cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבט סקוטי
מקור השבטים
מספר שבטים, כמו שבט קמפבל (Clan Campbell) ושבט דונלד (Clan Donald) טוענים לאב קדמון מגיבורי המיתולוגיה הקלטית, בעוד שקבוצת שבטים הכוללת את שבט מקסווין (Clan MacSween), שבט לאמונט (Clan Lamont), שבט מקאיוון (Clan MacEwen), שבט מקלכלן (Clan Maclachlan) ושבט מקניל (Clan MacNeil) מייחסים את מוצאם לניאל של תשעת בני הערובה (Niall Noígíallach) מלכה האגדי של אירלנד במאה החמישית. שבטים אחרים כמו שבט מקאוולי (Clan MacAulay), שבט מקקינון (Clan Mackinnon) ושבט גרגור (Clan Gregor) טוענים שמוצאם מהמלך הסקוטי קנת מק'אלפין (858-810), שהקים את ממלכת אלבה (סקוטלנד המודרנית). שבט מקדונלד ושבט מקדוגל (Clan MacDougall) טוענים שהם צאצאי סומרלד, מלך האיים באמצע המאה ה-11, שהיה ממוצא גאלו-נורמני.
אף על פי שהמבנה השבטי היה קיים עוד בתקופה שקדמה לבוא הנצרות לסקוטלנד ואירלנד, הכירו האנגלים לראשונה את המושג כתוצאה מהמהומות של המאות ה-12 וה-13, כאשר מלכי סקוטלנד השקיטו את המרידות הצפוניות וכבשו מחדש שטחים שנלקחו על ידי הוויקינגים, ולאחר נפילתו של המלך מקבת', כאשר מוצאם של מלכי סקוטלנד היה יותר ויותר אנגלו-נורמני. מהומות אלו יצרו הזדמנויות למצביאים נורמנים, סקוטים ואנגלים להשתלט על שטחים בסקוטלנד, ואי היציבות של מלחמות העצמאות הסקוטיות הביאה לסקוטלנד מצביאים עם שורשים אנגלו-נורמנים ופלמים שייסדו שבטים כמו שבט קמרון (Clan Cameron), שבט מארי (Clan Murray), שבט צ'יזאם (Clan Chisholm), שבט מנזיס (Clan Menzies) ושבט גראנט (Clan Grant).
ירושה וסמכות
המערכת השבטית בהיילנדס שילבה בתוכה את מסורות הירושה הקלטיות/נורמניות כמו גם מסורות מהחברה הפיאודלית הנורמנית. ראשי שבטים ומלכים זוטרים שלטו באלבה הגאלית תחת ריבונות המלך הגדול (ard rí) ונבחרו על ידי אספה. מועמד לתפקיד מסוים בדרך כלל מונה על ידי בעל התפקיד הקיים כשהאחרון חש כי מתקרבת שעתו למות. היורש הנבחר כונה טאניסט (Tanist), או המשנה. שיטה זו, שנקראת Tanistry, שילבה אלמנט תורשתי עם הסכמת הנתינים, ואף על פי שמאוחר יותר אימצו השבטים את שיטת הירושה הפיאודלית של זכות הירושה (Primogeniture), התמיד רעיון הסמכות המגיעה מהשבט עצמו.
כך הירושה הקולקטיבית של השבט (Dùthchas) נתנה זכות ליישב שטח לו הצ'יפים ובני המעמד הגבוה סיפקו הגנה וסמכות כממונים. מצד שני וכהשלמה, במקרים שהצדיקו זאת נקבעו סמכויותיו של ראש השבט מצ'רטרים שניתנו לו על ידי הכתר הסקוטי (òighreachd). בעוד שהשיטה הראשונה הייתה נפוצה יותר בתקופת ימי הביניים, שכיחותה הלכה ודעכה כאשר החוק הסקוטי של השפלה (Lowlands) נעשה יותר ויותר חשוב בעיצוב מבנה השבט.
קשרים חברתיים
בשבטים הסקוטים היו שני סוגי קשרים חברתיים שנחשבו לחשובים ביותר: Fosterage (אומנה) ו-Manrent. בראשון ילדיו של הצ'יף גודלו על ידי חברים נבחרים של אצולה שבטית (באופן מסורתי אחיה של האם, זאת אומרת, הילדים גודלו בשבט אחר). ילדיו של אותו אדם נשלחו אף הם למשפחה אומנת (שוב, בדרך כלל משפחת אחיה של האם בשבט אחר). שיטה זו יצרה קשרים חזקים וחיזקה את האחדות הבין-שבטית. ה-Manrent היה קשר עליו הסכימו ראשי משפחות שביקשו מהצ'יף הגנה על שטחן, על אף שאותן משפחות לא חיו על אדמות האליטה של השבט. קשרים אלו חוזקו על ידי Calps, מיסי מוות ששולמו לצ'יף כאות לנאמנות אישית על ידי המשפחה כאשר ראש המשפחה נפטר. התשלום היה בדרך כלל הפרה או הסוס הכי משובחים של המשפחה. אף על פי שמיסים אלו הוצאו אל מחוץ לחוק ב-1617, התשלומים המשיכו בסודיות.
גם קשרי נישואין חיזקו את הקרבה בין השבטים. אלו היו בעצם חוזים שכללו חילופי חיות משק, כסף ודמי שכירות.
ניהול השבט
תשלומי דמי שכירות ו-calps מחברים שחיו על אדמות השבט ותשלומי calps בלבד מאלו שחיו במקומות אחרים נגבו על ידי Tacksmen. אלו היו אנשי אצולה נמוכה ששימשו כמנהלי אחוזות, חילקו את האדמה, השאילו זרעי תבואה וכלי עבודה, סידרו את העברת הבקר דרומה למכירה ולקחו אחוז קטן מהתשלומים שהם אספו לאצולת השבט. תפקידם הצבאי החשוב היה גיוס צבא השבט, גם כשהוא היה דרוש ללחימה וגם, לעיתים תכופות יותר, לרגל חתונות או לוויות.
מסוף המאה ה-16 המועצה הסקוטית המייעצת, בהכירה את הצורך לשיתוף פעולה, דרשה ממנהיגי השבטים לספק ערבויות להתנהגותם של כל חברי השבט. בנוסף ראשי השבט נדרשו להיות נוכחים תקופות ארוכות באדינבורו, דבר שגרם להם להיות בעלי אדמות הרחוקים מאדמותיהם. עם הגידול בהעברת הבקר דרומה הונם של ה-tacksmen גדל והם החלו לרכוש את האדמות מהאצולה. הם גם קיבלו אחריות על הערבויות, דבר שהוביל לירידה במקרי השוד ובסכסוכים.
ויכוחים ואי-סדר
העובדה שהאדמה השייכת לאצולת השבט לא התאימה לירושה הקולקטיבית הובילה לוויכוחים טריטוריאליים וללחימה. האצולה התמרמרה על כך שאנשי השבט שילמו דמי שיכרות לבעלי אדמות אחרים ושבטים אחרים ניצלו את הוויכוחים הללו כדי להרחיב את שטחם. היסטוריות שבטיות רבות מספרות על לחימות קשות שנמשכו זמן רב, כמו זו שבין שבט גורדון לשבט פורבס שנמשכה מאות שנים וגרמה למוות של רבים בשני השבטים. שבטים בחוף המערבי של סקוטלנד התערבו במלחמה בין הגאלים האירים לאנגלים ונוצר מעמד צבאי בשם Buannachan שנלחם באירלנד כשכירי חרב וחי כאצולה נמוכה. במאה ה-17 החוק יישב יותר ויותר ויכוחים והקרב הבין-שבטי האחרון היה במלרוי ב-4 באוגוסט 1688.
למרות שהאי-סדר דעך בסוף המאה ה-17, קבוצות מורדים שהונהגו על ידי אצולה מורדת שויתרה על שיטת השבט המשיכו לבצע פשיטות על שבטים אחרים בהן הם גנבו בעיקר חיות משק. קבוצות אלו גם שימשו כשכירי חרב לשבטי השפלה.
מלחמות אזרחים ויעקוביטיזם
כשמלחמת האזרחים האנגלית פרצה בראשית המאה ה-17 השבטים התחלקו בין תמיכה במלוכה האנגלית לתמיכה בפרלמנט. עם הרסטורציה של המלך צ'ארלס השני הדת האפיסקופלית הפכה לנפוצה בין השבטים משום שהיא התאימה למבנה ההיררכי של השבט ועודדה צייתנות לסמכות המלכותית. שבטים אחרים הומרו על ידי מיסיונרים קתולים. ב-1682 אחיו של המלך צ'ארלס, הדוכס ג'יימס מיורק הקים את הוועדה הממלכתית לפיוס הרמה ששיתפה פעולה עם ראשי השבטים על מנת לשמור על הסדר, וכשהוא הפך למלך ג'יימס השני הוא שמר על פופולריות רבה בין אנשי הרמה. מסיבות אלו אנשי הרמה המשיכו לתמוך בג'יימס ובשושלת סטיוארט גם כשהיא הודחה מכס המלוכה האנגלית על ידי ויליאם מאוראנז' ב"מהפכה המהוללת".
תמיכתם של רבים מהשבטים הסקוטים, הריחוק שלהם מהרשויות והגיוס הזריז של צבאות השבטים גרמו לכך שהרמה הייתה נקודת הפתיחה של המהומות היעקוביטיות. באידאולוגיה היעקוביטית הסקוטית, איש הרמה (Highlander) סימל את הפטריוטיות הטהורה כנגד האיחוד המושחת, והחל מ-1689 אפילו אנשי השפלה (Lowlanders) נהגו ללבוש לבוש של אנשי הרמה בצבא היעקוביטי.
