cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נישואים של זוגות מאותו המין
מחקרים שנעשו לאורך השנים חשפו באופן עקבי שילדים שגדלו על ידי הורים חד-מיניים מסתדרים בחייהם באותה מידה כמו ילדים של הורים הטרוסקסואלים, ואף הראו יתרונות מסוימים בגידולם בקרב הורים חד-מיניים והצביעו על כך שהם נמצאו, בממוצע, מאושרים ובריאים יותר. כמו כן, נמצא שהורים להט"בים הם בעלי יכולת הורות שווה להורים הטרוסקסואליים שמורכבים מאם ומאב. הילדים להורים להט"בים נמצאו בריאים מבחינה פסיכולוגית ומותאמים היטב לאלה שגדלו על ידי הורים הטרוסקסואלים.  מחקר שנערך בפריסה ארצית ברחבי ארצות הברית מינואר 1999 עד דצמבר 2015 העלה כי ההכרה בנישואים חד-מיניים קשורה לירידה משמעותית בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב בני נוער להט"בים. המחקר הראה כי ההכרה החוקית בנישואים חד-מיניים הובילה לירידה בניסיונות ההתאבדות של בני נוער להט"בים, בממדים של כ-134 אלף פחות ניסיונות התאבדות מדי שנה.
היסטוריה
ההיסטוריה של נישואי זוגות מאותו המין היא במידה רבה ההיסטוריה של ההומוסקסואליות ודרכי קבלתה בחברה האנושית. בתקופות שונות בהיסטוריה היו נהוגים נישואים בין בני אותו המין, או איחודים דומים לנישואים.
קיסרים רומאיים כמו נירון ודיוקלטיאנוס התחתנו עם גברים בטקס דתי (שניהם התחתנו גם עם נשים). גם בסין העתיקה ובקרב חברות ילידיות בצפון אמריקה ואפריקה מתועדים מנהגים של נישואים הומוסקסואלים. מנהגים אלו כיום כמעט ונכחדו, בשל השפעתן החזקה של הדתות הגדולות: הנצרות, האסלאם, ההינדואיזם ואחרות.
יוון הקלאסית
ישנן עדויות חזקות לקיומן של מערכות יחסים של זוגות מאותו המין ולכינונם בצורה רשמית ביוון העתיקה. כך בדיאלוגים רבים של אפלטון ישנן התפארויות בדבר יחסים בין גברים, בדיאלוג המשתה, למשל, מוצג מיתוס לפיו בני האדם היו פעם שלושה סוגים של זוגות ענקים המחוברים זה לזה בגופם – זכריים, נקביים ואנדרוגינוס – כאשר לאחר פיצולם הזכריים והנקביים הפכו להומוסקסואלים ולסביות (בהתאמה) והאנדרוגינוס הפכו להטרוסקסואלים (אחד זכר ואחת נקבה). בנוסף לאפלטון, קיימים כתבים נוספים מהתקופה בהם מתוארות מערכות יחסים מונוגמיות וממושכות בין גברים כדבר מיוחד ולעיתים אף כאידיאל.
ידוע כי כבר בתקופה זו (המאה החמישית-רביעית לפנה"ס) התקיימו מעין איחודים של זוגות מאותו המין בין גברים בעלי הפרש גילים ניכר, אשר לרוב אינם נחשבים כנישואים בעיני היסטוריונים, אך קיים קונצנזוס ברור כי הם שימשו מבחינה מעשית כמעין ברית מקבילה לנישואים ההטרוסקסואליים של התקופה: יחסי החיזור התנהלו בצורה זהה בשני המקרים, המשפחה הייתה מעורבת בהחלטת הצעיר כשם שהייתה מעורבת בנישואי האשה וקיום יחסי מין מחוץ לברית זו היה לא לגיטימי. עם זאת, ישנה אפשרות סבירה כי תפקידי האוהב והנאהב לא תמיד היו כה בלעדיים ונפרדים והייתה גמישות מסוימת שאינה תואמת באופן מוחלט את ההיררכיה המצטיירת מתיאורים אלה.
רומא העתיקה
בתקופת הרפובליקה הרומית, היחס כלפי זוגות מאותו המין היה סבלני באופן דומה ליחס ביוון העתיקה. הרומאים אימצו מהיוונים את הגישה האידיאליסטית כלפי אהבה זו, ובעולם הרומאי נכרתו בריתות אהבה בין גברים אשר כללו אחריות והשלכות חוקיות, עובדה המקהה את ההבדל בינן לבין נישואים בתקופה זו. בניגוד לדעה הרווחת, מערכות היחסים הרומנטיות-מיניות בין הגברים ברומא לא היו בהכרח קשורות בפערי גיל, על אף קיומו של מערך מצופה באותה עת של מאהב בוגר ונאהב צעיר. לדוגמה, המונח "אח" או "אחות" אשר שימש בני זוג הטרוסקסואלים לתיאור אהבתם הקשורה לרוב בנישואים, שימש גם לתיאור זוגות מאותו המין - דבר המרמז על דמיון באופיים המונוגמי ואף השוויוני של מערכות היחסים של זוגות מאותו המין של אותה תקופה. בנוסף, החוק הרומי שהתנגד נחרצות לנישואים בין גבר לבין בתו המאומצת, דווקא גילה סבלנות כלפי אימוץ כצורה של נישואים בין גברים (בתקופה הרומית המונח "אימוץ" היה נרחב יותר, וחל לא רק על ילדים).
מתקופת האימפריה קיימים תיעודים רבים עוד יותר, לפיהם במקביל למיסוד הנישואים ההטרוסקסואלים הלכו ונפוצו גם נישואים של זוגות מאותו המין (הדומים באופיים לתיאורים אצל אפלטון). עם שינוי מוסד הנישואים בעת צמיחת האימפריה, במסגרתו הקשר בין בעל ואשה הפך לשוויוני או להדדי יותר ופחות תלוי מעמד ורכוש, נפתח מקום לרגשות חיבה ולאהבה כבסיס או כמרכיב בנישואים אשר הלכו ונהיו ממוסדים בחוק. לטענת ההיסטוריון ג'ון בוזוול, שינוי זה הוא שאפשר במובן מסוים להתגברות תופעת הנישואים בין בני אותו המגדר בטקס ובהתנהלות המקובלת.
עם זאת, גם ברומא נישואי זוגות מאותו המין נתקלו בבעיות. היות שמרכיב מהותי בנישואים המסורתיים היה קניית האשה מסמכותו של גבר אחד (האב) לסמכותו של גבר אחר (הבעל), במקרה של שתי נשים לא היה ברור מי היא השלטת, ובמקרה של שני גברים לא היה ברור מיהו הגבר שמוותר על פריבילגיית השליטה - דבר שיצר מורכבות גדולה יותר, לטענת בוזוול, מהשאלה העולה מנישואי נשים, היות שהיררכיה מגדרית זו עמדה בבסיס החברות העתיקות של יוון ורומא.
לקראת סוף העת העתיקה ועם דעיכתה והתנצרותה של רומא, עם תמורות שחלו באמצע המאה הרביעית לספירה במסגרתן תפקידי המגדר והמיניות חזרו להיות נוקשים יותר, נחקק איסור על נישואים של זוגות מאותו המין שתיאר אותם כערעור של תפקידי המגדר כמו גם של כללי המיניות וקבע עונש מוות לכל גבר שעושה זאת. עם זאת, אין בנמצא ראיות מספקות לביצוע העונשים הללו בפועל. נראה כי גם כאשר תופעת נישואי זוגות מאותו המין ברומא נחלשה, הדבר הושפע בין השאר מצמיחתן של אלטרנטיבות פרקטיות אחרות לזוגות של בני אותו המגדר, ולאו דווקא בעקבות הרתעה מהחוק הנוקשה.
נישואי נשים
זוגיות בין שתי נשים הייתה דבר מוכר ביוון וברומא העתיקות, אך ההתייחסויות לנישואים של זוגות מאותו המין נגעו באופן כמעט בלעדי לנישואי גברים. כאמור, מאחר שנישואים היו מוסד שמסדיר שליטה וחלוקת רכוש והיות שלנשים לרוב לא הייתה האפשרות להיות בעלות שליטה ורכוש, נראה כי נישואים בין שתי נשים היו תופעה נדירה יותר, שנחשבה פחות מקובלת אצל המלומדים היווניים והרומיים וכיום מופיעה בעיקר בספרות הבדיונית של התקופה.
בריאות
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה קבעה בשנת 2004 באומרה כי: "מניעת גישה להכרה משפטית בנישואים עבור זוגות חד-מיניים עלולה לפגוע במיוחד באנשים שחווים גם אפליה על רקע גיל, גזע, מוצא אתני, מוגבלות, מגדר וזהות מגדרית, דת, מעמד סוציו-אקונומי וכן הלאה". האגודה הצהירה בנוסף שלזוגות חד-מיניים אשר רשאים להיכנס רק לאיחוד אזרחי ולא לנישואים "נשללת גישה שווה לכל ההטבות, הזכויות והפריבילגיות הניתנות בחוק הפדרלי לזוגות נשואים" שמובילה להשפעות שליליות על הרווחה של בני זוג מאותו המין.
