cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייזק אייזקס
יחסו ליהדותו ולציונות
אייזקס גם כתב רבות על נושאים תנ"כיים ודתיים לעיתונות היהודית ודיבר לעיתים קרובות בשידורים רדיו שונים של הקהילה היהודית. הוא לא שמר על מנהגים דתיים ונטל חלק מועט בענייני קהילה אך היה מודע היטב ליהדותו; את האינטרס החזק שלו בחקר התנ"ך וברישומים דתיים שונים כנראה טיפחה אמו. בחייו הציבוריים הוא היה רגיש מאוד להתקפות אנטישמיות והגיב להן בכעס, במיוחד כאשר הייתה הצעה כלשהי לסתירה בין יהדות לאזרחות בריטית (אוסטרלים נחשבו עדיין לאזרחים בריטיים). במשך כל חייו היה גאה מאוד באזרחותו הבריטית ובקשרים הקיסריים שלה, והתעקש שיהדות היא עניין של דת ולא של גזע או לאום. אייזקס סבר שיהדות היא דת בלבד. הוא ראה את עצמו כציוני מבחינה תרבותית ודתית, אך טען שאין דבר כמו עם יהודי; לפיכך, הוא התנגד להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ובעשור האחרון לחייו היה פעיל מאוד נגד הציונות הלאומית.
בתחילת שנות הארבעים אייזקס תקף בחריפות את "הציונות הפוליטית", כפי שתיאר אותה. כאשר פרופסור יוליוס סטון כתב בתגובה נגד עמדתו של אייזקס, הלה הגיב בכעס רב לא רק לטיעון אלא נגד סטון באופן אישי. הוא איים על גוף של יהודי מלבורן שאם ימשיכו בפגישת מחאה פומבית נגד יישום המדיניות הבריטית במנדט הבריטי, הוא יוקיע אותם בפומבי בטענה ש"חובתנו הפשוטה היא כלפי מלכנו וכלפי ארצנו". כאשר לא נענו לו, הוא אכן הוקיע אותם בפומבי. במהלך שנות השואה, פעילותו של אייזקס נגד הציונות פגעה במוניטין שלו שבמשך זמן רב היה למושא הערצה וכבוד עבור הקהילה היהודית של אוסטרליה. הוא נפטר בפברואר 1948, זמן קצר לפני קום מדינת ישראל.
הנצחתו
אוסטרליה הנפיקה בול הנושא את דיוקנו של אייזקס. כמו כן, מחוז בחירה במלבורן נקרא כיום על שמו וכך גם רובע בקנברה בירת אוסטרליה.
המעקב
המעקב (באנגלית: The Following) הייתה סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן פשע-דרמטי שנוצרה על ידי קווין ויליאמסון ("דוסון קריק", "יומני הערפד") והופקה על ידי האחים וורנר.
הסדרה שודרה ברשת הטלוויזיה FOX. כוכבי הסדרה הם קווין בייקון וג'יימס פולק, ובסדרה שיחקו גם שון אשמור, נטלי זי וג'סיקה סטרופ.
העונה הראשונה שכוללת 15 פרקים, הוקרנה בבכורה ב-21 בינואר 2013 והסתיימה ב-29 באפריל 2013. ב-4 במרץ 2013 הסדרה חודשה לעונה שנייה, שהוקרנה בבכורה ב-19 בינואר 2014 והסתיימה ב-28 באפריל 2014. חידוש הסדרה לעונה שלישית הוכרז ב-7 במרץ 2014, והעונה עלתה לראשונה ב-2 במרץ 2015. ב-8 במאי 2015 פוקס ביטלה את ההסדרה לאחר שלוש עונות, כאשר הפרק האחרון שודר ב-18 במאי 2015.
עונה ראשונה (15 פרקים)
העונה הראשונה עוקבת אחר סוכן ה-FBI לשעבר ראיין הרדי (בייקון) וניסיונותיו ללכוד את הרוצח הסדרתי ג'ו קרול (פיורפוי), בעקבות בריחתו של האחרון מהכלא. הרדי מגלה עד מהרה כי קרול הקיף את עצמו בקבוצה של אנשים בעלי דעות דומות, אותם הוא פגש תוך כדי לימודו ושהיה בכלא והפך אותם לכת של רוצחים קנאים, כולל יד ימינו, אמה היל (כורי). כאשר בנו של קרול, ג'ואי מת'יוס (קאטלט) נחטף על ידי חסידיו של אביו, הסוכנים מייק ווסטון (אשמור), דברה פרקר (פארסי), ושאר צוות ה- FBI מגלים שזה הצעד הראשון הרחב של קרול בתכנון לברוח מהמשמורת, להשפיל את הרדי ולהתאחד עם אשתו לשעבר קלייר מתיוס (זי).
עונה שנייה (15 פרקים)
העונה השנייה מתרכזת בכת חדשה, בהובלת לילי גריי (נילסן) ובניה התאומים מארק ולוק גריי (שניהם שיחקו על ידי סם אנדרווד), כשהם מתחילים להשמיע הצהרות פומביות לפתות את קרול מתוך המסתור בזמן שאר העולם מאמין שהוא מת. ווסטון מגויס מחדש על ידי הסוכן המיוחד מנדז (קרוז) וה-FBI במטרה למצוא את הכת החדשה, ואילו הרדי ואחייניתו מקס הארדי (סטרופ) בתכנונים משלהם לאתר אותם ולמצוא את קרול, אם הוא חי בכלל.
עונה שלישית (15 פרקים)
העונה השלישית עוקבת אחר חייו של הרדי לאחר מעצרו של קרול ומציגה את הרדי במקום טוב יותר. הוא קרוב לאחייניתו ויש לו בת זוג. ווסטון הולך בדרך אחרת ובוחר לצוד את מארק גריי. קרול נמצא בשורת המוות, ממתין להוצאתו להורג, אך ממלא תפקיד חשוב בעונה. ורוצח סדרתי אחר מוכיח שהוא מסוכן ומסוגל באותה מידה להוות איום כמו ג'ו קרול.
המאה ה-11 לפנה"ס
המאה ה-11 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 1100 לפני הספירה והסתיימה בשנת 1001 לפני הספירה. זוהי המאה ה-11 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
ענפי מסב הלב
עַנְפֵי מֵסַב הַלֵּב (TA: rami pericardiaci) הם ענפים עורקיים המסתעפים מאבי העורקים החזי ומספקים דם למסב הלב (פריקרד). הענפים, שאינם מסודרים בזוגות ומספרם מועט, יוצאים לפנים ומתפצלים לענפים קטנים המספקים את חלקו האחורי של מסב הלב.
מקדש האימאם א-רידא
מלבד קברו של האימאם שנמצא מתחת לכיפה המוזהבת כלולים במתחם גם מסגד גוהרשאד (קרוי על שם השליטה הטימורית, גוהרשאד בגום), מוזיאון, ספרייה, ארבעה סמינרים, בית קברות, מכללה למדעים אסלאמיים, חדר אוכל לעולי הרגל, אולמות תפילה, ובניינים נוספים.
תולדות המתחם
המתחם נבנה על קברו של האימאם עלי א-רידא שנקבר במקום בשנת 818. במהרה הפך מקום הקבר למרכז עלייה לרגל. במשך מאות שנים שופץ המתחם והורחב על ידי שליטים מוסלמים שונים. בתקופה המודרנית היה זה השאה נאדיר שאה, שמלך בשנים 1736–1747, אשר בנה את מרפסת המבנה ושיפץ ופיאר את המינארטים. בשנת 1928 הוקמה הרחבה הענקית ברדיוס של 180 מטרים מאזור הכיפה, והוחל בבניית המוזיאון, הספרייה ואולם הטקסים.
ביולי 1935 התרחש במסגד מרד במקדש אימאם רזה. כוחות הביטחון בפיקודו של רזא שאה פהלווי, מייסד שושלת פהלווי, נכנסו למתחם המקדש לאחר שאסלאמיסטים השתלטו עליו במחאה נגד מדיניותו האנטי-דתית של השאה, שאסר על נשים ללבוש חג'אב. במהלך ההשתלטות נהרגו חלק מהמוחים.
המקדש מופיע על צדו האחורי של שטר 100 ריאל איראניים שיצא לאור לראשונה בשנת 2004.
צ'נגראויפלו
יהודי צ'נגראויפלו
יהודים חיו בצ'נגראויפלו במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 הושמדה הקהילה ונרצחו רוב תושביה בשואת יהודי הונגריה.
קולין קילריין
ביוגרפיה
קילריין נולד בקווינסי שבמסצ'וסטס. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ליהי בפנסילבניה, במהלך לימודיו היה חבר בנבחרת ההיאבקות של האוניברסיטה, שלוש פעמים נבחר לאול-אמריקן, זכה ארבע פעמים באליפות התאחדות ההיאבקות של האזור המזרחי ושלוש פעמים סיים במקום השלישי בטורניר ה-NCAA. ב-2014 נבחר להיכל התהילה הלאומי של ההיאבקות. הוא בעל תואר שני באסטרטגיית משאבים לאומיים וניהול מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
ב-1985 התגייס לצי ארצות הברית והשלים קורס חבלה ימית והכשרה כלוחם ביחידת אריות הים. שירת כלוחם בצוות אריות הים 3, נטל חלק בתוכנית החלפת קצינים ושירת ביחידת הקומנדו הימית של הצי הגרמני. שירת בצוות אריות הים 6, שימש סגן מפקד יחידת הלוחמה המיוחדת השנייה, פיקד על יחידת הלוחמה המיוחדת הרביעית בפוארטו ריקו, פיקד על צוות אריות הים 4 ועל קבוצת הלוחמה המיוחדת השנייה של פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי. כמו כן שימש יועץ למבצעים מיוחדים על נושאת המטוסים "דוויט אייזנהאור".
