cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חופשת קיץ (סרט, 2007)
תקציר העלילה
מנחם לומד בתלמוד תורה בישיבת עץ החיים. לימודי התורה הם בעברית וביידיש. אסתר מנסה בבית ללמד אותו קצת חשבון. האווירה בבית היא שקטה ומתוחה. אברהם עוסק כל הזמן בלימוד תורה ובהכנות לדרשות שהוא נושא בבית הכנסת. הוא מדריך את מנחם בכל הברכות ומכין אותו לבר מצווה שתהיה לו בעוד ארבע שנים.
כאשר מנחם מקבל מחברו צילום של שחקנים תמורת כמה אג'ואים מכריח אותו אברהם לקרוע את הצילום שהוא לדעתו בבחינת עבודה זרה.
מנחם רוצה לנסוע בחופשת הקיץ לעין פשחה לחוף ים המלח. באמצע שיעור על עקידת יצחק הוא נקרא להצטרף להוריו לנסיעה. לפני שהם נוסעים מתבקש אברהם לבצע את מצוות שילוח הקן לציפור תור הצוארון הדוגרת על גוזליה על אדן חלון תלמוד התורה. אין לו תשובה מספקת לשאלתו של מנחם מי יטפל בגוזלים אלא שזו מצווה מאלוהים ומי שמקיים אותה אלוהים מפצה אותו בחיים ארוכים.
בים המלח הם מתפצלים, אסתר הולכת לחוף הנשים ואברהם ומנחם לחוף הגברים. מנחם מוצא דג במים המתוקים ושם אותו בשקית מים.
אברהם הולך להתפלל תפילת מנחה עם שאר המתרחצים החרדים. מנחם מתמהמה לאחר שהבחין שהדג נעלם. הוא הולך לאורך פלג המים המתוקים, מגיע לים המלח, מחליק ונעלם במים. הוא לא נמצא ומוזעק מסוק שמחפש אותו בלילה בזמן שאברהם ויתר החרדים מתפללים להצלתו אבל ללא הצלחה. גופתו נמצאת ומועברת לאמבולנס עם הוריו לקבורה בירושלים.
משהו נסדק באמונה של אברהם ואסתר. היא מאשימה אותו שהזניח את מנחם והוא מתנצל שהיה שקוע בתפילה ואלוהים עטף אותו באותו זמן.
לאחר השבעה חוזר אברהם לבית הכנסת עולה על הבמה כדי לדבר על "חידושים". הוא מתבונן במקום הריק של מנחם ויורד מהבמה ללא מילים. לאחר שכולם עוזבים הוא נשאר לשבת ליד שולחן עליו נר נשמה. אסתר זורקת עליו בכעס ספרי תפילה מעזרת הנשים.
חיים זלוטיקמן
חיים זלוטיקמן (נולד ב-17 במרץ 1957) הוא כדורסלן עבר ישראלי. גובהו 1.90 מטרים, שיחק בעמדת הקלע.
ביוגרפיה
זלוטיקמן נולד לאב יליד פולין, ולאם ילידת ישראל, וגדל והתחנך בעיר חיפה. עוד מגיל צעיר גדל בהפועל חיפה וכבר הפך לכוכב הקבוצה אותה הצעיד לצמרת הליגה הלאומית בסוף שנות ה-70. אף על פי שהקבוצה התדרדרה למרכז ותחתית הטבלה בעשור העוקב, זלוטיקמן לא עזב את הקבוצה והפך לסמל הבלתי מעורער שלה. בגיל 28 עבר לקבוצת הפועל חולון עימה הגיע לגמר גביע המדינה בו הפסידה למכבי תל אביב בהיכל הספורט יד אליהו 90:86. זלוטיקמן הצטיין במשחק עם 17 נקודות. בעונת 1986/87 עבר זלוטיקמן להפועל תל אביב עד עונת 1990/91 ומשם עבר לקבוצת מכבי ראשון לציון, שנתיים לאחר מכן חזר להפועל תל אביב וזכה עימה בתואר היחיד שלו בגביע המדינה בעונת 1992/93.
בעונה הבאה עבר להפועל תל אביב ויחד עם מייק לארגי, לבן מרסר ואחרים העתיד נראה מבטיח, אולם פציעה קשה מאוד בברך סיימה לזלוטיקמן את העונה עוד לפני תחילתה. זלוטיקמן, שהיה לפני הפציעה שחקן אתלטי מאוד שסיים התקפות רבות בחדירות לסל ואף בהטבעה, נאלץ אחרי הפציעה לשנות מסגנונו ולהסתפק בזריקות מבחוץ וכן בחדירות לסל שבמקום לסיימן בליי אפ קליל, היה מזנק לצד הנגדי ומסיים בזריקה עם הלוח שבדרך כלל נכנסה.
עונת 1987/88 נחשבת לעונה הטובה ביותר בקריירה של זלוטיקמן. אחרי שהתאושש מפציעתו הוביל את הפועל תל אביב לעונה חלומית בה איימה באופן מוחשי על תואר האליפות. זלוטיקמן שהצטיין לאורך כל העונה, הגדיל לעשות במשחק גמר הפלייאוף השני בדרבי בין הפועל למכבי באוסישקין, משחק שאותו הייתה חייבת הפועל לנצח, במצב של פיגור 1-0 בסדרה. זלוטיקמן קלע 30 נקודות, 10 מהן בהארכה כולל את סל הניצחון המפורסם ביותר בקריירה שלו, שהוביל לניצחון הפועל במשחק בתוצאה 96:95. משחק זה קרוי בפי כל היום "הדרבי של זלוטיקמן". למרות הניצחון הדרמטי, לא השכילה הפועל לנצח במשחק השלישי בסדרה, ועקב בעיות כלכליות שהתעוררו בקבוצה בקיץ עזב זלוטיקמן את הקבוצה בקיץ והצטרף לעולה החדשה לליגה מכבי ראשון לציון.
זלוטיקמן עבר לשתף פעולה במכבי ראשון לציון עם שני כוכבים ותיקים נוספים-מיקי ברקוביץ' ומוטי ארואסטי. השלושה הובילו את הקבוצה לגמר הפלייאוף בעונת 1990/91 שבה הפסידה הקבוצה למכבי 3:1, ולגמר הגביע שנה לאחר מכן בעונת 1991/92 שאותו הפסידה לגליל עליון.
עונה לאחר מכן חזר זלוטיקמן להפועל תל אביב, אולם עקב סכסוכים בתוך הקבוצה, בעיקר עם היוגוסלבי רדנקו דובראש וחילוקי דעות עם המאמן רלף קליין הוא לא היה דומיננטי כמו בקדנציה הקודמת שלו בקבוצה. אף על פי כן בעונה זו זכה בתואר היחיד בקריירה שלו, בגיל 36 – גביע המדינה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל גבעתיים. בשתי העונות הבאות שיחק בהפועל גבעתיים, בה סיים את הקריירה בגיל 38.
סך הכול שיחק זלוטיקמן 373 משחקי ליגה סדירה ב-19 עונות בליגה הראשונה בהם קלע 5,607 נקודות והוא במקום ה-11 בקלעי כל הזמנים בישראל.
נבחרת ישראל
על אף הדומיננטיות שלו בליגה, בנבחרת ישראל לא היה זלוטיקמן גורם בעל משמעות מכרעת. שני כוכבי מכבי תל אביב, מיקי ברקוביץ' ודורון ג'מצ'י הועדפו לרוב על ידי המאמנים בחמישיית הנבחרת. בהתבטאות מפורסמת שלו בנושא זה אמר: "גם אם הייתי מייקל ג'ורדן לא הייתי נכנס לחמישייה בנבחרת".
כיום מנהל זלוטיקמן סוכנות ביטוח בשותפות עם חברו כדורסלן העבר פנחס חוזז.
אחייניתו, שירי זלוטיקמן, היא שחקנית טניס לשעבר, וכיום נשואה לשחקן הטניס אנדי רם.
פלה פינקלשטיין
פלה פינקלשטיין (שפשיק) לבית גורקביץ' (13 במרץ 1921 - 29 בדצמבר 2008) הייתה לוחמת במסגרת ארגון צבאי יהודי אצ"י, במרד גטו ורשה, ובמסגרת האצ"ל לגירוש הבריטים. ניצולת מחנות מיידנק ואושוויץ. וחברת תנועת החרות.
ילדות ונעורים
נולדה בוורשה שבפולין בשנת 1921 למרדכי גורקביץ וריבה לבית שפשיק. גדלה בבית מסורתי ולאחר מות אביה אימצה אותם משפחת האם והיא קיבלה את השם שפשיק. למדה בבית ספר עממי יהודי "פיבשנה" ושנתיים בבית ספר אורט. בשנת 1935 הצטרפה בעקבות אחיה לתנועת הנוער הציונית בית"ר והשתתפה באימונים קדם-צבאיים, לקראת התגייסות לשורות האצ"ל. עם מדריכיה נמנה מנחם בגין.
ימי מלחמת העולם השנייה
באביב 1940 התארגנה קבוצת בת חמישים אנשי התנועה שיצאה לעיירה הסמוכה גרוייץ כדי לעבוד אצל איכרי הסביבה בחקלאות. בזמן זה נודע על מותו של זאב ז'בוטינסקי. עם הקמת גטו ורשה חזרו לעיר והחליטו לטמון באדמה את דגל בית"ר מרובע פראגה ודגל ברית החייל פראגה שהיו שמורים בביתה של פלה שפשיק. לילה אחד התאספו בביתה סליק האזנשפרונג, חיים האוס, הלה גולדפרב ואחיה משה, הכניסו את הדגלים לקופסת פח, ירדו למרתף, חפרו בור עמוק וטמנו בו את הקופסה. לימים כתבה על כך העיתונאית חיה לזר, חברת בית"ר גם היא: "האם נזכה עוד אי פעם להניף את דגלנו בראש תהלוכת מאות הבית"רים מהקן שלנו בפרגה?".
