cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
מקורות עתיקים
על קורות יהודה במשך מאה שנות הכיבוש התלמי אנו למדים מאוצר הספרות החיצונית היהודית, מכתבי יוסף בן מתתיהו, אך במיוחד משפע הפפירוסים של זנון (פקידו של אפולוניוס, האחראי למשק הכספים ולכלכלה המצרית בימי המלך תלמי השני, פילדלפוס), שנכתבו באמצע המאה השלישית לפנה"ס.
קירסטין סמית
קירסטין סמית (בלועזית: Kirstine Smith; 1878–1939) הייתה סטטיסטיקאית דנית. היא מחלוצות המחקר בתחום התכנון האופטימלי של ניסויים.
ביוגרפיה
ב-1916 התקבלה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון, במחלקה לסטטיסטיקה שהקים שם קרל פירסון, וביצעה את עבודת המחקר שלה בהדרכתו. במכתב לפישר, פירסון תיאר את סמית כ-"מבריקה". היא פרסמה מחקר רב השפעה על אמידת חי-בריבוע של מקדם המתאם. חילוקי דעות בדבר הפרשנות של עבודתה גרמו להרעת היחסים בין פירסון ופישר.
בעבודת הדוקטורט שלה, שפורסמה ב-1918, היא המציאה למעשה את התחום של תכנון ניסויים אופטימלי. לאחר סיום לימודי הדוקטורט חזרה לדנמרק, שם עבדה במכון לחקר האוקיינוס ובמעבדת המחקר של קרלסברג. בסופו של דבר פרשה מהעיסוק במחקר בשנת 1925, ובחרה להיות מורה בבית ספר תיכון, שם לימדה עד מותה ב-1939.
המועצה לביטחון לאומי של הממלכה המאוחדת
המועצה לביטחון לאומי של בריטניה (באנגלית: National Security Council) הידועה בשמה NCS, היא גוף בקבינט ממשלת בריטניה המופקדת על פיקוח כל הנושאים הקשורים לביטחון הלאומי, תיאום מודיעיני ואסטרטגיה ביטחונית. תפקידיה של המועצה לביטחון לאומי הם לדון בעניינים הנוגעים לביטחון הלאומי, מדיניות החוץ, ביטחון לאומי, יחסים בינלאומיים ופיתוח בינלאומי, חוסן, אנרגיה ואבטחת משאבים.
היסטוריה
המועצה הוקמה ב-12 במאי 2010 על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון. בדברי ההסבר של הממשל נאמר כי המועצה תתאם את התגובות לאיומים הניצבים בפני בריטניה ותשלב ברמה הגבוהה ביותר את עבודתם של גורמים ממשלתיים רלוונטיים בתחום הביטחון הלאומי, וכי היועץ לביטחון לאומי של בריטניה יכהן כמזכיר המועצה.
ב-1 באפריל 2015 המועצה השיקה קרן יציבות וביטחון, המשמש כמאגר כספים של סכום הכולל מעל 1 מיליארד ליש"ט בשנה, עבור התמודדות עם סכסוכים וחוסר יציבות בחו"ל.
מזכירות המל"ל
מיולי 2010 היו שני יועצים לביטחון לאומי (DNSA): ג'וליאן מילר למדיניות החוץ והביטחון, ואוליבר רובינס למודיעין, אבטחה וחוסן. במרץ 2013, יו פאוול - בעבר מנהל המזכירות לביטחון לאומי - הועלה למשרה חדשה של היועץ לביטחון לאומי. נכון ל -6 בנובמבר 2014, שלושת ה- DNSAs היו: יו פאוול כמו DNSA (מדיניות החוץ), ג'וליאן מילר כמו DNSA (הגנה, אסטרטגיה גרעינית) ופאדי מקגין כמו DNSA (מודיעין, אבטחה וחוסן). ב-10 בפברואר 2015, יאן סונדרס, לשעבר מנהל המזכירות לביטחון לאומי ולמדיניות של אפגניסטן ופקיסטן, מונה למשרת היועץ בפועל לביטחון לאומי (סכסוכים, יציבות ומדיניות חוץ).
ביום 16 ביוני 2016, משרד הקבינט פרסמה נתוני צוות, נכון ליום 31 במרץ 2016, רשימה של שני סגן יועצים לביטחון לאומי: פאדי מקגינס (האחראי על המודיעין, הביטחון והחוסן) וגווין ג'נקינס (האחראי על הסכסוך, היציבות והביטחון). נראה כי ג'נקינס כבר בתפקיד מאז לפחות 2015. לפני שהיה סגן היועץ לביטחון לאומי, ג'נקינס שימש כעוזרו הצבאי של ראש הממשלה דייוויד קמרון.
באפריל 2017, הוכרז כי דיפלומט, ד"ר כריסטיאן טרנר CMG, החליף את ג'נקינס כסגן היועץ לביטחון לאומי השני, עם תיק של "מדיניות חוץ וביטחון".
נכון לתחילת דצמבר 2014, מזכירות הביטחון הלאומי מאויש על ידי 180 פקידים וכולל חמש חטיבות: מדיניות החוץ והביטחון; המזכירות האזרחית; אבטחה ומודיעין; משרד האבטחה הקיברנטית ואבטחת מידע, ו- UK בריטניה צוות התגובה חירום (CERT בריטניה).
עינות ענר
עינות ענר או נבי ענר הם אתר ארכאולוגי וקבוצת מעיינות ליד היישוב נריה שבמערב בנימין, ששופצו לראשונה בשנת 2014 על ידי נוער היישוב נריה. במקום היו סככות צל ושילוט, לאחר פנייה לבג"ץ הוסכם כי הסככות יפורקו והשילוט יוסר.
אודות
במקום שמונה בריכות מים עמוקות ונמוכות המתאימות לכל הגילאים המאפשרות שחיה, פרגולות מוצלות ושולחנות פיקניק. במרחק של כ-15 מטר אחת מהשנייה על אותה מדרגת סלע בהר שוכנות ארבעת הבריכות הגדולות במתחם:
המקום זוכה למבקרים בעיקר במהלך חודשי הקיץ ובחגים. מהמקום נשקף נוף המאפיין את אזור מערב בנימין והרי גופנא. בחגים מתקיימות במעיינות פעילויות בחסות תיירות בנימין ונוער היישוב נריה.
בסמוך נמצאת חורבת קבר "נבי ענר" (יש המזהים אותו עם ענר רעו של אברהם אבינו) ומערה ובתוכה ציורי קיר עתיקים של מנורות, ענף זית ועוד. באחת משתי מערות הקבורה נמצאו שברי סרקופג.
בקרבת מקום, כחלק מ"סינגל טלמונים" הוכשר מסלול אופניים "סובב עינות ענר" שאורכו 4.5 ק"מ והוא מדורג ברמת קושי בינונית.
העתירה לבג"ץ
בדצמבר 2017 עתרו לבג"ץ פלסטינים תושבי הכפרים הסמוכים ראס כרכר ודיר עמאר יחד עם הארגונים עמק שווה ויש דין, בדרישה לפנות את הבנייה הבלתי חוקית באתר, הממוקם על קרקע פרטית . ההחלטה נדחתה עקב הדיון על חוק ההסדרה, וב-9 ביוני 2020 בעקבות פסילת חוק ההסדרה, בג"ץ הורה למדינה להרוס את האתר תוך 90 יום. מקימי האתר ותושבי הסביבה לא ויתרו והחלו במאבק ציבורי למניעת הריסת המקום, תוך רתימת אנשי ציבור וחברי כנסת. בחודש מרץ 2021 שינתה המדינה את עמדתה בנוגע ל"עינות ענר" והחליטה שלא להרוס את המקום וזאת לאחר שהמועצה האזורית מטה בנימין הסכימה לפרק את הסככות והשילוט במקום.
קנטון (אי)
האירופאים הראשונים הגיעו לקנטון ב-5 באוגוסט 1824, על גבי ספינה לציד לווייתנים, ה"פניקס". אנשי הספינה קראו לאי "האי מרי" או "אי מרי בלקוט" על שם אשתו של בעל הספינה. ב-4 במרץ 1854 הגיעו אירופאים נוספים לאי, הפעם בספינת ציד לווייתנים אשר עלתה על שרטון. הם קראו לאי "קנטון" על שם הספינה. המלחים הצליחו להגיע לטיניאן שבאיי מריאנה לאחר 45 יום ללא נפגעים.
אצטדיון מצ'רום
אצטדיון מצ'רום (בריסביין רוד) הוא אצטדיון כדורגל אנגלי הממוקם בלייטון, מזרח לונדון, אנגליה. במקור נקרא אצטדיון זה "אוזבורן רוד", וכיום הוא נקרא "אצטדיון מצ'רום", מסיבות פרסומיות. האצטדיון נבנה בשנת 1937 ומאז הוא משמש כאצטדיונה של לייטון אוריינט וקבוצת המילואים של טוטנהאם הוטספור.
שיא הצופים באצטדיון נקבע בשנת ב-1964, כאשר ווסטהאם יונייטד הגיעה להתארח בו כחלק מהגביע האנגלי, במשחק בו נכחו 34,345 צופים.
נוגה שגב
נֹגה הררי שגב (נולדה ב-22 באוגוסט 1943) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה 3 שנים ברציפות (1958 - 1960) במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה
שגב נולדה וגדלה בקיבוץ אפיקים בת לפרץ ופניה ואחות למרים. היא התאמנה בשחייה בקבוצה של הקיבוץ בהדרכת שמריהו נאבל.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1958 זכתה הררי במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:28.5 דקות, לפני ירדנה שאל (1:28.8 דקות) ותלמה נויפלד מברית מכבים עתיד (1:33.2 דקות).
