cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנטישק פאלאצקי
שנים מוקדמות
החל מימיו בליציאום נסחף פאלאצקי בתחייה הלשונית והתרבותית של השפה הצ'כית, שהובלה על ידי יוזף דוברובסקי ויוזף יונגמן. ידידו יאן בנדיקט יצר קשר בינו לסלאביסט פאבל יוזף שפריק, ולאחר שהתכתב עמו התחבר בהדרגה עם האחרים. הלשון דוברה כמעט אך ורק בידי האיכרים למן המאה ה-17 והשכבות הגבוהות העדיפו גרמנית, אך פקודתו של יוזף השני להקים בתי-ספר בלשון העם (כדי שיהיה אפשר להנחיל להם ידע בסיסי, שיהפכם לנתינים מועילים, בלי לטרוח ללמדם שפה אחרת) החלה ביצירת מעמד משכיל שצרך צ'כית. השפעת הרומנטיקה שקרנה מגרמניה – ויותר מזה, הצורך של בעלי העניין בסדר הקיים בבוהמיה להתגונן משחיקת מעמדם בידי השלטון האבסולוטי – עודדה פנייה להיסטוריה של האומה, והתחזקות הסובלנות הדתית אפשרה גם בחינה מחדש של הרפורמטור הדתי יאן הוס. מספר כותבים החלו, במהוסס, להתייחס אליו כמנהיג חיובי ולא ככופר מסוכן, אם כי לרוב הודגש שהיה קתולי נאמן בבסיסו. פאלאצקי הצעיר היה חריג בנוף זה משתי בחינות: הוא היה מוראבי בין בוהמיים, ובחבל הולדתו רווח פטריוטיזם מקומי הרבה לאחר שפרסם את יצירותיו ההיסטוריות; ופרוטסטנטי בין קתולים, שאמנם החלו להתייחס להוס כגיבור לאומי אך שמרו על נאמנות לכנסייה. לימים נתן לילדיו להתחנך באמונה הרומית, וכמו רבים מעמיתיו, הוסיף לדבר בגרמנית בתוך ביתו.
היסטוריון
את פועלו הספרותי החל בפרשבורג, כשתרגם וחיבר מעט שירה בעצמו. עוד ב-1818 הוא ושפריק פרסמו חיבור על משקל ופרוסודיה בשפה הצ'כית, בכתבם שהראשון מתאים לה יותר. הספר נשא טון רומנטי ברור, תוך ביקורת על מסירותו של דוברובסקי למוסכמות העולם העתיק ולמחשבת הנאורות. פאלאצקי נחשף לפילוסופיה של הרדר ולרעיונותיו על חשיבות האומה ותפקידה, שהשפיעו עליו מאוד. הוא כתב ליונגמן ב-1819 שברצונו להתעמק בקורות בוהמיה. ב-1823 נסע לפראג כדי לשהות במחיצת דוברובסקי. זה תלה תקוות גדולות בעניינו בהיסטוריה, בייחלו שיאתגר את הפרשנות הרשמית של הקונטרה-רפורמציה לגביה, והקפיד שיתלווה אליו בסלונים ובנשפים. בהשפעת הרדר ואחרים, ציין תומש ברקש, החל פאלאצקי בהדרגה לחשוב על העבר במונחים של תולדות האומה דוברת-הצ'כית, בלי לכלול את הגרמנים שחיו בבוהמיה במשך מאות שנים.
ב-1829 זכה ספרו שניתח בעיות בכמה כרוניקות מימי הביניים בפרס אגודת המלומדים. אז הוזמן בידי אספת המעמדות הבוהמית להזמנתו לחבר היסטוריה מקיפה חדשה לממלכה, בשפה הגרמנית. הסדרה Geschichte von Böhmen, שהתפרסמה בחמישה כרכים שהאחרון שבהם יצא רק ב-1867, הייתה עבודת חייו של פאלאצקי. הוא עבר בלמעלה משבעים ספריות בכל אירופה, וניצל את ידיעותיו בעשר שפות. על אף היותו לותרני, אף הוותיקן אפשר לו לבלות חודשיים וחצי בארכיביו, והוא קרא רבבות מסמכים. ב-1831 סייע לשפריק לפתוח את ההוצאה לאור Matice česká, "הקרן הצ'כית". כתב-העת ובית-הדפוס הפכו למכשירים מרכזיים בהתפתחותה של הספרות בשפה. ב-1836 יצא לאור הכרך הראשון של Geschichte, שעסק בתקופה מראשית ימי הביניים ועד ל-1197, כשאוטוקר הראשון הפך את הדוכסות לממלכה. הן שם והן בכרך השני, שנדפס ב-1842, שמר על קו מאוזן. הוא הציג את הצ'כים כעם שוחר שלום אך נהנתן ואנרכיסטי קמעא, ואת ההתיישבות הגרמנית כתופעה שהביאה תועלת רבה אך היו לה גם תוצאות שליליות. ברקש עמד על כך שטרם הבחין בשיטתיות בין המונחים Tscheche ו-Böhme. ב-1840 החל בפרסום כתב-העת Archiv český (הארכיב הבוהמי), שהוסיף לצאת בהפסקות עוד מאה שנה והוקדש לפרסום מקורות היסטוריים.
הפוליטיקה בחבל עברה הקצנה באמצע שנות ה-40. המדיניות של מטרניך לא יכלה לבלום את התסיסה הליברלית ואת התביעות לחוקה ולמודרניזציה. ההגירה הגוברת מהכפר לעיר יצרה בורגנות דוברת-צ'כית במספרים ניכרים, שהעניקה לפופוליסטים קהל שהיה נכון לקלוט את מסריהם בלי תלות בעלית המגורמנת. פאלאצקי נהנה מיוקרה רבה בקרב חוגים אלה, אף כי נותר תמיד מלומד הרבה יותר מאיש ציבור. ב-1845 יצא הכרך השלישי של עבודתו, הפעם בצ'כית, בה היה עתיד להשתמש כשפה בלעדית ומעתה והלאה. גם השם שונה, מ"היסטוריה של בוהמיה" ל"תולדות האומה הצ'כית בבוהמיה ומוראביה" (Dějiny národa českého v Čechách a v Moravě). בהמשך תרגם את החלקים הראשונים, בטון לאומי יותר ושלילי כלפי הגרמנים. הספר החדש תיאר את מרידות ההוסיטים, בהן ראה פאלאצקי את הרגע החשוב והמשפיע ביותר בתולדות האומה. את האימפריה הרומית הקדושה והכנסייה הקתולית תיאר באופן שלילי, ומשם היו חיבוריו מאופיינים בהצגה של עימות מתמשך בין סלאבים לגרמנים, שהלך ונעשה ראשוני ומוחלט בהדרגה. הוא גם גינה את ההוסיטים המתונים מהשכבות המבוססות, האוטרקוויסטים, שפנייתם נגד הסיעות הרדיקליות והעממיות ובריתם עם הקיסר אפשרה לדכא את ההתקוממות. גישה זו הייתה מושפעת בבירור מיחסו למעמדות הגבוהים, שסירבו להבחין בין צ'כים וגרמנים בבוהמיה ושאפו לחוקה ולליברליזם בעודם מתעלמים כמעט מהזכויות הלאומיות. אף כי נמנע מהשוואות פשטניות בין ימי הביניים לזמנו, הוא הציג את ההוסיטים המשיחיים והקנאים כמבטאים רוח עממית אותנטית.
מהפכה
כשהלחץ בתוך האימפריה גבר, פאלאצקי נעשה לתומך מובהק של רעיון האוסטרו-סלאביזם, שהוצע ב-1846 על ידי מכרו הרדיקלי, קארל האבליצ'ק בורובסקי. הוא עצמו פיתח אותו לתוכנית פוליטית מקיפה. שניהם חזו את הפיכת המדינה ההבסבורגית למעין פדרציה בה יוענקו זכויות שוות ללאומים על בסיס מקומי. מתווה זה היה הופך את הסלאבים השונים, שהיו הקבוצה הגדולה ביותר ביחד, לכח המוביל. פאלאצקי היה מעוניין, מתוך שכנוע ולא רק כורח המציאות, בשגשוגה של הקיסרות. למרות שהפגין אהדה מסוימת לרעיון הפאן-סלאבי, הוא תיעב את רוסיה כאוטוקרטיה נחשלת וחשש שהיחלשות יתרה של האוסטרים תאפשר לה דריסת רגל באירופה.
אירועי מהפכת 1848 הציבו את פאלאצקי בקדמת הבמה כמעט ללא התרעה מוקדמת. עלייתה המהירה של הרוח הפאן-גרמנית סביב האספה הלאומית של פרנקפורט לחצה את הצ'כים להזדקק לחלופות משלהם. הניסיון לגבש הסכמה בין שתי האוכלוסיות בבוהמיה וללחוץ במשותף על וינה התמוטט כשהקיסר פרנץ יוזף שמט את הקרקע מתחתיה בהענקת רוב הוויתורים שהצ'כים חפצו בהם. ב-11 במרץ קמה בפראג מועצה רדיקלית שתבעה שוויון זכויות מלא ורפורמות ליברליות מקיפות. פאלאצקי התייחס אליה בריחוק, ואף מונה על ידי המושל רודולף שטדיון לוועדה הזמנית שהקים הממשל הקיסרי כמשקל-נגד. אך הוא צבר תנופה כשסירב להזמנה לפרנקפורט ונימק זאת במאמרים שפרסם ב-8 וב-11 באפריל, בהם התנגד למגמת האיחוד של הליברלים הגרמנים ודרש מתווה פדרטיבי ברוח המתווה האוסטרו-סלאבי. הוא גם ביאר שרק ממשל ריכוזי חזק בווינה יוכל לערוב להצלחת תוכניותיו, והבנה זו אפיינה את המדיניות הצ'כית במהלך המהפכה. החתירה לאוטונומיה פלורליסטית שתישען על הקיסר העלתה אותם על מסלול התנגשות הן עם הגרמנים והן עם המהפכנים הליברלים ההונגרים, שתבעו ריבונות בכל שטחי ממלכתם הרב-לאומית. ב-10 באפריל התמזגו הוועדה הזמנית ואספת פראג. פאלאצקי קיבל הצעה להתמנות לשר החינוך הבוהמי. הוא ניסה לקדם את משנתו אצל ראש הממשלה הזמנית, לאופולד פון תון, אך זה התעניין יותר בהישגים פוליטיים ממשיים לצ'כים וברפורמות אזרחיות, כמו גם בשימור מעמד האצולה. כשפרץ מרד אלים בפראג ביוני, היה זה פאלאצקי שהתערב אצל הפורעים כדי לשחרר את פון תון שנפל לידם. הצבא דיכא את ניסיון ההפיכה, ועמדתו של תון הפכה בהתמדה לריאקציונרית ביחס למאורעות המשתנים במהירות. ההיסטוריון התפטר מהממשלה ב-12 ביוני.
