cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס ארן
חיי
ב-15 במרץ 1737, נשא ארן לאישה את הזמרת ססיליה יאנג אחות אשתו של ג'ון פרדריק לאמפ. האופרות והמחזות של ארן צברו פופולריות רבה והוא נהנה מחסותו של פרדריק, הנסיך מוויילס, שבביתו הוצג ה-"Masque of Alfred", שכלל את "!Rule, Britannia" בהצגת בכורה. בשנת 1750, בעקבות ויכוח עם דייוויד גאריק, עזבה סוזאנה את תיאטרון דרורי ליין ועברה לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ותומאס עשה כמותה. ב-1755 נפרד מאשתו ססיליה, אך ב-1777, זמן קצר לפני מותו, התפייסו ארן ואשתו. היה להם בן אחד, מייקל ארן. תומאס ארן קבור בקתדרלת סנט פול, קובנט גארדן, לונדון.
איגואנה (סוג)
מאפיינים
אורכו של זכר איגואנה בוגר יכול להגיע לכ-2 מטרים כאשר הזנב מהווה שני שלישים מאורכו (1.3 מטרים). התזונה העיקרית של האיגואנה היא עלים, פירות וחרקים. לרוב תימצא על ענפי עצים גבוהים אך עדיין תרד לקרקע לחפש פירות שנפלו או מקור מים בו תוכל להתרחץ. האיגואנות נוהגות להיכנס לאגמים ונחלים כדי להתקרר או לברוח מטורפים.
התנהגות
כשהאיגואנה חשה מאוימת, היא תחשוף ציצית עור גדולה מתחת לגרון כדי להפחיד את האויב. כאשר טורף פוטנציאלי יתקרב, האיגואנה תצליף בו עם זנבה הארוך ותישאר במקום. במידה ותהיה לה הזדמנות, האיגואנה תתקוף ולא תברח.
כאשר האיגואנה חשה חמימה ובטוחה, היא תשנה את צבעה מירוק לחום כתמתם. כמו שאר הזוחלים, האיגואנה תשיל את עורה כשהיא תגדל עד שהיא תגיע לגודלה הסופי.
מיון
שני מיני הסוג איגואנה מתאפיינים בשורת קוצים גרמיים על גבם המגיעים עד הזנב, בעין שלישית, וב"שק עור" עודף מתחת לגרונם. הם ניחנים בראייה מצוינת למרחק - של צורות, צבעים וצללים.
סנט (מוזיקה)
סנט היא היחידה המקובלת ביותר להשוואה בין מרווחים מוזיקליים וייצוגם. הסנט היא יחידת מדידה הנובעת מחלוקה לוגריתמית של חצי הטון המושווה ל-100 חלקים שווים. 1200 סנטים שווים לאוקטבה אחת ו-100 סנט שווים לחצי טון בכוונון מושווה.
הנוסחה המשמשת לחישוב סנטים של כל מרווח שהוא היא: כאשר r מסמל את יחס התדירויות בין הצלילים.
אם ידועות התדירויות של שני תווים (a,b), ניתן לחשב את הפרש הסנטים ביניהם (n) לפי הנוסחה הבאה:
בדומה לכך, אם ידועה תדירותו של תו אחד (b) וגודל המרווח בסנטים (n) בינו לבין תדירות התו השני (a), הרי שניתן לחשב כי:
יחידת הסנט הומצאה על ידי אלכסנדר ג'ון אליס (Alexander john Ellis) בהסתמך על שיטתו של דה פרוני לחישוב חצאי טון "לוגריתמים אקוסטיים". השיטה פורסמה בתרגומו של אליס לספרו של הלמהולץ- "On the Sensations of Tone" בשנת 1875.
הרץ הומברג
נדודים ולימודים
נפתלי הרץ הומברג נולד בשנת 1749 בכפר ליבן ליד פראג, בבוהמיה. בנעוריו למד תלמוד אצל ר' יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה", ואחר כך בישיבות בפרשבורג ובגלוגוב. בגיל 18 החל לומד בחשאי גרמנית, וכשנתגלה הדבר עזב את הישיבה. בין השנים 1768–1770 ישב בברסלאו ורכש השכלה כללית. הוא קרא אז את חיבורו של רוסו "אֵמִיל", ובהשפעת חיבור זה פנה לעסוק בחינוך.
בין השנים 1770–1772 ישב בברלין, ולמד שם לטינית ומתמטיקה. ב-1772 בא להמבורג, שם הרחיב את לימודיו בתחום החינוך והפדגוגיה, וב-1779 חזר לברלין. בברלין התקרב לחוג המשכילים ובעיקר למשה מנדלסון, ומנדלסון לקח אותו כמורה פרטי לבנו יוסף. משה מנדלסון והרץ הומברג המשיכו לעמוד בקשר מכתבים עד מותו של מנדלסון. הומברג השתתף גם בכתיבת הביאור של מנדלסון לתורה, וכתב בסדרה זו את הפירוש לספר דברים.
בשנת 1782 עבר לווינה, ומשם לגוריציה שבצפון איטליה, אך בשני המקומות לא מצא משרה חינוכית, ולכן עבר עוד באותה שנה לטריאסטה, שם הקימה הקהילה היהודית בית ספר ברוח הרעיונות החינוכיים החדשים שהעלה נפתלי הרץ וייזל בחיבורו "דברי שלום ואמת". בטריאסטה עבד כמורה בשנים 1783–1784, ושם גם נשא אישה. הוא חזר לווינה, שם נבחן באוניברסיטה לקבלת הסמכה כמורה לפילוסופיה, והיה היהודי הראשון באוסטריה שעמד בבחינות אלו. האוניברסיטה בפראג הסכימה למנותו למשרת הוראה אצלה, אך הקיסר יוזף השני ביטל את המינוי בשל יהדותו של הומברג (בעקבות מאורע זה כתב לו מנדלסון את המשפט המפורסם, כי "מוטב שהאוניברסיטה קיבלה אותך והקיסר דחה, מאשר שהיה הקיסר מקבל אותך והפילוסופיה דוחה אותך"). ואולם, כפיצוי על הדחייה ולאור המלצתו של מנדלסון החליט הקיסר ב-1787 למנות את הומברג למפקח מטעם הקיסר על בתי הספר העממיים בשפה הגרמנית בגליציה.
פקיד הקיסר
הומברג בא ללבוב לפקח משם על החינוך היהודי בגליציה. הוא החל להקים כמאה בתי-ספר מתוקנים שלמדו בהם בגרמנית. עוד מן ההתחלה נתקל בהתנגדות מצד היהודים במקום: איש לא הסכים להשכיר לו דירה מאחר שנחשב לאפיקורס, והוא לא מצא מורים מקומיים לבתי הספר שהקים ונאלץ להביא מורים מחוץ לגליציה. ב-1788 הדפיס, לנוכח ההתנגדות, איגרת גלויה אל הרבנים, "אגרת אל רועי שה פזורה ישראל", ובה דרש להכניס שינויים בחינוך המסורתי, ובהם לימוד דקדוק עברי, גרמנית ומדעים כלליים, וכן תבע להקפיד על ניקיון ה"חדרים" ושלא תהיה צפיפות בכיתות. באיגרתו, שהתפרסמה גם בכתב העת "המאסף", היו רמוזים גם איומים לפעולות חריפות יותר מצדו, והוא הודיע לרבנים כי "לא כל העולה על רוחם בראשונה היה יהיה חוק לישראל ומשפט לבני יעקב".
בשנים הבאות ייסד למעלה ממאה בתי ספר, ובהם בתי ספר לנערות וגם בית מדרש למורים בלמברג בראשות אהרון פרידנטל. המורים בבתי הספר של הומברג היו מזלזלים במצוות ובהלכה וגם היו מסוכסכים בינם לבין עצמם, וממילא השתמטו היהודים המקומיים ככל יכולתם משלוח את בניהם לבתי ספר אלה, עד כדי כך שהעדיפו לשלוח אותם לבתי ספר נוצריים. באותן שנים חיווה הומברג דעה חיובית ביחס ל"מס הנרות" שהטילה הממשלה על היהודים, וגם שימש צנזור לספרים עבריים והמליץ לממשלה לסגור את הישיבות ולאסור את השימוש בשפה העברית. ממילא הפך הומברג לדמות שנואה אצל יהודי גליציה, והם הלשינו לפני הקיסר על שהיה לו רווח כספי ממס הנרות. ב-1800 או 1801 נאלץ הומברג לברוח מגליציה לווינה, וב-1806, לאחר שנחשד ביחס אוהד לסנהדרין של נפוליאון, סגרה הממשלה את בתי הספר שהקים.
ב-1814 התמנה הומברג לאחראי על בתי הספר בבוהמיה, ובתפקיד זה שימש עד מותו בפראג ב-1841. בתקופה זו חיבר עוד כמה ספרים, בהם פירוש משלו על כל חמשת חומשי התורה, והוציא לאור מהדורה שנייה למילון הגרמני-עברי "אוצר השורשים" של יהודה ליב בן-זאב. אין ידיעות רבות על חייו בפראג, וככל הנראה הוריד את היקף פעילותו, גם בשל גילו המופלג (התמנה לתפקיד בגיל 65 ושימש בו עד מותו בגיל 92).
הומברג היה שנוא על רוב היהודים בחייו ולאחר מותו. דמותו שימשה כסמל לדמותה של תנועת ההשכלה כמי שחברה לשלטונות הנוכריים בגזרות כנגד היהודים וכנגד לימוד התורה וקיום המצוות. זאב יעבץ, במאמר שפרסם בקובץ כנסת ישראל מכנה את הומבורג: "ראש משכילי וויען, איש אשר לנבלותו אין קצה, ושמו הירץ הומבורג, הוא החל לקטרג ולהוציא שם רע על ישראל באוזני הממשלה... חייבים אנו להגיד כי לא קם עוד נבל כמוהו בתוכם כהומבורג, מדבר תועה ונבלה כמוהו."
