cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לשון חז"ל
כתובות
החומר האפיגרפי מתקופת חז"ל הוא מועט יחסית. מתקופת המשנה שרדו אגרות בר כוכבא. בכמה בתי כנסת עתיקים נמצאו עשרות רבות של כתובות מתקופות מאוחרות יותר, בעיקר מתקופת האמוראים, למשל כתובת ברעם, כתובת עין גדי, כתובת חמת טבריה וכתובת רחוב.
עדי נוסח
כתבי היד המוקדמים ביותר שקיימים לנו ללשון המשנה הם מהמאה השמינית, ורובם מהמאה העשירית והלאה, כך שקיים פער של כ-800 שנה בין עריכת המשנה לבין הנוסח שקיים לפנינו. אף על פי כן ניתן ללמוד הרבה מכתבי היד, וניכרים בהם הבדלים רבים מהנוסח המצוי היום בדפוסים.
כתבי היד החשובים של המשנה הם, בסדר יורד: כתב יד קאופמן, כתב יד פארמה א, כתב יד קיימברידג'-לו וכתב יד פריז. אלה כתבי יד של המשנה כולה, ויש גם כתבי יד טובים של חלקים מהמשנה, בהם כתב יד פארמה ב וכתב יד אנטונין. זאת מלבד מאות קטעים מגניזת קהיר, בהם כאלה המנוקדים בניקוד בבלי.
כתבי יד של ספרי תנאים אחרים – כתב יד ותיקן 32 לספרי וכתב יד ותיקן 66 לספרא.
הבעיה העיקרית של כתבי היד היא ה"תיקונים" שערכו בהם המעתיקים; אלה, שהיו רגילים ללשון המקרא, סברו שהצורות המיוחדות ללשון המשנה שנקרו לפניהם הן טעויות, ושינו את הנוסח לצורה שהכירו. בדפוסים הבעיה החמירה הרבה יותר, והמדפיסים הראשונים מתפארים שתיקנו את הנוסח המודפס "על פי הדקדוק" (כלומר, על פי הדקדוק של לשון המקרא).
מסורת העדות
חומר נוסף על לשון חז"ל אפשר לגלות על פי מסורות הקריאה של המשניות כפי שהתגלגלה לאורך הדורות. למשל, הכפלת האות ר בדגש חזק, שנעלמה מרוב כתבי היד ומכל הדפוסים בהשפעת לשון המקרא, השתמרה אצל התימנים ואצל חלק מעדות המזרח, כפי שהראה חנוך ילון.
עדויות עקיפות
עדויות עקיפות על לשון חז"ל אפשר למצוא בעברית של השומרונים; חוקרים (ובראשם זאב בן חיים) הוכיחו שהם קוראים את התורה בהגייה שדומה להגיית לשון חז"ל. עדויות נוספות ניתן למצוא בתעתיקים של המקרא ליוונית וללטינית, למשל בהכספלה של אוריגינס שחי בקיסריה באמצע המאה השלישית, ובה שמות מקומות ואנשים וכן מילים ייחודיות לעברית שנרשמו באותיות יווניות, או בוולגטה של הירונימוס, שבה יש תעתיק של המקרא לאותיות לטיניות על פי מה ששמע, לפי עדותו, מפי יהודים בבית לחם במאה הרביעית לספירה באמצע תקופת חז"ל, כמאה שנה לאחר חתימת המשנה, בתקופת האמוראים.
מאפיינים לשוניים של לשון חז"ל
ללשון חז"ל מאפיינים לשוניים רבים מאוד, המבדילים בינה לבין לשון המקרא. כאן יובאו רק דוגמות מעטות.
מאפיינים מתחום תורת הצורות
מערכת הפועל הסדירה בלשון חכמים (על פי כתבי היד הטובים של המשנה) שונה ממערכת הפועל המוכרת מן העברית המקראית, מדקדקי ימי הביניים, והעברית החדשה. בהשפעת הארמית ושפות אחרות ניתן לראות בלשון חז"ל תהליך מיזוג של הפעלים החוזרים (רפלקסיביים) עם הפעלים הסבילים. יש הסבורים שלשון חז"ל משמרת את התהליך עצמו, שקפא באמצעו (ראו בעניין זה להלן). מערכת הפועל הסדירה בלשון חז"ל כוללת את הבניינים הבאים:
היינריך השלישי, רוזן הסן העילית
היינריך השלישי, רוזן הסן העילית, כונה "העשיר" (בגרמנית: Heinrich III. „der Reiche“ von Hessen; 15 באוקטובר 1440 - 13 בינואר 1483)
לשון חז"ל
מאפיינים מתחום תורת הצורות
בניין פֻּעַל (הסביל הכבד) קיים במשנה רק במסורות הנקדנים שהגיהו כתבי יד קדומים להם על פי מסורות קריאה "זרות" לכתבי היד. למעשה, על פי חנוך ילון ומשה בר-אשר, ניתן להסביר את רוב צורות פֻּעַל (סביל כבד) בצורה אחרת (למשל, מעתק u<a בצורה "תעובר צורתו", משנה פסחים ז,ט, חילופים גרפיים של י-ו או מעבר מעתקים פונטיים מסוימים). עם זאת, יש כמה צורות פועל "שרידיות" במשנה: עם זאת, ההיכרות עם בניין פֻּעַל לא נעלמה בקרב דוברי העברית וכותביה. יוסף יהלום מראה שצורות פֻּעַל רווחות מאוד בפיוטים. כמו כן, בבינוני קיימות צורות פועל סדירות: מקבל-מקובל, מקדש-מקודש. בניגוד לרווח ברוב כתבי היד של לשון חכמים, צורות בינוני מְפֻעַל כתובות לעיתים בכתיב חסר, ולכן ניתן לקרוא אותן בינוני מְפָעֵל ולהוציאן מן הכלל הזה.
בניין נֻפְעַל מציב בעיה מסוימת בקשר לסיווגו. אין ספק כי הוא קיים בצורה "חזקה" בכתבי היד הטובים ביותר של ספרות חז"ל (נוטל, הנוער בלילה, בעיקר בגזרות פ"נ, פ"י וע"ו, אבל לא רק: שנוגאלו בלילה, ספרי דברים קכח בכ"י רומי 32. ילון סבור כי הצורה צמחה על מנת להבחין בין צורת פִּעֵל לצורות נִפְעַל בפעלי פ"נ (נטלתי, ט' דגושה ופתוחה בשני הבניינים). השורוק הובא מן הצורות הסבילות פֻּעַל והֻפְעַל.
היינריך השלישי, רוזן הסן העילית
ביוגרפיה
בשנת 1458 מת אביו, ורוזנות הסן חולקה בין לודוויג שקיבל את הסן התחתית (הסן-קאסל), לבין אחיו לודוויג שקיבל את הסן העילית (הסן-מרבורג). האחים נלחמו ביניהם על התיחום המדויק של נחלותיהם עד מאי 1470. באמצעות נישואיו לאנה מקאצנלבוגן, בתו של פיליפ הראשון, רוזן קאצנלבוגן, ירש היינריך נחלות נרחבות באזור הריין, ומשום כך כונה "העשיר".
לשון חז"ל
מאפיינים מתחום תורת הצורות
מערכת כבדה לא דגושה קיימת על דרך הגרוניות – אך גם בשורשים שלמים במספר מקומות במשנה, היא המערכת פָּעָל-פָּעֵל, פּוֹעַל ונִתְפָּעַל (ע' הפועל רפויה). פעלים מעין זה נדירים – אך קיימים במשנה (בהתאמה: מתלשון, יומא ו,ד ת' רפויה, כ' רפויה,, כ' רפויה). זוהי המערכת הכבדה "קלת העין" (לשיטתו של זאב בן חיים) או המערכת הקלה ששרדה מצורות קדומות של העברית או הושפעה מן הארמית (ששימרה את הצורות השמיות הקדומות) לבניינים קלים. משה בר אשר מראה כי הצורות הן צורות שהתגלגלו מן הפעלים הכבדים "והן חלופות של תבנית אחת מעיקרא".
צורות "קלות" אחרות הן הצורות פּוֹעַל ונִתְפּוֹעַל שגם במקרא מצויות בתהליך היעלמות. הצורות הללו נשתמרו רק במעט כתבי יד, וייתכן שהן נובעות גם מטעויות גרפיות (חילופי י/ו), אך העקביות של הצורה נִתְיוֹאַש, למשל, בכ"י קאופמן, שאינה צורה שאולה מן המקרא כלל, מראה כי זו צורה "חזקה". ייתכן שחל בלשון חז"ל מעתק פונטי כללי מתנועות a לתנועות o (כך דעתו של שמעון שרביט), ואין אלו אלא צורות קל ונתפעל.
היינריך השלישי, רוזן הסן העילית
ביוגרפיה
ב-13 בינואר 1483 מת היינריך במרבורג, ובנו וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית ירש את נחלותיו. לווילהלם לא היו ילדים, ומשום כך לאחר מותו ירש אותו בן דודו וילהלם השני, רוזן הסן.
משפחתו
בשנת 1458 התחתן היינריך עם אנה מקאצנלבוגן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן קאצנלבוגן ואנה מווירטמברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
לשון חז"ל
מאפיינים מתחום תורת הצורות
כמה "בניינים" נוספים נספגו לתוך לשון חז"ל כשורשים מרובעים (ומכאן לעברית החדשה) – שפעל/נשתפעל (שחרר, שעבד), הפעל, פ פתוחה ורפויה ("מהלקטין לתרנגולין". צורה נוספת, "נתַפיעַל" היא הגייה וריאנטית של בניין ניתפעל (פ' וע' בפתח).
