cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פנינה מואיז
ביוגרפיה
פנינה מואיז נולדה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית והייתה הבת החמישית מתשעה ילדים שנולדו להורים יהודים ממוצא צרפתי. הוריה אברהם, ושרה מואיז, הגיעו לצ'ארלסטון ב-1791 מהעיר סנטו דומינגו בקריביים לאחר שנמלטו ממרד של עבדים שחורים. אביה היה סוחר יליד אלזס ממשפחה יהודית ספרדית ואמה נולדה למשפחה יהודית עשירה שהתגוררה באי. משפחתה החזיקה באי שדה של קני סוכר. אחֵיה היו: שרי, אהרון, היימן, בנימין (יליד האיים), רחל, יעקב, אברהם ויצחק, (ילידי ארצות הברית). לאחר שנמלטו לארצות הברית נותרה המשפחה עם רכוש מעט ואביה נפטר בהותירו את אימה חולה. בגיל 12 היא יצאה לעזור בפרנסת משפחתה. בצד זה היא למדה ופיתחה את כישוריה השפתיים. בגיל 30 היא כבר הייתה משוררת נודעת ששיריה התפרסמו בכתבי עת חשובים של אותה תקופה, והיא הייתה לאדם היהודי הראשון שפרסם ספר שירה בארצות הברית. היא הייתה חברה בחוג הספרותי של העיר צ'ארלסטון וסלון ביתה היה מקום מפגש לסופרים ואנשי רוח. ב-1833 התפרסם ספרה הראשון - Fancy's Sketch Book.
עם התקנת עוגב בבית הכנסת קהל קדוש בית אלוהים בצ'ארלסטון, חיברה מואיז מזמורים רבים עבור הקהילה. רבים ממזמוריה שולבו בסידור התפילה Union Reform Prayer Book. היא כתבה את רוב המזמורים בספר המזמורים של הקהילה בצ'ארלסטון - Hymns Written for the Service of the Hebrew Congregation Beth Elohim, South Carolina שיצא ב-1842.
עם התקפות כוחות הצפון על העיר צ'ארלסטון במלחמת האזרחים האמריקאית היא נמלטה כמו רבים אחרים מהעיר, אליה חזרה בסיום הקרבות. מאותה תקופה התדרדר מצב עיניה עד שהגיע לכדי עיוורון גמור. לפרנסתה פתחה בית ספר לבנות יחד עם אחותה האלמנה ובת אחותה. בעזרת בת אחותה מואיז המשיכה לכתוב גם בימי עיוורונה. היא נפטרה בצ'ארלסטון ב-13 בספטמבר 1880 בגיל 83. היא קבורה בבית הקברות ברחוב קומינג במקום בו קבורים אִימהּ, אביה וכמה מאחיה.
תרגום
כל שיריה של מואיז נכתבו באנגלית. מזמור אחד שלה בשם "מזמור לשבת" ממזמורי התפילה שכתבה, תורגם לעברית בידי צור ארליך
יואב יהושע וינגרטן
הרב יואב יהושע וינגרטן (בערך תר"ה, 1845 - ד' בחשוון תרפ"ג, 1922) היה רבה של קינצק שבפולין. התפרסם בשם ספריו "חלקת יואב" ו"קבא דקשייתא".
ביוגרפיה
נולד לרבי נתן נטע ורבקה. בילדותו היה שקדן ומהיר תפיסה ובעודו צעיר נשלח ללמוד אצל הרב זאב נחום בורנשטיין, ה"אגודת אזוב" רבה של ביאלא פודולסק ואביו של רבי אברהם, ה"אבני נזר". כמו כן נסע ללמוד אצל רבי אברהם לנדא מטשכנוב, רבי יצחק מאיר אלתר ה"חידושי הרי"ם" מגור ורב חנוך הניך מאלכסנדר. מרבותיו למד הן תורה והן את דרך החסידות.
נישא לשרה מלכה בתו של יעקב הנדלסמן מראדום, שהיה חסיד קוצק. לאחר נישואיו התגורר בראדום, ולמד כשהוא סמוך על שולחן חמיו. באותן השנים כבר עמד בקשרי מכתבים עם רבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר", אותו הכיר משנות לימודו אצל אביו רבי זאב נחום. הוא קיבל אותו לרבו ואף במכתביו חתם כחסיד, בשמו ובשם אמו. לאחר מספר שנים עבר לגור בנאשלסק, בה התגורר ה"אבני נזר", והיה שכנו. רבו מינהו למו"צ בעיר.
בשנת תרמ"ג, לאחר שרבו עזב את העיר עקב הלשנה לשלטונות הרוסיים שלא אמר את תפילת הנותן תשועה למלכים ביום הכתרת אלכסנדר השלישי, והוא מונה לרב וראש הישיבה של לוטומיירסק, במקום הרב הקודם הרב אברהם דוד, חסיד קוצק.
בקיץ תרנ"ד עזב את העיר והחל לכהן ברבנות קינצק. בבואו לכהן בקינצק, כבר היה מפורסם כתלמיד חכם מופלג, ומשכך התקבל כבעל מעמד בעיר, והנהיג את קהילת קינצק ביד רמה. הוא נלחם נגד פורצי גדר, ומאידך היה מעורב בעזרה ודאגה לבני הקהילה. ישיבתו עברה לקינצק ומשכה תלמידים מרחבי פולין. את תלמידיו המצטיינים היה שולח לרבו לסוכטשוב.
על אף שהיה צעיר מרבו רק בשש שנים, נכנע אליו לחלוטין. כך למשל כותב לרבו: "בעבור שבפירוש נתן לי אדמו"ר שליט"א רשות לכתוב איזה חידוש בדברי תורה על כן אפיל תחינתי לעיין בדבריי אם הם דברי תורה". רבו כיבדו מאוד, וכתב עליו תארים מפליגים.
במשך כל חייו היה בריא ולא ביקר אצל רופא. בחודשיו האחרונים היה חלוש ומיוסר. בליל הסתלקותו ביקרו רבי דוד בורנשטיין, האדמו"ר מסוכטשוב, ואמר לו חידוש מסבו בסוגיית תנאי. זמן מועט לאחר מכן נפטר.
משפחתו
בנו רבי מאיר, מילא את מקום אביו ברבנות, עד לשואה בה נרצח. בן נוסף היה נטע ("נטע דעם רב'ס", נטע בנו של הרב). בנוסף היו לו 4 בנות, שנישאו לתלמידי חכמים חסידי סוכטשוב: ר' רפאל זאב סוקולוב ראש ישיבה בוורשה, ר' שלמה קאליש מסוסנוביץ (נישא לבתו והתאלמן ונישא לאחותה), ר' חנוך פלאקסרס ור' צבי וויסמן. בן בתו של ר' שלמה קאליש - עמוס מר חיים סייע בהוצאה לאור של כתבי ה"חלקת יואב".
חלקת יואב וקבא דקשייתא
את חלקו הראשון של ספרו חלקת יואב הדפיס בשנת תרס"ג. ספר זה כלל תשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך. ספרו צוטט בספרו של רבו, אגלי טל, שיצא שנתיים לאחר מכן. בשנת תרס"ה הדפיס את חלקו השני של ספרו, שכלל תשובות נוספות, תשובות על השגות שקיבל על חלקו הראשון וחידושים וביאורים על הש"ס. בסוף ספרו זה הדפיס קונטרס בשם "קבא דקשייתא" (מארמית: קב של גרעיני תמרים, ובהשאלה לשונית: של קושיות) שכלל 103 שאלות (גימטריה של "קבא") חריפות בכל מקצועות התורה, ללא תשובות. שאלות אלו משכו את למדני פולין לנסות לענות עליהן, ורבי יואב יהושע קיבל מאות מכתבי תשובות על קושיותיו. הוא התבטא שבדיוק זו הייתה מטרתו, ליצור משא ומתן הלכתי עיוני בקרב הלומדים.
ספר זה הודפס לאחר המלחמה על ידי חתנו ר' שלמה קאליש. בשנת תשמ"ה הדפיס רבי דוד אברהם מנדלבוים מ"מכון גלעד" את הספר חלקת יואב במהדורה חדשה, עם תוספת תשובות וחידושים שהודפסו בספרים או בקבצים אחרים. בספר זה הדפיס הרב מנדלבוים תירוצים שנאמרו על שאלות "קבא דקשייתא" מרבנים ותלמידי חכמים. הרב נתן גשטטנר הדפיס ספר "קבא דתירוצא", ובו תירוצים על "קבא דקשייתא".
Init
init (קיצור של initialization) במערכות הפעלה למחשבים מבוססות יוניקס, הוא התהליך הראשון המתחיל במהלך עליית מערכת ההפעלה. init הוא תהליך מסוג דימון הממשיך לרוץ עד כיבוי המערכת.
הוא ה הישיר או הלא ישיר של תהליכים אחרים, ומאמץ באופן אוטומטי את כל ה. init מתחיל על ידי הליבה על ידי שימוש בשם קובץ בעל שם נוקשה, ואם הליבה אינה מצליחה להתחיל את התהליך התוצאה תהיה "Kernel panic" (כלומר פאניקת ליבה). בדרך כלל מקבל init את מזהה התהליך "1".
הצורה של init שונה במערכות כמו System III ו-system V, מהפונקציונליות המסופקת על ידי init ביוניקס המחקרית ובנגזרותיה מסוג BSD. השימוש ב-init ברוב הפצות הלינוקס דומה ליישום התהליך במערכת system V, אך יש הפצות מסוימות כמו סלאקוור המשתמשות בו כמו ב-BSD, ואחרות כמו ג'נטו שיש להם את הגרסה המיוחדת שלהם. מספר שינויים ביישומי init נכתבו מתוך ניסיון להתגבר על מגבלות של הגרסה הסטנדרטית, ולענות על דרישות שלא נחזו בעבר. אלו כוללים את systemd ו-Upstart, האחרונה הייתה בשימוש אובונטו ומספר הפצות לינוקס אחרות באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, אך החל מאמצע העשור השני יש מגמה של התכנסות ל־systemd.
