cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסביב לעולם בשמונים יום (סרט, 1956)
חלק ראשון: המסע להודו
תחנתו הראשונה היא פריז. השחקן פרננדל, נהג כרכרה, מוביל אותם לסוכנות הנסיעה המפורסמת "תומאס קוק ובנו" (Thomas Cook and Son) המכונה היום "Thomas Cook AG", שם מתברר להם כי מפולת שלגים חוסמת את הכניסה למנהרה החצובה מתחת להרי האלפים ולכן הם מנועים מלנסוע לברינדיזי ברכבת. בעל משרד הנסיעות מציע לו לקנות כדור פורח. הכדור עולה לאוויר, עובר את נופי דרום צרפת ומגיע להרי הפירינאים, שפוג ופספארטו סבורים שהם הרי האלפים ומיד ינחתו בחוף הצרפתי. בפועל, הם נוחתים בעיר ספרדית במקום ביעד המתוכנן בחופי דרום צרפת, ליד העיר מרסיי, שם מצפה להם ספינה העומדת להפליג לסואץ. בעיר הנמל הספרדית, הוא מוצא כי יש רק ספינה אחת היכולה להפליג למרסיי והיא בבעלות עבדול חמיד, המבלה במועדון לילה, לכן הם יוצאים לביקור במועדון וצופים בריקודי פלמנקו. בעל הספינה מוכן לתת להם אותה בחינם בתנאי שפספארטו יילחם למחרת בזירה נגד שור במסגרת מלחמת שוורים. התנאי מתקבל ופספארטו מכניע את השור ללא שפיכת דמו, רק בעזרת היפנוזה. ההמון נושא את המטאדור החדש על הכתפיים ופוג ומשרתו מפליגים למרסיי.
העלילה חוזרת לאולם הימורים בלונדון. בשלב זה יחס ההימורים הוא 33 נגד 1 לרעת פוג. פוג מגיע לסואץ שבמצרים. בעיר ממתין לו ברציף הנמל פיקס, בלש הסקוטלנד יארד, החושד, בהתאם לתיאור הגנב שקיבל ולפי האינטואיציה שלו, שפוג הוא הגנב ששדד 55,000 ליש"ט מבנק אנגליה. הבלש משוחח עם פספארטו, המספר לו לתומו כי אדונו נושא בתיקו שטרות כסף חדשים של בנק אנגליה. פיקס מחליט כי עליו לעצור את פוג וממתין לקבלת פקודת מעצר ממשטרת לונדון. פוג ופספארטו, ופיקס בעקבותיהם, מתחילים במסע המשותף מסביב לעולם ומגיעים באוניה לבומביי שבהודו, שם מקווה פיקס לקבל את פקודת המעצר, אז יוכל לעצור את פוג ויזכה בפרס של 2,000 ליש"ט. צו המעצר אינו מגיע. בינתיים יוצא פספארטו לסיור בעיר וצופה בפרה האוכלת פרחים מדוכן למכירתם. הוא מנסה למנוע מהפרה לפגוע בפרחים הטריים ומצליח לגרש אותה. ואז, מתחיל מרוץ המוני של הודים אחרי האדם שחילל את הפרות, קודשי הודו, ולא איפשר להן לאכול כרצונן. הוא נס לתחנת הרכבת, כאשר הרכבת העומדת לחצות את חצי האי ההודי ובה פיליאס פוג, הממתין לו, מתחילה בנסיעה. זינוק לעבר דלת הקרון מציל אותו מההמון שרץ בעקבותיו.
פוג ופאספרטו נוסעים ברכבת בדרכם לעיר הנמל כלכותה שבמערב הודו. הרכבת נעצרת פתאום, כי המשך המסילה טרם נסלל. כמו בספר, הם קונים פיל וממשיכים את דרכם. קצין בריטי הנוסע עימם, מספר להם כי קיימת כת בשם "טאוגאה" (Thuggee) שהבריטים טרם הצליחו להפכם לבני תרבות והיא רוצחת ללא הבחנה: אנשים, נשים וילדים. הם סוגדים לקאלי אלת המוות. עתה הם צופים בדרך בתהלוכה של אנשי כת זו. כמו בספר, פספארטו מחלץ את אאודה, נסיכה הודית, אלמנת הרג'ה, משריפה על מוקד האש יחד עם גופת בעלה המת, והיא מצטרפת למסע מסביב לעולם.
חלק שני: המרוץ ללונדון
חלקו השני של הסרט נפתח במבט למתרחש בלונדון במועדון ה"ריפורם קלאב". במועדון מתקבלת ידיעה על מעצרו של פיליאס פוג בהודו בשל אירוע עם נסיכה הודית. מוכרי העיתונים ברחובות לונדון מבשרים כי פוג עלה על ספינת קיטור והוא בדרך להונג קונג. ואכן, אנו צופים בו יושב בכיסא נוח על הסיפון ולידו הנסיכה אאודה. אאודה אינה מצליחה לעמוד על טיבו של מצילה: אדם בעל הרגלים קבועים, ג'נטלמן אנגלי. היא פונה לפספארטו ושואלת: היו לו נשים בחייו? הוא משיב, אולי אימו, אבל אני לא בטוח.
הם מגיעים להונג קונג ומגלים כי הדוד של אאודה, שאצלו ציפתה לקבל מקלט, פרש מעסקיו ונסע להולנד לגדל צבעונים. בעקבות זאת מחליטה אאודה להצטרף למסע מסביב לעולם. בינתיים עורכים פספארטו והבלש פיקס מסע קצר בעיר ברכיבה על בנות יענה. כמו בספר, פיקס מסמם את פספארטו, בניסיון לגרום לדחיית ההפלגה עד שתגיע פקודת המעצר. פספארטו נזרק על ידי המשטרה לאונייה המפליגה ליפן, ומגיע לבדו ליוקוהמה שביפן ללא מטען וכסף. רב החובל מזהיר אותו כי היפנים לא אוהבים אנשים עם כיס ריק. הוא משוטט בעיר היפנית, רעב וללא פרוטה בכיסו, צופה בתהלוכות אין ספור ושואל: האם כל כך הרבה משלחות יוצאות לאירופה. הוא מגיע לקרקס המודיע לציבור שזו ההופעה האחרונה שלו בטרם יפליג לארצות הברית. פספארטו, ליצן במקצועו, מצטרף ללהקה, כי כך לפחות יוכל לצאת מיפן.
בינתיים פיליאס פוג, אאודה והבלש פיקס, שאיחרו להגיע לאוניה היוצאת ליפן, שוכרים ספינת מפרש, עוברים ים סוער ומגיעים בזמן ליוקוהמה. נותר להם ערב פנוי בטרם ימשיכו בהפלגה לסן פרנסיסקו. הם נכנסים לבקר בקרקס האמריקאי, שם מזהה פוג את פספארטו והוא מצטרף לפטרונו. הם מגיעים לעולם החדש.
בלונדון מאשר משמר המלכה: "פוג באמריקה". בסן פרנסיסקו מקדמת אותם מערכת בחירות סוערת למשרת שופט שלום. הם מתכוננים לצאת לדרך ומצטיידים בנשק לקראת היתקלות אפשרית עם אינדיאנים במערב הפרוע.
הם עולים לרכבת החוצה את ארצות הברית מחוף אל חוף, עוברים את ערבות "המערב הפרוע" ואת הרי הרוקי. בסוף הם נעצרים ליד גשר העומד להתמוטט. נהג הקטר שותה מעט ויסקי, חולף על הגשר ב"מהירות המתאימה" ובתום המעבר הגשר קורס. פוג דורש לקיים דו-קרב ביריות עם בריון שניסה לחזר אחרי אאודה בסן פרנסיסקו ונמצא ברכבת. מבקר הרכבת מפנה להם את הקרון האחרון ומבקש לשמור על שלמות הריפוד. בטרם החל הדו-קרב, נשמעות יריות מכל עבר, אבל לא של משתתפי הדו-קרב, אלא של אינדיאנים התוקפים את הרכבת. נוסעי הרכבת יורים לכל עבר והודפים את "אדומי העור", אך פספארטו, שהתנדב לעצור את הקטר שנהגו נהרג, נעלם. הוא נופל בשבי האינדיאנים, המעלים אותו על המוקד. הצבא האמריקאי יוצא לחלץ אותו לצלילי וילהלם טל של רוסיני ונעימות מתוך הסימפוניה "מן העולם החדש" מאת דבוז'אק. פספארטו ניצל אך הרכבת המשיכה בדרכה לניו יורק והם נשארים בודדים בתחנת רכבת במערב הפרוע. פוג מגלה בתחנה קרונית עם מפרש רוח, שבעזרתה הם יוצאים לדרך ומגיעים לניו יורק כאשר האונייה לאנגליה הפליגה לפני חמש שעות.
עלילת הסרט כוללת קטע שאיננו בספר. למועדון "ריפורם קלאב" מגיע מברק מניו יורק, כי פוג לא הספיק להפליג באונייה האמורה להגיע בזמן לליברפול, אין יותר הימורים לטובת פוג. הסקוטלנד יארד מפרסם כי פיליאס פוג מ"ריפורם קלאב" הוא הגנב מהבנק של אנגליה וכי פוג הפליג לוונצואלה עם הכסף שגנב, ועם מדינה זו אין לבריטניה הסכם הסגרה.
פוג וחבריו נמצאים על סיפון אוניית קיטור שמצאו. היא מפליגה במלוא עצמתה לחוף הבריטי. הפחם נגמר, פוג קונה את האונייה ושורף את גוף העץ שלה להפקת קיטור. היא נשארת בשלד הברזל ומנוע הקיטור בלבד. לצלילי ההמנון הלאומי של אנגליה האל נצור המלכה הם מגיעים לחוף בריטניה.
