cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום שטארקה
קריירת מועדונים
שטארקה שיחק במועדוני הנוער של שטאל פרייטאל ודינמו דרזדן. לאחר מכן, השתייך שטארקה לבאייר לברקוזן בין השנים 1999-2006, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, והושאל להמבורג לתקופות קצרות. בשנת 2006 עבר לפאדרבורן 07 ותפס בה מקום של קבע בהרכב, ובהמשך גם בדיסבורג ובהופנהיים, בהן היה שחקן הרכב קבוע. בשנת 2012 עבר לבאיירן מינכן ומתפקד בעיקר כשוער מחליף, וממעט לשחק. הופעתו הראשונה במדי באיירן מינכן בבונדסליגה התרחשה במרץ 2013, נגד הופנהיים, קבוצתו לשעבר. בהופעה אחרת שלו, הדף שטארקה פנדל של טימי סימונס עם ראשו במשחק מול נירנברג. בשלהי עונת 2016/17 קיבל שטארקה את המקום בהרכב באיירן מינכן, לאחר פציעותיהם של שני השוערים הבכירים מנואל נוייר וסוון אולרייך. במשחק הליגה של באיירן מינכן מול דרמשטאדט 98 הציג שטארקה יכולת טובה כששמר על שער נקי והדף פנדל מרגליו של חמיט אלטינטופ. לאחר מכן ערך שתי הופעות נוספות, כאשר האחרונה בהן הייתה בניצחון 4-1 על פרייבורג במחזור האחרון של העונה. שטארקה פרש מכדרוגל בתום עונה זו, על אף שהוצע לו על ידי באיירן מינכן להאריך את החוזה בשנה נוספת. לשטארקה 13 תארים במדי באיירן מינכן, על אף שעמד בשער הקבוצה עשר פעמים בלבד בכל המפעלים בחמש עונותיו בקבוצה.
בספטמבר 2017, מספר חודשים לאחר פרישתו של שטארקה, נפצע השוער הראשי של באיירן מינכן מנואל נוייר, והושבת לתקופה של מספר חודשים. עקב מצוקת השוערים שנוצרה בגין פציעתו של נוייר, שטארקה נענה להצעה של באיירן מינכן לחזור מפרישתו ולהצטרף לקבוצה כשוער שני בהייררכיה לאחר סוון אולרייך. שטארקה עמד בשער בעונה זו פעמיים, וזכה עם הקבוצה באליפות.
נבחרת לאומית
שטארקה השתייך לסגל של נבחרת גרמניה עד גיל 21 וצבר 12 הופעות, אך מעולם לא השתייך לסגל הנבחרת הבוגרת.
אובליקס
אובליקס (בצרפתית: Obélix, בתרגום לאנגלית: Obelix) הוא אחד הגיבורים הראשיים של סדרת ספרי הקומיקס "אסטריקס", שיצרו הסופר רנה גוסיני והמאייר אלבר אודרזו. אובליקס הוא חברו הטוב של אסטריקס. אובליקס הוא ילדותי ותמים באופיו, רעבתן וחובב תגרות ידיים עם הרומאים, ובעל כוח-על תמידי.
דמותו של אובליקס מדורגת במקום ה-23 ברשימת דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים, לפי מגזין אמפייר. ברוב הסקרים הוא הדמות האהובה ביותר בקרב אוהדי הסדרה.
ב-4 סרטים שונים אובליקס מגולם על ידי השחקן הצרפתי ז'ראר דפרדייה.
פיתוח הדמות
כשהסופר גוסיני והמאייר אודרזו עבדו על פיתוח הדמויות, הם נקלעו לחילוקי דעות בנוגע לאסטריקס; אסטריקס יועד להיות בעל כוחות על-אנושיים (כתוצאה משתיית שיקוי הפלא), ולכן רצה אודרזו לצייר אותו בסגנון גיבורי-העל המקובל; גבוה, שרירי ומרשים. גוסיני, לעומת זאת, העדיף שאסטריקס יהיה אנטי-גיבור וייעזר בעיקר בתושיה ובתחבולות. כפשרה הם יצרו את אובליקס - חברו הטוב ביותר של אסטריקס, שהוא גדל גוף ובעל כוח על-אנושי באופן קבוע.
שמו של אובליקס לקוח מהמילה obélisque (אובליסק), אולי כאזכור למנהירים שהוא מייצר.
ביוגרפיה בדיונית
אובליקס נולד בשנת 85 לפני הספירה בכפר הגאלי, ובינקותו נפל אל תוך קדירה מלאה בשיקוי פלא המעניק כוח על אנושי. כתוצאה מכך השפעת השיקוי שורה עליו באופן תמידי (בעוד שבדרך כלל השיקוי משפיע על השותה למשך זמן קצר מאוד).
כבר מילדותו היה אובליקס חברו הטוב ביותר של אסטריקס, וגם בבגרותם הם נשארו חברים קרובים ונאמנים. כאשר דרוש מישהו שייצא למשימה למען הכפר, בדרך כלל אובליקס ואסטריקס יוצאים יחד ועוזרים זה לזה.
בזמן שהעלילה מתרחשת אובליקס הוא בערך בן 35 ועובד כסתת וסבל מנהירים. הוא מגדל כלבלב קטן בשם מבריקס.
מראה חיצוני
אובליקס הוא בן-אדם גדול, גבוה ועב-בשר, אך מסרב להודות בכך ומעדיף להגדיר את עצמו כ"קצת מרופד" או בעל "מותניים רחבות". גובהו 1.96 מטר ומשקלו מעל 140 ק"ג. הוא ג'ינג'י בעל שפם וצמות בגוון ג'ינג'י-אדמוני עז, ונוהג ללבוש רק מכנסיים רחבים מדוגמים בפסים כחולים-לבנים עם חגורה ירוקה, וכן נעלי עור חומות וקסדה קטנה.
אופי
הוא בעל תיאבון רב ואוהב מאוד לאכול הרבה, במיוחד חזיר בר צלוי. הוא מוכן לאכול כמעט הכול, מלבד דגים (אבל כן אכל געפילטע פיש בפרובינציית יהודה). אהבתו הגדולה השנייה היא תגרות ידיים המוניות, בייחוד עם החיילים הרומים ושודדי הים. עם זאת נראה שהוא לא עושה זאת מתוך אכזריות או לוחמנות אלא כשעשוע, וסובר שגם אויביו חושבים כך. אובליקס נעלב בקלות ונוטה להיגרר לקטטות.
בשער האחורי של ספרי אסטריקס בעברית נכתב "אסטריקס המבריקס ואובליקס המצחיקס", שכן אופיו הילדותי והתמים של אובליקס מספק רגעי הומור ואתנחתא קומית רבים בסדרה.
מיומנויות ויכולות
אובליקס ניחן בהשפעה תמידית של שיקוי הפלא, שמעניק לו כוח פיזי רב מאוד ומהירות תנועה מוגברת. למרות כוחו הרב (וכנראה בשל העובדה שהקומיקס מיועד גם לילדים), מכותיו של אובליקס אינן קטלניות ורק מותירות את החוטפים אותן חבולים, פצועים ושבורים מוראלית.
עד ספר 33 אובליקס לא ידע לקרא, ואשפיקס לימד אותו במיוחד כדי שיוכל לקרא מכתב שפנקאה אהובתו (הנשואה כבר) כתבה לו. גם לאחר מכן הוא קורא ממש לאט.
במקצועו אובליקס הוא סתת ומוביל מנהירים (אבנים גדולות המשמשות לפולחן הגאלי), אך הוא מסייע לאסטריקס גם בציד חזירי בר ובשל כוחו הרב הוא משמש גם כלוחם המגן על הכפר ומסייע לאסטריקס במשימותיו.
בספר "אובליקס וחבורתו" מתואר בפתיחת הספר כיצד אובליקס מביס לבדו חיל מצב רומי שלם. החיילים, שזה עתה הגיעו לגזרה, פותו לתקוף את הכפר על ידי אסטריקס והושארו לאובליקס כמתנת יומולדת.
יבשתן אטלנטי
יבשתן אטלנטי או יַבַּשְׁתַן הַמַּנְגְּרוֹבִים (שם מדעי: Periophthalmus barbarus) הוא אחד היבשתנים שהם דגים מסדרת הדקראים. היבשתן האטלנטי חי במים מתוקים, מלוחים, ומליחים בחופים הטרופיים של מערב אפריקה, באוקיינוס ההודי, ומערב האוקיינוס השקט. המין מופיע גם בביצות מנגרובים, שם הוא חוצה משטחי בוץ שלא בתוך המים, באמצעות סנפירי החזה שלו, מה שנתן לו את שמו.
תפוצה
היבשתן נפוץ במערב אפריקה, בביצות מנגרובים, ובעיקר בגופי מים מליחים על סף החוף.
מדינות שהיבשתן נפוץ בהן כוללות את אנגולה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גאנה וקמרון.
תזונה
היבשתן הוא אוכל-כול. בטבע, ניזונים היבשתנים מתולעים, פרוקי רגליים, ודגים קטנים. יבשתנים שחיים בשבי ניזונים (לרוב) ממזון קפוא, בין היתר תולעי דם, וארטמיה.
מאפיינים
היבשתנים מסוגלים לעמוד בפני ריכוזים גבוהים של חומרים רעילים ופסולת תעשייתית בסביבת המחיה שלהם. הם גם מסוגלים לשרוד בטווח רחב של אזורי מחיה, ובמים בטמפרטורות ודרגות מליחות שונות.
