cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עובדיה יוסף
מנהיג ש"ס
החל עם הקמתה, זכתה ש"ס למעמד של שחקן מפתח בפוליטיקה הישראלית, והשפיעה רבות בצמתי הכרעה רבים, בין השאר בתקופות של גיבוש קואליציה לאחר קיומן של בחירות. בשל כך, הגיע הרב יוסף, כמנהיגה של ש"ס, ל"מוקד של כוח פוליטי ששום אישיות חוץ-פוליטית במדינת ישראל לא זכתה לו מעולם".
התבטאויותיו הפוליטיות (והתאולוגיות) במסגרת דרשתו השבועית בבית הכנסת של "היזדים", עוררו לעיתים סערות פוליטיות וציבוריות (ראו על כך בהמשך). פעמים רבות גישתו הפוליטית הובאה בהבלטה בעיתון יום ליום ואילו דעתו ההלכתית הובעה בקונטרס עונג שבת שצורף לעיתון מדי שבוע.
השפעתו הפוליטית של הרב יוסף באה לידי ביטוי גם לאחר מותו, כאשר במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים התווכחו ביניהם אריה דרעי ואלי ישי מי משניהם הוא ממשיך דרכו הפוליטית.
הרב עובדיה יוסף כדרשן
הרב יוסף החשיב מאוד את הפעילות הדרשנית. הוא ראה בפעילותו הדרשנית נדבך חשוב ב"זיכוי הרבים", ערך שהחשיב במיוחד. במשך שנים העביר בקביעות שיעור בבית הכנסת היזדים בשכונת הבוכרים שבירושלים ולאחר מכן בבית הכנסת מתחת לביתו. שיעורים אלה שודרו החל מ-1994 בלוויין על ידי דר וסוחרת.
דרשותיו של הרב יוסף במוצאי השבת קיבלו תהודה באמצעי התקשורת. הוא השתמש בהן לעיתים בלשון בוטה, בעניינים הקשורים לפוליטיקה וחברה, ועורר לעיתים סערות ציבוריות. אמרותיו: "צריך לעשות משתה ביום שתמות" על שולמית אלוני, ו"ארור המן, ארור יוסי שריד", הביאו אותו אל סיפה של חקירה פלילית. במקרה אחר התבטא נגד רה"מ אריאל שרון והנסיגה מגוש קטיף (כ"ז אדר א' תשס"ה): "מה עשו גזירות על חבל קטיף... אנשים שבנו ביתם בזיעת אפם, שנים על גבי שנים. דור שני, דור שלישי, יבואו תיכף, ינתקו אותם, ייקחו אותם וייתנו את הבתים לערבים. איזה בתי מדרש יפים יש שמה, איזה בתי כנסת יפים יש שמה, איזה בתים נפלאים יש שמה. את הכל ימסור לערבים... איזה אכזר הרשע הזה, שהוא עושה דברים כאלה. הקב"ה... יתן לו 'באנה' אחת - ימות! יישן ולא יקום!...". לאחר מכן אמר שהוא מצטער על הפרשנות כאילו ייחל שיקוצרו ימיו של שרון והוא מאחל לו אריכות ימים. היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט לבסוף לא לפתוח חקירה פלילית נגד הרב, מאחר שמדובר באיחול למותו של ראש הממשלה, ולא בקריאה לאלימות. שרון אכן קיבל אירוע מוחי באותה שנה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, וזמן קצר לאחר מכן שקע בתרדמת. גם התבטאויות הנושאות אופי תאולוגי הובילו לא אחת לסערה ציבורית. כך היה, למשל, בעת שנשא דברים על אודות חללי השואה, זאת על אף שדבריו בנידון לא היו אלא ציטוט מדבריו של האדמו"ר רבי אהרן ראטה, בעל "שומר אמונים"; או דבריו על חללי צה"ל – דברים שיוחסו על ידי העיתונות לחללי מלחמת לבנון השנייה. בתקופת הבחירות לרבנות הראשית ביוני 2013 כינה את אחד המתמודדים, הרב דוד סתיו, "רשע" ו"מסוכן ליהדות".
אחרית ימיו
מאז פטירת אשתו מרגלית בשנת 1994 ועד פטירתו סעדו את הרב עובדיה בנו וכלתו, משה ויהודית יוסף, שעברו להתגורר בביתו והשפיעו רבות על המתרחש בקרבתו.
ב-21 בספטמבר 2013 (חול המועד סוכות ה'תשע"ד), בעקבות החמרה במצבו הבריאותי אושפז הרב יוסף בבית החולים הדסה עין כרם ומשפחתו הוסיפה לו את השם "חיים" כסגולה לאריכות ימים. הרב יוסף נפטר בבית החולים ב-7 באוקטובר 2013, ג' בחשוון ה'תשע"ד, בגיל 93. הלווייתו נערכה באותו ערב בירושלים והשתתפו בה, לפי ההערכות, בין 275,000 ל-850,000 איש. לפי הערכות הייתה זו הלוויה הגדולה ביותר בתולדות מדינת ישראל. בין המלווים היו הרב אהרן לייב שטינמן, האדמו"רים מגור, מבעלז ומוויז'ניץ, וכן נשיא המדינה שמעון פרס וראש הממשלה בנימין נתניהו.
נקבר לצד אשתו בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הנצחתו
בתום השבעה התקיימה עצרת לזכרו בהשתתפות רבבות בצומת בר-אילן, בסמוך לבית הקברות סנהדריה. בעצרת נאמו והספידו רבנים מן המגזר הספרדי, הליטאי והחסידי.
במהלך השבעה הוחלט לשנות את שם רשת החינוך שהקים מ"מעיין החינוך התורני" ל"בני יוסף".
בשנת 2014 - ה'תשע"ד הוקמה ישיבת ישיבת אהל יוסף על שמו.
בשנת 2015 הכריזה עיריית תל אביב-יפו על פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית על שמו.
בשנת 2017 הוחלט לשנות את שמה של שכונת "גני הדר" שבצפת לשם "שכונת חזון עובדיה", וכן לקרוא לרחובה הראשי על שמו. בערים ראשון לציון, הרצליה, לוד, פתח תקווה, בית שמש, נוף הגליל ועוד קרויים רחובות על שמו.
בשנת 2015 הוציא דואר ישראל בול ומארז מזכרת לזכרו.
בשנת 2016 הודיעה המשפחה על כוונתה להפוך את ביתו ברחוב הקבלן לספריה וכולל אברכים שינציח את זכרו.
בשנת 2017 שונה שמו של צומת בר-אילן ל"צומת מרן" על שמו.
בביתו שבשכונת הר נוף הוקם לזכרו "בית מאור ישראל" על ידי מכון מאור ישראל, בראשות בנו, הרב משה יוסף. במקום בית מדרש העוסק בתורתו ובהוצאת כתביו לאור. בבית מתקיימים סיורים. ביום השנה לפטירתו נערכת במקום האזכרה המרכזית לזכרו.
לאחר 3 שנים מפטירתו הוקם "מרכז מורשת מרן העולמי" על ידי ישיבת חזון עובדיה.
עיריית תל אביב קבעה שלט הנצחה לרב עובדיה יוסף מול הבית בשדרות רוטשילד 96, בו התגורר בשנים שבהן כיהן כרב הראשי של תל אביב-יפו.
בשנת 2023 הוקם בית הוראה בשכונת הדר יוסף שבתל אביב-יפו הקרוי על שמו.
מטא-הלכה: להחזיר עטרה ליושנה
מטבע הלשון שבו השתמש הרב יוסף פעמים רבות – "להחזיר עטרה ליושנה" – ביטא את רצונו להעצים ולגבש את הזהות הדתית-ספרדית, ו"להמליך" את רבי יוסף קארו כ"מרא דאתרא" בארץ ישראל וליצור קודקס תורני אחיד לכלל ישראל, זאת בניגוד לפסיקה העדתית. כך כתב בנו, הרב יצחק יוסף, על רבי יוסף קארו בספר ילקוט יוסף:
המפעל ההלכתי של הרב יוסף הוא חידוש, שכן משמעותו היא ויתור על מנהגי העדות השונות בארצות מוצאן. זהו גם מיזם חברתי, שבמסגרתו ביקש לרומם את מעמדם של בני יהדות ארצות האסלאם, הספרדים, אל מול מה שראה כהגמוניה האשכנזית בעולם התורני. בכמה מקומות הוא כותב שגם בני אשכנז צריכים ללכת לפי פסיקות השולחן ערוך, עם זאת, במקומות רבים כתב שעל האשכנזים להמשיך לפסוק כרמ"א.
בהקשר לגישתו המטא-הלכתית של הרב יוסף, החוקרים נחלקים ביניהם בנוגע לשאלה למי הוא מכוון את הדברים ומהי פרשנות מעשיו.
לדעת הרב ד"ר רצון ערוסי הרב יוסף ביקש לשמר קודם כל את הפסיקה ההלכתית על פי רבי יוסף קארו עבור הספרדים, כאשר שאיפתו האוטופית כללה בתוכה גם את יהודי אשכנז: "רצוי הוא אחדות ישראל, אשר תושג על ידי פסיקה אחידה. פסיקה אחידה תושג לדעתו על ידי התלכדות סביב מנהג ארץ-ישראל, שלדעתו הוא מנהג יהודי ספרד לפסוק כרבי יוסף קארו ב'שולחן ערוך'. אולם המציאות לפי שעה שונה. כל עדה שומרת על מנהגיה, ולכן יש לפסוק לכל עדה לפי מנהגיה. אך מאחר שלדעתו מסתמנת מגמה של השלטת הפסיקה האשכנזית, הוא קורא בקול גדול להציל ולשמר את הפסיקה הספרדית".