המלך דוד (פירושונים)
ראו גם
}}
הרובע ההיסטורי של מוסקגון
הרובע ההיסטורי של מוסקגון (באנגלית: Muskegon Historic District) הוא רובע היסטורי ב שבמישיגן, שמורכב מארבעת הבלוקים העירוניים שבין שדרת קליי, שדרת ובסטר, והרחובות השני והשלישי – ומשני הבלוקים שבין שדרת ובסטר, שדרת מוסקגון, והרחובות השני והרביעי. הבלוק אוזכר ב מ-1972.
תיאור
של מוסקגון כולל כעשרים מבנים מרכזיים, יחד עם מספר קטן של מבני חוץ, כגון. הרובע כולל גם מבנים ציבוריים וגם מגורים פרטיים, וכן את. בתים אחרים הנכללים במחוז זה בנויים ב מאוחר משנות ה-80 של המאה ה-19, הבתים הללו עודנם שלמים מבחינה ארכיטקטונית, והם עדיין משמשים כבתים פרטיים. בין המבנים המשמעותיים:
מייקל איירונסייד
פרדריק רג'ינל איירונסייד (באנגלית: Frederick Reginald Ironside; נולד ב-12 בפברואר 1950), הידוע בשם הבמה שלו מייקל איירונסייד, הוא שחקן, מדבב, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע קנדי. היה מעורב בסרטים ובסדרות טלוויזיה בצפון אמריקה.
קורות חייו
איירונסייד נולד בטורונטו, אונטריו, אחד מחמשת ילדיהם של פטרישה ג'ון פאסמור-איירונסייד ורוברט וולטר איירונסייד. הוא ממוצא אנגלי, אירי וסקוטי. בגיל 15 כתב את המחזה הראשון שלו, "The Shelter".
מיס תבל 2002
מיס תבל 2002 היא תחרות מיס תבל ה-51 במספר, התחרות נערכה בסן חואן.
75 מתמודדות השתתפו בתחרות, בחלק האמנותי של הטקס הופיע הזמר מארק אנתוני.
זוהי התחרות מיס תבל האחרונה ששודרה ב-CBS, שכן לאחר מכן הועתק שידור התחרות לרשת NBC.
בתחרות זו לראשונה בהיסטוריה נשלל מהזוכה במיס תבל תוארה, וסגניתה החלה להחזיק בתואר.
קוריולנוס
קוריולנוס (Coriolanus) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר. חוקרים מעריכים כי המחזה חובר בין 1605 ל-1608. המחזה מבוסס באופן ספרותי על דמותו של המצביא הרומי גאיוס מרקיוס קוריולנוס (Caius Marcius Coriolanus) לפי התרגום והעיבוד של תומאס נורת' מ-1579 לספרו של פלוטרכוס "חייהם של גדולי יון ורומי". המחזה נחשב לפחות-מוכר מכל הטרגדיות של שייקספיר ואינו מכיל מונולוגים בני-אלמוות, עם זאת המחזה זוכה להערכה כאמירה פוליטית חדה ומועלה בתקופה המודרנית בקונטקסטים אקטואליים שונים. המחזה מטיל ספק הן בדמוקרטיה והן בדמות הגיבור (ההופך על נקלה לבוגד כשכבודו נפגע) ופתוח לפרשנויות נרחבות.
תקציר העלילה
המחזה נפתח ברומא, מיד לאחר תום שלטונו של המלך לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס. בעיר שוררים רעב ומהומות עקב החלטתו של המצביא קאיוס מרסיוס (קוריולנוס, שעדיין לא נקרא כך) לאגור את גרעיני החיטה במחסנים (לטובת החיילים) ולא לשחררם לציבור. כשהציבור מתעמת אתו, קוריולנוס נושא נאום ובו הוא אומר שלפלבאים (המון העם) לא מגיע כלל מזון מהשלטון, משום שאי אפשר לסמוך עליהם כי הם הפכפכים, והוא מכנה אותם "עודף אוכלוסין רקוב". הפטריקי (אציל) מנניוס אגריפה, ידידו של קאיוס מרסיוס, והטריבונים ברוטוס וסיקיניוס מגנים את קוריולנוס, והוא נאלץ לעזוב את העיר עם צבאו לאחר שמגיעות ידיעות על התקדמותו של צבא הוולסקים, ובראשם אויבו המושבע - טולוס אופידיוס.
קוריולנוס (שעדיין נקרא בשלב זה קאיוס מרסיוס) מכהן כסגנו של מפקד הצבא קומיניוס, ומוביל התקפה משנית ומצור על העיר קוריולי, בעוד החלק העיקרי של הצבא הרומי מתקיף את אופידיוס בשדה. לאחר כיבוש העיר מגיע אליה אופידיוס התשוש, ומוכה על ידי קוריולנוס בקרב-ביניים, אך לא נהרג.
לאות הוקרה על כיבוש העיר מעניק קומיניוס לקאיוס מרסיוס את השם "קוריולנוס". עם חזרתו לרומא מעודדת אותו אמו, וולומניה, להציג את מועמדותו למשרת קונסול. למרות היסוסו, הוא זוכה באהדת הסנאט הרומי אך המון העם מתקומם, בהנהגתם של הטריבונים. קוריולנוס מתקיף את שיטת הבחירות הרומית הנותנת בידי ההמון כוח כנגד מעמד הפטריקים. בתגובה הוא מוקע כבוגד על ידי הטריבונים ומוגלה מרומא.
בגלותו יוצא קוריולנוס לבירת הוולסקים, אנטיום, ומוצא את אופידיוס. קוריולנוס מציע לאופידיוס לצאת יחדיו למסע הרג ברומא, כדי להעניש את העיר שהגלתה אותו.
העיר רומא נתקפת בהלה ושולחת שליחים אל קוריולנוס כדי שיעצור את מסע הנקם שלו. כל השליחים נכשלים, עד שאמו וולומניה יוצאת לקראתו יחד עם אשתו וירג'יליה, בנו מרסיוס ועלמה בשם ולריה. בעצתם מסכים לבסוף קוריולנוס לכרות ברית שלום בין רומא לוולסקים, ומציג את קבלת ברית השלום על ידי רומא כחרפה לרומאים. אך עם שובו לבירת הוולסקים, אנטיום, נרצח קוריולנוס כבוגד בידי מתנקשים שארגן אופידיוס.
הפקות
אין תיעוד להעלאה על הבמה של המחזה מימיו של שייקספיר. התיעוד הראשון להצגת המחזה היא עיבודו של נחום טייט שהועלה בתיאטרון דרורי ליין בלונדון ב-1682. המחזאי ג'ון דניס עיבד לפי המחזה את המחזה "הפולש לארצו או הטינה הקטלנית" (The Invader of His Country, or The Fatal Resentment) שהועלה על הבמות ב-1719. ב-1754 השיב השחקן דייוויד גריק את המחזה השייקספירי לבמת הדרורי ליין. גם ממשיך דרכו, השחקן ג'ון פיליפ קמבל נודע בקוריולנוס שלו.
בשנת 1984 הפיק ה-BBC הפקה מצולמת מלאה של המחזה עם אלן הווארד בתפקיד הראשי.
הצגות המחזה בקומדי פראנסז בפריז בחורף 1933 הפכו תדיר לקרבות באולם בין פשיסטים לרפובליקנים, עד שההצגות הופסקו ומנהל התיאטרון פוטר בהחלטת ראש ממשלת צרפת, אדואר דאלאדיה.
ההפקה הידועה ביותר של המחזה בתיאטרון הישראלי היא הפקת התיאטרון הקאמרי מ-1975 בתרגומו של אברהם עוז בבימויו של פיטר דיוז ובהשתתפות עודד תאומי בתפקיד קוריולנוס.
בשנת 2011 ביים רייף פיינס וכיכב בהפקת הסרט "קוריולנוס", במסגרתו מעוצבת הסביבה כסרט מלחמה מודרני לחלוטין.
ב-2016 עלתה הפקת תיאטרון הבימה בבימויו של עירד רובינשטיין ובהשתתפותם של גיל פרנק בתפקיד קוריולנוס וגילה אלמגור בתפקיד וולמניה, אמו.
הושע בן אלה
הוֹשֵׁעַ בֶּן-אֵלָה הוא דמות מקראית, מלך ישראל האחרון, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך בשנים 732 עד 724 לפני הספירה.
המלך הקודם, פקח בן רמליהו, הודח על ידי תיגלת-פלאסר ג' מלך אשור, ובמקומו מונה הושע בן אלה, שעלה על כס ממלכת ישראל בשנה ה-12 לאחז מלך יהודה ומלך 9 שנים.
נפילתו
ספר מלכים מספר עליו:
לא שרדו כתובות כלשהן של שלמנאסר החמישי (727 לפנה"ס-722 לפנה"ס), והרקע למסעו נגד ממלכת ישראל ידוע רק מן המקרא. השם סוא איננו שמו של אחד הפרעונים, ונראה שיש כאן שיבוש מסוים והכוונה היא לשמה של עיר מושבו של תפנחת מייסד השושלת ה-24 (סאו במצרית, Sa-a-a באשורית, סאיס ביוונית). באותה עת נחלקה מצרים לשתי מלכויות ומסתבר שהמורדים בישראל ביקשו סיוע מממלכת מצרים הצפונית, זו שבאזור הדלתא. יוסף בן מתתיהו מוסר משמו של מנאנדרוס מאפסוס, ששיקע בחיבורו קטעים מן הארכיון של צור, ששלמנאסר ה' נלחם גם בפיניקיה בימי אלולי מלך צור, ושמנע מתושבי צור, הבנויה על אי, מי שתייה במשך חמש שנים. ייתכן אפוא, שמלבד ישראל גם ערי פיניקיה, וייתכן שגם שליטים אחרים במרחב, מרדו באשור.
