cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוריסק
תולדות היישוב
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי טוריסק
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. במהלך המאה ה-19 התגבשה בעיירה חסידות טריסק, אשר הפכה את היישוב למרכז חסידי חשוב. בין השנים 1918 ו-1920 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות וממעשי שוד מצד החיילים האוקראינים, הבולשוויקים והפולנים שעברו בה. בין היתר, הועלו באש מבני חצרו של אדמו"ר טריסק.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד, תוך קיום בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר יידי מרשת ציש"א. עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939, הופסקה פעילות זו.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו במעשי שוד ורצח בקרב יהודיה, בהשתתפות אוקראינים מקומיים. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת מסירת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה. בד בבד, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. ב-19 באוגוסט 1942 נרצחו כמה מיושבי הגטו בעיירה בשל אי עמידה באחת מחובות תשלום סכומי הכופר.
ב-23 באוגוסט 1942 נרצחו כל יהודי העיירה בבורות ירי שכרו בעצמם. בשעת האקציה ניסו כמה מיושבי הגטו להתנגד לגרמנים, וחלקם הציתו את בתיהם.
יחסי ישראל–תימן
לישראל ולתימן אין קשרים דיפלומטיים רשמיים. תימן אינה מכירה בישראל ואנשים בעלי דרכון ישראלי, או דרכון אחר עם חותמת ישראלית מנועים באופן עקרוני מלהיכנס למדינה. על פי החוק הישראלי תימן נחשבת למדינת אויב של ישראל. תימן תמכה בעקיפין במדינות ערב בכל מלחמותיהן נגד ישראל.
היסטוריה
שורשי היחסים המתוחים בין שתי המדינות נעוצים בתקופה בה טרם הוקמה מדינת ישראל. ב-1947, עם הגעתן של החדשות לתימן אודות תוכנית החלוקה של האו"ם, החל גל של פוגרומים בעיר הנמל עדן כנגד היהודים תושבי המדינה. בפברואר 1948, זמן קצר לפני הכרזת העצמאות של ישראל, נרצח האימאם יחיא ויורשו, אחמד בן יחיא, קרא לכל הערבים להתאחד נגד המדינה הציונית שעתידה לקום. הוא אף הודיע למצרים כי יעביר לה סיוע ככל שתילחם בישראל. לאחר שקיבל את הידיעות כי ישראל ניצחה במלחמת העצמאות, התיר ליהודי תימן לעלות לישראל במבצע מרבד הקסמים.
ישראל סייעה למורדים בתימן באספקת נשק, כאשר אלו נאבקו במצרים שהייתה אויבת של ישראל.
עם תחילת המגעים של הסכמי אוסלו, הוזמנה הזמרת עפרה חזה, שהוריה עלו מתימן, על ידי שגריר תימן באו"ם לבקר במדינה עם אישור מיוחד מהשלטונות. חזה תכננה לצרף לטיול את הוריה והתאריך שנקבע היה ביום הולדתה של חזה בנובמבר 1995, אך רצח יצחק רבין בתחילת אותו חודש, עצר את המגעים בין הזמרת לדיפלומטים התימנים. לדברי חזה, רוה"מ דאז יצחק רבין נתן את ברכתו לקשר בין מדינת תימן לזמרת ולטיול המתוכנן.
בשנת 2001 טען נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח שנציגויות מסחריות ישראליות במדינות ערביות הן משרדים של המוסד.
מלחמת האזרחים בתימן
במהלך מלחמת האזרחים של צפון תימן, בין התנועה המהפכנית של "הכוחות הרפובליקניים", שנתמכו על ידי מצרים בהנהגת נאצר לבין הכוחות המלוכניים בראשות אל באדר, שנתמכו על ידי סעודיה, וממלכת ירדן, ישראל שלחה נשק וסייעה לכוחותיו של אל באדר, לבקשת הממלכה המאוחדת, במה שכונה מבצע רוטב. ישראל הסכימה לסייע למלוכנים מכיוון שרצתה להחליש את מצרים, אויבתה העיקרית, ששלחה חיילים רבים לסייע לכוחות הרפובליקניים.
פרשת ברוך מזרחי
במאי 1972 עצרו שירותי הביטחון התימני את לוחם המוסד ברוך מזרחי שביקר במדינה במסגרת פעילות מודיעינית מול יעדים טרור פלסטינים, בעקבות איום הפיגועים בציר הספנות לישראל דרך מצר באב אל-מנדב. כשנה לפני כן, ביצע ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין פיגוע נגד מכלית נפט קוראל סי שהייתה בדרכה מאיראן לישראל. מזרחי נחקר בכלא התימני ולאחר כחודשיים הוסגר למצרים, על רקע לחצים מדיניים שהופעלו על התימנים וגילוי אזרחותו המצרית של מזרחי.
ליאורה מוריאל
ליאורה מוריאל (באנגלית: Liora Moriel; נולדה ב-1949) היא עיתונאית, זמרת, כנרת, פמיניסטית ופעילה חברתית ישראלית שכיהנה כיושבת ראש אגודת הלהט"ב בשנים 1991–1993. הפיקה את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון לנשים ע"ש ז'קלין די פרה, שנערך בבאר שבע.
ביוגרפיה
מוריאל נולדה וגדלה בתל אביב. בגיל 10 עברה עם משפחתה לקנדה. בגיל 19 עלתה לישראל לבדה. היא בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה ובפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בגיל 30 הגיעה לבאר שבע ללמוד בבית הספר לאמנות. בשנות ה-90 עברה להתגורר במיתר עם בת הזוג שלה סוזן קירשנר.
בשנות ה-80 שימשה מוריאל כתבת ג'רוזלם פוסט בנגב וצלמת וכתבת בעיתון דבר בדרום.
בסוף יוני 1986 הפיקה את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון לנשים שנערך בבאר שבע והוקדש ליצירות של מלחינות נשים מכל התקופות, הלאומים והז'אנרים.
מוריאל עמדה בראש העמותה לקידום החינוך והתרבות בנגב וכיו"ר ניהלה את "פסטינגב - פסטיבל בינלאומי למוזיקת עמים" שנערך בספטמבר 1990.
מוריאל ערכה את העיתון נתיב נוסף בין השנים 1991–1994.
בשנת 1991 הניחה מוריאל, כיו"ר אגודת הלהט"ב זר במוזיאון יד ושם, לזכר הקורבנות ההומואים שנרצחו בשואה. היא התבקשה לעזוב את המקום והזר הוסר. במסגרת שבוע הגאווה שנערך ביוני 1992 היא הגיעה בראש קבוצת פעילות ופעילים ליער להב לציון 13 שנים לנטיעת 3000 עצים ביער להנצחת להט"בים שניספו בשואה ובמלחמת העצמאות. בסוף דצמבר 1992 נפתח קו שירות חדש 056, לשיחות וייעוץ עם פסיכולוגים לאנשי הקהילה ומשפחותיהם.
בתקופתה כיו"ר האגודה, תוקן החוק לשוויון ההזדמנויות בעבודה, שנאסרה הפליה מחמת נטייה מינית, מד"א הכיר בזכותן של בנות זוג לסביות לצורך ביטוח דם ונערך ההפנינג הגאווה הראשון בישראל בגינת שינקין.
מוריאל לימדה בחוג לאנגלית באוניברסיטת מרילנד, שם קיבלה את הדוקטורט שלה בספרות על דמותו של היהודי בקולנוע ובספרות בארצות הברית בשנים 1927–1947.
מוריאל כתבה את הביוגרפיה של ברברה סטרייסנד באנציקלופדיה לנשים יהודיות באנגלית.
כיום חיה מוריאל עם קירשנר בסילבר ספרינג במרילנד שבארצות הברית.
יהודה לייב כהן
יהודה לייב כהן (Cahan; 1881, וילנה - 1937, ניו יורק) היה בין גדולי החוקרים של פולקלור היידיש ביהדות מזרח אירופה, ובמיוחד במחקרם של שירי היידיש.
קורות חייו
יהודה לייב כהן נולד בשנת 1881 בווילנה, האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בגיל שמונה משפחתו העתיקה מגוריה לוורשה, בה למד כהן את מקצוע השענות, למד במקביל בחדר והשתתף במפגשי יום ראשון אצל המשורר והסופר י"ל פרץ. פרץ עודד את כהן בן השמונה לאסוף ולתעד שירים. בשנת 1901, והוא כבן 20, היגר כהן ללונדון (אנגליה) בה חי במשך שלוש שנים. בשנת 1904 הוא היגר לניו יורק (ארצות הברית) ובה השתקע (כהן חי כ-33 שנים בניו יורק, עד מותו בשנת 1937). כמו רוב הפולקלוריסטים היהודים של מזרח אירופה, כהן לימד את עצמו. למרות שבמקצועו היה שען, הקדיש את עיקר זמנו לאיסוף פולקלור וללמידתו. במקביל למחקר אתנוגרפי, הוא הקדיש זמן גם ללימוד התאוריה של פולקלור, בחן ופיתח נושאים כמו מקורות הפולקלור היהודי, היחסים בין הפולקלור היהודי לפולקלור הבינלאומי, הקשר בין הרכב בעל פה ובכתב, והערכת מהימנותם של אוספי פולקלור.
