cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגלניה
מאפיינים
המגלניה התגוררה בעשבי הסוואנה וביערות דלילים והייתה טורפת שניזונה מציד יונקים ועופות שונים, בין השאר גם היונקים הגדולים ביותר שחיו אז באוסטרליה, כמו הדיפרוטודון והפרוקופטודון.
יש המיחסים את סיבת כליונה לאבוריג'ינים של אוסטרליה שהרגו אותה, כנראה באמצעות שריפות יער מכוונות, כהתגוננות מהטורפת הגדולה או שצדו את טרפה עד שהוא נכחד, כל אלה לצד הכחדת המגה-פאונה האוסטרלית של הפליסטוקן.
בתרבות
המגלניה מופיעה בסדרות מפלצות שפגשנו ומפלצות חוזרות לתחייה.
קייט קמפבל
קייט נטלי קמפבל, מדליה (OAM) (באנגלית: Cate Natalie Campbell, OAM; נולדה ב-20 במאי 1992) היא שחיינית אוסטרלית, אלופת העולם (ברצלונה 2013), שיאנית העולם הנוכחית (בריכת 25 מטר) ושיאנית העולם בעבר (בריכה אולימפית) במשחה ל-100 מטר חופשי. היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלופת העולם (קאזאן 2015 וקוואנגג'ו 2019) ושיאנית עולם הנוכחית (2019) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
2008
באליפות יפן הפתוחה בשחייה זכתה קמפבל במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אוסטרליה חדש ובשיא חבר המדינות חדש של 24.48 שניות, לאחר שניצחה את בת ארצה ליבי טריקט.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה קמפבל בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.17 שניות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה שקבעה שיא אולימפי ואירופה חדש של 24.06 שניות ודארה טורס מארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 24.07 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 3:35.05 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:33.76 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:34.33 דקות. כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.43 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.54 שניות.
2009
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009, זכתה קמפבל במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בצוותא עם מרליין פלדהויס מהולנד בתוצאה של 23.99 שניות, אחרי בריטה שטפן שקבעה שיא עולם חדש של 23.73 שניות ותרסה אלסהמר משוודיה (23.88 שניות).
2010
בשנת 2010 לא ייצגה קמפבל את אוסטרליה בתחרויות בינלאומיות בשל תסמונת התשישות הכרונית (Post-viral fatigue syndrome) שממנה סבלה.
2011
באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן סין באוגוסט 2011 זכתה קמפבל בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:40.03 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי (25.17 שניות).
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכתה קמפבל ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.34 שניות, לפני שרה שסטרם משוודיה (52.89 שניות) וראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (53.42 שניות). מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.14 שניות, אחרי קרומווידיויו (24.05 שניות) ולפני פרנצ'סקה הלסול מבריטניה (24.30 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אחותה הצעירה ברונטה קמפבל, אמה מקיאן ואלישיה קוטס בשיא אוקיאניה חדש של 3:32.43 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:32.31 דקות ולפני הולנד (3:35.77 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות במשחה זה ובשיא אוקיאניה חדש של 52.33 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמילי סיבום, סאלי פוסטר וקוטס בתוצאה של 3:55.22 דקות, כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" את התוצאה המהירה בתחרות (52.09 שניות).
שיאנית עולם בשליחות
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד בסוף יולי 2014 זכתה קמפבל, ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 52.68 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מלני רייט, אמה מקיאן ואחותה ברונטה בשיא עולם חדש של 3:30.98 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של הולנד (3:31.72 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.23 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.00 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד באוגוסט אותה שנה זכתה קמפבל ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 23.96 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.72 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:32.46 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3.55.49 דקות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכתה קמפבל בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:31.48 דקות, לפני הולנד (3:33.67 דקות) וארצות הברית (3:34.61 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.82 שניות, אחרי אחותה ברונטה שקבעה שיא אישי חדש של 52.52 שניות ושרה שסטרם (52.70 שניות) ובכך לא הצליחה להגן על תוארה. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.36 שניות.
שיאנית העולם (בריכת 25 מטר)
באליפות אוסטרליה (בריכת 25 מטר) שנערכה בסידני בנובמבר אותה שנה קבעה קמפבל במהלך המשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 50.91 שניות במשחה ל-100 מטר חופשי, שיפור לשיא של בת ארצה ליבי טריקט (51.01 שניות) ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-51 שניות.
שיאנית עולם במשחה ל-100 מטר
בתחרות גרנד פרי שנערכה בבריזביין ב-2 ביולי 2016 קבעה קמפבל במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 52.06 שניות, שיפור במאית השנייה לשיאה בן ה-7 שנים של בריטה שטפן מגרמניה (52.07 שניות), שיא זה נשבר לאחר כשנה על ידי שרה שסטרם (51.71 שניות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה קמפבל בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמה מקיאן, בריטני אלמסלי וברונטה קמפבל בשיא עולם חדש של 3:30.65 דקות, לפני ארצות הברית (3:31.89 דקות) וקנדה (3:32.89 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" את התוצאה המהירה במשחה הגמר 51.97 שניות (בשלב המוקדמות היא קבעה את התוצאה המהירה במשחקים 51.80 שניות). מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.00 דקות, אחרי ארצות הברית 3:53.13 דקות ולפני דנמרק שקבעה שיא אירופה חדש של 3:55.01 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתולצאה של 24.15 שניות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.24 שניות. היא הייתה הפייבוריטית לניצחון במשחה ל-100 מטר חופשי כמחזיקה טרייה בשיא העולם. בשלב המוקדמות ובשלב חצי הגמר אף קבעה שיאים אולימפיים (52.78 שניות ו-52.71 שניות, בהתאמה), אך במשחה הגמר היא פתחה בסערה בקצב טוב משיא העולם אך נחלשה מאוד לקראת סיום המשחה.
2017
לאחר משחקי ריו לקחה קמפבל חופשה ארוכה משחייה תחרותית, על מנת להתאושש מהאכזבה שחוותה באולימפיאדה. לקראת סוף השנה היא חזרה להתחרות ובאליפות אוסטרליה (בריכת 25 מטר) שנערכה באדלייד ב-26 באוקטובר 2017 קבעה במשחה ל-50 מטר חופשי שיא עולם חדש של 50.25 שניות (הנוכחי, 2019), שיפור לשיא בן החודשיים וחצי של שרה שסטרם (50.25 שניות).
