cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ai coração
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. פורטוגל שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
אישיווארה קנג'י
תקרית מנצ'וריה
ב-1931 תכננו אישיווארה וחבריו, כולם בעלי תפקידים בכירים ב הכוח היפני שהופקד לשמור על מסילת הרכבת הדרום-מנצ'ורית ("צבא גוואנדונג"), את כיבוש מנצ'וריה. הם ערכו תכנונים כלכליים ופוליטיים מפורטים, הכינו ועדה חוקתית מכוננת, דנו בצורת המשטר של מנצ'וריה העתידית כמדינת בובות של יפן. כל תוכניותיהם היו תוך התעלמות מהפרלמנט היפני. ואף ממפקד צבא גוואנדונג, גנרל הוֹנג'וֹ שיגֶרוּ, שהיה אדם חלש. בין היתר התבססו הקצינים על "מסמך טנאקה". מדובר במסמך שכתב כביכול ראש ממשלת יפן, גנרל טנקה גיצ'י ב-1929 לקיסר יפן. במסמך כתב טנקה שיפן חייבת לכבוש ראשית את מנצ'וריה ומונגוליה, לאחר מכן את סין, ובסופו של דבר גם את אירופה ואת שאר העולם. אולם מסמך טנקה מעולם לא נכתב על ידי ראש ממשלת יפן. מדובר ככל הנראה בזיוף של קציני צבא מדרג בינוני גבוה, שרצו לסחוף את יפן לכיבוש סין, בעוד המנהיגים היו זהירים בהרבה. שידהרה קיג'ורו, שר החוץ ה"נצחי" של יפן בשנות העשרים, אשר רצה להתפשט בסין מבחינה כלכלית, אולם שלל כיבוש צבאי - ובוודאי שלא תכנן לכבוש את העולם אותן התקריות והפרובוקציות מקורן בחבורות של קצינים מדרג בינוני גבוה, כמו למשל קולונל אישיווארה קנג'י ורעיו שייסדו אגודות סודיות כגון "אגודת הדובדבן" או "אגודת הדרקון השחור". הם זעמו על מה שכינו אוזלת ידה של הממשלה בסין, וייצרו שוב ושוב פרובוקציות שהובילו את יפן עמוק יותר לתוך סין. בספטמבר 1931 הטמינו אישיווארה ואנשיו פצצה במסילת הרכבת הדרום מנצ'ורית, שלא גרמה לנזק של ממש, אולם צבא גאוונדונג האשים "טרוריסטים סינים" בפיגוע. ואישיוורה קיבל אישור לכבוש את מוקדן, בירתה של מנצ'וריה, כתגובה לטרור הסיני.
Ai coração
באירוויזיון
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. פורטוגל שובצה חמישית, אחרי לטביה ולפני אירלנד. ב-9 במאי 2023 ביצעה מימיקאט את "Ai coração" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. פורטוגל הופיעה שנייה, לפני שווייץ ואחרי אוסטריה.
אישיווארה קנג'י
תקרית מנצ'וריה
שר החוץ, ראש הממשלה והרמטכ"ל, שלא רצו במלחמה, ביקשו לבודד את התקרית, אולם כוחות הצבא היפני כבשו את מנצ'וריה כולה תוך הפרה של פקודותיהם. אישיווארה, זכה בעיטור "העפיפון המוזהב" מטעם הקיסר, התקדם במהירות בסולם הדרגות, וכעבור מספר שנים הפך לראש אגף מבצעים במטכ"ל.
מלחמת העולם השנייה
אישיווארה הבין את מידת השנאה של הסינים ליפן, ניסה, כמיטב יכולתו, לפשר בין הצדדים ולהפוך את סין לבת בריתה של יפן. אולם קצינים יפנים צעירים ממנו המשיכו לכבוש שטחים סיניים בניגוד להוראות. כאשר פרצה המלחמה הגורלית מול סין, שהפכה בסופו של דבר למלחמת העולם השנייה ניהל אישיווארה מגעים עם שליחים סינים, ונטה להסכים לנסיגה טוטלית של יפן מסין, לבד ממנצ'וריה. ב-1937, הכריז ראש ממשלת יפן כי נשיא סין "איננה פרטנר למשא ומתן." ראש הממשלה טוג'ו פיטר את אישיווארה מכל תפקידיו הוא היה אחד הקצינים היחידים שהתנגדו למתקפה על פרל הארבור, ויצאו בחריפות כנגד ההתעללות באזרחים הסינים ופשעי המלחמה היפניים באסיה.
הכיבוש האמריקאי של יפן
אישיווארה השלים עם הכיבוש האמריקאי והחל לשכנע את היפנים לשתף פעולה עם הכיבוש. הטיף ואמר כי "המלחמה האחרונה" לא תהיה צבאית אלא מדעית ותרבותית. יפן, לפיכך, צריכה להתפרק מנשקה ולהפוך למדינה פציפיסטית. הוא מת ב-1949 מדלקת ריאות.
אליזבת, נסיכת פרוסיה
אליזבת, נסיכת פרוסיה (בגרמנית: Prinzessin Elisabeth von Preußen; 18 ביוני 1815 – 21 במרץ 1885), הייתה אמו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן.
ביוגרפיה
אליזבת נולדה ב-18 ביוני 1815 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
ב-22 באוקטובר 1836 התחתנה אליזבת עם קרל, נסיך הסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1858 בנו בני הזוג בית מחסה לעניים, ובנוסף תרמו לצורך העניים 10,000 פלורינים. בשנת 1862 התחתן בנה לודוויג עם אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ומאוחר יותר פרש גיסה לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן לאחוזתו בזיהיים, ואילו אליזבת ומשפחתה נשארו בארמון המלכותי בדרמשטאדט.
בשנת 1877 מת בעלה קרל, נסיך הסן, ושלושה חודשים מאוחר יותר מת אחיו לודוויג השלישי, הדוכס הגדול של הסן ללא ילדים, ובנה לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו. בשנת 1884 השתתפה אליזבת בחתונת נכדתה ויקטוריה, נסיכת הסן עם לודוויג פון באטנברג, וב-21 במרץ 1885 מתה בביתה בדרמשטאדט.
משפחתה
ב-22 באוקטובר 1836 התחתנה אליזבת עם קרל, נסיך הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פלג'ידין גנדן
פלג'ידין גנדן (במונגולית Пэлжидийн Гэндэн) (1892 - 26 בנובמבר 1937) היה ראש ממשלת מונגוליה בין השנים 1932–1936. ידוע בכך שסטר לסטלין.
ילדותו
פלג'ידין נולד בתת-המחוז חוג'ירט שבאיימאג אובורחאנגאי ב-1892 או 1895 לפי מקורות שונים. ב-1922 הצטרף לליגה המונגולית המהפכנית הצעירה, ושנה מאוחר יותר מונה לראש תא מקומי. הוא השתתף במושב הראשון של החוראל הגדול באולן בטור בנובמבר 1924 כנציג מטעם מחוז אובורחאנגאי. שם, ראש הממשלה המונגולי דאז בלינגין טסרנדור (Balingiin Tserendorj) הבחין בבולטות של פלג'ידין. בהמלצת ראש הממשלה מונה פלג'ידין ליושב ראש בית הנבחרים, ששלטה בענייני היומיום של מונגוליה. הדבר הפך אותו לראש המדינה בפועל של מונגוליה, תפקיד שמילא בין 29 בנובמבר 1924 עד 15 בנובמבר 1927, והוא שימש במקביל כיושב ראש הלשכה המרכזית של האיגודים המרכזיים במונגוליה.
נטייה שמאלה
גנדן שימש כאחד משלושת המזכירים של הוועד המרכזי של המפלגה המהפכנית העממית המונגולית בין 11 בדצמבר 1928 ל-30 ביוני 1932. יחד עם עמיתיו, קידם יישום כפוי ומהיר של מדיניות כלכלית סוציאליסטית שכללה קולקטיביזציה, הלאמת מפעלים, סגירת מנזרים והחרמת רכוש הכנסייה. המדיניות התגלתה כהרת אסון כשהרועים המסורתיים נאלצו לצאת מהערבה המונגולית ולהיכנס לחוות קולקטיביות שנוהלו בצורה גרועה וגרמו לפגיעה בשליש מבעלי החיים ששימשו בחקלאות במונגוליה. למעלה מ-800 נכסים שהיו שייכים לאצולה ולכנסייה הבודהיסטית הוחרמו, ויותר מ-700 ראשי משקי בית, רובם מהאצולה, הוצאו להורג. כתוצאה מכך, פרץ מרד במספר מחוזות בין 1930 ל-1932. בשל כך, הורתה מוסקבה לעצור את ההקצנה של ממשלת מונגוליה ובמאי 1932 מספר מנהיגי מפלגה ובהם ראש הממשלה טוהרו בשל הניסיון שלהם ליישם צעדים סוציאליסטיים בטרם הגיע זמנם.
בראשות הממשלה
גנדן מונה לראשות ממשלת מונגוליה ב-2 ביולי 1932, אחרי שנפגש עם סטלין והצליח להימנע מסילוקו מהמפלגה. כדי לשקם את הכלכלה, הוכרזה מדיניות "הרפורמה החדשה", במסגרתה שוחררו חלק מהעקרונות הכלכליים הקומוניסטיים. במסגרת הרפורמה, הופחתו המיסים, גדלה היזמות הפרטית ומוסדות הדת פעלו ללא הפרעה. הפופולריות של גנדן עלתה ככל שהמצב הכלכלי השתפר והמחסור הצטמצם.
