הוף [Gale van der hoof] התערוכה הוצגה בהרבה ארצות.
בשנת 1974 יסדה קאריי ברסנהן (Karey Bresenhan) "פסטיבל בינלאומי לשמיכות טלאים" ביוסטון טקסס. הפסטיבל הפך לאירוע שנתי שאליו מגיעות יוצרות עכשויות בטלאים מכל רחבי העולם.
בשנת 1979 קבוצה של יוצרות שמיכות טלאים בבריטניה, התאגדו והקימו את ה"גילדה ליצירת קווילטים" הן התחילו עם 300 חברות ויש להן 6,500 חברות מכל העולם. בשנת 2017 היו להן 400 סניפים. הקבוצה הבריטית הפכה ל'גילדה בינלאומית לייצירת שמיכות הטלאים'. בישראל קמה ב-1992 'אגודה ישראלית למעשה-טלאים', המסונפת לארגון הבינלאומי. בין מטרות האגודה להרבות ידע, להופיע בתערוכות בינלאומיות, ולהציג בישראל יצירות מחוצה לה.
באופן מפתיע היה מחסור במקומות תצוגה לאמנות עכשווית בטלאים כי בתערוכות שמיכות טלאים, סירבו לשתף את היצירות הללו. האגודות ומועדוני טלאים התקינו כל מיני תקנות כגון איסור תצוגה של יצירת קוילט בלי מילוי, שופטים שהעדיפו קוילט מסורתי עם פינות מדויקות על פני יצירות מקוריות עם סיפור או דימוי שהם לא הכירו מקודם וכך נולדו מקומות שהציגו את הטלאים כאמנות.
בשנת 1986 מציגים היסטוריונית שמיכות הטלאים והאוצרת פני מקמוריס (Penny McMorris) ואספן האמנות והמו"ל מיכאל קאייל (Michael Kile) להציג את התערוכה "אמנות שמיכות הטלאים" באופן שייראו כאמנות חזותית שונה מאשר שמיכות הטלאים המסורתיות.
ב-1988 מצהירה אמנית הטלאים איליין פלוגמן (Eiaine Plogman) ביאוש בספר uncommom Threads כי "אנו הופכים את עצמנו למכונות קוילט כאשר אנו שמים ערך רב יותר על איכות העבודה מאשר על עיצוב העבודה".
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, האמנות העכשווית בטלאים, ממשיכה להתרחק משמיכות הטלאים המסורתיות, בשילוב נרחב יותר של חומרים ממוחזרים שונים, בגדים ישנים, פסולת תעשייתית, מטבעות, אבזמים, רוכסנים, מסמרים, צמחים מיובשים וכל מיני חומרים. יש גם אמנים שמתחילים להדביק את הבד ועל הבד, יש צביעה וציור על הבד ועל הפריטים שהם מוסיפים. יש גם אמנים שמחפשים קטעי עבודות טקסטיל שלא סיימו אותן והושלכו, אם בגלל פירוק בתים של חובבות מלאכה שנפטרו או עבודות שמאסו בהן והם נמכרים או נמסרים, הם משלבים אותם בעבודה אחרת כפרק או כקטע.
הארייט פאוורס (Harriet Powers) שחיה בין השנים 1839 ו-1910 לא הוכרה כאמנית כיוון שהייתה שפחה אפרו אמריקנית, מספרת סיפורי פולקלור.
הקול הנשי
אמניות טלאים רבות מוצאות שזו צורת היצירה האמנותית שמטיבה להביע אותן. האמנית אולבה אוגרופ (Ulva Ugerup) סיימה בשנת 1992 שמיכת קיר "בנות התהילה" (Girls of Glory) שבה היא הטליאה ורקמה דיוקנאות של 90 נשים שלדעתה השיגו משהו משמעותי, בין הנשים שדיוקנן מופיע ביצירה, קולט, מאי ווסט, גולדה מאיר, האחיות ברונטה, בילי הולידיי, פלורנס נייטינגייל ועוד רבות. היצירה תלויה על קיר הספרייה בהלסינגבורג שבדנמרק. באתר של Studio Art Quilt מופיעה היצירה כשיש עליה רק 81 דיוקנאות ואינה ממוסגרת.
תערוכות אמנות טלאים שהיו בישראל
לינדה בר-און אמנית טלאים ייחודית, ילידת אנגליה, יוצרת כבר שנים רבות סדרות של מרבדי קיר מטלאים, בנושאים של אלות, העצמה נשית, חיות, מיתוסים מקראיים, מחשבות ומיתוסים בין מזרח למערב.