שירי רחל (אלבום)
שירי רחל הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין. את האלבום הוציאה לאור בשנת 1968 חברת התקליטים CBS ישראל. האלבום יצא באותה השנה בה יצא האלבום מות הפרפר שזכה להצלחה מסחרית. את האלבום שירי רחל הקליטה אלברשטיין לצד הזמר והמלחין דני גרנות לכבוד מופע משותף שהעלו השניים והוקדש לשירי רחל המשוררת.
קייט קמפבל
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד באפריל 2018 זכתה קמפבל ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אליפות, בשיא אוקיאניה ובשיא חבר העמים חדש של 23.78 שניות, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.59 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שיינה ג'ק, ברונטה קמפל ואמה מקיאן בשיא עולם חדש של 3:30.05 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנתיים של אוסטרליה (3:30.65 דקות). כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.00 שניות, באותה העת התוצאה המהירה בהיסטוריה. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.69 שניות, אחרי אחותה ברונטה (52.27 שניות).
שירי רחל (אלבום)
במסגרת האלבום, הקליטו אלברשטיין וגרנות שירים ידועים כדוגמת "רק על עצמי", "בגני נטעתיך", "עקרה", "אני" ו"זמר נוגה".
קייט קמפבל
2018
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 23.81 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא אוקיאניה חדש של 52.03 שניות ובשלושה משחי שליחים: במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב. כשחיינית רביעית במשחה המשולב היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.93 שניות, התוצאה המהירה בהיסטוריה.
שירי רחל (אלבום)
במקביל להוצאת האלבום, עלה בתחילת דצמבר 1968, מופע של שירי רחל, שהגיע במרץ 1969 ל-100 הופעות. המופע הועלה בתיאטרון צוותא, בהפקת מרים עציוני ובבימויה של עדנה שביט. ליקוט השירים וכתיבת הטקסט: אורי מילשטיין. השתתפו בו כזמרים, חוה אלברשטיין ודני גרנות. כשחקנים המקריאים את שירי ומכתבי רחל השתתפו דודו טופז (בהמשך הוחלף על ידי צדי צרפתי) וטוני זילברמן.
קייט קמפבל
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכתה קמפבל ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ברונטה קמפבל, בריאנה תרוסל ואמה מקיאן בשיא אליפות חדש של 3:30.21 דקות, לפני ארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.02 דקות וקנדה שקבעה שיא לאומי חדש של 3:31.78 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם מיץ' לרקין, מתיו וילסון ואמה מקיאן בתוצאה של 3:39.08 דקות, לפני ארצות הברית (3:39.10 דקות) ובריטניה (3:40.68 דקות). כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחים" את התוצאה המהירה באליפות של 51.10 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.43 שניות, אחרי סימון מנואל מארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 52.04 שניות ושרה שסטרם (52.46 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מינה אתרטון, ג'סיקה הנסן ואמה מקיאן בתוצאה של 3:53.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ולפני וקנדה (3:53.58 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.11 שניות, אחרי סימון מנואל (24.05 שניות) ושרה שסטרם (24.07 שניות).
שירי רחל (אלבום)
עיצוב עטיפת האלבום נעשה על ידי דן ריזינגר. מילות כל השירים הם של רחל המשוררת.
קייט קמפבל
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה קמפבל ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ברונטה קמפבל, מג האריס ואמה מקיאן בשיא עולם חדש של 3:29.69 דקות, לפני קנדה (3:32.78 דקות) וארצות הברית (3:32.81 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.24 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קיילי מקיואן, צ'לסי הודג'ס ואמה מקיאן בשיא אולימפי חדש של 3:51.60 דקות, לפני ארצות הברית (3:51.73 דקות) וקנדה (3:52.60 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.11 שניות. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.52 שניות, אחרי אמה מקיאן שקבעה שיא אולימפי חדש של 51.96 שניות ושיבון הוהי מהונג קונג (52.27 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.36 שניות.
מישל חזנוויצ'וס
מישל חזנוויצ'וס (בצרפתית: Michel Hazanavicius; בהיגוי צרפתי: מישל אזנביסיוס, ) הוא במאי, מפיק ותסריטאי יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בשל סרטו "הארטיסט", זוכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 2011 ושעליו גם זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
ביוגרפיה
חזנוויצ'יוס נולד למשפחה יהודית אשר מוצאה בליטא. סבו וסבתו התיישבו בצרפת בשנות ה-20. לפני שהחל לביים סרטים עבד בטלוויזיה, תחילה בערוץ Canal+, כבמאי פרסומות, בין היתר עבור חברת ריבוק.
חזנוויצ'וס ניהל מערכת יחסים עם הבמאית וירג'יניה לויסון, עמה יש לו שני ילדים. הוא נשוי כעת לשחקנית ברניס בז'ו, ששיחקה במספר מסרטיו ובהם "הארטיסט". לזוג שני ילדים.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-63
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-63 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-21 בפברואר 2010 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2009.
חלוקת פרסים
מספר הזכיות הרב ביותר
מספר המועמדויות הרב ביותר
סטפנו לורנציני
סטפנו לורנציני (באיטלקית: Stefano Lorenzini; נולד בסביבות 1652 בפירנצה, איטליה) היה רופא וחוקר ימי.
חייו
לורנציני למד רפואה בפיזה וכירורגיה בבית חולים בפירנצה. בין מוריו היו פרנצ'סקו רדי, ניקולאוס סטנו ומשכילים בולטים אחרים. הוא חש תיעוב כלפי קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאחר שכלא אותו ואת אחיו לורנצו לורנציני, מתמטיקאי ידוע.
עבודתו "תצפיות על כרישים" (Osservazioni intorno alle torpedini) שפורסמה בפירנצה ב-1678, הציגה מחקרים יוצאי דופן בעומקם על פיזיולוגיה ואנטומיה של בעלי חיים, שהתבססו על נקודת מבט חדשה על מכניזם וחלקיקים שיושמה מאוחר יותר במחקרים על יצורים חיים. הוא התפרסם בזכות גילוי מה שקרוי היום אמפולות לורנציני, אברי חישה מיוחדים שיש לדגים מחוייצי זימים (כרישים וחתולי ים), הממוקמים בקדמת הראש ויוצרים רשת תעלות מלאות ג'ל.
זו הדרך (שיר)
זוֹ הַדֶּרֶך הוא שיר מאת רחל המשוררת, אשר נחתם בסוף קיץ, תרפ"ט 1929. חובר על ידי המשוררת ללא כותרת, ושמו נקבע על ידי המוציאים לאור של שירתה לאחר פטירתה. השיר הוכנס אל מסכת השירים שנהוג  לקרוא או לשיר בטקסים חגיגיים בתקופת יישוב ולאחר הקמת המדינה.