1959
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים באוקטובר 1959 הגנה הררי על תוארה וזכתה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:27.5 דקות, לפני רמה קורין מהפועל. עמק הירדן (1:32.2 דקות) וקפילבסקי (1:37.1 דקות)..
1960
באליפות הפועל בשחייה ה-17 שנערכה בקבוצת שילר בספטמבר 1960, זכתה הררי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:25.6 דקות. באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה שנה היא זכתה בפעם השלישית במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:26.1 דקות.
1961
בתחרויות השחייה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם חיותה מרצביאק, גלי להב וקורין בשיא ישראלי חדש של 5:47.2 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 5:09.8 דקות ודרום אפריקה (5:31.7 דקות) וסיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:31.6 דקות.
חייה האישיים
ב-12 באוקטובר 1962 היא נישאה לצביקה שגב ולזוג נולדו בן ושתי בנות. במשך שנים רבות עבדה כאחות בקיבוץ ועזבה את אפיקים ב-1986, לכפר סבא. לאחר מכן עבדה כמיילדת בבית חולים השרון.
דוני דארקו
דוני דארקו (באנגלית: Donnie Darko) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה/מותחן פסיכולוגי/מדע בדיוני, אשר נכתב ובוים בשנת 2001 על ידי ריצ'רד קלי. הסרט בכיכובו של ג'ייק ג'ילנהול מתמקד בנער בשם דוני דארקו החווה הזיות שמקורן לכאורה בסכיזופרניה פראנואידית.
הסרט לא זכה להצלחה רבה כאשר יצא לראשונה לקולנוע ב-2001, אולם צבר פופולריות רבה לאחר שיצא ב-DVD ובמשך השנים אף זכה למעמד של סרט פולחן. בזכות המעמד שהסרט הגיע אליו, הופק לו סרט המשך שנקרא "ס. דארקו".
הנושאים העיקריים שבהם עוסק הסרט הם פרדוקסים הנוגעים למסע בזמן ולפילוסופיה. הצד הפילוסופי של הסרט נוגע בסתירה שבין דטרמיניזם לבין חופש הבחירה של האדם (הגישה הפטליסטית). הסרט מציג את שתי הגישות ומעמת אותן זו בזו.
עלילת הסרט
הסיפור מתרחש בכפר בדיוני בשם מידלסקס שבמדינת וירג'יניה במהלך תקופת קמפיין הבחירות לנשיאות של שנת 1988. דוני דארקו הוא נער מתבגר אינטליגנטי אך מוטרד רגשית ובעל נטייה לסהרוריות, הנמצא בטיפול אצל פסיכיאטרית שעמה הוא דן במחשבותיו הכמוסות ביותר. לילה אחד נופל מנוע סילון של כלי טיס מסחרי היישר אל תוך חדר השינה של דוני. דוני ניצל ממוות בטוח משום שציית לקול אשר גרם לו ללכת בשנתו, לצאת מחדרו ולשנות את ייעודו. הקול הוא של פרנק, ידידו הדמיוני של דוני אשר לבוש בתחפושת של ארנב מפלצתי. בחצות ה-2 באוקטובר 1988 פרנק מנבא בפני דוני שסוף העולם יתרחש בעוד 28 ימים, 6 שעות, 42 דקות ו-12 שניות.
פרנק משפיע על דוני לבצע פעולות מסוימות אשר מובילות לנקודת השיא של הסרט: בתחילה דוני גורם להצפה של בית הספר התיכון שבו הוא לומד; הפעולה נותנת לו הזדמנות לחזר אחר חברתו החדשה לכיתה ואהבתו הפוטנציאלית, גרטשן רוס. בהמשך, משום שדוני מתעניין במסע בזמן, הוא מחליט לשוחח על תאוריות מסע בזמן עם המורה שלו למדע; הלה נותן לדוני את הספר "הפילוסופיה של מסע בזמן" שכתבה רוברטה ספארו, תושבת מקומית זקנה ותמהונית הידועה בכינוי "סבתא מוות" בפי ילדי השכונה. דוני וגרטשן הולכים לקולנוע לצפות בסרטים "מוות אכזרי" (The Evil Dead) ו"הפיתוי האחרון של ישו" (The Last Temptation of Christ). לאחר שגרטשן נרדמת בהקרנה, מופיע פרנק ומראה לדוני פורטל חור תולעת דרך מסך הקולנוע. דוני מגלה שפרנק הוא נער בן גילו, בעל פצע חמור בעינו הימנית. פרנק גורם לדוני לשרוף את ביתו של ג'ים קאנינגהם, איש עשיר ואהוב בקהילה המתמחה במתן עצות לשיפור החיים, ובעקבות השריפה מתגלה ספרייה של פורנוגרפיית ילדים במרתף ביתו. המעצר של קאנינגהם גורם לכך שאמו של דוני נאלצת ללוות את אחותו הצעירה ואת חברותיה לקבוצת הרקדניות בטיסה ללוס אנג'לס לצורך השתתפותן בתחרות כישרונות צעירים טלוויזיונית.
בליל 29 באוקטובר, בעת שהוריו של דוני נמצאים מחוץ לעיר, דוני ואחותו אליזבת' מארגנים מסיבה גדולה בבית המשפחה כדי לחגוג את קבלתה של אליזבת' לאוניברסיטת הרווארד. דוני, אשר יודע שהזמן עד לסוף העולם עומד להסתיים בחצות, לוקח עמו את גרטשן ושני ידידים נוספים ויחדיו הם נוסעים באופניים לביתה של רוברטה ספארו. הם נתקלים שם בשני בריונים מבית הספר השודדים את ביתה של ספארו. במאבק בין דוני לאחד הבריונים הוא מצמיד סכין לצווארו של דוני. הבריון שואל את דוני: "מדוע לעזאזל אתה כאן? דוני משיב "דאוס אקס מכינה" (משמעותה המשפט הלטיני היא "אל מתוך מכונה") הבריון המבולבל שואל את דוני: "מה לעזאזל אמרת כרגע?" ודוני פשוט עונה לו: "המושיע שלנו". גרטשן נדחפת על ידי הבריונים לכביש מול ביתה של ספארו ונדרסת למוות על ידי מכונית חולפת. הבריונים המבוהלים בורחים מן הזירה. המכונית שדרסה את גרטשן נעצרת והנהג יוצא ממנה. דוני רואה שהנהג הוא חברהּ של אליזבת', פרנק, הלבוש בתלבושת של ארנב לרגל חג ליל כל הקדושים. דוני יורה בו מידית בעינו והורג אותו במקום (אירוע זה מבושר בשתי סצנות מוקדמות יותר בסרט: הראשונה כאשר דוני מדבר עם פרנק בחדר באמבטיה בביתו ומוצא עצמו דוקר את עינו הימנית של פרנק; השנייה בבית הקולנוע כאשר הוא מאלץ את פרנק לחשוף את זהותו – פרנק מסיר את המסכה ועל פניו מתגלה פצע פתוח בעינו הימנית).
דוני נושא את גופתה של גרטשן ומניח אותה במכוניתו. לאחר שדוני מאתר פורטל חור תולעת אשר נפתח ישירות מעל ביתו הוא נוסע לעבר הגבעה המשקיפה על העיירה בזמן שניידות המשטרה עוצרות מול ביתו. מפסגת הגבעה הוא מבחין בפורטל דמוי טורנדו ובמטוס הטס ישירות מעל למקום. אמו של דוני ואחותו הקטנה נמצאות במטוס זה בדרכן חזרה מתחרות הכישרונות, ומטוסן נקלע לעין הסערה. אחד ממנועיו של מטוס הסילון מתפרק ונופל מהמטוס. המנוע נופל ישירות לתוך פורטל הזמן, חוזר בזמן 28 ימים לאחור ומתרסק היישר לתוך חדר השינה של דוני, אך הפעם דוני בוחר להישאר במיטתו ולהיהרג.
מובלעת צופר
מובלעת צופר (בערבית: الغمر אל-ע'מר) הייתה מובלעת ישראלית בשטח בריבונות ירדנית. לפי הסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם באוקטובר 1994, הקרקע הועברה לריבונות ירדנית והוחכרה למדינת ישראל למשך 25 שנה, עד 2019.
דוני דארקו
עלילת הסרט
הסיפור מסתיים בבוקר למחרת התאונה המקורית של מנוע של הסילון. דוני, שנהרג כתוצאה מהתרסקות מנוע הסילון, מפונה מהבית לעיני בני משפחתו האבלים. גרטשן, שלא פגשה מעולם את דוני בקו זמן זה, רוכבת מול ביתו על אופניה ונעצרת למראה הבית ההרוס והמשפחה המתאבלת. היא מדברת עם ילד על התאונה שאירעה ומנפנפת שלום לאימו של דוני.
מובלעת צופר
המובלעת נמצאה בסמוך למושב צופר בערבה, ומכאן שמה. היא כללה 4,500 דונם, שמתוכם 1,500 דונמים מעובדים כשטח חקלאי, בו היו מצויים בתי רשת חקלאיים וחממות ובהם גידולים חקלאיים של חקלאים ממושב צופר. בפועל זה היה שטח מפורז שאפשר לתושבי מושב צופר לעבדו חקלאית ולשהות בו משעות הבוקר ועד רדת החשיכה.
דוני דארקו
פסקול
מכיוון שעלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-80 פסקול הסרט מכיל רפרנסים רבים לעשור זה. ומלבד קאבר של מייקל אנדרוז לשיר Mad world של להקת Tears for Fears הוא מכיל שירים מהגל החדש, בין השאר של ג'וי דיויזן, אקו והבאנימן ועוד.
מובלעת צופר
על מנת לעבור מישראל לשטחי המובלעת, היה צורך לעבור נקודת ביקורת של צה"ל ולאחר מכן הכניסה לשטח הירדני הייתה באמצעות כרטיסי כניסה בלבד.