גישתו בפולקלור
גישתו לאיסוף פולקלור, כפי שהתפרסמה בסדרת מאמרים שרובם יצאו לאור ביידיש, כללה את מערכת היחסים בין האספן לאינפורמנט ואת עבודת האספן על החומר שאסף. לגבי הקשר עם אינפורמנטים, כהן דיבר על הצורך לטפח קשר הדוק עמם, ולתעד את המידע שהתקבל מהם באופן מלא, מילה במילה, לפני שלב השעתוק. לגבי הקשר בין האספן והחומר, כהן האמין כי עדיף שאספן יתמחה בז'אנר שמתאים לו. הוא היה מודע לחשיבותו של ההקשר התרבותי וקבע כי אספנים חייבים ללמוד את טבעה של המסורת שבכוונתם לתעד.
לפי תפישתו, על אספנים לפתח את היכולת להבחין בין שירה ומוזיקה אותן הגדיר כפולקלור אותנטי, לבין כאלה שאינן אותנטיות לשיטתו, בהן שירים בני זמנו, שירי עובדים, שירי חתונות ושירי חג ודת. הדאגה המרכזית של כהן הייתה להגדיר את ז'אנר השירה העממית, והקריטריון הראשי היה משך הזמן שהשיר הופץ בין אנשים, אם כי כהן הדגיש גם את חשיבות המנגינה. לטענתו רק שילוב של מילים ומנגינה יחדיו מבטאת את נשמת העם. כהן הבדיל בין שירי עם אותנטיים לשירים "בסגנון שירי עם", להם התייחס כמוזיקה פופולרית. הוא האמין כי יש שירי עם אוניברסליים, ולמרות שהם אינם ספציפיים בהכרח לתרבות מסוימת, כל תרבות מעניקה להם אופי מיוחד משלה. כהן קרא תיגר על ההשקפה של מבקרי ספרות היידיש, שקבעו כי המילה "אהבה" אינה חלק מלקסיקון היידיש עד אמצע המאה ה-19, והוא הראה כי יהודים רבים שרו שירי אהבה ביידיש כבר ב.
הקשר עם מכון ייווא
יִיווֹא ("ייִדישער װיסנשאַפֿטלעכער אינסטיטוט"), "המכון המדעי היהודי" או "המכון למחקר יהודי", הוא מכון לאורתוגרפיה, מילונאות ותקינות בשפת היידיש, שנוסד ב-1925. כשעסק בתקנון השפה, נחשב כמקביל ל בשפת היידיש (למעשה לוועד הלשון העברית), וכהן שמר על קשרים הדוקים עם וועדת האתנוגרפיה שלו בווילנה (פולין). למרות שגישת כהן נתפסה בין חוקרים כבררנית יותר וגם ביקורתית יותר מהמקובל במכון, ועדת האתנוגרפיה קיבלה אותו כסמכות. כהן גם הוזמן להיות המרצה הראשון על אתנוגרפיה כאשר הוקם סניף ייווא בארצות הברית. הודות להיקף העצום של פעילותו כאספן ולעומק מחקרו, עבודתו משפיעה על חוקרי הפולקלור היהודים עד ימינו.
מורשתו
לאחר פטירת יהודה לייב כהן בשנת 1937, תכננו בייווא להוציא לאור את כל עבודותיו, בהן האוספים של שירי עם ואגדות עם ועבודות תאורטיות, אך הם הספיקו לפרסם רק את סיפורי העם, שכן שאר החומר נעלם במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלקסיתימיה
אלקסיתימיה (Alexithymia) היא קושי ביכולת להרגיש, להביע או לזהות רגשות. התופעה קיימת ב-10% מהאוכלוסייה, ומופיעה בעיקר אצל גברים. אלקסיתימיה אינה מוגדרת כהפרעה נפשית או אישיותית, אלא כתופעה רגילה. אין כיום תרופה או פתרון לאלקסיתימיה.
הפסיכותרפיסט פטר סיפנאוס היה הראשון שטבע את המושג אלקסיתימיה ב-1973. הוא הבחין בכך שתופעה זו מאפיינת אנשים שמתקשים לתאר במילים ולהבחין בשונות שבין רגשותיהם, הם לעיתים נאלצים לבטא אותם באמצעות סמפטומים גופניים.
אלקסיתימיה נורמטיבית אצל גברים
אלקסיתימה קיימת ב-10% מהאוכלוסייה ומופיעה בעיקר אצל גברים. רונלד פ. לבנט טבע את המושג אלקסיתימיה נורמטיבית על מנת להגדיר לקות שמאפיינת בעיקר גברים אשר אינם מודעים לרגשותיהם ולעיתים גם לתחושותיהם הגופניות. המעגל החברתי הראשון התורם להתפתחות התופעה נבנה במערכת יחסיו של התינוק עם הדמויות ההוריות הראשונות.
טיפול ואבחנה
השאלון המקובל לאבחון אלקסיתימיה נורמטיבית הוא (Normative Male Alexithymia Scale (NMAS. יש הסוברים שטיפול בגישה אנליטית או פסיכודינאמית אינו מתאים לרובם וכי הגישה המתאימה היא טיפול קוגניטיבי התנהגותי. המטרה הטיפולית היא לחזק את היכולות לזהות ולהבין רגשות.
בנוסף, לעיתים רגשות באים לידי ביטוי גופני המתבטא בין היתר, בדיווחים על כאבים פיזיים, אי שקט, התנהגות אגרסיבית ואלימה, פעילות יתר, או לחלופין עייפות וחוסר אנרגיה – יש לשלב בטיפול אלמנטים מתוך ההתנהגות הפיזית הגברית. מוצע כי הטיפול ילווה מטלות לביצוע בין הפגישות, ובהם, בין היתר, פעילות גופנית. התנהלות פיזית זו, עשויה לווסת את ההתנהלות הרגשית ולאפשר איזון מחודש.
ארמון הדוג'ה
ארמון הדוג'ה (באיטלקית: Palazzo Ducale di Venezia - ארמון דוכס ונציה) הוא ארמון הבנוי בסגנון גותי, הממוקם בסמוך לכיכר סן מרקו ובזיליקת סן מרקו, ברובע סן מרקו בוונציה שבאיטליה. עד כיבושה של הרפובליקה של ונציה על ידי נפוליאון בונפרטה, הארמון שימש כמרכז השלטון של הרפובליקה, כאתר בתי המשפט ובתי הכלא, וכמקום מגורי דוכס ונציה.
היסטוריה
בשנת 810, הדוג'ה אנג'לו Partecipazio עבר ממקום מושבו של הממשלה מהאי Malamocco לאזור ריאלטו של ימינו, בה הוחלט שארמון הדוכס (palatium duci) צריך להיות בנוי. עם זאת, אין עקבות משרידי הבניין מהמאה התשיעית, מכיוון שהארמון נהרס חלקית במאה העשירית כתוצאה משרפה. המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1309–1424, ככל הנראה על פי תכנונו של פיליפו קאלנדארו, במקום בו עמד קודם לכן מרכז השלטון של העיר.
בשנת 1442 הקימו ג'ובאני וברטולומאו בון את השער הראשי של המבנה - ה"פורטה דלה קארטה".
הארמון ניזוק בשרפה בשנת 1574. במהלך עבודות השיקום נבנה המבנה מחדש בסגנון גותי (בניגוד להצעתו של אנדראה פאלאדיו להקים את המבנה בסגנון רנסאנס). ואולם תוספות מאוחרות כגון גשר האנחות שנבנה במאה ה-16 נבנו בסגנון רנסאנס.
הקומה התחתונה של המבנה שימשה את משרדי העיר (כמו גם המבנים שסביב כיכר סן מרקו), בקומה השנייה של המבנה שכנו מגורי הדוכס, בתי המשפט ו"ספר הזהב" של העיר, בקומה השלישית של המבנה שכנו אולם האצילים, אולם הסנאט ואולם הפגישות הרשמי של הדוכס, וכן אולם העשרה (בית המשפט העליון של העיר).
כיום הבניין פתוח למבקרים.
ספיי קידס 4: כל הזמן שבעולם
ספיי קידס 4: כל הזמן שבעולם (באנגלית: Spy Kids: All the Time in the World) הוא סרט ספין אוף לסדרת סרטי ספיי קידס והרביעי במספר. הסרט יצא בשנת 2011. הופץ באקרנים גם כסרט 4D.
תקציר העלילה
אמם הביולוגית של ססיל ורבקה מתה אך אביהם מתחתן עם אמם החורגת מריסה שהיא מרגלת אך הוא לא יודע זאת. באחד מן הימים נולדה לה ילדה והיא מתפטרת מתפקידה כסוכנת. באותה העת סוכנות ה-OSS - Organization of Super Spies (אזכור ל-OSS) רודפת אחרי טיק טאק שמחזיק בכרונוס-ספיר אשר היא אבן שמונעת את גמר הזמן ומצליחה לתפוס אותו ולתת אותו לשמירה לסוכנת מריסה ששומרת אותו בזמן שטיק-טאק בורח מה - OSS, ומזהה את מיקומו של הכרונוס-ספיר, הוא שולח לביתה של מריסה מספר חיילים שלו כדי שייקחו את הכרונוס-ספיר, אך רק הילדים ססיל ורבקה נמצאים בבית.
כאשר החיילים עוברים את שכבת ההגנה שבנתה מריסה מופעלת אזעקה בבית והילדים טסים במן מכוניות טסות למטה הסוכנות של ה-OSS, שם פוגשת אותם קרובת משפחה של מריסה שהיא כרמן קורטז ומספרת להם על מה שקורה ולמה החיילים התפרצו לביתם. בעקבות כן הם מחליטים לתפוס את טיק-טאק ואת שומר הזמן שניהל את טיק-טאק לקחת מהם את הכרונוס-ספיר ולמנוע מהם לעצור את הזמן בעולם. בינתיים הזמן הולך ונגמר והיום עובר מהר יותר.