פרקי השיר ותכניו
"זו הדרך" ביטא נאמנה את ערכי תנועת העבודה, כפי שנתפסו בתקופת היישוב: חלוציות, נחישות, עקשנות, שתיקה, געגועים והסתפקות במועט, עד להשגת היעדים: הקמת חברה יהודית עמלנית, שתפנית, חופשית וריבונית בארץ ישראל. השיר המחורז כולל שלושה בתים. כמו בשיריה האחרים, העדיפה המשוררת גם ב"זו הדרך" להשתמש בדימויים ומטפורות מתחום החקלאות האהובה עליה; וכך, היא מדמה את אהבותיה לפרח, ואת חייה, שהנחילו לה אכזבה, לגינה שוממה, שאדמתה "כבדה", שגרגיריה דבוקים זה לזה ללא רווחים המאפשרים אוורור וניקוז ומבלעדיהם לא תיתכן צמיחה. המים המאוזכרים בשיר הם טיפות טל ודמעה המנוגדים כביכול; האחד מסמל את איתני הטבע ואת היופי שבבריאה, והשנייה, מקורה בעין האדם, היא תוצר של העצב והבכי. שני הבתים הראשונים מספרים על החוויה הנפשית הפנימית, ואילו נושאו של הבית השלישי הוא המולת כוחות הנפש בהתנהלות המתמשכת אל היעד הנשגב, התנהלות המכונה "הדרך". כמו באמרתו של יוסף טרומפלדור: טוב למות בעד ארצנו, אין מיצרים למסירות הנדרשת מן החלוץ או החלוצה במאבקם למען תחיית האומה, ובמילותיה של רחל: "אַחֶרֶת אֵינֶנָּה,/ בָּהּ לָלֶכֶת, לָלֶכֶת עַד תֹּם", כאשר התום הוא גם קץ החיים, כמחיר למאבק על היעדים או בדרך הטבע, בעת זקנה ושיבה.
לחן וביצועים לשיר
הבית השלישי, המתחיל במילים "זו הדרך", הולחן על ידי המוזיקאי אפרים בן-חיים, מגרעין המייסדים של קבוצת קריית ענבים.
Oh My God
Oh My God, O My God,  או Ohmigod עשוי להתייחס ל: {{פירושונים|
משרד הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות (יפן)
משרד הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות (ביפנית: 国土交通省, תעתיק: קוֹקוּדוֹ-קוֹצוּ-שוֹ) הוא אחד ממשרדי ממשלת יפן. המשרד נוסד כחלק מתהליך הרפורמות לייעול הממשלה שנערכו ב-2001, והוא תוצר של מיזוג משרד התחבורה, משרד הבינוי, הסוכנות לפיתוח הוקאידו והסוכנות הלאומית לקרקעות. המשרד אחראי על שליש מהחוקים והפקודות בחוק היפני והוא אחד המשרדים הגדולים ביותר בממשלה, מבחינת מספר עובדים. תחת סמכות המשרד נמצאים משמר החופים, השירות המטאורולוגי וסוכנות התיירות המרכזית של יפן.
מטרות המשרד הן לפתח ולשמר את שטחי המדינה, תוך פיתוח תשתיות נרחבות, יישום המדיניות בתחבורה, קידום השירות המטאורולוגי ושמירה על בטיחות בנתיבי שיט. החל ב-2008 אחראי המשרד גם על תכנון ויישום מדיניות התיירות של המדינה.
נכון ל-17 באוגוסט 2015 ממלא אקיהירו מוטה את תפקיד שר הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות.
מכנסי קרגו
מכנסי קרגו או מכנסי לחימה או מכנסי דגמ"ח הם מכנסיים שגזרתם רפויה והם מתוכננים במקורם לפעילויות בחוץ ובטבע ומאופיינות על ידי כיסים גדולים שלעיתים נסגרים על ידי כפתור, צמדן (ולקרו), או מגנט. המכנסיים הפכו פופולריים גם בשימושים אורבניים ואף חדרו לאופנה בשנות ה-90 למאה העשרים.
מכנסי קרגו בדרך כלל עשויים מבד עבה ותפורים בתפר כפול כדי שלא ייקרעו ויחזיקו מעמד בתנאי שטח קשים, וכן הם עד היום משמשים עובדים אלו.
במכנסי קרגו השתמשו לראשונה בכוחות הצבא הבריטיים ב-1938. הם הוכנסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הכיסים הגדולים במכנסי קרגו שימשו בצבא הבריטי כדי לשמור על מפות ופריטים אחרים הנחוצים לחייל.
כיום משמשים מכנסי דגמח מכותנה מאבטחים, כוחות מיוחדים ועוד.
מכנסי קרגו בדרך כלל נתפרים מכותנה אך גם מבד ג'ינס.
פרנסואה-אלפונס פורל
פעילותו המדעית
פורל נולד וגדל במורז' שבשווייץ, על חופי אגם ז'נבה, המכונה בצרפתית le Léman. הוא הושפע מאוד מאביו, משפטן והיסטוריון, שהוציא אותו כנער לאגם כדי לחפש חפצים משרידי יישובים מתקופת הברונזה ששכנו מתחת לחוף האגם. הוא עזב את מורז' כדי להמשיך את השכלתו: תחילה בז'נבה, אחר כך במונפלייה ובפריז, ולבסוף באוניברסיטת וירצבורג, גרמניה, שם קיבל בשנת 1865 את הדוקטורט ברפואה ומיילדוּת. כשחזר לביתו באגם ז'נבה בגיל 26, הוא נכנס לתפקיד כפרופסור לאנטומיה, היסטולוגיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת לוזאן, אך החליט להקדיש את זמנו לחקר האגם על כל היבטיו: מפיזיקה, כימיה וביולוגיה, ועד להיסטוריה האנושית וכלכלה.
ב-1892 הוא איחד את הנושאים המגוונים הללו בתחום מדע חדש שהוא כינה 'לימנולוגיה' והגדיר אותו כ"אוקיינוגרפיה של אגמים". עבודתו שמה דגש על האופי המשולב של הלימנולוגיה, שבה כל הנושאים המיוחדים מקושרים, וכל נושא משפיע על השני. הוא גם זיהה את בני האדם כמרכיב בלתי נפרד של המערכת האקולוגית של אגם ז'נבה, הן מבחינת התלות בשירותי המערכת האקולוגית כגון מי שתייה, דיִג והיתרונות האסתטיים של חיים קרוב למים, כמו גם ביכולתם לגרום נזק רב לאגם. פורל ידוע במיוחד בזכות עבודתו המכוננת על אור תת-מימי וצבע מים, וכן בגילוי תופעת הסייש וה-בנטוס של אגמים וחשיבותו של הפחמן האורגני.
