cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בחירות מקדימות
בחירות בגוף נבחר
בליכוד רשימת המועמדים לכנסת ה-17 נקבעה על ידי בחירות של חברי מרכז המפלגה, בחירות שיצרו מחלוקת במפלגה כיוון שהועלו טענות כי מספר חברי מרכז מייצגים את מפלגת קדימה היריבה, ופוגעים ברשימת הליכוד. לנוכח המיקום הגבוה שקיבלו ה"טירונים" הפוליטיים משה כחלון וגלעד ארדן לעומת המיקום הנמוך שקיבלו שרי ליכוד לשעבר שהיו בכירים וותיקים, כדוגמת עוזי לנדאו, ישראל כץ ודני נוה. לכן יו"ר המפלגה בנימין נתניהו קבע בתקנון תקנה חדשה, כי הבחירות בעתיד לרשימת המפלגה לכנסת יהיו בחירות בקרב המתפקדים ולא בקרב חברי המרכז.
בחירות מקדימות בקרב כלל מתפקדי המפלגה
בבחירות שבהן משתתפים כל חברי המפלגה, הצורך להגיע אל קהל כה גדול דורש משאבים כספיים רבים, דבר שעלול להוביל לפעילות לא חוקית לשם גיוס הכספים. לדוגמה ראשי הממשלה אהוד ברק ואריאל שרון נחשדו בקבלת תרומות בלתי חוקיות לצורך הפריימריז.
תופעה נוספת בבחירות מקדימות שבהן מצביעים כלל מתפקדי המפלגה היא תופעה של התפקדות רק לשם ההצבעה בפריימריז. לעיתים מדובר במצביעים שאין להם זיקה אידאולוגית או רצון אמיתי להיות חלק מהמפלגה, אלא רק רצון להצביע עבור מועמד מסוים ("מתפקדי ארגזים") או לשנות את צביון המפלגה. בתנועת "הליכוד", למשל, נערכו מספר קמפיינים שנויים במחלוקת הקוראים להתפקדות, ביניהם זה של תנועת "מנהיגות יהודית", של "ליכודתי" וכן של "הליכודניקים החדשים".
אותלו (ורדי)
אותלו (Otello) היא אופרה ב-4 מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת אריגו בויטו המבוסס על המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר. זוהי האופרה אחת לפני האחרונה של ורדי. הופעת הבכורה הייתה ב-5 בפברואר 1887 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
בחירות מקדימות
בארצות הברית
בארצות הברית מתקיימות בחירות מקדימות בהן בוחרת כל אחת מהמפלגות את מועמדה לנשיאות. בחירות מקדימות אלה מתקיימות החל משנת 1904, אך הן זוכות לתשומת לב מיוחדת החל משנת 1972, שנה שבה שונו הנהלים, והותר למועמדים רבים יותר להיכנס למירוץ. בבחירות אלה שנערכות החל מחודש ינואר נבחרים צירים לוועידות של המפלגות שנערכות בקיץ, ובוחרות את מועמדי המפלגות לנשיאות.
אותלו (ורדי)
הלחנה
לאחר ההצלחה של "אאידה" ב-1871, למרות היותו המלחין הפופולרי והעשיר ביותר באיטליה, החליט ורדי לפרוש מהלחנה (כפי שעשה רוסיני אחרי "וילהלם טל"). בעקבות הפופולריות הגואה של המוזיקה של ורדי בשנות ה-70 של המאה ה-19, מצא המו"ל של ורדי, ג'וליו ריקורדי, כי הפרישה של ורדי היא בזבוז של כישרון ושל רווחים פוטנציאליים. על כן החליט ריקורדי לנסות להביא את המלחין לחזור לכתיבת אופרות. במטרה לשכנעו, ידע ריקורדי כי עליו להציג בפני המלחין עלילה ראויה שתמצא חן בעיניו. ורדי ייחס חשיבות עליונה ליצירות בעלות אופי דרמטי. כמו כן העריך ורדי מאוד את יצירותיו של שייקספיר, אך מאחר שהניסיון שלו בשנת 1847 לכתוב אופרה על מחזה של שייקספיר - "מקבת'" לא נחל הצלחה מיוחדת, לא ניסה זאת שוב. בעקבות היותה פשוטה יחסית, בחר ריקורדי בעלילה של "אותלו".
כדי לשכנע את ורדי, פנה ריקורדי למנצח פרנקו פאצ'ו. השניים סעדו אצל ורדי באחוזתו במילאנו, והיטו את השיחה לכיוון המחזה של שייקספיר והלבריתן אריגו בויטו. ההצעה עלתה על השולחן, אך ורדי פקפק ביכולתו של בויטו לשכתב את המחזה ללברית. כעבור מספר ימים הגיע בויטו אל ורדי, והציג בפניו את הרעיון הכללי של הלברית. ורדי, שעדיין החזיק בדעתו כי פרש מהלחנה, לא התקדם בעבודה על האופרה. בעקבות העבודה שעשה עם בויטו על גרסה חדשה לאופרה המוקדמת "סימון בוקנגרה", הכיר ורדי ביכולותיו של בויטו כלבריתן והתחיל לעבוד ברצינות על כתיבת האופרה.
הצלחה
לאחר הצלחת הופעת הבכורה העולמית, לא אחרו בתי אופרה ברחבי איטליה ומחוצה לה להעלות את האופרה בבכורה. בניו יורק הוצגה האופרה לראשונה ב-1888 ובלונדון ב-1889. כאשר הוצגה לראשונה בפריז ב-1894, הוסיף ורדי קטע בלט בסיום המערכה השלישית.
מערכה ראשונה
לילה סוער וגשום. הקפריסאים מחכים לשובו של המושל החדש, אותלו, מקרב עם הטורקים. אותלו מגיע בשלום ומכריז כי ספינת הטורקים הושמדה. ההמון מריע (אותלו, מקהלה: Esultate! L’orgoglio musulmano). יאגו, שלישו של אותלו, רוצה לנקום באותלו על כך שמינה את קאסיו למפקד הצי במקומו. הוא מציע לרודריגו לפתות עבורו את דסדמונה, אשת אותלו (Roderigo, ebben che pensi?, רודריגו, מה דעתך?). הקפריסאים מדליקים מדורה לחגוג את הניצחון (מקהלה: Fuoco di gioia!).
בטברנה, יאגו מרים כוסית לכבוד אותלו ודסדמונה, בו בזמן קאסיו מהלל את דסדמונה. יאגו מנסה להשקות את קאסיו, אך הלה מסרב עד שיאגו מרים שוב כוסית לכבוד אותלו ודסדמונה וקאסיו נכנע. יאגו שר זמר שיכורים בזמן שהוא משקה את קאסיו בעוד ועוד יין. מונטאנו נכנס לקרוא לקאסיו למשמרת, אך מופתע לגלות את קאסיו שיכור ובקושי מסוגל לעמוד על רגליו. יאגו מספר למונטאנו כי קאסיו נוהג להעביר את לילותיו בצורה הזו. רודריגו לועג לקאסיו השיכור, ששולף את חרבו ומאיים על רודריגו. מונטאנו מורה לקאסיו להוריד את החרב, וקאסיו מאיים לפצח את ראשו של מונטאנו. השניים מתחילים בדו-קרב, יאגו שולח את רודריגו להזעיק עזרה, וברגע שבו נכנס אותלו ומורה להם להוריד את החרבות, פוצע קאסיו את מונטאנו.
אותלו שואל את יאגו "הנאמן" כיצד התחיל הדו-קרב, אך יאגו טוען כי אינו יודע. אותלו פונה לקאסיו, אך הלה מובך ואינו מסוגל להסביר את מעשיו. כאשר אותלו מגלה כי מונטאנו הוא הפצוע, הוא כועס. דסדמונה נכנסת לראות על מה המהומה, וכעסו של אותלו גובר מאחר שמנוחת אשתו הופרעה. בזעמו מודיע אותלו כי קאסיו מועבר מתפקידו כמפקד הצי. כולם עוזבים ומשאירים את אותלו ודסדמונה לבדם, נזכרים כיצד התאהבו זה בזו. הם מתנשקים ופוסעים בחזרה למצודה.
מערכה שנייה
יאגו משכנע את קאסיו לפנות לדסדמונה בבקשה שתשפיע על אותלו לבטל את ההורדה בדרגה. אמיליה ודסדמונה נכנסות, וקאסיו מתחנן בפני דסדמונה בעוד יאגו מתבונן ומצהיר על אמונתו בשטן האכזרי (Credo in un Dio crudel). אותלו נכנס ויאגו עושה עצמו כאילו לא שם לב אליו ומהרהר בקול כמה הוא מוטרד. אותלו שואל אותו מה קרה, אך יאגו נמנע מלתת תשובה ברורה. כאשר אותלו לוחץ עליו הוא רומז שלקאסיו יש כביכול רומן עם דסדמונה. אותלו נתקף קנאה אך לא רוצה לפעול לפני שתהיה לו הוכחה. מקהלה של ילדים, מלחים וקפריסאים מקיפים את דסדמונה ושרים על יופייה וטוהרה הרב, הם משאירים לה מתנות ומאחלים לה אושר.
דסדמונה פונה אל אותלו בבקשתו של קאסיו, אותלו מורה לה במורת רוח לשאול אותו שוב בפעם אחרת מאחר שהוא חש בראשו. דסדמונה ממהרת לעטוף את ראשו במטפחת לבנה מעוטרת ברקמה של תותים שהוא נתן לה פעם, אך אותלו משליך את המטפחת בכעס ארצה ודסדמונה מבקשת את סליחתו. אמיליה מרימה את המטפחת, יאגו דורש מאמיליה את המטפחת ומשזו מסרבת, הוא חוטף אותה מידה בכוח.