מהשוואת הכתוב ב עם הכתוב ב עולה, שמלך אשור עצר את הושע סמוך לתחילת המצור על שומרון, אולם העיר הוסיפה להילחם ונכבשה רק מקץ מצור שנמשך שנתיים. אירוע זה נחשב כנראה לכה חשוב בעיני האשורים עד שהדים ממנו הגיעו גם לכרוניקה הבבלית, שהמעשה היחיד הנזכר בה לגבי מלכות שלמנאסר ה' הוא כיבושה של שומרון (שמראין בלשון הכרוניקה). מהקבלת הנתונים המקראיים עם המקורות האכדיים עולה ששומרון נכבשה ב-722 לפנה"ס, היינו סמוך לסוף מלכותו של שלמנאסר ה'. מן המקרא נראה, שמי שהגלה-את ישראל לאחר כיבוש השומרון היה שלמנאסר ה', למרות ששמו לא צוין במפורש שם. אך בכתובות סרגון ב' (722 לפנה"ס-705 לפנה"ס) נמסר שסרגון כבש את שומרון, שתושביה מרדו בו, והוא הגלה ממנה אוכלוסייה רבה והפך אותה לפחווה אשורית. מסתבר, ששומרון נכבשה פעמיים – בידי שלמנאסר ב-722 לפנה"ס, ובידי סרגון ב-720 לפנה"ס. ככל הנראה, עם מותו של שלמנאסר, בסמוך לכיבוש שומרון, נמנע מן השלטונות האשוריים להנהיג את השיטות המנהלתיות שהיו מקובלות לגבי מדינות גרורות שמרדו ונכבשו מחדש - הגליית תושבים וסיפוח הארץ כפחווה לאשור. אלא שעובדה זו נתנה הזדמנות לשומרון לחזור ולמרוד באשור, והפעם במסגרת מרידה רחבת היקף שכללה חלקים נרחבים של האימפריה, ובתוכם ממלכות גרורות אחרות (חמת, ארוד, צמר ועזה) ופחוות (דמשק, ארפד, ואולי גם חדרך). בבבל תפס את הכס מרודך-בלאדן. היקף המרד, ובמיוחד המרידה בבבל, מנע מסרגון להתפנות ולטפל מיד במרידות בסוריה וארץ ישראל, ורק בשנת 720 התפנה לכך. במהלך המסע נכבשה שומרון בשנת 720 לפנה"ס, ומספר גדול של תושביה הוגלה לארץ אשור. שארית חיל הרכב שנותרה בשומרון סופחה לצבאו. וכך נמצא כתוב בשבר כתובת מנסרה של סרגון שנמצא בכלח:
לא בכתובת זו ולא במקרא נזכר מלך ישראל כלשהו ששלט אז על שומרון, ומסתבר לפיכך שלאחר שהמלך הושע נתפס בידי שלמנאסר לא הומלך מלך אחר על שומרון, וההנהגה בעיר עברה להנהגת הנכבדים ומפקדי הצבא.
הממלכה כולה אורגנה כפחווה אשורית תחת השם Samerina, ובראשה הוצב אחד מקציני סרגון כפחה. בכך בא הקץ על ממלכת ישראל לאחר שהתקיימה כ-200 שנה ומעלה. גורלו של הושע בן אלה אינו ידוע.
גלות אשור
תיגלת-פלאסר ג' הגלה בשנים 733-732 רבים מבני ראובן, גד וחצי שבט המנשה שבעבר הירדן וכן מן הגליל העליון. לפי האנלים הגיע מספר הגולים מהגליל לכדי 13,520; עליהם נוספו הגולים משומרון, שלפי כתובות סרגון הגיעו לכלל 27,290. חלק מן הגולים, בעיקר האומנים שבתוכם, הצטרפו וודאי לאומנים-גולים מארצות אחרות שיושבו בערים חדשות שנוסדו על ידי מלכי אשור. אנשי הצבא שבהם סופחו על ציודם ובמסגרות אורגניות לצבא הקבע של אשור, שנזקק תמיד לכוח אדם מקצועי מחמת פעילותו הרצופה והממושכת. גולים אחרים יושבו בתחומיהן של פחוות שנדלדלו מאוכלוסייתן מחמת מלחמות והגליות, ונשקפה להן סכנת שממון. מתעודות מינהל אשוריות מסתבר שהשלטונות האשוריים שקדו על ארגון יעיל של ההגליה, ואף סיפקו לגולים אמצעים נאותים להקלת העברתם והיקלטותם מחדש. דברים אלו נשמעים גם מנאומו של רבשקה אל הלוחמים שעל חומות ירושלים:
מן הכתוב ב, ב וב עולה, שגולי ישראל יושבו "בַּחְלַח וּבְחָבוֹר נְהַר גּוֹזָן וְעָרֵי מָדָי". חלח מזוהית עם Halahhu הידועה בכתובות אשוריות כעיר וכמחוז ששכן מצפון-מזרח לנינוה. האזור האחר בו יושבו היה זה שלאורך נהר החבור. רבים מתושביו הארמים של אזור זה, בו שכנו בעבר ממלכות ארמיות, הוגלו על ידי מלכי אשור לארץ אשור. מציאותם של ישראלים בגוזן, ששכנה על נהר החבור והיוותה מרכז של פחווה אשורית, מתועדת בתעודות אשוריות שנמצאו בחפירות שנערכו במקום (כיום תל חלף) ובנינוה. אזכורים של שמות ישראליים בתעודות שנחשפו בכלח ונינוה, בירות אשור במאות 8-7 לפנה"ס, מלמדות שגולי ישראל הובאו גם לבירות הממלכה. הללו היו כנראה בעלי מקצוע מבוקשים.
מדבריהם של נביאים מאוחרים משתמע, שהתודעה הלאומית הוסיפה לקנן בלבם של גולי ישראל זמן-מה, ואפשר שחלק מהם התקרבו אל גולי יהודה:
אולם נראה כי רוב הגולים איבדו את ייחודם הלאומי תוך כמה דורות ונבלעו במערך התרבותי-מדיני של תחום התרבות האשורי-ארמי, ולא נותר מהם זכר אלא רק בתודעה ההיסטורית של הדורות המאוחרים.
שמחה ארליך
שמחה ארליך (15 בדצמבר 1915 – 19 ביוני 1983) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
ארליך נולד בח' בטבת תרע"ו ליצחק ולבת-שבע לבית שורצמן למשפחה מסורתית בת ארבעה ילדים בעיירה ביחאווה הסמוכה ללובלין שבפולין. למד בגימנסיה העברית בלובלין והיה פעיל בתנועת הנוער הציוני. באפריל 1939 עלה ארצה באופן בלתי-לגאלי בספינת המעפילים "אסימי", שם הכיר את רעייתו לעתיד, צילה לבית גולדגרם.
בתחילה עבד בפרדס בבית עובד ומאוחר יותר עבר לתל אביב, הקים מפעל למוצרי אופטיקה ופשט את הרגל. נכנס לפעילות פוליטית במסגרת מפלגת "הציונים הכלליים" ומטעמה נבחר למועצת עיריית תל אביב בה כיהן בשנים 1955–1969. בשנים 1962–1965 אף כיהן כסגן ראש העירייה.
בשנת 1969 נבחר ארליך לכנסת השביעית. במקביל, הוא נבחר לראשות המפלגה הליברלית שהיוותה אז חלק מגוש חרות ליברלים. המפלגה נוצרה מתוך "הציונים הכלליים", לאחר שהתאחדה עם המפלגה הפרוגרסיבית.
עם הקמת ממשלת בגין הראשונה אחרי "המהפך" של שנת 1977, נתמנה לשר האוצר וסגן ראש הממשלה. בתפקידו זה החל "המהפך הכלכלי" עם שורת רפורמות שוק חופשי, שכללו את ביטול הפיקוח על מטבע חוץ, ביטול והפחתת מיסים (למשל מס נסיעות שהיה שנוא במיוחד על ציבור הנוסעים לחו"ל) וצעדים נוספים. עם זאת, לצד רפורמות המיסוי לא היה קיצוץ בהוצאות הממשלה, מה שהוביל לאינפלציה דוהרת. ב-1979 נאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות האינפלציה הגואה ובמקומו מונה יגאל הורביץ. למרות זאת בגין, שראה בו שותף פוליטי ותיק, השאיר אותו בממשלה כסגנו. עם הקמת ממשלתו השנייה ב-1981 הוא מונה לסגן ראש הממשלה ושר החקלאות.
את הישרדותו הפוליטית לאחר אי-הצלחתו כשר אוצר הוא חב למנחם בגין, שבו ראה את שותפו הפוליטי, ואשר קירב אותו אליו יותר מפוליטיקאים אחרים במפלגתו, ביניהם לא חש עצמו כל כך חופשי.
שמחה ארליך נפטר לאחר ניתוח מעקפים בלבו בט' בתמוז תשמ"ג (1983) ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק. בערים רבות בארץ נקראו רחובות על שמו.
חיים אישיים
היה נשוי לצילה ולשניים היו 2 ילדים.