פרשת לקומבה
ב-1933, סכסוך בין שני חברי מפלגה הוביל להאשמות מופרכות של קשירת קשר נרחבת בתוך המפלגה עם מרגלים יפנים. כמה מאלה שנחקרו על ידי הסוכנים הסובייטים באולן בטור הפנו את ההאשמה לג'מבין לקומבה, אז מזכיר המפלגה הקומוניסטית. גנדן, כמנהיג המפלגה המהפכנית תמך בחקירה שהביאה למעצרם של מאות חפים מפשע, ביניהם לקומבה. 56 הוצאו להורג בסופו של דבר, כולל נשים בהיריו. 260 נשלחו למאסר של עד 10 שנים, ו-126 נשלחו לברית המועצות. הרוב המכריע מבין העצורים היו ממוצא בוריאטי. דעת הקהל האשימה את גנדן ואת ראש מנהלת הביטחון בכך שהם ניסו לטהר את יריביהם הפוליטיים, אולם קיימות עדויות לכך שהיא הונעה בעיקר על ידי סוכנים סובייטים שרצו להחליש את מעמד הבוריאטים במונגוליה.
התנגדות לסטלין
תוך שהוא מתחיל למאוס באחיזה הסובייטית במונגוליה, גנדן פעל לדחיית הסכם הג'נטלמנים ב-1934, שבו הבטיחה ברית המועצות הגנה למונגוליה במקרה של פלישה, כמו גם את "הסכם הידידות ושיתוף הפעולה" מ-1936 שהתיר לכוחות סובייטים להיות מוצבים במונגוליה. בפגישתו עם שליט ברית המועצות יוסיף סטלין, כינה גנדן את פעילות ברית המועצות במונגוליה "אימפריאליזם אדום".
גנדן קיווה לנצל את המתיחות בין ברית המועצות ויפן לטובת מונגוליה, אולם החשש שהוא חובר ליפנים יביא בסופו של דבר לנפילתו ב-1936. בנוסף, גנדן היסס באשר להמלצותיו של סטלין לשדרג את ועדת הפנים של מונגוליה לכדי משרד עצמאי וכי יגדיל את היקף הצבא המונגולי.
בדצמבר 1935 נקרא גנדן למוסקבה, שם סטלין נזף בו שוב על כך שהוא לא פועל בהתאם להנחיותיו. מאוחר יותר בטקס קבלת הפנים בשגרירות מונגוליה, גנדן, תוך שהוא שיכור, נזף בסטלין בפומבי וצעק "גיאורגי מקולל, הפכת לצאר רוסי וירטואלי". לאחר מכן, לכאורה, פלג'ידין סטר לסטלין ושבר את המקטרת שלו, תוך שהוא רומז כי מונגוליה שוקלת ברית עם יפן.
הפלתו
כתגובה לאי צייתנותו של גנדן, ארגן סטלין ישיבת חירום של המפלגה המהפכנית העממית של מונגוליה ב-2 במרץ 1936, בעיר אולן בטור, שם נקבעה הדחתו של גנדן והחלפתו בידי אנאדין עמאר, שלאחר מכן הוצא להורג גם כן, והוחלף בהורלוגין צ'ויבלסאן.
מותו
באפריל 1936 גנדן "הוזמן" לברית המועצות, לכאורה כדי לקבל טיפול רפואי. לאחר מכן שהה במשך שנה שלמה בעיירת הנופש פורוס שעל חוף הים השחור. בקיץ 1937 הוא נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים שערך סטלין ותחת חקירה הודה בקשירת קשר עם "ריאקציונרים למאיסטים [אנשי דת בודהיסטים]" ו"מרגלים יפנים". הוא הוצא להורג ב-26 בנובמבר 1937 בידי כיתת יורים במוסקבה.
לעוף מעל לשקיעה
לעוף מעל לשקיעה (באנגלית: Flying Over Sunset) הוא מחזמר עם מילים לשירים מאת טום קיט, לחן מאת מייקל קורי ותסריט מאת ג'יימס לפין. המחזמר הוא תיאור בדיוני של מפגש בין אלדוס האקסלי, קלייר בות' לוס וקרי גרנט, בו הם השתמשו בסם LSD.
קריאה (2015)
קריאה של המחזמר התקיימה באוגוסט 2015 בפרויקט אומנויות הכרם (Martha's Vineyard). צוות הקריאה כלל את כריסטין אברסולה שגילמה את לוס, וצוות שחקנים בהשתתפות בויד גיינס, ג'וליה מורני, טאם מוטו ודייוויד טרנר.
ברודוויי (2021)
הצגות מקדימות של המחזמר החלו ב-11 בנובמבר 2021 בתיאטרון ויויאן באומונט. ערב הפתיחה של המחזמר התקיים ב-13 בדצמבר 2021. ההפקה נסגרה ב-16 בינואר 2022, לאחר 36 הצגות מקדימות ו-35 הופעות רגילות.
צוות השחקנים כלל את כרמן קוזאק בתפקיד קלייר בות' לוס, הארי האדן-פאטון בתפקיד אלדוס האקסלי וטוני יאזבק בתפקיד קרי גרנט. את המחזמר ביים לפין עם כוריאוגרפיה מאת מישל דורנס, עיצוב תפאורה מאת ביוולף בוריט, עיצוב תלבושות מאת טוני-לסלי ג'יימס, עיצוב תאורה מאת בראדלי קינג ועיצוב סאונד מאת דן מוזס שרייר.
עלילה
לעוף מעל לשקיעה היא יצירה בדיונית המתרחשת בשנות ה-50, אשר נוצרה בהשראת חייהם של שלושה אנשים יוצאי דופן והישגיים - הסופר אלדוס האקסלי; המחזאית, הדיפלומטית וחברת הקונגרס, קלייר בות' לוס; ואגדת הקולנוע קרי גרנט - שכל אחד מהם התנסה במציאות בסם ה-LSD.
בצומת דרכים בחייהם מתכנסים השלושה ויוצאים לטיול בהשפעת הסם, בו הם מתעמתים עם מסתורי חייהם ועולמם.
פסטיבל בשקל
"פסטיבל בשקל" היא עמותה הפועלת לשינוי חברתי לחיזוק הפריפריה הכלכלית, החברתית והגאוגרפית בישראל. העמותה פועלת בקרב הקהילות השונות והנוער על ידי העצמה ופעילות תרבותית. הכניסה וההשתתפות בכלל פעילויות העמותה היא במחיר סמלי של שקל אחד.
בתשלום של שקל אחד יש אמירה חברתית על מחירי הכניסה הגבוהים למופעי בתרבות בארץ, המונעים מרבים ליהנות מהמופעים. התשלום הסמלי מבטיח שפעילויות העמותה יהיו נגישות באופן שווה לכל חברי הקהילה.
מסר העמותה הוא שכל אדם זכאי לתרבות וכי תרבות איננה מותרות.
מטרות העמותה הן הרחבת מעגל צריכת התרבות, קידום היצירה בקהילה המקומית בשכונות והקמת בסיס למפגש בין קצוות חברתיים.
העמותה נוסדה בשנת 2001 על ידי קבוצת חברים ואמנים ובהם שאנן סטריט סולן להקת הדג נחש, מפיק הפסטיבל כרמי וורטמן, הזמר חיים אוליאל ועוד.
הפסטיבל, נודד ברחבי הארץ ומקיים אחת לשנה במספר שכונות ויישובים בפריפריה, בשיתוף עם הרשות המקומית. בעזרת בני נוער מקומיים מעלים פסטיבל ססגוני שנותן במה ללהקות וכישרונות מקומיים וכן לטובי אומני ישראל בתחום המוזיקה בהם: ברי סחרוף, היהודים, הדג נחש, קרולינה, כנסיית השכל, מושיק עפיה, דודו טסה, מיכאל גריילסאמר, גבע אלון, חיים אוליאל, עידן יניב, מירי מסיקה, רמי פורטיס, טיפקס, סינרגיה, סגול 59 ועוד.
משנת 2002 התקיימו פסטיבלים בשכונות ובישובי פריפריה כגון: שכונת הקטמונים, פסגת זאב ובקריית מנחם שבירושלים. קריית שמונה, עכו, מגדל העמק, בית שאן, מועצה אזורית גלבוע, בת ים, לוד, קריית גת, ירוחם, שדרות, דימונה, ערד, קריית מלאכי מעלות-תרשיחא ועוד. כמות המשתתפים הממוצעת באירועי העמותה עומדת על כ-7,000.
ב-22 באוגוסט 2012 התארח הפסטיבל במעלות-תרשיחא, בפארק "ברוכים הבאים" שבכניסה לעיר. אל הפסטיבל הגיעו קרוב ל-8,000 משתתפים וברשימת המופיעים: תיאטרון רחוב לופטגישפט ומופע ילדים, ברי סחרוף, רמי פורטיס, מושיק עפיה, קרולינה, לוס כפרוס, מופע הארנבות של דוקטור קספר, טג', פלורנטין, עושאק אל שיח אימאם ו-Selfish Shepherd.
בשנת 2016 נערך הפסטיבל לראשונה גם בסחנין.
יסמין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מכבי ארזים רמת גן (כדוריד)
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1963 על ידי דוד ארצי וברוך חפץ ואברהם פסקל המשמש עד היום כיושב ראש האגודה ואליהם חבר בהמשך ישראל וידס המשמש כנשיא המועדון וניהל את האגודה ואת נבחרת ישראל נשים במשך שנים רבות, כאשר אלדד חפץ, בנו של ברוך, פעיל באגודה כמאמן וכמנהל.