מערכה שלישית
יאגו אומר לאותלו שהוא מתכוון להביא את קאסיו למצודה ולשדלו בדברים בעוד אותלו יתחבא ויוכל להאזין. כשיאגו יוצא נכנסת דסדמונה שחוזרת על בקשתו של קאסיו. אותלו אומר לה כי הוא עדיין סובל מכאב ראש ומבקש אותה לכרוך את המטפחת שלה סביב מצחו. כשהיא מוציאה מטפחת אחרת הוא שואל אותה היכן המטפחת שהוא נתן לה, דסדמונה אומרת כי היא לא מחזיקה כרגע את המטפחת ההיא. אותלו מזהיר אותה כי המטפחת ההיא היא קמע ואם תאבד אותה עלולים לבוא עליה דברים רעים. דסדמונה אומרת כי הוא מנסה להתחמק מבקשת קאסיו. אותלו מתרגז ודורש לדעת מה אירע למטפחת ההיא. דסדמונה מתעקשת כי היא נאמנה לו, אך אותלו מגרשה מהמקום.
אותלו מבכה את מר גורלו (Dio! mi potevi scagliar tutti I mali). יאגו מגיע למקום ומכריז "קאסיו כאן!", אותלו ממהר להתחבא. קאסיו נכנס ואומר שקיווה שדסדמונה תהיה שם מאחר שרצה לשמוע האם הצליחה עם אותלו. יאגו שואל אותו "איך הולך עם האישה?", קאסיו שואל, "איזו אישה?" יאגו עונה לו בשקט שאותלו אינו שומע : "ביאנקה" (שמה של אהובתו האמיתית של קאסיו). קאסיו מספר בקול רם על הרפתקאותיו הרומנטיות עם ביאנקה, אך אותלו בטוח שהוא מדבר על דסדמונה.
קול תרועה נשמע, המכריז על הופעת השגריר הוונציאני. יאגו מגרש את קאסיו החוצה. אותלו יוצא ממחבואו ומסכם עם יאגו כי הוא יחנוק את אשתו למוות במיטתה בעוד יאגו יטפל בקאסיו. לודוביקו, דסדמונה, אמיליה ורודריגו נכנסים עם הפמליה. כולם מבחינים בהיעדרו של קאסיו. יאגו מסביר כי קאסיו הורד בדרגה, אך דסדמונה אומרת כי יוחזר בקרוב. יאגו אומר שאולי זוהי משאלתה של דסדמונה, והיא אומרת שאכן היא מעוניינת בכך מאחר שהיא מחבבת את קאסיו. אותלו מנסה לתקוף אותה בכנותו אותה "שטן", אך לודוביקו עוצר בעדו. אותלו קורא לקאסיו שמגיע מיד. אותלו קורא מכתב שהביא לודוביקו בו מורה הדוג'ה לאותלו לחזור לוונציה וממנה את קאסיו לשליט על קפריסין במקומו. בזעמו משליך אותלו את דסדמונה לארץ.
מערכה רביעית
דסדמונה ואמיליה מתכוננות לשינה. דסדמונה מורה לאמיליה להוציא את שמלת הכלולות שלה ואומרת כי במותה תרצה להיקבר בשמלה זו. אמיליה מבטלת את דבריה ואומרת לה לא לדבר דברים כאלה. דסדמונה נזכרת במשרתת שהייתה לאמהּ בשם ברברה, אשר התאהבה בגבר עד כדי שיגעון, ואיך השתגעה כאשר עזב אותה. כשאמיליה עוזבת, דסדמונה מתפללת "אווה מריה" ושוכבת לישון. אותלו נכנס בלאט עם חרבו. הוא נושק לאשתו שלוש פעמים והיא מתעוררת. אותלו שואל אותה אם התפללה כבר הערב כיוון שאינו רוצה להרוג את נשמתה. דסדמונה מתפללת לרחמים עליה ועל אותלו. אותלו מאשים אותה בחטא עם קאסיו. דסדמונה מכחישה כל קשר פסול עם קאסיו ומבקשת מאותלו לחון אותו. אותלו אומר כי מאוחר מדי, קאסיו כבר מת. דסדמונה שוב מבקשת רחמים - אך אותלו חונק אותה.
אמיליה דופקת בדלת ומכריזה כי קאסיו הרג את רודריגו, דסדמונה בשארית כוחה אומרת כי הואשמה לשווא, ומתה. אמיליה קוראת לאותלו רוצח, והוא אומר לה כי יאגו הציג לפניו הוכחות לחוסר נאמנותה של דסדמונה. אותלו מאיים על אמיליה הקוראת לעזרה, לודוביקו קאסיו ויאגו נכנסים. אמיליה דורשת מיאגו לְהָזֵם את טענות אותלו בדבר חוסר נאמנותה של דסדמונה, אך הוא מסרב. אותלו אומר כי המטפחת היא הוכחה מספקת. אמיליה המבועתת מספרת כי יאגו גנב את המטפחת, וקאסיו מאשר את דבריה. יאגו שולף את חרבו ומצליח להימלט מהמקום.
כאשר אותלו מבין מה אירע, הוא מתאבל על מות דסדמונה. הוא שולף פגיון ודוקר עצמו לפני שהאחרים מונעים ממנו לעשות כן. בשארית כוחותיו הוא נגרר אל גופת אשתו ונושק לה. אותלו מת לצד דסדמונה.
ניתוח האופרה
בעלילה של "אותלו" באים לידי ביטוי מצבים רגשיים עזים: אבל ודיכאון, התאבדות, רצח, חרדה, ומצבים פוסט טראומטיים. האתגר העומד בפני המלחין הוא לבטא את הרגשות הללו באמצעות הצלילים. זוהי יצירה מוזיקלית המבוססת על הטרגדיה של שקספיר, לפיה כתב אריגו בויטו את הליברטו, ולקח לעצמו חופש בהשמטת תרחישים שלא היו חשובים בעיניו (הפתיחה המגוללת את ההיסטוריה של יחסי אותלו ודסדמונה ואביה, קטעי קישור עם ליצנים וכו'). כמו כן הוא המציא חומרים חדשים, שלא היו בחומר המקורי, (אריית ה"אני מאמין" של יאגו). באותלו, ורדי מתאר בצלילים דיוקנאות מוזיקליים של הדמויות, התזמורת מצליחה להעביר את האווירה הרגשית של הדמויות והסיטואציות במגוון ניואנסים שהמקהלה משלימה אותם. במהלך האופרה אותלו מתייסר ברגשות קנאה הגואים ככל שהאופרה מתקדמת לקראת השיא במערכה האחרונה, עם הריגתה של דסדמונה באקט אכזרי הנגזר מהשתלטות מחשבות בלתי רציונליות על אותלו.
מערכה ראשונה
המערכה הראשונה מטילה את הצופים לתוך חיזיון של סערה בים מלווה בברקים ורעמים, שמרמז על סערת הרגשות שמאפיינת את היצירה (בניגוד למחזה, שבו הפתיחה מתרחשת בתוך דיאלוג שתפקידו להכניס הצופה לרקע העלילה, בנימה רגועה ועניינית). תרחיש סוחף של עולם רועד ומטלטל, ואנשים צופים בסערה בעיניים כלות: חרדת הציפייה המשתלבת במוזיקה דרמטית, עוברת בין הדמויות המרכזיות ביצירה וכבר ניתן לעמוד על אופיין. יאגו: "הלוואי והים הרוגש, יהיה הקבר שלה", קאסיו לעומתו, עומד כולו ציפייה ותקווה, בדאגה לאותלו. צהלות השמחה "היא ניצלה", מהוות את הרקע לכניסת אותלו לנמל, כולו הוד והדר, אדם אחד שמצליח למלא במה שלמה בנוכחותו ובקולו האדיר. זה קטע הרואי, "בטהובני" A VIVO, חדוות הניצחון מתמזגת בקול המקהלה על גווניה. על רקע ההמולה הצלילית של ההמון, מתרחש דיאלוג בין יאגו לרודריגו, המאוהב נואשות בדסדמונה. יאגו, שכבר מתכנן כיצד להיפרע מאותלו, בגין מינוי קאסיו לקפטן, תחתיו, מבין שהוא צריך איש אמון שיוכל להסתייע בו. רודריגו, הוא מטרה קלה, פתי. יאגו, בהתנהגות טיפוסית צבועה, המעיד על עצמו כעל "חבר אמיתי" מפריח משפט, שרק טיפש ימות בשל אשה וזאת במטרה לאושש את רודריגו, שכן הוא אמור להשתמש בו. יאגו, מאוד מודע לנכלוליות שלו, הבאה לידי ביטוי באמירה: "אם הייתי ה"מור", לא הייתי רוצה שיסתובב סביבי יאגו שכמותי".
התמונה השנייה נפתחת באש מסוג אחר – אש של שמחה. ניצוצות אש לכבוד החתונה של אותלו ודסדמונה מאירים את השמים והלב של אנשי המקום. הם פוצחים בשירה נעימה בסגנון של משפט מוזיקלי טיפוסי, אמירת הנשים ומענה גברי בהנהון. הנשים הן אלה שמובילות את הניגון הזורם בנינוחות ויפעה, וזאת בניגוד לשירת היין שמגיעה בהמשך, בהשראת יאגו, הנותנת קונטרה לשירה הענוגה של הנשים. יאגו, שמתחיל לטוות את חוטי הרשת, מתכנן להשקות את קאסיו עד כדי אובדן חושים ואז לעורר פרובוקציה, בעזרת "ידידו החדש", רודריגו, שיגרור את קאסיו לתגרה שסופה תוביל, להסרת חנו בעיני אותלו. למרות שהסצנה היא חלק מתוכנית שתוביל לאבדון, אי אפשר להתעלם מהקסם שמפגין יאגו בשיר היין, בתנועה ה"טריולית", מוזיקלית שהוא מפנה כלפי ההוללים, כדי לדרבנם לשתות. "לפני שמצב הרוח ישתנה, שתו בעצמה והרבה. טעמו ושתו עמי את הנוזל הנפלא הזה". רודריגו לא מאכזב ומחרחר ריב הגורם לשליפת חרבות, אך מי שנפגע הוא מושל קפריסין, מונטאנו, ובעודו שותת דם נכנס אותלו, שהוחרד משנתו בגין קולות המהומה. שוב, אי אפשר שלא לשים לב לנוכחות הכבירה של אותלו: "שימו בצד החרבות", ומיד הוא פונה אל יאגו: "יאגו הישר" (כמה סרקסטי), "אני מבקש הסבר על מה שקורה כאן, דבר".