בשנת 2009 צמד כלכלנים מאוניברסיטת אמורי קשרו את חקיקת האיסורים של מדינות בארצות הברית על הכרה משפטית בנישואים של זוגות מאותו המין לעלייה בשיעורי ההידבקות בוירוס ה-HIV. המחקר קשר את חקיקת האיסור לעלייה בשיעור ה-HIV השנתי בתוך אותה מדינה ל-4 מקרי הדבקה באוכלוסייה של כ-100,000 איש.
בשנת 2010 מחקר שנעשה על ידי בית הספר מיילמן לבריאות הציבור של אוניברסיטת קולומביה שבחן את ההשפעות של אפליה ממסדית על בריאות הנפש של אנשים שמוגדרים כלסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מצא עלייה בהפרעות פסיכיאטריות שכללו בין היתר עלייה כפולה בפרעות חרדה בקרב לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים שמתגוררים במדינות שהנהיגו הגבלות על הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים בשטחן.
מדינות ה-OECD
מחקר שנערך בנתונים ברמה ארצית בין 36 המדינות שחברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) בשנים 1991 עד 2017, קבע שהכשרה של הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים הפחיתה את שיעור ההתאבדות של בני 10–24 ב-1.191 מקרי מוות בקרב 100,000 בני נוער, נתון ששווה לירידה של 17.90% אחוז. ירידה זו הייתה הבולטת ביותר בקרב גברים ששיעור ההתאבדות עבורם ירד ב-1.993 לעומת ירידה של 0.348 בקרב נשים, המקבילה לירידות של 19.98% ו-10.90% בהתאמה.
המחקר פעל על ידי ניצול גורמים נפוצים בשיעור ההתאבדות של בני הנוער לאורך זמן בין מדינות המדגם על מנת להעריך כלכלית מה היה שיעור ההתאבדות בהיעדר הכשרה משפטית של נישואים חד-מיניים במדינות ובשנים שבהן נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים. לאחר מכן ניתן היה להסיק מההשפעה של לגליזציה בחוק של נישואים חד-מיניים על ידי השוואת אומדן הפקטואלי המשוער לנתונים שנצפו לאורך זמן, ובכך לאפשר לפרש מסקנות סיבתיות. מכוח עיצוב זה קבעו החוקרים כי ההתאחדות נמשכה לפחות לטווח הבינוני, וכי מדינות שהכשירו לאחרונה הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים (הולנד הייתה המדינה הראשונה שהתירה חוקית נישואים חד-מיניים בשנת 2001, ועד שנת 2017, 18 מתוך 36 מדינות המדגם הלכו בעקבותיה) חוו ירידות משמעותיות בהתאבדויות בני נוער. ממצאים אלה הצביעו על כך שגם הכשרה עתידית של נישואים חד-מיניים במדינות מפותחות אחרות תביא לירידה בהתאבדות הצעירים לאורך זמן.
ארצות הברית
מועצת המנהלים של האגודה האנתרופולוגית האמריקאית, ארגון האנתרופולוגים הגדול בעולם, פרסמה ב-26 בפברואר 2004 הצהרה בתגובה לקריאתו של נשיא ארצות הברית ה-43 ג'ורג' ווקר בוש באותה שנה לחוקק תיקון לחוקת ארצות הברית להגבלת הכרה בנישואים בקרב זוגות מהמין השני בלבד והטלת איסור חוקתי על הכרה בנישואים בקרב זוגות מאותו המין שאותם תיאר כאיום על ה-"ציוויליזציה של האנושות":"'התוצאות של יותר מ-100 שנים של מחקר אנתרופולוגי על משקי בית, יחסי קרבה ומשפחות, על פני תרבויות ולאורך זמן, אינן מספקות כל תמיכה לדעה שציוויליזציה או סדרים חברתיים תלויים בנישואים כמוסד הטרוסקסואלי בלבד. במקום זאת, מחקר אנתרופולוגי תומך במסקנה שמגוון עצום של סוגי משפחות, כולל משפחות הבנויות על מערכות יחסים חד-מיניות, יכולים לתרום לחברות יציבות ואנושיות'."ממצאי מחקרים שנעשו בין השנים 2015-1998 בנושא באוניברסיטת וירג'יניה, אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת המדינה של פלורידה, אוניברסיטת אמסטרדם, המכון הפסיכיאטרי של מדינת ניו יורק , אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת טאפטס, המרכז הרפואי של בוסטון , הוועדה להיבטים פסיכו-סוציאליים של בריאות הילד והמשפחה וחוקרים עצמאיים הצביעו על תמיכה בממצאי המחקר של האגודה.
מחקר של נתונים ארציים שנעשה מינואר 1999 עד דצמבר 2015 גילה קשר בין מדינות ארצות הברית שהכשירו נישואים חד-מיניים ובכך הפחיתו את שיעור הניסיונות להתאבדות בקרב כל תלמידי בית הספר בכיתות ט'-יב', עם ירידה בשיעורי כל תלמידי בית הספר (שמוגדרים כלהט"ב ולא להט"ב) בכיתות ט' - יב' בירידה של 7% וירידה בשיעור בקרב תלמידי בית ספר בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית בכיתות ט' - יב' של 14%, אשר כתוצאה מכך, כ-134,000 פחות ילדים מנסים להתאבד מדי שנה בארצות הברית. האופן ההדרגתי שבו הוכשרו נישואים חד-מיניים ב-50 המדינות של ארצות הברית (ממדינה ראשונה בשנת 2004 עד לפריסה ארצית בשנת 2015) אפשר לחוקרים להשוות את שיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים בכל מדינה לאורך תקופת הזמן הנחקרת. לאחר שהוכשרו נישואים חד-מיניים במדינה מסוימת, הפחתה בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים באותה מדינה הפכה לצמיתות בעוד כי לא נרשמה הפחתה כלשהי בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים במדינה מסוימת עד שהמדינה הכירה בנישואים חד-מיניים. החוקר הראשי של המחקר ציין כי "חוקים שיש להם את ההשפעה הגדולה ביותר על מבוגרים הומוסקסואלים עשויים לגרום לילדים הומוסקסואלים להרגיש תקווה רבה יותר לעתיד".
הדיון סביב סוגיית ההכרה המשפטית בנישואים של זוגות מאותו המין
בשורש ההתנגדות בנושא ההכשרה המשפטית של נישואי זוגות מאותו המין עומדת השאלה מה מקור הלגיטימציה של מוסד הנישואים. לפי פרשנויות מסוימות, הנישואים הם מוסד דתי וסמכותו נובעת ממקור אלוהי. במקרה כזה הגדרת הנישואים תתבסס על טקסטים מקודשים. לפי פרשנויות אחרות, הנישואים הם מוסד חברתי והלגיטימציה שלהם נובעת מן ההכרה החברתית בהם. גישה שלישית רואה בנישואים מוסד משפטי, וממקמת את מקור הסמכות שלהם בחקיקה.
בעוד שמצדדי חקיקת זכויות להט"ב ובהן הגישה להכרה משפטית בנישואים חד-מיניים טוענים כי נישואים הם זכות משפטית שמעניקה המדינה לאזרחיה, מתנגדי הכשרה של נישואי זוגות מאותו המין טוענים שנישואים הם מוסד דתי בראש ובראשונה, ולפיכך אין לראות בהם זכות אזרחית. בתגובה, מצביעים תומכי הכשרת נישואים בקרב זוגות מאותו המין על כך שברוב המדינות ניתנות הטבות כלכליות ואחרות לזוגות נשואים, ושהמדינה מאפשרת לבתי המשפט להתערב בפירוק נישואים. לפיכך, נישואים הם חוזה משפטי או כלכלי. נימוקים נוספים שמועלים בין היתר במסגרת הוויכוח על הכשרת נישואים בקרב זוגות מאותו המין כוללים: טיעונים פיננסיים הנוגעים לעלות הרחבת מושג הנישואים, טיעונים מנהליים הנוגעים לקשיים הבירוקרטיים העלולים להיגרם כתוצאה מהנהגת נישואים של זוגות מאותו המין וטיעונים חברתיים של גורמים שמרניים שרואים בנטייה מינית הומוסקסואלית תופעה בלתי מקובלת שמאמינים כי הכשרת נישואים של זוגות מאותו המין בחוק תקדם הומוסקסואליות בחברה. בתגובה לטיעונים הפיננסיים, מצביעים תומכי ההכשרה המשפטית על ניסיונן של המדינות בהן הונהגו נישואים חד-מיניים ולא נרשמו בהן השפעות שליליות כאלו. אשר לנימוקים על עלויות החקיקה והבעיות הבירוקרטיות הנלוות אליה, תומכי ההכשרה מציינים כי זוגות הומוסקסואלים ולסביות משלמים מיסים ככל אזרח אחר, אך אין להם גישה להטבות הכספיות הנלוות לנישואים בניגוד לזוגות הטרוסקסואלים.
יש הטוענים כי מטרתו היחידה של מוסד הנישואים היא ליצור תנאים אידיאליים לצורך הבאת ילדים לעולם, ומכיוון שזוגות מאותו המין אינם יכולים להביא ילדים לעולם בכוחות עצמם, הרי שיש בנישואים של זוגות מאותו המין עיוות של מטרתו המקורית של מוסד הנישואים. על כך משיבים תומכי ההכשרה המשפטית של נישואי זוגות מאותו המין כי אפילו בהנחה שההצהרה שמטרת הנישואים היא הבאת ילדים לעולם נכונה, לא יעלה בדעתו של איש לשלול את זכות הנישואים מזוג הטרוסקסואלי שאינו מסוגל או אינו מעוניין להוליד ילדים. בנוסף, תומכי ההכשרה מצביעים על המספר ההולך וגדל של זוגות מאותו המין שמגדלים ילדים במסגרת זוגית באמצעות אימוץ או הליך פונדקאות. טיעונים נוספים בעד הכשרה משפטית של נישואים חד-מיניים נשמעים מצד גורמים שתומכים בהפרדת הדת מהמדינה, שגורסים כי איסור על הכרה בנישואים חד-מיניים הוא בגדר חקיקה דתית שאינה מעניינה של המדינה.
