cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרטן הפות
הטיפול
ביצוע הסטייג'ינג והטיפול לסרטן הפות הוא כירורגי. טרם תחילת הטיפול יש לערוך בדיקות גופניות ומלאות לרבות בדיקה ציטולוגית מצוואר הרחם ווולווסקופי. כמו כן יש להשלים בדיקות דם ושתן, צילום חזה ו- CT. ברוב המקרים מומלץ תהליך הכנת מעיים, במיוחד אם העור באזור הפרינאום מוסר. באופן היסטורי, הניתוח שבוצע כלל כריתה רדיקלית של הפות וכריתת בלוטות לימפה אזוריות. כיום, הנטייה היא לבצע ניתוח פחות רדיקלי, שכולל כריתה רחבה רדיקלית מקומית של הגידול העיקרי עם הסרה של בלוטות לימפה מפשעתיות. מידת הכריתה והטיפול שלאחר מכן תלויים בסטייג' עצמו. כך למשל-
הסיבוך השכיח ביותר של ניתוח הוא פתיחה של הפצע הניתוחי או wound breakdown. סיבוך זה קשור למידת העור שהוסרה במהלך התהליך, ויש לשים שתל עור לאחר מכן על מנת לזרז את ההחלמה.
פרוגנוזה
לאחר הניתוח, יש להיות במעקב במשך כל 3 חודשים בשנתיים הראשונות, ולאחר מכן כל חצי שנה. הנטייה לחזרת הגידול היא בעיקר בשנתיים הראשונות - 80% מהחזרות של הגידול מתרחשות במהלך שנתיים אלו.
המדד הפרוגנוסטי העיקרי בסרטני הפות הוא מידת המעורבות של בלוטות לימפה. במידה ואין מעורבות לימפטית, הפרוגנוזה היא 90% כאשר במידה וקיימת מעורבות לימפטית הפרוגנוזה עלולה להגיע ל-40%.
הר נמרוט
הר נמרוט (בטורקית: Nemrut Dağı, בכורדית Çiyayê Nemrûd) הוא הר בגובה של 2,206 מטר ופארק לאומי בנפת אדיאמן בדרומה של מרכז טורקיה, שהתפרסם בעקבות מקדש וקבר מלכותי הנמצאים על פסגתו ואשר הוקמו על ידי מלך קומגנה, אנטיוכוס הראשון תאוס.
היסטוריה
אנטיוכוס הראשון תאוס, שמלך על קומגנה, בין שנת 70 לפנה"ס ל-38 לפנה"ס, הקים על פסגת הר נמרוט מקדש וקבר מלכותי. המקדש נמצא כ-7 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר הקומגנית ארסמיה, כיום חורבות Eski Kale ("המצודה הישנה"), הנמצאות למרגלות הר נמרוט.
האתר התגלה במקרה בשנת 1881 על ידי מהנדס גרמני. במקום בוצעו ב-1883 עבודות סקר וחפירות על ידי אוסמאן המדי ביי, והיו אלה החפירות הארכאולוגיות הראשונות שנעשו על ידי צוות טורקי.
החפירות חודשו והורחבו אחרי 1953 בידי הארכאולוגית האמריקנית תרזה גואל, יחד עם הארכאולוג הגרמני פרידריך דורנר שסייע במיוחד בחקר הכתובות שנמצאו בראש ההר. החפירות לעונותיהן נמשכו שנים אחדות, וחלק מהדוחות פורסמו במשותף. המיזם נתמך, בין היתר, במענקים של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח, ארגון נשיונל ג'אוגרפיק וקרן בולינגן. בעונות החפירות של 1963 ו-1964 השתמשה גואל בסריקות גיאופיזיקליות לאיתור קברו של אנטיוכוס הראשון תאוס ברוגם המכתיר את ההר, והייתה בין הראשונים שהשתמשו בשיטות אלה בחפירות ארכאולוגיות. הפרסום המדעי המסכם של החפירות בהר נמרוט התעכב עד 1996 בגלל התרופפות בריאותו של דורנר, ובגלל שגואל השתתפה בחפירות סמוסטה בירת הממלכה הקומגנית,, בשל החשש להצפת אתר סמוסטה בעקבות הקמת סכר אתאטורק.
קברו של אנטיוכוס לא התגלה, אם כי סביר שהוא נקבר באתר, אולי מתחת לתל המלאכותי על הפסגה. המקום הוכרז בשנת 1987 כאתר מורשת עולמית.
המקדש על הפסגה
אל האתר מובילות שתי דרכים טקסיות (אחת מדרום והאחרת מצפון) והוא כולל שתי מערכות של פסלי אדם ישובים בגובה עד 10 מטר, אחת מצידו המזרחי של תל מלאכותי בגובה 49 מטר ובהיקף 152 מטר, והאחרת מצידו המערבי. הדמויות הן של אנטיוכוס עצמו בחברת אלים יוונים-פרסים, וגובה ראשי הדמויות לבדם הוא כ-2 מטר. רעידות אדמה שפקדו את האזור לאורך שנים הפילו את ראשי הפסלים ממקומם וסדקו אותם (ולעיתים גם את גופי הפסלים עצמם), אם כי נראה שנגרם להם גם נזק יזום, ייתכן שבמהלך מלחמת האיקונות בתקופת האימפריה הביזנטית. הראשים מונחים על הקרקע בסמוך לשורות הפסלים וקיימות תוכניות להשיבם למקומם. האתר ששימש לפולחן נועד ככל הנראה להיות מרכזה של דת חדשה שייסד אנטיוכוס.
קרקוש
כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לפסגת ההר מצוי תל קבורה מלאכותי נוסף, המכונה Karakuş ("העיט") בשל עמוד הניצב במקום ועליו עיט אבן. כתובת באתר זה מציינת כי קבורות בו שלוש נשים ממשפחתו של המלך מיתרידטס השני, אך הקבר עצמו נבזז. מאחר שמיתרידטס השני הוא אביו של אנטיכוס הראשון תאוס, סביר שאתר זה קדם למקדש העיקרי שעל פסגת ההר.
וולטר גרשם
וולטר קוונטין גרשם (באנגלית: Walter Quintin Gresham; 17 במרץ 1832 – 28 במאי 1895) היה משפטן ומדינאי אמריקאי שכיהן במגוון משרות שיפוט, כשופט בית המשפט הפדרלי וכשופט בית המשפט המחוזי של אינדיאנה. בממשל הפדרלי הוא כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור וכמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד.
ראשית חייו
וולטר גרשם נולד ליד ליינסוויל, אינדיאנה, לוויליאם גרשם ולרעייתו שרה דייוויס. ויליאם גרשם היה קולונל במיליציה של אינדיאנה והיה חבר המפלגה הוויגית. הוא נבחר כשריף של מחוז הריסון. בינואר 1834 הוא נהרג כתוצאה מדקירה שספג בעת מעצר. סבו וסבתו של וולטר גרשם מצד אביו היו ג'ורג' גרשם ומרי פנינגטון. ג'ורג' גרשם נולד בווירג'יניה, אך בהמשך התיישב בקנטקי. ב-1809 הוא עבר לאינדיאנה. מרי הייתה אחותו היחידה של דניס פנינגטון, יושב הראש הראשון של הסנאט של אינדיאנה. ג'ורג' גרשם היה בנו של לורנס גרשם, שנולד באנגליה וב-1759 היגר למושבת וירג'יניה. בתחילה הוא עבד במשרת שיעבוד אצל דודו, ולאחר מכן שירת בצבא הקונטיננטלי. הוא נשא לאישה את שרה אוניל ובהמשך עבר בעקבות בנו לקנטקי ולאינדיאנה.
ב-1854 למד וולטר גרשם משפטים באופן עצמאי. לאחר מכן ועד 1860 הוא עסק בעריכת דין בקורידון, אינדיאנה. הוא היה פעיל במערכת הבחירות של המפלגה הרפובליקנית ב-1856 וב-1860 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה מטעם הרפובליקנים במחוז בחירה שהיה דמוקרטי מובהק. בבית הנבחרים הוא היה יושב ראש ועדת העניינים הצבאיים, ובתפקיד זה הוא פעל רבות להכנת הכוחות של אינדיאנה לשירות בצבא הפדרלי.
מלחמת האזרחים
גרשם שירת בצבא האיחוד בשנים 1861–1865 במהלך מלחמת האזרחים. ב-18 בספטמבר 1861 הוצב גרשם כקצין בדרגת לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-38 של אינדיאנה. בדצמבר אותה שנה הוא קודם לדרגת קולונל והוצב לפקד על רגימנט הרגלים ה-53 של אינדיאנה. הרגימנט השתתף במערכה בטנסי בפיקודו של יוליסס ס. גרנט ב-1862, כולל המצור על קורינת' והמצור על ויקסבורג. במהלך המצור על ויקסבורג פיקד גרשם על בריגדה. באוגוסט 1863 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והוצב לפקד על הכוחות הפדרליים בנאצ'ז, מיסיסיפי. ב-1864 הוא פיקד על דיוויזיה של הגיס ה-17 ב בפיקודו ויליאם שרמן, ולפני, ב-20 ביולי, הוא נפצע מירי בברכו ונאלץ לפרוש משירות פעיל. הפציעה הותירה אותו צולע לכל ימי חייו. ב-1865 הוא קיבל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל בכוחות המתנדבים.
