cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממנטו (סרט, 2000)
עלילת הסרט
לאחר ששמע את טדי מתוודה על כל אלה, לאונרד שורף את התצלום של ג'ימי המת ובמונולוג מסביר שהוא מוכן לשקר לעצמו כדי להשיג צדק נגד מי שעשה לו עוול. לכן הוא מצביע על טדי תוך הזמנת קעקוע של מספר לוחית הרישוי של טדי וכתיבת הערה לעצמו שאין לסמוך על טדי כדי שהוא יבלבל את טדי בג'ון ג. ויהרוג אותו. לאונרד נוסע במכוניתו של ג'ימי, בביטחון שלמרות השקר הזה, הוא ישמור על מספיק מודעות לעולם כדי לדעת שלמעשיו יש השלכות.
מבנה הסרט
הסרט בנוי משני קווי זמן: אחד בצבע ואחד בשחור-לבן. רצפי הצבעים מתחלפים ברצפים בשחור-לבן. האחרונים הם בסדר כרונולוגי. קטעי הצבע, אם כי מוצגים קדימה (למעט הראשון, שמוצג לאחור), מסודרים לאחור. מבחינה כרונולוגית, הרצפים בשחור-לבן מגיעים קודם ורצפי הצבעים מגיעים אחר כך.
יש מעבר חלק מהרצף 22-לבן לרצף A והוא מתרחש במהלך פיתוח תצלום פולארויד.
ניתן לראות את קו העלילה של הסרט (הסדר הכרונולוגי של הסיפור) כ"קטע וידאו נסתרת" במהדורה המוגבלת של הסרט, בו פרקי הסרט מחוברים לסדר הכרונולוגי ומוצגים: 1, 2, 3, ..., 22 / A, B, ..., V ואז כותרת הפתיחה עוברת "אחורה" למה שהוצג (רצף כותרת הפתיחה נע לאחור במהלך הסרט, כך שהיא מוצגת בסוף בגרסה זו).
סטפנו גיזלוטי כתב מאמר הדן כיצד נולאן מספק לצופה את הרמזים הדרושים לפענוח קו העלילה ולעזור לנו להבין את רצף האירועים. רצפי הצבע כוללים חפיפה קצרה המסייעת לרמוז לקהל לעובדה שהעלילה מוצגת בסדר הפוך. מטרת הרצף ההפוך המקוטע היא לאלץ את הקהל לחוש אהדה ולחוות את יכולתו הלקויה של לאונרד ליצור זיכרונות חדשים ארוכי טווח, שבהם לא ניתן לזכור אירועים קודמים, מכיוון שהקהל עדיין לא ראה אותם.
נושאים
מאז שחרורו, הסרט היה נושא לדיון נרחב על קולנוע, הן במבנה הסיפורי הייחודי והן בנושאים. אלה המחפשים אחר הסברים על עלילת הסרט השתמשו בפורומים מקוונים, או חומרים מדעיים, או התעלמו מהאתר והפורומים הרשמיים של הסרט במטרה לשמור על השערות אישיות משלהם. במאמר המנתח את עבודתו של נולאן, מייק ד'אנג'לו ציטט את ממנטו כ"מחקר מופתי באשליה עצמית מכוונת", רומז למעשיו של לאונרד עצמו לקראת סוף הסרט ולתפקידו כסופר לא אמין. באותו נושא של הונאה עצמית, ג'יימס מוני מאתר filmandphilosophy.com מציין כי הסרט מציע כיצד "הזיכרונות שלנו מתעתעים בנו, או ליתר דיוק, לפעמים אנו מטעים את עצמנו על ידי 'בחירה' לשכוח או על ידי מניפולציות על זיכרונות שלנו מאירועי העבר." השימוש של לאונרד בבלבול מהווה את הדילמה, כפי שהסביר פרופסור המרכז הרפואי SUNY Downstate, ג'ון קובי, לאתר BrainFacts.org: "ב'ממנטו' אנו ניצבים מול השאלה כמה מזיכרון העבר של לאונרד אמיתי וכמה בנוי מתוך אמונות ומשאלות."
בריאיון עם צ'אק סטיבנס בשנת 2001 נולאן גם הצהיר: "החלק הכי מעניין בזה מבחינתי הוא שנראה שהקהל מאוד לא מוכן להאמין לדברים שטדי [פנטוליאנו] אומר בסוף ובכל זאת למה? אני חושב שזה מפני שאנשים בילו את כל הסרט בהתבוננות בתצלומו של לאונרד של טדי, עם הכיתוב: "אל תאמין לשקרים שלו." הדימוי הזה באמת נשאר בראשם של אנשים והם עדיין מעדיפים לסמוך על התמונה הזו גם אחרי שהבהרנו מאוד שהזיכרון הוויזואלי של לאונרד מוטל בספק. זה היה די מפתיע, וזה לא היה מתוכנן. מה שתוכנן תמיד היה שלעולם לא נלך מחוץ לראשו של לאונרד ולשמור על הקהל במצב פרשני זה של ניסיון לנתח את מה שהם רוצים להאמין או לא. מבחינתי, עיקר הסרט הוא שהבחור האחד שעשוי להיות הסמכות האמיתית של מה שקרה הוא שגולם על ידי ג'ו פנטוליאנו... שהוא כל כך לא אמין, במיוחד בהתחשב במטען שהוא נושא מסרטיו האחרים: הוא כבר נראה בעיני הקהל כשחקן של הדמות הזו שתמיד לא אמינה. אני מוצא את זה מאוד מפחיד, באמת, את רמת חוסר הוודאות והרשעות שג'ו מביא לסרט."
זיכרון, מציאות וזהות עצמית
הסרט בוחן שני מוטיבים במחשבה האנושית: מהי המציאות ומהי הזהות העצמית. שני מוטיבים אלה בנויים על הזיכרון.
את המציאות אנו בונים מהעובדות הנקלטות בחושינו בהווה ומֻשוות כל העת לתמונת עולם הנמצאת במוחנו. כל אירוע נתפס אצלנו כגורם או נגרם על ידי אירוע אחר, סיבה ומסובב. כך אנו יוצרים את תמונת העולם, קרי המציאות. אצל לני הזיכרון לא פועל ולכן הקשר הזה לא קיים אצלו. מהלך הסרט מהסוף להתחלה ממחיש לצופה כמה קשה לתפוס את המציאות כאשר המסובב קודם בזמן לסיבה. לני מנסה לעקוף את הבעיה על ידי צילום המציאות ועל ידי עריכת רישומים שאינם בני חלוף וכך לשמר תמונת עולם. לני מאמין שזו המציאות שכן הכלים לתעוד שהוא משתמש כביכול אמינים יותר מהזיכרון. אך במהלך הסרט מתברר שקל מאוד ליצור אצל לני תמונת עולם מזויפת. אנו נרמזים שלני יוצר לעצמו במכוון מציאות. אנחנו נותרים עם השאלה: מציאות אמיתית או מציאות מפוברקת?
באופן פרדוקסלי, הזכרונות האמיתיים של לני מבוססים על מידע מניפולטיבי ושקרי - והם דוהים לאחר דקות, בעוד שהזכרונות היחידים המהווים את העוגן של חייו ונותנים לו מטרה וזהות - הם פיקטיביים ומומצאים על ידי לא אחר מאשר הגיבור.
הזהות העצמית אף היא בנויה על זיכרון. הזהות נבנית מזכרונותינו. בהשוואה לסרט אחר בא מוטיב זה לידי ביטוי מובהק בסרט בלייד ראנר שם מושתלים זיכרונותיה של אחייניתו של החוקר ברייצ'ל ה"רפליקנטית" (אנדרואידית) וכך ניתנת לה זהות. עד רגע אובדן הזיכרון, זהותו של לני ברורה לו. חוקר ביטוח, נשוי וחי עם אשתו חיים שלווים. מרגע אובדן הזיכרון הוא מנסה לבנות את זהותו, באמצעי התיעוד שהוזכרו, כמי ששם לו למטרה לנקום ברוצח אשתו. אבל שוב מתברר שקל להוליכו שולל, ובעצם מדובר בלני שיחד עם טדי מסתובב בארץ ורוצח אנשים סתם. שוב אפשר להבין מדבריו של טדי שלני מודע לזהותו זו אבל מעדיף ליצור זהות של נוקם.
פיתוח
ביולי 1996, האחים כריסטופר וג'ונתן נולאן נסעו בכביש משיקגו ללוס אנג'לס, כשכריסטופר העביר את ביתו לחוף המערבי. במהלך הנסיעה, ג'ונתן העלה את הסיפור לסרט לאחיו, שהגיב בהתלהבות לרעיון. לאחר שהגיעו ללוס אנג'לס, ג'ונתן עזב לוושינגטון הבירה, כדי לסיים את לימודיו במכללה של אוניברסיטת ג'ורג'טאון. דמות הרוצח המסתורית המכונה רק "ג'ון ג." הייתה למעשה מחווה לפרופסור לתסריטאות מאוניברסיטת ג'ורג'טאון באותה תקופה, ג'ון גלאווין. כריסטופר ביקש שוב ושוב מג'ונתן לשלוח לו טיוטה ראשונה ולאחר מספר חודשים נענה ג'ונתן. כעבור חודשיים, כריסטופר העלה את הרעיון לספר את הסרט לאחור והחל לעבוד על התסריט. ג'ונתן כתב את הסיפור הקצר בו זמנית והאחים המשיכו להתכתב, ושלחו זה לזה תיקונים של עבודותיהם. בתחילה כתב כריסטופר את התסריט כסיפור ליניארי ואז היה "חוזר לסדר אותו מחדש כפי שהוא על המסך כדי לבדוק את ההיגיון בו." נולאן הושפע גם מהסיפור הקצר "Funes the Memorius" שכתב חורחה לואיס בורחס. "אני חושב ש'ממנטו' הוא בן דוד מוזר של 'Funes the Memorious' - על אדם שזוכר הכל, שלא יכול לשכוח כלום. זה קצת היפוך מזה." אמר נולאן.