גל שריג
גל שריג (נולד ב-9 במאי 1967) הוא מוזיקאי-יוצר, מלחין, מפיק מוזיקלי, משורר וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
גל התחיל ללמוד פסנתר קלאסי בגין צעיר מאוד, אך מסיבות שונות גם הפסיק בגיל צעיר, לפני שהספיק ללמוד תיאוריה מוזיקלית ונושאים חשובים נוספים במוזיקה. למרות השכלתו המוזיקלית המצומצמת, והקושי שלו בקריאת תווים, תמיד המשיך לנגן ובשנים האחרונות החל להלחין.
למד כתיבה והלחנה אצל דניאל סלומון ודני רובס במסגרת היחידה ללימודי חוץ של רימון בית ספר למוסיקה.
רפרטואר ההלחנה שלו כולל סגנונות שונים וביניהם: פופ קלאסי, שירים בעלי גוון רטרו-ישראלי, רוק-רך ובלדות, ושירים "שובבים". במקביל הוא מתנסה גם בסגנונות מודרניים ועכשוויים יותר.
לעיתים קרובות הוא משתף פעולה עם אומנים ומוזיקאים אחרים, מלחין לזמרים שונים, ומבצע דואטים - בעיקר עם זמרות המשלימות את יכולותיו הקוליות.
הוא מנגן קלידים ופסנתר, וכן מפיק מוזיקלית חלק משיריו.
היסטוריה מוזיקלית
גל שריג הקים את להקת סלסה גרוב המבצעת מוזיקה קובנית ולטינית, ובה הוא מנגן קלידים.
במהלך השנים היה קלידן בהרכבים שונים, בעיקר בסגנון פופ ורוק שנות ה-60–80.
בעקבות אהבתו למוזיקה הישראלית, הוא מארגן ערבי נגינה ושירה המתמקדים במוזיקה ישראלית מכל התקופות והסגנונות.
איראן אסמאן איירליינס
איראן אסמאן איירליינס (בפרסית: هواپیمایی ایران آسمان, באנגלית: Iran Aseman Airlines) היא חברת תעופה איראנית.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-1970 בשם "פארס איר". משרדיה הראשיים של החברה נמצאים בטהראן, והיא פועלת מבסיסים מרכזיים בנמל התעופה הבינלאומי מהראבאד בטהראן.
בבעלות החברה 34 מטוסי נוסעים, רובם ישנים, והם טסים ל-40 יעדים שונים באיראן, ול-7 יעדים שונים בעולם, בהם: אפגניסטן, ארמניה, בחריין, קואלה לומפור, כוויית, קטאר, שוודיה, סוריה, טג'יקיסטן, טורקיה ואיחוד האמירויות הערביות.
ב-12 באוקטובר 1994 התרסק מטוס פוקר F28 בטיסה 746 של איראן אסמאן איירליינס מאספהאן לטהראן. המטוס התרסק באזור נתנז, 59 נוסעים ושבעה אנשי צוות נספו באסון. ב-18 בפברואר 2018 התרסק מטוס שהפעילה החברה בטיסה 3704 של איראן אסמאן איירליינס.
ב-13 בינואר 2019 ביצעה החברה את הטיסה המסחרית האחרונה במטוס הבואינג 727. זאת החברה האחרונה שהפעילה את הבואינג 727 בשירות נוסעים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קווין קליין
קווין דילאני קליין (באנגלית: Kevin Delaney Kline; נולד ב-24 באוקטובר 1947) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "דג ושמו וונדה" (1988), כמו גם שלושה פרסי טוני ופרס אובי.
קריירת תיאטרון
קליין נולד בסנט לואיס שבמיזורי, לאב ממוצא יהודי ולאם קתולית, הוא גדל וחונך כקתולי עם שני אחיו ואחותו. סיים את לימודיו בבית הספר הקתולי בסנט לואיס ב-1965. לאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה בעיירה בלומינגטון, אינדיאנה, ושאף להיות פסנתרן. במהלך לימודיו לתואר ראשון, התאהב במורה למשחק של האוניברסיטה ובחר לשנות את מקצועו לשחקן. ב-1970 סיים את לימודיו בהצלחה. באותה שנה קיבל קליין מלגה על לימודיו בחוג דרמה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
קליין הקים את חברת התיאטרון "חברת השחקנים", תחת חסותו של השחקן זוכה פרס האוסקר ג'ון האוסמן. החברה הופיעה ברחבי ארצות הברית והציגה מופעים מתוך מחזות של שייקספיר, מחזות קלאסיים נוספים וכן מופעי שירה. החברה היוותה את אחת מקבוצות התיאטרון הרווחיות ביותר בהיסטוריית התיאטרון האמריקאית.
ב-1976 עזב קליין את חברת התיאטרון ועבר להשתקע בניו יורק, הוא השתתף באופרת הסבון "חיפוש אחר המחר". קליין חזר לבימת התיאטרון ב-1978 והשתתף בתפקיד הקטן בהצגה "ברוס גרנית". כן השתתף בהצגה "על המאה ה-20", הופעה אשר זיכתה את קליין בפרס הטוני. ב-1981 הופיע קליין בפסטיבל שייקספיר בניו יורק בהצגה "שודדי פנזסנס", הופעה אשר זיכתה אותו בפרס טוני השני שלו.
ב-2017 זכה בפרס טוני לשחקן הראשי הטוב ביותר ובפרס דרמה דסק על תפקידו במחזה "Present Laughter".
קריירה קולנועית
ב-1982 קיבל קליין את תפקידו הקולנועי הראשון, בסרט של אלן ג'יי פקולה "בחירתה של סופי", ובגינו היה קליין מועמד לפרס גלובוס הזהב. ב-1983 שיחק קליין בגרסת הסרט של ההצגה "שודדי פנזסנס", כמו כן שיחק באותה שנה בסרט "החברים של אלכס". ב-1985 שיחק בסרט "סילברדו", וב-1987 בסרט "הזעקה לחופש". ב-1988 שיחק בסרט הקומדיה של הבמאי צ'ארלס קריצ'טון "דג ושמו וונדה"; תפקיד זה זיכה את קליין במועמדות בפרס גלובוס הזהב ובזכייה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
על תפקידו בסרט "בועות של אהבה" מ-1991 היה קליין מועמד בפעם שלישית לפרס גלובוס הזהב. באותה שנה שיחק גם בסרט "גרנד קניון". ב-1992 שיחק קליין בסרט "צ'פלין". ב-1993 שיחק ב"דייב", והיה מועמד על תפקידו בפעם רביעית לפרס גלובוס הזהב. ב-1995 שיחק בסרט הקומי "נשיקה צרפתית". בסרט האנימציה "הגיבן מנוטרדאם" מ-1996 דיבב קליין את דמותו של קפטן פיבוס. ב-1997 שיחק קליין בסרט הדרמה של הבמאי אנג לי "סופת הקרח". באותה שנה הופיע בסרט "בפנים ובחוץ", והיה מועמד לגלובוס הזהב על תפקידו. קליין הופיע במערבון הקומי "פרוע על המערב" ב-1999, וב-2001 שיחק בסרט הדרמה "החיים כבית".
ב-2004 היה קליין מועמד שוב לפרס גלובוס הזהב, על תפקידו בסרט "יום ולילה". ב-2006 שיחק בסרט הקומדיה "הפנתר הוורוד". באותה שנה השתתף גם בסרט "כטוב בעיניכם". ב-2007 שיחק בסרט "סחר אנושי".
ב-2010 שיחק בסרטו של רוברט רדפורד "הקנוניה", אודות ההתנקשות באברהם לינקולן, ושיחק בסרט "הגבר הנוסף". ב-2011 שיחק בסרט "קשר לא מחייב" בכיכובם של נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר. ב-2013 כיכב בסרט "סוף סוף וגאס" לצידם של רוברט דה נירו, מורגן פרימן ואחרים. ב-2015 השתתף בסרט "ריקי והפלאש" לצדה של מריל סטריפ.
בשנת 2017 שיחק בסרט הפנטזיה "היפה והחיה" לצד אמה ווטסון, לוק אוונס ויואן מקגרגור. הסרט המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991. ושיחק לצד מרי סטינבורגן בסרט הדרמה "Dean" בבימויו של דימיטרי מרטין.
בדצמבר 2021 לוהק לצד קייט בלאנשט לגלם את הדמויות הראשיות בסדרה "Disclaimer" של אפל TV פלוס; היא מבוססת על ספר באותו שם מאת רנה נייט. בשנת 2022 כיכב לצדה של סיגורני ויבר בסרט הדרמה-קומית "הבית הטוב" המבוסס על הרומן באותו שם מאת אן לירי.
חיים אישיים
בשנת 1989 נישא לשחקנית הקולנוע האמריקאית-יהודייה פיבי קייטס. מתגוררים בניו יורק. להם שני ילדים: אחת מהן היא הזמרת גרטה קליין הידועה בשם הבמה פרנקי קוסמוס.
פרארי S 159
פרארי S 159 (באיטלקית: Ferrari 159 S) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ האיטלקית פרארי אשר יוצרה בשנת 1947 באיטליה.