שפיק כבהא
שפיק תאופיק כבהא (בערבית: شفيق توفيق كبها; 24 בספטמבר 1960 כפר קרע - 23 באוקטובר 2013) היה זמר ערבי-פלסטיני מישראל, שהתפרסם בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 כאחד מהאמנים המובילים בעולם הבידור בקרב הערבים הישראליים והפלסטינים.
ביוגרפיה
כבהא בן למשפחה מוסלמית מכפר קרע שבוואדי עארה, הוא השתלם מנעוריו בדקלום הקוראן. בגיל 16 הקים את להקתו הראשונה.
כבהא הצטיין בסגנון מוזיקלי פופולרי המבוסס על שילוב של המסורות העממיות הערביות, בעיקר מוזיקת ריקוד דבקה וסגנון ג'בלי והשפעות מערביות מסוימות, שימוש בקלידים, בנוסף לכלים מסורתיים כמו חליל מיג'ווז.
במרוצת הזמן הפך כבהא לזמר חתונות פעיל מאוד במאות אירועים משפחתיים כל שנה בקרב ערביי ישראל והפלסטינים מכל האזורים: מהגליל ועד רצועת עזה. הוא שר תכופות גם שירים פטריוטיים פלסטינים עם געגועים לשיבת הפליטים ומשום כך השלטונות הישראלים אסרו במשך עשור על כניסתו לשטחי יהודה ושומרון. כבהא הופיע גם במספר ארצות ערב, בעיקר ירדן, אך נתקל בקשיים להיכנס לתחומן בגלל החרם על אזרחי ישראל, לרבות ערבים ישראלים. כבהא שירבב תכופות בשיריו ובדבריו בקורת על מדיניותה של ישראל, ואף על זו של מצרים, למשל בשיתוף פעולה הביטחוני שלה עם ישראל. באחד מביקוריו אף גורש ממצרים.
שפיק כבהא הקליט כ-10 אלבומים ויותר מ-100 קלטות. מרבית האלבומים שהקליט כללו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים, מיעוטם הורכבו משירים שנכתבו והולחנו עבורו.
ברדלס אסייתי
הברדלס האסייתי מצוי בסכנת הכחדה חמורה. תת-מין זה נמצא רק באיראן, פרט לכמה תצפיות מזדמנות בבלוצ'יסטן שבפקיסטן. הוא חי בעיקר במדבר המרכזי העצום של איראן בכמה אזורים נפרדים של בית הגידול המתאים שנותר. אף על פי שבעבר היה נפוץ בחלקים אחרים של דרום מערב אסיה מסעודיה ועד הודו, כולל אפגניסטן. נכון לשנת 2013, רק 20 ברדלסים זוהו באיראן, אך באזורים מסוימים שטרם נסקרו האוכלוסייה יכולה להגיע לכ-50 עד 100 פרטים. מארץ ישראל הוא נכחד בשנת 1960. הפעם האחרונה בה נראה ברדלס בישראל היה ב-1959 ליד נחל חיון כאשר נהג משאית דיווח על חיה מהירה שרצה ליד הכביש, שלאחר מכן התברר כברדלס.
הברדלס האסייתי הופרד ממשפחתו באפריקה לפני 32,000 שנים בין ל-67,000 שנים. יחד עם השונר הצפוני והנמר הפרסי, הוא אחד משלושת המינים של החתולים הגדולים שנותרו באיראן היום.
אנטומיה ומורפולוגיה
הברדלס הוא בעל החיים היבשתי המהיר ביותר בעולם.
ראשו וגופו של ברדלס אסייתי בוגר נמדד ב-112–135 ס"מ עם אורך זנב של בין 66 ל-84 ס"מ. הוא יכול לשקול 34–54 ק"ג, אם כי לרוב הזכר שוקל מעט יותר מן הנקבה.
בית גידול ואומדן אוכלוסייה
ברדלסים משגשגים בשטחים פתוחים, מישורים קטנים, אזורים מדבריים למחצה, ובתי גידול פתוחים אחרים שבהם יש טרף זמין. הברדלס האסייתי נמצא בעיקר באזורים מדבריים ברחבי דאשת אקביר, בחצי המזרחי של איראן. הברדלסים הנותרים מחלקים לאוכלוסיות נפרדות במרחק רב, ייתכן שחלקם שרדו בחלק היבש של פרובינציית בלוצ'יסטן שבפקיסטן, אך מקומיים טוענים שאלה לא נראו לפחות חמש עשרה שנה. נקבות, בניגוד לזכרים, לא מתמקמות בשטח משלהם אלא נודדות בתוך בתי הגידול שלהם, לעיתים הן נודדות למרחקים מאוד ארוכים, תמונות ממלכודות מצלמה העידו על כך שנקבה אחת היגרה כ-130 ק"מ, מסע שכלל חציית מסילת רכבת ושני כבישים ראשיים. הומן ג'ווקר, מנהל פרויקט השימור הברדלס האסייתי ובית הגידול שלו, הצהיר כי "הדגש הוא רק על אזורים מוגנים ספציפיים; אין זה אפשרי לנהל מעקב שכזה במלכודות מצלמה במהלך הסתיו והחורף כשהברדלס הוא הכי פעיל מבחינה פיזית. בחודש נובמבר 2013, מורטזה אסלאמי, ראש האגודה האיראנית לברדלס (ICS), הצהיר כי 40 עד 70 ברדלסים נותרו בטבע. עדויות של אמהות אשר גידלו בהצלחה גורים הן נדירות מאוד. במאי 2013, תמונות ממלכודת מצלמה הראו כי אם עם שלושה גורים בגיל מוערך של שנה אחת נקלטו בצפון-מזרח איראן. באוקטובר 2013, אנשי שימור הטבע מהקרן הפרסית לשימור חיות הבר צילמו אם וארבעה גורים בטוראן.
טרף
הברדלס האסייתי מעדיף בעיקר אנטילופות קטנות. באיראן התפריט שלו מורכב בעיקר מצבי הודי, צבי פרסי, עז הבר וארנבת מצויה. בישראל הוא היה ניזון בעיקר ממיני צבאים שונים ומכרסמים. האיום העיקרי על המין הוא אובדן של מיני הטרף העיקרי שלו עקב ציד בלתי חוקי ותחרות עם רעיית בעלי חיים מקומיים. מחקר שפורסם בשנת 2012 הצביע שציד ארנבות ומכרסמים כחלק מהתזונה של הברדלס, אינו מהווה מקור משמעותי של תזונה בשל גודלם היחסי הקטן והקושי להיתפס. בהודו, לפני שנכחד שם, הטרף היה בשפע, בעיקר אנטילופה הודית, צבי הודי ולעיתים אייל נקוד ונילגאי.
אלפרד דרייק
אלפרד דרייק (באנגלית: Alfred Drake; 7 באוקטובר 1914 – 25 ביולי 1992) היה שחקן תיאטרון וזמר אמריקאי, ידוע בעיקר בשל תפקידיו במחזות זמר בברודוויי.
תולדות חייו
נולד כאלפרדו קפורו ברובע הברונקס, ניו יורק. הוריו היגרו לארצות הברית מרקו שליד ג'נובה. למד בברוקלין קולג' והחל לעבוד כשחקן וזמר עוד כסטודנט באופרטות של גילברט וסאליבן בהן המיקאדו, הפירטים מפנזאנס ועוד. בין יתר תפקידיו גילם את התפקידים הראשיים בהפקות המקוריות של מחזות הזמר "אוקלהומה!" (1943 עד 1948), "נשקיני קייט" (1948–1951) וכמחליפו של יול ברינר ב"המלך ואני" (1951–1954) על תפקידו כחאג' במחזמר "קיסמט" זכה בשנת 1954 בפרס טוני, על תפקידו ב"קין" (1961, לפי סיפור חייו של אדמונד קין) זכה במועמדות לפרס.
בנוסף, הופיע בתפקידי תיאטרון שייקספיריים בהם המלט (בתפקיד קלאודיוס, 1964, ריצ'רד ברטון גילם את המלט) ו"רוב מהומה על לא מאומה" בתפקיד בנדיקט לצד קתרין הפבורן.
בשנת 1981 נבחר להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
זרמי פוקו
זרמי פוקו או זרמי ערבולת (באנגלית: eddy currents) הם זרמים חשמליים מושרים אשר נוצרים במוליכים בעקבות שינוי בשטף המגנטי, אם על ידי שינוי בשדה המגנטי כפונקציה של הזמן ואם על ידי תנועת המוליך או מקור השדה, בהתאם לחוק פאראדיי.
זרמים אלו מסתובבים במוליך ובהתאם לחוק אמפר יוצרים שדות מגנטיים, שדות אלו יוצרים כוחות משיכה ודחייה שונים.
ככל שהשדה המגנטי יותר חזק, או המוליכות החשמלית של המוליך יותר גדולה, או קצב שינוי השטף גבוה יותר אז נוצרים זרמים חזקים יותר וכתוצאה מכך גם שדות מגנטיים חזקים יותר.
זרמי מערבולת (פוקו), כמו כל הזרמים החשמליים, יוצרים חום וכוחות אלקטרומגנטיים, החום יכול לשמש לחימום השראתי.
באמצעות הכוחות האלקטרומגנטיים ניתן ליצור תנועה, רחיפה וכוח בלימה חזק.
לזרמי מערבולת ישנן גם תופעות לא רצויות כמו גרימת אובדן כוח בשנאים.
היסטוריה
האדם הראשון שצפה בזרמי מערבולת הוא פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו (1786–1853), הנשיא ה-25 של צרפת שהיה גם אסטרונום, פיזיקאי ומתמטיקאי.
בשנת 1824 הוא צפה במה שנקרא אז סיבובי מגנטיות והבחין שגופים מאוד מוליכים יכולים להיות ממוגנטים, תגליות אלו הוסברו על ידי מייקל פאראדיי (1791–1867).