שופט מחוזי
בשנים 1866–1867 שב גרשם לעסוק בעריכת דין בניו אולבני, אינדיאנה. לאחר מכן ועד 1869 הוא עבד במערכת הפיננסית של המדינה. ב-1 בספטמבר 1869 הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט כשופט במינוי פגרה בבית המשפט הפדרלי המחוזי של אינדיאנה לאחר שמושב זה התפנה בעקבות פטירתו של השופט דייוויד מקדונלד. בדצמבר הוגש מינויו של גרשם לתפקיד זה לאישור הסנאט והוא אושר כמינוי של קבע. גרשם כיהן בתפקיד שיפוטי זה עד שהתפטר באפריל 1883.
תפקידים בקבינט
באפריל 1883 מונה גרשם כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא צ'סטר ארתור במקומו של טימותי האו. בתפקידו זה השתתף באופן פעיל בסגירת מפעל הלוטו של לואיזיאנה. בספטמבר 1884 הוא התמנה כמזכיר האוצר במקומו של צ'ארלס ג'יימס פולגר שנפטר. כחודשים לאחר מכן הוא התפטר כדי לקבל על עצמו משרה שיפוטית.
שופט פדרלי
ב-28 באוקטובר 1884 קיבל גרשם מינוי פגרה מהנשיא צ'סטר ארתור בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים, תפקיד שהתפנה עם פרישתו של השופט תומאס דראמונד. בדצמבר אותה שנה הוגש המינוי לאישור הסנאט של ארצות הברית ואושר כמינוי של קבע. ב-1891 הוא מונה במקביל כשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים. כהונתו כשופט הסתיימה במרץ 1893.
מזכיר המדינה
גרשם התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות במערכות הבחירות של 1884 ו-1888, ובזו האחרונה הוא הצליח לזמן מה להוביל בסבבי ההצבעה. מועמדותו בשנה זו נתמכה על ידי כמה ארגוני חקלאים בולטים, כולל "הגלגל החקלאי" (Agricultural Wheel), "הגריינג'" (Grange) ו"ברית החוואים" (Farmers' Alliance). בכל אופן, בהדרגה הוא החל לאהוד פחות ופחות את ההנהגה ואת המדיניות של המפלגה הרפובליקנית וב-1892 הוא היה פעיל במסע הבחירות של מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות גרובר קליבלנד. בשנים 1893–1895 כיהן גרשם כמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של קליבלנד.
מותו והנצחתו
וולטר גרשם נפטר בוושינגטון די. סי. ב-28 במאי 1895 ונטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו נקראו העיר גרשם שבאורגון, הכפר גרשם שבנברסקה, והכפר גרשם שבוויסקונסין.
בטי רובינסון
אליזבת' "בטי" רובינסון-שוורץ (באנגלית: Elizabeth M. "Betty" Robinson-Schwartz; 23 באוגוסט 1911 – 18 במאי 1999) הייתה אתלטית אמריקאית, האלופה האולימפית הראשונה במשחקים האולימפיים בריצת 100 מטר, בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית העולם בריצה יוקרתית זו.
ביוגרפיה
רובינסון נולדה בריברדייל, אילינוי. ב-30 במרץ 1928 בתחרות הראשונה שלה בריצת 100 מטר היא סיימה שנייה אחרי שיאנית ארצות הברית הלן פילקי. בריצה השנייה שלה בקריירה בלבד, רובינסון השוותה את שיא העולם לנשים, שלא הוכר רשמית.
תחרויות אתלטיקה לנשים נערכו לראשונה באולימפיאדת אמסטרדם (1928). במשחקים עצמם זכתה רובינסון בשתי מדליות, אחת זהב ואחת כסף. בריצה הרביעית שלה בקריירה, בריצת 100 מטר, היא זכתה במדליית זהב לאחר שהשוותה את שיא העולם (12.2 שניות) לפני פני רוזנפלד (12.3 שניות) ואתל סמית' (12.3 שניות) שתיהן מקנדה ובכך הפכה רובינסון לאלופה האולימפית הראשונה בריצה זו. כמו כן, זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.8 שניות, אחרי קנדה שקבעה שיא עולם חדש של 48.4 שניות ולפני גרמניה (49.0 שניות).
בשיא הקריירה שלה בשנת 1931 הייתה רובינסון מעורבת בהתרסקות מטוס וסבלה מפציעות קשות. אדם שגילה אותה בין ההריסות כשהייתה בתרדמת חשב בטעות שהיא מתה, והסיע אותה במכוניתו אל הקברן שם התגלתה טעותו. היא התעוררה מהתרדמת לאחר כ-7 חודשים. לאחר מכן עברו עוד כ-6 חודשים עד שהצליחה לקום מכיסא הגלגלים ועוד כשנתיים עד ששבה ללכת ולרוץ. כתוצאה מאירוע קשה זה היא החמיצה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
אולימפיאדת השיא
למרות הפציעה הקשה שלה עשתה רובינסון קמבק ענק והשתתפה באולימפיאדת ברלין (1936). היא הייתה שותפה לזכייה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.9 שניות, לפני בריטניה (47.6 שניות) וקנדה (47.8 שניות). נבחרת גרמניה שקבעה בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 46.4 שניות והובילה את הריצה בשלב הגמר, הפילה את המקל בהחלפה האחרונה.
לאחר המשחקים האולימפיים פרשה רובינסון מהשתתפות בתחרויות ונישאה לריצ'רד שוורץ. היא המשיכה להיות מעורבת בתחרויות ספורט ושימשה בתפקיד רשמי כאחראית על השעון באליפויות ארצות הברית במשך שנים רבות ועסקה גם בדוברות. היא הייתה האישה הראשונה שזכתה לאות "N" מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בו למדה.
בשנת 1999 נפטרה רובינסון בגיל 87 לאחר שלקתה בסרטן ובמחלת אלצהיימר.
תחבורה
תחבורה היא העברה של אנשים וסחורה ממקום אחד למקום אחר על ידי אמצעי תחבורה. ישנם אמצעי תחבורה אוויריים, ימיים, יבשתיים, חלליים, וכן גם שילוב של כמה אמצעי תחבורה בכלי אחד כגון כלי רכב אמפיביים.
היבטים של תחבורה
המונח תשתית תחבורתית מתייחס לכבישים, מסילות רכבת, שבילי אופניים, תעלות מים ונתיבי אוויר, נמלי תעופה, נמלי ים, תחנות רכבת, תחנות אוטובוס ותחנות מרכזיות.
אמצעי התחבורה משתמשים בתשתית על מנת להגיע ליעדם: כלי רכב ביבשה נוסעים על כבישים, גשרים ופסי רכבת, ואילו כלי שיט וכלי טיס נוסעים בנתיבי ים ובנתיבי אוויר וחונים בנמלים.
לצורך הובלת מטענים משתמשים לרוב בכלי רכב המותאמים לכך בים, באוויר וביבשה.
תכנון ועיצוב התשתית הוא חלק מתחומי הנדסה אזרחית ותכנון עירוני. תכנון ועיצוב כלי הרכב הוא תחום בהנדסת מכונות או בתת-תחומים כמו אווירונאוטיקה והנדסת חלל-אוויר (תחום העוסק בבניית והנדסת כלי רכב הטסים בים או בחלל).
ראשית התחבורה
לפני החברה החקלאית חי האדם בחבורות קטנות, הנודדות ממקום למקום בחיפוש אחר מזון, ונשא את הכלים והצידה ממקום למקום. מאוחר יותר, כשביית האדם בהמות בית, היה מעמיס עליהן משא ואף רוכב על גבן, וכך היה יכול לעבור מרחקים גדולים. ביות בעלי חיים אלו עזר מאוד לאדם, אך כושר הנשיאה שלהם היה מוגבל. לא עבר זמן רב בטרם גילה האדם שהבהמות יכולות לדבר ולשאת עומס גדול בהרבה על ידי משיכה, במקום נשיאה. בתחילה השתמשו במגררות גולמיות ובהדרגה גילו כי ככל ששטח המגע של המגררה בקרקע קטן יותר, כך היא מסוגלת לשאת את המשא ביותר קלות.
המצאת הגלגל תרמה להתפתחות התחבורה.
מייקל טאבס
מייקל טאבס (באנגלית: Michael Tubbs; נולד ב-2 באוגוסט 1990) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כראש עיריית סטוקטון שבקליפורניה. הוא האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד והאפרו-אמריקאי הראשון. היה ראש העיר הצעיר ביותר בארצות הברית מבין ראשי הערים שבהן מעל 100,000 תושבים.
ביוגרפיה
בסיום הלימודים חזר לסטוקטון במטרה לשנות את מצב העיר שדורגה כאומללה ביותר בארצות הברית ב-2011. בנובמבר 2012 נבחר למועצת עיריית סטוקטון והיה בכך לנציג הצעיר ביותר במועצה מאז ומעולם. מסע הבחירות שלו לווה בתשומת לב תקשורתית רבה ובתרומות ותמיכת ידוענים כגון אם סי האמר ואופרה וינפרי. הקמפיין תועד בסרט הדוקומנטרי "True Son" של הבמאי קווין גורדון שיצא ב-2014.
בנובמבר 2016 נבחר לראשות העירייה לאחר שגבר על ראש העיר המכהן אנתוני סילבה ברוב של 70%. כראש העיר החליט להוציא לפועל ניסוי של הכנסה בסיסית לכל, במסגרתו מוענקים ל-100 משפחות 500 דולרים מדי חודש לכל אחת.