תחום מדעי נוסף שפורל תרם לו הוא חקר רעידות האדמה. הוא ייסד יחד עם מיקלה דה-רוסי את הסולם להערכת עוצמה סייסמית שנקרא על שמם – סולם רוסי פורל.
עד מותו בגיל 71, פורל הוציא 288 פרסומים, כולל המונוגרפיה בת 1,900 עמודים, בשלושה כרכים "Le Léman: Monographie limnologique" (אגם ז'נבה: מונוגרפיה לימנולוגית) שהציבה כאמור את היסוד למדע למינולוגיה.
השעות היפות ביותר
השעות היפות ביותר הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית עירית דותן. את האלבום הוציאה לאור ביוני 1977 בהוצאת חברת התקליטים גלטון.
מתוך השעות היפות ביותר זכה להצלחה שיר הנושא והשיר "ציפורי שירי".
לאחר יציאת האלבום, הקליטה דותן את אלבום האולפן השלישי והאחרון שלה, הולכים לנדנדות עם עירית דותן.
האגודה הפדרליסטית
האגודה הפדרליסטית (באנגלית: The Federalist Society for Law and Public Policy Studies או The Federalist Society) הוא ארגון של שמרנים וליברטריאנים, המקדמים פרשנות טקסטואלית ומְקוֹרׇנִית של חוקת ארצות הברית. הארגון נוסד בשנת 1982, והוא אחד מהארגונים המשפטיים המשפיעים ביותר בארצות הברית.
לארגון, שרעיונותיו כוללים: "בקרה על הכוח הפדרלי, הגנה על חירות הפרט ופרשנות חוקת ארצות הברית במובנה המקורי", יש תפקיד מרכזי, והוא יצירת קשרים חברתיים והדרכת עורכי דין צעירים. על פי אמנדה הוליס-ברוסקי ('Amanda Hollis-Brusky'), מחברת הספר Ideas with Consequences: The Federalist Society and the Conservative Counterrevolution ומרצה למדעי המדינה בקולג' פומונה, האגודה הפדרליסטית "נהייתה שומרת השער דה-פקטו עבור עורכי דין ימין-מרכז השואפים לעבוד עבור הממשלה תחת נשיאים רפובליקנים". על פי פרופסור ניל דווינס מ- ופרופסור לורנס באום מאוניברסיטת אוהיו, הממשלים של רונלד רייגן וג'ורג' ו. בוש שאפו למנות שופטים שמרניים וחברים באגודה הפדרליסטית מתוך היצמדות לאידאולוגיה שמרנית. האגודה הפדרליסטית היוותה שחקן מרכזי בהצגת מועמדים לכס השיפוט עבור הנשיא דונלד טראמפ; האגודה בדקה את רשימת המועמדים עבור בית המשפט העליון של ארצות הברית, ו-43 מתוך 51 המועמדים לבתי המשפט לערעורים הם חברים באגודה.
באגודה יש מחלקות של סטודנטים, של עורכי דין ושל חברי סגל בפקולטות למשפטים. לאגודה יש סניפים ביותר מ-200 בתי ספר למשפטים בארצות הברית. מחלקת עורכי הדין מונה יותר מ-70,000 עורכי דין פעילים ביותר מ-90 ערים. המטה של האגודה שוכן בוושינגטון די. סי.. בנוסף להרצאות ולפעילויות אחרות, האגודה מספקת פורום למומחים משפטיים בעלי דעות מנוגדות ליצירת קשרים עם עורכי דין, חברי הרשות השופטת ואנשי אקדמיה.
בינואר 2019 נכתב בוושינגטון פוסט, שחברי האגודה הפדרליסטית הגיעו ל"פסגת כוח והשפעה חסרת תקדים". מתוך תשעת חברי בית המשפט העליון של ארצות הברית, שישה מהם (ברט קוואנו, ניל גורסץ', קלרנס תומאס, ג'ון רוברטס, סמואל אליטו ואיימי קוני בארט) הם חברי האגודה בעבר ובהווה.
במגזין פוליטיקו נכתב, שהאגודה הפדרליסטית "הפכה לאחד מארגוני המשפט המשפיעים ביותר בהיסטוריה – לא רק מעצבים את מחשבתם של סטודנטים למשפטים, אלא משנים את החברה האמריקנית עצמה, באופן מכוון, בשקדנות, משנים את מערכת המשפט של הארץ ימינה".
בשנת 2019 הוקם בישראל ארגון "הפורום הישראלי למשפט וחירות" שפועל בהשראת האגודה הפדרליסטית.
הקמת הארגון
הארגון נוסד בשנת 1982 בידי סטודנטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו. האגודה הפדרליסטית החל כארגון של סטודנטים שקראו תיגר על מה שנתפס בעיניהם כאידאולוגיה אורתודוקסית ליברלית המושרשת ברוב בתי הספר למשפטים. הפעילות הראשונה של הקבוצה הייתה סימפוזיון בן שלושה ימים תחת הכותרת: "סימפוזיון על פדרליזם: השלכות חוקיות ופוליטיות", שנערך באוניברסיטת ייל באפריל 1982. הסימפוזיון אורגן על ידי סטיבן קלאברסי, לי ליברמן אוטיס ודייוויד מקינטוש, והשתתפו בו כ-200 אנשים. בין הדוברים ניתן היה למצוא את אנטונין סקאליה, רוברט בורק ותיאודור אולסן.
ב-2018 נכתב במגזין פוליטיקו "אין זו הגזמה לרמוז שהייתה זו ועידת הסטודנטים האפקטיבית ביותר אי פעם – דגם, בדיעבד, כיצד יש לחבר התלהבות צעירה עם עוצמה אינטלקטואלית כדי להשיג תוצאות מרחיקות לכת". האגודה מצהירה כי "היא נוסדה על העקרונות שתכלית השלטון היא שימור חירות אזרחיו; כי הפרדה בין הרשויות היא חיונית לתפקודה של כל דמוקרטיה; וכי תפקידה וחובתה של מערכת המשפט לומר מהו הדין המצוי ולא מה צריך להיות הדין הרצוי."
רקע
האגודה מדגישה את המעלות של הריסון השיפוטי לתפיסתם כפי שנכתב בקובץ מספר 78 בכתבי הפדרליסט שנכתבו על ידי אלכסנדר המילטון: "אין כל משקל לאימרה שבתי המשפט יורשו, בעילה של סתירה, להעמיד את רצונם שלהם על מקום כוונותיה החוקתיות של הרשות המחוקקת. ... בתי המשפט צריכים להכריז על מובנו של החוק, באם הם נוטים להפעיל את הרצון ולא את כוח השיפוט, שוב תהיה התוצאה שהם יבטלו את רצונו של הגוף המחוקק מפני רצונם."