חברת הארגון הצבאי היהודי אצ"י
באביב 1941 חסרו ידיים עובדות באחוזות סביב העיירה הרוביישוב שבמחוז לובלין. בעקבות כך הציע יולק ברנד, ממפקדי בית"ר בשלזיה, שאנשי התנועה מגטו ורשה יתנדבו לעבוד בהן. תחילה ארגן רישיונות נסיעה ל-35 מחברי בית"ר. לאחר מספר שבועות הגיעו מכתבים שתיארו את תנאי החיים הטובים שם ואותו קיץ יצאו לשם מעל שש מאות חברי בית"ר והיא ביניהם. בסתיו 1941 הגיעה לאחוזה בעיירה וואריאנוש. באותה תקופה לא היה צורך בעבודה חקלאית, אבל בעל האחוזה שמר את קבוצת הצעירים לעבודה בתקופת החורף. במקביל לעבודה החקלאית ערכו אנשי התנועה שיחות ותרגילי סדר.
באביב 1942 פרסמו הגרמנים כרוזים לפיהם על כל יהודי הסביבה להתייצב בכיכר העיירה. היא וקבוצתה הגיעו לכיכר ומשם נשלחו לתחנת הרכבת הרוביישוב, שם נאמר להם שיוסעו למחנה עבודה. יולק ברנד ובעל האחוזה חילצו אותם תמורת שוחד, אך על בעל האחוזה נאסר להמשיך להעסיק אותם. בתום התייעצות החליטו לחזור לגטו ולחבור לחברי התנועה. הקבוצה אליה השתייך אחיה משה ניסתה להצטרף לפרטיזנים, אבל באזור חלמנו נתקלו ביחידות גרמניות ורובם נהרגו.
היא חזרה לגטו יחד עם קבוצה מאנשי בית"ר, ביניהם סלק האזנשפרונג, אלק הלברשטיין, נתן שולץ ויוסף בילבסקי. באקציה הגדולה בה גורשו כ-300,000 מיהודי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה, נפרדה מאמה ולא ידעה מה עלה בגורלם של חבריה מהרוביישוב. בתיווכה של חברה מהתנועה מצאה עבודה בבית חרושת של פרוונים. באותה תקופה הצטרפה לאצ"י ונפגשה עם פאוול פרנקל, מפקד אצ"י, שהסביר לה את מטרות הארגון ופעולותיו.
היא נשלחה לבית חרושת "שולץ", אברהם בקרמן סידר לה עבודה וצייד אותה בתעודה מתאימה. היא פעלה להשגת כספים הדבקת כרוזים של אצ"י והעברת נשק בין עמדות הלוחמים.
לוחמת במרד גטו ורשה
ב-27 באפריל 1943 התקבלה פקודה לצאת מהבונקר, לפני שהגרמנים ישרפו את האזור. יחד עם קבוצת לוחמים יצאה דרך תעלות הביוב אל הצד הארי בעזרת אנשי מחתרת פולנים. אברהם בקרמן יצא ראשון מתעלת הביוב והיא אחריו. הוא נתפס על ידי גרמני, וכאשר נלקח לחצר, בקרמן ירה בו. בעקבות הירייה התאספו עוד גרמנים ובקרמן ניסה להימלט, אך נהרג. היא נתפסה על ידי קבוצה של נשים פולניות שבעקבות התקהלותן התקרבו שני גרמנים שלוו ביהודי שלחש לה: "אל תפחדי לא יאונה לך כל רע". היא הצליחה להגיע לבית חרושת בו עבדו 120 יהודים, אך נתפסה על ידי אנשי אס אס וגורשה למיידנק.
אסירה במיידנק ואושוויץ
בינואר 1945 גורשה בצעדת המוות. לאחר שלושה ימים הגיעו לכפר בשם פורמבה, ושם מצאה מקלט אצל אישה פולנייה עם חברתה מִירְקָה, אמה של חנה לסלאו. אחר כך מצאו מקלט אצל פולני ששוחרר קודם לכן ממחנה העבודה דכאו.
בינואר-פברואר 1945 החלה בחיפוש אחר קרובי משפחה. היא נסעה לבית הוריה ומשם למקום ריכוז פליטים. שם מצאה עבודה בבית חולים רוסי. אחותה ובעלה ואחיה נרצחו בטרבלינקה.
עלייה לארץ ישראל
מוורשה החליטה לעלות ארצה. היא עברה גבולות מן העיר לודז', נסעה לגבול קְרוּפְנוֹ ודרך ההרים הגיעה לצ'כיה. בינואר 1946 הגיעה לאיטליה ועלתה לאוניית המעפילים "אנצו סרני", שנתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה נשלחו למחנה המעצר בעתלית. באונייה פגשה את אריה פינקלשטיין ולאחר שנה הם נישאו. היא התגייסה לאצ"ל. בעדותה סיפרה על קשיי קליטה וכיצד נאלצה לפלוש לדירה בחולון, ורק אז זכתה לקבל דירת בשיכון שם גרו כחמש שנים. אחר כך עברו למושב נורדיה, שם נולדו להם שני ילדים.
פועלה להנצחת בית"ר במרד גטו ורשה
כשיזם משה ארנס את שרטוט דיוקנו של מפקד אצ"י פאוול פרנקל בעזרת מומחה קלסתרונים, סייעה לשחזור. במהלך השנים השתתפה בכנסים של קיבוץ לוחמי הגטאות, בהם הרגישה עלבון מהעובדה שצביה לובטקין לא הייתה מוכנה להיפגש איתה, אף על פי שבמרד לחמו זו ליד זו, וחשה שסיפור הגבורה של אנשי בית"ר בגטו ורשה הושתק. במשך שנים העידה בפני תלמידים והשתתפה במשלחות לפולין. אחת המשלחות שליוותה הייתה משלחת של בני נוער בדואים. היא המליצה להמשיך לשתף את הבדואים גם במשלחות הבאות.
אסף יחזקאלי
אסף יחזקאלי (נולד ב-21 בנובמבר 1972) הוא עיתונאי ישראלי, כתב חדשות חוץ ועורך במהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות.
ביוגרפיה
יחזקאלי נולד בגבעתיים ולמד בתיכון שמעון בן צבי. סיים לימודי תואר ראשון בתקשורת ובמדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ב־1998.
ב־1997 הצטרף לרשות השידור ובשנים 1997–2000 היה תחקירן במהדורת חדשות הלילה "מהיום למחר" של חטיבת החדשות בערוץ הראשון. בשנים 2000–2003 היה עיתונאי בדסק חדשות החוץ, ב־2003 היה עורך וכתב "מבט". בשנים 2004–2007 שימש כתב בדסק החוץ של חדשות ערוץ 2. בשנים 2010–2015 שימש גם ככתב מגזין וכעורך משנה במהדורה המרכזית.
השיבה מהודו (סרט)
פרטי עלילה
העלילה עוקבת אחר ד"ר בן רובין (אקי אבני), רופא צעיר, אשר נשלח להודו על ידי מנהל בית החולים בו הוא עובד, למשימת הצלת חולה בהודו. מנהל בית החולים, אייב לאזר (אסי דיין), ואשתו, דורי (ריקי גל), יוצאים למסע על מנת להציל את בתם, עינת (אורלי פרל), החולה במחלה קשה, ולהשיבה לישראל. לאורך המסע, במהלכו מנסה בן לרפא את עינת, מתפתח קשר אינטימי בינו לבין דורי, אשת הבוס שלו, המבוגרת ממנו בעשרות שנים. לאחר שהם מקיימים מערכת יחסים אינטימית של אהבה ומין, דוחה דורי את בן בעקביות במטרה לשמור על אחדות משפחתה. במהלך המסע ועם שובם לישראל, ואף לאחר מותו של אייב, מנסה בן לכבוש את ליבה של דורי ולזכות באהבתה, בעודו מנהל רומן כביכול עם מיכאלה (דנה פרנס), חברתה של עינת.
סביב יציאת הסרט
הסרט זכה להצלחה בינונית בלבד, ולביקורות קולנוע קוטלות ושוללות. א.ב. יהושע, אשר כתב את הספר עליו מבוסס הסרט, טען רבות בכלי התקשורת לאחר יציאתו, כי הסרט כולו לא דומה כלל לכתביו, וכי מנחם גולן, שיהושע מפקפק בכישוריו הקולנועיים, החמיץ לגמרי את עלילת הספר ומשמעותו. בין השניים נוצר ריב מתוקשר על הקשר בין הספר לסרט ועל איכותו הכללית. גם סצנת הסקס בין אקי אבני לריקי גל זכתה לסיקור תקשורתי נרחב ועוררה מחלוקת בקרב הצופים. הסרט היה מועמד לשני פרסי אופיר בלבד ולא זכה בהם, אך זכה בפרס מיוחד מטעם שופטי פסטיבל הקולנוע של יוסטון, טקסס. הסרט הופץ במדינות שונות בעולם, בהן רוסיה, ברזיל, תאילנד, מקסיקו וארצות הברית, השתתף בפסטיבלים לקולנוע ישראלי בפריז, בלוס אנג'לס ובניו יורק והשתתף בפסטיבל קאן.
ב-2006 שודר הסרט על ידי מפיצתו, זכיינית ערוץ 2 "קשת", בשלושה חלקים, בני כ-45 דקות כל חלק.