פרנקו דונאטוני
ביגרפיה
דונאטוני נולד בוורונה. ילדותו עברה עליו בצל הגבלות השלטון הפאשיסטי. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שבע וכיון שלא גילה נטייה מיוחדת ללימודים אחרים, אפשרו לו הוריו להמשיך בלימודי הנגינה בתקווה, שיוכל להגדיל את הכנסתו בעתיד בנגינה בתזמורת הארנה של ורונה. דונאטוני המשיך את לימודיו בקונסרבטוריונים של מילאנו ושל בולוניה, התקדמותו בלימודי המוזיקה לא הבטיחה גדולות בתחילה, והחשש מגיוס לצבא או גירוש למחנות ריכוז בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה עצרו את לימודיו עד שצבא ארצות הברית שחרר את ורונה ב-1945 ודונאטוני השלים את לימודיו ונרשם לקונסרבטוריון של מילאנו. מורו, אטורה דזדרי, הואשם בשיתוף פעולה, שקע בדיכאון והזניח את חובותיו, ודונאטוני, שמצא עצמו בטל ממעש, עבר ב-1948 לבולוניה, שם מצא לבסוף אווירה אוהדת ופרח בהנחיית מדריכו, לינו ליוויאבלה. בתקופה זו גילה את סטרווינסקי ושנברג, שלא שבו את לבו, ואת בארטוק ופטראסי, שהרשימוהו עמוקות.
ב-1952 נרשם דונאטוני ללימודים אצל פיצטי באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, לכאורה כדי לזכות במלגת לימודים, אך מטרתו האמיתית הייתה ליצור קשר עם פטראסי, בהמשך למפגש הקודם שיזם עמו בוונציה לפני תום לימודיו בבולוניה. כמורה היה גופרדו פטראסי פתוח ליצירות תלמידיו, מעוניין ומעודד, ודונאטוני הציב אותו כמודל לעיצוב הקריירה שלו עצמו. באותה שנה הגיש דונאטוני קונצ'רטינו לכלי מיתר, כלי נשיפה ממתכת וטימפאני סולו - במידה רבה על פי הדגם של בארטוק - לתחרות שארגן רדיו לוקסמבורג. היצירה זכתה בפרס ראשון. בשנת 1953 זכה דונאטוני לעוד מפגש מפרה, כשהתוודע אל מלחין האוונגארד הצעיר, ברונו מאדרנה, ששכנע אותו להתעמת עם מורשתם של מאהלר, שנברג ווברן. לנסיונותיו אלה חבר ביקור ראשון, גם הוא בהמרצת מאדרנה, בסמינר הקיץ של 1954 למוזיקה חדישה בדרמשטאדט. כאן הרשימו אותו הרצאותיו של רנה לייבוביץ והישגיהם החדשניים של שטוקהאוזן ובולז. ביקורים חוזרים בדרמשטאדט בשנים 1956 ו-1958 הביאוהו למסקנה, שיהיה עליו למצוא את דרכו בנתיבים דומים, אם ירצה ואם לאו. נסיונותיו הראשונים בכיוון זה נעשו בדרך החיקוי, ורק בסוף העשור מצא לבסוף את קולו הייחודי, ביצירות כמו "מובימנטו" לצ'מבלו, פסנתר ותשעה כלים (1959) או "לגרילי", "אלתור" לשבעה כלי נגינה (1960). בשנת 1959 פגש בביתו של בריו את ג'ון קייג', אך בשונה מרוב בני זמנו, לא התרשם ממנו והתייחס אליו בחשדנות, כלץ מסוכן, שמשחקיו במקרי ובמזדמן עתידים להביאו אל סף תהום. דונאטוני בחן את המקריות כמסד לעצמיות סובייקטיבית ולתהליך היצירה, בכנות וביושר שזיכוהו בהערצת דורות של תלמידים, אבל מוריו הרוחניים שתהליך זה היו קפקא, מוסיל ובקט, ולא פולחן האקראיות השמחה בחלקה.
דונאטוני לימד הלחנה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בקונסרבטוריון של מילאנו ובעוד כמה אקדמיות וקורסי קיץ, בהם סמינר הקיץ בדרמשטאדט ועוד. לפחות שלושה דורות של מלחינים למדו אצל דונאטוני, בהם ג'וזפה סינופולי, מגנוס לינדברג ואסה-פקה סאלונן ורבים אחרים. דונאטוני הקדיש את יצירתו האחרונה, "אסה (אין קאודה V)," לסאלונן, אחרי שהכתיב אותה לעוזריו בתקופה שקדמה למותו. ביצירה זו השתמש באותיות משמו הפרטי של סאלונן כחלק מן החומר המוזיקלי. לפני ביצוע הבכורה העולמי של היצירה על ידי הפילהרמונית של לוס אנג'לס, דיבר סאלונן על היצירה מעל הבמה: צערו, כך אמר, מנע ממנו בתחילה לנצח על היצירה, אך במשך הזמן מצא בה שמחה וחיזוק ומסר שהשאיר לו מורו משכבר הימים, מעין "המשך בדרכך, בני, הכל יהיה בסדר."
דונאטוני מת במילאנו בשנת 2000.
ויקטור זילברמן
ויקטור זילברמן (ברומנית: Victor Zilberman; נולד ב-20 בספטמבר 1947) הוא מתאגרף יהודי רומני לשעבר בעל מדליית ארד במשקל חצי בינוני באולימפיאדת מונטריאול (1976).
ויקטור זילברמן אומן על ידי מרקו ספאקוב, אחיו של מוצי ספאקוב. בשנת 1969 הוא הגיע לגמר באליפות אירופה.
הוא השתתף, מטעם רומניה, בשלוש אולימפיאדות רצופות, החל מאולימפיאדת 1968 ובאולימפיאדת 1976 זכה במדליית ארד. בעקבות הזכייה, דמותו הופיעה על בול בסדרת בולים של רומניה שהציגה מקבלי מדליות אולימפיים. בגמר אולימפיאדת מונטריאול זילברמן לא חזר לרומניה, ביקש מקלט מדיני בקנדה והתיישב בה.
תנועה מגונה
תנועה מגונה היא מחווה גופנית המביעה בוז, זלזול או התגרות. תנועות מגונות מסוימות רווחות ברחבי העולם, ואחרות אופייניות לתרבויות מסוימות.
אלכסנדר מיכלבסקי
אלכסנדר מיכלבסקי (נולד ב-11 במרץ 1958) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי. מאמנו של אחיו הצעיר, ויקטור מיכלבסקי, מגיל 6 ועד לסיום לימודיו.
מיכלבסקי, יליד הומל, ברית המועצות (בלארוס), עלה לישראל עם משפחתו ב-1991. בשנת 1992 השיג ציון לדרגת רב אמן.
נכון לאפריל 2021, מדורג במקום ה-51 בדירוג בישראל לפי מד כושר.
מיכלבסקי אב לשניים.
בהאא אללה
בהאא אללה (بهاء الله - "תפארת האל"; "זוהר האל"; "תהילת האל"; ההגייה המקובלת: Baha'u'llah; נולד בשם "מירזא חוסיין עלי נורי"; 12 בנובמבר 1817 – 29 במאי 1892), היה מייסדה של הדת הבהאית. בין כתביו המפורסמים: הספר הקדוש ביותר (בערבית: الكتاب الاقدس, "אל-כתאב אל-אקדס"), ספר הוודאות (או "ספר השכנוע", בערבית: كتاب الإيقان, "כתאב אל-איקאן", ובכתיב הפרסי: "כתאב-י איקאן") ו"המילים הנסתרות" (בערבית: الکلمات المكنونة, "אל-כלימאת אל-מכנונה"; בפרסית: کلمات مكنونه, "כלימאת-י מכנונה").
חייו האישיים
בהאא אללה נולד בטהראן, בירת פרס, כיום איראן, לאמו, חדיג'ה ח'אנם, ולאביו, מירזא בוזורג. אביו שימש כווזיר לאמאם וירדי מירזא, בנו של פתח עלי שאה קאג'אר ולימים מונה למושל ברוג'רד ולרסתאן שבמערב איראן, מינוי שהופסק לאחר עלייתו לשלטון של הווזיר חאג'י מירזא אקאסי. במהלך חייו, נישא בהאא אללה לשלוש נשים בו-זמנית. אשתו הראשונה, אסיה ח'אנום, לה נישא בטהראן, בהיותו מוסלמי, בשנת 1835, כאשר היה בן 18 והיא בת 15. נישואיו השניים היו לבת דודתו האלמנה, פאטימה ח'אנם, בשנת 1849. הנישואים הללו היו כאשר בהאא אללה ושתי נשותיו כבר היו באבים ולא נחשבו למוסלמים. נישואיו בפעם השלישית היו לגווהר ח'אנום. לבהאא אללה היו ארבעה-עשר ילדים, ארבע בנות ועשרה בנים. הבהאים מחשיבים את אסיה ח'אנם ואת ילדיה מירזא מהדי, בהיה ח'אנום ועבד אל-בהאא' למשפחה הבהאית הקדושה.
באיראן
בהאא אללה שמע על הבאב לראשונה בגיל 27, כאשר מולא חוסיין בושרואי, איש דת פרסי, נשלח על ידי הבאב ובישר לו את בשורתו של הבאב. בהאא אללה קיבל את הבשורה, הפך לבאבי ועזר בהפצת התנועה החדשה בייחוד באזור מגוריו נור. ב-1848, כאשר החלה אלימות בין הבאבים וממשלת קאג'אר, ניסה בהאא אללה להגיע לבאבים הנצורים בשיח' טברסי אך הוא נעצר ונכלא טרם הגיע ליעד. בהאא אללה הוכנס לכלא ועבר עינויים נפשיים. במהלך מאסרו, זכה להתגלות של בתולת השמיים, דרכה קיבל מסר מהאל להיותו נביא וכי הוא ההתגלות האלוהית החדשה, אך באותו שלב שמר את הידיעה לעצמו. עד 1850, הבאבים נטבחו במחוזותיהם עקב הפצת תורתם וטענתם להיות האנשים המשקפים את תכונות האלוהים במטרה לקדם את המוסר והתרבות האנושי. הבאב מינה את סובח-י אזל, אחיו למחצה של בהאא אללה, למנהיג תחתיו. סובח-י אזל בחר להסתתר מהשלטונות בעקבות ניסיון התנקשות הכושל בשאה הפרסי אשר תוכנן על ידי קבוצת באבים מטהראן כתגובה להוצאתו להורג של הבאב בשנת 1850.