סמליל האגודה הוא צלליתו של ג'יימס מדיסון, שהיה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ונשיא ארצות הברית הרביעי, וממחברי החוקה שהשתתף בחיבור כתבי הפדרליסט. פול ס. אטקינס, הממונה על הוועדה לניירות ערך ולבורסות החשיב את חברי האגודה "היורשים של מורשת ג'יימס מדיסון" בנאום שנשא בינואר 2008 לעורכי דין בסניף בדאלאס, טקסס.
הכנס הראשוני ב-1982 עלה כ-25,000 דולר ומומן על ידי המכון לענייני חינוך. מאוחר יותר, מימון של כ-5.5 מיליון דולרים הגיעו מקרן ג'ון מ. אולין. תורמים מוקדמים נוספים הם קרן סקאיף וקרן האחים קוק. תורמים נוספים הם חברות גוגל, שברון, דייוויד קוק, צ'ארלס קוק ומשפחת מרסר. ב-2017 ההכנסה השנתית של האגודה הפדרליסטית הסתכמה ב-20 מיליון דולר. האגודה מפיקה כנסים לאומיים של עורכי דין בכל שנה בוושינגטון די. סי.. זהו אחד הכנסים המשפטיים-שמרניים החשובים ביותר בכל שנה. בין הדוברים בכנסים ניתן למצוא את נדין סטרוסן, לשעבר ראש האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, אשת העסקים ומתמודדת לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית קרלי פיורינה, יושב-ראש בנק BB&T לשעבר ג'ון אליסון , שר המשפטים לשעבר מייקל מוקייסי, הסנאטור מייק לי והיועץ המשפטי של הבית הלבן תחת ברק אובמה ניל אגלטון. האגודה הפדרליסטית מזמינה לכנסים "דוברים פרוגרסיבים מוצלחים כדי לנסות ולהפריך תפיסות שמרניות".
כתב העת Harvard Journal of Law and Public Policy הוא כתב העת הרשמי של האגודה הפדרליסטית, וכל חברי האגודה מנויים לכתב עת זה.
שיטה והשפעה
לאגודה הפדרליסטית יש כ-200 סניפים בבתי ספר למשפטים באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית שבהם חברים סטודנטים למשפטים, וכ-90 סניפים בערים שונות, שבהם חברים עורכי דין. האגודה הפדרליסטית מספקת ל-70,000 חבריה "התדיינות אינטלקטואלית וטיפוח מקצועי". דייוויד מונטגמרי (David Montgomery), כתב הוושינגטון פוסט אמר כי כל חבר באגודה הוא "תא סינפסה פעיל במוח כוורת פרוש ללא מנהיג". מונטגמרי קרא לאגודה הפדרליסטית "דוגמה מאלפת להצלחה, שמומחי מדעי המדינה קוראים לה 'קהילה פוליטית אפיסטימית'", כשהוא מהדהד את דבריה של אמנדה הוליס-ברוסקי, שתיארה את האגודה הפדרליסטית כ"רשת מוחבאת של מומחים עם ידע מבוסס מדיניות שחולקים אמונות מסוימות ועובדים כדי לתרגם באופן פעיל את האמונות הללו למדיניות". סגן הנשיא לשעבר של האגודה הפדרליסטית, לאונרד ליאו, אמר ש"הוא תומך בתאוריית הרשת של האגודה", ואמר ש"זה פחות אודות מי מקבל איזו עבודה ויותר אודות בניית קהילה שיכולה לשמר, להחזיק ולהניע את עצמה".
סטיבן טלס (Steven Teles), פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס והסופר של The Rise of the Conservative Legal Movement: The Battle for Control of the Law כתב כי השפעת האגודה הפדרליסטית על תהליך הבחירה של המשפטנים אינה בהכרח ההישג הכי חשוב של האגודה. תחת זו, יחסי ההיצע וביקוש בין האגודה והשופטים הם החשובים ביותר, כאשר "השופטים זקוקים למלומדים וטיעונים פדרליסטיים שיתרחבו לשטחים חדשים. כאשר התיאוריות המשפטיות מתרחקות מן הסטטוס קוו, הם זקוקים שיבדקו אותן וכדי להעניק להן לגיטימציה בדיון הציבורי. הם זקוקים למקרים המעלים שאלות שמספקות פתח כדי לשנות את החוק. ללא רשת של פרופסורים ועורכי דין הממלאים את הדרישה, לא ניתן למקסם את מה שיש לך דרך תהליך הבחירה".
בוושינגטון פוסט נכתב כי האגודה הפדרליסטית "מספקת אקלים מתמשך בתוכו סופות מימין באות והולכות" וגם כי "רוב ההשפעה של האגודה הפדרליסטית אינה מגיעה מהניצחונות הפומביים שלה בוושינגטון, אלא מהיותה תנועה שורשית שפועלת מאחורי הקלעים ומזיזה את החוק ברמת הרעיון, ואפילו ברמה התרבותית". האגודה הפדרליסטית אינה מקדמת מדיניות מסוימת, היא אינה ידידת בית המשפט ואינה מייצגת לקוחות בתיקים.
אמנדה הוליס-ברוסקי וקלווין טרביק, דוקטורנט למדעי המדינה באוניברסיטת שיקגו, חולקים על כך שהאגודה הפדרליסטית אינה קשורה למפלגות, ומצביעים על מסמכים שנכתבו על ידי האגודה הפדרליסטית בשנת 1984 שבהם הארגון מצהיר שמטרתו היא לקדם עמדות שמרניות. מנגד, פרקליט המדינה של ארצות הברית בדימוס, טד אולסן כתב במגזין 'פוליטיקו', שב-37 שנות קיומה, "האגודה הפדרליסטית מעולם לא הגישה תביעה, ומעולם, באותה התקופה לא העבירה החלטה בעד או נגד עניין משפטי".
ב-2018 נכתב במגזין 'פוליטיקו' ש"הארגון שינה את אופייה של הרשות השופטת בצורה בולטת ובלתי ניתנת להכחשה". האגודה הפדרליסטית תוארה כמשפיעה בזמן הנשיאות של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ג'ורג' ווקר בוש ודונלד טראמפ.