תפקידי מטה שלו כללו בין השאר קצין מבצעים במפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד דרום בפנמה, שימש קצין מבצעים במרכז ללוחמה בטרור של מחלקת המדינה, שימש סגן מפקד כוח הסיור בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ב-2011 קודם לדרגת אדמירל משנה ושירת כראש מחלקת אסטרטגיה ומדיניות במשרד ללוחמה בטרור של המועצה לביטחון לאומי. ב-2012 מונה לנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית במקסיקו וב-2013 מונה לעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. ב-2014 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד האוקיינוס השקט.
ביולי 2016 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד מפקדת המבצעים המיוחדים של נאט"ו. בנובמבר 2019 מונה למנהל הפעולות הצבאיות בארגון ה-CIA. בנובמבר 2021 מונה לעוזר יושב ראש המטות המשולבים.
קילריין נשוי לסוזאן קילריין, טייסת בצי ואסטרונאוטית בנאס"א והם הורים לארבעה.
אירוס הגלבוע
אִירוּס הַגִּלְבֹּעַ או אִירִיס הַגִּלְבֹּעַ (שם מדעי: Iris haynei) הוא מין בסוג אירוס, בתת-הסוג אירוס (Iris Iris), בסקציית אירוסי ההיכל.
שמו ניתן לו על שם ויליאם אמהרסט היין (Hayne), שאסף את הצמח לראשונה בהר הגלבוע בשנת 1876. אירוס הגלבוע הוא מין אנדמי לארץ ישראל.
מאפיינים
עלי האירוס זקופים וגדולים. הסתעפות קני השורש יוצרת גושים של צמחים המצמיחים עשרות פרחים. הפרחים גדולים ושונים זה מזה בצורה, בגודל ובצבע. עלי העטיף הפנימיים לרוב סגולים ומרושתים בקווים כהים. עלי העטיף החיצוניים הם בצבע סגול-ארגמן, עם כתם כהה במרכז. צבעם של פרטים שונים עשוי להיות בהיר או כהה יותר, וישנם אף לבקנים שצבעם צהוב עם כתם חום במרכז עלה העטיף החיצוני או בלעדיו. עונת הפריחה העיקרית היא מתחילת מרץ עד תחילת אפריל, אך בשנים מסוימות יכולה הפריחה להקדים או להתעכב בעיקר בתלות בתנאי מזג האוויר. הפרחים בעלי אי-התאם עצמי ויכולים ליצור זרעים אך ורק אם מקור האבקה הוא בצמח שונה גנטית.
בעבר נפגעו אוכלוסיות רבות של אירוס הגלבוע, הן בגלל קטיפה של מטיילים והן כתוצאה מפעולות ייעור. הנזק שנגרם לאירוס הגלבוע היה בין הגורמים לחקיקת החוק להגנה על פרחי בר. (וגם כיום, ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס הגלבוע הוא פרח מוגן.) מספר מדענים טענו כי אירוס הגלבוע עלול להיכחד עקב הבנייה המואצת באזורי הגידול שלו, ותוכנית לבניית יישוב בשם "מיכל" על הר יצפור נדחתה לבסוף עקב החשש לפגיעה בצמח נדיר זה. בשנת 2010, ערב העברת שטחים בגלבוע לידי הקרן הקיימת לישראל התלוננו החברה להגנת הטבע ומדענים העוסקים בשמירת הטבע כי יש בכך כדי לסכן את עתידו של אירוס הגלבוע.
אזור תפוצה
אירוס הגלבוע גדל בגלבוע וברצועה צרה בצפון השומרון (מהגלבוע עד נחל תרצה). האוכלוסיות בדרום הגולן, בצפון-מערב הרי הגלעד ומדרום לסרטבה עד לצפון הנגב נחשבות כיום למין נפרד – אירוס שחום (Iris atrofusca).
בתרבות
אירוס הגלבוע מופיע בסמליל החברה להגנת הטבע.
בשנת 1978 הוציא לאור דואר ישראל בול ובו אירוס הגלבוע.
הרשות לאיכות הסביבה ברשות הפלסטינית הכריזה בשנת 2016 על אירוס הגלבוע כפרח לאומי של הפלסטינים ויזמה מספר פרויקטים לשימורו. בכל שנה נערכים ברשות הפלסטינית בעונת הפריחה אירועים וטיולים המפארים את אירוס הגלבוע ומדגישים את הצורך להגן עליו.
בית החרושת של וגנר
בית החרושת של האחים וגנר נוסד ביפו כמסגרייה ונפחייה בעשור האחרון של המאה ה-19. עד מלחמת העולם הראשונה ביסס בית החרושת את מעמדו כחשוב ביותר לעבודות מתכת בתחומי ארץ ישראל. לימים נקרא בשם "נחושתן" ועבר לייצר מעליות. הייצור במפעל נמשך עד שנות ה-70. בתחילת שנות ה-80 החליטה חברת "נחושתן" לקדם תוכנית בניין עיר במתחם, אך תוכנית זו לא הושלמה.
הוא ממוקם בדרך אילת 61, תל אביב.
היסטוריה
בית החרושת של האחים וגנר" נוסד בשכונת ולהאלה ביפו כמסגרייה ונפחייה בעשור האחרון של המאה ה-19 על ידי האחים הטמפלרים וילהלם וגיאורג וגנר, בנים למשפחה ענפה של חרשי ברזל. בבית החרושת עסקו ביציקות ברזל, בהרכבת מנועים ובמשאבות מים אשר סייעו רבות לפיתוח החקלאות ביפו וסביבתה.. בסמוך לבית החרושת הקימו את מגורי המשפחה. עד מלחמת העולם הראשונה ביסס בית החרושת את מעמדו כחשוב ביותר לעבודות מתכת בתחומי א"י. בפברואר 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה ספג בית החרושת פגיעות קשות ממשחתת צרפתית מן הים, בשל החשד שייצרו בו נשק.
לאחר המלחמה הוא שוקם והמשיך לפעול עד לתחילתה של מלה"ע השנייה. אז הוחלט על ידי הבריטים לגרש מהארץ את בני קהילת הטמפלרים, שנחשבו אזרחי מדינת אויב. במרץ 1946, בתום מלחמת העולם ולאחר מגעיו של מר וגנר עם הבריטים להשבת הטמפלרים ארצה, התנקש הפלמ"ח בחייו ברחוב לוינסקי בת"א. מטרת ההתנקשות הייתה להבהיר לגרמנים כי חזרתם לארץ אינה רצויה. עם קום המדינה נסתם הגולל על אפשרות שובם של הטמפלרים לבתיהם. הרכוש הרב שהותירו הועבר לרשות מדינת ישראל. לאחר גירושם ועם צמיחת העיר תל אביב, עברו מבני המשפחה ובית החרושת מיד ליד ומצבם הידרדר. בין השאר, שיכנו בהם עולים ממצרים, השתמשו בהם כבית ספר (3) ולאחר מכן "בית החרושת של וגנר" המשיך פעילותו בשם "נחושתן" ולימים עבר לייצר מעליות. הייצור במפעל נמשך עד שנות ה-70.
בתחילת שנות ה-80 החליטה חברת "נחושתן" לקדם תוכנית בניין עיר במתחם. הכוונה הייתה להקים שני בנייני משרדים. בתוכנית לא הייתה כל התייחסות לנושא השימור. התב"ע קיבלה תוקף בשנת 1989. בראשית שנות ה-90 נרכשו שטח המפעל ומבניו על ידי לוי קושניר שביקש לשנות את ייעוד הבנייה במתחם ממשרדים למגורים. להכנת תוכנית הבינוי החדשה תוך שימור המבנים ההיסטוריים בשטח המפעל לשעבר שכרה חברת "נחושתן" את שירותיו של האדריכל אברהם יסקי.
תיאור המתחם
המתחם כולל חמישה מבנים מלבד שער הכניסה מרחוב אילת: בית מגורים חד-קומתי (שימש כמשרדי בית החרושת), בית מגורים דו-קומתי, וילה, מבנה בית החרושת.
מצב המתחם כיום
מאז סיום תוכנית שימור המתחם בשנים 2004–2009 ועם סיום בניית "מגדל נווה צדק" ואכלוסו פסקה התעניינותם של היזמים בהשלמת השימור והכשרת חמשת המבנים של בית החרושת לפי התכנית, וכך המבנים המשומרים הוזנחו לחלוטין ועד היום עומדים ריקים וללא שימוש. עובדה זו גורמת לבלייה מואצת והתדרדרותם הפיזית של המבנים ההיסטוריים. מזה זמן מקודמת תוכנית להסבת המבנים למלון בוטיק. ב-2009 סביב המבנים הוקמה רחבה מטופחת וגשר הולכי רגל, המקשר בין המתחם לבין שכונת נווה צדק, שמעבר לציר הרכבת הטורקית הישנה, מעין "שכיית החמדה האירופית" בלבה של תל אביב.