קופל גורבין מעצב גרפי ואומן יצר שטיחים עם נושאים תנכיים ועיצובי אותיות עבריות בעבודת הטלאה של לבד. זכה ארבע פעמים בעיצוב כרזת יום העצמאות, כרזת היובל (1958) של תל אביב, כרזה לקונגרס הציוני ה-25 (1960).
בין מרץ לאפריל 2006 הציגו חברות ה'אגודה ישראלית למעשה-טלאים' בהיכל התרבות בראשון לציון את התערוכה 'כל העולם במה'.
שרה ניסים, אמנית סיבים ייחודית ילידת עיראק משלבת בשטיחיה, מלבד בדים שונים, קטעי רקמות שקנתה בשווקים, כפתורים, חרוזים, מכיסאות מתכת, בובות שלמות וחלקים של בובות שמצאה או קבלה. הציגה תערוכות יחידה כמו 'קולות אחרים' אוצר: חיים מאור, בגלריית האוניברסיטה הפתוחה, ברעננה בשנת 2010 ובתערוכות קבוצתיות.
בשנת 2012 הציגה ה'אגודה ישראלית למעשה-טלאים' את התערוכה 'מאה שנות קיבוץ' בהיכל התרבות ע"ש מאיר ניצן בראשון לציון. באוגוסט אותה שנה הוצגה התערוכה ב'בנין הקונגרסים' בבירמינגהם באנגליה.
בשנת 2016 הוצגה התערוכה "שיר השירים במעשה טלאים" של קבוצת מפגשים בגלריית מגדל W בתל אביב.
בישראל היו מעט גלריות ואוצרים שהציגו מספר תערוכות של אמנות עכשווית בטלאים. בתל אביב הייתה גלריה אלף, גלריית 'סימגלרי' בהנהלת סימה סלע במגדים שנסגרה אחרי 10 שנים. מבין האוצרים שהציגו תערוכות סיבים גליה בר אור, חיים מאור,
הרנסאנס של שימוש בבדים משומשים
מאז שאנשים ארגו בדים, בהשקעה של עמל רב וחומרים יקרים, לצורך לבוש, כיסוי, חימום ואף לקישוט, הם התמודדו גם עם הבלאי של הבדים, הם למדו לנצל כל פיסת בד שלא התבלתה, הטליאו ותקנו את הבדים שבשימוש, חיברו בתפירה טלאים קטנים ושבו ויצרו מהם בדים גדולים יותר או בגדים. בכל תרבות התפתחו צורות לשימוש משני גם בחלקים הטובים שנותרו מבגד שהתבלה או אפילו צורות הטלאה וחיזוק לקטעים הבלויים. העיסוק הזה במשך דורות פיתח מיומנויות של שילובי צבעים ומרקמים, כך שהמוצר המוטלא יראה כאילו היה מתוכנן מראש ולא כאילו ניצלו שאריות. את המיומנויות הלו העבירו אחר כך לעשיה בבדים חדשים שנקנו במיוחד ונחתכו לטלאים, שמהם תפרו את היצירות החדשות. היו עדיין אמניות רבות שהשתמשו גם בבדים ישנים ומשומשים, אבל רבות קנו בדים חדשים ואף התפתחה תעשייה של ייצירת בדים מיוחדים ייעודיים שנועדו להיגזר לטלאים עבור יוצרות אמנות טלאים. כמו כן קמה תעשייה של ייצור טלאים 'מוכנים', חלקם עם דבק שמאפשר הדבקת הטלאים על המצע שעליו יוצרים, המרשתת מלאה בסרטונים של חברות שמנסות למכור מוצרים של 'טלאים מוכנים מראש'. יחד עם זה היו גם מורות שעם הוראת עבודת הטלאים מכרו את הבדים החדשים הללו.
תעשיית האופנה המהירה שהפכה לתעשייה מזהמת ועודדה אנשים לקנות בגד ללבשו מעט פעמים ולזרוק, בלי לתקן אותו או למחזרו הפכה לבעיה עולמית, התחילה להתפתח תנועת שורשים נגדית של אנשים ששבו להשתמש בבגדים המשומשים שלהם וליצור מהם בגדים חדשים, להחליף בגדים עם אנשים אחרים ולמכור או לקנות בגדים בחנויות יד שנייה.
בשנת 2020 פרצה מגפה עולמית של נגיף קורונה שבגללה הטילו סגרים בארצות, אנשים הסתגרו בבתיהם והתחילו להתבונן על מה שיש להם בבית אם מתוך צורך ואי אפשרות להגיע לחנויות הבגדים, אם מתוך תובנה פתאומית שאפשר וצריך להשתמש במה שיש בבית. אנשים יצרו בגדים חדשים וגם הרבה אמנות.