בינואר 2020 הפיצה ועדת כללי האתיקה של מערכת המשפט של ארצות הברית מסמך דעה שמציע לאסור על אנשי מערכת המשפט להיות חברים באגודה הפדרליסטית או באגודת החוקה האמריקנית. לפי ההצעה, החברוּת לא תיאסר על חברי איגוד עורכי הדין. ההצעה הוגבלה לחברוּת בלבד; שופטים עדיין יוכלו להשתתף באירועים שיאורגנו על ידי הארגונים. לאחר דיון, ההצעה נדחתה.
אברהם בלאוגרונד
אברהם ("אדק") בלאוגרונד (1930 – ספטמבר 2019) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לפיזיקה במכון ויצמן למדע.
האגודה הפדרליסטית
פילוסופיה שיפוטית
לפי הוושינגטון פוסט "פדרליסטים רבים הם לוחמים פוליטיים אידאולוגיים, אף על פי שלעולם לא יעשו כן בשמה של האגודה הפדרליסטית. תחת זאת, אירועי האגודה מספקים להם הזדמנות להשחיז את הטיעונים שלהם, לתפוס הזדמנות לככב ולהגיע לתשומת הלב של המנטורים הנמצאים גבוה בהיררכיה הפוליטית-משפטית. במובן זה, האגודה הפדרליסטית היא סוכנות להשמה ויצירת קשרים".
אברהם בלאוגרונד
ביוגרפיה
אברהם בלאוגרונד נולד בפולין. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר תוך שימוש במסמכים מזויפים, ובתום המלחמה נסע לדודו שבהולנד. אביו נספה בשואה. במהלך לימודיו בתיכון למד הולנדית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, לטינית, יוונית עתיקה ועברית. החל ללמוד הנדסת חשמל ב-Abraham Blaugrund ועבר ללימודי פיזיקה. לאחר שקיבל תואר ראשון בהצטיינות יתרה, הגיע בסוף 1955 למכון ויצמן. למכון טרם ניתנה הסמכה להעניק תואר אקדמי, ולכן המנחה הפורמלי שלו לדוקטורט היה פרופ' פטר אנדט מאוניברסיטת אוטרכט, וממנה קיבל תואר דוקטור בפיזיקה, אף שהמחקר נעשה במכון ויצמן. מחקרו עסק במדידת זמני חיים קצרים מאוד של חלקיקים, בתחום מאיות הננו-שניות.
האגודה הפדרליסטית
פילוסופיה שיפוטית
במחקר משנת 2008 נמצא כי לחברי האגודה הפדרליסטית שמונו על ידי הממשל הרפובליקני לבתי המשפט לערעורים בארצות הברית היו יותר הצבעות שמרניות מאשר אלו שאינם חברי האגודה הפדרליסטית. מבקרי הארגון טוענים כי הוא מעדיף אקטיביזם שיפוטי, בייחוד בנושאים חברתיים. רבים מחברי האגודה הפדרליסטית מעדיפים לבטל את פסק דין רו נגד וייד (Roe v. Wade), שבו התיר בית המשפט העליון של ארצות הברית לבצע הפלות. הארגון נוטה להעדיף שופטים בעלי עמדות שמרניות בנושאי זכויות העובר ונושאים חברתיים אחרים. חברי האגודה הפדרליסטית טענו בכל התיקים שהגיעו לבית המשפט העליון של ארצות הברית בנושאי הפלות מאז 1992.
על פי מחברי הספר Building Coalitions, Making Policy: The Politics of the Clinton, Bush, and Obama Presidencies (2012) "חברי האגודה הפדרליסטית דוחים את הטענה שהם מאוחדים סביב פילוסופיה מסוימת", אף על פי שחברים רבים מזוהים עם פרשנות טקסטואלית ומְקוֹרׇנִית של חוקת ארצות הברית. הגבלות שיפוטיות מתאימות לראייה שמרנית בנושאי הפלות וזכויות להט"ב, בעוד ש"מבקרים מצביעים על כך ששמרנים באופן כללי אינם מחפשים את 'המשמעות המקורית' בתחומים כגון אפליה מתקנת, סמכויות הרשות מבצעת, חופש הביטוי ופדרליזם". פרוגרסיבים מציינים את "הנוחות המחשידה שבה תורת המשפט הנתמכת על ידי חברי האגודה מניבה תוצאות שמרניות". לאונרד ליאו, סגן הנשיא לשעבר של האגודה הפדרליסטית, "חולק על הרעיון שהחוקה מכילה ערכים שמרניים או פרוגרסיבים, והוא מכחיש כי פרשנות מקורנית של החוקה מבטיחה תוצאות שמרניות וליברטריאניות." לאונרד אמר למגזין הוושינגטון פוסט כי "אתה תומך בפרשנות מקורנית של החוקה בצורה נכונה כאשר אתה עושה זאת מבלי להציץ מעבר לפרגוד ולנסות לקבוע מראש תוצאות" וש"ישנם פרוגרסיבים שעובדים קשה מאוד כדי לפתח פרשנות מקורנית נייטרלית... העובדה שאנשים לפעמים מגיעים לתוצאות שונות – זה בסדר. חצי מהקרב הוא רק להסכים שזה חיוני". לפי המגזין, "מספר מלומדים פרוגרסיבים לקחו על עצמם את המשימה להראות כיצד גישת פרשנות מקורנית יכולה דווקא להפיק תוצאות פרוגרסיביות. מכיוון שקו המחשבה הזה התפשט מעבר לכותלי האקדמיה, היגיון הפרשנות המקורנית מופיע יותר ויותר בכתבי טענות משפטיים ואפילו בדעות מיעוט בבית המשפט העליון".
אברהם בלאוגרונד
ביוגרפיה
בהמשך עבר לעסוק בפיזיקה של פלזמה. ב-1965 יצא לשבתון במעבדה הלאומית ארגון. ב-1968 הועלה לדרגת פרופסור חבר. ב-1974 יצא לשבתון במעבדת המחקר של חיל הים האמריקאי בוושינגטון. הוא התמחה בחקר פלזמות בצפיפות גבוהה ואלומות יונים ואלקטרונים באנרגיות גבוהות. בשנת 1976 שימש כסגן יושב ראש המועצה המדעית של מכון ויצמן למדע ובשנת 1977 כיו"ר המועצה.
התגורר ברחובות. בשנת 1959 נישא לרות שרף. נולדו להם שלושה ילדים, בהם פרופ' מיכל אירני מהמחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
סן ג'ורג'ו (דונטלו)
היסטוריה
הפסל הוזמן על ידי גילדת יצרני השריון והחרבות של פירנצה עבור גומחה שנחצבה בקיר החיצוני של כנסיית אורסנמיקלה. זהו אחד מארבעה עשר פסלים שהוזמנו על ידי הגילדות של פירנצה לקישוט הגומחות החיצוניות של הכנסייה. יצירתו הושלמה בין השנים 1415–1417.