בגדאד
לאחר ניסיון ההתנקשות בשאה הפרסי, בהאא אללה גורש לבגדאד והדבר הוביל את סובח-י אזל להצטרף אליו. במקביל, קהילת הבאבים שם החלה לגדול ובגדאד הפכה למרכז התנועה החדש. אולם, מנהיגותו של סובח-י אזל הייתה שנויה במחלוקת, הוא בילה את זמנו בבגדאד במסתור ומספר פעמים אף הכחיש את אמונתו בבאב בפומבי. כך, הצליח לגרום לניכורו ממאמינים רבים. הכחשתו הדתית של סובח-י אזל הייתה דבר מקובל באותה העת כאחד משלושת היסודות באסלאם השיעי — ה"תקיה" (בערבית: تقیة). התקיה היא העמדת פנים דתית, בה מותר למוסלמי להתחזות ולהטעות את האויב זאת בעקבות מצב של סיכון או רדיפה על רקע דתי. באותה העת, החל בהאא אללה להיות אחראי על האדמיניסטרציה של ענייני הבאב. בניגוד לסובח-י אזל, בהאא אללה חשף עצמו בפומבי והפך למנהיג דתי המגייס מספר רב של מאמינים, דבר שהוביל את סובח-י אזל לנסות להכפיש את בהאא אללה. בעקבות המתחים הללו, החליט בהאא אללה לעזוב את העיר ולפרוש לחיי בדידות. בשנת 1857, בעודו בבגדאד, כותב בהאא אללה את ספרו "המילים הנסתרות", אשר חלקו נכתב בשפה הערבית וחלקו בפרסית. הספר, כתוב כאוסף של אמרות קצרות: 71 בערבית ו-82 בפרסית, מתאר בתמציתיות את המהות הבסיסית של אמת רוחנית. בנו של בהאא אללה, עבד אל-בהאא', המליץ למאמינים לקרוא את האמרות יומם וליל וליישמן בחיי היום יום שלהם.
כורדיסטן
במשך כשנתיים, חי בהאא אללה לבדו תחת הכינוי "דרוויש מחמד איראני" Darvish) Muhammad-i-Irani), כנזיר הלבוש כדרוויש, בהרי כורדיסטן. בהאא אללה החל באותה העת לכתוב ספרים שונים, ובמקביל החלו מדריכים צופים להבחין בכתביו. אורחים החלו לבקרו, למדו מתבונתו ואף מנהיגים החלו לתור אחר עצותיו.
השיבה לבגדאד
כאשר בהאא אללה שב לבגדאד לאחר התבודדותו, הוא מבחין כי הקהילה הבאבית מפוצלת, בין היתר, בעקבות המשך מדיניותו של סובח-י אזל אשר לא הצליח לספק מנהיגות איכותית. בהאא אללה מנסה עם שובו להחיות את הקהילה הבאבית על ידי התמקדות במספר צעדים ביניהם כתיבה מחודשת של תובנות מן הדת הבאבית תוך שמירה על עקרונות הבאב. בשנת 1857 כותב בהאא אללה את יצירתו "ארבעת העמקים". בספרו, מתאר את ארבע התכונות והמעלות להן נדרש איש הדת ביניהן: אהבת האלוהים, הקפדה על השימוש בהגיון והקפדה על חוקי הדת. בהאא אללה מציין כי קיום שלוש התכונות יחדיו היא הרמה הגבוהה ביותר אליה יכול איש הדת לשאוף.
בהאא אללה הוכר בקרב המאמינים והרשויות הממשלתיות כמנהיג הבאבים הראשי, הוא זכה באהדתם של פקידי הממשל ואנשי דת סונים, ומספר המצטרפים לתנועה עלה. השפעתו של בהאא אללה בבגדאד עלתה ותחיית הקהילה הבאבית משכה את תשומת לבם של אויביו בקרב אנשי הדת והשלטון הפרסי. הממשלה הפרסית דרשה מהממשל העות'מאני להסגיר את בהאא אללה לפרס, אך העות'מאנים סירבו ובחרו להעביר את בהאא אללה לקונסטנטינופול.
ההצהרה בגן רצ'ואן
באפריל 1863, בהאא אללה וקהילתו עוזבים את בגדאד ונכנסים לגני רצ'ואן הסמוכים לבגדאד לעשרה ימים לפני צאתו לקונסטנטינופול. בהאא אללה מתגלה אל מאמיניו כהתגלות אלוהית חדשה ומכריז על עצמו כשליחו של אלוהים.
קונסטנטיפול, אדירנה ועכו
בהאא אללה עבר מבגדד לקונסטנטינופול ב-1863, מלווה בקבוצה גדולה הכוללת בני משפחה וחסידים. במהלך הנסיעה, התקבל בהאא אללה בערים שביקר בכבוד, וכאשר הגיע לקונסטנטינופול אף קיבל יחס של אורח הממשלה, זאת למרות סירובו לעבוד עם השלטונות העות'מאניים. לאחר שלושה חודשים וחצי בקונסטנטינופול, הוא נצטווה, מסיבה שאינה ברורה, לצאת לאדירנה. בהאא אללה נשאר באדירנה כארבע שנים וחצי, והיה המנהיג של קהילת הבאבים החדשה שהוקמה שם. עליונותו של בהאא אללה בקהילת הבאבים ובעיר הובילו להפרדה סופית בין בהאא אללה וסובח-י אזל, ובהאא אללה אף טען כי אחיו, סובח-י אזל, ניסה להרעילו כשישבו לסעוד יחדיו
במהלך שהותו באדירנה, כתב בהאא אללה יצירות רבות, אחד הנושאים העיקריים היה הוראתו לכמה מחסידיו להפיץ את בשורתו לבאבים באיראן ובעיראק שלא שמעו על דבריו, ובקשתו מקהילת הבהאים שיהיו מאוחדים. בנוסף, שלח בהאא אללה אגרות לשליטי ומלכי תקופתו בהן הוא מדגיש את סמכותו כשליח האל, ומפציר בהם לוותר על הרכוש החומרי שלהם ולעבוד יחדיו במטרה ליישב סכסוכים ולשלוט בנתיניהם מתוך צדק וחמלה.
ב-1868 עוזבים בהאא אללה ומשפחתו את אדירנה ומגיעים לעכו. לתושבי עכו נאמר כי בהאא אללה ומשפחתו הם אויבי המדינה, אויבי האלוהים ואויבי הדת וכי התרועעות ושיח עמם אסורים בהחלט. השנים הראשונות בעכו לוו בתנאים קשים וחולי, בנוסף היה זה זמן קשה מאוד לבהאא אללה כאשר בנו, מירזא מהדי, נהרג כשנפל מבעד לצוהר בעודו פוסע הלוך ושוב בעת תפילה.
כעבור זמן מה, המקומיים החלו לכבד את בהאא אללה, ותנאיו הוקלו. לבסוף, לאחר מותו של הסולטן, הוא אף הורשה לעזוב את העיר ולבקר במקומות סמוכים.
שנותיו האחרונות
את שנותיו האחרונות (1879–1892), למרות היותו באופן רשמי אסיר של האימפריה העות'מאנית, בילה בהאא אללה באחוזת בהג'י מחוץ לעכו. במהלך שנותיו בעכו ובאחוזת בהג'י, ניהל עבד אל-בהאא', בנו הבכור, את העבודה הארגונית. כך, יכול היה בהאא אללה להקדיש את זמנו לכתיבה, בין היתר, לכינוס חוקי הדת בספר שנקרא "הספר הקדוש". הספר, שהוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית, מנסח את חוקיה העיקריים של הדת ודן בהקמת מוסדות הדת, מנהגים דתיים, המעמד האישי, החוק הפלילי, שאלות חברתיות ואתיות ונבואות. בנוסף, המשיך בהאא אללה בכתיבת מכתבים המפרטים את חזונו לעולם מאוחד וחיבור תפילות.
בכפר מזרעה שוכן הבית אשר שימש את בהאא אללה כבית קיץ, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, ולפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה.
במאי 1892, נתקף בהאא אללה בחום גבוה שעלה בהתמדה לאורך הימים הבאים, דבר שלבסוף הביא למותו ב-29 במאי 1892. הוא נקבר בקבר הקדוש הממוקם בסמוך לאחוזת בהג'י.
אשכבה (מחזה)
אשכבה הוא מחזה ישראלי פרי עטו של המחזאי והבמאי חנוך לוין, והאחרון שהספיק לביים טרם מותו. המחזה מבוסס על שלושה סיפורים קצרים שונים מאת אנטון צ'כוב. המחזה תואר כ"אגדה על מוות" (אשכבה היא טקס הנערך לאחר המוות), אולם עיקר העלילה מתרכז בחיים טרום-המוות.