כמאה שנה לאחר מותו כתב עליו יוסף קלוזנר:
ראזסווייט
"ראזסווייט" (ברוסית: Рассвет; בכתיב הארכאי המקורי, Разсвѣтъ; 'השחר') היה כתב עת יהודי בשפה הרוסית שנוסד בשנת 1860 ברוסיה, נסגר לאחר זמן קצר ושב ופעל במספר תקופות ומקומות עד לשנת 1934. הדעות הפוליטיות שייצג העיתון השתנו במהלך השנים.
גלגוליו המוקדמים
בגלגולו הראשון היה "ראזסווייט" ביטאון שנוסד באודסה ב-1860 על ידי חבורת אינטלקטואלים יהודים, בהם יהודה לייב פינסקר, בעקבות אספה שהתקיימה לאחר שיפור מצבם של היהודים עם עלייתו של הצאר אלכסנדר השני. בקשת היתר להוצאת העיתון הוגשה לשלטונות הצאר הרוסי לראשונה ב-1856, על ידי אוסיפ (יוסף) רבינוביץ, עיתונאי יהודי, וחיים טארנופול, סוחר באודסה. הבקשה נדחתה, בין היתר בשל התנגדות הכנסייה. אחרי מספר שנים הוגשה בקשה חדשה ובה הודגשה תרומת עיתון מסוג זה לאמנציפציה. הבקשה השנייה אושרה, והגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ב-27 במאי 1860.
עורכי העיתון החדש הרבו בקריאות נגד הבדלנות היהודית. ביולי 1861 הועבר שרביט העריכה לידי פינסקר ועמנואל סולובייצ'יק. העיתון נסגר בקיץ 1861 בשל מגבלות צנזורה שהוטלו עליו ובשל בעיות תקציב. במקומו יצא ביטאון בשם "ציון" (Сіонъ, בכתיב של ימינו: Сион), שהמשיך להתקיים עד אפריל 1862.
סויקינקוצו
סוּיקינקוּצוּ (ביפנית: 水琴窟; באופן מילולי: "מערת קוטו-מים") הוא סוג של קישוט בגן יפני ומתקן מוזיקלי. לב מתקן ה"סויקינקוצו" הוא כד שנקבר הפוך בקרקע. בבסיס הכד נקדח חור שדרכו מטפטפים מים לתוך שלולית מים קטנה שבתוך הכד ההפוך והטפטוף יוצר צליל התזה נעים המהדהד בתוך הכד בדומה לפעמון. הצליל דומה לצלילים שמשמיע קוטו, כלי נגינה יפני הדומה לסיטאר, ומכאן מקור השם ביפנית. את ה"סויקינקוצו" בונים בדרך כלל בתוך הגן בסמוך לאגן אבן יפני מסורתי הקרוי צ'וזובאצ'י, שהוא חלק מה"צוּקוּבאי", מתקן נטילת הידיים הסמלית המקובלת בבודהיזם היפני, לפני ביצוע טקס תה יפני.
ראזסווייט
גלגוליו המוקדמים
העיתון נפתח מחדש ב-1879 בפטרבורג בירת האימפריה הרוסית, ופעל שם עד 1883. בתקופה זו פעל העיתון נגד ההתבוללות; תמך בתנועת "חיבת ציון" כפתרון למצוקות היהודים בתחום המושב, אך לא מתוך מטרה להקים בארץ ישראל ממלכה יהודית. במסגרת העיתון התפרסו כתבים שונים של ליליינבלום וחיבורו המפורסם של פינסקר, "אוטואמנציפציה!".
גלגוליו המאוחרים והפיכתו לביטאון רב-השפעה
בראשית 1904 שב העיתון לפעול, תחילה כירחון תחת השם "ייברייסקאיה ז'יזן" ('החיים היהודיים') ומה-1 באוקטובר 1907 כשבועון בשם "ראזסווייט" (שהחליף למעשה את השבועון "כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני" ואת מחליפו למשך חודשיים, "ייברייסקי נרוד" - שניהם מוספים של הירחון "ייברייסקאיה ז'יזן"). ההיתר להוצאתו המחודשת של העיתון ניתן לניקולאי סורין, עורך דין יהודי מפטרבורג. מערכת העיתון כללה את משה מרגולין כעורך ראשי; יוליוס ברוצקוס, רופא ועיתונאי שקודם לכן (עד שנת 1902) נמנה עם חברי מערכת הירחון הרוסי-יהודי "ווסחוד" ('זריחה'); משה צייטלין, מהנדס; וחמישה סטודנטים - שלמה גפשטיין, אלכסנדר גולדשטיין, אריה בבקוב, ארנולד זיידמן ומקס סולובייצ'יק. ב-1905 מונה אברהם אידלסון לעורך העיתון ושלמה זלצמן למנהלו. זמן קצר לאחר פתיחתו המחודשת הצטרף למערכת העיתון גם זאב ז'בוטינסקי ויחד עם אברהם אידלסון היו לבולטים שבכותביו.
מאמריו של ז'בוטינסקי, שדנו הן בענייני היום והן בסיקור מאבקים לעצמאות לאומית באירופה, הציבו אותו כאחד מראשוני הכותבים הפוליטיים של יהדות רוסיה. במאמריו ובנאומיו המשיך לצאת ישירות נגד ההתבוללות ונגד המהפכנים והליברלים הרוסים שלא האשימו את השלטונות על צעדיהם האנטישמיים, וזאת כדי שלא יהיו "מזוהים עם היהודים".
סויקינקוצו
בנייה מסורתית
בניית "סויקינקוצו" קשה יותר מכפי שנראה על פניו משום שכל הרכיבים חייבים להיות מתואמים בדייקנות האחד למשנהו על מנת להבטיח צלילים הרמוניים. הרכיב החשוב ביותר של ה"סויקינקוצו" הוא הכד הקבור הפוך בקרקע.
כד ה"סויקינקוצו"
במקור נהגו להשתמש בבניית ה"סויקינקוצו" בכדים הנפוצים שנועדו לאחסן מים או אורז. ניתן להשתמש בכדים מזוגגים או בכדים שאינם מזוגגים. כדי "סויקינקוצו" מודרניים יכולים להיות עשויים ממתכת. כדים שאינם מזוגגים נחשבים הטובים ביותר כיוון שהמשטח המחוספס עוזר ליצירת הטיפות. גובה הכד משתנה בין 30 סנטימטר למטר אחד וקוטרו מ-30 עד 50 סנטימטר. קוטר החור בבסיס הכד הוא כ-2 סנטימטר. בדומה לפעמון, כד "סויקינקוצו" מאיכות טובה יצטלצל כשמקישים עליו. כד המפיק צלצול טוב יפיק גם צליל "סויקינקוצו" טוב. באופן דומה, כד סדוק, בדומה לפעמון סדוק, לא יפיק צליל טוב.
ראזסווייט
גלגוליו המאוחרים והפיכתו לביטאון רב-השפעה
בתקופה זו העיתון הפך גורם רב השפעה בקהילות היהודיות, ופעל לקידום ועיצוב תנועה ציונית לשחרור לאומי של היהודים. תפוצת העיתון עלתה מאלפיים מנויים ללמעלה מ-30,000 מנויים, בכ-2000 יישובים. הוא נסגר ב-1919 על ידי השלטונות הצבאיים במוסקבה.
ב-1922 חזר לפעילות ברביעית, כשמקום מושבו החדש בברלין. עם חידושו היה לביטאון הפדרציה של ציוני רוסיה-אוקראינה בחוץ לארץ, וחברי המערכת שלו נבחרו בידי ועידת הפדרציה. שלמה גפשטיין היה לעורכו ויוסף שכטמן למזכיר המערכת. שאר חברי הערכת היו: חיים גרינברג, אביגדור יעקובסון, מתתיהו הינדס ומיכאל אליניקוב. פרישתו של ז'בוטינסקי מן ההסתדרות הציונית ודרישתו לנקיטת עמדה חריפה יותר כנגד המשטר הבריטי בארץ ישראל הובילו לחילוקי דעות מרים בקרב חברי מערכת העיתון. בעקבות חילוקי הדעות התחלף ביולי 1923 צוות העיתון, מתנגדי דרכו של ז'בוטינסקי עזבו אותו ואילו האחרון הצטרף אליו. מיעוט קוראים ומצב כלכלי קשה הביאו לסגירת העיתון ב-15 במאי 1924. ב-24 בדצמבר 1924 שב העיתון לפעילות בפריז, תחת חסותו של ז'בוטינסקי, שהוציא את העיתון כמעט לבדו בחצי השנה הראשונה. בכותרת העיתון הישן-חדש התנוססה סִסמת הרוויזיוניסטים:. העיתון שימש במה לרעיונותיהם ולז'בוטינסקי בפרט. תפוצתו עלתה והוא נקרא בידי דוברי רוסית בכל העולם. ישיבותיה השבועיות של מערכת העיתון נערכו לרוב בבית הקפה אובּזֶרבַטוּאָר (Observatoire). העיתון נסגר סופית ב-1934.
סויקינקוצו
מבנה ה"סויקינקוצו"
את ה"סויקינקוצו" מתחילים מבור חפור באדמה שאת תחתיתו נוהגים ליישר בעזרת מצע של אבני חצץ. על החצץ מכינים שכבה אטומה למים, חמר או טיט מטויח. הכד מונח הפוך על שכבה זו. צינור ניקוז הנכנס לכד מלמטה מבטיח שהמים בתוך ה"סויקינקוצו" לא יעברו את הגובה שקבע היוצר. את הבור ממלאים בחלוקי אבן קטנים עד שהם מכסים את הכד, כשעל ראש ה"סויקינקוצו" מניחים חלוקי אבן בגודל אגרוף המכסים את הכד לחלוטין ומסמנים את מיקומו. לעיתים מניחים אריחי קרמיקה מצדי הכד לפני שממלאים את הבור בחלוקים. ה"סויקינקוצו" המסורתי קבור בין אגן האבן היפני המכונה צ'וזובאצ'י המשמש לנטילת ידיים לפני טקס התה היפני, לבין אבן המדרך עליה עומדים לפני האגן בעת נטילת הידיים (ראו שרטוט). עיצוב ה"סויקינקוצו" והחומרים ממנו הוא עשוי משתנים באופן נרחב ולרוב תלויים באזור.