סיפורו הקצר של ג'ונתן, שכותרתו "Memento M9ri", שונה בתכלית מסרטו של כריסטופר, אף על פי שהוא שומר על אותם אלמנטים חיוניים. בגרסתו של ג'ונתן, לאונרד נקרא ארל והוא מטופל במוסד לחולי נפש. כמו בסרט, אשתו נהרגה בידי אדם אנונימי ובמהלך ההתקפה על אשתו איבד ארל את יכולתו ליצור זיכרונות חדשים ארוכי טווח. כמו לאונרד, ארל משאיר לעצמו פתקים ויש לו קעקועים עם מידע על הרוצח. עם זאת, בסיפור הקצר, ארל משכנע את עצמו באמצעות פתקים בכתב שעליו להימלט מהמוסד ולרצוח את רוצח אשתו. בשונה מהסרט, אין שום עמימות לגבי ארל שמוצא והורג את הגבר האלמוני.
ביולי 1997, חברתו של כריסטופר נולאן (לימים אשתו) אמה תומאס הראתה את התסריט שלו לאהרון ריידר, בכיר ב'סרטי ניומרקט' (Newmarket Films). ריידר אמר כי התסריט היה, "אולי התסריט החדשני ביותר שראיתי אי פעם" וזמן קצר לאחר מכן, ניומרקט אישרה תקציב של 4.5 מיליון דולר. ההכנות וטרום ההפקה נמשכו שבעה שבועות, במהלכם התחלף מיקום הצילומים ממונטריאול, קוויבק ללוס אנג'לס, קליפורניה, כדי ליצור אווירה מציאותית ונוארית יותר לסרט.
ליהוק
במקור, בראד פיט אמור היה לגלם את לאונרד. פיט התעניין, אך נאלץ לוותר בשל צפיפות בלוח הזמנים שלו. בין השחקנים הנחשבים האחרים נכללו אהרון אקהרט (שלימים עבד עם נולאן על האביר האפל) ותומאס ג'יין, אך התפקיד ניתן לגאי פירס, שהכי הרשים את נולאן. פירס נבחר בין השאר בשל "חוסר היותו סלב" (לאחר שפיט ויתר, הם החליטו להימנע מהמרדף אחר כוכבים מהרשימה הראשונה ולעשות את הסרט בפחות כסף באמצעות שחקן איכותי במחיר סביר) והתלהבותו של פירס מהתפקיד.
לאחר שהתרשמה מהופעתה של קארי-אן מוס כטריניטי בסרט המדע הבדיוני "מטריקס" משנת 1999, ג'ניפר טוד הציעה לה את תפקיד נטלי. בעוד שמרי מק'ורמק רצתה לגלם את התפקיד, החליט נולאן ללהק את מוס כנטלי, לדמות השוטר המושחת טדי, הוזכר הקומיקאי דניס לירי, אם כי הוא לא היה פנוי ומוס הציעה את ג'ו פנטוליאנו, שעבד עמה על המטריקס. אף על פי שהיה חשש כי פנטוליאנו עשוי להיות נבל מדי עבור הדמות, הוא עדיין לוהק ונולאן אמר שהוא הופתע מהעדינות של השחקן בהופעתו.
שאר דמויות הסרט לוהקו במהירות לאחר שלוהקו שלוש הדמויות המובילות. סטיבן טובולובסקי והארייט סנסום האריס מגלמים את סמי ג'נקיס ואשתו בהתאמה. מארק בון ג'וניור קיבל את תפקיד ברט, פקיד המוטל, מכיוון שג'ניפר טוד אהבה את "המראה והגישה" שלו לדמות (כתוצאה מכך הוא הופיע מחדש בתפקידים מינוריים בהפקות אחרות של נולאן).
צילומים
הצילומים התקיימו בתאריכים 7 בספטמבר עד 8 באוקטובר 1999,לוח זמנים של 25 יום. פירס הגיע מדי יום למהלך הצילומים, אף שכל שלושת השחקנים הראשיים (כולל פנטוליאנו ומוס) הופיעו יחד רק ביום הראשון וצילמו קטעי חוץ מחוץ לביתה של נטלי. כל הסצנות של מוס הושלמו בשבוע הראשון, כולל סצינות מעקב בביתה של נטלי, בבר של פרדי ובמסעדה בה היא פוגשת את לאונרד בפעם האחרונה.
פנטוליאנו חזר לסט הצילומים בסוף השבוע השני כדי להמשיך לצלם את הסצינות שלו. ב־25 בספטמבר צולמה סצנת הפתיחה בה לאונרד הורג את טדי. אף על פי שהסצנה נמצאת בתנועה הפוכה, נולאן השתמש בצלילים שהושמעו קדימה.
למחרת, ב־26 בספטמבר, לארי הולדן חזר לצלם את הרצף בו לאונרד תוקף את ג'ימי. לאחר סיום הצילומים חמישה ימים לאחר מכן הוקלטו קולו של פירס. לסצנות בשחור-לבן, קיבל פירס אישור לאלתר את הנרטיב שלו, מה שאפשר תחושה של סרט תיעודי.
הבר בטוחונגה, קליפורניה, נצבע מחדש ושימש כחלק הפנימי של חדרי המוטל של לאונרד ודוד ומראהו החיצוני של המלון דיסקונט. הסצנות בביתו של סמי ג'נקיס צולמו בבית פרברי קרוב לפסדינה ואילו ביתה של נטלי היה בברבנק. הצוות תכנן לצלם את הבניין הנטוש (שם הורג לאונרד את טדי וג'ימי) בבניין לבנים בסגנון ספרדי בבעלות חברת רכבות. עם זאת, שבוע לפני תחילת הצילומים, הציבה החברה כמה עשרות קרונות רכבת מחוץ לבניין, מה שלא היה אפשרי לצלם. מכיוון שחלקו הפנימי של הבניין כבר נבנה כסט, היה צריך למצוא מקום חדש. במקום זאת שימש בית זיקוק לנפט ליד לונג ביץ' והסצנה בה שורף לאונרד את רכוש אשתו צולמה בצד השני של בית הזיקוק.
פס־קול
דייוויד ג'וליאן חיבר את הפסקול של הסרט. ג'וליאן מודה בכמה פסקולים מסונתזים שהיוו לו השראה, כמו המוזיקה בבלייד ראנר של ואנגליס ו"הקו האדום" של הנס צימר. בזמן שחיבר את הפסקול, יצר ג'וליאן צלילים שונים ומובהקים כדי להבדיל בין הסצנות בצבע ובשחור-לבן: קטעים "פושרים וקלאסיים" בחילה ו"רעש מעיק וגס" בקטעים האחרונים. מכיוון שהוא מתאר את הפסקול כולו כ"נעימה של לאונרד", אומר ג'וליאן, "הרגש אליו כיוונתי עם המוזיקה שלי היה געגוע ואובדן. אבל תחושה של אובדן אתה מרגיש, אך עם זאת אתה לא יודע מה איבדת ואתה מרגיש [שאתה] נסחף." בתחילה, רצה נולאן להשתמש בשיר "Paranoid Android" של רדיוהד במהלך כתוביות הסיום, אך הוא לא הצליח להבטיח את הזכויות. במקום זאת, נעשה שימוש ב"Something in the Air" של דייוויד בואי, אף על פי ששיר אחר של רדיוהד, גרסה מורחבת של "Treefingers", נכלל בפסקול הסרט.
הפצה
הסרט זכה לאזכורים רבים בתקשורת. הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל ונציה בשנת 2000, שם זכה לתשואות ולאחר מכן הוקרן בפסטיבל הקולנוע האמריקאי דוביל ופסטיבל טורונטו. הסרט לא התקשתה למצוא מפיצים זרים והוקרן ביותר מ-20 מדינות ברחבי העולם. מסע הקידום שלו הסתיים בפסטיבל סאנדנס, שם הוקרן בינואר 2001.
מציאת מפיצים אמריקאים הוכיחה את עצמה כקשה יותר. ממנטו הוקרן בפני אולפנים שונים (כולל ראש מירמקס הארווי ויינשטיין) במרץ 2000. אף על פי שרוב מנהלי האולפנים אהבו את הסרט ושיבחו את כישרונו של נולאן, כולם ויתרו והאמינו שהיא מבלבלת מדי ולא תמשוך קהל גדול. לאחר שבמאי הקולנוע העצמאי המפורסם, סטיבן סודרברג, ראה את הסרט ונודע לו שהוא לא מופץ, הוא תמך בסרט בראיונות ובאירועים ציבוריים והעניק לו עוד יותר פרסום, אם כי לא הבטיח מפיץ. חברת סרטי ניומרקט, בצעד מסוכן כלכלית, החליטה להפיץ את הסרט עצמו. לאחר השבועות הראשונים להפצה, הסרט הגיע ליותר מ-500 בתי קולנוע והרוויח סך כולל של 25 מיליון דולר בקופות. הצלחת הסרט הפתיעה את מי שדחה את הסרט, עד כדי כך שווינשטיין הבין את טעותו וניסה לקנות את הסרט מידי ניומרקט.