צבי זוהר סבור כי הרב יוסף נקט באותה גישה ציונית של כור היתוך, בכך שביקש לאחד את המנהגים השונים של כל העדות בארץ ישראל – ספרדים ואשכנזים כאחד, שעליהם ביקש הרב יוסף להחיל את פסקי רבי יוסף קארו. בכך, לדברי זוהר, ביטא הרב יוסף גישה אנטי-גלותית ואנטי-קולוניאליסטית. זוהר משווה בין הרב יוסף ובין רפורמטורים כגון יאן הוס, מרטין לותר ומוחמד עבד אל-והאב, וטוען כי השקפת עולמו של הרב יוסף היא השקפה דתית רסטורטיבית-רפורמיסטית. לטענתו של זוהר, יש בהשקפת עולמו של הרב יוסף היבט אסכטולוגי בכך שהוא מתייחס ל"החזרת עטרה ליושנה" כדרך הבלעדית למימושה של "אחדות ישראל" באחרית הימים, כפי שניבא הנביא יחזקאל. זוהר מצביע על כך שהרב יוסף היה קרוב מחד לגישת החרדים האשכנזים, המעדיפים את המילה הכתובה (במקרה שלו, השולחן ערוך והרב יוסף קארו) על פני המנהגים השונים שהביאו איתם העולים מארצות האסלאם. מאידך, בניגוד לחרדים האשכנזים, התנגד לפסיקה מחמירה וכן "אינו פוסק בעבור קבוצה סגורה בלבד, אלא מבקש לעצב נורמות ודרכי התנהגות בעבור הציבור כולו". זוהר סבור כי עמדתו התקיפה של הרב יוסף "אינה הגישה התורנית הספרדית האותנטית בה"א הידיעה, אלא השקפת עולם ספרדית מסוימת, אשר לא הייתה בנמצא בניסוח ובהדגשים אלה עד שעוצבה כך על ידי הרב עובדיה עצמו". עוד לדבריו: "ניתן לומר כי גישתו ועמדותיו משקפות ביטחון עצמי רב, עצמאות, מקוריות, רדיקליות ונועזות רבה. במידה לא פחותה הן פורמליסטיות, פטרנליסטיות ומוניסטיות. יש בעמדותיו פן חרדי, פן רפורמיסטי ופן ארץ-ישראלי. הוא מציב חזון של אחדות כל ישראל בארץ ישראל תחת דגלה של ההלכה הארץ-ישראלית האותנטית; אבל הוא מוכן לוותר לשם כך על רב-גוניות שמקורה בעושר תרבויות ישראל המסורתיות בקהילות הגולה, על פלורליזם הלכתי ועל התחדשות החשיבה ההלכתית מתוך שיח ושיג עם מרן, אך בלא קבלת פסקיו כסופיים וכנצחיים מבחינת ההלכה".
יצחק בצלאל סבור שגישתו של הרב יוסף איננה "אחדותית" – חרף הרטוריקה שלו בעניין זה – אלא כיתתית, שכן הוא מותיר מחוץ ל"אחדות" את האשכנזים, ספרדים שלא גורסים כמוהו, יהודים בגולה וחילונים. ניתן ללמוד על כך הן מפועלו הפוליטי של הרב יוסף, הן מהתבטאויותיו נגד קבוצות שונות והן מפסיקותיו. למעשה הרב יוסף תבע שהכול ינהגו כדעתו. כמו כן הרב יוסף לא הציג לדעתו גישה "ספרדית-ארץ ישראלית רדיקלית", אלא גישה פונדמנטליסטית השואפת לחזור לעבר מסוים, בלי להתחשב במה שהשתנה במציאות מאז.
הרב בנימין לאו אינו מסכים לטענה שגישתו של הרב יוסף היא כמו ציונית, המבקשת לאחד את כל מסורות הפסיקה בארץ ישראל. לטענת לאו, הרב יוסף סבר כי הספרדים בגלויות השונות קיבלו בעבר את פסיקותיו של רבי יוסף קארו, אלא שחלק מהקהילות זנחו את הוראותיו עם השנים. כעת מששבו לארץ ישראל, שבה רבי יוסף קארו הוא מרא דאתרא, על הספרדים לשוב ולקיים את פסיקותיו. לטענת לאו, הרב יוסף כיוון בפסיקותיו רק לספרדים ולא לאשכנזים, מאחר שהאחרונים מעולם לא קיבלו את פסיקותיו של רבי יוסף קארו. הרב יוסף פעל, אם כן, בשתי חזיתות: האחת, מול האשכנזים, המבקשים לעצב חזית אחידה, אך כזו שתשנה את מנהגי הספרדים לאלה של האשכנזים; והחזית השנייה, מול הקהילות הספרדיות השונות, כדי לאחד את המנהגים סביב פסיקותיו של רבי יוסף קארו.
אריאל פיקאר סבור כי גישתו של הרב יוסף היא "תגובת נגד לאוריינטליזם האשכנזי, החילוני-ישראלי והדתי-רבני כאחד". לטענתו, הרב יוסף הציג את "הספרדיות" כיחידה אחת, בניגוד לתפיסת הממסד האשכנזי הרואה בספרדים "עדות מזרח". כך שבניגוד "לתפיסה האשכנזית-ישראלית של ראשית ימי המדינה, שראתה ב"עדות המזרח" ציבור נחשל, 'טעון טיפוח', שיש להעבירו בכור ההיתוך הישראלי ולהופכו למודרני, ביקש הרב יוסף לראות באותו ציבור, המורכב מעדות שונות, קבוצה אחת ששבה ומתהדרת בעטרת המסורת שלה".
עם זאת, בפסיקות אחדות גם הרב יוסף עצמו (בדומה לשאר הפוסקים) לא נצמד באופן מוחלט לפסיקת רבי יוסף קארו. כך למשל: על אף שהשולחן-ערוך קובע כי יש ללבוש טלית-קטן על גבי הבגדים, פסק הרב יוסף כי אין לעשות כן, ואף יש להסתיר את פתילי הציצית במכנסיים. כך גם בדין הנחת התפילין, על אף שפסק השולחן ערוך כי יש לכרוך את רצועת היד על הזרוע רק לאחר הנחת תפילין של ראש, הרב יוסף סובר כי יש לנהוג כפי מנהג העולם (על פי הקבלה) ולכרוך את רצועת היד לפני הנחת תפילין של ראש.
כוח דהיתרא עדיף
לדעתו של הרב יוסף, החומרה של הפוסקים האשכנזים באה כתוצאה מיראת ההוראה שלהם, הנובעת מכך שאינם בקיאים מספיק בש"ס (משנה ותלמוד) ובפוסקים. במאמר שכתב ב-1970 על משנתו של הרב יעקב שאול אלישר (יש"א ברכה) כתב:
לדעת הרב יוסף, פסיקה מחמירה פסולה מעיקרה, ובמיוחד בדור הנוכחי ("דור החופש והדרור"), שהחמרה יתרה עלולה להביא בסופו של דבר לזניחת הפרקטיקה הדתית:. בכך ביטא הרב יוסף גישה "כנסייתית" ולא "כיתתית" כלפי החברה הישראלית. גישה המבקשת להכיל ולא לבדל.
מפסיקותיו המקלות
התיר מכירת קרקעות לגוי בשנת שמיטה, היתר הידוע כהיתר מכירה, תוך הסתמכות על רבנים ספרדים ואשכנזים. הוא עצמו מכר את הגינה שסביב בית המגורים שלו באמצעות הרבנות הראשית. לעמדתו אפשר להסתמך על ההיתר לכתחילה, אך המליץ לבני תורה להימנע, במידת האפשר, מצריכת יבול שהסתמך על היתר זה. במכתב אחר כתב שההוראה להחמיר היא למהדרין היכולים להחמיר על עצמם, ובלבד שלא ייפגעו בני ביתם מחוסר בפירות וירקות.
התיר לשמוע שירת אישה דרך מכשיר רדיו או תקליט וכדומה, כשהשומע אינו מכיר את הזמרת. הוא עצמו נהג להאזין לשירת הזמרת המצרייה אום כולתום. ראה: שו"ת יביע אומר חלק א' או"ח סי' ו'). ובשו"ת יביע אומר חלק ט' (או"ח סי' ק"ח אות מ"ג) חזר והתיר גם למי שראה תמונתה: "ומה שכתבתי שם (ביבי"א הנ"ל) שאם ראה אותה בתמונה גם כן אסור, אינו מוכרח, שיש לומר דהא דאמרינן בתענית (ה:) האומר רחב רחב מיד נקרי, "ביודעה ומכירה", זהו רק כשראה אותה בחיים חיותה במלוא קומתה, וכ"כ הגאון רבי יוסף חיים בספר בן יהוידע (תענית ה:), שאם ראה אותה בצורה ותמונה בלבד, אין לחוש. ואף לגבי השומע קולה, והכירה בתמונה בלבד, אין לחוש".
התיר בשעת הדחק ללמד בנים ובנות יחד, עד גיל תשע. מתוך תשובתו:.
התיר לאישה נשואה לגלות משערות ראשה כאצבע אחת או שתיים; מלשונו:. וכן כתב בנו הרב יצחק יוסף:.
התיר לרווקות ללכת בשערות סתורות (שיער שאינו אסוף), ראה שו"ת יביע אומר, מדבריו שם:.
התיר לנשים אלמנות וגרושות ללבוש פאה נכרית ככיסוי הראש:.
התיר לשחרר מחבלים 'עם דם על הידיים' בעבור שחרורו של גלעד שליט.