בדרך כלל נוהגים לקבור כד אחד בסמוך לאגן האבן היפני. עם זאת, במקרים נדירים אפשר למצוא שני "סויקינקוצו" הסמוכים אחד לשני לפני אותו צ'וזובאצ'י. התקנה כפולה מעין זאת ניתן למצוא לדוגמה לפני מצודת איוואסקי בעיר נישין שבמחוז אאיצ'י, בקמפוס קולג' מרכז האמנות בטאקאשי, מחוז גונמה, או באוניברסיטת קיוטו. עם זאת, קיומם של שני פתחים במרחק של 50 סנטימטרים האחד ממשנהו מונע את יצירת הצלילים באופן טבעי בעת נטילת הידיים ולכן יוצרים את הצליל בצורה מלאכותית על ידי התזה מכוונת של מים על פתחי ה"סויקינקוצו".
יישומים מודרניים
קיימות כמה גרסאות מודרניות ל"סויקינקוצו" השונות במבנם, בחומרי הבנייה ובשימוש מה"סויקינקוצו" המסורתי.
היסטוריה
בהיסטוריה היה ה"סויקינקוצו" ידוע כ-"טוֹסוּימוֹן" (יפנית, 洞水門), אבל כמעט שלא נעשה בו שימוש בגנים יפניים. משערים כי במקור נקבר כלי הפוך בסמוך לאגן רחצה כאמצעי לניקוז של המים. מתקן זה הפיק לעיתים צלילים נעימים, ולכן חפשו הגננים דרכים לשיפור איכות הצליל שהפיק המתקן. הגידול בפופולריות של מכשיר זה והשם "סויקינקוצו" מקורם באמצע תקופת אדו (1603-1867), סביב התקופה בה פותח אגן האבן, ה"צ'וזובאצ'י". לקובורי אנשו, המורה הידוע לכללי טקס התה של תקופה זו, היה "סויקינקוצו" בגן התה שלו, ולכן רבים זוקפים לזכותו את המצאת ה"סויקינקוצו". בסוף תקופת אדו החלה ירידה בפופולריות של ה"סויקינקוצו", אך הוא זכה לתחייה שוב בתקופת מייג'י (1867-1912).
הן השם "סויקינקוצו" והן המתקן נשכחו כליל בתחילת המאה ה-20, תחילת תקופת שווה, ודוח של הפרופסור קצוזו היריאמה מאוניברסיטת טוקיו לחקלאות מ-1959 ציין שני מקומות בלבד ביפן בהם היו "סויקינקוצו", שניהם בלתי שמישים ומלאים באדמה. עם זאת ב-1982 כתב עיתונאי מהיומון אסאהי שימבון מאמר על ה"סויקינקוצו", וביקש מהציבור מידע בנושא. כתבה זו הובילה לגילוים מחדש של "סויקינקוצו" רבים ולמספר כתבות על "סויקינקוצו" באסהאי שימבון. זמן קצר אחר כך, ב-1985, שידרה רשת הטלוויזיה הציבורית היפנית, ה-NHK, תוכנית על "סויקינקוצו" והציתה בכך את תחיית ה"סויקינקוצו" ביפן. מאז נבנו "סויקינקוצו" רבים.
אקוסטיקה
ביפנית יש כנוי מיוחד לצליל של ה"סויקינקוצו"-"סויקינון". צליל זה מחולק לשתי תת-קבוצות, "ריוסויון" ו"סויטקיון". ה"ריוסויון" הוא הצליל של הטיפות הראשונות של המים בתחילת נטילת הידיים. ה"סויטקיון" מתאר הן את הצליל של מים רבים הניגרים ביחד בעת נטילת הידיים ואת הטיפות האיטיות יותר בסוף הרחצה.
"סויקינקוצו" מעולה מתאפיין בטיפות מים שמקורם בנקודות שונות על משטח הכד. כדים בלתי מזוגגים סופגים לחות טוב יותר ולכן נוצרים בהם טיפות ממקומות רבים יותר על פני השטח. ההתנגשות של טיפת המים בפני המים שבכד יוצרת צליל המוגבר בשל עיצוב הכד. לעיתים מניחים בסמוך ל"סויקינקוצו" קנה חזרן שבעזרתו ניתן לשמוע טוב יותר את הצליל כשצד אחד של הקנה מונח על חלקו העליון של "סויקינקוצו" והשני מוצמד לאוזן.
אמירה מקובלת היא שכל "סויקינקוצו" נשמע אחרת.
פילוסופיה
חלק חשוב ברעיון מאחורי ה"סויקינקוצו" הוא שהמתקן סמוי מן העין, משום שאז כשמבקר נוטל את ידיו הוא שומע לפתע את הצלילים הנעימים שמקורם מתחת לקרקע. פעולת רחצת הידיים היא בעצם מקבילה לנגינה ב"סויקינקוצו", והצלילים נשמעים זמן קצר לאחר הרחצה. הצלילים הזכים של טיפות המים נחשבים כמרגיעים ומשככים, ואף תוארו כיפהפיים ושלווים.
שונות
בשנת 1995 הוכן תקליטור למכירה המכיל הקלטה של ה"סויקינקוצו" הכפול בקמפוס של קולג' מרכז האמנות בטאקאשי. אמן נוסף הכין תקליטור ובו יצירה שחיבר באמצעות מחשב המחקה את צלילי ה"סויקינקוצו". כמה מוזיקאים שילבו את צלילי ה"סויקינקוצו" ביצירות שחיברו. בין החוקרים העיקריים של ה סויקינקוצו" נמצאת המוזיקאית, נאוקו טנקה.
אפיקורוס
אֶפִּיקוּרוֹס (ביוונית: Επίκουρος; 341 – 270 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני, מייסד האסכולה האפיקוראית. גישתו הפילוסופית מתבססת על החתירה המתמדת להנאה ולשלוות נפש – אליהם ניתן להגיע לשיטתו דרך לימוד פילוסופיה, טיפוח חברויות, שמירת הבריאות, הימנעות מכאב וצער ובפרט מתוך שליטה בהשתוקקויות וכן באמצעות כל דבר שהפרט מוצא כמהנה בעבורו ובתנאי שהוא לא עתיד להזיק לו או לאדם אחר.
אפיקורוס ביהדות הוא מושג לתיאור כופר, בתור מי שאין לו חלק לעולם הבא.
חייו
אפיקורוס נולד להורים שהיו אזרחי אתונה והיגרו אל המושבה האתונאית באי סאמוס (אחד מאיי הים האגאי) כעשר שנים לפני הולדתו. בתחילה קיבל חינוך מאביו, שהיה מורה ובהמשך מפילוסופים שונים. לאימו ייחסו עיסוק בכישוף ומאוחר יותר האשימו אותו חלק מיריביו בכך שסייע בצעירותו לאימו בכשפיה. אפיקורוס למד פילוסופיה במשך ארבע שנים אצל הפילוסוף האפלטוני פאמפילוס, וכשהיה בן 18 נסע לאתונה ושירת בצבא במשך שנתיים. הוא שב להוריו, שבינתיים נאלצו לעבור ולהתגורר בעיר קולופון שהייתה לחוֹפי אסיה הקטנה, ולמד אצל נוסיפאנס, שהיה מממשיכי תורתו של דמוקריטוס.
בהיותו בערך בן שלושים, החל ללמד בעיר מיטילנה שבאי לסבוס, אך נאלץ לעזוב תפקיד זה ופתח בית ספר בעיר למפסקוס (כיום העיר לפסקי שבקצהו הצפוני של מצר הדרדנלים בטורקיה) לפני ששב והשתקע באתונה. הוא נשאר באתונה מלבד ביקור שערך באיוניה שם התקבל בכבוד לא רק כפילוסוף, אלא גם כמנהיג וכנביא.
אפיקורוס לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים. הוא סבל מאבנים בכליות ומת מכך בגיל 72 בערך. זמן קצר לפני מותו כתב את הדברים הבאים לתלמידו וידידו אידומנאוס:
הגן
בערך בשנת 307 לפנה"ס הקים בית ספר לפילוסופיה בתוך גן שרכש, שהיה ממוקם בין הסטואה שבה לימד זנון מקיטיון לבין חורשת הזיתים שבה נמצאה האקדמיה האפלטונית. משיצא שמו כמורה מוכשר, נהרו אליו תלמידים רבים מיוון, רומי ואסיה הקטנה. בית הספר שלו קיבל את הכינוי "הגן", כי הלימודים נערכו בתוך הגן ותלמידיו נקראו "הפילוסופים של הגן". אפיקורוס הורה לתלמידיו לשנן בעל פה את עקרונות הפילוסופיה שלו.
האליטה של תקופתו הביעה מורת רוח רבה על כך שפתח את שערי בית ספרו גם לנשים ולעבדים. חלק ממבקריו ניסו לתאר את הגן, שרבים מהתלמידים התגוררו בתוכו, כמקום של שחיתות מוסרית והפקרות מינית. ביקורת זו נגדה לחלוטין את המציאות – בגן הייתה הקפדה על צניעות ומשמעת.