שיווק
ג'ונתן נולאן עיצב את האתר הרשמי של הסרט. בדומה לאסטרטגיה השיווקית של פרויקט המכשפה מבלייר, האתר נועד לספק רמזים נוספים לסיפור, תוך שהוא לא מספק מידע קונקרטי. לאחר היכרות קצרה באתר, מוצג לצופה גזיר עיתון המפרט את רצח לאונרד את טדי. לחיצה על מילים מודגשות בכתבה מובילה לחומר נוסף המתאר את הסרט, כולל הערותיו ותצלומיו של לאונרד וכן דיווחי המשטרה. יוצרי הסרט השתמשו בטקטיקה אחרת על ידי שליחת תמונות פולארויד לאנשים אקראיים, המתארים את לאונרד המדמם ונטול חולצה המצביע על נקודה לא מסומנת על חזהו. מכיוון שניומרקט הפיצו את הסרט בעצמם, כריסטופר נולאן ערך את הטריילרים של הסרט בעצמו, שנמכרו לערוצי טלוויזיה בכבלים זולים כמו בראבו ו-A&E, ואתרים כמו יאהו ו-MSN, הטריילרים היו המפתח לכך שהסרט זכה לפרסום ציבורי רחב.
מדיה ביתית
ממנטו יצא ב-DVD וב-VHS בארצות הברית ובקנדה ב-4 בספטמבר 2001 ובבריטניה ב-14 בינואר 2002. המהדורה הבריטית מכילה קטע המאפשר לצופה לצפות בסרט בסדר כרונולוגי. בגרסה הקנדית אין תכונה זו אך פרקי הסרט מוגדרים לעשות זאת באופן ידני או באמצעות תכונות DVD. המהדורה המקורית האמריקאית אינה כוללת את התכונה הכרונולוגית וגם הפרקים לא הוגדרו כדי לעשות זאת.
מאוחר יותר יצא הסרט מחדש ב-DVD במהדורה מוגבלת הכוללת פרשנות שמע של כריסטופר נולאן, הסיפור הקצר המקורי של ג'ונתן נולאן עליו התבסס הסרט, ותיעוד ערוץ סאנדנס על יצירת הסרט. ה-DVD במהדורה המוגבלת מכיל גם תכונה נסתרת המאפשרת לצופה לצפות בסרט בסדר כרונולוגי. ה-DVD במהדורה מוגבלת ארוז כך שהוא נראה כמו תיק המקרה של לאונרד ממוסד לחולי נפש, ובתוכו כותבים "רופאים" ולאונרד. תפריטי ה-DVD מעוצבים כסדרת מבחנים פסיכולוגיים; על הצופה לבחור מילים, אובייקטים ותשובות מסוימות כדי להשמיע את הסרט או לגשת לתכונות מיוחדות. ה"הערות" של לאונרד על מארז ה-DVD מציעות רמזים לניווט ב-DVD. נראה כי חלק מ"החומרים" נועדו לגרום לפרנויה ואי וודאות (תמונה של אדם שלוחש: "הם יודעים מה עשית"), רומזת למצב הנפשי של שלבי.
ממנטו יצא מחדש בבריטניה ב-DVD עם מהדורה מיוחדת בת 3 דיסקים ב-27 בדצמבר 2004. מהדורה זו מכילה את כל התכונות המיוחדות שיש בשתי המהדורות האמריקאיות בחבילה אחת בתוספת כמה ראיונות חדשים. התפריטים מופיעים כקעקועים על גופו של לאונרד והם פשוטים יותר מה־DVD שיצא בארצות הברית ובו 2 דיסקים.
ממנטו יצא ב־Blu-ray ב-15 באוגוסט 2006. במהדורה זו חסרים התכונות המיוחדות המופיעות ב-DVD במהדורה מוגבלת, אך היא כוללת את פרשנות השמע של הבמאי כריסטופר נולאן. הדיסק בשכבה אחת כולל איכות צפייה MPEG-2 1080p ואיכות שמע PCM 5.1. הסרט יצא גם ב־iTunes להורדה דיגיטלית.
הסרט יצא מחדש ב-Blu-ray וב-DVD בארצות הברית ב-22 בפברואר 2011 על ידי Lionsgate לציון יום השנה העשירי לסרט. ה-Blu-ray מכיל קטע וידאו חדש של נולאן על מורשת הסרט.
אתחול
חברת AMBI Pictures, המחזיקה בזכויות על הסרט, הכריזה בנובמבר 2015 על כוונתם להפיק מחדש את הסרט, מוניקה בקרדי, מנהלת חברת AMBI Pictures, הצהירה שהם מתכננים "להישאר נאמנים לחזונו של כריסטופר נולאן ולהעביר סרט בלתי נשכח שהוא עצבני, אייקוני וראוי לפרסים כמו המקור". באוגוסט 2020 האולפנים הודיעו כי הסרט עודנו בפיתוח וכי הוא לא יהיה רימייק, אלא משהו דומה למקור.
הוספיס
הוספיס (מלטינית: Hospitium, בארמית "אושפיז", מילולית: "מלון", על פי האקדמיה ללשון העברית: מֶרְכָּז לְטִפּוּל תּוֹמֵךְ) הוא טיפול ופילוסופיית טיפול המתמקדת בפליאציה של חולים סופניים, הקלת הכאב והתסמינים מהם הם סובלים. השם הוספיס מתייחס בדרך כלל הן לטיפול, הן לפילוסופיה הטיפולית והן למוסד בו מוענק הטיפול. הטיפול בהוספיס מתמקד בהרגעה של תסמינים של חולים סופניים או חולים חשוכי מרפא, בין אם התסמינים פיזיים, רגשיים, רוחניים או חברתיים. כניסה לטיפול הוספיס אין משמעו ויתור על טיפולים רפואיים, כי אם החלפת מטרות טיפולים אלו. מרכיב חשוב נוסף בתחום רפואה זה, מלבד הדאגה לחולה עצמו, הוא הטיפול במשפחתו של החולה והדרכתם בהתמודדות עם הקורה סביבם. רפואת ההוספיס המודרנית כוללת טיפול מקל לאלו שאינם בני טיפול והבראה בבתי חולים, בתי אבות אך גם מספקת את הטיפול לאלו המעוניינים לבלות את ימיהם האחרונים בבתיהם שלהם. תפיסה זו כבר נוצרה במאה ה-17, אך מרבית העקרונות המנחים תחום זה, לפיהם עובדים העוסקים במקצוע, פותחו בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי סיסלי סאונדרס.
בארצות הברית, ההגדרה הרפואית של טיפול ההוספיס היא טיפול הניתן לכל אלו המעוניינים בו, בבית או בכל מוסד אחר, אשר מאובחנים כחולים סופניים עם תוחלת חיים קצרה משישה חודשים. נכון לשנת 2007, למעלה ממיליון איש קיבלו טיפול הוספיס בארצות הברית לבדה, כאשר האבחנה של רובם הגורף של החולים הייתה סרטן. אורך הטיפול הממוצע בשירותי ההוספיס של חולים אלו היה 65 יום.
היסטוריה מוקדמת
היסטוריונים מאמינים כי ההוספיס הראשון נוסד במאה ה-11, סביב 1065, עם התחלת מסעות הצלב, בהם קיבלו הצלבנים למוסדות ההוספיס את כל אלו שסבלו ממחלות חשוכות מרפא.
לאורך ימי הביניים, פרחו מוסדות ההוספיס השונים ברחבי יבשת אירופה, אך עם ירידת קרנם של המוסדות הדתיים בערוב ימי הביניים, נזנחו מוסדות אלו.
בצרפת של תחילת המאה ה-17 עבר ההוספיס תחייה רעיונית על ידי מסדר האחיות של הקדוש וינסנט דה-פאול (Daughters of Charity of Saint Vincent de Paul). הרעיון צבר תפוסה עם הקמת L'Association des Dames du Calvaire על ידי Jeanne Garnier בשנת 1843 ועם הקמתם של עוד שישה מוסדות נוספים עד השנה 1900.
במקביל, התפתחה רפואת ההוספיס במספר מקומות נוספים:
טיפול הוספיס
שירות ההוספיס יכול להינתן למטופל בבית אבות, במתקני הוספיס ייעודיים ואף בבתי חולים, אולם הנוהג הרווח הוא לטפל בחולים אלו בביתם. המטפלים העיקריים הם הרופא המטפל ואחות ההוספיס. שיטת הטיפול כוללת ביקורים תכופים לחולה, כמו גם ביקורי חירום.
בין הקשיים הכרוכים ברפואת ההוספיס ניתן למצוא התנגדויות מקצועיות, טאבו חברתי ופחד אנושי מהמוות. מרבית הקשיים הללו נובעים מהעיסוק הגלוי והפתוח בסוגיית המוות ואי הנוחות שהדבר גורם למטפלים, למטופלים ולבני משפחתם.
טיפול הוספיס בישראל
בישראל שירות ההוספיס הוא חלק מסל הבריאות. קיימות מספר מחלקות הוספיס, כאשר המוכרת בהן שוכנת במרכז רפואי שיבא, במבנה בן 18 מיטות. הוספיסים נוספים פועלים בבית החולים הדסה הר הצופים ובבית החולים הצרפתי.
ראו גם
חוק החולה הנוטה למות
החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים
החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים הייתה אחת משתי חזיתות הלחימה העיקריות של מלחמת יום הכיפורים. הכוחות הלוחמים בחזית זו היו צה"ל מצד אחד, וצבא סוריה בסיוע כוחות צבא מעיראק וירדן מהצד השני, והלחימה התנהלה בשטח רמת הגולן ובדרום-מערב סוריה.
המלחמה נפתחה ב-6 באוקטובר 1973, במתקפת פתע של הצבא הסורי על הכוחות הישראליים, שהחזיקו ברמת הגולן. המתקפה הסורית נערכה במקביל למתקפה של הצבא המצרי בחצי האי סיני. הכוח התוקף כלל שלוש דיוויזיות סוריות מוגברות בדרג הראשון. כישלון המודיעין הישראלי וההטעיה הסורית, הביאו לכך שצה"ל לא היה ערוך למלחמה, והכוח הסורי התוקף נהנה מעדיפות כמותית של מעל 7:1 על כוחות צה"ל ברמת הגולן. הסורים ניצלו את עדיפותם המספרית בשלב הפתיחה של המערכה ברמת הגולן, כדי להבקיע את קו ההגנה הישראלי הדליל בדרום ובמרכז רמת הגולן, ולהשתלט על בליטה גדולה בקו החזית באותם אזורים ביממה הראשונה של המלחמה.