דעיכתה של שיטת השבטים
זו אחר זו, הממשלות הסקוטיות הציגו את השבטים כפושעים שהיה צריך מדי פעם לשלוח כנגדם משלחות צבאיות כדי לפקח ולהטיל מס עליהם. ככל שאנשי הרמה נעשו יותר ויותר מזוהים עם יעקוביזם ומרד הממשלה החלה במדיניות של ריסון השבטים, מדיניות שהגיעה לשיאה בדיכוי ברוטאלי לאחר קרב קולודן ב-1746. לאחר ההפסד הצורם של היעקוביטים בקרב זה הממשלה העבירה את חוק האיסור שכלל איסור על אחזקת נשק ועל לבוש, תרבות ואפילו מוזיקה מסורתית של הרמה. חוק נוסף ביטל את הסמכות הפיאודלית של ראשי השבטים.
עם כישלון היעקוביטיזם ראשי ואצולת השבטים הפכו לבעלי אדמות רגילים והוכנסו לאריסטוקרטיה הבריטית. אדמות השבט המסורתיות הפכו לסתם עוד הכנסה בשבילם. מסביבות 1725 אנשי השבטים החלו להגר לאמריקה. אלו היו אצילים שביקשו לחדש את סגנון החיים שלהם או קורבנות של פשיטות שחיפשו כוח עבודה זול. דרישה מוגברת בבריטניה לבקר וכבשים הובילה לעלייה בדמי השכירות שגרמה להגירה מסיבית מהרמה שנודעה כפינוי ההיילנדס, דבר שהוביל להתפוררות השיטה השבטית המסורתית.
התעוררות העניין הרומנטית
הפואמות האוסיאניות של ג'יימס מקפרסון בשנות השישים של המאה ה-18 התאימו להתלהבות הרומנטית מה"מרומם" וה"פראי". למרות שהן לכאורה מספרות על העבר הרחוק, הן החביאו בתוכן הספד לשבטים היעקוביטים והצליחו ברחבי העולם. הן הוצגו כתרגומן של בלדות עתיקות וכשהתגלה כי לא כך הדבר המוניטין שלהן נהרס, אך לערך האמנותי שלהן היה השפעה רחבה.
לאחר שחוק הלבוש, שהיה חלק מחוק האיסור, בוטל ב-1782, אריסטוקרטים מהרמה הקימו "אגודות רמה" (Highland Societies) באדינבורו, לונדון ואברדין. מועדונים כמו "האגודה הקלטית" (Celtic Society) של אדינבורו כללו ראשי שבטים מהרמה ומהשפלה שהתעניינו בשבטים. הצלחתם של הרומנים ההיסטוריים של וולטר סקוט וכן הפאר שליווה את ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד בשנת 1822 דרבנו במאה ה-19 עניין בשבטים והתעוררות של התרבות והגאווה הסקוטית.
משפחות השפלה
השפלה הסקוטית מדרום לנהר פורת' הייתה קלטית בריטונית (מלפני תקופת הרומאים). דרום מזרח השפלה נכבש על ידי האנגלים (Angles), החוף המערבי ואזור גלאווי נכבשו על הידי הנורמנים-גאלים, וב-1034 ממלכת אלבה התפשטה ושמה את כל השפלה חוץ מאזור גלאווי תחת שלטון הגאלים הקלטים. החל מעלייתו לשלטון של המלך דייוויד הראשון ב-1124 רבים מהדפוסים החברתיים של מזרח סקוטלנד השתנו, במיוחד עם צמיחתן של הערים והתיישבותן של משפחות פיאודליות צרפתיות על אדמה מלכותית. תהליך זה היה אמנם איטי מאוד אבל האפקט המצטבר שלו על פני מאות רבות ערער את התרבות הגאלית באזורים שהושפעו, שמאוחר יותר נקראו קולקטיבית בשם השפלה הסקוטית (The Lowlands).
עם זאת, שבטים גאלים אריסטוקרטים רבים נשמרו בצורתם, במיוחד במחוזות גאלווי, קאריק ופייף. המונח "שבט" עדיין היה בשימוש אצל משפחות השפלה בסוף המאה ה-16, ולמרות שאריסטוקרטים השתמשו יותר ויותר במונח "משפחה", שני המונחים נשארו ברי-חילוף עד המאה ה-19.
עד סוף המאה ה-18 השפלה הסקוטית התמזגה בתוך המערכת הבריטית עם יחסים מסובכים כלפי אנשי הרמה. האוכלוסייה בשפלה הדרדרה דרסטית בדרום כתוצאה מהמהפכה החקלאית בסקוטלנד במה שנקרא ניקוי השפלה, בה היגרו רבים מבני השפלה.
עם זאת, עם ההתעניינות החדשה בגאלים ועם ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד בשנת 1822 הייתה התלהבות מחודשת בקרב אנשי השפלה להזדהות חדשה עם התרבות הגאלית שלהם. כתוצאה מכך משפחות שפלה ואריסטוקרטים רבים מופיעים כיום ברשימות השבטים עם טארטנים משלהם, וחלקם אף טוענים שהם צאצאי שבטי הרמה. כתוצאה מהתעוררות זו לרבות מהמשפחות הללו יש כיום אגודות שבטיות משלהם, אתרי אינטרנט וכנסים משפחתיים.
חברות בשבט, טארטנים ותגים
חברות בשבט נקבעת על ידי הצ'יף שיכול לקבל או לדחות את מי שמציע לו את נאמנותו. היסטורית, השבט כלל את אלו שחיו על אדמות הצ'יף, למרות שחברי המשפחה הקרובה שלו היו חייבים לו את נאמנותם בכל מקום בהם גרו. עם השינוי בגבולות השבט והגירת משפחות יכול היה השבט לכלול חברים עם שמות משפחה שונים. הצ'יף יכל להוסיף לשבטו על ידי אימוץ משפחות אחרות, כמו כן הייתה לו הזכות המשפטית להרחיק כל אדם מהשבט, כולל את קרובי המשפחה שלו. כיום הצ'יף יכול לקבל את כל מי שהוא רוצה או להגביל את החברות בשבט לאנשים עם שם משפחה מסוים. אלו בעלי שם משפחתו של הצ'יף נחשבים לחברי השבט וכל אחד המציע את נאמנותו לצ'יף על ידי הצטרפות לאגודת השבט שלו או לבישת הטארטן השבטי שלו גם נחשב לחבר שבט, אלא אם צ'יף לא הרשה לאותו אדם או לכל משפחתו להצטרף.
טארטנים רשמיים של השבט מאושרים על ידי הצ'יף ונרשמים על ידי האחראי על ההרלדיקה בסקוטלנד, אך אין שום מניעה משפטית ללבישת הטארטן ה"לא נכון". במקור נראה שהיה קשר מועט בלבד בין הטארטנים לשבטים או אזורים מסוימים. הרעיון נעשה רווח יותר בסוף המאה ה-18 וב-1815 "אגודת הרמה של לונדון" (Highland Society of London) החלה במתן שמות ורישום טארטנים שבטיים "רשמיים".
אות נאמנות לשבט היא לבישת תג השבט. בסקוטלנד שלטי אצולה (Coat of Arms) ניתן רק ליחידים ולא לשבטים. עם כך חברי או חברות השבט רשאים ללבוש תג הכולל את שלט האצולה של ראש השבט המוקף בסרט הנושא את ססמת ראש השבט. בעיקרון תגים אלו זקוקים לאישור ראש השבט.
רשימות ומפות השבטים
ההתעניינות המחודשת בשבטים והדרישה לשושלות יוחסין הובילו להפקת רשימות ומפות של כל סקוטלנד המספקות את שמות השבטים ומראות את שטחיהם, לעיתים בצירוף הטארטן המתאים. בעוד חלק מהרשימות והמפות מוגבלות רק לאזור הרמה אחרות מראות גם את שבטי ומשפחות השפלה. שטחי השבטים והנאמנויות השתנו במהלך השנים וכן יש מחלוקות לגבי אילו שבטים קטנים אין צורך להכליל.
רשימת השבטים הנמצאת כאן היא זו שרשומה בחוק הסקוטי. האחראי על ההרלדיקה מגדיר שבט או משפחה כקבוצה המוכרת משפטית, אך אינו מבדיל בין שבט למשפחה.
לואיג'י די מאיו
לואיג'י די מאיו (באיטלקית: Luigi Di Maio; נולד ב-6 ביולי 1986) הוא פוליטיקאי איטלקי אשר כיהן כמנהיג תנועת חמשת הכוכבים, כמשנה לראש ממשלת איטליה ושר החוץ וכן כחבר בית הנבחרים של איטליה.
ביוגרפיה
די מאיו נולד באבלינו, הבכור מבין שלושה ילדים. אביו היה קבלן בניין ופעיל במפלגה הנאו-פשיסטית MSI-DN ואמו מורה לאיטלקית ולטינית. הוא עבד כעיתונאי עצמאי ולמד משפטים באוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, אך לא סיים את התואר. ב-2010 התמודד ללא הצלחה בבחירות למועצת עיריית Pomigliano d'Arco שבמטרופולין נאפולי.
ב-2013 נבחר לחבר בבית הנבחרים של איטליה כנציג מחוז קמפניה 1. בתחילת כהונתו נבחר לסגן יושב ראש בית הנבחרים והיה בכך לצעיר ביותר שמכהן בתפקיד.