בבחירות שנערכו בנובמבר 2020 הפסיד טאבס ליריבו מהמפלגה הרפובליקנית. לאחר הפסדו מונה ליועצו של מושל קליפורניה גווין ניוסם.
ב-2018 נכלל ברשימת האישים המשפיעים עד גיל 40 של מגזין פורצ'ן. טאבס נשוי לאנה אותה הכיר במהלך לימודיהם בסטנפורד. הם הורים לילד אחד.
ויליאם דיי
ויליאם רופוס דיי (באנגלית: William Rufus Day; 17 באפריל 1849 – 9 ביולי 1923), היה משפטן ודיפלומט אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביוגרפיה
דיי נולד באוהיו, בה הוא התיישב לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת מישיגן, בשנת 1872. כעורך דין עסק דיי במשפט מסחרי ופלילי, לצד ראשית פעילותו במסגרת המפלגה הרפובליקנית. קשרי ידידותו עם ויליאם מקינלי הביאו אותו לשמש כיועצו המשפטי במערכות הבחירות של מקינלי לקונגרס, למשרת מושל אוהיו ולנשיא ארצות הברית. לאחר היבחרו לנשיאות מינה אותו מקינלי לשמש כעוזר מזכיר המדינה ג'ון שרמן. בשנת 1898 בחר הנשיא להחליף את שרמן ומינה את דיי כמחליפו.
במלחמת ארצות הברית–ספרד שימש דיי כיושב ראש המשלחת אשר ניהלה את המשא ומתן לשלום שהסתיים בחתימת הצדדים על חוזה פריז ב-10 בדצמבר 1898, חוזה אשר הפך את ארצות הברית למעצמה עולמית. לאחר מכן מונה דיי על ידי מקינלי לשופט בית המשפט לערעורים. בתפקיד זה הוא כיהן בשנים 1899–1903, עד למינויו על ידי הנשיא תאודור רוזוולט לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך תקופת כהונתו פסק דיי ב-439 משפטים, מהן 18 בלבד בדעת מיעוט. בשנת 1922, בתום 19 שנות כהונה בבית המשפט, פרש דיי מתפקידו.
בצרה (עיראק)
בצרה (בערבית: البصرة, תעתיק לעברית: אלבצרה, ובהגייה פשוטה: אלבסרה) היא עיר הנמל הראשית של עיראק ובירתו של המחוז הקרוי על שמה בדרום-מזרח המדינה. העיר נחשבת לבירה הכלכלית של עיראק וממוקמת לגדת נהר השט אל-ערב הנשפך אל המפרץ הפרסי במרחק של כ-450 ק"מ מדרום-מזרח לבירה בגדאד.
האזור סביב בצרה כולל מספר רב של בארות נפט. בעיר קיים שדה תעופה, שלאחרונה החל לפעול מחדש. סביב בצרה אדמות מתאימות לחקלאות למרעה, והיבולים העיקריים מאזור העיר הם אורז, תירס, שעורה, דוחן, חיטה ותמרים. בית הזיקוק בעיר יכול להפיק כ-140,000 חביות נפט ביום.
בעבר היו בבצרה קהילות יהודיות, וכן ידוע שפעל בה רבי שמעון קיירא מחבר הספר הלכות גדולות, אך רובן עזבו אותה בזמן הקמת מדינת ישראל ועלו לישראל במבצע עזרא ונחמיה. כיום, על פי הערכות, יש בבצרה כמה עשרות יהודים בלבד.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 636 כבסיס צבאי של כוחותיו של עומר בן אל-ח'טאב. בהמשך השנים מצביאים נוספים אשר נלחמו באימפריה הסאסאנית יישבו את האזור ושלטו בו. במהלך העשורים שלאחר מכן העיר נשלטה על ידי בית אומיה. בשנת 740 נכבשה על ידי א-ספאח, הח'ליף הראשון של בית עבאס.
תחת שלטון בית עבאס הפכה בצרה למרכז אינטלקטואלי. פעלו בה דמויות מפורסמות כגון איש האשכולות אבן אל-היית'ם והמיסטיקנית הסופית ראבעה אל-עדוויה. בשנת 923 פלשו הקרמטים לעיר והרסו אותה. השושלת הבויהית שלטה בעיר בשנים 945- 1055.
בשנת 1122 השליט הסלג'וקי זנגי סיפח את העיר לשטחו. בית עבאס הפסיק להתקיים בשנת 1258 לאחר שהאימפריה המונגולית כבשה את האזור, כולל בצרה, תחת הנהגתו של הולאגו חאן. בשנת 1411 נכבשה העיר על ידי קארה קויונלו. במהלך המאה ה-16 התרחשו באזור קרבות ועימותים בין האימפריה הפורטוגזית לפרס. לבסוף, האימפריה הפורטוגזית היא זו ששלטה בבצרה. במשך שנים רבות בצרה הייתה מרכז מסחרי ותרבותי פורח.
העיר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1668, לאחר עימותים הולכים ומתמשכים עם ממלכת פרס. אחרי קרב בצרה ב-1914 חידשה הממלכה המאוחדת את הפעילות של הנמל והאינטרסים הבריטיים הביאו לפריחתו של הנמל והפיכתו למרכזי בסחר עם המזרח הרחוק. בזמן מלחמת העולם השנייה היה הנמל למקום חשוב מאוד עם שליחת ציוד ואספקה שנשלחו לברית המועצות מבעלות הברית.
אוכלוסיית המדינה הייתה בשפל בזמן מלחמת איראן–עיראק ורבים מהתושבים עזבו. העיר הופצצה רבות על ידי איראן והתרחשו בסביבתה קרבות רבים. לאחר המלחמה הקים סדאם חוסיין אנדרטאות רבות בעיר. במלחמת עיראק התרחשו קרבות קשים בעיר, עם פלישת ארצות הברית למדינה.
יהודים
קהילת בצרה נזכרת לראשונה בספרות הגאונים בשנת 830. בנימין מטודלה ציין שבעיר מתגוררים כמה אלפי יהודים. בשנת 1888 כללה הקהילה כ-1000 אנשים, ב-1910 עלה מספרם ל-1,500 – רובם סוחרים שעסקו ביבוא משי, פשתן, וסחורות נוספות מהודו ומאירופה. בשנת 1936 היו בעיר 7,260 יהודים ששלחו ציר אחד לפרלמנט ומשנת 1946 – שני צירים.
בתקופת מלחמת העצמאות היו בעיר התנכלויות ביהודים. המיליונר היהודי שפיק עדס הואשם בריגול ובגידה, נידון למוות וניתלה. בעיר היו אז כ-11,000 יהודים. בעיר התפתחה מחתרת יהודית בה למדו עברית והתכוננו לעלייה. עלייה בלתי לגאלית החלה עם הקמת המדינה וצעירים רבים עזבו את המדינה. חיי היהודים באותה תקופה מתוארים ביצירות של לילי זלוף.
בשנת 1975 היו בעיר 35 יהודים בלבד.
נורת' שור (אילינוי)
אזור הנורת' שור (באנגלית: North Shore, בתרגום חופשי: "אזור החוף הצפוני") הוא מונח לא רשמי, המתייחס לאזור של יישובים פרווריים, הנמצאים מצפון לעיר שיקגו, בקרבת ימת מישיגן, במחוזות קוּק ולייק שבמדינת אילינוי. אזור זה הוא חלק מהמטרופולין של שיקגו. כיום הוא מהווה רצף בנוי המקוטע רק בשמורות טבע ובגנים ציבוריים.
מבחינה היסטורית, התייחס המונח "נורת' שור" במקור ליישובים במדינת אילינוי בהם עבר קו הרכבת של חברת "Chicago North Shore and Milwaukee Railroad" אשר חיבר בין שיקגו למילווקי ותופעל בין השנים 1916 עד 1963. כיום המונח מתייחס לרוב לקבוצת יישובים אשר כוללים בין היתר חלק מהיישובים העשירים ביותר באזור המערב התיכון ובארצות הברית בכלל. אוכלוסיית פרוורי אזור ה"נורת' שור" כוללת כיום בעיקר את אנשי המעמד הבינוני שעובדים בפרוורים עצמם ובשיקגו. הקרקע בפרוורים זולה יותר מאשר בעיר שיקגו ומשום כך אנשי המעמד הגבוה, הגרים באזור זה, יכולים להתגורר באחוזות מרווחות ובבתים גדולים. תאגידי ענק בוחרים להחזיק באזור זה את משרדיהם (כמו חברת סירס שפקידיה מילאו קודם לכן את כל מגדל סירס ויצרן המזון קראפט) ומפעלי חינוך (כמו אוניברסיטת נורת'ווסטרן) ותיירות (כמו פסטיבל רוויניה, הגנים הבוטניים של שיקגו ופארק השעשועים ששת הדגלים), הדורשים שטח רב ממוקמים בו אף הם.
משום שלא קיימת הגדרה רשמית וברורה ליישובים והשטח אשר נכללים באזור ה"נורת' שור", קיימת מחלוקת לגבי היישובים הנכללים באזור זה ולעיתים רבות אף נעשה שימוש שגוי במונח. על אף שיש הטוענים כי אזור הנורת' שור כולל רק את היישובים הנמצאים לאורך החוף המערבי של אגם מישיגן ואשר הוקמו לפני מלחמת העולם השנייה, השימוש הרחב במונח עשוי לכלול כיום גם אחדים מן היישובים החדשים יותר שהוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה ואשר מרוחקים מעט יותר מאגם מישיגן.