תוכן המחזה
המחזה מבוסס על שלושה סיפורים מאת צ'כוב:
על המחזה
מדובר במחזה אקזיסטנציאליסטי הדן במשמעות חייהם של בני האדם, דרך הדמויות המופיעות בו. נראה כי הביצוע של המחזה בתיאטרון הקאמרי מתמקד בבחינת חייהם המבוזבזים של הדמויות, באמצעותן משתקפת משמעות הקיום האנושי, שבסיסם בחוסר תוחלת. עם זאת, ניתן לזהות מספר תמונות בהן יש ניסויות להתנגד לריקנות ולהיעדר התוחלת, באמצעות תקווה וחמלה אנושית. תנועת השחקנים על הבמה מעגלית וניתן לראות בה רמיזה על המחזוריות בחיים, ועל היות המוות יסוד בלתי נפרד מהם.
עיצוב הבמה מורכב ברובו משחקנים, אשר "מגלמים" את התפאורה והאביזרים. התוצאה היא שהתפאורה, החפצים הדוממים והמקומות שסובבים את הדמויות, הם אנושיים: רהיטים מהלכים, דמויות לבושות שחור המזיזות את החפצים שעל הבמה (כשהרקע הוא שחור – דבר היוצר מעין יציר כלאיים בין דומם לחי, בין חפץ ממשי לתחושה מופשטת).
המחזה מציג את המתח שבין תקווה ליאוש, בין בחירה חופשית לדטרמיניזם ובין תכלית לחוסר אונים. בעוד חלק מן הצופים והמבקרים טענו כי בסיום ההצגה נותרו בתחושה של תקווה, יש הסבורים כי לוין אינו מציג חמלה. דוגמה לכך הן התלבושות של הזקן והזקנה ושל האם הצעירה במחזה. הזקנים במחזה הולבשו בבגדים מרופטים ובלויים, שצבעם דהה. לעומתם בגדיה של הצעירה עוד צבע, הצבע עדיין לא דהה, הבגד עוד לא מרופט לגמרי. ניתן לראות שמץ של תקווה בעתידה של הנערה, ניתן לראות שאולי יש עתיד ושבירה של מוסכמת המעגליות שסוגרת וכובלת את האנשים במציאות המרה שלהם. אך התקווה הזאת מתנפצת לאחר שהנערה קוברת את בנה. היא אומרת שהיא לא מוכנה לעבור הלאה, היא לא מקשיבה לעצתו של הזקן לעזוב את העבר המר ולהמשיך בחייה ובעתידה בצורה שונה, היא בוחרת לחיות את חייה דרך הזיכרון של בנה, היא לא מוכנה לבכות.
קשה לסווג לסוגה תיאטרונית מוגדרת את המחזה המקורי ואת גרסתו שבוצעה ב"קאמרי". למרות העלילה הקשה, ההצגה איננה בגדר טרגדיה, אך מובן שהיא איננה קומדיה. כבמאי וכמחזאי, לוין יצר תמונות בימתיות שנעות על גבול הפארסה, אך אינן קיצוניות וגרוטסקיות כפי שניתן למצוא במחזות אחרים שלו (דוגמת: "חפץ", "יעקובי ולידנטל" ו-"ייסורי איוב"). בשל תכונה זו של המחזה, היו שהגדירו אותו כ"אגדה" ואף כ"שירה".
חלק מן הפרשנות האפשרית של המחזה קשורה בחייו של לוין. העובדה שלוין כתב וביים את המחזה על ערש דווי מחדדת את העיסוק של המחזה בשאלת המוות ומעלה שאלות לגבי המסרים שלוין ביקש להעביר באמצעות המחזה – האם באמצעות שיח טרגי או באמצעים קומיים.
ניתן לראות את דברי הזונה במחזה, כמילותיו של לוין עצמו, המדבר על חייו ועל מותו הקרב. הוא מדבר על המוות שלו בצורה חסרת רחמים ובציניות מוחלטת. כאילו הוא חי את חייו וזהו, הגיע זמנו והוא מת. אפשר למצוא במונולוג הזונה התייחסות ישירה לחייו של לוין:
פרסים והוקרה
בטקס פרסי התיאטרון הישראלי לשנת 1999–2000 זכתה ההפקה במספר פרסים:
הופעות בחו"ל
בשנים 2004 ו-2007 יצאה ההצגה לסיבובי הופעות עולמיים, בין השאר ברומניה, אירלנד, פולין, סין, מקסיקו, בלארוס, וגרמניה.
יחסי אזרבייג'ן–ניו זילנד
יחסי אזרבייג'ן–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין ניו זילנד.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-29 ביוני 1992. נציג ממשלת ניו זילנד ביקר באזרבייג'ן ב-5 ביוני 2013. ב-23 בדצמבר 2013, רובשאן ג'משידוב (היושב בקנברה), מונה לשגריר אזרבייג'ן בניו זילנד.
غ
ע'ין מייצגת את העיצור /ɣ/ או /ʁ/. בעבר הייתה זו הגייתה של ג|גימ"ל רפה, ומקביל להגייה המודרנית של האות ר|רי"ש בעברית.
בתעתיק אותיות מודרני לשפה העברית, ע'ין מתועתקת לרוב כ"ע'", אך ישנה גם אפשרות להשתמש ב"ג". בתעתיק הגאים האפשרויות המרכזיות הן "ר", "ר'" ו-"ג". במילים שלהן מקבילה ערבית ועברית, כמו שמות של ערים היסטוריות, ע'ין מוחלפת לעיתים בעי"ן, כמו בעזה (غزة, ע'זה), ולעיתים בגימ"ל, כמו בגדאד (بغداد, בע'דאד).
בניבים ערביים בהם ג'ים לא מייצגת את העיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל), ע'ין משמשת לתעתוק הצליל הזה במילים משפות זרות. כך למשל "בולגריה" תהיה بلغاريا (תעתיק: בלע'אריא).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל.
ע'ין היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ث|ת'א, خ|ח'א, ذ|ד'אל, ض|צ'אד וظ|ט'א). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, הרי שבאלפבית הפיניקי, המקור הישיר לאלפביתים אשר עיצבו את האלפבית הערבי, הצליל המקביל, /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית), יוצג על ידי עין (שייצגה בנוסף גם את העיצור /ʕ/, כמו ע|עי"ן מזרחית). ברוב השפות השמיות (כולל העברית) הצליל /ʁ/ התמזג עם /ʕ/ עם הזמן, בערבית לעומת זאת הצליל שרד (אם כי הפך וילוני בחלק מהניבים), ובעקבות פיתוח הנקודות הדיאקריטיות עוצבה ע'ין כוואריאנט של עין.
גביע המדינה בכדורסל 1981/1982
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1981/1982 היא התחרות ה-22 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-19 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל רמת גן.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בתואר ה-19 בתולדותיה.
פרס קמפיאלו
פרס קמפיאלו (איטלקית: Premio Campiello) הוא פרס ספרותי יוקרתי, המוענק מדי שנה באיטליה. ועדה המורכבת ממומחי ספרות שונים בוחרת חמישה מתוך הספרים שיצאו לאור במהלך השנה, ומתוכם נבחר הספר הזוכה על ידי 300 קוראים, המייצגים קבוצות חברתיות שונות מאזורים שונים באיטליה. טקס הענקת הפרס מתקיים בוונציה.
משמעות שם הפרס היא "כיכר קטנה" (שם הנהוג לכיכרות בוונציה). הפרס נוסד בשנת 1962, והזוכה הראשון בו (בשנת 1963) היה פרימו לוי, בזכות ספרו "ההפוגה".
אריה באייבסקי
ביוגרפיה
באייבסקי, בשמו המקורי גליאב אלכסייביץ באקאלבסקי, נולד בהלסינקי כבן אצילים למשפחה אוקראינית-רוסית לד"ר אלכסיי באקאלבסקי שהיה רופא צבאי בדרגת אדמירל בצי הרוסי הקיסרי. באייבסקי המרדן לא עמד בציפיות הוריו וגורש מבית הספר התיכון. הוא נרשם ללימודי הנדסה בפוליטכניקום אך עזב ועבר לאקדמיה הימית של פטרסבורג (סנקט פטרבורג) והוסמך להיות רב חובל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרת באייבסקי כקצין בצי ונלחם בקרבות הים הבלטי. נפצע מהדף פיצוץ פגז והתחרש באחת מאוזניו.
במהפכת 1917 היה בסגל המלחים של הסיירת "אברורה", שהפגיזה את ארמון החורף של הצאר ובישרה את נפילת שלטונו. הוא נמנע מלהצטרף לבולשביקים ונותר באחוזה המשפחתית  באוקראינה,  אך אולץ להתגייס אל "הצבא הלבן" של הנלחמים בבולשביקים ושרת כסגן מפקד אוניית נשק בים השחור. בהזדמנות הראשונה שנקרתה לידו, ערק בחופי טורקיה. באיסטנבול קיבל מעמד של מהגר מדיני. שכן, כעריק מן "הצבא הלבן" ובן אצולה, היה דינו דין מוות במשטר החדש ברוסיה. לאחר מכן, באייבסקי עבד על אנייה איטלקית שהעבירה נוסעים על קו טריאסט-חיפה.
בתנועה הציונית ובארץ ישראל
היכרות מקרית באוקטובר 1919 עם יוסף טרומפלדור וחבריו בארגון "החלוץ" העוברים באיסטנבול, מההכשרה בחצי האי קרים ליישוב בארץ ישראל, ריגשה אותו והביאה לתפנית בחייו. הוא התרשם מחזון ההגשמה של היהודים הצעירים העושים דרכם לארץ כיסופיהם, ולאחר מספר חודשים בקו השיט, בהם פגש והעביר חלוצים מאיסטנבול-ביירות-יפו, שינה את שמו לאריה באייבסקי והחליט להצטרף אליהם בארצם.