בבחירות לרייכסראט שנערכו כמעט מיד לאחר מכן, נבחר כציר מטעם פראג. האספה התכנסה בווינה ב-22 ביולי. הצ'כים, שאוימו על ידי הפאן-גרמנים והמהפכה ההונגרית גם יחד, נדחקו לתמוך בקיסר. פאלאצקי וחתנו לדישלאש ריגר, ראשי נציגיהם, התייצבו לצדו. בספטמבר ובאוקטובר, דיבר ההיסטוריון בשבח הצבא הקרואטי המלוכני שיצא לדכא את ההונגרים ולא הביע אהדה להתקוממות בווינה, שבעטיה פונה הרייכסראט לקרומייריז' והוכרז משטר צבאי בבירה. אבל ניסיונו החוזר לקדם את האוסטרו-סלאביזם בחודשי המהפכה האחרונים התברר שוב ככישלון. הממשל המרכזי סלד מערעור נוסף של הסדר שהושג בעמל וכבר חזה את הצורך בפשרה פרגמטית עם הכוחות הפוליטיים העיקריים. יוז'ף אטווש, שנטש את המהפכה ההונגרית לגלות במינכן, כתב שחזונו ההרדריאני תלוש מן המציאות ולא יוכל להיות ייושם אלא באמצעות טיהור אתני מקיף; ההסדר החדש יוכל להישען רק על המבנים הקיימים. ממורמר ומיואש, פאלאצקי הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים ב-12 בינואר 1850.
דעיכה
עד 1852 אולץ פאלאצקי להתפטר גם מתפקידיו במישור התרבותי, כמו יושב-ראש הוועדה המארגנת של התיאטרון הצ'כי (שקם ממש לאחר פרישתו). את שנות ה-50, תקופה של אבסולוטיזם מחודש, בילה בעיקר בעבודה על ההיסטוריה שלו, שנימתה לבש גוון אנטי-גרמני בלתי מתפשר. הוא עבר לתאר אותם כאויבים מושבעים. רק ב-1860, אחרי ששורת כישלונות צבאיים אילצה את החצר הווינאית להתחיל בחלוקה-מחדש של הכח ולבחון פשרות, הוא שב לזירה הציבורית. הוא נבחר כציר ללנדטאג הבוהמי החדש ב-1861, והקיסר אף כיבד אותו במינויו לבית העליון של הרייכסטאג לכל ימי חייו. פאלאצקי ניסה לחדש את היוזמה האוסטרו-סלאבית במידת מה, וחתר לייצוג שווה לשלוש הקבוצות הגדולות באימפריה. אך הוא נותר מבודד בממשל שחתר בהתמדה להתבססות על דואליזם אוסטרי-הונגרי, כשלאחרונים ניתן מעמד בכורה בממלכתם שהפך אותם לשותפים בכח בשימור הסדר הקיים, על חשבון העממים הקטנים יותר. חתנו ריגר השיג אוטונומיה תרבותית גדלה לצ'כים, ובהמשך אף חויבה הפקידות בבוהמיה להיות דו-לשונית והוקמו מוסדות רבים שהתנהלו בשפה, אך הם נותרו בצל מאזן הכוחות הפוליטי החדש. ב-1867 אורגנה האימפריה מחדש כאוסטרו-הונגריה, ובפראג פרצו התפרעויות. את שנותיו האחרונות בילה פאלאצקי בכתיבה – לצד מפעלו הגדול, חיבר מאמרים רבים ועוד מספר ספרים – ובמחאה חסרת תוחלת כציר בלנדטאג. הוא נקלע לפולמוס עז עם היסטוריונים גרמנים-בוהמיים, שגינו את הצגת עמם כגורם זר ועוין.
פאלאצקי הוכר עוד בחייו כ"אב האומה" הצ'כית, וחוגים לאומיים כיבדו אותו. הוענקו לו אזרחויות כבוד ביישובים רבים. ההיסטוריה של בוהמיה אותה חיבר, שהציגה נרטיב רציף של העם הצ'כי כיישות מגובשת ונפרדת מהגרמנים בבוהמיה, ופעילותו הציבורית הפכו אותו בעיני הבאים אחריו לחשוב ולגדול מבין המעוררים הלאומיים (buditelé). הפוליטיקאים הצ'כים שהמשיכו את מורשתו שאלו במידת-מה את חזונו האוסטרו-סלאבי, והרעיון של מדינה רב-לאומית פלורליסטית עמד גם בתשתיתה של צ'כוסלובקיה. גם העוינות עם הגרמנים בבוהמיה, שהקפיד לטפח, הפכה לסממן מרכזי של הזירה הציבורית ולמקור לחיכוך בלתי-פוסק שחדל רק עם גירושם ב-1945. הוא עשה יותר מכל אחד אחר להפיכת המורשת ההוסיטית למוקד שסביבו התגבשה הלאומיות הצ'כית; יאן הוס, יאן ז'יז'קה ומנהיגים אחרים הפכו בידי יורשיו לגיבורים נערצים, למרות הניגוד בין רובם לאתוס של אומה צ'כית עתיקה, דמוקרטית בבסיסה ושוחרת שלום שהקפיד לתאר בכתביו. אחת מההשלכות ארוכות-הטווח של עבודתו הייתה הניכור שנוצר בין העם לכנסייה הקתולית, אותה תיאר באופן שלילי ביותר (האסכולה שלו גם התעלמה מכך שההוסיטים השלימו ברובם עם רומא). הממשלה ניסתה להקים כנסייה הוסיטית חדשה במאה ה-20, אך זו חסרה שורשים, והציבור הצ'כי הפך לפחות נוצרי מכל עמי אירופה.
פורדנונה (כדורגל)
מועדון הכדורגל פורדנונה (באיטלקית: Pordenone Calcio) הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר פורדנונה. המועדון נוסד בשנת 1920 וכיום משחק בסרייה ב'.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1920 כמועדון כדורגל פורדנונה.
בעונת 08–2007, המועדון עלה ליגה לסרייה ד', וכעבור שש עונות העפיל לסרייה ג'. המועדון הורד בחזרה לסרייה ד', אך חזר בחזרה לסרייה ג' עקב מחסור קבוצות בליגה.
המועדון הגיע פעמיים ברציפות לשלב פלייאוף העלייה של סרייה ג', אך הפסידה בחצאי הגמר לפיזה ולפארמה אשר בסופו של דבר השיגו את כרטיס העפלה לסרייה ב'.
ב-12 בדצמבר 2017, פורדנונה שיחקה נגד אינטר בסן סירו בשלב שמינית הגמר של הגביע האיטלקי. משחק זה הסתיים בתום הזמן החוקי בתיקו מאופס, אך פורדנונה הפסידה בתוצאה 5–4 בפנדלים. זה היה הישג השיא של המועדון במסגרת הגביע האיטלקי.
בעונת 19–2018, פורדנונה סיימה ראשונה בבית ב' של הסרייה א' וכתוצאה מכך העפילה לסרייה ב' בפעם הראשונה בתולדותיה.
כוכב לכת ננסי
כוכב לכת ננסי הוא סוג של גרם שמים הדומה לכוכב לכת במערכת השמש, אך קטן ממנו. המונח הוגדר בהחלטה של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (ה-IAU) ב-24 באוגוסט 2006.
ההחלטה מגדירה כוכב לכת ננסי במדויק לפי התכונות הבאות: לפי הגדרה זו, פלוטו, שנחשב מאז גילויו לכוכב לכת, הוא כוכב לכת ננסי מכיוון ש"לא פינה את סביבותיו" – במסלולו נמצאת חגורת קויפר.
רשימת כוכבי לכת ננסיים
לפי ההגדרה הזו, להלן רשימת כוכבי הלכת הננסיים, מסודרים לפי גודלם:
למרות ההגדרה החדשה, הגדרות אחרות, כגון אסטרואיד ו"עצם בחגורת קויפר" הן עדיין בתוקף. מונחים אלו מבוססים על מיקומו של גרם כלשהו במערכת השמש ו/או הרכבו וההיסטוריה שלו. קרס הוא עדיין האסטרואיד הגדול ביותר ופלוטו הוא עדיין עצם בחגורת קויפר למרות הגדרתם החדשה בתור כוכבי לכת ננסיים.
הגדרתו של כארון, שכרגע נחשב כירח של פלוטו, אינה ברורה דיה. זאת, מכיוון שאין כיום הגדרה מדויקת המבחינה בין מערכת של גרם שמים ולווינו לבין מערכת כפולה. מכיוון שכארון הרבה יותר גדול יחסית לעצם אותו הוא מקיף (בהשוואה ללוויינים אחרים), ומכיוון שלמערכת פלוטו וכארון יש מרכז מסה הנמצא מחוץ לפלוטו, ייתכן שבעתיד המערכת תחשב כמערכת כפולה, וכך יוגדר גם כארון בתור כוכב לכת ננסי. נכון ל-2020, כארון אינו מוגדר ככוכב לכת ננסי.