לאחר שססיל ורבקה מגלים איפה נמצא הכרונוס-ספיר הם יוצאים מ-OSS לכיוון חנות שעונים ישנה שאותה גילו, שמה הם פוגשים את טיק-טאק ומנסים להילחם בו בזמן הזה כרמן קורטז, מריסה וג'וני, אחיה של כרמן, מגיעים לחנות השעונים ונלחמים ביחד איתם בטיק-טאק אך טיק-טאק בורח מהם עם הכרונוס-ספיר. לאחר שטיק-טאק בורח הילדים חוזרים לסוכנות ביחד עם מריסה, כרמן וג'וני.
הילדים מגלים שמנהל הסוכנות הוא שומר הזמן ושומר הזמן סוגר אותם בחדר המרגלים בסוכנות ומקפיא את כל העובדים ב OSS. לבסוף הילדים מצליחים לצאת מהחדר, אך החיילים של טיק-טאק תופסים אותם ומביאים אותם למקום בו יגרמו לעצירת הזמן בעולם כולו. בהמשך מתגלה שבין כל הסוכנים רק ג'וני לא הוקפא בגלל שלא היה לו תג סוכן. ג'וני מוציא את תגיהם של כרמן ומריסה והם הולכים למקום בו נמצאים ססיל ורבקה, נלחמים בטיק-טאק ובשומר הזמן ומביסים אותם.
זמירון (ציפור)
זְמִירוֹן (שם מדעי: Acrocephalus melanopogon) הוא מין של ציפור שיר קטנה בסוג קנית (ידוע לפעמים גם בתור קנית זמירונית).
בישראל הוא חולף שכיח למדי וכן חורף במספרים קטנים במרבית חלקי הארץ, ובנוסף גם יציב או מקייץ נדיר.
אטימולוגיה
שם הסוג Acrocephalus מיוונית עתיקה, akros, "הגבוה ביותר", ו-kephale, "ראש". ייתכן שנאומן ונאומן (אב ובן, אורניתולוגים גרמניים שהגדירו את הסוג קנית) חשבו ש-akros פירושו "חד, שפיצי". שם המין הספציפי melanopogon גם הוא מיוונית עתיקה, מהמילים melas - שחור, ו-pogon - זקן (ככל הנראה הכוונה הייתה לשפם, שגם השם האנגלי מורה אליו).
תפוצה ובית גידול
הוא מקייץ ומקנן בדרום האזור הפלארקטי, עם מעט זוגות המקננים גם בצפון מערב אפריקה. זהו מין נודד חלקית. ציפורים מדרום-מערב אירופה הן יציבות, ואילו ציפורים מדרום-מזרח אירופה חורפות באזור הים התיכון; ותת-המין האסייתי נודד לערב, הודו ופקיסטן.
הוא נדיר מצפון לטווח התפוצה שלו, אך מזדמן לעיתים נדירות גם עד לפולין ודנמרק. היו כמה תצפיות בבריטניה, כולל זוג שקינן בקיימברידג'שייר בשנת 1946; אך רשומות אלה הוסרו לאחרונה מהרשימה הרשמית של הציפורים הבריטיות, בשל חשש לזיהוי שגוי של קניות פסים או קניות אורז.
בעבר הוא היה מקנן מצוי למדי בישראל, בנופי ביצה בעמקים הצפוניים ולאורך מישור החוף. עשרות עד מאות זוגות קיננו בעמק החולה, צפון הכנרת ועמק בית שאן. ייבוש הביצות ושאיבת הנחלים דרדרו את אוכלוסייתו עד לסף הכחדה, ובעשורים האחרונים הוא נמצא מקנן באתרים בודדים בלבד, ביניהם עמק החולה ואגמון הסופרלנד שליד ראשון לציון.
קינון
ציפור זו היא מין המצוי בצמחיית מים זקופה כמו קנים וגומא. בתטולה 3–6 ביצים המוטלות מאמצע אפריל, והדגירה עליהן נמשכת 14 עד 15 ימים. הקן נבנה על פני מים בין קנים או בתוך שיח. מין זה הוא בדרך כלל מונוגמי (Leisler & Wink 2000).
תיאור והתנהגות
זהו מין קנית בינוני בגודלו, אורכו כ-12–13.5 ס"מ, מעט גדול יותר מקנית פסים הדומה לו. לבוגר גב חום מפוספס בפספוס דק וחלקים תחתונים לבנים. המצח משוטח, יש לו פס-גבה לבנבן ובולט, סוככות האוזניים אפורות והמקור חזק ומחודד.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב הסבכיים, אבל לצעירים יש פספוס כבד יותר ויש להם סימנים על החזה. כמו רוב הסבכיים, הוא אוכל חרקים וגם ניזון מחלזונות מים.
קולות
השירה מהירה ודומה לזו של קנית פסים וקנית אירופית, עם קצת חיקויים ושריקות אופייניות לקניות. השירה רכה ומתנגנת יותר משל קרוביו, וכוללת קטעים המזכירים את זמיר הירדן. שלא כמו קנית פסים, הוא אינו שר בתעופה.
Salem
סיילם (Salem), או סאלם, היא להקת מטאל קיצוני ישראלית שהוקמה בשנת 1985, מלהקות המטאל הישראליות הראשונות, והראשונה שזכתה להצלחה בינלאומית. הלהקה מרבה לעסוק בשיריה בנושאים פוליטיים הנוגעים לעם היהודי ולמדינת ישראל.
מוזיקה ושירה
הדמואים הראשונים שהוציאה סיילם היו בסגנון בלאק מטאל. באלבומי האולפן הראשונים ניגנה הלהקה דת'-דום, ושילבה בין אלמנטים של דת' מטאל לאלמנטים של דום מטאל. אלבומיה האחרונים של הלהקה נעשו מהירים יותר, והתרחקו מאוד מסגנון הדום מטאל.
היסטוריה
סיילם הוקמה ב-1985 בגבעתיים על ידי זאב טננבוים, סולן הלהקה. הלהקה החלה לנגן בלאק ודת' מטאל בתקופה בה החלו הז'אנרים לפרוץ בעולם, וזוכה לכבוד רב בקרב סצנת המטאל הישראלית על רקע זה ועל רקע היותה להקת המטאל הישראלית הראשונה שהצליחה לפרוץ אל השוק הבינלאומי. הפריצה של הלהקה לקהל הבינלאומי הגיעה כאשר קלטת דמו שלהם נשלחה ללהקת הבלאק מטאל הנורווגית מייהם. הם קיימו יחסים טובים עם יורונימוס, מנהיג מייהם שאף אירח אותם בנורווגיה והציע להם להיכנס ל"מעגל הפנימי" של סצנת הבלאק מטאל. ההצעה נדחתה על ידי סיילם בעיקר בגלל וארג וירקנס, הבסיסט של מייהם ולימים האיש שיעמוד מאחורי הפרויקט בורזום, שאמנם העריך את המוזיקה שלהם אך תקף אותם באמירות אנטישמיות על סמך הטקסטים שלהם ואף איחל להם להתפגר במלחמת המפרץ. מספר ימים לאחר דחיית ההצעה, מצאה המשטרה הנורווגית קלטת נפץ שנשלחה אליהם בדואר, ככל הנראה על ידי וירקנס.
הטקסטים של הלהקה עוסקים לעיתים קרובות בכאב ואובדן הנובעים מנושאים כמו השואה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני וטרור. היא מזוהה בעולם כלהקה פוליטית וכן כאחת ממייסדות ז'אנר האוריינטל מטאל, המשלב מטאל עם מנגינות מזרחיות.
בסוף 1998 יצא האלבום "A Moment of Silence" ("דקת דומיה"), שהופק בידי קולין ריצ'רדסון, מפיק מטאל מפורסם, אשר הפיק בעבר אלבומים ללהקות רבות ביניהן מאשין הד, פיר פקטורי ועוד. זהו אלבומה האחרון של הלהקה תחת הלייבל הישראלי .B.N.E. השירים הידועים ביותר מתוך האלבום הם "Flames" העוסק בנושא פיגועי ההתאבדות ושיר הנושא.
ב-2002 יצא בלייבל הגרמני KMG/System Shock האלבום "Collective Demise" ("פטירה קולקטיבית"), העוסק מפורשות בנושא הטרור הפלסטיני באינתיפאדה בשנייה ומגנה את המחבלים המתאבדים ושולחיהם כמטורפים מושחתים, מרושעים, רצחניים וחסרי היגיון. אחד השירים באלבום הוא "אל תסתר", המהווה עיבוד מטאלי למזמור תהילים:. האלבום נחשב לכבד ביותר מבחינה מוזיקלית של הלהקה, אך לראשונה כולל בתוכו גם שירה נשית, בביצועה של קריסטין אי. ואלאס. תוספת זו מחזקת את מרכיב הדום-גותי במוזיקה של סיילם. בעקבות האלבום הוציאה הלהקה מארז DVD ראשון בשם "Live Demise".