ראלף נורמן
ראלף וורן נורמן הבן (באנגלית: .Ralph Warren Norman Jr; נולד ב-20 ביוני 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת קרוליינה הדרומית, מאז 2017. טרם היבחרו לקונגרס האמריקאי היה נורמן חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 2005–2007 ואחר כך בין השנים 2009–2017. אל הקפיטול הגיע לראשונה לאחר שניצח בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של מיק מולבני, שהתפטר לשם מינויו למנהל משרד הניהול והתקציב בידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
ביוגרפיה
נורמן נולד ברוק היל שבקרוליינה הדרומית. בעיר הולדתו הוא מתגורר גם בהווה, שם הוא מפתח נדל"ן בחברת "וורן נורמן", בית עסק שייסד אביו של נורמן ושעל שמו הוא קרוי. לנורמן ולרעייתו איליין 4 ילדים ו-17 נכדים. בשנת 1975 השלים בפרסביטריאן קולג' (Presbyterian College) לימודי תואר ראשון במנהל עסקים. ב-2004 נבחר נורמן לנציג מחוז הבחירה ה-48 בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, אחרי שנבחר בבחירות מקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 52% מקולות הבוחרים. אחרי שהושבע בינואר 2005 ובתום תקופת כהונה אחת בלבד, פרש נורמן מבית המחוקקים המדינתי כדי להתמודד אל הקונגרס האמריקאי כמועמד הרפובליקני במחוז הקונגרס החמישי מול הנציג הדמוקרטי ג'ון ספראט, לו הפסיד.
ב-3 בנובמבר 2009 ניצח נורמן את קתי קנטרל, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, בבחירות מיוחדות לייצוג המושב שנטש בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. בדצמבר 2016 מינה דונלד טראמפ, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, את מיק מולבני למנהל משרד הניהול והתקציב. באותה תקופה ייצג מולבני את מחוז הקונגרס החמישי של קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית. זמן קצר לאחר מינויו של מולבני, ובציפייה שמושבו בקונגרס יתפנה לאחר אישור המינוי בידי הסנאט של ארצות הברית, הודיע ​​נורמן על כוונתו לפרוש מבית הנבחרים המדינתי כדי להתמודד בשנית לקונגרס.
ב-16 במאי 2017 זכה נורמן בסיבוב השני של פריימריז הרפובליקנים כשגבר על טומי פופ בהפרש בן 0.6%, מה שהוביל לספירה אוטומטית של קולות הבוחרים לפי החוק בקרוליינה הדרומית. לאחר הספירה החוזרת, ועדת הבחירות במדינת קרוליינה הדרומית אישרה את היבחרו נורמן כמועמד הרפובליקני ב-19 במאי 2017. עם 35,425 קולות בסך הכל, נורמן גרף 17,823 לעומת 17,602 הקולות של פופ, הבדל בן 221 קולות. לאחר שהבטיח את המועמדות הרפובליקנית, התמודד נורמן מול המועמד הדמוקרטי ארצ'י פרנל בבחירות מיוחדות ב-20 ביוני. נורמן גרף 51.0% מהקולות בעוד פרנל קיבל 47.9%. נורמן הושבע לתפקידו ב-26 ביוני 2017.
בבחירות 2018, אחרי שנבחר ללא התנגדות אל מועמד המפלגה הרפובליקנית, נבחר לתקופת כהונה מלאה בבית הנבחרים עם 57% מהקולות. מעט לפני הבחירות, בעימות בחירות פנים-מפלגתי ב-20 בספטמבר 2018, התלוצץ נורמן על טענות בדבר תקיפה מינית שהוטחו בברט קוואנו, מועמדו של טראמפ לכס השיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית: "שמעתם את הידיעות האחרונות מהשימועים של קוואנו? [...] רות ביידר גינסבורג חשפה כי אברהם לינקולן התגושש עמה". בשנת 2019 חבר לקבוצה קטנה של מחוקקים רפובליקנים בקונגרס שקראו להשיב את סטיב קינג אל מושביו בוועדות בית הנבחרים, יוזמה שלא הניבה פרי.
דיפלומה אולימפית
דיפלומה אולימפית או תעודה אולימפית היא תעודת נייר, המוענקת לשמונת המסיימים והמסיימות הראשונים בתחרויות במשחקים האולימפיים. בעוד שלושת המסיימים הראשונים במשחקים האולימפיים, קיבלו מדליות מאז אולימפיאדת 1896, בשנת 1948 הוקמו תעודות לספורטאים המצויים בשש העמדות הראשונות, ובשנת 1981 נוספו תעודות גם למסיימים במקומות השביעי והשמיני.
התעודה נרשמת ונחתמת על ידי נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי וראש הוועדה המארגנת לכל אולימפיאדה.
ספורטאי שמקבל את התעודה, ולאחר מכן מתגלה שלקח סמים או עבר על הנחיות האולימפיאדה, צריך להחזיר את התעודה לוועד האולימפי הבינלאומי.
טוב למות בעד ארצנו
"טוב למות בעד ארצנו" היא אמרת כנף וסיסמה בתרבות הישראלית, המבוססת על דבריו האחרונים של יוסף טרומפלדור, לפי עדויות הנוכחים. טרומפלדור היה אחד מאנשי המופת והמנהיגים הציוניים בראשית המאה ה-20, ובעקבות מותו בקרב תל חי זכתה הסיסמה לתהודה רבה.
דבריו של יוסף טרומפלדור
טרומפלדור היה לוחם יהודי, חלוץ ומנהיג ציוני סוציאליסטי בולט בתפוצות וביישוב היהודי בארץ בזמנו.
טרומפלדור נפצע אנושות בקרב תל חי (י"א באדר תר"ף, 1 במרץ 1920), שבו הוביל את ההגנה היהודית כנגד קבוצת בדואים בראשות כאמיל אפנדי. באותו ערב הגיעה קבוצה מכפר גלעדי כדי לטפל בפצועים, ובה הרופא ד"ר גרשון גרי ואברהם הרצפלד. טרומפלדור פונה לכפר גלעדי ומת מפצעיו בדרך. במכתב של הרצפלד עוד באותו לילה, לחבריו במרכז החקלאי, הוא מספר שכאשר הגיע לתל חי הוא שאל את טרומפלדור כיצד הוא מרגיש, והוא ענה "בלי שום אנחה כל שהיא": "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ-ישראל". גם בעדותו של ד"ר גרי, כפי שנדפסה אחד עשר יום לאחר אירועי תל חי בכתב העת "קונטרס", מספר הרופא כי לאחר שבדק את פצעיו של טרומפלדור שאלו כיצד הוא מרגיש וטרומפלדור ענה: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ". באותו גיליון נדפס גם הספדו של ישעיהו דרז'נר, ממגיני תל חי, שבו כתב: "דבריו האחרונים, בתשובה על השאלה מה שלומו היו: טוב למות בעד המולדת". פנחס שניאורסון שהחליף את טרומפלדור בפיקוד על תל חי אישר גם הוא את נכונות האמרה במאמר שפרסם ב"קונטרס" פחות מחודש לאחר הקרב.
ב-8 במרץ 1920, הובאה האמרה "טוב למות בעד ארצנו" בעיתון הארץ, ברשימה לא חתומה שעסקה באירועי תל חי, וכן בהספד מאת ז'בוטינסקי, שהדגיש את המילים שקדמו לאמרה - "אין דבר" - כמייצגות את רוחו של טרומפלדור:
יוסף חיים ברנר במאמרו "תל חי" שהתפרסם בכתב העת "האדמה" שבעריכתו, בחודש אדר תר"ף, עשרה ימים לאחר הקרב, תיאר את טרומפלדור כ"סמל הגבורה הטהורה" ושאל:
הסיסמה בתודעה הציבורית
הסיסמה "טוב למות בעד ארצנו" הפכה לאמירה מרכזית בסיפור קרב תל חי בפרט, ובתודעת ההקרבה למען היישוב ולמען מדינת ישראל לאחר מכן. דמותו של טרומפלדור הפכה לנערצת ביישוב היהודי בארץ ישראל ובעם היהודי על רוב זרמיו, וכך גם השימוש בדבריו האחרונים. ב-1934 נחקקה האמרה על פסל האריה השואג שהוצב בבית הקברות בתל חי לזכר שמונת ההרוגים בקרב.
בנאום שנשא דוד בן-גוריון בעצרת נוער על קברם של טרומפלדור וחבריו באדר תש"ג (1943) על רקע הידיעות הראשונות על מותם של לוחמי מרד גטו ורשה, התייחס לנכונות למוות המובעת במילותיו של טרומפלדור: גם הרב החרדי-ציוני, הרב ישכר שלמה טייכטל, כותב בספרו אם הבנים שמחה בשבח הציונות, וכראיה לכך הוא מביא את דברי טרומפלדור:
בספרות ובאמנות
המימרה 'טוב למות בעד ארצנו' הוזכרה בכמה מ"שירי תל חי" שנכתבו במהלך השנים ותיארו את תל חי, את הקרב ואת דמותו של יוסף טרומפלדור. בין השאר הוזכרה בשירים "ביום י"א באדר" של אנדה עמיר-פינקרפלד, "אבא בא מהגליל" של פניה ברגשטיין ו"יוסף הגלילי" של שרה לוי-תנאי.
גם בהמנון הלח"י "חיילים אלמונים" שכתב מייסדו אברהם שטרן נרמזה המימרה: "לא גויסנו בשוט כהמון עבדים, / כדי לשפוך בנכר את דמנו./ רצוננו: להיות לעולם בני חורין, / חלומנו: למות בעד ארצנו".