יאגו, כמובן, לא מסתיר את התמוגגותו מהתפקיד שניתן לו והוא, נופת צופים שכמוהו, מתאר את אחוות הנוכחים, שפתאום קפץ עליהם שיגעון, ואין לו הסבר מהיכן זה הגיע והוסיף באצטלה חסודה: "הלוואי ולא הייתי עד לזה". אותלו מצידו מגיב: "דמי רותח", וניתן לראות כאן את נקודת מבטו של הכותב לגבי אופיו חם המזג של אותלו שממהר להדיח את קאסיו מתפקידו, בדיוק לפי התסריט של יאגו שמסנן מבין שיניו: "ניצחון".
תמונה אחרונה במערכה הראשונה מציגה רגע של אינטימיות בין אותלו לדסדמונה ובה בא לידי ביטוי מארג האהבה שניצתה ביניהם על רקע עברו של אותלו. "אהבתי אותך בגלל הסכנות שעברת, ואתה אהבת אותי מכיוון שהרחמים שלי כלפיך ריגשו אותך". אין זו אהבה שטחית של מראה עיניים, זו אהבה שמושתתת על רקע ההיסטוריה והאופי של אותלו שנגעו ללבה של דסדמונה. אותלו כל כך מאושר באהבתו שהוא מוכן למות ברגע הכל כך "חי": "תן למוות לבוא, למות בחיבוק האכסטזה הזה". אותלו חרד מ"גורלו הבלתי ידוע", האם הוא יחווה אי פעם עוד רגע עילאי שכזה? אותלו למוד סבל ותלאות, אינו מאמין שהאושר הזה מגיע לו. הוא כנראה, "סוחב" איתו מילדות רגשי נחיתות של עבד. דסדמונה, כתשובה לחששותיו, מביעה תקווה שאהבתם לא תשתנה עם השתנות השנים, ואותלו משיב לה "אמן" – מילה שמביעה את אמונתו הדתית. (בסיום הטרגדיה, יש קטע מאוד משמעותי לגבי הנפש מנקודת מבטה של הדת). בעודם מתנשקים, המוזיקה, הלייט מוטיב המתנגן כרקע, שהוא מוטיב האהבה שלהם, מעצימה את הרגש המכונס בקטע זה לכדי נשיקה, "עוד נשיקה" שתחזור באקט הסיום. המערכה מסתיימת במבט אופטימי של אותלו: "הביטי, וונוס זוהרת" (כגודל עומק האהבה, יהיה גודל האכזבה והכאב).
מערכה שנייה
המערכה השנייה נפתחת במוזיקה של ניגודים. יאגו מתחנף לקאסיו כחבר, במתן עצה כיצד לצאת ממצב הביש אליו נקלע. הוא מעלה על נס את יכולתה של דסדמונה להשפיע על בעלה. העצה נשמעת מאוד הוגנת והגיונית ולא יכולה לעלות על דעתו של קאסיו איזו תהייה בקשר לתכליתה של העצה: "לך לגורלך" (לפגישה עם דסדמונה), ובזווית שפתיו עולה המשפט: "אני הדמון שלך" במשמעות של תרתי דסתרי. האם אני יכול להיחשב כדמון? כאשר אני משיא עצה כל כך טובה, ואף מסייע במידע מועיל, לגבי אורחותיה של דסדמונה (עם אמיליה, רעייתו) כך שקאסיו יוכל להיוועד עימה?
עם צאתו של קאסיו, יאגו משמיע אריה נפלאה ומצמררת של ה"אני מאמין שלו": אני מאמין באלוהים אכזר שקילל אותי בדמותו... נולדתי מזרע פורענות... אני אכזר, כי אני אנושי (המשפט הזה, הוא בעצם "יצר לב האדם רע מנעוריו")...זו הדת שלי...מאמין בכל לבי שלכל אכזריות יש תפקיד... איש ישר, אינו אלא שחקן עלוב, כל המחוות, הנשיקות, המשחקים, הדמעות- זה שקר...האדם הוא בדיחה של הגורל... ואחרי הבדיחה, ישנו המוות ואחרי המוות יש כלום! גן עדן זה סיפורי סבתא". הוא מסיים בצחוק גרוטסקי. במחזה המקורי, אין נאום של "אני מאמין" מסוג זה, זו תוספת חשובה.
בהמשך מתקיים המפגש בין דסדמונה לקאסיו, במהלך טיול הבוקר עם אמיליה, ויאגו מחכה בכיליון עיניים לבואו של אותלו שיראה במו עיניו את המפגש. ואכן, אותלו מגיע במעמד הפרידה שלהם, והוא אכן שם לב שקאסיו הוא האיש החובר לרעייתו. יאגו שבע הרצון: "המזל מאיר לי פנים", מתחיל בטוויית ה"עובדות". בנעימה "נון שלנטית" הוא מפליט שמשהו מטריד אותו, והוא שואל את אותלו, אם קאסיו הכיר את דסדמונה לפני הנישואין. מתחוור שההיכרות של קאסיו עם בני הזוג הייתה עמוקה, שכן הוא שימש כאיש קשר בין האוהבים. יאגו ממשיך בתיאור הגיגיו ה"מטרידים" בדבר קשרים לכאורה בין דסדמונה לקאסיו ובמקביל מזהיר: "הישמר מהמפלצת ירוקת העין" – משפט שמעלה את המושג קנאה לתודעה של אותלו – הישמר, בבחינת "עליך לנקוט בפעולה". אותלו מצידו משיב: "אראה לפני שאחשוד, כשיהיה לי ספק, אוכיח ואחרי ההוכחה אסלק את נשוא הבושה, האהבה והקנאה". יאגו ממהר "לתפוס טרמפ": "הוצאת לי את המילים מהפה". ומוסיף נפח של חומר למחשבה, ש"לעיתים דווקא האצילים ויפי הנפש, מועדים ולכן עליך לעמוד על המשמר". שוב הפנייה במשמעות של לנקוט בפעולה.
התמונה השנייה היא מעין פאוזה בזרימת האופרה. זהו שיר הלל לטוב לבה של דסדמונה, שמתמזגת בעדינותה עם אנשי העיר. סגנון השירה, מזכיר את ה"בל קאנטו" (שירה יפה) המתרכזת בממד הקולי ולא בדרמה. השימוש בקול נעשה בצורה המחמיאה ביותר וההלחנה מתבססת על צורות קלסיות, סימטריות ובהירות. האווירה פסטורלית ופיוטית, וחודרת אל הלב. מראה פניו של אותלו נוכח המחזה השמיימי מעיד על כך שהוא משוכנע שיצור מלאכי כמו זה שעולה מהסצנה הזו, לא יכול לבגוד: "שירתה מעודדת אותי ומחזקת את אמוני בה". מנגד, יאגו, שמבין את הרושם שהציף את אותלו, זקוק לחיזוק בכוס יין והוא מנסה לשכנע את עצמו שההצגה היא זיוף: "האם היא זיוף"? ההגיגים המנוגדים של אותלו ויאגו על רקע המקהלה, מכשירים הקרקע לקראת בואה של דסדמונה – איזו מן המחשבות היא תחזק? למרות שעל פניו, ניכר שאותלו נרגע, מנגד, אין לשכוח שיאגו בתחכומו החדיר ספקות עמוק בנשמתו של אותלו, וצריך היה רק את אזכור שמו של קאסיו על ידי דסדמונה, כדי להעלות את טלטלת הרגשות מחדש אל פני השטח.
אותלו לא מסוגל להתמודד עם הספק ובשלב ראשון הוא מנסה אך לדחות את הקץ: "לא עכשיו". כאב ראש שתוקף אותו מבהיל את דסדמונה עם המטפחת שתחולל את המפנה בספקותיו של אותלו. המטפחת נופלת לרגלי דסדמונה שאינה טורחת להרימה. מי שכן שמה לב למטפחת היא אמיליה, שהחליטה לשמור אותה עבור גבירתה. יאגו, ש"מחכה בפינה" (תרתי משמע), עט לעבר אמיליה בדרישה לקבל המטפחת. אמיליה מהססת אך נחישותו של יאגו אינה מאפשרת לה לסרב: "אני אשתך, לא המשרתת שלך" – "את המשרתת של יאגו", משיב יאגו וחוטף המטפחת. ברקע לתרחיש זה, מתנהל קטע מוזיקלי, הקוורטט, שבו נוטלים חלק אותלו, דסדמונה, אמיליה ויאגו. המיוחד ברוב הקוורטטים שכל קול שר טקסט אחר והכניסה של הצלילים, האחד בתוך השני, יוצר מרקם מוזיקלי מופלא, על גבול הקונטרפונקט. מוזיקה פוליפונית, שבה לכל צליל מעמד שווה וביחד יוצר הרמוניה מוזיקלית קסומה. הטקסטים של הדמויות: דסדמונה:"תן לי את מילותיך המתוקות של סליחה, תן לי לרפא אותך", אותלו: "אולי אני בכלל לא מבין את מהות האהבה"...היא אבודה ואני ללא כבוד – חלום הזהב שלי ברפש", אמיליה: "מה אתה מתכנן?" יאגו: "שלא תעזי לדבר על המטפחת ולעצמו, "זו תהייה ההוכחה".