הקבוצה הוקמה על מנת להנציח את שמם וזכרם של שישה חללי "פלוגת הארזים" מגדוד שועלי שמשון שלחמו ונפלו בקרב במלחמת העצמאות:, , , , ו, שהיו גם חברי אגודת מכבי ושחקני כדוריד וכדורסל בקבוצות הספורט של מכבי תל אביב. לכן בתחילת דרכו של המועדון, היו אלה שחקני הכדורסל של מכבי תל אביב שהיוו את הבסיס לקבוצת הכדוריד. קבוצת הבוגרים של המועדון עלתה בשנת 1968 לליגה הלאומית בהדרכתו של ברוך חפץ.
הישגה הבולט של הקבוצה היה עת זכתה בעונת 1977/1978 בגביע המדינה. במשחק שהתקיים בהיכל הספורט בחולון, זכתה הקבוצה בניצחון דרמטי על הפועל רמת גן 9:13. על סגל הקבוצה נמנו דורון גלפנד (קפטן), שוקי וייס, יעקב רוסו, יאיר כץ, יואב דורון, דני אלייקים, שלמה אלמוזנינוס, עמוס מועלם, אריה שגיא, יורם כגן, אריק הוברמן, איתן גלאנט, איתי רגבי, ראובן זברוצקי, דורון כזום ואילן עזרא. אימן את הקבוצה ישראל ברנר ומנהלה היה ישראל וידס.
שתי עונות לאחר מכן, זכתה הקבוצה בסגנות האליפות והגיע לגמר גביע המדינה, שהתקיים בהיכל הספורט יד אליהו, שם נוצחה על ידי הפועל רחובות. בשנים אלו שיחקה הקבוצה פעמיים ברציפות בגביע אירופה, אך נוצחה בשני מפגשים כפולים בידי בארה-מארה מרומניה ופורטו מפורטוגל.
בנוסף לשחקנים שהיו שותפים לזכייה ההיסטורית בגביע במדינה, שיחקו במהלך השנים בקבוצה הבוגרת מספר שחקנים בולטים נוספים, ביניהם: אברהם פסקל, שלמה מנדל, ציון שמש, איתן בן עמי, איתן שאולוב, דורון בוק ז"ל, ניצן גניס, רן הלפרין, בני גוז, אייל קרבי, גבי ספרן, דורון אלינב, צביקה דלל.
מועדון הכדוריד של מכבי הארזים רמת גן הצמיח גם את אחד ממאמני הכדוריד הבולטים בארץ - שלי בר סלע, שגדל במועדון ואף שימש במשך ארבע שנים כמאמן הנבחרת הלאומית של ישראל.
בעונת 1983/1984 נשרה קבוצת הגברים לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה. בעונת 1985/1986 שבה לליגה הבכירה לשתי עונות, אך בעונת 1987/1988 נשרה שוב לליגה השנייה, שם שיחקה 11 שנים עד לעונת 1998/1999 שבה עלתה שוב לעונה אחת בליגה הבכירה.
בעונת 2004/2005 חזרה קבוצת הגברים למשך 3 עונות לליגה הבכירה. ביקור נוסף של הקבוצה למשך עונה אחת בליגה הבכירה התקיים בשנת עונת 2012/13. בסה"כ במשך 50 שנות קיומה שיחקה קבוצת הגברים הבוגרת במשך 27 עונות בליגה הבכירה.
בסיום עונת 2018/2019, ירדה הקבוצה לליגה הארצית.
קבוצת הנשים
קבוצת הנשים משחקת בליגת אתנה.
לאחר הפסקה ארוכה שבה הקבוצה, שהורכבה משחקניות מקבוצת הנערות (פעמיים אלופת המדינה ומחזיקת הגביע), חזרה אל מרכז הבמה, ובעונת 2016/2017 העפילה לגמר גביע המדינה ולגמר הפלייאוף בליגה הראשונה אך הפסידה בשניהם לבנות הרצליה. בעונת 2017/2018 זכתה הקבוצה באליפות ובגביע המדינה והשלימה דאבל שביעי בהיסטוריה, לאחר 31 עונות בהן לא זכתה בתואר. בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה באליפות ה-14 במספר, אך הפסידה בגמר הגביע למכבי ראשון לציון שזכתה בתואר לראשונה בהיסטוריה שלה.
מספר שחקניות בולטות גדלו ויצאו מהקבוצה: חנה מרגלית (בן אליהו) המשמשת כיום כמזכירה בעיריית רמת גן תמי סנדיק המשמשת כיום כמנהלת נבחרות ישראל נשים, מונסה בר מנהלת בית ספר וחברת הנהלת איגוד הכדוריד ויו"ר ועדת נשים, ומרגלית פנגר-נבון שהייתה מלכת השערים של הליגה באותם הימים וקפטנית נבחרת ישראל.
היסטוריה של אלג'יריה
אלג'יריה שוכנת בשפלת החוף הפוריה של צפון אפריקה, זאת שממערב לתוניסיה, המכונה בשם המגרב. אזור זה של צפון אפריקה שימש לאורך הדורות כאזור נדידה לעבר אירופה או המזרח התיכון. לכן, תושבי האזור הושפעו מעמים שמוצאם מאזורים אחרים. ממפגש זה של עמים התפתח העם הברברי, אשר לשונו ותרבותו שלטה ברוב האזור עד להתפשטות האסלאם ועמי ערב, אף שגם בתקופות קודמות נכבש אזור מחייתם של הברברים ויושב על ידי בני אימפריית קרתגו, הרומאים והביזנטים. הכוחות המשמעותיים ביותר בעיצוב ההיסטוריה של אלג'יריה היו התפשטות האסלאם, ההשפעה הערבית, ההשפעה העות'מאנית, ההתיישבות הצרפתית והמאבק לחירות. אלג'יריה המודרנית היא דוברת ערבית ברובה, אבל מיעוט נכבד בה עדיין דובר את שפת הילידים הברברית.
סמוך לשנת 1100 לפנה"ס הקימו הפיניקים, יורדי ים אמיצים שבאו ממזרחו של הים התיכון (מצור ומצידון), מושבות לאורך חופה של אפריקה הצפונית, מהן בשטח הנקרא כיום אלג'יריה. הגדולה במושבות של הפיניקים, קרתחדשת (קרתגו) הייתה בשטח הנקרא כיום תוניסיה. לאחר שהרסה רומא את קרתחדשת, כבשה בשנת 146 לפנה"ס את אלג'יריה. בשנת 429 גרשו הוונדלים את הרומאים, אך כעבור מאה שנה ניצחה האימפריה הביזנטית, או הקיסרות הרומאית המזרחית, את הוונדלים, וכבשה מחדש את הארץ.
במאה השביעית הגיעו הערבים לאלג'יריה. מנהיגי שבטים ערביים שלטו בארץ קרוב לאלף שנה. בשנים 1830–1518 הייתה אלג'יריה חלק אוטונומי מן הקיסרות העות'מאנית. בשנת 1830 פלשה צרפת לאלג'יריה, ולאחר שנים רבות של התנגדות של האלג'ירים כבשה אותה. מאז הייתה הארץ לחלק מהקיסרות הצרפתית. בראשית מלחמת העולם השנייה נכנעה צרפת לגרמניה, וממשלת וישי שלטה גם באלג'יריה. בשנת 1942 כבש הצבא של בעלות הברית, וגנרל שארל דה גול, מנהיגה של "צרפת החופשית", קבע בה את מטהו. אחרי המלחמה הוקמה באלג'יריה "החזית לשחרור לאומי", שמטרתה הייתה לשחרר את הארץ משלטון צרפת. וב־1 בנובמבר 1954 התחיל המאבק על עצמאותה של אלג'יריה שנסתיים בניצחון מקץ שבע שנים. לאחר משא ומתן ממושך וקשה בין הצרפתים לבין האלג'יריים נחתם הסכם שביתת נשק ששם קץ למלחמה. ב־3 ביולי 1962 הייתה אלג'יריה למדינה עצמאית.
פרהיסטוריה
המתיישבים הקדומים במרכז המגרב הותירו אחריהם שרידים משמעותיים כולל שרידים משנת 200,000 לפנה"ס, של התיישבות אשר נמצאו סמוך לעיירה סאיידה. התרבות הנאוליתית (אשר אופיינה בתרבות בעלי חיים וגידולי חקלאות לצורך קיום) התפתחה באזור הסהרה והים התיכון של המגרב בין השנים 6000 ו־2000 לפנה"ס. אותו ערב רב של עמים בצפון אפריקה הותכו בסופו של דבר לאוכלוסייה הברברית.
צפון אפריקה בתקופה הקלאסית
מאז המאה ה־5 לפנה"ס, נדחקו העמים הילידים של צפון אפריקה (אשר זוהו על ידי הרומאים כברברים) מקו החוף על ידי גלים של פולשים פיניקים, רומאים, ונדלים, ביזנטים, ערבים, טורקים ולבסוף צרפתים.