הדיון הציבורי על אמיתות האמירה
ההיסטוריונית שולמית לסקוב טענה בביוגרפיה שכתבה על טרומפלדור, כי במרוצת השנים הלך וגדל השימוש של טרומפלדור במילים ומשפטים בעברית, ועל כן אין זה תמוה שדיבר עברית ברגעיו האחרונים. בנוסף, ציינה לסקוב כי ד"ר גרי לא ידע רוסית והשפה המשותפת היחידה שלו עם טרומפלדור הייתה עברית. לסקוב העירה, כי דברים ברוח דומה השמיע טרומפלדור גם בכמה הזדמנויות קודם לנפילתו, במכתביו לאחיו ולארוסתו:
לדברי ההיסטוריונית יעל זרובבל, הערעור על האמירה אינו מתבסס על המחקר ההיסטורי שדווקא מאשש את הגרסה המקורית, בנוסח זה או אחר, אלא משקף הלכי רוח ומגמות חברתיות שהשתנו במשך השנים בחברה הישראלית. האמירה שהתקבלה ללא ערעור בתקופה שבה היא תאמה את האידאולוגיה והסנטימנטים הקיבוציים, נתפסה כלא אמינה בשנים שלאחר קום המדינה ובפרט לאחר מלחמת יום כיפור, ומאוחר יותר בעקבות מלחמת לבנון הראשונה והאינתיפאדה. המלחמות והפעילות הצבאית שהמשיכו לתבוע חיי אדם יצרו "משבר ערכים" בחברה הישראלית וגרמו לקושי ביכולת להזדהות עם קבלת המוות בסגנון של "טוב למות בעד ארצנו". דברים ברוח דומה כתב גם מאיר אביזוהר כבר ב-1961.
ההיסטוריון מרדכי נאור, שחקר רבות את מאורעות תל חי, הצביע על כך שדבריו האחרונים של טרומפלדור ראו אור לראשונה ב-8 במרץ בעיתונים הארץ בהספדו של זאב ז'בוטינסקי ובדואר היום, בגרסה המוכרת: "טוב למות בעד ארצנו".
המקור הלטיני של האמרה
לטענתו של פרופ' מרדכי גילולה, אמר טרומפלדור את הביטוי בלטינית, כאשר ציטט פסוק באודה השנייה בספר השלישי של האודות מאת המשורר הרומי הורטיוס. באודה נאמר: "כמה מתוק ומכובד למות עבור המולדת", או "מַה-טּוֹב וּמַה-נָּעִים לָאָדָם, כִּי יָמוּת בְּעַד הַמּוֹלֶדֶת!", לטינית: "dulce et decorum est pro patria mori". האמרה מתנוססת עד היום על רבות מהמצבות לזכר הנופלים במלחמת העולם הראשונה. מלחמה זו עוררה גם שימוש אירוני במימרה, כמו בשיר "Dulce Et Decorum Est" של המשורר וילפרד אוון, בו הוא מכנה את המימרה "השקר הנושן" שבשמו הלכו צעירים רבים אל מותם באותה מלחמה.
ויקטור זרובין
ויקטור איוואנוביץ' זרובין (באוקראינית: Віктор Іванович Зарубін, ברוסית: Виктор Иванович Зарубин; 13 בנובמבר 1866 – 5 בנובמבר 1928) היה צייר אוקראיני ורוסי יליד אוקראינה. רוב יצירותיו הן נופים עם דמויות.
ביוגרפיה
אביו היה פרופסור. עם סיום השכלתו הבסיסית בגימנסיה המקומית, הוא נרשם לאוניברסיטת חרקוב, שם, על פי דרישת הוריו, סיים את לימודיו במחלקה לפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1893. במהלך השנים הללו עבד גם במשרה חלקית עבור לשכת האוצר, סוכנות של משרד האוצר.
מיד לאחר סיום הלימודים הוא התפטר מתפקידו בלשכת האוצר וברח עם ארוסתו ללמוד אמנות בפריז. הוא היה באקדמיה ז'וליאן במשך שלוש שנים; למד אצל ז'ול לפבר וטוני רובר-פלרי וערך את התערוכה הקטנה הראשונה שלו ב-1896.
לאחר מכן עבר לסנקט פטרבורג, שם התקבל לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות ולמד אצל ארכיפ קוינג'י. משנת 1897 השתתף בתערוכות השנתיות שם ובשנת 1898 זכה בתואר "אמן" על ציורו "בית האלוהים". ב-1909 הועלה לדרגת "אקדמאי".
לאחר 1917, הוא עזר בעיצוב אירועים וחגיגות מהפכניות, ארגן מופעי אמנות ואייר ספרי ילדים. הוא גם השתתף בתערוכות האחרונות של הנודדים וב-1925 הפך לחבר ב"אגודת אמני המהפכה הרוסית". במהלך העשור האחרון לחייו, הוא הציג קבוע באירועי האמנות הרבים בחסות המדינה וזכה להצלחה במיוחד ב"תערוכת היובל לאמנות התיאטרון והדקורטיבית" ב-1927.
ניתן לראות את יצירותיו במוזיאונים ברחבי רוסיה, אוקראינה, בלארוס וגם בארמון בלוודר בווינה שבאוסטריה.
ימים אדומים
ימים אדומים הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי הסופר רם אורן, המספר את סיפורם של שני זוגות אוהבים שגורלם נקשר בקשר דמים. הזוג הראשון הוא שושנה בורוכוב, בתו של דב בר בורוכוב, המנהיג הציוני, ותומאס וילקין, קצין בולשת בריטי. הזוג השני הוא רוני בורנשטיין ואברהם ("יאיר") שטרן, מנהיג מחתרת לח"י. סיפורם של הזוגות הוא סיפור אהבה, מלחמה והקרבה, המתנהל בתקופת שלטון הבריטים ומאבק המחתרות. שם הספר נגזר משירו המפורסם של אברהם "יאיר" שטרן, "חיילים אלמונים".
על המחבר
רם אורן הוא סופר ישראלי מצליח שזכה בפרסים רבים. ספריו נמכרים ביותר בארץ, ורובם אף תורגמו לשפות אחרות, בעיקר לאנגלית ולצרפתית. בנוסף להיותו סופר, הוא מו"ל, עיתונאי ועורך. ספריו הראשונים היו רומנים וספרי מתח, אך לאחר הספר "ימים אדומים" הוא כתב רומנים היסטוריים נוספים.
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש על רקע ימי שלטון הבריטים בארץ ופעילות המחתרות. שושנה ותומאס נפגשים במקרה, ותומאס מתאהב בה ממבט ראשון. אף על פי שהיא מסרבת לו, תומאס אינו מוותר, ומצליח בסופו של דבר לקבוע איתה פגישות. במקביל לכך, גם אהבתם של רוני ואברהם מתפתחת. אברהם עולה מפולין ובמהלך לימודיו באוניברסיטה העברית הוא פוגש את רוני בורנשטיין, צעירה תמירה ויפה, שמשפחתה עלתה ארצה מאוקראינה. לאחר זמן מה הם מתחתנים. במהלך הספר מעמיקות פעולותיו של אברהם שטרן במסגרת האצ"ל, ובהמשך הוא מקים את הלח"י, עקב כעסו על שינוי העמדות של האצ"ל מול הבריטים.
הקצין הבריטי תומאס, מתקדם בדרגותיו בבולשת. במשך הזמן הוא הופך אגרסיבי יותר בפעולותיו מול המחתרות העבריות והלח"י בפרט. במקביל, תנועת הלח"י רודפת את וילקין בגלל יחסו לפעילי המחתרות. כתוצאה מהרדיפה ההדדית, מצאו "יאיר" שטרן ותומאס וילקין את מותם.
שושנה בורוכוב
היא מתוארת כבחורה אצילה ויפת תואר, מלומדת ומשכילה, הדוגלת בזכות הנשים לעבודה מכובדת על פי רצונן והשכלתן, ולא על פי מגדרן. בנוסף, מתוארת שושנה, כהולכת בעקבות הוריה; היא מצטיירת כציונית וכבעלת זיקה חזקה לארץ ישראל. למען אהבתה היא מוכנה לסבול את יחסם השלילי של חברי המחתרות אליה, ואת התנגדות אימה לקשר שלה עם תומאס. שושנה נאמנה לתומאס ותומכת בו לכל אורך העלילה, אך מביעה הסתייגות מדרכי הפעולה שלו.
תומאס וילקין
הוא מתואר כג'נטלמן אנגלי, נאמן לארצו ואמיץ. הוא מעניק חשיבות רבה להמשך השירות בצבא, כפי שחונך מלידה. תומאס מתואר כמתמיד במטרתו, ובפרט במטרה להשיג את ליבה של שושנה. הוא בעל ערכים ואידיאלים, אך מוכן להתפשר למען אהבתו לשושנה. סקרן בקשר לעולם הציוני, וליחסים הפוליטיים בארץ ישראל. בסוף ימיו דמותו מתקשחת כתוצאה מתפקידו כחוקר, והוא נחוש בדעתו לתפוס את "יאיר".
רוני בורנשטיין
הספר מתאר את רוני בורנשטיין כבחורה נאה, משכילה, ציונית ופיקחת. בעלת כישרון במוזיקה, ואופקי התעניינות רחבים. היא מתוארת כדמות אמיצה, ובעלת תושייה בעיקר ברגעי הקושי. היא חזקה בחייו וגם לאחר מותו. חוזקה מתבטא בכך שהיא תומכת ב"יאיר" ונפגשת איתו למרות הפחד מהבולשת, וכן בכך שלאחר הירצחו היא ממשיכה לגדל את ילדם המשותף, ובונה חיים חדשים על אף הקושי ולמרות הצער על מותו.
אברהם ("יאיר") שטרן
בחור אידיאליסט, ציוני. בולט בלימודיו כתלמיד מצטיין, כאיש רוח, וכאדם מעורב בפעילות פוליטית וארגונית. בזמן שהותו בארץ סופג מרוחה ומתרבותה של הארץ, נקשר לנופיה, ונסחף באהבת המולדת. בעל כישרונות אמנותיים רבים, בציור, ברישום ובמשחק, ואף מיטיב לדקלם שירה בשפת המקור. בעל יוזמה, מנהיגות, ומוכן למסור את נפשו למען אנשיו ולמען ארצו. אברהם כונה "יאיר" על שם אלעזר בן יאיר, ממפקדי המרד הגדול נגד הרומאים ומפקד הקנאים במצדה
רקע היסטורי
הספר עוסק בתקופת המאבק בין אצ"ל ולח"י מול ארגון ההגנה ובסיפור רדיפתו של אברהם שטרן, מנהיג הלח"י.
האירועים בספר לעומת האירועים ההיסטוריים
מהלך האירועים המרכזי בספר מתבסס על האירועים ההיסטוריים כפי שקרו. שני סיפורי האהבה בספר, סיפור האהבה בין תומאס וילקין, קצין הבולשת הבריטי, לשושנה בורוכוב וסיפור האהבה בין רוני בורנשטיין ואברהם "יאיר" שטרן, התרחשו במציאות.
בנוגע לסיפור הסגרתו ותפיסתו של יאיר, מקום ההסגרה ועצם פעולת התפיסה, כל אלה תואמים את הסיפור ההיסטורי.
עם זאת, המחקר ההיסטורי חלוק בדעתו בנוגע לדרך הוצאתו להורג של "יאיר". יש הטוענים כי בעניין זה, לקח לעצמו הסופר חופש ספרותי ושילב בסיפורו רק אחת הדעות.
תום שגב מציין אי דיוקים העולים מהספר:
ביקורות
ביקורות רבות נכתבו בעקבות הספר "ימים אדומים" מאת רם אורן.
רוב הביקורות שיבחו את עושר העלילה, ואת סגנון הכתיבה. הביקורות התייחסו לחידוש שבכתיבת ספר היסטורי המוצג בצורה מעניינת ומהנה. מצד שני, ביקורות אחרות הסתייגו מהסגנון ההיסטוריוני שבו נכתב הספר. ביקורות אילו טענו שהסגנון הרגיל של רם אורן חסר בספר זה. מבקרים מסוימים אף הדגישו את אי הדיוקים ההיסטוריים בספר ואת הבעיות באמינות האירועים. צוין גם שדעתו של רם אורן על האירועים המתרחשים בסיפור מוטה קיצונית לטובת "יאיר" שטרן, ולרעת תומאס וילקין. זאת למרות העובדה שפעולות הטרור נעשו מצד ארגון הלחי ובהוראת יאיר.
הסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות
הסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות (ברוסית: Федеральное агентство железнодорожного транспорта, בקצרה Росжелдор) היא סוכנות אכיפת חוק האחראית מטעם משרד התחבורה של רוסיה על אחזקות המדינה בתחום מסילות הברזל והרכבות ואחראית לפיקוח על חברות הרכבות ברוסיה והתנהלותן בתחום הרכבות.
משנת 2004 החברה אחראית לפיקוח על "מסילות הברזל הרוסיות" והחל משנת 2014, הסוכנות מנהלת את חברת הרכבות של חצי האי קרים.
פרס פריצת דרך במדעי החיים
פרס פריצת דרך במדעי החיים (באנגלית: The Breakthrough Prize in Life Sciences) מוענק לחוקרים במדעי החיים, המתמקדים במחלות שכרגע נחשבות חשוכות מרפא ובמחקרים מאריכי חיים. מטרת הפרס לתת למדענים חופש רב יותר בעבודתם ואפשרויות להגיע להישגים גדולים יותר. הפרס הוא אחד מפרסי פורצי הדרך.
יוזמי הפרס
המיליארדר הרוסי יורי מילנר, העומד בראש חברת ההשקעות הרוסית דיגיטל סקיי טכנולוג'יס, שייסד בשנת 2012 את קרן הפרס לפיזיקה בסיסית, הוא היוזם של הרעיון להקמת קרן לפריצת דרך במדעי החיים. מילנר גייס את מייסד פייסבוק, מארק צוקרברג ואת רעיתו פרסיליה צ'אן, את סרגיי ברין, המייסד השותף של גוגל ואת רעיתו אן וויקיקי, מייסדת החברה 23andMe, העוסקת בפיתוח ערכות בדיקת DNA וכן את ארט לווינסון. צוות השופטים של הקרן כלל את מארק צוקרברג, רעייתו פריסיליה צ'אן, סרגיי ברין ורעייתו אן וויקיקי. שווי הפרס הוא 3 מיליון דולר לכל זוכה (33 מיליון דולר בסך הכול, נכון לשנת 2013 בלבד). בראש ועדת הפרס עומד ארתור לוינסון, יו"ר אפל. הפרס הוענק לראשונה ב-2 בפברואר שנת 2013.
על הפרס
קרן הפרס היא ארגון ללא כוונת רווח. הזוכים בפרס נבחרים על סמך השגי העבר שלהם. סכום הפרס, הוא יותר מכפליים מפרס נובל. חלוקת הפרס לא לוותה בטקס רשמי, כפי שנהוג בפרסי נובל. אבל הזוכים של השנה יהיו אלה שיבחרו את המועמדים לשנה הבאה. בשנה זו, הם מתחייבים להעניק ראיונות והרצאות בנושאי עבודתם. "אנחנו מאמינים שלפרס יש הזדמנות לתת פלטפורמה למודלים חדשים של פילנתרופיה, כך שלאנשים בכל מקום יהיה סיכוי גדול יותר לעתיד טוב יותר", אמרה אן וויקיקי. "אנחנו נרגשים לתמוך במדענים שחושבים בגדול, לוקחים סיכונים ומצליחים להשפיע באופן משמעותי על החיים שלנו". יוזמי הפרס טוענים כי מטרתם היא "להסב את תשומת לב הציבור "לעבר המדענים שמקדישים את חייהם לקידום הידע האנושי. המייסדים הדגישו כי אין שום סיבה שמדענים יקבלו פחות כבוד או תשומת לב מכוכבי קולנוע וספורט' והם מתכוונים לגייס עוד תורמים כדי שיהיו, יותר זוכים ויותר פרסים. אין הגבלת גיל או כל הגבלה אחרת על מי שיכול לזכות. וגם אין הגבלה על מספר הפעמים שאדם יכול לזכות בפרס. אמר יו"ר אפל וחבר בצוות השופטים, כי "אם אתה איינשטיין, אז כנראה תזכה שלוש פעמים".
יחסי ברזיל–סורינאם
יחסי ברזיל–סורינאם הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לרפובליקת סורינאם.
בסורינאם חיים כמות משמעותית של ברזילאים. ההערכה בשנת 2000 הייתה 40,000 איש.
פרעות אלבינה
בשנת 2009 פרצו מהומות בעיירה אלבינה בסורינאם לאחר שעל פי החשד נדקר תושב מארון באזור על ידי מהגר מברזיל. בין 1 ל-7 אנשים נהרגו כתוצאה מכך, ובנוסף היו נעדרים רבים. המהגרים הברזילאים באזור שמסביב לאלבינה פונו במהירות לפרמריבו, בירת סורינאם.
סנטה כריסטינה דה לנה
מיקום
הכנסייה ממוקמת בסמוך לכפר וגה דל ריי (Vega del Rey), גבוה מעל הנהר לנה, 36 קילומטרים דרומית לאוביידו. דרך המעבר החשובה מבחינה היסטורית עוברת בעמק הלנה מעל ההרים הקנטבריים, דרך רומאית לשעבר שחיברה את לאון עם אוביידו והחוף. תוואי זה משמש כיום לכביש המהיר 66, כביש AS 242 וקו הרכבת לאון-חיחון.
היסטוריה
יסודות הכנסייה עשויים להיות מהמאה ה-7, מהתקופה הוויזיגותית. המבנה הנוכחי מיוחס לתקופת שלטונו של (842–850) או יורשו  (850–866). אין רשומות כתובות שיכולות לתת אינדיקציה למועד הקמת הכנסייה. הכנסייה הייתה ככל הנראה חלק ממתחם ארמון, בדומה לזה של הר נרנקו שליד אוביידו (שם השתמרו ה, "האולם המלכותי" לשעבר, שהפך לכנסייה סנטה מריה דל נרנקו וקפלת הארמון סן מיגל דה ליו), משום כך שם האתר בספרדית מכיל את המציין פלאסיו (Palacio), כלומר ארמון.
שיפוצים ושחזורים
ב-28 בנובמבר 1793 ביקר בכנסייה גספר מלצ'ור דה חוביאנוס (Gaspar Melchor de Jovellanos, 1744–1811) ושרטט אותה.
בשנת 1887 החל האדריכל ריקרדו ולסקס בוסקו (Ricardo Velázquez Bosco, 1843–1923) לשקם את המבנה. מצב המבנה באותה תקופה היה מעורר דאגה. בשנת 1919 שוחזרה הכנסייה שוב. הבניין נפגע במרד באסטוריאס בשנת 1934. עבודות שיפוץ ושיקום קטנות יותר בוצעו בשנות החמישים של המאה ה-20, במיוחד הנמכת הקרקע סביב הבניין כדי למנוע כניסה של מי שיטפונות. בשנת 2012 שופצו הגג והחלונות.
המבנה מבחוץ
הבניין בנוי מאבני גזית לא אחידים המורכבים יחד עם מלט. אבנים גדולות שימשו רק לפינות. הקירות החיצוניים מחוזקים על ידי 32 תומכות. האולם המרכזי מלבני ואליו מתחברים חדרים ריבועיים שתקרתם קמרון מכל ארבעת הצדדים. הרחבה המערבית משמשת כמבואת כניסה, השלוחה במזרח כאפסיס.
בית המקהלה והאפסיס
החלל מתחת למרחב המזרחי ביותר של הספינה, לפני האפסיס, גבוה בכמעט מטר מרצפת הספינה וניתן להגיע אליו דרך גרמי המדרגות הצדדיים. הוא מופרד משאר הספינה על ידי ארקדה בת שלוש קשתות עם שתי שורות קשתות, אחת מעל השנייה, נתמכת על ידי עמודי שיש עם כותרות קורינתיות. שתי הקשתות החיצוניות משמשות כמעבר אל בית המקהלה. מבנה הקשתות מפריד זה מכונה, ונועד להפריד בין החלק המקודש, מהתחום של ההדיוטות. מבנה זה תואם את הליטורגיה שהייתה בשימוש בספרד עד המאה ה-11 ודומה לאיקונוסטאזיס הנהוג בכנסיות האורתודוקסיות. בנוסף, ניתן היה לכסות את בית המקהלה על ידי וילונות על הקשתות.
בקיר בין השורה הראשונה לשורה השנייה של הקשתות מעל המעבר נקבעו חמישה מעשי סריג, שהם לוחות אבן מהתקופה הוויזיגותית בשימוש משני. שלושה קבועים במרכז הקשתות ושניים מעל שני העמודים המרכזים. בסריג המרכזי נחצבו חמישה פתחים דמויי מפתח. אחד מלוחות האבן היה במקור מצבת קבר משנת 643.
מחסום המקהלה
בקשת המרכזית יש מחסום אבן בגובה חצי מהקשת שנוצר בין סוף המאה ה-7 לתחילת המאה ה-9. סביר להניח שמחסום זה לא היה מיועד במקור עבור כנסיית סנטה כריסטינה דה לנה, והוא הועבר לכאן כשימוש משני. המחסום מורכב משני לוחות אבן ועמוד שטוח, מעט גבוה יותר, ביניהם. הלוחות והעמוד עשויים שיש ומעוטרים בתבליטי עיגולים, רוזטות, וגפנים. בשוליים רשומים כתובות שלא נשתמרו באופן מלא.
צוללן שחור-גרון
צוללן שחור-גרון (שם מדעי: Gavia arctica) הוא מין של עוף ימי ממשפחת הצוללניים, אשר חי בצפון אירואסיה ולעיתים חוצה את ים ברינג ומגיע עד אלסקה. הוא נודד לעיתים דרומה יותר. לעיתים נדירות גם מגיע לישראל.
הצוללן הוא עוף הניזון בעיקר מדגים ורכיכות אחריהם הוא רודף מתחת למים. הוא מעדיף אזורי אגמים וביצות אך יכול להימצא גם בחופים לאורך האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט ולעיתים נראה גם באזורי קרח. הוא מקנן על הקרקע בקרבת המים וין העשבים. הנקבה מטילה 1–3 ביצים בקן ומטפלת באפרוחים עד לבגרותם.
הטורפים העיקריים של הצוללן הוא השועל המצוי ודלק האורנים. גם עורבים אפורים יטרפו צעירים ללא השגחה. מעריכים שבחלק מהתטולות 40% מהאפרוחים אובדים לטורפים.
תת-מינים:
חשמלית
חשמלית היא כלי תחבורה ציבורית הנע על מסילה ברחובות ערים. אף שהיא נעה על גבי מסילה, תנועתה משולבת בתנועת כלי רכב אחרים הנעים במקביל או חוצים את המסילה. רובן המוחלט של החשמליות מונעות באמצעות חשמל, ומכאן שמן, אף שכלי תחבורה דומים הונעו גם באמצעות סוסים, קיטור, גז ועוד.
מונחים והגדרות
ברוב המקומות בעולם החשמלית מכונה בשם טראם (Tram), שמקורו בסקוטית. עם זאת, בארצות הברית השימוש במונח מתייחס דווקא לרכבות ללא מסילה, כפי שיש לעיתים בפארקי שעשועים. ריבוי המונחים והמשמעויות השונות בעולם, סוגי כלי הרכב, והגבולות הרופפים ביניהם הופכים את הגדרת החשמלית לבלתי מדויקת.
מול רכבת קלה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל השימוש במונח רכבת קלה, המתייחס לרכבות בעלות מאפיינים דומים לחשמלית, אך בהיקף פעילות גדול בהרבה. עם זאת, בהגדרה רחבה, ניתן לראות בחשמלית סוג של רכבת קלה. שני הסוגים מתבססים על מסילה, מונעים לרוב בחשמל ונעים ברחובות העיר.
החל מסוף המאה ה-20 כבר כמעט לא נבנים קווי חשמלית חדשים. לכן מאפייני החשמלית מיוצגים על ידי מערכות ותיקות ששורשן לעיתים במאה ה-19. מערכות הדורשות קיבולת נמוכה יחסית של נוסעים, הוחלפו בדרך כלל במערכות קווי אוטובוסים, כמו למשל בשיקגו, בה הוחלפה אחת ממערכות החשמליות הגדולות בעולם באוטובוסים, בין 1937 ל-1958. מערכות חדשות שמוקמות במאה ה-21 דורשות בדרך כלל קיבולת רבה יותר, ועונות להגדרת רכבת קלה, או אף מערכת להסעת המונים כדוגמת רכבת תחתית. בהתחשב בנקודות הללו, רכבת קלה וחשמלית יתאפיינו בין השאר בהבדלים הבאים:
היסטוריה
הקרון העירוני הראשון שנע על מסילה החל פעילותו בדרום ויילס ב-1807. זה היה קרון שנגרר באמצעות סוסים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 החל שירות דומה בשדרה הרביעית בניו יורק, וקו שנפתח בניו אורלינס ב-1835 נחשב לקו הוותיק ביותר שפועל באופן רציף עד ימינו, אך הוא אינו מונע עוד באמצעות בעלי חיים. אף שאמצעי תחבורה זה דומה במידת מה לכרכרות סוסים, יתרונה של מסילת הברזל הוא ביכולת לספק נסיעה חלקה עם חיכוך נמוך שמטיל מאמץ פחות על הגורם המניע. המסילות הראשונות בלטו מעל פני השטח, אך החל משנות ה-50 של המאה ה-19 נעשה שימוש במסילות שקועות שהקטינו את ההפרעה להולכי רגל וכלי רכב אחרים ברחובות העיר.
השימוש במנועי חשמל להחלפת הסוסים החל בסוף המאה ה-19, אך במקביל נעשו ניסיונות לשימוש באמצעים אחרים. מנועי קיטור נכנסו לראשונה לשימוש במושבות האימפריה הבריטית בשנות ה-80 של המאה ה-19, למשל בניו זילנד. מנועים אלו היו חלשים עקב המקום הצפוף עבורם בקרון עירוני, ולא זכו לשימוש נרחב.
במקביל החל שימוש בשיטת ההנעה באמצעות כבל מניע, שיתרונה הגדול היה בכך שבה לא נדרש כלל מקום ליחידת הנעה. ב-1873 נחנך קרון הכבל של סן פרנסיסקו, והוא עדיין נמצא בשימוש גם בתחילת המאה ה-21. שיטת הנעה זו מתבססת על תחנת מנועים ראשית הנמצאת במיקום כלשהו סמוך לקו, בדומה לחדר מנועים של פוניקולר. מתחנה זו מושחל כבל בין פסי המסילה לאורך כל תוואי המסילה בכיוון אחד, ובקצה הקו הוא חוזר אל תחנת ההנעה במסילת הכיוון הנגדי. הכבל נגיש לקרון הנוסעים כך שזרוע היורדת מהקרון יכולה להיאחז בכבל או לשחרר אותו, בהתאם להחלטת נהג הקרון. בעוד שהכבל ממשיך בתנועתו באופן רציף, הקרון יכול להאט ולעצור בתחנות על פי הצורך. עם זאת, מהירות התנועה של הכבל מוגבלת ובדרך כלל היו טראמים מסוג זה אטיים ולא נעו במהירות העולה על כמה עשרות קילומטרים לשעה. מערכת הקרונות בסן פרנסיסקו נעה במהירות של 15 קילומטר לשעה.
בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות להנעת קרונות באמצעות כמה סוגי גז, למשל גז של נפטא או של פחם. הטראם הראשון נע ב-1886 בפרבר של מלבורן, אוסטרליה. שיטות הנעה נוספות התבססו במקרים בודדים גם על מנוע בנזין ודיזל. לעומתם, הניסיונות להנעה באמצעות חשמל זכו להצלחה רבה והפכו לשיטת ההנעה הנפוצה החל משנות ה-80 של המאה ה-19. מתוך שלוש שיטות להזנת החשמל לקרון, שיטת ההזנה באמצעות כבלי חשמל עיליים הפכה לנפוצה ביותר. הנעה באמצעות סוללות נכשלה עקב חוסר היעילות של סוללות באותה התקופה, והנעה באמצעות חשמל שהוזרם במסילה עצמה נכשלה עקב הסיכון הבטיחותי של התחשמלות הולכי רגל.
ניסיון ראשון להנעת קרון סוסים באמצעות חשמל היה בסנקט פטרבורג ב-1880. שנה אחר כך בוצע ניסוי דומה בברלין על ידי ארנסט ורנר פון סימנס, שהתבסס על חשמל במסילה עצמה, אך עקב בעיות הבטיחות הוא הוחלף בסביבות 1890 בכבל עילי המזין את הקרון בחשמל באמצעות קשת הזנה (Bow collector). שירות הטראם החשמלי הראשון שפעל באופן סדיר היה בדרום וינה, החל מ-1884 והזנת החשמל שלו הייתה מבוססת על זרועות הדומות לפנטוגרף רכבות. טיפוס שלישי של אמצעי להזנת מתח מכבלים עיליים הוא מוט עם גלגל בקצהו (Trolley pole) שנוסה לראשונה בתערוכה בטורונטו ב-1885. עם השנים הפכה הזנת הפנטוגרף לנפוצה ביותר, מסיבות של יעילות, בטיחות ואמינות.
בתחילת המאה ה-20 המשיך הגידול העקבי במספר הערים ובאורך המסילות של מערכות החשמליות. עם זאת, ההתקדמות במנועי בעירה פנימית ובמיוחד בהתאמתם לאוטובוסים, החלה להוות תחרות לחשמלית. התגברות השימוש באוטובוסים בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה עצר את פיתוח החשמלית וערים רבות נמנעו מלהוסיף קווים חדשים. גם גידול השימוש בכלי רכב פרטיים תרם לירידה בפופולריות של חשמליות ושל תחבורה ציבורית בכלל. בשנות ה-50 של המאה ה-20 אף החלה בארצות רבות מגמה של פירוק קווי חשמלית. במנצ'סטר באנגליה לדוגמה, ננטשה המערכת לחלוטין ב-1949, ובערים אחרות נרכשו קווי החשמלית על ידי חברת האוטובוסים המקומית, רק כדי לפרק אותה לאחר מכן, כפי שקרה לדוגמה ב-1960 בסוונסי בוויילס.
ההשקעות הממשלתיות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 נטו לכיוון הרחבת כבישים ורשתות האוטובוסים, כפי שטען נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו ב-1971, כי "העיר צריכה להתאים את עצמה למכונית". קווי חשמלית קיימים המשיכו לפעול בערים שונות, אך הזנחת התשתיות והציוד הגבירה את קצב נטישת החשמלית. במדינות רבות באסיה ובדרום אמריקה נעלמו החשמליות לחלוטין. בצרפת, בריטניה, ספרד ואירלנד נותרו מערכות בודדות וכך גם באמריקה הצפונית בה נותרו חשמליות בערים בודדות כדוגמת פילדלפיה, ניוארק, טורונטו וסן פרנסיסקו, מתוך מאות ערים בתחילת המאה ה-20.
הנעה בחשמל
כיוון שהנעה על ידי מנוע חשמלי שמקור המתח שלו נע עם הקרון (באמצעות סוללות לדוגמה) לא הייתה ישימה, וגם בתחילת המאה ה-21 אינה מעשית, נוצר הצורך בהזנת מתח חיצונית. שיטה אחת להזנת המתח מתבצעת באמצעות המסילה או כבלים תת-קרקעיים נוספים, אך נותרה נדירה יחסית בגלל בעיית הבטיחות של הולכי הרגל. בעוד שברכבות תחתיות להולכי הרגל אין גישה למסילה, בחשמליות ישנה סכנת התחשמלות, אם אדם בא במגע בשני הקטבים (בין שני פסי המסילה או עם פס שלישי) שבהם המתח השורר הוא בין מאות לאלפי וולט.
מערכות הזנה תת-קרקעיות לחשמליות היו בערים גדולות כדוגמת פריז וניו יורק בתחילת המאה ה-20, אך הן נזנחו לטובת מערכות רכבת תחתית או חשמליות בעלות הזנה מכבלים עיליים. עם זאת, ההזנה בכבלים עיליים נחשבת מפגע אסתטי, ולכן בתחילת המאה ה-21 נעשו מאמצים לייצר הזנת חשמל קרקעית בטוחה. דוגמה בולטת לניסיון כזה נמצאת ברכבת הקלה של בורדו, שם מערכת מסילות של חברת אלסטום, המכונה APS, מחלקת את המסילה למקטעים ומזינה בחשמל רק את הקטע שהקרון נמצא מעליו באותו רגע.
שיטת ההזנה שהפכה לנפוצה ביותר היא באמצעות כבלים עיליים הפרושים בין עמודים בתוואי המסילה. בניגוד לטרוליבוס, הזקוק לשני כבלי חשמל עיליים עבור שני הקטבים, בחשמלית הנעה על מסילה ניתן להסתפק בכבל בודד ולהשתמש באחד מפסי המסילה כדי לסגור מעגל. קבלת המתח מהכבל התבצעה לרוב באמצעות פנטוגרף, שנמצא עדיף על מוט עם גלגל בקצהו (Trolley pole) ועל קשת הזנה עם מוט קשיח (Bow collector). קשת ההזנה היא גרסה פשוטה של פנטוגרף, שיש לו פחות גמישות להתאים את עצמו לכבל ההזנה. מוט עם גלגל נותר נפוץ עבור טרוליבוסים עקב התאמתו לחופש התנועה הנדרש מכלי שאינו נע על מסילה, אך בתוואי מסילה הוא סובל מחיסרון של איבוד הכבל לעיתים, ושל הצורך להפוך אותו בקרונות הנעים בשני כיווני המסילה.
הפנטוגרף המקורי מסוף המאה ה-19 היה בצורת יהלום ושלט בחשמליות בחצי הראשון של המאה ה-20. הוא שומר על קשר רציף עם קו החשמל באמצעות לחץ קפיצים מתחת לקו החשמל. הוא מאפשר עבודה בשני כיווני התנועה וכך חשמלית יכולה לנוע בכיוון הנגדי של קו שירות ללא צורך בסיבוב הקרון או סיבוב פיזי של מכשיר ההזנה. פנטוגרף היהלום הוחלף בהדרגה בפנטוגרף Z שהפך לנפוץ ביותר גם ברכבות קלות ורכבות מהירות, עקב התאמתו למהירות גבוהה.
גובה הרצפה
חשמליות שנבנו לפני סוף המאה ה-20 היו תמיד בעלות גובה רצפה של לפחות חצי מטר, שחייב טיפוס מדרגות מגובה הכביש או המדרכה. במקביל להתפתחות בתכנון קרונות ברכבות קלות, נבנו גם קרונות חשמלית עם רצפה נמוכה המאפשרת נגישות גם למשתמשים בכיסא גלגלים ממדרכה מעט מוגבהת. לדוגמה, קרון סיטי קלאס של חברת Tram Power הבריטית הוצע בגרסה בעלת גובה רצפה של 300 מילימטר, להבדיל מגובה רגיל של 760 מילימטר.
עם מפרקים
חשמליות מפרקיות הומצאו ונכנסו לשימוש לראשונה בבוסטון ב-1913. אורכן היה כ-12 מטר והן כללו, בדומה לאוטובוס מפרקי, מפרק גמיש ומשטח רצפה עגול באזור המפרק, שנע בהתאם לרדיוס הפניה במסילה. מספר המפרקים בחשמליות אינו מוגבל למפרק בודד, וכך לדוגמה, לחשמלית בבודפשט יש חמישה מפרקים ואורכה הכולל עומד על 53 מטרים. השימוש במפרקים מאפשר קיבולת נוסעים גדולה יותר לשטח נתון ולכן השימוש בחשמליות כאלו נפוץ בקווים עתירי קיבולת נוסעים. דגם Avenio של חברת "סימנס מוביליטי" מאפשר שימוש בשניים עד שמונה מקטעים של תשעה מטרים. כך אורך החשמלית יכול לנוע בין 18 ל-72 מטרים. מפרקים קיימים בחשמליות עם רצפה גבוהה וגם ברצפה נמוכה. ב-Skoda 15 T בעל הרצפה הנמוכה במלואה, החוגונים בחיבור בין המקטעים הם מסוג ג'ייקובס, בהם כל חוגון נושא משקל של שני מקטעים המחוברים ביניהם במפרק.
ראו גם
טרוליבוס
קנגורו חולדתי גילברט
קנגורו חולדתי גילברט (שם מדעי: Potorous gilberti; קרוי גם פוטורו גילברט או נג'ילקאט), הוא מין של יונק כיס קטן ונדיר בסוג קנגורו חולדתי, אשר אנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1841, ונחשב לנכחד במשך 120 שנה עד שנתגלה מחדש בשנת 1994. הפוטורו הוא יונק לילי שחי בתוך סבך צפוף במיוחד. הוא ניזון בעיקר מכמהין שאותם הוא מאתר באמצעות חוש הריח ויכולת החפירה שלו. מין זה הוא הכיסאי המאוים ביותר באוסטרליה ובין היונקים הנדירים בעולם. האוכלוסייה הטבעית היחידה שלו נמצאת בתוך שמורת הטבע של מפרץ העמים באוסטרליה המערבית שבה הוא חי לצד הקואקה, והיא כוללת פחות מ-100 פרטים. בתחילת המאה ה-21, הפוטורו שוחרר על ידי רשויות השימור האוסטרליות לאזורים נוספים במטרה להגדיל את מספריו.
היסטוריה של המין
הפוטורו התגלה במפרץ המלך ג'ורג' בשנת 1840 על ידי האספן ג'ון גילברט, במהלך ביקורו במושבות החדשות בדרום-מערב אוסטרליה במטרה לאסוף דגימות של יונקים וציפורים עבור הזואולוג ג'ון גולד. גילברט האמין שמדובר במין פוטורו חדש, ושלח לגולד גולגולת ופיסת עור של נקבה. גולד הציג את הדגימה והתיאור המדעי של המין בישיבה של האגודה הזואולוגית של לונדון בשנת 1841, ושייך אותו לסוג Hypsiprymnus שהוחלף בהמשך ל-Potorous. השם המדעי של המין (gilbertii), הוצע על ידי ג'ון גולד כהכרת תודה לאספן ג'ון גילברט על תגליותיו הרבות ועל פעילותו המתמדת להשגת דגימות בעלי חיים אוסטרליים. בשפת ניונגר של הילידים האבוריג'ינים בדרום-מערב אוסטרליה, פוטורו גילברט מכונה נג'ילקאט, נג'יל-ג'ייט או גרול-ג'ייט.