משנתו
אפיקורוס אימץ מדמוקריטוס את התפיסה שהחומר עשוי כולו אטומים הנמצאים בתנועה מתמדת, והוסיף על תורתו את הרעיון שתנועת האטומים אינה קבועה, אלא עשויה להיות נתונה לשינויים אקראיים, ובכך ביטל את הדטרמיניזם שבתורת דמוקריטוס ואפשר את הנחת קיומה של בחירה חופשית. באמצעות האטומים החושים מעבירים אלינו את תחושותינו ואת הרגשותינו. מדובר לא רק במושג שאנו מקבלים על אודות כל העצמים שמסביבנו, אלא גם בתחושות נפשיות הנוצרות באמצעות אטומים טהורים ביותר. המסרים שהחושים מעבירים אלינו הם תמיד נכונים, ורק המוח האנושי מסלף אותם. אפיקורוס מסביר באמצעות אטומים את היקום, את גרמי השמיים, את האלים את הנפש ואת המוות.
גם הנפש נתפסה על ידי אפיקורוס כעשויה אטומים, והיא חלק בלתי נפרד מהגוף – עם מות הגוף, גם הנפש מתפרקת ומפסיקה להתקיים. אפיקורוס הגדיר את הפילוסופיה כרפואה לנפש שמטרתה לגרום לנו להבין כי אין טעם בפחד מפני המוות, מכיוון שבמותם האנשים אינם קיימים עוד, וממילא לא יכול להתאנות להם בכך כל רע.
תורת האטומים של אפיקורוס משמשת כבסיס לתורת המוסר שלו המורכבת מן הדברים שבהם עלינו לחפוץ ומן הדברים שמהם עלינו להימנע למען רווחתנו. הוא טען שכל היצורים מרגע שהם נולדים רודפים אחר ההנאה ושונאים את הכאב. הוא הגדיר את ההנאה כתכליתם של חיים מאושרים. מדובר לא רק בהנאות החושים, אלא בעיקר בהנאות הנפש. שלוות נפש והימנעות מכאב משמען מצב של מנוחה, שמחה ותענוג שבו קיימת הרמוניה פנימית משוללת כאב וצער. אין משמעו של דבר שכל הנאה היא טובה וכל כאב הוא רע. עלינו להימנע מהנאות הגורמות למחלות, ולקבל את הכאב המוביל לבריאות טובה יותר. זו משמעותם של חיים מאושרים שהתבונה והזהירות מאפשרות לנו.
אפיקורוס לא הכחיש את קיומם של האלים, אך סבר כי הם מורכבים מאטומים ושוכנים בין עולמות מרובים. הם נתפסו בעיניו כאדישים לגורל האדם ולא מתערבים בענייניו, ולכן דחה את פולחן האלים והקרבת הקורבנות.
אפיקורוס ראה בידידות ערך עליון אך המליץ להימנע מפעילות ציבורית ומקשרי נישואין ואהבה בהם ראה מקור לסבל עתידי. את משנתו סיכם במילים:.
מורשתו
אפיקורוס כתב מספר רב של כתבים, אבל מתוכם שרדו עד ימינו רק קטעים מעטים מחיבורו "על הטבע", שלוש איגרות, קובץ של אמרותיו, וכן צוואתו.
האסכולה האפיקוראית המשיכה להתפשט גם לאחר מותו, וקנתה חסידים רבים, והפכה לאחת מהדיסציפלינות הפילוסופיות הפופולריות במרחב ההלניסטי ובעיקר ברומא. עם זאת, קרנו ירדה עם התפשטות הנצרות וקריסתה של חברת המשכילים ההלניסטית-רומית עד שבימי הביניים לא נודע כלל. עיקר הידיעות על משנתו מגיעות ממקורות חיצוניים, ובעיקר משירתו הפילוסופית של המשורר הרומי בן האסכולה האפיקוראית, לוקרטיוס, "על טבע היקום", שהתגלתה מחדש רק ב-1417.
ביהדות מופיע המושג אפיקורוס כתואר לכופר. על-פי הרמב"ם, אפיקורס הוא אדם הכופר בנבואת משה רבנו, בנבואה בכלל, או . בעברית המודרנית התואר מתייחס למי שכופר באל או בתורה. המקור הקדום ביותר בעברית למושג זה נמצא כבר במשנה במסכת אבות, . בהקדמה לפרק חלק הסביר הרמב"ם כי המילה אפיקורוס. עם זאת, במורה הנבוכים הוא מוזכר מספר פעמים כפילוסוף "מי שאינו יודע מציאות ה' יתרומם ויתהדר, אלא דמה כי הדברים הווים ונפסדים בהתקבצות ובהתפרקות באופן מקרי, ושאין שם מנהיג ולא מסדר מציאות, והוא אפיקורוס וסיעתו ודומיו כפי שמספר אלכסנדר". בתרבות המערבית, לעומת זאת, המילה "אפיקורואית" מתארת גרגרנות ונהנתנות. הפירושים הללו מבוססים על תפיסה חלקית של אפיקורוס, שכאמור, לא דגל ברדיפה בלתי מרוסנת אחרי תענוגות.
משרד החינוך, התרבות והספורט
משרד החינוך, התרבות והספורט הוא משרד ממשלתי שפעל בישראל לסירוגין בשנים 1977–2006. סמכויותיו פוצלו בין שני משרדי ממשלה:
שנות ה-90 של המאה העשרים
ברוב ממשלות ישראל טופלו נושאי התרבות והספורט במסגרת משרד החינוך והתרבות, רק בעת הקמת הממשלה ה-25 הועברו תחומי התרבות והספורט למשרד המדע והטכנולוגיה, אשר שינו את שמו למשרד המדע והאמנויות. לאחר הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע פורק המשרד בשנית ותחומי פעילותו פוזרו בין משרדי הממשלה השונים. בממשלה ה-28, שבראשות אהוד ברק, עברו שוב נושאים אלה למשרד המדע והטכנולוגיה, ששינה כעת את שמו ל"משרד המדע, התרבות והספורט".
המאה ה-21
במסגרת הקמת ממשלת ישראל ה-31 הופרדו תיקי התרבות והספורט מתיק החינוך, והועברו למשרד המדע והטכנולוגיה. לתפקיד שרת החינוך בממשלה זו מונתה פרופ' יולי תמיר, וכשר המדע, הטכנולוגיה, התרבות והספורט כיהן אופיר פינס. גם בממשלה ה-32 נשמרה ההפרדה בין החינוך לבין התרבות והספורט. לתפקיד שר החינוך מונה גדעון סער, ותחומי התרבות והספורט הופרדו למשרד עצמאי בראשותה של לימור לבנת, מחוץ למשרד המדע. בממשלה ה-33 שי פירון כיהן כשר החינוך ולימור לבנת המשיכה לכהן כשרת התרבות והספורט,
מרצדס-בנץ G63 AMG 6x6
ה-G63 AMG 6x6 הוא טנדר ספורטיבי המיוצר על ידי מרצדס-בנץ. ה-6x6 היא גרסה בעלת הנעה לכל ששת הגלגלים של ה-G קלאס. ה-6x6 יוצר במקור עבור צבא אוסטרליה החל משנת 2007. הרכב יוצר בין השנים 2013-2015 בגראץ שבאוסטריה.
סקירה כללית
ב-6x6 יש מנוע זהה ל-G63, בעל שמונה צילינדרים וטורבו כפול, עם הנעה לכל ששת הגלגלים. במשך השנתיים שבהם יוצר האוטו, יוצרו יותר מ-100 יחידות שלו.
המנוע של ה-6x6 הוא מנוע V8, בנפח 5.5 ליטרים, המפיק כ-536 כוחות סוס. ברכב מותקנת תיבת הילוכים בעלת שבע מהירויות אוטומטיות.
אורך הרכב הוא 5,875 מ"מ, ברוחב 2,110 מ"מ ובגובה 2,210 מ"מ. הג'נטים של הרכב הם בקוטר 18 אינץ' שמורכבים בתוך גלגל 37 אינץ'. ה-6x6 יכול להגיע מ-0 ל-100 קמ"ש ב-7.8 שניות, ולהגיע למהירות מרבית של 160 קמ"ש (מוגבל אלקטרונית).
ב-6x6 מותקן מדחס אוויר המאפשר לנפח ולהוריד אוויר מהגלגלים, על מנת להתאים את אחיזת הגלגלים לשטח, במיוחד באזורים מדבריים.
ב-2015 הכריזה מרצדס שהיא תייצר כ-15 כלי רכב בעלי הגה ימני לשוק המלזי.
בתרבות הפופולרית
הרכב הופיע בסרט "Beyond the Reach" בשנת 2014, ובסרט "עולם היורה" בשנת 2015.
רומר גודן
ביוגרפיה
גודן נולדה בסאסקס שבאנגליה. היא גדלה יחד עם שלוש אחיותיה בנראיאנגאנג' אשר בהודו. היא חזרה לבריטניה עם אחיותיה בראשית שנות ה-20 לחייה והכשירה עצמה לקריירה של רקדנית בלט. בשנת 1930 נסעה לקולקטה לפתוח שם בית ספר לבלט לילדים אנגליים והודיים. גודן ניהלה את בית הספר במשך 20 שנה בעזרת אחת מאחיותיה. לאחר נישואים כושלים שנמשכו 8 שנים, עברה עם שתי בנותיה לקשמיר. אחרי שנישאה בשנית בשנת 1949, חזרה לבריטניה בכוונה להקדיש את זמנה לכתיבה. גם אחותה, ג'ון גודן, כתבה שני רומנים.
במועד מאוחר בחייה עברה גודן לקתוליות ואחדים מספריה שנכתבו לאחר מכן עוסקים בנשים בקהילות דתיות. בספרים כמו Margaret Rumer Godden ו-In This House of Brede היא בוחנת בעין חדה את האיזון בין ההיבטים המיסטיים של הדת לכניעת הפרט למשמעת הרוחנית. בשנות ה-70 לחייה פרשה לדאמפרישייר. גודן נפטרה בגיל 91 ב-8 בנובמבר 1998.