סוחרים פיניקים הגיעו לחופי צפון אפריקה בערך בשנת 900 לפנה"ס ובשנת 800 לפנה"ס לערך ייסדו את העיר קרתחדשת (בשטחה של תוניסיה היום). בתקופה הקלאסית התרבות הברברית הייתה כבר בשלב שבו פותחה חקלאות, תעשייה, מסחר ומוסדות שלטוניים במספר מדינות. קשרי המסחר שבין הברברים לקרתחדשת התפתחו בפנים היבשת, אולם ההתפשטות הטריטוריאלית של קרתחדשת כללה גם שיעבוד של ברברים וגביית מיסים. אימפריית קרתגו ירדה מגדולה לאחר תבוסותיה לרומאים במלחמות הפוניות ובשנת 146 לפנה"ס בא הקץ לעיר. עם ירידת כוחה של קרתחדשת גבר כוחם של הברברים בפנים היבשת. במאה ה־2 לפנה"ס התקיימו מספר ממלכות ברבריות. בשנת 24 לספירה סופחה הטריטוריה הברברית לאימפריה הרומית. עם עליית ההשפעה הרומית באזור וחיכוכים בין האוכלוסייה הברברית לשלטון הרומי, רבים מן הברברים עקרו ממקומם. כלכלתן של רוב הערים שהקימו הרומים בצפון אפריקה הייתה תלויה בחקלאות והאזור נודע בשם "כרם הגפנים של האימפריה". במאה השנייה לספירה החלה חדירת הנצרות לאזור ובסוף המאה הרביעית לספירה היה האזור מיושב בנוצרים, כולל חלק מן השבטים הברברים שהתנצרו באופן המוני.
עליית האסלאם
ההשפעה התרבותית החזקה ביותר על אזור אלג'יריה באה מן הפלישה הערבית במאות ה־8 וה־11 לספירה, אשר הביאה לאזור את דת האסלאם ואת השפה הערבית. הופעת האסלאם והשפה הערבית במגרב הובילה לשינויים מהותיים בחברה ובכלכלת האזור, היא ביססה קשר עם תרבות עשירה והנחילה לאזור שיח פוליטי וארגוני חדש.
המסעות הצבאיים הערבים הראשונים לאזור המגרב החלו בין השנים 642–669 לספירה. בית אומיה אשר הכיר בחשיבות האסטרטגית של שליטה באגן הים התיכון ריכז לצורך זה כוחות צבאיים בחזית צפון אפריקה. בשנת 711 השלימו כוחות בית אומיה, בסיוע שבטים ברברים אשר התאסלמו, את כיבוש כל צפון אפריקה. בשנת 759 העביר בית עבאס את הח'ליפה לעיר בגדאד, לאחר שהביס את בית אומיה בשליטה על האימפריה המוסלמית. תחת בית עבאס שלטה שושלת האימאם רושמיד (761–909) ברוב שטח המגרב המרכזי. שליטי שושלת רושמיד, האימאמים, נחשבו לישרים, חסודים, שומרים על עקרונות הצדק ועודדו לימוד ומחקר. אולם שושלת רושמיד כשלה בארגן צבא אמין, דבר שהביא לקיצה בהתקפת השושלת הפאטמית. כיוון שמיקדו את ענייניהם במצרים ובשטחים מוסלמיים אחרים, השושלת הפאטמית הותירה את השליטה ברובה של אלג'יריה לשבט הברברי זיריד (972–1148). תקופה זאת התאפיינה באי־יציבות פוליטית, בקונפליקטים מתמידים ובהתדרדרות כלכלית. לאחר פלישה משמעותית של בדואים ערבים במחצית הראשונה של המאה ה־11, עברו הברברים תהליך התערבות (ערביזציה). שושלת אלמורביד התפתחה בתחילת המאה ה־11 בין שבטי הברברים במערב הסהרה. השושלת שהחלה פעילותה בישום קפדני של עקרונות האסלאם התפתחה לאחר 1054 לשושלת צבאית ועד לשנת 1106 השלימו האלמורבידים את כיבוש מרוקו וכן את המגרב מזרחה עד לאלג'יריה וכן פלשו לחצי האי האיברי צפונה עד לנהר אברו.
בדומה לשושלת אלמורביד, שושלת אלמוואחידון השתלטה על מרוקו עד לשנת 1146 וכבשה את אלג'יריה בשנת 1151 ובשנת 1160 השלימה השתלטותה על אזור המגרב המרכזי. שיא כוחה של שושלת אלמוואחידון היה בין השנים 1163 ו־1199. בפעם הראשונה היה המגרב מאוחד תחת משטר מקומי, אולם המלחמות שנמשכו בספרד הטילו נטל כבד על משאביה של השושלת ושליטתם באזור המגרב נחלשה תחת פילוגים מקומיים ומלחמות שבטיות. אזור מרכז המגרב היה תחת שלטון שושלת זיאן לאורך כ־300 שנה, מן העיר תלמסאן בצפון־מערב אלג'יריה, עד אשר סופח לאימפריה העות'מאנית. בתקופה זאת הכריזו רבות מערי החוף על אוטונומיה שלטונית ונשלטו על ידי סוחרים עשירים, ראשי שבטים אזוריים, או יזמים שפעלו מתוך נמליהן. טלמסן "פנינת המגרב" שגשגה בזכות המסחר בה. לאחר תום השליטה המוסלמית בחצי האי האיברי, בקרב גרנדה בשנת 1492, חיזקה ספרד הנוצרית את השפעתה בחוף המגרב על ידי בניית מבצרים ואיסוף מיסים מן השבטים המקומיים. אולם ספרד לא ניסתה להרחיב את שליטתה בצפון אפריקה, להוציא אותן נקודות משלט מבודדות. מעשי פירטיות היו מחזה נפוץ בים התיכון מזה מאות שנים ושליטי צפון אפריקה עסקו בכך באופן גובר בשלהי המאה ה־16 ובתחילת המאה ה־17. אלג'יריה הפכה למעשה למדינה פירטית במהותה ושני אחים פירטים סייעו להרחבת ההשפעה העות'מאנית באלג'יריה. בערך בתקופה שבה ספרד ביססה מאחזים במגרב בערים הצפון אפריקאיות – מרס אל קאביר (1505), באדיז (1508), אוראן (1509), אלג'יר (1510), בוחיה (1510) וטריפולי (1511) ואיי הפאנון. האחים הפירטים אורוץ' וח'יר א־דין, שנודעו לאירופאים בכינוים "ברברוסה", פעלו בהצלחה מול חופי תוניסיה. בשנת 1516, העביר אורוץ' את בסיס פעולותיו לאלג'יר אולם נהרג בשנת 1518 בקרב עם הספרדים. ח'יר המשיך את אחיו כמפקד הצבאי של אלג'יר והסולטאן העות'מאני העניק לו את תואר ראש המחוז.
השלטון העות'מאני
משנת 1496 החלה ספרד לבסס מאחזים בחופי צפון אפריקה. מדיניות הכיבוש של ספרד בצפון אפריקה התפתחה בזמן כהונתו של פרננדו השני ולאחר סיומה של הרקונקיסטה בחצי האי האיברי. לאחר כיבושה של מלייה ב־1497, נכבשו בעידודו של הכומר פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס הערים הצפון אפריקאיות – מרס אל כביר (1505), באדיז (1508), אוראן (1509), אלג'יר (1510), בוחיה (1510) וטריפולי (1511). בנוסף, כבשה ספרד מאחז על חופיה האטלנטיים של מרוקו ב־1476.
האמיר של אלג'יר סאלים אל תוהמי הזמין את אורוצ' ח'יר א־דין לסייע לו אל מול הנוכחות הספרדית המסיבית שהלכה והתחזקה. אורוצ' נחת בחופיה של אלג'יר והחל בפעולות השתלטות והתבססות ביניהן לחימה כנגד שליטיה החפצ'ידיים של תוניס ובני זיאן שליטיה של תלמסאן.
לאחר מותו של אורוצ' בפשיטה על תלמסאן (1518) הפך ח'יר א־דין אחיו למפקד הצי הפיראטי במגרב, אחד ממעשיו הראשונים היה לקבל את הכרתו ואת חסותו של הסולטן סלים הראשון, בתמורה לצירופה של אלג'יריה לאימפריה הוענק לחיר א־דין התואר פאשה והוא הוגדר כביילרביי ולעזרתו נשלחה יחידת יניצ'רים. תחת שלטון חי'ר א־דין הפכה אלג'יר לבייליק ומרכז של פיראטיות וסחר בעבדים.
בשנת 1529 צלחו מאמציו של ח'יר א־דין לעקור את האחיזה הספרדית אל מול חופי אלג'יר והמבצר הספרדי החולש על הכניסה לנמל אלג'יר נכבש ומגיניו הוצאו להורג. העזתו של הצי האלג'יראי הלכה וגברה וטווח פשיטותיו על ערי נמל שבשליטה ספרדית הלך והתרחק. כתוצאה מכך בשנת 1536 השתלט צי הליגה הקדושה על העיר אלג'יר וח'יר א־דין ברברוסה נמלט לתוניס. לאחר קרב פרווזה בו לחם הצי האלג'יראי בתוך הכוחות הימיים העות'מאנים המנצחים חזרה השליטה באלג'יר לידי העות'מאנים.
בשנת 1580 חתמו הסולטן מוראד השלישי ומלך ספרד לבית הבסבורג פליפה השני על הסכם למניעת לוחמה הסכם זה הפחית את הלחימה המאורגנת ובכך ירד האזור מחשיבותו האסטרטגית לאימפריה העות'מאנית למני אז החלה ההתעניינות העות'מאנית באזור לפחות ולבסוף עם סיפוחה המלא של אלג'יריה למינהל העות'מאני (1659) חולקה צפון אפריקה לשלושה מחוזות שווי מעמד (לוב אלג'יר ותוניס) ושליטי אלג'יר החלו לשאת את התואר דיי ובכך הו\עמדו בדרגת חשיבות שווה למושלים העות'מאנים במרוקו ולוב.