בלילה הראשון למלחמה וב-7 באוקטובר החלו כוחות המילואים הראשונים של הצבא הישראלי להגיע לרמת הגולן, ויחד עם שרידי היחידות הסדירות הצליחו לבלום את המשך ההתקדמות הסורית. החל מ-8 באוקטובר עברו כוחות צה"ל בדרום הרמה למתקפת נגד, ועד 10 באוקטובר הצליח הצבא הישראלי להדוף את הכוחות הסורים מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן, לאחר שספגו אבדות כבדות. ב-11 באוקטובר יצא צה"ל למתקפה לעומק שטח סוריה, הצליח לכבוש מובלעת בשטח של כ-400 קמ"ר בחלק הצפוני של קו החזית, ולהגיע עד מרחק כ-40 ק"מ מדמשק. ב-12 באוקטובר הצטרפו ללחימה חיל המשלוח העיראקי וכוח קטן יותר של הצבא הירדני, שהיוו חיזוק משמעותי לצבא הסורי התשוש, ותקפו את כוחות צה"ל במובלעת. בעקבות הצטרפות חילות המשלוח הערביים ללחימה, נאלצו הכוחות הישראלים במובלעת להיערך מחדש ולעצור את המשך התקדמותם לכיוון דמשק. משלב זה ועד כניסת הפסקת האש ב-24 באוקטובר, הם התמקדו בהגנה על השטח, שתפסו בתחומי סוריה, בסדרת קרבות נגד כוחות סוריים, עיראקיים וירדניים. בליל 21–22 באוקטובר נערך מבצע קינוח, שבו כבשו הכוחות הישראליים מחדש את מוצב החרמון מידי הסורים, שהשתלטו עליו בשעות הראשונות של המלחמה.
לאחר הפסקת האש נותר צה"ל בשטחי המובלעת ונמשכה לחימה בעצימות נמוכה בין הצדדים היריבים, שנודעה בשם מלחמת ההתשה במובלעת הסורית. הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, שנחתם ב-31 במאי 1974, סימן את סיום המלחמה בחזית הסורית, ובמסגרתו פינתה ישראל את כל השטחים, שתפסה מעבר לקו הסגול במהלך המלחמה.
רקע
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את שטח רמת הגולן מידי סוריה. לאחר המלחמה נותרה רמת הגולן בידי ישראל והוקמו בה היישובים הראשונים. צה"ל נערך בשורת מוצבים לאורך קו הפסקת האש, הקו הסגול, שעבר ממזרח לקו התילים. בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים אירעו תקריות ו"ימי קרב" רבים בין ישראל לסוריה, כדוגמת מלחמת שלושת הימים (מבצע קיתון 10).
רקע מדיני
במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמה, ביקשו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסורים סיוע מעמיתיהם במדינות ערב במקרה של מלחמה בינן לבין ישראל. מדינות רבות נעתרו לבקשה, ביניהן עיראק שהסכימה להעמיד לרשות סוריה חלק ניכר מצבאה, ומרוקו, ששלחה לסוריה חטיבת חי"ר עם התגברות המתיחות בין המדינות ב-1973. לעומתם, חוסיין מלך ירדן סירב להצעות מצרים וסוריה להצטרף למלחמה ורק לאחר לחץ מצד מדינות ערב ניאות לשלוח חיל משלוח ירדני לעזרת סוריה.
בישראל ההערכה הייתה כי לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים מדינות ערב לא יפתחו במלחמה. הקונספציה שגיבש אגף המודיעין של צה"ל בראשית שנות ה-70 גרסה כי מצרים לא תצא למלחמה כל עוד אין לה מענה לעליונות האווירית של ישראל, ואילו סוריה לא תפתח במלחמה ללא מצרים. לפיכך ההערכה בישראל הייתה כי צבירת הכוחות הסורים סמוך לגבול היא חלק מתרגיל צבאי או מהמתיחות בין המדינות, אולם אין בכוונת סוריה לצאת למלחמה יזומה. ראשי המדינה (ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין, לצד אישים נוספים בממשלה ובצבא) התעלמו מהסימנים המעידים על מלחמה, סירבו לגיוס מילואים נרחב, והסתפקו בהעלאת הכוננות בקרב הצבא הסדיר מתוך אמונה שברמת הגולן צפוי לכל היותר "יום קרב".
ההכנות למלחמה
לקראת פרוץ המלחמה נערכו שלוש דיוויזיות הרגלים הסוריות לאורך הקו הסגול. בשלושתן יחד היו ערב המלחמה כ-900 טנקים. מאחוריהן נערכו שתי דיוויזיות השריון ולהן 460 טנקים נוספים. במרחב שבין דמשק לקו הסגול הוצבו 930 קני ארטילריה ו-36 סוללות של טילי קרקע-אוויר - מהן 25 סוללות במערך קדמי, שכיסה את מרבית שמי רמת הגולן.
תצפיות וצילומי אוויר שנערכו במהלך חודש ספטמבר 1973 הצביעו על שינוי ההערכות של הצבא הסורי למערך התקפי מלא. לפיכך הוחלט במטה הכללי על תיגבור כוחות צה"ל ברמת הגולן, כדי להיערך לאפשרות של מתקפה סורית כוללת, אף על פי שאמ"ן עדיין העריך שהסבירות לפרוץ מלחמה היא נמוכה. אל חטיבה 188, שהחזיקה את הקו ברמה וכללה שני גדודי טנקים (71 טנקים), הצטרפה עד ל-5 באוקטובר חטיבה 7 ולה כ-105 טנקים נוספים. כמו כן הוגדל הכוח הארטילרי מארבע סוללות (16 קנים) ל-11 סוללות (44 קנים). במוצבים לאורך הקו הסגול הוצבו שני גדודי רגלים סדירים (גדוד 13 של גולני במוצבים הצפוניים כולל מוצב החרמון, ובגזרה הדרומית, ממוצב 111 ודרומה, גדוד 50 של הנח"ל המוצנח). העבודה בחפירת תעלות נ"ט נוספות זורזה כמו גם הנחת שדות מוקשים חדשים בפתחת קוניטרה ובאזור צומת רפיד.
פיקוד הצפון (בפיקודו של האלוף יצחק חופי) נמצא ערב פרוץ המלחמה בכוננות מרבית. בחלקו הצפוני של הקו הסגול עד דרומית לקוניטרה נערך גדוד 74 של חטיבה 188. לאורך חלקו הדרומי של הקו נערך גדוד 53. חטיבה 7 הוצבה סמוך לצומת וואסט, ונועדה לשמש ככוח עתודה לגזרה הצפונית. גדוד 82 של חטיבה 7 הועבר תחת פיקודה של חטיבה 188 ושימש כעתודה לגזרה הדרומית.
בבוקר יום הכיפורים, 6 באוקטובר, הודיע המטה הכללי לפיקוד הצפון כי מלחמה תפרוץ בו ביום, סמוך לשעה 18:00. המידע על כך שהמלחמה אמורה לפרוץ ביום כיפור לא הועבר מהפיקוד ליחידות שהוצבו בשטח רמת הגולן, ולא חלחל לדרגי הפיקוד התחתונים. כתוצאה מכך, תפסה המתקפה הסורית את כוחות צה"ל בהפתעה, וגם בשעות הראשונות לאחר התחלתה, עדיין האמינו חלק מהמפקדים הישראלים בשטח שמדובר באירוע מקומי, "יום קרב" נוסף, ולא במלחמה כוללת.
צבא סוריה
לאחר מלחמת ששת הימים החל הצבא הסורי, שספג במלחמה מכה קשה, בשיקום ובארגון מחדש. הצבא, שהיה מאורגן במסגרת איגודים על-חטיבתיים (מג'מועות) זמניים, אורגן במסגרות דיוויזיוניות קבועות. החל משנת 1968 הוקמו בצבא הסורי מפקדות דיוויזיוניות, וכוחות הצבא הצטיידו באמצעי לחימה חדשים מתוצרת ברית המועצות, שכללו טנקי T-55 ו-T-62, נגמ"שים מסוגים שונים (BMP-1, BTR-152, BTR-50 וBTR-60), סוללות טילים נגד מטוסים (SA-6) ועוד.
בסתיו 1973 היה הצבא הסורי מאורגן במסגרת של חמש דיוויזיות, אשר נטלו חלק בהתקפה על רמת הגולן: שתי דיוויזיות שריון (הדיוויזיה הראשונה והשלישית) ושלוש דיוויזיות חיל רגלים (הדיוויזיה החמישית, השביעית והתשיעית). דיוויזיות השריון כללו 2 חטיבות שריון (טנקי T-62) וחטיבה ממוכנת, ואילו דיוויזיות החי"ר כללו בדרך כלל 2 חטיבות רגלים, חטיבה ממוכנת וחטיבה משורינת (שכללה טנקי T-55). חטיבות החי"ר והחטיבות הממוכנות כללו גדוד טנקים. על הצבא הסורי פיקדו יוסוף שאקור (ראש המטה הכללי) ושר הביטחון מוסטפא טלאס.
פירוט היחידות:
צה"ל
גזרת רמת הגולן הייתה נתונה תחת אחריותו של פיקוד הצפון, בפיקודו של אלוף יצחק (חקה) חופי. בפרוץ המלחמה עמדו לרשות פיקוד הצפון שתי אוגדות: אוגדה 36 הסדירה ואוגדת המילואים 210 שהייתה בשלבי הקמה.