מאפיינים מתחום התחביר
התחביר של לשון חז"ל שונה במובהק מתחביר לשון המקרא. תחביר לשון המקרא הוא תחביר פַרַטקטי, המבוסס על איחוי של משפטים העומדים בפני עצמם בעזרת מילות חיבור. לעומת זאת תחביר לשון חז"ל הוא תחביר היפוטקטי, המבוסס על משפט שיש בו משפט עיקרי ופסוקיות המשועבדות לו באמצעות מילות קישור וכינויי זיקה. בהקשר זה תופסת מקום חשוב בלשון חז"ל מילת הקישור "שֶ" ונגזרותיה: מפני ש, כדי ש, אף על פי ש וכיוצא בזה – שימוש שאינו נמצא כמעט במקרא, גם לא בצורה המקראית "אשר".
אוצר מילים
תחום אוצר המילים הוא התחום שבו ניכר ביותר ההבדל בין לשון המקרא ולשון חז"ל. בטבלה משמאל מובאות מילים מקבילות, שיש להן אותו פירוש, בלשון המקרא ובלשון חז"ל. מלבד זאת מילים רבות מאוד שינו את משמעותן בדרך של הרחבה, צמצום או גיוון בין לשון המקרא ולשון חז"ל, למשל המילה "גר" בלשון המקרא משמעה אדם בארץ זרה, ואילו אצל חז"ל משמעה מי שהצטרף לעם היהודי. הפועל "סָתַם" במקרא פירושו סגר, ובחז"ל פירושו – לא הסביר.
שינויי המשמעות ואוצר המילים הם גם תוצאה של שינויים פנימיים בתוך השפה (ומכאן אחת הראיות שהיא הייתה שפה מדוברת), וגם השפעה של שפות זרות, בעיקר ארמית, יוונית ופרסית, כפי שכבר הוזכר.
כתיב
כתיב לשון חז"ל מלא יותר מן הכתיב של המקרא. התנועות u,i מלאות כמעט תמיד, והתנועות e,o מלאות בחלק מן המקרים. עם זאת, במילים שהן נפוצות במקרא נשאר בדרך כלל הכתיב המקראי החסר.
לשון חז"ל אחרי תקופת חז"ל
לאחר הפסקת הדיבור בלשון חז"ל לא פסק השימוש בה. במהלך תקופת הביניים של העברית התקיימו גישות שונות ביחס אליה כמקור לכתיבה ספרותית. בעוד מחברים כמו רס"ג במזרח או משוררי ספרד בסוף מערב העניקו יוקרה רבה ללשון המקרא ופסלו את לשון חז"ל לשימוש בשיריהם, הנה בספרות ההלכתית ובעברית הרבנית נמשך השימוש בלשון חז"ל, תוך עירוב יסודות ארמיים והשפעות משפות נוספות. לשון חז"ל כפי שהתבטאה בספרות הרבנית סבלה מחוסר אחידות הן בדקדוק והן באוצר המילים, בין השאר בגלל השפעה כבדה של דקדוק לשון המקרא ובשל השימוש במקורות לשון חז"ל על פי דפוסים משובשים. לשון חז"ל המשיכה להתקיים בימי הביניים גם באמצעות נוסח התפילה וטקסטים ליטורגיים אחרים, אם כי בראשית העת החדשה היו מדקדקים (כגון ר' שלמה סופר, ר' שלמה זלמן הנאו ויצחק סטנוב) שביקשו לתקן את לשון התפילה על פי דקדוק לשון המקרא.
בתחילת תקופת הספרות העברית החדשה, פסלו אנשי תנועת ההשכלה באופן גורף את לשון חז"ל כלשון ספרות, למעט יוצאי דופן כגון מנחם מנדל לפין. רק לאחר שקיעת תנועת ההשכלה פרץ מנדלי מוכר ספרים את האיסור וחידש כתיבה שבה סינתזה של כל רובדי הלשון העברית. הסופרים העבריים שבאו אחריו – כגון ברנר, גנסין והזז – המשיכו את הכתיבה בעירוב לשון המקרא ולשון חז"ל, ובדורות הבאים כבר התקרבה העברית הכתובה לעברית המדוברת. שונה מכל בני תקופתו היה ש"י עגנון, שהציג כתיבה ספרותית המבוססת על לשון חז"ל בטהרתה.
מחיי העברית לא היססו להשתמש בלשון חז"ל כמקור לשוני לשפה המתחדשת, ויוסף קלוזנר אף הציע להשתית את כל העברית החדשה על לשון חז"ל, בבחינת "תפוס לשון אחרון". העברית המודרנית כפי שהתגבשה לבסוף מכילה יסודות דקדוקיים ומילוניים מלשון המקרא, מלשון חז"ל וממקורות אחרים במינונים משתנים.
מחקר של ממש בלשון חז"ל לא התקיים עד המאה העשרים. מדקדקי העברית בימי הביניים עסקו באופן בלעדי כמעט רק בלשון המקרא, וכל ספרי הדקדוק והמילונים שנכתבו בימי הביניים – למעט ספר הערוך של רבי נתן מרומי – התייחסו ללשון המקרא. עם שינוי היחס ללשון חז"ל פנו גם החוקרים לעסוק בה. בין החוקרים שחקרו את לשון חז"ל מראשית המאה העשרים ניתן למנות את משה צבי סגל, יחזקאל קוטשר, חנוך ילון, יעקב נחום אפשטיין, משה בר אשר, גדעון הנמן, ועוד רבים, והמחקר נמשך בתנופה רבה גם בראשית המאה העשרים ואחת.
קרב אווריאר
קרב אווריאר (בארמנית: Ավարայրի ճակատամարտ) היה קרב שהתנהל ב-26 במאי 451 בין הארמנים לבין צבא האימפריה הסאסאנית באווריאר שבמישור וספורקן (בין גבול איראן המודרנית לימת ואן). הרקע לקרב היה מרד ארמני בכפיית האמונה הזורואסטריות הפרסית על ארמניה ודרישת הארמנים לחופש דת לקיים את אמונתם הנוצרית. על אף שהקרב הסתיים בתבוסה ארמנית, הוא נתפס בתודעה הארמנית כצעד של גבורה שהוביל בסופו של דבר לאשרור חופש הדת לארמנים והם חוגגים את ה-26 במאי כחג דתי.
רקע
ארמניה נכבשה על ידי האימפריה הסאסאנית בשנת 387. שליט האימפריה, יזדגרד השני, הנהיג מדיניות של כפייה דתית במסגרתה נאסר קיום פולחני הדת הנוצרית בארמניה, נהרסו כנסיות ארמניות ונרצחו כמרים. במקביל ביקש יזדגרד השני לקרב אליו את העילית של בני הלאומים השונים שבשליטתו ולכפות עליהם את דת הזורואסטריות הפרסית. אחד מבני העילית הארמנית ששירת בבירה קטסיפון היה ורטן ממיקוניאן. עם שובו לארמניה ב-450 התכחש ורטן לדת הזורואסטריות והחל להוביל את המרד הארמני למען הכרה אימפריאלית בנצרות הארמנית ולמתן חופש דת לארמנים לקיים את אמונתם הנוצרית.
קרב אווריאר
ב-26 במאי 451 התרחש קרב מכריע במסגרת המרד בין צבא האימפריה הסאסאנית לבין הארמנים. תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית הבטיח לסייע לארמנים ולתמוך בהם, אך הוא מת וכוחותיו לא הגיעו לשדה הקרב באווריאר שבמישור וספורקן (בצפון-מערב מחוז מערב אזרבייג'ן שבאיראן המודרנית). הצבא הארמני מנה כ-66,000 איש והיה מורכב מאנשי העם הפשוט, אך הונהג על ידי בני אצולה שזכו להכשרה צבאית ובהם פרשים שנחשבו לכוח צבאי מעולה. הצבא האימפריאלי הפרסי, מנגד, היה צבא סדיר, גדול פי שלושה וכלל יחידות מאומנות ומיומנות שכללו גם פילי מלחמה. לאחר לחימה אמיצה ונחושה מן הצד הארמני, נוצחו לבסוף הארמנים וורטן עצמו הוצא להורג יחד עם שמונה מקציניו.
לאחר הקרב
על מנת לכבות כליל את אש המרד, השליך השליט יזדגרד השני את האצולה הארמנית לכלא ומינה מושל תקיף. אולם אש המרד לא כבתה ומחתרת ארמנית המשיכה לפעול במשך עשרות שנים, מונהגת על ידי אחיינו של ורטן, והן ממיקוניאן. ב-484 הביא המרד הארמני לחתימת הסכם עם השליט הסאסאני בלש (אחיו ויורשו של פירוז הראשון, בנו של יזדגרד השני), אשר התיר חופש דת לארמנים, התיר להם לבנות מחדש את כנסיותיהם ואף מינה את והן ממיקוניאן למושל ארמניה.
השלכה נוספת של הקרב הייתה אי-השתתפותה של נציגות ארמנית בוועידת כלקדון שהתכנסה באותה שנה, דבר שגרם לפרישת הכנסייה הארמנית המונופיזיטית מן הזרם הראשי של הנצרות האורתודוקסית.
ביני לנדאו
בנימין (ביני) לנדאו הוא זמר, כותב שירים, מלחין, מנגן ומעבד בתחום המוזיקה יהודית מקורית.
הוא משלב בשיריו סוגים שונים של מוזיקה מתחום הרוק והמוזיקה האתנית.