הירידה במעמדה של העוצרות לא מנעה מעסקי הפיראטיות לפרוח וטווח הפשיטות הלך והתרחק עד שבשנת 1629 הנהיג הקורסאר מוראט ראיד פשיטה על העיר רייקיאוויק בירת איסלנד.
מאבקי כח פנימיים היו חלק מעיצובה של אלג'יר אוכלוסיית הקורסרים שייסדה את העוצרות האלג'יראית מצאה עצמה בעימות אל מול אוכלוסיית היניצ'רים שהיוותה עמוד השדרה המנהלי של העוצרות לבסוף בשנת 1568 ניצחו היניצ'רים, הם הורשו להצטרף למסעות ימיים ומכאן פתוחה הייתה הדרך לפיקוד על הצי ולניהול העוצרות.
עם התקבעותה של אלג'יר לפרובינציה עות'מאנית הייתה הטורקית לשפה הרשמית במדינה ומעמדה של האליטה היניצ'רית כשכבה שלטת הלך והתחזק. בשנת 1659 במהפכת האגות קיבלו האגות בני השכבה השלטת באלג'יר את הזכות לבחור את הדיי מתוכם. מצב זה הוביל למרחץ דמים במהלכו נרצחו 14 מתוך 15 הנושאים בתואר דיי. בשנת 1711 הדיי סוקלי עלי צ'אוש שכנע את הסולטאן להכיר בילדיו כממשיכיו ובכך הושם קץ לאי היציבות שאחזה באלג'יריה. כתוצאה מהעברת השלטון בירושה ואף שאלג'יר נותרה חלק מן האימפריה העות'מאנית מן הבחינה העקרונית, הלכה למעשה פחתה השפעת השלטון המרכזי בטורקיה על הנעשה במדינה. המעצמות הימיות האירופאיות שלמו מעשר שנדרש על ידי המדינות הפירטיות של צפון אפריקה (אלג'יר, תוניס, טריפולי ומרוקו), כדי למנוע התקפות על אוניותיהן. המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה־19 הסיטו את תשומת הלב של המעצמות הימיות מן המאבק בפיראטיות.
אולם כאשר חזר השלום לשכון באירופה, בשנת 1815, אלג'יר מצאה עצמה במלחמה נגד ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, רוסיה ונפולי. אלג'יריה והאזורים הסמוכים לה, אשר כונו בשם המדינות הברבריות, היו אחראיות לתופעת הפירטיות בים התיכון וכן לשיעבוד עבדים נוצרים, פעולות שהביאו עליהן את המלחמה הברברית הראשונה והשנייה נגד ארצות הברית ולבסוף את הכיבוש הצרפתי בשנת 1830.
האלימות האלג'יראית
כותבים אירופאים הרבו לעסוק ולתאר את האלימות של האלג'יראים ואת רצחנותם של הטורקים יושבי אלג'יר. תיאורים אלה עסקו בראש ובראשונה במר גורלם של השבויים שנמכרו לעבדות בשוקי אלג'יר וצפון אפריקה אך בהמשך עסקו התיאורים גם באלימות אותה הפעילו האלג'יראים כלפי תושביה הערבים והברברים של העוצרות ואף באלימות שהייתה כרוכה במאבקי הכח על מינוי הדיי.
ההיסטוריון טל שובל טוען כי אלימות זאת לא הייתה חריגה מאוד ביחס למצב במדינות אחרות באותה העת, מצבם של העבדים הנוצרים היה שפיר ואף טוב לאין ערוך ממצבם של שבויים מוסלמים שנחטפו במעשי שוד ימי, לבסוף טוען שובל כי חלק מן הכותבים האירופאים שעסקו באלימות הכרוכה במאבקי השלטון או באלימות שכבת היניצ'רים כלפי הערבים והברברים כתבו דברים אלה מתוך רצון לנמק את הפלישה הצרפתית (1830) פלישה שלוותה בטבח באנשי האליטה הטורקית.
אלג'יריה הצרפתית
ב־5 ביולי 1830 השתלטה צרפת על אלג'יר. התנגדותם העיקשת של האוכלוסייה המקומית האטה את הכיבוש והמדינה נכבשה רק בתחילת המאה ה־20. הפולשים הצרפתים הפכו את אלג'יריה לחלק אינטגרלי מארץ האם הצרפתית ועשרות אלפי מתיישבים מצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל התיישבו במדינה. בצרפת קיבלו כל המיעוטים אזרחות צרפתית ויחס של אזרחים עם ייצוג בפרלמנט. היחס לערבים ולברברים (אלג'יראים) היה מפלה. בשנת 1954 פתחה החזית לשחרור לאומי במלחמת גרילה נגד הצרפתים, שהחלה את מלחמת העצמאות של אלג'יריה, אחרי כמעט שמונה שנים של לוחמה בלתי פוסקת הצליחו האלג'יראים לגרש את הצרפתים ב־1962 ממדינתם, עם נסיגת הצבא הצרפתי ברחו רוב המתיישבים חזרה לצרפת.
גבולותיה של אלג'יריה בעידן המודרני נקבעו על ידי השלטון הצרפתי, אשר החל ליישב את אלג'יריה כקולוניה לאחר הפלישה הצרפתית ב־5 ביולי 1830. כדי לעודד את המתיישבים הצרפתיים, רובם חקלאים ואנשי עסקים, חולק צפונה של אלג'יריה למחוזות שהיו לחלק מצרפת גופא, עם נציגים באספה הלאומית הצרפתית. צרפת שלטה על מלוא שטחה של אלג'יריה, אולם הייתה הפרדה בין האוכלוסייה המוסלמית המסורתית באזורים הכפריים, לבין חיי הכלכלה המודרניים באזורי ההתיישבות הצרפתית.
ההשפעה הקולוניאליסטית של צרפת חדרה דרומה בהדרגה. אולם, כבר בראשית הפלישה פרצו מרידות אלג'יראיות בהנהגת עבד אל־קאדר אל־ג'זאירי, אשר עד אשר דוכאו בידי הצרפתים. עד לשנת 1848 השתלטו הצרפתים על כל צפון אלג'יריה והממשלה החדשה של הרפובליקה השנייה הכריזה על השטחים הכבושים כעל חלק בלתי נפרד מצרפת. האזור חולק לשלושה מחוזות שלטוניים אזרחיים: אלג'יר, אוראן וקונסטנטין. עם זאת, חרף דיכוי המרד כנגד הצרפתים, ההתנגדות לשליטה הצרפתית לא נעלמה. באלג'יריה עבד אל־קאדר נחשב לגיבור לאומי וכמניח הבסיס למלחמת העצמאות האלג'יראית במחצית השנייה של המאה ה־20.
על ההשפלה אותה ספגו האלג'יראים, שהיו נתונים מעתה תחת שלטון זר לא מוסלמי, נוספה העובדה כי רבים מהם איבדו את אדמותיהם למתיישבים החדשים. השפעתם של המנהיגים השבטיים המסורתיים נפגעה ומערכת החינוך האלג'יראי המסורתי התפרקה ברובה, כך גם המבנה החברתי המסורתי באלג'יריה. לאורך 132 שנות שלטון צרפתי סבלו האלג'יראים מיחס מתנשא ומבזה של המתיישבים והשלטון הצרפתי. בשלביו הראשונים של השלטון הצרפתי נחשבו בני אלג'יריה המוסלמים והיהודים כבני הלאום הצרפתי, אולם לא כאזרחים צרפתיים.
בשנת 1865 התיר נפוליאון השלישי לבני אלג'יריה להגיש בקשה לקבלת אזרחות צרפתית מלאה. אולם, מעטים ניצלו זכות זאת משום שהייתה כרוכה בוויתור מפורש על הזכות לחיות תחת חוקי השריעה בתחום דיני המשפחה, מה שהוביל לסברה כי מדובר בכפירה באסלאם. בשנת 1870, בעקבות צו כרמיה, התאזרחו כל יהודי אלג'יריה, מהלך שעורר את חמתם של המוסלמים במדינה אשר החלו לראות ביהודים כמשתפי פעולה עם השלטון הקולוניאלי הצרפתי. עם זאת, בתקופה זאת הייתה באלג'יריה התפתחות בכלכלה, ואף נוצרו מעמדות חברתיים חדשים, שהתפתחו לאור הערכים הצרפתיים של שוויון וחירות פוליטית. מאוחר יותר ערכים אלה היו בבסיס שאיפתה של אלג'יריה לעצמאות.
לאומיות והתנגדות
בתקופת מלחמת העולם הראשונה צמח באלג'יריה דור חדש של הנהגה מוסלמית אשר החל להשמיע את קולו במהלך שנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20. באותה תקופה החלו מתגבשות קבוצות שונות המתנגדות לשלטון הצרפתי, כאשר הבולטות ביניהן היו החזית לשחרור לאומי (FLN) והתנועה הלאומית האלג'יראית (MNA).
המתיישבים הצרפתים (פייה־נואר) היו בעלי ההשפעה המרבית על השלטון והכלכלה של אלג'יריה. בתקופה הקולוניאליסטית מנעו המתיישבים כל ניסיון לרפורמות כלכליות או חברתיות אשר יקדמו את ילידי אלג'יריה המוסלמים. אולם, החל משנת 1933 ועד לשנת 1936 החלו באלג'יריה משברים חברתיים, פוליטיים וכלכליים באלג'יריה, אשר גרמו לאלג'יראים רבים להשתתף בפעולות מחאה פוליטיות. השלטונות הצרפתיים הגיבו בחקיקת חוקים נוספים לשמירת הסדר הציבורי.