התקופה שקדמה לרכבת
בשנת 1833 נחתם הסכם מכירה של שטח רצועת החוף שמצפון לשיקגו בין האמריקנים ממוצא אירופי לבין היְלִידִים האמריקנים (אינדיאנים) שישבו בו. הילידים, למעט משפחה מעורבת אחת, שייסדה את היישוב וילמט, פינו את המקום.
בהמשך המאה התשע עשרה התיישבו באזור בעיקר אנשי מעמד הביניים שהיו בני מיעוטים דתיים או גזעיים וחקלאים. בין בני המיעוטים ממעמד הביניים שנטשו את שיקגו ניתן למנות שחורים שהתבססו כלכלית, בני כתות דתיות נוצריות שונות ויהודים. אנשי מעמד הביניים נטשו את שיקגו משתי סיבות. ראשית, בני המיעוטים שביניהם סברו שיזכו לשוויון הזדמנויות רק בקהילה בה הם מהווים את הרוב. שנית, שיקגו הפכה לעיר תעשייתית רועשת, אפופת עשן ומאוכלסת בצפיפות על ידי משפחות פועלים עניות. בשנת 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, החלה הגירת עבדים משוחררים אל שיקגו ואוכלוסיית פועלים אנאלפביתית זו הגבירה את דחיית מעמד הביניים מהעיר. אזור הנורת' שור היה אוהד לעבדים המשוחררים עוד מהתקופה שלפני המלחמה - באזור עבר המסלול של ארגון הברחת העבדים לחופש - מסילת הרכבת המחתרתית.
הקושי העיקרי בו נתקלו המתיישבים היה קושי בתחבורה. השטח היה זרוע ביצות ולכן הסחורה החקלאית הטרייה והאנשים שעבדו בשיקגו התקשו להגיע במהירות אל שיקגו. הדרך היבשתית הנוחה ביותר – דרך "גרין ביי" (מסלול דומה לשדרות גרין ביי של היום) הייתה קשה מאוד ואטית מאוד להליכה ורכיבה. השיט לשיקגו היה נתיב התחבורה העיקרי וגם שיט זה היה אטי למדי.
קו רכבת "החוף הצפוני"
בין השנים 1851 ו-1853 כיהן וולטר גורני (Walter S. Gurnee) כראש עיריית שיקגו. במהלך תפקידו זה היה שותף למאבק שהעביר את השליטה בשטח בו מצויים כיום פרוורי החוף הצפוני ממדינת ויסקונסין למדינת אילינוי. בתקופה זו הוא גם קנה לעצמו, מהונו הפרטי, חלקים נרחבים משטח זה. לאחר פרישתו מתפקיד ראש העיר שיקגו, הפך גורני לאיש עסקים. הוא הקים קו רכבת בין שיקגו לבין מילווקי שבוויסקונסין, במרחק מיילים אחדים מחוף אגם מישיגן. גורני דאג שרבות מהתחנות של הקו ימוקמו דווקא בסמוך לאדמותיו ושלו, יעלו את ערכן ויהפכו אותן לכדאיות לבנייה.
הרכבת הפכה את הנסיעה בין מילווקי לשיקגו מרכיבה שנמשכת יומיים לנסיעה שנמשכת שעות אחדות (כיום שעתיים). קו הרכבת האיץ את ההגירה לאזור, את התפתחות היישובים ואת הפיכתם של רבים מהם למקום נעים למגורים ולגידול ילדים עבור מי שעובד יום-יום בשיקגו. השטח הסמוך לתחנת הרכבת הפך במרבית היישובים האלה למרכזו המנהלי והמסחרי של היישוב. מלבד זאת, אחדים מהיישובים שהוקמו לפני הקמת קו הרכבת התרוששו וננטשו משום שגורני התעקש שלא למקם בהם תחנה.
גורני נפטר בשנת 1903, ובין השנים 1906 לבין 1963 תופעל קו הרכבת שהוא ייסד בעיקר בידי חברת מסילת אזור החוף הצפוני של שיקגו ומילווקי (Chicago North Shore and Milwaukee Railroad). חברה זו קמה בווקיגן שבאילינוי, על אם הדרך של קו זה. הקו מתופעל על ידי חברת מֶטְרַא (Metra) – חברת הרכבות הפרווריות של שיקגו. הרכבות בקו הן רכבות דיזל והקו קרוי North Union Pacific Line. הקו מסתיים כיום בקנושה שבוויסקונסין. הרכבות הראשונות שנסעו בקו זה היו רכבות קיטור. הן הוחלפו ברכבות חשמליות וכיום נוסעות שם רכבות דיזל.
יישובי אזור ה"נורת' שור" שדרכם עברה במקור מסילת הרכבת
מבחינה היסטורית, המונח "נורת' שור" התייחס במקור ליישובים במדינת אילינוי בהם עבר קו הרכבת של חברת Chicago North Shore and Milwaukee Railroad. קו הרכבת עבר במקור ביישובים הבאים במדינת אילינוי (מדרום לצפון):
קו רכבת "עמק סקוקי"
מעל רוב מסלול קו הרכבת הנטוש עובר קו מתח גבוה פעיל. קו מתח גבוה זה הוקם יחד עם קו הרכבת כחלק מאותו מיזם כלכלי. יוזם הקמת קו הרכבת וקו המתח הגבוה היה סמיואל אינסול (Samuel Insull) - איש עסקים משיקגו שהיה בעליה של תחנת כוח. אינסול, שעבד אצל תומאס אלווה אדיסון לפני שהפך לאיש עסקים, רצה למכור חשמל בפרוורי החוף הצפוני, לגרום לסגירתן של תחנות הכוח המקומיות הקטנות ולעזור בפיתוח היישובים שקנו ממנו חשמל, על ידי מיקום תחנת רכבת בשטחם.
עם פרוץ השפל הגדול, אינסול פשט רגל ורכושו הועבר לנושיו. הנושים לא הסתפקו בכך ותבעו אותו על מרמה. אינסול ברח מארצות הברית, הוסגר אליה וזכה במשפט.
במחצית השנייה של המאה העשרים נבנו בסמוך למסילת קו רכבת זה נתיבי תחבורה חדשים. קטע הכביש המהיר I-94 שבין סקוקי לנורת'ברוק נסלל במרחק עשרות מטרים ממסילה זו. קטע קו הרכבת הפרוורית, Milwaukee District North Line (ראו בהמשך), שבין גלנוויו לנורת'בוק הולך ומתקרב אל מסילת הקו הנטוש ובקטע שמצפון לנורת'ברוק עד לייק פורסט הוא עובר במרחק מטרים ספורים ממנו.
קווי הרכבת העילית
לחברת CTA שמפעילה את הרכבת העילית של שיקגו (EL) יש שני קווי רכבת קצרים באזור פרוורי החוף הצפוני. שני קווים אלה הם הקו הצהוב והקו הסגול. הם יוצאים מהתחנה האחרונה של הקו האדום, המצויה ברחוב הוורד – על גבול שיקגו ואוונסטון. לקו הצהוב יש שתי תחנות בלבד: תחנת הוורד ותחנת סקוקי (התחנה היחידה ששרדה מהקו הנטוש).
הקו הסגול עובר דרך שני פרוורים בלבד מקבוצת פרוורי החוף הצפוני – אוונסטון ווילמט. המרחק בין התחנות של הקו הסגול קצר יותר מזה שבקווים של מטרה משום שהרכבת העילית משמשת כרכבת קלה ולא כרכבת פרוורים. בשעות עומס התנועה, הקו הסגול ממשיך מרחוב הוורד בנסיעה ישירה למרכז שיקגו. הוא נוסע על מסלולו של הקו האדום תוך שהוא מדלג על רוב תחנותיו. העובדה שבאוונסטון ובווילמט עוברים שני קווי רכבת תרמה רבות להתפתחות פרוורים אלה. אולם, מסיבות היסטוריות, מסילת הרכבת שמשמשת את הקו הסגול נגמרת בווילמט.
וילמט הוקמה על ידי משפחה מעורבת של אמריקנים ילִידים ואמריקנים ממוצא אירופי. משפחה זו לא הצליחה לגייס משאבים לפיתוח היישוב ומכרה אותו לקבוצת נוצרים פוריטנים ששאפה להתנתקות מתרבותה של שיקגו. הפוריטנים לא הסכימו לבניית מסילות ברזל בתחומם במשך זמן רב ושני קווי הרכבת שיש להם כיום תחנה בווילמט הגיעו בעבר עד מבואותיה בלבד. בקו שבנה גורני (הקו שתרם במידה הרבה ביותר לפיתוח האזור) נאלצו הנוסעים לרדת מהרכבת, לחצות את וילמט ברגל ולעלות לרכבת אחרת. גורני עמל במשך זמן רב על מנת לרצות את תושבי וילמט כדי שירשו לו לחבר את שני חלקי המסילה שלו. תחנות הרכבת של וילמט, בשני הקווים, נבנו רק לאחר שווילמט יצאה משליטת הפוריטנים.
קו פרברי נוסף
ממערב לכל הקווים שהוזכרו קודם, בחלקו המערבי של חלק מהיישובים שדרך מרכזם עובר הקו הנטוש, עובר קו רכבת פרוורית שמופעל על ידי חברת מטרה. קו זה נקרא Milwaukee District North Line. בחלק מהיישובים האלה מרכז היישוב עבר באופן טבעי או מתוכנן לסביבת תחנת הרכבת. קו רכבת זה מצוי במרחק ניכר מאגם מישיגן ולפני שחלק פרוורי החוף הצפוני העתיקו את מרכזם אליו, הוא לא נתפס בעיני איש כקו העובר בקרבת החוף.