התמונה האחרונה של המערכה מתמקדת באותלו שניכר שיאוש אחז בו: "חשדנות, הרס עצמי, בלתי נשלט, ועדיין לא מצאתי בה רבב". רגשותיו גואים והוא שר אריה המגזימה בגודל הטרגדיה שהוא חווה (עד עתה), היי שלום תהילה. "שלום לזכרונות, שלום לניצחונות – תהילת אותלו נמוגה". המוזיקה המלווה "הספד" זה מפתיעה בקצב וברתמוס אופטימי. יאגו שוב עולה מעל פני השטח בדיבורים בלתי נלאים ומדבר בשני קולות, מצד אחד מסית ומצד שני לכאורה, מרגיע - "מספיק עם זה". אותלו מביע את האמביוולנטיות שלו: "אני חושב שאשתי היא ישרה ואני חושב שלא. אני חושב שאתה צודק וחושב שלא. דרושה לי הוכחה!" יאגו מתגרה באותלו עם המשפט: "אתה רוצה לראות אותם שוכבים?" – יש באמירה זו ארס שמכוון ישר לדמיון של אותלו, ארס שמזין את השורשים שנשתלו. יאגו ממשיך במארג פיסות ה"מידע" השקריות: "האם מניע מביא לאמת?" האם החלום שהומצא על ידי יאגו הוא משאלת לב של קאסיו, או שחזור מקרה שהיה? הדרך בה מביא יאגו את סיפור החלום, בחיקוי קול התחנונים של קאסיו:"אני טובע באכסטזה המשותפת שלנו", ובתאור דמותו כמי שעומד לנשק אותה ובסוף כחותם את המעמד באמירה של קאסיו: "אני מקלל את הגורל שהועיד אותך ל"מור"", משכנעת את אותלו שזו הוכחה כהווייתה. יאגו מיתמם באמירה: "רק סיפרתי חלום" ובאותה נשימה הוא מכין את הרקע לתפקיד המטפחת. החלום הוא רק "עדות שמיעה" בעגה המשפטית, העכשווית, ואין לה מעמד של ראיה הנוקטת באופן ממשי את ההוכחה בעיניים, אך אותלו כבר בדרך לצאת מדעתו: "דם, דם דם"! יחד עם זאת, הוא עדיין מבקש "הוכחה ניצחת" (ממשית) והוא מתעמת עם יאגו שמצליח להטות את נימת העוינות לאמינות גלויה תחת השמים. תמונת הסיום של מערכה זו מוצאת את אותלו שבוי בקסמיו של יאגו והם נפרדים כשני חברים בלב ובנפש, כמה פתטי (וכמה מעצבן את הצופים...).
מערכה שלישית
פתיחת המערכה השלישית, בהקשה על מיתרי הויולות, באימאז' של צעידה הרת אסון, מרמזת על התקדמות של עקב בצד אגודל לעבר השבר. ואכן המערכה שבה דסדמונה נקראת אל אותלו מתחילה בנימה מרגשת של אהבה (אותלו נקרע בין האהבה לספק):" תני לי את יד השנהב הענוגה שלך", דסדמונה משיבה: "היד לא ידעה צער ותלאות" ואותלו מהנהן לעצמו בתהייה האם היד מאגדת בחובה "משהו אחר"? דסדמונה מפירה את השלווה של הרגע הנינוח שעבר על אותלו בהעלותה את השם של קאסיו. אותלו מתקבע על כאב הראש שלו (קאסיו?) (אנחנו אמנם יודעים שהוא סובל ממחלת האפילפסיה, אך קאסיו הוא הטריגר), ודסדמונה נבהלת (תרתי משמע) לסייע לו ולחבוש את ראשו במטפחת, ... אך אבוי, זו לא המטפחת שאותלו נתן לה כסימן לאהבתו! אותלו מתחלחל מהמטפחת האחרת, שאינה המטפחת שלו, והוא מפליג בסיפור הסימבוליות של המטפחת. דסדמונה עדיין לא קולטת את חשיבות המטפחת שכן בדואט המתנהל ביניהם דסדמונה מדברת על קאסיו ואותלו על המטפחת. אותלו, שאינו מקבל מענה סביר לגבי אי הימצאותה של המטפחת, שואל את דסדמונה: "מי את?". דסדמונה, הלומת רעם ממבטו המפחיד, שרה ממעמקי נשמתה: "יש זעם במילים שלך, הבט בי, נשמתי גלויה בפניך, אני קוראת ממעמקים למענך, ראה, הדמעות ראשונות שלי, בעטייך" יש בשירתה זעקת שבר ותחנונים. אותלו מנגד מתריס: "אם שטן יראה אותך, הוא יחשוב שאת מלאך", ולמרות נימת התוכחה הוא בוכה – הגבר הנערץ, אותלו, בוכה. דסדמונה, מבולבלת לחלוטין, ותוהה, איך זה שהיא הגורם לסבל שכזה, במה היא אשמה? אותלו, לא מתמהמה, ולמרות שבעצם, אין לו הוכחות להתנהגותה לכאורה והוא מאשים ב:"הפשע השחור מכל, את פרוצה". דסדמונה מזועזעת וטוענת בקריאה נואשת: "אין לי שום נגיעה למה שמילה זו מביעה". אותלו, חבוט, אך נראה מתרצה לרגע ומבקש סליחה, ובאחת מתנהג בברוטליות מינית כלפי דסדמונה שבורחת אחוזת אימה. בסיום התמונה, אותלו אפוף יגון פונה בתפילה לאלוהים: "אלוהים, העברת אותי מבחנים רבים, עוני, בושה וסבל היו מנת חלקי. הסבל והמועקה שאני חווה היום, גוברים על הגדולה שהצלחתי להשיג בחיי. אני רוצה הודאה, הוכחה ואז היא תמות".
בתוך התרופפות המערכת הרגשית של אותלו, מכין יאגו את אותלו להתרשם משיחה שהוא יקיים עם קאסיו. מתחילה ה"הצגה" של יאגו בשיתוף קאסיו, שלא יודע כמובן, שהוא שחקן מובל. יאגו מוביל את קאסיו להגות את שמה של דסדמונה בתחילת התרחיש, כך שאותלו ישמע את השם ומיד הוא עובר להתפלש בדברי זימה קלילים וזנותיים בהקשר לביאנקה הזונה. למי שעומד וצופה ב"מחזה" ניכר שיש כאן איזו אמירה מאוד בוטה וזולה כלפי דסדמונה, דבר שלא נעלם מעיני אותלו, שמתרשם בעיקר מהצחוקים והלגלוגים, שכן הוא לא שמע ממש על מה הם מתמוגגים. בציפייה לבאות, טופחת על פניו המטפחת. אין מציאות יותר ממשית מהמטפחת בידו של קאסיו בסגנון של רצ'יטטיב המדגיש את נוכחותה המתגרה. החצוצרות שמבליחות אל תוך המוזיקה, יש בהן ממד של הכרזה:"ראיתי הכל"! אותלו, מוכן לפעולה: "תן לי רעל", אך יאגו מציע לו שעדיף לחנוק אותה על מיטת זנותה ולגבי קאסיו:"תשאיר אותו לי". השגריר הגיע וההצגה, חייבת להימשך – יש להביא לכאן את דסדמונה.
תמונת ההמון בכיכר סן מרקו היא התפאורה להתעללותו של אותלו בדסדמונה. זה עתה הוא קיבל מכתב מהדודג' שקאסיו מחליף אותו בתפקיד המושל - "מחליף אותו", זה בדיוק מה שהיה צריך כדי לסתום הגולל על נוכחותה של דסדמונה. הוא סונט בה ומשפיל אותה עד כדי הדיפתה לקרקע: "על הרצפה באבק, אני בוכה. מות אהבתנו הפכה אותי לגוש קרח, רק צער וסבל בליבי, השמש שזהרה בחיי לא תוכל לייבש הדמעות בעיני" מבחינה מוזיקלית מתפתח כאן קוורטט בו נוטלים חלק ההמון, השגריר, דסדמונה ואותלו בפרונט וברקע מדי פעם מסתננות שיחות בין אותלו ליאגו ויאגו עם רודריגו. הווקאליות של מעמד זה מעמיקה את הכאוס של ההגיגים השונים, כאשר בעצם אף אחד (מלבד יאגו), לא מבין מה קורה. הזעקה הנואשת של דסדמונה, על רקע המקהלה, גורמת לאותלו לאבד את הכרתו, ובכוחו האחרון הוא מסלק את כל הנוכחים: "עזבו, או תהפכו לאויבי" ואל עצמו: "נשמתי, אני מקלל אותך, אני לא יכול להציל אותי מעצמי" הוא נופל! יאגו עומד מעליו במלוא חוסנו ואכזריותו: "מי ימנע ממני להרוס אותך"? למרות קולות ההמון ברקע, המאדיר את שמו של אותלו, "האריה". יאגו חוגג את ניצחונו: "הנה האריה שלכם". סוף מערכה שלישית.
מערכה רביעית
תחושת מוות באוויר הנישאת עם הצלילים הפותחים את המערכה הרביעית, מוצאת את דסדמונה בהכנות לקראת השינה (מותה). היא נזכרת בשיר הערבה, שליווה את המשרתת של אמה, ברברה שננטשה על ידי אהובה. האנלוגיה ברורה, ודסדמונה נשאבת למילים הנוגות של שיר הערבה: "הנערה הבוכייה שרה וידה על ליבה, שירי, שיר ערבה ירוקה. כל כך הרבה דמעות מלוחות שהמסו סלעים, ערבה ירוקה תהייה לי לזר" והיא עוברת לנימה האישית, המיואשת שלה: "הוא נולד לתהילה ואני נועדתי לאהוב אותו ולמות". פרידתה מאמיליה בצעקה נואשת, צרחנית "היי שלום" מצעידה אותה לעבר גורלה והיא מתכנסת לתוך תפילת "אווה מריה", לחוטאים ולחפים ולכל מי שזקוק לרחמים. דסדמונה נרדמת, שומעים את השקט שהוא לפני הסערה. אותלו נכנס עם חרב שלופה. מה עניין החרב בסצנה זו, הרי, הוא אמור לרצוח אותה בחניקה. החרב היא מטפורית לנרטיב של המעמד – אותלו נחוש בדעתו להרוג. ברקע צ'לו וקונטרבסים המעמיקים את תחושת האימה.