האלג'יראים המוסלמים התגייסו לעזרת צרפת עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כפי שעשו בעת מלחמת העולם הראשונה. אולם המתיישבים הצרפתים באלג'יריה אהדו ברובם את שלטון וישי אשר שיתף פעולה עם הנאצים. לאחר נפילת שלטון וישי באלג'יריה, בוטלה בהדרגה החקיקה הגזענית מימי וישי, למרות התנגדות מתיישבים צרפתיים קיצוניים.
במרץ 1943 העביר המנהיג המוסלמי פרחת עבאס מנשר לשלטונות צרפת בשם העם האלג'ירי, אשר נחתם בידי 56 מנהיגים אלג'ירים ובינלאומיים. במנשר הייתה דרישה לחוקה אלג'יראית אשר תבטיח שוויון פוליטי וחוקי למוסלמים במדינה. למרות זאת, המנהל הצרפתי יישם בשנת 1944 תוכנית רפורמה אשר הבטיחה אזרחות צרפתית מלאה אך ורק למוסלמים אלג'יראים "ראויים לשבח", כ־60,000 איש בלבד. באפריל 1945 עצרו השלטונות הצרפתיים את המנהיג הלאומני מסלי האדי. ב־1 במאי 1945 התקיימה הפגנה של "מפלגת העם האלג'יראי" (צרפתית Parti du Peuple Algerien) אשר פוזרה באלימות על ידי המשטרה ומספר מפגינים נהרגו.
המתחים בין המוסלמים וההתיישבויות הצרפתיות הגיעו לשיאם ב־8 במאי 1945, יום הניצחון באירופה. במקביל לציון הצרפתים את כניעתה של גרמניה הנאצית התקיים מצעד מוסלמי, שהחל לכבוד סיום המלחמה והפך במהרה להפגנת הקוראת לסילוק הצרפתים מאלג'יריה. האירוע הסתיים בהתנגשות אלימה ובמהומות בין אלג'יראים לחיילים צרפתיים, ובתגובה ערכו הצבא והמשטרה הצרפתית פשיטות אלימות על מוקדי התנגדות ברחבי אלג'יר. לפי דיווחים צרפתיים רשמיים כ־1,500 מוסלמים נהרגו בפעולות הנגד ועל פי הערכות של ממשלת אלג'יריה נהרגו כ־50,000 תושבים. אירועים אלה היו ניצני המרי המזוין כנגד השליטה הצרפתית וכתחילת המהפכה האלג'יראית. לאומנים אלג'יראים הבינו כי לא יזכו בעצמאות בדרכי שלום והחלו למרוד השלטון הצרפתי.
מלחמת העצמאות
מלחמת העצמאות האלג'יראית (1954–1962) הייתה מלחמה ארוכה ועקובה מדם ומהווה את נקודת המפנה המשמעותית האחרונה בהיסטוריה של אלג'יריה. אף שמלחמת העצמאות התאפיינה לעיתים בפילוגים שבטיים, סופה איחד את העם האלג'יראי והטביע את ערכי העצמאות והסלידה מקולוניאליזם בתודעה הלאומית. שיטותיו האכזריות של הצבא הצרפתי בניסיון לדכא את המרי נותרו נושא מעורר מחלוקת בצרפת עד היום.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה־1 בנובמבר 1954, פתחה החזית לשחרור לאומי (בצרפתית: Front de Libération nationale, הידועה כ־FLN) בהתקפות מתואמות בכל אלג'יריה, ובכך ניתן האות לפרוץ מלחמת העצמאות. נקודת ציון משמעותית במלחמה זו הייתה טבח האזרחים סמוך לעיירה פיליפוויל בחודש אוגוסט 1955. בפעולות התגמול שננקטו דיווח הממשל כי הרג 1,273 לוחמי גרילה, על פי גרסת ה־FLN נהרגו בפעולות התגמול כ־12,000 מוסלמים בידי הצבא והמשטרה וכן בידי כנופיות חמושות. לאחר הטבח בפיליפוויל פרצה המלחמה במלוא עוצמתה.
מלחמת העצמאות האלג'יראית הסתיימה לאחר משא ומתן ממושך אשר הוביל להסכם הפסקת אש שנחתם בין צרפת בראשות שארל דה גול לארגון ה־FLN ב־18 במרץ 1962, בעיר אביאן בצרפת. הסכמי אוויאן קבעו אף את המשך היחסים הכלכליים, הטכניים והתרבותיים בין צרפת לאלג'יריה, לצד הקמת ממשל זמני עד אשר יערך משאל עם להכרעה בשאלת העצמאות. הסכמי אביאן קבעו את זכויות הדת והקניין של המתיישבים הצרפתיים באלג'יריה, אולם לא היה בהם די כדי לשנות את הלך הרוח בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה וכמיליון תושבים עזבו את המדינה ושבו לצרפת בתקופה זאת.
פעולות האיבה לא פסקו עם תום המלחמה. בחלקים של המדינה היה תוהו ובוהו שלטוני, מלחמות שבטיות ומשפטי לינץ' של אזרחים שהואשמו בבגידה, בהם נהרגו עשרות אלפי אזרחים נוספים, אף לאחר עזיבת כוחות צבא צרפת. זאת, עד אשר ממשלתו של בן בלה הצליחה לייצב את השלטון במדינה.
הפיכה
ב־19 ביוני 1965 הדיח בומדיין בהפיכה צבאית את בן בלה מן השלטון. ההפיכה הייתה מהירה וללא קורבנות. בן בלה נעלם באופן פתאומי מעין הציבור ולא נראה שוב עד אשר שוחרר ממעצר בית, בשנת 1980, על ידי מחליפו של בומדיין, הקולונל שאדלי בנג'דיד. מיד לאחר ההפיכה פיזר בומדיין את האספה הלאומית והשעה את החוקה שהתקבלה בשנת 1963. המועצה המהפכנית הוכרזה כרשות השלטונית העליונה והייתה מורכבת ברובה מקציני צבא אשר יצגו פלגים שונים בצבא ובמפלגה. מעמדו הראשוני של בומדיין כראש המדינה והממשלה היה מעורער, בעיקר כיוון שחסר לו בסיס תמיכה מחוץ לכוחות המזוינים. עיקר תמיכתו באה מחבריו בעיר עודה שבגבול מרוקו, שם שימש כמנהיג צבא השחרור הלאומי (ALN) בשנות המלחמה. במצב דברים זה היה שלטונו של בומדיין שלטון חברים.
אולם, לאחר מספר ניסיונות הפיכה כנגדו (הבולט שבהם אירע בחודש דצמבר 1967) וניסיון התנקשות שנכשל (ב־25 באפריל 1968), הצליח בומדיין לאחד את כוחותיו, הכפיף לשלטונו את כוחות הצבא והפלגים הפוליטיים והחל לשלוט שלטון יחיד. לגישתו של בומדיין אלג'יריה נזקקה ליציבות שלטונית וכלכלית בטרם ניתן לבנות מוסדות פוליטיים.
בחודש נובמבר 1976, 11 שנים לאחר שעלה לשלטון ולאחר לחץ ציבורי רב, אושרה חוקה חדשה למדינה ובומדיין נבחר לנשיא המדינה ברוב של 95% מכלל הבוחרים. לאחר מותו של בומדיין ב־27 בדצמבר 1978, פרץ מאבק בתוך מפלגת ה־FLN לבחור ביורש. כפשרה בין שני מועמדים אחרים, נבחר קולונל שאדי בנג'דיד, מנהיג מתון ששיתף פעולה עם בומדיין בהדחת בן בלה, והוא הושבע לנשיאות ב־9 בפברואר 1979. קולונל בנג'דידי נבחר לנשיאות שוב בשנת 1984 ובשנת 1988. לאחר מהומות אלימות בחודש אוקטובר 1988, אומצה בשנת 1989 חוקה חדשה אשר התירה יצירת מפלגות פוליטיות נוספות ל־FLN. החוקה גם ביטלה את השתתפות הכוחות המזוינים בממשלה, לראשונה מאז עליית בומדיין לשלטון. בין המפלגות הרבות שנוצרו מיד לאחר אישור החוקה, בלטה מפלגת הישועה המוסלמית (Front Islamique du Salut, או FIS) אשר זכה ביותר מ־50% מקולות הבוחרים בבחירות מקומיות שנערכו בחודש יוני 1990 וכן בשלב הראשון של הבחירות הלאומיות בחודש דצמבר 1991.
מלחמת האזרחים באלג'יריה
ההצלחה הראשונית המפתיעה של מפלגת ה־FIS בבחירות דצמבר 1991 גרמה להתערבות הצבא, שפשט על מוסדות המפלגה, ולדחיית המשך הבחירות. תגובת הפנדמנטליסטים הובילה לפתיחת מלחמת אזרחים שהתנהלה בעצימות נמוכה כנגד מוסדות השלטון החילוניים של המדינה, אשר התירו עריכת בחירות בהשתתפות מפלגות התומכות בשלטון וכן מפלגות דתיות מתונות.