גישת הרע במיעוטו
הרב יוסף ביקש לקרב את הקבוצות היהודיות-ישראליות לקיום מרבי של המצוות עד כמה שאפשר. כדי לעשות זאת "הוא מוכן לנקוט מדיניות הלכתית שמצד אחד, תמזער את הפגיעה בדרישות ההלכה, ומצד אחד, יש בה ויתור על קיומה המלא של ההלכה". ניתן לראות זאת במספר פסיקות. כגון, במתן תעודת הכשר למסעדה המגישה מאכלי בשר ומנות חלב; שחיטה של עוף שיש בו חשש טרפה; לבישת מכנסיים אצל נשים בהעדפה על חצאית קצרה.
העלמת עין
הרב יוסף בחר בהעלמת עין כאחת מהדרכים להתמודד עם תופעות החורגות מההלכה, במקרים שבהם אם יוקפד לנהוג על פי ההלכה, קרוב לוודאי שלא תקוים ההלכה כלל. במקרים אלה הנחה את בעלי התפקידים להתעלם. כך, למשל, במקרים של טיפוח ציפורני נשים בהקשר של טבילה במקווה; ברכת כהנים על ידי כהן שאינו מנהל אורח חיים דתי; שליח ציבור ועלייה לתורה של מי שמתגלח בתער.
סיני עדיף
הרב יוסף הדגיש את תפיסתו בדבר עדיפותה של מסורת הלימוד הספרדית על זו האשכנזית, באשר הספרדית שמה את הדגש על בקיאות, בשעה שהאשכנזית מעדיפה לעיתים את הפלפול. כמו כן העדיף את שיטת הלימוד לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא. בהספד שנשא לזכר הרב יעקב עדס, רבו בישיבת פורת יוסף הוא אמר:.
לטענתו של הרב יוסף, ההתרכזות בפלפול על חשבון הבקיאות מביאה לידי חוסר ידע, דבר המוביל לחומרות הלכתיות, שכן נעלמים מהפוסק אותן פסיקות וגישות מקלות שעליהן הפוסק יכול לסמוך. לדבריו, גם בימינו, שבהם נפוצים ספרים, יש עדיפות לבקיא.
יחסו לקבלה ולחסידות
הרב יוסף ייחס חשיבות מעטה יחסית בפסיקתו לזוהר ולכתבי הקבלה. הוא השתדל להיצמד לפסיקותיו של רבי יוסף קארו שמיעט לשלב את הקבלה בהלכה. במקרים רבים ניצב הרב יוסף מול הפוסקים והכריז "אין לנו עסק בנסתרות" ודחה את הפסיקות המבוססות על הזוהר ועל הקבלה באופן כללי. בניגוד לעמדתו של החיד"א שקבע כי "אין משיבין אחר האר"י", סבור הרב יוסף כי "לא בשמים היא", וכי אין לאר"י יתרון בתחום ההלכה בזכות מעמדו בתורת הנסתר: . עם זאת, במקרים שבהם התקבלה דעתו של האר"י בתחום התפילה וכדומה הוא מקבל זאת.
יחסו של הרב יוסף לקבלה, להוראות האר"י ובעקבות כך לפסקי הבן איש חי, הביאו לידי מחלוקת בינו ובין חלק מיוצאי ארצות ערב בארץ, בעיקר מיוצאי יהדות עיראק. פסקי הבן איש חי עמדו בבסיס המחלוקת בינו ובין הרבנים הראשיים, הרב יצחק נסים והרב מרדכי אליהו.
בעניין היחס למי שאינם מאמינים בזוהר הובאו בשמו עדויות סותרות. על פי שלושה תלמידים, הרב יוסף פסק כי גם יהודי שאינו מאמין בספר הזוהר הוא יהודי כשר, כיוון שספר הזוהר לא היה ידוע במשך שנים רבות ומטעמים נוספים. מאידך, בנו הרב יצחק יוסף כתב שאביו הסתפק בדבר וחשש לצרפם למניין.
באחד משיעוריו הביע את הסתייגותו מספרי רבי נחמן מברסלב, מחוללה של חסידות ברסלב. לדבריו הוא אינו לומד ספרים אלה, בנימוק שתוכנם אינו פסקי הלכה אלא הגיגים. לאחר שאמירה זו הכתה גלים הבהיר הרב יוסף שאינו מתנגד לאישיותו של רבי נחמן מברסלב והבהיר את הערכתו אליו. הסתייג גם מהנסיעה לקבר רבי נחמן מברסלב באומן, בראש השנה.
יחסו למנהג ולמסורת
הרב יוסף דבק במסורת הספרותית ולא נתן משקל רב למנהגים אשר אינם מעוגנים על אדני ההלכה לדעתו. דוגמאות לכך ניתן לראות בהתנגדותו למנהגים בבית הכנסת של עדות צפון אפריקה, כמו עמידה בעת קריאת עשרת הדיברות בבית הכנסת, שילוב הציבור במהלך התפילה באמירת ברוך הוא וברוך שמו בברכות שיוצאים בהן ידי חובה וקריאת הציבור "בסימנא טבא" לפני התחלת הקריאה בספר בראשית. ניסיונותיו של הרב יוסף לשנות מנהגים מושרשים היטב, קוממו עליו חלק מרבני יהדות צפון אפריקה, דוגמת הרב שלום משאש, הרב אליהו רחמים זייני והרב שלמה טולידאנו. זה האחרון פרסם בשנים ה'תשס"ב וה'תשע"ד את "דברי שלום ואמת", סדרה בת ארבעה כרכים על הספר ילקוט יוסף, המבקשת להגן על המסורות של יהודי צפון אפריקה.
מתח ביקורת נוקבת על מנהגי עדות שלא התאימו לדעתו להלכה. את יוצאי מרוקו שסירבו לציית לדרישתו הבלתי מתפשרת לוותר על מנהגיהם הייחודיים כינה "אנשים עקשנים שבאו ממרוקו", "הם חושבים שהמנהגים שלהם הם הלכה למשה מסיני". עוד אמר שחלק מיוצאי כורדיסטן לא ידעו בעבר להתפלל והיו חוזרים מילה במילה אחר החזן. גם על בני עדתו, העיראקים, אמר פעם שהם משובשים. באחת מדרשותיו אמר:.
התייחסותו לחולקים עליו
הרב יוסף התייחס לעיתים בתקיפות לחולקים על פסיקתו.הוא היה מיודד עם הרב מרדכי אליהו בצעירותם כשלמדו בישיבת פורת יוסף, ולימים ישבו יחדיו בבית הדין הגדול. מאוחר יותר היחסים ביניהם התערערו. בספרו "חזון עובדיה" – ט"ו בשבט" הוא מכנה את הרב אליהו "אחד המתיימר להיקרא 'רב'", ובהתייחס לפסק ההלכה של הרב אליהו הוא מוסיף "לא יאומן כי יסופר וכל השומע יצחק לו". בדרשה הסמוכה להוצאת הספר חזר הרב ותקף את הרב אליהו באותו עניין ואמר: "זה לא תלמיד חכם אומר דברים כאלה – זה בושה וחרפה לומר דברים כאלה. דברים תמוהים מאוד. כבר כתבתי בספרי נגד זה". עם זאת בהזדמנויות אחרות חלק הרב יוסף כבוד לרב אליהו, ולאחר פטירתו נשא עליו הספד בבית המדרש "יחוה דעת"
בשנת 1990 מתח הרב יוסף ביקורת על המשיחיות של הרבי מליובאוויטש, תוך שהוא מצדיק את ביקורתו של הרב שך על המשיחיות של הרבי. הוא טען כי "ההוא בעצמו, האדמו"ר הזה, אמר על עצמו דברים נוראים שאסור להוציאם בפה, זו כפירה ממש, זו עבודה זרה, והטעה את אלה הנמצאים בחצר שלו שעושים אותו אלוה, אלוהים אחרים". עם זאת בהזדמנויות אחרות שיבח את הרבי ואת פעילותם של חסידי חב"ד בעולם ואמר כי הרבי "הוא היה יחיד בדור בהרבצת התורה בישראל, לא קם כמוהו, עד עכשיו כל העולם כבודו, כל יושבי תבל נענים לבשורתו". כמו כן ניהל חילופי מכתבים עם הרבי, וביקש את ברכת הרבי עבור כלתו שלא חשה בטוב.
יחסו למדינת ישראל ולאזרחיה
לרב יוסף היה יחס אמביוולנטי בנוגע לראיית הציונות כ"אתחלתא דגאולה". בפסיקה מפורסמת בנוגע לאמירת הלל ביום העצמאות הוא כתב שהקמת המדינה היא נס לעם ישראל וחובה עלינו להודות על נס זה, ו"רבים ועצומים מגדולי ישראל רואים בהקמת המדינה אתחלתא דגאולה". עם זאת, מאחר שהנס לא כלל את כל העם היהודי אלא רק את אלה שישבו בארץ ישראל, וכן נס הקמת המדינה אינו נס מחוץ לטבע אלא 'נס בתוך הטבע', "ועדיין רב הדרך לפנינו כדי להגיע אל המנוחה ואל הנחלה, הן מבחינה מדינית וצבאית, והן מבחינה מוסרית ורוחנית" – אין לברך על אמירת הלל זה. הוא פוסק כי הרוצה לומר הלל ביום העצמאות בלא ברכה, רשאי לעשות כן, וכך היה מנהגו מדי שנה בבית הכנסת שלו, ואף האומרו לאחר תפילת שמונה עשרה בלא ברכה – אין למחות בידו".
עמדה זו ניצבת, בקווים כלליים, בין עמדת הציונים הדתיים המחייבים אמירת הלל בברכה, ובין עמדת החרדים שבכלל אינם אומרים הלל.