לפי האסטרונום מייקל בראון, אשר היה אחד המובילים בשינוי ההגדרות, יש מספר מועמדים נוספים להיות כוכבי לכת ננסיים. נכון למרץ 2018, הם:
תצפיות שבוצעו על ידי הטלסקופ הגדול מאוד, במערך מצלמות SPHERE בשנים 2017–2018, ואשר תוצאותיהן הוכרזו בסוף 2019, מראות שלהיגיאה יש צורה כדורית, המעידה על שיווי משקל הידרוסטטי, ולכן מועמד להיות כוכב לכת ננסי.
גודל ומסה של כוכבי לכת ננסיים
בהחלטה של איגוד האסטרונומיה הבינלאומי שצוינה לעיל לא צוינו גבולות עליונים ותחתונים לגודלם ולמסתם של כוכבי לכת ננסיים. טכנית, אין גבול עליון, וגרם יותר גדול או בעל יותר מסה מכוכב חמה ש"לא פינה את סביבותיו" עדיין יכול להיות מסווג בתור כוכב לכת ננסי.
הגבול התחתון מתקבל מהצורך בשיווי משקל הידרוסטטי, אך לא ידוע עדיין מהם הגודל או המסה המינימליים הדרושים לכך. תצפיות אמפיריות מרמזות שגבול כזה יכול להיות תלוי בהרכבו ובהיסטוריה של הגרם המדובר. בטיוטה המקורית של ההחלטה שיווי משקל הידרוסטטי הוגדר כתכונה של גופים "בעלי מסה של לפחות ק"ג וקוטר של לפחות 800 ק"מ", אך נוסח זה לא נשאר בהחלטה הסופית.
לפי אסטרונומים מסוימים, ההגדרה החדשה יכולה לכלול עד 45 כוכבי לכת ננסיים.
ביקורת
הגדרת כוכב לכת ננסי והבחנה בין כוכב לכת רגיל לבין כוכב ננסי עוררה ביקורת קשה בקרב מדענים פלנטריים ודיונים ממשיכים להתקיים גם שנים לאחר ההגדרה. בין נקודות הביקורת ניתן לציין את ההתמקדות במערכת השמש (במקום הרחבה למערכות פלנטריות אחרות), חוסר הגדרה קוהרנטית ל"לא פינה את סביבותיו" (שכן גם לכוכבי לכת גדולים כמו צדק יש אסטרואידים טרויאניים) ואף חוסר מקצועיות של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
אלכסנדר בויינוב
אלכסנדר ניקולייביץ' בויינוב (ברוסית: Александр Николаевич Буйнов; נולד ב-24 במרץ 1950) הוא זמר, מוזיקאי, מלחין, איש בידור, שחקן קולנוע סובייטי ורוסי; אמן העם של הפדרציה הרוסית (2010). חבר במפלגת רוסיה המאוחדת.
ביוגרפיה
אלכסנדר בויינוב נולד ב־24 במרץ 1950 במוסקבה. בשנות ה-50 התיישב בדירה קהילתית במוסקבה. בצעירותו הוא סבל מפגיעה בעין וראייתו ירדה למינוס חמש. בויינוב פגש בשנות בית הספר את אלכסנדר גראדסקי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כנגן קלידים בהרכב "Skomorokhi" שיצר גראדסקי, שם הכריז על עצמו כמלחין. הוא עזב את הלהקה עקב השירות הצבאי. שירת בכוחות הטילים בעיר אלייסק שבשטח אלטאי.
מ-1973 עד מאי 1989, הוא היה נגן הקלידים של הלהקה וסיוליה רביאטה שבו זכה לפופולריות בכל ברית המועצות. במסגרת הלהקה הקליט שירים פופולריים רבים.
מאז מאי 1989 בויינוב החל בקריירת סולו.
המוזיאון האולימפי
המוזיאון האולימפי (בצרפתית Le musée olympique) הוא מוזיאון מייסודו של הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC), המוקדש לספורט, לתנועה האולימפית והמשחקים האולימפיים ולתולדותיהם. המוזיאון נוסד ביוזמתו של נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, חואן אנטוניו סמראנש, ונחנך ב-23 ביוני 1993. הוא שוכן סמוך לחופי ימת ז'נבה, בשכונת אושי, בעיר לוזאן שבשווייץ, בה ממוקמים גם משרדי הוועד האולימפי הבינלאומי.
פעילות
מבנה המוזיאון הוקם בסגנון מודרני, והוא משתרע על פני שטח של 11,000 מ"ר. מוצגת בו תערוכה קבועה המשתרעת על פני שטח של 2,500 מ"ר, ושטח של 900 מ"ר נוספים המוקדש לתערוכות מתחלפות. ביתר שטחו של המבנה שוכנים אודיטוריום, חדרי ישיבות, אולם תלת-ממד המציג 6,000 סרטונים היסטוריים, מסכי צפייה אינטראקטיביים אודות אלופים אולימפיים, חנות, מסעדה ועוד.
תערוכת הקבע כוללת למעלה מאלף פריטים, והיא מוקדשת, בין היתר, לברון פייר דה קוברטן, מייסדם של המשחקים האולימפיים המודרניים, משחקי הקיץ האולימפיים (בעיקר בעת החדשה, אך גם ביוון העתיקה), משחקי החורף האולימפיים, בולאות ולנומיסמטיקה. לצד מבנה המוזיאון משתרע גן בשטח של 30 דונם שבו מוצגות יצירות אמנות שונות, ובהן פסלים של אוגוסט רודן, ניקי דה סן פאל, ז'אן טינגלי ופרננדו בוטרו.
בשנת 2008 פקדו את המוזיאון למעלה מ-202,000 מבקרים, ונכון לתחילת שנת 2010 ביקרו בו בסך הכל כשלושה מיליון בני אדם מאז היווסדו. בשנת 1995 זכה המוזיאון בתואר "מוזיאון השנה האירופי".
מעשה נסים
"מעשה נסים" הוא אוסף של 25 אגדות וסיפורים עממיים יהודיים מהמאה ה-17. בספר ניתן למצוא הדים למאורעות היסטוריים בעיר ורמייזא (וורמס) שבגרמניה, ותיאורים של חיי החברה, הכלכלה, והדת בקהילה, שהייתה מן החשובות בקהילות אשכנז וקורותיה השפיעו על העולם היהודי הסובב אותה.
אודות
את סיפורי האוסף ליקט בשנת 1670 ר' יפתח יוזפא מנצפך (המכונה יוזפא השמש), שכיהן במשך כ-40 שנה כשמש (Schulklopfer) הקהילה היהודית בוורמס. יוזפא נולד בשנת 1604 בפולדה, ולמד בה עד 1623 אצל ר' פינחס הורביץ. באותה שנה נסע ללמוד בישיבה בוורמס אצל רבי אליהו לואנץ, מקובל נודע, וממנו שמע ככל הנראה כמה מהסיפורים אותם שיבץ מאוחר יותר בספרו.
הספר נכתב על ידו בעברית, אך תורגם ליידיש על ידי בנו אליעזר, שהוציאו לאור לראשונה בשנת תנ"ו (1696) באמסטרדם. בעמוד השער נכתב: "דען עז ווערין דארינן פרצילט גרושי נסים ונפלאות אז גישעהן זיין אין ק"ק ווירמש" (=כי מסופרים כאן נסים ונפלאות גדולים שאירעו בק"ק ווירמש). הספר זכה להצלחה רבה, ועד לשנת 1788 יצאו לאור 9 מהדורות נוספות של הספר.
תוכן
הסיפורים באוסף מתארים לרוב יחסים חמים בין היהודים לבין חברי מועצת העיר, מול יחסים כעורים בין היהודים לבין האזרחים. רוב הסיפורים אינם שאולים מספרות קודמת או מהתלמוד והמדרש, אך יחד עם זאת, שולבו בו אגדות קודמות מספר חסידים, מעשה בוך, "שלשלת הקבלה" ומגילת אחימעץ. כמה מהסיפורים אף דומים לסיפורים שהיו נפוצים בסביבה הנוכרית, כגון הסיפור "מלכת שבא", שמכיל אלמנטים מהסיפור "הדייג ואשתו" ("Vom Fischer und seiner Frau"), בתוספת אלמנטים יהודיים ייחודיים.
חלק מהסיפורים שבו והופיעו בפולקלור היהודי לאורך השנים. על האגדה המספרת על אמו ההרה של רבי יהודה החסיד, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע, כתב המשורר שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה". לשון האגדה בספר:
מכינות קדם-צבאיות דרך ארץ
רשת המכינות הקדם-צבאיות דרך ארץ הן מכינות קדם צבאיות השוכנות בנגב. המכינות הוקמו על ידי יונתן קישינובסקי ועו"ד אבי כהן.
מעשה נסים
תוכן
האגדה נחתמת בשורה "על הנס הזה נמצא כתוב בספר שלשלת הקבלה", על אף שבספר שלשלת הקבלה אין כל אזכור לאם הרה, אלא מסופר בו על רבי יהודה החסיד עצמו שניצל. כיום מוכרת יותר גרסה נוספת ומאוחרת של האגדה, המייחסת את סיפור הנס לאמו של רש"י.
מכינות קדם-צבאיות דרך ארץ
המכינה הראשונה שקמה הייתה בשנת 2011 בכפר הנוער ניצנה. התוכנית קמה במטרה לגשר על פערי החברה הישראלית ולהקים מכינות לכלל קצוות החברה כדי לגייס נערים מהפריפריה שאינם חשופים לתוכניות של מכינות קדם-צבאיות. המטרה להקים מכינות חצי שנתיות הייתה כדי שהחניכים יתגייסו בשנת הגיוס המקורית שלהם בלי צורך בדחיית שירות נוספת.
מעשה נסים
תוכן
בהתבסס על ניתוח של סיפור רומנטי המובא בספר, אודות נערה יהודיה המתאהבת בנוכרי בוורמס, העלו החוקרים אדמיאל קוסמן ושלמה איידלברג סברה לפיה חלק מהסיפורים בספר היוו מעין תגובה לרעיונות מהסביבה הנוצרית שחדרו ללבם של צעירים יהודיים, כולל התייחסות למחזהו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה".
מכינות קדם-צבאיות דרך ארץ
לכל אחת מהמכינות מגיעים כ-40 חניכים מדי שנה.
מעשה נסים
לקריאה נוספת
הספר תורגם לעברית על ידי שלמה איידלברג, בתוספת מבוא נרחב ושני ספרים נוספים של ר' יוזפא שמש: מנהגים דק"ק וורמישא, פנקס דקהלת וורמישא:
מכינות קדם-צבאיות דרך ארץ
מטרות העמותה
מכינות "דרך ארץ" מאפשרות לבני נוער מקצוות החברה הישראלית (תושבי ערים, כלל הזרמים היהודיים, עולים חדשים, כפרי נוער ופנימיות, עיירות פיתוח, מושבים, קיבוצים) להשתתף בחוויה משמעותית טרם הגיוס. עיקר התכנית מתנהלת סביב חיים בקבוצה וערכים בה, סדרות שטח ומסעות להכרת הארץ, לימוד מגוון (יהדות, חברה, היסטוריה ועוד) הכנות פיזיות ומנטליות לצה"ל ומעורבות בחיי הקהילה במושבים השונים. בתקופה זו קיים פוטנציאל לגבש את הזהות האישית והחברתית של כל חניך. המסגרת מלווה את בני הנוער בתהליך העצמה קבוצתי ואישי. התוכניות מתנהלות באופי משפחתי שבו החניכים נשארים יחד ויוצאים בחלק מסופי השבוע.
מכינת דרך ארץ בניצנה
המכינה מתקיימת בקהילה החינוכית ניצנה על שם אריה לובה אליאב, הממוקמת 70 קילומטרים מבאר שבע. קיום המכינה בניצנה נבעה מהרצון למימוש חזון הפרחת השממה בנגב והבאת החניכים לסביבה מיוחדת בלב המדבר.
מכינת דרך ארץ בכמהין
המכינה הוקמה בשנת 2015 כמכינה עצמאית במושב החקלאי כמהין.
המכינה לוקחת חלק בחיי הקהילה והחקלאות במושב.
מכינת דרך ארץ באשלים
המכינה הוקמה בשנת 2017 ביישוב אשלים.
אבני דרך
תוכנית המיועדת למשוחררים טריים בני 20–25 אחרי שירות צבאי\לאומי.
דרך הנגב
תוכנית בשיתוף פעולה עם מרכז צעירים רמת הנגב המיועדת למשוחררים בני 20–23 המשלבת עיסוק בחינוך (פורמלי ובלתי פורמלי), חיי קבוצה צעירה ולימודי העשרה מגוונים.
תחנת ליון
תחנת ליון (בצרפתית: Gare de Lyon) היא תחנת רכבת, אחת משש תחנות רכבת מרכזיות בפריז. התחנה ממוקמת ברובע ה-12 בפריז ומשרתת כ-90 מיליון נוסעים בשנה בקווי TGV לדרום ודרום-מזרח צרפת וכן לשווייץ, איטליה וצפון ספרד כמו גם קווי רכבת פרוורית RER. התחנה היא השלישית מבחינת עומס בצרפת ואחת העמוסות ביותר באירופה.
היסטוריה
התחנה הוקמה עבור התערוכה העולמית של פריז (1900) והאדריכלות שלה, בפרט מגדל השעון שלה, מהווה דוגמה לאדריכלות המקובלת של תחנות רכבת באותה עת. המסעדה Le Train Bleu ("הרכבת הכחולה") שנפתחה במקום עם חנוכתו, ממשיכה לשרת סועדים ונוסעים.
ב-27 ביוני 1988 אירע בתחנה אסון בו התנגשה רכבת נוסעת ברכבת נייחת ברציף בשעת עומס. באסון נהרגו 56 אנשים ונפצעו 55 נוספים.
קווי שירות
קווי TGV יוצאים מהתחנה לערי צרפת: ליון, מרסיי, מונפלייה, ניס, פרפיניאן, דיז'ון, בזאנסון, מילוז וגרנובל. לערי איטליה: ונציה, טורינו ומילאנו. לערי שווייץ: ז'נבה, ציריך, ברן, אינטרלאקן, לוזאן ובריג-גליס. לפרייבורג בגרמניה ולברצלונה שבספרד.
כן פועלים מהתחנה קווי רשת Thalys למרסיי ולבור-סן-מוריס.
בין השנים 1886 ל-2003 הייתה התחנה תחנת פריז בקו "הרכבת הכחולה" (Le Train Bleu), רכבת אקספרס מפוארת ויוקרתית שנעה מלונדון, דרך קאלה ופריז לריביירה הצרפתית, עליה אף כתבה אגאתה כריסטי את סיפורה "מסתורין ברכבת הכחולה", בה מופיעה תחנת הרכבת גאר דה ליון.
ארתור סמוליאנינוב
ארתור סרגייביץ' סמוליאנינוב (ברוסית: Арту́р Серге́евич Смольяни́нов; נולד ב-27 באוקטובר 1983) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי רוסי.
שנים ראשונות
ארתור סמוליאנינוב נולד באוקטובר 1983 למריה ולדימירובנה סמוליאנינובה, אמנית ומורה לציור. אביו, סרגיי יאקובלביץ' פובולצקי, היה מרצה למוזיקה שעזב את המשפחה כשארתור היה בן 5. איוואן אוחלוביסטין שימש כסנדקו. לדברי סמוליאנינוב, הורי אמו היו יהודים מקייב.
את ילדותו העביר בעיר קלינינגרד (לימים קורוליוב) שבפרברי מוסקבה. לארתור שתי אחים צעירים יותר ואחות.
קריירה
ארתור החל את הקריירה הקולנועית בסרט "מי אם לא אנחנו" בבימויו של ולרי פריומיחוב שיצא לאקרנים ב-1998. ההצלחה בסרט ההוא העניקה לו את התפקיד בסרט "טריומף" משנת 2000 ובהמשך זומן על ידי פיודור בונדרצ'וק לגלם את אולג לוטאייב (ליוטי) בסרט "הפלוגה התשיעית" (2005) שהיה לאחד מתפקידיו המוכרים והסרט הראשון בו כיכב בדמות ראשית. גילומו הביא לו מועמדות לפרס ניקה בקטגוריית המשחק והוא זכה בפרס "תגלית השנה" של MTV רוסיה בשנת 2006.
בשנים 2012–2014 כיכב בסדרה הטלוויזיה "סמרה", בה גילם את התפקיד הראשי של פרמדיק בשם אולג סמארין המכונה "סמרה". הסדרה רצה בהצלחה במשך שתי עונות. ב-2013 כיכב בסרטו של אלכסיי אוצ'יטל, "השמונה" וטימור בקממבטוב לקח אותו לגלם תפקידים ראשיים בסרטיו "עצי אשוח" ו"עצי אשוח 1914" לצד קונסטנטין חבנסקי שגם שיחק לצדו בסדרה "שעה לזריחה". הוא גם גילם תפקיד משני בסרטו של דנילה קוזלובסקי, "נטול נשמה".
בשנת 2014 השתתף עם טטיאנה טוטמיאנינה בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "עידן הקרח" בערוץ הראשון, בה ידוענים מחליקים על הקרח עם מחליקים מקצוענים.
חיים אישיים
באוגוסט 2013 נישא לדריה מלניקובה (ילידת 9 בפברואר 1992, אומסק). באוקטובר 2015 נולד לזוג בן בשם סרגיי. בדצמבר 2018 נולד להם בן שני בשם מארק וביוני 2021 השניים התגרשו. ארתור חובב כדורגל והוא אוהד מושבע של מועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה.
היה חבר בארגון חברתי המסייע לילדים חולים במחלות אונקולוגיות. לאחר שהתבטא נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה, לא זומן להשתתף בהפקות קולנוע וטלוויזיה במימון הממשלה ובאוקטובר 2022 עזב את רוסיה לאחר שהרשויות פתחו לו תיק פלילי על "העלבת הצבא הרוסי".
הר קושצ'ושקו
הר קושצ'ושקו (Kosciuszko, מבוטא באוסטרליה כקוזיוֹסקו או קושוּשקו) הוא הר באלפים האוסטרליים, הגבוה ביותר ביבשת אוסטרליה, ועל כן נכלל בשבע הפסגות. גובהו של ההר הוא 2,228 מטרים. שמו ניתן לו על ידי חוקר הארצות הפולני פאבל אדמונד סטז'לצקי לכבודו של טדאוש קושצ'ושקו, גיבור לאומי פולני. השם ניתן כיוון שלטענת סטז'לצקי, ההר דומה לתל קושצ'ושקו בפולין. מדידות שונות של ההר הראו כי הוא נמוך במעט משכנו, ההר טאונסנד. על מנת שהר קושצ'ושקו יישאר ההר הגבוה ביבשת, הוחלפו השמות וכך קושצ'ושקו הוא הגבוה ביותר וטאונסנד שני בגובהו.
העפלה
ביחס לשש הפסגות האחרות, ההר נמוך יחסית וקל לטפס עליו כמו במרבית הרי אוסטרליה. ניתן להגיע עד למעבר ההרים שרלוט ברכב, משם מוביל שביל להולכי רגל שאורכו 8 קילומטרים לפסגה. ההעפלה לפסגה אינה קשה, וניתנת לביצוע בקלות יחסית לבעלי כושר סביר. בעבר הגיעה הדרך קרוב יותר לפיסגה, אך היא נסגרה משיקולי איכות הסביבה. רוכבי אופניים עדיין עושים שימוש בדרך זו. גישה נוספת היא מת'רדבו, אתר סקי וכפר נופש בקרבת ההר. דרך העפלה זו קצרה יותר, שביל שאורכו 6.5 קילומטרים מחלקו העליון של רכבל אתר הסקי. ההר מכוסה שלג בחורף, ומסלולי ההעפלה לפיסגה מסומנים במוטות הבולטים מעל גובה השלג.
רמת דוד
רָמַת דָּוִד הוא קיבוץ בצפון-מערב עמק יזרעאל, הנמצא בתחום המועצה האזורית עמק יזרעאל ומשתייך לתנועה הקיבוצית. קרוי על שם דייוויד לויד ג'ורג', שבעת כהונתו כראש ממשלת בריטניה ניתנה הצהרת בלפור.
רמת דוד נוסדה על ידי קבוצת "שרונה", שהתיישבה ב-1926 ליד עין בֵּידָה (כיום עין סיפן) שמדרום לנהלל וממערב למקום הקיבוץ כיום. עם התיישבותה שינתה הקבוצה את שמה ל"עיינות", על שם המעיינות הסמוכים. בסוף אותה שנה התיישבה סמוך לעיינות גם קבוצת השרון.
קרקעות הגבעה שעליה שוכן הקיבוץ כיום נרכשו מידי משפחת סורסוק הלבנונית עוד בשנת 1921, אולם האריסים הערבים שישבו בהן סירבו לעזוב, ולכן לא התאפשרה העברתן למוסדות המיישבים היהודיים. לאחר משא ומתן שנמשך שנים אחדות, עלו אנשי קיבוצי הסביבה על הקרקע במחרשות ב-1931, ובכך אילצו את הממשל המנדטורי להתיר להם לעבד את הקרקע ולבנות עליה. עוד לפני ההתיישבות על הגבעה, במרץ 1931, התקיים טקס בנוכחות חיים ויצמן ונציגי יהדות אנגליה, בו נקרא היישוב רמת דוד. במהלך השנה שלאחר מכן הוקם במקום גן משותף לשתי הקבוצות. בשנת 1932 הוחל בבניית רפת ולול עבור קבוצת השרון שהתיישבה בצד המזרחי. עיינות התמקמה לידה בצד המערבי. ביוני 1933 זכה הקיבוץ לחשמל.
במשך כ-20 שנה שכנו ברמת דוד שתי הקבוצות זו ליד זו, אך ניהלו כל אחת חיי קהילה ומשק נפרדים. עם זאת, גן הילדים ועדר הצאן היו משותפים.
ב-1953 התחברה קבוצת השרון, עד אז חברת חבר הקבוצות, עם אנשי מפא"י שפרשו מקיבוץ גבת הסמוך בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, והקימה עימם את קיבוץ יפעת. ברמת דוד נותרה קבוצת עיינות לבדה, ושמה הוסב לשם המקום. כלכלת הקיבוץ מבוססת על חקלאות (רפת, גידולי שדה) ועל מפעל מתכת שבבעלותו. בסמיכות לקיבוץ נמצא בית הספר האזורי לחינוך מיוחד "קישון", ובקרבתו גם בסיס חיל האוויר רמת דוד.
חינוך
בקיבוץ קיים מערך גנים המשרת את ילדי המקום.
תלמידי היסודי לומדים בבית הספר עמק יזרעאל בקיבוץ גניגר ותלמידי התיכון לומדים בבית הספר העמק המערבי בקיבוץ יפעת.
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב היא קפלה נוצרית קתולית, השוכנת בתחנה השנייה של הוויה דולורוזה, ונמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. לפי המסורת הנוצרית, במקום זה נכפה הצלב על גבו של ישו לאחר שהורשע בידי פונטיוס פילטוס בפרטוריום שבתחנה הראשונה, והולקה בקפלת ההלקאה הסמוכה:
היסטוריה
הקפלה נבנתה בידי האח הפרנציסקני ונדלין הינטרקוייזר (Wendelin Hinterkeuser) בשנת 1903 או 1904. היא קמה על חורבותיה של כנסייה ביזנטית ששמה אינו ידוע ואשר הפכה למסגד. מאז 1923 פועל בתחנה הראשונה בוויה דולורוזה בית הספר המוסלמי אל-עומריא, אליו הגישה אינה חופשית; ובשל כך הועתק מקום ההרשעה אל התחנה השנייה, וגם הוא מונצח בקפלה.
האתר
בחלק מרצפת הכנסייה שולבו אבנים גדולות ומחורצות שהן חלק מהרחוב המרוצף (ליתוסטרטוס) שנמשך עד למנזר האחיות ציון הסמוך. על פי המסורת הנוצרית, על רצפת רחוב זה נערך משפטו של ישו, אולם הארכאולוגים תמימי דעים כי זהו ריצוף מאוחר לתקופת בית שני, כנראה מן המאה ה-2, מתקופת איליה קפיטולינה. בכניסה לקפלה ניצבת אבן המסמלת את קצהו המזרחי של הליתוסטרטוס, אך זו הייתה קבועה בעבר כ-50 מטרים מזרחה משם, ליד השער החסום המסמן את מוצאה של הסקלה סנטה (גרם המדרגות דרכו הורד ישו מהפרטוריום לאחר שנשפט).
בשל מגבלות האתר, קבועה הכניסה אל הקפלה בצידה הצפוני, ולא בצד המערבי כמקובל בדרך כלל. המבנה רבוע ונושא חמש כיפות. הכיפות נחות על גבי תופים שבהם קבועים חלונות ויטראז' המתארים סצנות מהפסיון של ישו. הכיפה המרכזית גבוהה וגדולה מארבע האחרות, ונושאת עוד תוף ועליו כיפה קטנה נוספת. עיצוב חלל הפנים של הקפלה אינו יומרני, אך הוא משרה תחושה של ניגודיות, הנובעת משילוב קירות האבן הבהירים עם האפלולית הנגרמת מהאור העמום שחודר דרך חלונות הכיפות ממעל. ארבעה עמודי שיש ורדרד תומכים בתקרת המבנה, ועל הקירות פילסטרים משיש. עמודים ופילסטרים קוריתיים מיניטוריים תומכים בשני המזבחות.
באפסיס המרכזי מוצגת סצנה המשלבת אלמנטים תלת-ממדיים עם ציור, והמתארת את ישו כשהוא מובל במורד מדרגות הפרטוריום בידי חייל רומי. ישו לבוש בגלימת ארגמן, סמל המלכות, ועוטה את כתר הקוצים; מימינו, במעלה גרם המדרגות ניצב פונטיוס פילטוס הנוטל את ידיו; ובמפלס הרחוב לשמאלו נראים שני עבדים המכינים את הצלב לקראת כפייתו על כתפיו. ממעל רשום בלטינית קטע מהבשורה האפוקריפית על פי פטרוס:, היינו,. בשני האפסיסים הצדדיים ניצבים פסלי ישו מעיסת נייר: בימני הוא נראה בנושאו את הצלב, ובשמאלי כשהוא ניצב בגפו. בגומחה בקיר הדרומי, מול דלת הכניסה, ניצב פסל מתאר את יוחנן בן זבדי כשהוא מנסה להסתיר את המעמד מעיניה של מרים, אם ישו.
קלאודיה הירטגן
קלאודיה הירטגן (בגרמנית: Claudia Hürtgen, נולדה ב-10 בספטמבר 1971 באאכן) היא נהגת מרוצים גרמניה המתחרה במרוצי סיבלות. זכתה פעמיים באליפות גרמניה למכוניות תיור (DTC).
קריירת מרוצים
הירטגן החלה את קריירת המרוצים בקארטינג ולאחר מכן עברה להתחרות בפורמולה 3. בשנת 1993, במהלך הגרנד פרי במונקו, התהפכה עם רכבה. בעקבות ההתהפכות נפגעה בידה, פגיעה שהובילה לסיום דרכה במרוצי מכוניות חד-מושביות.
בשנת 1995, לאחר ששבה מהפציעה, עברה להתחרות באליפות אוסטריה למכוניות תיור וזכתה באליפות. במקביל החלה להתחרות גם בקטגוריית מכוניות הספורט והשתתפה במספר תחרויות. בשנת 1997 השתתפה לראשונה בעונה מלאה של סבב אליפות ה-GT. היא השיגה 3 ניצחונות וחמש פעמים נוספות הגיעה לפודיום. את העונה סיימה במקום החמישי. באותה שנה השתתפה לראשונה במרוץ 24 השעות של לה מאן אותו סיימה במקום ה-13. בעונתה השנייה באליפות הרחיבה הקבוצה את הפעילות גם לארצות הברית והירטגן לקחה חלק גם בסבב הלה מאן האמריקאי.
בשנת 2000 התמקדה פעילותה בתחרויות בארצות הברית. ההישג הבולט באותה עונה היה ניצחון בקטגוריית ה-GT2 במרוץ 12 השעות של סברינג. בסיום השנה חזרה לגרמניה והתחרתה עבור ב.מ.וו בקטגוריית הסופרטיורינג. במהלך שנת 2001 השתתפה בחמישה מרוצים בסבב הלה מאן האמריקאי. יחד עם כריס גליסון וריק פיירבנקס הייתה חלק מהצוות שהשתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך בהקפה ה-93 התחמם רכבם והם נאלצו לפרוש.
בשנת 2009 הוחתמה בקבוצת אלפינה והתחרתה עם דגם ה-ב.מ.וו-אלפינה B6 החדש באליפות אירופה בקטגוריית GT3. באותה שנה השתתפה כאורחת בשני מרוצים בסבב ה-ACAD GT Masters וניצחה בשניהם. אלפינה פרשה מהתחרות בסוף העונה, אך מכרה את המכוניות לקבוצת S-Berg. הירטגן עברה להתחרות עבור הקבוצה והשתתפה כמתחרה מן המניין בעונות הבאות של האליפות.
בנוסף, בשנת 2009 השתתפה במרוץ 24 השעות של דובאי, כשהיא נוהגת בב.מ.וו Z4 עבור קבוצת אל פייסל. היא סיימה את המרוץ במקום השני בדירוג הכולל ובמקום הראשון בקטגוריית A5. שנה לאחר מכן הגיעה למקום השלישי ובשנת 2011 סיימה כמנצחת, הפעם כחלק מקבוצת שוברט הגרמנית. היא המשיכה להתחרות בדובאי עבור ב.מ.וו עד שנת 2014. בשנת 2016 השתתפה בתחרות, הפעם כנהגת באאודי R8.
פסיכה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נבחרת פלסטין בכדורגל
נבחרת פלסטין בכדורגל (בערבית: منتخب فلسطين لكرة القدم) היא נבחרת הכדורגל של הרשות הפלסטינית, הנמצאת תחת התאחדות הכדורגל הפלסטינית.
היסטוריה
בשנת 1953 רשמה הנבחרת את משחקה הראשון נגד מצרים במסגרת משחקי מדינות ערב, ובו הפסידה 1:8.
בשנת 1998, ארגון פיפ"א הכיר בנבחרת הפלסטינית כנבחרת לאומית לכל דבר, והיה לאחד הארגונים הבינלאומיים הראשונים שהכירו ב"פלסטין" כמדינה, וגם אחד הארגונים הראשונים שהרשות הפלסטינית שאפה לקבל מהם הכרה. בביקורו של נשיא פיפ"א ספ בלאטר בעזה בשנת 1998.
הישג השיא של נבחרת הרשות הפלסטינית הוא במסגרת המשחקים הפאן-ערביים בשנת 1999, בו הגיעה למקום 3–4 משותף יחד עם לוב, לאחר שהובסה בחצי הגמר 1:4 על ידי נבחרת ירדן. בשנת 2008 נחנך בא-ראם הסמוכה לרמאללה אצטדיון פייסל חוסייני, המשמש כאצטדיון הפלסטיני הלאומי.
במאי 2014 העפילה נבחרת פלסטין למשחק הגמר של "גביע האתגר", טורניר שמטרתו לקדם נבחרות כדורגל של ארצות אסייתיות מתפתחות. המנצחת בטורניר האתגר זוכה אוטומטית להעפיל לאליפות גביע אסיה בכדורגל (בו זכתה נבחרת ישראל בכדורגל בשנת 1964), המתקיימת אחת לארבע שנים. בדרך לגמר ניצחה את נבחרות בנגלדש, מיאנמר, קירגזיסטן, נפאל ואפגניסטן. בגמר, שיחקה פלסטין מול נבחרת הפיליפינים וניצחה 1-0.
בינואר 2019 השתתפה פלסטין בפעם השנייה בגביע אסיה וסיימה שלישית בבית, לאחר שתי תוצאות תיקו מול סוריה וירדן והפסד לאוסטרליה, ולא העפילה לשמינית הגמר.
דירוג פיפ"א
החל מנובמבר 2017 דורגה במשך מספר חודשים מעל נבחרת ישראל.
סגל הנבחרת
סגל הנבחרת לקראת המשחקים נגד ו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. מספר ההופעות והשערים מעודכן ל-19 בנובמבר 2019.
שיאי שחקנים
נכון ל 25 במרץ 2023
כביש 234
כביש 234 הוא כביש אורך אזורי במערב הנגב הצפוני המוביל מצומת צאלים לצומת רעים שבעוטף עזה. אורכו כ-23.5 ק"מ.
היסטוריה
הקטע שבין צומת צאלים ובין אורים נסלל בסוף שנות ה-50. הגשר האירי שנסלל בערוץ נחל הבשור, בסמוך לצומת צאלים, הוצף תדיר בשיטפונות בחורף וחסימת הכביש על ידי ההצפה הביאה לניתוק צאלים.
הקטע הקצר, כקילומטר אורכו, בין אורים ובין צומת אורים, נסלל רק לקראת סוף שנות ה-90.
הקטע שבין צומת אורים ובין צומת רעים נסלל בשנות ה-70 ומכונה לעיתים "כביש טל אור" בשל החווה החקלאית "טל אור" הנמצאת במחצית הדרך בקטע כביש זה. כביש זה נסלל כדי לאפשר לישובי חבל אשכול תנועה לכיוון באר שבע בזמן שנחל הבשור הציף את כביש הרעב בסמוך לגן לאומי אשכול. אמנם ב-1962 הוקם במקום גשר ביילי שכונה "גשר אברהם", אך גם גשר זה נהרס מספר פעמים בשיטפונות עזים ועל כן נסלל כביש 234 ככביש עוקף.
וורן קילואה
וורן דניאלס קילואה (באנגלית: Warren Daniels Kealoha; 3 במרץ 1903 – 8 בספטמבר 1972) היה שחיין אמריקאי. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי ושיאן עולם במשך 6 שנים שהתמחה בסגנון גב.
ביוגרפיה
קילואה נולד בהונולולו, הוואי.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו באפריל 1924 קבע קילואה במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:12.4 דקות.
באולימפיאדת פריז (1924) הגן קילואה על תוארו. הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:13.2 דקות, לפני בן ארצו פול ווייט (1:15.4 דקות) וקארוי ברטה מהונגריה (1:17.8 דקות). בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:13.2 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו בשנת 1926 קבע קילואה את שיאו העולמי האחרון במשחה ל-100 מטר גב. שיא זה החזיק מעמד יום אחד בלבד ונשבר על ידי וולטר לופר במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שנמשך 23 ימים ב-21 ערים, קילואה ניצח בכל התחרויות פרט לאחת וקבע 4 שיאי עולם חדשים.
קילואה התקשה יותר להגיע לתחרויות מאשר לנצח אותן ולא הצליח להתברג בפעם השלישית למשלחת האמריקאית והפעם לאולימפיאדת אמסטרדם (1928). "זה לא היה קל עבור שחיינים מהוואי להגיע לאולימפיאדה באותם ימים," אמר קילואה, "אולי היה לי סיכוי להגיע לאולימפיאדה השלישית שלי בשנת 1928". "היינו צריכים לשבור שיא עולמי לפני שהם יכלו להרשות לעצמם לשלוח אותנו אל היבשת", הוא אמר, "ואז כשהגענו בסירות בחוסר כושר, היינו צריכים לנצח את כל המשתתפים בחוף המערבי, בשיקגו, ושוב בניו יורק לפני שסוף סוף נבחרנו למשלחת האולימפית."
בר (מידה)
בר היא יחידת מידה של לחץ השווה למיליון דין לסנטימטר רבוע, כלומר, למאה אלף פסקל. מקור המילה הוא מהמילה היוונית "báros", שמשמעותה משקל. הסמל הרשמי שלה הוא bar.
יחידת המידה המשמשת במערכת היחידות הבינלאומית היא הפסקל, שהיא ניוטון אחד למטר רבוע, (כך שבר אחד שווה ל־100,000 פסקל).
בשימוש יומיומי, למשל בניפוח אוויר בצמיגים, משתמשים בבר או ב-PSI. בר אחד שווה בערך ל-14.504 PSI. השימוש בחיי היומיום בבר בציבור ובתעשייה רווח, מכיוון שהבר קרוב ללחץ האטמוספירי בגובה פני הים, ולשימוש יומיומי אפשר להתייחס אליו כשווה לו בקירוב.
בשימושים מטאורולוגיים, מדידת לחץ אוויר אטמוספירי מתבצעת לרוב במיליבר. לפי יחידות ה־SI ההקטופסקל (hPa) שווה למיליבר, כך שהמיליבר וההקטופסקל הם בני החלפה. ביחידות ה־SI מועדפות היחידות בעלות הכפולות של 1,000, לפיכך מועדף הקילופסקל (bar = 100 kPa) ולעיתים משמש בתחזיות מזג אוויר בקנדה. הקילופסקל נפוץ במדעים אחרים כמו הכימיה, אך במטאורולוגיה ההקטופסקל יותר נפוץ.
מזומנים
מזומנים הם שטרות כסף ומטבעות, המהווים את אמצעי התשלום הנזיל ביותר. מקור המילה בספרות השו"ת. בלשון הדיבור נהוגה גם צורת היחיד "מזומן". בסלנג העברי משמשת גם המילה "קֶש", שמקורה במילה המקבילה באנגלית, cash. תשלום במזומנים נחשב לעיתים גם תשלום בהמחאה שאינה מעותדת (כלומר המחאה שניתן לפרוע ביום קבלתה), להבדיל מתשלום באשראי.
מאפייני השימוש במזומנים
מרבית העסקים מוכנים לקבל תשלום במגוון אמצעי תשלום, ובהם מזומנים וכרטיסי אשראי, אך יש עסקאות שבהן נדרש תשלום במזומנים בלבד. פירעון של חשבון (כגון חשבון חשמל) בסניפי הבנקים בישראל, למשל, נעשה במזומנים בלבד. רכישת סחורה בשווקים נערכת אף היא, פעמים רבות, במזומנים בלבד.
חוק הגנת השכר, התשי"ח-1958 קובע "שכר עבודה ישולם במזומנים", אך מתיר גם דרכי תשלום אחרות. הדרך הנפוצה לתשלום השכר היא בהעברה אלקטרונית לחשבון הבנק של העובד, אך בעסקים קטנים נהוג גם תשלום במזומנים. משיכת מזומנים מחשבון הבנק נעשית בפנייה לפקיד הבנק, אך למשיכת סכומים קטנים יחסית משמשים בדרך כלל כספומטים, המוצבים בסניפי הבנקים, במרכזי קניות ובמקומות נוספים.
אנונימיות
תכונה אופיינית של הכסף, המהווה הן יתרון והן חיסרון שלו היא העובדה שהעברות מזומן אינן נרשמות. לכן, מהווה הכסף המזומן כלי מרכזי בכלכלת ארגונים בלתי חוקיים (כגון ארגוני טרור ופשע).
כמו כן, קבלת תשלום במזומן מאפשרת השתמטות ממס קלה יחסית. על כן, במרבית המדינות המפותחות קיימת לבנקים חובת דיווח על הפקדות מזומנים בהיקפים גדולים. בארצות הברית, למשל, נקבע שעסקה או הפקדה של מזומנים בסכום הגבוה מ-10,000 דולר חייבת להיות מדווחת ל"רשת אכיפת הפשעים הכלכליים" (FinCEN).
בטיחות
מזומנים מוּעדים לגנבה, לכייסות ולשוד. חברות המתמחות בכך (כגון ברינקס), עוסקות בהובלה מאובטחת של כמות גדולה של מזומנים, והן משתמשות בכלי רכב משוריינים המלווים במאבטחים חמושים. לשמירה מוגנת של מזומנים בבית עסק או בבית משמשת כספת. באופן מעשי, אין כמעט דרך לזהות או להחזיר מזומנים שנגנבו. בפוליסות שגרתיות לביטוח רכוש נהוג שלא לבטח מזומנים.
זיוף כספים
כמעט בכל כלכלה מבוססת מזומנים קיימת תעשיית זיוף כספים. על מנת למנוע זאת, משקיעה המדינה מאמצים רבים להתקין באמצעי התשלום מנגנונים למניעת זיוף כספים, אך הצלחתם חלקית בלבד. כמו כן, עבור מרבית סוגי המטבעות, קיימים מכשירים המאפשרים לזהות שטרות מזויפים.
עלות ייצור
להדפסת המזומנים והפצתם, במיוחד בשימוש באמצעים למניעת זיוף, עלות גבוהה.
הגבלת השימוש במזומנים
השימוש הנרחב במזומנים כחלק מ"הכלכלה השחורה" הביא לחקיקתם של חוקים, במדינות שונות, המגבילים את השימוש במזומן. בישראל אישרה הכנסת, במרץ 2018, חוק לצמצום השימוש במזומן, הקובע שהחל מ-1 בינואר 2019, בעסקה שמחירה עולה על 11,000 ש"ח יאסר על עוסק לשלם או לקבל תשלום במזומן שגובהו עולה על 10% ממחיר העסקה או 11,000 ש"ח, הנמוך מבין השניים. בעסקה בין מי שאינם עוסקים, הסכום של 11,000 ש"ח במגבלה זו גדל ל-50,000 ש"ח. בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
בחשבונאות
ישנן שתי שיטות לניהול ספרי חשבונות ולדיווח על פעולות העסק לרשויות המס: בשיטה השנייה מתבצע הרישום על פי סכומים שנתקבלו או שולמו בפועל (אין רישום של התחייבויות). ישנם בעלי עסק שרשאים לדווח לרשויות המס על בסיס מזומן, כגון בעלי מקצועות חופשיים, בעלי מלאכה, בעלי עסקים קטנים, ועל פי פסיקת בית המשפט גם חברות בע"מ בנסיבות מוגדרות.
דוח על תזרימי המזומנים מציג את תנועת המזומנים של ישות חשבונאית בתקופת הדוח.
בסלנג העסקי, "פרת מזומנים" (cash cow) היא יחידה עסקית הנהנית מרווחיות גבוהה ויציבה, ומספקת לבעליה זרם שוטף של הכנסות.
יעקב משה הלל
הרב יעקב משה הלל (נולד בכ"ט באב תש"ה, 8 באוגוסט 1945) הוא ראש מוסדות חברת אהבת שלום.
ביוגרפיה
נולד בקהילה הבגדאדית במומבאי למשה הלל, יליד בגדאד (נכדו של הרב אברהם הלל שכיהן כאב"ד בבגדאד) ולגלדיס כתון לבית קמארה, ילידת בצרה, נכדת הגביר ששון סומך (בן דודו של הרב עבדאללה סומך). הוא נקרא בשם "יעקב" אך חותם את שמו "יעקב משה" על שם אביו כמנהג יהודי בבל.
בבגרותו חי באנגליה, שם למד בישיבת גייטסהד, אצל הרב לייב גורביץ, ולאחר מכן עלה לישראל ולמד בישיבת פוניבז' בבני ברק, שם התקרב למי שהוא רואה בו כרבו - הרב שך.
נשוי לציונה, בתו של הרב יצחק אוחנה, שהיה רבה הראשי של קריית שמונה.
לאחר נישואיו למד במכון להכשרת דיינים ורבנים שהקים הראשון לציון הרב יצחק נסים, ובמכון הארי פישל. את יסודות חכמת הקבלה למד בין היתר אצל הרב מרדכי עטיה (הסב), ובמשך מספר שנים למד בחברותא עם הרב ששון מזרחי, מחבר סדרת הספרים "באתי לגני".
מוסדותיו ופעילותו הציבורית
בשנת ה'תשנ"ג היה בין מקימי ארגון מרביצי תורה ספרדים, עם ראשי ישיבות ספרדים נוספים.
הרב הלל עומד בראש מוסדות "חברת אהבת שלום", הכוללים ארגונים ומוסדות רבים, בהם ארגון 'שלום לעם' שפועל להחזרה בתשובה של בני נוער, ומונה כמאתיים וחמישים מדרשיות בכל רחבי הארץ, בראשות בנו הרב חיים הלל, סמינר בנות אלישבע לבנות בירושלים, בניהולו של בנו הרב אברהם הלל, וישיבת עץ החיים לבעלי תשובה במבנה ספריית בני ברית בירושלים, בראשות בנו הרב יוסף הלל.
הוא עומד בראש רשת של כוללים בשם "אהבת שלום" המונה כעשרים סניפים בכל רחבי הארץ, בעיקר באזור ירושלים. ברבות השנים רבים מגדולי הדיינים למדו בכוללי חושן משפט שבראשותו, רבים מהם אף הוסמכו לדיינות ומכהנים כרבני קהילות ברחבי הארץ. בראשות ובניהול הכוללים עומדים בניו הרב אליהו הלל והרב יוסף הלל.
כמו כן הרב עומד בראש רשת כוללי ערב ללימוד הלכה בשם "אליבא דהילכתא", שבהם אלפי אברכים, בראשות בנו הרב יהודה הלל. הרשת מונה למעלה ממאה סניפים בכל רחבי הארץ. מידי כמה שנים נערך מעמד סיום גדול על ידי רשת הכוללים, בו משתתפים כל האברכים ובראשותם מרנן גדולי ישראל (בין הרבנים שהשתתפו במשך השנים היו, הרב חיים קנייבסקי, הרב מיכל יהודה לפקוביץ, הרב גרשון אדלשטיין, הרב שלום כהן, הרב דב לנדא ועוד).
כמו-כן עומד בנשיאות ארגון "ושננתם" בו נבחנים אלפי בחורים ואברכים על גמרא רש"י ותוספות במבחן דו שנתי.
בשנת תשע"ה הקים את ת"ת קהילות יעקב בשכונת נווה יעקב בירושלים, בראשות בנו הרב חיים הלל וחתנו הרב רפאל ברוך טולידנו.
הרב מוסר שיעורים בתחומים שונים, חלקם בשפה האנגלית. מדי שבוע אף מתפרסמים שיעורים שנמסרו מפיו באנגלית.
הרב כתב עשרות ספרים, בתחומים רבים, ובעיקר בתחום הקבלה.
הרב הלל עסק בבחרותו בציור, ואחד מציוריו נמכר בכ-40,000 דולר.
מדי שנה במוצאי חג שמחת תורה הרב עורך מעמד "הקפות שניות" בהיכל ישיבת "אהבת שלום" בהשתתפות אלפים, בו הוא שר יחד עם בניו ונכדיו פיוטים לכבוד התורה, בעיקר משירי הבן איש חי, על פי הלחנים של יהודי בבל.
השקפתו
השקפת עולמו נחשבת לקנאית יותר, בעיקר ביחס לחברה הספרדית, ומזוהה עם עולם הישיבות הליטאי והנהגתו של הרב שך, אך אינו מזוהה עמם באופן רשמי, דבר המתבטא בעיקר בהימנעותו מלהביע דעה ביחס לבחירות. עם זאת הוא נמצא בקשרי ידידות אף עם רבני העדה החרדית.
הרב הלל היה מקורב לרב יצחק יעקב וייס, הרב יוסף שלום אלישיב, והרב חיים פנחס שיינברג. כמו כן, היה בקשר מיוחד עם הרב מרדכי אליהו, הרב יצחק כדורי, הרב ששון מזרחי.
ספריו
דברי תורתו התפרסמו גם בירחון מקבציאל.
משפחתו
חמיו היה הרב יצחק אוחנה רבה של קריית שמונה, לרב הלל 19 ילדים.
בין בניו וחתניו:
בין מחותניו, הרב גבריאל טולידנו ראש ישיבת אור ברוך, הרב דוד פרץ רבה של טבריה, הרב יצחק כהן רב שכונת שמואל הנביא, הרב אברהם עמאר ראש ישיבת אור ברוך לצעירים, הרב אברהם בן חיים הרב הראשי ליוצאי מרוקו בארצות הברית, והרב יצחק שרבני מרבני רמת ב"ש א'.
מגיסיו: הרב יוסף אוחנה רבה של קריית מוצקין, הרב צבי סימן טוב, מרבני יוצאי אפגניסטן בארץ ישראל, וראש ישיבת "אור התורה" בבני ברק.
הלובי היהודי בארצות הברית
הלובי היהודי הוא מושג בפוליטיקה האמריקאית, שמתייחס לקבוצת שדולות פרו-ישראליות, שמטרתן להשפיע בעיקר על מדיניות החוץ של ארצות הברית. ארגונים יהודיים רבים טוענים שרוב השימוש במושג הוא אנטישמי באופן מגמתי.
מקור המושג
המושג הופיע לראשונה במילון הפוליטי שכתב וולטר ג'ון ריימונד בשנת 1992. במילון נכתב שהתקשורת השתמשה במונח בעיקר בהקשר של מלחמת עיראק, כאשר הלובי היהודי הואשם בשידול הקונגרס לצאת למלחמה בניגוד לאינטרסים הלאומיים. המושג שגור בשיח האקדמי והפוליטי, בעיקר בהקשרים של מדיניות החוץ האמריקאית.
ביקורת
המושג מתאר בדרך כלל קבוצת שדולות אמריקאיות שמקדמות את האינטרסים של יהדות ארצות הברית ושל מדינת ישראל. ישנה טענה שקידום האינטרסים בא לעיתים על חשבונה של ארצות הברית. כך למשל, הנשיא ג'ורג' בוש (האב) האשים את איפא"ק, השדולה היהודית-ישראלית הגדולה בקונגרס, שניסתה להביא להכרתה של אמריקה בהתנחלויות ביהודה ושומרון בניגוד לאינטרס האמריקאי. בישראל מבקרים את הלובי היהודי בטענה שהוא משתמש בהשפעה שלו על מקבלי ההחלטות האמריקאים כדי לכפות ערכים "שמאל-ליברליים" על ישראל. דוגמה לכך היא הביקורת החריפה שארגונים יהודיים אמריקאים פרסמו בתגובה לניסיונו של בנימין נתניהו להכניס את מפלגת "עוצמה יהודית" לכנסת בבחירות לכנסת ה-21.
הפולמוס סביב שימוש אנטישמי במושג
ארגונים יהודיים ופרו-ישראליים משווים את המיתוס של הלובי היהודי לזה של זקני ציון. ארגון "בני ברית" טוען שאף על פי שלכל קבוצת אינטרסים יש זכות להקים שדולה שתייצג אותה מול בית הנבחרים, הלובי היהודי נתפס שלא בצדק, כרחב ועוצמתי משהוא באמת. עוד נטען כי השימוש הרווח במושג מרמז על כך שהלובי היהודי מקדם את האינטרסים של יהודי ארצות הברית ושל מדינת ישראל על חשבון ארצות הברית, ובכך נותן לגיטימציה לעשות מהיהודים שעיר לעזאזל ולהאשים אותם בבעיות סוציו-אקונומיות, במלחמות ובמדיניות חוץ כושלת.
חוג הגדי (ספר)
חוג הגדי הוא רומן סמי אוטוביוגרפי מאת הנרי מילר, שיצא לאור לראשונה בהוצאת אובליסק בפריז בשנת 1939. הוא מהווה מעין ניסוי תקדימי לקראת הרומן הנודע הראשון של מילר,"חוג הסרטן" מ-1934, הספר צונזר בארצות הברית עד שפסק דין של משרד המשפטים ב-1961 הצהיר כי תוכנו אינו מגונה.
כתיבה
במהלך חופשה בת שלושה שבועות מווסטרן יוניון בשנת 1922, כתב מילר את הרומן הראשון שלו, "כנפיים קצוצות", מחקר בעל אופי רישומי שערך על 12 שליחי ווסטרן יוניון שאיתם עבד. הספר מעולם לא פורסם ונותרו ממנו רק פרגמנטים, אם כי חלקים ממנו מוחזרו ביצירות מאוחרות יותר ובין השאר שוחזרו והיוו חומר גלם גם ל"חוג הגדי".
באביב 1927 התגורר מילר בשכונת ברוקלין הייטס עם אשתו השנייה ג'ון מילר ואהובתה הלסבית, ז'אן קרונסקי. קצת קודם לכן מילר השיג עבודה חדשה במחלקת הפארקים של ניו יורק. יום אחד הוא חזר הביתה למצוא פתק מזוג הנאהבות ובו נכתב שהן לקחו סירה ועזבו לפריז. זמן קצר לאחר מכן, מילר חזר להתגורר שבור לב עם הוריו בברוקלין. לילה אחד במאי 1927 שהה מילר במשרד מחלקת הפארקים לאחר העבודה והקליד מסמך בן 32 עמודים שכינה בשם "ג'ון", בו כתב על הקשר ביניהם. הוא ישתמש מאוחר יותר במסמך כחומר מקור ל"חוג הגדי", כמו גם לטרילוגיית ה"הצליבה הוורודה". בנוסף לכן מילר מחזר עבור הספר כמה סצינות מתוך הרומן השלישי שלו "לסביות מקסימות" (שלימים נודע בשם "זין משוגע"), עליו עבד בין השנים 1928 ו-1930 ושלא פורסם עד עשור לאחר מותו ב-1991.
מילר החל לכתוב את "חוג הגדי", ברצינות מלאה, כלומר בכוונה לסיימו, רק לקראת סוף שנת 1933, כשגר בפריז. באותה תקופה פורה הוא כתב גם את "אביב שחור" וכמו כן הביא לסיום את כתיבת "חוג הסרטן". כבר בשלב מוקדם מילר התייחס ל"חוג הגדי" כ-"הספר של ג'ון". הביוגרף שלו, רוברט פרגוסון, כינה את הספר הניסיון של מילר "לשחזר בצורה כתובה ככל האפשר עבר שנעלם." אף על פי שכונה "הספר של ג'ון", אשתו השנייה מהווה בעבור הספר יותר השראה מדמות ראשית של ממש ומופיעה בו רק בקצרה. אף על פי כן, את הספר מילר הקדיש "לה", בהתייחסו לג'ון.
פרסום
"חוג הגדי" פורסם בצרפת, באנגלית, על ידי הוצאת אובליסק בפברואר 1939. תרגום לצרפתית הופיע בתור Tropique du Capricorne ביולי 1946. מכירות הספר ביחד עם אלו של "חוג הסרטן" זינקו בעקבות המחלוקת סביב הצנזורה שהופעלה כנגד כמו גם התלונות כנגד מילר והמו"ל שלו באשמת פורנוגרפיה. בשנות הארבעים והחמישים, ספריו של מילר היו נדירים למדיי ולכן יקרים. בהיותם אסורים על פי חוק הם הוברחו לעיתים קרובות לארצות הברית אם כי לעיתים קרובות גם הוחרמו על ידי המכס. בשנת 1944, בליוויה של אשתו השלישית ג'נינה מרתה לפסקה, מילר קרא קטעים מתוך "חוג הגדי" ומ"אביב שחור" בספריית הקונגרס שבוושינגטון.
בינתיים, מילר צבר דור קוראים חדש וצעיר יותר לעבודתו, בחפיפה כרונולוגית ממוזלת מבחינתו עם המהפכה המינית של שנות השישים. הוא נתפס בעיני רבים בארצות הברית כאביר של החופש המיני החדש ומצא שהוא נתמך על ידי רבים מהדמויות הספרותיות הבולטות של אותה תקופה שכללו בין רבים אחרים גם את המשורר אלן גינסברג וחבריו לסופרי דור הביט ויליאם ס. בורוז וג'ק קרואק.
עלילה
הרומן עוסק בהתגברות ההולכת וגוברת של חוסר יכולתו של מילר להכיל ולקבל את מה שהוא ראה כסביבה העוינת של אמריקה ובעקבות זאת את הדחייה שלו מבחינה רוחנית את המדינה. הספר אוטוביוגרפי אך איננו נאמן לזמן כרונולוגי ולכן קופץ בין הרפתקאותיו המתבגרות של מילר בברוקלין בשנות העשרים, זיכרונות של אהבתו הראשונה, אונה גיפורד, רומן אהבה עם המורה שלו לפסנתר בת ה-30 כשהוא עצמו מתבגר בן 15, נישואיו האומללים לאשתו הראשונה ביאטריס, שנות עבודתו בחברת וסטרן יוניון (שנקראה "The Cosmodemonic Telegraph Company" בספר) במנהטן בשנות העשרים, והמפגש הגורלי שלו עם אשתו השנייה ג'ון (הידועה בספר בשם מארה), לה הוא מייחס בספר זה כמו גם בספרים אחרים את שינוי חייו שלו והפיכתו בסופו של דבר לסופר. הצליבה הוורודה מפרטת את סיפורה של ג'ון ביתר פירוט לאורך קרוב ל -1,500 עמודים, ומתארת בנוסף, מבחינה אמנותית ומנקודת מבט פנימית את הניסיון של מילר למצוא את קולו מפורשות כסופר, עד שבסוף מתוארת עזיבתו לפריז, שם מתחילה ההתרחשות המתוארת ב"חוג הסרטן".
דונה דונה
דונה דונה (בכתיב יידי: דאָנאַ דאָנאַ) או דאָס קעלבל (מיידיש. בתרגום לעברית: "העגל") הוא שיר יידי שנכתב בארצות הברית ב-1940 על ידי אהרון צייטלין והולחן בידי שלום סקונדה. השיר זכה לפופולריות בארצות הברית ובמדינות אחרות בעולם, ובכללן ישראל, שבהּ בוצע לראשונה ב-1962 על ידי נחמה הנדל, שאף תרגמה את מילות השיר מיידיש לעברית.