בשנת 2019 הוחזר השטח למדינת ירדן ונאסרה כניסת ישראלים אליו.
דוני דארקו
גרסת הבמאי משנת 2004
סופו של הסרט המקורי מ-2001 לא היה ברור והשאיר פרשנויות רבות שרובן פורסמו באינטרנט. ההתעסקות הרבה בסרט העניקה לו מעמד של סרט פולחן.
מובלעת צופר
המובלעת
35 חקלאים מצופר עיבדו במובלעת קרקעות בשטח של כ־1,100 דונמים. השטחים עובדו בידי ישראלים 8 שנים בטרם הועברו לידי ירדן. מרבית החקלאים גידלו פלפלים, אך במובלעת הייתה קיימת גם חלקה אחת של פרחים. גודל החלקות היה מגוון, ומתוך 35 החקלאים שעבדו במובלעת, כ–20 החזיקו בשטחים של 20 דונם או יותר.
הפינוי
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן כי היא לא מאריכה את סעיף החכירה של השטח על ידי ישראל הכלול במסגרת הסכם השלום עם ירדן, ובמלאת 25 שנה לחתימת ההסכם על ישראל יהיה להעביר את שטח המובלעת לירדן.
דוני דארקו
גרסת הבמאי משנת 2004
בעריכה המחודשת של הסרט (גרסת הבמאי מ-2004) ניסו יוצריו לספק פרשנות רשמית להתרחשויות בגרסה המקורית: הם הוסיפו קטעים חדשים לסרט, וכן קטעים נבחרים מהספר הבדיוני "הפילוסופיה של המסע בזמן" מאת רוברטה ספארו, שאף מאוזכר מספר פעמים בסרט המקורי. קטעים אלו מוצגים תוך כדי הסרט בגרסה המחודשת, וכמו כן ניתן לקרוא אותם באתר הסרט.
מובלעת צופר
הפינוי
ב-10 בנובמבר 2019 הודיע צה"ל שהחכרת השטח לישראל הוארכה עד אפריל 2020, תוך הגבלות מסוימות על הכניסה לשטח. בסוף אפריל 2020 הוחזרה המובלעת לשליטה מלאה של ירדן.
ישראל פתחה במאמצים דיפלומטיים על מנת למנוע את הפינוי, אך עבדאללה מלך ירדן התעקש, והקרקע הוחזרה לירדן בהתאם לקו הגבול, עם זאת יש תיאום ביטחוני בין צה"ל וצבא ירדן באזור חיץ זה בין המדינות. לאחר כ-4 חודשים קיבלו החקלאים פיצויים מהמדינה, וקרקע חלופית לפרנסתם.
דוני דארקו
קישורים חיצוניים
פרשנויות ורמזים לסיומו התמוה של הסרט ניתן למצוא ב:
ולדאס אדמקוס
ולדאס אדמקוס (בליטאית: Valdas Adamkus, ; נולד ב־3 בנובמבר 1926) הוא פוליטיקאי ליטאי, שכיהן כנשיא ליטא בשנים 1998–2003 ו-2004–2009.
ביוגרפיה
בשנת 1997 חזר אדמקוס לליטא. לאחר שנה הוא נבחר לתפקיד נשיא ליטא. ולדאס אדמקוס נבחר שוב לתפקיד בשנת 2004 לאחר הדחתו של רולנדס פקסס, שהודח מתפקיד הנשיא בעקבות קשריו עם המאפיה הרוסית. במדיניותו כנשיא הוא תמך בחברות הן בארגון האמנה הצפונית האטלנטית (NATO) והן באיחוד האירופי, ובמקביל פעל להקלת המתחים עם רוסיה ולהשגת יחסי ידידות עם שכנותיה האחרות של ליטא. הוא התמודד עם קשיים מתמשכים בכלכלה הפוסט-סובייטית אך הצליח להגדיל את הצמיחה הכלכלית ולהוריד את האבטלה.
ב-12 ביולי 2009 הוחלף על ידי דליה גריבאוסקאיטה.
קארל קוקלקורן
קארל קוקלקורְן (בגרמנית: Carl Kockelkorn; 26 בנובמבר 1843, קלן - 16 ביולי 1914, קלן) היה שחמטאי גרמני ומחבר בעיות שחמט. ביחד עם יוהנס קוץ יסד את האסכולה הלוגית של בעיות השחמט.
קריירה
בעיותיו פורסמו כיצירות משותפות בינו לבין יוהנס קוץ, אותו פגש בהיותם בני 17. את בעיותיהם הראשונות פרסמו בעיתון Sonntagsblätter für Schachfreunde (עיתוני יום א' לחובבי השחמט). ההרמוניה בין השניים הייתה כה טובה שלאחר זמן קצר החליטו כי את כל הבעיות שיחברו יפרסמו תחת שמותיהם. בשנת 1870 כתב יוהנס קוץ כי על כל אחת מיצירותיהם ישבו יחדיו ליד לוח השחמט. גם לאחר מותו של קוקלקורן בשנת 1914 המשיך קוץ לפרסם את הבעיות שחיבר תחת שמותיהם.
קוקלקורן וקוץ פרסמו ספר בשם Das Indische Problem, והיו מעורבים בוויכוח עקרוני עם יוהאן ברגר שייסד את האסכולה הישנה. טיעוניו של קוץ על היצירה השחמטאית שכנעו את הקהילה והגישה הלוגית שלטה בכיפה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עת חזרה השיטה הישנה.
בעיה משותפת
Eine Schwalbe
הפתרון כולל רק מסעים במלכה הלבנה, שנעה במעגלים כסנונית, ומכאן שמה (בגרמנית Schwalbe).
1. מהו7! (מאיים 2. פד3 מד1 3. מהב3 מט) לא טוב מהא7? (מאיים מהא1 מט) משום צא4! ולא טוב 1. מהח7? (מאיים מהב1 מט) משום צה4. רד5 2. מהא7 (מאיים מהא1 מט) צא4 '''3. מהח7 צה4 4. מהח1 מט''' (אם 3... רה4 4. מהח4 מט).
צאת הכוכבים
צאת הכוכבים הוא הרגע ביממה שבו מתחיל הלילה באופן ודאי מבחינה הלכתית, זאת לעומת המושג 'שקיעת החמה' המציין את הרגע שבו מתחיל פרק הזמן הנקרא 'בין השמשות', שהוא ספק יום ספק לילה. בנוסף, משום שבהלכה היממה מתחילה בלילה ולא ביום, ממילא צאת הכוכבים הוא גם הרגע שבו מתחיל היום הבא.
קביעת רגע זה נוגעת לתחומים רבים ומגוונים בהלכה, ובהם: זמני קריאת שמע ותפילה, כניסת ויציאת שבתות וחגים, וספירת הימים לברית מילה ולנידה.
קביעת זמן צאת הכוכבים
הדעה ההלכתית הרווחת כיום היא שרגע צאת הכוכבים הוא 18 דקות לאחר השקיעה. ישנן גם דעות נוספות בעניין. המפורסמת מביניהן נקראת 'שיטת רבנו תם', ולפיה רגע צאת הכוכבים הוא 72 דקות לאחר השקיעה.
בתלמוד מוזכרים כמה מחלוקות בנוגע לרגע שבו מסתיים בין השמשות ומתחיל הלילה. גם בתקופות מאוחרות יותר, כשהתקבל באופן ברור הקריטריון של 'שלושה כוכבים' לתחילת הלילה, עדיין לא הייתה אחידות בנושא. זאת משום שנאמר בתלמוד שלא די בכוכבים הגדולים שיוצאים ראשונים, אלא יש צורך בשלושה 'כוכבים בינוניים', ולכן ההגדרה של שלושה כוכבים אינה מספקת קריטריון חד משמעי.
מחלוקת התנאים
התנאים נחלקו מהו משך זמן 'בין השמשות':
התלמוד מבאר שלפי רבי יהודה, בין השמשות מסתיים כדי הילוך שלושת רבעי מיל לאחר השקיעה (דעה נוספת שלא נפסקה להלכה היא שני שלישים מיל). כמו כן מציין התלמוד שלדעת רבי יוסי בין השמשות מתחיל רק לאחר שלדעת רבי יהודה בין השמשות מסתיים. עם זאת לא ברור בדיוק מתי מתחיל בין השמשות לדעת רבי יוסי, וגם לא ברור כדעת מי מביניהם נפסק להלכה.
מחלוקת רבינו תם והגאונים
רבים מהראשונים מתייחסים למקור נוסף בתלמוד, במסכת פסחים (דף צד עמוד א), שם מוזכרת עמדה שונה לגמרי. במקור זה מובאת דעתו של התנא רבי יהודה לפיה זמן צאת הכוכבים הוא כדי הילוך של ארבעה מילין אחרי השקיעה. פרשנים רבים הציגו את המקור הזה כעומד בסתירה לכאורה למקור הקודם לפיו בין השמשות מסתיים פחות מכדי הילוך מיל אחד אחרי השקיעה, ובפרט שבשני המקורות מוזכר רבי יהודה.
רבנו תם וראשונים רבים אחרים תירצו שיש שתי שקיעות, הראשונה היא המקובלת כיום וממנה סופרים שיעור של ארבעה מיל ואז הוא זמן צאת הכוכבים, והשקיעה השנייה היא כדי שלושה מיל ורבע מיל מהראשונה (כשעה לשיטה המקובלת), שהיא השקיעה העיקרית וממנה סופרים שלושת רבעי מיל לצאת הכוכבים, וזמן זה הוא בין השמשות, כפי שיטתו של ר"ת בביאור הגמרא הכריעו רוב הראשונים, וכן פסקו השולחן ערוך, הרמ"א והמשנה ברורה. לעומת זאת, הגר"א, בעל התניא ואחרונים נוספים הביאו את השיטה המקורית של הגאונים שפסק ההלכה הוא ששלושת רבעי מיל אחר השקיעה הראשונה הוא צאת הכוכבים והסוגיה השנייה נדחית או מתורצת לעניין אחר.