בני ישיבות ושירות צבאי
הרב יוסף סבור שלמלחמות ישראל יש תוקף של "מלחמת מצווה". עם זאת, הוא התנגד לגיוס בני ישיבות לצה"ל והדריך את שומעי לקחו להישאר ללמוד בישיבה. הוא השמיע בפומבי ביקורת נוקבת ביחס להצעה לגייס בחורי ישיבות לתקופה קצרה. עם זאת, בשיחות אישיות הוא מברך על גיוס בחורים שלא הצליחו בלימודם לנח"ל החרדי. בשיעור בינואר 2013 אמר שאם יהיה צורך בכך – יש לרדת מישראל כדי למנוע גיוס בחורי ישיבות.
נכדו של הרב יוסף הצביע על יחסו החיובי של סבו לחיילי צה"ל, בכך שבכל פתיחת ההיכל היה אומר תפילה לשלום חיילי צה"ל. בנו של הרב יוסף, הרב אברהם יוסף, שירת בצה"ל כרב צבאי במשך כ-13 שנה.
יחסו לחילונים
הרב יוסף כינה את דורו "דור החופש והדרור", דהיינו דור שרבים מאנשיו אינם רואים עצמם מחויבים להלכה ולסמכות הרבנית. במציאות זו ערך הרב יוסף הבחנה בין חילונים להכעיס, לבין "חילונים" שראה, למשל, במצרים, אשר לצד מחויבות פרקטית חלשה או לא מלאה, הייתה להם אמונה חזקה באלוהים ובחוקי התורה:.
את ה"מסורתיים" ביקש הרב יוסף לקרב, כל זאת, בין השאר, בעזרת פסיקה מקילה. למשל, בפסיקתו כי מחללי שבת אינם בחזקת מומרים לכל התורה, דהיינו אינם בחזקת גוי, ולכן אם נגעו ביין אינם פוסלים אותו, בניגוד לדעת פוסקים חרדים אחרים.
לעיתים התבטא הרב גם כנגד לבוש לא צנוע בקרב החילונים. בשו"ת יביע אומר, אף העלה את הסברה שלפיה חיילי צה"ל במלחמת יום הכיפורים נהרגו בשל עוונותיהן של בנות הלובשות חצאיות קצרות. וכך אמר:.
יחסו למערכת החוק
הרב יוסף התנגד להליכה לבתי המשפט הישראלים, מאחר שאינם דנים על פי דין תורה. התנגדותו תואמת את עמדת הרבנות החרדית בישראל וגם זו של חלק מרבני הציונות הדתית (דוגמת הרב הרצוג והרב יעקב אריאל) הרואה בהליכה למערכת המשפט הישראלית איסור מדאורייתא. הרב יוסף כתב:
הרב יוסף פסק שהכלל דינא דמלכותא דינא נותן תוקף לחלק מחוקי המדינה, כגון החוקים המחייבים בתשלום מיסים והמגנים על זכויות יוצרים.
בפברואר 1999 התבטא הרב יוסף נגד בית המשפט העליון:.
בעקבות התבטאות זו עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבג"ץ, בתביעה שיורה להעמיד לדין את הרב יוסף. בג"ץ דחה את העתירה בהסתמכו על עקרון חופש הביטוי, אך מתח ביקורת על דבריו של הרב יוסף. הנשיא אהרן ברק כתב בפסק דינו:.
באוגוסט 2009, בעקבות הרשעתו של השר שלמה בניזרי, תקף הרב יוסף את שופטיו של בניזרי, ואמר.
חיים אישיים
אחיו, נעים, ואליהו עובדיה, היו חברים באצ"ל.ב-1944 נישא למרגלית (ה'תרפ"ז, 1927 – י"ט באב ה'תשנ"ד, 27 ביולי 1994), לבית פטאל. נולדה בחלב, סוריה. לאחר פטירתה, הוקמו בתי ספר וסמינר "בית מרגלית" על שמה, ברשת מעיין החינוך התורני.
ספרים שנערכו על פי פסקיו
בנו של הרב עובדיה, הרב דוד יוסף, הקים מכון להוצאת ספרי הלכה על פי פסקי אביו, כשהוא עורכם הראשי. במכון יצאו:
בתרבות
דמותו של הרב עובדיה עומדת במרכז תעמולת הבחירות של מפלגת ש"ס וברבים מזמריריה. עשרות שירים נכתבו עליו, בחייו, בעת חוליו האחרון ולאחר פטירתו. בין הבולטים שבהם יעקב שוואקי ("מרן שלי", 2016), עמיר בניון ("אבא ורב"), עוזיה צדוק (כוכב מאיר), איציק אשל (שר ישראל).
קישורים חיצוניים
אודותיו
כתבות
שלמה שטנצל
הרב שלמה שטנצל (בכתיב יידי: שטענציל; בפולנית: Szlama SZTENCEL; כ"ה באב תרמ"ד, 16 באוגוסט 1884 - ה' באלול תרע"ט, 31 באוגוסט 1919) שימש כראש ישיבה בסוסנוביץ וכרב של העיירה צ'לדז. מחבר הספרים קהלת שלמה ובית שלמה. נודע גם בכינויו "הגאון מסוסנוביץ".
שנותיו הראשונות
בשנת תרנ"ה החל ללמוד אצל הרב אפרים צבי איינהורן בישיבת אמסטוב. בקיץ תרנ"ז, כמה חודשים לפני הבר מצווה, למד אצל הרב יעקב יוסף רבינוביץ, בנו של הרב אברהם יששכר בער רבינוביץ מראדומסק. אחר כך חזר לישיבת אמסטוב לשנה אחת, ולמד בישיבתו של האבני נזר במשך חצי שנה. בשנת תרס"א חזר למקום הולדתו, צ'לדז.
חייו הבוגרים
בט' באלול תרס"ב, כשנעשה בן שמונה עשרה, נשא לאישה את מרים ביילא בת הרב אפרים מרדכי צוויגענהאפט, שו"ב ומו"צ בסוסנוביץ שהיה מקורב לאבני נזר. בגיל עשרים ואחת, נתמנה כרב של צ'לדז, בעידודו של בעל הכנסת יחזקאל מראדומסק.
בספר הזיכרון לקהילת סוסנוביץ נאמר עליו: בספר גאוני פולין האחרונים, שפרסם אהרון סורסקי, מסופר שוויתר על רבנותו בנימוק של צדקה: בעקבות תלונות של בני המקום על זקנותו של השוחט וידיו הרועדות, הוא פסל את השוחט, מה שהביא לאיבוד פרנסתו. באותה תקופה, בא אליו בן דודו, רבי אריה צבי פרומר, לימים ראש ישיבת חכמי לובלין, כשהוא מחפש אחר משרת רב פנויה. הרב שטנצל ויתר על תפקידו ברבנות המקום תמורת סכום גבוה. את הכסף נתן לאותו שוחט שהעביר מתפקידו.
בשנת תרס"ח עבר לסוסנוביץ, מקום מגוריו של חותנו, ושם נתמנה לדיין, ולראש ישיבת "יגדיל תורה".
בשנת השלושים וארבע לחייו חלה ונזקק לנסיעה למעיין המרפא שצ'אבניץ, שם טיפל בו אביו, עד שנפטר בה' באלול תרע"ט, בגיל שלושים וחמש. לאחר פטירתו נמצא יומן של חשבון נפש שכתב מדי יום מאז חתונתו, שם תיעד את חטאיו. חלקים מהיומן נדפסו בספר "חידושי הגאון מסוסנוביץ" המאגד שני ספרים קהלת שלמה ובית שלמה.
מרטין הלמכן
מרטין הלמכן (בגרמנית: Martin Helmchen; נולד ב-21 ביוני 1982) הוא פסנתרן גרמני.
ביוגרפיה
הלמכן נולד בברלין. הוא החל לנגן בחלילית בגיל 5, ועבר במהרה לנגינה על פסנתר. הוא השתתף בתחרויות לצעירים והלך לקונצרטים בצעירותו, חוויות שהוא מתאר ככאלו שגרמו לו להחליט שברצונו להפוך לפסנתרן מקצועי.
הלמכן למד בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר, שם היה סטודנט של גלינה איוונז'ובה (Galina Iwanzowa). ב-2001 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה, תיאטרון ומדיה שבהנובר, כסטודנט של אריה ורדי. מנטורים נוספים שלו הם ויליאם גרנט נאבורה ואלפרד ברנדל.
קריירה
הלמכן היה סולן בתוכנית ה-BBC לאמני הדור החדש בשנים 2005-2007. הוא נתן מספר קונצרטים עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, התזמורת הפילהרמונית של וינה, התזמורת הסימפונית של ברלין והתזמורת הסימפונית NHK. הלמכן מומחה למוזיקה קאמרית, והופיע רבות עם היינריך שיף ומארי אליזבת-הקר. בנוסף, הוא שיתף פעולה עם אמנים כמו גדעון קרמר, כריסטיאן טצלף, שרון קם, טבאה צימרמן, ג'וליאן באנס, ג'וליה פישר, סבינה מאייר ולארס ווגט. הלמכן הופיע בישראל ב-2011 במסגרת הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים.
האלבום התזמורתי הראשון של הלמכן יצא ב-2007, ובו הוא ניגן קונצ'רטי לפסנתר של מוצרט. ב-2008 יצא אלבום סולו שלו ליצירות של שוברט, וב-2009 הוא הוציא עוד שני אלבומים. כיום, הלמכן חתום בחברת Alpha Classics בה הוא מוציא את אלבומיו. הוא הוציא בעבר אלבומים רבים גם בחברת Pentatone ההולנדית.
מאז 2010 הלמכן הוא פרופסור חבר למוזיקה קאמרית באקדמיה קרונברג שבגרמניה.