מעבר לגבולות
כל השירים באלבום הולחנו, הופקו ועובדו על ידי לנדאו. האלבום יצא בשנת 2010 והופץ על ידי חברת "דברי שיר". האלבום מכיל עשר רצועות וחלק מהטקסטים מתכתבים עם קטעים מתוך "שיר השירים".
משכן
השירים באלבום מורכבים ממילים שלנדאו כתב בעצמו וטקסטים מהמקורות. האלבום יצא בשנת 2013, וגם הוא כקודמו מכיל עשר רצועות. האלבום הוקלט באולפני "סתר המדרגה" וזכה להצלחה רבה יותר מקודמו. עלון השבת "ישראלי" (במהדורה שיצאה לכבוד ראש השנה תשע"ד) הגדיר את האלבום כאלבום החמישי במכירות באותה שנה בתחום המוזיקה היהודית.
סגנון השירים שבאלבום הזה הם כקודמו: שירים שקטים בעיקר. השיר "אור בהירות הדרך" מדבר על הנסיעה לקברו של רבי נחמן מברסלב בעיר אומן.
על עטיפת האלבום מופיעים הרים במדבר, ובאופק עולה עמוד ענן המסמן את מקום חניית המשכן.
מבוע
ב 2019 מיד לאחר ל"ג בעומר הוציא אלבום חדש בשם מבוע גם אלבום זה מכיל עשר רצועות ומשולבים בו שירים עם טקסטים מהמקורות ושירים שכתב ביני בעצמו.
שירים נוספים
מלבד השירים שבאלבומיו, לנדאו כתב, הלחין ושר שירים רבים נוספים. עוד בתקופת נערותו הלחין וכתב שיר על מיכל בת שאול שבזה בליבה לדוד המלך המפזז לפני ארון ה'. השיר הוקלט ואף שודר ברדיו המקומי של קריית ארבע, אך שידורו הופסק בשל מחאת רבנים מהיישוב, שראו בשיר זלזול בגדולי האומה. כמו כן כתב והלחין את השיר "אבאל'ה". השיר הוקלט והופק באלבום של אמני היישוב בת עין. שירו "ים של תקווה" גם לא יצא לאור באלבומיו. בתקופת החטיפה של שלושת הנערים הוציא לנדאו שיר (תחילה בעילום שם) בשם "ופדויי השם ישובון". בשנת תשע"ה (2015) פרסם שיר בשם כנפי רוח (למילותיו של הראי"ה קוק, אורות הקודש א', ס"ה ) יחד עם תלמידי ישיבת ירושלים לצעירים לזכר שמונת התלמידים שנרצחו בפיגוע בישיבת מרכז הרב. השיר זכה לפרסום רב וזכה לגרסאות כיסוי שונות. כמו כן הוציא במסגרת פרויקט ניגון ישראלי את השיר שירו של אבא ("יבנה המקדש"), שכתבה נעמי שמר.
בשנת תשע"ט השתתף לנדאו בפרויקט 'צמאה' ושר באלבום צמאה 5 את השיר "ניגון לשבת קודש", והצטרף להופעה שנערכה בבנייני האומה כחלק משבוע החסידות של צמאה.
חיים אישיים
לנדאו נשוי ליעל ולהם ילדים והם מתגוררים ביישוב חוות מעון, שנמצא באזור הר חברון. את שיריו הוא יוצר באולפן שבנה סמוך לביתו.
יחסי אזרבייג'ן–לוב
יחסי אזרבייג'ן-לוב הם ליחסים הדו-צדדיים בין אזרבייג'ן ללוב. ללוב יש שגרירות בבאקו, ולאזרבייג'ן יש שגרירות חיצונית בקהיר.
יחסים דיפלומטיים
ב-30 בדצמבר 1991 הכירה ממשלת לוב בעצמאותה של הרפובליקה של אזרבייג'ן; היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן ללוב כוננו ב-16 במרץ 1992, ושגרירות לוב בבאקו פועלת מאז אפריל 1995. קבוצה משותפת של אזרבייג'ן ולוב פועלת באספה הלאומית של אזרבייג'ן מאז 19 בנובמבר 2008. במרץ 2010, התקיימה הישיבה השנייה של הוועדה המשותפת של אזרבייג'ן-לוב בעיר הבירה של לוב טריפולי, במהלכו נחתמו הסכמים בין שתי המדינות, לדוגמה ביטול הויזות.
שיתוף פעולה כלכלי
במאי 2012, חברת הנפט הממלכתית של אזרבייג'ן ( SOCAR ) התחילה לבנות בית זיקוק לנפט וליצור רשת תחנות תדלוק לכלי רכב בשטח לוב.
באביב 2013 הגיעו שתי הממשלות להסכמה על התחלת הפקת נפט וגז משותפת. מספר פרויקטים מתוכננים לביצוע בהשתתפות חברות ציבוריות ופרטיות כאחד.
מנכ"לים רבים של חברות אזרבייג'ניות משקיעים במגזר האנרגיה של לוב.
שיתוף פעולה בינלאומי
שיתוף הפעולה בזירה הבינלאומית מתבצע במסגרת ארגונים בינלאומיים שונים: המדינות הבלתי-מזדהות, האו"ם, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ועוד
במרץ 2013 שלח סוכנות הפיתוח הבינלאומית של אזרבייג'ן (AIDA), משרד החוץ של אזרבייג'ן ביחד עם הבנק לפיתוח איסלאמי (IDB) סיוע הומניטרי לעיר אובארה שבלוב.
לקיחת החוק לידיים
לקיחת החוק לידיים או עשיית דין עצמי (מלועזית: ויג'ילנטיזם או אלימות ויג'ילנטית) היא פעילות מחוץ לחוק של אכיפת חוק, מניעה וחקירה של מעשי פשע וענישת הפושעים, על ידי אזרחים מן השורה (יחידים וקבוצות) שהמדינה לא הסמיכה אותם לכך ולא הסדירה בחוק את מעשיהם. פעולת לקיחת החוק לידיים לרוב מונעת מתחושת האזרחים שהשלטון לא מספק להם את ההגנה שהם זכאים לה על-פי חוק, או שההליך הרשמי פגום, ותוך העדפת הסולידריות על פני חוקי המדינה. למושג יש הגדרות רבות שונות. בספרות מדע המדינה, הוא מיוחס לקשת רחבה של צורות התנהגות קיצוניות, החל מאי-ציות אזרחי וטרור ועד אלימות ממוסדת.
אדם שלוקח את החוק לידיו נקרא "ויג'ילנטי" (Vigilante). מושג זה מוכר באנגלית מהמאה ה-19, והשימוש המוקדם ביותר המוכר בו הוא כתואר לחברי ועדות משמר אזרחי, שהוקמו בארצות הברית כדי לתפוס עבדים נמלטים. הוא שאול ממילה בספרדית שמשמעותה "זקיף", "שומר", ושורשיה בפועל הלטיני Viligare – להיות דָּרוּךְ, ערני.
לפי הטיפולוגיה הסוציו-פוליטית של חוקר מדע המדינה דייוויד מארש  לסוגי השתתפות פוליטית  על-פי רמת האלימות, לקיחת החוק לידיים יכולה להתקרב לרמת האלימות הגבוהה ביותר של השתתפות פוליטית-אזרחית.
בהלכה
בתלמוד נחלקו האם מותר לאדם לעשות דין לעצמו או לא. בהסבר המחלוקת מובא כי במקום שיש הפסד, קיימת הסכמה כי מותר לאדם לעשות דין לעצמו; לדוגמה, אדם שמילא את חצר חברו בכדים, רשאי חברו לשבור אותם כדי לצאת ולהיכנס לחצרו שלו. לעומת זאת במקרה בו אין הפסד מיידי, נחלקו רב יהודה ורב נחמן: לשיטתו של רב נחמן, אף במקרה בו אין הפסד מיידי – אדם עושה דין לעצמו.
הרמב"ם פוסק להלכה כשיטתו של רב נחמן, וכותב:.
בתרבות
המוטיב הכללי של אכיפת החוק או אמות מידה צודקות שלא באמצעות מערכות החוק המקובלות עומד במרכזן של יצירות ספרותיות נודעות דוגמת "מיכאל קולהאס", "הרוזן ממונטה כריסטו", או סרטי קולנוע דוגמת "משאלת מוות" וסרטי ההמשך שנוצרו בעקבות הצלחתו. גם סדרות טלוויזיה דוגמת דקסטר עוסקות בלקיחת החוק לידיים.
היעדרה או כישלונה של מערכת החוק במערב הישן של אמריקה יצרה את הרקע להופעת המערבונים, וחלקם מבוססים על מוטיב לקיחת החוק לידיים או מאבקם של אנשי חוק במי שרוצים לקחת את החוק לידיים ולבצע מעשה לינץ'. גם הסרט "הארי המזוהם" וסרטי ההמשך שלו עוסקים באספקטים שונים של לקיחת החוק לידיים, במקרים אלה על ידי שוטרים הפועלים מתוך מערכת האכיפה, אך לא בהתאם לציוויים שלה.
בקומיקס, לקיחת החוק לידיים מקובלת בקרב גיבורי-העל והאנטי גיבורים: לדוגמא המעניש, אשר יוצא למסע נקמה באנשי המאפיה; באטמן, נוקם על רצח הוריו; יוצא דופן הוא קייסי ג'ונס, אשר שאב את השראתו מסדרות פשע.
גם הסרט "עין תחת עין" עוסק בבעיית לקיחת החוק לידיים בעת כישלון מערכת החוק להעניש את הפושעים.