כדי הילוך מיל
רוב השיעורים שניתנו לרגע צאת הכוכבים מתייחסים למשך זמן של כדי הילוך מיל. אולם משך הזמן הזה נתון בעצמו במחלוקת. הערך המקובל יותר הוא של 18 דקות, אך יש גם דעות הסוברות שכדי הילוך מיל הוא 22.5 דקות, או 24 דקות.
המנהג למעשה
בפועל, ישנם שלושה מנהגים נפוצים בעניין זמן צאת הכוכבים.
במוצאי שבת, מחמת דין תוספת שבת, כתב השולחן ערוך שלא לעשות מלאכה עד שייראו שלושה כוכבים קטנים וסמוכים. לכן נוהגים במוצאי שבת לחכות כ-40 דקות אחרי השקיעה (תלוי במקום). הנוהגים כחזון איש מחכים 45 דקות, והנוהגים כרבנו תם ורבי יוסף קארו (חלק מהחסידים ועדות המזרח וחוג בריסק) נוהגים לחכות 72 דקות או יותר לאחר השקיעה.
מקור המושג
המקור למושג הוא הפסוק בספר נחמיה (ד, טו):.
בספרות התנאית המושג כמעט ואינו מוזכר, כשבמקומו מוזכר בדרך כלל שהלילה מתחיל מ'שקיעת החמה', 'משתחשך' או 'משחשכה'. הפעם היחידה שהמושג צאת הכוכבים מופיע בתוספתא הוא כסימן לתחילת זמן קריאת שמע של ערבית, ובאותו הקשר מוזכר גם הפסוק הנ"ל בנחמיה:
התלמוד הבבלי אינו מרבה להזכיר אותו בהקשרים הלכתיים, מלבד בדיון הספציפי לגבי התוספתא הנ"ל. עם זאת בשני מקומות מוזכרת בחלק הסתמאי של הבבלי קביעה פסקנית:, ובעברית: מקובל וידוע לנו שעד צאת הכוכבים - יום הוא.
הפרשנים והפוסקים זיהו את המושג 'צאת הכוכבים' המופיע בתוספתא ובבבלי עם קריטריון המופיע במקום אחר בתלמוד, לפיו הלילה אינו מתחיל באופן ודאי עד שניתן יהיה להבחין בשלושה כוכבים בינוניים בשמיים, ואז מסתיים פרק הזמן הנקרא 'בין השמשות' שהוא ספק מן היום וספק מן הלילה. כתוצאה מכך, השתרש המושג 'צאת הכוכבים' בספרות ההלכתית כמושג המציין את הרגע שבו מסתיים בין השמשות ומתחיל הלילה באופן ודאי.
מרחב קשיר
קשירוּת היא תכונה העשויה לאפיין מרחב טופולוגי. היא מבחינה בין מרחבים שהם "חתיכה אחת" לבין מרחבים שאפשר לפרק לכמה מרכיבים שונים.
דוגמאות למרחבים קשירים: מרחב המספרים הממשיים (\mathbb{R}), הקטע הממשי [0,1], המישור, ריבוע במישור. דוגמאות למרחבים לא קשירים: הישר הממשי שהוציאו ממנו נקודה אחת, האיחוד של שני הקטעים [0,1] ו-[2,3].
מרחב שאינו קשיר, אפשר לפרק למרכיבים באופן השומר על התכונות הטופולוגיות, ולכן במקרים רבים די ללמוד את הטופולוגיה של מרחבים קשירים.
הגדרה
זוג של קבוצות פתוחות זרות במרחב טופולוגי, שאיחודן שווה לכל המרחב, נקרא פירוק של המרחב.
מרחב שהפירוק היחיד שלו הוא הפירוק הטריוויאלי נקרא מרחב קשיר.
דוגמאות
מרחב המספרים הממשיים הוא קשיר. אמנם אפשר להציג את \mathbb{R} כאיחוד של שתי קבוצות, למשל, אבל [0,\infty) אינה פתוחה ב-\mathbb{R}.
מרחב המספרים הממשיים, שהוציאו ממנו את הראשית, אינו קשיר. ניתן להציג אותו כאיחוד של שתי קבוצות:, ששתיהן פתוחות.
לעומת זאת, המישור, שהוציאו ממנו את הראשית (או אף קבוצה בת-מניה כלשהי של נקודות), הוא עדיין קשיר.
המרחב אינו קשיר. ניתן להציג אותו כאיחוד של שתי הקבוצות [0,1], [2,3]. הקבוצות הללו הן אמנם סגורות ב-\mathbb{R} אבל הן פתוחות במרחב X.
באופן כללי: תת-מרחב של \mathbb{R} הוא קשיר, אם ורק אם הוא קטע.
מרחב המספרים הרציונליים אינו קשיר, וכך גם קבוצת קנטור.
הגדרות שקולות
מכיוון שהמשלים של קבוצה פתוחה הוא קבוצה סגורה, הקבוצות המהוות פירוק של המרחב הן גם סגורות. מכאן עולה שמרחב הוא קשיר אם ורק אם אי אפשר לכתוב אותו כאיחוד זר של שתי קבוצות סגורות זרות (לא ריקות).
אותו טיעון מעיד על נוסח שקול נוסף: מרחב הוא קשיר אם ורק אם אין לו תת-קבוצה לא טריוויאלית (לא הקבוצה הריקה ולא המרחב כולו) שהיא פתוחה וסגורה כאחת. קבוצה כזאת נקראת "סגוחה" (clopen).
תנאי נוסף השקול לקשירות הוא תכונת ערך הביניים: מרחב X הוא קשיר, אם ורק אם לכל פונקציה רציפה f מ-X אל \mathbb{R} (המספרים הממשיים), התמונה f(X) היא קטע ב-\mathbb{R}. הוכחת שקילות: אם X לא קשיר, הפונקציה ששולחת את אחת מהקבוצות הפתוחות ל-0 והשנייה ל-1 היא רציפה. בכיוון השני, אם x < r < y ו-x,y בתמונה אך r לא, התמונות ההפוכות של (-\infty,r) ושל (r,\infty) הן פתוחות.
קשירוּת ורציפות
תמונה רציפה של קבוצה קשירה היא קבוצה קשירה.
בפרט, כל מרחב מנה של מרחב קשיר הוא מרחב קשיר, כי העתקת המנה היא רציפה.
אם לכל פונקציה רציפה מהמרחב לעצמו יש נקודת שבת, אז המרחב קשיר (משום שאם פירוק לקבוצות פתוחות, עם נקודות, אז לפונקציה השולחת נקודות ב-A ל-b ונקודות ב-B ל-a אין נקודות שבת).
מכפלה של קבוצות קשירות
המכפלה של מרחבים טופולוגיים היא קשירה אם ורק אם כל המרחבים המשתתפים במכפלה קשירים.
סגור ופנים של קבוצה קשירה
הסגור של קבוצה קשירה הוא קבוצה קשירה. מעבר לכך, אם קשירה, אז גם כל  קשירה. באופן פיגורטיבי: כאשר מוסיפים לקבוצה קשירה נקודות ה"נוגעות" בה, הקשירות אינה נפגמת.
לעומת זאת, הפנים של קבוצה קשירה הוא לא תמיד קבוצה קשירה. למשל, במישור, איחוד של שני עיגולים סגורים משיקים הוא קשיר, אבל הפנים של איחוד זה (שהוא איחוד של הפנימים של שני העיגולים) אינו קשיר.
איחוד וחיתוך של קבוצות קשירות
איחוד של קבוצות קשירות אינו בהכרח קשיר. למשל, האיחוד של שני קטעים פתוחים זרים ב-\mathbb{R}, אינו קשיר.
אולם, אם חיתוכן של הקבוצות אינו ריק, אז איחודן הוא קשיר. כך קובע "משפט הפרח": אם היא משפחה של תת-קבוצות קשירות שהחיתוך של כל שתיים מהן לא ריק, אז  גם קשירה. לדוגמה, איחוד של ישרים במישור העוברים דרך הראשית (בצורת "פרח") הוא קשיר. התוצאה נכונה גם כאשר מניחים רק שכל שתי קבוצות במשפחה אינן מופרדות.
חיתוך של קבוצות קשירות אינו בהכרח קשיר. למשל, חיתוך של שני מעגלים במישור (שאינם משיקים) הוא שתי נקודות.
תת-קבוצות קשירות
תת-קבוצה A של מרחב X היא קשירה, אם היא מהווה מרחב קשיר בטופולוגיה היחסית שלה. כדי לתאר הגדרה זו במונחי הטופולוגיה של X, יש לעדן את מושג הפירוק: קבוצות לא ריקות U,V שהסגור של כל אחת מהן זר לשנייה, הן קבוצות מופרדות, והאיחוד שלהן מופרד. תת-קבוצה היא קשירה, אם ורק אם לא ניתן לכסות אותה באיחוד של קבוצות מופרדות, אלא אם היא מכוסה מלכתחילה על ידי אחד המרכיבים.