פרסים
ב-2001 הלמכן זכה בתחרות קלרה האסקיל הבינלאומית לפסנתר. ב-2003 הוא זכה באולימפיאדת קיסינגר לפסנתר, תחרות הנערכת מדי שנה בבוואריה. ב-2006 הוא זכה בפרס של קרדיט סוויס לפסנתרן צעיר על אלבום הבכורה שלו עם הפילהרמונית של וינה בניצוחו של ולרי גרגייב, בו הוא ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר של שומן בפסטיבל לוצרן. באותה השני הוא זכה בפרס ECHO Klassik יחד עם דניולו אישיזאקה על אלבום משותף שלהם ובו יצירות של מנדלסון, פרנק ובריטן. ב-2020 הלמכן זכה בפרס בטהובן 250 (לרגל 250 שנה להולדתו של לודוויג ון בטהובן) של מגזין גרמופון, יחד עם התזמורת הסימפונית הגרמנית והמנצח אנדרו מנזה, על ההקלטה שלהם לקונצ'רטי מס' 2 ו-5 לפסנתר של בטהובן, שיצאה בחברת Alpha.
הזכות המלכותית לחסד
במסורת האנגלית והבריטית, הזכות המלכותית לחסד (באנגלית: Royal prerogative of mercy) היא אחת מהסמכויות המלכותיות ההיסטוריות של המלוכה הבריטית, לפיה ניתן להעניק חנינות מלכותיות לאנשים שהורשעו. הזכות המלכותית לחסד שימשה במקור כדי לאפשר למלוכה לסגת, או לספק חלופות לעונשי המוות. הגליה למושבות עונשין שימשה כחלופה לזכות ולעונש לפחות מ-1617. כיום, הזכות המלכותית לחסד משמשת כשינוי כל עונש או משפט, אך איננה מבטלת הרשעה.
באופן רשמי, הזכות המלכותית לחסד ניתנת בידי מלך או מלכת בריטניה. בעבר, הזכות המלכותית לחסד בתחומי ממלכות חבר העמים הבריטי, ניתנה בידי המושל הכללי של אותו אזור, כלומר לשרי הממשלה שמייעצים למלוכה הבריטית. באופן ספציפי, הזכות הועברה ללורד צ'נסלור באנגליה ובוויילס, לשרים הסקוטים בסקוטלנד ולקבינטים הפדרליים והמחוזיים בקנדה, בגין עבירות פדרליות ומחוזיות.
במקרה של דרק בנטלי, בית המשפט מצא כי כוח הזכות המלכותית לחסד הוא "ככל הנראה" לגמרי עניין של מדיניות, ולכן אינו מוצדק.
אטלס עץ חיים
אטלס עץ חיים היא אנציקלופדיה לתולדות חכמי ישראל מתקופת המקרא ועד תקופת האחרונים. האטלס הוא פרויקט יחיד של הרב רפאל הלפרין, וזכה להמלצות מרובות של רבנים ואנשי אקדמיה.
קישורים חיצוניים
חלק מכרכי האטלס ניתנים לעיון חלקי באתר אוצר החכמה:
ג'ני דורקן
ג'ני דורקן (באנגלית: Jenny A. Durkan; נולדה ב-19 במאי 1958) היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית. כיהנה כראש עיריית סיאטל.
ביוגרפיה
דורקן נולדה וגדלה בסיאטל, אחת משמונה ילדיהם של לוריין ומרטין דורקן. אביה כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של מדינת וושינגטון ואמה הייתה עיתונאית. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת נוטרדאם ב-1985 ולאחר מכן שהתה שנתיים באלסקה שם עסקה בחינוך בתיכון של קהילת האסקימואים. בשובה למדה לתואר JD במשפטים באוניברסיטת וושינגטון אותו סיימה ב-1985.
היא עסקה כעורכת דין בתחום האזרחי בסיאטל ובוושינגטון די. סי.. בשנים 2009–2014, במהלך נשיאתו של ברק אובמה, כיהנה כפרקליטת מדינה של מחוז מערב וושינגטון. בנובמבר 2017 נבחרה לראשות העיר סיאטל.
במהלך המהומות שפרצו בעיר בעקבות רצח ג'ורג' פלויד, השתלטו המוחים על בניין של משטרת העיר והכריזו על הקמת "אזור אוטונומי" בשכונת קפיטול היל. דורקן הורתה למשטרה להגביל את השימוש בכוח ובאמצעים לפיזור הפגנות נגד המוחים, והתעמתה על כך עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ שקרא להשלטת חוק וסדר בעיר. האזור פונה מהמפגינים על ידי המשטרה לאחר שלושה שבועות. בעקבות החלטת מועצת העיר לקיצוץ בתקציבי המשטרה הודיעה מפקדת המשטרה המקומית על התפטרותה. בדצמבר 2020 הודיעה דורקן כי לא תתמודד לתקופת כהונה נוספת.
דורקן חיה עם בת זוגה דנה ולהן שני בנים.
מבצעים מיוחדים (סרט)
עלילה
לאחר שעברה את מבחני הקבלה למשטרה האזרחית, פרנסיס מתחילה להשתתף בקורס ההכשרה של המשטרה. זה מתרחש במקביל לפלישה אל קומפלקסו דו אלמאו, כאשר סוחרי סמים מכמה גבעות בריו נמלטו לפריפריה. זה מה שקורה בסיאו ג'ודאס דו ליברמנטו הבדיונית, עיר בפרברי ריו דה ז'ניירו, שמתחילה להתמודד עם גל של פושעים. כדי להילחם בהם נשלחת יחידה משטרתית, עם המגויסת החדשה פרנסיס. ביחידה היא צריכה להתמודד עם חוסר האמון של השוטרים האחרים וגם עם קשיי המקצוע.
Clementine
קלמנטיין (Clementine, באנגלית: קלמנטינה) היא תוכנה חופשית של נגן מדיה. התוכנה מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
קלמנטיין נוצרה לאחר שמשתמשים רבים מתחו ביקורת על גרסה 2 של נגן המדיה Amarok ובעקבות כך החליטה קבוצת משתמשים לפתח נגן מדיה חדש על בסיס קוד המקור של אמרוק בגרסה 1.4.
בפברואר 2010 הושקה הגרסה הראשונה של קלמנטיין.
לואיס פרגוסון
לואיס פרגוסון (באנגלית: Lewis Ferguson; נולד ב-24 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הקשר בבולוניה.
קריירה
פרגוסון גדל במחלקות הנוער של גלאזגו ריינג'רס והמילטון אקדמיקל. ב-20 בינואר 2018 ערך את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים של המילטון אקדמיקל, ובתום העונה עבר לאברדין.
ב-26 ביולי 2018 ערך את הופעתו הראשונה במדי אברדין, בתיקו 1–1 עם ברנלי במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות הליגה האירופית. במשחק הגומלין כבש את שער הבכורה שלו, אך קבוצתו הודחה בהארכה בתום צמד המשחקים. ב-28 באוקטובר 2018 כבש את השער היחיד בחצי גמר גביע הליגה הסקוטית, שהעלה את קבוצתו לגמר על חשבון קבוצת נעוריו, גלאזגו ריינג'רס. בגמר הפסידה קבוצתו 0–1 לסלטיק. עד סוף 2018 כבש עבור קבוצתו עוד שני שערי ניצחון בליגה, כשאחד מהם בבעיטה חופשית.
בתום עונת 2019/2020 זכה בתואר "השחקן הסקוטי הצעיר" של העונה בליגה.
קריירת נבחרות
פרגוסון שיחק בנבחרות הנוער השונות של סקוטלנד. באוגוסט 2021 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת, וב-1 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשהחליף את בילי גילמור בהפסד 0–2 ל.
ראש ממשלת הודו
ראש ממשלת הודו עומד בראש הרשות המבצעת בהודו. בהתאם לחוקה, הוא מכהן כראש הממשלה, היועץ הראשי לנשיא הודו, ראש מועצת השרים ומנהיג הרוב בלוק סבהה.
ראש הממשלה הנוכחי הוא נרנדרה מודי.
שכר ראש הממשלה
על פי סעיף 75 בחוקת הודו, שכרו של ראש הממשלה, כמו של השרים, נקבע על ידי הפרלמנט. נכון ליולי 2012, שכרו החודשי נקבע להיות 160,000 רופי הודי.
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים הוא בית קברות קטן הממוקם בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק במורדותיו הדרומיים של הר הצופים, בשטח האוניברסיטה העברית בירושלים. בסמוך אליו נמצא בית הקברות של משפחת בנטוויץ'.
בית הקברות בנוי בצורת שביל ישר שבשני צידיו שורות קברים, ועליהם מצבות קטנות הנושאות את שמות הנפטרים ובנויות בצורת עמודים קטועים. בית קברות נוסף של המושבה האמריקאית בירושלים נמצא בהר ציון.
התליות בירושלים (1916)
רקע
ב-1916 נמצא הצבא העות'מאני במזרח התיכון במצב ביש. מסע המלחמה שלו לכיבוש תעלת סואץ מידי הבריטים לא הצליח. הצבא העות'מאני סבל ממכת עריקות נרחבת. היא נבעה גם מהמצב הכלכלי הקשה שהשתרר לאחר פרוץ המלחמה באימפריה העות'מאנית, ובמיוחד במזרח התיכון. הצטרפות האימפריה למלחמה הביאה לאובדן ההכנסות מתיירות לארץ הקודש, בצורת פגעה בחקלאות וב-1914-1915 פגעה בארץ גם מכת ארבה קשה. גיוס התושבים הכפוי לצבא העות'מאני פגע בפרנסתן של משפחות רבות, והרעב והעוני החריפו. רבים מהתושבים גויסו לגדודי עבודת כפייה. הגיוס, הכשלונות הצבאיים והמצב הכלכלי הקשה גרמו לדמוראליזציה והחריפו את תופעת העריקה.