בשנת 1920 ירד באייבסקי בנמל יפו ופנה אל תנועת "החלוץ". אנשיה הכירו לו את ד"ר מאיר גורביץ בוועדת המים וזה הזמינו כמייעץ לוועדה. אף המליץ לו לעסוק בתחום הקרוב להתמחותו, עד שיידרש ויוכל לשמש במקצועו ובניסיונו בפיקוד ימי.
באייבסקי בן ה-31 החל לבנות סירות, אך עזב כדי להצטרף לגדוד העבודה במחצבה בירושלים ואגב כך שימש מדריך צבאי בהגנה. נישא לציפורה חברת קיבוץ כפר גלעדי, התגייר והוליד בת. לימים עקב תפיסתה הקומוניסטית הבלתי מתפשרת גורשה על ידי השלטון הבריטי לרוסיה. עזיבת משפחתו אותו ואת הארץ שאהב, שברו את ליבו והוא ירד לאום רשרש שם התבודד ועסק בדיג. היה נציג ועד הצירים על חוף ים סוף (כיום אילת). אחרי תקופה קצרה הבין כי עליו לעשות וללמד את היישוב שימוש בים ובמשאביו וחזר לתל אביב, הצטרף לוועדת המים לעיסוק בימאות בתקופה שהיישוב החשיב את העוסקים בימאות כבטלנים. היה רוויזיוניסט כגורביץ' ואהד את זאב ז'בוטינסקי ותפיסתו הערכית. בנה סירות דיג, לימד ימאות ושיט באגודה הימית זבולון, מימיה הראשונים ועד ימי בית הספר הימי זבולון והפיצול שלו.
באייבסקי פיקד על אוניית הלימוד והדיג שקנה עם גורביץ לקבוצת דיג משותפת להם כ-"קינגפישר" אשר שמה שונה להיות "ציפור הקרח" שנטרפה כעבור כמה חודשים בנמל יפו. אחרי שפעלה תקופה גם בהבאת פליטים יהודים, מביירות ליפו. הוא לא חדל מפעילות לבניית הספנות בארץ ישראל ובשנת 1925 הקים אגוד ימאים, אלא שזה כשל עקב מחסור בבעלי מקצוע.
בשנת 1927 הצטרף לפעילות ההגנה כאיש זבולון הקים ולימד את הסקציה הימית בית"ר לחימה, תוך הגנה על תל אביב. במהומות תרפ"ט 1929 פעל כקצין מטה 'בהגנה הלאומית' תחת פיקודו של "גדעון", הוא אברהם תהומי. ירמיהו הלפרן, אותו הכיר באייבסקי עוד מאז היות הלפרן ספן על אוניית "החלוץ" ועד שמונה על ידי ז'בוטינסקי בשנת 1927 לפקד על "המחלקה הימית" של התנועה, מינה אותו סגן מפקד על "שרה א'" ששימשה בשנים 6–1935 את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה איטליה.
לימים כתב עליו גורביץ בסקירתו שהתפרסמה במאי 1937 בעיתון 'דבר' בשמה "היקיצה הימית": "בהשגחתו ובעצם ידיו, נבנו סירות מפרש ומוטור לציד ולדיג. מאז ועד היום אין פעולה ימית שלא הייתה ידו בה. אין מי שישווה לו בהבנת ימנו בכל המובנים. היה מהפעילים הטכניים היותר מסורים בהקמת זבולון, ובתור מורה בזבולון, היה מופיע בזמן לשעורים מכל פינה בים שם עבד". בשנת 1932: "אני רכשתי סירת מפרש מוטור למטרת דיוג של קבוצת בויאוסקי (באייבסקי), סירה זו "קינגפישר" צריכה הייתה גם לשמש למכשיר לימוד לבית הספר הנורמלי. בעגנה בפורים 1933 בנמל יפו נקרעה בלילה מחבליה ונהדפה בחוזקה אל החוף". (האחרים סיפרו שנטרפה על סלע אנדרומדה) ("היקיצה הימית" 19 מאי 1937).
בשנת 1935 הוזמן על ידי ירמיהו הלפרן מתנועת בית"ר הימית לשמש לו סגן מפקד על אוניית בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שבאיטליה, "שרה א'", עליה שרת לצידו עד שנטרפה בסערה ליד האי קורסיקה בשנת 1937, כשעשתה דרכה חזרה מביקור בארץ ישראל לצורך גיוס כספים. הלפרן כתב עליו:
באייבסקי שהכיר את פנחס רוטנברג מאז ימי העריקה שלו, התקבל לעבוד בחברת החשמל הארצישראלית. אבל לא היה מסוגל לשיגרה. התפטר ויצא לחיי ספנות באוניות קטנות. ביבשה חי חיי בוהמה ובז לסכנות. הוא רשם הרבה מאוד רשימות על מבנה החופים לאורך הארץ והרצה על כך בין חברים ולעיתים בכתב. בין השאר ביסס מקצועית את עובדת הצורך בחפירת נמל בתל אביב במפרץ מלאכותי לשפת הירקון, כפי שאמנם נחפר.
גומא נאכל
גומא נאכל (שם מדעי: Cyperus esculentus), המכונה גם "אגוז נמר", הוא צמח עשבוני רב שנתי ממשפחת הגמאיים שפקעותיו משמשות למאכל. הוא צמח בר, צמח תרבותי וגם עשב שוטה.
תפוצה
משפחת הגמאיים נפוצה ברובו של חצי הכדור המזרחי, בין היתר בדרום אירופה, באפריקה, במדגסקר, במזרח התיכון ובתת היבשת ההודית. מוצאים אותו לרוב בקרקע לחה כגון בשדות אורז ובוטנים וכן בדשאים מושקים היטב ובמגרשי גולף.
מגדלים גומא למאכל במדינות רבות ברחבי העולם. במצרים מגדלים אותו מאז העת העתיקה. שורשי הצמח נמצאו מצפון לאסואן ותוארכו ל-16,000 לפנה"ס. פקעות מיובשות נמצאו בקברים מהאלף השלישי לפנה"ס. הוא נקרא במצרים ובלוב "גרעיני אל עזיז" (חב עזיז), על שם הח'ליף מהשושלת הפאטמית שאהב לאכול את הפקעות. כמו כן נמצאו עדויות לגידול תרבותי של גומא נאכל במשך מאות בשנים באירופה.
הצמח הוא צמח פולש באוקיאניה, במקסיקו, באזורים מסוימים של ארצות הברית ובקריביים, אליהם הגיעו הזרעים.
בוטניקה
מצמח יחיד יכולות להתפתח עד אלפי פקעות בעונה אחת. השורשים סבוכים עם קני שורש ופקעות. בקור רוב חלקי הצמח קמלים למעט הפקעות, שחלקן נובט עם בוא האביב. שאר הפקעות נותרות רדומות בקרקע וייתכן שינבטו בשנה אחרת.
כשפקעת נובטת, צומחים ממנה קני שורש חדשים רבים שבקצותיהם פקעות הקרובות לפני הקרקע. מהן צומחים הגבעולים והעלים וגם השורשים הסיביים. בתום העונה הפקעת המקורית מתפרקת.
ההאבקה נעשית על ידי הרוח והיא דו-ביתית (מצמח זכרי לצמח נקבי). ביפן מרבים אותו באמצעות קני השורש. הצמח זקוק לאקלים ממוזג. הוא מסתגל בקלות לסוגי אקלים וקרקעות שונים. הפריחה מתחילה כשאורך היום הוא 12-14 שעות. גומא נאכל עמיד לבצורת ולשטפונות ולקור עד 5- מעלות צלזיוס.
כשהצמחים צעירים וקטנים קשה להבדיל בינם לבין עשבים שוטים אחרים. קשה לעקור אותם. קני השורש מגיעים לאורך של עד 60 ס"מ, ואם משאירים ולו פקעת אחת, הצמח יתחדש בקלות.
שימושים
פקעותיו של הגומא הנאכל משמשות להזנת בעלי חיים, כמנת תוספת או כחטיף. במדינות היספניות מכינים מהן משקה דמוי חלב.
באחסון הפקעת מתייבשת, תכולת העמילן שבה פוחתת ותכולת הסוכר עולה. לפקעות היבשות מרקם קשה וצריך להשרותן. טעמן אגוזי מתוק. אפשר לאוכלן כפי שהם, קלויות, מיובשות, אפויות, להכין מהן "חלב" ולהפיק שמן. את הפקעות המיובשות אפשר לטחון לקמח שמוסיפים למוצרי מאפה, לדגני בוקר ולגלידה. אפשר להכין מהן ממרח מתוק. "החלב" משמש לייצור מאכלים נטולי לקטוז, לדוגמה יוגורט. אפשר להשתמש בו גם בתעשיית הסבון.
כמות העמילן האצורה בפקעת של הגומא הנאכל כמעט כפולה מזו של תפוח אדמה או בטטה באותו משקל, מקור מה שהופך את הגומא הנאכל למקור אנרגיה טוב.
בבריטניה משתמשים בפקעות, המבושלות בדרך מסוימת, כפתיון לקרפיונים. בישול זה מונע רעילות לדגים.
במצרים העתיקה היו מבשלים את הפקעות בבירה, קולים או מרסקים ומערבבים עם דבש. כמו כן הפיקו מהן תרופה שנלקחה דרך הפה ועובדה, בין היתר, גם למשחה. העשן שעלה מן הצמח שימש לבישום בתים ובגדים.