ואוגר
ואוגר או ואגוי (בפרואזית: Vágar או Vágoy) הוא אחד מ-18 איי פארו, והמערבי מבין האיים הגדולים.
גאוגרפיה
שטחו של האי 178 קמ"ר, והוא השלישי בגודלו מבין האיים (אחרי סטריימוי ואסטורוי). מתגוררים באי 2,820 תושבים (נכון לפברואר 2005). צורתו של האי דומה לראשו של כלב, כאשר היישוב סורבאגספיורור בפיו של הכלב, ופייאלאבטן בעין. האגם הגדול באי (ובאיי פארו כולם) הוא אגם סורבגסבטן, והנקודה הגבוהה ביותר היא הארנאפיול שגובהו 722 מטרים. באי 41 הרים.
תחבורה
באי נמצא נמל התעופה ואוגר שהוא שדה התעופה היחיד באיי פארו. שדה התעופה נבנה על ידי הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה לא השתמשו בשדה התעופה במשך 20 שנה, בטרם הפך לשדה תעופה אזרחי. כיום עוברים בשדה התעופה כ־170,000 נוסעים מדי שנה.
יישובים
כיום מצויים בוואוגר שלוש עיירות ושלושה כפרים. העיירה הגדולה ביותרה היא מיאואגור בה 1,025 תושבים (2003), הנמצאת במרכז האי, והפכה למרכז המסחר של האי. בעיירה נמצא מוזיאון הממוקם בבית העתיק ביותר באיי פארו.
מזרחית למיאואגור נמצא הכפר סאנדאבאגור בו 716 תושבים (2003). גם כפר זה הוא כפר היסטורי, ובמקום נמצאים שרידי יישוב משנת 1200 הכוללים מצבה ועליה רונות.
הכפר השלישי בגודלו הוא סורבאגור בו 980 תושבים (2003), והוא נמצא במערב האי. ליד כפר זה נבנה במהלך מלחמת העולם השנייה שדה התעופה של האיים. בתקופת מלחמת העולם התגוררו בכפר למעלה מ-5,000 חיילים בריטיים.
בוואוגר שני כפרים נוספים: בואור, 4 ק"מ מערבית לסורבאגור, בו מתגוררים 69 תושבים (2003), וגאסדלור, מערבית לבואור, על גדות פיורד מייקינס בו 16 תושבים.
כפר חדש בשם ואטנסויראר, בו מתגוררים 41 תושבים, נבנה בשנת 1921, על ידי שלוש משפחות חוואים.
בקצה הצפוני של האי נמצאים שרדי הכפר סלאטאנס שנוסד בשנת 1835. בכפר התגוררו 70 משפחות, אולם הוא נעזב בשנת 1964.
כפר נוסף שנוסד בשנת 1833 - ויקאר, בצפון האי, נעזב בשנת 1910.
אסון התצוגה האווירית ברמשטיין
אסון התצוגה האווירית ברמשטיין הוא אחד מאסונות האירובטיקה הגדולים בכל הזמנים. התאונה האווירית התרחשה ב-28 באוגוסט 1988, 300,000 איש התאספו לצפות במופע הראווה (Flugtag '88) של מטוסים בבסיס חיל האוויר האמריקני רמשטיין במערב גרמניה. שלושה מטוסי סילון המשמשים לתצוגות אירובטיקות מסוג אארמקי MB-339 המשרתים בחיל האוויר האיטלקי התנגשו זה בזה בעת פעלול ראווה מסוכן, ואחד מהם התרסק אל תוך הקהל. שלושת הטייסים ו-67 מהצופים נהרגו באסון, ועוד מאות רבות נפצעו כתוצאה מהתפוצצות.
רקע
עשרה מטוסי חיל האוויר האיטלקי מסוג אארמקי MB-339 של קבוצת התצוגה Frecce Tricolori של חיל האוויר האיטלקי ביצעו את תרגיל 'הלב המחורר' (איטלקית: Cardioid, גרמנית: Durchstoßenes herz) שלהם. בתרגיל זה שתי קבוצות של מטוסים יוצרים צורה של לב מול הקהל, אשר עמד לאורך המסלול. בסיום פינתו הנמוכה של הלב, שתי קבוצות המטוסים חולפות אחת ליד השנייה במקביל למסלול ההמראה. בשלב זה הלב נחדר על ידי מטוס בודד בכיוונו של הקהל.
ההתנגשות
טייס המטוס שפגע במסוק הפינוי היה היחיד שפלט, אך גם הוא נהרג לאחר שהמצנח שלו לא נפתח. לאחר ההתנגשות נחתו המטוסים שלא נפגעו בבסיס האווירי Sembach.
מתוך 31 האנשים שנהרגו במקום, 28 נפגעו מרסיסים. 16 מן ההרוגים נפטרו ימים ושבועות לאחר האירוע, עקב כוויות קשות. האחרון שנהרג היה המכונאי המוטס של מסוק פינוי הפצועים. מעל 500 איש פונו לטיפול רפואי בעקבות האירוע.
התגובה לאירוע
התגובה לאירוע הייתה כושלת. היא לא הייתה מתוכננת כראוי, משום שכל יחידת פינוי התאמנה רק עם עצמה, ולא היה כל תיאום בין צוותי ההצלה. מרכז ההצלה בקייזרסלאוטרן לא היה מודע לגודל האירוע עד כשעה לאחר שהתרחש, וזאת, אף על פי שהפצועים כבר הגיעו ואושפזו בבית החולים.
מסוקים ואמבולנסים אמריקנים היוו את התגובה המהירה והגדולה ביותר לפינוי פצועי הכוויות הקשים, אך לא יכלו לטפל בהם עקב מחסור באמצעים. כשעתיים לאחר האירוע הגיעו פרמדיקים גרמנים לבית החולים הצבאי האמריקאי לנדשטול ומצאו מספר רב של פצועי כוויות קשות שכלל לא טופלו. אוטובוס אחד הגיע לבית חולים בעיר לודוויקשאפן במרחק של כ-80 קילומטרים, כשלוש שעות לאחר האירוע, וזאת משום שהנהג לא ידע את הדרך ולא דיבר גרמנית. הפרמדיקים הגרמנים השתמשו בקטטרים שלא היו מתאימים לסטנדרטים האמריקניים, והדבר גרם לבלבול ברגעים הקשים ביותר של האירוע.
חקירת האסון
כמות גדולה של חומר מצולם ומתועד הגיע מן האסון. היה ברור שהמטוס שחדר אל הקבוצה לקבוצה נפגע בצידו הימני על ידי המטוס העליון בקבוצה. חלקי המטוסים שהתרסקו פגעו והרסו מטוס נוסף באותה קבוצה. התאונה נגרמה על ידי טעות של הטייס, שכן המטוס החודר הגיע במהירות גבוהה מדי ובגובה נמוך מדי, דבר שגרם לו להתנגש באחד המטוסים, אשר סיימו באותו רגע ליצור את צורת הלב, בגובה הנמוך מ-150 מטר. נחשד כי טייס המטוס החודר ניסה להאט את מטוסו על ידי הנמכת כני הנסע שלו. עקב גובהו הנמוך של המטוס הוא היה עלול להתנגש במגדל הפיקוח.
תיאום וארגון טוב יותר של כוחות ההצלה כנראה היה מונע חלק ממקרי המוות. הרשויות הגרמניות החליטו למנוע כישלונות דומים בעתיד על ידי תרגולים בקנה-מידה גדול של אסונות אשר יכללו את כל כוחות ההצלה.
בעקבות האסון הכבד, הוקמה ועדת חקירה, שמסקנותיה פורסמו כעבור 3 שנים.
תוצאות החקירה
ההשלכות הטראומתיות של התאונה הורגשו שנים רבות לאחר האירוע. לרבים מהצופים, מהנפגעים ומצוותי ההצלה נגרמה תסמונת פוסט טראומתית שאצל חלק מהם הגיעה עד לניסיונות התאבדות. תמיכה פסיכולוגית מועטה ביותר סופקה לנפגעים לאחר האירוע, אולם כיום, תמיכה פסיכולוגית מהווה חלק בלתי נפרד מעבודתם של כוחות ההצלה בגרמניה. בנוסף, הופקו הלקחים הבאים:
בסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין לא החזיק עוד צוות אירובטי לאחר האסון.
התייחסות של התרבות הפופולרית לאסון
ב-1994 הוקמה הלהקה הגרמנית רמשטיין, ששמה נקרא על שם מקום האסון. כמו כן כתבה הלהקה את השיר "שיר החותמת" להנצחת האסון.
ארגון התיירות העולמי
ארגון התיירות העולמי (באנגלית: United Nations World Tourism Organization, בראשי תיבות UNWTO) הוא סוכנות של האומות המאוחדות העוסק בנושאי תיירות. מטה הארגון שוכן במדריד, בספרד. ארגון התיירות העולמי אחראי לעריכת דירוג התיירות העולמי. ארגון התיירות העולמי מהווה גורם מרכזי בתחום התיירות בעולם במיוחד באיסוף נתונים סטטיסטיים על תנועת התיירות. הארגון מייצג גופי תיירות ציבוריים מרוב מדינות העולם והנתונים שהוא מפרסם מאפשרים עריכת השוואת גידול התיירות ומגמותיה בעולם כולו.
מטרות הארגון
לארגון תפקיד מרכזי בקידום פיתוח תיירות אחראית, בת-קיימא ונגישה לכל, מתוך גישה מיוחדת לאינטרסים של מדינות מתפתחות.
הארגון מקדם את ישומו של "הקוד האתי העולמי לתיירות", מתוך רצון להבטיח כי המדינות החברות, יעדי התיירות ועסקי התיירות יפיקו את המירב מן היתרונות הכלכליים, חברתיים ותרבותיים שבתיירות, בעוד שימזערו ככל הניתן את ההשפעות החברתיות והסביבתיות השליליות שבתיירות.