יישובי עמק סקוקי
יישובים נוספים, שקו רכבת עמק סקוקי עבר דרך מרכזם, אשר מקובל על פי רוב לכלול באזור זה (מצפון לדרום):
יישובים שספק שייכים לחוף הצפוני
יישובים נוספים, שספק שייכים לאזור ה"נורת' שור", שמקובל על פי רוב לכלול באזור זה:
סרטי קולנוע שצולמו באזור פרוורי החוף הצפוני
אזור זה קיבל חשיפה רבה יחסית בשנות השמונים כאשר סרטי נעורים אמריקנים רבים צולמו בו, במיוחד אלו של התסריטאי והבמאי ג'ון יוז. בין הסרטים הנודעים ביותר שצולמו באזור זה או שעלילתם מתרחשת בו:
כפר ורבורג
כפר-וַרְבּוּרְג הוא מושב באזור הדרום, סמוך לקריית מלאכי, השייך למועצה אזורית באר טוביה.
היסטוריה
היישוב הוקם ב-31 באוקטובר 1939 על ידי חברי "ארגון מנחם" לאחר שניסיונם להקים את כפר מנחם לא עלה יפה. היישוב נקרא על שמו של פליקס ורבורג שהיה אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בארצות הברית ומייסד ארגון הג'וינט.
בכפר ורבורג, הנחשב למושב גדול, 98 משקים המשתרעים על כ-6,000 דונם.
בכפר כ-20 רפתות חלב גדולות. חלק מאדמות הכפר נטועות פרדסים, כרמים ומטעי נשירים. מרבית חברי הכפר משלבים בשנים האחרונות חקלאות עם עבודה מחוץ למשק.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוקמה בו "שכונת בנים" המונה, נכון לסוף 2009, כ-60 בתים פרטיים.
במושב זה התגורר שר האוצר יגאל הורביץ, ולאחר מותו נקבר בבית העלמין של המושב.
בשנת 2015 הוקם בכפר בית התרבות האזורי "אנזו", המארח הקרנות סרטים ברוח סינמטקית, הרצאות וסדנאות שונות.
מלחמת העצמאות
עם תחילת פלישת צבאות ערב לארץ במחצית מאי 1948, הועלתה הערכה שתנועת הצבא המצרי צפונה תהייה דרך הכביש הסמוך ועל כן הוקם עליו מחסום שנקרא בהמשך מחסום כפר ורבורג.
האנדרטה לבני המושב שנהרגו
בקרבת בית הקברות הצבאי ניצבת אנדרטה לזכר בני המושב שנהרגו בשורות צה"ל. היא עוצבה בשנת 1959 על ידי האדריכל אשר חירם.
האנדרטה היא רחבת אבן ודשא המוקפת בגדר אבן. בקצה הרחבה המרוחק מן הכניסה נקבעו בפאה העליונה של הגדר שלושה גושי אבן מלבניים שבכל אחד מהם נחקק כוכב - לזכר שלושת בני המושב שנהרגו במלחמת העצמאות. לידם נקבעו בקיר שמות הנופלים. בכניסה לרחבה נחקק משפט מפי אחד מהם, צבי גוּבֶּר: "ארצי הדלה - אשרך מה רב אם אלה בנייך".
לימים הורחבה האנדרטה לפי סגנונה המקורי כדי להנציח שבעה חללים נוספים מבני המושב.
קיף קרוקר
לוטננט קיף קרוקר (באנגלית: Kif Kroker) הוא דמות בדיונית בסדרת האנימציה פיוצ'רמה.
קיף הוא עוזרו האישי של קפטן זאפ בראניגן והלוטננט הרביעי על ספינת החלל נִימְבּוּס של "אהבל" (ארגון הדמוקרטיה מסביב ליקום - התחליף הגלקטי לאומות המאוחדות. תסכולו מהיהירות ואי הכשירות הכללית של בראניגן בעונה 1 הובילה אותו להיות מנוכר, אדיש וציני, אך אישיותו השתנתה מאוד בעונות המאוחרות יותר. זאפ חושב שקיף הוא איש סודו וחברו הטוב, על אף שקיף רואה אותו כאידיוט מוחלט וחסר תועלת.
פיזיולוגיה
לקיף שלוש פטמות, והוא מסוגל להשיל את עורו בעת הצורך. הוא גם יכול לשנות את צבע עורו כדי להיטמע בסביבה (יש לו בעיה בשליטה בתכונה זו כשהוא בסיטואציה מרגשת, כמו שנראה בפרק "Where the Buggalo Roam"), והוא גמיש לחלוטין. הוא יכול לנפח את ראשו לגודל מפלצתי כדי להפחיד טורפים, ויכול ליצור קול דומה לחמת חלילים כשהוא מוציא אוויר. ידיו ורגליו מצוידות בכריות אוויר, מה שמאפשר לו לטפס על קירות בדומה לשממית. לקיף שלד הִידְרוֹסְטָטִי במקום עצמות. גזעו מתרבה דרך שימור DNA כמו מגע עור, אחרי שהם מוכנים לקבלת הריון כשהם מרגישים רגש אהבה חזק. גזעו של קיף מתחילים את חייהם כזחל דמוי-ראשן, ובמצב הזה הם נשארים עשרים שנה עד שהם מגדלים רגליים ויוצאים מהמים לחיות כילדים. שלב החיים האחרון שלהם כדו-חי הוא נחיל שרצים עפים.
תפקיד
בעונה 3, קיף התחיל לצאת עם עובדת מפלנט אקספרס איימי וונג, שאותה פגש על ספינת המותרות טיטניק בפרק "A Flight to Remember". בזמן יציאתו עם איימי, דמותו של קיף עברה שינוי גדול מאוד; הוא נחשף כמאוד רגיש, ביישן ופחדן. לקח לו חודשים לאסוף אומץ לבקש מאיימי לצאת איתו לדייט, וזה קרה רק כי זאפ סידר לו את הדייט. אישיותו הלא-מאיימת מקשה עליו לעמוד על שלו מול זאפ בראניגן, לכן הוא מקטר על זה אצל לילה (שזה הטרדה גדולה בשבילה) ואצל כל מי שמוכן לשמוע. על אף שהוא בעמדת נחיתות, כשפיקד על פריי הוא היה נוקשה כלפיו, כמו שהוא צעק על פריי ואמר "ערבב את האגוזים המעורבים! אני רואה שני שקדים נוגעים!"
קיף נחשף כדמות רומנטית מאוד, בעל ביטחון עצמי נמוך, המאוהב באמת באיימי. הוריה של איימי לא נלהבים ממנו, ותדיר קוראים לו "חייזר ירקרק מתרסק". בניגוד לזה, בפרק מוקדם יותר (כשהשנים נפגשו) הוריה של איימי נראו כשהם מאשרים ומעוניינים בקיף בתור בעל של איימי וספק נכדים, כנראה מפני שהוא היה קפטן באותו הזמן. על אף שהרבה פעמים קיף לא נראה גברי במיוחד, בפרק "Three Hundred Big Boys" הוא נראה נלחם בשני חיילים-עכבישיים עד שזאפ דרס אותו עם כלי טיס דמוי-ג'יפ, מה שמראה שקיף מיומן באמנות הלחימה. למרות זאת, קיף לא מצליח לקבל את אישורם של הוריה של איימי, שהם רוצים שביתם תתחתן עם אדם גברי, עם שרירים נראים, מאצ'ו קָאוּבּוֹי, כמו כל גבר שדרכם נפגש אתו, אפילו "אדם חזק כמו זאפ בראניגן".
הגברים בגזע של קיף יכולים להיכנס להריון, כמו שקרה לקיף בפרק "Kif Gets Knocked Up a Notch". קיף מסביר את זה כשהוא אמר שגזעו יכול להעביר DNA אינפורמציה אפילו דרך נגיעה פשוטה. זה קורה במצב של "מוכנות ללדת", שקורה כשהחברים בגזע מאוד מאוהבים. לא ברור אם זוהי דרך הריבוי הרגילה של מינו, או שזאת דרך התרבות משנית. בפרק "Amazon Women in the Mood", הוא ברח מהאישה שהוא יועד לשכב אתה (סוג של הוצאה להורג), ובפרק "Where the Buggalo Roam", הוא לא הבין כהלכה את משמעות המושג "עושים אהבה".
כשמכונת בדיקת הורות בין גזעים של פרופסור פארנסוורת' (שאמר "אפילו אני צחקתי על עצמי כשבניתי את זה") מגלה שה"אמא" של התינוקות לעתיד של קיף היא לילה, קיף מסביר שההורה האמיתי היא זו שהשרתה רגשות אהבה (מה שגרם לו להיכנס למצב מוכנות להריון), בלי קשר לתורם הDNA. המילה המשמשת ל"אם האמיתית" היא סמיזמר, על שם האמרה הוולקנית הידועה "diftor heh smusma" (חיה הרבה והצלח). במסיבה לכבוד הרך הנולד שערכו לקיף, איימי עוזבת אותו בפתאומיות, כשמצאה את עצמה בלתי יכולה להקריב את דרך חייה לטובת הורות, רק כדי לשנות את דעתה בסופו של דבר, וחזרה לקיף בזמן לבצע את טקס ההולדה העתיק של עולם הבית של קיף, אמפיביאס 9. הוא הוליד ריר של ראשנים והסביר לאיימי שהם יחזרו ליבשה בעוד עשרים שנה, ואיימי מחליטה שעד אז היא תהיה מוכנה להורות. בסוף הפרק, נראה שוחה ילוד חד-עין, תוצאת ה-DNA של לילה.