חיים צוף
חיים צוף (נולד ב-1958) הוא איש עסקים ישראלי בעל החזקות רבות בתחום חיפושי הנפט והגז הטבעי ובתחום הנדל"ן בישראל ובעולם. צוף הוא בעל השליטה בחברת אקויטל, חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב המחזיקה במגוון רב של עסקים בתחום התשתיות והנדל"ן. צוף הוא שותפו של קובי מימון, הידוע כמי שמקפיד לעבוד בצורה חשאית ככל שניתן. רוב הנכסים המשותפים רשומים ישירות על שמו דרך חברות אחרות, ולא על שם מימון, שחלקן הגדול לא רשומות בישראל.
טראן פטוואי
טראן פֶּטֶוַואי (באנגלית: Terran Petteway; נולד ב-8 באוקטובר 1992) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בהפועל אילת.
חיים צוף
תחילת דרכו
צוף גדל בפתח תקווה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13, ושנתיים אחר-כך, השלים את הכשרתו כלוחם במסלול של הקומנדו הימי. צוף לקח חלק בפעולות חשאיות, בין היתר בלבנון.
טראן פטוואי
קריירה
פטוואי החל לשחק כדורסל עבור אוניברסיטת טקסס טק, אך לאחר שהקבוצה ניצחה שמונה משחקים בלבד לאורך כל העונה, בחר להצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת נברסקה–לינקולן. לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2015 הצטרף לסגל אטלנטה הוקס לליגת הקיץ של ה-NBA ולמשחקי קדם-העונה, אך נופה מהסגל לפני תחילת העונה. לאחר שחתם באינדיאנה פייסרס ונופה יום לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 2015 חתם בפורט ויין מאד אנטס מליגת הפיתוח של ה-NBA. בקיץ 2016 הצטרף למילווקי באקס לטורניר ליגת הקיץ.
חיים צוף
העסק הראשון - מכירת תמונות שמן
לאחר השחרור מצה"ל הצטרף לחברו קובי מימון, אשר גדל איתו בפתח תקווה ואף שירת עמו תקופה קצרה בשייטת אך לא סיים מסלול, ופתח עסק למכירת תמונות שמן מבית לבית, ואף נסע עמו להונג קונג כדי לייבא את התמונות. בהמשך הקימו השניים עסק שיצר את התמונות, ושיווק אותן באמצעות אלפי סוכנים (רובם ישראלים צעירים יוצאי צבא) ברחבי העולם, בעיקר באירופה, ארצות הברית ויפן. המטה של העסק הוקם בהולנד, שם התגורר במשך השנים.
פרשת חברת קווי אשראי
בתחילת שנות ה-90 פעלה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בהצלחה רבה חברת קווי אשראי לישראל, שגייסה מאות מיליוני שקלים ממשקיעים. החברה השקיעה את הכספים שגייסה בכמאה חברות ודיווחה על רווחים גדולים כל שנה. בשנת 1995 התברר שהחברה נקלעה לקשיים והפסידה 66 מיליון שקל מפעילותה בעסקי צוף ומימון. בשנת 1997 נמלט מישראל יובל רן בעל השליטה בחברה. . בדיעבד התברר (על פי טענת מפרק החברה) כי יובל רן פעל בשותפות עם קובי מימון וחיים צוף באחת העסקאות, כאשר הוא קנה את אשכול חברות הנפט ישראמקו, נפטא ויואל, ובהמשך מכר  אותם לשניים, תמורת 3 מיליון דולר בלבד. כיום שווי החברות הוא כמיליארד דולר..
טראן פטוואי
קריירה
ב-20 ביוני 2020 חתם בפריסטרי אתונה היוונית. בעונתו הראשונה הוא העמיד ממוצעים של 11.5 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק ב-24 משחקים בהם שיחק, ובעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 11.6 נקודות, 2.8 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים ו-0.8 חטיפות ב-26 דקות למשחק ב-26 משחקים.
ב-11 בספטמבר 2022 חתם בהפועל אילת, עקב פציעתו של קייסי פראת'ר.
חיים צוף
רכישת השליטה בחברת נצבא
בחודש פברואר 2002 רכשו צוף ומימון באמצעות חברת נפטא מקבוצת יואל את מניות השליטה בחברת נצבא מידי אגד. העסקה נחתמה על פי שווי של כ-170 מיליון דולר לנצבא החזקות, כ-150% מעל מחיר השוק באותה עת.. בספטמבר 2006 השלימו השניים את רכישת מלוא השליטה בחברה. כאשר כל המניות הנותרות בנצבא התנחלות שהיו בבעלות חברי אגד נמכרו לאיירפורט סיטי, חברת בת של נפטא מקבוצת יואל, בתמורה ששיקפה שווי של כ- 1.1 מיליארד ש"ח לחברה.
חיים אישיים
צוף מחלק את חייו בין הולנד וישראל. הוא נשוי למארי, הולנדית במוצאה, ואב לשישה.
גריגול מגאלובלישווילי
חייו
מגאלובלישווילי נולד בטביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). בשנת 1990 הוא החל את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בחוג למזרחנות. בין השנים 1992-1993 הוא למד טורקית בחוג לשפות זרות באוניברסיטת איסטנבול, ולאחר שסיים חזר לגאורגיה. בשנת 1995 סיים את לימודיו באוניברסיטת טביליסי בתואר MA.
עם סיום לימודיו הוא החל לעבוד כמתרגם בלשכת המסחר הגאורגית באנקרה שבטורקיה עד שנת 1996. לאחר מכן החל לעבוד במסגרת משרד החוץ של גאורגיה וכיהן כנספח צבאי, מזכיר שני ומזכיר ראשון במחלקה למדינות מערב אירופה. משנת 1998 כיהן כמזכיר הראשון בשגרירות גאורגיה בטורקיה, ובמקביל שימש כיועץ פוליטי לשגריר. את תפקידו כמזכיר הראשון סיים בשנת 2000 והמשיך לשמש כיועץ פוליטי עד שנת 2002. בין השנים 2002-2003 הוא למד באוניברסיטת אוקספורד לימודי דיפלומטיה לתארים מתקדמים. בין השנים 2003-2004 הוא כיהן בתפקיד סגן מנהל המחלקה למדינות ארצות הברית קנדה ואמריקה הלטינית במשרד החוץ. בשנת 2004 הוא מונה למנהל המחלקה האירופית והשילוב באירופה במשרד החוץ. מאוחר יותר באותה שנה מונה לתפקיד שגריר גאורגיה בטורקיה.
בשנת 2005 הוענקה למגאלובלישווילי דרגת שליח מיוחד (Envoy Extraordinary) וב-20 באוקטובר 2006 דרגת שגריר, והוא כיהן כשגריר באלבניה ובבוסניה והרצגובינה.
ראש ממשלה
בעקבות המלחמה בדרום אוסטיה (אוגוסט 2008) החליט, ב-27 באוקטובר של אותה שנה, נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, לפטר את ראש ממשלת גאורגיה המכהן, לאדו גורגנידזה, בטענה כי בתום הבחירות בתחילת 2008, נבחרה ממשלה חדשה אולם ראש הממשלה נשאר על כנו ואמור היה להתפטר ממילא. בפועל כוונתו של סאקשווילי לרענן את הממשלה ולהציב פנים חדשות בראשה בגלל כישלון המערכה כנגד רוסיה.
במקומו של גורגנידזה הציע סאקשווילי את מגאלובלישווילי לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה. מגאלובלישווילי ידוע כליברל גדול ורפורמטור, ומינוי צפוי לייצב את הסקטור הפיננסי לאחר המלחמה. ב-1 בנובמבר 2008 אישר הפרלמנט של גאורגיה את מינוי מגאלובלישווילי לראש ממשלת גאורגיה. ארבעה חברי ממשלת גאורגיה איבדו את מקומם, שר המשפטים, שר התרבות, השר לענייני פליטים והשר לאיכות הסביבה.
ג'נוסייד (סרט)
ג'נוסייד (באנגלית: Genocide) הוא סרט תיעודי משנת 1982 של הבמאי ארנולד שוורצמן אודות שואת יהודי אירופה במלחמת העולם השנייה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
באמצעות יומני חדשות, מונטאז' תמונות סטילס וקטעי אנימציה, הסרט מגולל את מהלך האירועים מגילויי האנטישמיות, דרך עליית הנאצים לשלטון ועד הפתרון הסופי. הקריינות בסרט מוגשת על ידי השחקנית אליזבת' טיילור והבמאי אורסון וולס (האזרח קיין).
הסרט הופק בשיתוף מרכז ויזנטל, ותורגם ל-15 שפות. בביקורת של הניו יורק טיימס נכתב על הסרט כי הוא "אינו יכול לשפוך אור חדש על השואה, אבל הוא מאשש את הזוועה בפירוט חד, המקדם את מטרתו המושבעת של מר ויזנטל שלא לאפשר לשכוח זאת".
שמואל מורה
שמואל מורה (22 בדצמבר 1932 - 22 בספטמבר 2017) היה פרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל במזרחנות לשנת התשנ"ט 1999. פרופסור מורה כתב בערבית, עברית ואנגלית.