ב-2005 יצא האלבום "Strings Attached" הכולל שירים של הלהקה מכל אלבומיה בעיבודים חדשים, בליווי רביעיית כלי המיתר הישראלית "הרביעייה העכשווית". לקראת הופעת ההשקה של האלבום הגיע לישראל סולנה של להקת הבלאק מטאל הנורווגית מייהם, אטילה, שהשתתף בהופעה בשירים של מייהם. בסוף 2006 הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים הצרפתית הגדולה Season of Mist, שם הוציאה את האלבום "Necessary Evil". בהופעה במועדון הבארבי החדש בתל אביב ב-11 בינואר 2007 הושמע בהשמעת בכורה השיר "Amona" ("עמונה") מתוך האלבום החדש של הלהקה. ביוני 2007 קיימה הלהקה את הופעתה הראשונה מחוץ לישראל מאז הקמתה, במסגרת פסטיבל Hellfest בצרפת. ב-2008 יצא מארז ה-DVD השני של הלהקה, "Salem Underground".
ב-2010 יצא אלבומם השביעי "Playing God and Other Short Stories", שבו לראשונה הטקסטים אינם עוסקים בנושאים פוליטיים. רובם של 12 שירי האלבום מציגים לצד שירתו הצרודה של טננבוים גם שירה נשית של כריסטין ואלאס נקב, שהצטרפה ללהקה. השיר האחרון, "Playing God", משלב גם מקהלה בעברית. במהדורה הישראלית יש שיר בונוס בעברית, עת שערי רצון להפתח, העוסק בעקדת יצחק.
קפא"י
קפא"י (ראשי תיבות: קופת פועלי ארץ ישראל) הייתה קרן שהוקמה על פי הצעת שלמה קפלנסקי בוועידה השנייה של הברית העולמית של פועלי ציון, שנערכה בשנת 1909 בעיר קרקוב. מטרתה – "עידוד ההגירה של פועלים יהודים לארץ-ישראל וביסוסם הכלכלי, החברתי והתרבותי במשק של היישוב".
את הרעיון להקמת הקופה הגתה רחל ינאית בן-צבי, במאמר שפרסמה בשנת 1907 בעיתון "פארווערטס".
הקפא"י הייתה ארגון של "גדוד העבודה", ומטרתה הייתה לארגן ולפתח שיתוף ייצרני בארץ ישראל. הוועידה השלישית שתוכננה לשנת 1911, עמדה להשלים את תקנון הקפא"י ולהפעילה. ניהולה היה צריך להתבצע על ידי זרוע של הברית העולמית המהווה את המזכירות שלה בארץ ישראל ("משרד העבודה"). הקופה הוקמה בפועל בשנת 1912 בניהולו של דוד בלוך.
הקופה ראתה לנגד עיניה עידוד פועלים יהודים לעבודה בארץ ישראל בדרך של שיתוף והרעיון הקואופרטיבי וזאת על ידי תמיכה כספית בקבוצות קואופרטיביות והשתלמויות מקצועיות לחבריהן או למועמדים להסתפח אליהן. בנוסף תמכה קפא"י ברעיון השיתוף על ידי תמיכה בעיתונות סוציאליסטית והדפסת ספרות מתאימה או תרגומה. קפא"י תמכה גם בהקמת בתי הבראה לפועלים. במהלך מלחמת העולם הראשונה הלוותה קפא"י כספים לאיכרים על מנת שיעסיקו פועלים שסבלו ממחסור בעבודה.
בשנת 1918 סייעה להקמת איילת השחר וכן סייעה ליישובים האחרים באצבע הגליל: תל חי, מחניים וכפר גלעדי. בשנת 1920 סייעה הקפא"י לוועדת המים בהקמת חברת הספנות העברית הראשונה – החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ – אשר רכשה את החלוץ, אסדת משא ממונעת, אונייתו הראשונה של היישוב בא"י שסימנה את ראשיתו של הצי העברי.
סעיף 2 של ההחלטות השונות שהתקבלו בוועידת היסוד של ההסתדרות קבע "כל המוסדות המטפלים בעניינים הנכנסים לחוג פעולת ההסתדרות, הקיימים עכשיו ברשותן של המפלגות בארץ, עוברים לרשותה של ההסתדרות הכללית.", על סמך סעיף זה בתוספת סעיף ח' של חוקת ההסתדרות שאמר "ההסתדרות הכללית היא היחידה העוסקת בכל העניינים הנכנסים לחוג פעולתה, והיא גם באת הכוח היחידה של כל העובדים בארץ, כלפי פנים וכלפי חוץ, בכל אותם העניינים". ברית "פועלי ציון" העולמית התנגדה להעברת קפא"י להסתדרות כנדרש מהחלטות אלו ולשם כך, בוועידת קרלסבד של ארץ ישראל העובדת שהתקיימה ב-1923 בהמשך לקונגרס ה-13, הוחלט (סעיף 4) כי קפא"י יהיה מוסדם המשותף של ברית פועלי ציון וההסתדרות הכללית בהנהלה משותפת וכי (סעיף 6) בתום שנה תועבר להסתדרות ולוועד לענייני ארץ ישראל העובדת.
כתוצאה מפשרה זו, ולאחר אשרורה של ההחלטה בוועידה השנייה של ארץ ישראל העובדת, הועברה הקפא"י בשנת 1925 להסתדרות העובדים הכללית והפכה לחברת בת של "חברת העובדים".
בדו"ח של ההסתדרות מ-1930 דווח שכספי הקופה חולקו כדלהלן:
במשך שנים עמד בראש הקופה דוד בלוך שעודד בעזרת הכספים שנאספו הן התיישבות (קואפרטיבית) והן התאגדויות קואופרטיביות כדוגמת דפוס אחדות בירושלים.
המילונאי דן פינס קרא לבנו קפאי (ראשי התיבות של "קופת פועלי ארץ ישראל"), על שם הקופה.
ג'ורג' מ. קוהאן
ג'ורג' מייקל קוהאן (אנגלית: George Michael Cohan; 3 ביולי 1878 – 5 בנובמבר 1942) היה בדרן, שחקן תיאטרון וקולנוע, רקדן, זמר, פזמונאי, מחזאי, מלחין ואמרגן אמריקאי. "אבי הקומדיה המוזיקלית האמריקאית", "האיש שברודוויי הייתה שלו (the man who owned Broadway)", "כוכב-העל הראשון של הבמה האמריקאית" בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה. פטריוט אמריקאי, שנהג להניף את הדגל בתיאטרון ואף להתעטף בו, גם התכנים של מחזותיו ושיריו היו שיר הלל לאמריקה ונועדו להעלאת מורל האומה.
תולדות חייו
קוהאן נולד למשפחת בדרני וודוויל ממוצא אירי-קתולי בפרובידנס, רוד איילנד. למרות שקיים תיעוד רשמי (תעודת הטבלה, המקבילה לתעודת לידה) המציין את יום הולדתו ב-3 ביולי, התעקשו הוא ומשפחתו שהוא "נולד בארבעה ביולי" והוא ציין זאת פעמים רבות בהמשך דרכו כסמל להזדהות שלו עם ארצות הברית (בפרט בשיר "I'm Yankee Doodle Dandy").
כבר כתינוק צורף למופע "ארבעת הקוהאנים" עם אביו, אמו ואחותו ג'וזי, שנישאה לפרד ניבלו, שהיה במאי חשוב בתקופת הסרט האילם ואחד מארבעת מייסדי האקדמיה האמריקאית לקולנוע. המשפחה הופיעה במסגרת מופעי מינסטרל וודוויל ברחבי ארצות הברית. כבר כנער נודע ג'ורג' הצעיר כרקדן והוא כתב מערכונים ושירים עבור המופעים.
ב-1893 מכר את השיר הראשון פרי עטו למוציא לאור בסמטת טין פאן. ב-1904 העלה את המופע הראשון שלו בברודוויי, Little Johnny Jones, שכלל את השירים I'm Yankee Doodle Dandy ו-Give My Regards to Broadway ואחריו את הלהיט  Forty-five Minutes from Broadway. במהלך השנים הפך לאחד מכותבי השירים הבולטים של סמטת טין פאן ונודע במילותיו השנונות ובלחניו הקליטים. הוא גם שימש כאמרגן ומפיק למחזות זמר ומופעי מינסטרל, לבד או בשותפויות שונות. ברוב המחזות שהעלה שימש כשחקן ראשי.
למרות שנראה כי הקריירה של קוהאן כאיש ברודוויי חלפה, הוא זכה להכרה כשחקן. בשנת 1932 קיבל תפקיד ראשי ראשון בהוליווד (אולפני סרטי פרמאונט) וגילם בסרט "נשיא הרפאים" (The Phantom President) שתי דמויות, של פוליטיקאי מושחת וקר רוח ושל כפילו האידיאליסט, לצידו כיכבה קלודט קולבר, השירים בסרט היו מאת רוג'רס והארט. הסרט המצליח ותפקידו המבריק של קוהאן זיכו אותו שוב באהדה ציבורית ודיוקנו הופיע על עמוד השער של הטיים מגזין ב-9 באוקטובר 1933. אחד מתפקידיו הנודעים היה גילום דמותו של הנשיא פרנקלין רוזוולט במחזמר של רוג'רס והארט I'd Rather Be Right ("מוטב שאהיה צודק") מ-1937.
בשנת 1942 הופק הסרט יאנקי דודל דנדי בבימויו של מייקל קורטיז כסרט ביוגרפי אודות חייו של קוהאן. דמותו של קוהאן בסרט גולמה על ידי ג'יימס קאגני, אשר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט. הסרט הוקרן לקוהאן באופן פרטי, בעת שנלחם בשלביה האחרונים של מחלת סרטן הקיבה בה לקה. הסרט זכה בפרס אוסקר על המוזיקה בסרט, שכולה נכתבה על ידי קוהאן.