בספטמבר 2017 נבחר למנהיג תנועת חמשת הכוכבים במקומו של מייסד המפלגה, בפה גרילו, ולנציגה לראשות הממשלה לקראת הבחירות הכלליות ב-2018. בבחירות אלו, זכתה המפלגה בכ-35% מהמושבים בפרלמנט, יותר מכל מפלגה אחרת.
לאחר הבחירות גיבש קואליציה עם מפלגת הליגה הימנית ומנהיגה מתאו סלביני, הם הסכימו על ג'וזפה קונטה כראש הממשלה בעוד שניהם ישמשו כסגניו.
לאחר נפילת הממשלה האיטלקית באוגוסט 2019, הוקמה ממשלה בשיתוף מפלגת חמשת הכוכבים והמפלגה הדמוקרטית, שבה די מאיו משמש כסגן ראש הממשלה וכשר החוץ. עם זאת, לאחר צניחה ממושכת בסקרים הודיע די מאיו בינואר 2020 על התפטרותו מראשות המפלגה.
הוא התמודד כראש רשימת מחויבות אזרחית מסגרת הבחירות הפרלמנטריות באיטליה בשנת 2022 וכחלק קואליציית שמאל-מרכז, אך הפסיד בבחירות.
מראות שבורות
מראות שבורות (באנגלית: Broken Mirrors) הוא סרט קולנוע דרמה ישראלי משנת 2019 שנכתב ובוים על ידי אמרי מטלון ואביעד גבעון. בסרט מככבים יפתח קליין ושירה האס. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי במונטריאול, בבכורה אירופית בפסטיבל רומא והיה מועמד לשלושה פרסי אופיר (עבור התסריט, השחקנית הראשית והליהוק). 'מראות שבורות' זכה בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר בפסטיבל FCIM במונטריאול ובפרס חבר השופטים בפסטיבל 'שלינגל' בגרמניה. כתבי ומבקרי אתר הקולנוע הישראלי 'סרט' דרגו את 'מראות שבורות' כאחד מחמשת הסרטים הישראליים הטובים ביותר לשנת תשע"ט. הסרט הופץ מסחרית בישראל על ידי 'סרטי יונייטד' ובטריטוריוית שונות ברחבי העולם ביניהם ארצות הברית, סין ואפל טי וי על ידי תאגיד התקשורת הבינלאומי E one
תקציר העלילה
הסרט מתאר את מערכת היחסים בין גיורא (יפתח קליין) לבתו, אריאלה (שירה האס). גיורא, קצין בדרגת אלוף-משנה, הוא אב קפדן המעניש את בתו על כל פריצת גבול. מערכת היחסים ביניהם אף גובלת בהתעללות מינית. יום אחד אריאלה גורמת לתאונת דרכים בעקבות חוסר ניסיונה, וגיורא מסרב להעניש אותה. אריאלה יוצאת למסע על מנת להעניש את עצמה בקנה מידה כמה שיותר גדול, ובדרכה מגלה אירוע מטויח מהעבר הצבאי של אביה, שמהווה הגורם להתנהגותו.
תגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ברחבי העולם והיה לאחד הסרטים האהודים על המבקרים בפסטיבל רומא 2018 בו הוצג כ"כתב אשמה אמיץ נגד הגבריות הישראלית". דווקא בישראל הדעות לגביו היו חלוקות, כאשר חלק מהמבקרים שיבחו אותו בעוד אחרים הסתייגו מקיצוניותו. אף על פי שמדובר בסרט עלילתי וצוות שחקנים מקצועיים, חלק מהמבקרים מחו על העובדה שאריאלה, גיבורת הסיפור, מענישה את עצמה פיזית ונפשית. על אף היותו סרט קשה לצפייה, לפי ההערכות צפו ב'מראות שבורות' כשלושים אלף איש בבתי הקולנוע בישראל.
ג'רמיין ג'ונס
ג'רמיין ג'וניור ג'ונס (באנגלית: Jermaine Junior Jones; נולד ב-3 בנובמבר 1981 בפרנקפורט) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר.
קריירה
ג'ונס נולד בפרנקפורט לאב אפרו-אמריקאי שהיה חייל בצבא ארצות הברית שהוצב במערב גרמניה. כעבור כמה שנים המשפחה עברה לארצות הברית, אך הוריו התגרשו והוא חזר עם אמו לגרמניה. ג'ונס התחיל לשחק בקבוצת הנוער של בונמס, וב-1994 עבר לשחק בקבוצת הנוער של באד פילבל. ב-1995 הוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של איינטרכט פרנקפורט.
ב-1999 הוא עבר לקבוצת הבוגרים של איינטרכט פרנקפורט. ב-2004 הוא נמכר לבאייר לברקוזן. ב-2005 הוא הושאל לאיינטרכט פרנקפורט, וחזר אליה סופית בהמשך השנה. ב-2007 הוא נמכר לשאלקה 04. ב-2011 הוא הושאל לשנה אחת לבלקברן רוברס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ באנגליה. ב-2014 הוא נמכר לבשיקטש מליגת העל הטורקית.
ב-24 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה ניו אינגלנד רבולושן מה-MLS לשנה וחצי. ב-4 במרץ 2016 חתם בקולורדו ראפידס לעונה אחת. ב-18 בינואר 2017 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי.
קריירה בינלאומית
ב-2001 ג'ונס הצטרף לנבחרת גרמניה עד גיל 21, שם שיחק עד 2003. ב-2008 הוא שיחק מספר משחקים בנבחרת גרמניה, אך לאחר שראה שהוא לא משותף בהרבה משחקים הוא החליט לעבור לנבחרת ארצות הברית ב-2009.
ג'ונס היה אמור להיות בסגל נבחרת ארצות הברית למונדיאל 2010, אך לא הצליח להשתקם מפציעה בזמן. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014 בו הבקיע את שער השוויון נגד בתיקו 1-1.
10:35
10:35 הוא סינגל של הדי ג'יי הולנדי טייסטו, שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית טייט מקריי, מתוך אלבום האולפן השמיני שלו, Drive (2023). הוא יצא לאור ב-11 בנובמבר 2022, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, מיוזיקל פרידום ו-PM:AM, כסינגל השישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הסינגלים הנורווגי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איימי אלן, אפל.די.אפ, פרגי, ניקולס רובניס, ראיין טדר, סקוט האריס, טייט מקריי, תומאס ואן מוסר וגם ויל.איי.אם והופק על ידי לוסטבוי, ראיין טדר וטייסטו. "10:35" דוגם חלק מתוך השיר "Pump It" של הרכב ההיפ הופ האמריקאי בלאק אייד פיז. על כן, צורפו חברי ההרכב כחלק מכותבי השיר.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-8 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 נובמבר 2022 בשידור חי. במאית הווידאו קליפים האנגלייה קורטני פיליפס ביימה אותו, והוא הופק על ידי מארק גיבונס ולוגה פודסטה. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את מקריי רוקדת לצלילי השיר בבגדים שעוצבו במיוחד עבורו, כמו גם את טייסטו בסופו.
נכון לנובמבר 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-2 מיליון צפיות.
שמעון דז'יגאן
שמעון דז'יגאן (בפולנית: Szymon Dżigan; ביידיש: שמעון דזשיגאן; 1 באפריל 1905 – 14 באפריל 1980) היה שחקן תיאטרון, זמר וקומיקאי יידישאי.
ביוגרפיה
נולד למשפחה מסורתית בעיר לודז', שבפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא היה חובב ספורט בצעירותו ושיחק כדורגל בקבוצה פולנית. דז'יגאן היה מן השחקנים הצעירים בקליין קונסט טעאטער שהוקם על ידי משה ברודרזון בפולין שאחרי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1927 הכיר דז'יגאן לראשונה את ישראל שומאכר, שהצטרף לתיאטרון עם סיום לימודיו בתיכון. באותה שנה הגיעה "הבימה" לסיבוב הופעות בפולין והציגה את "הדיבוק". בעקבות מסע ההופעות הזה החליטו דז'יגאן ושומאכר להקים יחד את "תיאטרון אררט".
בשנת 1931 עבר התיאטרון לוורשה. השניים הופיעו על בימות אירופה ואף צילמו מספר סרטים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (למשל, הסרט על חטא).
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים ב-1939 ברחו השניים עם להקת התיאטרון לברית המועצות והמשיכו בהופעותיהם. כאשר ניסו להצטרף לצבא הפולני הגולה, צבא אנדרס, העלילו עליהם שהם עריקים של הצבא האדום ועל כן נעצרו והושמו במחנה עבודה. ב-1946 זכו לחנינה ושבו להופיע במוסקבה וב-1948 הורשו השניים לצאת את ברית המועצות ושבו לפולין.
בשנת 1950 עלו השניים לישראל. כאן המשיכו להופיע ביחד וקצרו הצלחה רבה אולם עקב הגבלות שהטילה המדינה על הופעות בשפה היידית נאלצו לעזוב לארגנטינה. לבסוף הושגה בין הצמד למדינה פשרה לפיה הותר להם להמשיך ולהופיע, ובלבד שישלבו קטעים בעברית שאורכם יהיה שליש ממשך כל הופעה.
בתחילת 1960, בעקבות סכסוך ביניהם, הפסיקו דז'יגאן ושומאכר את הופעותיהם המשותפות, הצמד התפרק והם אף ניתקו כל קשר ביניהם. השניים לא הספיקו להשלים ביניהם ושומאכר נפטר בשנת 1961 ולאחר מכן הקים דז'יגאן תיאטרון קאמרי ברחוב מנדלי בתל אביב, והעלה בו את המופע "אל תמשכני בלשון", ולאחריו מופעים נוספים. בשנת 1975 הפיקה הטלוויזיה הישראלית את התוכנית 'דז'יגאן' בבימויו של אירווינג קפלן ובהשתתפות מוסקו אלקלעי, שמעון ישראלי, חוה אלברשטיין ועוד. ב-1977 הפיקה הטלוויזיה הישראלית תוכנית נוספת "הערב עם דז'יגן" בבימויו של אנדריי קלראשו, בה השתתף דז'יגאן ושחקני יידיש אחרים. בסתיו 1978 ובשנה לאחר מכן העלה בניו יורק מערכונים עם בדרני יידיש מקומיים. בשנת 1976 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
שמעון דז'יגאן לקה בלבו ב-5 באפריל 1980, במהלך הופעת הבכורה של מופע חדש שלו. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, בכ"ט בניסן תש"מ בבית החולים איכילוב שבתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
עיריית תל אביב קבעה לזכרו לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב גליצנשטיין 6.
1270
אירועים
השושלת הסולומונית עולה לשלטון באתיופיה
רובין סואנס
רובין סואנס (באנגלית: Robin Soans; נולד בשנת 1947) הוא שחקן ומחזאי אנגלי.
קריירה
סואנס מתמחה במחזות דוקומנטריים ומחזות verbatim. בין המחזות שכתב "Across the Divide" (2007); "A State Affair" (2000), על החיים באחוזת ברדפורד, בהפקת להקת התיאטרון Out of Joint; "The Arab Israeli Cookbook" (תיאטרון גייט 2004); Talking to Terrorists (להקת התיאטרון Out of Joint ותיאטרון רויאל קורט); "Life After Scandal" (תיאטרון המפסטד); "Crouch, Touch, Pause, Engage" (להקת התיאטרון Out of Joint, התיאטרון הלאומי ויילס, תיאטרון ארקולה ותיאטרון שרמן). מחזות נוספים של סואנס הם "Bet Noir" (תיאטרון יאנג ויק 1986), "Sinners and Saints" (קרוידון ורהאוס) ו-"Will and Testament".
ב-2008 כתב סואנס את המחזה "Mixed Up North" עבור האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, אודות קבוצת תיאטרון נוער שנוצר כאמצעי לאחד קהילות נפרדות גזעית בעיירה התעשייתית ברנלי שבלנקשייר. ב-2009 הועלתה ההצגה בהפקה מקצועית משותפת של להקת התיאטרון Out of Joint ושל תיאטרון בולטון אוקטגון.
כשחקן הופיע סואנס בתיאטרון המלכותי הלאומי, בתיאטרון רויאל קורט, עם הלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון שייקספיר גלוב. בקולנוע כיכב בסרטו של ביל דאגלס "Comrades" על אודות קדושי טולפאדל.
ב-2014 שיחק סואנס בתפקיד ארתור במחזה "Visitors" מאת ברני נוריס בתיאטרון ארקולה.
ב-2015 הוצג המחזה "Crouch, Touch, Pause, Engage", אודות שחקן הרוגבי גארת' תומאס וצעירים בברידג'נד, בסיבוב הופעות בבריטניה ובתיאטרון ארקולה.
יחסי מונקו–סן מרינו
יחסי מונקו–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
ב-2006 נחתם הסכם בין שתי המדינות בנוגע להחלטה על כינון יחסים דיפלומטיים דו-צדדיים. ההסכם נחתם ב-18 במאי על ידי סן מרינו וב-1 ביוני על ידי מונקו.
הסכם בנוגע לחילופי מידע בנושא המיסים נחתם על ידי שתי המדינות ב-29 ביולי 2009.
חברת רכישה למטרות מיוחדות
חברת רכישה למטרות מיוחדות (באנגלית: Special-purpose acquisition company - בקיצור SPAC או ספאק, מכונה גם "חברת צ'ק פתוח") היא תאגיד, הרשום למסחר בבורסה מראש כשלד בורסאי ללא פעילות, במטרה לרכוש חברה פרטית, ובכך להפוך אותה לחברה ציבורית מבלי שתדרש לנהל הנפקה ראשונה לציבור. לפי רשות ניירות ערך האמריקאית (SEC) ספאק נוצר במיוחד כדי לגייס כספים במטרה לממן הזדמנות למיזוג או לרכישה במסגרת פרק זמן מוגדר. בדרך כלל כאשר עדיין לא זוהתה הזדמנות רכישה. חברות ספאק גייסו שיא של 83 מיליארד דולר בשנת 2020, תקופה המכונה לפעמים "בום הצ'ק הפתוח".
מכיוון שספאק רשום כחברה הנסחרת בבורסה, הציבור הרחב יכול לקנות את מניותיה לפני שיתבצע המיזוג או הרכישה. מסיבה זו הם מכונות גם 'קרנות ההשקעות הפרטיות של האיש העני'.
ניתוח אקדמי מראה כי תשואות המשקיעים על ספאק לאחר המיזוג הן כמעט תמיד שליליות (אולם, נותני החסות בהנפקת הספאק יכולים להרוויח תשואות עודפות), תקופת התפשטותן, היא בדרך כלל סביב תקופות של בועות כלכליות, כגון הבועה בשוק ההון בשנים 2020–2021, כאשר מספר החברות וכמות ההון שגויסו על ידי חברות ספאק קבעו שיאים חדשים של כל הזמנים.
מנגנון הפעילות
חברות ספאק מוקמות כחברות ציבוריות ריקות מתוכן על ידי יזם או קבוצה של יזמים בעלי ניסיון לצורך מיזוג עם חברות קיימות. חברות הספאק מבצעות הנפקה ראשונה לציבור עוד לפני שהן מוצאות חברות שירצו להתמזג עמן. הן מגייסות את ההון, תוך הבטחה למשקיעים למצוא את החברה המתאימה להתמזג עמה בדרך כלל בתוך 18 עד 24 חודשים. עד ביצע העסקה, הכסף יישב בנאמנות, ואם היא לא תתבצע, הכסף יוחזר למשקיעים. היזם שמוביל את הספאק ומחפש עבורה הזדמנות השקעה מכונה הספונסר.
הספונסרים מחפשים חברה פרטית המבקשת לגייס הון או להפוך לחברה ציבורית. לאחר מכן, שני הצדדים נכנסים למשא ומתן על תנאי העסקה, בעיקר השווי שלה ורמת הדילול של בעלי המניות הקיימים של אותה חברה פרטית. בעלי המניות של חברת הספאק והחברה הפרטית צריכים לאשר את העסקה, ואם יש הסכמה מתבצע למעשה מיזוג בין החברות. אם לא מגיעים להסכמה ליזמי הספאק נגמר הזמן שהוקצב לחפש השקעה הכסף מוחזר למשקיעים.
היסטוריה
חברות ספאק החלו להופיע בשנות ה-90 בענפי הטכנולוגיה, הבריאות, הלוגיסטיקה, התקשורת, הקמעונאות והטלקומוניקציה. ההיסטוריה שלהם החלה בבנק ההשקעות GKN Securities. ביוזמת המייסדים דייוויד נוסבאום, רוג'ר גלדסטון ורוברט גלדסטון, שהקימו לימים את EarlyBirdCapital יחד עם סטיב לוין ודייוויד מילר, שנחשב כמי שפיתח את התבנית של חברת הספאק.
החל משנת 2003, חוו חברות ספאק התעוררות מחודשת, והן צמחו במספר רחב של תעשיות כמו מוצרי צריכה, אנרגיה, בניה, שירותים פיננסיים; תקשורת ובידור; ובשווקים מתפתחים בעלי צמיחה גבוהה כמו סין והודו. זאת עקב היעדר ההזדמנויות של משקיעים מוסדיים להשקיע בהנפקות של חברות צמיחה, יחד עם מגמת הגדלת היקף קרנות ההשקעות הפרטיות שרכשו חברות ציבוריות והפכו אותן לפרטיות. בנוסף הצמיחה המהירה של קרנות גידור והיעדר תשואות בסוגי הנכסים המסורתיים הובילו את המשקיעים המוסדיים להשקיע בחברות ספאק, בהתחשב בפרופיל הסיכון / תגמול האטרקטיבי יחסית שלהם. הפיקוח על הספאק כחברה ציבורית והמעורבות המוגברת של בנקים להשקעות כגון סיטיגרופ, מריל לינץ' ודויטשה בנק, סיפקו לגיטימציה לתופעה ואולי אף יצרו תחושה גדולה יותר שהטכניקה הזו תוכיח את עצמה בטווח הארוך.
חברות ספאק החלו להתחרות ישירות עם קרנות השקעות פרטיות וקונים אסטרטגיים על חברות המועמדות לרכישה. הגדלת התחרות בין שלוש הקבוצות הללו עשויה להביא להצעה טובה יותר לחברה הנרכשת ואולי להגדיל את הערכות השווי. בשנת 2007 הנפקו 66 חברות ספאק שגייסו 12 מיליארד דולר. אולם בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 מספר הגיוסים הצטמצם באופן משמעותי ומספר חברות ספאק אף החזירו את הכספים שגייסו למשקיעים, לאחר שלא מצאו הזדמנויות השקעה.
החל משנת 2014 שוב גדל היקף הפעילות של חברות ספאק בצורה מהירה תוך שנים ספורות בארצות הברית:
בישראל
חברות ספאק בעלות זיקה לישראל החלו להופיע בעשור הראשון של המאה ה-21. החל משנת 2005 הוקמו מספר חברות ספאק בידי יזמים ישראלים. אולם כולן נכשלו, חלקן אף לא הצליח להשקיע באף חברה והחזיר את הכספים שגייסו למשקיעים. בין חברות הספאק הישראליות באותן השנים היו:
במהלך שנת 2020 הודיעו מספר חברות הזנק מישראל על כוונתם להתמזג עם חברת ספאק ולהפוך לחברות ציבוריות. החברה הראשונה שהשלימה מהלך של מיזוג עם ספאק הייתה חברת "אינוויז טכנולוגיות", שהודיעה על מיזוג עם חברת ספאק בשם קולקטיב גרות' (Collective Growth) לפי שווי של 1.4 מיליארד דולר. החברה החלה להיסחר בנאסד"ק ב-6 באפריל 2021. בנובמבר 2021 התמזגה חברת "אינוביד" עם חברת ספאק מקבוצת ION הישראלית, לפי שווי של 1.4 מיליארד דולר, ובדצמבר החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
1961 בברית המועצות
1961 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-44 למהפכת אוקטובר.
דייוויד הנרי
ביוגרפיה
הנרי נולד בעיר מישן וייחו, במחוז אורנג' שבקליפורניה וגדל בפיניקס, אריזונה. בנם של ג'יימס ווילסון הנרי, סוכן נדל"ן לשעבר, ולינדה (לבית פינוצ'יארו), סוכנת אומנים. להנרי אח צעיר, לורנזו הנרי, גם הוא שחקן. הנרי מתאמן בסקייטבורד וסקי ומנגן בגיטרה, הוא חבר קרוב של טיילור לאוטנר ופטריק שוורצנגר, בנו של ארנולד שוורצנגר.
קריירה
בשנת 2003, עת שהיה בן 13, קיבל הנרי את הפריצה הגדולה הראשונה שלו, וקיבל תפקיד קבוע בתור פיטי פיט בקומדיית המצבים "פיטס" ברשת FOX, לצדה של ליזי קפלן ששיחקה את אחותו. בהמשך השנה קיבל הנרי תפקיד מוביל בסרט טלוויזיה של הולמרק "יצרני המפלצות", לצדם של לינדה בלייר וג'ורג' קנדי, והתבקש לשחק בסרט אחר של הולמרק, כדי לשחק תפקיד בסרט "תעלומה של אמהות הוליוודיות". הוא גם כיכב כסקיילר בלאפורד בסיטקום "מת'וד ורד" של רשת FOX. בשנת 2004 ביצע גם הופעת משחק ראשונה בסרט הקולנוע "קיץ באריזונה" בהשתתפותן של מורגן פיירצ'יילד וצ'לסי קיין.
בשנת 2007, בגיל 18 נבחר לגלם את התפקיד של ג'סטין רוסו בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "המכשפים מוויברלי פלייס" בתור מכשף צעיר, וכן ב-2009 הופיע בסרט "אבא בצרה". בשנת 2010 ביצע הופעת אורחת בסדרת הרשת "קלה להרכבה" שיצרה ומככבת בה אילנה דאגלס. בשנת 2012 תרם את קולו לסרט האנימציה "הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי", בדמותו של שון.
הנרי ביים גם סרט קצר שכותרתו "בו!" ב-2009 ועוד אחד בשם "תפוס", שעלה לראשונה בקיץ 2014.
בשנת 2013 השתתף בסרט "מגודלים 2" לצד טיילור לאוטנר ואדם סנדלר. בשנת 2014 הנרי שיחק את התפקיד הראשי בסרט הדרמה "1000 עד 1: סיפורו של קורי וייסמן", המגולל את סיפורו האמיתי של שחקן כדורסל צעיר שעבר אירוע מוחי קטסטרופלי בעודו תלמיד קולג', אך באמצעות נחישות ורוח בלתי נדלית, חוזר למגרש בגלל רגע מדהים אחד במשחק האחרון של השנה הסיום שלו. מאוחר יותר באותה שנה התארח בסדרת הטלוויזיה "משחקי מחשבה" ב-ABC, בתור אליוט.
חיים אישיים
באוקטובר 2016 התארס הנרי למיס דלאוור לשעבר מריה קייהיל. הם נישאו ב-21 באפריל 2017, ובספטמבר 2018 פרסם כי השניים מצפים לילד ראשון. ב-19 במרץ 2019 נולדה בתם, פיה פרנצ'סקה פילומנה הנרי, ונולד להם בן בדצמבר 2020.
בעבר יצא עם סלינה גומז שותפתו לסדרה "המכשפים מוויברלי פלייס" במשך שנה הנרי יצא גם עם השחקנית לוסי הייל.
הסתבכות עם החוק
ב-10 בספטמבר 2018 הנרי נעצר בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס ונאשם על פי טענות על נשיאת אקדח טעון בשדה התעופה. בהמשך שחרר הצהרה בטוויטר שהוא מתנצל על האירוע, וכי המעשה אינו מכוון והנשק נרכש כחוק. ב־26 בספטמבר 2018 דווח כי הנרי הואשם בשלושה סעיפים "נשיאת נשק טעון, נשיאת נשק מוסתר והחזקת נשק באזור סטרילי בשדה התעופה".
בנג'מין דיזראלי
בֶּנְגָ'מִין דְיִזְרָאֵלִי, הרוזן ה-1 מבִּיקוֹנְסְפִילְד (או: בנימין דישראלי, באנגלית: Benjamin Disraeli, 1st Earl of Beaconsfield; 21 בדצמבר 1804 – 19 באפריל 1881) היה סופר ומדינאי בריטי יהודי מומר, שכיהן פעמיים כראש ממשלת בריטניה. נוסף על היותו אחד המדינאים הבריטים הגדולים של המאה ה-19, קנה לעצמו מקום בספרות האנגלית וספריו נקראים עד היום. הוא ראש הממשלה היחידי של הממלכה המאוחדת שהיה יהודי.
דיזראלי נולד בשנת 1804 בבלומסברי. אביו, אייזק דיזראלי, הביא להתנצרות של ילדיו לאחר מריבה עם הקהילה היהודית המקומית. בגיל 12 הוטבל דיזראלי לכנסייה האנגליקנית. לאחר מספר ניסיונות הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית. מחלוקת בינו לבין מנהיג המפלגה, רוברט פיל, בעקבות ביטול את חוקי הדגן ב-1846 הביא לפיצול המפלגה השמרנית לשתי מפלגות.
מאבקים כגון המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ומלחמת הזולו השפיעו לרעה על תדמיתו הפוליטית של דיזראלי. הוא הכעיס את החקלאים הבריטיים בסירובו להשיב את חוקי הדגן בתגובה לתוצרת קציר נמוכה ולדגנים מיובאים במחירים זולים. מצב זה חיזק את מעמדה הפוליטי של המפלגה הליברלית ובמהלך הבחירות הכלליות ב-1880 ניצחו הליברלים וגלאדסטון שב לראשות הממשלה בעוד דיזראלי מצידו פרש מהפוליטיקה והוחלף בהנהגת המפלגה ברוברט גסקוין ססיל. חודשים ספורים לפני פטירתו סיים דיזראלי את כתיבת הרומן אנדמיון (Endymion).
שנותיו הראשונות
דיזראלי נולד ב-1804 בלונדון, בן למשפחה יהודית-ספרדית אשר התיישבה ברפובליקת ונציה בתחילת המאה ה-16, והיגרה בסוף המאה ה-18 מליבורנו שבצפון איטליה ללונדון. בגיל שש החל ללמוד בבית ספר פרטי בשכונת איזלינגטון שבלונדון.
אביו, אייזק דיזראלי, היה איש רוח וסופר. הוא פרסם מספר ספרים וזכה לתואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד על ספר היסטוריה שפרסם. האב הסתכסך עם אנשי הקהילה היהודית המקומית שסירבו לאפשר לבנו בנג'מין לעלות לתורה. בתגובה, החליט האב להמיר את ילדיו לדת הנוצרית, אם כי הוא שמר על דתו היהודית. בנג'מין היה אז בן שתים עשרה. יהודי בריטניה היו באותה עת אזרחים סוג ב' מבחינת ראיית הממשלה, ועד 1858, עת הוצאתה לפועל של אמנציפציה ליהודים בממלכה המאוחדת, לא הותר ליהודים להיות חברים בפרלמנט.
קריירה ספרותית
בגיל שש עשרה החל בנג'מין ללמוד באופן עצמאי. ב-1824 החל בלימודי משפטים, אך לא סיים אותם משום שהם שיעממו אותו. כמו אביו אהב בנג'מין את מלאכת הכתיבה. ב-1826 פרסם רומן ראשון בשם "ויויאן גריי " – סאטירה מורכבת על החברה האנגלית בחמישה כרכים, וב-1827 את ספרו השני. בשנת 1830 עבר משבר נפשי שלווה בקשיים פיזיים ונפשיים. הוא התאושש בהדרגה לאחר שיצא למסע ארוך בדרום אירופה ובמזרח התיכון. בין היתר ביקר גם בארץ ישראל. דיזראלי תר בדרכי הארץ, והביקור הותיר רושם עז בלבו. אחריו פרסם את הרומנים "קונטריני פלמינג " ו"אלרואי" והסיפור "טנקרד ", שדן אף הוא בבעיות היהודים.
בגיל 20 הפסיד חלק גדול מכספו על ידי קניית מניות בבורסה לניירות ערך, ועזר להשיק את "הנציג", עיתון שנועד להתחרות במעמדו של "הטיימס" על לב הקוראים, אך עד מהרה הוא נכשל. הוא המשיך והפיק רומן קומדיה שנכתב באופן אנונימי, "ויויאן גריי". תחילה הייתה הוצאת הספר הצלחה עסקית, אך עם גילוי העובדה שהוא כתב את הספר, נפגעו המכירות. הלחץ שנגרם מכך, לצד חובותיו המתמשכים, גרמו לו לסבול מהתמוטטות עצבים.
במהלך מסעו בארץ ביקר בירושלים בתקווה למצוא השראה לרומן שלו "אלרואי". העיר הייתה אמורה להיות גולת הכותרת של הסיור הגדול שלו, ואכן הוא יכול היה לכתוב "חצי תריסר גיליונות על השבוע הזה [בירושלים], המענג מכל נסיעותינו." במהלך סיורו בן השבוע ברחבי העיר ביקר דיזראלי בקברי המלכים ובקברי קדושים. דיזראלי נעזר ברישומיו על החיים בשכונות ירושלים וקיבל השראה מפסוקים בתנ"ך ומההיסטוריה של העם היהודי לכתיבת ספריו לאחר סיומו של הטיול בארץ ישראל. לדוגמה, הדמות הראשית בספר אלרואי הוא דוד אלרואי, משיח שקר יהודי מהמאה ה-12.
הכניסה לחיים הפוליטיים
ב-1831, בשובו מן המזרח נכנס דיזראלי לחיים הפוליטיים. עוד בטרם כניסתו היה מקובל ואהוד בחוגי החברה הגבוהה בזכות חריפות שכלו וכושר הביטוי שלו. תחילה ניסה את מזלו בתור פוליטיקאי עצמאי אך נכשל בבחירות האזוריות בבקינגהאמשייר, תחילה בשנת 1832, ושוב בשנת 1835. כשהבין שהוא חייב לצרף את עצמו לאחת המפלגות הפוליטיות הקיימות, הוא פירש את דעותיו הפוליטיות כחופפות בחלקן עם המפלגה הטורית (מאוחר יותר אורגנה מחדש ונקראה המפלגה השמרנית). צירופו למפלגה השמרנית נעשה אף על פי שהיו לו ספקות בנוגע למדיניות המפלגה בנוגע לנושאים מדיניים כגון האמנציפציה ליהודים, שכן עת עלה הנושא לדיון בבית הנבחרים בשנת 1833, הנהגת המפלגה בראשות ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון (שהיה באותה עת יושב ראש המפלגה) התנגדה לאמנציפציה ליהודים.
בשנת 1835 התמודד ללא הצלחה בבחירות לנציגות טאונטון (עיר בסאמרסט) כמועמד הרשמי של המפלגה השמרנית. דעותיו הרדיקליות בנוגע למעורבות הממשל בשינוי המערכת החברתית-כלכלית, החובות הגדולים שצבר לעצמו ופורסמו בעיתונים, והקשר הגלוי עם הנרייטה, אשתו של הברון פרנסיס סייקס, כולם העניקו לו מוניטין מפוקפק. אולם בשנת 1837 הוא ניצח במועמדותו לנציגות העיר מיידסטון שבמחוז קנט כמועמד השמרני הרשמי, ועם זאת הצטרף בגיל 32 למפלגה השמרנית ונבחר לבית הנבחרים. למרות עלייתו המהירה בשורות המפלגה השמרנית, מוצאו היהודי של דיזראלי ומעמדו החברתי הגבילו את הצלחתו המוקדמת.
נאומו הראשון היה כישלון מביך. הצירים האחרים לעגו להופעתו, שהייתה ססגונית ומגוחכת. אולם דיזראלי ענה להם בגאווה: "כמה פעמים התחלתי לעשות דברים שונים, ותכופות עלה הדבר בידי. עכשיו אשב במקומי, אך יבוא יום ואתם תאזינו לדברי". ואכן כך קרה; בהמשך השנים היה דיזראלי לאחד מגדולי הנואמים בפרלמנט הבריטי, ולבסוף מנהיגה של המפלגה השמרנית. בשנת 1839 נשא לאישה את מרי אן לואיס. מרי אן הייתה אלמנה עת התחתנה עם דיזראלי, בעלה הקודם וינדמן לואיס, היה חבר פרלמנט והיה חבר קרוב של דיזראלי. מרי אן נפטרה בשנת 1872, עת הייתה בת 80. לאחר מותה לא נישא דיזראלי בשנית. לזוג לא היו ילדים.
עלייה להנהגת המפלגה השמרנית
דיזראלי היה מנהיג סיעת "אנגליה הצעירה " במפלגה השמרנית. הוא הוביל את ההתנגדות לממשלתו השמרנית של רוברט פיל (1841–1846) ולביטול חוקי הדגן. רוברט פיל, אבי המפלגה השמרנית ומנהיגה, נפגע קשות מבחינה פוליטית עקב הפרשה הפוליטית וממשלתו השמרנית נפלה. בנפילת הממשלה השמרנית עלתה בבחירות הבאות לשלטון המפלגה הליברלית, וג'ון ראסל הפך לראש הממשלה החדש. מכאן והלאה הייתה המפלגה השמרנית באופוזיציה במשך רוב אמצע המאה ה-19. דיזראלי כינה בשנת 1857 את המרד ההודי הגדול כ"מרד לאומי". בנאומו בפני בית הנבחרים טען דיזראלי כי המרד נבע מההתערבות של הרשויות הבריטיות בהודו הבריטית באורח החיים של המקומיים. במקור נטען כי מקורו של המרד בחיילים הודים ששירתו בצבא הודו הבריטית אשר מרדו תחילה עקב היחס למסורות שלהם. דיזראלי התנגד לטענה זו, והוסיף בנאומו כי "המרד היה יותר ממרידה של חיילים הודים ."
בשנים 1852, 1858–1859 וב-1866–1868 כיהן כשר האוצר ויו"ר הפרלמנט בממשלות השמרנים תחת אדוארד סמית-סטנלי, שבה היה אחראי לחוק הרפורמה של 1867 . דיזראלי ראה בחוק הרפורמה חשיבות מרכזית להישארות המפלגה השמרנית מעל המים בפוליטיקה המדינית. יתרה מכך, חוק הרפורמה הועבר שנה אחת לאחר חוק רפורמה קודם, מתון יותר, שהועבר בידי המפלגה הליברלית. חוק הרפורמה משנת 1832 היה הראשון שפתח את הדרך של הפרלמנט לסדרת רפורמות חברתיות שעמדו לשנות את הסדר החברתי בבריטניה. האליטה הפרלמנטרית הרגישה שהם עונים על הצורך בשינוי, אך בקרב מעמד העובדים היו דרישות לרפורמות נרחבות עוד יותר בתחום הדמוקרטיה, יחס וזכויות לעובדים ועוד. הצמיחה וההשפעה של תנועת תומכי הרפורמה משנת 1838 ואילך הייתה, ביחד עם קריאות העובדים לרפורמות נרחבות, למעין אינדיקציה לכך שרצוי היה לבצע רפורמה פרלמנטרית נוספת. תנועת תומכי הרפורמה הגיעה לשיא הפופולריות שלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך בקרב חברי הפרלמנט הייתה הסכמה כי יש עוד עבודה לעשות כדי להסיר חריגות במערכת שחוק הרפורמה הראשון לא התייחס אליהן.
עם זאת, הקריאה לבחירה אוניברסלית של כל האזרחים או כפי שנודעה בכינוי: 'אדם אחד, קול אחד' עדיין נפגשה בהתנגדות מטעם הפרלמנט והחוק הרפורמי השני, שהתקבל בשנת 1867, אשר, בדומה לקודמו, סבב סביב הרפורמה הממושכת בבעלות האדמות. שאלה של מערכה פוליטית למען זכות ההצבעה לנשים עוד לא הייתה קיימת על שולחן המשא ומתן. חוק הרפורמה משנת 1867 א' - העניק את ההצבעה לכל בעלי הבתים ברבעים העירוניים וכן למשתכרים ששילמו שכר דירה בסך 10 פאונד לשנה ומעלה. ב' - הפחית את רף הרכוש במחוזות ונתן את זכות ההצבעה לבעלי אדמות חקלאיות ולדיירים עם כמויות אדמות קטנות מאוד. אזרחים באזורים עירוניים שעמדו בתנאי הרכוש קיבלו זכויות נוספות והחוק הכפיל בערך את קהל הבוחרים בממלכה המאוחדת ממיליון לשני מיליון איש. עוד קודם לכן, במסגרת הרפורמות, הממשלה ביטלה את הנימה הנוצרית שבנוסח השבועה לפרלמנט, וכך נתאפשר לצירים יהודים, בהם ידידו של דיזראלי, ליונל דה רוטשילד, להיכנס לפרלמנט.
ראשות הממשלה - קדנציה ראשונה
ב-28 בפברואר 1868 החליף את דרבי בראשות הממשלה, אך בסתיו 1868 הפסיד את ראשות הממשלה ליריבו ויליאם יוארט גלאדסטון, מנהיג המפלגה הליברלית, במהלך הבחירות הכלליות. בזמנו הקצר בתור ראש ממשלה הצליח דיזראלי להביא להעברתן של מספר חקיקות. חוק התיקון של עונש המוות משנת 1868 הביא לסיום ההוצאה להורג הפומבית ואסר על המשך הנוהג. חוק בתי הספר הציבוריים מאותה השנה הביא להסדר המעמד הרשמי של תשעה בתי ספר ציבוריים מובילים ברחבי הממלכה המאוחדת והחל תהליך של העברת מוסדות הלימוד לידי סמכות ממשלתית. חוק הטלגרף העניק לממשלה את היכולת להביא להלאמת כל הטלגרפים וכל חברות הטלגרפים ברחבי הממלכה המאוחדת. החקיקה האחרונה שהעביר דיזראלי בקדנציה הראשונה והקצרה שלו בראשות הממשלה הייתה חקיקת הבחירות הפרלמנטריות (הכלליות) של שנת 1868, אשר העבירה את האחריות למענה על עתירות בנושא של תוצאות בחירות מבית הנבחרים לבית הדין הגבוה לצדק. בתי משפט נתפסו כמוטים פחות לפוליטיקה המדינית בהחלטות שקיבלו מאשר בית הנבחרים. לאחר החלטה משפטית בנוגע לעתירה היה בית המשפט הגבוהה לצדק מדווח חזרה לבית הנבחרים. הראיות הועברו לבית הנבחרים עם דוחות השופט, עליהם דן בית הנבחרים.
מנהיג באופוזיציה
בפועל כל החקיקות עברו בהסכמת הליברלית, שהיוו את הרוב בבית הנבחרים. בשנת 1868, עשרה חודשים לתוך ראשות ממשלתו, דיזראלי קרא למערכת בחירות חדשה שנועדה לשנות את מפת החברים בבית הנבחרים. במהלך מערכת הבחירות של 1868, רוב בני מעמד הפועלים, להם התיר דיזראלי את הזכות להצביע בחוק הרפורמה, הצביעו בעד המפלגה הליברלית וגלאדסטון כאמור הפך לראש הממשלה החדש במקום דיזראלי, שעבר לאופוזיציה. בשנת 1872 נאם דיזראלי נגד ממשלת גלאדסטון באולם המסחר החופשי במנצ'סטר. במהלך הנאום השווה בין חברי הקבינט של גלאדסטון לשרשרת הרי געש שכבו מזה זמן רב. מספר חודשים מאוחר יותר נאם דיזראלי בנוגע לעתידה של המפלגה השמרנית. במהלך נאומיו פעל דיזראלי לקדם את המפלגה לקראת עידן חדש של פוליטיקה דמוקרטית. דיזראלי ראה את מצב האזרחים כגורם בראש סדר העניינים של המפלגה ובכך קידם את תוכניתו להביא לרפורמה חברתית שתצא לפועל בהנהגת המפלגה. דיזראלי שב להיות ראש הממשלה בשנים 1880–1874 לאחר הניצחון במהלך הבחירות הכלליות בשנת 1874.
מדיניות פנים
קשריו של דיזראלי עם המלכה ויקטוריה היו הדוקים, והוא התחבב עליה מאוד. היא אף העניקה לו את תואר האצולה ארל (רוזן) ביקונספילד. זכורה לטובה תשובתו של דיזראלי כאשר המלכה שאלה אותו באשר לדתו "האמיתית": "בין התנ"ך לברית החדשה ישנו דף ריק אחד. אני הוא הדף הזה". הוא מצדו גם הכתירה בתואר "קיסרית הודו" באמצעות חוק מיוחד בשנת 1876. מעתה והלאה המלכה חתמה על כל מסמך בתואר "המלכה הקיסרית" . בתחום יחסי הפנים אימץ גישה חברתית על אף היותו שייך למפלגה השמרנית. הוא יזם חקיקה של שורה של חוקים סוציאליים, בהם חוק לשיפור תנאי מגורים של בעלי מלאכה ופועלים (1874). הוא קידד את החוק בנושא בריאות הציבור והעביר חוקים למניעת ניצול בעבודות פרך והכיר באיגודים מקצועיים.
ממשלת דיזראלי הייתה בעלת חשיבות נכבדת על הקמת זמן שעונים מקביל בכל רחבי הממלכה המאוחדת. עוד בשנת 1847 הוסדרו כל תחנות הרכבת לפי שעון גריניץ'. השעון פעל לפי מצפה מקומי אשר היה מחובר דרך טלגרף לכל תחנות הרכבת בממלכה המאוחדת. המניעים המרכזיים של הסדר ההקבלה בין השעונים היו הצורך למנוע משתי רכבות לנסוע אחת אל עבר השנייה באותו הזמן ולקבוע שעות תנועה סדירות. למרות הפיתוח שתפס במהרה במסילות הרכבת, הפיתוח של שעון לאומי מקביל לכל האחרים ברחבי הממלכה המאוחדת נמשך מספר עשורים. תחילה הייתה דרישה של עובדים להביא להסדר בשעון לאומי, שכן היו מעסיקי פועלים שקנו שעונים אשר נעו לאט במכוון. מעבר לכך הממשלה של דיזראלי פעלה להסדיר שעות מקבילות בכל הממלכה המאוחדת שרק בהן יהיה ניתן לרכוש משקאות חריפים. לבסוף עברה חקיקת ההגדרה של זמן בשנת 1880. החקיקה חילקה את הממלכה המאוחדת בין שני אזורי זמן מקבילים, גריניץ' ודבלין, עם האחרון באיחור מכוון של 25 דקות.
מדיניות חוץ
אחת ממטרותיו המרכזיות של דיזראלי הייתה לחזק את מעמדה של בריטניה כמעצמה עולמית וכאימפריה המשתרעת על-פני כמה יבשות. דיזראלי רכש ב-1875, בעזרת הלוואה מליונל דה רוטשילד, את רוב מניותיה של תעלת סואץ, עורק התחבורה החשוב שבמצרים, שקיצר באלפי קילומטרים את הדרך להודו ולמזרח. בכך הבטיח דיזראלי את השליטה הבריטית בעורק תחבורה חיוני זה. דיזראלי הציע את קניית המניות לאסמאעיל פאשא, הח'דיו המצרי, בתמורה ל-4,000,000 לירות שטרלינג בעת היה פאשא במצוקה כלכלית לאחר הוצאות ממשלתיות נרחבות על פיתוחה של מצרים. כוחה הצבאי העצמאי של מצרים לא היה רם ביחס למעצמות האירופאיות, כפי שניתן היה לראות בתבוסתו אל מול האתיופים שהונהגו בידי יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה. על כן החל הממשל הבריטי לחזק את דריסת הרגל שלו בתוך מצרים. עם עלייתה של ההגמוניה הכלכלית הבריטית פרץ מרד עוראבי נגד הבריטים בשנת 1879. דיזראלי הורה על מלחמה נגד המרד אשר הביאה לתחילת המלחמה האנגלו-מצרית. המלחמה הסתיימה בניצחון בריטי אך אירועים כגון הפגזת אלכסנדריה הסיטו את האוכלוסייה הכללית יותר ויותר נגד הממשל הזר.
נגד עליית ההשפעה הרוסית בריטניה נאבקה לשמור על מעמד הראג' הבריטי. בכך פעלה האימפריה הבריטית ליצור חוצץ בין הראג' לבין רוסיה. המדינות שעמדו ביניהן היו האימפריה הפרסית בשלטון השושלת הקאג'ארית ואמירות אפגניסטן (ח'אנות חיווה ואמירות בוכרה הפכו בנקודה זאת למדינות חסות רוסיות). תקרית דיפלומטית בין בריטניה לאפגניסטן אפשרה לקבינט הממשלה של דיזראלי להכריז מלחמה על האפגנים ובכך להתחיל את המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה. שיר עלי ח'אן, אמיר אפגניסטן נסוג מבירתו קאבול במהרה אך הכוחות הבריטים ספגו מהלומה קשה בקרב נגד כוחותיו של איוב ח'אן בפרברי קנדהאר. לבסוף עליונותם המספרית והטכנולוגית של הבריטים הביא לכניעת ההנהגה האפגנית, כעת תחת עבד א-רחמן ח'אן, אמיר אפגניסטן, אשר הכיר באמירות אפגניסטן בתור מדינת חסות של האימפריה הבריטית.
הנפילה הפוליטית
הגורם הישיר לפריצתה של המלחמה הרוסית-עות'מאנית (1877 - 1878) היה מרד אפריל בבולגריה, כאשר האימפריה העות'מאנית ביצעה פוגרומים ופרעות בתושבי בולגריה לאחר מרד לאומי במקום. בעוד העיתונים ברחבי העולם המערבי כולל בריטניה דיווחו על האירועים בבולגריה בזמן על העות'מאנים, דיזראלי לא ייחס חשיבות לעניין ואף העמיד בשאלה האם עורכי העיתונאים מדווחים נתונים אמינים או שהם פועלים בהכרח כדי להסיט את דעת הקהל האזרחית נגד האימפריה העות'מאנית. בתגובה, יריבו משכבר הימים, גלאדסטון, שב לבמה הפוליטית ונאם נגד מדיניות הממשלה ויחסה לאסון המתרחש בבולגריה. דיזראלי ניהל את מדיניות החוץ לפי הרווח שהגיע לבריטניה, זאת בשונה מגלאדסטון שתמך במדיניות חוץ המבוססת על ערכים. בתוך ארבעה ימים כתב גלאדסטון כתב עת "זוועות בולגריה" (Bulgarian Horrors) שבתוכו האשים את העות'מאנים על הזוועות שביצעו ואת דיזראלי וממשלתו על חוסר הפעילות שהפגין.
בהמשך נותר גלאדסטון שקט לאורך המלחמה הרוסית עות'מאנית ושיבתו של דיזראלי ללונדון במעין מצעד ניצחון לאחר קונגרס ברלין. היה זה בעיקר מכיוון שפעילותו נגד דיזראלי והמלחמה הביאה לכך שביתו נתקף בידי המון זועם שהאשים אותו בפציפיזם ובגידה באינטרסים הלאומיים של בריטניה. בשנת 1879, שנת בצורת קשה לצד תוצאות המשבר הפיננסי של 1873 שהתמשך לאורך כל העשור גרר עלייה חריפה באבטלה. נוסף על כך, האבדות הקשות במלחמות הקולוניאליות הורידו מהפופולריות של דיזראלי בקרב העם, בעיקר נודעו מרחצי הדמים במלחמת הזולו ומלחמת אפגניסטן. ביחד עם קמפיין בחירות פופוליסטי סוער מצידו של גלאדסטון, דיזראלי איבד את התמיכה בו ובבחירות של 1880 הפסידה המפלגה השמרנית לליברלית וגלאדסטון מונה פעם נוספת לראש ממשלה.
פטירתו
לאחר ההפסד בבחירות ירד דיזראלי מהנהגת המפלגה השמרנית והעביר את התפקיד לרוברט גסקוין ססיל המקורב פוליטית אליו. דיזראלי מצידו יצא לגמלאות. זמן קצר לפני שנבחר בשנת 1874 לראשות הממשלה הוא התאלמן. במרץ 1881 חלה בהצטננות אשר החריפה לדלקת סימפונות. חודש לתוך המחלה נפטר דיזראלי. בעת היה על ערש דווי התנגד להלוויה ממלכתית וביקש ממקורביו קבורה פרטית בלבד. ב-26 באפריל 1881 ההלוויה של דיזראלי התקיימה בכנסייה המקומית ליד ביתו בליואנדון ובמהלכה סירב ראש הממשלה גלאדסטון להיות נוכח. המלכה ויקטוריה הורתה על בניית מצבת זיכרון לזכרו של דיזראלי בתוך הכנסייה שבתוכה הוא נקבר.
משנתו הפוליטית והפילוסופית של דיזראלי
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 חבר דיזראלי ולקח תפקיד הנהגתי בתנועת "אנגליה הצעירה" (Young England), תנועה פוליטית קטנה אם כי פעילה של חברי המפלגה הטורית אשר קידמו משנה פוליטית שבוססה, באופן אידיאלי, על הסדר החברתי-מדיני של הפיאודליזם. התנועה קראה למונרכיה אבסולוטית המושפעת מכנסייה מבוססת בעוד לאצולה סמכויות מנהל נרחבות והעדפה למלומדים במרכזי החינוך היוקרתיים ביותר. על אף מצעה האידיאלי, היותו של דיזראלי מנהיגה של התנועה, סתר אידיאלים יסודיים אלו וייצג את המיתון בפועל של המפלגה, שכן דיזראלי לא היה בן אצולה ולא התחנך לא באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג' ולא במכללת איטון. אחת התייחס דיזראלי לפוליטיקה כאילו הייתה משחק ממושך של הימורים. דבריו אלו, והתנהלותו הפוליטית לאורך שנותיו, לעיתים הביאה להאשמות בדבר חוסר מוסריות וחוסר עקרונות. לדבריו של הלורד בלאק, שחקר את קורותיו של דיזראלי,
לפי פרופסור פטר גוש מאוניברסיטת אוקספורד, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 והלאה ניתן לראות התפתחות מדיניותו של דיזראלי כקוהרנטית ומבוססת על מספר עקרונות יסוד שחוזרים על עצמם לאורך המשך הקריירה שלו, כגון פרנקופיליה ומיסים נמוכים. דיזראלי התקשה בתחילת דרכו להשמיע קולו לאוכלוסייה הכללית ולהשפיע על דעת הקהל הבריטית, בעיקר עקב מעמדו. ברומן הראשון שכתב הודגשה עובדה זאת בכותבו כי בכדי להתבסס בגובה הסולם החברתי דיזראלי נבדל מהחברה הפוליטית הכללית בבריטניה בעיקר עקב ההשפעות של יהדותו ושל התנועה הרומנטית על התנהלותו. לפי סופרים כגון לורד בלאק, ליהדותו של דיזראלי לא הייתה חשיבות רבה על התבדלותו מכיוון שדיזראלי מעולם לא ייצג את המעמד היהודי-אנגלי האמיד של ימיו. בלאק טוען למזגו של דיזראלי הנובע ממסורת משפחתו האיטלקית כגורם להתבדלותו החברתית בחברה הפוליטית. לעומתו, חוקרים כגון ישראל זנגוויל, ישעיה ברלין ופיליפ ריף טוענים כי ליהדותו של דיזראלי הייתה השפעה נרחבת על אופיו, התנהלותו וסדר העדיפויות שלו, ומצביעים על מסעו לארץ ישראל והמוטיבים המיוצגים ברומן טַנְקְרֶד (Tancred; 1847) אשר כתב להצדקת הטענה.
בתחילת הקריירה שלו יצא דיזראלי מכליו בניסיון לפרוץ את שיאיו ולקדם את עצמו בכך שהקדים את פרידריך ניטשה בקביעתו של "היה מי שאתה". דיזראלי ייצג את האידיאל המוסרי שלפיו אדם בונה עצמו לאורך חייו. בשונה מרבים מחבריו לספסל בית הנבחרים, דיזראלי לא היה בן למשפחה בעלת שורשים של מעורבות פוליטית ולא ירש אידיאלים פוליטיים ממשפחתו. ב-1846 הוא טען כי: בערכיו שאיגד יחדיו לאורך חייו איחד דיזראלי מסורת שמרנית, הערכה למהפכנות ולאומיות אשר שררה באותה העת במעגלים חברתיים ופוליטיים ברחבי אירופה, נאמנות אנגלית וזהות יהודית בשורשיו. בדרכו לפסגת החיים הפוליטיים הבריטיים, עשה דיזראלי מאמץ ממושך לאחד השפעות אלו. בטרילוגית ספריו; קונינגסבי, סיביל וטנקרד, מביע דיזראלי עמדה פוליטית הנוגעת להתנגדותו גם לערכי הוויגיזם וגם לתועלתנות.
מורשת
דיזראלי הוביל את המפלגה השמרנית בבית הנבחרים במשך כמעט שלושה עשורים. במבט ראשון, למרות שיא מעורבותו הפוליטית, תחת משמרו הפסידו השמרנים בשש בחירות כלליות. עם זאת, ראיית טענה זאת בלבד מתעלמת מתפקידו המרכזי של דיזראלי בהקמתה המחודשת של המפלגה השמרנית לאחר סדרת רפורמות - זאת לאחר שבילו חלק ניכר מאמצע המאה ה-19 בבליעה באופוזיציה - מקומה המרכזי של המפלגה בפוליטיקה של הממלכה המאוחדת בהווה חלק ניכר ממורשתו של דיזראלי. כפי שהציע לורד בלייק המנוח, היסטוריון בולט תומך השמרנים: "רבים מהשמרנים המודרניים מסתכלים אחורה על דיזראלי כמו הנביא שלהם, הכהן הגדול והפילוסוף שהתגלגל לתוך אדם אחד... הוא נותר הדמות הכי יוצאת דופן, לא מסבירה, מרתקת, רעננה ונצחית אי פעם ממובילי המפלגה השמרנית ."
דיזראלי והשאלה היהודית
אף שהוטבל לכנסייה האנגליקנית בגיל 12, בכל ימיו לא חדל מלהביע את אהדתו לעם היהודי הסובל. הוא התפעל מעברו והתגאה במוצאו היהודי. לדוגמה, כאשר הותקף בפרלמנט על ידי הציר האירי הלאומני דניאל או'קונל על היותו יהודי, ענה לו דיזראלי "כן, יהודי אני, ובימים שאבות-אבותיו של הג'נטלמן הנכבד היו פראים אכזרים באי נידח, שימשו אבותיי ככוהנים במקדש שלמה"; ובמקרה אחר עם השר, ואויבו הפוליטי המושבע, גלאדסטון, התריס נגדו דיזראלי: "בזמן שאבותיך גידלו חזירים, אבותי כתבו את התנ"ך". הוא נלחם על מתן זכויות אזרחיות מלאות ליהודי בריטניה, ותמך מאוד ברעיון של מדינה יהודית בארץ ישראל. בעבר סירבה ועדת השמות בעיריית תל אביב לקרוא שמות רחובות על שם יהודים מומרים, אבל בכל זאת קראה לרחוב ביפו בשם נס לגויים, שהוא שמו העברי של ספרו של דיזראלי "טַנְקְרֶד", על פי תרגומו של יהל"ל. בערים אחרות ישנם רחובות הקרויים על שמו של דיזראלי, כמו בשכונת טלביה שבירושלים, בשכונת אחוזה שבחיפה, בשכונת "קריית-השרון" שבנתניה ובלוד.
קישורים חיצוניים
ותגובה לכתבה זו:
ג'ון בנקס
ג'ון בנקס (אנגלית: John Banks; 23 בספטמבר 1943 - 20 באפריל 1988) היה מתופף אנגלי, חבר להקת "המרסיביטס" שהופיעה לצד הביטלס, זכתה באמצע שנות השישים להצלחה במצעדי המכירות בבריטניה ואף נכללת בספר שיאי מכירות המוזיקה של גינס. התגורר בתל אביב מאז 1970: תחילה כמתופף, חבר ללהקת "העכבישים" ומלווה של זמרי פופ ישראליים, ואחר כך כברמן שעם הזמן הפך למעין אגדה תל אביבית. בנקס מת מסרטן הריאה בגיל 44.
בלהקת המרסיביטס
ג'ון בנקס נולד בשכונת פועלים באנפילד, ליברפול. בשנת 1959 החל לעבוד כגרפיקאי בחברת קטלוגים ולתופף בסשנים של ג'אז.