גודן מעלה בספריה את אווירת הודו באמצעות כל החושים: כתיבתה ססגונית ועשירה בפרטים של ריחות, מרקמים, אור, פרחים, רעשים וחוויות מישוש. ספרי הילדים שלה, בייחוד כמה ספורי בובות שכתבה, מתארים באופן משכנע את המחשבות ומשאלות הלב הנסתרות של גיל הילדות.
רשימה חלקית של ספריה
בעברית יצא לאור ב-1987 ספרה "קיזי הילדה הצועניה" בסדרת מרגנית בתרגומם של אוריאל אופק ועדית זרטל.
קרק (פירושונים)
{{פירושונים|* קרק – האי השני בגודלו בקרואטיה
אישים ששמם קרק:
ראו גם
}}
הר החלל
הר החלל (Space Mountain) הוא מתקן שעשועים מסוג רכבת הרים מקורה, שנמצא בחמישה מפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני. העובדה שהמתקן בנוי בתוך מבנה סגור מאפשרת לקבוע את רמות התאורה השונות של הרכבת, ולמעשה מאפשרת הסתרת המסילה מהצופה. בעת הקמתה הייתה זו רכבת ההרים היקרה ביותר שנבנתה אי פעם.
הר החלל בדיסנילנד
לאחר הצלחת הר החלל בממלכת הקסם שבדיסניוורלד הוחלט על בניית המתקן גם בדיסנילנד שבקליפורניה. התוכניות המקוריות להר החלל הוכנו על ידי וולט דיסני עבור דיסנילנד, אולם ביצוען החל 10 שנים לאחר מותו. הוספת מערכת פסקול לטילים בשנת 1996 הוביל לסדקים במתקן בשל המשקל העודף של המערכת, ועל כן הוחלט על שיפוץ יסודי במתקן שהחל בשנת 2003 והסתיים בשנת 2005.
הר החלל 1996 - 2005
הנסיעה בהר החלל לוותה בפסקול הכולל את ה"אקווריום" מתוך קרנבל החיות של קאמי סן-סנס. הנסיעה כללה בנוסף עיבוד רוק של היצירה, שהושמעה במהלך הירידות החדות של רכבת ההרים שעבר בין "לוויינים" וכוכבים שונים.
הר החלל מאז שנת 2005
סיפור העלילה של המתקן מתרחש ב"תחנת החלל 77" (מספר המתייחס לשנה בה הוקם המתקן), כאשר המבקרים נכנסים ל"טיל" שלהם ונשלחים דרך שורה של מנהרות למנהרת השיגור - שם מסכי וידאו יוצרים אשליה אופטית לפיה הטיל מסתובב סביב עצמו, לאחר מכן "נורה" הטיל לחלל כאשר על קירות המבנה מוקרנת תמונה של גלקסיה, והטיל חולף ליד כוכבים שונים. הנסיעה כוללת מספר רב של פניות חדות, נפילות ולולאה אחת.
"הר הרוק"
במסגרת השיפוץ שנערך בהר החלל, המתקן שונה כך שבשעות הלילה מבוצע במתקן פסקול אחר - המחליף את הפסקול הרגוע יותר של שעות היום. פסקול זה נקרא: "הר הרוק" - Rock It Mountain.
הר החלל בדיסנילנד טוקיו
הר החלל בדיסנילנד שבטוקיו זהה להר החלל שהיה בדיסנילנד לפני השיפוץ שנערך במתקן שבדיסנילנד.
הר החלל בדיסנילנד פריז
ב-1 ביוני 1995 נפתחה ביורודיסני "ארץ הגילויים" - פרשנות מודרנית של ארץ המחר המסורתית, ובה גם הר החלל, שנקרא: "הר החלל: משימה 2", בהתאמה לתמה של הארץ - מבט על איך ראו במאה ה-19, ובעיקר בכתבי ז'ול ורן, את העתיד.
בתוכניות המקוריות של ההר הוא נקרא "הר הגילויים", והיו אמורים להיות בו מתקנים אחדים המבוססים על ספרים שונים של ז'ול ורן - ובהם מסע מהארץ על הירח, ומסע אל לב כדור הארץ. במבנה היו אמורות להיות גם מסעדות וחנויות. בשל אילוצי תקציב הוחלט לצמצם את התוכניות ולבנות במקומן את "הר החלל".
הר החלל שנבנה הוא המפואר מבין הרי החלל, ובעל הפרטים הרבים ביותר בעיצובו. המתקן כולל פסקול חדש שנכתב על ידי מייקל ג'אקינו, והמנוגן גם בהר החלל בהונג קונג ובהר החלל בקליפורניה.
הר החלל בדיסנילנד הונג קונג
מתקן הר החלל בדיסנילנד שבהונג קונג זהה במתכונתו ובצורתו למתקן המחודש שבדיסנילנד בקליפורניה.
פסקול
הפסקול של הנסיעה במתקן בפלורידה הוא למעשה "אקווריום" מקרנבל החיות של קאמי סן-סנס. בשאר המתקנים הפסקול הוא פסקול חדש שנכתב על ידי מייקל ג'אקינו ונקרא "הר החלל".
אמצעי רטורי
אמצעי רטורי (או אמצעי שיח) הוא דרך ושיטה לשונית־ספרותית של אמנות הנאום (רטוריקה), בו הכותב או הדובר משתמש כדי לשכנע את נמעניו (השומעים או הקוראים) וכדי לעורר את רגשותיהם. האמצעים הרטוריים עשויים להיות מרכזיים בנאום או במאמר, ומטרתם לעורר את תשומת לבו של קהל היעד, להביא אותו להזדהות עם המסר או להניעו לפעולה. אמצעי השיח מדגישים ומבהירים את דברי המסר, או מאפשרים לדובר (המועֵן, מציג הדברים) להסוות ולהסתיר חלקים לא רצויים לו.
רטוריקה היא אומנות הנאום, כלומר אמנות השכנוע, ואמצעי הרטוריקה הם סוגי הדיבור הננקטים כדי להפיק נאום מוצלח המשיג את מטרותיו. עם זאת, בימינו (בניגוד לאופן שבו הגדיר זאת אריסטו) תוכנו הלוגי של הנאום עצמו אינו נכלל במונח אמצעים רטוריים, אלא רק הדרכים הלשוניות שבהן משתמש הכותב על מנת לשכנע את נמעניו, מבלי שהוא מוסיף תוכן ממשי.
הניתוח של דרכי הנאום ואמצעי השיח החל כבר בימי קדם וידוע בכתבי היוונים של אריסטו והנואם איסוקרטס. מזה כחמישים שנה התפתח ענף חקר השיח במדע (הבלשנות הביקורתית) הבוחן את אמצעי השיח, מזהה מגמות, וממיין ומנתח את השיח התקשורתי הפרסומי המדיני והחדשותי בהווה ובעבר, בעזרת ההבחנה באמצעים הרטוריים.
אמצעים צליליים
אמצעים צליליים הם אמצעי שיח הכוללים שימוש בצלילי העיצורים והתנועות, וביניהם:
אמצעים משמעיים, תחביריים וספרותיים
אמצעים משמעיים – אמצעי שיח המשתמשים במשמעות המילים והביטויים על מנת להותיר רושם, לעורר עניין, להבהיר את הנאמר ואת הכוונה (או לעמעם ולהסוות אותה) ולהביא את המאזינים להזדהות ופעולה. אמצעים תחביריים – לשינוי המסר כדי להביע אותו באופן שיתקבל על ידי הנמען הם: לעיתים משלבים בין שלושת אמצעים אלו, בחירת מינוח טעון או רגוע, לשון סבילה או פעילה וסדר חלקי המשפט: "שר האוצר העלה את המס" לעומת "המס הועלה לפי הודעת משרד האוצר" – בו נבחר שלא לדבר כלל על שר האוצר ובמקומו מובא משרדו, העלאת המיסים הופכת לפעולה סבילה ומשרד האוצר נמצא בסוף המשפט.
אמצעים ספרותיים
אמצעים ספרותיים – אמצעי שיח הידועים מן הספרות והשירה, שתחילתה בהשמעה על פה והמשכה בכתב וכיום גם בסרטים. אלה הם כלים ושיטות המותירים חותם על השומעים, ונועדו לעורר עניין בהם ואת הזדהות קהל היעד עם הדברים. בין אמצעים אלו נמצאים: האמצעים הספרותיים כוללים לעיתים גם שימוש באמצעים צליליים כמו חריזה, באמצעים לשוניים כמו מלים נרדפות ומלה הפכית (נגדית) ובאמצעים משמעיים כמו ניבים - ציטוטי מובאה ממקור ידוע, ביטויים מוּכָּרִים ומטבעות לשון.
אמצעי רושם
אמצעי רושם – אמצעי שיח הגורמים להתעוררות העניין והאזנה ערה, ולהשארת חותם - כלומר לזיכרון הדברים לאורך זמן. אמצעים אלו נועדו לפעמים לעורר כבוד והשתאות שיאיצו במאזינים בקוראים ובצופים לאמץ את הנאמר.
צורות הדגשה
אמצעי רושם הכוללים גם צורות של הדגשת הנאמר:
ריגוש
פעמים רבות הרושם מושג על ידי ריגוש. אמצעי ריגוש אלו כוללים:
אמצעי רושם צליליים ולשוניים
אמצעי הרושם כוללים גם אמצעים צליליים ולשוניים כמו מילות קריאה (הלו!), מילים הופכיות, מילות שלילה, פיסוק צעקני, שימוש במינוח טעון וכדומה.