ענישה בישראל
עם זאת, השופטים בישראל התלבטו באיזון הנכון בענישה של נאשמים על עבירות של פגיעה במי שפגע בהם או בקרוביהם. במקרה של כרמלה בוחבוט שהרגה את בעלה לאחר שסבלה מהתעללותו במשך שנים רבות ביקשו השופטים להקל בדינה אך מנגד ציינו:
לעומתו כתב בפסק דינו השופט צבי סגל:
שלמה אבס
שלמה אַבַּס (נולד ב-8 בפברואר 1948) הוא סופר ילדים ישראלי.
ביוגרפיה
אבס נולד בעיר נשר, גדל בשכונת הצריפים שליד בית החרושת (רחוב נרקיסים של היום) ולמד בבית הספר היסודי "בית יהושע" ששכן ליד ביתו. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון בנשר, עבר לירושלים. הוא בוגר החוג לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבס פועל על מנת להציב את האגדות והמעשיות במקום מרכזי בספרות הילדים הישראלית ועוסק זה שנים רבות במחקר בנושא אגדות עם ומעשיות. אבס מרבה ללקט אגדות ומעשיות מפי קשישים וזקנים בכל רחבי ישראל, המספרים לו מעשיות ששמעו בילדותם. כמו כן אוסף אבס מעשיות בכנסים בינלאומיים של אנתרופולוגים וחובבי מעשיות כמוהו.
קריירה ספרותית
אבס התחיל לכתוב ספרי ילדים, מתחילת שנות התשעים. עד היום, הוא נחשב לאחד מסופרי הילדים האהובים ביותר. אחד משיאי הצלחתו המקצועית, היה עם המאייר אמי רובינגר, איתו התחיל לעבוד בתחילת שנות האלפיים. ספרם הראשון היה "סיפורם הבלתי נשכח של חכמי חלם" (אותו אייר רובינגר), על תושבי העיר הדמיונית "חלם" ועל המעשיות שלהם. הספר הראשון הצליח מאוד ונמכר בכמויות גדולות במיוחד. את שיתוף הפעולה הנוסף, הם עשו בספר "ספר המעשיות הגדול" (גם אותו אייר רובינגר) ועליו עבד אבס במשך 3 שנים. גם שיתוף הפעולה הזה, הצליח מאוד והספר דורג באחד מעשרת הספרים הכי נמכרים ומצליחים בישראל. אבס ורובינגר המשיכו לעשות עוד ספרים ביחד ביניהם: "בדיחון הפילים", "בדיחון החיות", "בדיחון המפלצות", "סיפורי אלף לילה ולילה", "ספר החידות ושעשועים", "חידות לילדים שאוהבים אתגרים" ועוד. בשנת 2021 - זכה הסופר שלמה אבס בפרס "מפעל חיים" על תרומתו לספרות הילדים בעברית, מטעם "המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך".
משפחתו
אבס הוא אביהם של הפסנתרן אלישע אבס, והסופר מיכאל אבס. רעייתו של שלמה אבס, אריאן, היא נכדתה של אריאדנה סקריאבינה — מראשי המחתרת היהודית הצרפתית במלחמת העולם השנייה, שנרצחה על ידי הגסטפו ביולי 1944. אבס גר בחיפה, הוא אב לארבעה ילדים וסב לעשרה נכדים.
סוגי הספרים שכתב
אבס קידם את נושא החידות בספרי ילדים. עד כה ראו אור 13 ספרי חידות לילדים שבהם יש יותר מ-1,100 חידות מסוגים שונים. כמו כן הוא הוציא לאור 13 ספרי בדיחות שבהם יש יותר מאלפיים בדיחות.
חלק מספריו של אבס נחלקים לסדרות:
אפקט הניכור
אפקט הניכור (בגרמנית: verfremdungseffekt או בקיצור V-Effekt) הוא אוסף אמצעים דרמטיים ותיאטרוניים ומרכיב עיקרי בתיאטרון האפי של ברטולט ברכט. כינוי אחר הוא "אפקט ההזרה".
המטרה
ברכט ניסה להציב מול התיאטרון הריאליסטי חלופה ל"אשליה של מציאות", ל"נתח מציאות" ולהזדהות. מטרת האפקט הוא יצירת ריחוק, אובייקטיביות, יכולת שיפוט כלפי המתרחש והפעלת שיקול דעת. דרך ההרחקה יחשוב הצופה על מערכות היחסים, המעמדות, העוולות והאירועים החריגים ויבקר אותם.
רקע היסטורי, אידאולוגי ואומנותי
אפקט ההזרה הוא מרכיב עיקרי מהתיאטרון האפי שהתפתח בתיאטרון הגרמני אחרי מלחמת העולם הראשונה, כתגובה הן לתיאטרון הריאליסטי והן לתיאטרון האקספרסיוניסטי. ברוסיה הצליחה מהפכת אוקטובר, בגרמניה המהפכה אומנם נכשלה, אך ההשפעה הקומוניסטית הייתה גדולה. ארווין פיסקטור וברטולט ברכט ורבים אחרים היו קומוניסטים, תמכו במעמד הפועלים והתנגדו למיליטריזם הגרמני. במרכז הבמה עמדו ההמונים, לא האדם הפרטי. יוצרי התיאטרון הזה היו משוכנעים, לפי הפילוסופיה המטריאליסטית, שהמציאות החברתית קובעת את התודעה ולא להפך. יחד עם זאת, יכולה המציאות ליצור "תודעה כוזבת", ולכן דרושים חינוך והסברה. התיאטרון צריך להיות כלי לחינוך והסברה כנגד תודעה כוזבת כמו הפשיזם. מבחינה אומנותית יש השפעה ניכרת מצד הקברט.
אמצעים דרמטיים
אפקט ההזרה הוא מרכזי ביצירת היסטוריזציה והפיכת המחזה ל"אז ושם" אפי במקום "כאן ועכשיו" דרמטי. רק מתוך תודעה היסטורית, יכול הצופה לחדד את תפיסתו לפיה הוא חי במציאות אחרת. יצירת ריחוק בין הקהל לבין מה שקורה על הבמה יושג על ידי:
אמצעים תיאטרוניים
האמצעים הבימתיים בהם יש להשתמש כדי ליצור הזרה, הם:
הזרה באומנות המשחק
על השחקן להראות את הדמות ולספר עליה, באמצעות מחוות ומשחק שידגישו את שיוכו המעמדי. לעיתים הכניס ברכט את המרכיב הזה גם לטקסט הכתוב. לדוגמה: כשאצדק מחביא את הארכי-דוכס בבקתתו, במחזה "מעגל הגיר הקווקזי", הוא מבחין דרך האופן שבו אוכל "הפליט", שלא מדובר באדם עני. אסור לשחקן להביא את הקהל ל"טראנס" ולא להיכנס ל"טראנס" בעצמו. השחקן צריך לשכוח את כל טכניקות המשחק שלמד עד עכשיו. אסור לו להתקרב עד כדי זהות עם הדמות המשוחקת. כשאומרים על שחקן: "הוא לא שיחק את ליר, הוא היה ליר", זה לא טוב. השחקן צריך להציג תוך ריחוק מסוים. השחקן אמור לשחק את הדמות ללא הזדהות איתה, כמו שמספר סיפורים מגלם את דמויות הסיפור. הוא צריך לחקור את הרקע החברתי-כלכלי שלה ולגבש לעצמו דעה עליה. על דרך נוספת להשגת ניכור בין השחקן לטקסט ממליץ ברכט בעת החזרות: למשל בשעת החזרות יגיד השחקן: הוא קם על רגליו ואמר בכעס, כיוון שהיה רעב: "בסדר." או: הוא גיחך והתחיל לדבר באורח נטול דאגה, כי סמך על דודו העשיר: "אשתדל." . כך ידבר השחקן בשתי נימות שונות כמו בתור מספר סיפורים. אם קיים מונולוג מחורז ומסוגנן על השחקן לשנן את התכנים ולחזור עליהם בפרוזה פשוטה אך ילווה דבריו בג'סטות. עצם השימוש בחרוזים בטקסט – מנכר. אלמנט נוסף במשחק על-פי אפקט ההזרה למד ברכט מהאופרה הסינית. שם עושה השחקן-זמר לפני פעולה כלשהי את הפעולה הנגדית. לדוגמה: אם השחקן פונה ימינה, הוא ייפנה קודם שמאלה למשך שבריר שנייה, ורק אז ייפנה ימינה. באופן הזה מדגיש השחקן מה הדמות לא עושה.
לעומת הניכור בתיאטרון האבסורד
אין קשר בין אפקט הניכור לבין תחושת הניכור שחווה האדם בעולם האבסורדי. הניכור בין הדמויות שעל הבמה לבין סביבתם בתיאטרון האבסורד יוצר ייאוש, אולי גם שעשוע רגעי אצל הקהל, אך לא ריחוק ביקורתי ומחשבה יצירתית למציאת פתרון.
אפקט הניכור בתיאטרון בישראל
אומנם מחזותיו של ברכט פופולריים מאוד בישראל, אך הם אינם מבוצעים לפי כל כללי אפקט ההזרה. בישראל, כמו במקומות רבים אחרים בעולם, לא התקבל אפקט הניכור בכללותו, אך מרכיבים שלו קיימים:
ביקורת על אפקט הניכור
למרות הכל לא הצליח ברכט לבטל את ההיסחפות וההזדהות. התיאטרון האפי אמנם הפך סגנון בימתי חדשני והעניק מסגרת נוספת להבעה התיאטרונית במאה העשרים, אך באותה מידה נעלמו הרקע התאורטי והמטרות האידאולוגיות שהולידו את הסגנון ואמצעיו. הקהל כלל לא תרגם אותם כפי שברכט רצה. הקהל לא שיחק על פי הכללים של ברכט ומסתבר שכל אמצעי הניכור לא מספקים על מנת להסית את הקהל מן הצורך להזדהות, ומן הרובד האנושי שהיה קיים במחזותיו של ברכט.
גישת המערכות
גישת המערכות במדע המדינה פותחה בשנות ה-70 של המאה ה-20, על ידי דייוויד איסטון (Easton), מדען מדינה מוביל בזרם הביהביורליזם. איסטון הציע מסגרת כללית, נייטרלית, בה יקובצו המחקרים של הביהביורליזם.
גישת המערכות פותחה כתגובה לקשיים בהם נתקלה הגישה הדומיננטית דאז במדע המדינה, הגישה הביהביורליסטית. עד 1945 היו רק שלושה דגמים עיקריים של מדינות: דמוקרטי, פשיסטי וקומוניסטי. לאחר מלחמת העולם השנייה קמו מדינות חדשות שלא פעלו לפי מודלים אלו, וקיים היה רצון לכלול גם מדינות אלו בתוך תאוריה אחת גדולה. התאוריה צריכה להיות מספיק מופשטת כדי לכלול את כל סוגי ההתארגנויות הפוליטיות הקיימות (מדיניות ותת-מדיניות). איסטון טוען כי המשתנים היסודיים של החיים הפוליטיים הם הקצאת ערכים לחברה והתדירות היחסית של הציות להקצאה, וכי שני האינדיקטורים המשפיעים ביותר לכך הם התשומות והתפוקות של החברה.
הגישה מנסה להתמודד עם האינדיבידואליזם המתודולוגי, אותו הוא רואה כחסרון המרכזי של הביהביורליזם. הביהביורליזם רואה את חקר הפוליטיקה כחקר ההתנהגות, לכן תוצאת מחקריו היא אוסף פרטים אשר אינם יוצרים תמונה שלמה. לעומתה, גישת המערכות מנסה ליצור תמונה מלאה. במסגרת גישה זו, כל הפעילות הפוליטית מתרחשת בתוך המערכת הפוליטית, המגדירה את מסגרת הפעולה האפשרית. מערכת זו היא נייטרלית ולא ערכית. אין לה קיום משל עצמה, והיא בגדר רעיון, או מסגרת תפיסתית בלבד. לפי תפיסה זו, לכל פרט יש קיום עצמאי אבל הוא נמצא ביחסי גומלין עם אחרים. כל שינוי במיקומו היחסי או במאפייניו של פרט אחד משפיע על הפרטים האחרים. פשטות המערכת מונעת את הראיפיקציה של המערכת, כלומר הפיכתה לישות בפני עצמה.
הנחות היסוד
איסטון מניח ארבע הנחות יסוד של הפוליטיקה כמערכת:
תפקודי המערכת
כל המערכות הפוליטיות חייבות לקיים שני תפקידים: חלוקת משאבים ולגיטימציה. המערכת הפוליטית פועלת בשתי סביבות עיקריות:
ההשפעות שמגיעות מתוך הסביבה מוגדרות כהפרעות. המערכת מתמודדת עם ההפרעות האלו באמצעות התשומות והתפוקות שהיא מספקת.
תפוקות המערכת יכולות להיות דו סטריות (הדדיות) או חד סטריות. התשומות יכולות להתבטא כתביעות של החברה כלפי המערכת או כתמיכות שהיא מעניקה. אם המערכת אינה מצליחה לאזן את ההפרעות במידה מספקת, היא עלולה להגיע למצב של לחץ ואף לקרוס.
לקריאה נוספת
Sistema político
ואן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
バン
פטריק מטאסי
קריירה
מטאסי שיחק בקבוצות קאבראס יונייטד, A.F.C. Leopards, פוסטה ריינג'רס וטוסקאר.
באוקטובר 2018 חתם על חוזה לשלוש שנים בסנט ג'ורג' מליגת העל האתיופית.
קריירת נבחרת
מטאסי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קניה ב-2017.
בשנת 2019 השתתף עם הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, ונבחרתו הודחה בשלב הבתים, לאחר שספג שבעה שערים בשלושת המשחקים.
בילבי (סדרת טלוויזיה, 1997)
בילבי (באנגלית: Pippi Longstocking) היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת קנדית-שוודית-גרמנית, אשר משמשת כהמשכון לסרט הקולנוע "בילבי: הסרט", סרט שמבוסס על דמותה של בילבי שנוצרה על ידי אסטריד לינדגרן, אם כי עלילתה אינה מתייחסת למאורעותיו ומתחילה בקו עלילה חדש.
הסדרה הופקה על ידי Nelvana הקנדית, לאחר שהציעה ללינדגרן להפיק סרט קולנוע וסדרת טלוויזיה מונפשים בהשראת הדמות שיצרה. בנוסף לחברת ההפקה הקנדית, הפיקו את הסדרה TaurusFilm ו-TFC Trickompany Filmproduktion הגרמניות ו-AB Svensk Filmindustri השוודית. הסדרה בוימה על ידי פול ריילי והכותב הראשי שלה הוא קן סובול, אשר בנו, ג'ון, כתב גם מספר פרקים.
הסדרה שודרה במקור בערוץ Teletoon, כאשר פרק הבכורה שלה שודר ביום השקתו, ב-17 באוקטובר 1997, ופרק הסיום שודר ב-26 בספטמבר 1998. הסדרה שודרה בשוודיה בערוץ SVT1 ובגרמניה בערוץ ZDF. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הילדים בשנת 1999, ולאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים בערוץ 2, בטלוויזיה החינוכית הישראלית ובערוץ ג'וניור. לסדרה הופקו 26 פרקים באורך 22 דקות שמתפרסים על שתי עונות.
בנוסף לשידורים בטלוויזיה, הסדרה הופצה על גבי DVD במספר מדינות. הסדרה זכתה בשני פרסים בפסטיבל הבין-לאומי לסרטי משפחה בסיאול שהתרחש בשנת 1998. ב-4 בספטמבר 1999 הופץ לראשונה בשוודיה הסרט "בילבי: הרפתקאות בים הדרומי", אשר מבוסס על הספר "בילבי גרב-ברך בים הדרומי" ומאחד את פרקים חמש, שש ושבע מתוך הסדרה. הסרט לא הופץ בישראל ואינו דובב לעברית, אם כי הפרקים כן.
מדבבים
בדיבוב המקורי בשפה האנגלית רוב המדבבים מהסרט חזרו לדבב את דמותם גם בסדרה. הדיבוב העברי של הסדרה בוים על ידי שרון כהן והופק על ידי נטע בן צבי באולפני אלרום, כאשר המדבבים העבריים מהסרט לא חזרו לתפקידם בסדרה ובמקומם לוהקו מדבבים חדשים, כאשר השינוי המשמעותי ביותר הוא שמיטל מיכאלי שדיבבה בסרט את אניקה מדבבת בסדרה זו את בילבי. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי איריס זינגר, אריאל פורמן, אריה צ'רנר ושרון כהן.
קייסי קלר
קייסי קלר (אנגלית: Kasey Keller; נולד ב-29 בנובמבר 1969 בלייסי שבוושינגטון) הוא שוער עבר אמריקאי.
קריירה
קלר שיחק בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת פורטלנד. ב-4 בפברואר 1990, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, נגד נבחרת קולומביה. אחרי שהיה בסגל הנבחרת למונדיאל 1990, חתם קלר במועדון האנגלי, מילוול, והיה אהוב הקהל בין השנים 1992 ועד 1996. קלר רצה לשחק בפרמייר ליג, ולכן חתם בלסטר סיטי, עימה זכה בגביע הליגה ב-1997. קלר היה חלק מנבחרת ארצות הברית במונדיאל 1994, במונדיאל 1998 ובאולימפיאדת אטלנטה (1996).
קלר זכה בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה בשנים 1997, 1999 ו-2005. בשנת 2000, עבר קלר למועדון הספרדי, ראיו ואיקאנו, בו שיחק שנתיים. לאחר מכן, הוא חזר לפרמייר ליג, לקבוצת טוטנהאם הוטספר. במונדיאל 2002, היה קלר השוער השני של הנבחרת אחרי ברד פרידל.
בעונת 2004/05, קלר ירד לספסל בטוטנהאם, לאחר שפול רובינסון תפס את מקומו בתור השוער הראשון של הקבוצה. בנובמבר 2004, הושאל קלר לסאות'המפטון, ושיחק חודש בקבוצה.
ב-15 בינואר 2005, חתם קלר במועדון הגרמני, בורוסיה מנשנגלדבך. קלר הפך לבורג מרכזי בקבוצה ושיחק בכל החצי השני של העונה.
בגביע הזהב 2005, קלר עצר שני פנדלים בגמר מול נבחרת פנמה, והוביל את ארצות הברית לזכייה בגביע.
כאשר ברד פרידל הודיע על פרישה מנבחרת ארצות הברית, חזר קלר להיות השוער הראשון של הנבחרת, ועזר לה להעפיל למונדיאל 2006.