במולדת, כמו בספר, הבלש פיקס עוצר את פוג באשמת הגנבה. כעבור שעות אחדות מתנצל הבלש על הטעות, שכמוה לא עשה מעולם, ופוג משוחרר אך מאחר לרכבת ללונדון, בתחושה כי הפסיד בהתערבות. רק למחרת הוא חוזר לביתו ללונדון. בנסיבות משמחות, הוא מגלה, כפי שמתואר בספר, כי נותרו לו עוד 10 דקות לסיום ההתערבות. עוד שתי הפתעות בדרך ו-14 שניות לפני תום ההתערבות מגיע פוג למועדון - הניצחון שלו. בעקבותיו נכנסת למועדון הגברים, הנסיכה אאודה, הנוכחים זועקים שהם צופים ב"רוחו של קיסר" שכן מעולם לא נכנסה אישה למועדון. הסרט מסתיים בהכרזה של הנוכחים במועדון: בזאת מסתיים עידן האימפריה הבריטית.
פרסים
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, זכה בחמישה (כולל הסרט הטוב ביותר) וגבר על הסרטים זוכי שבחים הן מהמבקרים והן מהציבור: "שכנוע ידידותי", "ענק", "המלך ואני" ו"עשרת הדיברות". זהו גם אחד מהזוכים הבודדים בקטגוריית הסרט הטוב ביותר שלא היה מועמד באף קטגוריית משחק.
למרות שלא היה מועמד לשיר המקורי הטוב ביותר, שיר הנושא של הסרט "Around the World" (לחן של ויקטור יאנג; מילים מאת הרולד אדמסון), הפך לפופולרי מאוד. בשנת 1957 בינג קרוסבי אף איצץ את המנגינה.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן אך לא הצטרף לתחרות הראשית.
יום הזיכרון ליצחק רבין
יום הזיכרון לרצח ראש הממשלה יצחק רבין הוא יום זיכרון לאומי שנקבע על ידי הכנסת בחוק יום הזיכרון ליצחק רבין, התשנ"ז-1997. הוא חל בי"ב בחשוון, יום הירצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לפי הלוח העברי. יום זה אינו חל בשבת, אך אם הוא חל ביום שישי, מועד יום הזיכרון מוקדם ליום חמישי (י"א בחשוון). יש המציינים את יום הירצחו של יצחק רבין לפי הלוח הלועזי, ב-4 בנובמבר.
לאחר רצח רבין הועלתה דרישה ציבורית לציין את הירצחו באופן שנתי. חקיקת החוק התעכבה בצורה משמעותית בשל קשיים פוליטיים לגבי החוק הנוסף העוסק בהנצחתו של רבין, חוק המרכז להנצחת זכרו של יצחק רבין, התשנ"ז-1997 (ובמיוחד לגבי תקצובו של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל) והושלמה רק לקראת יום השנה השני.
יום הזיכרון מצוין בטקסים ממלכתיים, בהר הרצל (שם קבור רבין), בכיכר רבין (שם נרצח) וברחבי ישראל. דגלי המדינה מורדים לחצי התורן בכל המוסדות הממלכתיים. בחוק נקבע כי
מיד לאחר קביעת היום הציעו רבנים רפורמים בולטים לקיים מנהגי אבלות ויום צום ביום הזיכרון, קריאה שלא זכתה להיענות בקרב הציבור הרפורמי. מספר שנים לאחר מכן החלה קבוצת אזרחים קטנה לצום ביום רבין ולעודד אחרים לעשות כן. אולם גם קבוצה זו לא הצליחה להנחיל את היום כיום צום.
יום הזיכרון מצוין בבתי המדרש הפלורליסטיים בערבי לימוד, בהם נלמדים המקורות היהודיים העוסקים בהתמודדות עם מצבים של מחלוקת וחוסר הסכמה, תוך שימת דגש על מקורות יהודיים המעודדים סובלנות דתית.
ביום זה נערכת האספה ישראלית בה מגיעים בני נוער מתנועות דרור-ישראל, הנוער העובד והלומד, המחנות העולים, בני עקיבא, הצופים, השומר הצעיר, מכבי צעיר, הנוער הלאומי בית"ר, האיחוד החקלאי, מועצת תנועות הנוער, מרכז יצחק רבין ועוד למעגלי שיח בכיכר רבין על מנת לקרב בין חלקי החברה הישראלית.
בנוסף ליום זיכרון זה, עד לשנת 2019 נערכה מדי שנה עצרת הזיכרון המרכזית לרבין, שאינה ממלכתית, במוצאי שבת הקרובים ל-י"ב בחשוון, בכיכר רבין בתל אביב. בעצרת נאמו אנשי רוח ופוליטיקה, ומופיעים אמנים.
מצור רחוב בלקום
מצור רחוב בֶּלְקוֹם הוא אירוע שהתרחש בלונדון ב-6 בדצמבר 1975, ובו לקחו אנשי ה-IRA (הצבא האירי הרפובליקני) שני בני ערובה. הם שחררו אותם רק לאחר שישה ימים.
תחילתה של התקרית במרדף שניהלה המשטרה אחר "כנופיית רחוב בלקום" (Balcombe Street gang) בחשד שרצחו את התועמלן הפוליטי הימני רוס מקווירטר (Ross McWhirter). חבורת רחוב בלקום מנתה למעשה רק שני חוטפים, יחד עם שני שותפים לדבר עבירה. חברי הרביעייה היו יו דוהרטי, מרטין אוקונול, אדי בטלר והנרי דוגן.
המרדף הסתיים ברחוב בלקום באזור מרליבון, תוך כדי ששניים מחברי ה-IRA הצליחו להימלט לבית ברחוב בלקום ולקחו שני תושבים מקומיים (בני זוג, ג'ון ושילה מתיוס) כבני ערובה. החוטפים הצהירו כי הם חברי ה-IRA, ודרשו מטוס כדי להטיס אותם ואת בני הערובה לאירלנד. הסקוטלנד יארד סירב, מה שהביא להתמודדות של שישה ימים בין החוטפים למשטרה עד שהחוטפים נכנעו ושיחררו את בני הערובה.
החוטפים נכנעו לאחר שפורסם דבר פריסתם של ה-22 SAS (כוחות האוויר המיוחדים, יחידת קומנדו של הצבא הבריטי). החוטפים ובני הערובה הוצאו מהדירה ברחוב בלקום ללא פגע, ואילו החוטפים הובלו לאחר לכידתם לחקירת משטרה. תקרית זו, שנודעה ברבות הימים כמצור רחוב בלקום, התפרסמה בעיקר בזכות הטלוויזיה, ששידרה את האירועים, ואלה נצפו על ידי מיליונים.
במהלך משפטם, הנחו חברי כנופיית רחוב בלקום את עורכי דינם להתייחס לאירועי טרור אחרים שהיו מעורבים בהם אנשי ה-IRA, אך אלו שנלכדו היו חפים מפשע. אחד מאירועים אלו הוא פיצוץ פאב גילפורד בו הואשמה רביעיית גילפורד על לא עוול בכפה בפיצוץ. כך, הונחו עורכי הדין "למשוך תשומת לב לעובדה כי הרביעייה הם אנשים אשר לחלוטין חפים מפשע ונידונו לגזר דין כבד". למרות שבמשפט של "חבורת רחוב בלקום" הם טענו כי הפיצוצים, גילפורד והן בווליץ' נתפסו האנשים הלא נכונים, החבורה מעולם לא הואשמה בפשעים אלו, ולמעשה לא הייתה לדבר כל התייחסות מצד המשטרה.
כל חברי חבורת רחוב בלקום קיבלו מאסר עולם כפול ב-1977, עבור מספר פשעי טרור כולל רצח מקווירטר, אך הם שוחררו במהלך 1998 כחלק מהסכם יום שישי הטוב שהביא את הארגונים האיריים השונים שלחמו נגד בריטניה להניח נשקם.
In-A-Gadda-Da-Vida
In-A-Gadda-Da-Vida הוא שיר רוק שיצא בשנת 1968 על ידי הלהקה איירון באטרפליי. השיר שיצא בו האלבום קרוי אף הוא בשם In-A-Gadda-Da-Vida. השיר הזה זיכה את האלבום במעמד של אלבום פלטינה. למעשה האלבום הנ"ל הוא האלבום הראשון שהגיע למעמד של אלבום פלטינה. אורכו של השיר הוא כ-17 דקות ושמו של השיר הוא עיוות של המשפט In the Garden of Eden. השיר מתחיל עם כמה מילים וממשיך בסולו תופים שנמשך עד לחלקו האחרון של השיר שבו חוזרות המילים.
לשיר תפקיד מפתח בהיסטוריה של הרוק: הוא עזר להגדיר את הנקודה בה רוק פסיכדלי הפך להארד רוק ולהבי מטאל. כמה שנים לאחר מכן, להקות כמו לד זפלין ודיפ פרפל, שעיצבו את ההארד רוק ואת ההבי מטאל, הושפעו משיר זה.
נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-15 מיליון.
המצחיקה עם העגילים
המצחיקה עם העגילים הוא ספר לנוער מאת יעל רוזמן.
עלילה
הסיפור נפתח ביומה הראשון בישראל של מריאנה, עולה חדשה מרוסיה. הוא נפתח דרך עיניהן של גאולה ושולה, מלכות כיתה ז'. אז גם מתואר מנהגה של מריאנה לכתוב מכתבים לאמה שעלתה לישראל תשע שנים לפני מריאנה ואביה. מריאנה ואביה מנסים לחפש את אמה של מריאנה, הם מוצאים רמז להימצאותה בכפר קטן. בהגיעם לכפר הם מגלים שהאם עברה לירושלים.
מריאנה מנסה להתרגל לחייה בארץ. הילדים לועגים לה ולמראה הייחודי, לנימוס ולשקט שלה. היא מתקשה בלימודים והילדים לא עוזרים לה.
יום אחד המורה מבקשת ממריאנה לקרוא חיבור בעברית. המורה לא מאמינה שמריאנה כתבה את חיבורה לבד ומתרגזת על מריאנה. מריאנה, בעלבונה, לא מגיעה לבית הספר במשך שלושה ימים ופוגשת את סבה, אליהו שאותו היא "מאמצת" לסב. יחד הם שוחים בים ולומדים תורה, הם עוד לא יודעים שיש ביניהם קשר דם.
במקביל, מנסה ד"ר הוברמן, אביה של מריאנה למצוא את אמה בירושלים, כשהוא מגיע לשם הוא מגלה שאמה של מריאנה נפטרה. כשהוא מגיע לביתו ומתכוון לספר למריאנה את הבשורה המרה הוא ומריאנה מוזעקים לביתו של שכנם עודד, וד"ר הוברמן לא מספיק לפר למריאנה על מות אימה. כשהם מגיעים לביתו של עודד, תלמיד כיתה ח' הם מגלים שהוא נפגע בתאונה במעבדת הכימיה שלו והוא ומריאנה מתחברים סביב אהבתם למדעים.
מריאנה ועודד זוכים בתחרות כתיבה ונוסעים לירושלים לטקס הזכייה, בדרך מספרת מריאנה על חייה ברוסיה ועל הירצחם של סבה וסבתה בעקבות אנטישמיות ועל האנטישמיות שהיא עצמה חוותה. באחד מימי החנוכה עודד מגלה את מריאנה מדברת עם הדובון שלה, מישק'ה, המתנה האחרונה שלה מאמה. היא מספרת לעודד על היעלמותה של אמה ועל הניסיונות למצוא אותה ועודד מציע לעזור. עודד ומריאנה נוסעים לירושלים, לכתובת שנתנה למריאנה ואביה בכפר, ושם הם מגלים שהמשפחה שבה אמה של מריאנה עבדה טסה לאמריקה. הם מטיילים בדרכים הירושלמיות בניסיון למצוא רעיון לאן ללכת ובדרכם הם פוגשים בהדסה, נערה מיוחדת מבית היתומים על שם זרובבל שמציעה להם ללכת לבית החולים הדסה עין כרם. בהגיעם לבית החולים הם מגלים שאמה של מריאנה לא מופיעה ברשומות של בית החולים אך הם פוגשים בפטר, החולה במחלה שאיש אינו יודע עליה, שמסיע אותם חזרה לתל אביב.
יום אחד מריאנה מגלה פתק מעודד ובו כתוב שאינו רוצה לראות אותה יותר, גם עודד מגלה פתק דומה ממריאנה. עודד מבין שהפתקים נשלחו משולה וגאולה, שהיו מאוהבות בעודד וניסו להפריד בינו לבין מריאנה אך מריאנה, שלא מבינה שלא עודד שלח את הפתק, מסרבת לדבר עם עודד. מריאנה לא מדברת עם עודד, היא לא מתחברת עם בנות כיתתה והיא מנסה למצוא עוד חברים, במקביל לחיפושים אחרי אמה.
מריאנה נפגשת בשנית עם פטר, שעדיין חולה באותה מחלה מסתורית שאיש אינו מכיר ומגלה שרופאיו של פטר מפסיקים להאמין לו ולמחלתו.
באחד הימים, עודד מנסה לדבר עם מריאנה ולשכנע אותה שלא הוא כתב את הפתק ושהוא עדיין רוצה לבלות איתה אבל כעסה של מריאנה רק מתגבר. ללא מריאנה, עודד הולך לביתו של פטר ומגלה את סיפורו האמיתי; הוא מגלה שפטר היה בעבר רופא מפורסם בארץ שהיה לו בן, שנפטר כשהיה צעיר. פטר, שלא התאושש ממותו של בנו גרם לעצמו לחלות במחלה ממוצאת. לאחר שעודד מעכל את הסיפור הוא חוזר לביתו של פטר ומגלה שהוא חולה באמת, אבל כל הרופאים מסרבים להאמין לו ולטפל בו. עודד מזעיק את ד"ר הוברמן שמטפל בפטר. כשעודד חוזר כעבור כמה ימים לביתו של פטר בשלישית הוא מוצא שם את יונה ומריאנה והיחסים בינו ובין מריאנה מתחדשים. עודד מוצא בביתו של פטר מכתב מרופא מפורסם, מנתח מוח מארצות הברית שלמד ביחד עם פטר וחוזר לארץ. הרופא, פרופ' רוברט שוכהנדלר, מציע לפטר להפגש עמו. עודד, מריאנה, יונה וד"ר הוברמן מבינים שכאשר הגיע המכתב מפרופ' שוכהנדלר פטר הבין מה עשה לעצמו בכך שגרם לעצמו לחלות והבין מה הפסיד כל כך הרבה שנים ומהצער של הגילוי, חלה באמת.
אט - אט, בעזרתה של יונה, פטר מחלים ומחליט להחזיר מכתב תשובה לפרופ' שוכהנדלר ולהפגש עמו. בניהם, עודד ומריאנה חוזרים לחפש אחר אמה של מריאנה, הם מוצאים רשימה של האחיות בשם אדלה בירושלים ומתחילה לתור אחרי אמא של מריאנה. עם הגעתו של פרופ' שוכהנדלר, מנתח המוח, הוא מציע לנתח את מוחה של יונה ולנסות להחזיר לה את האפשרות ללכת, יונה מסכימה והניתוח נקבע.
ביום הניתוח מחליטה מריאנה לתרום את דובה האהוב, מישק'ה, לאחותה של הדסה, חברתה מבית היתומים. כאשר מריאנה מגיעה לבית היתומים, מזהה אחת העובדות שם את מישקה, על פי התפרים החומים שעל בטנו הצהובה, היא קורעת את בטנו ומגלה מכתב בתוכו.
בסופו של דבר, מסתבר שעם עזיבתה של אמה של מריאנה, היא השאירה מכתב בתוך הדוב, מבלי ידיעתם, וכעת היא מצאה את מריאנה. היא, מריאנה וד"ר הוברמן מתאחדים.
עיבוד תיאטרוני
בשנת 2017 הועלתה ההצגה "המצחיקה עם העגילים" בהפקה משותפת של תיאטרון ארצי לנוער ותיאטרון אורתו-דה עם השחקנים ענת פדרשניידר, אלי אליוביץ', אמיר דוליצקי, ליאת פישמן- לני וטלי בן-יוסף ובבימוין של שלומית ארנון ויפעת זנדני צפריר.
שירות בתי הכלא של קנדה
שירות בתי הכלא של קנדה (בצרפתית: Service correctionnel du Canada, באנגלית: Correctional Service of Canada), הידוע גם בשם שירות הכליאה של קנדה, הוא גוף פדרלי של ממשלת קנדה האחראי לכליאה ושיקום של מורשע פלילי שנידון לשנתיים מאסר או יותר. משרדי הסוכנות ממוקמים באוטווה, אונטריו.
שירות הכליאה של קנדה פועל מאז 1977, אך הוקם רשמית ב-10 באפריל 1979, לאחר שהמלכה אליזבת השנייה חתמה על אישור להקמת סוכנות חדשה לענייני כליאה. נציב השירות ממונה בהמלצת ראש הממשלה ובאישור המלכה. הנציב מדווח ישירות לשר ביטחון הציבור והמוכנות לשעת חירום והוא נותן דין וחשבון לציבור באמצעות הפרלמנט.
הנציבה הנוכחית אן קלי, שימשה כסגנית הנציב ומונתה לקראת פרישתו של דון הד בפברואר 2018.
מוסדות הכליאה
בקרב מתקני השירות פועלים גם מה שמכונה "לשכות ריפוי" עבור עבריינים אבוריג'ינים.
בזמק
בׇּזְמֵק (באנגלית: Bazdmeg) הוא סרט קומדיה עצמאי ישראלי משנת 2019 שביימו והפיקו אריאל וייסברוד ויוסי מאירי. התסריט נכתב על ידי וייסברוד ומאירי ביחד עם גדי וילצ'רסקי, שגם משחק בסרט לצד מיטל גל סויסה, אורי יניב ויוסי צברי.
עלילה
לאחר שנקלעה לחובות, נטע (מיטל גל סויסה) נאלצת לצאת למסע מטורף עם שלושה חברים מוזרים - גדי (גדי וילצ'רסקי) הסטלן, דוד ( אורי יניב) האידיוט ויוסף (יוסי צברי) הקמצן - בעקבות כסף שהותיר עבורם חבר משותף לפני מותו. היא מוכרחה להתגבר על השנאה שלה אליהם ולעבוד יחד איתם כדי להתמודד עם המכשולים שעומדים בדרך.
הפקה
בתחילת דרכו הסרט נקרא "שלושה צעדים למיליון". בינואר 2015, גדי וילצ'רסקי פרסם פוסט בעמוד הפייסבוק שלו בו פנה לעוקביו בבקשה לתרום להפקת הסרט באמצעות מימון המונים: "במקום להיגרר בין הקרנות השונות ובמקום להתחנן לכל מיני מפיקים שישקיעו בסרט, החלטנו לגייס את הכסף ישירות מהצופים! כלומר - אתם אלה שתגרמו לסרט הזה לקרות!".
לפי סרטונים שפורסמו לקידום הקמפיין, נלי תגר הייתה אמורה לשחק את דמותה של "נטע" ודוד שאול את דמותו של "דוד"
הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
אילן בוארון
אילן בוארון (נולד ב-3 במאי 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
בוארון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ביולי, בוארון חתם בהפועל פתח תקווה. ב-8 ביולי, בוארון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 לטירול אינסברוק במסגרת גביע האינטרטוטו, בה גם הורחק. ב-1 בפברואר 1997, הבקיע שער עצמי בניצחון 1-3 נגד הפועל ירושלים. ב-14 במרץ 1998, בוארון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 4-2 נגד בית"ר ירושלים.
בקיץ, בוארון חתם בהפועל חיפה, וכעבור שנה חזר לנתניה.
בהמשך הקריירה שיחק בהכח מכבי רמת גן (בהמשך התאחדה עם מכבי רמת עמידר להכח עמידר רמת גן), הפועל באר שבע והפועל רמת השרון, בה סיים את הקריירה.
טכוגרף
טכוגרף הוא מכשיר המותקן ברכב המתעד אוטומטית את מהירותו לאורך זמן והמרחק שנסע, יחד עם פעילות הנהג הנבחר מתוך מבחר מצבים. מצב הנסיעה מופעל באופן אוטומטי כשהרכב בתנועה, וראשי הטכוגרף המודרניים בדרך כלל עוברים בברירת מחדל למצב העבודה השני עם הגעת הרכב למנוחה. מצבי המנוחה והזמינות ניתן לשינוי באופן ידני על ידי הנהג כשהוא נייח.
מערכת טכוגרף כוללת יחידת שולח המותקנת בתיבת הרכב, ראש הטכוגרף ומדיום הקלטה. ראשי הטכוגרף הם מסוג אנלוגי או דיגיטלי. כל הרכבים הרלוונטיים המיוצרים באיחוד האירופי מאז 1 במאי 2006 חייבים להיות מצוידים בראשי טכוגרף דיגיטליים. אמצעי ההקלטה לראשים אנלוגיים הם דיסקיות נייר מצופות שעווה, ולראשים דיגיטליים ישנם שני אמצעי הקלטה:
זיכרון פנימי (שניתן לקרוא עם אחד ממגוון מכשירי ההורדה לקובץ .ddd) וכרטיסי נהג דיגיטליים (כרטיסים המכילים שבב עם זיכרון הבזק).
כרטיסי הנהג הדיגיטליים מאחסנים נתונים בפורמט שאפשר לקרוא מאוחר יותר גם כקובץ .ddd. ניתן לייבא קבצים אלה - הן אלה הנקראים מזיכרון פנימי עם התקן הורדה, והן הקבצים שנקראו מכרטיסי הנהג - לתוכנת ניתוח טכוגרף/תוכנת ארכיון.
נהגים ומעסיקיהם נדרשים על פי חוק להקליט את הפעולות שלהם בצורה מדויקת, לשמור את הרשומות (גם קבצים מהזיכרון הפנימי וגם מכרטיסי הנהג חייבים להישמר) ולספק אותם על פי דרישה לרשויות התחבורה שאחראיות על אכיפת התקנות.
הם משמשים גם בעולם הימי, למשל באמצעות הוועדה המרכזית לניווט בריין.
מקורות
הטכוגרף הומצא במקור למסילות הרכבת כדי שחברות יוכלו לתעד טוב יותר אי סדרים. הממציא היה מקס מריה פון ובר, עובד מדינה, מהנדס ומחבר. "הטכומטר של דניאל" ידוע בתעשיית הרכבות מאז 1844. מקליט אירועי האסלר הוצג בשנות העשרים.
רגולציה
מטעמי בטיחות, רשויות מטילות הגבלות על שעות העבודה של נהגים בכלי רכב מסוימים, כגון אוטובוסים ומשאיות. ניתן להשתמש במכשיר טכוגרף כדי לפקח על כך ולוודא כי נעשות הפסקות בהתאם.
באיחוד האירופי
תקנת EEC מ-20 בדצמבר 1985 הפכה את הטכוגרפים לחובה ברחבי ה-EEC החל מ-29 בספטמבר 1986. (תקנה 1463/70 שנקבעה בתקנה 2828/77 הפכה את הטכוגרפים לחובה החל מ-1 ביולי 1979, ניתן למצוא הפניה לתקנות אלה בתקנה 3821/85).
"הסדר אירופאי ביחס לעבודת כוח אדם נוהג העוסק בתעבורה בינלאומית" (AETR, ראשי תיבות של "Accord Européen sur les Transports Routiers" הצרפתי) נכנס לתוקף ב-31 ביולי 1985.
תקנה 561/2006/EC של האיחוד האירופי שאומצה ב-11 באפריל 2007 קובעת את זמני הנהיגה והמנוחה של נהגים מקצועיים.
מעסיקים, המשטרה ורשויות אחרות יכולים לבדוק נתונים אלו בעזרת הטכוגרף.
בישראל
משנת 1987 הותקנו טכוגרפים ברכבים כבדים בצה"ל.
בסוף שנות ה-80 החלה התקנה וולונטרית של טכוגרפים באוטובוסים שהסיעו תיירים למרחקים ארוכים (בעיקר נסיעות לאילת).
מ-1995 קיימת בישראל חובה להתקין ולהפעיל טכוגרף בכל האוטובוסים והמשאיות.
טכוגרפים אנלוגיים
רוב הטכוגרפים שיוצרו לפני 1 במאי 2006 היו מהסוג האנלוגי. דגמי ראש טכוגרף אנלוגיים מאוחרים יותר עוצבו באופן מודולרי, המאפשר לראש להשתלב בחריץ DIN סטנדרטי בלוח המחוונים של הרכב. דבר זה אפשר שדרוג קל יחסית לדגמים הדיגיטליים שבאו לאחר מכן ויוצרו בהתאמה לאותם ממדים פיזיים.
ראש הטכוגרף האנלוגי משתמש במחט כדי לעקוב אחרי חריצים על גבי דיסקית נייר מצופה בשעווה אשר מסתובבת לאורך היום. סיבוב מלא של הדיסקית מתעד 24 שעות.
אם הדיסק נמצא בראש מעל 24 שעות, נתונים חדשים יוקלטו על גבי הישנים וכן הלאה עד שהדיסק יוסר. שימוש בדיסק לתקופה ארוכה מזו שנועד לה מהווה הפרה של תקנה 561/2006 של האיחוד האירופי.
ניתן לפענח נתוני מהירות ומרחק שהוקלטו אחד על גבי השני אך מורכב הרבה יותר לפענח את שדה הפעילות שם נתון אחד יכול להמחק בקלות על ידי נתון אחר. ראשי טכוגרפים אנלוגיים לא מספקים שום אינדיקציה לנהג על כך שיש להחליף את הדיסק.
נתונים אנלוגיים ניתנים לאחזור באופן ויזואלי וניתן להסתייע גם בכלי ניתוח ידניים. ניתן גם לסרוק ולנתח דיסקים אנלוגיים באמצעות מחשב, למרות שתהליך המרה אנלוגי לדיגיטלי עדיין דורש פרשנות של מומחה אנושי לקבלת התוצאות הטובות ביותר, בשל פגמים בתקליטור המקור כגון לכלוך וסימני שריטות במשטח השעווה שעלולים להיקרא בטעות כנתונים.
שימוש בחקירת תאונות
מלבד אכיפת התקנות, בגרמניה לרוב משתמשים בטכוגרפים לחקירת ואכיפת נסיעה במהירות מופרזת. נוהג זה אושר על ידי בית המשפט המחוזי הגבוה בגרמניה בשנות התשעים. כמו כן, לאחר תאונה, הדיסקים נבחנים לעיתים קרובות במיקרוסקופ כדי לגלות את האירועים שהתרחשו במקום ההתנגשות.
שיבוש נתונים
ניתן לחבל בטכוגרפים בדרכים שונות, כגון סיבוב קל של הסמן, חסימת נתיב הזרוע בעזרת חתיכת גומי או קצף, גרימת קצר למכשיר לתקופות קצרות, מניעה מכוונת של זיהוי תנועת הילוכים בעזרת מגנט, או הפרעה לאספקת החשמל של הטכוגרף (האנלוגי) באמצעות נתיך.
כמובן שניתן גם "לשכוח להכניס" את הדיסק בתחילת העבודה. החלפה בלתי מורשית של הדיסקים (ולאחר מכן השלכת אחת מהשניים, כך שחלק מהפעילויות "נשכחות") ידועה ברחבי אירופה. פעולה נפוצה נוספת היא הוספת פרטיו של נהג נוסף שלא נמצא בפועל ברכב על מנת ליצור רושם שבוצעה החלפה ביניהם בנסיעה ארוכה.
באיחוד האירופי
טכוגרפים דיגיטליים הרשו במידה רבה חבלה בנתונים באמצעות הקלטת האותות באופן מוצפן. תקנת האיחוד האירופי 1360/2002 הפכה את הטכוגרפים הדיגיטליים לחובה עבור כל כלי הרכב המתוארים בתקנות ויוצרו לאחר 1 באוגוסט 2005. טכוגרפים דיגיטליים נדרשים החל מ-1 במאי 2006 עבור כל כלי הרכב החדשים עליהם חלה תקנה EWG VO(EWG)3820/85, כפי שפורסם בעלון הרשמי של האיחוד האירופי L102 מ-11 באפריל 2006.
שימוש בטכוגרפים דיגיטליים מיושם במקסיקו מאז 1994, אך לא מדובר בתקנה פדרלית. להטמעות האחרונות שפותחו במקסיקו יש יכולות GPS כמו מיפוי, גובה והפעלת וידאו.
לקריאה נוספת
ספר גרמני על המצאת הטכוגרף וההיסטוריה של היצרן Kienzle Apparate GmbH (היום VDO).
סליק (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רמות השבים
רָמוֹת הַשָּׁבִים הוא כפר שיתופי במועצה אזורית דרום השרון הנמצא מדרום למחלף רעננה דרום המחבר בין כביש 4 לכביש 531. היישוב נמצא בין ארבע ערים, הרצליה, רעננה, כפר סבא והוד השרון, ומושב גבעת ח"ן.
היסטוריה
רמות השבים נוסד ב-19 בנובמבר 1933 על ידי יהודים שנמלטו מגרמניה במסגרת העלייה החמישית.
מאפייני דמוגרפיית המתיישבים חייבו מבנה ארגוני חדשני. המתיישבים ברמות השבים היו שונים ממתיישבי מרבית המושבים והקיבוצים במספר מאפיינים: רובם היו מבוגרים יחסית, עם ילדים, בעלי מקצועות חופשיים, ללא ניסיון בחקלאות וחפים מאידאולוגיה סוציאליסטית. בין המייסדים הראשונים היו 29 סוחרים, 17 רופאים, בעלי מקצועות חופשיים נוספים וחקלאי אחד, הם פעלו להקמת מבנה ארגוני מיוחד כמענה למאפייני האוכלוסייה. המתיישבים בחרו לעסוק בחקלאות, הם היו בעלי אמצעים כספיים בזכות הסכם העברה (ה"טרנספר"), ללא תנועה מיישבת שתתמוך בהם, ולא קיבלו קרקעות מהקרן הקיימת לישראל. לאור נתונים אלו, להקמת יישוב שיתקיים רק מחקלאות נדרשה רמת שיתוף פעולה גבוהה, אך לא גבוהה מדי. בהתאם, בחרו המייסדים את המבנה הארגוני לכפר. את הפתרון הארגוני מצאו בתורתו של דייוויס טריטש. טריטש ליווה את תושבי רמות השבים ואף חיבר את המנשר הראשון שהציע לעולי גרמניה להצטרף ליישוב. תוכניתו מומשה בעזרתו של אריך מוזס. מלכתחילה הוקמו בנפרד וועד הכפר שדאג לנושאים המוניציפליים, וקואופרטיב חקלאי בשם אל-על. המבנה הארגוני הייחודי של רמות השבים, "כפר שיתופי", אומץ על ידי יישובים רבים של האיחוד החקלאי.
בזכות הסכם הטרנספר יכלו המייסדים לרכוש אדמות, לבנות בתים מודרניים ולממן את הקמת הקואופרטיב שדאג לכל נושאי החקלאות. כמעט כל התושבים גידלו תרנגולות, בודדים עסקו גם בגידול ירקות, והיו גם רפתן אחד ובעל מלון אחד. קואופרטיב אל-על תמך בלולנים ותחומי פעילותו כללו הקמת מחסן תערובת ומדגרה, רכישה מרוכזת של מזון לעופות והפצתו למשקי החברים, שיווק משותף של הביצים והעופות ושכירת מדריך מקצועי בעל ניסיון בגידול עופות. בשונה ממושבים, לא הונהגה ערבות הדדית, אבל החברים עזרו לחבריהם כמו בנשיאה משותפת בהפסדים שנגרמו למספר משקים ממגפת הניוקאסל שחיסלה לולים שלמים.
הוועדה המייסדת
בעידודם והדרכתם של מוזס וטריטש התארגנו ארבעה עולים מגרמניה ("הוועדה המייסדת") ומכספם הפרטי רכשו 300 דונם, קנו חומרי בניין להקמת כ-30 משקים ולהזמנת אפרוחים – מבלי שהיו להם מועמדים להתיישבות. הארבעה אפילו חתמו על שטרות מבלי שהיה להם כל כיסוי. הם היו משוכנעים שיש להתחיל בעשייה בשטח עוד לפני ההכנות הארגוניות והמשפטיות. הם פעלו במהירות: בסוף ספטמבר 1933 החליטו ארבעת חברי הוועדה המייסדת להקים כפר וכבר ב-31 בדצמבר באותה השנה נקלטו בכפר האפרוחים הראשונים! במבט לאחור, במלאת עשור לרמות השבים התייחס אחד מחברי הוועדה המייסדת "לקלות הדעת הפנטסטית" שבה לקחו על עצמם ארבעת היוזמים התחייבויות גדולות ללא כיסוי.
תרבות
מיום היווסדה העלתה רמות השבים על נס את חשיבות התרבות בחיי הקהילה. כבר בשנים הראשונות התקיימו בכפר נשפי פורים מושקעים, חוג דרמטי, הרצאות בתחומים רבים וקונצרטי תקליטים. לכבוד הקמת התזמורת הפילהרמונית בדצמבר 1936 הגיע לארץ המנצח הדגול ארטורו טוסקניני. בביקורו ברמות השבים טוסקניני התרשם מאוד מכך שהתושבים, אחרי יום עבודה מפרך, התכנסו במחסן התערובת של אל-על לשמיעת קונצרטי תקליטים. בעקבות זאת יוזמי הקמת התזמורת הפילהרמונית העניקו למנצח הנודע חלקת פרדס ברמות השבים. על חלקה זו הוקם ב-1939 בית העם של הכפר.
לאחר הקמת המדינה
עם סיום מלחמת העצמאות צורפו ליישוב מקצת מאדמות הכפר אבו כישכ אשר גבל ברמות השבים. משנת 1951, במשך למעלה מחמישים שנה, רמות השבים הייתה מועצה מקומית עצמאית. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 רוב התושבים התפרנסו מחקלאות. בשנת 2003, במסגרת התוכנית הכלכלית לצמצום מספר הרשויות המקומיות בישראל, חרף התנגדות התושבים, המועצה המקומית רמות השבים בוטלה והיישוב צורף למועצה אזורית דרום השרון והוקם לו ועד מקומי. הבעלות על מבני הציבור הועברה למועצה אזורית דרום השרון.
הנוער של רמות השבים פעיל מאוד במסגרת תנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
מפרץ קליפורניה
מפרץ קליפורניה (בספרדית: Golfo de California) המכונה גם ים קורטס (בספרדית: Mar de Cortés) הוא מפרץ הנמצא בין מקסיקו עצמה לבין חצי האי באחה קליפורניה והמתחבר לאוקיינוס השקט.
גאוגרפיה
במפרץ גובלות 4 ממדינות מקסיקו: באחה קליפורניה, באחה קליפורניה הדרומית, סונורה וסינלואה.
השם "מפרץ קליפורניה" הוא השם המקובל ברוב מפות העולם למפרץ, אולם תושבי המקום קוראים למפרץ "ים קורטס" על שם הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס. שם המפרץ ניתן לו על ידי פרנסיסקו דה אויואה (Francisco de Ulloa) שגילה אותו בשנת 1539. אויואה האמין שהמפרץ הוביל אל מצר אניאן (Anián) האגדי המקשר בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1540 מיפה מלצ'יור דיאס את המפרץ ואת נהר הקולורדו הנשפך אליו.
המפרץ נוצר לפני 5.3 מיליון שנים, ואפשר לנהר הקולורדו להישפך אל האוקיינוס השקט תוך יצירת הדלתה של הקולורדו.
במפרץ קליפורניה שני איים עיקריים, אנחל דה לה גוארדיה וטיבורון, וכן מצויים במפרץ מספר איונים.
ב-2005 הוכרז חלק מהמפרץ כאתר מורשת עולמית בשם האיים והאזורים המוגנים של מפרץ קליפורניה, בעיקר במטרה להגן על מין הפוקנה האנדמי הנדיר הוואקיטה, השרוי בסכנה בשל דיג לא חוקי של דג הטוטואבה באמצעות רשתות גדולות, בהן נתקעות הוואקיטות. בפועל ההכרזה לא סייעה להציל את הוואקיטה. בשנת 2019 היו רק 10 פרטים חיים, כאשר בשנת 2005 היו כ-300. מצב חמור זה הביא את ארגון אונסק"ו להכריז על אתר המורשת העולמית במפרץ מקסיקו כאתר בסיכון.
דיג
מפרץ קליפורניה הצר והמוארך, מכיל בחובו מערכת ייחודית ועשירה של בעלי חיים וצמחים ימיים. מינים רבים של בעלי חיים מהגרים בעונות שונות למפרץ ובהם: לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן אפור, כנפתנים וצבי ים.
בשל מספר הדגים הרב במפרץ, שימש המפרץ לאורך ההיסטוריה כאתר דיג מסחרי פופולרי, ובשל כך נפגעה בצורה קשה אוכלוסיית הדגים של המפרץ. השפעה שלילית נוספת על כמויות הדגים במפרץ הייתה להסטת מי נהר הקולורדו לשימושים חקלאיים - הסטה שהביאה לעלייה במליחות מי המפרץ.
ניסיונות ממשלת מקסיקו להפוך אזורים במפרץ לשמורות טבע נכשלו בשל לחץ של קבוצות בעלי עניין על פוליטיקאים, ובשל היעדר אכיפה.
הכפיל (ספר)
תקציר העלילה
הסיפור עוסק במאבק פסיכולוגי פנימי של הדמות הראשית, יעקב פטרוביץ גוליידקין, פקיד נוירוטי הנפגש באמצע חייו עם אדם הזהה לו לחלוטין מבחינה חיצונית אך בניגוד אליו הכפיל היה בעל ביטחון עצמי, אגרסיבי ומוחצן. בכל מובן מביס הכפיל את גוליאדקין. ואף בעבודתו הוא פוגע במעמדו ולועג לו בפומבי.
גוליאדקין הוא חבר מועצה. היה במקום התשיעי בטבלת הדרגות הרוסית שנוסדה על ידי פיוטר הגדול. טבלה המסמלת את מקומו החברתי של הפקיד. גוליאדקין הלך לטיפול אצל הפסיכיאטר דוקטור רוטנשפיץ, שחשש לשפיותו ואומר לו שהתנהגותו מסוכנת. הוא רושם לו "חברה מאושרת" כתרופה. וגוליאדקין מחליט לנסות את זה, ועוזב את המשרד. הוא נוסע למסיבת יום הולדת של קלרה אולסופיינבה, בתו של מנהל המשרד שלו. מאחר שהוא כלל לא הוזמן, חבורה של משוגעים גורמת לגירושו. בדרכו הביתה דרך סופת שלג, הוא פוגש את הכפיל שלו, אדם שנראה בדיוק כמוהו. שאר הרומן עוסק ביחסים המתפתחים ביניהם. בתחילה, גוליאדקין המקורי (הדמות הראשית) וגוליאדקין המשני (הכפיל שלו) הופכים לחברים, אבל גוליאדקין המשני מנסה להשתלט על חייו של המקורי, והם הופכים לאויבים מרים. מאחר שלגוליאדקין המשני יש קסם אישי, חדות, וכישורים חברתיים שלגוליאדקין המקורי חסר. בסיומו של הסיפור, גוליאדקין המקורי מתחיל לראות הרבה העתקים של עצמו, ותוך סצנה פסיכוטית הוא נגרר לבית משוגעים על ידי דוקטור רוטנספיץ.
השפעות
הכפיל הוא יצירה המושפעת מניקולאי גוגול יותר מכל יצירותיו של דוסטויבסקי. באחת הפרקים בספר "שירת פטרבורג" נושבת רוח יצירתו של גוגול הנשמות המתות. רבים אחרים הדגישו את הקשר בין סיפורו של גוגול לשירת פטרבורג. ולדימיר נבוקוב טען ש"הכפיל" הוא פרודיה על האדרת. מבקר בן זמננו, קונסטנטין אקסאקוב, העיר כי "דוסטויבסקי משנה וחוזר על ביטוייו של גוגול". רוב החוקרים, לעומת זאת, מכירים את הכפיל כתגובה של דוסטויבסקי לעבודתו של גוגול. לדוגמה, א.ל. בם קרא לסיפור "הסתה ספרותית ייחודית".
מחקרים על היצירה
"הכפיל" נחקר במספר דרכים. במבט לאחור, הוא נתפס כחידוש של דוסטויבסקי על יצירותיו של גוגול. במבט קדימה, הוא נקרא לעיתים קרובות כגרסה פסיכו-סוציאלית של יצירותיו האתיות-פסיכולוגיות המאוחרות. שתי ההגדרות הללו מעידות על זמן היצירה בנקודת זמן קריטית בכתיבתו של דוסטויבסקי, שבה הוא עדיין שילב את מה שקדם לו, והוסיף לא מעט אלמנטים משלו. כפי שניתן לראות שאצל דוסטויבסקי השתנתה נקודת המבט החברתית על פני יצירותיו של גוגול, בהם הדמויות הראשיות נתפסות ומתפרשות מבחינה חברתית בהקשר פסיכולוגי המעניק לדמויות עומק רגשי יותר ומוטיבציה פנימית.
אשר לפרשנות היצירה עצמה, ישנן שלוש תזות עיקריות במחקר. האחת, רבים אמרו כי גוליאדקין הולך ומשתגע, וכנראה חי עם סכיזופרניה. השקפה זו נתמכת על ידי רוב הטקסט, במיוחד הזיותיו הרבות של גוליאדקין.
התזה השנייה בה רבים התמקדו בחיפוש אחר הזהות של גוליאדקין. מבקר אחד כתב שהרעיון המרכזי של הכפיל הוא ש"הרצון האנושי בחיפושו אחר חופש ביטוי מוחלט הופך לדחף הרס עצמי".
ההתמקדות האינדיבידואליסטית הזאת מקושרת לעיתים קרובות על ידי חוקרים, כגון ג'וזף פרנק, המדגישים כי זהותו של גוליאדקין נמחצת על ידי הביורוקרטיה והחברה החונקת שבה הוא חי.
התזה האחרונה על "הכפיל" עוסקת בוויכוח מתמשך על איכותו הספרותית. בעוד שרוב החוקרים ראו בו "שברירי מדי מכדי לשאת את משמעותו". דוסטויבסקי כתב ביומנו כי "בהחלט לא הצלחתי עם הרומן הזה, אבל הרעיון שלו היה צלול למדי, ומעולם לא ביטאתי בכתבי דבר חמור יותר, ובכל זאת, מבחינת הצורה, נכשלתי לגמרי." ולדימיר נבוקוב, שבדרך כלל ראה בדוסטויבסקי סופר "בינוני למדי" טען ש"הכפיל" הוא הדבר הטוב ביותר שכתב אי פעם ואמר כי "זוהי יצירה מושלמת של אמנות".
עיבודים
הסיפור עובד למחזה אנגלי באותו שם. וב-2013 הפך לסרט בשם "הכפיל", בבימויו של ריצ'רד איואדי ובכיכובו של ג'סי אייזנברג.
בונז (סטודיו אנימציה)
בונז (ביפנית: 株式会社 ボンズ) הוא אולפן אנימציה יפני, שנוסד בשנת 1998 על ידי מסהיקו מינאמי, הירושי אוסקה וטושיהירו קוואמוטו, שלושה עובדים לשעבר באולפני סאן רייז.
מטה החברה ממוקם כיום ברובע סוגינאמי שבטוקיו.
יחסי המלדיביים–טורקיה
יחסי המלדיביים–טורקיה הם יחסי החוץ בין האיים המלדיביים וטורקיה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1979. בין שתי המדינות יש יחסים טובים, בעיקר בתחומי התיירות וההגנה, תוך שהם מקיימות שיתוף פעולה הדוק בפלטפורמות בינלאומיות, כולל האו"ם והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC).
בונז (סטודיו אנימציה)
הפקות בולטות לאורך השנים כוללות בין היתר את אלכימאי המתכת, Eureka Seven ,אקדמית הגיבורים שלי,  Ouran High School Host Club, Soul Eater, Wolf's Rain.
יחסי המלדיביים–טורקיה
היסטוריה
האיים המלדיביים נהנו מסיוע שהעניקה טורקיה, במיוחד בעקבות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי בשנת 2004. בשנת 2019, בביקורו של השר לענייני פנים במלדיביים, אימרן עבדאללה באנקרה, נשבעה טורקיה לסייע ברפורמת הכלא במלדיביים.
ביקורים דיפלומטיים
הביקור הרשמי הראשון מטורקיה באיים המלדיביים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים היה ב-9 בפברואר 2005, אז ביקר ראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן באיים המלדיביים בעקבות רעידת האדמה ואסון הצונאמי בדרום מזרח אסיה ב-26 בדצמבר 2004. ביקורו של שר החוץ המלדיבי עבדוללה שהיד בטורקיה בתאריכים 15–21 באפריל 2008, היה הביקור הרשמי הראשון של האיים המלדיביים בטורקיה.
פסטיבל האורות (ברלין)
פסטיבל האורות (באנגלית: Festival of Lights) הוא פסטיבל אמנות אור, המתקיים מדי שנה בחודש אוקטובר בעיר ברלין, בירת גרמניה. הפסטיבל נערך לראשונה בשנת 2005.
במהלך הפסטיבל מוארים במשך עשרה ימים אתריה הידועים של העיר. בין האתרים המוארים נכללים שער ברנדנבורג, קתדרלת ברלין, עמוד הניצחון, בית תרבויות העולם, ז'נדארמנמארקט ומגדל הטלוויזיה.
פעילויות נוספות נערכות במהלך ימי הפסטיבל, ובכללן מופעי זיקוקין די-נור ומרוץ לספורטאים, העובר ליד האתרים המוארים.
מורגן מיטשל
מורגן מיטשל (באנגלית: Morgan Mitchell; נולדה ב-3 באוקטובר 1994) היא אצנית אולימפית אוסטרלית, המתמחה בריצת 400 מטר ואלופת אוסטרליה לריצת 400 מטר.
קריירה
מיטשל נולדה באוסטרליה לוולטר, כדורסלן מקצועני אפרו-אמריקאי שהתגורר באוסטרליה כדי לעסוק באימון כדורסל, וללואיז, אוסטרלית ממוצא אירופאי. בגיל 5 החלה להתאמן באתלטיקה אולם בגיל 12 זנחה את התחום לטובת עיסוק בנטבול, ובנעוריה התחרתה בנבחרת הנטבול הלאומית של אוסטרליה לנערות. בשנת 2011, לאחר שפגשה את האצנית האלופה האולימפית, קתי פרימן, קיבלה ממנה השראה לעסוק בריצה וחזרה לעסוק באתלטיקה.
בשנת 2012, ייצגה את אוסטרליה באליפות העולם באתלטיקה לנערים שהתקיימה בברצלונה, והעפילה לשלב חצי הגמר. בשנת 2014, השתתפה במשחקי חבר העמים והעפילה לשלב חצי הגמר. במאי 2015, השתתפה עם נבחרת אוסטרליה בתחרות מרוץ השליחים של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, ויחד עם שותפיה למירוץ הגיעה לתוצאה שהבטיחה את מקום הנבחרת באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו. ביוני 2016, בתחרות של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית שהתקיימה בברמינגהאם, קבעה שיא אישי של 51.25 שניות, ובכך קבעה את הזמן המהיר ביותר למתחרה אוסטרלית מזה 13 שנה. בנוסף, תוצאה זו דירגה אותה שביעית ברשימת האתלטיות המהירות ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה. בשנת 2016, השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו במקצה 400 מטר נשים והגיעה למקום החמישי בחצי הגמר עם תוצאת זמן של 52.68 שניות. לאחר מכן, השתתפה במירוץ השליחים האולימפי 4x400, העפילה עם קבוצתה לגמר והגיעה למקום השמיני. בשנים 2014, 2016 ו-2017 זכתה באליפות הלאומית של אוסטרליה ל-400 מטר. באולימפיאדת טוקיו (2020), השתתפה בריצת 800 מטר והגיעה למקום הששי בסבב הראשון עם תוצאת זמן של 2:05.44 דקות.
חיים אישיים
בשנת 2014, אימצה אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר ובריאות לאחר שצפתה בסרט התיעודי, קאוספיריסי. ב-2019 אף השתתפה בעצמה בסרט התיעודי כוח טבעי, העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים.
נכון לשנת 2017, מתגוררת בווריבי, אוסטרליה עם אמה ואחיותיה.
אלקטרופורזה
אלקטרופורזה (באנגלית: Electrophoresis) היא שיטה בכימיה אנליטית ובביולוגיה מולקולרית המאפשרת הפרדת חומרים המצויים בתערובת לפי גודלם. זוהי אחת השיטות המדעיות הנפוצות בכימיה ובביולוגיה.
באלקטרופורזה מונחת התערובת (מומסת בנוזל או נוזלית בעצמה) על גבי משטח העשוי ג'ל. זרם חשמלי מועבר דרך הג'ל, כך שצידו האחד טעון חיובית והשני - שלילית. המולקולות בתערובת, אשר טעונות חשמלית, נודדות באיטיות לעבר קצהו האחד של הג'ל, כתוצאה מהכוח החשמלי הפועל עליהן.
המולקולות בתערובת אינן נודדות בקצב זהה. מולקולות כבדות יותר נודדות באיטיות, ואילו מולקולות קלות נודדות במהירות ומגיעות רחוק יותר בג'ל. גם אם לשתי מולקולות שונות משקל זהה, הרי שצורתן המרחבית משפיעה אף היא על קצב הנדידה. כך מושגת הפרדת התערובת למרכיביה.
עקרון פעולת האלקטרופורזה מזכיר את זה של הכרומטוגרפיה, אף היא שיטה אנליטית נפוצה. ההבדל ביניהן הוא שבכרומטוגרפיה לא נעשה שימוש בחשמל; התערובת נודדת הודות לכוחות כימיים (מים המטפסים ספונטנית במעלה הנייר בכרומטוגרפיית נייר, למשל) או עקב הפעלת לחץ (ב-HPLC, כרומטוגרפיית נוזל בלחץ גבוה). באלקטרופורזה מניעה המשיכה החשמלית את המולקולות באופן בלעדי.
השימוש הנפוץ ביותר של האלקטרופורזה הוא בביולוגיה, ובמיוחד בביוכימיה, בביולוגיה מולקולרית ובגנטיקה. חלבונים וגדילי DNA ו-RNA מתאימים מאוד להפרדה באלקטרופורזה, וזוהי השיטה העיקרית להפרדתם (במיוחד של שני האחרונים).
הפרדת חלבונים
שני חומרים נוספים בהם משתמשים בדרך כלל לפני הרצת תערובת חלבונים הם DTT ויודואצטאמיד. הראשון מחזר קשרים דיסולפידיים (קשרי גופרית-גופרית בין שיירי ציסטאין בחלבונים), והשני מוסיף לשיירי הציסטאין החשופים קבוצת אצטיל (CH3CO) כדי למנוע מהם מליצור קשרים דיסולפידיים מחדש. לעיתים משתמשים בבטא-מרקפטואתנול לצורך חיזור הקשרים הדיסולפידיים. קשרים אלו תורמים רבות ליציבות החלבון ולצורתו התלת-ממדית; הטיפול בשני חומרים אלו תורם אף הוא, אם כן, לקבלת חלבונים קוויים, בעלי צורה אחידה.
הפרדת חומצות גרעין
בהפרדת חומצות גרעין עשוי הג'ל מאגרוז (Agarose), פחמימה הדומה לאגר; כאן לא נעשה שימוש ב-SDS. בנוסף יש להוסיף לג'ל תרכובת כלשהי אשר תיצמד אל חומצות הגרעין כדי שניתן יהיה לראותן לאחר שנדדו (חומצות הגרעין עצמן שקופות ולא ניתן לראותן). התרכובת הנפוצה ביותר לשימוש זה היא אתידיום ברומיד. תרכובת זו היא פלואורסצנטית ולפיכך ניתן לראות את תוצאות הג'ל אך ורק תחת קרינה אולטרה-סגולה, בניגוד לאלקטרופורזת SDS.
את דגימות ה-DNA או ה-RNA שאותן מטעינים על גבי הג'ל יש לערבב עם תערובת צבע מיוחדת; תערובת זו נודדת בשדה החשמלי (תמיד בקצב זהה, ללא קשר לדגימות עצמן) ומסמנת למפעיל את המיקום המוערך של הדגימות ואת קצב התקדמות התהליך (הרצה ארוכה מדי של הג'ל גורמת בפשטות לנדידתן של הדגימות אל מחוץ לג'ל ולכישלון הבדיקה). התערובת מכילה מעט גליצרול, העוזר לתמיסה המימית של חומצות הגרעין לשקוע בחריץ ההטענה. היות שהמבנה התלת-ממדי של חומצות הגרעין לא נהרס בתהליך האלקטרופורזה, ניתן לחתוך את הדגימות מהג'ל בסכין לאחר הרצתן, לטהרן משיירי האגרוז ולהשתמש בהן בהמשך. קיימות ערכות מסחריות רבות המשמשות במיוחד לטיהור חומצות גרעין בג'ל.
סולם
ללא נקודות ייחוס ידועות לא ניתן להעריך את גודלם של החלבונים או של חומצות הגרעין שהופרדו באמצעות אלקטרופורזה. למטרה זו משמשת בדרך כלל תערובת מסחרית ומוכנה מראש - "סולם" - המכילה דגימות חלבון או חומצת גרעין שגודלן ידוע מראש. במקרה של חומצות גרעין מיוצרים הסולמות באמצעות חיתוך של גדיל DNA מסוים באמצעות אנזימי הגבלה. הגדיל בו משתמשים יכול להיות פלסמיד מסוים, גנום של נגיף (בקטריופאג' למדא, למשל), או כל גדיל אחר אשר חיתוכו מייצר פסים נאים וברורים אשר גודלם ידוע. כך, למשל, חיתוך של הגנום השלם של פאג' למדא באמצעות אנזים ההגבלה HindIII מייצר תמיד 8 פסים. הפס הקטן ביותר הוא בן 125 נוקלאוטידים; הפס שאחריו - 564 נוקלאוטידים; וכן הלאה. באמצעות הרצת סולם הלמדא במקביל להרצת דגימות DNA ניתן להשוות מיקומם של הפסים המתקבלים בדגימה אל מול הפסים שבסולם, ובכך להעריך את גודלם של הראשונים. בשלוש תמונות האלקטרופורזה משמאל ניתן לראות את הסולם בקצה השמאלי של הג'ל.
וריאציות של אלקטרופורזה
ב-1975 פותחה האלקטרופורזה הדו-ממדית, המשלבת מיקוד איזואלקטרי עם אלקטרופורזה. בשיטה זו, המדויקת בהרבה מכל אחת משתי השיטות כשמשתמשים בהן בנפרד, ציר ה-Y של הג'ל מבוסס על אלקטרופורזה, והשדה החשמלי משתנה לאורכו. ציר ה-X מבוסס על מיקוד איזואלקטרי, ודרגת החומציות (ה-pH) משתנה לאורכו. החלבונים מופרדים באופן כפול, לפי גודלם ולפי הנקודה האיזואלקטרית שלהם. בשיטה זו ניתן לבודד בהצלחה אלפי חלבונים על-גבי ג'ל אחד.
באלקטרופורזה בְנִים (באנגלית: Capillary) מתרחש כל התהליך בצינור גמיש, ארוך (עד 100 מטרים) ודק ביותר (קוטרו הפנימי פחות ממילימטר). התערובת מוזרקת בלחץ או תוך שימוש בוואקום אל הנים, אשר אינו מכיל ג'ל, כי אם מצופה בצידו הפנימי בסיליקה או בחומר דומה. התוצאות מפוענחות על ידי גלאי ומוצגות באופן גרפי על-גבי צג או מודפסות על-גבי נייר. בניגוד לאלקטרופורזה הפשוטה, הפרימיטיבית והזולה, מכשירי אלקטרופורזה בנים הם יקרים מאוד ונמצאים בחזית הטכנולוגיה העכשווית. השיטה מהירה ומדויקת ביותר.
דינה היימן
דינה היימן (נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא עיתונאית פמיניסטית ישראלית.
ביוגרפיה
דינה היימן נולדה בנתניה. בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. ותואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב בדגש על לימודי נשים. את עבודת המאסטר אותה הגישה ב-1996, כתבה אודות המשא ומתן המתרחש בין יולדות לבין צוות מחלקת נשים.
ביקרה בסין עוד לפני שישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עימה, זאת באמצעות דרכון ניו זילנדי (אביה יליד ניו זילנד), בה ביקרה ב-1985 בחברת אחיה אלי, דבר שהיה הבסיס לספרה.
במהלך מסע תרמילאי נפטר אחיה אלי ממחלת גבהים כשבוע לאחר שנפרד מדינה בעיר קאשגאר שבמערב סין. המשפחה בישראל קיבלה הודעה על מותו, אולם היימן המשיכה לטייל בסין בלא ידיעה על כך. באמצעות חובב רדיו מרעננה דוד בן בסט הצליחו לאתר את דינה כעשרים יום לאחר מותו של אחיה בעיר קונמינג שבסין, שם קיבלה את הידיעה. לאחר מכן אושפזה בבית חולים סיני בשל צהבת קשה שכמעט גרמה למותה. את חייה הצילה תרמילאית אמריקאית יהודיה בשם מנדי כץ אשר המשיכה לסעוד אותה במעבר בין בתי חולים שונים בסין, עד ליציאה מסין.
לאחר שובה לישראל כתבה את סיפור המסע בעיתון חדשות ומאוחר יותר בספר שיצא בהוצאת כנרת תחת הכותר צברים על דרך המשי.
דינה היימן מרצה על סין ועל מדינות מזרח אסיה, בהן היא גם עוסקת בהדרכת טיולים. היא מרצה גם בנושאים הקשורים בנשים ואודות חברות מטריליניות. היא מלמדת קורסים רב תחומיים במרכז להעשרת מחוננים בנתניה.
באמצעות הדרכון הניו זילנדי ביקרה בארצות נוספות אליהן הכניסה לישראל טרם הותרה כמו אינדונזיה, מלזיה וברוניי.
במסעותיה שהקיפו את רוב מדינות מזרח אסיה נסעה הן בעקבות אחיה אלי, והן בעקבות הנוסעת חוקרת אלכסנדרה דייוויד ניל, אשר חקרה את הבודהיזם הטיבטי.
בין הארצות בהן ביקרה במזרח אסיה: סין, הודו, נפאל, בהוטן, וייטנאם, קמבודיה, תאילנד, אינדונזיה, מלזיה, ברוניי, יפן, טיבט, סינגפור, סרי לנקה טייוואן.
מסעותיה ומחקריה כורכים בתוכם מבט על תפקידי נשים בחברות שונות, תוך הסתכלות חקרנית על ההיסטוריה ועל מנהגים מסורתיים אשר קושרים בין מעמדן של הנשים למבנים החברתיים בחברות אלו.
תערוכת צילומיה הוצגה לכבוד יום האשה הבינלאומי ה-8 במרץ 2007 בהיכל התרבות בנתניה תחת הכותרת: "איך הן עושות את זה?" והציגה תמונות של נשים ממזרח אסיה.
חוקרת חברות מטריליניות. חברות בהן השיוך המשפחתי עובר דרך הנשים במשפחה. בקרה בחברות מטרילניות כמון הנאיר בקראלה שבהודו, שם ראיינה את הנסיכה לבית טרוואנקור, המיננקבאו שבסומטרה באינדונזיה, הקאסי שבמגאלאייה בצפון מזרח הודו שם ראיינה את מלך הקאסי, בהוטן שם ראיינה חברים רבים במשפחת המלוכה כולל את האחות הצעירה של מלכות בהוטן. חלק מהחומר פורסם וחלק נערך בימים אלו לספר.
כותבת טור קבוע במגזין סופשבוע של מעריב שנקרא "בינתיים סין". כותבת גם בכתבי העת מסע אחר, חיים אחרים, GoTravel ומיסטר ג'י של גלובס.
גרושה מיי שאן אי תושב גווילין שבסין, אם לתאומות נועם וזוהר שגרות בנתניה ישראל.
International Watch Company
International Watch Company (בגרמנית: Internationale Urenfabrik), ידועה אף בראשי תיבות IWC, היא חברה שווייצרית לייצור שעוני יד אשר בסיסה בשפהאוזן, שבשווייץ, זה כ-150 שנים. העיירה בה פועל מפעל ייצור השעונים, אשר שמה מופיעה בהבלטה על לוח השעות בשעוני החברה, הוא המקור לכינויים בשם "שעוני שפהאוזן". IWC היא חברה פעילה בפדרציה השווייצרית של תעשיית שעוני היד.
היסטוריה
במחצית המאה ה-19 הייתה שפהאוזן נתונה בסכנה כי המהפכה התעשייתית תפסח על העיירה. באותה עת הגיע למקום התעשיין יוהאן היינריך מוזר והקים במקום מפעל הידרואלקטרי ראשון המנצל את כוח המים של מפלי נהר הריין. מוזר פגש בג'ונס בעת שהאחרון היה בשווייץ ויחד הם הביאו להקמת מפעל השעונים הראשון בצפון-מזרח המדינה.
בשנת 1869 שכר ג'ונס ממוזר בניין תעשייתי ברחוב הריין בשפהאוזן ועד מהירה התרחב המפעל והוא שכר מבנים נוספים בעיירה. בשנת 1874 כבר תוכננה הקמת מפעל חדש ל-IWC ושטח המפעל נקנה מידי חברת החשמל של מוזר, על גדות נהר הריין. עבודות הקמת המפעל החלו באביב 1875. מיד לאחר השלמתו, עבדו במפעל 196 עובדים.
פורד פיירליין ת'ונדרבולט
יוצרו 100 יחידות.
International Watch Company
היסטוריה
ב-17 בפברואר 1880 רכש יוהאן ראוכנבאך-פוגל, יצרן מכונות משפהאוזן, את חברת IWC ומאותה עת ניהלו את החברה ארבעה דורות של משפחת ראוכנבאך. בשנת 1888 החל שימוש בחשמל, תחילה לתאורה בלבד, ומאוחר יותר להפעלת מכונות במפעל הייצור של החברה.
ב-1 באפריל 1944 הופצצה בטעות שפהאוזן על ידי מפציצי חיל האוויר האמריקאי. אחת הפצצות נפלה לתוך המפעל, אולם לא התפוצצה והעובדים הצליחו למנוע את התפשטות האש לתוך המפעל, מהתפוצצות פצצות תבערה בסמוך למפעל. עם תום מלחמת העולם השנייה נאלצה IWC לשנות את אופן פעולתה לאחר שמזרח אירופה נותרה מאחורי מסך הברזל ואילו כלכלת גרמניה הייתה במשבר קשה. בשל כך חיזקה החברה את קשרי השיווק שלה עם מדינות במערב אירופה, אמריקה, אוסטרליה והמזרח הרחוק.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 עברה על תעשיית שעוני היד השווייצרית מהפכה טכנולוגית עם הופעת מיזעור מנגנונים אלקטרוני, ייצור שעונים המונעים בסוללה ושימוש בטרנזיסטור במנגנוני שעונים. IWC נמנעה מהשקעות כבדות בטכנולוגיות חדשות אלה, שחלקן כשל מאוחר יותר. לעומת זאת, IWC פיתחה קו חדש של שעוני יד מכניים מהודרים לנשים. שנת 1973 הייתה השנה המוצלחת ביותר מבחינה עסקית ל-IWC בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1974 חלה עלייה חדה במחירי הזהב בשוקי העולם, עובדה שהביאה להשפעה קשה על תעשיית שעוני היד, זאת לצד ירידה חדה בערך הדולר לעומת הפרנק השווייצרי. במקביל יצרני שעוני יד יפניים הציפו את השוק בשעוני קווארץ זולים.
כדי לשרוד בתנאי השוק המשתנים החליטה IWC להתחיל ולייצר שעוני כיס באיכות גבוהה, זאת בנוסף לפס הייצור של שעוני יד מודרניים. אותה עת החלה החברה אף משתפת פעולה עם מעצב חיצוני, פרדיננד א. פורשה, בנו של פרדיננד פורשה.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20 עברה הבעלות על החברה שלוש פעמים עד שבשנת 2000 נרכשה החברה בידי חברת מוצרי היוקרה השווייצרית רישמון (צרפתית: Compagnie Financière Richemont SA), אשר הותירה על כנו את המבנה הניהולי של החברה עד לאותה עת.
תיעוד שעונים
החל משנת 1885 מתעדת חברת IWC את פרטיו של כל שעון שיוצר על ידה ואשר עזב את שערי המפעל. בין הפרטים המתועדים ניתן למצוא את גודל השעון, החומרים מהם הוא עשוי, מספר היצרן, תאריך המכירה ושמו של הסוכן אשר רכש את השעון. החברה מאפשרת לקבל מידע ממאגר נתונים זה תמורת תשלום לשעונים שגילם מעל 10 שנים. לטענת החברה יש בידה חלקי חילוף לשעונים שייצרה החל משנת 1868.
Video Killed the Radio Star
Video Killed the Radio Star הוא שיר של הלהקה הבריטית הבאגלז שיצא ב-1979. השיר הגיע למקום הראשון במצעדי 16 מדינות, ביניהן: בריטניה, אוסטרליה ויפן. כמו כן, הוא הגיע לעשירייה הראשונה במצעדים נוספים, כמו: קנדה, גרמניה וניו זילנד, אך בארצות הברית הגיע רק למקום הארבעים.
השיר מדבר על שדרן רדיו שהופעת הטלוויזיה הרסה לו את הקריירה. הקליפ לשיר הוא הקליפ הראשון ששודר אי פעם ב-MTV ב-1 באוגוסט 1981. לעיתים נעשות פרפזות על שם השיר, ולעיתים בצורת פרודיה.
פאביו לואיזי
פאביו לואיזי (באיטלקית: Fabio Luisi, נולד ב-17 בינואר 1959 בג'נובה) הוא מנצח איטלקי המשמש בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של דאלאס החל מעונת הקונצרטים 2020/21.