בסרט ה-DVD השני של פיוצ'רמה, "Beast with a Billion Backs", הוא מתחתן עם איימי אחרי שהוא ביקש ממנה להיות ה"פן פן רו" שלו, כאשר זאפ בראניגן השושבין שלו. בגלל חוסר הסבלנות של זאפ בראניגן, קיף נמחץ זמן קצר לאחר החתונה על ידי טיל יקום-ליקום (UUM). לאחר שהוא קם לתחייה, הוא מגלה שזאפ שכנע את איימי לשכב עמו בצערה. כתוצאה מכך, מקבל קיף סוף סוף אומץ להכות את זאפ, אך נראה שקיף ואיימי נפרדו לאחר מכן, כי כמו שקיף אמר התרגום הישיר של "פן פן רו" זה "אחת שלא שוכבת עם המפקד שלי", מה שהיא עשתה.
List of recurring Futurama characters Seznam vedlejších mimozemských postav ve Futuramě Список второстепенных персонажей «Футурамы»
עברי אנכי
"עברי אנֹכי" (בתעתיק לועזי: Ibri Onochi וכן Ibri Anochi) היה שבועון יהודי בשפה העברית שראה אור בגליציה, תחילה בעיר למברג (לבוב) ומאוחר יותר בברודי, בין השנים 1865–1890. "עברי אנכי" היה אחד מעיתוני ההשכלה החשובים באותה תקופה.
את העיתון ערך ברוך וֶרבֶּר (ווערבער), חניך ההשכלה מגליציה, בין השנים 1865–1876, ואחריו כיהן כעורך בנו יחידו, יעקב ורבר, בשנים 1876–1890. הוא פורסם מדי שבוע תחת השמות המתחלפים "עברי אנכי" ו"העברי", מאחר שהיה קל יותר להשיג אישור ממשלתי עבור הוצאת שני דו-שבועונים נפרדים מאשר להוצאת שבועון. מקור שמו הוא תשובתו של יונה הנביא לשאלת מלחי הספינה הסוערת שאיימו להטביעו: "מה ארצך ואי מזה עם אתה"? –.
הופיע גם בעשרים וששה כרכים שנתיים. בפתח הכרך הראשון נכתב כי עיקר מטרת העיתון היא לעודד את השימוש בשפה העברית כשפת הלאום היהודי, ולפרסם את הנעשה בעולם ובעיקר בעולם היהודי. העיתון שימש רוב שנותיו כשופר גליצאי פנימי ולכן מהווה עדות נאמנה לקורות היהודים בגליציה.
לאורך שנות קיומו ניהל העיתון פולמוסים רבים עם כתבי עת מאותה תקופה, בכללם "המבשר", "המליץ", "הלבנון", ו"קול מחזיקי הדת". לרוב נקט העיתון בעמדות נחרצות בעד ערכי ההשכלה ונגד היהדות האורתודוקסית והחסידות. כמו כן עסק רבות בשאלת ההתיישבות בארץ ישראל, שעלתה במיוחד לאחר הופעתה של תנועת חיבת ציון בשנות ה-80 של המאה ה-19. בהתאם להשקפתו של העורך ורבר, העיתון נהג למתוח ביקורת חריפה למדי על התנועה, אך בד בבד הופיעו בו גם עמדותיהם של תומכי "חיבת ציון", שנבלעו בדרך כלל בין היתר במאמרים שצידדו בהגירה לארצות הברית.
בין מדוריו הקבועים היו ביקורות ספרים, ביוגרפיות, "ענייני המדינה", ודיווחים מהנעשה בקהילות היהודיות בעולם. עם כותביו הבולטים נמנו שלמה בובר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מרדכי דוד ברנדשטטר, אברהם בר גוטלובר, אייזיק מאיר דיק, ש"י איש הורוויץ, אברהם משה לונץ, יהושע מזח, פביוס מיזס, שלמה מנדלקרן, נחום סוקולוב, נתן נטע סמואלי, יצחק קמינר ויהושע השל שור.
בשנת 2011 הועלו כרכי העיתון במלואם לאתר עיתונות יהודית היסטורית.
ALARM
ALARM (ראשי תיבות של: Air Launched Anti-Radiation Missile; מאנגלית: טיל נגד קרינה המשוגר מהאוויר) הוא טיל נגד קרינה בריטי שייעודו העיקרי הוא השמדת מערכות מכ"ם של האויב למטרת דיכוי הגנה אווירית. הוא נמצא בשימוש חיל האוויר המלכותי הבריטי וחיל האוויר המלכותי הסעודי.
הטיל הוא מסוג "שגר ושכח" ובעל יכולת ייחודית של "שוטטות" (loitering). כאשר הטיל משוגר במוד "שוטטות" או כאשר מכ"ם המטרה כבה לאחר השיגור, הטיל פותח מצנח וצונח לאיטו עד שמכ"ם המטרה נדלק, ואז ניצת מנוע הטיל בשנית והטיל טס לעבר המטרה עד לפגיעה.
היסטורית פיתוח
ב-1978 הציג חיל האוויר המלכותי הבריטי את דרישותיו לטיל נגד קרינה:
משרד ההגנה הבריטי קיבל הצעות לטיל נגד קרינה חדש בסוף 1982; BAe דיינמיקס הציע את ה-ALARM, בעוד שטקסס אינסטרומנטס חברה ללוקאס אירוספייס והציעה את ה-AGM-88 הארם. מחלוקת התעוררה בין משרד ההגנה הבריטי שהעדיף את ה-ALARM מתוצרת BAe דיינמיקס הבריטית לבין משרד האוצר שהעדיף את טיל ה"הארם" הזול יותר. ב-29 ביולי 1983 הכריז מזכיר ההגנה מיכאל הסלטין על בחירה ב-ALARM. על פי הערכות, ההזמנה הראשונית הייתה לכ-750 טילים עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי, כאשר הטילים הראשונים היו צפויים להמסר ב-1987.
פיתוח מנוע הטיל הייחודי, בעל יכולת "בערה-שוטטות-בערה", היה באחריות "רויאל אורדנס". התכנון של רויאל אורדנס למנוע בעל מאפיינים כאלו, שכונה "נות'ץ'" (Nuthatch; מאנגלית: דבקן, סוג של ציפור), היה מורכב. בתחילת 1986 התחוור ל-BAe כי "רויאל אורדנס" נתקלת בקשיים באספקת מנוע הטיל והיא החלה לבחון חלופות. ביולי 1987, BAe, שעד אז הפכה לבעלת "רויאל אורדנס", החליפה את ה-"נות'ץ'" במנוע בעל סיכון נמוך יותר שתוכנן על ידי ביירן-כמי (Bayern-Chemie). עלות העסקה הוכפלה מ-200 מיליון לירה שטרלינג ל-400 מיליון לירה שטרלינג ותאריך המסירה נדחה ל-1990.
היסטורית שירות
שימוש בטילי ALARM נעשה בעימותים הבאים:
טיטאנוהירקס
טיטאנוהירקס (שם מדעי: Titanohyrax; משמעות השם: "שפן טיטאני") הוא סוג של יונק קדום בן לסדרת השפנאים, שחי מתחילת האאוקן עד תחילת האוליגוקן בצפון אפריקה. המאובנים שלו התגלו במצרים, אלג'יריה ותוניסיה והוגדרו ב-1922. ישנם חמישה מינים בסוג, אך הם השתמרו בצורה גרועה וישנן מחלוקות מדעיות בנושא.
מאפיינים
הטיטאנוהירקס היה הגדול שבכל מיני השפנים והיה גדול בהרבה מקרוביו המודרניים. לסתותיו היו בעלות שיניים טוחנות וקדם טוחנות מוגבהות ורחבות, דומות לשיני פרסתנים מתקדמים ושונות משיניהם המחודדות של השפנים המודרניים. הוא ניזון מאכילת עלים, מאחר שהעשבים עוד לא התפתחו באותה עת.
המין ממצרים Titanohyrax ultimus היה הגדול שבבני הסוג ובכלל בסדרת השפנאים והוא הגיע למשקל של 600 עד 1,300 קילוגרם, גדול כמו קרנף קטן. עם זאת מינים אחרים היו קטנים יותר והמין Titanohyrax tantulus לא עלה במשקלו על 23 קילוגרם. הוא היה בעל דו-צורתיות זוויגית והזכרים היו גדולים יותר מהנקבות.
שפן ענקי זה חי לאורך גדות נהר וביצות לצד מינים גדולים נוספים מקבוצת האפרותריה, כמו הבריתריום, הפלאומסטודון והארסינואיתריום.
אלסדייר מקינטאייר
אלסדייר מקינטאייר (קרי אָלִיסטֶר מֶקְ'אִינְטַיֶיר; באנגלית: Alasdair MacIntyre; נולד ב-12 בינואר 1929) הוא פילוסוף סקוטי, הידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום הפילוסופיה של המוסר, המעורבות במחקר המודרני של אריסטו והגנתו הנחרצת על הנצרות הקתולית, שהוא מאמין אדוק בה. מקינטאייר פרץ לתודעה הציבורית לאחר שבשנות ה-50 לחייו פרסם את אחד הספרים המרכזיים שלו, "מעבר למידה הטובה", המתרכז בביקורת מקיפה ובונה על התרבות המערבית במתכונתה הנוכחית.