עריקים רבים שהו בערים ברחבי האימפריה העות'מאנית. מפקד הארמייה הרביעית ומושל סוריה וארץ ישראל אחמד ג'מאל פאשה הזהיר את העריקים כי הם יוצאו להורג אם לא ישובו לשירותם, אך התופעה לא פסקה. פאשה התמודד עם התופעה על פי דרכו - באכזריות רבה, שהביאה אותו לבצע במהלך ימי שלטונו פשעי מלחמה רבים אחרים, ובתוכם מעורבותו ברצח העם הארמני.
התליות
בתוך יום אחד נלכדו חמישה עריקים לפי המפתח שקבע פאשה. בבוקר 29 ביוני הם הובאו אל גרדומים שהוקמו ברחבת שער יפו בנוכחות אישי ממשל מקומיים ואנשי צבא. לאחר טקס קצר שכלל פגישה עם כוהני הדת של הנידונים הוצאו גזרי דינם לפועל. גופות הנידונים נותרו תלויות על הגרדום למשך כל היום בטרם הורדו ממנו, על מנת להטיל אימה על האוכלוסייה המקומית. על הגופות נתלו שלטים המתארים את הסיבה לתלייתם. המעמד הנורא צולם על ידי הצלם ח'ליל ראד.
הנידונים
חמשת המוצאים להורג היו המוסלמי אחמד אלוצו, הנוצרים אברהים אנדלפט ומוסא סוס והיהודים משה מלל ויוסף אמוזיג.
יוסף קצבי
צאצאים = אברם ; יוסף הרב יוסף קצבי (מהר"י או מוהר"י קצבי; 1620 – 1691) היה מגדולי רבני קושטא במאה ה-17. מחבר שו"ת מהר"י קצבי.
התליות בירושלים (1916)
הנידונים
מלל היה מיהודי ספרד, בן 22. היה בן יחיד לאמו האלמנה ועבד בבית מלון בעיר שבו הייתה היא כובסת. היה גם עמיל מכס. הוא גויס לצבא, וכיוון שידע מספר שפות שירת בדמשק כמתרגם. בירושלים נמצא בחופשה. הוא ביקש לפני מותו שיגבו עבורו כספים המגיעים לו ויתנו אותם לאמו השכולה. הוא דרש להסיר את כיסוי העיניים ששמו לראשו לקראת התלייה, אך בקשתו נדחתה.
יוסף קצבי
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'ש"פ (1620) בקירוב לרבי נסים. תלמיד של המהרי"ט, עליו הוא כותב: ושל רבי משה בנבנשת, אותו הוא מכנה "מרן" ואף הגיה את תשובותיו . כיהן כדיין בקושטא תחת הרב בנבנשת, ולאחר מכן כאב בית דין קושטא, יחד עם הרב יוסף אשכנזי ורבי אליעזר אבן שנג'י. היה מהמתנגדים לנתן העזתי.
עולם חדש (שיר של אביב גפן)
עולם חדש הוא סינגל של אביב גפן שיצא במסגרת אלבומו סדקים בשנת 2014. השיר נכתב והולחן על ידי גפן ועבר עיבוד על ידי גפן ויועד נבו.
יוסף קצבי
ביוגרפיה
בשנת תי"ט היה באדרינפולי, בשנת תכ"ה היה בברושה ובתל"ט היה בקושטא. רבני דורו כותבים עליו בכבוד רב, וביניהם הרב משה בנבנשת, מחבר ספר פני משה שקורא לו ", הרב יעקב אליפנדרי, שהיה חברו ועוד. רבני האחרונים מרבים לצטט מתשובותיו ולפלפל בהם.
התליות בירושלים (1916)
הנידונים
אמוזיג היה יליד מרוקו ועלה לארץ ישראל עם אמו ואחותו. היה חייט בירושלים והפעיל בשותפות עם מוסלמי סדנא גדולה לחייטות. בין לקוחותיו היו אישים חשובים בעיר, אולי אפילו פאשה עצמו. לאחר תחילת המלחמה גויס ונשלח לעבוד כחייט בבאר שבע. באחד הימים שלח אותו מפקדו לירושלים לתפור עבורו בגדים. הוא עבד בסדנא שלו עד שנתפס על ידי המשטרה הצבאית ונאסר. הוא לא הצליח להבהיר לשוטרים כי שהה בירושלים ברשות, שכן צו התנועה הצבאי שלו נעלם והוא לא הצליח להתקשר עם מפקדו (שנקרא להתייצב בטורקיה) כדי להוכיח את טענתו. הוא היה נשוי ואב לבת.
עולם חדש (שיר של אביב גפן)
רקע
השיר הוקלט "בהשראה יפנית חדשנית", וכולל גם כלי נגינה יפניים מסורתיים.
יוסף קצבי
ביוגרפיה
בין תלמידיו היו רבי אליעזר אבן שנג'י, ואחיו, רבי יעקב אבן שנג'י.
התליות בירושלים (1916)
הנידונים
אירוע התלייה סופר במשך השנים על ידי היהודים הספרדים בירושלים עד שהפך לסיפור עירוני מוכר בירושלים. האכזריות והאקראיות שבה נבחרו והומתו הנידונים משלוש העדות הפכה את האירוע לנקודת ציון בהיסטוריה של העיר ולסמל להיותה משכן לתושבים בני שלוש דתות.
עולם חדש (שיר של אביב גפן)
תוכן השיר
השיר נתפס כמתיחת ביקורת על "עולם הסמארטפונים והסטרימינג האינסופי".
יוסף קצבי
ביוגרפיה
נפטר בשנת ה'תנ"א.
עולם חדש (שיר של אביב גפן)
וידאו קליפ
לשיר צולם וידאו קליפ ביפן במשך יומיים בקווסאקי ובטוקיו. הקליפ כולל במאי ושחקנים מקומיים שאינם דוברי אנגלית, והיה צורך במתורגמן לשם הפקתו. גפן מוצג בקליפ כסייבורג ש"ניעור לחיים כאשר ילדה יפנית מחברת אותו לחשמל או למחשב", ובהמשך מגלה שהוא מבוקש.
באתר מאקו נכתב על הקליפ שהוא "אחד הקליפים היפים שנראו בישראל בשנים האחרונות" ושהוא צולם ב"השקעה גדולה".
יפת קוטו
יפת קוטו (באנגלית: Yaphet Frederick Kotto; 15 בנובמבר 1939 – 15 במרץ 2021) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-אפרו אמריקאי, ששיחק בעשרות סרטים. נודע בעיקר בשל תפקידו כלוטננט אל ג'יארדלו בסדרת הטלוויזיה של NBC, רצח מאדום לשחור (1993–1999), ששודרה גם בישראל. עם זאת, בישראל הוא נודע לראשונה בעיקר עקב תפקידו כאידי אמין, בסרט הטלוויזיה האמריקאי מ-1977, הפשיטה על אנטבה.
קורות חיים
קוטו נולד ב-1939 בהארלם, ניו יורק, לזוג גרים, יהודים אפרו אמריקאים. אמו, גלאדיס מארי, אחות במקצועה, הייתה קצינה בצבא ארצות הברית, ממוצא פנמי ומאיי הודו המערבית שבים הקריבי והתגיירה לפני הנישואין. אביו, אברהם קוטו (שם מקורי: ניוקי מנגה בל) גדל כיהודי עוד מילדותו בקמרון, צאצא ישיר למשפחה מלכותית של אחד השבטים שם, שהיגר לארצות הברית בשנות העשרים של המאה העשרים. ההורים נפרדו כשקוטו היה עדיין ילד קטן והוא גדל בברונקס אצל הורי אמו. נשר מהלימודים בגיל 16 כדי שיוכל להתחיל לעבוד לצורכי פרנסה ובמקביל למד גם משחק.
קוטו היה נשוי שלוש פעמים והיו לו שישה ילדים. לאשתו הראשונה, ריטה אינגריד דיטמן, ילידת גרמניה הוא נישא בגיל 20, ב-1959 ונולדו להם שלושה ילדים. השניים נפרדו ב-1975 והוא נישא מיד לטוני פטיסון, נישואין שהחזיקו מעמד במשך 14 שנה עד 1989 וגם ממנה היו לו שלושה ילדים. אשתו השלישית, טסי סינהון, לה נישא ב-1998 היא פיליפינית במוצאה ובשנותיו האחרונות הוא חי איתה בפיליפינים, שם גם נפטר, סמוך למנילה.
אביו של קוטו היה יהודי מאמין, דובר עברית ויידיש, שהחדיר את עקרונות היהדות, לרבות שתי השפות הללו, גם בבנו. קוטו שמר על מצוות היהדות, סבל בצעירותו מרדיפות אנטישמיות עקב הכיפה שלבש ולפחות בתחילת הקריירה שלו הוא נתקל בקשיים עקב סירובו לעבוד בראש השנה ויום כיפור.
קריירה
קוטו בילה את העשור הראשון לקריירה שלו בעיקר כשחקן תיאטרון, אף על פי ששיחק בסרטי קולנוע שונים בתפקידים קטנים כבר מ-1963. העובדה שהוא ידע יידיש הביאה לו את תפקידו הראשון בתיאטראות ברודוויי ב-1965, במחזה The Zulu and the Zayda, קומדיה על סבא יהודי המתיישב בדרום אפריקה. ב-1969 הוא שיחק במחזהו של האוורד סקלר "התקווה הלבנה הגדולה" (The Great White Hope). הוא החליף אז את ג'יימס ארל ג'ונס כשחקן הראשי במחזה, שהיה מבוסס על חייו של המתאגרף ג'ק ג'ונסון. בין לבין, ב-1967 הוא הוציא סינגל בשם Have You Ever Seen The Blues.
לאחר מכן עזב את התיאטרון וב-1972 היה הבמאי, התסריטאי והשחקן הראשי בסרט של קנון גרופ, The Limit. שנה אחר כך שיחק לראשונה בתפקיד קולנועי חשוב בסרט ידוע הרבה יותר, חיה ותן למות, מסדרת ג'יימס בונד. הוא גילם בסרט זה את הדמות הרעה הכפולה, יריבתו של רוג'ר מור, סוחר הסמים "מיסטר ביג" ודיקטטור קריבי מושחת. ארבע שנים אחר כך, ב-1977 הופיע בסרט "הפשיטה על אנטבה" וזכה במועמדות לפרס אמי בגין גילום דמותו של אידי אמין.
ב-1979 היה שחקן משנה משמעותי לצידה של סיגורני וויבר, בסרט המדע הבדיוני הנוסע השמיני (Alien) וב-1980 שיחק למול רוברט רדפורד בסרט ברובייקר. הוא שיחק ב-1987 בסרט המדע הבדיוני הנרדף, לצדו של ארנולד שוורצנגר וב-1988 גילם תפקיד משנה חשוב בסרט מרדף חצות, לצידם של רוברט דה נירו וצ'ארלס גרודין. בתקופה זו גם היה מועמד לשחק בתפקיד הראשי בסדרת מסע בין כוכבים: הדור הבא, תפקיד בו זכה לבסוף פטריק סטיוארט. לדברי קוטו, היה זה הוא שסירב לקבל את ההצעה, משום שהיא הוצעה לו סמוך לסיום חלקו בסרט "הנרדף", המשתייך לאותה סוגה, מדע בדיוני והוא לא רצה לקבע דמות של שחקן בסוג כזה בלבד של סרטים.
ב-1990 הוא חזר לזמן קצר לתיאטרון, כששיחק בתפקיד הראשי במחזהו של אוגוסט וילסון "גדרות" (Fences). כמו לפני יותר מעשרים שנה, גם כאן הוא החליף בתפקיד את ג'יימס ארל ג'ונס.
בשנים 1993–1999 שיחק קוטו בתפקיד לוטננט אל ג'יארדלו בסדרת הטלוויזיה המוערכת רצח מאדום לשחור (במקור: Homicide: Life on the street - "רצח: חיים ברחוב"), סדרת דרמה משטרתית שעסקה במחלק רצח של משטרת בולטימור. הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת NBC וכמה חודשים לאחר סיומה הופק גם סרט טלוויזיה באותו שם. בישראל הסדרה שודרה ב, ערוץ 2, yes+ ו-AXN. קוטו היה התסריטאי של כמה מפרקי הסדרה.
ב-1999 יצאה לאור בהוצאת Cauldwell Bissell אוטוביוגרפיה שיפת קוטו כתב, The Royalty: A Spiritual Awakening.
בסך הכל שיחק קוטו במהלך כל הקריירה שלו בעשרות סרטי קולנוע. עם זאת, המהלך האחרון בקריירה זו, לא היה במשחק דווקא, אלא כשדיבב את "פרקר" במשחק הווידאו Alien: Isolation, ב-2014. פרקר היה הדמות אותה שיחק בסרט הקולנוע הנוסע השמיני, 35 שנים קודם לכן.
בתרבות
להקת ההארדקור פאנק "יפת קוטו", שהוקמה ב-1996 ופעלה במשך כעשר שנים קרויה על שמו.
שלמה בידרמן (פילוסוף)
שלמה בידרמן (נולד ב-1947) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור אֶמֶרִיטוּס לפילוסופיה המתמחה בפילוסופיה הודית, פילוסופיה של הדת ובפילוסופיה השוואתית, לשעבר דיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, לשעבר נשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
קורות חיים
בשנת 2015 התמנה פרופ' בידרמן לנשיא האקדמית תל אביב יפו. בינואר 2018 הוא נבחר ליו"ר ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות. בשנת 2020 סיים את תפקידו כנשיא המכללה. כנשיא המכללה, פרופ' בידרמן הוביל וקידם את פרויקט הקמת מעונות הסטודנטים במכללה. כהונתו הייתה שנויה במחלוקת.
בנו הוא ד"ר שי בידרמן, מומחה לפילוסופיה של הקולנוע ולפילוסופיה בקולנוע ובטלוויזיה. מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה ובמכללה האקדמית בית ברל, המדרשה לאמנות, המחלקה לקולנוע.
יחסי איטליה–בלגיה
יחסי איטליה–בלגיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לממלכת בלגיה.
סקירה כללית
במהלך ימי הביניים היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הפרנקית, ולאחר מכן חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה, היו שתי המדינות מהחברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית. בשנת 1957 הן היו שותפות לייסוד הקהילה הכלכלית האירופית, אשר היוו את הבסיס להקמת האיחוד האירופי מאוחר יותר.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי, בארגון האמנה הצפון-אטלנטית ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי. יש בערך 172,000 אנשים ממוצא איטלקי החיים בבלגיה.
אתנסיוס קירכר
אתנסיוס קירכר (בגרמנית: Athanasius Kircher, בלטינית: Athanasius Kircherus; 2 במאי 1602 או 1601 – 27 בנובמבר 1680) היה מלומד ואיש אשכולות ישועי גרמני אשר פרסם עבודות רבות, החשובות שבהן הן אלו שעסקו במחקרים אוריינטלים, גאולוגיה ורפואה. קירכר הושווה ללאונרדו דה וינצ'י במבחינת ההיקף העצום של תחומי העניין שלו, וזכה לכינוי "מאסטר של מאה אמנויות".
ביוגרפיה
קירכר נולד ב-2 במאי בשנת 1602 או 1601 (הוא עצמו לא ידע) בגייזה, הסמוכה לפולדה שבהסן, גרמניה. ממקום הולדתו הוא לקח את הכינויים בוכו, בוכוניוס, ופולדנוס אשר הוא לפעמים הוסיף לשמו.
בגיל 13–14 הצטרף לבית הספר הישועי שבפולדה, ואחר כך לסמינר לכמרים. בנוסף למד אודות התפרצויות געשיות וסלעים. כמו כן למד עברית בעזרת רב.
בשנת 1628 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת וירצבורג וכן הצטרף לשורות הכמורה. את ספרו הראשון (אודות מגנטיות) הוא פרסם בשנת 1631. באותה שנה, בעקבות מלחמת שלושים השנים הוא עזב את גרמניה, ועבר לאוניברסיטת אביניון בצרפת. לאחר שנתיים, הוא הוזמן לווינה על ידי פרדיננד השני כדי לסייע ליוהאנס קפלר כמתמטיקאי.
לבסוף, עקב טביעת ספינתו הוא הגיע לרומא שם השתקע, ושימש כפרופסור של האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית לפיזיקה ולשפות מזרחיות.
עבודתו
במהלך עבודתו כרופא המציא כלי נגינה לטיפול במלנכוליה, הכלי נקרא "katzenklavier" והוא כלל שורה של חתולים הממוקמים עם זנבותיהם מתחת למערכת קלידים. כאשר הקיש המטופל על המקלדת, זנבות החתולים היו נפגעים והם היו מייללים בכאב.
קירכר היה מפענח ההירוגליפים המפורסם ביותר של תקופתו. אף על פי שנכשל בפיענוח הכתב משום שייחס לסימנים הוראות מיסיטיות אשר מנעו ממנו את הצלחת הפיענוח. מחקרו על הירוגליפים מצריים קבע את הקשר הלשוני ביניהם לבין השפה המצרית העתיקה קופטית, ועל כן הוא נחשב למייסד האגיפטולוגיה. קירכר היה מרותק מסינולוגיה, וכתב אנציקלופדיה על סין ועל התפשטות הנצרות הנסטוריאנית לערבות מרכז אסיה.
עבודתו של קירכר בגאולוגיה כללה מחקרים על הרי געש ומאובנים. כאחד האנשים הראשונים שצפו במיקרובים באמצעות מיקרוסקופ, הוא הקדים את זמנו בכך שהציע שמגפות נגרמו בגלל מיקרואוגניזמים מזהמים ואף הציע דרכים אפקטיביות למנוע את התפשטותן. קירכר גילה עניין רב בטכנולוגיה והמצאות מכניות ואחרות מיוחסות לו. בין השאר מיוחס לו המצאת השעון המגנטי הראשון, מספר אוטומציות והמגאפון הראשון. בטעות מיוחסת לו ההמצאה של פנס הקסם, אף על פי שהוא ביצע מחקר על עקרונות הנושא בחיבורו "Ars Magna Lucis et Umbrae".
חיבוריו בפילוסופיה נזנחו במהלך המאה ה-20, עם עליית קרנה של הרציונליזם של רנה דקארט. במהלך המאה ה-21 הם זכו לעדנה. הפילוסוף אדוארד וו. שמידט כינה אותו כ"אחרון אנשי האשכולות".
קירכר פרסם מספר רב של עבודות חשובות בתחומים רבים, כגון אגיפטולוגיה, גאולוגיה ותאוריה מוזיקלית. הגישה הסינקרטית שלו לא אפשרה כלל קיום גבולות שכיום נראים קונבנציאליים: חיבורו "Magnes", למשל, הוא לכאורה דיון על מגנטיות, אך הוא חוקר גם צורות אחרות של משיכה כמו כבידה ואהבה. אולי עבודתו הידועה ביותר של קירכר כיום היא "Oedipus Aegyptiacus" (1652–1654), מחקר מקיף על אגיפטולוגיה ודת השוואתית.
אי-שוויון קנטורוביץ'
במתמטיקה, אי-שוויון קנטורוביץ' הוא מקרה פרטי של אי-שוויון קושי-שוורץ, שהוא בעצמו הכללה של אי-שוויון המשולש, ונקרא על שם הכלכלן, המתמטיקאי וזוכה פרס נובל הסובייטי, לאוניד קנטורוביץ', שהיה חלוץ בתחום התכנון הליניארי.
ניסוח פורמלי
פורמלית, ניתן לבטא את אי-שוויון קנטורוביץ' כך:
ניסוח הסתברותי
אם, בניסוח הקודם, מתקיים גם, ניתן לפרש את המקדמים כהסתברויות. לכן, אם נגדיר משתנה מקרי X המקבל את כל אחד מהערכים x_i בהסתברות p_i, אזי
הביטוי שצריך למזער מקבל ערך מינימלי כאשר מחלקים את ההסתברויות בצורה הכי קרובה לקבוצות שוות הסתברות, כלומר,, ואז החסם יהיה הכי גדול. במילים אחרות, אם ניתן לחלק את A_n באופן זר ל-X ול-Y כך שמתקיים, אז
והחסם הדוק.
ניסוח מטריציוני
מרשל ואולקין ניסחו גם גרסה מטריציונית לאי-שוויון קנטרוביץ':
תהי A מטריצה הרמיטית חיובית לחלוטין שכל אחד מערכיה העצמיים, \alpha_i, מקיים
עבור m ו-M חיוביים כלשהם. כמו כן, תהי U מטריצה כלשהי המקיימת כאשר U^* הוא הצמוד ההרמיטי של U, ו-I היא מטריצת היחידה מסדר מתאים.
בתנאים אלה, הדמיון לאי-שוויון קנטורוביץ' שהוצג לעיל מתגלה אם מכפילים מימין ב-UAU^* את הביטויים בקצוות האי-שוויון, ומתקבל
שימושים
אי-שוויון קנטורוביץ׳ משמש בראש ובראשונה באנליזת התכנסות, שם הוא מטיל חסם על קצב ההתכנסות של אלגוריתם הירידה התלולה ביותר (steepest descent) של קושי.
ברברה קרוגר
בשנת 2005 זכתה בפרס אריה הזהב – פרס יוקרתי למפעל חיים שהוענק לה בביאנלה של ונציה. מרבית עבודותיה מורכבות מתצלומים שחור/לבן שעליהם ישנם כיתובים לבנים על רקע אדום הנושאים גוון פוליטי.
שכפול צילומים שצולמו בידי אחרים וניכוסם (Appropriation art), התגבש כשפה אמנותית פופולרית בסוף שנות ה-70. בין האמנים הבולטים שעסקו בנושא זה, היו שרי לוין, סינדי שרמן וריצ'רד פרינס.
מבקרת האמנות קייט לינקר כתבה כי קרוגר, בנוסף להיותה אמנית, היא גם פרשנית חברתית ואקטיביסטית פוליטית, שלעבודתה יש מקום ותפקיד אסטרטגי בשיח האמנות העכשווית. ואילו אן גולדשטיין המנהלת האמנותית של מוזיאון סטיידלק באמסטרדם, סבורה כי "התמקדותה בסטראוטיפים ובקלישאות כביטוי של כוח ושליטה, מציבה את עבודתה בחזית, מערבת את הצופה באופן אקטיבי ומתעמתת עמו".
לימודים וקריירה כמעצבת גרפית
ברברה קרוגר נולדה בניוארק, ניו ג'רזי, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני הנמוך. אביה היה טכנאי כימיה ואמה מזכירה משפטית. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, החלה ללמוד בשנת 1964 באוניברסיטת סירקיוז, ושם החלה לגלות עניין בעיצוב גרפי, בשירה, בכתיבה ובציור. לאחר שנת לימודים אחת בלבד, היא עברה לניו יורק והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות ולעיצוב 'פרסונס' - 'Parsons School of Design', שם התוודעה לצלמת דיאן ארבוס ולמעצב הגרפי הנודע מרווין יזראל שהיו ממורי בית הספר. לאחר שנה עזבה שוב את לימודיה והחלה לעבוד כמעצבת בכתב העת 'מדמואזל' – 'Mademoiselle' ותוך זמן קצר הפכה למעצבת הראשית שלו. מאוחר יותר עבדה כמעצבת במשרה חלקית במגזינים נוספים כגון, 'בית וגן' - 'House and Garden', במגזין היוקרתי לצילום 'אפרטיור' (צמצם)- 'Aperture' ובמקביל עצבה גם עטיפות לספרים שעסקו בנושאים פוליטיים. בשנת 1975 חדלה לצייר ובין השנים 1976–1980, גרה בברקלי קליפורניה ולימדה שם. בשנת 1977 חזרה ליצור, תחילה כצלמת שצרפה כיתובים לעבודותיה ומאוחר יותר כמי ששואבת דימויים מעולם התקשורת.
סגנון אמנותי
קרוגר נמנית עם שורה של אמניות פוסטמודרניות פמיניסטיות השואלות טכניקות מעולם התקשורת והפרסום על מנת לחקור נושאים של מגדר וזהות, כגון ג'ני הולצר, שרי לוין, מרתה רוסלר וסינדי שרמן. רוב עבודותיה של קרוגר מעוצבות ככרזות פרסומת בצבעי שחור, לבן ואדום, היוצרות קולאז' המורכב מתצלומים הלקוחים ממקורות שונים ומטקסטים בוטים המשרתים את רעיונותיה החברתיים. לדבריה, "עבודתי כמעצבת עיצבה כמעט לחלוטין את עבודתי כאמנית... עבדתי עם תצלומים של אחרים... צירפתי להם כתוביות. אני יודעת לעשות זאת בעיניים עצומות".
היא נוקטת בטכניקות שיווק אגרסיביות, דהיינו, מסרים ישירים ומתומצתים בסגנון של ססמאות פרסומיות, המוגשות לצופה בדרך כלל ככותרות המורכבות מאותיות לבנות המודגשות על רקע אדום או שחור. על טכניקת העבודה שלה אמרה קרוגר, כי היא מסייעת ליצירותיה להיות נגישות לצופים וכי אין בכך כדי להמעיט ממורכבותן. "הדבר הטוב ביותר הוא היכולת לבטא רעיון מורכב בשפה פשוטה. אני מקווה שאני מצליחה לעשות זאת".
בשנת 1987, יצרה עבודת צילום בטכניקה של הדפס משי, בה נראית כף יד אוחזת בתווית שגודלה כגודל כרטיס אשראי, שבה כתובה הפרפרזה "אני קונה משמע אני קיים", על אמירתו של רנה דקארט "אני חושב משמע אני קיים". בעבודה זו כמו בעבודות רבות נוספות, היא מותחת ביקורת על תרבות הצריכה של החברה המערבית, שבה מעורבים היצרנים ואמצעי התקשורת המסחריים.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים, בגלריות, במרחב הציבורי, בשלטי חוצות, על תיקים ואף על קופסאות גפרורים.
יבלונה (מחוז לגיונובו)
יַבְּלונה (בפולנית: Jabłonna) כפר גדול בדרום מחוז לגיונובו, שבמזוביה, במרכז-מזרח פולין, על שפת הנהר ויסלה, כ-14 ק"מ מצפון לעיר הבירה ורשה.
היסטוריה של הכפר
הכפר יבלונה היה בשטחה של בישופות פלוצק ובית הקיץ של הבישוף נבנה בכפר במאה ה-15. במחצית השנייה של המאה ה-18 רכש את הכפר מיכל יז'י פוניאטובסקי (הבישוף של פלוצק ולימים הפרימאט של פולין, וכן אחיו של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי), שהרחיב מאוד את בית הקיץ למבנה גדול ומפואר. בהמשך עבר הכפר לבעלותו של אחיינו, הנסיך יוזף פוניאטובסקי, שהתגורר בארמון לפרקים עד 1804. במחצית השנייה של המאה ה-19 השתייך הכפר למשפחת הרוזנים פוטוצקי. אנה פוטומקי גרה בכפר והרחיבה את הגנים והארמון. בתקופה זו חובר הכפר יבלונה למסילת ברזל והוקם לגדות הנהר נמל של ספינות קיטור. לפיתוחה של יבלונה תרם רבות התעשיין והבנקאי היהודי יאן בלוך (במאה ה-19).
עד מלחמת העולם השנייה
ראשוני היהודים התיישבו ביבלונה בתחילת המאה ה-19, ומספרם גדל בתקופה שניהל יאן בלוך את האחוזה של משפחת פוטוצקי, שבבעלותם היה הכפר בשנים אלו. בשנת 1921 הגיע מספר היהודים ל-572 (מתוך 2,081 תושבים בעיירה), והם התפרנסו מחכירה, במסחר זעיר ומלאכה. תחילה השתייך היישוב היהודי ביבלונה לקהילת נובי דבור, אולם לקראת סוף המאה ה-19 התארגנה ביבלונה קהילה עצמאית עם מוסדות משלה. לקהילה הצטרפו גם יהודים מהכפרים שהשתייכו בעבר לאחוזות פוטוצקי. בנוסף, בעיירה לגיונובו, המרוחקת כשני קילומטר מיבלונה, התפתחה קהילה יהודית בת כמה עשרות משפחות. היישוב היהודי ביבלונה ולגיונובו היו לקהילה אחת: יבלונה-לגיונובו.