בשנת 1858 נשבר אף הפסל על ידי אבן שהושלכה לעברו. הוא הועבר בשנת 1892 למוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה.
תיאור היצירה
סן ג'ורג'ו מפוסל כאיש עטור שריון, צעיר, אמיץ, נחוש וחזק. תנוחתו איננה תנוחת קונטרה פוסטו קלאסית, בה משקל הגוף מונח על רגל אחת. כאן המשקל מונח על שתי הרגליים אבל הירך השמאלית מוטה קדימה, ומעניקה לפסל מימד של תנועה. אף על פי שהדמות לבושה לחלוטין, עדיין יש תחושה של גוף שרירי מתחת למעטה השריון. הפסל מבטא את הבנתו של דונטלו באנטומיה, למשל אפשר לראות את רצועות ועצמות הצוואר.
במקור, ידו הימנית של סן ג'ורג'ו החזיקה כנראה בלהב כלשהו. סימני קידוח על ראשו מעידים על כך שהוא כנראה חבש קסדה או כתר. עיניו מסתכלות כלפי מעלה ופניו מעידות על חרדה ורגשות לפני תקיפת הדרקון (על פי סיפור האגדה הנוצרי, סן ג'ורג'ו הרג דרקון מטיל אימה והציל נסיכה מידיו), גבותיו שזורות ומצחו חרוש קמטים.
תבליט
התבליט "סן ג'ורג'ו משחרר את הנסיכה" מוצג מתחת לכן הפסל. בתבליט מתוארת הנסיכה (בתנוחת קונטרה פוסטו) הצופה בסן ג'ורג'ו על סוסו הורג את הדרקון. כמו כן מתוארים מערה משמאל, אכסדרה מימין, ומספר עצים ברקע. התבליט נוצר בטכניקת סטיאצ'טו, אותה פיתח דונטלו, המשמשת להעצמת האפקט התלת־ממדי: הדמויות, הסוס והדרקון מתוארות בתבליט גבוה, בעוד שהמערה, האכסדרה והעצים בתבליט נמוך. משני צידי התבליט מתוארים מגינים עם סמלי גילדת יצרני השריון והחרבות של פירנצה, מזמינת היצירה.
הדיוויזיה ה-11 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-11 של צבא ארצות הברית הוקמה פעמיים במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן היא הוקמה מחדש בפעם השלישית כ"דיוויזיית פנטום" של מלחמת העולם השנייה כחלק מ-Fortitude South II.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה ה-11 הוקמה לראשונה כדיוויזיית המשמר הלאומי בתחילת 1917, והורכבה מיחידות של המשמר הלאומי של מישיגן וויסקונסין. בסוף אותה שנה הפכה הדיוויזיה ה-11 לדיוויזיית הרגלים ה-32.
הדיוויזיה ה-11 הוקמה מחדש כדיוויזיה של הצבא הלאומי באוגוסט 1918, ועליה פיקד לזמן קצר ג'וזף אלפרד גסטון ואחריו ג'סי מקי. קרטר. הדיוויזיה זכתה לכינוי דיוויזיית לה פאייט, וסמל שרוולי הכתף שלה כלל צללית של לה פאייט. רגימנט הרגלים ה-17 ורגימנט הרגלים ה-63 היו שתי היחידות שנבחרו כקאדר שסביבו תיווצר הדיוויזיה. רגימנטים הרגלים ה -71 וה-72 נוצרו מקאדרים של הרגימנטים ה -17 וה-63. חטיבת ארטילריית השדה של הדיוויזיה הוכשרה בווסט פוינט, קנטקי, ומעולם לא הצטרפה לדיוויזיה במחנה מיד. הדיוויזיה החלה לנוע לאנגליה ב-25 באוקטובר 1918, והגיעה ב-8 בנובמבר 1918. עם שביתת הנשק, פעילויות נוספות הופסקו והדיוויזיה התפרקה ב-29 בנובמבר 1918 במחנה מיד, מרילנד.
מלחמת העולם השנייה (היווצרות הונאה)
הדיוויזיה הוצגה לגרמנים כיחידה מאומנת היטב המבוססת באזור סביב נורת'וויץ', צ'שייר, כשהמפקדה שלה ממוקמת בבית דלאמיר. כאשר דיוויזיית השריון ה-4 עברה לנורמנדי, דיוויזיית הרגלים ה-11 תוארה כשהיא עוברת לתוך הרבעים שהתפנו סביב בורי סנט אדמונדס. שם, כחלק מהקורפוס האמריקאי ה-33 של הארמייה ה-14 היא הוצגה כמי שאמורה לבצע את הנחיתות בפה-דה-קאלה. בעקבות Fortitude South II, הדיוויזיה ה-11 תוארה כשהיא עוברת לווינצ'סטר בהמפשייר במהלך אוגוסט 1944. לאחר ההונאה עברה הדיוויזיה ה-11 לאברגאבוני שבדרום ויילס במהלך אוקטובר 1944, כאשר ההונאה הופסקה על ידי הודעה שהדיוויזיה ה-11 פורקה כדי לספק תחליפים ליחידות אחרות. בהטעיה הורכבה דיוויזיית הרגלים ה-11 מרגימנטים הרגלים ה-178, ה-352 וה-399, בנוסף ליחידות ארטילריה ותמיכה.
Oh My God (שיר של אדל)
Oh My God (בעברית: הו, אלוהים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אדל. השיר יצא לאור ב-29 בנובמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים קולומביה רקורדס. הוא נכלל כרצועה החמישית וכסינגל השני מתוך האלבום הרביעי שלה, 30. הוא נכתב על ידי אדל לצד גרג קורסטין, שגם הפיק את השיר.
רקע
אדל חשפה את רשימת הרצועות לאלבום הבא שלה ב-1 בנובמבר 2021, כחודש לפני פרסומן. עם יציאתו של האלבום לאור, "Oh My God" נבחר ל"שיר השבוע" על ידי המגזין המקוון Consequence. עורכי המגזין, מרי סירוקי וגלן ראולי, שיבחו את מילות השיר ואת אופיו המוזיקלי. אולם דייוויד קובלד ממגזין The Line of Best Fit טען כי הרצועה אינה מתאימה למכלול האלבום, וראה בה כמגרעה בו.