אמצעי קרבה והזדהות
אמצעי קרבה והזדהות הם אמצעי שיח אשר גורמים לתחושת קירבה והזדהות השומעים הקוראים והצופים. את התחושות האלה ניתן להשיג בדרכים אחדות:
אמצעי שיח לפי מגמה
בכל תעמולה בעלת מגמה, מפרסמי התעמולה נוקטים במגוון שיטות, שתחילתן זיהוי ובחירת קהל היעד, ולאחר מכן ניתוח והגדרת המסר והמטרה המיועדים, ולבסוף בחירת סיסמאות, מיתוג וחידוד מילות המסר.
יש חוקרים הסבורים שצורות אלו של שיח ובחירת האמצעים הרטוריים להשגתם אינם שונים במהותם בין תחומי השיח, וכך למשל אין הבדל משמעותי בין השיח הפרסומי לשאר השיח המתנהל בתקשורת. לדעתם בכל השיח קיימות המגמות הללו של שינוי ועיצוב מלאכותיים ומכוונים.
בפרסומת ופרסום
תחום הפרסום התפתח עוד במאה ה-16 עם הדפסת העיתונים הראשונים בוונציה ויש הרואים שימוש באמצעים רטוריים עוד במסורות על פה שהועברו אל הכתב לפני אלפי שנים בסין הקדומה ובמזרח הקרוב - במצרים העתיקה וממלכות שומר ארך ואכד.
מטרת הפרסום לעודד את הנמענים לרכוש מוצרים מסוימים. מומחי הפרסום פונים בשפה המתאימה לקהל היעד ולמסר הרצוי, וגורמים לקהל להזדהות ולנוע לקניה. המפרסמים נאלצים להילחם על תשומת לב קהל היעד שלהם, בתוך ערוצי התקשורת הרוויים מסרים פרסומיים מתחרים.
הפרסומת פעמים רבה "שותלת" דעות באנשים, ובדרך כלל היא בלשון חיובית, קובעת קביעות שקשה לבדוק או בלתי אפשרי להתווכח איתן כאילו היו עובדות מוגמרות, ומשתמשת במסרים קצרים וקליטים הנחקקים בזיכרון הנמענים (השומעים הקוראים והצופים) באמצעים צליליים לשוניים וספרותיים, ולעיתים מלווים באמצעים חזותיים מתוחכמים, ובמסרים מוסווים.
לשם ניסוח הפרסומות הוקמו משרדי פרסום ובהן מחלקות "קריאייטיב" (ובלשוננו: יצירתי) לניסוח המסרים בצורה יוצאת דופן ומעוררת תשומת לב, ומחלקת "קופירייטינג" לניסוח קליט ובולט.
תעמולה
התעמולה משתמשת באמנות השידול והשכנוע.
במדינאות וייצוג ציבורי (פוליטיקה)
בתעמולה ובמיוחד במסרים פוליטיים - תעמולת בחירות, מאמרי דעות, ומסרים מפי נציגי ציבור, פעמים רבות משמש מסר שלילי, המזהיר מפני סכנות האחר ומאחד סביב התלכדות כנגדן.
במסרים אידאולוגיים ודתיים
במסרים אידאולוגיים ודתיים קיימים הן שיח חיובי המדגיש את התפישה הרצויה לדובר, והן שיח שלילי המרחיק ומבדיל את התפישות ואת הקבוצות מנגד. בכך שיח זה נוקט אמצעים לשוניים מהשיח הפוליטי והפרסומי כאחד. עם זאת, בשיח החדש של העידן החדש (הניו אייג') יש אידאולוגיות המשתדלות לשמור על לשון חיובית בלבד ולהתחמק מן השלילה. בתנועות הנוער הדתיות בישראל בשנות התשעים רווח שיח דתי בסגנון העידן החדש שהדגיש אמירות של הראי"ה קוק כמו:
בספרו העתידני 1984 כתב ארתור בלייר (בשם העט ג'ורג' אורוול) על שִׂיחַדָש (ניוּ-ספִּיק), צורת שיחה מלאכותית שבה נבחרים המילים וההיסטוריה משוכתבת על ידי שליטי הממלכה העולמית. שיח זה משתמש באמצעים רטוריים רבים המתוארים כאן, ונערכו מחקרים רבים המשווים את השיח לזה של עריצים, שליטים, ושל פרסומים שלטוניים רשמיים בני ימינו ברחבי העולם.
האמצעים הרטוריים ששימשו את התעמולה של המפלגות בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020 בין הנשיא המכהן אז דונלד טראמפ לבין ג'ו ביידן היו לב המערכה, ולעיתים אף הוזכרו בעת הניגוח בין שני הגושים, כששניהם מכנים את הנעשה בידי הצד השני כהפצת מידע כוזב ומגמתי.
שוטרים לוהטים
שוטרים לוהטים (באנגלית: Hot Fuzz) הוא סרט קומדיית פעולה פרודי משנת 2007. את הסרט ביים אדגר רייט שגם כתב את התסריט יחד עם השחקן הראשי בו סיימון פג.
זהו הסרט השני בטרילוגיית סרטים המכונה "טרילוגיית הקורנטו" ("The Three Flavours Cornetto"), הכוללים בנוסף לסרט זה את הסרטים מת על המתים (2004) וסוף העולם (2013).
עלילת הסרט
ניקולאס אנג'ל (סיימון פג), הוא שוטר ממושמע ומקצועי השייך למשטרת לונדון, מבצע את עבודתו כה טוב שהוא גורם לקולגות שלו להיראות רע. כתוצאה, הממונים עליו מעבירים אותו לתחנת משטרה בה הישגיו לא יביכו את שאר השוטרים בה: לכפר הפרברי סאנפורד שבמחוז גלוסטרשייר - כפר מנומנם ולכאורה חופשי מפשיעה.
כאשר הוא מגיע לראשונה הוא מצוות עם השוטר דני באטרמן- שוטר צעיר ונאיבי, בעל כוונות טובות אך נלהב בצורה מוגזמת. דני הוא בנו של מפקח המשטרה המקומי, פרנק באטרמן. הוא מעריץ נלהב של סרטי פעולה אמריקאים ועל כן הוא בעל יראת כבוד לשותפו החדש מהעיר, אשר הוא מקווה כי יספק לו את ההזמנות להתנסות בקרבות יריות או מרדפי מכוניות להם הוא כה משתוקק. אנג'ל, בינתיים, מוצא עצמו נאלץ להתאמץ להתאים עצמו לקצב נטול האירועים ואל השקט של הכפר. הוא מגלה כי תושבי העיירה והשוטרים המקומיים נוהגים לבצע שורה של עבירות קטנות ובין היתר מוצא עצמו מחרים כלי נשק ללא רישיון ומגלה כי אחת מהמשימות הבוערות ביותר שהונחתו עליו היא ללכוד ברבור שברח. לבסוף נוצר חיבור בין אנג'ל לדני לאחר שהשניים רואים יחד שני סרטי פעולה ויוצאים לשתות בפאב המקומי.
לאחר זמן מה מהגעתו של אנג'ל לכפר, סדרת רציחות מבעיתות אשר מוסוות כתאונות מטלטלת את הכפר השקט, כולן מתבצעות על ידי איש מסתורי לבוש בשחור. אנג'ל מתחיל לחשוד כי הכפר סאנפורד אינו כפי שהוא נראה וכי קורבנות התאונות למעשה נרצחו אך הוא נתקל בחילוקי דעות על העניין עם שאר קציני המשטרה המקומיים. אף על פי כן, אנג'ל מסרב להפסיק לחקור ובתחילה חושד בסימון סקינר, מנהל המרכול המקומי, כי הוא רצח את הקורבנות בגלל מעורבותם של כל הקורבנות בעסקת נדל"ן אשר הייתה אמורה להניב להם רווח גדול. העימות שלו עם סקינר רק מגלה תמימות ברורה לכאורה של סקינר אשר בהמשך גורמת לנזק באמון של אנג'ל בקולגות שלו.
הרוצח בלבוש השחור אורב לאנג'ל בחדר המלון שלו ומנסה לחנוק אותו אך לאחר התקוטטות בינם בה אנג'ל מנצח, אנג'ל מסיר את הכיסוי מפניו של הרוצח אשר מתברר כי הוא הנער אשר עוזר לסקינר במרכול שלו אשר פעל תחת הוראותיו של סקינר. אנג'ל הולך לטירה אשר ממוקמת בקרבת מקום בה הוא מגלה את האמת - המפקח באטרמן, סקינר וחברי הכפר הוותיקים הנוספים חברים בכת סודית בשם NWA, אשר תעשה הכל כדי לשמור על התואר של סאנפורד כ"כפר השנה", ועל כן הם נהגו לרצוח את כל מי שאיים לפגוע בתואר זה. פקח באטרמן מגלה שאשתו התאבדה לאחר שהכפר הפסיד את התואר לפני שנים רבות, דבר אשר הניע אותו להשתמש בשיטות קיצוניות כדי להבטיח שסאנפורד תנצח בתחרות השנתית. אנג'ל מגלה את מקום הימצאן של גופות התושבים "הבעייתיים" מהם ניסו ה-NWA להיפטר.
דני מחליט לעזור לאנג'ל וגורם לחברי ה-NWA להאמין כי אנג'ל נרצח, במקום זאת דני מסיע את אנג'ל לכפר השכן ומשחרר אותו, מתעקש על כך שהוא לא ידע שום דבר על הפעילויות האמיתית של ה-NWA. דני מאיץ באנג'ל שיברח כל עוד הוא יכול, משום שלדעתו אף אחד לא יאמין לסיפוריו על מה שבאמת מתרחש בכפר סאנפורד. אף על פי כן, בעודם בקניון שירות, אנג'ל רואה במקרה את שני סרטי הפעולה אשר הוא ראה יחד עם דני ("נקודת פריצה" ו"בחורים רעים 2") ומקבל השראה לעצור בעצמו את חברי ה-NWA. הוא נוהג חזרה לכפר ומחמש את עצמו בנשק שהחרים מתחנת המשטרה. לאחר שהוא נפגש עם דני בכפר, שניהם פותחים בסדרה של קרבות יריות מול חברי ה-NWA.