קוהאן נפטר בן 64 ונקבר בהלוויה גדולה בבית קברות בברונקס, במאוזוליאום משפחתי, לאחר טקס אשכבה שנערך בקתדרלת פטריק הקדוש בניו יורק.
חשיבות, השפעה והוקרה
קוהאן המציא את המחזמר המבוסס על ליברית ומיצב אותו כאומנות-במה ייחודית שאינה וודוויל ואינה אופרטה, אינה "בורלסקה" (וודוויל מוזיקלי) ואינה רוויו או "אקסטרווגנצה" (מופעים בהשתתפות רקדני-שורה). בהשפעתו התכנים של מחזות הזמר היו אמריקאים מקוריים, נלקחו מתוך עיתוני התקופה וגוללו עלילות אודות אנשי ממשל, עיתונות, ממציאים, בדרנים וכדומה. כמו כן היה חלוץ השימוש בקטעי הריקוד במחזמר ככלי לקידום העלילה.
ב-1914 היה מבין היוזמים של התאגדות מו"לים וכותבים שיצרו גוף בשם (American Society of Composers, Authors, and Publishers (ASCAP, לשמירת זכויות הקניין הרוחני של היוצרים והמו"לים משום שבאותה התקופה חוקי זכויות יוצרים לא היו מפותחים ולא הייתה אכיפה שלהם.
ב-1936 קיבל קוהאן את מדליית הזהב של הקונגרס מאת הנשיא רוזוולט, עבור תרומתו למורל הלאומי במלחמת העולם הראשונה ובפרט עבור השיר You're a Grand Old Flag. הוא היה לאדם הראשון מתעשיית הבידור שזכה לכבוד זה, שניתן עד אז לאנשי צבא ומדינאים.
ב-11 במאי 1957 שודר ב-NBC סרט הטלוויזיה "Mr. Broadway", שהוקדש לזכרו של קוהאן, עם מיקי רוני בתפקיד הראשי.
בשנת 1959 הוצב פסל של קוהאן בכיכר טיימס, תרומתו של אוסקר המרשטיין.
ב-1968 הועלה בברודוויי המחזמר !George M שהיווה מחווה למחזותיו של קוהאן וכולו מוזיקה ושירים של קוהאן.
חיי משפחה
קוהאן היה נשוי פעמיים. בין השנים 1899 ל-1907 היה נשוי לשחקנית את'ל לוי, ולזוג נולדה בת אחת. ב-1907 נישא לאגנס מרי נולן, רקדנית במופעיו. לזוג נולדו שתי בנות ובן, הם לא נפרדו עד מותו.
משטר צבאי
המשטר הצבאי האופייני באמריקה הלטינית נשלטת על ידי חונטה (מילה שנגזרת מספרדית ופירושה ועדה) או על ידי ועדה של ראשי הצבא. במקרים אחרים המשטר הצבאי נשלט על ידי דיקטטור יחיד שהוא לרוב גם מפקד הצבא. בשני המקרים, הדיקטטור או ראש החונטה נחשב לראש המדינה.
במזרח התיכון ובאפריקה, המשטר הצבאי נשלט לעיתים קרובות יותר על ידי אדם יחיד ומהווה אוטוקרטיה בנוסף על היותו ממשל צבאי. מנהיגים כמו אידי אמין, מועמר קדאפי וגמאל עבד אל נאצר טיפחו פולחן אישיות והפכו למייצגי מדינתם בתוכה ומחוצה לה.
רוב המשטרים הצבאיים נוסדו לאחר הפיכה, אולם ישנן גם דוגמאות אחרות כמו סדאם חוסיין שייסד משטר צבאי על בסיס המשטר של מפלגת הבעת'.
אף כי ישנם חריגים לכך, רוב המשטרים הצבאיים מייחסים חשיבות מעטה לזכויות האדם ועושים ככל שביכולתם להשתיק מתנגדים פוליטיים. משטר צבאי לעיתים נדירות מוותר על כוחו אלא אם כן הוא נדחף לכך על ידי תנועה עממית, פעילה או רוחשת.
המקומות הנפוצים ביותר בהם מוצאים משטרים צבאיים הם אמריקה הלטינית, אפריקה והמזרח התיכון. אחת הסיבות האפשריות לכך הוא שהצבא הוא יותר מלוכד ומאורגן מאשר רוב הגופים האזרחיים.
בדיקטטורות מסוגים אחרים יש גורמי כוח שמונעים מהצבא לתפוס את השלטון. למשל במשטרים קומוניסטיים, מרכז הכוח הוא בידי מפלגה ומנגנון מיוחד (קצינים פוליטיים או רוטציות) מונע מהצבא להקים מרכז כוח עצמאי.
כיבוש
כיבוש הוא קיום של משטר צבאי זמני על עם אחר. להבדיל מסיפוח או קולוניאליזם כיבוש הוא מצב זמני. סיפוח או קולוניאליזם היו בעבר דברים נפוצים, גם על ידי מדינות דמוקרטיות אבל הם הופכים בהדרגה לדבר שמקובל בעיקר על ידי מדינות לא דמוקרטיות, במיוחד מעצמות כמו רוסיה או סין.
מקרים בולטים של כיבוש על ידי מדינות דמוקרטיות כוללות את אזורי הכיבוש בגרמניה שנשלטו על ידי בעלות הברית בשנים 1945–1949, כיבוש עיראק בשנים 2003–2011 על ידי ארצות הברית ובעלות בריתה במסגרת מלחמת עיראק והכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון משנת 1967 ועד היום.
תובענה ייצוגית
מכח תקנה 16 לתקנות תובענות ייצוגיות, היועץ המשפטי לממשלה מקבל דיווח על שלבי ההליך המרכזיים בכל תובענה שמתנהלת. בשל העניין הציבורי על היועץ המשפטי לממשלה לבדוק את הסדרי הפשרה המוגשים לבתי המשפט, ולחוות את עמדתו בטרם יינתן אישור השופט. היועץ המשפטי לממשלה בודק מכח תקנה זו, גם בקשות הסתלקות מהתביעה.
מטרת מוסד התובענה הייצוגית
התובענה הייצוגית נועדה לפתור את הכשל בו נגרם נזק רב, אך הוא מתפזר על פני מספר רב של נפגעים. לרוב הנזק נגרם על ידי גוף גדול וחזק (ממשלתי או מסחרי) שפגיעתו בכל אחד מהנפגעים קטנה כשלעצמה, ולא מצדיקה תביעה נפרדת של היחיד (בין אם מדובר בזוטי דברים ובין אם הזמן, המאמץ וההשקעה הכספית בתביעה פרטנית אינם כדאיים). על מנת להתגבר על קושי זה, התובענה הייצוגית מאפשרת לאזרח בודד לתבוע בשם קבוצת תובעים פוטנציאליים. הגשת תובענה כזו היא רבת משמעות ומשקל, שכן על אף שהנזק לכל אחד מהנפגעים קטן יחסית, במצטבר מדובר בסכומי פיצוי גבוהים ביותר.
התובענה הייצוגית היא מכשיר צרכני מהמעלה הראשונה, שנועד לאזן בין הכוחות הלא שוויוניים של האזרח/הצרכן הקטן אל מול גופי ענק, כגון: המדינה ורשויותיה, וחברות המספקות שירותים או מוכרות מוצרים לציבור.
אישור התובענה הייצוגית
תובענה ייצוגית מוגשת לבית המשפט ככל תובענה רגילה אחרת שמגיש יחיד לבית המשפט; אולם, על מנת לנהלה כייצוגית - ובכך נבדלת היא מכל תובענה אחרת - עליו להגיש גם "בקשה לאישור התובענה כייצוגית", ולקבל את אישורו של בית המשפט לנהלה כייצוגית, ורק לאחר אישורה תהפוך היא לתובענה ייצוגית, והתובע יהפוך לתובע ייצוגי.
במקרים רבים אישורה של תביעה כתובענה ייצוגית מביא לפשרה בין התובע הייצוגי לנתבע, בחסות בית המשפט, לפיצוי קבוצת התובעים היצוגיים. מכאן התפתחות מוסד הבקשה לאישור התובענה כייצוגית ותנאיה.
על מנת שתביעה תאושר להתברר כתובענה ייצוגית, צריכה היא לעבור משוכה לפיה בית המשפט יכריע אם ראויה היא להיות תובענה ייצוגית, במסגרתה על התובע והתובענה לעמוד במספר תנאים, בהם: בהרבה מקרים נגמרת התביעה הייצוגית עוד בשלביה המוקדמים בשל הסתלקות התובע הייצוגי מההליך. במקרה כזה על בית המשפט לוודא, שהנתבע לא העביר תמורה כספית לתובע, במסלול שאין בו שקיפות או שאיננו מוצדק מבחינת ציבור הניזוקים, אותו ביקש התובע לייצג. בית המשפט יבדוק האם ראוי להמשיך בתביעה, ויחליט בהתאם על אחת מארבע אופציות:
הסעדים
בתובענה ייצוגית יכול התובע לבקש סעד המחייב את הנתבע כלפי קבוצה מוגדרת של אנשים, שהוחלט כי התובע ראוי לייצג, והוא סעד אחיד ומשותף לכלל התובעים הפוטנציאליים, למשל: צו מניעה, החזר כספי או פיצוי, ובלבד שהוא אחיד כלפי כל הקבוצה (כך, לדוגמה, יכול תובע אחד לתבוע חברה סלולרית שהעלתה שלא כדין את מחירי הקישוריות, ופסק הדין שיקבל יחייב את הנתבע כלפי כל מנויי החברה).