בניגוד לצלילים המקפיאים, עולה הלייטמוטיב של האהבה בין אותלו לדסדמונה – תזכורת לאהבה שהייתה. הוא מתבונן בה על רקע נעימת האהבה, אך בנחישות הוא מעיף את סדין הכלולות שלהם. הדואט בין אותלו לדסדמונה נבנה על מוטיבים חוזרים, קצרים ועצבניים, המלווים בפולסציה חרדתית של התזמורת. הוא מתעניין האם היא התפללה, שכן אין הוא רוצה לרצוח את נשמתה, רק את גופה הוא רוצה להשמיד. דסדמונה עדיין מנסה לדבר על לבו ולהבהיר לו שכל חטאה היה באהבתה אותו. אותלו שבוי בהוכחה הממשית, המטפחת, אינו יכול אפילו לחשוב בהגיון: "ראיתי המטפחת בידיו של קאסיו". דסדמונה מבקשת לקרוא לקאסיו כדי להעיד, אך היא מובסת בידיעה שקאסיו שותק לנצח ואין לה אלא להצר עליו ולהכעיס את אותלו עוד יותר, על שהעזה להצטער עליו. קריאתה לדחות את הקץ: " תן לי לחיות עוד לילה אחד" נענית: "מאוחר מדי" – הפסיכוזה גוברת על האהבה, אותלו חונק את דסדמונה.
אמיליה מתפרצת באימה מפאת היותה מזועזעת מרצח רודריגו, ובעודה נושאת הבשורה בדבר קאסיו החי, היא מגלה את דסדמונה בגסיסתה. דסדמונה מצהירה שהיא מתה טהורה וזכה לגמרי ואף לוקחת על עצמה את הגורם למותה. אותלו, שביסודו הוא אדם ישר, מודה שהוא הרג אותה. בעוד אמיליה וקאסיו מגוללים את האמת בנסיבות האירועים, זה כבר מאוחר מדי – אותלו מבין את גודל הטרגדיה שנכפתה עליו: "אותלו לא קיים יותר" No more! בהספד הסיום אותלו מכה על חטא: "את טהורה אך נולדת מתחת לכוכב אפל. מקומך בגן עדן" הוא קורא למוות שיבוא (אי אפשר שלא לזכור שגם בשיא אושרו, הוא קרא למוות). גם מוטיב הנשיקה עולה שוב בנעימת האהבה ברקע: "נישקתי אותך טרם שהרגתי – עוד נשיקה אחת". האופרה מסתיימת בקומפוזיציה נוגה של הגופות של הנאהבים.
בית הכנסת אור התורה (מרסיי)
בית הכנסת אור התורה הוא בית כנסת לשעבר הנמצא ברובע הראשון של מרסיי, צרפת. בית הכנסת נוסד בשנת 1962 על ידי יהודים פייה-נואר, שהיגרו מאלג'יריה הצרפתית, לצרפת לאחר שאלג'יריה קבלה את עצמאותה. בית הכנסת אור התורה נחשב במשך שנים לבית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית במרסיי עם השנים הפך למרכז תורני ליהודי העיר. בשנת 2016 נמכר בית הכנסת לאגודת אל באדר, ארגון מוסלמי, בתמורה ל-400,000 אירו. הבעלים החדשים החדשים הצהירו במעמד הרכישה שהמבנה מיועד להפוך למסגד "אל באדר" בקיץ 2016.
היסטוריה
בעקבות מלחמת העצמאות של אלג'יריה, בין השנים 1962 ועד 1964, אזרחים רבים היגרו מאלג'יריה לצרפת ולאירופה. בין המהגרים היו כ־120,000 יהודים, שכונו פייה-נואר. רבים מיהודי אלג'יריה התיישבו במרסיי ובשנת 1962 הקימו את בית הכנסת אור התורה ברובע הראשון של מרסי. בית הכנסת היה בין הבודדים בעיר ותוך זמן קצר הפך למרכז תורני ונחשב לבית הכנסת המרכזי בקהילה היהודית במרסיי. סוכנות הידיעות JTA דווחה בראשית שנות השישים של המאה העשרים כי מתוך 800 אלף תושבי העיר מרסיי, 250 אלף היו ערבים ורק 80 אלף יהודים. בתחילת שנות האלפיים, לאור ההגירה המוסלמית הגדולה לעיר וריבוי התנכלויות של ערבים כנגד יהודי העיר, החל שינוי דמוגרפי שבו, היהודים עזבו את השכונות בהן התיישבו המהגרים המוסלמים ועברו לשכונות היוקרה שבפרפריה או שעזבו בכלל את העיר. בין החודשים אוקטובר 2015 לינואר 2016 אירעו שלושה מקרי דקירה של יהודים על ידי תוקפים מוסלמים. ההערכות הן, שעשרות אלפי יהודים עזבו את מרסיי או שעזבו את השכונות בהן התיישבו המוסלמים בעקבות ההגירה המוסלמית הגדולה לעיר. נשיא הקהילה היהודית של מרסיי המיליונר צבי עמר תיאר את המצב בשכונות המוסלמיות בעיר כמסוכן לפחות כמו שחוו היהודים באלג'יריה. במקביל לעזיבת היהודים את הרובע הראשון במרכז מרסי, הייתה הצטופפות של מוסלמים ברובע וכתוצאה מכך גם נוצר מצב שבמסגד הסמוך לבית הכנסת, המתפללים המוסלמים נאלצו להתפלל בימי המועד שלהם מחוץ למסגד. בפנייה של ראשי הקהילה המוסלמית לבעלי בית הכנסת הוסכם שלמען שמירה על שלום בית בין היהודים והמוסלמים בעיר, בית הכנסת יוסב למסגד כמקום תפילה למוסלמים. מאחר שמזה זמן, לא התקיימו בבית הכנסת מניינים ותפילות, החליטו גבאיי בית הכנסת שהוא יימכר לאגודת אל באדר המוסלמית. הסכם המכירה נחתם רק לאחר שנתקבל אישור הלכתי של הדיין הרב שמואל מלול, שהיה אב בית הדין של מרסיי, תמורת 400,000 אירו (כ-2 מיליון שקלים). הסכם המכירה נחתם בחודש מאי 2016 והמסגד נפתח לתפילות המוסלמים בקיץ אותה שנה.
המתנגדים למכירה
הידיעה התקדימית על מכירת בית הכנסת אור התורה במרסיי התפרסמה בכלי התקשורת המקומיים ועוררה סערה בקרב הציבור היהודי בצרפת. בקהילה החרדית במרסיי הידיעה על מכירת בית כנסת למסגד עוררה זעם. אברכים וראש כולל בעיר אמרו: לא ייתכן שראש הקהילה יחליט על דעת עצמו, הוא היה צריך להתייעץ עם גדולי ישראל. זו שערורייה של ממש שבית כנסת מפורסם, מהוותיקים והחשובים במרסיי נמכר בעבור סכום "נדיב", ולא מנסים לשקם אותו.
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל (בערבית: المنتخب العربي السعودي لكرة القدم) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ערב הסעודית. הנבחרת השתתפה בטורנירי גביע העולם בכדורגל ברצף מ-1994, שבו הודחה על ידי נבחרת שוודיה בשלב שמינית הגמר, עד 2006. ערב הסעודית חזרה להשתתף במונדיאל 2018 ובמונדיאל 2022.
מחלת ים
מחלת ים (Motion Sickness או Kinetosis), בשמה הרשמי "מחלת נסיעה" (או "מחלת תנועה"), מתבטאת בחולשה, בבחילות ובהקאות בעת הפלגה בים ולעיתים גם בנסיעה בכלי תחבורה שונים.
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל
ערב הסעודית זכתה בגביע אסיה שלוש פעמים, בשנים 1984, 1988 ו-1996. כמו כן, היא זכתה בגביע העולם לאומות עד גיל 16 בשנת 1989.
מחלת ים
תיאור המחלה
מחלת נסיעה תוקפת כאשר אדם נחשף לדפוס תנועה שאינו מורגל בו. הדבר בולט מאוד בהפלגה בכלי שיט. מרבית המפליגים חסרי הניסיון וחלק מהימאים המשרתים על סיפונם חשים ברע לעיתים תכופות. גם בטיסה, בעיקר במטוסים קטנים בתנאי מזג אוויר קשים, בנסיעה ברכב או במתקני שעשועים אדם עלול לסבול מבחילות ומהקאות.
הגורמים למחלה
בניגוד לתפישה הרווחת מקור המחלה אינו בקיבה, אלא באופן שבו המוח מגיב על דפוס התנועה הנקלט בחושים השונים. חושים אלו כוללים את מערכת שיווי המשקל הנמצאת באוזן הפנימית, את מערכת הראיה, בעיקר הראייה הפריפרית האחראית לזיהוי תנועה, ואת המערכת הפרופריוצפטורית המזהה תנועה באמצעות עיבוד מידע הנוגע לשינויים במנחי מפרקים ולחץ על רקמות נושאות משקל.
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל
היסטוריה
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל החלה להשתתף במוקדמות גביע אסיה החל ממוקדמות גביע אסיה בכדורגל 1976. ערב הסעודית העפילה לטורניר הגמר, אך פרשה. כמו כן, היא החלה להשתתף במוקדמות המונדיאל החל ממוקדמות מונדיאל 1978. ערב הסעודית החלה להעפיל באופן קבוע לטורנירי הגמר של גביע אסיה החל משנת 1984.
מחלת ים
הגורמים למחלה
ההסבר המקובל למחלת נסיעה מבוסס על תאוריית הקונפליקט: כאשר מערכות חישה מקבלות מידע סותר, המוח מתקשה לעבד את המידע ומתעוררת שורת תגובות אוטונומיות המשפיעות גם על הקיבה. המוח מנסה על ידי רפלקסים "לתקן" את הקונפליקט, והאדם יחוש סחרחורת, חולשה, בחילה והקאה. לדוגמה, מערכת שיווי המשקל של אדם העומד בבטן ספינה "תדווח" למוח על טלטול והתנודדות, ואילו מערכת הראייה "תדווח" על מצב של היעדר תנועה (בחלל הסגור). בדרך-כלל נחלשים התסמינים עם הזמן, למשל, לאחר כמה ימי הפלגה, כנראה משום שהמוח מסתגל ולומד לשלב את דפוס התנועה החדש, והמערכת האוטונומית חוזרת לוויסות תקין.