בשנת 1834 היינריך לנץ (1804–1865) הגדיר את חוק לנץ, שקבע שכיוון הזרם המושרה בעצם יהיה כזה שיגרום ליצירת שדה מגנטי שיתנגד לשדה המגנטי שיצר אותו (את הזרם). זרמי מערבולת יוצרים שטף מגנטי משני אשר מבטל חלק מהשטף המגנטי החיצוני.
הפיזיקאי הצרפתי לאון פוקו (1819–1868) נחשב לאדם שגילה את זרמי המערבולת ועל שמו הם נקראים זרמי פוקו. בספטמבר 1855, הוא גילה שהכוח הדרוש לסיבוב דיסק נחושת נעשה גדול יותר כאשר הוא מסתובב סביב שני קטבים של מגנט, אשר יוצרים למעשה את זרמי המערבולת שמאטים ומחממים את הדיסק.
די-דימר
די-דימר (באנגלית: D-dimer) הוא מקטע חלבון, המצוי באופן טבעי בדם שמקורו מפירוק של החלבון פיברין אשר מרכיב קריש דם (פיברינוליזה). שמו נגזר מהרכבו המולקולרי המכיל שני מקטעי "D" של החלבון פיברינוגן המחוברים בהצלבה.
ניתן למדוד את ריכוזו על ידי בדיקת דם, מאז נכנסה בדיקה זו בשנת 1990 לשימוש היא הפכה לבדיקה חיונית באבחון חולים החשודים כסובלים ממחלות טרומבוטיות, תוצאה שלילית בבדיקה זו תשלול המצאות פקקת אצל הנבדק ואילו תוצאה חיובית תצביע על האפשרות להמצאות פקקת בכלי הדם, אך לא תשלול הימצאותה של בעיה רפואית אחרת. לכן, השימוש בבדיקה זו לרוב הוא על מנת לשלול המצאות מחלה טרומבוטית כשהסבירות היא נמוכה. די-דימר יכול לעלות גם במצבים שאינם כרוכים באירוע קרישתי דוגמת הריון. בנוסף, נעשה שימוש בבדיקת ריכוז חלבון זה על-מנת לאבחן את מחלת הדם: קרישה תוך-כלית מפושטת.
יאמה ספיקה
יאמה ספיקה (באנגלית: Yema Spica, קרוי גם: Yema M70) הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית כלי הרכב הסינית Yema Auto (שם רשמי: Sichuan Yema Automobile Co., Ltd) אשר מיוצר משנת 2015 בסין.
ונק
ונק (בהונגרית: Vének) הוא כפר זעיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
ישנו תיעוד להמצאות של 6 יהודים בונק בשנת 1880.
הלל פרטוק
תחילת דרכו
פרטוק נולד וגדל בקריית שמונה. בצה"ל שירת כחובש קרבי בתותחנים והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. לאחר שסיים ב-1990 לימודי תואר שני במדעי המדינה ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, החל לעבוד ככתב חדשות בעיתון "העיר".
ב-1992 עבר פרטוק לעבוד במגזר הציבורי, תחילה כדובר שירות התעסוקה ובהמשך כעוזר בכיר ויועץ תקשורת במשרד השיכון.
ב-1998 שימש בתפקיד דובר המטה של האלוף במיל' דורון רובין בהתמודדותו בבחירות לראשות עיריית תל אביב יפו.
ב-1999 מונה פרטוק לתפקיד יועץ התקשורת בקמפיין הבחירות של אהוד ברק לראשות הממשלה. בעקבות ניצחונו של ברק מונה פרטוק לתפקיד דובר משרד הביטחון. בתקופה זו היה פרטוק שותף בניהול משברים לאומיים כמו היציאה מלבנון בשנת 2000, האינתיפאדה השנייה ומשבר מטוס הביון "פלקון".
פרטוק גרוש ולו 3 ילדים.
דובר עיריית תל אביב יפו
ב-2001 מונה פרטוק לתפקיד דובר עיריית תל אביב יפו. במסגרת תפקידו עסק בהרחבת אמצעי חשיפת פעילות העירייה ושירותיה לתושבים ולמבקרים בעיר, בכלל זה יזם מספר חידושים ביניהם שימוש במדיה חברתית (כולל הקמת אתר אינטרנט עירוני אינטראקטיבי, שימוש לראשונה בפייסבוק וניהול קמפיינים ברשת), שימוש בחברות פרסום מקצועיות והרחבת מערך השילוט העירוני, וכן שימוש בתלושי הארנונה כאמצעי לדיוור ישיר.
ב-2004 יזם יחד עם חברת מועצת העיר פרופ' זהר שביט את פרויקט "שירה על הדרך", שכלל תחרות שירה בין כותבים צעירים ותליית קטעי שירי משוררים ישראליים ידועים בשלוש שדרותיה המרכזיות של העיר וכן על גבי משאיות אשפה ואמצעי שילוט מרכזיים בעיר ובתחנות אוטובוס.
ב-2004 בעקבות הכרזת אונסק"ו על ה"עיר הלבנה" כאתר מורשת תרבות עולמי, מיתג פרטוק את מתחם ה"עיר הלבנה" בסדרת אירועים, תוך חשיפה לכ-100 אמצעי תקשורת בינ"ל, שכללו מופע מרכזי בהיכל התרבות בהשתתפות נשיא המדינה ושרת החינוך, התרבות והספורט, ישיבת מועצת עיר חגיגית, משט לחופי העיר, ליין מסיבות במועדוני העיר ובחוף הים, תפריט מסעדות ייחודי לעיר הלבנה, ותערוכה "לגור על החולות" של האדריכלית ניצה סמוק שהוצגה בביתן הלנה רובינשטיין של מוזיאון תל אביב.
בשנת 2005, כהמשך לאירועי "העיר הלבנה" פיתח פרטוק בהשראת ה"לילה הלבן" הפריזאי שהתחיל בשנת 2002, את "לילה לבן" שהפך לאירוע תרבות מרכזי של תל אביב יפו. הרעיון היה לשלב בין סיסמתה של תל אביב יפו "עיר ללא הפסקה" עם הכרזתה של "העיר הלבנה" כאתר מורשת תרבות עולמי, זאת באמצעות סדרת אירועים הפתוחים לקהל הרחב אל תוך הלילה במתחם ה"עיר הלבנה". מוסדות תרבות ומפיקים הוזמנו ליזום אירועים ברחבי העיר, ובתמורה זכו לאישורי עירייה וחשיפה פרסומית.
ב-2007 החל פרטוק במיתוג העיר תל אביב יפו, אשר הפכה בכך לעיר הראשונה שמותגה בישראל. על בניית האסטרטגיה הופקדה חברת בת של חברת מקאן אריקסון, ולפיתוח שפה גרפית נבחר ברוך נאה. חידוש נוסף בתהליך היה בחירת לוגו לעיר על ידי תושבי העיר באמצעות אתר האינטרנט העירוני.
ב-2009 קיים לראשונה את אירועי "סובב אופניים", אירוע רכיבה המוני, שכלל תחרות רכיבה ומסלול סובב תל אביב יפו באורך של כ-40 ק"מ, והפך גם הוא למסורת עירונית. לצורך האירוע, בו השתתפו למעלה מ-30 אלף רוכבים, נסגרו לראשונה נתיבי איילון. כמו כן עסק במיתוג ושיווק פרויקט "תל-אופן".
ב-2008 צירף פרטוק את תל אביב לרשימת הערים שמקיימות את "שעת כדור הארץ". כדי להגביר את השתתפות הציבור הנשיא שמעון פרס כיבה את האורות במגדלי עזריאלי, הכנסת כיבתה את האורות לשעה, ובאירוע המרכזי בכיכר רבין כובו כל אורות העיר תל אביב יפו באחת, והחל מופע מרכזי שעשה שימוש בחשמל שהופק באמצעות דיווש אופניים. חברת החשמל שהייתה שותפה לפרויקט הייתה בכוננות מהחשש שכיבוי אורות גדול מדי יפיל את רשת החשמל בישראל. בשעת השיא, נרשמה ירידה של עד 10% בצריכת החשמל בעיר ובחלקים אחרים במדינה. פורום 15 הערים הגדולות אימץ את היוזמה והפך אותה לאירוע לאומי על ידי ציונה ב-15 הערים הגדולות ובערים נוספות, בהן אילת. בעקבות האירוע זכה פרטוק בפרס איגוד הדוברים.
ב־2007 החליט ראש עיריית תל אביב רון חולדאי להקים מנהלת לאירועי המאה לעיר שהתקיימו ב־2009 ומינה את פרטוק לעמוד בראש מערך השיווק, הפרסום ויחסי הציבור של המנהלת. בעקבות האירועים זכה פרטוק ב-2009 לפרס איש השיווק מטעם איגוד השיווק הישראלי.
דובר משטרת ישראל
ב-2011 נענה פרטוק לקריאתו של מפכ"ל המשטרה, רב ניצב יוחנן דנינו, והתגייס למשטרה בדרגת תת ניצב. פעולותיו של פרטוק נתקלו בהתנגדות קשה בתוך המשטרה, כמו גם בהתנגדות של תא הכתבים הפלילי, והובילה לעימותים עם צמרת המשטרה. לאחר שלושה חודשים הודיע פרטוק לדנינו על פרישתו מהתפקיד.