נישואים של זוגות מאותו המין בישראל
בישראל, נישואים של זוגות מאותו המין אינם אפשריים, משום שסמכויות החיתון נתונות בידי בתי הדין הדתיים, הפועלים על פי התורה וההלכה, שאין בהן הכרה בנישואים של זוגות מאותו המין, לצד אי ההכרה המשפטית בישראל בנישואים אזרחיים (בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד). זוגות מאותו המין יכולים להיחשב ידועים בציבור, ולזכות בדרך זו בזכויות רבות המוקנות לבני זוג נשואים. עם זאת, זהו פתרון חלקי בלבד, הן משום שמדובר במעמד נזיל יותר, הקשה יותר להגדרה ולהוכחה מנישואים, הן משום שמעמד זה פחות מוכר על ידי גופים שונים, ומחייב לא פעם מאבקים משפטיים לצורך קבלת הזכויות המוענקות לזוגות נשואים, והן משום שהוא מקנה לבעליו רק חלק מהזכויות המוענקות לזוגות נשואים. על רקע חוק הנישואים הישראלי שמאפשר נישואים וגירושים רק על פי הדין הדתי, ישראל מוגדרת כדמוקרטיה המערבית היחידה בעולם שכך בלבד נהוג בה להינשא.בדומה למדינות נוספות שבהן דת מהווה השפעה רבה על חיי האזרחים, נושא ההכשרה בחוק של נישואים חד-מיניים נמצא במחלוקת בישראל. עם זאת, על פי סקר שהתפרסם בעיתון הארץ בחודש אוגוסט 2009, רוב של 61% תמכו בהכרה משפטית בנישואים חד-מיניים ו-60% באימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים בישראל. סקר שערכה עמותת חדו"ש ביוני 2017 מצא כי רוב של 79% ישראלים תמכו בכך שיש להכשיר הכרה משפטית בזכותם של זוגות חד-מיניים להינשא (נתון שהוגדר כעלייה של כ-18% משנת 2009).
באוגוסט 2001 החליטה שופטת בית משפט לענייני משפחה בבאר שבע, אסנת אלון-לאופר, לאשר הסכם זוגיות בין בנות זוג לסביות, תוך שהיא קובעת כי "הגדרת המשפחה היא הגדרה רחבה, ושתי בנות הזוג עונות על הגדרת 'בן משפחה' שבחוק בתי המשפט לענייני משפחה. לא מצאתי", הוסיפה השופטת, "שההגדרה בחוק מכוונת דווקא לבני זוג ממין שונה". בית המשפט נתן באופן תקדימי תוקף של פסק דין להסכם לחיים משותפים של בנות זוג, תוך שקבע כי זוג לסביות עונות להגדרת "בן משפחה" לפי החוק.
בשנת 2005 חמישה זוגות גברים ישראלים ערכו מחוץ לישראל, בטורונטו שבקנדה, טקס נישואים אזרחיים שהחל להיות מוכר עבור זוגות חד-מיניים מאותה שנה במדינה. עם שובם לישראל פנו לפקיד הרישום, וביקשו לשנות את רישומם במרשם האוכלוסין מ-"רווק" ל-"נשוי". פקיד הרישום סירב לבקשה, בנימוק ש-"נישואים שכאלו אינם מוכרים באופן חוקי במדינת ישראל, ולפיכך לא ניתן לרשום אותם בקובץ המרשם" (מכתבו של מנהל הלשכה למנהל אוכלוסין בתל אביב שפורסם ב-24 במאי 2005). בעתירתם לבג"ץ ביקשו הזוגות לרשום את הנישואים שלהם בישראל, על פי הכלל שלפיו מינהל האוכלוסין רושם נישואים שנערכו בין בגירים מחוץ למדינה לפי חוקי המדינה הזרה. עמדת המדינה הייתה כי בעוד שיש לתת לזוגות חד-מיניים שוויון זכויות מלא בכל הנוגע לזכויות כלכליות, בית המשפט אינו רשאי להכיר בתבנית משפטית חדשה למיסוד הזוגיות, אלא עליו להשאיר את העניין הזה להסדרה בידי הכנסת. לטענת המדינה, אם בית המשפט יחייב אותה לרשום נישואים חד-מיניים במרשם האוכלוסין, תהיה בכך הכרה בפועל מצדו בתבנית המשפטית החדשה. ב-21 בנובמבר 2006, חייב בית המשפט העליון את המדינה לרשום כנשואים את הזוגות שנישאו בקנדה, בין השאר בהסתמך על פסקת הדין של בג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינר נגד שר הפנים בשנת 1963, שבה חויבה המדינה לרשום כחוק נישואים אזרחיים שנערכו מחוץ לישראל. בפסק דינו של נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק נקבע כי חובה על מנהל האוכלוסין של משרד הפנים לרשום כנשואים זוג גברים הומוסקסואלים שנישאו כדין במדינה זרה. ברק קבע בנוסף כי חוקי הנישואים הנוכחים בישראל פוגעים בזכויות האזרח, בכבוד האדם, בחופש הדת ובעקרון השוויון.
בספטמבר 2006 הכיר בית משפט ישראלי לראשונה בהסכם שחתמו זוג נשים לסביות שנפרדו והעניק לו תוקף של פסק דין בדומה לגירושים.
איחוד אזרחי
איחוד אזרחי (באנגלית: Civil Union, במדינות מסוימות קרוי "זוגיות / שותפות רשומה", "זוגיות / שותפות אזרחית" או "שותפות ביתית / קוהביטציה רשומה / לא רשומה" ומונחים נוספים אחרים) הוא איחוד זוגי השווה או הדומה במעמדו החוקי לנישואים. בחלק מהמדינות איחוד אזרחי שווה במעמדו החוקי לנישואים באופן מוחלט, ובחלקן הוא שונה ולא מעניק את כלל הזכויות הניתנות לזוגות נשואים, בעיקר בתחום האימוץ ובארצות הברית גם בתחום ההגירה. בדרך כלל האפשרות לאיחוד אזרחי קיימת עבור הומוסקסואלים מאותו המין בלבד כתחליף לנישואים במדינות שאינן מכירות משפטית בנישואים חד-מיניים. אולם, במדינות כגון ניו זילנד ואורוגוואי והפרובינציה הקנדית בקוויבק קיימת אפשרות לאיחוד אזרחי גם לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני. מרבית המדינות המתירות איחוד אזרחי מכירות באיחודים דומים אשר נעשו במדינות אחרות בהן החוק בנושא זהה.
איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים נוסד לראשונה בדנמרק בשנת 1989 ומאז החילו אותו מדינות מפותחות רבות נוספות במטרה להקנות לזוגות מאותו המין את הזכויות, ההטבות ותחומי האחריות הנוספים שחלים על זוגות הטרוסקסואלים נשואים, עקב אי ההכרה של המדינות בנישואים בין זוגות הומוסקסואלים באותה תקופה. במדינות רבות שאינן מאפשרות נישואים של זוגות מאותו המין קיימים הסדרים חלופיים, במסגרתם ניתנת הכרה ביחסי הזוגיות בין בני אותו המין, במקרים רבים תוך רישום מוסדר של אותה זוגיות ובמקרים אחרים ללא רישום שכזה (בדומה למוסד ה-"ידועים בציבור"). עם זאת, ההכרה הזו היא חלקית בלבד.
ידועים בציבור
ידועים בציבור הם בני זוג המקיימים יחדיו מסגרת משפחתית, אך אינם נשואים זה לזה. הגדרת בני זוג כידועים בציבור היא דרך של המדינה להחיל זכויות וחובות שהמדינה מעניקה לזוגות נשואים, על בני זוג אשר אינם מעוניינים או אינם יכולים להינשא על פי חוקי המדינה. החיסרון בשיטה זו הוא הצורך להוכיח את עצם הזוגיות (בעוד שבמקרים אחרים נדרש תהליך פרוצדורלי פשוט). חיסרון נוסף הוא העובדה ש-"ידוע בציבור" איננו מעמד משפטי. העבודה שכל חוק מגדיר תנאים שונים להחלתו על זוגות לא נשואים, הביאה זוגות מאותו המין לפתחם של בתי המשפט שוב ושוב בדרישה להחיל עליהם הכרה של חוקים שעוסקים בזוגיות. החלת חוק על זוג בבית המשפט היוותה תקדים רק אם היא נעשתה בבית המשפט העליון, וגם אז רק לגבי תחולתו של אותו חוק ספציפי.
מאז שנת 2020, הערים: תל אביב, קריית ביאליק, גבעת שמואל, רמת גן, הרצליה, ראשון לציון וחיפה הודיעו שיחלו בהתאמת מערכות המידע שלהם לרישום זוגות חד-מיניים כידועים בציבור, כך שיהיו זכאים לזכויות מסוימות של זוגות נשואים בהן לרשום את ילדו של אחד מבני הזוג על ידי בן הזוג השני למוסדות חינוך. גבעתיים הייתה הראשונה לאמץ את הנוהג עוד בשנת 2017.