ליז פיד (Liz Pead) הקנדית, ספורטאית הוקי קרח, אמנית והוגה סביבתית, משתמשת בבגדי ההוקי הישנים ליצירת שטיחי קיר של נופי ארצות שונות בהן בקרה. לדבריה בגדים וספורט שלובים זה בזה.
רוח חדשה (סרט)
רוח חדשה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בבימויו של דורון ערן, עם אימרי ביטון, דורון בן דוד ואוהד שחר בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בישראל ובסופיה ששכונה אחת בה עברה שינויים שדימו אותה למנהטן. זה נעשה כדי להקטין את הוצאות ההפקה.
תקציר העלילה
1962, קריית שמונה, הנער יעקב (עמית גוריש) שומע דרשה מהרב (מוטי בן ישי) בבית הכנסת אך אין לו סבלנות והוא עוזב ללא רשות ומשוטט בחוץ עד שמגיע לפסל הארי השואג בתל חי.
כשהוא גדל הוא מתחבר לחבורת עבריינים שעוסקים בפיצות לבתים. המשפחה מקבלת אותו בעוינות, בעיקר אחיו החרדי שמואל (דורון בן דוד). האב יוסף (שלום שמואלוב) והאחות רחל (מוריה בן הרוש) מקבלים אותו בסלחנות ובצער.
לבסןף הוא מצטרף לפריצה גדולה לכספות בבנק. חבריו נתפסים והוא מצליח להימלט ולטוס לניו יורק.
הוא מסתובב חסר ישע במנהטן ושוטר רוצה לעצרו אך לפתע מופיע אדם בשם ג'ף (אוהד שחר) שאומר לשוטר שהוא דודו, לוקח אותו לדירתו ונותן לו להישאר שם ללא תמורה. ליד המיטה הוא משאיר לו את הברית החדשה.
יעקב פוגש ברחוב את קאת'י (מריה פלאם) והם מתאהבים ונישאים ונולד לו בן. הוריה עוזרים לו לפתוח חנות תכשיטים אך העסק לא מצליח ויעקב מחליט לשדוד כסף מרכב של ברינקס. השוד נכשל והוא מצליח לברוח אך המשטרה עולה על זהותו. הוא חוזר לאשתו אך מגורש משם על ידי אביה. מחוסר ברירה הוא חוזר לג'ף שממשיך להטיף לו על היהודים המשיחיים ומצרף אותו לכת מאמינים שבראשם מארק (מייקל הרפז) שמטביל אותו ומצרפו לקהילה.
יעקב חוזר לישראל להשתתף בהלוויות אמו ומתקבל בחשדנות. הוא מתחיל להטיף לטובת ישוע ונתקל בהתנגדות התושבים ובראשם הרב יצחק (חיים זנאתי) ואחיו שמואל. הוא מותקף ונחבל קשות. הוא מקבל "מתנה" אותה אחותו פותחת ונכווית קשות. לבסוף הוא עובר ליפו ומקים שם קהילת מאמינים בעזרתו של בועז (זאב שמשוני).
הסרט מסתיים במספר סרטונים המראים את יעקב דמקני בפעולה.
ביאטריש, מלכת פורטוגל
ביאטריש, מלכת פורטוגל (בפורטוגזית: Beatriz de Portugal; 7 בפברואר 1373–1420), הייתה מלכת פורטוגל לתקופה קצרה מאוד בשנת 1383.
ראשית חייה
ביאטריש נולדה בקוימברה בפורטוגל ב-7 בפברואר 1373, לפרננדו הראשון, מלך פורטוגל ולאונור טלס, בתם של מרטין אפונסו טלו דה מנסס ואלדונסה אאנס דה ואסקונסלוס.
ב-14 במאי 1383 התחתנה ביאטריש עם חואן הראשון, מלך קסטיליה. זמן קצר לאחר מכן מת אביה, ולפני מותו חתם על הסכם שחואן וביאטריש יירשו אותו. אולם, האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם, אשר משמעותו הייתה העברת השלטון בפועל לשושלת החדשה, ולמעשה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל. גם מעמד הסוחרים העשירים של ליסבון התנגד לו.
משבר 1383–1385
סדרת מעשי עוינות הדדים החלה מיד עם מותו של המלך בדצמבר 1383. קרב משמעותי ראשון, "קרב אטולירוס", התרחש באפריל 1384 בין קבוצת קרב קסטיליאנית לכוח פורטוגזי בפיקודו של הגנרל נונו אלוורש פריירה (Nuno Álvares Pereira), אשר נתמך בכוחות סיוע אנגלים. הקרב הסתיים בניצחון פורטוגזי ללא נפגעים. כוח קסטיליאני גדול יותר, בפיקודו של המלך עצמו, הטיל מצור על ליסבון, אך נאלץ לסגת לאחר כ-4 חודשים כתוצאה משיבושי ההספקה והטרדות מצד כוחות פורטוגזים אשר זינבו בו.