עצמאי
ב-2017 שימש כמנהל הקמפיין של אבי גבאי בבחירות לראשות מפלגת העבודה. בחירות לכנסת ה-21 פרטוק ניהל את הקמפיין של מפלגת ״ארץ חדשה״ בראשותו של אלדד יניב. כחודש לפני מועד הבחירות הודיע יניב כי החליט להוריד את מועמדות בעקבות לחץ ציבורי להוצאת המפלגות הקטנות מהבחירות כדי לא לפצל את קולות המרכז והשמאל. בבחירות לכנסת ה-22 ניהל פרטוק את הקמפיין של התנועה הירוקה, שהפכה בהמשך למפלגה הירוקה. פרטוק חיבר בין התנועה לבין מפלגת ישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק, שפרטוק היה שותף לקמפיין הבחירות שלו ב-1999 ואח״כ עבד איתו במשרד הביטחון. יעל כהן פארן קיבלה את המקום השמיני ברשימתו של ברק. חה״כ סתיו שפיר שנטשה את מפלגת העבודה חברה לתנועה הירוקה ולרשימת המחנה הדמורקטי שכללה את ישראל דמוקרטית, מרץ והתנועה הירוקה. אחרי ששפיר הבטיחה את מקומה ברשימה בנוסף לכהן פארן, היא לקחה את ניהול הקמפיין לידיה. ב-2019 נקרא פרטוק לסייע לעו״ד אבי חימי להתמודדות לראשות לשכת עודכי הדין. על פי הסקרים פיגר חימי ב-15 אחוז אחרי המועמד המוביל עו״ד ציון אמיר. פרטוק שכנע את חימי לצאת בקמפיין שמחזק את בג״צ, פרקליטות המדינה, והיועמ״ש. חימי אמנם יצא בקריאה להגן על בית המשפט ועל הדמוקרטיה הישראלית. לאחר סדרה של ראיונות בתקשורת הישראלית, התהפכה המגמה והפער עם אמיר צוצמם ולקראת מועד הבחירות חימי אף החל להוביל. האסטרטגיה שהוביל פרטוק העניקה לחימי מעמד ציבורי ומוביל דעה שהיה חסר. הקו התקיף נגד פגיעה בבית המשפט חיברה אותו למשרדי עורכי בהדין הגדולים, שרצו מועמד בעל השפעה בציבוריות הישראלית. זה בנוסף לעבודת שטח טובה של מטה הבחירות הובילו לניצחונו המפתיע של חימי. בשנת הלימודים תש״פ הוביל פרטוק את קמפיין ארגון המורים להטבת תנאי המורים ועם תחילת מגפת הקורונה הוא הוביל את קמפיין הארגון שקרא למורים להצטרף למאמץ הלאומי ולהיכנס מתחת לאלונקה. הקמפיין זכה לאהדה ולתמיכה ציבורית נרחבת. ביולי 2019 נקרא פרטוק לעבוד עם התנועה לאיכות השלטון. אליעד שרגא יו״ר התנועה הרגיש שפעולות התנועה אינן באות לידי ביטוי בתקשורת ובציבור בישראל. פרטוק הציע להפוך את התנועה למכונת תקשורת מהירה ויעילה, שמגיבה לכל אירוע תקשורתי משפטי וערכי, יוצאת לשטח להפגנות ומבצעת פעולות גרילה תקשורתיות. בעקבות שינוי אסטרטגיית ההפעלה של התנועה, קפצו שיעורי החשיפה של התנועה בתקשורת במאות אחוזים מה שהוביל להצטרפות של חברים כמו גם חברים בדף הפייסבוק של התנועה שחצה את קו ה-200 אלף. פרטוק הביא לתנועה את איציק אלרוב יוזם מחאת הקוטג׳, אותו הכיר בקמפיין של אבי גבאי וביחד החזירו את התנועה להובלה של הקו התקשורתי נגד השחיתות הציבורית ונגד פגיעה במוסדות השלטון, המשפט והמשטרה. בבחירות לכנסת ה-24 החל לשמש כמנהל קמפיין הבחירות מטעם מפלגת מרצ ובעקבות כניסת מרצ לממשלה מונה פרטוק למנהל ההסברה ולאסטרטג של המפלגה. במקביל סיים פרטוק תהליך מיתוג לעיר רהט - העיר הבדואית הראשונה בישראל. זו הפעם הראשונה בעולם שעיר בדואית עוברת תהליך מיתוג. מיתוג רהט נועד למצב את העיר כמרכז מורשת ותיירות. ב2023 הריץ פרטוק את עו״ד עמית בכר לראשות לשכת עורכי הדין בבחירות שהפכו למאבק בין תומכי הרפורמה המשפטית לבין מתנגדיה. הקמפיין זכה לאהדה ולהצלחה מסחררת, כאשר אלפי עורכי דין הגיעו להצביע ואף חיכו בתור שעות ארוכות על מנת לממש את זכותם. עו״ד בכר זכה ב-73% מהקולות מול 11% אחוזים שקיבל יריבו העיקרי עו״ד אפי נוה.
טרודון
טרודון (שם מדעי: Troodon) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטרודוניים, שחי בתקופת קרטיקון העליון (מ-75 מיליון שנה לפני זמננו ועד הכחדת הדינוזאורים, לפני 66 מיליון שנה).
מאפיינים
שרידי טרודון נתגלה בשנת 1885, והיה בין הראשונים שנתגלו בצפון אמריקה, שם נמצאו שלדים כמעט מושלמים שלו במספר מקומות, מאלסקה בצפון ועד ויומינג.
השם "טרודון" מקורו ביוונית ופירושו שן פוצעת, המתייחס לשיניו השונות מאלו של רוב התרופודים האחרים.
הטרודון ידוע בעיקר בזכות מוחו הגדול, ולכן פלאונטולוגים משערים שהוא היה מבין הדינוזאורים החכמים ביותר. ייתכן שהיה דומה במראהו לעופות והיה מכוסה נוצות.
בתרבות
הטרודון מופיע במספר סרטים וסדרות בנושא דינוזאורים.
הוא מופיע בסדרות "הכוכב דינוזאור" בפרק השלישי, ב"נדידת הדינוזאורים" ובסרט "ללכת בין דינוזאורים", בכולם מופיע כטורף להקתי הצד בחבורות באזורים קרים. בשני האחרונים החל להופיע גם עם נוצות. בסדרה "פארק פרהיסטורי" מופיע טרודון בפרק האחרון כיצור זריז ואוכל כל ללא נוצות.
טרודון מופיע בפרק הרביעי של "מהפכת הדינוזאורים" ובפרק השני של "כוכב הדינוזאורים" וכן בסדרות "הדינוזאורים!", "פלאווורלד" ו"דינו דן". שלושה טרודונים מופיעים ב"עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים".
בסרט ההנפשה "פנטסיה" נראה פרט טרודון המנסה לתקוף ארכאופטריקס אך מפספס. אין דמיון רב בין הופעתו בסרט לבין טרודון אמיתי, מין שלא חי באותה תקופה כמו הארכאופטריקס. כן מופיע הטרודון בסדרת ההנפשה הממוחשבת "רכבת הדינוזאורים".
בזיכיון "פארק היורה" מופיעים טרודונים במשחקי הווידאו "פארק היורה: המשחק" כטורפים ראשיים, ב-"Jurassic Park Builder" (וכן ב"עולם היורה: המשחק") וב-"Jurassic World Evolution". באף אחד מהספרים והסרטים לא מופיע טרודון, אך יש רמיזה בספר השני על גילוי של טרודון שנחשב בטעות לוולוצירפטור. הוא מופיע גם באיורים ב"עולם היורה: מחנה הקרטיקון".
יוחנן מופס
תולדות חייו
נולד ברובע קווינס בניו יורק. ב-1954 הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה והחל ללמד במוסד. במקביל קיבל תואר דוקטור בלימודי המזרח הקדום מאוניברסיטת פנסילבניה. ב-1970 נשא לאשה את יוכבד יהודית הרשלג והשניים חילקו את זמנם בין ביתם בניו יורק ובין דירתם בירושלים.
מחקריו
במסגרת עבודתו החיל מופס את עקרונות המחקר הפילולוגי-היסטורי על חקר המקרא.
עבודתו הראשונית על מכתבי יב, שראתה אור ב-1969 בספר Studies in the Aramaic Legal Papyri from Elephantine, ניתחה אוצר של תעודות משפטיות בארמית שנכתבו בקהילה היהודית ששכנה באי יב שבמצרים במאה ה-5 לפנה"ס, ביחס לקובצי חוקים ממצרים העתיקה וממסופוטמיה והשוותה אותם עם חוקי המקרא.
ספרו "אהבה ושמחה: חוק, לשון ודת במקרא ובספרות חז"ל" (Love and Joy: Law, Language and Religion in Ancient Israel ;1995) ניתח את התהוותה של תרבות ישראל הקדומה תוך ניתוח משווה עם כתבים של תרבויות סמוכות באמצעות שילוב כלים תאולוגיים, היסטוריים ופילולוגיים.
ספרו "אישיותו של אלוהים: תאולוגיה מקראית, אמונה אנושית ודמות האל" (2008; The Personhood of God: Biblical Theology, Human Faith And the Divine Image) מציג תזה תאולוגית-פילולוגית על דמותו של אלוהים כדמות אישית, בעלת סממנים אנושיים.
קרינת הוקינג
קרינת הוקינג היא בחלקה קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת מחור שחור עקב מנגנון קוונטי, על פי העיקרון של קרינת גוף שחור.
ב-1975 סטיבן הוקינג העלה טענה כי חור שחור חייב לפלוט קרינה, תוצאה של זוגות חלקיקים וירטואליים שנוצרים קרוב לפני אופק האירועים שלו. החישובים הראו שקרינה זו מתאימה לקיום אנטרופיה הפרופורציונלית לשטח אופק האירועים של החור השחור, כפי שהציע האסטרופיזיקאי הישראלי יעקב בקנשטיין (אנטרופיית בקנשטיין-הוקינג).