רישום זוגיות
ישנן מדינות בהן יכולים זוגות מאותו המין שחיים ביחד להירשם במאגר מידע, הרשמה המעניקה להם מקצת הזכויות של זוגות נשואים. בכמה מקומות רישום כזה אינו מוגבל רק לזוגות הומוסקסואלים, אלא לכל שני בוגרים החיים ביחד - למשל אח ואחות, או שותפים לדירה. בערים רבות בעולם, ביניהן תל אביב, נהוג רישום זוגיות המקנה זכויות מסוימות ברמה העירונית לבני זוג מאותו המין.
יחס הדתות לנישואים של זוגות מאותו המין
הקולוניאליסטים הבריטים, הצרפתים, הספרדים והפורטוגזים, שיישבו את מרבית יבשת-העל של אמריקה, הביאו עימם את דת הנצרות מאירופה. בפרט, הכנסייה הרומית-קתולית וכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, ששתיהן מתנגדות להכרה משפטית ביחסים הומוסקסואלים. בעקבותיהן הגיעו מאמיני הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, הכנסייה המתודיסטית, ועוד מספר זרמים נוספים בכנסייה הפרוטסטנטית המרכזית, כגון הכנסייה הרפורמית באמריקה  והכנסייה הבפטיסטית האמריקאית , וכן כנסיות וארגונים אוונגליסטים שמרניים, בהם הברית האוונגליסטית  ואמנת הבפטיסטים הדרומית. כנסיות פנטקוסטליות (אספות האל ) ורסטורציוניסטיות (עדי יהוה והמורמונים), נוקטות בעמדה שקיום פעילות הומוסקסואלית הוא "חטא".
עם זאת, זרמים שונים אחרים החלו להיות בעלי קבלה חברתית רחבה כלפי חברי קהילת הלהט"ב בעשורים האחרונים של המאה ה-21, בהם הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית, הכנסייה הלותרנית האוונגלית באמריקה, הכנסייה הלותרנית האוונגלית בקנדה , הכנסייה האנגליקנית של קנדה , הכנסייה המאוחדת של קנדה , הכנסייה המאוחדת של ישו , האגודה האוניברסלית האוניטריסטית ואגודת הידידים הדתית ומספר קהילות של הכנסייה הפרסביטריאנית  בארצות הברית. רוב הזרמים הללו עורכים כיום חתונות או ברכות עבור זוגות חד-מיניים. יתר על כן, כנסיות רבות בכנסיית המתודיסטים המאוחדת , זרם פרוטסטנטי בארצות הברית, בוחרות לנהל ולברך על נישואים חד-מיניים למרות מגבלות כלליות בנושא. מאמיני היהדות הקונסרבטיבית, היהדות הרפורמית והיהדות הרקונסטרוקציונסטית בארצות הברית גם כן מברכים כיום את פני המאמינים שמוגדרים כלהט"ב ועורכים חתונות עבור זוגות חד-מיניים.
גאנט
תרשים גאנט הוא תרשים המשמש לתיאור פעילויות עם הקשרים ביניהן תוך ציון הזמן של כל פעילות ופעילות.
התרשים פותח על ידי הנרי גאנט בשנת 1910. גאנט יצר לא מעט תרשימים שונים, אך "תרשים הגאנט" כפי שמוכר לנו היום פותח לצורתו הסופית על ידי W. Clark בשנת 1942. לאחר היווצרו הפך התרשים לתקן בניהול פרויקטים. התרשים נתון לשדרוגים עם התפתחות טכנולוגיית מידע. בתרשימים מודרניים מופיעים התלות והקשרים בין הפעילויות בפרויקט (לדוגמה, איזו משימה חייבת להתבצע לפני או במקביל לאחרת). נוסף על כך, לעיתים משוקף גם אחוז-הביצוע הרצוי של כל פעילות בהתאם לזמן הכולל שלה ואף ניתן לעדכן תדיר את אחוז הביצוע המצוי, ככלי לזיהוי פערים. הנחות מודל גאנט הן:
קישורים חיצוניים
איך להכין תרשים גאנט
אופוסום צמרירי
אופוסום צמרירי (שם מדעי: Caluromys) הוא סוג של יונקי כיס קטנים החיים באמריקה הדרומית ביערות גשם טרופיים.
אורכם של בני סוג זה 18–29 ס"מ ומשקלם 200–500 גרם. הם בעלי פרווה צמרית ממנה קיבלו את שמם בצבע חום-ערמוני ועם עיניים גדולות וחומות המותאמות לראיית לילה. הם טפסני עצים בעלי זרועות חזקות וזנב ארוך ומפותל.
גדעון שונמי
גדעון שונמי (1934 - נובמבר 2010) היה חוקר ספרות ישראלי ופרופסור במחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
אביו של שונמי עלה מהונגריה בשנת 1921 ואמו מגרמניה ב-1926. שונמי גדל בירושלים. בנעוריו היה חבר בשבט מודיעין של תנועת הצופים. אביו שימש כספרן בספרייה הלאומית.
שונמי למד דרמה וספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
נפטר בשנת 2010 והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
יעקב דומבליאנסקי
יעקב דוּמְבּליַאנסקי (נכתב גם: דומבלינסקי, דומבלאנסקי, דומבלנסקי) (1876, איישישוק, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – סתיו 1941, גטו קובנה, תחת הכיבוש הנאצי) היה מורה עברי יהודי ליטאי. לימד בגרודנה, בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ובסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות" בעיר. חיבר ספרי לימוד ומקראות ופרסם סיפורי ילדים, פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך.
ביוגרפיה
דומבליאנסקי נולד בשנת 1876 בעיירה איישישוק שבפלך וילנה (ליטא הרוסית), בנם של חוה ביילה וגרשון. למד בישיבת סלובודקה (ישיבה חשובה של תנועת המוסר בעיירה סלובודקה שליד קובנה), ובה נסמך לרבנות. הוכשר להוראה ב"קורסים הפדגוגיים העבריים" (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה בגרודנה. נישא לרבקה לבית זֶליקוֹבסקי מאוֹזיוֹרי שבפלך גרודנה, ולזוג נולדו שבעה ילדים. המשפחה התגוררה מספר שנים בעיירה אוסטרינה שבפלך, דומבליאנסקי לימד מחוץ לעיר, ואשתו הייתה עקרת בית וסוחרת מזון זעירה. לבסוף עברה המשפחה לעיר הפלך גרודנה. דומבליאנסקי לימד בבתי ספר בעיר עד סוף מלחמת העולם הראשונה. בנוסף פרסם פיליטונים בשם העט "ר' ידידיה", והיה ממשתתפיו הקבועים של ביטאון אגודת "אידישע קונסט" בגרודנה.
ב-1920 עברה המשפחה לעיר קובנה (כעת הבירה בפועל של הרפובליקה הליטאית הראשונה), ודומבליאנסקי הצטרף לסגל הגימנסיה הריאלית העברית. הוא הורה בה עברית במשך עשרים שנה, עד סגירתה ב-1940. במקביל לימד בסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות". לדברי עמיתו מרדכי אלישיב, דומבליאנסקי לא היה ציוני, אך היה קנאי לשפה ולתרבות העברית, והגן על ההברה האשכנזית.
בקובנה הוסיף לכתוב פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך, וכן סיפורים לילדים. דומבליאנסקי חיבר ספרי לימוד עבריים: ספר לימוד דקדוק עברי למתחילים בשם "פסיעות ראשונות", בשני כרכים (תרצ"ה–תרצ"ו), ומקראות לכיתות הראשונות בשם "שחר", בארבעה כרכים, בהשתתפות ישראל קפלן (תרצ"ח). בשנת תרצ"ו הופיע ספרו לבני הנעורים "עולם הפוך: ספור מקורי בילד בן טובים שנתעלה לעולמות העליונים וראה שם עולם הפוך, עליונים למטה ותחתונים למעלה" (כל ספריו הופיעו בקובנה בהוצאת אברהם פְּטַשֶק).