במהלך הקריירה שלו לימד במספר מוסדות לימוד כמו אוניברסיטת לידס, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת נוטרדאם, בה הוא משמש עד היום כפרופסור אמריטוס.
נחשב לפילוסוף פורה ומגוון, שפרסם עד כה מעל ל-30 ספרים בנושאים כמו מרקסיזם, מושג הלא-מודע, ההיסטוריה של המוסר ותאולוגיה נוצרית.
ביוגרפיה
אלסדייר מקינטאייר נולד לג'ון ואמילי מקינטאייר בגלאזגו. הוא למד ב"קווין מרי קולג'" באוניברסיטת לונדון והוא בעל תואר שני מאוניברסיטת מנצ'סטר ואוניברסיטת אוקספורד. משם עבר מקינטאייר ולימד במספר מוסדות אקדמיים חשובים בעולם המערבי, עד שלבסוף פרש בתור פרופסור אמריטוס באוניברסיטת נוטרדאם.
להלן חלק מרשימת המוסדות בהם לימד: באפריל 2005 נכנס כחבר באגודה האמריקנית לפילוסופיה.
בנוסף, הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון, והוא הנשיא לשעבר של האגודה הפילוסופית האמריקנית. בשנת 2010, זכה ב"מדליית אקווינס" על ידי האגודה הקתולית הפילוסופית האמריקנית.
משנת 2000 הוא כיהן כמנהל מחקר בכיר בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת ג'ון נוטרדאם שבאינדיאנה, ויצא לגמלאות בשנת 2010.
ביולי 2010 הפך לעמית מחקר בכיר במרכז ללימודים אריסטוטליים באתיקה ופוליטיקה שבאוניברסיטת לונדון. מאז פרישתו מהוראה פעילה ב -2010, הוא נשאר עמית בכיר במכון נוטרה דאם לאתיקה ותרבות, שם הוא עדיין נושא תפקיד. הוא ממשיך להופיע בציבור, כולל כנס שנתי במסגרת "כנס המרכז לאתיקה ולתרבות".
מקינטייר היה נשוי 3 פעמים. בין השנים 1953 ו-1963 היה נשוי לאן פרי, שעמה היו לו שתי בנות. בין השנים 1963 ו-1977 היה נשוי לסוזן וילנס, שאיתה היו לו בן ובת. מאז 1977 הוא נשוי לפילוסופית לין ג'וי, שאף היא מלמדת במחלקה לפילוסופיה בנוטרדאם.
בשנות ה-50 לחייו בחר להיטבל לנצרות הקתולית.
גישתו הפילוסופית
בתחילת הקריירה שלו התמקד מקינטאייר בהגות נאו-מרקסיסטית ותאולוגית. בשנות ה-50 לחייו חל מפנה בהגותו, בערך במקביל להטבלתו לנצרות הקתולית. הגותו של מקינטאייר משלב זה ואילך התאפיינה בביקורת חריפה על התרבות המודרנית ושורשיה הפילוסופיים. הוא מבקר בעיקר את העדר המסורת המוסרית, את האינדיבידואליות-נטולת-ההקשר ואת האמוטיביזם. מקינטאייר מציע להתמודד עם המשבר, הקיים לדבריו, על ידי חידוש המסורת האריסטוטלית. ספציפית, מקינטאייר רואה בפילוסוף הנוצרי תומאס אקווינס מקור חשוב לחידוש זה.
אחד הדגשים החשובים בהגותו הוא גילוי מחדש של "חוקים אחידים" לפעילויות מוסריות וחברתיות, דבר שמתבטא בין השאר בתמיכתו בקהילתנות. מקינטאייר מדגיש שלושה אלמנטים חשובים שצריך לקחת בחשבון כאשר פונים להתבוננות מוסרית על העולם והם נרטיב, פרקטיקה ומסורת. כל אחד משלושת אלה ממלא תפקיד חשוב בבניית האופי של אדם טוב. הנרטיב מאפשר נקודת התחלה מוסרית: האדם מגיע לעולם כחלק מעם מסוים, מחברה מסוימת, מדת מסוימת, וזוהי נקודת הפתיחה שלו. הימצאות הנרטיב מאפשרת למנף את האדם לעבר תכליתו ותפקידו בקונטקסט ההיסטורי. הפרקטיקה היא אפוא הפעילות החברתית שהאדם נוטל בה חלק בתור פעילות משותפת. הפרקטיקה מאפשרת את ההצטיינות האנושית והגעתו של האדם למיצוי הפוטנציאל שלו. המסורת מאפשרת לאדם לעסוק בשאלות מהותיות תוך התייחסות לאנשים שעסקו בשאלות הללו לפניו, ובכך עוזרת לו למנף את היכולת האישית שלו להתמודד עם השאלות הללו. המסורת גם תרומת להשתתפות החברתית של האדם.
מקינטאייר רואה באדם המוסרי בראש ובראשונה אדם הנמצא בהקשר חברתי. המוסר, לדידו, מופיע רק כאשר האדם פועל באופן משמעותי ביחד עם אנשים אחרים. בעקבות זאת, מקינטאייר רואה בפוליטיקה של המערב בעיקר זריקה ריקה של סיסמאות שאין להן קשר אמיתי לאינטראקציה החברתית שהאדם נתקל בה בחיי היום-יום, ועל-כן היא עקרה מבחינתו. לטענתו, הנושאים הפוליטיים צריכים להיות קשורים קשר הדוק למחויבויות המוסריות של הריבון. אחד הצרכים העליונים שהוא נוטה להדגיש הוא הצורך במחויבות מוסרית.
מקינטאייר רואה במלחמות התרבות האמריקאיות אחד מן הסימנים העיקריים לירידת רמתם של הלימודים ההומניים באמריקה. אחת הדרכים בהן הוא רואה אפשרות לתקן את המצב התרבותי הנוכחי הוא באמצעות חינוך פילוסופי, אשר להשקפתו בהכרח מוביל החוצה מן התחושה המלאה בעצמה שאינה רואה בנושאים כמו מוסר, מהות ותאולוגיה נושאים חשובים או מתאימים לשיחה.
מעבר למידה הטובה
עבודתו החשובה ביותר של מקינטאייר נכתבה בהיותו בן 50, בשנת 1981.
המאמרים בעבודה זו מנתחים את ביקורתו של מקינטאייר על הליברליזם, הקפיטליזם, המדינה המודרנית, המרקסיזם (בתקופה שבה מקינטייר היה בעל השפעה מרקסיסטית) וההשפעות של הרעיונות המרקסיסטיים על מחשבתו הכללית.
עד אותו זמן היה מקינטייר פילוסוף אנליטי בעל נטייה מרקסיסטית בלבד, ועבודתו הסתכמה בתהיות על הפילוסופיה של המוסר. עם זאת, לאחר קריאת יצירותיהם של תומאס קון ואימרה לקאטוס על הפילוסופיה של המדע ועל אפיסטמולוגיה, מקינטאייר החליט בהשראתם לשנות לחלוטין את כל כיוון מחשבתו, ולהתבונן בבעיות של הפילוסופיה המוסרית והפוליטית המודרנית "לא מנקודת המבט של המודרנה הליברלית, אלא מתוך נקודת המבט של... פרקטיקה אריסטוטלית - מוסרית ופוליטית".
משימתה של עבודה זו היא להסביר הן את איכותו המוסרית של השיח המוסרי ברחבי החברה המודרנית והן לשקם את מה שמקינטייר תופס כאלטרנטיבה נשכחת מההיגיון הטלאולוגי של האתיקה המוסרית האריסטוטלית.
יוצא שחשיבתו של מקינטאייר היא מהפכנית, שכן היא מבטאת פוליטיקה של הגנה עצמית עבור קהילות מקומיות המבקשות להגן על מנהגיהן ולשמור על אורח חייהן מפני ההשפעות המשחיתות של הכלכלה הקפיטליסטית.
הצדק של מי? איזו רציונליות?
עבודה חשובה נוספת של מקינטאייר בתקופתו הבוגרת עוסקת בבעיית מתן תיאור של "רציונליות פילוסופית" בהקשר של "מסורות", שעדיין נותרה ללא תאוריה מסודרת וכתובה.
מקינטאייר טוען כי התפיסה הנגדית והבלתי תואמת של צדק היא תוצאה של פרקטיקות רציונליות (להלן "רציונליות מעשית") שאינן תואמות את עצמן. צורות "מתחרות" אלו ורעיונות הצדק הנלווים אליהן הן תוצאה של "מסורות מגובשות מבחינה חברתית של חקירה רציונלית". אף על פי שהתייחסותו של מקינטאייר לניתוח המסורות הוא מורכב ומסובך, הוא מצליח לנסח הגדרה תמציתית יחסית: "מסורת היא טיעון המתפרס לאורך זמן, שבו נתונים ומוגדרים מחדש הסכמים יסודיים מסוימים", הן בפולמוסים פנימיים והן בחיצוניים.
ספרו עוסק אפוא במשימת ההוכחה כיצד הרציונליות המעשית ותפיסת הצדק מסייעות לגיבוש מסורות - ולא על מנת לתת לקורא דוגמאות למה שמקינטייר רואה במסורות יריבותיות אמיתיות ובדרכים השונות שבהן הן יכולות לפצל, לשלב או להביס זו את זו (למשל המסורת האריסטוטלית, האוגוסטינית, התומיסטית, היומיאניסטית). לדבריו, התיאורים השונים של צדק המוצגים על ידי אריסטו ויום נובעים בגלל ההבדלים הבסיסיים בפרדיגמות שלפיהן הם עובדים ומנתחים את העולם.
מקינטאייר טוען כי למרות חוסר היכולת שלהם, ישנן דרכים שונות שבהן מסורות "זרות" יכולות להתערבב זו בזו באופן "רציונלי" - בעיקר באמצעות סוג של ביקורת אימננטית (אשר עושה שימוש בדמיון אמפתי), וגם על ידי היכולת לפתור בעיות או דילמות משותפות או מקבילות ממסורתו של האדם, שנותרו בלתי פתירות לעומת הגישה היריבה.
מקינטאייר מגן בנוסף על שלוש תזות נוספות:
שלוש טענות מתחרות של חקירה מוסרית
עבודה זו הוצגה כחלק מסדרת הרצאות "Gifford" באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1988, והוא נחשב על ידי רבים כחלק השלישי בטרילוגיה של סדרת הטיעונים הפילוסופיים שמקינטאייר פתח עם "המידות הטובות".
כפי שכותרתו מרמזת, מטרתו של מקינטאייר בספר זה היא לבחון שלוש מסורות יריבות מרכזיות של חקירה מוסרית מתוך הסצנה האינטלקטואלית העכשווית (האנציקלופדית, הגניאלוגית והמסורתית), אשר כל אחת מהן הוגנה על ידי יצירה קנונית אחרת שפורסמה בסוף המאה התשע-עשרה (המהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה, הגנאלוגיה של המוסר של ניטשה, וה"Aeterni Patris" של האפיפיור לואי ה-13, בהתאמה).
ספרו של מקינטאייר עורך בסופו של דבר סדרה מורכבת של ביקורת פנימית וחיצונית על עמדות האנציקלופדיה והגניאלוגיה בניסיון להצדיק את התומיזם הפילוסופי כצורה המשכנעת ביותר של חקירה מוסרית היכולה להיות מוצעת כיום. ביקורתו בפרק 16 על שיטת היוחסין של ניטשה ופוקו - המשתמעת במובהק לרעיון שחרור מתמשך של העצמי (שאותו הם אינם יכולים להסביר על פי ההגדרות שלהם עצמם) - הייתה בעלת השפעה נרחבת.
חיות רציונליות תלותיות
בעוד ש"מעבר למידה הטובה" ניסה לתת דין וחשבון למעלות האדם אך ורק באמצעות פנייה לפרקטיקות חברתיות ולהבנה של האני האנושי לאור "מסורות" ו"מסעות", ספרו "חיות רציונליות תלותיות" היה מאמץ בעל מודעות עצמית כדי לבסס "מעלות" (או מוסריות) בתחום הביולוגיה.
דת
מקינטאייר כאמור המיר את דתו לנצרות קתולית בתחילת שנות ה-80, וכיום מכנה את עבודתו כ"הגישה האוגוסטינית של התומיסטים לפילוסופיה של המוסר".
בריאיון למגזין "Prospect" הסביר כי המרת דתו לקתוליות התרחשה בשנות החמישים לחייו "כשהשתכנע בנכונות התומיזם בזמן שהוא ניסה להסביר לתלמידיו על אי נכונות הגישה". כמו כן, בספרו "הצדק של מי, איזו רציונליות?" מופיע קטע שבו הוא מסביר כיצד אדם "נבחר" על ידי מסורת, וזה עשוי לשקף את המרתו לקתוליות. עדות מסוימת להתפתחויות האחרונות במתודולוגיה של המחקר הפילוסופי, אשר הגיעו בין היתר בזכות השקפתו של מקינטאייר על תומיזם, היא הגישה המודרנית ל"אבן-סינאיזם" (המורשת ההיסטורית שנבנתה על הפילוסופיה של אבן סינא), כפי שהיא מגולמת בעבודותיו של נאדר אל-ביזרי בקשר לאסלאם, אף על פי שהנטייה היא פנומנולוגית ולא אנליטית, והמיקוד הוא על אונטולוגיה ולא על פילוסופיה מוסרית.
ביקורת
על ספרו "מעבר למידה הטובה" אמר הפילוסוף האמריקאי ריצ'רד רורטי:"'בהיותו סינתזה מצוינת, מעבר למידה הטובה מציע לקורא אבחון על מצבה הנוכחי של פילוסופיית המוסר, אשר מתרחב לכלל אבחון על מצב החברה המודרנית. הספר כורך יחדיו נושאים מאריסטו, ממרקס ומן ההגות הדתית, ועושה זאת בדרך מתגרה ומקורית להפליא. ספרים מעטים בלבד שהתפרסמו לאחרונה הצליחו לשלב בין חזון רחב כל כך על טבעו של המוסר ובין ראייה היסטורית חודרת כל כך.'"ד"ר יקי מנשנפורד, המלמד באוניברסיטה הפתוחה כתב גם הוא על הספר:"'מעבר למידה הטובה אינו ספר קל, והוא מניח ידע מוקדם בתולדות הפילוסופיה; אלא שהקורא שיקדיש את תשומת הלב הרבה שהספר דורש יפיק מכך תועלת לא מעטה. ככלות הכל, קריאת ספרי פילוסופיה היא פרקטיקה שיש בה טובין פנימיים רבים, והיא דורשת מהעוסק בה לפתח מידות טובות רבות.'"
רשיד עאלי אל-כילאני
רשיד עאלי אל-כילאני (בערבית: رشيد عالي الكيلاني; 1892 – 28 באוגוסט 1965) היה פוליטיקאי עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק שלוש פעמים. כילאני ידוע בשל ניסיון המרד שערך באפריל 1941, בתקופת מלחמת העולם השנייה במהלכו השתלט, כשהוא מסתייע בקבוצת קצינים בראשות סלאח א-דין א-סבאע', על השלטון בעיראק, הדיח את העוצר החוקי עבד אל-אילה מתפקידו, וביסס שלטון פרו-נאצי, שדרש את גירושם של הבריטים מעיראק. המרד הסתיים בפלישה בריטית לעיראק, ובתבוסתם של כילאני ואנשיו. בסמוך לאחר סיום תקופת כהונתו השתולל בבגדאד פוגרום הפרהוד, במהלכו נרצחו רבים מיהודי בגדאד. ניתן לייחס את הפרעות להסתה הפרועה כנגד היהודים, ולהתרת דמם שאפיינו את תקופת שלטונו, בה שיתף פעולה עם הנאצים, ועם המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני.
מוצא ונעורים
רשיד עאלי אל-כילאני נולד למשפחה מיוחסת בבגדאד. מוצא משפחתו מן הקדוש הסופי בן המאה ה-11 עבד אל קאדר אל-גילאני (عبد القادر الجيلاني), מייסד כת הקאדריה ומהנביא מוחמד. הוא היה קרוב משפחה של ראש ממשלתה הראשון של עיראק בתקופה המודרנית, עבד א-רחמן אל-כילאני.
כילאני למד משפטים, ושימש כעורך דין וכמרצה למשפטים, ואף חיבר כמה ספרי חוק ומשפט. ב-1921 שימש כשופט בבית המשפט לערעורים בבגדאד. לאחר הגעת המלך פייסל הראשון לעיראק, במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה פתח בקריירה פוליטית.
קריירה פוליטית מוקדמת
את הקריירה הפוליטית החל אל-כילאני לצדו של ראש הממשלה יאסין אל-האשמי. שני האישים היו לאומנים שהתנגדו למעורבות בריטית בענייניה של עיראק, ולאחר מכן להסכמים השונים עם בריטניה - ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 וההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930, שהעניקו לעיראק עצמאות, אך הותירו חיילים בריטים על אדמת עיראק, ורמת מעורבות בריטית גבוהה בענייניה של עיראק. ב-1924 מונה על ידי האשמי לשר המשפטים, וב-1925 לשר הפנים. לאחר מכן שימש כיושב ראש הפרלמנט אל-כילאני, שהחל את דרכו כחבר "מפלגת הקידמה" הקואליציונית בהנהגת ראש הממשלה המתון עבד אל-מוחסן א-סעדון, התפטר מתפקיד שר על רקע מתן זיכיון להפקת נפט לחברת הנפט העיראקית (שנקראה אז "חברת הנפט הטורקית"), בשנת 1925 מפלגתו, שנקראה "המפלגה המרכזית" שימשה לצד מפלגתו של אל-האשמי ככוח אופוזיציוני חזק בפרלמנט העיראקי. בשנת 1926 נבחר אל-כילאני לשר הפנים בממשלתו של ג'עפר אל-עסכרי הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 1928. בשנת 1930 מינה אותו המלך פייסל הראשון לכהונת ראש לשכתו, בניסיון לקרבו אליו ולמתן את עמדותיו האופוזיציוניות.
ב-1933 מונה לראשונה לתפקיד ראש ממשלת עיראק. הוא שירת בתפקיד זה בין 20 במרץ 1933 ל-9 בנובמבר 1933. כהונתו הייתה כהונה סוערת. בתקופה זו מרדו בני המיעוט האשורי, ומרד זה דוכא ביד קשה, תוך מעשי טבח באוכלוסייה האזרחית האשורית. בעת ששירת בתפקיד מת המלך פייסל, וירש אותו בנו, המלך ראזי. בסמוך לאחר מכן הוחלף אל-כילאני בג'מיל אל-מדפעי פוליטיקאי מתון, המזוהה עם בית המלוכה ההאשמי. במרץ 1935 שב יאסין אל האשמי לשלטון, ומינה את אל-כילאני לשר הפנים בממשלתו.