רולאן ביקוב
רולאן ביקוב (קארדאנובסקי) (ברוסית: Ролан Антонович Быков; בפולנית: Rołan Bykow; 12 בנובמבר 1929 – 6 באוקטובר 1998) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי יהודי. זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1986 ובשנת 1990 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
קורות חיים
רולאן ביקוב נולד בקייב במשפחה יהודית. אביו סמיון מויסייביץ' קארדאנובסקי (יהודי מפולין) היה חייל בצבא האדום, ששירת תחת פיקודו של סמיון בודיוני והיה בעל השם הבדוי אנטון ביקוב. אמו אלה סיטנאקובסקי, הייתה שחקנית יהודייה מאוקראינה. את כישרון המשחק ירש מאימו השחקנית ואת החריצות והשאפתנות ירש מאביו. הוריו התגרשו זמן קצר לאחר תחילת נישואיהם ולהם שני בנים שגדלו אצל אמם.
בין השנים 1937–1947 למד בבית ספר במוסקבה בחוג תיאטרון. אז כתב יצירות רבות. הוא הכין מיני-מופעים אותם הציג בחצר בית הספר והזמין את ידידיו ומוריו לצפות בהם. הכישרון הרב שלו התבלט כבר בתקופה זו. עם זאת, הוא לא התקבל לאקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון גיטיס.
בין השנים 1951–1959 שיחק ושימש כבמאי בתיאטרון הנוער הרוסי, תיאטרון 'הצופה הצעיר'.
בין השנים 1951–1953 פתח רולאן תיאטרון חובבים, והופעת האולפן "אהבה שכזו" הפכה לכרטיס הביקור שלו ולבסוף נתנה לגיטימציה לקיומו של תיאטרון מסוג זה.
במאי ושחקן קולנוע
בשנת 1959 מילא ביקוב את התפקיד הראשי במחזה "המעיל" של ניקולאי גוגול בבימוי אלכסיי באטלוב (אנ'). הסרט עורר תגובות מעורבות בקרב המבקרים.
בין השנים 1960–1990 עבד באולפני מוספילם שם התנסה בתפקיד שחקן ובמאי. סרטו הראשון כבמאי נקרא "שבע מטפלות". סרט זה עסק בפסיכולוגיה של הילד. את רוב כישרונו ניתב רולאן לקולנוע ילדים.
ביקוב היה פעיל מאוד ושיחק ביותר מ-100 סרטי קולנוע ויותר מ-10 סרטים כבמאי. הסרטים המפורסמים ביותר שלו כבמאי: "איבוליט 66" (1966), "תשומת לב, צב" (1969), "דחליל" (1983), וכשחקן: "הקומיסרית" (1967), "אנדרי רובליוב" (1969), "בדיקת בכבישים" (1971).
הוא לימד בקורסים הנחשבים ביותר לתסריטאים ובמאים.
בין השנים 1986–1990 היה מזכיר האיגוד לאנשי הקולנוע בברית המועצות.
משפחה
ביקוב היה נשוי במשך 15 שנים ללידיה קניזבה, שחקנית. לא נולדו להם ילדים, אך הם אימצו את הילד אולג. אשתו השנייה היא השחקנית ילנה סנייבה.
רולאן ביקוב נפטר ב-6 באוקטובר 1998 במוסקבה, מסרטן הריאות. הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קאטס (מחזמר)
קאטס (באנגלית: Cats, בתרגום מילולי לעברית: חתולים) הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, המבוסס על ספר השירה לילדים "ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים", מאת ת"ס אליוט. המחזמר מספר את סיפורו של שבט חתולים בשם Jellicles, המתכנס מדי שנה למשך לילה אחד. במהלך הלילה בוחר זקן השבט חתול אחד אשר יזכה לעלות לשמים ולהיוולד מחדש לחיים חדשים. המחזמר כולל את השיר הפופולרי "Memory" ("זיכרון").
המחזמר, בבימויו של ובכוריאוגרפיה מאת ג'יליאן לין, עלה לראשונה בווסט אנד בשנת 1981. לאחר מכן עלה המחזמר בברודוויי בשנת 1982 עם אותו צוות יוצרים. קאטס זכה בפרסים רבים, לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר הן בטקס חלוקת פרסי אוליבייה והן בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. ההפקה הלונדונית רצה במשך 21 שנים וההפקה הניו יורקית רצה במשך 18 שנים ובכך קבעו ההפקות הישגי שיא לתקופתן. השחקניות איליין פייג' ובטי באקלי הפכו למזוהות במיוחד עם מחזמר זה. שחקנית אחרת, מרלן דניאל, לקחה חלק בהפקה בברודוויי במשך כל שנות הרצתה (החל משנת 1982 ועד לשנת 2000).
מחזמר זה הוא השני במספר ההופעות הרבות ביותר בהיסטוריה של ברודוויי (אחרי "פנטום האופרה", גם הוא מאת אנדרו לויד ובר), והרביעי בהיסטוריה של וסט אנד (אחרי "עלובי החיים", "פנטום האופרה" ו"אחים בדם"). המחזמר הועלה ברחבי העולם פעמים רבות ותורגם ליותר מ־20 שפות. בשנת 1998 צולם המחזמר לסרט ווידאו באותו השם והופץ למכירה בקלטות וידאו ובהמשך גם ב־DVD. בשנת 2019 עובד המחזמר לסרט שנחל כישלון בקופות ובביקורות.
היסטוריה של ההפקה
המחזמר מבוסס על ספר השירים לילדים "ספרו של פוסום הזקן על חתולים שימושיים" משנת 1939, מאת ת"ס אליוט, שהיה אהוב על אנדרו לויד ובר בילדותו. כל שירי המחזמר הולחנו על ידי ובר על פי מילות השירים של אליוט, למעט השיר המפורסם ביותר מהמחזמר, "Memory" ("זיכרון"), שעבורו כתב את המילים טרוור נאן, כעיבוד לשירו של אליוט "Rhapsody on a Windy Night" ("רפסודיה בלילה סוער") ולשיר קצר נוסף של אליוט בשם "The Moments of Happiness" שנלקח מתוך אוסף השירים "Four Quartets".
ובר החל להלחין את השירים בסוף 1977 והעלה לראשונה את היצירות בפסטיבל בעיר סידמונטון בשנת 1980. הופעה הבכורה נערכה בנוכחות ואלרי אליוט, אלמנתו של ת"ס אליוט המנוח, אשר אהבה את השירים שהלחין ובר ונתנה את ברכתה לעבדם למחזה מוזיקלי.
המחזמר הופק על ידי וחברת ההפקות של ובר , ובוים על ידי טרוור נאן והכוריאוגרפית ג'יליאן לין. על העיצוב ועל התאורה הופקדו ג'ון נפייר ודייוויד הרסי בהתאמה. המופע כולו מסופר באמצעות השירים, כמעט ללא דיאלוג ביניהם. הכוריאוגרפיה משחקת גם היא מרכיב מרכזי במחזמר, במיוחד במהלך ריקוד נשף חתולי ה־Jellicle, שנמשך כעשר דקות בפתיחת המחזמר. התפאורה, שבנויה כמגרש גרוטאות מוגדל (ביחס למציאות, כדי שיתאים לחתולים בגודל בני אדם), נשארת במקומה לאורך כל ההצגה. המחזמר מביא לידי ביטוי את השפעותיו האקלקטיות של ובר והסוגות המוזיקליות במחזמר מגוונות מאוד: החל ממוזיקה קלאסית דרך פופ, ג'אז, רוק ומוזיקה אלקטרו-אקוסטית וכלה במוזיקה כנסייתית, למשל בשיר "The Addressing of Cats".
החזרות למחזמר החלו בתחילת 1981 ב־New London Theatre. מנהלי עזבונו של אליוט דרשו כי לא ייכתב תסריט וכי ייעשה שימוש רק במילות השירים המקוריים כטקסט, ולכן למחזמר לא הייתה עלילה ברורה במהלך החזרות. הדבר גרם לבלבול בקרב שחקנים רבים, שהתקשו להבין מה נדרש מהם. השחקנית הראשית ג'ודי דנץ', שלוהקה במקור לתפקיד כפול של גריזבלה וג'ני-אני-דוטס, נפצעה ברגלה במהלך החזרות ונאלצה לפרוש מההפקה. ברגע האחרון הוצע התפקיד הראשי לשחקנית איליין פייג', שעבדה עם ובר קודם לכן במחזמר אוויטה, והפכה למזוהה איתו.
הופעת הבכורה של המחזמר בווסט אנד שבלונדון הועלתה ב־New London Theatre ב־11 במאי 1981. ההצגה הועלתה בלונדון 8,949 פעמים בסך הכול. ההופעה האחרונה בווסט אנד של לונדון התקיימה ביום הולדתה ה־21 של ההפקה, 11 במאי 2002, והוקרנה על מסך גדול בקובנט גרדן, לשמחתם של אוהדים רבים שלא הצליחו לרכוש כרטיס. הפקה זו החזיקה בשיא של המחזמר שהועלה מספר הפעמים הרב ביותר בלונדון, עד לתאריך 8 באוקטובר 2006, כאשר השיא נשבר על ידי המחזמר "עלובי החיים".
ב־7 באוקטובר 1982 הועלה המחזמר לראשונה בניו יורק, בתיאטרון Winter Garden Theatre בברודוויי, עם אותו צוות יוצרים. ב־19 ביוני 1997 שברה ההפקה שיא כשהפכה למחזמר שהועלה מספר הפעמים הרב ביותר בהיסטוריה של ברודוויי – 6,138 הופעות. ההצגה ירדה ב־10 בספטמבר 2000, לאחר מספר כולל של 7,485 הופעות. ב־9 בינואר 2006 נשבר השיא על ידי פנטום האופרה, ומאז מחזיקה ההפקה רק במקום השני במספר ההופעות הרב ביותר בהיסטוריה של ברודוויי. על פי ובר, כאשר המופע המקורי הופק בלונדון, הוא עלה רק 900,000 ליש"ט, אולם בברודוויי הוא עלה 5,000,000$.