בעקבות כיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות בקיץ 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה מערכת החינוך רה-ארגון; הגימנסיה הריאלית העברית, כמו יתר מוסדות החינוך העבריים בעיר, נסגרה, ודומבליאנסקי עבר ללמד בגימנסיה היידית שנפתחה תחתיה. על פי בנו גרשון, בתקופה זו עסק דומבליאנסקי בחיבור ספר דקדוק ביחד עם המחנך והסופר ירחמיאל וינגרטן, שהגיע לעיר כפליט מוורשה הכבושה בידי הנאצים.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש דומבליאנסקי עם אשתו ובן הזקונים גרשון לגטו קובנה. על פי עדותה המאוחרת של ד"ר גוּטיה פיש, שהייתה אז נערה, דומבליאנסקי היה בין קורבנות הטבח בחצר מוסך לייטוקיס בקובנה ב-27 ביוני 1941, שבו מצאו את מותם כ-60 יהודים מידי לאומנים ליטאים. על פי גרסה אחרת, הוא נספה באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 (ההוצאה להורג ההמונית הגדולה ביותר של יהודים בליטא ביום אחד, שבה נספו יותר מתשעת אלפים בני אדם, או כ-40% מיושבי הגטו). אשתו רבקה ובנם גרשון נספו בשואה גם הם. בתו הבכורה, חיה וִיסוֹבָטִי (1902–1990), שהייתה חברת "החלוץ" בגרודנה, עלתה לארץ ישראל כחלוצה עם קבוצתה בסתיו 1921. ב-1924 נישאה לאברהם ויסובטי מביאליסטוק, שהצטרף לקבוצה. יחד איתו הייתה ממייסדי קבוצת גבע. ב-1929 עזבו על רקע חילוקי דעות, התגוררו זמן-מה בירושלים ואחר-כך במושבה כפר סבא, וב-1930 היו ממייסדי מושב חרות שליד תל מונד, בו גרה עד מותה. הייתה אם לבת ובן. בתו לובה (ילידת 1905) עלתה לארץ ישראל מספר שנים אחרי חיה. התגוררה בתל אביב, נישאה לחיים שכמן והיגרה איתו לדרום אפריקה. הייתה אם לשלושה בנים. בתו פייגל (ציפורה) (ילידת 1909) היגרה לצרפת, שם חיה כל חייה. נישאה לגרא קורמן. הייתה אם לבן. בנו פסח דומבלינסקי (1914–1984) עלה גם הוא לארץ. למד הנדסה בצרפת, ושב לישראל. היה נשוי לרעיה, וללא ילדים.
אל-באטין (כדורגל)
מועדון כדורגל אל-באטין (בערבית: نادي الباطن لكرة القدم) הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר חפר אל-באטין. המועדון נוסד בשנת 1979 וכיום משחק בליגת העל הסעודית.
המועדון החל לטפס במעלה הליגות בעונת 2007-08, כשהשיג את ההעפלה מליגת המשנה השלישית לשנייה, בעונת 2010-11, העפיל לליגת המשנה ראשונה ובתום עונת 2015-16, העפיל לליגת העל הסעודית לראשונה בתולדותיו.
מטרפה
ישנן שלוש גישות עיצוב שונות, במטרה להשיג את תנועת הבחישה המהירה של המטרפה הדרושה לערבוב ולהקצפה: ישנם שני סוגי מטרפות שכאלה: מטרפה בעלת מוטות דקים להקצפות קלות, ומטרפה בעלת מוטות עבים למסות צמיגיות, שהשימוש בה נעשה נדיר מאוד.
מטרפה שכזו מתאימה בעיקר כדי לערבב היטב בלילות דלילות ולא כדי להקציף קצפת (בגלל מהירות איטית והתעיפות מהירה של שרירי האמה) ולא כדי לערבב בלילות כבדות וסמיכות מדי (בגלל עדינות לולאות המטרפה הן עלולות להתעוות או להישבר ובגלל קפיצותן הן מתקשות להתמודד עם בלילה צמיגה מדי).
מטרפה שכזו מתאימה בעיקר לטריפה של בלילות דלילות ולהקצפת קצפת (בגלל מהירות הסיבוב הרבה שמשיגה מערכת גלגלי השיניים) אך איננה מתאימה לבלילה סמיכה מדי (בגלל שהמהירות שמשיגה מערכת גלגלי השיניים באה על חשבון הכח שבו מסובבת הארכובה את הזרים).
מטרפה שכזו נפוצה במטבחים ביתיים וודאי במטבחים תעשייתיים. המטרפה החשמלית דחקה כמעט לחלוטין את המטרפות הידניות מהמטבח, בשל המאמץ שהיא חוסכת ובשל יכולת הטריפה המהירה והחזקה שלה.
לינדה פארק
לינדה פארק (באנגלית: Linda Park; נולדה ב-9 ביולי 1978) היא שחקנית אמריקנית ממוצא דרום-קוריאני. היא ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של קצינת התקשורת הושי סאטו בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". היא ידועה גם בגין תפקידה כמגי צ'און בסדרת הטלוויזיה "התרסקות" בשנים 2008-2010.
שנותיה הראשונות
פארק נולדה בקוריאה הדרומית וגדלה בסן חוזה, קליפורניה. היא השתתפה במספר הפקות תיאטרון בשנות העשרה שלה בתיכון נוטרה דאם ובמכינה של מכללת בלרמינו, אשר בסופו של דבר הובילו אותה ללימודי תואר ראשון באמנות באוניברסיטת בוסטון. במהלך קריירת הקולג' שלה, היא בילתה סמסטר באנגליה, ולמדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בין ההפקות שהשתתפה בהן בשלב הקולג' שלה: "Mad Forest", "ליסיסטרטה", "סיראנו דה ברז'ראק", "ריצ'רד השלישי" ו-"נשות טרויה".
קריירה
לפארק הייתה הופעה קטנה בשנת 2001, בסרט הקולנוע "פארק היורה 3", בתור האנה, האסיסטנטית של אלי סאלטר (לורה דרן).
פחות משנה לאחר סיום לימודיה, היא לוהקה לתפקיד של הושי סאטו בגלגול החמישי של זיכיון "מסע בין כוכבים", "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", אשר עלתה לראשונה בספטמבר 2001. סאטו הייתה קצינת הקשר של הספינה, עם כישרון טבעי לתרגום שפות זרות. פארק עצמה דוברת אנגלית, קוריאנית, ספרדית, וגם מדברת קצת צרפתית. במהלך הריצה של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", פארק הצטלמה למגזין הגברים FHM.
פארק היא סטודנטית פעילה לריקוד, והעירה כי "ריקוד תמיד היה האהבה השנייה שלי", היא עדיין לומדת בלט, בין צורות ריקוד אחרות.
כיום, פארק מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם היא ייסדה את קבוצת התיאטרון "Underground Asylum". באוקטובר 2003, פארק כיכבה בבכורה העולמית "Fuchsia", מחזה מאת מרי פנגר גייל בהפקת ה-Underground Asylum. היא גם הפיקה וכיכבה בסרטה הקצר הראשון, "My Prince, My Angel", בחודש אוגוסט 2003. ב-2005 היא שיחקה את קליטמנסטרה בהפקה של "אגממנון" שהועלתה בניו יורק.
ב-17 ביולי 2008 פארק הנחתה את פודקאסט ביקורת הקולנוע "Scene Unseen". היא שיחקה את התפקיד של "בלתי נראה" (Unseen) ונתנה ביקורת שלילית לסרט "Hellboy II: The Golden Army". במהלך הפרק נחשף כי פארק הייתה חברת ילדות של אחד המנחים הקבועים של הפודקאסט, כריס בראון.
בשנת 2009, פארק חתמה להשתתף כשחקנית קבועה בעונה השנייה של הסדרה "התרסקות" של רשת Starz, ולגלם את דמותה של מגי צ'און. היא השתתפה ב-13 פרקים. התוכנית בוטלה מאוחר יותר לאחר מותו של כוכב הסדרה דניס הופר.
ב-2011, פארק שיחקה את דמותה של אן דיוור, בהפקה של מחזהו של ארתור מילר "כולם היו בני", בתיאטרון Matrix בלוס אנג'לס.
אשף האוויר
אשף האוויר (באנגלית: Weather Wizard) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Flash #110 מדצמבר 1959 ונוצרה על ידי הכותב ג'ון ברום והמאייר קרמיין אינפנטינו.
אשף האוויר הוא האלטר אגו של מארק מארדון, אסיר נמלט שמוצא את רישומיו של אחיו המדען, שמצא דרך לשלוט במזג האוויר, ואשר מת כתוצאה מהתקף לב. מארדון יוצר מטה ליצירת מזג אוויר ומשתמש בזהות "אשף האוויר" לפשעיו. בעקבות מותו של בארי אלן באירועי המשבר בעולמות האינסופיים, מארדון פורש מחיי הפשע לתקופת מה, אך מצטרף לקבוצת "הנבלים" במזימתם לרכוש לעצמם כוח.
את דמותו של אשף האוויר בסדרה "הברק", גילם השחקן ליאם מקינטיר.
את זוג האחים מגלמים בסדרה הפלאש צ'אד רוק וליאם מקינטייר
אנדרטת המלחמה הסובייטית (פנקו)
שמאל|ממוזער|ה[[אובליסק במרכז האנדרטה. מבט מבעד לשער הראשי.]] ממוזער|שמאל|פרט של תגליף השער. אנדרטת המלחמה הסובייטית (בגרמנית: Sowjetische Ehrenmal in der Schönholzer Heide) היא אנדרטה לחילי הצבא האדום שנפלו במהלך הקרב על ברלין באפריל ובמאי 1945.
הקמה
האנדרטה הוקמה בין השנים 1947–1949 ושטחה כ-30,000 מ"ר. האנדרטה ממוקמת במתחם שונהולצר היידה (Schönholzer Heide) ברובע פנקו של העיר ברלין בירת גרמניה.
במהלך המאה ה-19 היה מתחם שונהולצר היידה מתחם נופש ופנאי. במהלך מלחמת העולם השנייה הפך האזור למחנה אסירים, ובתום המלחמה החליטו השלטונות הסובייטים להקים במקום, ששימש בית קברות ל-13,200 מחללי הצבא האדם (מתוך 80,000 חללי הצבא האדום בקרב על ברלין), אנדרטה לחללי הצבא האדום (במקביל לשתי אנדרטאות נוספות: אנדרטת המלחמה הסובייטית שבטירגארטן ואנדרטת המלחמה הסובייטית שבפארק טרפטו).