קשירות מסילתית
מסילות במרחב הטופולוגי מאפשרות להגדיר גם יחסי שקילות עדינים יותר. כל תמונה רציפה של הקטע [0,1] במרחב נקראת מסילה, והקצוות שלה קשורים מסילתית. אם המסילה אינה חותכת את עצמה, היא נקראת קשת, והקצוות שלה קשורים קשתית. קשירות מסילתית וקשירות קשתית של נקודות הם יחסי שקילות, ויש להן מחלקות שקילות, הנקראות, בהתאמה, רכיבי קשירות מסילתית ורכיבי קשירות קשתית. מרחב קשיר מסילתית מקומית שבנוסף לכך הוא קשיר, הוא קשיר מסילתית. זה נובע מכך שבמרחב קשיר מסילתית מקומית, כל רכיב קשירות מסילתית הוא קבוצה פתוחה, לכן רכיבי קשירות שונים (שהם תמיד זרים זה לזה) יתנו פירוק לפתוחות זרות, בסתירה לקשירות. לכן במרחב כזה קיים רכיב קשירות מסילתית יחיד.
הקשר בין המרכיבים השונים
רכיבי הקוואזי-קשירות במרחב הם הגדולים ביותר. כאמור, כל רכיב קוואזי-קשירות הוא איחוד של רכיבי קשירות. אלו, בתורם, הם איחוד של רכיבי קשירות מסילתית, ואת האחרונים אפשר לכתוב כאיחוד של רכיבי קשירות קשתית. יש דוגמאות המראות שהרכיבים (ויחסי השקילות המתאימים להם) עשויים להיות שונים זה מזה.
לפין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קיבוץ גלויות
קיבוץ גלויות הוא מושג תנכ"י המנבא את שיבת עם ישראל לארץ ישראל לאחר שגלו ממנה. כיום משמש המושג בדרך כלל לתהליך סיום הגלות כחלק מחזון אחרית הימים.
קיבוץ גליות כבר נזכר בתנ"ך, כשמשה רבינו מבשר לבני ישראל לפני מותו, בטרם הכניסה לארץ ישראל, שעם ישראל יחטא בארץ מולדתו ויגלה ממנה, אך הם ישובו למולדתם ואפילו יהיה להם יותר טוב מאשר לאבותיהם.
קיבוץ גלויות הוא מרכיב מהותי בתולדות התנועה הציונית ובמגילת העצמאות של מדינת ישראל. לאחר הקמת מדינת ישראל יישם ראש הממשלה דוד בן-גוריון מדיניות של מיזוג גלויות בעיקר במערכות החינוך והצבא כחלק מהמאמץ לקליטת המוני תלמידים מגלויות רבות ולעצבם על פי דפוסי חיים וחברה חדשים, ישראלים. מטרתה הייתה מיזוג העולים עם הישראלים הוותיקים על מנת ליצור תרבות ישראלית עברית חדשה לעם ישראל בשובו לציון.
הבטחת משה
בסוף ספר דברים, כאשר משה עומד להפרד מעם ישראל לפני הכניסה לארץ ישראל הוא מתנבא על גורל העם. גורלו לא יהיה טוב, יבואו עליו הקללות והוא ייצא לגלות אך בהמשך הוא יישוב לארצו ואז יהיה מצבו טוב כמו שהיה בעבר. וכך אומר משה:
משה מדגיש בתהליך קיבוץ הגלויות את הדברים הבאים:
הבטחות הנביאים
הנביאים אשר ניבאו אחרי חורבן הבית הראשון עודדו את יושבי גלות בבל בחזרתם על דברי משה.
ישעיהו הנביא בפרק י"א אומר: "וְהָיָה בַּיּוֹם הַהוּא, יוֹסִיף ה' שֵׁנִית יָדוֹ, לִקְנוֹת, אֶת-שְׁאָר עַמּוֹ אֲשֶׁר יִשָּׁאֵר מֵאַשּׁוּר וּמִמִּצְרַיִם וּמִפַּתְרוֹס וּמִכּוּשׁ, וּמֵעֵילָם וּמִשִּׁנְעָר וּמֵחֲמָת, וּמֵאִיֵּי, הַיָּם. וְנָשָׂא נֵס לַגּוֹיִם, וְאָסַף נִדְחֵי יִשְׂרָאֵל; וּנְפֻצוֹת יְהוּדָה יְקַבֵּץ, מֵאַרְבַּע כַּנְפוֹת הָאָרֶץ. (פסוקים י"א-י"ב)
ירמיהו הנביא בפרק כ"ט אומר: "וְנִמְצֵאתִי לָכֶם, נְאֻם ה', וְשַׁבְתִּי אֶת-שביתכם (שְׁבוּתְכֶם) וְקִבַּצְתִּי אֶתְכֶם מִכָּל-הַגּוֹיִם וּמִכָּל-הַמְּקוֹמוֹת אֲשֶׁר הִדַּחְתִּי אֶתְכֶם שָׁם, נְאֻם-ה'; וַהֲשִׁבֹתִי אֶתְכֶם אֶל הַמָּקוֹם, אֲשֶׁר-הִגְלֵיתִי אֶתְכֶם מִשָּׁם.(פסוק י"ד)
ויחזקאל הנביא שחי כבר בגלות בבל בפרק כ' אומר: "בְּרֵיחַ נִיחֹחַ, אֶרְצֶה אֶתְכֶם, בְּהוֹצִיאִי אֶתְכֶם מִן הָעַמִּים, וְקִבַּצְתִּי אֶתְכֶם מִן-הָאֲרָצוֹת אֲשֶׁר נְפֹצֹתֶם בָּם; וְנִקְדַּשְׁתִּי בָכֶם, לְעֵינֵי הַגּוֹיִם. וִידַעְתֶּם כִּי-אֲנִי ה', בַּהֲבִיאִי אֶתְכֶם אֶל-אַדְמַת יִשְׂרָאֵל--אֶל-הָאָרֶץ, אֲשֶׁר נָשָׂאתִי אֶת-יָדִי, לָתֵת אוֹתָהּ, לַאֲבוֹתֵיכֶם." (פסוק מ"א)
בספר הזוהר
בזוהר, מופיע הרעיון של קיבוץ גלויות, עם קביעת הזמן של ההתפתחות הרוחנית:
ברכת קיבוץ גלויות
חז"ל חברו ברכה מיוחדת "ברכת קיבוץ גלויות" בתפילת שמונה עשרה. הברכה היא אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והראשונה מבין המבקשות הנוגעות לנושאים לאומיים ולהשבת קיומה של האומה העברית כאומה עצמאית (יחד עם ברכת המשפט, ברכת ירושלים וברכת מצמיח קרן ישועה).
בזהותו של מקבץ הגלות, וזמנה
הרמב"ם כותב בהלכות מלכים, כי תהליך זה של קיבוץ הגלויות יעשה על ידי מלך המשיח:
הרצי"ה היה נוהג לצטט את דברי ה"ישועות מלכו" ביחס לעליה לארץ (יו"ד ס"ו):"."
היהדות החרדית מקבלות את דברי הרמב"ם כפשוטם: קודם יבוא המשיח והוא זה שיבצע את "קיבוץ הגלויות". עד אז, היישוב היהודי בארץ ישראל נחשב ליישוב בגלות - היא גלות בארץ ישראל. אם כי יש לה יתרון בכך שהיא בשליטה של יהודים.
חזון הציונות
כבר בקונגרס הציוני העולמי הראשון אושרה תוכנית בזל שקבעה כי התנועה הציונית שואפת להקמת בית מולדת ליהודים בארץ ישראל. בית לשם קיבוץ הגלויות למולדתם.
על החשיבות שיחסה התנועה הציונית לקיבוץ הגלויות תעיד הפעילות הענפה בתחום ההעפלה.
ההעפלה היא הכניסה הבלתי חוקית לארץ ישראל שאורגנה על ידי היישוב העברי בזמן המנדט הבריטי, משנת 1934 ועד קום המדינה. ההעפלה אורגנה במסגרת המוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה והנהגת היישוב. ב-14 שנות ההעפלה העפילו ארצה כ-115,000 איש.
ההעפלה כונתה גם "עלייה ב'" משום שנעשתה בד בבד עם העלייה החוקית (המצומצמת בהיקפה) שנעשתה בהסכמת שלטונות המנדט (באמצעות סרטיפיקטים). העולים שנכנסו בהעפלה קרויים מעפילים, ורובם הגדול הגיעו לאחר מלחמת העולם השנייה (אף על פי שההעפלה החלה בצורה מצומצמת יותר עוד באמצע שנות השלושים).
במדינת ישראל
רעיון קיבוץ הגלויות מהווה את הבסיס להקמת המדינה. עצרת האו"ם בהחלטת החלוקה ראתה בכך את הסיבה לקבלת ההחלטה להקמת מדינה יהודית. ביטויים לכמיהה לקיבוץ הגלויות ניתן למצוא בתפילה לשלום המדינה אשר חוברה על ידי הרבנים הראשיים בשנים הראשונות להקמת המדינה. רשויות המדינה נתנו לכך ביטוי פורמלי באמצעות חקיקת חוק השבות אשר היקנה לכל יהודי, באשר הוא שם את הזכות לעלות לארץ ישראל.
תפילה לשלום המדינה
ב"תפילה לשלום המדינה" היא תפילה הנאמרת בשבתות ובחגים בבתי הכנסת בארץ ובתפוצות, שמתפלליהם נמנים עם החוגים הדתיים לאומיים. בתפילה מובעת בקשה להשראת הברכה על מדינת ישראל, לקיבוץ גלויות לתוכה ולסיוע מן השמים למנהיגי המדינה.
תפילה זו נתקנה בידי הסופר ש"י עגנון, אך היא מיוחסת בציבור לרבנים הראשיים לישראל: הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב הספרדי בן-ציון מאיר חי עוזיאל. מדינת ישראל מכונה בה "ראשית צמיחת גאולתנו". ביטוי זה, והסתייגות מן המדינה בכלל הם אחדות מן הסיבות בשלן אין מוכנים החרדים לומר את התפילה בבתי כנסיותיהם. למעשה, הפכה אמירת תפילה זו, ובמידה פחותה התפילה לשלום חיילי צה"ל, לאחד הסממנים המבדילים בין חרדים לדתיים-לאומיים, הטענה החרדית בין היתר טוענת שאין בעיה לומר תפילה לשלום המדינה, אך הציון שהמדינה היא אתחלתא דגאולה, אינו עולה בקנה מידה אחיד עם דעותיהם של החרדים.
חוק השבות
חוק השבות, התש"י-1950 הוא הביטוי החוקי המרכזי להיותה של מדינת ישראל מדינת העם היהודי כולו. החוק התקבל בכנסת ב-5 ביולי 1950, ומעניק לכל יהודי את הזכות לעלות ארצה ולקבל תעודת עולה, שבהתאם לחוק האזרחות מזכה מיידית באזרחות ישראלית.
יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן
יוהאן מאוריץ ואן נסאו-זיגן (בהולנדית: Johan Maurits van Nassau-Siegen; 20 ביוני 1604 – 20 בדצמבר 1679) היה רוזן ונסיך נסאו-זיגן.
מאוריץ נולד בעיירה דילנבורג שבגרמניה, מקום מוצאה של שושלת בית אורנז'. אביו היה יוהאן השביעי, רוזן נסאו-זיגן. סבו, יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, היה אחיו של השליט ההולנדי - וילם השתקן.
יוהאן מאוריץ הצטרף לצבא ההולנדי בשנת 1621, בגיל צעיר מאוד. בשנת 1626 הוא הפך למפקד. הוא השתתף בכיבוש דן בוס בשנת 1629. בשנת 1636 הוא כבש את מבצר סכנקנסכאנס.
בברזיל
הוא מונה למושל מושבות הולנד בברזיל על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית בשנת 1637. הוא נחת ברסיפה, נמלה של פרנמבוקו והמעוז החשוב של ההולנדים בברזיל, בינואר 1637.
לאחר סדרה של משלחות, הוא הרחיב לבסוף את ברזיל ההולנדית מסרז'יפה בדרום עד לסאו לואיס בצפון. באופן דומה הוא כבש את המושבות הפורטוגזיות באלמינה, סאו טומה, ואת לואנדה בחוף המערבי של אפריקה (כיום בירת אנגולה). בעזרתו של האדריכל המפורסם, פיטר פוסט מהארלם, הוא שינה את פניה של רסיפה בכך שבנה עיירה חדשה, מקושטת בבניינים ציבוריים מפוארים וגנים, שנקראה על שמו, מאוריצסטאד.
בזכות מדיניותו הוא הביא את המושבה ההולנדית לכדי מצב משגשג, ואף הצליח להשכין שלום עם המתיישבים הפורטוגזים. הנהגתו המעולה בברזיל עוררה השראה לכתיבת שני אפוסים לטיניים, האחד משנת 1647, יצירתו של קספר ברליאוס (או ון בארלה) Rerum per octennium in Brasilia et alibi nuper gestarum ("תיאורן של שמונה שנים לאחרונה בברזיל ובמקומות אחרים"), והשנייה, יצירתו של פרנסיסקוס פלנטה "מאוריטיאס". הצייר אברהם ווילארטס שירת כחבר בפמלייתו של מאוריץ.
מאוריץ הקים מועצה עירונית בה לקחו חלק קתולים, פרוטסטנטים ויהודים. מלבד סובלנות זו, הוא גם עודד את התפתחותה של רסיפה, והנהיג בעיר מעין פרויקט של שיכון ציבורי. תוכניותיו והוצאותיו הגדולות הדאיגו את מנהליו החסכנים מחברת הודו המערבית ההולנדית, ומשסירב להמשיך בתפקידו אלא אם תינתן לו יד חופשית, הוא הוחזר לאירופה ביולי 1644.
בחזרה לאירופה
זמן קצר לאחר מכן, מינה אותו הסטאדהאודר פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' למפקד חיל הפרשים ההולנדי, והוא לקח חלק בקרבות בין השנים 1645 ו-1646. כשהמלחמה נגמרה בהסכם מינסטר, בינואר 1648, הוא קיבל מאלקטור ברנדנבורג את תפקיד המושל של קלווה, מארק, ראוונסברג, ומאוחר יותר גם של מושל מינדן. הצלחתו בחבל הריין הייתה גדולה כמו הצלחתו בברזיל, והוא הוכיח את עצמו כשליט חכם ומוכשר.
בסוף שנת 1652, הוא מונה לראשו של מסדר יוחנן הקדוש (Johanniterorden) בברנדנבורג, והפך לנסיך באימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1664 הוא חזר להולנד. כשחודשה המלחמה עם אנגליה, שנתמכה על ידי הנסיך-בישוף של מינסטר, הוא מונה למפקד הכללי של כוחות היבשה ההולנדים. אף על פי שהפרלמנט ההולנדי ניסה להכשילו, הוא הדף את הפלישה, ולכן הבישוף של מינסטר, ברנהרד פון גאלן, הוכרח להכריז על שלום. פעילותו עוד לא הגיעה לסופה: בשנת 1673 הוא מונה על ידי הסטאדהאודר וילם מאורנז' לפקד על הכוחות בפריזיה ובחרונינגן, ולהגן על החזית המזרחית של שבעת המחוזות.
משנת 1675 מנעה ממנו בריאותו מלהמשיך לתפקד בצבא. בשנותיו האחרונות הוא חי בעירו האהובה קלווה, שם נפטר בדצמבר 1679.
הבניין שבנה בהאג נקרא כיום מאוריצהאוס, ומשמש כמוזיאון לאמנות הולנדית.
היוצר הברזילאי פאולו סטובאל חיבר נובלה היסטורית על יוהאן מאוריץ ועל ההתיישבות ההולנדית בברזיל, "O Príncipe de Nassau" ("נסיך נסאו").
רות'לס רקורדס
רות'לס רקורדס (באנגלית: Ruthless Records) היא חברת תקליטים מלוס אנג'לס, קליפורניה. Ruthless Records מתמחה בעיקר בהפקת תקליטים לאמני גנגסטא ראפ.
היסטוריה
את עיקר תהילתה קנתה בין השנים 1986-1991, בהן הפיקה תקליטים ל-N.W.A, מחלוצי הרכבי הגנגסטא ראפ ומהחשובים שבהם. למן שנת 1994, לאחר פטירת מייסד החברה Eazy-E, החלה החברה לאבד ממעמדה המוביל. באמצע שנות ה-90 ראתה החברה עדנה מחודשת עם הצלחתו הרבה של הרכב בשם Bone Thugs-n-Harmony.
דגל פרגוואי
דגל פרגוואי  (בספרדית: Bandera del Paraguay) הוא דגלה הלאומי של פרגוואי. הדגל אומץ בשנת 1842. הסמלים והממדים השתנו לאורך השנים.
האזכור הרשמי הראשון של דגל פסים הוא מה-15 באוגוסט 1812 וההיסטוריה של הדגל מגיעה עד לשנת 1806, אז קראו כוחות צבאיים באסונסיון, חבושי מדים בצבעים אלה, לתמיכה בבואנוס איירס נוכח הפלישות הבריטיות לריו דה לה פלטה.
דגל פרגוואי הוא טריקולור המורכב מפסים בצבע אדום, לבן וכחול כשבמרכז הפס הלבן נמצא סמל. הצבעים הושפעו מצבעי הטריקולור הצרפתי, שהוא סמל של שחרור - קיימת טענה כי חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה, שהיה מעריץ של נפוליאון, הנהיג את הדגל בשל כך. סמליות הצבעים היא עשירה מאוד בקרב הפרגוואים. האדום מסמל פטריוטיזם, אומץ, גבורה, שוויון וצדק; הלבן מסמל טוהר, איתנות, איחוד ושלום; והכחול מסמל שלווה, אהבה, ידע, אמת וחירות.
הסמלים משני צדי הדגל שונים, דבר שמייקר מאוד את ייצור הדגל ומהווה תופעה ייחודית בין דגלי מדינות העולם. מהצד הראשי מציג הדגל את הסמל הלאומי של פרגוואי, כוכב מחומש צהוב בתוך עטרה ירוקה שמעליה המילים "Republica del Paraguay". כוכב מאי מסמל את תאריך העצמאות, 14 במאי 1811. בצד השני מוצג חותם האוצר של פרגוואי, אריה עם כובע חרות על עמוד. חותם האוצר מסמל את הגנת החופש הלאומי שמסומל על ידי האריה המגן על מצנפת פריגית. מעליו מופיע הכיתוב "Paz y Justicia", "שלום וצדק".
אלגירדס ברזאוסקאס
אלגירדס מיקולאש ברזאוסקאס (22 בספטמבר 1932 – 26 ביוני 2010) היה נשיאה וראש ממשלתה של ליטא.
חייו
ברזאוסקאס נולד בעיר רוקישקיס. ב 1951 סיים את בית הספר התיכון Kaišiadorys ונכנס באותה שנה למכון הפוליטכני של קובנה. הוא סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של קובנה ב-1956 כמהנדס אזרחי במגמת ההתמחות בהנדסה הידראולית. ב-1974, השלים תואר דוקטור בכלכלה.
במהלך השנים עבד במשרות גבוהות בממשל הליטאי במפלגה הקומוניסטית הליטאית. ב 1956 א. ברוזאוסקאס מונה לשר לענף חומרי הבנייה. בשנת 1965 נתמנה לשר התעשייה, וב-1967 נתמנה לממלא-מקום יו"ר הוועדה המתכננת של ליטא. ב 1974 הוענק לו דוקטורט בכלכלה. בשנת 1977 נתמנה למזכיר הוועד הכללי של המפלגה הקומוניסטית. בתפקיד זה שירת עד 1988 כאשר נבחר ליו"ר המפלגה הקומוניסטית. תחת הנהגתו נפרדה המפלגה הקומוניסטית הליטאית מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1989. הוא תמך בעצמאותה של ליטא והפך את המפלגה למפלגת העבודה הדמוקרטית של ליטא (Lietuvos demokratinė darbo partija, LDDP), שהתמזגה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1992 נבחר ליו"ר הסיימאס, ולאחר כמה חודשים הפך לנשיא ליטא בפועל. ב-1993 נבחר לנשיא באופן רשמי, תפקיד בו כיהן עד 1998. בשנת 2001 נבחר לראשות ממשלת ליטא בתמיכת הפרלמנט.
נפטר בגיל 78 לאחר מחלה.
אותון, מלך יוון
מוצאו
אוטו נולד בזלצבורג, אוסטריה, והיה בנם השני של לודוויג הראשון מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. דרך אחד מאבותיו, יוהאן השני, דוכס בוואריה, היה הוא נצר לשושלות הקיסרים הביזנטים קומננוס ולסקאריס.
בחירתו
כאשר הוחלט שיוון תהייה מונרכיה, הוחלט שמלך יוון לא יהיה אחד מחברי בתי המלוכה של המעצמות שהיו מעורבות בהסכם לונדון (1832), משפחות המלוכה ומשפחות האצולה היו מעורבות זו בזו והיה קשה למצוא מועמד מתאים. ההצעה הראשונה הוגשה ללאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (שמאוחר יותר הומלך למלך הבלגים הראשון) אולם הוא סירב כי המדינה המוצעת נראתה לו קטנה מדי וענייה מדי. לפיכך פנו לנסיך מממלכת בוואריה.
שנות מלכותו הראשונות
כאשר נבחר אוטו למלך, חילצו המעצמות הבטחה מאביו כי ימנע ממנו לנקוט פעולות נגד האימפריה העות'מאנית; הן אף התעקשו כי תוארו יהיה "מלך יוון" ולא "מלך היוונים", ממנו השתמעה הטענה על מיליוני היוונים שחיו עדיין תחת שלטון הטורקי. הנסיך הצעיר, שטרם מלאו לו שמונה-עשרה, הגיע ליוון על סיפונה של הפריגטה הבריטית אה"מ "מדגסקר" ועימו 3,500 חיילים בווארים ושלושה יועצים בווארים, ששימשו כמועצת עוצרים. מי שעמד בראש מועצה זו היה שר הכספים לשעבר של בוואריה, הרוזן יוזף לודוויג פון ארמנספרג. בריטניה ובנק רוטשילד, אשר התחייבו להלוות כספים לממשלת יוון, עמדו על כך שיושת פיקוח קפדני על ארמנספרג. בתוך זמן קצר הוכבד עול המיסים על היוונים יותר משהיה תחת השלטון הטורקי, וכך החליפו היוונים את העריצות העות'מאנית השנואה, שאותה הכירו, בממשלת ביורוקרטים זרים, "בווארוקטיה" (Βαυαροκρατία), אותה תעבו. זאת ועוד, אוטו לא גילה יחס של כבוד למנהגי המקום. בשל היותו קתולי אדוק נחשב בעיני היוונים לכופר; הוא מעולם לא המיר את דתו, שכן הובטח לו כי יוכל להישאר קתולי משום היותו המלך הראשון של השושלת המלוכה היוונית החדשה. ברם, חוקת 1843 קבעה כי יורשו יצטרך להיות אורתודוקסי.
שנות מלכותו הראשונות של אותון התבלטו בהקמת בתי ספר ובתי חולים ובכלל זה בית הספר המלכותי לאומנויות.
ב-1836 ביקר אוטו בגרמניה ונישא לדוכסית אמליה מאולדנבורג (21 בדצמבר 1818 – 20 במאי 1875), בתם של אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג ואדלהייד, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים. החתונה לא נערכה ביוון, כי אם באולדנבורג, ב-22 בנובמבר 1836. הזוג לא העמיד יורש, והמלכה החדשה איבדה את חינה בעיני הציבור בשל התערבותה בענייני השלטון. אוטו לא היה נאמן לגמרי לרעייתו, וניהל קשר אינטימי עם בת האצילים הבריטית ג'יין דיגבי.
מיד עם שובו ליוון פיטר אוטו את ארמנספרג ממשרת ראש הממשלה בשל חתרנותו תחתיו. ברם, חרף ציפיותיהם הגבוהות של היוונים, מונה איגנץ פון רונדהרט (Ignaz von Rundhart) הבווארי לראש הממשלה, והענקת החוקה נדחתה שוב. ניסיונותיו של אוטו להפיס את רגשותיהם הלאומיים של היוונים על ידי מאמץ להרחבת גבולות הממלכה, כמו ההצעה ב-1841 לרכוש את כרתים, נכשלו ורק סיבכו אותו עם המעצמות הגדולות.
הפיכת ה-3 בספטמבר
המלך אותון ניסה לתפקד כמונרך אבסולוטי, אך כפי שכתב תומאס גלנט (Thomas Gallant), "הוא לא היה אכזר דיו כדי שיחששו מפניו, לא רחמן דיו כדי שיאהבו אותו ולא מוכשר מספיק כדי שיכבדוהו." ב-1843 הגיע חוסר שביעות הרצון של הציבור ממנו לדרגת משבר, ונשמעו קריאות להנהגת חוקה. אוטו סירב בתחילה להעניק חוקה, אך מיד עם עזיבת החיילים הגרמנים את הממלכה, התחוללה הפיכה צבאית. ב-3 בספטמבר 1843 התקהלו בכיכר שלפני הארמון באתונה חיילים רגלים בפיקוד קולונל דימיטרי קלרגיס (Καλλέργης) והקפטאן יואניס מקריאניס (Μακρυγιάννης), ממפקדי המורדים במלחמת העצמאות היוונית. החיילים, אליהם הצטרף גם חלק גדול של תושבי עיר הבירה הקטנה, סירבו להתפזר אלא אם כן יסכים המלך להעניק חוקה; הם תבעו כי חברי מועצת המלך יהיו יוונים, כי תוקם אספה לאומית שתתכנס במועדים קבועים, וכי המלך אוטו יודה אישית למנהיגי ההתקוממות. מכיוון שנותר ללא חייליו הגרמנים, נענה אותון לדרישות ההמון, חרף התנגדותה העיקשת של המלכה. כדי להנציח לדורות את אירועי ספטמבר 1843, הוחלף שמה של הכיכר ל"כיכר החוקה" (Πλατεία Συντάγματος).
יוקרת המלך, שנשענה על תמיכת המעצמות הגדולות בו, אך בעיקר על תמיכת בריטניה, נפגעה בתקרית פסיפיקו בשנת 1850, כאשר שר החוץ הבריטי פלמרסטון שיגר שייטת אוניות מלחמה בריטיות להטיל הסגר מן הים על נמל פיראוס, כדי להכריח את ממשלת יוון לשלם פיצויים על נזקים שנגרמו לנתין בריטי.
"רעיון יוון הגדולה" (Μεγάλη Ιδέα, "מגאלי אידאה"), חלומה של יוון לכונן מדינה שתכלול בתחומה את ארץ יוון והפזורות היווניות, הובילה את אוטו להשתעשע ברעיון להצטרף למלחמת קרים נגד טורקיה ב-1853; היוזמה נכשלה ונסתיימה בהתערבות מחודשת של המעצמות הגדולות ובהסגר ימי שני על פיראוס. ב-1861 ניסה סטודנט בשם אריסטידיס דוסיוס (בנו של הפוליטיקאי קונסטנטינוס דוסיוס) להתנקש בחיי המלכה אמליה. ניסיון ההתנקשות זכה לתמיכה גלויה של הציבור ביוון, אך גם עורר רגשות אהדה ספונטניים למוסד המלוכה ולזוג המלכותי.
גלותו ומותו
ב-1862, אחרי דיכוי מרד של חיל המצב בנאפפליו, בעודו בביקור בפלופונסוס, פרצה הפיכה חדשה באתונה, אלא שהפעם הקימו המורדים ממשלה זמנית וכינסו אספה לאומית. שגרירי המעצמות הגדולות דחקו במלך שלא להתנגד, והמלך ורעייתו מצאו מקלט באוניית מלחמה בריטית, ושבו לבוואריה. הם לקחו איתם את סמלי המלכות היווניים, שנקנו בבוואריה ב-1832.
אוטו הוסיף ללבוש בשנות גלותו את המדים המסורתיים, השמורים כיום רק לחיילי המשמר הנשיאותי ביוון; כשפרץ ב-1866 המרד בכרתים נגד הטורקים, תרם למורדים חלק גדול מהונו לשם קניית נשק. הוא הורה לשמור בסוד עד אחרי מותו את דבר עזרתו למרד, כדי לא לסבך את מלכה החדש של יוון, גאורגיוס הראשון.
אוטו מת בארמון הבישופים לשעבר של במברג, גרמניה, ונקבר בכנסיית התאטינים (Theatinerkirche) במינכן.
כביריה
כביריה (באיטלקית: Cabiria) הוא סרט אילם מראשית הקולנוע האיטלקי, שיצא לאקרנים ב-1914, בבימויו של ג'ובאני פסטרונה. הסרט נחשב לקלאסיקה קולנועית וידוע גם כסרט הראשון בו מופיעה דמותו של מצ'יסטה.
הפקה
כבסיס לעלילתו של הסרט משמש הרומן האקזוטי שלמבו מאת גוסטב פלובר. העלילה מתרחשת בקרתגו הקדומה במהלך המלחמה הפונית השנייה. בסרט נבחן העימות בין רומא לקרתגו כפי שהוא נצפה מבעד לעיניה של כביריה, גיבורת הסרט, שנחטפת בידי פיראטים פיניקים, נמכרת כשפחה בקרתגו וניתנת לכהן דת רע לבב. אציל פטריקי רומי אשר דר בקרתגו כמרגל ועבדו השרירן והענקי, מצ'יסטה, מצילים את כביריה מהקרבה לאל הפיניקי מולוך. חניבעל ופיליו משתלבים בעלילתו הסוערת של הסרט האפי.
הסופר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו כתב את התסריט וכן כתב כל פריים מעבר הכולל כיתוב הסבר (intertitle). טכניקות הצילום של הסרט היו חדשות ומקוריות לזמנן, והייתה לו השפעה ניכרת על הסרטים "הולדתה של אומה" של גריפית, ועל "מטרופוליס" של פריץ לאנג. ההשפעה ניכרת בהכלת ערב רב של אנשים בסרט, בשימוש במיניאטורות על מנת להכביר את המחזה, וביצירתן של תפאורות עצומות. זאת על אף שלפי מבקר הסרטים רוג'ר איברט, "גריפית מניע את המצלמה בחופשיות רבה יותר ויש לו סיפור נמרץ ושימוש מרגש בעריכה צולבת (cross-cutting) שפסטרונה לא השתמש בו". לדמותו של מצ'יסטה הייתה קריירה ארוכה בסרטי הסנדל והחרב האיטלקיים.
גרסה משוחזרת של הסרט הוקרנה בפסטיבל קאן ב-27 במאי 2006 ובה מבוא מאת הבמאי מרטין סקורסזה.
בדומה ל"הולדתה של אומה", גם "כביריה" עורר חילוקי דעות בשל נושאו הפוליטי. הוא הופק בידי גבריאלה ד'אנונציו הלאומני ויצא לאקרנים מעט אחרי מלחמת איטליה-טורקיה, שבה כבשה איטליה את הפרובינציות האוטונומיות בצפון אפריקה. המקבילה בסרט היא רומא, הכובשת את צפון אפריקה, קרתגו הנחותה.
יוהנס קוץ
יוהנס קוץ (בגרמנית: Johannes Kohtz ; 18 ביולי 1843, אלבינג - 5 באוקטובר 1918) היה  שחמטאי גרמני ומחבר בעיות שחמט. ביחד עם קארל קוקלקורן יסד את האסכולה הלוגית של בעיות השחמט.
בעיותיו פורסמו כיצירות משותפות בינו לבין קארל קוקלקורן, אותו פגש בהיותם בני 17. את בעיותיהם הראשונות פרסמו בעיתון Sonntagsblätter für Schachfreunde (עיתוני יום א' לחובבי השחמט). ההרמוניה בין השניים הייתה כה טובה שלאחר זמן קצר החליטו כי את כל הבעיות שיחברו יפרסמו תחת שמותיהם. בשנת 1870 כתב יוהנס קוץ כי על כל אחת מיצירותיהם ישבו יחדיו ליד לוח השחמט. גם לאחר מותו של קוקלקורן בשנת 1914 המשיך קוץ לפרסם את הבעיות שחיבר תחת שמותיהם.
קוקלקורן וקוץ פרסמו ספר בשם Das Indische Problem, והיו מעורבים בוויכוח עקרוני עם יוהאן ברגר שייסד את האסכולה הישנה. טיעוניו של קוץ על היצירה השחמטאית שכנעו את הקהילה והגישה הלוגית שלטה בכיפה עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, עת חזרה השיטה הישנה.
קוץ למד בברלין בוקרלסרואה. הוא עבד כמהנדס ראשי במפעל לקרונות רכבת באלבינג ובקניגסברג. משנת 1901 חי כגמלאי בעיר דרזדן, שם הוא פגש את ארתור גהלרט.
בעיה משותפת
הפתרון כולל רק מסעים במלכה הלבנה, שנעה במעגלים כסנונית, ומכאן שמה (בגרמנית Schwalbe).
1. מהו7! (מאיים 2. פד3 מד1 3. מהב3 מט) לא טוב מהא7? (מאיים מהא1 מט) משום צא4! ולא טוב 1. מהח7? (מאיים מהב1 מט) משום צה4. רד5 2. מהא7 (מאיים מהא1 מט) צא4 '''3. מהח7 צה4 4. מהח1 מט''' (אם 3... רה4 4. מהח4 מט).
אנדרה לה נוטר
אנדרה לה נוטר (בצרפתית: André Le Nôtre; 12 במרץ 1613 – 15 בספטמבר 1700) היה אדריכל נוף צרפתי והגנן של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בין השנים 1645 - 1700.
לה נוטר עיצב את גני ארמון ורסאי ואת גני טווילרי, אשר תכנונם לכיוון מערב היווה לימים את ראשיתה של שדרת שאנז אליזה. עבודתו הנופית נחשבת מופת של סגנון הגנים הצרפתי הרשמי.
קורות חיים
לה נוטר נולד למשפחת גננים. אביו ז'אן לה נוטר, היה הגנן המלכותי. ז'אן ואביו (סבו של לה נוטר) היו ממתכנני גני ארמון הטווילרי, וקלוד מולה, בעלה של סנדקיתו, היה אחד הגננים הידועים ביותר באותה תקופה. לה נוטר למד מתמטיקה, ציור ואדריכלות, והתמחה אצל סימון וואה (Simon Vouet), הצייר המלכותי של המלך לואי השלושה-עשר. לה נוטר למד אדריכלות אצל פרנסואה מאנסאר, חברו של שארל לה ברן.
קאן-קאן (סרט)
קאן-קאן (Can-Can) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1960 המבוסס על המחזמר קאן-קאן של אייב בורו עם מוזיקה ומילים של קול פורטר שהועלה ב-1953 בברודוויי ובוסט אנד.
אנדרה לה נוטר
קורות חיים
ב-10 בספטמבר 1661 (שלושה שבועות לאחר שהמלך לואי ה-14 ביקר בגנים) נאסר ניקולה פוקה, ושלושת אומניו נלקחו לעבוד על ארמון ורסאי עבור המלך. לה נוטר נשכר על מנת לתכנן את גני הארמון. בנוסף, לה נוטר תכנן את העיר ורסאי. בשנת 1662 תכנן לה נוטר את פארק גריניץ' עבור צ'ארלס השני, מלך אנגליה. בין השנים 1662–1684 תכנן לה נוטר את גני טירת שאנטילי. לה נוטר תכנן גנים בגורדון בדרום צרפת.
קאן-קאן (סרט)
הסרט צולם בטכניקולור ובשיטת Todd-AO. בתפקידים הראשיים - שירלי מקליין, פרנק סינטרה, לואי ז'ורדן ומוריס שבלייה. כן הופיעה בו ג'ולייט פראוז בתור הרקדנית הראשית ובמהלך הצילומים הוכרז על אירוסיה לפרנק סינטרה שהתבטלו תוך זמן קצר.
אנדרה לה נוטר
קורות חיים
בשנת 1675 קיבל לה נוטר תואר אצולה ממלך צרפת בשל עבודתו עבורו.
קאן-קאן (סרט)
בסרט הושרו גם שירים מוקדמים יותר של פורטר. השיר המפורסם I Love Paris מושר בהתחלה רק כמנגינת רקע.
ניקיטה חרושצ'וב ביקר באתר הצילומים וצפה בריקוד קאן- קאן אותו תיאר כמייצג את התרבות המערבית הקלוקלת והפורנוגרפית.
אנדרה לה נוטר
קורות חיים
לה נוטר נפטר בספטמבר 1700, בהיותו בן 87, ונקבר בכנסיית סן-רוש.
קאן-קאן (סרט)
תקציר העלילה
רובע מונמרט בפריז, 1896. ריקוד הקאן-קאן נאסר בגלל היותו בלתי מוסרי. השופט פול בארייה (מוריס שבלייה) וידידו עורך הדין פרנסואה דורניי (פרנק סינטרה) מטיילים ברובע ושרים את השיר "מונמארט". הם בדרכם למועדון הלילה Bal du Paradis בבעלותה של הזמרת סימון (שירלי מקלין), אהובתו של פרנסואה.
במועדון מופיעות רקדניות קאן-קאן בראשן סימון וקלודין (ג'ולייט פראוז) כשלפתע מתפרצים שוטרים ולוקחים את הרקדניות למעצר.
במשפט יושב ראש השופט פול ולידו השופט הצעיר פיליפ פורסטייה (לואי ז'ורדן). הוטרים ששוחדו טוענים שלמעשה לא ראו את הריקוד והרקדניות משוחררות "מחוסר הוכחות".
פרנסואה נחלץ לעזרתה ומשכנע את פיליפ לשחרר אותה אחרת יפרסם את יחסיו אתה. סימון מבקשת מפרנסואה שיתחתן אתה אבל הוא נגד מוסד הנישואים היא מקבלת את הצעתו של פיליפ המבקש את ידה.
פול מתנגד לנישואים האלה ואומר לפיליפ שזה לא מתאים לאדם המעמדו להתחתן עם רקדנית בארים.
סימון מבקשת הלוואה מפרנסואה כדי להמשיך ולקיים את המועדון. הוא נותן לה תמורת ערבות על המועדון ובשל כך הוא נעצר כ"בעל" המועדון שבו רוקדות קאן-קאן. במשפט אומרת סימון כי "איבדה" את שטר הערבות ופרנסואה משוחרר.
לבסוף נערך נשף קאן קאן שבסופו "נאסרת" סימון ומובאת לכרכרת אסירים שם יושב פרנסואה המבקש את ידה.
ניקולאה אנדרוצה צ'אושסקו
ניקולאה אנדרוצה צ'אושסקו (ברומנית: Nicolae Andruță Ceaușescu; 1924 - 14 בדצמבר 2000) היה לוטננט גנרל בסקוריטטה ומפקד בית הספר לקצינים, ברומניה, אח של השליט, ניקולאה צ'אושסקו.