המחסל (דמות בדיונית)
המחסל (באנגלית: Terminator) הוא דמות עתידנית בדיונית שהגה ג'יימס קמרון וגולמה על ידי ארנולד שוורצנגר בשלושת הסרטים הראשונים ובחמישי בסדרת סרטי "שליחות קטלנית". המחסל הוא סייבורג בעל מראה אנושי הניתן לתכנות ומשמש כיחידת חיסול והשמדה עצמאית. המחסל הופיע לראשונה בשנת 1984 בסרט הנושא את שם הדמות ותורגם לעברית כ"שליחות קטלנית". בסרט הראשון הופיע רק מחסל אחד מדגם T-800 שגולם על ידי שוורצנגר. בסרטי ההמשך מגלם שוורצנגר מחסל T-800 הנאבק במחסלים מדגמים מתקדמים יותר.
מבנה
המחסל בנוי מרקמת תאים חיה על־גבי שלד מתכתי, כאשר מטרת רקמת התאים היא להסוות את המחסל כבן־אנוש (וגם לאפשר לו לערוך מסע בזמן). המחסל אינו חש כאב בעת פגיעה ברקמת התאים, ולמעשה הוא חסר רגשות לחלוטין. מוחו של המחסל הוא מחשב עם בינה מלאכותית המסוגל ללמוד, וזאת כדי להיות מכונת הרג משוכללת יותר, בעלת יכולת הסתגלות למצבים משתנים. בסופו של הסרט השני בסדרה, מחשב זה מצליח ללמוד אף מהם רגשות. המחסל אמנם מסוגל ללמוד ואף להבין רגשות, אך אינו מסוגל להרגיש. כך למשל, בסופו של הסרט השני אומר המחסל: "אני מבין למה אתה בוכה, אך זה משהו שלעולם לא אצליח לעשות".
הצלחה מסחרית
את הפרסום הרב לה זכתה דמות המחסל ניתן אולי לזקוף לזכות העובדה שבשנות ה־80 ובתחילת שנות ה־90, השנים בהן יצאו שני הסרטים הראשונים בסדרה, המחשבים החלו לצבור פופולריות. עם החדירה המהירה של המחשב האישי לבתים הפרטיים, רבים החלו לחשוש שמא המחשבים יתפתחו בצורה מהירה מדי ויפנו נגד המין האנושי. חששות אלה, יחד עם הפחד ממלחמה בעולם הדו-קוטבי של תקופת יציאת הסרט הראשון תרמו ללא ספק לפופולריות הרבה של הסרט יחד עם גיבוריו.
הפופולריות הרבה של דמות המחסל באה לידי ביטוי בהכללתו ברשימת 100 הגיבורים והנבלים החשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. רשימה זו נוצרה בשנת 2003 על ידי מכון הסרטים האמריקאי (AFI), ודמות המחסל היא הדמות היחידה המופיעה הן ברשימת הנבלים והן ברשימת הגיבורים. שתי ההופעות הן של המחסל מהסרט הראשון שנבחר למקום ה-22 ברשימת הנבלים ושל המחסל המתוכנת מחדש מהסרט השני שנבחר למקום ה-48 ברשימת הגיבורים.
מחול מזרחי
מחול מזרחי (בערבית: رقص شرقي، רקץ שרקי), או בשמו העממי ריקוד בטן, הוא סגנון מחול שמקורו במזרח התיכון ובצפון אפריקה. למרות שמו המקובל, המחול המזרחי משתמש בתנועה של כל שריר בגוף. הוא מאופיין כריקוד של רקדנית בודדת, ויש בו אלמנטים של אלתור. הרקדנית משתדלת לבטא באמצעות התנועה רגשות, התואמים את המוזיקה המושמעת. רוב הצעדים והטכניקות הבסיסיים כוללים תנועות מעגליות של חלקי גוף בודדים, כמו הכתפיים, החזה, הבטן, המותניים או האגן. התנועות מודגשות על ידי ניעור או תנועה בולטת של חלקי גוף אחרים. שימוש באביזרים, כמו סלים, חרבות ומקלות, או בצעיפי משי ושיפון, מציג לראווה את יכולותיה של הרקדנית.
היסטוריה
המחול המזרחי הוא בעל שורשים היסטוריים עתיקים במזרח התיכון, ואין ודאות לגבי מקורותיו המדויקים. מקובל לחשוב שהוא קשור לריקודים הפולחניים העתיקים. תחריטים המתארים רקדניות, המתוארכים לתחילת האלף הראשון לפני הספירה, נמצאו במסופוטמיה. נראה שרקדניות אלה היו קדשות, כלומר כוהנות דת שהופיעו בפולחנים נושאי אופי מיני לאלות ולאלים. לצד מקורות פולחניים אלה, ייתכן שיש לו גם מקורות בריקוד העממי. יש הקושרים אותו, לדוגמה, לריקודים שנועדו במקורם להדגים ליולדת את מהלך הלידה.
לצד המקורות המזרח-תיכוניים, הושפע המחול המזרחי ממקורות שונים, והשפיע עליהם. ישנן השפעות הדדיות בין הריקוד המזרחי לסגנונות ריקוד הודיים, הצוענים וכן לסגנונות ספרדיים כמו הפלמנקו.
במרבית המקרים, הריקוד היה מבוצע על ידי נשים למול קהל נשים. נשים הופיעו זו מול זו, ובאירועים מיוחדים הוזמנו רקדניות מקצועיות להופיע בפניהן. שורשיה של ההפרדה עוד בתקופה הביזנטית, לפני האסלאם. במקביל, גברים רקדו ריקודי גברים והופיעו בהם בפני בני מינם.
המפגש עם המערב גרם לסדרה של הפתחויות ששינו את פניו של הריקוד המזרחי. הגעתם של אירופאים ואמריקאים ככובשים וכתיירים למזרח התיכון, במאות ה-18 וה-19, היא שהפכה את המחול המזרחי מריקוד עממי בעיקרו לאומנות בימתית, בעיקר במצרים, טורקיה ולבנון. כיבושי נפולאון בצפון אפריקה והגעת התיירים האירופאים לאימפריה העות'מאנית הם גם שהביאו את המחול המזרחי למערב. ציירים אוריינטליסטיים רשמו (מדמיונם, כמובן) את חיי ההרמון ולציוריהם הייתה הצלחה כבירה באירופה. לקראת סוף המאה ה-19 החלו נשים מערביות להופיע בגרסאות משלהן למחול המזרחי. המוכרת ביניהן הייתה מאטה הארי. בשל חושניותו המובהקת נתפס המחול המזרחי במערב כנחות, והרקדניות נתפסו לרוב כנשים מפוקפקות. מקור השם המערבי ריקוד בטן הוא בתקופה זו: מונח זה רמז על טבעו של הריקוד באופן מושך, אבל בלי להזכיר חלקי גוף באופן בוטה מדי.
החל משנות ה-20, עם תחילתה של תעשיית הקולנוע במצרים, עבר המחול המזרחי שינויים דרמטיים. לצרכים קולנועיים, התחילה עבודה עם כוראוגרפיים, שהחליפה את האלתור שאפיין את הריקוד קודם לכן. בשנות ה-30, הזמרת, הרקדנית והשחקנית באדיה מסבני, ממוצא לבנוני, פתחה בקהיר את ה"קזינו אופרה", מועדון לילה בסגנון אירופאי שהפך לבמה המרכזית למחול המזרחי. המערב השפיע גם בתלבושות, כשחליפת שני החלקים המעוטרת בחרוזים החליפה את השמלות הארוכות שבהן נעשה שימוש קודם לכן.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 ניסו השלטונות במצרים לאסור את הופעות המחול המזרחי על רקע דתי. תחת לחץ עממי, האיסור בוטל ב-1954, אבל נקבעו הגבלות רבות בחוק. הזירה המצרית פרחה עוד עשרות שנים, אבל החל משנות ה-90 של המאה ה-20 יש נסיגה בהצלחה של מופעים אלה, בשל התחזקות האסלאם, ירידה בפופולריות של המחול המזרחי בקרב צעירים מקומיים, וירידה בתיירות העשירה מהמפרץ הפרסי. עם זאת, המחול המזרחי מצליח בזירות אחרות. במזרח התיכון, בלבנון ובטורקיה יש פעילות רבה בתחום. באירופה ובארצות הברית, וגם בישראל, המחול המזרחי זוכה בשנים האחרונות לפריחה, הן כסוגה אומנותית והן כפעילות עממית.
סגנונות
קיימים מספר סגנונות עיקריים במחול המזרחי כיום:
In the Closet
In the Closet הוא שיר של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון. השיר הופץ בהוצאת אפיק ב-8 במאי 1992, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השמיני של ג'קסון, Dangerous. השיר מבוצע כדואט בין ג'קסון לבין אלמונית אשר מאוחר יותר נחשפה זהותה כנסיכה סטפני ממונקו. במקור, ג'קסון תכנן לשתף פעולה עם הזמרת מדונה. בראיון שנערך עמה ב-1992, היא טענה כי עבדה על מילים לשיר אך ג'קסון חשב שהן פרובוקטיביות מדי ולכן הוחלט לא להמשיך את שיתוף הפעולה ביניהם. מילות השיר מדברות על שמירת מערכת יחסים חשאית בין שני אוהבים. למרות הקונוטציה על נטייה מינית, השיר עוסק במערכת יחסים הטרוסקסואלית בין גבר לאישה. בווידאו-קליפ ג'קסון רוקד עם דוגמנית העל, נעמי קמפבל.