תהליך זה מוציא אנרגיה מהחור השחור, ויכול לגרום לבסוף להתאיידותו, אם כי עוצמת הקרינה כל כך קטנה, שהזמן שתהליך זה דורש הוא ארוך מאוד. עבור חור שחור בעל מסת שמש, זמן זה גדול מגיל היקום. התאיידות של חור שחור עקב קרינת הוקינג יוצרת פרדוקס של אובדן מידע (המושג הטכני במכניקת הקוונטים הוא "חוסר יוניטריות").
בשנת 2004 הכריז הוקינג שהצליח למצוא פתרון לפרדוקס זה, על ידי חישוב התנודות באופק האירועים עקב קרינת הוקינג. פתרונות אחרים לבעיה זו הם ניסיונות למצוא מנגנונים פיזיקליים שמונעים התאיידות לגמרי של חור שחור.
ב-2019, לראשונה נמצא אישוש לקרינת הוקינג על ידי יצירת חור שחור קולי. את המדידה ביצע החוקר הישראלי פרופ' ג'ף סטיינהאור מהטכניון על ידי כך שיצר מודל במעבדה המדמה את הקרינה הנפלטת מחור שחור.
Vegas (שיר)
Vegas הוא שיר של הראפרית והזמרת-יוצרת האמריקאית דוג'ה קאט. הוא יצא לאור בהוצאת חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ו-RCA רקורדס כסינגל המוביל מהפסקול Elvis לסרט הביוגרפי אודות אלביס פרסלי, "אלביס", מאת באז לורמן, ב-6 במאי 2022. השיר הופק על ידי רוג'ט צ'הייד ויטי ביטס. הוא משלב דגימה של השיר "Hound Dog" של ביג מאמא ת'ורנטון משנת 1952, שנכתב על ידי ג'רי ליבר ומייק סטולר והוקלט על ידי פרסלי. הקליפ הרשמי של השיר פורסם ב-2 ביוני 2022.
רקע
מילות השיר מתייחסות לאדם שהיה "מאהב עצוב", שדוג'ה קאט מרגישה ש"מעולם לא היה ראוי לתשומת הלב שלה".
ביקורת והצלחה
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-55 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו הקליפ הרשמי של "Vegas" פורסם ב-2 ביוני 2022. הוא בוים על ידי צ'יילד וכולל הופעת אורח של שונקה דוקורה, המגלמת את ביג מאמא ת'ורנטון ב"אלביס".
לילית מצויה
לילית מצויה (שם מדעי: Strix aluco) היא מין בסוג לילית. הלילית המצויה היא דורס הלילה השכיח ביותר במרכז אירופה.
היא נפוצה ברוב ארצות אירופה, צפון אפריקה (מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה) ודרום רוסיה. תפוצתה האסייתית כוללת את צפון מערב הודו, הרי ההימלאיה, דרום סין, קוריאה וטאיוואן. בישראל היא יציבה ומקננת נפוצה למדי בצפון הארץ. עד שנות החמישים הייתה לילית זו נפוצה בכל החבל הים-תיכוני. במהלך השנים הצטמצמה תפוצתה בארץ בשל הרעלות וכיום היא נפוצה בחורשי הגליל העליון ונדירה יותר בכרמל. מאז אמצע שנות התשעים של המאה העשרים, ניכרת עלייה בגודל האוכלוסייה, והרחבת תפוצה לאזורים רבים בהם לא נראתה שנים רבות, בהם השומרון, עמק חפר ובקעת הנדיב, הגליל התחתון ואף בשפלת יהודה.
הלילית המצויה חיה בזוגות קבועים ולכל זוג נחלה משלו. היא מקננת בנקרות עצים, בנקיקי סלע, במאורות שונות, בעליות גג ובמחסנים. הלילית המצויה היא עוף דורס בגודל בינוני והיא גדולה וכהה יותר מלילית מדבר (Strix hadorami). אורך גופה 37–43 ס"מ, מוטת כנפיה 81–96 ס"מ ומשקלה כ-500 גרם. ללילית המצויה ראש גדול ומעוגל וכנפיים מעוגלות. ללילית טפרים חדים המשמשים אותה לתקוף את המאיימים על הקן שלה או על גוזליה. היא מופיעה בשתי צורות צבע, חום אדמדם וחום אפרפר, עם כל צורות הביניים. עיניה של הלילית שחורות וביכולתה לסובב את ראשה עד 180 מעלות.
בעבר זוהתה הלילית כשֵׁדַת הלילה, כנראה בשל קולה הדומה ליללה. לעומת זאת בימי הביניים נחשבה הלילית המצויה כסמל החוכמה. קולה של הלילית הונצח על ידי ויליאם שייקספיר כtu-whit tu-whoo. כיום ידוע שלמעשה הקול מורכב משני קולות: הtu-whoo של הזכר ותגובתה של הנקבה tu-whit. השם לילית נזכר במקרא: "...שָׁם הִרְגִּיעָה לִּילִית וּמָצְאָה לָהּ מָנוֹחַ".
טנונטוזאורוס
טנונטוזאורוס (שם מדעי: Tenontosaurus; משמעות השם: "לטאת גיד") הוא סוג דינוזאור מקבוצת האורניתופודים שחי באזור אמריקה הצפונית המערבית של ימינו מלפני 115 עד 108 מיליון שנים (תת-תור הקרטיקון התחתון). בדומה לשאר האורניתופודים הוא היה אוכל צמחים.
נכון להיום ידועים שני מינים של טנונטוזאורוס: T. tilletti ו-T. dossi. הראשון הוא המין המייצג של סוג זה שהתגלה במגוון תצורות בארצות הברית, ואילו השני ידוע רק מתצורת הרי התאומים שבטקסס.
תיאור
התכונה שייחדה את הטנונטוזאורוס מאיגואנודונטים אחרים הייתה זנבו, שהיה ארוך בהרבה מהרגיל אצל קבוצה זו (אורך הזנב מהווה יותר מחצי מהאורך הכולל של החיה) והיה עבה וקשיח מאוד בנוסף. קשיחות הזנב התאפשרה על ידי סדרה של גידים עבים שעברו לאורכו שהתחילו מגב החיה.
מיני הטנונטוזאורוס היו בעלי מקור קשיח בצורת האות "U", ושיניו היו בעלי משטח זוויתי ששימש לחתיכת חלקי הצמחייה שהם אכלו.
היסטוריה
מאובן הטננוטוזאורוס הראשון התגלה במחוז ביג הורן שבמונטנה בשנת 1903 על ידי משלחת של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. משלחות נוספות בשנות ה-30 באותו האזור חשפו 18 פרטים נוספים, ומשלחות נוספות בשנות ה-40 חשפו עוד ארבעה. למרות כמות המאובנים הגדולה, החיה לא תוארה רשמית בשנים אלו, אלא רק קיבלה את הכינוי "Tenantosaurus" על ידי ברנום בראון. הכינוי הוא הלחם של המילים היווניות לגיד וללטאה, כאשר הוא מתייחס לגידי הזנב של החיה.
בשנות ה-60, אוניברסיטת ייל ביצעה סדרה של חפירות ממושכות ומקיפות במונטנה ובוויומינג בתצורה שהכילה את המאובנים המקוריים של טננוטוזאורוס (תצורת קלוברלי). החפירות הובלו על ידי ג'ון אוסטרום, שיחד עם צוותו גילה יותר מ-40 פרטים חדשים ותיאר ב-1970 את המין Tenontosaurus tilletti. לימים מחקרים הראו שמין זה היה בעל החוליות הנפוץ ביותר בתצורה, כאשר הוא מצוי פי חמישה מבעל החוליות השני הכי נפוץ, הנודוזאור זאורופלטה.
מאז 1970, מאובנים נוספים רבים של T. tilletti התגלו במקומות רבים ברחבי ארצות הברית, כגון תצורת הקרניים (Antlers Formation) באוקלהומה, תצורת פלאקסי בטקסס, תצורת וואיאן (Wayan) באיידהו, תצורת הר הארז ביוטה ותצורת ארונדל (Arundel) במרילנד. ב-1997 תואר מין נוסף של טנונטוזאורוס, T. dossi, אשר נמצא בתצורת הרי התאומים שבטקסס.
תזונה
הצמחים הנמוכים הנפוצים בבית הגידול של מיני הטנונטוזאורוס היו שרכאים, שרכי עצים וציקסאים, ולכן סביר להניח שהיוו את מרבית התזונה שלהם. צמחים בעלי פרחים ראשוניים יכלו גם להאכל על ידם, בנוסף לחלקים קרובים לקרקע של צמחים חשופי זרע גבוהים כגון גינקו ומחטנאים. צורת המקור והשיניים שלהם אפשרה להם לאכול כל חלק בצמח, כגון עלים, קליפת גזע ואף את פירות הצמח.
טורפים
מאובני שיניים ואף שלדים שלמים יותר של דינוזאורים דרומאוזאוריים טורפים מהסוג דיינוניכוס התגלו מס' פעמים בקרבה רבה לפרטים של T. tilletti- פרטי טנונטוזאורוס נמצאו ביותר מ-50 אתרי חפירה, כאשר 14 מהם הכילו גם מאובני דיינוניכוס. לפי מחקר שפורסם ב-1995, רק שישה מהאתרים שמכילים שרידי דיינוניכוס לא מכילים שרידים של פרטי טנונטוזאורוס, ומאובני דינוניכוס כמעט אף פעם לא מופיעים יחד עם חיות צמחוניות אחרות. כאשר מסכמים את נתונים אלו, כ-20% משרידי הטנונטוזאורוס שהתגלו נמצאו יחד עם שרידי דיינוניכוס, מה שהניע מדענים מסוימים לשער שהסוג דיינוניכוס היה הטורף העיקרי של מיני הטנונטוזאורוס.