חייו ופועלו
נולד כסמי מועלם בבגדאד שבעיראק, וגדל בה. הדמות שהותירה עליו את חותמה יותר מכל על חייו הייתה של סבו הרב, חכם יחזקאל מאיר בן מעלם רחמים בן אברהם שלום (1939-1865, מחבר הספר "ליקוטי אמרי א-ל" בשבעה כרכים). אמו סניורה עינהצ'י, הייתה מורה לצרפתית בבית הספר אליאנס ואביו אברהם היה רואה חשבון ראשי בחברה הבריטית אנדרו וייר ליצוא ויבוא של תמרים, חיטה ויבוא מכונות חקלאיות לעיראק, אחר כך היה סוחר קרקעות וקבלן וגרף ממון רב שממשלת הבעת' החרימה לאחר עלייתו ארצה בשנת 1962. שמואל מורה למד בבית ספר עממי ערבי שבו למדו כל בני הפקידות הגבוה, כולל כמה מבני משפחת המלוכה, ובני שרים, אחר כך למד בחטיבת הביניים בבית הספר היהודי "פרנק עיני". בגיל 13 הצטרף יחד עם אחיו ריימונד למחתרת הציונית בעיראק ללימוד עברית, אך לא היו פעילים בה. בשנים 1948–1950 למד בבית הספר התיכון היהודי בבגדאד "שמאש" במגמה ראלית-מתמטית וזכה בבית ספרו בתחרות ספורים קצרים ובמדליית האגרוף. בגיל 16 החל לפרסם שירים בעיתוני בגדאד " אל-עיראק אל-יום, "אל-כרך", "אל-נבאא'". גמר בגרות ב-1950.
עלה לישראל ב-1951 בנפרד, אחרי ששלושת אחיו עלו קודם לכן, הבכור, יעקב, עלה ראשון כדי ללמוד באוניברסיטה העברית, רימונד ומרדכי שהיו מתחת לגיל הגיוס צורפו למשפחות עולים, ורק לאחר מכן עלתה אמו עם אחותו הצעירה גלאדיס. בתחילה שהתה משפחתו במחנה העולים "שער העלייה" והוא עבד עם אחיו ריימונד, שקבלו אוהל במעברת סקייה (כיום אור יהודה) בבניין, כשאחיו והוא שצברו סכום מספיק להרשמה באוניברסיטה העברית עברו לירושלים להצטרף לאם המשפחה שעלתה עם הבת הצעירה וללמוד יחד עם אחיהם הבכור יעקב. במהלך שירותו הצבאי למד לימודי ערב בבית הספר למשפט וכלכלה בתל אביב. עשה את חוק לימודיו לתואר ראשון בחוג לשפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בזמן החדש באוניברסיטה העברית (1958), תואר שני בחוג לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם (1961). עבודת המאסטר שלו נערכה בהנחייתו של פרופסור דוד איילון והיא עסקה בחיבורים של ההיסטוריון המצרי עבד א-רחמן אל-ג'ברתי (1825-1753). מורה גילה אוטוגרפים של ספריו ההיסטוריים ואת הראשון משלושת כתביו אלו ועליו כתב את העבודה בציון מעולה. הוא השלים את כתיבת הדוקטורט בבית הספר ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטת לונדון. בשנים 1962–1965. עבודת הדוקטורט שלו נסובה על: "שירה סטרופית, חרוז לבן, שירה בפרוזה ושירה חופשית בספרות ערבית מודרנית" והוגשה לסנט אוניברסיטת לונדון בשנת 1965. העבודה נכתבה בהדרכת פרופסור רוברט סרג'נט הבריטי, מר דוד קאוון וד"ר ואליד עראפאת.
מינואר שנת 1966 הוא שימש כמרצה בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, עמד בראש החוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית (1979–1982). היה מרצה באוניברסיטת חיפה ופרופסור אורח באוניברסיטת בר-אילן, שניהם במשרה חלקית. בשנת 1983 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן. שהה בשבתונים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מרילנד שבארצות הברית, ואוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת אוקספורד (יארינגטון), אוניברסיטת קיימברידג' (חבר בקליר הול), אדינבורו, מנצ'סטר, בון, בוח'ום שבגרמניה ועוד. השתתף ברוב הקונגרסים המזרחנים באירופה, ובאמריקה הצפונית והדרומית. קבל הפרסים הבאים: פרס פרחי (ללימודי ערבית באוניברסיטה העברית), פרס סינטור (האוניברסיטה העברית), פרס המועצה הבריטית (1962–1963), פרס ידידי האוניברסיטה העברית בלונדון (1963–1965), מלגת ממשלת צרפת ((CNRS (1977), מלגת חילופי חוקרים עם ממשלת גרמניה (DAAD 1979, 1982), מלגת קרן גרמניה-ישראל (GIF) (1), מלגת האקדמיה הישראלית.
היה חבר מערכת של כתב העת Studies in Arabic and Islamic Culture, בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן והיה חבר מערכת של כתב העת "אל-כרמל" (al-Karmil) בהוצאת אוניברסיטת חיפה. יועץ למערכת כתב העת לחקר העברית Mellila בהוצאת אוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה, חבר המועצה לרשות השידור (1980-1977), עורך תוכנית הטלוויזיה "אבדאע" יחד עם פרופסור מנחם מילסון וענאן ספדי (1989-1986), חבר מערכת הירחון לספרות "מאזנים", ירחון אגודת הסופרים העברים, וחבר מערכת כתב-העת "נהרדעא" ביטאון "מרכז מורשת יהדות בבל", חבר הנהלת "קרן לקידום החינוך בישראל", חבר "המכון לחקר תנועת המחתרת הציונית-חלוצית בעיראק" בירושלים, וחבר המועצה המייעצת של-International Biographical Centre, Cambridge. כתב את רוב הערכים של התיאטרון הערבי והערכים על סופרים ומשוררים באנציקלופדיה של הספרות הערבית (Encyclopedia of Arabic Literature) שיצאה בלונדון וניו יורק (1998). כתב את רוב הערכים על הספרות הערבית החדשה באנציקלופדיה של האסלאם (Ecnyclopaedia of Islam), והציע את הערכים החדשים על סופרים יהודים מארצות ערב. פרט לכך פרסם שירים, סיפורים קצרים ומחזה, ועבד על האוטוביוגרפיה שלו, שחלקים ממנה (34 פרקים) נמצאים כעת במרשתת האינטרנט Elaph בלונדון ובמינכן
זיכרונותיו פורסמו בבגדאד בשנת 2010 תחת הכותר: The Jews of Iraq, Memories and Sadness. מורה עבד גם על עיבוד זיכרונותיו, והם יראו אור בידי הוצאת כול שי בחיפה.
היה ממייסדי אגודת המשוררים בשפה הערבית בשנת 1956, אותה ייסד מישל חדאד מנצרת. ייסד את אגודת האקדמאים יוצאי עיראק ב-1980, במסגרת זאת ערך והוציא לאור 34 ספרים שונים בעברית של אקדמאים יוצאי עיראק בערבית, עברית ואנגלית. היה ממייסדי אגודת לעידוד המחקר, הספרות והאמנות - אח"י, מיסודם של יוצאי עיראק בישראל (1979-1977), ב-1975 ייסד וכיהן מאז כיושב ראש האגודה לידידות ישראל פינלנד בירושלים ומטה-יהודה. ב-1982 נבחר כחבר לכל החיים בקלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג'. ב-1987 קיבל את עיטור האריה הפיני (Commander of the Order of the Lion of Finland) מנשיא פינלנד. שימש כנשיא של כבוד של בית החולים משגב לדך בשנים 1997–2000, ומשנת 2006 היה חבר בחבר הנאמנים של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
אחיו הבכור יעקב היה כלכלן בכיר בבנק ישראל, ואחר כך פרופסור באוניברסיטת בלפסט באירלנד. אח אחר שלו, ריימונד, הוא פרופסור לפיזיקה מולקולרית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. אחיו מרדכי הוא צייר ידוע הגר בפריז. אחותו אספרנס כהן, היא סופרת הכותבת בעברית, ואחות שנייה, גלדיס אגסי, היא משוררת.
שמואל מורה נפטר ב-22 בספטמבר 2017. הותיר אחריו אישה, קארינה, בן, בת, ובן מנישואים קודמים.
תיאור מחקריו
הנושא העיקרי של מחקריו של שמואל מורה הוא הספרות הערבית, ובייחוד השירה הערבית המודרנית על כל גווניה. כלומר הצורות והז'אנרים החדשים של השירה הערבית שהתפתחה בהשפעת השירה המערבית. הוא חקר את הרומן והסיפור הקצר, והדרמה היהודית בשפה הערבית מראשית המאה ה-19. חקר את ההיסטוריה של התיאטרון הערבי מראשית האסלאם ועד למאה ה-19. הוא חקר גם סופרים, משוררים ועיתונאים בעולם הערבי, וכתב כמאה ביוגרפיות של יהודים מארצות ערב באנציקלופדיות וכתבי עת. חקר את התיאטרון היהודי בעולם הערבי. את הספרות הערבית בישראל וביוגרפיות וביבליוגרפיות של הספרות הערבית המודרנית. כמו כן פרסם מהדורה מתוקנת ומבוארת של כתביו של ההיסטוריון הערבי אל-ג'ברתי (4 כרכי היסטוריה וארבעה כבכי מפתחות עם מילון מונחים), וכן ספר מבוא באנגלית על פועלו ותקופתו של אל-ג'ברתי. מורה כתב כ-17 ספרים ולמעלה מ-250 מאמרים בעברית ובאנגלית, ביניהם מאמרים שתורגמו לערבית וגם לפינית, לדנית ולגרמנית.