קרב הירמוך
קרב הירמוך (בערבית: معركة اليرموك) היה קרב מכריע שנערך בחודש אוגוסט 636, בין צבאה של האימפריה הביזנטית לבין הכוחות המוסלמיים של צבאות הראשידון, ובו גברו המוסלמים על הביזנטים. הקרב התחולל בסמוך לנהר ירמוך, על גבול ממלכת ירדן וסוריה של ימינו. היסטוריונים בני זמננו מגדירים קרב זה כאחד המכריעים בהיסטוריה.
המלחמה הביזנטית-סאסאנית
בתחילת המאה השביעית הייתה האימפריה הביזנטית באחת מתקופות השפל שלה. אצילים נלחמו זה בזה כדי לעלות על כיסא המלוכה, בעוד אימפריות שכנות השתלטו על שטחי האימפריה. ב-5 באוקטובר 610 עלה לשלטון הקיסר הביזנטי הרקליוס, ובשלב זה היו כבר שטחים ניכרים מהאימפריה בידיים זרות. העימות העיקרי היה מול האימפריה הסאסאנית, ששליטיה ניצלו את מצבה הקשה של האימפריה הביזנטית, ובסדרת מסעי מלחמה כבשו את דמשק בשנת 613, וכשנה לאחר מכן כבשו את ירושלים. הפרסים המשיכו במסעי הכיבוש, השתלטו על מצרים בשנת 616, וזמן קצר לאחר מכן עמדו מול חומות קונסטנטינופול. בשנת 622, בעוד בירתו תחת מצור, יצא הרקליוס למתקפת נגד בראש צבאו ופלש לפרס עצמה. הפרסים הובסו לבסוף בקרב נינווה בשנת 627, והשליט החדש, קבאד השני, נאלץ לקבל את תנאי השלום של הרקליוס. האימפריה הסאסאנית לא התאוששה עוד משנים של מלחמות, והצבאות הערביים החלו לפשוט לשטחיה מחצי האי ערב.
חורבן האימפריה הסאסאנית
עם מותו של הנביא מוחמד בשנת 632, עלו לשלטון הראשידון, או הח'ליפים ישרי הדרך (בערבית: الخلفاء الراشدون). הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי ערב אל השטחים שנשלטו בידי האימפריה הביזנטית בסדרת פשיטות. פשיטות אלה נהדפו בשלב הראשון על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים, אך המוסלמים נחלו יתר הצלחה מול האימפריה הסאסאנית.
תבוסת הסאסנים מידי הביזנטים פוררה את מערכת השלטון הסאסאנית. במהלך מלחמת אזרחים שקרעה את האימפריה, הוכתרו בזה אחר זה ארבעה מלכים, עד שבשנת 632 עלה לשלטון נער בשם יזדגרד השלישי. שליט חסר מזל זה נתקל מיד עם עלייתו לכס השלטון בסדרת פשיטות של לוחמים ערבים. צבא האימפריה הסאסאנית לא הצליח לעמוד מול לחץ הצבא המוסלמי, שהיה תחת פיקודו של המצביא המהולל ח'אלד בן אל-וליד. הערבים כבשו את עיראק בסדרת מתקפות בזק, והעימות המכריע היה בקרב אל-קאדסיה (معركة القادسية), שבו הכה הצבא המוסלמי את הצבא הפרסי. המועד המדויק בו התחולל קרב אל-קאדסיה אינו ידוע, והוא מוערך בין 634 ו-640; לפי רוב הדעות, התחולל הקרב בשנת 636. פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים ומקום התרחשותם של אירועים שונים במהלכו. בעקבות הניצחון המוסלמי נכבשה הבירה הסאסנית קטסיפון בשנת 637, והאימפריה התפוררה. המלך נמלט למזרח ובקרב נאהוונד הובסו שרידי הצבא הפרסי. יזדגרד נרצח זמן קצר לאחר מכן, והאימפריה הפרסית חדלה מלהתקיים.
סוריה הביזנטית
אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام – "בילאד א-שאם) חולק לשלושה חלקים: חוף ים, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים ואוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית; מרחב עורפי חקלאי עשיר, המיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית; וחלק מדברי גדול שנשלט על ידי שבטים ערביים, ובו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב וברובן שכן חיל מצב קבוע. המרכז הביזנטי העיקרי בצפון סוריה היה בעיר חומס, ואילו בארץ ישראל שימשה קיסריה כמרכז השלטוני. בחוף הים הצפוני היה המרכז באנטיוכיה. את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערביים נוצריים או פגאניים ובעיקר על שבט ע'סאן, שמנהיגיו עמדו בראש הקואליציה של השבטים הפרו-ביזנטיים.
במאה ה-6 והמאה ה-7 עבר הסהר הפורה סדרה של אסונות טבע – רעידות אדמה, מגפות ומלחמות בלתי פוסקות, שהביאו למשבר כלכלי וירידה דרסטית באוכלוסייה. האימפריה הביזנטית, שלכאורה החזירה לעצמה את נכסיה במזרח התיכון, לא הייתה במצב טוב יותר. בשנת 631 ערך הרקליוס מסע צליינות מפואר לירושלים ונכנס לעיר דרך שער הרחמים, כצליין – ברגליים יחפות. ואולם, זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבו של הקיסר והוא סבל ממחלה לא ידועה שהביאה לבסוף למותו. במקביל הידרדר מצבו הנפשי בתהליך איטי, שלכאורה שיקף את מצבה הקשה של האימפריה כולה. במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערביים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית; באימפריה ראו המוסלמים מקור לעושר, על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו את.
כיבוש סוריה וארץ ישראל
פשיטות ראשונות הביאו את הצבאות האסלאמיים אל גבול המדבר ואל קו המבצרים הראשון של הביזנטים, תוך שהם תופסים שליטה על השבטים והאזורים מחוץ לטווח ההשפעה הביזנטי המידי. הצבא האסלאמי תקף בשלושה כיוונים: כוח אחד נכנס לארץ ישראל דרך עזה, בעוד שני כוחות אחרים נעו ממזרח אל תוך עבר הירדן, תוך שהם מנצלים את חולשת השלטון הביזנטי ונהנים משיתוף פעולה של השבטים הבדואים. התקפות אלו נבלמו מול קווי ההגנה הביזנטיים. השינוי הגיע כאשר כוח אסלאמי, במהלך נועז ודרמטי, חצה את המדבר וכבש את דמשק ולאחר מכן את מרבית שטחה של סוריה. מכאן יצא הצבא האסלאמי המאוחד וכבש את ערי ארץ ישראל בזו אחר זו: לוד, שכם, עזה ושומרון. בסיכומו של דבר החזיקו הביזנטים בקיסריה, אשקלון וירושלים בלבד.
אבו בכר נפטר ב-634 באל-מדינה ומינה לפני מותו את עומר בן אל-ח'טאב ליורשו. חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא האסלאמי ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח התמנה לתפקיד אמין אל-אומה (מילולית: מזכיר האומה), מגן העם והמפקד הצבאי העליון של הצבא הערבי-אסלאמי. בסדרת קרבות בשנת 635 נכבש עבר הירדן. לאחר מצור של ארבעה חודשים נכבשה בחודש מרץ העיר חומס, שהייתה אחד מהמרכזים הביזנטיים החשובים. מיד לאחר כיבושה יצאו גדודים אסלאמיים לכוון חלב, אך נאלצו לסגת משנודע להם כי צבא ביזנטי גדול נאסף באנטיוכיה.
סדרת הקרבות בעבר הירדן ובסוריה, שהתנהלה בין הצבאות הערביים והכוחות הביזנטיים המקומיים שינתה את האסטרטגיה של הביזנטים. הביזנטים קיוו כי מגננה פסיבית, מתוך תקווה כי התוקפים יתישו את עצמם מול המבצרים, והתחמקות מקרב מכריע, תוך הסתמכות על טקטיקות התחמקות ותככנות פוליטית, יצליחו להתיש את האויב ולכלות את האנרגיה שלו. אך מול המהלכים הערביים המהירים והמוצלחים התבדתה תקווה זו. בשל כך, השתנתה האסטרטגיה הביזנטית, והפכה לנכונות להיכנס לעימות ישיר תוך הסתכנות בכניסה לקרב השמדה מכריע. הביזנטים כשלו בהבנת האסלאם והלהט הדתי שהניע את הצבא הערבי-אסלאמי. כישלון זה, שהביא לרפיון ידיים ביזנטי, הוא שבסיכומו של דבר גרם לתוצאה הסופית של קרב הירמוך.
הופעת הצבא הביזנטי בזירה הייתה סיבה מספקת לנסיגה של המוסלמים מצפון סוריה. הצבא הביזנטי קבע את מפקדתו הראשית באנטיוכיה ואת ריכוז הכוחות העיקרי סמוך לנחל הירמוך ברמת הגולן – נקודה אסטרטגית המגנה על התקשורת בין לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן ומאיימת על נתיבי התנועה של המוסלמים.
מקורות היסטוריים
המחקר ההיסטורי של קרב הירמוך מסתמך על מקורות היסטוריים בעייתיים. הביזנטים עצמם לא עסקו בקרב ואף לא הודו במפלתם במערכה במשך כמאה שנים. המקורות העיקריים שעליהם ניתן להסתמך במחקר עדכני נכתבו על ידי היסטוריונים מן המאה ה-9 ואילך, מאות שנים לאחר הקרב עצמו. באותה תקופה כבר הפך הקרב, על הנפשות הפועלות בו, למיתוס. גם ההיסטוריונים המאוחרים היו מגויסים למטרה גדולה יותר – העימות בין הנצרות לאסלאם, שהיה עדיין בשיאו הצבאי. היסטוריונים אלו נאלצו להסתמך על מלקטי סיפורים שהדיוק ההיסטורי לא היה נר לרגליהם.