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל
היסטוריה
בטורניר הראשון בו השתתפה זכתה בגביע אסיה לאחר שגברה במשחק הגמר על סין 0-2. ארבע שנים מאוחר יותר זכתה ערב הסעודית באליפות אסיה בפעם השנייה ברציפות לאחר ניצחון על קוריאה הדרומית בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים במשחק הגמר. בשנת 1992 אירחה ערב הסעודית לראשונה את גביע המלך פאהד, שהפך בהמשך לגביע הקונפדרציות. ערב הסעודית הביסה בחצי הגמר את ארצות הברית 0-3, אך הפסידה במשחק הגמר לארגנטינה 3-1.
מחלת ים
הבדלים אינדיבידואלים
אנשים נבדלים מאוד זה מזה בנטייתם לפתח מחלת נסיעה. ישנם החשים ברע כמעט בכל תנאי תנועה, ואילו אחרים לא יחוו אי-נוחות גם בתנאי תנועה קשים (כביש משובש, ים סוער וכדומה). בעבר נטו לקשור הבדלי רגישות אלו להבדלים בתפקוד איברי שיווי המשקל, אך מתברר כי תגובתיות יתר של המערכת האוטונומית מנבאת רגישות למחלת התנועה בצורה הטובה ביותר.
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל
היסטוריה
בגביע אסיה 1992 הפסידה לראשונה ערב הסעודית במסגרת טורניר הגמר. היה זה במשחק הגמר מול יפן והנבחרת סיימה במקום השני. ערב הסעודית העפילה לראשונה למונדיאל 1994, לאחר שלא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר בארבעת ניסיונותיה הראשונים. ערב הסעודית פתחה את שלב הבתים בטורניר הגמר בהפסד 2-1 להולנד, אך בהמשך גברה על מרוקו 1-2 והפתיעה את בלגיה 0-1. ערב הסעודית העפילה לשמינית הגמר מהמקום השני בבית והפסידה לשוודיה 3-1. טורניר זה היה המונדיאל המוצלח בתולדותיה של ערב הסעודית ומאז לא הצליחה לעבור את שלב הבתים. ערב הסעודית אירחה בפעם השנייה ברציפות את גביע המלך פהאד בשנת 1995, אך הפסידה בשני משחקיה בשלב הבתים למקסיקו ודנמרק. ערב הסעודית זכתה בפעם השלישית בגביע אסיה 1996, לאחר שגברה במשחק הגמר על איחוד האמירויות הערביות, מארחת הטורניר, בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים. ערב הסעודית אירחה בפעם השלישית ברציפות את גביע המלך פהד במתכונתו החדשה כגביע הקונפדרציות בשנת 1997.
מחלת ים
הבדלים אינדיבידואלים
החשיפה לגירוי של תנועה בתנאים סבילים (או נייחים) איננה הגורם המכריע בהופעת התסמינים. חקירת גורמים שונים המשפיעים על האופן שבו המוח מעבד מידע חושי סותר שופכת אור על תופעה מורכבת זו. למשל, נוסעים באוטובוס יפַתחו מחלת נסיעה לעיתים תכופות, ואילו נהג הרכב, החשוף לאותם התנאים, יחוש את סימני התופעה לעיתים נדירות בלבד. מכאן אפשר לשער כי מרכיב השליטה במצב מרכזי בתופעה זו; ההנחה הזאת נבחנה ואוששה בכלים אמפיריים.
נבחרת ערב הסעודית בכדורגל
היסטוריה
היא הובסה בשלב הבתים על ידי נבחרות ברזיל ומקסיקו וגברה על אוסטרליה, מה שלא מנע ממנה לסיים במקום האחרון בבית. ערב הסעודית העפילה בפעם השנייה ברציפות למונדיאל 1998, אך הייתה רחוקה מלשחזר את הופעתה הקודמת במונדיאל. היא הפסידה לדנמרק 1-0 והובסה על ידי צרפת המארחת 4-0. היא סיימה את משחקיה בשלב הבתים במקום האחרון לאחר שסיימה בתיקו 2-2 עם דרום אפריקה. שנה לאחר מכן השתתפה ערב הסעודית בפעם הרביעית ברציפות בגביע הקונפדרציות 1999.
זו הייתה הפעם הראשונה בה ערב הסעודית השתתפה בטורניר מחוץ לביתה. לאחר שפתחה את שלב הבתים בתבוסה 5-1 למקסיקו המארחת, סיימה ערב הסעודית בתיקו 0-0 עם בוליביה והביסה את מצרים 1-5. ערב הסעודית העפילה לחצי הגמר מהמקום השני בבית ובו הובסה 8-2 על ידי ברזיל. במשחק על המקום השלישי הפסידה ערב הסעודית 2-0 לארצות הברית וסיימה במקום הרביעי. הייתה זו הפעם האחרונה בה השתתפה ערב הסעודית בגביע הקונפדרציות. בגביע אסיה 2000 סיימה ערב הסעודית במקום השני לאחר שהפסידה במשחק הגמר ליפן.
ערב הסעודית העפילה בפעם השלישית ברציפות למונדיאל 2002, שהיה הגרוע בתולדותיה. ערב הסעודית פתחה את משחקיה בטורניר בתבוסה 8-0 לגרמניה ובהמשך הפסידה 1-0 לקמרון והובסה 3-0 על ידי אירלנד. בכך סיימה ערב הסעודית במקום האחרון בבית ללא נקודות וללא שער זכות. ערב הסעודית העפילה בפעם הרביעית ברציפות למונדיאל 2006. בשלב הבתים היא פתחה בתיקו 2-2 עם תוניסיה, אך בהמשך הובסה על ידי אוקראינה 4-0 והפסידה לספרד 1-0. בכך סיימה בפעם השלישית ברציפות במונדיאל במקום האחרון בבית, כאשר היא משלימה עשרה משחקים רצופים ללא ניצחון במסגרת המונדיאל. בגביע אסיה 2007, העפילה ערב הסעודית למשחק הגמר בפעם השישית בתולדותיה, אך הפסידה לעיראק.
לאחר שלא הצליחה להעפיל לשני גביעי העולם הבאים, הצליחה ערב הסעודית להעפיל למונדיאל 2018. במשחק הפתיחה של הטורניר היא הובסה 5-0 על ידי רוסיה המארחת ובהמשך הפסידה לאורוגוואי 1-0. במשחקה האחרון בשלב הבתים ניצחה ערב הסעודית את מצרים 1-2. היה זה הניצחון הראשון של ערב הסעודית במסגרת המונדיאל מאז הניצחון על בלגיה ב-1994 ובעקבותיו סיימה במקום השלישי בבית, ההישג הטוב ביותר שלה מאז אותו מונדיאל.
ערב הסעודית העפילה למונדיאל 2022. במשחקה הראשון הפתיעה בניצחון על נבחרת ארגנטינה 1-2 (שבהמשך העפילה לגמר המונדיאל וניצחה בו), אך בהמשך הפסידה 2-0 לפולין ו-2-1 למקסיקו וסיימה במקום האחרון בבית.
סגל הנבחרת
סגל השחקנים שזומנו לקראת משחקי גביעי המפרץ לאומות 2023
מספר ההופעות והשערים מעודכן ל-6 בינואר 2023.
שיאי שחקנים
נכון ל-28 במרץ 2023.
אמריקן-פלסטיין ליין
אמריקן פלסטיין ליין (באנגלית: American Palestine Line) הייתה חברת אוניות יהודית-אמריקאית שנוסדה ב־1924 והפעילה קו נוסעים קבוע בין ניו יורק וארץ ישראל. היא נחשבת לחברת הספנות המודרנית הראשונה בבעלות ובניהול של יהודים. נשיא החברה היה השופט יעקב שטראל.
האונייה היחידה שהפעילה החברה הייתה א/ק "פרזידנט ארתור", מקודם "פרינסס אליס" של חברת הספנות הגרמנית נורד דויטשר לויד; היא נתפסה על ידי האמריקאים במלחמת העולם הראשונה, והחברה רכשה אותה ממועצת הספנות של ארצות הברית (US Shipping Board). "פרזידנט ארתור" הייתה אונייה מעורבת לנוסעים ומשא, בעלת תפוסה ברוטו של 15,000 טון, מקום ל־450 נוסעים ול־4,000 טון מטען.
במרץ 1925, אחרי שיפוץ האונייה והתקנתה לשירות, נחנך קו הנוסעים בין ניו־יורק וארץ ישראל, וב־12 בחודש יצאה "פרזידנט ארתור" להפלגת הבכורה שלה. קהל של 15,000 איש השתתף בטקסי חנוכת הקו, שכללו תפילות ונאומים באנגלית וביידיש ושירת התקווה. החברה התגאתה כי "פרזידנט ארתור" היא אניית הנוסעים האוקיינית הראשונה המניפה דגל עברי לצד הדגל האמריקאי, ובנוסף לכך גם אניית הנוסעים האוקיינית הראשונה שמשרתות בה נשים בתפקידי קצונה. בהפלגה הראשונה נסעו – בין היתר – 216 יהודים, שהוזמנו להשתתף בטקס הנחת אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
איתרע מזלה של החברה והיא סבלה מקשיים תפעוליים ופיננסיים כבר מתחילת דרכה. בשלהי 1925, לאחר שלוש הפלגות בלבד לא"י, הוכרזה החברה כפושטת רגל ופורקה. האונייה הוחזרה למועצת הספנות, ותכולת משרדי החברה נמכרה במכירה פומבית בתחילת 1926.
עתוננו
עִתּוֹנֵנוּ היה עיתון ילדים פופולרי שראה אור בין השנים 1931-1937.