משמתקבלת תובענה ייצוגית, תיקבע בפסק דין הדרך שבה הנתבע הייצוגי יתקן את המעוות. בדרך כלל ייקבע מנגנון, בפיקוח התובע הייצוגי או בית המשפט, על מנת שכל בני קבוצת התובעים הייצוגיים יקבלו את המגיע להם מכוח התובענה, אף שלא היו צד לתובענה ולא השתתפו בהליכים.
פסק דין בתובענה ייצוגית - בין לקבלה ובין לדחייה - מחייב את כל חברי קבוצת התובעים המיוצגים, לטוב ולרע, בין שהיו צד לתובענה ובין אם לאו, ויוצר כלפיהם מעשה בית דין, במובן זה שאף אחד מהתובעים הפוטנציאליים הייצוגיים, על אף שלא היו צד לתובענה הייצוגית ולא השתתפו בהליכים, לא יוכל להגיש תביעה נפרדת בגין אותה עילת תביעה.
פיצוי התובע הייצוגי
אם התובענה הייצוגית מתקבלת (התובע זוכה), בית המשפט יקבע פיצוי מיוחד לתובע הייצוגי שיזם את התובענה בשם הקבוצה. זהו פיצוי הבא לפצות על הזמן והמשאבים שהושקעו על ידו, שלרוב עולים על הנזק הממשי שנגרם לו. פיצוי זה נועד להוות תמריץ לאנשים להגיש תביעות ייצוגיות, כיוון שעל אף שהיא דורשת השקעה רבה של משאבים, מדובר בפעולה יעילה אשר מביאה לתוצאה הוגנת.
כמו כן, ייפסק שכר טרחה לעורך הדין של התובע הייצוגי. גם שכר הטרחה הוא חלק מהפיצוי שעל הנתבע לשלם וזאת על מנת להקטין את העלויות שהתובע הייצוגי יישא בהן. שכר הטרחה שייפסק על ידי בית המשפט ייגזר מסכום הפיצוי שנפסק ביחס לכלל הקבוצה, ותוך התחשבות בנסיבות ניהולה ובירורה של התובענה.
כל אלה מהווים תמריץ חשוב להגשת תובענות ייצוגיות בידי תובע, לפתרון הכשל הטבוע בסוג זה של תביעות, שאחרת כל אחד מבני הקבוצה כלל לא היה מגיש את התובענה.
הבעייתיות בהסדרי הפשרה והפתרון בחוק
שתי בעיות עלולות להיווצר כתוצאה מהגעה להסדר פשרה: בעיית נציג וחשש מתביעות סרק.
בעיית הנציג
לתובע ולעורך דינו אינטרס שונה מזה של קבוצת התובעים אותם הם מייצגים. מאחר ששניהם נושאים בעלויות התביעה ועל גבם הסיכון, הם ייטו להסכים לפשרות נמוכות ולקבל את הפיצוי המגיע להם מבלי לחשוב על הסכום שבאמת היה ראוי לפצות את הקבוצה שניזוקה. כך נוצר מצב של תביעות בעלות עילות טובות ומבוססות אשר היו יכולות להעניק החזר משמעותי לנפגעים, אך בשל בעיית הנציג התביעה מגיעה לפשרה ומסתכמת בפיצוי זעיר בהרבה כשהתובע ובא כוחו קיבלו את מבוקשם.
תביעות סרק
בעיה נוספת שיוצרות הפשרות הרבות היא התמריץ להגשת תביעות סרק. כאשר תובעים ייצוגיים ועורכי דין רואים את הקלות בה ניתן להגיע לפיצוי כספי מספק, הדבר מהווה תמריץ להגשת תביעות ייצוגיות רבות כשבבסיסן אין עילה טובה ויכול להיות שדינן היה להידחות, אך מאחר שהחברה הנתבעת לרוב מגיעה לפשרה עוד לפני אישור התובענה כייצוגית, כדי להימנע מפרסום מידע שלה והוצאת שם רע, הן מסתיימות בפשרה לשביעות רצונם של התובע ועורך דינו. שוב נוצר מצב של עומס על בתי המשפט ושימוש לא נכון בכלי התובענה הייצוגית כשמדובר בתביעות סרק לא מועילות.
התפתחות מוסד התובענה הייצוגית בישראל
בעבר מוסד התובענה הייצוגית לא היה מפותח, והתאפשר, אך לא כל כך יושם, מכוח סעיף 29 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984. אולם, תקנה זו עוררה בעיות רבות להגשת תובענות ייצוגיות בשל התנאים המיוחדים הקבועים בה, ונוכח היותה חקיקת משנה ולא חוק של הכנסת (ראו ערך חקיקה בישראל).
בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם השתכללות החיים המודרניים והיווצרות חברות הענק, התפתחו קבוצות גדולות של תובעים בעלי אינטרס מוגן זהה כלפי אישיות משפטית אחת. כל פרט מהקבוצה בנפרד לא היה מגיש תובענה לקיום עניינו בנפרד אך בשם כל הקבוצה היה צובר כוח מספיק לניהולה. כתוצאה מכך החלה הכנסת לגבש חוקים ספציפיים המסדירים את הזכות התנאים והפרוצדורה להגשת תובענות ייצוגיות בתחומים ייחודיים, למשל: בחוק הגנת הצרכן, בחוק הבנקאות, בחוק החברות, בחוק ההגבלים העסקיים וחוק ניירות ערך.
בבתי המשפט עלתה לא פעם השאלה אם הסדרי התובענה הייצוגית בחוקים המיוחדים מגבילים את עילות התובענה הייצוגית לחוקים הספציפיים, או שמא בעניינים שלא הוסדרו בחוקים אלה קנויה, עדיין, לבית המשפט הסמכות לדון בתובענה ייצוגית גם מכוח תקנה 29 לתקנות סדר הדין ומכוח פסיקה ותיקה של בית המשפט העליון (הלכת פרנקישה). בסוגיה זו לא התקבלה הכרעה ברורה. בשנת 2005 נחלקו הדעות בבית המשפט העליון (5 שופטים), לגבי היכולת להגשת תובענה ייצוגית מכוח תקנה 29 במקום שאין עילה מכוח חוקים ספציפיים. דומה כי הנטייה היא לאפשר הגשת תביעות ייצוגיות אך ורק מכוח חוקים ספציפיים שהכנסת ייחדה אותם לכך במפורש ועדיין כלי התובענות הייצוגיות פעל לטובת הציבור.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 אושרו והתקבלו מספר תובענות ייצוגיות.
בשנת 2006 נחקק בכנסת חוק תובענות ייצוגיות, התשס"ו-2006, שמאפשר הגשת תובענות ייצוגיות במגוון נושאים:
דומה כי מאז תחילת המאה ה-21, זזה המטוטלת לכיוון מדיניות שעיקרה דחיית בקשות לאישור תובענות ייצוגיות, משלא פעם נוצלו כאמצעי הפחדה וסחיטה כנגד גופים גדולים. רוב התובענות אשר מקבלות אישור אינן מתבררות ולא מתנהל משפט לגביהן. במקום זאת הן מסתיימות בפשרה, אשר במסגרתה מוסכם על סכום פיצוי נמוך מהיקף התביעה, מבלי שיש בכך הודאה של הנתבע בטענות כנגדו. הסכם הפשרה (כולל הסכום המוצע) טעון אישור של בית המשפט בו מתנהלת התובענה.
בתובענה ייצוגית שהגיש דב כהנא נגד "כור תעשיות" בעניין עסקה למכירת חברת "מכתשים אגן תעשיות", שבשליטתה של "כור תעשיות", נקבע ביוני 2011 בהסכם פשרה ש"כור" תשלם לבעלי המניות האחרים סכום של 45 מיליון דולר. זהו סכום הפשרה הגבוה ביותר שהושג בתובענה ייצוגית בישראל.
עד שנת 2011 כמעט ולא נפסקו בישראל הוצאות משפט על מגישי תובענות ייצוגיות. אולם עם התגברות כמות התובענות, ובמיוחד תובענות שהוגשו באופן לקוי, החלו השופטים לפסוק הוצאות משפט על מגישי התובענות. במקרים בהם הוגשו תובענות ייצוגיות נגד חברות רבות במקביל, ההוצאות הגיעו לשיעורים גבוהים. עם זאת, עדיין נקבע ש"בגדר הליכים המוגשים על ידי מי שיזם תובענה ייצוגית ואשר אינם הליכי סרק שהוגשו בחוסר תום לב הנטייה תהא, דרך כלל, לפסוק הוצאות על הצד המתון וזאת אפילו יידחה ההליך. כך, על מנת להימנע מהרתעה של תובעים ייצוגיים פוטנציאליים, וככל הנראה כך אף ביחס להליך ערעורי המוגש על ידי תובע ייצוגי".
הקליניקה לתובענות ייצוגיות
הקליניקה לתובענות ייצוגיות היא גוף ללא מטרות רווח, הפועל מאז 2011, תחילה במרכז הבינתחומי הרצליה ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב. הקליניקה פועלת ליישום מיטבי של התובענה הייצוגית, לאכיפת הוראות החוק, ולצמצום הקשיים העולים מן השימוש בתובענה הייצוגית. הקליניקה משלבת פעילות מעשית ואקדמית ומדי שנה לוקחים בה חלק כעשרים סטודנטים מצטיינים מהפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב. הקליניקה מקיימת שיתופי פעולה עם "ועדת תובענות ייצוגיות" של לשכת עורכי הדין.