באפריל 1385 הכריז על עצמו ז'ואאו, דוכס אביש, בתמיכת ממלכת אנגליה, כמלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל. הוא החל במסע לגיוס תמיכה עממית גם בערים אשר הביעו את תמיכתן בעבר בנסיכה ביאטריש והמלך חואן הראשון מקסטיליה, והעביר את תמיכתן אליו.
הקסטיליאנים אשר ראו במעשיו של ז'ואאו הראשון מעשה מרידה, פלשו בכוח לפורטוגל עם 31,000 חיילים, תוך שהם מגרשים ושורפים יישובים מאוכלסים בדרכם. כוחות פורטוגזים אשר התנגשו בכוח הקסטיליאני, הביסו אותם ב"קרב טרנקוסו" בתחילת יוני. בשלב זה החליט ז'ואאו הראשון, בהתייעצות עם הגנרל פריירה ובעלי בריתו האנגלים, ליזום קרב מכריע נגד הכוחות הקסטיליאנים. הפורטוגזים בחרו לפגוע ממארב בכוח קסטיליאני באזור אלז'וברוטה ובקרב אלז'וברוטה הביסו הכוחות הפורטוגזים את הכוחות הקסטיליאנים והנחילו להם תבוסה מוחצת.
הניצחונות החד משמעיים של הכוחות הפורטוגזיים הבטיחו את המשך השלטון של המלך ז'ואאו ושושלת בית אביש כשליטי ממלכת פורטוגל.
אחרית ימיה
בשנת 1390 נהרג חואן הראשון בתאונת רכיבה, ובנו אנריקה השלישי, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו. לאחר מות בעלה קיבלה ביאטריש סיוע מקסטיליה, בשל טענתה לכתר הפורטוגזי, אך עם הזמן איבדה את תמיכתה, ובשנת 1420 היא מתה בקסטיליה ללא ילדים.
היאשי סנג'ורו
היאשי סנג'ורו (ביפנית: 林 銑十郎; 23 בפברואר 1876 – 4 בפברואר 1943) היה גנרל בצבא יפן, מפקד הצבא היפני בקוריאה במהלך תקרית מוקדן והפלישה היפנית למנצ'וריה, פוליטיקאי וראש ממשלת יפן ה-33.
ביוגרפיה
היאשי נולד במחוז אישיקאווה למשפחת סמוראים. בצעירותו עזב היאשי את לימודיו על מנת להתגייס לצבא היפני בראשית מלחמת סין–יפן הראשונה. לאחר סיום המלחמה הוא למד באקדמיה הצבאית הקיסרית ולאחר סיום הלימודים ב-1897 עבר לשרת ברגימנט חיל הרגלים השביעי. הוא סיים את לימודיו במכללת המטה של הצבא ב-1903, ובמהלך מלחמת רוסיה–יפן השתתף במצור על פורט ארתור.
התפקיד הפיקודי הראשון של היאשי היה הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-57, בין 1918 ל-1920, בשנים שלאחר מכן מילא מספר תפקידי מטה והדרכה. ב-1923 ו-1924 היה נציג צבא יפן בחבר הלאומים, ולאחר מכן חזר לבצע תפקידי מטה למשך שנה נוספת.
ב-1925 קיבל היאשי את הפיקוד על חטיבת הרגלים השנייה. שנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על המחנה הצבאי במפרץ טוקיו, ושנה לאחר מכן התמנה למפקד מכללת המטה של הצבא. ב-1929 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית המשמר הקיסרי.
ב-1930 הפך היאשי למפקד צבא צ'וסן - חיל המצב היפני בקוריאה. יום לאחר תקרית מוקדן ב-19 בספטמבר הוא הורה לדיוויזיה ה-20 להיכנס לתוך מנצ'וריה, ללא אישור הקיסר או הממשלה. בסופו של דבר נאלצה הממשלה להסכים למהלך, והוא קיבל את אישור הממשלה בדיעבד, ב-22 בספטמבר.
לאחר הפיקוד בקוריאה, שב היאשי ליפן והתמנה לאחראי על האימונים הצבאיים במדינה ולחבר במועצת המלחמה העליונה מ-1932 עד 1934. לאחר מכן הוא תמנה לשר המלחמה.
קלרה מריה פופ
קלרה מריה פופ (באנגלית: Clara Maria Pope 1767 - 24 בדצמבר 1838) הייתה ציירת ואמנית בוטנית בריטית.