כאשר גילברט רכש את הדגימה הראשונה מהילידים האבוריג'ינים, הוא דווח לגולד שהמין היה נפוץ מאוד בתחומים שבהם היה מצוי, וכי הילידים צדו אותו במספרים עצומים. עם זאת, במהלך השנים הבאות אספנים אחרים לא מצאו כבר עדות לשפע מקומי; ג'יימס דרומונד אסף כתריסר דגימות מאזור שלא צוין, וג'ורג' מאסטרס השיג 5–8 דגימות בשנת 1866, וזוג נוסף בשנת 1869. הפוטורו עדיין נראה בטבע ב-1875, והייתה תצפית לא ודאית ב-1890. האספנים גיא שורטרידג וג'ון טוני שביקרו באזור בסוף המאה ה-19, לא הצליחו להשיג אפילו דגימה אחת, ובמהלך העשורים הבאים לא נמצאה ראיה לקיומו של המין. פוטורו גילברט נחשב למין נכחד במהלך המאה ה-20, עד שהתגלה מחדש באופן מקרי ב-29 בדצמבר 1994 בשמורת הטבע מפרץ שני העמים הנמצאת 35 קילומטרים מזרחית לאולבני. אליזבת סינקלייר, סטודנטית מאוניברסיטת מערב אוסטרליה שעשתה מחקר על הקואקה בשמורה, פרסה מספר מלכודות ברחבי השמורה במטרה ללכוד קואקות, וגלתה באחד הבקרים יונק לא מזוהה שנתפס בהם, אותו חשבה בתחילה למין בנדיקוט. לאחר שמצאה בסביבה שני חורים שנחפרו כנראה על ידו, סינקלייר הגיעה למסקנה שלא מדובר בבנדיקוט, ופנתה למחלקה לשימור וניהול קרקעות של מערב אוסטרליה במטרה לזהות את היונק; במחלקה בדקו בספרי זיהוי ישנים של יונקים אוסטרלים, ולאחר השוואה לדגימות מפוחלצות במוזיאונים ועיון בתיאורים של חוקרי טבע מוקדמים, הם נדהמו לגלות שמדובר בפוטורו גילברט הנכחד. מין זה חפף כנראה בעבר עם פוטורו רחב-פנים שנכחד מן העולם.
פוטורו גילברט הוא אחד מתוך ארבעת המינים בסוג קנגורו חולדתי, ומשויך למשפחת קנגוריים חולדתיים בסדרת הקנגוראים. לאחר התיאור המדעי של גולד, זואולוגים מאוחרים יותר שבחנו את הדגימה המקורית, האמינו שפוטורו גילברט אינו זכאי למעמד של מין בפני עצמו ומהווה לכל היותר תת-מין של פוטורו חוטמני חרף העובדה שהוא שונה ממנו במעט מבחינה מורפולוגית (גולגולת קטנה ורחבה יותר, חיך רחב ושיניים קטנות יותר); דבר זה נבע בין השאר מהאיכות הירודה של ה-DNA שחולץ מהדגימות הישנות והוביל לחוסר יכולת להגיע למסקנה ודאית מהשוואה בין דגימות פוטורו גילברט לדגימות של הפוטורו החוטמני; רק עם השגת דגימה חדשה באיכות טובה בשלהי המאה ה-21, התברר שפוטורו גילברט אכן מהווה מין נפרד כפי שסברו גילברט וגולד.
מאפיינים פיזיים
פוטורו גילברט הוא יונק קטן-ממדים המזכיר במראהו החיצוני את הדיבלר או עכבר גדול; מבנה גופו עגלגל וקומפקטי, ראשו גדול ומחודד ופניו ארוכות וצרות. העיניים החרוזיות שלו גדולות ובולטות מחוריהן, והאוזניים קצרות ועגלגלות ומחופות בשיער. הגפיים הקדמיות זעירות ודקות, בניגוד מוחלט לגפיים האחוריות המפותחות והארוכות. בכפות ידיו טפרים מעוקלים וחדים המשמשים לחפירה, ואילו בכפות רגליו זוג טפרים גדולים ועבים המשמשים להתגוננות וזוג טפרים סינדקטיליים זעירים המיועדים לסירוק הפרווה. הזנב ארוך, דקיק ודליל בשיער. אורכו של הפוטורו 27–29 סנטימטרים ואורך זנבו 21–23 סנטימטרים; משקלו הממוצע 785–965 גרם. הזכרים והנקבות זהים כמעט לחלוטין בממדי הגוף, להוציא הבדלים מינוריים במשקל.
כסות
הפרווה של פוטורו גילברט צפופה וזיפית ובעלת מרקם משי רך. צבעה נע בין חום אפרפר דהוי לבז' או קפה, ולעיתים קרובות היא בעלת גוון זהוב או אדמדם. הפרווה שזורה בשערות במגוון צבעים (צהוב, זהוב, חום, אפור, לבן ושחור) המקנות לה מראה מנומר, וכתוצאה מכך עשויים להיות מקטעים בצבעים שונים. הגב, הכתף ופלג הגוף האחורי של הפוטורו נוטים לשחרחר בדרך כלל, לעומת המותניים ופלג הגוף הקדמי שחיוורים יותר. החזה, הזרועות והבטן בצבע לבן בוהק או אפרפר, וכפות הידיים והרגליים חומות, ורודות או לבנות.
ראשו של הפוטורו בצבע חום-אפרורי דהוי, והחרטום והמצח כהים במעט. לעיתים קרובות, החלק העליון של הפנים בצבע כסוף עם כתמים לבנים גדולים סביב העיניים והחלק התחתון כהה יותר. הלחיים והסנטר לבנים, האף שחור, ומהאף עד למצח יש פס שחור שנעדר לפרקים. האוזניים אפורות מבחוץ וורודות מבפנים. הזנב אפור בבסיסו ושחור בקצהו.
טווח היסטורי ונוכחי
פוטורו גילברט אנדמי לדרום-מערב אוסטרליה. טווח התפוצה ההיסטורי שלו היה מצומצם מאז ומתמיד, והוא היה מוגבל לחוף הדרומי של אוסטרליה המערבית, מנהר מרגרט עד למפרץ המלך ג'ורג' ליד העיר אולבני; שרידים תת-מאובנים מצביעים על כך שהטווח ההיסטורי היה גדול משמעותית והשתרע עד לכף נטורליסט דרומית לפרת'. כל הדגימות הידועות של המין נאספו במפרץ המלך ג'ורג', ומגלה המין - ג'ון גילברט, כתב לג'ון גולד שהוא לא שמע מהילידים על הימצאותו באזורים נוספים חוץ מהמפרץ. פוטורו גילברט נעלם במהירות בסוף המאה ה-19, ונחשבה לנכחד עד גילויו מחדש בשנת 1994 בהר גרדנר בתוך שמורת מפרץ שני העמים הסמוכה למפרץ המלך ג'ורג'.
למרות חיפושים איטנסיביים, לא נמצאה אוכלוסייה נוספת של המין מאז גילויו מחדש. רשויות השימור האוסטרליות, שחררו פוטורואים באי בולד מזרחית למפרץ המלך ג'ורג' בשנת 2005, ומאוחר יותר שוחררו פוטורואים נוספים לאי אקולוגי (שטח יבשתי מגודר), בתוך הפארק הלאומי וייצ'יניקופ (Waychinicup National Park) הנמצא מול האי בולד. האוכלוסייה המקורית במפרץ שני העמים שהכילה פחות מ-100 פרטים, כמעט הושמדה לחלוטין בשנת 2015 כתוצאה משריפת בר גדולה על מורדות ההר, האוכלוסייה באי בולד הסתגלה בהצלחה למקום החדש, והאוכלוסייה בווייצ'יניקופ גודלת באיטיות יחסית לקודמתה. בשנת 2016, רשויות השימור החליטו להקים אוכלוסייה חדשה של הפוטורו באי מייקלמס הנמצא מול מפרץ שני העמים; אי זה משמש כשמורת טבע למינים נדירים לאחר שנוקה כליל מטורפים פולשים.
בית גידול
גילברט ציין שהפוטורו חי בסביבה ביצתית ובקרבת נחלים, וכינה אותו "בן הזוג של הקואקה", היות ששניהם נמצאו באותם אזורים. בית הגידול הנוכחי של פוטורו גילברט, שוכן בשיחים צפופים בעמקים שעל מורדות הר גרדנר. שטח ההר משתרע על פחות מאלף מדונם, ועל מורדותיו הפוטורו מאכלס 4 אזורים נפרדים. הבתה הצפופה שעל מורדות ההר מורכבת בעיקר מכיסי סבך של מיני הדס דבשי (Melaleuca) בגובה 2-1.5 מטר, לצד שקעים עם שכבה צפופה של מין גומא מהסוג Lepidosperma, ומין של אנארתריה (Anarthria scabra - מין דגן ממשפחת הרסטוניים). הצמחייה הסבוכה של ההר לא נשרפה למעלה מ-50 שנה, והיא הייתה הגורם העיקרי לכך שהמין שרד בטבע בעקבות ההגנה שסיפקה לו מפני טורפים פולשים. בעשורים הראשונים של המאה ה-21, פרצו שריפות על מורדות ההר שכילו כ-90% מבית הגידול של הפוטורו. בית הגידול באי בולד ובאי מייקלמס דומה פחות או יותר למפרץ שני העמים.