מפל בוג'גלי
מפל בוג'גלי (באנגלית: Bujagali Falls או Budhagali Falls) היה מפל מים ליד ג'ינג'ה שבאוגנדה, בנקודה שנהר הנילוס יוצא מאגם ויקטוריה, הנחשב לעיתים כמקור הנילוס. החל מנובמבר 2011, המפל הוצף על-ידי האגם שנוצר על ידי סכר בוג'גלי.
הסכר
משבר חשמל חריף השפיע על פרנסתם של מיליוני אוגנדים, ואיים על התפתחות המדינה. בתי חולים, בתי ספר, עסקים, ובתי מגורים סבלו ממחסור יומיומי בחשמל, אשר אתגרו את הצמיחה הכלכלית של אוגנדה בערך באחוז אחד של התוצר המקומי הגולמי במדינה. פרויקט בוג'גלי הוא תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 200 מגה-וואט על הנילוס של ויקטוריה באוגנדה, שנועד להתמודד עם משבר האנרגיה במדינה. הפרויקט תמך באסטרטגיית הפיתוח הרחבה של אוגנדה, המתמקדת בחלקה הגדול בשיפור אקלים ההשקעה, כדי לקדם צמיחה ולהפחתת עוני.
על הפרויקט הועלתה ביקורת שטענה שכוחו של הסכר היקר לא יענה על צורכיהם של הרוב המכריע של אוכלוסיית המדינה, יטביע מפל קדוש ויכול להזיק עוד יותר לאגם ויקטוריה, האגם הטרופי הגדול בעולם.
"הרוח" של הבוג'גלי
המפל מיוחס על ידי תושבי המקום כאתר הרוח, המכונה "רוח בוג'בלד", שמגנה על הקהילה על ידי ביצוע טקסים במפל. הרוח מגולמת באדם, ג'ג'אג'ה בודהאגאלי, שחי ליד המפל; הוא האדם השלושים ותשעה המגלם את הרוח.
רוזי המסמררת
רוזי המְסַמְרֶרֶת (או רוזי הממסמרת, באנגלית: Rosie the Riveter) היא אייקון תרבותי פמיניסטי אמריקאי מתקופת מלחמת העולם השנייה. היא מייצגת את הנשים שתרמו למאמץ המלחמה כפועלות בתעשיית הנשק, בתפקידים שנחשבו עד אז לגבריים.
רקע
מלחמת העולם השנייה הביאה לגיוסם של גברים רבים, ומצד שני חייבה הרחבה של תעשיית הנשק בהיקף חסר תקדים. נוצר ביקוש גדול לעובדים, והמוני נשים הצטרפו לראשונה אל מעגל העבודה. בינואר 1942 העריכו המעבידים כי 29% מן התפקידים ניתנים לביצוע בידי נשים; עד יולי 1942 השתנתה ההערכה ל־85%. בין 1940 ל־1944 גדל מספר הנשים בשוק העבודה ב־57%, והגיע ל־20 מיליון. חלקן השתלבו בתפקידים שעד אז נחשבו לגבריים, כמו רָתַכוֹת או מסמררות. כדי לעודד עבודת נשים, ובפרט בתעשייה הכבדה, יזם הממשל הפדרלי מסע תעמולה. הוא כוון בעיקר אל עקרות הבית, מתוך ציפייה שאחרי המלחמה יחזרו לחייהן הקודמים, וכן אל בני זוגן, כדי למנוע התנגדות ליציאתן לעבודה.
השיר
דמותה של רוזי המסמררת הופיעה לראשונה בשיר משנת 1942, מאת רוד אוונס וג'ון ג'יקוב לב, אשר זכה לביצועים רבים והפך ללהיט. השיר מתחיל במילים:
ההשראה לכתיבת השיר הייתה דמותה של רוזלינד ל. וולטר, בת למשפחה עשירה שעבדה במשמרות לילה במפעל לייצור מטוסים.
הכרזה
המאייר ג' הוורד מילר צייר ב־1942 את הכרזה "" (מילולית: "אנחנו יכולות לעשות את זה!") עבור חברת וסטינגהאוס. הכרזה מבוססת על תצלום שהופיעה בו ג'רלדין הוף דויל, בת 17, שעבדה כפועלת במשך שבועיים בלבד. הכרזה קושרה לדמותה של רוזי המסמררת החל משנות ה־70.
שער ה"סאטרדיי איבנינג פוסט"
נורמן רוקוול צייר את דמותה של רוזי לשער השבועון סאטרדיי איבנינג פוסט מה־29 במאי 1943. הדוגמניות לציור (שמן על בד, 132X101.5 ס"מ) היו מרי דויל קיפי ושירלי קרפ דיק, והוא מבוסס על ציור הנביא ישעיהו של מיכלאנג'לו בואונרוטי בקפלה הסיסטינית בקריית הוותיקן. רוזי נראית בציור בשעת הפסקה, כשהיא אוכלת כריך. אקדח המסמרות מונח על ברכיה, ורגלה דורכת על הספר "מיין קאמפף" מאת אדולף היטלר.
הסרט
השחקן הקנדי וולטר פידג'ן הפיק ב־1944 סרט תעמולה למכירת איגרות חוב, שצולם בחלקו במפעל לייצור מפציצים במדינת מישיגן. פידג'ן פגש במפעל את המסמררת רוז ויל מונרו, ילידת 1920, והיא הופיעה בסרטו בתפקיד רוזי המסמררת.
מחוות והשפעות מאוחרות
במשך השנים הפכו דמותה של רוזי, והכרזה "", לסמל של העצמה נשית. מחוות לכרזה הופיעו בווידאו קליפים לשירים של הזמרות פינק וכריסטינה אגילרה, ועל שער המגזין Wired באפריל 2011.
ציור קיר של הציירת ג'ודי טיילור, העוסק בתולדות יחסי העבודה במדינת מיין, הוצב ב־2008 בבניין מחלקת העבודה של המדינה. אורכו כ־11 מטר, ואחד מחלקיו מציג פועלות מספנה מתקופת מלחמת העולם השנייה. אחת מהן נושאת אקדח מסמרות, מחוה לרוזי המסמררת. באפריל 2011 הוסר הציור בהוראתו של מושל מיין החדש, פול לה-פייג', איש תנועת מסיבת התה, בטענה שהוא חד-צדדי ומציג את נקודת ראותם של האיגודים המקצועיים.
נטילת ידיים
נטילת ידיים היא אחת משבע המצוות דרבנן, על פיה יש לרחוץ את הידיים קודם עשיית דברים שונים.
מקור וטעמים למצווה
נטילת ידיים היא מצווה מדרבנן, ומקורות רבים במשנה ובתלמוד עוסקים בה ומפרטים את דיניה. בסדר טהרות מוקדשת מסכת שלמה לנושא טומאת ידיים וטהרתם. הטעם לחיוב הנטילה מורכב בדרך כלל מהצורך לשמור על כבודם של דברים שבקדושה, מטעמים מערכתיים של הלכות טומאת ידיים ומטעמים נוספים.
ניקיון וכבוד בעשיית דברים שבקדושה
אחד מכלי המקדש והמשכן הוא הכיור - מתקן מים המיועד לרחצת ידיהם ורגליהם של הכהנים לפני העבודה במקדש: ממצוות הכיור למדו חז"ל שלקראת עשיית דברים שבקדושה יש לנקות ולטהר את הידיים. כך דרשו את הפסוק :
גם את נטילת הידיים בבוקר פירשו הראשונים באופן המתאים לגישה פרשנית זו: הרשב"א פירש שנטילת הידיים בבוקר נועדה לקדש את בריאתו מחדש, והרא"ש פירש שהנטילה בבוקר היא חלק מההכנות לתפילת שחרית.
טומאת ידיים וסרך תרומה
מהתורה טומאה חלה על גוף שלם ולא על חלקים ממנו. עם זאת, חכמים תיקנו טומאה לידיים כשלעצמם, שייחשבו כמו שני לטומאה,. המטרה של התקנה היא שהכהנים לא יגעו בתרומה בידיהם המלוכלכות ובכך יבזו אותה.
בשביל לשמור על התרומה מבזיון תיקנו חכמים שהכהנים יצטרכו ליטול ידיים לפני אכילת תרומה. על גבי זה הוסיפו חכמים ותיקנו שגם ישראל שאוכל חולין צריך ליטול ידיים לפני אכילת לחם. תקנה זו מבוססת על החשש שמא חובת הנטילה על כהנים לא תצליח להחזיק מעמד בלי שהנטילה תהפוך לנורמה בכלל הציבור. על כך נאמר בתלמוד שנטילת ידיים לאכילת לחם חולין היא משום סרך תרומה.
גם תקנת הנטילה לפני אכילת דבר שטיבולו במשקה נועדה לשמור על המאכלים טהורים מטומאת ידיים. מנגד, בנטילות אחרות כגון נטילת ידיים שחרית ומים אחרונים - טעם זה לא רלוונטי.
טעמים נוספים לנטילה
יש הטוענים כי מקור הפרקטיקה של נטילת הידיים לפני הסעודה הוא בכללי הנימוס של הסעודה על פי סגנונה של התרבות ההלניסטית: נטילת ידיים לפני האוכל, כחלק מההגיינה, הפרדת הטעמים והטהרה שלפני ניסוך היין לאלים שהיה נהוג לפני הארוחה.