הגיליון הראשון של "עתוננו" ראה אור בתאריך י' כסלו תרצ"ב (20 בנובמבר 1931), ובתחילת דרכו הודפס אחת לשבועיים בירושלים. בשנותיו הראשונות היה הוא עיתון הילדים העצמאי היחיד שהתפרסם בארץ, עד להופעתו של בוסתנאי לנוער בעריכת הסופר יעקב חורגין בשנת 1934. בשנה השלישית להפצתו עברה המערכת לתל אביב והעיתון הפך לשבועון. בחודשי הקיץ המערכת הייתה יוצאת לפגרה עד להתחדשות שנת הלימודים. בסך הכול התפרסם העיתון לאורך שש שנות לימודים, עד אשר נסגר בשנת תרצ"ז. שנות הופעתו של העיתון מקבילות פחות או יותר לשנות העלייה החמישית. את "עתוננו" ערכה "חבורת מורים", כינוי שהעניקו לעצמם שלושת העורכים אברהם אבן-שושן, גדליהו אמיתי (המוכר תחת שם העט גדליהו בן חנה) ויעקב רזניק. איש החינוך יצחק אפשטיין נתן גושפנקא לעיתון בשנתיים הראשונות לקיומו ושימש כעורך הלשוני שלו. העורכים אף כתבו חומרים רבים לעיתון, תחת שמות עט כגון "כל יכול", "א. שובב" ו"הידיד הטוב".
העיתון כלל מספר מדורים קבועים שכיסו מגוון רחב של נושאים: המדור "בארצנו" (חדשות מהארץ), "עמים וארצות", "בטבע ובמדע" (ידיעות מדע וטכנולוגיה), "עולם ומלואו", "משוט בארץ", "בילקוטי" (ביקורות ספרותיות), "יד חרוצים" (מלאכת יד), "שדה שעשועים" (חידות, בדיחות וקסמים). במדור המכתבים "בינינו" התפרסמו "מכתבי ילדים מהארץ והגולה על חייהם, מקומות מגורם, טיוליהם וכו'": המכתבים נשלחו מכל רחבי הארץ והתפוצות, לרבות מרוסיה, פולין, ארצות הברית, מצרים, עיראק, סוריה ועוד. רובם המכריע של המכתבים מהתפוצות עסק בחלום הציוני לעלות ארצה, ובמעמדם המידרדר של היהודים בגולה.
כרבע משטחו של כל גיליון הוקדש לספרות יפה, וכלל יצירות מאת ביאליק, שאול טשרניחובסקי, לוין קיפניס, ש. שלום, שמואל בס ועוד.
"עתוננו" נודע בין היתר בסיפורים המתורגמים שהתפרסמו בו, שתורגמו בעיקר מאנגלית על ידי חברי המערכת, ועובדו על ידיהם. בין הסיפורים גם כמה מסיפורי המדע הבדיוני הראשונים שהופיעו בעברית, כולם בתרגום ובעיבוד של אברהם אבן-שושן, שאף המציא מונח לתיאור הז'אנר: "מדע דמיוני"
בנוסף נהג העיתון לפרסם סיפורי הרפתקאות בהמשכים, כגון "מסיפורי ציד ביערות אפריקה" מאת הנרי ריידר הגרד, בעיבודו של אבן-שושן, שהתפרסם ב-12 חלקים בשנה הראשונה של העיתון. על דפי "עתוננו" התפרסמו לראשונה בעברית גם סיפורי "טרזן" מאת אדגר רייס בורוז, לאורך השנים תרצ"ה-תרצ"ו.
בשנת תרצ"ג, במקביל למעבר המערכת לתל אביב, נוסף מאותו בית עיתון המיועד לילדים קטנים יותר, "עתוננו לקטנים" שראה אור משך חמש שנים. "עתוננו לקטנים" יצא בגליונות קצרים יותר, בפורמט קטן יותר וכמה מגליונותיו הודפסו בדיו צבעוני. תכניו היו מותאמים לקוראים צעירים במיוחד, והיו בו בעיקר סיפורים ורק מיעוט קטן של חומרי מערכת. בניגוד ל"עתוננו" הבוגר, הופיעו ב"עתוננו לקטנים" גם סיפורים מאוירים ואפילו קומיקס, מהקומיקס הראשונים שהופיעו בעברית, בהם "מאורעות דובון הקטן", "דובון, נבחן והגמד הרשע").
"עתוננו" היה יוצא דופן בנוף עיתוני הילדים בכך שלא יצא בחסותם של אף עיתון או מפלגה. המימון לעיתון הושג באמצעות מכירת מינויים ופרסומות, לחברות כגון שוקולד "ליבר", "עסיס" ו"תנובה", איגרות חוב של בנק החקלאות "אגרובנק" ועוד. לפעמים אף נרקמו הסכמים בין מערכת העיתון לחברות המפרסמות: הפרסים על פתרון חידות ותשבצים בעיתון היו מוצרים שפורסמו בעיתון, ולמשך זמן מסוים כל מי שאסף כך וכך תלושים מתוך העיתון היה זכאי לשוקולד "ליבר" במתנה. אבן־שושן העיד על המצב הכלכלי בתחילת דרכו של העיתון: "רצינו שיהיה זה לא רק עיתון לענייני ספרות בלבד, אלא שיהיה גם מקור לענייני ההווה ויספר מהמתרחש בארץ ובעולם. מצבנו היה תמיד דחוק. לא יכולנו אפילו לעמוד בהוצאותיו של גיליון אחד – שתי לא"י – והסופרים ויתרו על שכר־סופרים".
השבועון היה נפוץ מאוד בארץ, אולם הוצאתו לאור פסקה בשנת 1937 בעקבות המצב הכלכלי הקשה ומשום שלא הצליח לעמוד בתחרות של "דבר לילדים" ושל "הארץ לילדים".
רועי סדן
רועי סדן (1982 – 12 במרץ 2021) היה הרפתקן ישראלי, שהתפרסם בישראל ובעולם בעיקר בזכות הקפת כדור הארץ באופניים.
ביוגרפיה
ביולי 2007, בפרודו ביי שבמדינת אלסקה, החל סדן במסע חובק עולם למשך ארבע שנים וחצי. כשנה שלמה ארכו האימונים הפיזיים וההכנה המנטלית, אשר הכשירו את יציאתו לדרך של המסע הארוך והמקיף ביותר שנעשה על ידי ישראלי: הקפת העולם באופניים על-פני 66,000 קילומטרים, תוך חצייתן של 42 מדינות, ברחבי היבשות אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אפריקה, אירופה, אסיה ואוסטרליה. סדן ערך את המסע לבדו, ללא תמיכה של צוותים לוגיסטיים כלשהם.
באוגוסט 2015 במהלך מסע בצפון הודו, נפגע ממפולת סלעים, נפצע קשה וחולץ, אך המשיך לטייל לאחר הפציעה.
בחודש מרץ 2021 נפגע מאוטובוס בזמן שרכב על אופניו סמוך לקיבוץ ראש הנקרה, בו התגורר בשנותיו האחרונות. מותו נקבע ב מספר שעות לאחר תאונת הדרכים. איבריו נתרמו לשבעה אנשים.
הנצחה
באפריל 2021 הקימו חברי מכינת דרך ארץ, שלוחת ערד אנדרטה לזכרו בקיבוץ ראש הנקרה. האנדרטה ממוקמת סמוך לספסל בו נהג להתיישב לעיתים קרובות, אל מול הים, ומורכבת מספסל שבנו עם הנצחה על גבו ואופניים המסמלות את אהבתו.
נערת המחר
עלילה
כאשר כמוסת הזמן חוזרת חזרה (מיד לאחר שעזבה), טוליסטה מוחזקת כבת ערובה על ידי סילברת'ורן, פושע משנת 2500 אשר מתכוון לכבוש את העתיד. סילברת'ורן מבין כי על אף שבשנת 3000 אין לאף אחד כלי נשק, הנשק שלו לא מסוגל בפני מכשיר מתקדם בשם "מתמר" אותו מרכיבים כל תושבי העתיד על ראשם ובעזרתו הם מסוגלים להזיז חפצים ולרפא באופן טלפתי.
סילברת'ורן מצליח לקחת את תלמידתה הצעירה של טוליסטה, אלאנה, כבת ערובה אל תוך מכונת הזמן והוא חוזר לעבר, שם הוא מקווה שיהיה לו סיכוי יותר טוב. הם מגיעים לשנת 1990. אלאנה מצליחה לברוח ומתיידדת עם נערה בשם ג'ני, שעוזרת לה להסתגל לחיים בזמן ובתקופה שאינם מוכרים לה, ולאתר את "כמוסת הזמן" על מנת שהיא תוכל לחזור לעתיד ולא תישאר תקועה בעבר.
לאחר שחשבו בתחילה כי כמוסת הזמן הושמדה, ג'ני ואלאנה מגלות כי היא בידי סילברת'ורן, אשר צבר כוח וממון רב בעזרת הידע אשר מצוי במאגר הנתונים של כמוסת הזמן, ולכן הוא לא יתן לאלאנה להשתמש בכמוסת הזמן כדי לחזור לעתיד. אלאנה וג'ני מגבשות תוכנית אשר נועדה להשיג את כמוסת הזמן חזרה כדי לטרפד את תוכניותיו של סילברת'ורן, על מנת שאלאנה תוכל לחזור הביתה.
נויברנדנבורג
נויברנדנבורג (בגרמנית: Neubrandenburg) היא בירת מחוז מקלנבורגישה-סינפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. היא שוכנת לחופו של אגם טולנזה (Tollensesee).
גדליה אייזמן
הרב גדליה אייזמן (י"ד באייר תר"ע, 23 במאי 1910 – ג' בתשרי תשע"ב, 1 באוקטובר 2011) היה משגיח בישיבת קול תורה במשך שנים רבות. כונה "זקן המשגיחים".
ביוגרפיה
נולד בוורשה למשפחה מחסידות אלכסנדר. בצעירותו למד בישיבת קמניץ אצל הרב ברוך בר ליבוביץ וכן בקלעצק בליטא הפולנית, שבה היה המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין. נישא לחיה ליבא לבית אידלמן מווילנה.
כשהיה חשש שיגויס לצבא הפולני נמלט לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג לו הרב צבי יהודה קוק, שעמו התכתב על תורתו של אביו הראי"ה קוק. למד בישיבת מרכז הרב. בבחרותו שימש כמשגיח בישיבת מקור חיים בירושלים. לאחר נישואיו, המשיך ללמוד בכולל של ישיבת מרכז הרב, עד שבשנת ה'תש"ד החל לכהן כמשגיח בישיבת קול תורה. בתפקידו כמשגיח הרב אייזמן הנהיג משטר קפדני.