עוצבות צה"ל שהשתתפו בקרבות הבלימה והתקפת הנגד היו (על פי הרכבן המקורי):
אוגדה 36 – אוגדה סדירה בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן:
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף משה פלד (השתייכה במקור לפיקוד המרכז והועברה צפונה ב-7 באוקטובר):
כאמור, עם פרוץ המלחמה היו פרושים ברמת הגולן שני גדודי חטיבה 188 במוצבים לאורך הגבול וחטיבה 7 בעתודה, כמו גם חיילי חי"ר מחטיבת גולני ומגדוד 50 של הנח"ל במוצבים לאורך הגבול. במהלך ימי הקרבות נערכו איגודי כוחות חדשים על פי ההתפתחויות בשטח, והרכב החטיבות שלחמו במסגרת כל אוגדה השתנה באופן משמעותי.
שדה הקרב
רמת הגולן היא רמה בזלתית הנמצאת בין נהר הירמוך מדרום והר חרמון מצפון, ממזרח לכנרת ולעמק החולה. סלעי הבזלת מקשים על התנועה בשטח ובמקרים רבים התנועה מוגבלת למספר מצומצם של צירים עיקריים. בשטח רמת הגולן נישאים מספר הרי געש רדומים הגבוהים מסביבתם בכ-100–200 מטרים, המהווים נקודות טובות לתצפית ולהגנה. פני השטח המבותרים יכולים לשמש להסתרת הלוחמים ולמחסה מסוים מפני האש. בנוסף, מאפשר השטח המבותר מארבים ואמצעים טקטיים אחרים שאינם אפשריים בשטח מישורי.
תוכנית ההתקפה הסורית
התוכנית הגדירה שלושה שלבים:
תוכנית ההגנה של צה"ל
בדומה לסיני, גם ברמת הגולן שלטה התפיסה הצה"לית לפיה במקרה של מלחמה יהיה על הכוחות הסדירים לבלום את האויב עד להגעת יחידות המילואים ("הסדיר יבלום"). טרם המלחמה הוכנה בפיקוד הצפון תוכנית "סלע" להגנה על רמת הגולן במקרה של מלחמה כוללת עם סוריה. לפי תוכנית "סלע", יהיה על אוגדה 36, בכוח של שתי חטיבות שריון, לבלום את הצבא הסורי למשך 36 שעות, הזמן הדרוש להגעת כוחות המילואים לרמה.
תוכנית ההגנה הצה"לית התבססה על העובדה שברמת הגולן אין לישראל עומק אסטרטגי ולכן כל נסיגה תסכן את חלקה הצפוני של ישראל. משום כך, וכדי להגן על היישובים הישראלים ברמת הגולן, תוכנן קו ההגנה היחיד סמוך לקו הגבול, ובו נבנו עמדות מוכנות לטנקים ומוצבי תצפית, נחפרו תעלות נ"ט והונחו שדות מוקשים.
תוכנית ההגנה של פיקוד הצפון חילקה את רמת הגולן לשתי גזרות - צפונית ודרומית - שקו הגבול ביניהן עבר מדרום לקוניטרה, בקו הר יוסיפון-תל חזקה. הגזרה הצפונית מתאפיינת בהרים רבים המהווים מכשולים טבעיים, ומצמצמים את התנועה של הכוחות התוקפים לכדי מספר פתחות אפשריות (פתחות קוניטרה הצפונית והדרומית), עליהן ניתן להגן מעמדות שולטות. הגזרה הדרומית מישורית יותר, ופרט לכמה תילים שולטים מתאפיינת בפתחות גדולות ורחבות (פתחת כודנה ופתחת רפיד), שקשה יותר להגן עליהן.
למרות זאת, העריך פיקוד הצפון כי המאמץ הסורי העיקרי יהיה בגזרה הצפונית, בשל רצונם של הסורים לכבוש מחדש את העיר קוניטרה ובשל היותה קרובה יותר למחנה נפח ולנהר הירדן. לפיכך ערך פיקוד הצפון את כוחותיו כך ששלושה גדודי שריון הגנו בגזרה הצפונית, בעוד שני גדודים נערכו להגנה בגזרה הדרומית. בפועל, כאמור, תקפו הסורים בשלושה מאמצים שווים, ללא שום עדיפות לגזרה הצפונית.
6 באוקטובר
ההתקפה הסורית נפתחה בשעה 13:55 בהפגזה ארטילרית לרוחב כל החזית ובתקיפות מטוסים על מחנות ומרכזי פיקוד ושליטה של צה"ל. כ-800 קני ארטילריה פתחו באש מדויקת לעבר מטרות שונות ברחבי הגולן, בהם מוצבים, בסיסי צה"ל, שטחי כינוס ורמפות הגנתיות ששימשו את הטנקים הישראלים. במקביל החלו חטיבות הדרג הראשון של דיוויזיות הרגלים הסוריות לנוע אל עבר קו הגבול. משימתן הייתה להכשיר מעברים על גבי תעלת הנ"ט הישראלית, לכבוש את מוצבי צה"ל לאורך הקו הסגול ולהתקדם עד לכביש האורך העובר במקביל לקו הסגול, מהכפר מסעדה לצומת רפיד.
החטיבות הסוריות ספגו פגיעות רבות מטנקי חטיבה 188 שהוצבו בכוחות מחלקתיים ופלוגתיים לאורך הקו הסגול. אלה השמידו טנקים, כלי רכב משוריינים ואמצעי גישור, והצליחו לעכב את התקדמות הכוחות הסורים. למרות זאת, עד השעה 17:30 הבקיעו מספר חטיבות סוריות את קו ההגנה הישראלי תוך עקיפת מוצבים שלא נכבשו. בהתאם להערכה של פיקוד הצפון (לעיל), הוצב עיקר כוחה של חטיבה 7 בפתחת קוניטרה. בשעה 18:00 קיבלה חטיבה 7 את האחריות לגזרה הצפונית של רמת הגולן ולקחה תחת פיקודה את גדוד 74 מחטיבה 188 שהיה פרוס בגזרה הצפונית. הגזרה הדרומית של הרמה הועמדה תחת פיקודה של חטיבה 188, ולרשותה עמדו גדוד 53 של החטיבה וגדוד 82 מחטיבה 7. לאחר מספר שעות, לאור החמרת המצב בגזרה הדרומית של הגולן, הורה הפיקוד לחטיבה 7 להעביר דרומה גדוד טנקים נוסף, אך מח"ט 7, יאנוש בן-גל, התנגד לכך והפקודה בוטלה בהמשך.
בשעות הערב נכנסו לקרב חטיבות הדרג השני של דיוויזיות הרגלים הסוריות. בגזרה הצפונית הצליחו כוחות חטיבה 7 לבלום את המתקפה. החטיבה עמדה בשעות הלילה בפני התקפה של שתי חטיבות סוריות, שהתרכזה מצפון לקוניטרה, בעמק שבין הר חרמונית ורכס הבוסטר (אשר זכה מאוחר יותר לכינוי "עמק הבכא"). הטנקים הסורים הצליחו להגיע בחסות החשיכה ובחיפוי הפגזה כבדה עד לטווח של עשרות מטרים מן העמדות הישראליות. מפקד החטיבה ריכז כוחות לגזרת ההתקפה ולמרות יתרונם של הסורים באמצעי ראיית לילה הצליח לבלום אותה. בדרום הרמה היה המצב שונה. הטנקים הסורים המשיכו לחדור בפרצות שנוצרו קודם, וניצלו את יתרונם המספרי. בשעות הלחימה הרצופות אזלה התחמושת בחלק מהטנקים. בקרבות קשים ובמסגרות קטנות והולכות – פלוגות, מחלקות ולבסוף טנקים בודדים - הצליחו טנקי חטיבה 188 להשהות את התקדמות הסורים עד לאחר שעת חצות, כשכוחם הולך ומתמעט. למרות זאת הצליחו הכוחות הסורים להבקיע את קו ההגנה בשני מקומות: חטיבה 51 מהדיוויזיה התשיעית עברה באזור פתחת כודנה ונעה לכיוון חושניה, וטנקי הדיוויזיה החמישית חדרו במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי. עד השעה 23:00 דיווח מפקד חטיבה 51 על כיבוש אזור חושניה, בעוד חטיבה 46 הגיעה עד אזור קצביה וחטיבה 132 הגיעה עד אזור רמת מגשימים.
7 באוקטובר
כבר בשעות הלילה החלו להגיע לרמה כוחות המילואים הישראלים הראשונים. עקב המצב הקשה נשלחו הכוחות לרמה במהירות ובמסגרות קטנות, ללא ריכוז כוח. חלק מהטנקים נשלחו עם כמחצית מכמות הפגזים וללא שהספיקו לבצע תיאום כוונות. כוחות מחטיבה 179 הגיעו כבר במהלך הלילה ונכנסו ללחימה, ובהמשך הגיעו גם טנקים ראשונים מחטיבה 679. עם בוקר הגיעו כ-25 טנקים מחטיבה 679 בפיקוד המח"ט לאזור נפח. בפיקוד הצפון התקבלה תמונת מצב שגויה לפיה עיקר המאמץ הסורי הוא באזור קוניטרה ולכן הופנתה החטיבה צפונה.