ארגון התיירות העולמי מחויב ל"מטרות הפיתוח של המילניום" (Milennium Development Goals) שאת השגתן התחייבו 189 מדינות חברות באו"ם להגשים עד שנת 2015.
היסטוריה
[[קובץ:UNWTO Tourism Regions.svg|270px|ממוזער|שמאל|אזורי התיירות העולמי:
את ניצניו של ארגון התיירות העולמי ניתן למצוא עוד בשנת 1925 כאשר נוסד בהאג הקונגרס הבינלאומי של הארגונים הרשמיים לזרימת תיירות (International Congress of Official Tourist Traffic Associations, ר"ת ICOTT). הקונגרס הפך בשנת 1934 לאיחוד הבינלאומי של ארגוני תעמולת תיירות (International Union of Official Tourist Propaganda Organizations).
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאור העלייה בתיירות הבינלאומית, שב והתארגן האיחוד הבינלאומי של ארגוני תעמולת תיירות, תחת השם האיחוד הבינלאומי של ארגוני הנסיעות הרשמיים (International Union of Official Travel Organizations, ר"ת IUOTO). ארגון זה פעל כארגון טכני, לא ממשלתי, והורכב מארגוני תיירות לאומיים, קבוצות בתעשיית התיירות וארגוני צרכנים. מטרותיו של ארגון IUOTO היו לא רק בקידום התיירות באופן כללי, אלא אף למצות את המיטב מן התיירות כמרכיב בסחר העולמי וכאסטרטגיה כלכלית למדינות מתפתחות.
בשלהי שנות ה-60 נוכח ארגון IUOTO בצורך בשינוי נוסף כדי לקדם את תפקידו ברמה הבינלאומית. באספה ה-20 של ה-IUOTO שנערכה בטוקיו בשנת 1967, הוכרז על הצורך ביצירת גוף בין-ממשלתי עם היכולות לפעול ברמה הבינלאומית בשיתוף פעולה עם סוכנויות בינלאומיות, ובמיוחד עם האומות המאוחדות. לאורך כל שנות קיומו קיים ה-IUOTO קשרים הדוקים עם האומות המאוחדות והועלו הצעות להפיכת הארגון לחלק מן האומות המאוחדות. אולם בסיום הכינוס הוחלט כי אף על פי שהארגון יקיים קשרים הדוקים עם ארגון האומות המאוחדות, הוא ימשיך לשמור על אוטונומיה ניהולית וכלכלית.
ארגון התיירות העולמי נוסד בסופו של יום בהמלצת האומות המאוחדות, בהחלטה 2529 של האספה ה-24 של האו"ם.
בשנת 1970 הצביעה האספה הכללית של ה-IUOTO בעד הקמת ארגון התיירות העולמי אשר יהיה מבוסס על החוקה של ה-IUOTO ולאחר שההחלטה אושררה על ידי 51 מדינות, ב-1 בנובמבר 1974 נוסד ארגון התיירות העולמי.
באספה ה-15 של הארגון בשנת 2003 החליטה המליאה להפוך את הארגון לסוכנות של האומות המאוחדות. לדברי המזכיר הכללי של הארגון, צעד זה בא כדי להגביר את המודעות העולמית לארגון ואת ההכרה לחשיבותו, זאת כדי שתיירות תתפוס את מקומה כשוות ערך לפעילויות אנושיות מרכזיות אחרות.
נכון לשנת 2008 חברות בארגון 154 מדינות בעולם. עוד משתתפים בארגון כ-350 מוסדות חינוכיים, אגודות תיירות מקומיות וגופים פרטיים. מדינת ישראל חברה בארגון התיירות העולמי החל משנת 1975.
במשך שנים שרר בלבול לעיתים תכופות בין ארגון התיירות העולמי לבין ארגון הסחר העולמי, כיוון ששני הארגונים חלקו באותן ראשי תיבות: WTO. מצב זה פסק באופן רשמי ב-1 בדצמבר 2005, כאשר האספה הכללית של ארגון התיירות העולמי אישרה את הוספת האותיות UN לתחילת ראשי התיבות של שם הארגון באנגלית וברוסית: UNWTO. בצרפתית ובספרדית נותרו ראשי התיבות של הארגון כשהיו: OMT.
המזכיר הכללי של ארגון התיירות העולמי מאז שנת 2010 הוא טאלב ריפעי, יליד ירדן, בעל תואר דוקטור בתכנון אזורי מאוניברסיטת פנסילבניה. ד"ר ריפעי ביקר בישראל פעמים רבות.
"ברומטר" התיירות העולמי
אחת מפעולות ארגון התיירות העולמי היא מעקב מתמיד אחר מגמות התיירות בעולם. אלה מתפרסמות במה שהארגון מכנה בשם "ברומטר" התיירות העולמי (UNWTO World Tourism Barometer).
במסגרת ה"ברומטר" מתפרסם דירוג יעדי התיירות בעולם, לפי מדינות. דירוג אחרון של מדינות מכיל נתוני תיירות לשנת 2006:
קישורים חיצוניים
* UNWTO, Tourism Highlights, 2016 Edition
אחותי – למען נשים בישראל
אחותי – למען נשים בישראל היא תנועה חברתית פמיניסטית המושתתת על עקרונות הפמיניזם המזרחי. התנועה פועלת לקידום נושאים של צדק כלכלי, חברתי ותרבותי ולהעצמת הסולידריות עם נשים ממעמד כלכלי-חברתי נמוך בשיח הציבורי בישראל.
כנשיאת "אחותי" כיהנה השחקנית רונית אלקבץ. מנכ"לית הארגון היא שולה קשת. יו"ר הוועד המנהל היא אושרי חיון.
היסטוריה
תנועת "אחותי" נוסדה בשנת 2000 על ידי פעילות חברתיות ופמיניסטיות, בהן הנרייט דהאן כלב, ויקי שירן, זמירה פורן-ציון, נטע עמר ושולה קשת שמכהנת כמנכ"לית העמותה. התנועה הוקמה לאור עקרונות הפמיניזם המזרחי, מתוך השקפה כי ארגונים פמיניסטיים בישראל נוסדו והונהגו על ידי נשים אשכנזיות, רובן אקדמאיות ממרכז הארץ, ופעלו לקידום צרכים ואינטרסים האופייניים להן. תנועת "אחותי" טוענת כי הגם שמאבקים אלו חשובים, הם דחקו לשולי התודעה הציבורית את קיומו של ציבור נשים רחב שעסוק בהישרדות כלכלית ובקיום יומיומי, ולא בתפיסת עמדות בכירות במשק ובכלכלה.
בשנת 2003 הייתה "אחותי" שותפה למאבקן של ויקי כנפו והאמהות החד-הוריות נגד קיצוץ הקצבאות.
בשנת 2006 יזמה התנועה את פרויקט "נשים יוצרות כלכלה פמיניסטית" לסיוע לנשים מהפרפריה להקמת עסקים, שעיקרם מבוסס על מלאכת יד. בין השאר סייע ליוצאות אתיופיה בהקמת מיזם אופנה המבוסס על רקמת יד מסורתית בשיתוף בית האופנה "קום איל פו". בהמשך הוקמה חנות סחר הוגן, שרוב רווחיה מועברים ישירות ליזמיות המשתתפות בפרויקט.
בשנת 2008 ליוותה "אחותי" את מאבקם של קבוצת ההורים מעמנואל נגד ההפרדה בבית הספר ביישוב. "אחותי" ביחד עם מרכז תמורה הגישו תביעת נזיקין פרטית בשם כמה מההורים בגין חוק איסור אפליה בשירותים ציבורים, במקביל לעתירה לבג"ץ שהגישה עמותת "נוער כהלכה" בראשות יואב ללום. כמו כן, הפגינו נשות הארגון מול משרד החינוך בדרישה שימנע את ההפרדה בין התלמידות.
בשנת 2011 החל בית אחותי לארגן אירועי "לילה שחור", אירוע אלטרנטיבי לאירועי "לילה לבן" של עיריית תל אביב, לציון ההכרזה על מרכז העיר כעיר לבנה בגלל סגנון בניית הבאוהאוס המאפיין אותו, במחאה על כך שהאירוע מתמקד באזורים מסוימים בעיר ומזניח את רובה. ב-2015 הזעם בקרב מארגני הלילה השחור גבר, לאחר שהעירייה החליטה למתג את האירועים בכותרת "לילה לבן אירופה".
בשנת 2012 יצא לאור ביוזמת התנועה הספר "מא' עד ת' מילון שלום של נשים בישראל" שהוא סיכום של פרויקט כתיבה מקיף בן שלוש שנים של 60 נשים. באותה שנה הארגון היה בין יוזמי להקמת קואליציית "שותפות", שותפות של ארגוני נשים שחברו יחדיו כדי לקדם שוויון וצדק לנשים בכל תחומי החיים, תוך שימת דגש לפעילות לובי וסינגור. בין הארגונים השותפים: אחותי, איתך - משפטניות למען צדק חברתי, רוח נשית, מרכז אדוה, שדולת הנשים, ערוס אלבחר, העמותה להעצמה כלכלית לנשים וקול האשה.
בשנת 2013 יצא לאור ביוזמת התנועה הספר "שוברות קירות- אמניות מזרחיות עכשוויות בישראל" ספר ייחודי המתבונן בשדה האמנות הישראלית הרוחש מנקודת מבט המצליבה אתניות ומגדר. בספר מוצגות עבודות של 46 אמניות ואליהם נלווים ארבעה מאמרים מאת מיטב חוקרות האמנות בישראל פרופ' חביבה פדיה, ד"ר נועה חזן, ד"ר טל דקל וד"ר קציעה עלון. באותה שנה החלה התנועה גם לתמוך ולסייע בארגון פסטיבל לבי במזרח, פסטיבל תרבות, הנערך מדי שנה בתל אביב-יפו וכולל מופעי מוזיקה, סרטים, דיונים והצגות. מטרת הפסטיבל היא לתת במה לתרבות המזרחית בישראל.
בשנת 2014 הקימה תנועת אחותי את "המדרסה (מכללה) הפמיניסטית המזרחית" בשיתוף עם בית משלנו והפורום הפמיניסטי במכללה האקדמית ספי.
בית אחותי
בית התנועה בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב שואף להיות מרכז תרבות וחברה פמיניסטי. במקום מרכז מידע וייעוץ רב תחומי והפעילות בו כוללת גם תערוכות, הרצאות, סדנאות, וקורסים לקהל מהשכונה ומחוצה לה. כמו כן נמצאת במקום גלריה, שהאמנים הפועלים בתחומה רואים בעבודתם כלי לשינוי חברתי.
שני שאולי
שני שאולי (נולדה ב-27 ביוני 1983) היא שחקנית תיאטרון ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה ברמת גן. אמה היא השחקנית והזמרת עירית ענבי. לאחר מעבר משפחתה להרצליה, הצטרפה ללהקת המחול "התנועטרון". בילדותה השתתפה בסדרת הקלטות "שירים קטנים" בקלטות מספר שלוש ושמונה ביחד עם אחותה עדי. באותן שנים הקליטה ג'ינגלים שונים לרדיו. שיחקה בתפקיד מרי במחזמר "אוליבר טוויסט", בבימויו של מנחם גולן, שהוצג בחנוכה בשנת 1999, בהשתתפותם של צחי נוי, רינת גבאי, אלי דנקר, ושלמה בראבא. בתיכון למדה במגמת תיאטרון "היובל" וסיימה תעודת בגרות עם שבע יחידות תיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקה של המשטרה הצבאית.
שאולי היא בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. במסגרת הלימודים, הופיעה במספר הפקות. ביניהן, "ברונו" על פי עיין ערך: אהבה מאת דויד גרוסמן, תיאטרונטו שהוצג בהבימה ובמופע "לה מריפוסה" - מופע תיאטרון מחול שהמשיך להופיע ב"קאמרי 4" במשך שנתיים, ואף ייצג את ישראל בפסטיבלי תיאטרון בשאנגחאי ובפולין. ההצגה האחרונה בה לקחה חלק במסגרת הלימודים הייתה "המערב הפרוע" בבימויו של סיני פתר שנכנסה לתיאטרון הערבי-עברי ביפו.
לאחר לימודיה בסמינר הקיבוצים, הוסיפה ולמדה פיתוח קול אצל שוש רייזמן, חדווה מלר וחיים פנירי; קורס משחק מול מצלמה אצל מיכל בת-אדם ורותי דייכס ולימודי מחזות זמר אצל עידן ליפר.
במסגרת תיאטרון השעה הישראלי שיחקה בהצגה "מייד אין איזרעל" בבימוי רענן פררה ומשה בן שושן.
נטלה חלק בהפקה "ספר לי סיפור" ל-HOT VOD Young.
בשנת 2011 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי. ההפקה הראשונה בה לקחה חלק היה המחזמר "קברט" בבימויו של עמרי ניצן. בהמשך, השתתפה במחזמר "קזבלן" בבימויו של צדי צרפתי בתפקיד שרינה.
לאחר מכן השתתפה ב"סיפור הפרברים" בבימויו של צדי צרפתי, לצד רונה-לי שמעון, ומשי קלינשטיין, שם שחקה את קונסוואלה הפרטוריקנית.
החל מ-2018, שאולי משחקת בתפקיד מימזי במחזמר "מצחיקונת" בבימויו של צדי צרפתי, לצד מיה דגן, ועמוס תמם. החל ממרץ 2018 גילמה את תפקיד ג'ודי במחזמר "שורת המקהלה" בבימויו של צדי צרפתי, ולאחר מכן הופיעה בתור אנט במחזמר "שיגעון המוזיקה" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2020 שיחקה בעיבוד להצגה של הרומן גדר חיה בתפקיד ג׳ויס, ולאחר מכן החלה להופיע בהצגה לילה בפריז - ערב שאנסונים צרפתיים.
החל משנת 2022 משתתפת במחזמר "החבדניקים" בתפקיד השדכנית (לסירוגין עם טלי אורן) בתיאטרון הקאמרי.
השתתפה גם במופע "You Won't Survive on Broadway If You Don't Have Any Jews" מווסט אנד, כשזה הוצג במוזיאון תל אביב לאמנות.
כמדבבת, העניקה את קולה לדמויות בסרטים "אסטריקס באחוזת האלים", "הקול בראש" ו"בית".
שאולי נשואה ואם לילד.
ויליאם פיט הבן
ויליאם פיט הבן (באנגלית: William Pitt the Younger; 28 במאי 1759 – 23 בינואר 1806) היה מדינאי בריטי, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1783 עד 1801, ושוב מ-1804 עד מותו ב-1806. פיט היה בן 24 כשמונה לראשונה לתפקיד – הצעיר שבין ראשי הממשלות בבריטניה אי-פעם. שם התואר "the Younger" (הצעיר יותר) נוסף לשמו כדי להבדילו מאביו ויליאם פיט האב, שכיהן אף הוא כראש ממשלה.
פיט מסווג לעיתים קרובות, על-פי עמדותיו, כאיש המפלגה הטורית, אך הצהיר על עצמו שהוא מן הוויגים העצמאיים. בתקופתו היו המפלגות רק אסופה רופפת ודינמית של פוליטיקאים, ללא מנגנונים קבועים וללא חברות פורמלית.
בתקופת כהונתו נדרש פיט להגיב למאורעות סוערים בזירה הבינלאומית – המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות. הוא צידד בהתנגדות תקיפה לנפוליאון, ובהיותו מודע לחוסר האפשרות של בריטניה להתמודד עם צבא נפוליאון ביבשה, עמל ללא-ליאות, תוך השקעת משאבים כספיים רבים, על גיבוש בריתות אירופיות נגד צרפת. לאחר תום כהונתו הראשונה הוחזר פיט לשלטון כדי לנהל את המלחמה מול צרפת, אך מת כשסופה לא נראה עדיין באופק.
בזירה הפנימית פיט התמודד עם הגירעונות הכספיים שהותירה בקופת המדינה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שבהמשך נוספו אליהם הוצאות המלחמה נגד צרפת. כן התמודד עם מתיחות באירלנד, שביוזמת פיט אוחדה עם בריטניה ליצירת ישות מדינית אחת, היא הממלכה המאוחדת. על מלאכת השלטון לא הקלה העובדה שהמלך ג'ורג' השלישי, שפיט מונה על ידו ונזקק לתמיכתו, סבל במשך חלק מהתקופה מבעיות נפשיות חמורות.
בתקופתו התגבש מעמדו של ראש הממשלה כמי שמוביל את השרים ומתאם את פעולותיהם.
ילדות ונעורים
פיט נולד ב-1759 בהייס שבמחוז קנט בדרום מזרח אנגליה. הוא היה הרביעי מחמשת ילדיו של ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם. פיט האב היה ראש ממשלה בשנים 1766–1768 ובין המדינאים הבולטים של תקופתו. גם דודו של פיט הצעיר מצד אמו, ג'ורג' גרנוויל, היה ראש ממשלה.
פיט היה נער רזה וחולני, ובריאותו הלקויה עתידה הייתה להעיק עליו עד מותו. בין היתר סבל מפודגרה, והטיפול הרפואי שהומלץ לו היה שתיית כמויות גדולות של יין פורט - טיפול שתועלתו מפוקפקת ונזקו רב, אך פיט הקפיד עליו כל חייו.
הוא התחנך בבית באמצעות מורים פרטיים, ומגיל רך הפליא ביכולתו השכלית, בשקדנותו, בכוח הריכוז שלו ובשאפתנות שגילה. כנער צעיר חיבר טרגדיה, שאין בה כלל סיפור אהבה וכולה סובבת סביב מאבק פוליטי על מינוי עוצר - מאבק שכעבור שנים אחדות התנסה בו פיט עצמו במציאות.
בגיל 14 בלבד התקבל לאוניברסיטת קיימברידג', שבה למד מגוון של נושאים בהתלהבות רבה: פילוסופיה מדינית, לימודים קלאסיים, היסטוריה ומתמטיקה. התעמקותו בספרות הקלאסית בלטינית וביוונית עתיקה, ובפרט נאומיהם של הנואמים הידועים בעולם העתיק, סייעה רבות בשיפור יכולתו הרטורית, שאותה החל לפתח עוד מילדות בסיוע אביו, נואם דגול בפני עצמו. בתקופת לימודיו התיידד עם עמית ללימודים בשם ויליאם וילברפורס, שלימים היה ממובילי התנועה לביטול העבדות. פיט היה ידידו של וילברפורס כל חייו, ופעל, ללא הצלחה, להטלת איסור על סחר עבדים. ב-1776 עזב את האוניברסיטה מפאת בעיות בריאות. שנתיים מאוחר יותר נפטר אביו, ופיט, כבן הצעיר יותר, קיבל חלק קטן של הירושה, שלא הספיק לקיומו. הוא הוסמך כפרקליט בלונדון והתקבל ללשכת עורכי הדין.
חבר פרלמנט ושר
בבחירות הכלליות של 1780 התמודד פיט על מושב בפרלמנט מטעם קיימברידג', אך ללא הצלחה. בנחישותו להיכנס לפרלמנט השיג את תמיכתו של בעל אדמות עשיר שחלש על מחוז כיס (מחוז בחירה דל-אוכלוסייה), וכך נבחר לפרלמנט בבחירות ביניים שנערכו ב-1781. פיט התבלט במהרה כפרלמנטר מצטיין וכנואם מבריק, בעל קול מרשים ועושר לשוני. נאומיו לא הסעירו את הרגש, אך הוא ידע לבנות ולהציג טיעון מנומק היטב, ולתקוף את נקודות החולשה בטיעוניו של יריביו מיד לאחר ששמע אותם לראשונה. אדמונד ברק שיבח את אחד מנאומיו הראשונים באומרו כי פיט אינו תפוח שנפל קרוב אל העץ (פיט האב), אלא העץ עצמו.
בריטניה עוד הייתה שקועה באותה עת במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופיט הצטרף למתנגדיה של ממשלתו השמרנית של לורד נורת', בקריאה לסיים את המלחמה חסרת-התקווה תוך קבלה למעשה של עיקר הדרישות האמריקניות. בתוך האופוזיציה חבר לסיעת הרוזן משלבורן, שכללה את נאמניו הוותיקים של אביו, והחל להיבדל מסיעת הוויגים בראשות צ'ארלס ג'יימס פוקס, לימים יריבו הפוליטי המר. מלבד התנגדותו למלחמה (אשר הסתיימה באפריל 1782) התבלט פיט ביוזמתו, שלא צלחה, לרפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים בממלכה.
ביולי 1782 נפלה הממשלה והרוזן משלבורן מונה לראש ממשלה. פיט, בן 23 בלבד, מונה לשר האוצר. במרץ 1783 חבר הוויגי פוֹקס במהלך אופורטוניסטי לשמרן לורד נורת', ויחד הפילו את ממשלת שלבורן. פיט עבר לאופוזיציה, והביך את הקואליציה החדשה בניסיון נוסף להעלות את הצעתו לרפורמה בבחירות - הצעה שחברי הממשלה היו חלוקים קשות ביחס אליה. בתקופה זו ביקר יחד עם ידידו ויליאם וילברפורס בצרפת (היה זה מסעו היחיד מחוץ לארצו). בזכות ייחוסו, התקבל פיט בסקרנות רבה מעבר לתעלה, ובין היתר נפגש עם טליראן הצעיר, לימים מחשובי המדינאים של צרפת.
בדצמבר 1783 קרסה הממשלה החדשה עקב ניגודיה הפנימיים. המלך ג'ורג' השלישי, שתיעב את פוקס, מינה את פיט לראש ממשלה ושר אוצר, והוא בן 24 שנים ו-205 יום בלבד. באותם ימים עדיין היו למלכי בריטניה סמכויות פוליטיות ממשיות, והיה בכוחו של המלך לפטר ולמנות ראשי ממשלה, ולא רק לאשר את החלטות הפרלמנט.
שנות השלום
מינויו של אדם כה צעיר עורר חששות וביקורת בציבור, ורבים העריכו שהממשלה לא תאריך ימים. אך פיט הוכיח במהרה שהוא בשל לתפקיד, וכהונתו הייתה בין הארוכות של ראשי ממשלה - 17 שנים.
עם מינויו ניסה פיט לצרף את יריביו לממשלתו כדי להחליש את כוחה של האופוזיציה, אך הדבר לא הסתדר, ופיט הפסיד בהצבעת אי אמון בבית הנבחרים. באופן חסר תקדים - אך לא מנוגד לחוק - הוא סירב להתפטר, והמשיך לכהן על אף העובדה שהיעדר תמיכה בפרלמנט מנע מן הממשלה לפעול. המלך מצדו סירב שוב ושוב להצעת הפרלמנט, הנעדרת תוקף חוקי, לפטר את פיט. לעומת מצבו בבית הנבחרים, הוא נהנה מתמיכת המלך ובית הלורדים ומאהדה גדלה והולכת בציבור, שהעריך את יושרו ויכולותיו לעומת אלה של מתחריו, וכן נטה חסד לזכר אביו. פיט נישא על גלי האהדה הציבורית לניצחון מוחץ בבחירות כלליות שתוזמנו היטב, במרץ 1784. הוא עצמו נבחר הפעם מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג', שאותו המשיך לייצג עד מותו. על אף שלאהדה הציבורית היה חלק בניצחון, הסיבה העיקרית הייתה הפעלת כוחם של המלך ושל מוסדות המדינה כדי להטות את הבחירות לכיוון הרצוי לממשלה. סדרי הבחירות בבריטניה באותה עת גרמו לכך, ששום ממשלה מכהנת לא הפסידה בבחירות כלליות במאה ה-18.
בשנים הראשונות בתפקידו עמד בראש מעייניו של פיט המאבק בחוב שהותירה המלחמה באמריקה, שעמד בשיאו על רבע מיליארד לירות שטרלינג. לצורך כך נלחם מלחמת חורמה במבריחים, העלה את שיעורי המס וייעל את מערכת המיסוי וניהול החשבונות. שיעורי המכס הופחתו, לעומת זאת, הן כדי להפחית את התמריץ להבריח והן כדי לעודד סחר - מטרה שלשמה גם נחתמו הסכמי סחר עם צרפת. בנוסף ייעל פיט, בחוק שנחקק ב-1786, את פעילותן של קרנות ההחזר (sinking funds), מכשיר תקציבי שנועד לצמצם את החוב הלאומי. הוא מנע משרי הממשלה מלהשתמש בכסף שהצטבר בקרנות, והפקיד ועדות מומחים על ניהולן באופן שהגדיל את הסכום המצטבר. הכנסה של 8 מיליון לירות לקרן התבטאה ב-10 מיליון לירות שהועברו לקיצוץ החוב הלאומי בסוף השנה.
פעולה נוספת בזירה הפנימית הייתה עוד ניסיון לקדם רפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים. לאחר שפיט נכשל בכך פעם נוספת, ב-1785, הוא לא ניסה לקדם את הנושא בהמשך דרכו.
צעדו הבולט בתחום מדיניות החוץ בתקופה זו היה ביסוסה ב-1788 של ברית משולשת, ראשונה מרבות, יחד עם הולנד ופרוסיה, במטרה לבלום איום אפשרי מצרפת - שאכן התגלה כריאלי בתוך זמן קצר. עוד פעל פיט להשלטת ניהול ריכוזי באימפריה, בעיקר בקנדה ובהודו. בהודו העבירה אליה המדינה סמכויות שהיו בידי חברת הודו המזרחית הבריטית, וריכזה בידי המושל הכללי של הודו סמכויות שהיו קודם בידי מושלים אזוריים. עם זאת, עדיין לא הכריזה על שליטה ישירה ומלאה בהודו. ב-1788 הוקמה מושבת עונשין ראשונה ביבשת אוסטרליה, אך פיט לא העריך שהיבשת הדרומית תצלח להתיישבות קבע רגילה.
לנוכח המהפכה בצרפת
חודשים אחדים לאחר שתם משבר העוצרות, החלו התפתחויות מעבר לים לאיים על המשטר בבריטניה ועל אירופה כולה, כאשר ביולי 1789 פרצה המהפכה הצרפתית בדרישה לשיתוף כל שכבות העם בשלטון. כרוב הצמרת הבריטית, תחילה ראה פיט במהפכה עניין צרפתי פנימי בעיקרו. פיט גילה מידה של סימפתיה לאספה הלאומית בצרפת, ובכל אופן ביקש לשמור את בריטניה מחוץ לנעשה באירופה, וסירב להתערב במלחמות צרפת המהפכנית כשפרצו ב-1792 (בתחילת אותה שנה אף ניבא כי בריטניה צפויה לשלום ב-15 השנים הקרובות). בינתיים גם ניצח בעוד בחירות כלליות, ב-1790. אך התקווה שהלהט המהפכני לא יחצה את התעלה נכזבה, ובמהרה התברר שרפורמיסטים בריטים עומדים בקשר עם מהפכנים בצרפת, ושואבים עידוד מהצלחתם. במקביל, המהפכנים בצרפת לא הסתפקו בהישג הראשוני של הגבלת כוחה של המלוכה, אלא הכריזו על רפובליקה ובינואר 1793 אף הוציאו להורג את המלך לואי השישה עשר. פיט ראה במעשה פשע נתעב, והגיב בגירושו של שגריר צרפת, מהלך שפוקס גינה כמחרחר מלחמה. המהפכנים הצרפתים מצדם הצהירו בגלוי על נכונות לסייע למהפכנים בבריטניה ומדינות אחרות, ובפברואר 1793 הכריזו מלחמה על בריטניה. מלחמה זו עתידה הייתה להימשך, עם הפסקה קצרה, עד תבוסתה הסופית של צרפת ב-1815.
האיום החיצוני הוביל את פיט להפוך את עורו בזירה הפנימית. נאמר ש"המלחמה הפכה את פיט לטוֹרי" ואכן מרפורמיסט מתון נעשה לשמרן, הרואה בקריאות לרפורמה מעשה רדיקלי ואף בוגדני. עוד לפני פרוץ המלחמה, בינואר 1793, הוקם "המשרד לנתינים זרים" שפיקח על זרם המהגרים מצרפת בעקבות המהפכה, שמא יש ביניהם סוכנים צרפתים. בהמשך נקט פיט צעדי דיכוי קשים נגד רפורמיסטים בריטים. בין היתר השעה את הצו הביאס קורפוס המחייב הבאת עצורים לפני שופט, תיקן תקנות האוסרות על פרסום "חומרי הסתה", העמיד לדין מספר פעילים בולטים למען רפורמה וחשודים אחרים בבגידה, ואף העלה באופן חד את המיסים על דברי דפוס, כדרך להעשיר את קופת המדינה ובד בבד לצמצם את הפצתם של רעיונות בעלי פוטנציאל מהפכני.
ניהול המלחמה
עם הכרזת המלחמה הצרפתית בפברואר 1793 הצטרפה בריטניה לקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, יחד עם אוסטריה, פרוסיה, ספרד, האימפריה העות'מאנית ומספר שותפות זוטרות, וכן כוחות מלוכנים צרפתים. לרשות בריטניה עמד באותה עת הצי החזק בעולם, אך צבא היבשה היה קטן ואיכותו ירודה. עיקר תרומתה הצבאית לברית התבטאה בהטלת מצור ימי על נמלי צרפת, במערכה ימית נגד הצי הצרפתי, ובפשיטות בזירות משניות באירופה ובמזרח התיכון ובנחלות קולוניאליות שונות. תרומה חשובה אף יותר הייתה במימון המערכה לבעלות בריתה של בריטניה. הקואליציה הראשונה הובסה ופורקה ב-1797 אחרי שורת ניצחונות צרפתיים, בעיקר הודות לגאוניותו של נפוליאון בונפרטה, בשלב זה עדיין קצין צבא בלבד. ב-1798 הוקמה קואליציה נוספת, ועד 1801 הובסה אף היא, אם כי עלה בידיה להנחיל מפלה ראשונה לנפוליאון, במערכה בארץ ישראל. לאחר פירוקה של הברית נותרה בריטניה לבדה מול צרפת, עליה השתלט בינתיים נפוליאון כקונסול יחיד.
על אף הכשלים בניהול המערכה, שליטתו של פיט בפרלמנט הייתה חזקה מתמיד בתקופה זו. חלק ניכר מחברי האופוזיציה, שתקפו אותו בשנות השלום, התייצבו מאחוריו - אם כי פוקס נותר בהתנגדותו לממשלה, וקרא לסיום המלחמה על ידי משא ומתן עם צרפת. פיט הפגין את מלוא כישוריו הרטוריים בנאומיו בעד עמידה תקיפה וחסרת פשרות מול נפוליאון. כך למשל הזכיר לחברי בית הנבחרים:
בנאום אחר, בתשובה להתקפה מצד פוקס על נחיצות המלחמה, אמר:
כדי לממן את הוצאות המלחמה העצומות העלה פיט את המיסים הקיימים והטיל שלל מיסים חדשים, כגון מס על חלונות ועל כובעי נשים, ואף קבע לראשונה בתולדות בריטניה מס על הכנסה. שיעור המס נע בין 1/240 מן ההכנסה להכנסות נמוכות, ועד 10%. הכספים שהתקבלו ממס ההכנסה חיפו על הצניחה בהכנסות ממסי צריכה ומכסים, שנגרמה מירידת היקף המסחר בתקופת המלחמה. ב-1797, במאמץ להגן על יתרות הזהב המדלדלות של הממלכה, אסר פיט על פדיון זהב מן הבנק, וכפה את השימוש בשטרות כסף בלבד לצורך עסקים.
מהלך נוסף שנקט פיט היה הנהגת מכסות גיוס לצי, שהושתו על מחוזות בריטניה השונים ב-1795. (בבריטניה לא הונהג גיוס חובה). כמו כן הוקם שירות ריגול, שמקורו ב"משרד לנתינים זרים" מ-1793, ופעל משווייץ ואחר כך משוואביה בניהולו של שופט בשם ויליאם ויקהם. השירות, שמומן בנדיבות, עסק בהתססת האוכלוסייה בצרפת, בארגון ניסיונות התנקשות בנפוליאון, ובחדירה לרשתות הריגול הצרפתיות שניסו לחולל מרד באירלנד - פעולה שהייתה הצלחתו הגדולה ביותר.
משבר אירלנד, חוק האיחוד והתפטרות
ב-1798 התחולל באירלנד מרד, שהותסס בידי סוכנים צרפתים ושאב תמיכה עממית מן הציבור האירי המדוכא. דיכוי המרד ארך מספר חודשים. כצעד לתיקון המצב, יזם פיט את ביטולו של הפרלמנט האירי ואיחודן של בריטניה ואירלנד למדינה אחת, שבה יינתן ייצוג לאירים בפרלמנט בלונדון. חוק האיחוד של 1800 עבר בפרלמנט הבריטי ובניסיון שני גם בפרלמנט האירי, שעל ההתנגדות בקרבו גבר פיט על ידי חלוקת תוארי אצולה ותוארי כבוד למתנגדים. החוק נכנס לתוקפו בינואר 1801. כצעד משלים לאיחוד ביקש פיט להעניק שוויון זכויות לקתולים, קבוצת הרוב באירלנד, שסבלו ממגבלות חוקיות שונות. אך המלך ג'ורג' השלישי סירב לאשר הצעה זו, בטענה שאישורה יהווה בגידה בשבועת האמונים שלו ובחובתו לכנסייה האנגליקנית. פיט התפטר, ולפי בקשתו הוטל תפקיד ראש הממשלה על הנרי אדינגטון, ידידו מילדות. (אביו של אדינגטון היה רופאה של משפחתו של פיט בילדותו). יש הטוענים כי ההתפטרות לא נבעה רק מן המשבר הנקודתי של האמנציפציה הקתולית, אלא שסיבותיה העמוקות היו הנסיבות הקשות: המשבר הכלכלי המחריף והמחסור בדגנים, שעוררו אי-סדר ציבורי; חוסר היכולת לנצח במלחמה המתמשכת ללא סוף; הקרע הפוליטי בקבינט; וכן העובדה שפיט כרע פיזית ונפשית תחת העומס המתמשך.
כהונה שנייה
במרץ 1801 אושרה החלפתו של פיט בידי אדינגטון, לאחר שהתעכבה עקב התקף נוסף של אי-שפיות שעבר המלך. לאחר התפטרותו קיבל פיט את תואר הכבוד הארכאי לורד חמשת הנמלים, והעביר את מרבית זמנו במעונו הרשמי של נושא תואר זה, טירת ואלמר. הוא מיעט להשתתף בישיבות הפרלמנט. בתקופה שבה גברו החששות מפלישה צרפתית ארגן פיט את אימוניו של גדוד מתנדבים מאיכרי קנט, ופיקח על בניית מבצרים בחופי בריטניה. מלבד זאת עסק בגינון באחוזתו כשאחייניתו הסטר לוסי סטנהופ משמשת לו בת-לווייה. באופן עקרוני תמך פיט בממשלתו של אדינגטון, אך תמיכתו לא הייתה נלהבת ועוד הלכה ודעכה ככל שחלף הזמן. ב-1802 נחתם הסכם אמיין, שסיים זמנית את המלחמה עם צרפת, אך כעבור כשנה התחדשה המלחמה, ועלתה הדרישה לשובו של פיט לתפקיד ראש הממשלה במקום אדינגטון החיוור.
פיט יזם את כינונה של הקואליציה האנטי צרפתית השלישית, כששוב בריטניה ממלאת את תפקיד השלם לגייסותיהן של אוסטריה ורוסיה. בריטניה זכתה בניצחון ימי מכריע בקרב טרפלגר, באוקטובר 1805, שהסיר את איום הפלישה הצרפתי, אך מנגד נחלו צבאות רוסיה ואוסטריה תבוסות קשות ביבשה בקרבות אולם ואוסטרליץ. לאחר קרב אוסטרליץ אמר פיט כי יש לגלגל את מפת אירופה, כיוון שלא יהיה בה צורך בעשר השנים הקרובות.
ב-23 בינואר 1806 נפטר פיט ממחלת כבד, שהוחרפה עקב צריכת האלכוהול שלו. ירש אותו בתפקיד בן דודו ויליאם גרנוויל.
חייו הפרטיים
פיט הקדיש לעבודתו את מלוא זמנו ומרצו. הוא לא נישא, ונראה שגילה עניין מועט בנשים. הוא נודע כאדם נוקשה, קר-מזג ובעל שליטה עצמית רבה, ומרבית חסידיו כיבדוהו ואף העריצו אותו, אך לא נמשכו אליו באופן אישי. היו לפיט רק מעט חברים קרובים. דומה שהפרלמנט היה כמעט כל עולמו, וגם את פעילויות הפנאי האהובות עליו - רכיבה, צייד ושתייה - נהג לבלות בחברת חברי פרלמנט צעירים ממנו. פרט לכך היה להוט אחרי גינון ושיחק שחמט.
כמעט כל חייו היה שקוע בחובות כבדים, וכאשר התפטר מראשות הממשלה והכנסתו קטנה, סירב להצעות מהמלך ומסוחרים עשירים לפרוע את חובותיו. במותו השאיר חוב עצום של 40,000 לירות שטרלינג, ששולם על ידי הפרלמנט.
מורשתו
בספרי ההיסטוריה ידוע בשל התנגדותו הנחושה לצרפת הנפוליאונית, גם לנוכח ניצחונותיו החוזרים של נפוליאון על בעלות בריתה של בריטניה. זאת על אף העובדה שבמישור הצבאי לא הביאו מהלכיו של פיט לתוצאות הרצויות.
בזירה הפנימית, שעמדה מ-1793 בצלה של המלחמה, פיט הכניס מספר חידושים משמעותיים (כמו הנהגת מס ההכנסה), אך לא הצליח להשיג את רוב המטרות שאליהן שאף. לא עלה בידו לקדם רפורמה פרלמנטרית, הוא לא השיג שוויון זכויות לקתולים (אם כי איחד את בריטניה ואירלנד) והוא לא הצליח להביא לאיסור על סחר עבדים, מטרה שהושגה שנה לאחר מותו. חלק ממהלכיו בענייני פנים בעת המלחמה אף היו ריאקציונריים, עד שבתחילת המאה ה-19 שימש הכינוי Pittite, חסיד פיט, ככינויים של השמרנים בבריטניה.
חותם בולט השאיר ביחסי הכוחות בפוליטיקה הבריטית, כאשר במרוצת כהונתו הממושכת ביסס את תפקיד ראש הממשלה כמי שאחראי על השרים ומתאם את פעולתם.
פוגה
במוזיקה, פוּגָה (מבוטא במלעיל ב-פ"א רפה; בצרפתית Fugue) היא טכניקת הלחנה מוזיקלית למספר קולות. כך גם נקראת כל יצירה הכתובה בטכניקה זו. בפוגה מוצג נושא ראשי, אשר מושמע במהלך היצירה שוב ושוב כשהוא "עובר" בין קולות שונים, בדרך כלל בשינויים מלודיים וריתמיים לצורך התאמה לקולות האחרים או לסולמות שונים. מלבד ההתפתחויות השונות שעובר הנושא הראשי, מוצגים במהלך הפוגה גם נושאים משניים וקטעי מעבר.
פוגה יכולה להיכתב להרכבים כליים, כמו רביעיית מיתרים או תזמורת מלאה, להרכבים קוליים של זמרים סולנים או מקהלה, ואף לכלי מקלדת יחיד שניתן לנגן בו מספר קולות בו-זמנית. דוגמאות לפוגות מפורסמות הן הסימפוניה השלישית שכתב לודוויג ואן בטהובן לתזמורת, רקוויאם שכתב וולפגנג אמדאוס מוצרט למקהלה והפסנתר המושווה שכתב יוהאן סבסטיאן באך לכלי מקלדת יחיד.
ראשיתה של הפוגה בתקופת הרנסאנס ושיאה בתקופת הבארוק, אך היא מופיעה גם ביצירות מהתקופה הקלאסית ומהתקופה הרומנטית ואף ביצירות מהמאה ה-20.
צורת הפוגה שונה מאוד מצורות מוזיקליות אחרות שאינן קונטרפונקטיות, שכן מושם בה דגש רב הן על עצמאות כל אחד מהקולות, אך בו בזמן גם על השילוב ההרמוני ביניהם. ניתן להמשיל את הפוגה למספר אנשים אשר מדברים כולם בו-זמנית, אך דבריהם מתואמים בצורה כזו שניתן להבין את דברי כל אחד מהם גם כאשר מאזינים לכולם ביחד.
מקור המונח והתפתחות הפוגה
בימי הביניים שימש המונח לתיאור כל יצירה בסגנון קאנוני; בתקופת הרנסאנס, השתנה הפירוש וניתן ליצירות שנעשה בהן שימוש בטכניקות חיקוי. מאז המאה ה-17 מציין המונח "פוגה" טכניקת הלחנה מסוימת שנחשבת לטכניקה המפותחת ביותר של קונטרפונקט חיקויי, או ליצירות הכתובות בטכניקה זו.
צורת הפוגה התפתחה במהלך המאה ה-17 מכמה סוגים מוקדמים יותר של יצירות קונטרפונקטיות, כמו הריצ'רקר, הקפריצ'ו, הקנצונה והפנטזיה. מלחינים מתקופת הבארוק התיכונה והמאוחרת, כדוגמת דיטריך בוקסטהודה (1637–1707) ויוהאן פכלבל (1653–1706), תרמו רבות להתפתחות הפוגה, והיא הגיעה לבשלות גבוהה ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך (1685–1750). עם שקיעתם של הסגנונות הקונטרפונקטיים המתוחכמים בסוף תקופת הבארוק, דעכה הפופולריות של הפוגה כסגנון הלחנה, עד שפינתה לבסוף את מקומה לצורת הסונאטה. אף על פי כן, משנות ה-50 של המאה ה-18 ועד היום ממשיכים מלחינים לכתוב וללמוד פוגות לתכליות שונות. פוגות מופיעות ביצירותיהם של מוצרט, כגון, פרק ה"קיריה אלייסון" ברקוויאם ברה מינור, או בטהובן, לדוגמה, סוף ה"קרדו" במיסה סולמניס, וכן אצל מלחינים רבים נוספים, כדוגמת אנטון רייכה (1770–1836) ודמיטרי שוסטקוביץ' (1906–1975), שכתבו סדרות של פוגות.
מקורו של המונח "פוגה" בעברית, כמו מונחים מוזיקליים רבים אחרים, הוא מאיטלקית, ומקורו הקדום יותר הוא בלטינית (fuga). בלטינית המונח קרוב ל-fugere (לברוח) ול-fugare (לרדוף). ואריאציות על המונח הן פוגטה (fughetta), מילולית: "פוגה קטנה", ופוגטו (fugato), קטע קצר בסגנון פוגה, במסגרת יצירה גדולה יותר שאינה פוגה. שם תואר הוא fugal, או "פוגלי" בעברית.
הפוגה פותחת במוטיב מרכזי אחד, "המוטיב", העובר בהמשך בין כל הקולות בזה אחר זה, בטכניקה הנקראת "חיקוי". חזרה זו על המוטיב מהווה את האקספוזיציה (מצג). לעיתים מופיע לאחר האקספוזיציה קטע מעבר ("אפיזודה"), שהוא פיתוח של החומר המוזיקלי שקדם לו. לאחר מכן מופיע המוטיב בסולמות קרובים, כאשר לעיתים מופיעים קטעי מעבר בין מופעי המוטיב השונים, עד להשמעתו האחרונה בסולם המקורי (הטוניקה), ומיד אחריו הקודה, שמסיימת את היצירה. הפוגה היא סגנון הלחנה, ואין בה מבנה קבוע מראש. אומנם קיימות מספר גישות מקובלות, למשל לכתיבת האקספוזיציה, אך מלחינים ניגשים להלחנת פוגות בדרגות משתנות של חופש שמבטא את אופיו הייחודי של המלחין.
מתאר מוזיקלי
להלן תרשים של מתאר פוגלי טיפוסי, ולאחריו הסבר מפורט של התהליכים המעורבים ביצירתו, כולל דוגמאות.
האקספוזיציה
האקספוזיציה פותחת בהצגת המוטיב, ללא ליווי, באחד מן הקולות ובסולם הטוניקה. הצגה של הנושא בסולם הטוניקה נקראת גם "דוּקְס". לאחר מכן נכנס קול נוסף ובו הנושא בטרנספוזיציה לסולם הדומיננטה (הסולם על הדרגה החמישית בסולם הטוניקה). קול זה ידוע כ"תשובה". כניסה של הנושא שלא בסולם הטוניקה נקראת "קוֹמֵס". לעיתים התשובה תהיה בטוניקה או בסוב-דומיננטה (הדרגה הרביעית) (לדוגמה: טוקטה ופוגה ברה מינור, רי"ב 565, מאת יוהאן סבסטיאן באך, והפוגטו הפותח את הפרטיטה השנייה בדו מינור, רי"ב 826 מתוך פרטיטות, רי"ב 825-830). לעיתים יש לבצע שינויים קלים בתשובה, כדי להימנע מתווים שאינם שייכים לסולם. כאשר התשובה היא טרנספוזיציה מדויקת של המוטיב לדומיננטה, היא מסווגת כ"תשובה ממשית"; אם היא שונתה בצורה כלשהי, אזי היא "תשובה טונאלית".
תשובה טונאלית נדרשת בדרך כלל כאשר אחד התווים הראשונים בנושא הראשי (או התו הראשון עצמו, כמו בדוגמה למעלה) הוא תו דומיננטה בולט. כדי להימנע מערעור תחושת הסולם ביצירה, התו "מטרונספז" למעלה בקוורטה, לטוניקה - במקום בקווינטה, לסופרטוניקה. תשובות בסוב-דומיננטה מופיעות מאותה סיבה, ונוטות להופיע בנסיבות מיוחדות: 1. כאשר הנושא מתחיל בתווי הסולם 5-4-5 או 5-4-3; 2. כאשר בתוך המוטיב עצמו כלולה מודולציה לדומיננטה, ואז התשובה מתחילה בסוב-דומיננטה ומשם עוברת לטוניקה.
במקביל לתשובה, הקול שבו הובא המוטיב ממשיך ומנגן חומר מוזיקלי חדש. אם החומר משמש גם בהמשך היצירה, מתייחסים אליו כאל נושא משני; אם הוא מופיע רק פעם אחת, הוא נקרא בפשטות "קונטרפונקט חופשי". כל קול מגיב בתורו עם נושא או תשובה, ובהמשך יופיעו עוד נושאים משניים או קונטרפונקטים חופשיים.
כאשר נעשה שימוש בתשובה טונאלית, מקובל שהנושאים והתשובות יופיעו באקספוזיציה לסירוגין, אך בפוגות מסוימות ניתן לראות שינויים בסדר: ראו לדוגמה את הפוגה מס' 1 בדו מז'ור, רי"ב 846, מתוך הפסנתר המושווה, ספר 1, מאת באך, בה הסדר הוא: נושא-תשובה-תשובה-נושא. לעיתים קרובות ניתן לשמוע קודטה קצרה המחברת את הנושא והתשובה, ומאפשרת ליצירה לחזור לטוניקה לאחר תשובה בדומיננטה, או לחלופין לעבור לדומיננטה כדי לאפשר את נגינת התשובה.