בשלהי שנות ה-70, הודיע לפתע הרב אייזמן להנהלת הישיבה על פרישתו מתפקידו לאלתר. לתלמידיו הקרובים הסביר שהוא חש שלפעמים בהקפדתו על הנהגה שלילית של תלמיד מתגנבת עצבנות הנובעת מזקנתו, ועל כן איננו יכול להמשיך בתפקידו. לנוכח ההפצרות הרבות הסכים להמשיך ולשמש כיועץ חינוכי לתלמידי הישיבה. הקדיש שעות רבות מדי יום לשיחות אישיות עם תלמידים במקומו בשולי בית המדרש.
נויברנדנבורג
היסטוריה
ראשיתה של העיר הוא במנזר ברודא שנבנה על חוף האגם בשנת 1240. נויברנדנבורג עצמה הוקמה ב-1248, כאשר המרגרייב של ברנדנבורג החליט לבנות עיר בחלק הצפוני של נחלתו. ב-1292 הפכו העיר וסביבתה לחלק ממקלנבורג.
גדליה אייזמן
ביוגרפיה
בי"ד באייר תש"ע, יום הולדתו המאה, הכינו לו רבים מתלמידיו הפתעה. הם השכימו להתפלל עמו שחרית בהיכל הישיבה, ואחרי התפילה ליווהו בשירה וריקודים לביתו, כשהם מאחלים לו מזל טוב ואריכות ימים. הרב אייזמן לא הגיב להמולה סביבו.
נויברנדנבורג
היסטוריה
העיר שגשגה כמרכז מסחר עד למלחמת שלושים השנים (1618-1648) ואז איבדה את מעמדה. במהלך התקדמותו הדרמטית של הצבא השוודי בפיקודו של המלך גוסטב השני אדולף לתוך גרמניה, הוא חנה בנויברנדנבורג, אך היא שוחררה על ידי כוחות הליגה הקתולית הקיסרית ב-1631. במהלך מבצע זה דווח שהכוחות הקתוליים הרגו רבים מהחיילים השוודים והסקוטים. בהמשך אימצו השוודים מדיניות של אי לקיחת שבויים והעיר הייתה לזירת אחד המעשים הברוטליים ביותר באחת המלחמות הברוטליות ביותר בהיסטוריה.
גדליה אייזמן
ביוגרפיה
נפטר בליל שבת ג' תשרי ה'תשע"ב בבית בנו יוסף שבשכונת בית וגן, שם התגורר בשנותיו האחרונות. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
נויברנדנבורג
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם מחנה שבויים בקרבת העיר. ב-1945, מספר ימים לפני תום המלחמה, הועלו באש 80% משטחה של העיר העתיקה על ידי הצבא האדום. באירוע זה כ-600 איש איבדו עצמם לדעת. מאז, רוב הבניינים ההיסטוריים נבנו מחדש.
גדליה אייזמן
ספרו
שיחותיו יצאו לאור בסדרת הספרים "גידולי מוסר". הכרך הראשון יצא על ידי תלמידיו בחייו (ירושלים תשס"ח) ולאחר פטירתו, יצאו לאור שני כרכים נוספים שנערכו על ידי חתנו, הרב שלמה ברויאר.
נויברנדנבורג
אתרים חשובים
חומתה של נויברנדנבורג שנבנתה בימי הביניים השתמרה בשלמותה. גובהה של החומה 7 מטרים והיקפה הוא 2.3 ק"מ והיא כוללת ארבעה שערים בנויים לבנים בסגנון גותי, שנבנו במאות ה-14 וה-15.
מבין השערים הללו, אחד מהמרשימים ביותר הוא שער שטארגרד (Stargarder Tor), עם המבנה הגמלוני, תחרת החלונות והרוזטות המעטרים אותו בצידו החיצוני.
אתר בעל עניין נוסף היא כנסיית מריה (Marienkirche), שגם היא בנויה בלבנים בסגנון גותי. בניין הכנסייה הושלם ב-1298 הכנסייה הוחרבה כמעט לחלוטין ב-1945 אך ב-1975 היא שוקמה ומאז 2001 היא משמשת כאולם קונצרטים.
הבניין הגבוה בעיר הוא בית החינוך והתרבות, שנפתח ב-1965. המתאר הדק שלו העניק לו את הכינוי "אצבע התרבות" (Kulturfinger). אתר חשוב נוסף בעיר הוא המוזיאון האזורי.
אוניית מחפר
אוניית מחפר (dredger) היא אונייה המצוידת במחפר ומשמשת להעמקת נתיבי שיט בנמלים, בשפכי נהרות ובתעלות, על ידי חפירה וסילוק חלק מהקרקעית באמצעים מכניים. אוניות מחפר משמשות גם להשבת חול על חופים שבלו בעקבות בליה חופית.
גרסה מותאמת של אוניית מחפר משמשת לדייג צדפות וסרטנים.
המפלגה הרפובליקנית של ארמניה
המפלגה הרפובליקנית של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետական Կուսակցություն, ՀՀԿ; Hayastani Hanrapetakan Kusaktsutyun, HHK) הייתה המפלגה הלאומנית והשמרנית הגדולה ביותר בארמניה. במפלגה היו כ-140,000 חברים (נכון ל-2008), והיא שלטה על רוב גופי הממשלה בארמניה.
האקונומיסט תיאר את המפלגה כ"מפלגת כוח טיפוסית פוסט-סובייטית המורכבת בעיקר מבכירים, פקידי ממשלה, עובדי מדינה ואנשי עסקים עשירים בעלי קשרים בממשלה." היא תוארה על ידי פרשנים פוליטיים כתנועה ללא אידאולוגיה פוליטית.
המפלגה הייתה מפלגת השלטון בארמניה - כל ראשי הממשלה מ-1999 עד 2018, היו חברי המפלגה. בשל כך, הייתה המפלגה מוקד לביקורת מצד ארגוני האופוזיציה בארמניה. ביקורת זו, הביאה לבסוף לנפילתה בשנת 2018.
אמיל שאלופ
אמיל שאלופ (בגרמנית: Emil Schallopp; 1 באוגוסט 1843 – 9 באפריל 1919, ברלין) היה שחמטאי גרמני וסופר שחמט.
שאלופ התמנה למנהל מחלקת הקצרנות של הרייכסטאג ושיחק לעיתים קרובות בתחרויות שחמט בינלאומיות. הוא חיבר ספרים רבים כולל אחד על הדו-קרב לאליפות העולם בין וילהלם שטייניץ ליוהנס צוקרטורט. שאלופ מוכר במיוחד בשל המהדורה השביעית משנת 1891 של Handbuch des Schachspiels.
שאלופ היה פעיל בשחמט הבינלאומי בעיקר בשנות ה-80' של המאה ה-19, אך מעולם לא ניצח בתחרות חשובה. הוא הגיע למקום הרביעי בתחרות ויסבאדן 1880, אחרי ג'וזף הנרי בלקברן, ברטולד אינגליש ואדולף שוורץ והקדים את ג'יימס מייסון, שמעון אברמוביץ וינוור, לואיס פאולסן ותשעה נוספים. שאלופ הגיע למקום השני בתחרות נוטינגהאם 1886 אחרי עמוס ברן וקיבל את הפרס על המשחק הטוב ביותר בזכות מפגשו עם יוהנס צוקרטורט.
שאלופ נכנס לספרות על גמביט המלך הנרצה בהגנת שאלופ 1. ה4 ה5 2. ו4 ה:ו4 3. פו3 פו6.
יוהאן ברנולי
יוהאן ברנולי (בגרמנית: Johann Bernoulli; בצרפתית: Jean Bernoulli; 27 ביולי 1667 – 1 בינואר 1748) מתמטיקאי שווייצרי, בן למשפחת ברנולי. ידוע בתרומותיו לחשבון האינפיניטסימלי ובהיותו המורה של לאונרד אוילר.
ביוגרפיה
יוהאן ברנולי הוא אחיו של יאקוב ברנולי ואביהם של דניאל ברנולי וניקולאס ברנולי ה-II. משפחת ברנולי תרמה למדע שמונה מתמטיקאים דגולים על פני שלושה דורות. מוצא המשפחה במקור הוא מאנטוורפן שבבלגיה, אך היא ברחה משם בעקבות רדיפות על ידי הקתולים.
יוהאן נולד בבזל, בנו העשירי של ניקולאס ברנולי, סוחר עשיר. בתחילה רצה אביו שבנו ימשיך את דרכו כסוחר, והכשיר אותו כשולייתו. יוהאן לא גילה עניין במסחר, ובשנת 1683 התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בזל, שבה כיהן אחיו, יאקוב ברנולי, שהיה מבוגר ממנו ב-12 שנה, כפרופסור. בזמן לימודיו למד יוהאן במקביל מתמטיקה אצל אחיו. בשנת 1690 קיבל רישיון לעסוק ברפואה. הוא העדיף לעסוק במתמטיקה, ובשנת 1691 פורסם מאמרו הראשון בתחום זה, פתרון לבעיית קו השרשרת, בכתב העת Acta Eruditorum. בשנת 1694 קיבל תואר דוקטור לרפואה על מאמרו על תנוחת השריר, עבודה ברפואה המכילה אלמנטים מתמטיים רבים. לאחר מכן, היות שתקן המתמטיקאי בבזל היה תפוס על ידי אחיו, עבר יוהאן, בהמלצתו של כריסטיאן הויגנס, לאוניברסיטת חרונינגן.
אחרי שלימד את יוהאן התקשה יאקוב ברנולי לקבל את תלמידו כשווה לו ביכולת המתמטית, וטען שעל כל הישגיו להיזקף לזכותו כמורהו. יוהאן לא קיבל טענות אלה והשניים הרבו בביקורת ציבורית זה על עבודתו של זה, וב-1697 נותקו הקשרים ביניהם.
יחד עם אחיו יאקוב היה ברנולי מחלוצי השימוש בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי של לייבניץ, תוך מציאת שימושים לתורה זו, כגון חישוב אורך ושטח של עקומות. ברנולי תרם לפיתוח התחום של משוואות דיפרנציאליות ולנושאים במכניקה ובאופטיקה.