עם שחר חידש הצבא הסורי את המתקפה. החטיבות הסוריות שכבר היו בתוך שטח הרמה המשיכו להתקדם, ובנוסף, הוטלה הדיוויזיה הראשונה, שנשמרה בעתודה, לגזרת הלחימה הדרומית. כוחות צה"ל הסדירים בדרום הרמה כבר היו מדוללים מאוד, ומרבית המוצבים לאורך הגבול ננטשו או כותרו. 15 טנקים משרידי הגדודים הסדירים 53 ו-82 עלו לתל פארס, שם נותרו מכותרים במשך היום בשטח בשליטה סורית, ורק בחסות החשיכה הצליחו להתפנות בלילה הבא לאזור הכנרת. בתל סאקי נותרו מכותרים בבונקר קטן לוחמי נח"ל וטנקיסטים לאחר שהאזור נכבש גם כן על ידי הסורים. הכוח העיקרי של חטיבה 188 בגזרה הדרומית היה כוח המח"ט, אשר כלל 15 טנקים, ביניהם כוח צביקה ומספר טנקי מילואים מחטיבה 179, אשר השהו את התקדמות הסורים במשך הלילה. כוח המח"ט נערך לחסימה על ציר הנפט, מדרום לנפח, והצליח לבלום בשעות הבוקר את התקדמות חטיבה 51 הסורית צפונה לכיוון נפח. במקביל, פעל כוח שכלל כ-11 טנקים מגדוד 82 ממזרח לציר הנפט. הכוח נתקל בטנקי T-62 של הדיוויזיה הראשונה אשר לחצו צפונה לנפח והחל לספוג אבדות. המג"ד נפצע והכוח החל לסבול ממחסור חמור בתחמושת. מפקד הכוח ניסה ללא הצלחה ליצור קשר עם מפח"ט 188 ועם מפקדת האוגדה כדי לקבל הנחיות, ולבסוף התקשר למח"ט 7, יאנוש בן-גל, והסביר לו את חומרת מצבו. בן גל הורה לכוח לנתק מגע ולנוע צפונה כדי לחבור אליו בגזרה הצפונית, וזאת מבלי לעדכן את מח"ט 188 (שגדוד 82 היה תחת פיקודו) או את מפקדת האוגדה. בעוד בן-שהם משוכנע כי הכוח בפיקודו וטנקי גדוד 82 ממזרח לו חוסמים בהצלחה את המעבר צפונה לנפח, היה אגפו המזרחי חשוף לגמרי מבלי שהיה מודע לכך. במקביל שלח מפקד חטיבה 51 הסורית גדוד טנקים באיגוף מערבי כדי לעקוף את כוח בן-שהם. בסביבות השעה 13:00 החלו כוחות סוריים לעלות על גדרות המחנה בנפח. הטנקים הסורים תפסו עמדות שולטות על הגבעות מסביב למחנה תוך שהם יורים ומפגיזים מבנים וכלי רכב. כוח בן-שהם פנה לעבר נפח בניסיון להדוף את הסורים. במהלך ההסתערות נהרגו מח"ט 188 איציק בן-שהם, סגנו דוד ישראלי, וקצין האג"ם של החטיבה בני קצין. חטיבה 188 איבדה בפחות מחצי שעה את המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם שלה, ונשארה ללא פיקוד בכיר.
כוח מח"ט 679 הופנה במהירות חזרה לנפח. כוח זה הפתיע את השריון הסורי מאגפו המזרחי, וגרם אבדות כבדות לחטיבה 91. כוח גדודי נוסף של החטיבה שהגיע למרחק קצר ממערב לצומת נפח, הופנה גם הוא לסייע ללחימה, אך הופתע על ידי הסורים כשהוא נמצא בשטח נחות וספג אבדות כבדות. חטיבה 679 ספגה אבדות כבדות במהלך הקרב על נפח, אולם כוחות קטנים שלה הצליחו לבלום את השריון הסורי במרחק קצר מנפח. בשעות הערב נסוגו הסורים, שספגו אף הם אבדות כבדות, אל הרכסים שממזרח למחנה.
במקביל לקרב על נפח במרכז הרמה, המשיכו הסורים במתקפה בדרום רמת הגולן. חטיבה 47 הסורית חברה לחטיבה הממוכנת 132 ברמת מגשימים ומשם המשיכו לתקוף יחד לכיוון אל-על. הם נעצרו כ-3 ק"מ צפונית לאל-על על ידי גדוד טנקים מחטיבה 179. גדוד אחר של חטיבה 47 הגיע למרחק של כ-7 ק"מ מהכנרת, שם נתקל בטנקים של חטיבה 4 שהיו בדרכם לאזור הלחימה והושמד באזור גמלא. הייתה זו החדירה העמוקה ביותר של הסורים ברמת הגולן.
בגזרה הצפונית, המשיכו חטיבות הדרג השני הסורי (כ-140 טנקים של חטיבות 78 ו-121) בהתקפה וניסו לפרוץ באזור עמק הבכא. הם נעצרו על ידי טנקי גדוד 74 וחטיבה 7 אשר היו פרוסים בעמדות שולטות לאורך הרכס. החטיבות הסוריות ספגו אבדות כבדות ונסוגו לאחור.
בסוף יום הקרבות שלטו הסורים על מרחב במרכז רמת הגולן אשר השתרע מן המבואות הדרומיים של קוניטרה עד קצביה, ודרומה משם עד ממערב לרמת מגשימים. הפיקוד הישראלי העריך את מצב המערכה כחמור, ולמחרת הכין גדוד ההנדסה של פיקוד הצפון חמישה מגשרי הירדן לפיצוץ.
בשעות הערב הגיע לפיקוד הצפון הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב, לאחר שנשלח על ידי הרמטכ"ל לסייע לאלוף הפיקוד יצחק חופי. בר-לב התעדכן במצב הלחימה וסייע בגיבוש התוכניות למתקפת הנגד.
העברת אוגדה 146 לצפון
בבוקר 7 באוקטובר הוחלט במטכ"ל להעביר את אוגדה 146, אשר השתייכה לפיקוד המרכז, לחזית הצפון, תוך השארת הגבול עם ירדן כמעט ללא כוחות, תחת ההנחה כי חוסיין מלך ירדן לא יפתח בחזית שלישית. אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי נטה בתחילה להציב את אוגדה 146 להגנה על גשרי הירדן מצפון לכנרת. מפקד האוגדה משה פלד ערער על כך והציע לערוך במקום זאת התקפת נגד בדרום הרמה. הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב צידד בהצעתו של פלד ולאחר התייעצות עמו החליט האלוף חופי לקבל את ההצעה. אוגדה 146 נעה על זחלים לצפון (פרט לגדוד אחד שלו הוקצו מובילים) והתכנסה באזור צמח ועין גב לקראת התקפת נגד, שנקבע כי תיפתח בבוקר היום הבא.
לקראת מתקפת הנגד נערכו איגודי כוחות חדשים, על פי פריסת היחידות בפועל בזירת הלחימה. חטיבות 4 ו-9 שפעלו בדרום רמת הגולן הועברו מפיקודה של אוגדה 210 לפיקודה של אוגדה 146. כעת פעלו במסגרת אוגדה 146 ארבע חטיבות ובהן בסך הכול 175 טנקים:
באוגדה 210 נותרה ב-8 באוקטובר חטיבה אחת - חטיבה 179 ובה גדוד טנקים וגדוד הסיור האוגדתי, גדס"ר 134, (גדוד הטנקים השני של החטיבה הועבר כאמור לחטיבה 9 והגדוד השלישי נשחק ויצא מכלל פעולה). במהלך 9 באוקטובר הועברה תחת פיקודה חטיבה 679 מאוגדה 36. תחת פיקוד אוגדה 36 נותרו חטיבה 7 (שכללה את גדוד 74 של חטיבה 188) וחטיבת גולני.
התקפת הנגד של אוגדה 146 בדרום הרמה
חטיבה 9 החלה להתקדם במרחב שבין אל-על לרמת מגשימים, תוך שהיא משמידה כ-40 טנקים סוריים במהלך היום. חטיבה 4 התקדמה אף היא והשמידה ממזרח למעלה גמלא כ-15 טנקים סורים. ליד רמת מגשימים עברה חטיבה 205 דרך חטיבה 9, תקפה את תל סאקי שמצפון ליישוב, כבשה אותו באיגוף ממערב וחילצה את החיילים שהיו מנותקים בו מאז 6 באוקטובר. החטיבה המשיכה להתקדם צפונה, כשחטיבה 4 מתקדמת לשמאלה. כעת העביר מפקד האוגדה את חטיבה 9 לשמאלה של חטיבה 4, כך ששלוש החטיבות של האוגדה תקפו בחזית אחת, זו לצד זו.
חטיבה 205 התקדמה צפונה וליד תל ג'וחדר, סמוך לציר הנפט, נתקלה באש סורית חזקה ונעצרה. התברר שהמרחב שממזרח לתל ג'וחדר ותל פרס היה מגנן נ"ט סורי מבוצר, שהוחזק על ידי חטיבה ממוכנת בסיוע גדוד נ"ט. גדודי חטיבה 205 התייצבו בעמדות ועד רדת החשיכה ניהלו אש עם המתחם הסורי, עד שהאש ממנו נחלשה. במקביל כבש כוח סיור של החטיבה את תל ג'וחדר.
בסך הכול התקדמה אוגדה 146 ב-8 באוקטובר כ-10 קילומטר ויותר לכיוון צפון-מזרח.
הלחימה במרכז רמת הגולן
במהלך 8 באוקטובר חידשו הכוחות הסורים שניצבו במרחב שמדרום לנפח את ניסיונם לכבוש את המחנה. מולם ניצבה חטיבה 679 (עדיין תחת פיקוד אוגדה 36), אשר בלמה אותם לאחר קרב שריון בשריון קשה. בשעות אחר הצהריים עברה החטיבה להתקפת נגד בסיוע ארטילרי, כבשה את סינדיאנה ואת דהלמיה, תוך שהיא מתקדמת לכיוון דרום מזרח ודוחקת את הסורים לכיוון הכפר חושניה.