סביב האנדרטה 100 לוחות ברונזה שעליהם שמות הנופלים. במרכז האנדרטה אובליסק שגובהו 33.5 מטרים, וסביבו 8 תאי קבורה שבכל אחד קבורים 1,182 חללים. באולם הכבוד שתחת האובליסק קברים של קולונלים של הצבא האדום. בקדמת האובליסק פסלה של "אמא רוסיה" לפניו מניחים זרים. בבסיס הפסל 42 לוחות ברונזה ועליהם חקוקים שמות הקצינים הנופלים.
עולם מופלא: העתיד
עולם מופלא: העתיד (באנגלית: Planet Earth: The Future) היא סדרת-טבע של ה-BBC המהווה סדרה-בת לסדרה המצליחה "עולם מופלא" ושודרה מיד לאחר 3 פרקיה האחרונים, בין נובמבר לדצמבר 2006. בסדרה זו 3 תוכניות באורך 60 דקות. הסדרה מלווה בקריינותו של דייוויד אטנבורו שגם מופיע בה כמרואיין.
סדרה זו מדגישה את סוגיית שמירת הסביבה בסדרת ראיונות עם מפיקי "עולם מופלא" והצלמים וכן עם אנשי מדע, חברה, פוליטיקה ופילוסופיה או תאולוגיה בעלי גישות שונות, במטרה לשמר את חיי הבר המצויים בסכנה או עלולים להיות בה.
שוורצלוזה
שוורצלוזה (Schwarzlose MG M.07/12) הוא מקלע בינוני מתוצרת אוסטרו-הונגריה הקרוי על שם מתכננו ואשר שימש במלחמת העולם הראשונה, וכן במלחמת העולם השנייה. מספר מקלעי שוורצלוזה הגיעו לארץ ישראל ושימשו את כוחות ההגנה כמקלע כבד מרכזי. שמו המחתרתי של המקלע היה 'שחורקה' (או - "השחורה").
המקלע תוכנן על ידי הגרמני אנדראס וילהלם שוורצלוזה, והתאפיין בהזנה על ידי שרשיר תחמושת, קירור מים ומנגנון מבוסס רתע מושהה בעל קפיץ יחיד הכולל שימון לתרמילים הנפלטים להקלת חליצתם. הדגמים הראשונים השיגו קצב אש של כ-400 כדורים לדקה, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה, קצב זה הועלה על ידי התקנת קפיץ חזק יותר ל-580 כדורים לדקה. המקלע היה חסון ואמין בתפקידו המתוכנן כנשק לחי"ר, אך שימוש למטרות שונות מאלו להן נועד הקנה לו שם טוב פחות ממקלע המקסים הנפוץ.
המקלע תוכנן במקורו כנשק בינוני מסייע לחיל רגלים. הוא הופעל מעל חצובה בצוות של שלושה אנשים. מפקד הצוות היה לרוב סמל, המקלען היה אחראי לנשיאת המקלע, והחייל השלישי היה מזין את התחמושת ונושא אותה ואת החצובה. בפועל צורף על פי רוב חייל רביעי על מנת לשאת תחמושת רבה יותר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתמשו בשוורצלוזה גם כנשק ימי, נשק נגד מטוסים, מקלע המותקן במטוסים וכמקלע כבד להגנת יעדים מבוצרים במלחמת החפירות.
ארגון ההגנה וצה"ל
שימש את יחידות הפלמ"ח בשנות הארבעים, בעיקר כאשר ירדו לנגב לבצע אימונים במסגרות של פלוגה ומעלה. באותם תרגילים היה המקלע הנשק הכבד ביותר שבידי פלוגות הפלמ"ח.
בייגל טוסט
בייגל טוסט הוא מאכל ישראלי, סוג של כריך העשוי מבייגל גדול הממולא בגבינות וירקות ונקלה במצנם. בייגל טוסט ממולא לרוב בגבינה צהובה, לבנה, בולגרית או פטה, ביצה קשה, זיתים ירוקים, תירס, עגבניות ורוטב פיצה, או רוטב מתובל.
בייגל טוסט מוגש ברבים מבתי הקפה בישראל ובמזנונים במרכזי הערים.
אהרן זאבי-פרקש
אהרן זאבי-פַרקַש (נולד ב-7 במרץ 1948 בבקליאן, רומניה) הוא איש צבא ישראלי; אלוף במילואים בצה"ל. כיהן כראש אמ"ן (2001–2006), כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) (1998–2001), וכמפקד יחידה 8200 (1990–1993). מאוקטובר 2009 מכהן כנשיא המכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
ביוגרפיה
זאבי נולד לדב וחנה, ניצולי שואה דתיים, ברומניה, בעיירה בקליאן בטרנסילבניה. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1962, בגיל 14, והמשפחה התיישבה בצפת. למד בכפר הנוער הדתי בן יקיר בכפר הרא"ה.
בגיל 20 יצא בשאלה.
זאבי הוא בעל תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון, גם הוא מאוניברסיטת תל אביב. ב-1996 למד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בתוכנית למנהלים בכירים.
אב לשלושה ילדים ומתגורר במושב ניר צבי.
שירותו הצבאי
זאבי שירת בצה"ל במשך כארבעים שנה. ב-1966 התגייס לקורס טיס ולאחר שהודח ממנו, עבר למודיעין חיל האוויר. במלחמת יום הכיפורים, היה אחראי על האיסוף במערך ההגנה האווירית בסיני. בשנים 1976–1990 שירת במגוון תפקידי פיקוד בחיל המודיעין. בוגר קורסי מח"טים, מפקדי אוגדות ותורת המערכה. במהלך שירותו בחיל המודיעין השתתף במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת שלום הגליל. כמו כן, השתתף במבצע יונתן ובמבצעים נוספים. היה סגן ומפקד היחידה לתכנון אסטרטגי באגף המודיעין, ובשנים 1990–1993 פיקד על יחידה 8200. בין השנים 1993–1996 שירת כעוזר ראש אג"ת ובשנים 1996–1998 שימש כסגנו (אז היה שאול מופז ראש אג"ת). בשנת 1998 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אט"ל, תפקיד בו שירת עד שנת 2001. בשנים 2001–2006 שימש כראש אמ"ן. ב-5 בינואר 2006 הוחלף על ידי אלוף עמוס ידלין והשתחרר מצה"ל.
תקופתו כראש אגף המודיעין
במלחמת לבנון השנייה הוענק לבנו, עמית, קצין בדרגת רב-סרן ששימש כמ"פ מילואים ביחידת מגלן, צל"ש אלוף פיקוד מרכז על אומץ לב בלחימה נגד חזבאללה.
כראש אמ"ן היה זאבי-פרקש אחד ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004.
פעילותו כאזרח
בעשור השני של המאה ה-21 הוא משמש נשיא חברת "FST Biometrics" (בעבר, "FST21"), שהיה בין מייסדיה. זוהי חברת סטארט אפ המפתחת טכנולוגיות זיהוי ביומטרי.
החל מ-1 בינואר 2022 מכהן כיושב ראש המרכז למורשת המודיעין (המל"מ) בגלילות, לאחר שנבחר לתפקיד זה בבחירות שהתקיימו במרכז במהלך החודשים אוקטובר-נובמבר 2021.
כמן כן מכהן זאבי כיו"ר המועצה הציבורית של מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי. בתקופת כהונתו עלו טענות על רתימת המכן לצרכים פוליטיים
מלקולם טון
בשנת 1946 החל עבודתו במחלקת המדינה של ארצות הברית. הוא שימש כראש האגף ליחסים סובייטיים במחלקת המדינה בטרם מונה לשגריר ארצות הברית בצ'כוסלובקיה (1969-1971). בין השנים 1971-1975 היה שגריר ביוגוסלביה, בין השנים 1975-1976 היה שגריר ארצות הברית בישראל, 1976-1979 שגריר בברית המועצות. הוא השתתף בשיחות סאל"ט-2 בין השנים 1977-1979 ובשיחות הפיסגה האמריקאית-סובייטית בווינה בשנת 1979. בשנות ה-90 היה טון יושב ראש משותף למשלחת האמריקאית-רוסית בנושא שבויים ונעדרים לצידו של הגנרל הרוסי דימיטרי וולקוגנוב.
הובר (אלבמה)
הובר (באנגלית: Hoover) היא עיר במרכז אלבמה, ארצות הברית. העיר ממוקמת למרגלות הרי האפלצ'ים והיא השישית בגודלה במדינה. נכון ל־2020, מתגוררים בעיר כ־92,606 תושבים.
היסטוריה
העיר הייתה ידועה כפרבר שקט וכעיר שינה עוד משנות ה-30 של המאה ה-20. העיר עצמה התאגדה כעירייה בשנת 1967, ונקראה על שם ויליאם ה. הובר (1890–1979), בעל חברת ביטוח מקומית.
משנות ה-80 והלאה העסקים והמסחר המקומיים שגשגו, מה שתרם לצמיחתה הדמוגרפית של העיר.
ממשל ופוליטיקה
ראש העיר ומועצתה נבחרים על בסיס לא מפלגתי לתקופות כהונה מקבילות של ארבע שנים, שמתחילות ב-1 באוקטובר. עד שנת 2004 מועצת העיר כללה חמישה חברים, וכיום היא מונה שבעה חברים.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2020, מתגוררים בעיר כ-92,606 תושבים בכ-32,461 משקי בית ו-23,672 משפחות.