בשנת 1996 אושרו במשאל עם שינויים בחוקה המחזקים את כוחו של הנשיא ואוסרים על קיום מפלגות מוסלמיות. בחודש אפריל 1999 התקיימו בחירות לנשיאות. אף שעל המשרה התמודדו שבעה מועמדים, כל המועמדים, פרט לעבד אל־עזיז בותפליקה, שזכה לתמיכת הצבא ומפלגת ה־FLN, הסירו את מועמדותם ברגע האחרון. זאת, על רקע האשמות של תרמית בהליך הבחירה. בבחירות זכה עבד אל־עזיז בותפליקה ב־70 אחוז מקולות הבוחרים. לאחר שנבחר לכהונה של חמש שנים, ריכז בותפליקה את מאמציו בהשבת היציבות והביטחון למדינה למודת הקרבות. כחלק ממאמציו להשיב את הביטחון הוא הכריז על חנינה לאלפי חברים של מפלגת ה־FIS, שהוצאה מחוץ לחוק. בחודש ספטמבר 2000 אושר במשאל עם "הסכם האיחוד האזרחי". המחילה שניתנה לחברי ה־FIS לא סיימה את שפיכות הדמים במדינה, אולם הפחיתה את רמת האלימות לממדים נסבלים. על פי הערכות, כ־80 אחוז מן הנלחמים בשלטון הסכימו להסדר החנינה. הנשיא אף מינה ועדות ממלכתיות כדי לבחון רפורמות בשיטת החינוך, המשפט והבירוקרטיה השלטונית. בחודש אפריל 2004 נבחר בותפליקה לתקופת כהונה שנייה של חמש שנים, כשגבר על שישה מועמדים אחרים וללא כל התערבות של הצבא. בחודש ספטמבר 2005 התקבלה במשאל עם וברוב גדול אמנת שלום ופיוס לאומי. באמנה כלול הסכם חנינה נוסף, הכולל כמעט את כל המשתתפים במרד האסלאמי, להוציא את הלוחמים האלימים ביותר, וכן משתמעת ממנו אף חנינה לכוחות הצבא אשר הואשמו בשימוש מופרז בכוח נגד המורדים.
מחאות
בסוף 2010, במסגרת גל המחאות בארצות ערב פרצו הפגנות ענק בערים אלג'יר ובג'יאה ואירעו מקרים של הצתות עצמיות של אזרחים. בתחילת חודש פברואר 2011 הודיע נשיא אלג'יריה עבד אל־עזיז בותפליקה כי חוקי החירום, שחלו על המדינה משנת 1988 והטילו מגבלות חמורות על חופש הביטוי, בוטלו עקב ההפגנות, ובכך הושגה המטרה המרכזית של המפגינים.
עבד אל־עזיז בותפליקה הודיע ב־2019 על כוונתו לרוץ לכהונה חמישית, דבר שגרר הפגנות שבועיות בכל המדינה. הוא נאלץ להתפטר באפריל 2019. חצי שנה אחרי שהמפגינים אילצו את בוטפליקה להתפטר מקץ 20 שנות שלטון, נבחר עבד אל־מג'יד תבון לנשיא החדש. מחאות המשיכו גם אחרי כניסתו של תבון לתפקיד.
עוז נוי
עוז נוי (נולד ב-1972) הוא גיטריסט ג'אז-פיוז'ן ופאנק אמריקאי-ישראלי הפועל בניו יורק.
ביוגרפיה
נוי נולד בישראל למנחם וצילה נוי, ולו שלושה אחים: דרור, גיל, וניר. הוא התחיל ללמוד לנגן בגיטרה בגיל 13. כבר בגיל ההתבגרות החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחבר להקות שונות, שבמהלכן הוקלטו הקלטות הסטודיו הראשונות שלו. הוא ניגן עם יעל לוי, שלמה ארצי, דני סנדרסון, אריאל זילבר, מאיר בנאי, מזי כהן, שלמה ארצי ובלהקה של תוכנית הבידור של דודו טופז.
ב-1996, כשהיה בן 26, נוי החליט לעבור לניו יורק כדי לפתח את הקריירה שלו, במהלכה שיתף פעולה עם אומנים רבים.
ז'וזף יוטה
מהנדס אזרחי בהכשרתו.
ביוגרפיה
יוטה נולד בשנת 1961, בעיר תומונד.
בין השנים 1989–2006, הוא עבד כפקיד ארגון האומות המאוחדות.
בין 2017 ל-2018, הוא עבד כיועץ מיוחד לפרויקטים מיוחדים, עבודות ציבוריות ורכש ציבורי במשרדו של ראש הממשלה ג'ק גאי לפונטנט.
בספטמבר 2018, הוא מונה לשר לאיכות הסביבה בממשלתו של ז'אן הנרי סנט ובספטמבר 2019, הוא מונה לשר האוצר והכלכלה.
ב-2 במרץ 2020, מונה יוטה לראש ממשלת האיטי והוא החל את כהונתו כעבור יומיים. ב-14 באפריל 2021, הוא הודיע כי התפטר מתפקיד ראש הממשלה ובמקומו מונה לראש ממשלה זמני, קלוד ז'וזף, על ידי נשיא האיטי, ז'ובנל מואיז.
ז'אן קסטקס
ז'אן קסטקס (בצרפתית: Jean Castex; נולד ב-25 ביוני 1965) הוא פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כראש ממשלת צרפת מיולי 2020 עד מאי 2022. טרם מינויו לראשות ממשלת צרפת בידי הנשיא עמנואל מקרון, היה קסטקס האחראי על תיאום היציאה מהסגר שהוטל על אזרחי צרפת בשל התפרצות נגיף הקורונה במדינה.
ביוגרפיה
קסטקס, נכדו של הסנאטור לשעבר מארק קסטקס, נולד בעיר ויק-פזאנסאק (Vic-Fezensac) שבדרום-מערב צרפת. בשנת 1982 קיבל תעודת בגרות צרפתית (Baccalauréat) מהקמפוס ע"ש ז'אן ז'ורס של אוניברסיטת טולוז. ב-1986 השלים את לימודיו הגבוהים במכון למדע המדינה בפריז. לימים למד בבית הספר הלאומי למנהל, שם קיבל תואר שני במשפט ציבורי. ב-1996 מונה למנהל תחום הבריאות וברווחה במועצת מחוז ור, ובשנים 2001–2005 היה נשיא לשכת החשבונאות האזורית במחוז אלזס. אחר כך, עד 2006, עבד במשרד הבריאות של ממשלת צרפת כמנהל אשפוז וארגון במשרד.
ב-2 באפריל 2020 מונה למתאם היציאה מהסגר שהוטל על צרפת לאור התפרצות מגפת COVID-19 בצרפת. הוא היה אחראי על מגוון שטחי פעולה בעניין היציאה מהסגר, מפתיחה מחדש של בתי ספר ועד להפיכת עטיית מסכה רפואית לחובה בתחבורה הציבורית של צרפת.
לאחר התפטרותו של ראש הממשלה אדואר פיליפ ב-3 ביולי 2020, מונה קסטקס לראש ממשלת צרפת בידי הנשיא מקרון. כהונתו הסתיימה מיוזמתו ב-16 במאי 2022.
קתרין יקובסדוטיר
קתרין יקובסדוטיר (באיסלנדית: Katrín Jakobsdóttir; נולדה ב-1 בפברואר 1976) היא פוליטיקאית איסלנדית המכהנת כראש ממשלת איסלנד החל מנובמבר 2017. היא חברת האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) מטעם מחוז הבחירה של צפון רייקיאוויק מאז 2007. קתרין נבחרה כסגנית יושב הראש של מפלגת השמאל-ירוקים (Vinstrihreyfingin – grænt framboð) ב-2003 ומאז 2013 היא מכהנת כיושבת ראש המפלגה. בין השנים 2009 – 2013 היא שימשה כשרת החינוך, המדע, התרבות ושיתוף הפעולה הנורדי.
שנותיה הראשונות
קתרין יקובסדוטיר נולדה בבירת איסלנד, רייקיאוויק. ב-1999 היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת איסלנד עם תואר ראשון בלימודי השפה האיסלנדית ובלימודי השפה הצרפתית. ב-2004 היא סיימה את לימודי התואר השני באותה אוניברסיטה בלימודי ספרות איסלנדית ונושא עבודת הגמר שלה היה על עבודתו של סופר המתח האיסלנדי, ארלנלדור אינדרידאסון (Arnaldur Indriðason).
קריירה מקצועית
בין השנים 1999 – 2003 היא עבדה במשרה חלקית כיועצת לשונית במחלקת החדשות של הטלוויזיה הציבורית האיסלנדית (RÚV). לאחר מכן היא עבדה כפרילנסרית עבור גופי תקשורת משודרת וכתבה עבור מגוון של אמצעי תקשורת כתובה בין השנים 2004 – 2006, וכן עבדה כמדריכה ללמידה לאורך החיים ולפנאי בבית הספר מימיר בין השנים 2004 – 2007. בין השנים 2005 – 2006 היא ביצעה עבודות עריכה עבור בית ההוצאה אדה ועבור המגזין JPV ושימשה כמרצה באוניברסיטת איסלנד, באוניברסיטת רייקיאוויק וב"קולג' הצעיר של רייקיאוויק" (Menntaskólinn í Reykjavík) בין השנים 2006 – 2007.
קריירה פוליטית
בין השנים 2002 – 2003 כיהנה קתרין כיושבת ראש תנועת השמאל-ירוקים הצעירה. בין השנים 2002 – 2006 היא כיהנה כסגנית ראש עיריית רייקיאוויק. באביב 2007 היא נבחרה לאלת'ינגי ובין השנים 2009 – 2013 היא כיהנה כשרת החינוך, המדע, התרבות ושיתוף הפעולה הנורדי. בין השנים 2003 – 2013 היא כיהנה כסגנית יושב הראש של מפלגת השמאל-ירוקים והחל מ-2013 היא מכהנת כיושבת הראש של מפלגה זו.