המונח
המונח 'נטילת ידיים' נזכר לראשונה בתוספתא. מקור הביטוי בנוהג הקדום של נתינת מים לידי הזולת: 'נותנים לידיים' מול 'נוטלים לידיים'. כלומר, המשרתים נותנים את המים על ידיהם של אלו הנוטלים את המים.
אסיקורציוני ג'נרלי
אסיקורציוני ג'נרלי (באיטלקית: Assicurazioni Generali S.p.A) היא חברת ביטוח בינלאומית שמרכזה בעיר טריאסטה באיטליה. החברה היא חברת הביטוח הרביעית בגודלה בעולם. היא הוקמה ב-1831 תחת השם Imperial Regia Privilegiata Compagnia di Assicurazioni Generali Austro-Italiche על ידי ג'וזפה לזארו מורפורגו, משכיל יהודי שהצליח לאסוף סביבו קבוצת מנהיגים מהקהילה היהודית בעיר, ואנשי כספים נוספים עמם ייסד את החברה.
נטילת ידיים
הזלזול בנטילת ידיים
הלכות נטילת ידיים היו יעד קלאסי לזלזול ולניגוח מצד גורמים אנטי-פרושים. המצווה נתפסה בעיניהם כדקדוק קטנוני וכהמצאה של חז"ל.
אסיקורציוני ג'נרלי
בישראל
ג'נרלי היא ממייסדי חברת הביטוח "מגדל", שנוסדה ב-1934. בשנת 1935 הקימה אסיקורציוני ג'נרלי את בניין ג'נרלי ברחוב יפו בירושלים.
נטילת ידיים
הזלזול בנטילת ידיים
בספר הבשורה על-פי מתי מתואר ויכוח של "הַסּוֹפְרִים וְהַפְּרוּשִׁים" עם ישו בנוגע למצוות נטילת ידיים לסעודה. לפי ישו, אין משמעות לנטילת הידיים לסעודה, כי מה שחשוב הוא מה שיוצא מהפה ולא מה נכנס אליו:.
אסיקורציוני ג'נרלי
בישראל
"מגדל" היא חברת הביטוח הגדולה בישראל. ג'נרלי החזיקה ב-70% מהונה של חברת האם, "מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים", אותם מכרה בשנת 2012 לשלמה אליהו.
נטילת ידיים
הזלזול בנטילת ידיים
הפקפוקים על מצוות נטילת ידיים גיבשו סביבה מאבק סמלי על עקרון אמונת חכמים ועל הדקדוק בפרטי המצוות. במסכת שבת בתלמוד הבבלי מוזכר הזלזול בנטילת ידיים כאחד מהדברים שמביאים את האדם לידי עניות. במסכת סוטה אף נקבע כי. במסכת עירובין מסופר שבתקופת מאסרו של רבי עקיבא הוא כמעט מסר את נפשו עבור קיום המצווה:
לפני אכילת לחם
בתלמוד, מובא שחז"ל תיקנו ליטול ידיים קודם אכילת לחם משום "סרך תרומה" וכדי לכבד ולקדש את ברכת המוציא ואת הסעודה. נהוג ליטול את הידיים כך ששופכים מכלי את המים פעמיים ברציפות על יד ימין ולאחר מכן על יד שמאל.
לפני אכילת מאכל רטוב
בתלמוד מבואר שאדם האוכל דבר שטיבולו במשקה, כלומר מאכל רטוב מאחד משבעה משקים - צריך ליטול ידיים לפני כן. דין זה נפסק להלכה על פי הרבה ראשונים וכן בשולחן ערוך. אמנם, יש ראשונים הסוברים שדין זה רלוונטי רק למציאות בה נוהגים להתעסק בטהרות, אך כיום אין צורך ליטול ידיים עבור אכילת דבר שטיבולו במשקה, וכך נוהגים רבים.
לפני שתייה
יש מקומות בתלמוד מהם משמע שיש צורך בנטילת יד אחת לפני שתייה. ואכן הרשב"א והר"ן פסקו שיש ליטול יד אחת לפני שתייה, שמא תיגע ידו במשקה ותטמא אותו. לעומת זאת כתבו רבנו יונה ורבנו ירוחם שאין צורך ליטול יד אחת לפני שתייה, והמקורות עוסקים במציאות של אנשים המקפידים על אכילה בטהרה או במצבים של שתיית יין כחלק מסעודה. וכך נפסק בשולחן ערוך.
לפני אכילת פירות
בתלמוד מובאת מחלוקת אמוראים לגבי מי שנוהג ליטול ידיים לפני אכילת פירות (שאינם רטובים): לפי רבי אושעיא ורבא אין בכך חובה ולא מצווה, אלא מנהג רשות להתנהג בנקיות. אמנם, לפי רב נחמן.
המחלוקת המשיכה גם בין הראשונים, כאשר הרמב"ם פסק כרב נחמן והסמ"ג פסק כרבא. להלכה פסק השולחן ערוך כרב נחמן, שנטילת ידיים לפירות היא התנהגות מגונה שמבטאת גסות רוח, כיוון שהאדם מראה שהוא כביכול מדקדק במצוות אפילו בדברים שאין בהם צורך.
לאחר הסעודה
בסיום הסעודה, יש לשטוף את הידיים במים אחרונים, כדי להתנקות ולכבד את ברכת המזון וכדי להיזהר ממלח סדומית.
על דרך כלל, יהודים יוצאי אשכנז לא נהגו ליטול את ידיהם ויוצאי ספרד ועדות המזרח נהגו בנטילת מים אחרונים.
נטילת ידיים שחרית
בתלמוד במסכת ברכות נאמר: בבית יוסף מביא באריכות את דברי ספר הזוהר כי סיבת תקנת הנטילה בבוקר, משום שבשעה שאדם ישן שורה עליו רוח רעה, ובבוקר כשניעור היא מסתלקת מגופו ונשארת רק על ידיו, ועל ידי הנטילה, מסתקלת הרוח רעה מהם.
לדעת רש"י כך גם כוונת התלמוד במסכת ברכות, שמביא כי אין לגעת קודם נטילה בנקבי הגוף:
בראשונים כתבו טעמים נוספים לתקנה זו:
נטילה קודם ברכת כהנים
מקור הנוהג של רחיצת ידי הכהנים לפני עבודת הקודש, שהתגלגלה לנטילת ידיים לפני העלייה לדוכן לברך את הקהל, הוא מהשימוש בכיור במשכן ובמקדש, שבו רחצו הכהנים את ידיהם לפני עבודת הקודש:
נטילה קודם התפילה
יש חיוב ליטול ידיים לפני תפילה.
המקור לחיוב רחיצת ידיים לפני התפילה (ובמקרה זה, לאו דווקא הכהנים) הוא במטאפורה של "נקיון כפיים": היות שידיים שעשו מעשה רע הן לכאורה, על פי המטאפורה התנ"כית הקדומה מלאות דם, ומכיוון שתפילה לאלוהים כוללת נשיאת כפיים כלפי השמיים, כמובא בתנ"ך על שלמה שפרש את כפיו בתפילה לאלוהים. הרי שתפילות הנישאות מידיים שאינן טהורות אינן מתקבלות.
אי נטילת ידיים יכולה לגרום לשכחה.
נטילה לאחר עשיית צרכים
בנוגע לאדם הנוטל ידיו לאחר עשיית צרכים וברצונו ליטול ידיים גם לשם אכילת פת, נחלקו הדעות בקביעת סדר הנטילה. על אדם כזה לברך שתי ברכות במקביל: ברכת אשר יצר וברכת "על נטילת ידיים".
דעה ראשונה אומרת שעליו לשטוף את ידיו (שטיפה כשרה ל"אשר יצר" אך אינה כשרה לנטילת ידיים לסעודה) לברך "אשר יצר", ליטול ידיים שנית, לברך "על נטילת ידיים", לברך "המוציא" ולאכול מן הפת.
דעה שנייה אומרת שעליו ליטול ידיים פעם אחת, לברך לפני הניגוב "על נטילת ידיים", לאחר הניגוב יברך "אשר יצר", יברך "המוציא" ויאכל מהפת (ערוך השולחן, קסה, ב) - בדרך זו הורו פוסקים רבים לנהוג באדם שהתפנה ל"גדולים" באמצע הסעודה ורוצה לחזור ולאכול מעל כביצה לחם.
נטילות נוספות
מקרים נוספים בהם יש ליטול ידיים משום נקיות או משום רוח רעה:
מידת החיוב לטרוח בהשגת המים
לדעת הרי"ף והרמב"ם יש לטרוח ולהשיג מים כאשר המים נמצאים עד מרחק מיל לכיוון שאינו עתיד לצעוד אליו, ועד שיעור פרסה לכיוון שדעתו לצעוד אליו. לדעת הריא"ז יש לחזר אחרי המים גם אם על ידי כך יתאחר ויפסיד את זמן התפילה. במידה והמים רחוקים יותר ינקה ידיו בלא מים בכל דרך אפשרית. לעומתם, התוספות והרא"ש סוברים שאין חובה לחזר אחרי מים דווקא לשם הנטילה שלפני התפילה, ואם המים אינם מצויים ינקה את ידיו בכל דבר שמנקה. השולחן ערוך הכריע שיש לחזר אחרי המים, אך רק אין חשש שיפסיד את זמן התפילה.