הקרבות על בית דראס
הקרבות על בית דראס היו שלושה אירועי קרב בתקופת מלחמת העצמאות בין יחידות של חטיבת גבעתי לכוחות בלתי סדירים מתושבי הכפר בית דראס – פעולת הסחה להקלת הלחץ על קיבוץ ניצנים, כיבוש הכפר במסגרת מבצע ברק וקרב עם פלוגות מצריות וסודניות בזמן קרבות עשרת הימים. הכפר נכבש במסגרת מבצע ברק, מבצע שמטרתו הייתה מיקומו של הכפר בסמוך לכביש החוף מצד אחד ובסמוך לשדה תעופה מצד שני הכתיבו לחטיבת גבעתי את הצורך לכבשו. גדוד 53 גבעתי איבד 20 לוחמים בקרבות ועשרות נפצעו.
בית דראס
בית דראס היה כפר ערבי ששכן על גבעה באזור מישור החוף הדרומי.
לאורכה של הגבעה הקימו הבריטים ערב מלחמת העולם השנייה בסיס חיל אוויר בשם RAF Beit Daras, ובו מסלול נחיתה שהותאם למפציצים, עם מגדל פיקוח ולצדו מחנה אוויראים ששרתו בו. על מסלול זה נחת מטוס דאגלס C-54 סקיימאסטר הראשון ב-1 באפריל 1948 כאשר הביא בחשאי משלוח נשק קל ראשון מצ'כיה במסגרת מבצע חסידה.
הקרב הראשון – אפריל 1948
ב־20 באפריל 1948 תקפו מאות מערביי בית דראס בפיקודו של אל אפריקי את קיבוץ ניצנים. גדוד 53 שפעל באזור הוזעק לעזרה ותקף למחרת היום ב-21 באפריל את הכפר על מנת לאלץ את התוקפים לשוב אל כפרם. הגדוד שהיה מפוזר ביישובי הסביבה ציוות שתי פלוגות בלתי אורגניות בפיקוד סגן מפקד הגדוד. הכוח חולק לארבע יחידות משנה: כוח הלם, כוח אבטחה וחסימה, כוח רתק וכוח עתודה. כוח האבטחה כבש את בית הספר שהיה מחוץ לכפר ובסיוע כוח הרתק איפשר לכוח ההלם להיכנס תוך איגוף עמוק לחלק הדרומי-מערבי של הכפר. תושבי הכפר הזעיקו את המשטרה הבריטית הניידת ממצודת עיראק סוידאן, כמו כן כוחות מערביי הסביבה ואת תוקפי ניצנים ששבו אף הם ותקפו את כוחות גבעתי.
הכוחות החלו בנסיגה, תחילה לבית הספר ולאחר מכן לכיוון באר טוביה. המג"ד יצחק פונדק שהיה באותה שעה מעל לכפר במטוס סיור נחת ליד באר טוביה, אסף כיתה של המשמר הנע מקיבוץ חפץ חיים עם מקלען ויצא לכפר. הם הגיעו לקרבת בית הספר של הכפר שם רוכזו פצועי הגדוד. פונדק הקצה כוח לחפות על פינוי הפצועים ובסיוע משוריין של כוח העתודה החל הפינוי. כח העתודה התמקם וסייע ברתק מהמנחת הנטוש. המשוריין לא יכול היה להתקדם לעבר בית הספר עקב קשיי עבירות. המחלצים פינו ברגל את הפצועים אל המשוריין דרך שדה החיטה לכיוון מסלול הנחיתה. לכוחות הערביים הצטרפה המשטרה הבריטית ממשטרת עיראק סווידאן אשר הגיעה בשלוש שריוניות האמבר נושאות תותח ומכונות ירייה. מאש הבריטים על הכוחות שהיו במהלך נסיגה לבית הספר וממנו, נהרגו שלושה חיילים ונפצעו 20 מהלוחמים. האש פחתה רק לאחר שג'יפים ומשוריינים של חטיבת הנגב, שנחלצו לעזרת הנסוגים, פתחו באש מקלע מקלעי בזה על הבריטים, אולם כדורים אלה לא גרמו נזק מאחר שלא חדרו את השריון, אבל בכך הקטינו בהרבה את עוצמת האש על הנסוגים.
בקרב זה נפלו שישה חיילים. שני פצועים נוספים מתו מפצעיהם. בקרב זה נפצעו עשרים לוחמים.
הקרב השני – מאי 1948
הקרב השני התנהל ב-11 במאי 1948 על ידי חטיבת גבעתי והיה אחד הקרבות במבצע ברק. מבצע זה היה במכלול המבצעים של תוכנית ד' של ההגנה ובמסגרתו הוטל על החטיבה להשתלט על יעדים בשפלה שבתחום שטח המדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה.
הכוח הישראלי התוקף מנה שלוש פלוגות רובאים מגדוד 53, פלוגה מגדוד 52 ופלוגת משמר (פל"מ). אליהם נוספו כוחות סיוע ורתק. להערכת המודיעין עמדו לרשות כוחות הכפר 250 לוחמים ותגבורת אפשרית של עד 500 לוחמים נוספים.
לפי עדויות לוחמי גבעתי, עם פרוץ הקרב החל להימלט חלק מתושביו. עם סיומו נטשו אותו כליל. לפי העדויות היה מצב שכעשרים נשים שנותרו במקום היו גלויות לאש ושתיים מהן אף נפצעו, והלוחמים טיפלו בפצועות, השקו את הנשים במים והושיבו אותן במקומות מוגנים עד תום הלחימה. לטענת לוחמי גבעתי, לפני שרוב הכוח עזב את הכפר, פוצצו חלק מבתיו. עוד הם מעידים כי הלוחמים אפשרו לנשות הכפר לחזור מספר פעמים לקחת את המטלטלין, ואיפשרו לזקנים לעלות על חמורים וגמלים ולצאת את הכפר. יחידות של גדוד 53 נשארו בכפר שננטש מתושביו.
כוחות ההגנה איבדו חמישה לוחמים בקרב זה, וכשלושים ושישה לוחמים ערביים נהרגו.
הקרב השלישי – יולי 1948
יום לפני תום ההפוגה הראשונה, שעמדה לפוג ב-9 ביולי, הפרו המצרים את הפסקת האש ותקפו מספר משלטים שהוחזקו בידי צה"ל, כבשום ופנו לשלב הבא בנסיונותיהם להתקדם צפונה. ב־8 ביולי 1948 חנתה במוצב בית דראס פלוגה ב' מגדוד 53 גבעתי תחת פיקודו של שמעון מרגולין. באותו לילה תקפה את המוצב פלוגת חיל רגלים סודנית בסיוע פלוגת משוריינים שירדו אל מסלול הנחיתה מכיוון גבעה 69. החיילים הסודנים הצליחו להיאחז בפאתי הכפר ונוצרו כיסי התנגדות וקרבות במספר נקודות. למרות הפיצול והמורכבות של הקרבות הדף הכוח המגן את ההתקפות וגרם לסודנים אבדות רבות (שלושים ושמונה חללים) כמו כן נתפס שלל צבאי רב. בין השאר מקלע ויקרס עם אלפי כדורים. בתוך הקרב הצטיינו בגבורתם ארבעה חיילים שהיו בעמדה קדמית מנותקים משאר חבריהם למרות בידודם, עמדו בגבורה מול מחלקת רגלים מצרית שתקפה אותם והתקרבה עד למרחק של כ־20 מטר. בקרב זה נפלו כל הארבעה.
לקראת סופו של הקרב, הגיעו לכפר המג"ד יצחק פונדק יחד עם הקמ"ן. הקמ"ן תיחקר סמל מצרי פצוע וגילה דרכו את מפקד הגדוד הסודני, קצין מצרי בדרגת רב-סרן שאף הוא היה פצוע ושכב לא רחוק. קצין המודיעין דובב את הקצין המצרי, ולמד ממנו פרטים על יעדי ההתקפה המצרית שהיוותה חלק מתוכנית התקפה כללית של כל החזית המצרית. דהיינו, ההתקפה על נגבה ב-12 ביולי והניסיון בתנועת מלקחיים לכבוש את נגבה, עיבדיס, שלושת כפרי הסאוואפיר, גשר הקשתות שלידם ולנוע צפונה לכבוש את כפר ורבורג, באר טוביה ולהמשיך לכיוון מסמיה (היה זה הקצין המצרי הבכיר ביותר שנשבה עד אז).
הגדוד איבד ארבעה מחייליו באותו קרב וכן ספג שבעה פצועים.
מצבת זיכרון ל-20 נופלי הגדוד בכפר בית דראס, ניצבת בשוליו הדרומיים של מושב גבעתי.
גן-גני
גן-גני הוא ספר המיועד ללמד פעוטות עובדות בסיסיות על חגי ישראל ומנהגים שונים הקשורים לתרבות היהודית והישראלית. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1947 והוגדר כ"ספר לאם ולילד". עורכי הספר, סופרי הילדים והמשוררים לוין קיפניס וימימה אבידר-טשרנוביץ, ליקטו את הקטעים המופיעים בו במטרה "לעזור לאם להמשיך בבית את דרך עבודתה של הגננת". נוסף על הסיפורים והשירים המצויים בו, כללו קיפניס וטשרנוביץ בספר גם דפים ובהם הפעלות קלות בתחומי הקריאה והחשבון, "תחילה בהדרכת האם ואחר כך בעבודה עצמית", וכן קטעים לגזירה ולהדבקה והוראות כיצד להכין חפצים שונים עבור הילדים בעבודת יד לא מסובכת.