עם זאת, טנונטוזואורס בוגר היה גדול בהרבה מדיינוניכוס בוגר, מה שלא אפשר לדיינוניכוס יחיד להרוג טנונטוזואורס בוגר. המדענים שטענו שהסוג דיינוניכוס היה הטורף העיקרי של מיני הטנונטוזאורוס הסתמכו על ההשערה שדרומאוזאוריים צדו בלהקות, אך בימינו נחשבת השערה זו כשנוייה במחלוקת לאור העובדה שעדיין לא נמצאו ראיות ישירות שיתמכו בה במאובנים ושציד בשיתוף פעולה מתואם בין כמה פרטים, אשר כמעט ולא נראית בקרובים בני ימינו של דינוזאורים, כגון ציפורים וזוחלים. במקרה הפרטי של דיינוניכוס, נמצאו ראיות כגון פרטים שנמצאו עם שרידי טנונטוזאורוס, שתקפו ואכלו גם אחד את השני, מה שמעיד על התאספות של כמה פרטים סביב גוויית טנונטוזאורוס כאשר הם תוקפים זה את זה ונאבקים ביניהם על הטרף המת. בימינו סבורים מדענים שדיינוניכוס תקפו טנונטוזואורס צעירים ויכלו לאכול פרטים בוגרים רק לאחר מותם, מה שנתמך על ידי העובדה שפרטי טנונטוזאורוס שנמצאים עם פרטי דיינוניכוס אינם בגודל המקסימלי לסוג זה, כאשר הטורפים העיקריים של פרטים בוגרים היו אלוזאורואידים גדולים שחיו באותו זמן ומקום, כגון אקרוקנתוזאורוס.
גדילה
מאובן אחד של נקבת טננוטוזאורוס נמצא עם שאריות של רקמת מח עצם על הירך והשוקה שלו הנקראת "עצם מדולרית" (Medullary bone). עצם זאת נצפית גם בעופות בנות ימינו ומהווה מקור סידן לנקבות לפני ובמהלך הטלת הביצים לצורך בניית הקליפה. עצמות מודלריות נוספות נמצאו גם במאובנים של אלוזאורוס וטירנוזאורוס, מה שאומר שמדובר בתכונה קדומה שהורשה לאורניתופודים ותרפודים (כולל עופות) מהאב הקדמון המשותף שלהם. גילה של נקבת הטננונטוזאורוס הוערך בשמונה שנים במותה, והיא הייתה קטנה יותר מהפרטים הכי גדולים שנמצאו, מה שאומר שמיני הטננוטוזאוריוס הגיעו לבגרות מינית לפני שסיימו לגדול. כמו כן, הראה מחקר היסטולוגי שנעשה על מאובנים של T. tilletti שהם גדלו מאוד מהר עד להיותם מתבגרים, כאשר הגדילה הפכה איטית יותר עם ההתקרבות להתבגרות עצמה (בניגוד לאיגואנודונטים אחרים).
פלאואקולוגיה
הטנונטוזאורוס הוא בעל החוליות הנפוץ ביותר בתצורת קלוברלי האמריקאית, שם הוא נפוץ פי חמישה מבעל החוליות השני הכי נפוץ (הנודוזאור זאורופלטה). בפרט "אבן בוץ של הכבשה הקטנה" (Little Sheep Mudstone Member) בתצורה הנ"ל הטנונטוזאורוס הוא אוכל העשב היחיד, ונמצאו איתו מאובנים של דיינוניכוס יחד עם שרידי אלוזאור וגוניופוליד (קרוב משפחה של התנינאים המודרניים שנראה וחי כמוהם) שעדיין לא שויכו למין ספציפי. בפרטים נוספים בתצורה המייצגים את גיל האפטיאן האמצעי והלאה התצורה ישנו שינוי במגוון הביולוגי כתוצאה משינוי ניכר באקלים: מאובני טנונטוזאורוס נמצאים יחד עם הפארקוזאור הנדיר זפירוזאורוס, האובירפטורוזאור מיקרוונאטור ושרידים של זאורופוד דמויי-טיטאנוזאור ואורניתומימי שעדיין לא שויכו למין ספציפי.
מגוון המינים הנ"ל היה דומה לתצורות אחרות בהם נמצא הטנונטוזאורוס כגון תצורת הקרניים המשתרעת מדרום מערב ארקנסו דרך דרום מזרח אוקלהומה עד צפון מזרח טקסס. אף על פי שתצורה זו לא תוארכה רדיומטרית, מגוון המינים הקיים בה תואם לתצורות קרובות שכן תוארכו, מה שהוביל מדענים להסיק שהתצורה מייצגת את גיל האלביאן (110 מיליון שנה לפנה"ס). האזור הנ"ל היה מישור הצפה עם נהר שהתנקז לים פנימי רדוד בתוך היבשת, שיהפוך מאוחר יותר לים הפנימי המערבי. מישור ההצפה הכיל יערות טרופיים וסוב-טרופיים, דלתאות וביצות בדומה ללואיזיאנה המודרנית. המין T. tilletti חי בסביבה הזו יחד עם דינוזאורים כמו הדיינוניכוס, זאורופודים כמו האסטרודון והזאורופוסידון והקרנוזאור אקרוקנתוזאורוס שהיה טורף העל של בית הגידול. גם בתצורת הקרניים הטנונטוזאורוס הוא בעל החוליות הנפוץ ביותר שנמצא בה.
בתרבות
הטנונטוזאורוס נראה במספר סרטים וסדרות:
פול מסטר
תחילת דרכו
מסטר נולד ב-20 ביוני 1858, בעיר ז'ואנוויל, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, ובשנת 1878 התגייס לצבא צרפת. ב-24 בדצמבר 1882 הועלה לדרגת לוטננט, וב-30 בנובמבר 1887 הועלה לדרגת קפטן. ב-6 ביולי 1897 מונה למפקד בטליון ברגימנט החי"ר ה-162, והחל מאוקטובר 1898 לימד אסטרטגיה צבאית. ב-24 ביוני 1905 הועלה לדרגת לוטננט-קולונל, וב-24 ביוני 1909 הועלה לדרגת קולונל מלא. בשנת 1909 מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-106, ופיקד עליו עד 23 בספטמבר 1912, עת הועלה לדרגת גנרל של בריגדה ומונה למפקד רגימנט החי"ר ה-43. בתקופה זו הוא פרסם ספר העוסק במלחמת צרפת–פרוסיה.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה לראש המטה הכללי של הארמייה הרביעית. ב-12 בספטמבר של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-21, וב-14 בספטמבר הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. בשנת 1915 הקורפוס שלו לקח חלק בקרב ארטואה השני וקרב ארטואה השלישי. מ-25 בפברואר עד 20 במרץ 1916 הוא לקח חלק בקרב ורדן, ומ-3 בספטמבר עד 29 בדצמבר של אותה שנה השתתף בקרב על הסום. הוא פיקד על הקורפוס עד 1 במאי 1917, וב-4 במאי קיבל פיקוד על הארמייה השישית עליה פיקד עד 11 בדצמבר.
לאחר מכן קיבל פיקוד על הארמייה העשירית שלחמה במסגרת החזית האיטלקית. ב-26 במרץ 1918 חזרה הארמייה לצרפת (ללא הקורפוס ה-12 שנשאר באיטליה), והשתתפה בקרב השלישי על האן ובקרב השני על המארן שהיו חלק ממתקפת האביב הגרמנית. ב-10 ביוני 1918 עבר מסטר לפקד על קבוצת הארמיות הצפונית, והחל מ-6 ביולי פיקד על קבוצת הארמיות המרכזית עליה פיקד עד סוף המלחמה.
אחריתו
לאחר המלחמה מילא מסטר תפקידי פיקוד ומטה בצבא. ב-9 בפברואר 1921 מונה למפקח הכללי של חיל הרגלים, והוא החזיק בתפקיד עד מותו ב-25 ביולי 1922 בפריז. בין אלו ששלחו תנחומים על מותו היה ג'ון פרשינג.
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה (315 לפנה"ס - 107 לפנה"ס; ידוע גם בשם "הצבא הפוליביאני" על שמו של ההיסטוריון פוליביוס שתיאר אותו) עבר שינויים רבים. ללוחמה בשיטת הפלנקס היו מספר חסרונות גדולים. בשטח הררי התקשה הפלנקס לשמור על מערך מסודר, וכוח המחץ שלו נפגע משמעותית. כמו כן, הייתה יכולת התמרון של הפלנקס מוגבלת מאוד, ולכן הייתה פגיעה מאוד להתקפה מן האגף או מהעורף. התבוסה שספגו הרומאים בקרב נהר אלייה, והצורך להילחם בשטחים הרריים בעקבות הפלישה הקלטית לחלקים נרחבים של איטליה בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס גרמו לפיתוח תורת לחימה חדשה.
התורה החדשה הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה, שנקראה מאניפולוס (Manipuli). המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים). בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן. מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת. במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה.
מבנה הלגיון
על פי פוליביוס הורכב עיקר כוחו של הלגיון מארבעה סוגי חיילים רגלים:
על האגפים הגנו 10 להקות (Turmae) בנות 30 פרשים (Equites) כל אחת. בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
נאדל
ראו גם
}}
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה
טקטיקת הלחימה של הלגיון
בתחילת הקרב, היה הלגיון כולו מורכב משורת וליטים רציפה בחזית, ומאחוריה 3 שורות, של 10 מאניפולים כל אחת, העומדים זה מלצד זה עם רווחים ביניהם.