בין ה־9 בפברואר 2013 וה־12 בנובמבר 2016 נערך סיבוב הופעות של המחזמר ברחבי בריטניה, בהפקת Edinburgh Playhouse.
רשת בתי הספר לאמנויות Stagecoach Theatre Arts חגגה את יום השנה ה־25 של המחזה בהעלאת הופעה של Cats בארנה מקורה שבברמינגהאם ב־24 במרץ 2013. בשיתוף עם The Really Useful Group. 3,500 ילדים מכל רחבי אירופה הצטרפו למקהלה וירטואלית אשר הייתה להפקה הגדולה ביותר של המחזמר שנראתה אי פעם. המקהלה הווירטואלית התווספה למקהלה חיה של כ־500 איש, בליווי תזמורת מלאה וכן 16 סולנים. 35 בתי הספר של הרשת מכל רחבי בריטניה השתתפו במופע, וכל בית ספר הציג בתורו קטע קטן של המחזה באזור אחר על הבמה. נוסף על כך נבחרו 52 רקדנים, כולל 14 רקדני סולו שגילמו את התפקידים הראשיים, והציגו את המחזמר על במה מרכזית מוגבהת שמוקמת במרכז הארנה. The Really Useful Group, אנדרו לויד ובר, ורוניקה בנטס, סטפני מנואל ופול לדינגטון רייט תרמו ושיתפו פעולה בהפקה זו.
מערכה ראשונה
לאחר הפתיחה מתאספים החתולים על הבמה, המעוצבת כמגרש גרוטאות, מספרים כי הם משתייכים לשבט חתולים שנקרא Jellicles, מסבירים מהו אותו שבט ומה מטרתם (Jellicle Songs for Jellicle Cats). החתולים (אשר שוברים מדי פעם את הקיר הרביעי) מבחינים באדם בקהל, ומסבירים כיצד מוענקים שמות לחתולים השונים שבשבט (The Naming of Cats). לאחר מכן מתחיל ריקוד המבוצע על ידי ויקטוריה, החתולה הלבנה, אשר מסמל את תחילתו של נשף חתולי ה־Jellicle (השיר The Invitation to the Jellicle Ball). מאנקוסטראפ שמשמש מרגע זה בתור המספר של המחזה, מספר לצופים כי הלילה הוא הלילה שבו זקן השבט, סבא דברימימוס, יבחר בחתול אחד אשר יזכה לעלות לשמים ולהיוולד מחדש לחיים חדשים.
גריזבלה, חתולה אפורה, זקנה ומרופטת, מדדה אל מרכז הבמה. החתולים האחרים נסוגים ושרים על מצבה העצוב ועל מר גורלה (השיר Grizabella: The Glamour Cat). גריזבלה עוזבת את הבמה ומוזיקת הרקע מתחלפת למנגינה אופטימית ועליזה. באסטופר ג'ונס, חתול שמן ושחור, מופיע (השיר Bustopher Jones: The Cat About Town). באסטופר ג'ונס נמנה עם האליטה של החתולים ונוהג לבקר במועדוני הג'נטלמנים היוקרתיים של לונדון. קול נפץ עז מפתיע ומקפיץ את כל החתולים שבורחים בבהלה אל מחוץ לבמה. צחקוקים מהוסים נשמעים ברקע, מסמנים את הכניסה של החתול מונגוג'רי ושל החתולה ראמפלטיזר. השניים הם זוג חתולים פורצים קטנים, כמעט זהים זה לזה ושובבים מאוד. הם נהנים מגרימת צרות בקרב משפחות אנושיות (השיר Mungojerrie and Rumpleteazer).
סבא דברימימוס, זקן שבט חתולי ה־Jellicle, מופיע (השיר Old Deuteronomy). סבא דברימימוס הוא חתול גדול וזקן שכבר "חי חיים רבים" והיה "נשוי לתשע נשים". הוא זה שיבחר בחתול אחד, אשר יעלה לשמים. בשלב זה, ברוב ההפקות, מבצעים החתולים את השיר The Awful Battle of the Pekes and the Pollicles בפני דברימימוס. שיר זה מתאר את סיפורם של שני שבטי כלבים הנפגשים ומתעמתים זה עם זה בפארק, אך לבסוף מגורשים בפחד משם על ידי חתול גדול עם עיניים אדומות מהבהבות, המכונה ראמפוס הגדול (באנגלית: מהומה). לאחר מספר מילים מצד דברימימוס על אודות גורלם של החתולים והכלבים נשמע שוב קול נפץ עז. החתולים סבורים שזהו מקאוויטי, הנבל של המחזה, נבהלים ומתחילים להתרוצץ עד אשר דברימימוס קורא להם לחזור. הנשף מתחיל בקטע מוזיקלי שבו החתולים שרים, רוקדים ומפגינים את יכולותיהם המיוחדות (השיר The Jellicle Ball).
לאחר תחילת הנשף, מופיעה שוב גריזבלה ומנסה לרקוד ולחקות את תנועות הריקוד של החתולים שקדמו לה אולם בשל גילה המתקדם וגופה החלש היא נכשלת במשימה. שוב היא מנודה על ידי החתולים האחרים. גריזבלה שרה גרסה קצרה של זיכרון (Memory), ועוזבת את הבמה.
מערכה שנייה
לאחר הנשף, סבא דברימימוס שר על מהות האושר בהתייחסו לשירה של גריזבלה. החתולים לא מבינים מה הוא מנסה לרמוז להם וג'מימה שרה את זה בשביל שכולם ישמעו ויבינו (השיר The Moments of Happiness). אספרגוס, חתול זקן המוכר בקיצור בשם גאס, מדשדש קדימה (השיר Gus: The Theatre Cat). גאס היה לפני שנים רבות שחקן מפורסם אבל כיום הוא זקן וחולה. הוא מלווה על ידי ג'לילורום, שמספרת על עלילותיו. גאס נזכר איך הוא שיחק פעם אחת דמות של חתול בשם גראולטיגר, הידוע לשמצה כאימת התמזה (Growltiger's Last Stand). הוא מספר אודות הרומן של הפיראט עם גרידלבון, כיצד הוא הובס על ידי חתול סיאמי ונאלץ "לצעוד לקצה הקורה".
לאחר שגאס מסיים להעלות זכרונות ויורד מן הבמה, החתול סקימבלשאנקס נמצא כשהוא ישן בפינה (Skimbleshanks: The Railway Cat). חתול זה אחראי על רכבת הלילה לגלאזגו באופן לא רשמי. הוא חכם מאוד וגם חשוב מאוד: אם הוא נעלם "הרכבת לא יכולה לצאת לדרכה".
לרקע צלילי התרסקות שנשמעים בפעם השלישית, מופיע לבסוף הנבל מקאוויטי בליווי צחוק מרושע. מקאווטי הוא חתול עבריין בעל מראה מחריד. פקודיו של מקאוויטי משליכים רשת על סבא דברימימוס, לוכדים אותו וחוטפים אותו אל מחוץ לבמה. בעוד מספר חתולים מנסים לעקוב אחריהם דמיטר ובאמבלורינה שרות את שידוע להן על מקאוויטי (Macavity: The Mystery Cat). עם סיום השיר חוזר מקאוויטי כשהוא מחופש לסבא דברימימוס. כאשר דימטר חושפת אותו, הוא נלחם עם מאנקוסטראפ ואלונזו. אף על פי שבתחילה הוא מצליח להחזיק מעמד במאבק נגדם, בסופו של דבר מקאוויטי חש מאוים על ידי שני החתולים הצעירים; כאשר שאר שבט החתולים מתחיל להתלכד ולהקיף אותו הוא מקצר את חוטי החשמל של אורות הבמה, מנצל את רגע הבלבול ובורח.
ראם-טאם-טאגר מציע שהחתולים יבקשו את עזרתו של מר מיסטופליס (השיר Mr. Mistoffelees). מר מיסטופליס הוא חתול שחור וקטן, שיכול לבצע מעשי קסם שאף חתול אחר לא יכול לעשות. מר מיסטופליס רוקד את הריקוד שלו שנחשב לאחד מריקודי ה המורכבים והמאתגרים ביותר במחזמר. החתול הקסום משיב את החשמל לאורות הבמה, ומחזיר את סבא דברימימוס. הוא זוכה בשל כך לשבחים מכל החתולים. שעת זריחת השמש מתקרבת. כעת, לאחר שחרורו, סבא דברימימוס יכול לנקוב בשם החתול הנבחר.
לאחר שסבא דברימימוס מתיישב ועומד להכריז על בחירתו, גריזבלה חוזרת למגרש הגרוטאות, והוא מאפשר לה לפנות בדברים אל אספת החתולים (בשיר Memory). בברכתן ובעידודן של ויקטוריה וג'מימה פנייתה של גריזבלה נענית בחיוב והיא נבחרת להיות החתולה אשר תזכה לעלות לשמיים ולהיוולד מחדש לחיים חדשים (השיר The Journey to the Heaviside Layer). צמיג גדול עולה מערמות הזבל, ונושא את גריזבלה ואת סבא דברימימוס לעבר השמיים. סבא דברימימוס יורד כדי שהיא תוכל לסיים את המסע בכוחות עצמה. סבא דברימימוס נושא את נאום הסיכום שלו לקהל האנושי The Ad-Dressing of Cats והתוכנית מגיעה לסיומה.
שחקנים
בין השחקנים הרבים שהשתתפו בהפקות המחזמר השונות, לאורך השנים, ניתן למנות את: