cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהאן פרידריך שרטר
שרטר נולד באיילנבורג ושירת כאבובן בגדוד של הרוזן בריהל. ב-1748 נשא אישה ובסביבות 1755 עקר עם משפחתו לוורשה ואחר, בסביבות 1763, ללייפציג. אשתו מתה בשנת 1766, זמן קצר לאחר הולדת בתם הצעירה, מריה הנרייטה. שרטר הקדיש את חייו לטיפוח ילדיו המוזיקליים ולקידום כשרונותיהם. בתו, קורונה שרטר הייתה לזמרת ידועת שם ומלחינה. שני בניו, סמואל והיינריך היו האחד פסנתרן והשני כנר. בתו הצעירה, מריה הנרייטה הייתה גם היא זמרת. כל ילדיו של שרטר הופיעו בקונצרטים בלייפציג והחל בשנת 1771 לקח אותם לסיורי הופעות ממושכים בגרמניה, בהולנד ובאנגליה. שלושת הילדים הגדולים הופיעו שם בקונצרט ב-2 במאי 1772.
שישה דואטים של שרטר לכינור וצ'לו יצאו לאור באנגליה בלונדון בסביבות 1772, יצירותיו היחידות שיצאו לאור בדפוס. משפחת שרטר חזרה ללייפציג ב-1773 או 1774. שרטר כיהן בשנים 1779 עד 1786 כנגן חצר ומורה בהנאו ואחר בקאסל, שם פרש לגמלאות ונשאר עד מותו בשנת 1811.
היי איילנד
היי איילנד (האִי היי, באנגלית: High Island) הוא אי קטן המהווה חלק מקבוצת איי פלהם בעיר ניו יורק. האיים מצויים בין מפרץ סיטי איילנד לבין מפרץ פלהם במפרץ לונג איילנד.
האי היי מחובר ללונג איילנד בגשר וכן, כאשר מתרחש שפל נמוך ביותר, הוא מתחבר ליבשה במצר יבשה צר.
היסטוריה
עד חלקה האחרון של המאה ה-19 נקרא האי "האי ספקטקל" (Spectacle Island). האי היה, ועודנו, אי פרטי. בעבר שימש אתר נופש והיו בו קוטג'ים להשכרה. כיום הוא מהווה רכוש של תחנות רדיו מבית CBS ונמצאים עליו מתקני שידור.
האי אינו מיושב אולם עובדים בו צוותי תחנות הרדיו. גובהו של הגבוה במגדלי השידור - 165 מטרים.
ב-27 באוגוסט 1967 התרסק מטוס פרטי ופגע במגדל השידור. בשל האירוע נבנה מגדל השידור מחדש, ונוסף לו מגדל גיבוי, נמוך יותר.
שראל (חברה)
שראל – פתרונות לוגיסטיים ומוצרים לרפואה מתקדמת בע"מ היא חברה פרטית בבעלות עמותה והיא מספקת מוצרים ושירותים לבתי חולים ולמוסדות רפואיים בישראל בהם תרופות, מרכיבי חיסון, ציוד ומכשור רפואי ומעבדתי.
היסטוריה
חברת שראל הוקמה ב-1995 על ידי עמותת "בתי החולים הציבוריים למען הציבור" בהחלטת ממשלה כדי לשמש כזרוע הרכש המרכזית (GPO) עבור בתי החולים והמרכזים הרפואיים הממשלתיים בישראל, שירותי בריאות הציבור, לשכות הבריאות, האגף לשעת חירום במשרד הבריאות וגופים אחרים. לדברי פרופ' ירון זליכה, שהיה החשב הכללי, מבנה התאגדות מורכב זה נועד לעקוף את חוק חובת מכרזים.
בראש העמותה עומד פרופ' משה רווח, יו"ר הנהלת מכבי שירותי בריאות, לשעבר קצין רפואה ראשי ומנהל המרכז הרפואי רמב"ם בחיפה. מנכ"ל החברה הוא אבי בוסקילה, לשעבר מנהל מערך הלוגיסטיקה הרפואית וחבר הנהלה בבית החולים תל השומר, ראש מחלקת ארגון של חיל הרפואה ומפקד המרכז הלוגיסטי לציוד רפואי ותרופות של צה"ל. יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא שלמה גרופמן.
בשנת 2010, דן אנד ברדסטריט דירגה את שראל במקום החמישי מהחברות המובילות במשק בקטגוריית הפצה סיטונאית, ציוד רפואי ותרופות. נכון לשנת 2011, היקף המכירות של שראל הוא כ-907,479 מיליון ש"ח, והיא מעסיקה כ-117 עובדים.
אופן ותחומי פעילות
שראל מספקת סל מלא של מוצרים ושירותים לבתי חולים ולמוסדות רפואיים וייעודה הוא לספק פתרונות ברכש מרכזי ובלוגיסטיקה רפואית למערכת הבריאות הישראלית. המרכז הלוגיסטי של החברה ממוקם במרכז הארץ ומערכת ההפצה ערוכה לאספקה ישירות למחסני הלקוחות בהם בתי חולים כלליים, מרכזי בריאות הנפש, מרכזים גריאטריים וגופים ממשלתיים כמו משרד הבריאות והאגף לשעת חירום. מחסני החברה זמינים 24 שעות ביממה למתן מענה לצורכי מערכת הבריאות באספקות דחופות של תרופות וציוד רפואי. בשראל מספר יחידות עסקיות:
מנחם שינקין
קורות חייו
מנחם שינקין נולד בעיירה אוּלַה (ברוסית: Улла; בבלארוסית: У́ла) שבבלארוס (אז בפלך ויטבסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית) בשנת 1871, לצבי, רב הקהילה, מחסידי חב"ד.
בגיל רך התייתם מהוריו, ובזכות אחיו הגדול נמצאה משפחה אמידה בפלך מוהילב שאספה אותו לביתה. בצעירותו למד תורה, ולפרנסתו עסק כמחנך במשפחת קרול האמידה, בעיירה קריוקוב שבדרום רוסיה. שינקין היה מורו לעברית ויהדות של יעקב קרול, מי שלימים היה פרדסן בפתח תקווה. כמו כן, למד פילולוגיה באוניברסיטת אודסה. במקביל ללימודיו ולעבודתו הציבורית והציונית, ייסד בעיר את אגודת "בני ציון" בשנת 1898. בשנת 1900 סיים את לימודי הפילולוגיה ונבחר כציר לקונגרס הציוני הרביעי, שהתקיים בלונדון. לפני כן ביקר בארץ ישראל ולמד בה את בעיות היישוב וההתיישבות. מארץ ישראל יצא לקונגרס וסיפר לצירים את מראות עיניו. עלה ארצה בשנת 1906, והקים ביפו לשכת מודיעין מטעם הוועד האודסאי של "חובבי ציון" עבור המעוניינים לעלות. העדיף שבעלי אמצעים יעלו לארץ והמליץ למחוסרי האמצעים שלא יבואו. במכתב משנת 1908 לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית אוטו ורבורג כתב שינקין:
בניגוד לעמדה הרווחת בתקופתו, ראה שינקין בבעלי המלאכה, ולא בעובדי האדמה, את התורמים העיקריים לבניית היישוב:
בשנת 1908 היה שינקין לרוח החיה בחברת מרכז בעלי מלאכה שהוקמה כדי לאחד את בעלי המלאכה הזעירים של יפו.
שינקין היה אחד מהמתיישבים באחוזת בית. בשנת 1910 הציע לשנות את שם השכונה "אחוזת בית" לשם "תל אביב", על-פי תרגומו של נחום סוקולוב לספרו של הרצל "אלטנוילנד", ונימק את הצעתו כך: "בשם זה הביע מנהיגנו הרצל את תקוות עתידנו בארץ ישראל. לשם תל אביב יש צלצול מקומי, ערבי, וכל יושבי הארץ יתרגלו בו קל מהרה." הוא היה בין ראשי המתנגדים להקמת הקיוסק הראשון בעיר החדשה. שתי אספות כלליות ושעות ארוכות של דיונים הקדישו חברי "אחוזת בית" לשאלה שהייתה עשויה לשנות מהותית את אופי אזור המגורים שלהם. מנחם שינקין היה ראשון הדוברים באספה: "כשייסדנו את אגודתינו היה הדבר מובן מאליו שאין אנו בונים נווה שלום חדש, כי אם נווה שאנן, מעין נאות קיץ לנוח אחרי עבודת היום."
בשנת 1909 נוסדה הגימנסיה העברית יפו, שלאחר זמן קצר קיבלה את שמה החדש: הגימנסיה העברית הרצליה. מנחם שינקין היה אחד ממקימיה, ובזכות התעמולה שקיים גדל מספר התלמידים בה בצורה משמעותית.
בשנת 1910 ייסד שינקין, יחד עם יוסף אליהו שלוש (בנו של אהרון שלוש) ועקיבא אריה ויס, את "חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות". מלכתחילה התכוונה האגודה לקנות קרקעות בכל מקום בארץ, אך למעשה התרכזו קניותיה על גבול תל אביב. בשנת 1913 הקימה את רחוב אלנבי על האדמות שממזרח לפסי הרכבת שנרכשו ממשפחת טנוס.
בשנת 1912 הנהיג את התאחדות בעלי המלאכה העצמאים בתל אביב ויזם את הקמת שכונת מרכז בעלי מלאכה, שרחובה הראשי נקרא על שמו. שם הארגון נגזר משם בית הכנסת ששימש מקום מרכז להתכנסות מייסדיו. פעילותו התפרשה על מגוון רחב של תחומים כגון, קופה מלווה - מתן הלוואות בתשלומים לחברי הארגון.
בשנת 1919 מונה לנהל את מחלקת העלייה של ההנהלה הציונית.
ב-2 בנובמבר 1924 נהרג שינקין בתאונת דרכים בשיקגו בעת שהיה בשליחות בארצות הברית. החשמלית שבה נסע עלתה על פסי רכבת, ורכבת חולפת התנגשה בה בעוצמה. אלמנתו העלתה את ארונו ארצה והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ליד קבר חללי פרעות תרפ"א. עיריית תל אביב ועיריית גבעתיים כיבדו את זכרו ברחובות הקרויים על שמו. רחוב שינקין שבלב תל אביב (במקור שכונת מרכז בעלי מלאכה) הפך לסמל ולסטריאוטיפ בתרבות הישראלית.
ערוץ טדי
ערוץ טדי (נקרא גם "טדי - קטעים פה") היה ערוץ טלוויזיה ישראלי ששידר תוכן קומי ובידורי אשר היה זמין תחילה בבלעדיות בפרטנר TV באפיק 15 ובהמשך היה זמין גם ללקוחות HOT ו-NEXT TV באפיק 70. הערוץ נמצא בבעלות טדי יזמות והפקות ושודר החל מ-15 בנובמבר 2017 ועד לסיום שידוריו ב-30 בדצמבר 2021.
את הערוץ הוביל יובל נתן. מנהל התוכן הראשי של הערוץ היה העורך והתסריטאי נדב פרישמן, מנהל התפעול הוא גיא בן-חיים והמפיקה הראשית היא לירון אבני.
מנהל לוח השידורים היה התסריטאי אביב דיבון והתסריטאי הראשי הוא הקומיקאי משה פרסטר.
הערוץ שודר בפרטנר tv, וכערוץ פרימיום גם ב-HOT (כולל ספריית VOD) וב-NEXT TV.
הערוץ סיים את שידוריו ב-30 בדצמבר 2021, ותכניו הוסרו משרות ה-VOD. אומנם לאחר זמן קצר חלק מהתכנים חזרו לשירות HOT VOD ללא תוספת תשלום ושוב הוסרו ב-31 בדצמבר 2022.
הקמה
ביוני 2017 עלה שירות פרטנר TV. עם ההכרזה על השקת השירות הוכרז גם כי פרטנר עובדת יחד עם טדי הפקות על ערוץ טלוויזיה חדש שישדר תוכני בידור וקומדיה.
בסוף אוקטובר 2017 ארגנה חברת פרטנר מסיבת עיתונאים ובה הכריזה על השקת ערוץ חדש שנקרא 'טדי'. במהלך מסיבת העיתונאים הוכרז כי הערוץ יחלוק בבעלות על התוכן עם יוצריו במתכונת של 50/50.
שידורי הערוץ
הערוץ שידר 24 שעות ביממה, אם כי מספר שעות השידור הראשוני שלו מדי יום הוא נמוך מאוד (נכון ל-2017).
הערוץ הוא היחיד ששידר תוכן בלעדי בפרטנר TV, וניתן לשים לב לחשיבותו של הערוץ במיקומו בשלט - באפיק 15, מיד לאחר הערוצים המסחריים.
ב-10 באפריל 2019 הפך לזמין גם ללקוחות HOT ו-NEXT TV אך בניגוד לפרטנר – ערוץ טדי שובץ באפיק 70. תוכני הערוץ המשודר בהוט אינם זהים לתכנים בפרטנר TV: למשל תוכנית הקומדי סטור 2020 שודרה בפרטנר TV בלבד. ב-30 בדצמבר 2021 הערוץ סיים את שידוריו.
רוחאללה ח'ומייני
ח'ומייני נחשב מנהיגם הרוחני של מוסלמים שיעים רבים ברחבי העולם. באיראן (ובקרב תומכיו) הוא כונה אימאם ולא "אייתוללה בכיר". ח'ומייני היה גם תאורטיקן פוליטי אסלאמי חדשני ובעל השפעה. התאוריה המפורסמת ביותר שפיתח היה "וֶלַאיַתֶ פַקִיה" – שלטון חכם ההלכה. הוא נבחר לאיש השנה של המגזין "טיים" ב-1979, ונבחר כאחד מ-100 אנשי המאה ה-20 על ידי המגזין.
נעוריו ותחילת דרכו
רוחאללה סייד אימאם ח'ומייני מוסאווי נולד בעיירה ח'ומיין (המצויה כ-325 ק"מ דרומית לטהראן) בשם רוחאללה מוסטפאווי (בפרסית: روح الله مصطفوی). תאריך הלידה המדויק שלו אינו ידוע; מקורות שונים נוקבים בתאריכים כמו ה-17 במאי 1900, או ה-9 בנובמבר 1902 (בביוגרפיות הרשמיות התאריך הנקוב הוא 24 בספטמבר 1902, אם כי ייתכן שהביוגרפיה הרשמית "שופצה", מתוך רצון להשוות לו קדושה, שכן בתאריך זה נולדה גם בתו של הנביא מוחמד, פאטמה זהרה, האישה הקדושה ביותר באסלאם השיעי). הוא נולד למשפחה דתית, של סיידים (מצאצאיו של הנביא מוחמד, דרך האימאם מוסא אל-כאט'ם).
אביו של ח'ומייני, סייד מוסטפא, נרצח בקטטה כאשר רוחאללה היה בן 5 חודשים. לרוחאללה היו שישה אחים נוספים, ואמו, צדיקֶה, לא יכלה לגדלו (שניים מאחיו מתו בשנת חייהם הראשונה). בשל כך גידלה אותו דודתו. חסידיו הצביעו על צירוף מקרים זה, והזכירו כי גם את הנביא מוחמד גידלו דודתו ודודו.
רוחאללה החל בלימודי הקוראן ב"מוּכתבּ" (בית ספר דתי) זמן קצר לאחר יום הולדתו הרביעי. הוא היה לנער מתבודד, ואהב לשוטט במדבר במשך שעות. בגיל 10 החל לחבר שירים, שעסקו בעיקר בפלאי הטבע ובדבקות באמונה.
בגיל 16 (1918) בחר ללמוד באראכ, שבה המורים (מולות) היו שמרנים יותר מבמקומות אחרים. רוחאללה למד אצל השייח' עבד אל-כרים האירי-יזדי ובתוך חודשים מספר התבלט מבין הטלבות (התלמידים) והפך מזכירו של השייח'. בשנת 1920 העביר האירי-יזדי את המדרסה שלו לעיר הקדושה קום, הסמוכה לאראכ, וח'ומייני הצטרף אליו.
בשנת 1922, כשהחל רזא ח'אן, בעקבות מהפכת 1921 בטיפוח הלאומיות הפרסית, הטרום-אסלאמית, התנגד לו ח'ומייני. הוא אף כתב מאמר בנושא ב-1924, שבו טען כי "לפני האסלאם... סבלה הארץ, הנהנית כיום מחסדה של תורת האמת שלנו, סבל בל ישוער בעטיין של הבורות והאכזריות. אין בעבר הזה דבר שראוי להעלותו על נס."
בשנת 1937, לאחר שערך חג' במכה, חזר ח'ומייני (שכונה כעת כבר "חוג'ת אל-אסלאם" – "סמכות באסלאם", דרגה אחת מתחת ל"אייתוללה") לאיראן דרך העיר הקדושה לשיעים, נג'ף (עיראק), ושהה בה כמה חודשים, במהלכם שיפר את ידיעותיו בערבית. עם פלישת הבריטים והסובייטים לאיראן ב-1941, נאלץ רזא ח'אן פהלווי לעזוב את כיסאו ולצאת לגלות, ובנו מוחמד רזא פהלווי הושבע כשאה; ח'ומייני התנגד למהלך זה והיה מעוניין בהעזבת המונרכיה.
מצבו הכלכלי המשתפר, אפשר לח'ומייני להרחיב את סיעת תלמידיו (במדרסות נהוג שהמורה (המולה) משלם "מלגות" לתלמידיו (טלבות)), וכך להרחיב את השפעתו בבית המדרש של פאוזיה.
בשלהי 1942 פרסם ח'ומייני את המהדורה הראשונה של חוברת פולמוסית בשם "כַשף אל-אסראר" (מפתח לסודות). בחוברת ניסה להפריך את הביקורת שהוטחה נגד האסלאם על ידי מספר גדל והולך של אינטלקטואלים חילוניים באיראן. החוברת כוונה ספציפית כלפי האינטלקטואל אחמד כסראוי, שתמך במאמצי החילון של השאה, ח'ומייני הכריז על כסראוי כ"מופסֶד פי אל-אַרד" – משחית עלי אדמות, וכך למעשה חרץ את דינו למוות. ב-1945, התנקש הטרוריסט חוסיין אמאמי באינטלקטואל כסראוי, נתפס ונידון למוות. ח'ומייני נסע לטהראן, נפגש לראשונה עם אויבו המר לעתיד – השאה וביקש לחון את הטרוריסט אמאמי והשאה נעתר לכך. אותה תקופה שימש ח'ומייני כיועצו המיוחד של האייתוללה הגדול מוחמד חוסיין ברוג'רדי, עם מעברו של האחרון לקום.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-20 כבר היה לח'ומייני חוג של תלמידים משלו, והוא נחשב למורה בכיר בבית הספר היוקרתי פאוזיה, שהתרחב בחסותו של ברוג'רדי. כמו כן השלים את פרסומו הראשון והיחיד בערבית "תחריר אל-וַסילֶה" (שחרור האמצעים). לשונו של הספר הייתה משובשת מבחינה דקדוקית, ורצופה מילים פרסיות רבות, כך שלא ניתן היה להבנה לערבים. הספר שוכתב כמעט במלואו ב-1984, על ידי קבוצת מתואלים (שגם הם שיעים, אך דוברי ערבית). ספר זה ופרסומים נוספים ביססו את מעמדו הלמדני של ח'ומייני, ויותר ויותר אנשים פנו אליו לפסיקה דתית. בסביבות 1958 פרסם את חיבורו "תאוזיח אל מסאיל" (ליבון הבעיות) והוכר כ"אייתוללה"; ב-1962 הכתיר עצמו ל"אייתוללה גדול" ("אייתוללה עֻזמה"). ח'ומייני התנגד לצעדי הרפורמה של השאה ב-1963 וטען כי הם "קנוניה להריסת האסלאם". לנוכח התמיכה לה זכתה הרפורמה במרבית האוכלוסייה, החל ח'ומייני לטעון כי צעדי הפתיחות הם "קנוניה של יהודים וזרים המעוניינים לראות בחורבן האסלאם". טון אנטישמי וקסנופובי זה זכה לקהל רב יותר.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
חוק יסוד: מקרקעי ישראל הוא חוק היסוד השני שהתקבל בכנסת. חוק היסוד נחקק ב-19 ביולי 1960, א' באב ה'תש"ך, על ידי הכנסת הרביעית.
רוחאללה ח'ומייני
נעוריו ותחילת דרכו
ח'ומייני עודד הפגנות והמשיך להסית כנגד השאה. ביום העאשוּראא', 5 ביוני 1963 (יום אבל קדוש לשיעים, בו נרצח האימאם חוסין) נערכו הפגנות ענק. במהלך ההפגנה בטהראן, פתחו כוחות הצבא בירי על ההמונים והרגו כ-100 איש (המספר נופח ל-15,000 על ידי האסלאמיסטים, כנראה משום שההפגנה נערכה ב-15 בחודש הפרסי ח'ורדאד, שנת 1342). לאחר מכן, הוטל עוצר צבאי על הבירה. ח'ומייני נאסר והובא לטהראן. בעקבות מאסרו, נערכו הפגנות המוניות במספר ערים באיראן.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
החוק מבטיח שהבעלות על נכסי מקרקעין של מדינת ישראל לא תוכל להעבר על ידי מכירה או בדרך אחרת. חוק היסוד חל על נכסי מקרקעין ("קרקע, בתים, בניינים וכל דבר המחובר לקרקע חיבור קבע") של המדינה הכוללים 93% משטח ישראל, בהם נכללים גם אדמות של רשות הפיתוח ושל קרן קיימת לישראל שאדמותיה הם 17% משטחי מקרקעי ישראל, כלומר למדינה בעלות אבסולוטית על הקרקעות, ולאזרחי המדינה יש זכויות במקרקעין לפי הכללים הקבועים בחוק.
ניתן לקבוע בחוק סוגי מקרקעין וסוגי עסקאות שבהם תתאפשר העברת בעלות, חרף ההגבלה שבחוק יסוד זה.
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
ב-4 בנובמבר 1964 גורשו ח'ומייני ובנו מוסטפא לטורקיה. ח'ומייני לא חש בנוח במדינה החילונית, שבה נאסר עליו ללבוש בגדי כהונה מחוץ לביתו והקהילה השיעית הייתה קטנה. בקשתו לעבור לעיראק אושרה, ובינואר 1965 התאחדה המשפחה בעיר הקדושה נג'ף.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
הרקע לחוק ומטרותיו
במקור הוצע בשם "חוק יסוד קרקעות העם", על ידי חבר הכנסת נ' לוין בשנת 1959. עיקר החוק טוען, כי רוב הקרקעות בישראל (כ-93 אחוזים) הן בחזקת הממשלה או ארגונים כגון הקרן הקיימת לישראל, והעברת הבעלות עליהן לא תתאפשר מלבד מקרים חריגים: "מקרקעי ישראל, והם המקרקעים ברשות המדינה, הרשות לפיתוח או הקרן הקיימת לישראל, הבעלות עליהם לא תועבר, אם במכר ואם בדרך אחרת". במקור, אחד סעיפי החוק הורה על הקמת "מינהל מקרקעי ישראל" – גוף אשר ינהל את הקרקעות המוזכרות לעיל. מנהל זה הוחלף ב-1 בינואר 2010 ברשות מקרקעי ישראל.
רוב השטחים הפרטיים, מתוך 1500 הקילומטרים הרבועים שמהווים את שבעת האחוזים שללו מתוך הקרקע, נמצאים באזורים עירוניים, בעיקר במרכזם. זאת מכיוון שאותן רשויות אשר קנו את השטחים קנו אותם בעיקר מחוץ לשטחים העירוניים. למרות זאת, מחצית מהשטחים העירוניים נמצאים עדיין בבעלות המדינה. ההגדרה של "מקרקעין" בחוק אינה נוגעת לקרקע בלבד – לפי סעיף 3 של החוק, ההגדרה של מקרקעין היא "קרקע, בתים, בניינים וכל דבר המחובר לקרקע חיבור קבע". עם זאת, לא מדובר בנוסח המקורי על הזכויות של השימוש בקרקע – דבר שיכול להציע את הרעיון שהקרקע המדוברת היא רק קרקע בבעלות ישירה השל המדינה, ולא קרקע שלמדינה יש זכויות שימוש פחותות בה. עם זאת, ההנחה במינהל מקרקעי ישראל היא הפוכה בסוגיה זו.
החלוקה הפנימית של הקרקע שנכללת בחוק היא בין קרקע בבעלות מדינה, שמהווה 72 אחוזים (14,100,000 דונמים) מכלל הקרקע, קרקע שכוללת בין היתר את כל הקרקעות ללא בעלים פרטיים על פי חוק נכסי המדינה מ-1951. בין היתר, מדובר גם בקרקע שהיא עיזבון פרטי ללא יורש.
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
מעמדו הכלכלי של ח'ומייני בעיראק לא היה טוב כבאיראן, ועל כן לא היה ביכולתו לשמר קבוצת טלבות גדולה סביבו. באותה תקופה גיבש ח'ומייני במספר שיעורים את העקרונות שלאחר מכן יפורסמו בחוברת המפורסמת "וַלַאיַתֶ פֶקִיה" (שלטון כוהן הדת). התיזה המרכזית של ח'ומייני הייתה כי מקורו של כל שלטון הוא החוק האלוהי, על כן מושגים כגון ריבונות לאומית שגויים ואף מנוגדים לדת. הוא גרס כי אללה מעביר את סמכותו לנביאים ומטיל עליהם למשול בבני האדם בהתאם לחוק האלוהי הנצחי. ח'ומייני דן במעמדם הנוכחי של המולות, שיכלו להמליץ על חוקים ועונשים, אך חסרו את היכולת להחילם, וקרא בעקיפין לשלטון המולות. הוא קבע כי האסלאם אינו רק המלצה אלא דת חברתית, בעלת חוקים מחמירים הנוגעים לכל היבטי החיים (השריעה). הספר כלל גם התקפות על שלטון השאה, על ישראל ועל היהודים.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
הרקע לחוק ומטרותיו
לגבי הסמכות בניהול הקרקע, אף על פי שסעיף 2 אומר שהמדינה תקים את מינהל מקרקעי ישראל על מנת לנהל את קרקעות המדינה כפי שציינו קודם, סמכויות דומות נמצאות גם בידי הממשלה מכורח חוק נכסי המדינה משנת 1951. עם זאת, כאשר הממשלה רוצה לבצע מכירה או העברה אחרת של שטח העולה על 100 דונם, דרוש אישור של "מועצת מקרקעי ישראל". לפי החוק, יש שבעה מקרים בהם ניתן להעביר בעלות על הקרקע: בניהם, מקרים של חוב שנוצר לפני כתיבת החוק, פיצוי על קרקעות שהופקעו כתוצאה ממנו, יישור של נחלות, העברה פנימית בין הגופים האחראיים על הקרקע הציבורית בינם ובין עצמם. כנראה, שסמכות הממשלה להעברת קרקע או מכירתה שמופיעה בסעיף ב(1) מוגבלת על ידי שבעת הסעיפים האלה של חוק מקרקעי ישראל.
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
בשנת 1972 השתפר מעמדו הכלכלי של ח'ומייני, הוא קיבל תרומות מחסידיו באיראן, בעיראק ובלבנון; לפיכך, יכול להציע מלגות ליותר ממאה תלמידים.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
הרקע לחוק ומטרותיו
העיקרון הכללי שעומד מאחורי החוק, וחוקים נוספים לפניו, הוא עקרון השארת קרקעות ארץ ישראל בידיים ציבוריות. רעיון זה הועלה עוד בשנת 1901, בקונגרס הציוני החמישי, והתקבל באופן כללי בהסכמה רחבה לאורך השנים גם בכנסת ישראל. בין היתר, בדיונים המעטים שנעשו על נושא זה, נטען שמדובר ברעיון עוד מתקופת התנ"ך והוא מופיע בפסוק "והארץ לא תימכר לצמיתות, כי לי הארץ" . בנוסף ניתנה גם הצדקה סוציאליסטית, בטענה שבעלות לאומית על הקרקע נדרשת לבניין משטר שוויוני. לבסוף, הועלה גם הטיעון שהדבר יחזק את הקשר ליהודי התפוצות, שלהם חלק בקניין האדמות בארץ. לבסוף ניתנו שיקולים ניהוליים גרידא: ניהול הקרקע יהיה יעיל יותר, תוכניות מתאר כלליות יהיו קלות יותר להוצאה לפועל, ופיתוח הקרקע יהיה קל יותר. נימוק נפרד מכל הנימוקים הקודמים הוא מניעת בעלותם של זרים לא רצויים או עוינים על קרקעות בארץ.
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
בדצמבר 1977 הוציא ח'ומייני פתווה פומבית (וחתם בתואר "אימאם"), שבה הכריז על "הדחת" השאה, ביטול הפרלמנט, השעיית כל החוקים האזרחיים, וחרם כללי על "ממשלת השטן". ח'ומייני הנחה את תומכיו, בראשות מורתזא מוטהרי "לפקח על הגנת האמונה" ולקדם את יישום ההוראות. המולות הנאמנים לח'ומייני החלו לתקוף בחריפות את השאה מעל דוכני המסגדים, ובמקומות פומביים אחרים.
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
טענות כנגד מינהל מקרקעי ישראל
עם השנים, הועלו נגד החוק ונגד מינהל מקרקעי ישראל שהוקם בעקבותיו, טענות רבות, בהן הטענה שהוא אחד הגורמים המרכזיים למחירי הדיור הגבוהים בארץ. הטענה היא, שמינהל מקרקעי ישראל מוריד את ההיצע לקרקע ולא משחרר מספיק קרקעות לבנייה בהשוואה לביקוש העולה לדירות, ובכך חוסם את כמות הדירות שיכולות להיבנות. כך למשל, בין השנים 1997 ו-1999 שיווק מינהל מקרקעי ישראל רק 43% מתוך הקרקעות שהיה האמור לשווק על פי הוראות המדינה, שכנראה לא נאכפו. הטענה הכללית היא, ששחרור הקרקע למסחר נדל"ני תשפר את דפוסי השימוש בה, ותגרום למסחר חופשי ולעליית היצע שתגרום לירידת מחירים. ישנן הערכות שונות לגבי הנזק הכלכלי שגרם החוק לכלכלה ולאזרחים בישראל, כאשר אחת מהן טוענת שב-2005 שילמו אזרחי ישראל 20 מיליארד שקל כתוצאה מהמחירים המופרזים בנדל"ן. מחירי הדירות, על פי אותו מודל, גבוהים ב-280,000 שקלים בממוצע ממה שהם אמורים להיות אילו המינהל היה שומר על רמת שיווק הקרקעות של שנת 1989 (נכון ל-2007).
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
בשלהי 1977 - תחילת 1978, שני אירועים המחישו את כוחו הרב של האייתוללה: הראשון היה מותו של בנו מוסטפא (מהתקף לב או תאונת דרכים ב-31 באוקטובר 1977), שהוציא אלפים לתהלוכות אבל ענקיות, והודעות פומביות של מאות טלבות, ואף אנשי שמאל, שבמסווה של הבעת צער, תקפו בחריפות את משטר השאה (המשטרה החשאית של השאה, "הסאוואכ", הואשמה בהרעלת מוסטפא, וכיום מוסטפא מכונה "שָהִיד").
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
טענות כנגד מינהל מקרקעי ישראל
טענה נוספת לגבי מינהל מקרקעי ישראל וההתנהלות על פי העקרונות שגרמו ליצירתו היא האפליה שהוא מכוון כנגד ערביי ישראל. ראשית, כאשר מדובר באדמות קק"ל, חל איסור למכור אותן לאוכלוסייה שאינה יהודית, עקב מדיניות הארגון. ניתנה ליישובים יהודים אפשרות לסנן את מי שנכנסים אליהם, מה שקרה למשל במקרה בג"ץ קעדאן. זוג ערבים שגרו ביישוב הערבי באקה אל-גרבייה, אזרחי ישראל, הגישו בקשה לקניית בית בישוב הקהילתי קציר, ובקשתם נדחתה. הטענה לדחיית בקשתם של הזוג קעדאן הייתה כי אדמת היישוב שייכת לסוכנות היהודית, ולכן התנאי לקניית בית בו הוא שירות חובה על פי החוק בשירות הביטחון הישראלי. בית המשפט העליון פסל את דחיית בקשת הזוג קעדאן לקניית בית ביישוב הקהילתי קציר על בסיס עקרון השוויון בין בני אדם. בית המשפט קבע בפסק הדין כי היישוב קציר הפלה את הזוג בגלל היותם ערבים, ובכך הפלה למעשה את כל הערבים ואסר עליהם לקנות חלקות אדמה ביישוב בכלל.
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
אירוע נוסף היה פרסומו של מכתב שטנה, כביכול של אזרח איראני (בהוראת המשטר) בשני עיתונים איראניים (כייהאן ואטלאעת), ב-7 בינואר 1978, שכינה את המולות "גזע של טפילים", ורמז לנטיות ההומוסקסואליות של חלקם. בתגובה, הפגנות בנות אלפי אנשים נערכו בקום, בקריאות "יחי ח'ומייני" ו"מוות לשאה" ו"מוות לאמריקה".
חוק יסוד: מקרקעי ישראל
טענות כנגד מינהל מקרקעי ישראל
דוגמה נוספת להפליה היא בג"ץ הקרקעות. מועצת מקרקעי ישראל קבעה שלוש תקנות. תקנה 717 מאפשרת ליישובים חקלאיים לפתח אזורי תעשייה באזורים שחכרו. תקנה 727 נותנת רשות לבעלי קרקע לייעוד חקלאי לשנות את ייעודה ולקבל פיצוי על השבת הקרקע ותקנה 737 ההחלטה מכוונת להגדיל את אוכלוסיית היישובים החקלאיים והיא קובעת כי לבני המקום יינתנו הטבות – הנמכת דמי החכירה והאפשרות לחכור את המגרשים לייעוד מגורים ללא מכרז. אולם ייתכן שהחלטות אלה מעניקות טובות הנאה לחוכרי הקרקעות והפליה לשאר הציבור. לטענת הקשת המזרחית, הטבות אלו פוגעות באוכלוסיות החלשות ומגדילות את האפליה של תושבי עיירות הפיתוח. כן נטען שהחלטות אלו מעניקות את רוב המשקל לצורכי בנייה והן מזניחות שיקולים כמו צדק חברתי ושמירה על איכות הסביבה.
רוחאללה ח'ומייני
חיים בגלות
ממקום מושבו בעיראק, המשיך ח'ומייני בהסתת ההמונים, הוא כינה את השאה "ממזר", "כלב", "מתרפס", מוצץ דם", "בוגד" וכו'. לטענת מקורות מסוימים, הוא אף הכריז על השאה כמי שדמו מותר.
בשנת 1978 החל ח'ומייני לשאת את דרשותיו באופן סדיר במסגד האימאם עלי בנג'ף. מאות, ולאחר מכן אלפי אנשים זכו מדי יום לקבל את ברכתו של האייתוללה, ולאחר מכן לשמוע את דברי השטנה נגד השאה, הבריטים, האמריקנים הצלבנים והציונים. אחדים מקרב הקהל הקליטו את הדרשות ועשרות אלפים מקלטות אלו הופצו ברחבי איראן במהלך שנתיים. למעמדו של ח'ומייני תרמו גם השידורים בתחנה הפרסית של ה-BBC. מספר רב של תנועות וארגונים, בעלי אמונות שונות (החל ממרקסיסטים וכלה בליברלים) תיעבו את שלטון השאה, ועל כן רצו במנהיגותו של ח'ומייני (שהקפיד לשמר עמימות בנוגע לצורת השלטון לאחר גירוש השאה).
חזרה לאיראן
הסתת ח'ומייני ותומכיו נגד השאה, השביתה הכללית במדינה, וההתנגשויות האלימות בין מפגינים לצבאו של השאה (שהחל לערוק בחלקו לצד האנטי משטרי), גרמו לעזיבתו של השאה את איראן ב-16 בינואר. להשלמת המהפכה האסלאמית, נותרה איפוא רק חזרתו של ה"אימאם", וכך, ב-1 בפברואר נחת מטוסו של ח'ומייני באיראן, ונתקבל בגילויי שמחה של מיליוני אנשים (המספר המוערך של מקבלי פני ה"אימאם" נע בין מיליון אחד לשבעה). מאז, מדי שנה, כל בתי הספר, הרכבות והספינות מפעילים את הצופרים והפעמונים בשעה 9:33 בבוקר ב-1 בפברואר, לציון הרגע המדויק בו נחת מטוס "אייר פראנס" שהחזיר את ח'ומייני לאיראן, לאחר 15 שנות גלות.
ח'ומייני ביקר בבית העלמין בטהראן, "בֵהשת זַהרא", כסימן כבוד לקורבנות "השהידים" של המהפכה. בנאומו, מלבד תקיפת הממשלה שמינה השאה, הוא הבטיח לאזרחים אפשרות להצביע לממשלה שתייצג אותם, וקבע כי המולות לא יתערבו בענייניה של הממשלה. הבטחה זו לא כובדה, וח'ומייני מינה את עצמו למעשה לדיקטטור, ובממשלות העתידיות נתן רק למולות להיבחר. בנוסף הוא הבטיח מספר הקלות פופוליסטיות לאוכלוסייה, ובכלל זה שירותי חשמל, טלפון ותחבורה ציבורית בחינם, ואספקת נפט, ללא תשלום, עד פתח הבית. אף אחת מהבטחות אלו לא קויימה.
ב-11 בפברואר הכריז ח'ומייני על ממשלה זמנית. החלפת השלטון לוותה באלימות רבה שכללה את טיהור הצבא – הדחתם של אלפי קצינים, והוצאות להורג של מתנגדים למשטר, תומכי השאה ו"חוטאים" (נואפים, הומוסקסואלים). ב-30 וב-31 במרץ נערך משאל עם, ובו 98% מהמצביעים בחרו להחליף את המונרכיה ברפובליקה אסלאמית, שבה שולטים אנשי הדת; בחירות נוספות נערכו כדי לאשר את החוקה החדשה. מלבד מעמד המנהיג העליון, החוקה מגדירה את תפקידו של הנשיא, שצריך להיבחר כל 4 שנים, אולם המועמדים לנשיאות מאושרים ב"מועצת שומרי החוקה". ח'ומייני מונה למנהיג העליון לשארית חייו, וכונה באופן רשמי "מנהיג המהפכה".
משבר בני הערובה בשגרירות ארצות הברית
ב-1 בנובמבר 1979 קרא ח'ומייני לאזרחים להפגין כנגד אינטרסים של ארצות הברית וישראל, הוא תקף את ארצות הברית, וכינה אותה "השטן הגדול" ו"אויבי האסלאם". ב-4 בנובמבר פלשה קבוצת סטודנטים איראנים לשגרירות ארצות הברית בטהראן ולקחה את השוהים בה כבני ערובה. החוטפים דרשו את הסגרתו של השאה, ששהה בארצות הברית בטיפול רפואי (למחלת הסרטן, ממנה גסס), למשפט באיראן על "פשעיו נגד איראן". ב-23 בפברואר 1980 הכריז ח'ומייני כי הפרלמנט (המג'לס) האיראני יהיה זה שיקבע את גורלם של השבויים, ודרש את הסגרת השאה לאיראן. נשיאה של ארצות הברית, ג'ימי קרטר, סירב לדרישה, והורה על ביצועו של מבצע צבאי לשחרור השבויים, אולם המבצע כשל. מותו של השאה ב-27 ביולי 1980, פלישתה של עיראק לאיראן, והחשש מהנשיא האמריקני החדש רונלד רייגן, בעל התדמית הקשוחה יותר מקודמו, איפשרו את שחרורם של החטופים ב-20 בינואר 1981 (לאחר חתימת הסכם שבו ארצות הברית התחייבה שלא להתערב בענייניה הפנימיים של איראן, והפסקת הקפאת נכסים איראניים בשווי 8 מיליארד דולר בבנקים אמריקנים).
החיים תחת ח'ומייני
תחת שלטונו של ח'ומייני הוחל חוק השריעה (ההלכה האסלאמית), הגברים והנשים האיראניים הוכרחו להתלבש בהתאם לקוד הלבוש האסלאמי, נאסרה השמעת מוזיקה מערבית, ואפילו קלאסית. דמותו של ח'ומייני הייתה מוקד לפולחן אישיות, עיתונים וכלי תקשורת אחרים נסגרו, מתנגדי המשטר נכלאו (לעיתים עונו), הצליחו לברוח מחוץ לאיראן או הוצאו להורג (בשנת 1979 נרצחו בידי המשטר יותר מ-6,000 איש). במהלך השנתיים הראשונות של שלטונו, ח'ומייני הורה על הוצאתם להורג של מרבית מתנגדיו החילוניים והדתיים.
בתקופת ח'ומייני נפגע באופן משמעותי מעמדן של הנשים האיראניות. בין היתר הגביל ח'ומייני את יכולתן של נשים להחזיק בהון או להתפרנס בכוחות עצמן, ביטל את הגבלת גיל הנישואין, ופיטר את כל הנשים שעברו במערכת המשפט האיראנית, וכן את כל אנשי החוק שהביעו עמדה שונה באופן מהותי מזו שלו. חרף הפיחות במעמד הנשים, הליברליזציה היחסית שהחלה במדינה באמצע המאה ה־20 שינתה את הציפיות של הנשים האיראניות, והמחאה ההמונית הראשונה שהייתה נגד משטר ח'ומייני עסקה בזכויות נשים. יש חוקרים התולים בהתנגדות של תנועות הנשים את הסיבה למניעת התדרדרות נוספת בפגיעה בזכויות נשים.
בנוסף, ח'ומייני פעל כנגד מוג'אהדין ח'לק, ובעקבות זאת מייחסים לארגון פעולות אלימות כנגד השלטון שכללו את הפיגוע בשביעי בתיר בו נרצחו 72 פעילי מפלגת הרפובליקה האסלאמית ובראשם מוחמד בהשתי (שני לח'ומייני) והתנקשות בראש הממשלה. בשנת 1983, לאחר ניצני התמרדות ראשונים של המולות, במהלך מלחמת איראן–עיראק, ח'ומייני החל להפגין אמביוולנטיות בנוגע לשלטון המולות. הוא טען כי התנגדותם החריפה, ואף האלימה לעיתים, של המולות מאיימת על אחדותה של איראן; במספר מקרים קרא ח'ומייני למולות לחזור "למקצוע הראוי להם", ולהפסיק להתערב בפוליטיקה וענייני הממשל.
מלחמת איראן–עיראק
זמן קצר לאחר המהפכה באיראן, ח'ומייני החל לקרוא למהפכות אסלאמיות ברחבי העולם המוסלמי. סדאם חוסיין, מנהיגה הבעת'יסטי החילוני של עיראק, היה מעוניין לכבוש את האזורים העשירים בנפט של שכנתו איראן (בייחוד מחוז ח'וזסתאן המאוכלס בעיקר בערבים). חוסיין גם העריך, כי איראן נחלשה עקב המהפכה והטרור הנמשך במדינה, ורצה להסיר את האיום שהציבו השיעים הקיצוניים באיראן ליציבות שלטונו, שכן האיראנים הסיתו את הרוב השיעי בעיראק נגד המשטר הסוני והחילוני של סדאם חוסיין.
בעידודה של סעודיה (ובמידה מסוימת גם של ארצות הברית, שחששה מהמשטר הקיצוני והאנטי-אמריקני החדש באיראן), צבא עיראק פלש לשטחה של איראן, ובכך התחיל את המלחמה שנמשכה 8 שנים. הפלישה, שנועדה להחליש את השפעת האסלאם השיעי הקיצוני של ח'ומייני, באופן אירוני דווקא חיזקה את מעמדו של ח'ומייני ואפשרה לו לבסס ולייצב את הנהגתו. למרות האסון הנורא שהמיטה המלחמה על איראן, הטילים שנחתו בטהראן והעובדה שהאיראנים נאלצו לנהל קרב בלימה על גבולות ארצם, לא נפגעה הפופולריות של ח'ומייני. במהלך המלחמה, העם האיראני התאחד סביב הנהגתו, הפופולריות של ח'ומייני וכוחו גדלו. ח'ומייני קרא לכל האיראנים להגן על ארצם ועל דתם כנגד המשטר העיראקי החילוני, ואלפי נערים התנדבו להילחם בעיראק, בנכונות למות "מוות קדושים", ונשלחו לחזית.
ח'ומייני סירב לסיים את המלחמה גם כשכוחותיו הדפו את העיראקים ופלשו לעיראק. שנתיים לאחר תחילת המלחמה (1982) הסכימה עיראק להפסקת אש, והחל משא ומתן מייגע בנוגע למתווה הגבול המדויק. ח'ומייני כנראה ראה בנסיגה הדיפלומטית של עיראק סימן לחולשה ודחה את רעיון הפסקת האש, בדרישה לתשלומי פיצויים גדולים, וסיום שלטונו של סדאם חוסיין, לפני הפסקת הלחימה. התנאים הללו לא איפשרו את סיום הסכסוך בעת ההיא, ובסופו של דבר נמשכה המלחמה 6 שנים נוספות, וגרמה למותם של יותר מחצי מיליון איראנים, ולשימוש בנשק כימי על ידי הצבא העיראקי (על תושביו שלו).
מחירה של המלחמה המשיך לעלות, וח'ומייני הסכים להפסקת אש ("שתיתי את כוס התרעלה", לדבריו), בתיווך האו"ם. משהסתיימה הלחימה, הורעה בריאותו של ח'ומייני, ומאבקי הכוחות בין המולות התחדשו בנוגע לירושה.
מותו וההלוויה
לאחר שהות של 11 ימים בבית חולים, בהם עבר ניתוחים בניסיון להפסיק את הדימומים הפנימיים מהם סבל, נפטר ח'ומייני ב-3 ביוני 1989 מסרטן הערמונית. מיליוני איראנים ביכו את מותו, ויצאו לתהלוכות אבל שמעולם לא נראו כמותן באיראן. במהלך ההלוויה בטהראן, מיליוני האנשים שניסו להתקרב לארון העץ בו נח ה"אימאם" גרמו לכאוס כללי. בשלב מסוים גופתו של ח'ומייני כמעט ונפלה לאדמה, כ-10,000 איש נפצעו וההלוויה בוטלה. ההלוויה השנייה נערכה תחת אבטחה קפדנית, ארונו של ח'ומייני צופה בברזל והוא הוקף על ידי אנשי אבטחה חמושים היטב. דווח כי יותר מ-9 מיליון אנשים השתתפו בטקס ההלוויה, בבית העלמין בטהראן. מיליונים רבים אחרים קיימו תהלוכות המוניות בערים ברחבי איראן ומחוצה לה.
האידאולוגיה הפוליטית ומורשתו של ח'ומייני
בכתביו ובנאומיו הרבים, קידם ח'ומייני את חזון החברה האיראנית התאוקרטית המונחית על ידי עקרונות המוסר של אנשי הדת. בולט בהקשר זה נאומו בעת החג' ב-1963, 16 שנים לפני המהפכה האסלאמית, שבו קבע כי שליט אסלאמי חייב להיות כוהן דת, המתמחה ומבין בדת האסלאם.
צוואתו של ח'ומייני שפורסמה לאחר מותו, עודדה את הציבור האיראני בכלל, ובייחוד את המעמדות הנמוכים, להמשיך ולדבוק במימוש האידיאלים של המהפכה האסלאמית.
הוא האמין בכלכלה סוציאליסטית, אך עם זכות האזרח לקניין פרטי מסוים. ח'ומייני טען כי העסקים והתאגידים צריכים להיות מחויבים לתרום לארגונים דתיים, שיקדמו את האסלאם השיעי. הוא יעץ שלא להרשות לאנשים עשירים לקחת חלק בממשלה, וטען כי הפוליטיקאים צריכים לנהוג כמוהו ולחיות באופן צנוע וחסכני.
רעיונותיו של ח'ומייני, מלכתחילה לא מצאו חן בעיני כוהני הדת באיראן בשל מהפכנותם, והתנגדותם לאיחוד הגס בין דת למדינה. הראייה המקובלת על חכמי הדת השיעיים הייתה כי הם צריכים להיות במעמד של יועצים לממשל, ולא הממשל עצמו. בדרך כלל מולות אלו היו שמרנים מבחינה תאולוגית וחששו מחידושים, ואילו ח'ומייני האמין כי פירושי האסלאם צריכים להתפתח, גם אם פירושים אלו סוטים מהמסורת. בניגוד למנהג כוהני הדת האחרים באותם הימים, ח'ומייני ניהל אורח חיים צנוע וסגפני, התעניין באירפאן (תורת המסתורין השיעית), והתנגד לאחזקת אדמה ועושר רב בידי המולות.
פוליטיקאים כדוגמת אכבר האשמי רפסנג'ני ומוחמד ח'אתמי, קידמו מדיניות מתונה ורפורמיסטית יותר, ובכך הביאו לעימות בינם לבין המנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי, הרשות השופטת ומשמרות המהפכה. האיראנים השמרנים טוענים כי המדיניות הזו, עומדת בסתירה לעקרונותיו של ח'ומייני, אולם הרפורמיסטים טוענים, בייחוד מוחמד ח'אתמי, כי המדיניות תואמת את עקרונותיו של ח'ומייני. ח'אתמי מזכיר את אזהרותיו התמידיות של ח'ומייני נגד קיצוניות, ועמדותיו בנוגע לחופש הדיבור.
רבים באיראן ראו את המדיניות הרפורמיסטית כמאפשרת לאליטות העשירות לשלוט במדינה, וכך גורמת לניכור המעמד הנמוך באיראן; ההתקרבות למערב, ותחושת ניתוק ממורשתו של ח'ומייני היו גורמים מרכזיים לבחירתו של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד השמרן, בבחירות ב-2005.
ב-1989, פרסם ח'ומייני פתווה, שקראה להריגתו של הסופר סלמאן רושדי, תוך קביעה כי רציחתו של הסופר היא חובה דתית עבור כל מוסלמי, בשל "חילול" שמו של הנביא מוחמד, בספרו "פסוקי השטן". ספרו של רושדי מכיל חלקים שחלק מהמוסלמים, ובהם ח'ומייני, רואים כמעליבים את האסלאם ונביאו. פרסום הפתווה גרם לאנשים רבים במערב, בייחוד אנשי השמאל, שלפני כן תמכו במהפכה כנגד השאה, לשקול מחדש את תמיכתם בח'ומייני.
ח'ומייני ועידוד פיגועי ההתאבדות
עם פרוץ מלחמת איראן עיראק, לאור נחיתות הכוחות האיראניים בתחמושת ורמת האימון, קרא ח'ומייני לאזרחים להתנדב ולהגן על דתם, בפני הפולשים העיראקיים, הוא עודד את האיראנים להידמות לאימאם השיעי הנערץ חוסיין, שמת "מוות קדושים" בקרב כרבאלא כנגד הח'ליף ה"כופר" יזיד הראשון (הנערים יצאו לשדה הקרב בקריאות "כנגד היזיד של זמננו!" ו"כרבאלא נוספת מחכה לנו!"). מאות אלפים של נערים צעירים, נשים וזקנים התנדבו לארגון הבאסיג' שהקים המשטר. המתנדבים הנלהבים, שמרביתם היו בני פחות מ-18, הביאו תכריכים מביתם, בנכונות למות. המשטר הזמין 500,000 מפתחות מפלסטיק מטאיוואן, והם ניתנו למתנדבים – מתאבדים, כדי שיפתחו בפניהם את שערי גן עדן. בצעידה של "גלים אנושיים" לפני הצבא האיראני, הנערים הלא חמושים "ניקו" את שדות המוקשים שנמצאו בגבולה הצפוני של עיראק. ח'ומייני ומשטרו עודדו ושיבחו את מעשה ההתאבדות של הצעירים האיראניים
עידוד פיגועי ההתאבדות סותרים את הקוראן, מאחר שבמספר מקומות בספר נאסרת התאבדות, ואף נאמר כי הממית עצמו יישרף בגיהנום, אולם ח'ומייני אימץ את הראייה הפונדמנטליסטית, בה התאבדות למטרת פגיעה ב"אויבי האסלאם", אינה רק מותרת, אלא גם טובה ומבטיחה את מקומו של המתאבד בגן עדן. המתאבד המפגע הראשון בהיסטוריה המודרנית, היה מתנדב הבאסיג' חוסיין פהמידה, בן ה-13 שקשר לגופו חומר נפץ ונשכב תחת טנק עיראקי ב-1980, כיום פהמידה מונצח בבולים, שטרות איראניים, תיקי בית ספר, תוכניות טלוויזיה לילדים וסרטים איראניים. הגותו של ח'ומייני הייתה גם אחראית לפיגוע מכונית התופת הראשון, שבוצע בידי אחמד כוסייר, בן ה-15 מארגון חזבאללה, וגרם למותם של 74 חיילים ישראליים בצור (לבנון) ב-11 בנובמבר 1982. ח'ומייני קידש את פעולתו של כוסייר בפתווה, ולאחר מכן הוקמה מצבת זיכרון לכבודו בטהראן.
המשטר סייע להקמתם, ולמימונם של ארגוני טרור רבים, המפורסמים שבהם ארגון החזבאללה והג'יהאד האסלאמי, שעד היום זוכים לסיוע כלכלי והדרכות לפעילים מאיראן.
עמדותיו של ח'ומייני לגבי לא מוסלמים
ח'ומייני אימץ את הראייה השיעית השמרנית, כי הלא מאמינים טמאים (נאג'ים). בפירוש השיעי לאסלאם, הלא מאמינים הם אלו שאינם נמנים עם "עמי הספר" – מוסלמים, נוצרים, יהודים, וזורואסטרים. בספרו, "תאוזיח אל-מסאיל" (ליבון הבעיות), ח'ומייני טען כי ישנם 11 דברים שהופכים מוסלמי לטמא: שתן, צואה, זרע, פגר, כלב, חזיר, לא מאמין, יין, בירה, וזיעת גמל שאוכל דברים לא נקיים. ח'ומייני מסביר כי "ברגע שגבר או אישה לא מוסלמיים, ממירים את דתם לאסלאם, גופם, רוקם, הפרשות האף, והזיעה הופכים לטהורים".
בתקופת שלטונו של השאה, תקף בחריפות את הבהאים, כינה אותם (מוּרתֵד) "כופרים" וקרא לעידוד אקטיבי להמרתם לדת האסלאם. בעקבות קריאותיו, וקריאת מולות קיצוניים נוספים, השתלט אספסוף שכיר על מקדש הבהאים בטהראן, הרס אותו באופן חלקי וקרא למאמינים להיכנס ולחגוג את ניצחון האסלאם.
ח'ומייני התנגד בחריפות ליחסים טובים עם המערב, ומדינות הגוש המזרחי, והאמין כי איראן צריכה להסתמך על עצמה. הוא ראה בחלקים מהתרבות המערבית כמנוונים ומשחיתים את הנוער. לפיכך תמך בהחרמת האופנה, המוזיקה, הקולנוע והספרות המערבית. חזונו היה לראות בהתאחדותן של כל המדינות המוסלמיות לכוח אחד, וכך להימנע מלתמוך במערב או בגוש הסובייטי, והוא האמין כי חזון זה יתממש בעתיד הקרוב.
לאחר חזרתו לאיראן, פרסם ח'ומייני פתווה שהכריזה כי אין לפגוע בקהילות היהודיות והנוצריות באיראן, לאור הדעות האנטי-ישראליות שפשו בחברה לאחר המהפכה.
הממשלה בתקופת ח'ומייני איפשרה למיעוטים מסוימים (נוצרים ארמנים, יהודים וזורואסטרים) להיבחר ולבחור נציגים לפרלמנט האיראני (המג'לס).
ח'ומייני וארצות הברית
במרבית דרשותיו החל משנות ה-60, האשים ח'ומייני את ארצות הברית בניסיון לפגוע באסלאם, בכך שהשאה, הממשלה והכוחות המזוינים האיראניים הם סוכנים אמריקניים. כך למשל ב-1964 הוא קבע בנאום: "מקור כל צרותינו הוא אמריקה. מקור כל צרותינו הוא ישראל. ישראל שייכת לאמריקה. גם חברי הפרלמנט שלנו שייכים לאמריקה. אמריקה קנתה את כולם". הוא טבע את המונח "השטן הגדול" בהפגנה לפני השגרירות האמריקנית בטהראן (ימים ספורים לפני שביית הנמצאים בה).
בהזדמנות אחרת טען: "אמריקה, הפושעת המקורית שהבעירה את העולם, ועוזריה, הציונות העולמית, כדי להגיע למטרתם, מבצעים פשעים שעטים ולשונות נבוכים מלתאר". במקום אחר קבע: "אמריקה יכולה לנצח אותנו, אך לא את המהפכה שלנו. לפיכך, אנו בטוחים בניצחוננו. הממשל האמריקני לא מבין את מושג ה'אסתשהאד' (מוות קדושים)".
ח'ומייני וישראל
החל משנת 1963 החל ח'ומייני להאשים את היהודים ואת ישראל בניסיונות להרוס את האסלאם והכריז על ישראל כ"אויבת האסלאם". באחד מנאומיו טען כי מדינת ישראל הדפיסה מיליוני עותקים של "קוראן מזויף" בניסיון "להרוס את דתנו המהוללת". הוא טען כי ישראל מעוניינת לראות בהרס כלכלתה של איראן וכינה את חיילי השאה "סוכנים ישראלים", ולאחר מכן גם את השאה עצמו. בפני בנו מוסטפא טען, כי קיימת מזימה יהודית מתוחכמת וחשאית "לשלוט בכול" וכי "ברצונם להשתלט על העולם בעזרת אוצרות הטבע של המדינות המוסלמיות". להאשמותיו שלושה צירים מרכזיים: האשמות הקשורות למדיניותן האנטי-אסלאמית של ישראל ושל הציונות, האשמות הקשורות בשאיפתן להתפשט ואופיין האימפריאליסטי והאשמות הקשורות לעושק כלכלי של איראן ושותפות לארצות הברית ביישום מדיניות שנועדה להנציח תלות של איראן בהן. בתקופת גלותו התהדקו קשריו עם חוגים לאומיים ערביים, ואיבתו לישראל גברה.
ראייתו של ח'ומייני תואמת את הראייה השיעית הקיצונית האסלאמית (בדומה לזו של ארגון חזבאללה), על איסור בקיום יחסים ישירים עם ישראל "השטן הקטן", והצורך בהשמדתה והחלפתה במדינה פלסטינית (כך למשל, קבע כי יש להסיר את "הגידול הסרטני" מהמזרח התיכון).
עם זאת, ח'ומייני לא התנגד לקבלת נשק דרך ישראל בפרשת איראן-קונטראס. ממשיכיו של ח'ומייני בהנהגת איראן ממשיכים בקו של התנגדות לישראל וקוראים להשמדתה.
משפחה וצאצאים
ב-1929 נישא לח'דיגה סאקאפי בת ה-16 (נפטרה ב-2009), לזוג נולדו 7 ילדים, שניים מהם נפטרו בילדותם. הבן הבכור מוסטפא, נולד בסביבות 1932, אחיו אחמד נולד ב-1936. הבנות פארידה וצדיקה נולדו בהפרש של שנה זו מזו לאחר לידתו של אחמד, ובת נוספת נולדה לזוג מאוחר יותר. בנותיו של ח'ומייני נשאו למשפחות של חכמי דת או סוחרים.
בנו הבכור של ח'ומייני, מוסטפא, שימש כעוזרו של אביו, והיה קרוב אליו מאוד (ח'ומייני כינה אותו "מאור עיני"); הוא נישא ונולדו לו שלושה ילדים. מוסטפא מת ב-21 באוקטובר ב-1977, בנסיבות לא ברורות לחלוטין, כנראה מהתקף לב או בתאונת דרכים, אולם באיראן הופצו שמועות שטענו כי מוסטפא נרצח בידי המשטרה החשאית של משטר השאה, הסאוואכ.
לאחר מותו של מוסטפא, החל אחמד לשמש כעוזרו של ח'ומייני. הוא נפטר ב-1995 בנסיבות חשודות. בנו של אחמד ח'ומייני, סייד ח'וגת אל-אסלאם חסן ח'ומייני, הוא חכם דת איראני, מזוהה עם המחנה הרפורמיסטי במדינה.
בנו של מוסטפא ח'ומייני, סייד חוסיין ח'ומייני, ריצה עוד במהלך שלטונו של סבו 6 חודשים בכלא, על נאום בו הזהיר את האיראנים מפני "כינון פאשיזם דתי, שהוא הסוג הרע יותר של פשיזם". כיום, חוסיין ח'ומייני הוא חכם דת ואחד מתומכי הדמוקרטיה הבולטים באיראן. בעקבות סכסוכיו עם השלטונות, הוא עזב לעיר כרבאלא בעיראק, לאחר פלישת האמריקנים ב-2003. בתקופת שהותו בעיראק, הוא קרא לפלישה אמריקנית לאיראן, וגירוש המשטר. הוא שב לאיראן זמן קצר לאחר עזיבתו, עם קבלת מסר מסבתו (בתול ח'ומייני), שלא יאונה לו רע. נכדתו של ח'ומייני, זהרה אשראקי, נשואה לרזא ח'תאמי (אחיו של מוחמד ח'תאמי, נשיאה ה-5 של הרפובליקה האיראנית); היא ובעלה נמנים עם תומכי הרפורמה והדמוקרטיה הבולטים באיראן והיא נחסמה מאפשרות להשתתף בבחירות לפרלמנט איראן ב-2004. אחיה הגדול של זהרה, עלי אשראקי, נחסם מהאפשרות להשתתף בבחירות לפרלמנט על ידי מועצת שומרי החוקה ב-2008 בשל עמדותיו הרפורמיסטיות.
אפרים מאיר
אפרים מאיר (נולד ב-1949) הוא פילוסוף ישראלי, מומחה בתחום מחשבת ישראל, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, כיהן כראש המחלקה למחשבת ישראל.
ביוגרפיה
מאיר נולד בבלגיה בשנת 1949 כנוצרי קתולי. הוא למד מדעי דת ופילולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלוון (Leuven) שבבלגיה והוא בעל תואר דוקטור בתאולוגיה.
התחתן ב-1971 ולאחר שהתגייר עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1983. בשנת 1989 החל ללמד במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן. ופעמיים שימש כראש המחלקה.
שימש מרצה אורח באוניברסיטאות מהמובילות בעולם, בין היתר לימד באוניברסיטת מארק בלוך בשטרסבורג (Marc Bloch University, Strasbourg), באוניברסיטת המבורג, בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בהיידלברג (Hochschule für Jüdische Studien, Heidelberg), ובאוניברסיטת המדינה של אריזונה. מ-2009 ועד 2017 שימש באופן סדיר כפרופסור אורח ללימודי דיאלוג יהודי ותאולוגיה בין-דתית באקדמיה לדתות העולם, באוניברסיטת המבורג. משמש כנשיא חברת רוזנצוויג הבינלאומית. ומחודש ספטמבר ועד דצמבר 2018 שימש כחוקר במרכז לחקר התאולוגיה בפרינסטון ובמחצית הראשונה 2021  ב- Stellenbosch Institute for Advanced  Study בדרום אפריקה.
מתגורר כיום במבשרת ציון ואב לחמישה. בנו פרופ' יונתן מאיר הוא חוקר חסידות והשכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הגותו ופעילותו המדעית
חלק גדול מכתביו עוסקים באקזיסטנציאליזם יהודי, תחום שמאיר הוא מהראשונים שעסקו בו בעברית. כתב שני ספרים על הגותו של פרנץ רוזנצווייג, הוגה שמאיר מחשיבו כאחד מאבות האקזיסטנציאליזם היהודי, לצד מרטין בובר. ספרו באנגלית שעוסק בלמעלה מאלף מכתבי אהבה ששלח רוזנצווייג למרגריט רוזנשטוק-הוסי, היה הראשון שחקר אותם לעומק, והיווה תוספת קריטית להבנה כוללת של "כוכב הגאולה", יצירתו הבולטת של רוזנצווייג.
במקביל הקדיש מאיר מחקר רב שנים לחשיבה הדיאלוגית, ובכלל זה לפילוסופיה הדיאלוגית של מרטין בובר. בספרו פילוסופים קיומיים יהודים ברב-שיח נידונים יחד הוגים דיאלוגיים יהודים ושאינם-יהודים והמחבר דן בתרומה המיוחדת של המחשבה היהודית למחשבה הדיאלוגית. השוני והדיאלוג בין המחשבה היהודית לכללית הוא גם הנושא של סיפרו הגרמני הבדל ודיאלוג מ - 2013. בספרו The Marvel of Relatedness מ-2021 הוא חוקר את הנושא הדיאלוג ממספר זוויות.
מאיר היה מראשוני חוקרי הפילוסוף היהודי צרפתי עמנואל לוינס בארץ, ותרם תרומה מכרעת להתקבלותו בחברה הישראלית. היה ראשון ללמד במסגרות האקדמיות קורסים על הפילוסופיה של לוינס, והביא בפני הקורא העברי את תרגום שיחותיו של לוינס עם פיליפ נמו - ספר זה משמש עד היום כמבוא חשוב להיכרות עם משנתו של לוינס. נוסף לכך, פרסם ספר על משנתו של לוינס המראה כי יש קשר מובהק בין כתביו הפילוסופיים לבין כתביו העוסקים בענייני יהדות.
מאיר נוטל חלק בשיח ההגותי שלאחר השואה, ומבקש להדגיש בו את הצדדים האנושיים המוסריים, להם נקרא האדם והיהודי לאחר השואה. ספרו "מעשה זיכרון" הפך להיות חלק מן הכתיבה הפילוסופית הישראלית לאחר השואה.
מאיר דן בנוסף בנושא הזהות. בספר שפרסם ב-2011, Identity Dialogically Constructed, ובספר משנת 2013, Dialogical Thought and Identity, הוא חוקר את הזהות באמצעות הוגים דיאלוגיים יהודיים ומציע את מחשבתו האישית בנושא זה.
בשנים האחרונות מאיר יוצר את התאולוגיה הבין-דתית שלו. הוא כתב ספר הדן בתאולוגיה דיאלוגית, השואבת את השראתה מהוגים יהודים דיאלוגיים, ממרטין בובר, אברהם יהושע השל, פרנץ רוזנצווייג ועמנואל לוינס. בשני ספרים נוספים הוא ממשיך בבניית תאולוגיה בן-דתית. בספריו האחרונים מקדיש מאיר את מחקרו והגותו לשאלות של זהות ולדיאלוג הבנדתי כמרכיב משמעותי בבניית זהות.
בספרו על ההומניזם היהודי הוא נותן פירוש הומניסטי של התרבות היהודית.
דייוויס טריטש
דוד (דייוויס) טְרִיטְשׁ (בגרמנית: Davis Trietsch; 4 בינואר 1870, דרזדן, ממלכת סקסוניה (גרמניה) – 31 בינואר 1935, כ"ז בשבט תרצ"ה, רמתיים, פלשׂתינה-א"י) היה סופר ופעיל ציוני מקסימליסט, שהאמין ביכולת הקליטה של ארץ ישראל.
ביוגרפיה
טריטש נולד בדרזדן, בירת ממלכת סקסוניה (שמאז 1871 נכללה בקיסרות הגרמנית). התפרנס מכתיבת ספרים ומאמרים בשטחי הכלכלה. לאחר מסע ברחבי אירופה התגורר בניו יורק בארצות הברית בין השנים 1893-1899, שם למד את בעיית נדידת היהודים. כפתרון הציע התיישבות יהודית בקפריסין ובאל עריש עוד בשנת 1895 לפני שהרצל הציג את הציונות המדינית. השתתף בקונגרסים הציוניים למן הקונגרס הראשון, וכתב ספרים רבים וקונטרסים על בעיות הציונות. על רקע הצעתו ליישב יהודים בצפון סיני, מספר שנים לפני שהרצל ניסה לרכוש שטחים בסיני מידי הבריטים, הוא ניהל עם הרצל ויכוחים חריפים. היה חבר הפרקציה הדמוקרטית, סיעת האופוזיציה הצעירה שהציגה אלטרנטיבה לדרכו של הרצל. בתקופת הצעת אוגנדה, שב והציע את קפריסין, שהייתה מושבה בריטית בת כמאתיים אלף נפש, כמקלט לעם היהודי במקום אוגנדה.
ייסד וערך את כתב העת Ost und West (גרמנית: "מזרח ומערב") בברלין (1901–1902), בשיתוף עם לאו וינץ (Wintz),
במלחמת העולם הראשונה השתכר יפה מפרסומיו וקיים על חשבונו ועל חשבון בני משפחתו משרד לתעמולה ציונית. הוא האמין שהתעשייה והמסחר יהיו הבסיס הכלכלי להתיישבות היהודים בארץ ישראל. את פתרון הדיור ראה בעיר גנים, בה בית קטן עם גן פרי וירק יספק את צורכי המשפחה. את רעיונותיו לפיתוח תעשייתי של א״י בשילוב הקמת ערי גנים הוא קידם בקונגרסים הציוניים ובביטאונו ״עם וארץ״ (ברלין, 1919). הוא האמין כי בסיוע מועט, ניתן ליישב בארץ מאות אלפי יהודים שיתקיימו ברמת חיים שאינה נופלת מזו שבמזרח אירופה.
אחד מחסידיו, אריך דב מוזס, הקים לפי הנחיותיו את המושבה רמות השבים שבשרון, שבבית העלמין שלה נקבר טריטש.
בנו, עמנואל טריטש, היה מתכנן מפעלי מים בישראל, ולפני קום המדינה - בכיר עוזריו של שמחה בלאס.
על שמו קרוי גן קטן ברמות השבים, ברחוב הכרם.
מורה הנבוכים
שם הספר
שמו המקורי של הספר בערבית יהודית הוא דלאלה אלחאירין, (בכתב ערבי: دلالة الحائرين). התרגום המילולי של השם הוא הוראת הנבוכים (או הנחיית הנבוכים ), אך מתרגמו הראשון של הספר, שמואל אבן תיבון, שינה את שמו למורה הנבוכים.
לפי השערתו של אבנר גלעדי, הרמב"ם קרא לספרו "דלאלה אלחאירין" ולא "דליל אלחאירין" ("הוראת הנבוכים" ולא "מורה הנבוכים"), כיוון שאלגזאלי השתמש בביטוי "דליל אלחאירין" כתואר מתוארי האל בספרו אחיאא עלום א-דין (החייאת מדעי הדת). לפי השערה זו, הרמב"ם נמנע מלכנות את ספרו בשם שידוע כתואר המיוחס לאל, אך שמואל אבן תיבון לא היה מודע למשמעות זו, ולכן שינה לשם "מורה הנבוכים", ובעקבותיו הלכו כל שאר המתרגמים.
מהות הספר ומקורותיו
הרמב"ם החל לכתוב את מורה נבוכים בשנת ד'תתקמ"ז (1187), וסיימו עד שנת ד'תתקנ"א (1191). ספרו זה, הכתוב בערבית יהודית, נכתב במקורו עבור תלמידו - ר' יוסף בן יהודה אבן שמעון. בספר מתווה הרמב"ם את הדרך לאדם "הנבוך", שעיונו התורני והפילוסופי אינם מתחברים בידיו למקשה אחת, על מנת לספק הסברים והוכחות פילוסופיות לאמונה היהודית וטעמים רציונליים למצוות. ספר זה נכתב על ידי הרמב"ם לאחר שניסה לכתוב ספרי מחשבה במתכונת אחרת ('ספר הנבואה' ו'ספר ההשוואה' [ובגרסות אחרות 'ספר ההתאמה' או 'ספר התיאום']), שלא מצאו חן בעיניו בתוצאתם הסופית. מקובל כי הספר כולל את הספרים האלו בעריכה שונה, כאשר העניינים העמוקים מפוזרים בספר במעין 'צופן' שרק המשכיל יוכל לחדור אל תוכו.
ב"מורה נבוכים" פורש הרמב"ם את שיטתו בנושאים רבים ובהם: שלילת הגשמות מהאל, נבואה, השגחה, טעמי המצוות, תורת המדינה, בריאת העולם ומוסריות כלל אנושית. בכל הנושאים מטפל הרמב"ם באורח רציונלי, דהיינו, מציג הוכחות הגיוניות התומכות בטענותיו. הרציונליזציה של תוכני הדת היא אחד מסימני ההיכר הבולטים ביותר של מורה נבוכים.
שורשיה של הפילוסופיה המוצגת במורה נבוכים נטועים בעולם היווני ובעיקר בהגותו של אריסטו. אולם הגותו חדרה למחשבתו של הרמב"ם בעזרת מתווכים, וניכרת בספר השפעה רבה של פרשנים מוסלמים של אריסטו, ובראשם אבו נצר אל-פאראבי ואבן סינא.
במבוא לספר כותב הרמב"ם שבתוך הספר הוא טמן גופי ידע, שאותם הוא מבקש להסתיר מן הקורא הפשוט. הוא קורא למשכיל לנסות לפענח את סודותיו ולחשוף את הידע הנחשק המוסווה בתוך ספרו. לעומת משנה תורה ההלכתי, שבו ידע הרמב"ם לאסוף מקורות ידע ממכמני התלמודים ולגבש אותם למבנה ארכיטקטוני מסודר, עושה הרמב"ם במורה נבוכים את הפעולה ההפוכה, ומפזר נושאים באופן מכוון בחלקים השונים של ספרו, באופן שרק מי שיש לו בקיאות מעמיקה בספר, יכול לגבש את תפיסת הרמב"ם לגבי נושאים שונים.
הספר "מורה נבוכים", כחלק מהגותו הכללית של הרמב"ם הושפע מהתאולוגיה האסלאמית המכונה "כלאם", ובפרט מזרם המועתזילה, ואיתה הוא מקיים דיון עמוק - הרמב"ם מסכים לחלק מהנחותיה ומתנגד לאחרות. פירוש המילה "כלאם" הוא "דיבור", והוא מציין את העיסוק בפילוסופיה מתוך דיון ותהליך דיאלקטי, ובמובן צר יותר הוא מסמן את העיסוק השכלי כיוון שהמונח היווני "לוגיקה" כולל הן את הלוגוס השכלי והן את הדיבור.
כך שאפה אסכולה זו ליישב בצורת דיאלוג בין הלוגיקה של הפילוסופיה היוונית הקלאסית (בעיקר של אפלטון ואריסטו) ובין עקרונות הדת המונותאיסטית. לדוגמה, הכלאם דגל בהסברים לוגיים למצוות הדת ולמהות העולם, והסתייג מהסברים מיסטיים, ובכך השפיע על הרמב"ם. "מורה נבוכים" הוא מעין גרסה יהודית של הניסיון הזה, אלא שבניגוד לכלאם, שהכפיפה את מסקנותיה הלוגיות לעמדות הדת הקבועות מראש וקבעה על פיהן את הנחות היסוד שלה, עבד הרמב"ם בכיוון ההפוך והכפיף את פירושי הטקסטים המקודשים להיגיון. טענתו התאולוגית הייתה, שכיוון שמקור התבונה האנושית ומקור הטקסט המקודש הוא אחד - האל, לא תיתכן סתירה אמיתית ביניהם.
חלקי הספר
הספר מחולק לשלושה חלקים (בנוסף להקדמה):
אחדות האל לפי מורה הנבוכים
בחלק הראשון של הספר, בפרק ס"ט, עוסק הרמב"ם בשכלו של האל, בשכלו של האדם ובהבדל ביניהם.
השכלת האל: גישת הרמב"ם הפוכה בנקודה הזו מהגישה האריסטוטלית. אריסטו טוען בספר "מטפיזיקה" (ספר 12, פרק ט') שהאל הוא בשמיים ואינו יורד אל בני האדם, אך ביהדות טבעו של האל שונה כפי שאפשר ללמוד מהצירוף השכיח הבא: "וידבר ה' אל משה לאמר", כלומר, ישנו קשר ישיר בין האל לבני האדם. הרמב"ם קובע שאצל האל ההשכלה מתרחשת כל הזמן, האל משכיל את עצמו, מפני שהוא המקור לכל דבר שמחוצה לו, ועל כן כל השכלה שלו היא הוא עצמו. האדם לא משכיל את עצמו, לעיתים הוא ישן ולעיתים אוכל, אבל כאשר הוא מצליח להשכיל, הוא לא משכיל את עצמו אלא דברים שמחוצה לו.