הספר בנוי מפרקים שבכל אחד מהם קטעים המיוחדים לו. בין הפרקים בספר: "אני הולך לגן", "שנה טובה", "גשם גשם משמיים", "אור אור לנו", "תפוח זהב", "עץ נטעתי", "אני פורים" ופרקים נוספים הקשורים להווי הילדים ולתחנות שונות בלוח הזמנים של תלמידי הגן וילדי בית הספר בכיתות הנמוכות. גיבור הספר, המתנסה בכל התחנות הללו, הוא ילד דמיוני בשם גידי, והמחברים מספרים על חוויותיו בגן, בחגים ובבית הספר. בין השאר, מופיעים בספר שירים שנכנסו לקלאסיקה של יצירת הילדים העברית, דוגמת "שנה טובה", "גשם! גשם!" ו"בר כוכבא" (לוין קיפניס), "אביב הגיע" (בלהה יפה) ו"בנות שתים" (חיים נחמן ביאליק). בנוסף, נכללים בספר איורים רבים. בדפי הספר הרגילים האיורים הם בשחור-לבן, אך בראש כל פרק מודבק דף בשוליו העליונים ועליו איור צבעוני.
"גן-גני" זכה עם צאתו להצלחה מסחרית רבה. הוא הודפס שוב ושוב במהדורות חוזרות ובמשך שנים נחשב לספר חובה לילדי הגן וכיתות א' וב'. בשנות השבעים ניכרה ירידה במעמדו, עם צאתם של ספרים אחרים שהיו מיועדים למטרה דומה, ולימים הפך למוצר ספרותי נדיר. בשנת 2006 הדפיס מאתר הספרים איתמר לוי את הספר בהדפסה מחודשת.
דלפיס
דלפיס היא עמותה, שהוקמה על ידי חוקרים, פעילי סביבה ומתנדבים בתחום הפעילות למען היונקים הימיים בישראל. מקימי דלפיס הם מחלוצי המחקר בתחום זה בארץ ובעלי ניסיון מצטבר ומוכח בתחום של קרוב ליובל. מובילי העמותה היו ממייסדי עמותת מחמל"י.
מטרות
בשנת 2018, עם יישומן בשטח של תקנות הדיג החדשות ופרסומה של תוכנית רשות הטבע והגנים לקידום שמורות טבע ימיות, התגלעו חילוקי דעות בין חברי מחמל"י, שהובילו מספר חברי עמותה לפרוש ולהקים עמותה עצמאית, שתפעל לשמירה הסביבה הימית כערך עליון. מקימי העמותה רואים בחינוך הסביבתי את אחת הדרכים החשובות ביותר לטיפוח הדור הבא ולהעלאת המודעות לים ולחיים בו.
עמותת דלפיס, הוקמה בקיץ 2020, ממשיכה להוביל את פעילות מרכז הדולפין והים, שהוקם על ידם בשנת 2016 במתחם בית הספר לקציני ים אורט־אשדוד, ופועלת באופן אקטיבי למען היונקים הימיים בישראל, באמצעות פעולות החינוך וההסברה. מרכז הדולפין, מקדם מחקרים של מדע אזרחי, כמו גם שיתופי פעולה לאומיים ובינלאומיים עם ארגונים סביבתיים.
דלפיס שמה לה למטרה להכשיר את הדרך עבור הדור הבא של חוקרי היונקים הימיים, ביולוגים של שמירת טבע וקובעי מדיניות, ולהדגיש את חשיבות קידום החקיקה למען היונקים הימיים – הן במישור הלאומי והן במישור הבינלאומי.
פעילות עמותת "דלפיס" מתמקדת בארבעה תחומים עיקריים:
מדע אזרחי
מדע אזרחי הוא תחום מתפתח במדע ובחינוך המדעי, שבמסגרתו אזרחים ומדענים משתפים פעולה בשלבים השונים של המחקר המדעי. האזרחים המתנדבים לוקחים חלק במחקרים שונים ומגוונים ובכך תורמים לגילויים חדשים ולקידום הידע האנושי.
חינוך והסברה
דלפיס פועלת לקידום החינוך לשמירת הסביבה בכלל, והסביבה הימית בפרט. העמותה מאמינה שידע מוביל לשינוי משמעותי וחינוך מוביל להיכרות עם הסביבה ומתוך כך לשמירה עליה. "דלפיס" פועלת להגדיל את הידע בכל הנוגע לים התיכון, ליונקים השוכנים בו – דולפינים, לווייתנים וכלבי ים.
היונקים הימיים הם מקבוצות בעלי החיים שעברו את השינויים המפליגים ביותר בצורה ובתפקוד במהלך המעבר האבולוציוני מחיים ביבשה לחיים במים. תכונות היונק, כגון טמפרטורת גוף גבוהה, מוח מפותח וקשרי חברה הדוקים, הקנו ליונקים הימיים יתרון בתחרות עם שוכניו הוותיקים של הים.
"דלפיס" פיתחה מגוון רחב של תוכניות חינוך לגילים שונים כמו גם פעילויות חינוך והכשרה לסגלי חינוך והוראה, מפגשים לסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה ועוד. התוכניות החינוכית של העמותה מנגישה את המחקר העדכני ביותר בתחום היונקים הימיים בים התיכון באמצעות סדנאות, הרצאות, במרחב הווירטואלי, בחוף הים וב״מרכז הדולפין והים״.
דולפינים בישראל
לאורך חופי ישראל של הים התיכון חיה דרך קבע אוכלוסיית דולפינים משני מינים עיקריים: הדולפינן המצוי והדולפין המצוי. כ־300 מתוכם מוכרים לחוקרים, שעוקבים אחריהם באמצעות יציאה לסקרים ימיים ואיסוף נתונים במסגרת מחקר ארוך־טווח מסוף שנות ה־90 של המאה העשרים.
דולפיני הבר החיים לאורך חופי ישראל זוהו בידי החוקרים באמצעות זיהוי מצולם (Photo Identification), על סמך תמונת הצדודית של סנפיר הגב (Dorsal Fin) שלהם, שמהווה מעין "טביעת אצבע" של הדולפין. הצילומים מתבצעים במסגרת הפלגות המחקר (סקרי אוכלוסיות) של תחנת מוריס קאהן לחקר הים מטעם אוניברסיטת חיפה, המתקיימות מדי שבוע באופן סדיר, ומקוטלגים על ידי החוקרים בקטלוג הזיהוי. שיטה זו היא מהשיטות העיקריות המשמשות למחקר יונקים ימיים בעולם, ובאמצעותה ניתן לאסוף נתונים רבים על אוכלוסיית הדולפינים.
פילוקרפין
פילוקרפין (בלועזית pilocarpine) היא תרופה המשמשת לטיפול בגלאוקומה ויובש בפה. זהו אלקלואיד פרסימפטומימטי שמופק מעלים של שיח אמריקאי טרופי בשם פילוקרפוס. זהו אגוניסט מוסקריני לא סלקטיבי במערכת העצבים הפאראסימפטטית שפועל על הקולטן המוסקרני M3.
דלפיס
פרויקט כלב הים הנזירי
לפני קום המדינה מראה כלבי ים ממין כלב ים נזירי מצוי היה מחזה נפוץ יותר בישראל. דיווחים על פרטים בודדים, בעיקר בחופי ראש הנקרה וטנטורה (דור-הבונים) תועדו החל משנות ה-20 ופסקו בשנות ה-60. רק לפני כעשור כלב הים הנזירי הים־תיכוני הוכרז כמין בסכנת הכחדה חמורה וכאחד מ־12 היונקים הנדירים בעולם. אוכלוסייתו מנתה כ־500 פרטים – מספר נמוך מאוד ליונק שקצב רבייתו איטי (צאצא אחד כל שנתיים-שלוש) ומודלים חזו סיכויי הכחדה גבוהים מ־50 אחוזים תוך שלושה דורות בלבד. אולם, בניגוד לתחזיות, אוכלוסיית כלבי הים הנזיריים הים־תיכוניים גדלה והיא מוערכת בכ־700 פרטים, כ־400 מתוכם חיים לחופי יוון, קפריסין וטורקיה. בשנת 2010 החלו לזרום דיווחים על כלבי־ים, בחופים שבהם חלפו כמה עשורים ללא תצפיות בסוריה, לבנון וישראל. מאז נערכו תצפיות קבועות שהיוו בסיס למסד נתונים עם יותר מ־90 תצפיות שנאספו מחופי ישראל.
בשנת 2021 חברו חוקרי עמותת דלפיס לחוקרים מהארגונים הבאים, בפעילות משותפת לניטור ולשמירה על כלב הים הנזירי הים־תיכוני: ה־IUCN, שמרכז ומוביל את הפרויקט ואת התצפיות מלבנון; הארגונים Mom, Archipelagos, HCMR מיוון; METO, SAD-AFAG מטורקיה; SPOT, Enalia מקפריסין; CBD-Habitat מספרד; ודלפיס ואוניברסיטת חיפה מישראל. הפרויקט מתבצע במימון Monk Seal Alliance