בספטמבר 2017 העיבה על עתידה של הממשלה ועל המשך כהונתו של ביארני בנדיקטסון כראש הממשלה העובדה ש"מפלגת העתיד הבהיר" פרשה מהקואליציה. צעדה של מפלגה זו היה על רקע הדיווחים ששרי הממשלה מטעם מפלגת העצמאות הסתירו את העובדה שאביו של בנדיקטסון, בנדיקט סוונסון, המליץ על מחיקת התיק הפלילי של הפושע הפדופילי המורשע, היילטי זיגוריון האוקסון.
שר המשפטים, זיגורדור אנדרסן, הודיע לבנדיקטסון על מעורבותו של אביו במכתב ההמלצה כבר ביולי וסירב לחשוף את זהות שולח המכתב עד שאולץ לעשות כן על ידי וועדה פרלמנטרית.
ראש ממשלת איסלנד
לאחר הבחירות הכלליות שהתקיימו באיסלנד ב-28 באוקטובר 2017, הטיל עליה נשיא איסלנד, גודני יוהאנסון את המשימה להרכיב ממשלה קואליציונית בהשתתפות מפלגת השמאל-ירוקים, המפלגה הפרוגרסיבית, הברית הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הפיראטים. המשא ומתן הקואליציוני בין ארבע המפלגות החל רשמית ב-3 בנובמבר, אך הוא לא נחל הצלחה בשל דאגתה של המפלגה הפרוגרסיבית שהקואליציה תישען על רוב מצומצם מדי. כתוצאה מכך שאפה קתרין להוביל קואליציה של שלוש מפלגות יחד עם מפלגת העצמאות ועם המפלגה הפרוגרסיבית. לאחר סיום השיחות, העניק הנשיא לקתרין את המינוי הרשמי כראשת הממשלה, שהושבעה ב-30 בנובמבר. קתרין היא האישה השנייה בהיסטוריה של איסלנד המכהנת בתפקיד זה.
קתרין מתנגדת לחברותה של איסלנד בנאט"ו, אך כחלק מהפשרה שבין מפלגתה, מפלגת השמאל-ירוקים, לבין שותפותיה לקואליציה, אין בכוונתה של ממשלת איסלנד לפרוש מנאט"ו או לקיים משאל עם על שאלת הפרישה. היא מתנגדת גם להצטרפותה של איסלנד לאיחוד האירופי ואין בכוונת ממשלת הקואליציה לקיים משאל עם על המשך המשא והמתן עם הארגון.
לדברי פרשנים פוליטיים, ממשלתה של קתרין "משלבת דגשים של כלכלה מקובלת וחברתית, כלומר, תומכת בתחומי תעשייה מסורתית, תוך התנגדות להשתלבות באירופה". על אף היותה ממשלה קואליציונית שבה חברות מפלגת השמאל-ירוקים, מפלגת המרכז הפרוגרסיבית ומפלגת העצמאות הימנית, ממשיכה הקואליציה להיות יציבה.
חיים אישיים
קתרין נשואה לגונאר אורן סיגוולדסון והיא אם לשלושה בנים. היא בת למשפחה שממנה יצאו פוליטיקאים, אנשי אקדמיה וסופרים איסלנדים בולטים. היא אחותם של התאומים ארמן וסווריר יקובסון, ששניהם משמשים כפרופסורים באוניברסיטת איסלנד. היא נינתם של הפוליטיקאי והשופט סקולי תורודסן ושל המשורר תאודורה תורודסן ונכדתו של המהנדס וחבר האלת'ינגי, סיגורדור ס. תורדוסן. המשורר דאגור זיגורדרסון הוא דודה מצד אמה.
סמואל דיקינסון האברד
סמואל דיקינסון האברד (באנגלית: Samuel Dickinson Hubbard; 10 באוגוסט 1799 – 8 באוקטובר 1855) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה
סמואל דיקינסון האברד נולד במידלטאון, קונטיקט. ב-1819 הוא סיים לימודים קלאסיים בקולג' ייל. בשנים 1823–1837 הוא עסק בעריכת דין, ולאחר מכן הוא עבד במגזר הייצור.
בהמשך הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה וב-1844 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מטעם המפלגה הוויגית כנציג קונטיקט בשנים 1845–1849.
באוגוסט 1852 מונה האברד על ידי הנשיא מילרד פילמור לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום נשיאותו של פילמור במרץ 1853.
לאחר סיום כהונתו בממשל הוא נבחר כחבר ב"אגודת העתיקות האמריקאית".
סמואל דיקינסון האברד נפטר במידלטאון ב-8 באוקטובר 1855. הוא נטמן בבית הקברות אינדיאן היל שבעיר לצד רעייתו ג'יין מילס האברד.
דיק קונטינו
דיק קונטינו (באנגלית: Dick Contino; 17 בינואר 1930 - 19 באפריל 2017) הוא זמר אמריקאי ואקורדיוניסט.
קריירה
קונטינו החל לבצע מחזות שונים בלוס אנג'לס, ולאחר מכן, בשנת 1946, הוא החל לקבל גם תשומת לב פרסומית, שהלכה והתגברה עד לביסוס מעמדו ככוכב.
מעמדו ככוכב דעך ונקטע לזמן מה, במהלך מלחמת קוריאה, משום שקונטינו התעלם מצו הגיוס שקיבל, ונכלא לכמה חודשים. לאחר ריצוי עונשו התגייס לכוחות הצבא של ארצות הברית. מעשיו של קונטינו נחשב לשערורייה בקרב הציבור האמריקאי, והקריירה של קונטינו חוותה נפילה רצינית, אך למרות זאת הוא המשיך לנגן ואף לשחק בכמה סרטים, משנת 1950 עד לשנת 1960.
ג'יימס אלרוי כתב על בסיס חוויותיו של קונטינו במלחמת קוריאה נובלה - "Dick Contino's Blues".
נאיגואטה (אונייה)
האונייה נאיגואטה (בספרדית: Naiguatá, GC-23) הייתה ספינת סיור ששירתה בצי ונצואלה בשנים 2011–2020. היא טבעה לאחר שנגחה בטעות או במתכוון אונייה אזרחית.
האונייה
האונייה הייתה השלישית בסדרה של אוניות סיור למי חופים מטיפוס גואיקמקוטו (Guaicamacuto) בצי ונצואלה. היא נקראה על שם העיר נאיגואטה. היא נבנתה במספנת נבנטיה בקדיס שבספרד והושקה בשנת 2009. היא הייתה בעלת הדחק של 1,720 טון במעמס מלא, אורך של 79.9 מטר ומנועי דיזל. חימושה כלל תותח ימי בקוטר של 76 מילימטר, תותח נ"מ ארליקון בקוטר של 35 מילימטר, שני מקלעים כבדים ומסוק על גבי סיפון טיסה.
טביעתה
ב-30 במרץ 2020 הייתה האונייה מעורבת בתקרית עם אוניית התענוגות רזולוט (RCGS Resolute). האונייה, בבעלות חברה גרמנית, הניפה את דגל פורטוגל ולא נשאה נוסעים. לטענת החברה בעלת האונייה רזולוט אירע הדבר במים בינלאומיים, כ-13 מייל מהאי הוונצואלי איסלה לה טורטוגה שבים הקריבי. לפי הטענה של החברה ציוותה אוניית הסיור על אוניית התענוגות להילוות אליה לנמל בוונצואלה, ירתה בתותח ולאחר מכן התקרבה ונגחה את אוניית התענוגות מספר פעמים בצידה הימני, אולי בניסיון להפנות את חרטומה לעבר חוף ונצואלה. ונצואלה טענה האירוע התרחש במי החופים של ונצואלה ושהמגע בין האוניות נבע מהתנגשות.
גוף אוניית התענוגות היה מחוזק על מנת לאפשר לה לשייט במי קרח בקרבת אנטארקטיקה. עקב כך נגרם לה מהנגיחות (או ההתנגשות) רק נזק מועט. לספינת הסיור לעומת זאת נגרם נזק חמור, מים החלו לחדור לתוכה ובהמשך היא טבעה. האונייה רזולוט הודיעה על הטביעה למרכז תיאום ההצלה הימי הבינלאומי (MRCC) והציעה עזרה לצוות האונייה הטובעת. לאחר שעה הודיעה רזולוט שצוות הנאיגואטה נאסף על ידי הצי הוונצואלי.
נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו האשים את קברניט אוניית התענוגות בביצוע אקט של פיראטיות וטרור. שר ההגנה של ונצואלה כינה את האירוע "אקט של תוקפנות אימפריאלית".
שירים עצובים שהלחנתי בשמחה
שירים עצובים שהלחנתי בשמחה הוא אלבום אולפן מאת המוזיקאי והזמר רפי פרסקי שראה אור בשנת 2017.
פרסקי החל לעבוד על האלבום המכיל חמישה שירים בלבד זמן קצר מאוד לאחר שסיים לעבוד על אלבומו החמישי "חדר צדדי", כשהוצע לו להשתתף באלבום שירי משוררים. הוא הלחין את שירו של המשורר דוד אבידן "רגע לפני אחרון". בעקבות ביטול הפרויקט, החליט פרסקי להמשיך ולעבוד על שירי משוררים נוספים - זלדה ויונה וולך, וזהו אלבומו הראשון בו לא כתב את מילות השירים. את וולך הכיר פרסקי בילדותו, כשהיה גר בשכנות לביתה בקריית אונו, ועל ההיכרות הזו העיד בהמשך כי השפיעה על הכתיבה שיצר. באלבום משתף פרסקי את בתו, תמר, בדואט ובקולות רקע וכן את בת זוגו לשעבר העיתונאית ואשת הטלוויזיה אלימור זילברמן.