ביזנטים – נוצרים
אזכור ראשון של הקרב מופיע בכתביו של ההיסטוריון הלטיני פרדגריוס, מסוף המאה ה-7, המתאר באופן סכמתי ומוגזם את מהלך הקרב. הוא מייחס את תוצאות הקרב לזעם ההשגחה עליונה, ומסתמך בתיאורו, ככל הנראה, על עבודתו של הבישוף וההיסטוריון הארמני סבאוס מאמצע המאה השביעית.
המקור הביזנטי העיקרי הוא תאופנס המודה, שכתב את ספרו המונומנטלי "כרונוגרפיה" (בלטינית: Chronographia) בין השנים 810–815, כמאתיים שנה לאחר קרב הירמוך, ובו הוא סוקר את ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית משנת 284 עד לשנת 813 ומתבסס, בין היתר, על כתבים ארמניים. תיאוריו של הקרב לוקים לא רק במרחק ממועד הקרב, אלא גם בתחושת השליחות הנוצרית של תיאופנס והסתמכותו על מיתוסים שהתגבשו לאחר הקרב, ויותר מכל בניסיון לנקות את הקיסר הרקליוס מכל אשמה במפלה.
מוסלמים
היסטוריונים ערבים תיארו את הקרב מנקודת המבט המוסלמית-ערבית, ואף הם מתעדים את הקרב ממרחק של מאות שנים לאחר התרחשותו. על פי ההיסטוריון שלמה דב גויטיין, המסורות המוסלמיות, המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים ואשר מוצגות כהיסטוריה, הן בעלות אופי ספרותי ובעלות זיקה לסיפורי עם. גויטיין מבטל לחלוטין את חשיבות הסיפורים האלו ומסביר זאת באומרו שהשינוי ההיסטורי הביא ליצירת אגדות וסיפורים דמיוניים. פרופסור משה שרון ממכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים מעלה במאמר "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים – רקעם ומקורותיהם מבט אחר" כי באותם מקרים שבהם נפגשו צבאות סדירים ביזנטיים עם הכוח המוסלמי הפולש, היו אלה מפגשים בין כוחות קטנים, שבדברי ההיסטוריונים המוסלמים קיבלו ממדי ענק של עשרות ואפילו מאות אלפי לוחמים. על פי פרופסור שרון הפרטים הנוגעים לכיבושה של סוריה לא תועדו בזמן אמת ונשכחו כליל, לאחר פרק זמן ארוך של לא פחות מ-100 שנים לאחר הכיבוש נכתבו תולדות המלחמה על ידי מספרים של סיפורי עם ומלקטי מסורות מוסלמיים ממקומות שונים. מספרי סיפורים אלו יצרו מארג של סיפורי עם על שלד של עובדות היסטוריות מעורפלות משקל יתר ניתן לתאולוגיה אסלאמית ובעיקר לתמיכת אללה בדת האמיתית, ולקשרים החברתיים והפוליטיים בחברה הערבית והאסלאמית. צד אחר ומניע נוסף ביצירת סיפורי העם הבדויים היה רצונם של בני משפחות האישים המוסלמיים לקבוע לעצמם מקומות מכובדים בתקופה ההרואית של יצירת האימפריה על ידי פרסום והאדרת מעשי גבורה של אבות אבותיהם. ההיסטוריונים המוסלמיים המאוחרים יותר אספו את סיפורי העם במטרה ליצור היסטוריה מוסלמית מסודרת והרואית המתאימה לאימפריה, והכניסו את הפרטים המתאימים אל תוך מסגרת, בה תועדו לכאורה תנועה מסודרת של צבא על פי תוכנית ותיאור של הטקטיקה והאסטרטגיה שיצרו את הבסיס האיתן לקיסרות האסלאם. הוא קובע כך:
.
כך או כך, ההיסטוריוגרפיה האסלאמית מתבססת על כתביו של ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9, אחמד אל-בלאד'רי, שכתב יצירה מונומנטלית בשם "פתוח אלבלדאן" (בערבית: فتوح البلدان, "כיבוש הארצות"), שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית שכתביו מתארים את הכיבוש האסלאמי של הלבנט הוא מוחמד בן ג'ריר א-טברי, שעבודתו "ההיסטוריה של נביאים ומלכים" (تاريخ الرسل والملوك), מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם, על פי הקוראן, ועד שנת 915. היסטוריונים אלו מבססים את עבודתם על ספרים מוקדמים של היסטוריונים מוסלמים בני המאה ה-8 – אל-ואקידי, שספרו, "ספר ההיסטוריה והמלחמה", הוא אוסף של מסורות וסיפורים המתייחסים לימים המוקדמים של האימפריה המוסלמית, ואבן אסחאק, היסטוריון מוסלמי מהמאה השמינית שכתב מסורות הקשורות לנביא מוחמד והח'ליפים הראשונים; כתביו של אסחאק לא שרדו, אך שימשו בסיס לכתבים מאוחרים יותר, בעיקר ספרו של א-טברי.
סינתזה של ההיסטוריוגרפיה האסלאמית נכתבה החל מהמאה ה-11 על ידי היסטוריונים או כותבי העתים, כגון אבן עסאכיר ואבן ח'לדון, שפעל במאה ה-14 וכתב עבודת מחקר בשם "אקדמות למדע ההיסטוריה", המהווה בחינה מקיפה של הגורמים המשפיעים על החברה והתפתחותה, תוך סקירה ובחינה של גורמים אלה לאורך דורות החיים הערביים שקדמו לתקופתו של אבן ח'לדון. חשיבותו של הספר נובעת מהיותו ספר ההיסטוריה הראשון שנכתב על ידי היסטוריון ערבי, שבו נעשה מאמץ לפעול על פי קריטריונים "מדעיים" ולהבדיל עובדות מבדיות.
הצבא הביזנטי
גודלו של הצבא הביזנטי בקרב הירמוך איננו ידוע במדויק ולאורך השנים היה נתון לספקולציות והגזמות. בעוד המקורות הנוצריים נוטים להערכה מצומצמת יחסית של כ-80,000 חיילים ביזנטים ובנוסף לכך כ-40,000 לוחמים ערבים, נוטים המקורות הערביים להגזמות ומציינים כי הצבא הביזנטי מנה בין 200,000 ל-400,000 חיילים. בספרו "Yarmuk 636 A.D.: The Muslim Conquest of Syria" מציין ההיסטוריון הבריטי דייוויד ניקול כי כל הצבא הביזנטי, על כל יחידותיו הפזורות ברחבי האימפריה, מנה כ-100,000 חיילים לכל היותר – רובם ביחידות חיל מצב לא ניידות ולא זמינות לשמש כחיל משלוח. הקיסר הירקליוס היה יכול לגייס עד 50,000 חיילים לצבא בדרכו לקרב הירמוך, חלק גדול מהם, על פי האסטרטגיה הביזנטית, היו חיילי רגלים שהוצבו כחיל מצב בערים גדולות ומבצרים לאורך הגבולות. ניקול מציין כי בדרך כלל היו הצבאות הביזנטיים בגודל של כ-30,000 חיילים, וכי ככל הנראה עמדו לרשותו של המפקד הביזנטי כ-20,000 חיילים. וכך גם פרופסור קגי, המוסיף ומציין כי המספרים הנקובים במקורות נוצריים ואסלאמיים הם חסרי ערך וללא ביסוס בקביעת גודל הצבאות המתמודדים או אבדותיהם.
פיקוד
בראש הפירמידה של הצבא הביזנטי עמד הקיסר כסמכות עליונה על הצבא והממשל האזרחי. הרקליוס נהג אף להוביל את צבאותיו בעצמו תוך שהוא רוכב בראשם, וכשמחלתו מנעה ממנו השתתפות פעילה, הוא הותיר בידיו את הניהול האסטרטגי של העימות, ושמר לעצמו את המילה האחרונה באספקט הטקטי של הקרבות. כך נותרו מפקדי הצבא כשחקני משנה התלויים בהחלטות הקיסר, חסרי חופש פעולה ונמנעים מיוזמה.
הרקליוס, למרות היותו בעל מוניטין כמצביא, היה הססן ונרתע מהאצלת סמכויות. עד לקרב הירמוך הוביל תיאודור, אחיו של הקיסר, את הצבא. כישלונותיו לעצור את השטף האסלאמי ויריבותו עם הקיסרית הובילו להדחתו ומינוי "ועדה פיקודית". בראש הפירמידה עמד אציל ביזנטי בשם תיאודור טריתוריוס. מעט מאוד ידוע על אציל זה, שנשא את התואר שר האוצר והיה ככל הנראה סריס. תפקידו היה אדמיניסטרטיבי בעיקר. את הצבא הוביל והנהיג בשדה הקרב אציל ממוצא ארמני בשם והאן שלא ידוע דבר על עברו. קצין ביזנטי נוסף היה בין המפקדים – ניקיטאס, אציל ממוצא פרסי שחלקו בקרב לא ברור, אך מקורות שונים מציינים כי נאמנותו לאימפריה הביזנטית הייתה על פני השטח בלבד ולאחר הקרב ניסה לערוק לצד המוסלמים.
מפקד נוסף בצבא הביזנטי היה גאבלה בן היאם, מפקד הכוחות הערביים-נוצריים משבט ע'סאן, שלאורך כל המערכה מול הפרסים הסאסניים נלחם שכם אל שכם עם הקיסר הרקליוס.