מדרום-מערב לחטיבה 679 פעלה במשך היום חטיבה 179 (מאוגדה 210) על ציר יהודיה המוביל לחושניה. החטיבה התקדמה באיטיות על הציר תוך ניהול קרבות שריון כבדים, בהם הושמדו עשרות טנקים סורים, ודחקה את הסורים מזרחה אל עבר חושניה. במהלך הלחימה נהרג סגן מפקד החטיבה, אשר מילא את מקומו של מפקד החטיבה. סגן מפקד אוגדה 210 נטל זמנית את הפיקוד על החטיבה, ובהמשך חזר מפקד החטיבה מבית החולים ונטל שוב את הפיקוד עליה.
בסופו של 8 באוקטובר כבשו מחדש כוחות צה"ל את רוב שטח המובלעת שכבשו הסורים בדרום ומרכז הרמה. עד תום היום נדחקו הכוחות הסורים שחדרו לרמת הגולן לתוך כיס חושניה - מתחם מצומצם בצורת טרפז ששטחו כ-50 קילומטרים מרובעים, ממערב לרכס בשנית.
הגזרה הצפונית
בגזרה הצפונית בלמו כוחות חטיבה 7 את מאמציה המתמשכים של הדיוויזיה הסורית ה-7 להבקיע את הקו. בלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר, שלחו הסורים חוליות קומנדו מצוידות במטולי רקטות מסוג RPG-7 כדי לפגוע בטנקים במה שכונה "ליל הבזוקות". מספר טנקים נפגעו וחיילים נהרגו, אך המתקפה לא הצליחה להדוף את הכוחות הישראליים בגזרה הצפונית.
קרב עמק הבכא
ב-9 באוקטובר ריכזו הסורים כוח גדול בניסיון אחרון לפרוץ את קו ההגנה של צה"ל בגזרה הצפונית. בהתקפה השתתפו כ-150 טנקים סורים, 100 מתוכם טנקי T-62 של הדיוויזיה השלישית שטרם השתתפו בקרבות, מול כ-50 טנקים של חטיבה 7.
ההתקפה החלה בשעות הבוקר בחיפוי הפגזה ארטילרית כבדה. בלחץ ההפגזה הסורית הכבדה נסוגו הטנקים הישראלים מן השטחים השולטים אל המדרון האחורי. הסורים ניצלו זאת והחלו מתקדמים, ורק כאשר הגיעו לקו העמדות הישראלי הם התגלו. מפקד גדוד 77, סא"ל אביגדור קהלני, הוביל את הטנקים שבפיקודו לתפיסת השטחים השולטים על העמק, שנודע לאחר הקרב בשם "עמק הבכא", תוך ניהול קרב שב"ש בטווחים קצרים נגד טנקים סוריים. עם התמשכות הקרב נקלעו הכוחות הישראלים למשבר ותחמושתם עמדה לאזול. מפקד החטיבה ריכז מול גזרת ההתקפה הסורית את כל הטנקים שהצליח לאסוף והעמיד אותם תחת פיקודו של קהלני. לעזרת החטיבה נשלח גם כוח תגבורת שכלל 11 טנקים משרידי גדוד 53 של חטיבה 188, אשר מפקדו היה סא"ל יוסי בן-חנן. הכוח התייצב באגף הדרומי של החטיבה ומילא תפקיד חשוב בשבירת ההתקפה הסורית. בשעות הצהריים הצליח השריון הישראלי לבלום את ההתקפה הסורית. הסורים החלו לסגת וטנקי חטיבה 7 תפסו מחדש את העמדות השולטות בעמק. בסוף הקרב נותרו בשטח עשרות כלים סורים פגועים.
במקביל למתקפה בעמק הבכא ערכו הסורים מאמץ משני מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום. חטיבה 43 הסורית, מתוגברת בטנקי T-62, ניסתה לפרוץ אך נבלמה על ידי פלוגת טנקים מגדוד 74 שניצבו באזור. פלוגת הסיור של חטיבה 7 נשלחה לקרבת הכפר בוקעאתא, ללחום בקומנדו הסורי שחדר לשטח בלילה הקודם. פלוגת הסיור נקלעה למארב של הכוח הסורי וספגה אבדות כבדות. כוח הקומנדו הסורי חוסל בהמשך על ידי כוח גולני בסיוע פלוגת טנקים מחטיבה 679.
התקפה דו-אוגדתית על כיס חושניה
בשעות הבוקר פתחו אוגדה 210 ואוגדה 146 בהתקפה על הכיס הסורי בחושניה. כיס זה הפך למעשה למגנן נ"ט גדול שאויש על ידי דיוויזיית הרגלים ה-5 והדיוויזיה המשוריינת ה-1. אוגדה 210 תקפה את הכיס ממערב ומצפון, ואוגדה 146 תקפה מדרום מערב.
באגף הצפוני של הכיס ניצבה חטיבה 679 אשר עסקה במהלך מרבית אותו יום בבלימת ההתקפה הסורית האחרונה לכיוון נפח. במתקפה השתתפו עשרות טנקים סורים שהסתייעו גם בירי של טילי נ"ט. אחר הצהרים הועברה החטיבה תחת פיקודה של אוגדה 210, קיבלה תגבורת טנקים ויצאה להתקפה בכיוון דרום-מזרח, ולאחר קרב קשה כבשה את אזור הכפר רמת'ניה תוך השמדת עשרות טנקים סורים. החטיבה השנייה של אוגדה 210, חטיבה 179, הוסיפה להתקדם תוך כדי קרב שריון בשריון ממערב לחושניה, ובצהרי היום החלה לנוע לצפון מזרח, לעבר חלקו הצפוני של הכיס הסורי.
צפונה משם, באגף השמאלי של אוגדה 146, הסתערה חטיבה 9 לפני הצהרים על ליבו של הכיס הסורי. ההתקפה הראשונה נתקלה באש נ"ט סורית צפופה ונבלמה. החטיבה התארגנה מחדש ופתחה אחר הצהרים בהתקפה נוספת, בסיוע אש שירתה חטיבה 4 שמימינה, אש תותחים וסיוע של מטוסי חיל האוויר. טנקי חטיבה 9 פרצו לעומק המתחם הסורי, חדרו דרך העיירה חושניה והשמידו טנקים סורים רבים. לאחר רדת החשיכה התארגנה החטיבה לשהייה בחניון לילה בעומק הכיס הסורי.
בלילה תקפה ממזרח חטיבה ממוכנת סורית מדיוויזיית השריון השלישית (אותה דיוויזיה שחלק ממנה תקף בבוקר את חטיבה 7) את האגף הימני של אוגדה 146, בניסיון לפרוץ ממזרח לעזרת הכוחות הסורים שבכיס חושניה. התקפה זו נבלמה על ידי חטיבה 205 באזור תל פרס.
10 באוקטובר
בבוקר 10 באוקטובר חידשה חטיבה 9 מאוגדה 146 את התקפתה, כבשה את אתר המפקדה של הדיוויזיה הסורית הראשונה שישבה מצפון מזרח לחושניה והשמידה כוחות סורים במרחב.
בקרבות על כיס חושניה הושמדו שתי חטיבות שריון סוריות. בשטחו הותירו הסורים אחריהם מאות טנקים, מאות נגמ"שים, משאיות, תותחים ואספקה רבה.
לפני הצהריים יצאה אוגדה 146 להתקפה אל מעבר לקו הסגול במטרה להשתלט על שורת מוצבים סורים שממזרח ובראשם תל כודנה. הכוחות כבשו חלק מיעדיהם אך נתקלו באש טנקים ונ"ט חזקה ובהפגזות קשות ונבלמו בשדות מוקשים סורים. חטיבות השריון של האוגדה היו קטנות ושחוקות לאחר מספר ימי לחימה ואלוף הפיקוד יצחק חופי, שחשש לגורל האוגדה, פקד עליה להפסיק את ההתקפה ולחזור לקו הסגול.
כיבוש המובלעת הסורית
לאחר הדיפת הסורים אל מעבר לקו הסגול, התלבט המטכ"ל הישראלי בשאלה האם ובאיזה עיתוי יש להמשיך במתקפת הנגד בחזית הסורית ולפרוץ לעומק שטח סוריה. הרמטכ"ל דוד אלעזר סבר כי יש להמשיך באופן מיידי במתקפה לכיוון דמשק במטרה להביא להתמוטטות הצבא הסורי, ובכך לאלץ את סוריה לבקש הפסקת אש. שר הביטחון משה דיין סבר כי יש לתת לכוחות צה"ל המותשים הזדמנות לנוח, להתארגן מחדש ולצבור כוח, ולכן העדיף לחדש את המתקפה ב-12 באוקטובר עם כוחות רעננים ומצוידים כהלכה. הסוגיה הובאה להחלטתה של ראש הממשלה גולדה מאיר. בדיון שהתקיים ב-10 באוקטובר בשעה 22:00, לאחר ששמעה את עמדות הרמטכ"ל ושר הביטחון, החליטה ראש הממשלה לקבל את עמדת הרמטכ"ל, ולחדש את המתקפה בבוקר 11 באוקטובר.
צבא סוריה
לפי הערכות אמ"ן, לצבא הסורי נותרו בשלב זה 300–400 טנקים, כשמאה מתוכם נותרו להגן על דמשק. כמו כן כלל הצבא הסורי 40–50 גדודי ארטילריה וכלי נ"ט רבים. בגזרת ההבקעה המתוכננת היו ערוכים שרידי הדיוויזיה השביעית במערכים חפורים שהוכנו בצד הסורי טרם המלחמה ונתפסו על ידי הכוחות הסורים לאחר נסיגתם אל מעבר לקו הסגול, כמו גם שרידי החטיבה הממוכנת המרוקאית באזור מזרעת בית ג'ן.
צה"ל
לרשות צה"ל עמדו שלוש האוגדות אשר השתתפו בקרבות הבלימה והיו שחוקות מהקרבות הקשים:
אוגדה 36 בפיקודו של תת-אלוף רפאל איתן: אוגדה 210 - אוגדת מילואים בפיקודו של האלוף דן לנר ולה כ-100 טנקים:
אוגדה 146 – אוגדת מילואים בפיקודו של תת-אלוף משה פלד:
כמו כן, עמדה לרשות הפיקוד גם חטיבת הצנחנים 317.
תוכנית המתקפה
המתקפה המתוכננת יועדה לצפון רמת הגולן, במטרה לאיים על דמשק. אלעזר הורה להתחיל את המתקפה בשעה 11:00, כך שהשמש לא תסנוור את הכוחות הישראלים התוקפים מזרחה. אוגדה 36 בפיקוד תא"ל רפאל איתן תוכננה לתקוף ראשונה בגזרה הצפונית ביותר כך ששיפולי הר החרמון שאינם עבירים לשריון יאבטחו את אגפה במהלך הקרב. המתקפה בגזרה זו תוכננה בשני צירים: גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני יתקוף בגזרה הצפונית ביותר לכיוון הכפרים חדר ומזרעת בית ג'ן, בעוד גדוד 53 בפיקוד יוסי בן-חנן יפרוץ מדרום לו, לכיוון ג'ובתא אל-חשב ומחנות אל-פאוור.
אוגדה 210 בפיקוד דן לנר נשמרה ככוח עתודה מדרום לאוגדה 36, באזור עמק הבכא. לפי התוכנית נועדה האוגדה לתגבר את אוגדה 36 אם תיתקל בקשיים, או לעבור דרכה ולהמשיך במתקפה לעומק השטח הסורי, במקרה שיוחלט על ניצול ההצלחה. במקרה של התמוטטות מערך ההגנה הסורי, האוגדה נועדה לתקוף בגזרתה, מדרום לאוגדה 36, ולנוע לאורך הכביש הראשי מקוניטרה לדמשק.
אוגדה 146 נפרשה בדרום רמת הגולן והוטל עליה לבצע פעולות הטעיה כדי לרתק כוחות סורים לגזרה הדרומית. לאחר תחילת ההבקעה הועברה חטיבה 9 תחת פיקודה של אוגדה 210.
קרבות 11 באוקטובר
הצלחת ההבקעה של אוגדה 36 וידיעות על בריחת חיילים סורים הביאו להערכה שהצבא הסורי מתמוטט. בעקבות הערכה זו החליטו הרמטכ"ל ואלוף הפיקוד להכניס את אוגדה 210 למערכה בשעה 13:00 ולהבקיע בגזרה הדרומית. הבקעת רצועת ההגנה הסורית הראשונה הוטלה על חטיבה 179 של האוגדה, בפיקוד רן שריג, אשר תקפה את העיירה ח'ן ארנבה. למרות הערכות הפיקוד, הסתבר כי הפיקוד הסורי העריך כי צה"ל יבצע את המאמץ ההתקפי העיקרי שלו בגזרה זו, ולכן הכין מערך הגנה מבוצר רווי באמצעי נ"ט, כדי לבלום את המתקפה הישראלית. החטיבה נתקלה בהתנגדות עזה וכוחותיה נפגעו ממוקשים, מאש ארטילרית ומאש נ"ט. הגדוד הראשון נפגע קשה, כמעט כל הכלים נפגעו, ותנועתו נעצרה. הגדוד השני פרץ לאחריו וספג אף הוא ירי כבד והטנקים שלו נפגעו בזה אחר זה. רוב הטנקים של החטיבה נפגעו, אולם שישה טנקים הצליחו להגיע לעברו השני של מתחם ח'ן ארנבה ולירות עליו מעורפו. במהלך קרב ההבקעה הקשה ספגה החטיבה נפגעים רבים: 12 הרוגים ו-50 פצועים.
בשעה 15:00 הוטלה למערכה חטיבת השריון השנייה של האוגדה, חטיבה 679, כדי לייצב את הפרצה שיצרה חטיבה 179. טנקי החטיבה הצליחו לעבור את ח'ן ארנבה והחלו להתקדם אל עבר תל שער. בשלב זה זיהו נסיגה של כוחות סורים, אולם בשטח שמאחוריהם עדיין נותרו חיילים סורים ויחידות נ"ט. גדוד 471, גדוד צנחני מילואים עליו פיקד סא"ל חזי שלח, טיהר את העיירה הסורית ח'ן ארנבה. עד סוף היום נכבש תל שער. חטיבה 9 אשר סופחה מוקדם יותר לאוגדה נכנסה בשעות אחר הצהריים בעקבות חטיבה 679 ועד החשכה הצליחה לתפוס את צומת מעץ. אוגדה 210 הצליחה להתקדם לעומק של כ-10 קילומטרים מהקו הסגול, אולם ספגה אבדות כבדות, וכ-40 טנקים נפגעו.
לאחר ניהול קרבות קשים אלה התמוטטה ההגנה הסורית והמרחב שהחזיקה דיוויזיה 7 הסורית נכבש במלואו עד ליישוב הסורי מזרעת בית ג'ן. כוחות צה"ל התקדמו כ-8–10 ק"מ לעומק השטח הסורי. במהלך הלילה עסקו כוחות חי"ר ישראלים בטיהור השטח שנכבש.
קרבות 12 באוקטובר
מטרת הפיקוד ב-12 באוקטובר הייתה להתקדם ככל האפשר לכיוון דמשק, ולכן הוחלט לרכז את המאמץ בגזרה הצפונית. אוגדה 36 תוכננה להמשיך בשני המאמצים, לכבוש את תל א-שמס ומזרעת בית ג'ן ולהמשיך לכיוון סעסע. אוגדה 210, אשר קיבלה לרשותה גם את חטיבה 205 מאוגדה 146, תוכננה להתקדם לכיוון כפר נסג', ולאחר כיבושו להתקדם צפונה אל הכפר כנכר.
אוגדה 36
כיבוש מזרעת בית ג'ן הוטל על כוח עמוס כץ (נקרא גם גדוד 71), שלא השתתף עדיין בקרבות ההבקעה, כאשר גדוד 77 מחפה לו. כוח עמוס כץ התארגן לאחר פרוץ המלחמה בג'וליס, על בסיס חוזרים מחוץ לישראל, חסרי שיבוץ, ופצועים שחזרו ללחימה. סא"ל עמוס כץ מונה למפקד הגדוד החדש ב-10 באוקטובר, שעות ספורות לפני תחילת ההבקעה לסוריה. היה זה גדוד לא מאורגן שמפקדיו וחייליו בקושי הספיקו להכיר אחד את השני.
בשעות הבוקר החל גדוד 71 בתנועה לעבר הכפר. לאחר שנכנסו לכפר החלה הרעשה ארטילריה מדויקת על הכוחות, כמו גם ירי מטנקים סורים שהסתתרו היטב בין הבתים ובחורשה שמדרום לכפר. בשלב זה נפגע המג"ד כץ מרסיס בראשו והוא הורה לקמב"ץ הגדוד לקחת פיקוד. הקמב"ץ נערך במרכז הכפר ומשם החל לפקד על הפלוגות השונות. פלגה מסיירת מטכ"ל כבשה גבעה שולטת מצפון לכפר, אולם האש על הגדוד לא פסקה. כל זמן הלחימה המשיכה ליפול ארטילריה סורית על טנקי הגדוד, כמו גם ירי מטנקים סורים אותם התקשו הכוחות לאתר. גם גדוד 77 שהיה בחיפוי ספג אש ארטילרית מדויקת והתקשה לאתר את מקורות האש. אט אט הצליחו לוחמי הגדוד להשמיד את הטנקים הסורים ובשעות הצהריים, לאחר מספר שעות של לחימה אינטנסיבית, הסתיים הקרב הקשה והכפר נכבש. 11 לוחמים נהרגו בקרב מזרעת בית ג'ן וכעשרים נפצעו. גדוד 12 של חטיבת גולני, בפיקוד רס"ן ארוין לביא וכוח שריון בפיקוד אלי גבע נערכו להגנה בכפר מזרעת בית ג'ן, הדפו בהצלחה התקפות קומנדו ושריון סוריים והרגו רבים מהם.
במקביל, התקדם גדוד 53 בפיקוד יוסי בן-חנן מזרחה והגיע אל תל א-שמס, אשר שלט על הכביש הראשי המוביל לדמשק. הכוח נתקל באש חזקה מן התל ונאלץ לסגת. בן-חנן החליט לאגף את התל מצפון, במעבר קשה דרך "הלג'ה הקטנה" - אזור טרשי מצפון לתל המורכב מגבעות בזלת קטנות המקשות מאוד על מעבר רק"ם. ששת טנקי כוח בן-חנן הצליחו לפלס דרך בלג'ה ולאגף את התל מצפון, ובשעות אחר הצהריים החלו לטפס עליו. כשהתקרבו לפסגת התל נפתחה עליהם אש נ"ט וארבעה טנקים נפגעו באופן מיידי. ארבעה לוחמים נהרגו בקרב תל א-שמס ומרבית הנותרים נפצעו והתפנו מהתל. בן-חנן, שנפצע קשה, חולץ על ידי נהגו, צביקה רוזנצוויג, והשניים נותרו על התל. בעזרת מכשיר קשר מהטנק הצליחו להזעיק עזרה, ולבסוף חולצו במהלך הלילה על ידי כוח מסיירת מטכ"ל בפיקוד יוני נתניהו. רוזנצוויג ונתניהו קיבלו על פעולה זו את עיטור המופת. ארבעת ההרוגים נותרו על התל וגופותיהם של שלושה מהם, יחד עם הטנקים, נלקחו על ידי הסורים והוחזרו רק לאחר הסכם הפסקת האש. לאורך השנים נמתחה ביקורת על אי-חילוצם של ההרוגים, כמו גם על התנהלותו של בן-חנן בקרב.