בניגוד לשאר שירי האלבום 30, "Oh My God" נכתב בסגנון אר אנד בי ודאנס-פופ. מילותיו עוסקות בקונפליקט הפנימי של הזמרת בחייה, שמחד רוצה בכל מעודה בחיים חופשיים נטולי מכשולים, ומאידך טרם קיבלה את ההזדמנות להגשים זאת. בנוסף, בשיר מוצגים הקשיים בלהיות אדם מוכר ברחבי העולם, ללא אפשרות לחיות חיים פרטיים, הרחק מהעין הציבורית. אגנס אריקסון מאתר Static Media ציינה לשבח את מילות השיר, שמאופיינות באופטימיות ובמוכנות נפשית לפרק הבא בחייה של אדל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Oh My God" פורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של אדל ב-12 בינואר 2022. הוא בוים על ידי סם בראון, שביים גם את הקליפ של "Rolling in the Deep", משנת 2010.
הצלחה מסחרית
"Oh My God" נכנס לראשונה למצעד הבילבורד גלובל 200 במקום השלישי, עם 57.6 מיליון השמעות סטרימינג ו-5,200 עותקים שנמכרו ברחבי העולם. בד בבד "Easy on Me" עמד בראש המצעד, ואילו "I Drink Wine" הגיע למקום העשירי. "Oh My God" הופיע גם במצעד הבילבורד גלובל ללא ארצות הברית במקום השביעי, עם 34.1 מיליון השמעות סטרימינג ו-1,700 עותקים שנמכרו מחוץ לארצות הברית. ב הגיע השיר למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. בחמשת המקומות הראשונים של המצעד הופיעו שלושה שירים של אדל, "Easy on Me" במקום הראשון, "Oh My God" במקום השני ו-"I Drink Wine" במקום הרביעי.
בארצות הברית נכנס "Oh My God" לראשונה למצד הבילבורד הוט 100 במקום החמישי. השיר הגיע למקום השישי במצעד שירי הסטרימינג עם 24.2 מיליון השמעות, ולמקום ה-28 במצעד השירים הדיגיטליים. הוא הגיע למקום העשירי במצעד 40 השירים למבוגרים ולמקום ה-14 במצעד שירי המיינסטרים.
מדף הקרח דוטסון
מדף הקרח דוטסון (באנגלית: Dotson Ice Shelf) הוא מדף קרח רחב לחופי ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
רוחבו של מדף הקרח 50 קילומטרים.
מדף הקרח מצוי בין חצי האי מרטין, וחצי האי בר.
גילוי מדף הקרח
מדף הקרח מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה בינואר 1947.
מקור השם
שמו של מדף הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המדף נקרא על שמו של ויליאם א. דוטסון (William A. Dotson), שהיה סגן בצי ארצות הברית, והיה אחראי על טיסות הסיור של מחלקת האוקיינוגרפיה הימית של הצי.
דוטסון נהרג בהתרסקות מטוס באלסקה בנובמבר 1964, במהלך משימת סיור.
לקריאה נוספת
• David A. Lilien, Ian Joughin, Benjamin Smith, and David E. Shean, Changes in flow of Crosson and Dotson ice shelves, West Antarctica, in response to elevated melt, The Cryosphere, 12, 1415–1431, 2018 https://doi.org/10.5194/tc-12-1415-2018
• Goldberg, D. N., Gourmelen, N., Kimura, S., Millan, R., & Snow, K., How Accurately Should We Model Ice Shelf Melt Rates?, Geophysical Research Letters, 46, 189–199. https://doi.org/10.1029/2018GL080383
מייג'ור ויקטורי (מארוול קומיקס)
מייג'ור ויקטורי (באנגלית: Major Victory) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Super-Heroes #18 מינואר 1969 ונוצרה על ידי הכותב ארנולד דרייק והמאייר ג'ין קולן.
מייג'ור ויקטורי הוא האלטר אגו של ואנס אסטרוביק, בנם היחיד של ארנולד ונורמה אסטרוביק, שנולד בניו יורק בהמשכיות ארץ-691 (בה פעלה קבוצת שומרי הגלקסיה המקורית). הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית בהגיעו לגיל 18, שינה את שמו לאסטרו והיה הצעיר ביותר שהתקבל לתוכנית האימונים לטייסי החלל. בשנת 1988, אסטרו התנדב למשימה הבין-גלקטית המאוישת הראשונה אי פעם של ממשלת ארצות הברית, "פרויקט: קפיצת כוכב".
איי הודו המזרחיים ההולנדיים
איי הודו המזרחיים ההולנדיים (בהולנדית: Nederlands-Indië, באינדונזית: Hindia Belanda) הייתה מושבה הולנדית שנוצרה מהמושבות של חברת הודו המזרחית ההולנדית ועברו להיות תחת ממשל "הרפובליקה הבטאווית" בשנת 1800 ולשלטון הולנדי ישיר בשנים 1816–1817.
הכיבוש של כמעט כל שטח המושבה במלחמת העולם השנייה על ידי יפן גרם לפירוק רוב הסדר הכלכלי והמדיני ההולנדי. לאחר כניעת יפן באוגוסט 1945 הכריזו הלאומנים האינדונזים על עצמאות ונאבקו עליה במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית. הולנד הכירה רשמית בריבונותה של אינדונזיה על כל שטחי המושבה ביבשת אסיה בוועידת השולחן העגול ההולנדית-אינדונזית שהתקיימה ב-1949, להוציא את גינאה החדשה ההולנדית (מערב גינאה החדשה), חלק מאוקיאניה, שסופחה לאינדונזיה ב-1963 על פי תנאי הסכם ניו יורק.
מקור השם
השם איי הודו ההולנדיים (Nederlandsch-Indië) מתועד במסמכים של חברת הודו המזרחית ההולנדית כבר בראשית שנות העשרים של המאה ה-17. בספרות האנגלית תורגם כינוי זה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (Dutch East Indies), כדי להבדיל בינם לבין איי הודו המערביים ההולנדיים (כיום האנטילים ההולנדיים).
שלטון חברת הודו המזרחית ההולנדית
מאות שנים לפני הגעת האירופאים התקיימו בארכיפלג האינדונזי מגוון של ישויות מדיניות, כולל מדינות חופיות עם זיקה לסחר ומדינות ששכנו בפנים הארץ שהדגש על כלכלתן היה חקלאי. האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו הפורטוגזים שהופיעו בו בסוף המאה ה-15. בעקבות הניתוק של הולנד לאספקת התבלינים באירופה, הפליגה ב-1595 המשלחת ההולנדית הראשונה אל האיים כדי להשיג גישה ישירה למקורות התבלינים. כאשר הרווחים ממסע משלחת זו הגיעו לשיעור של 400%, יצאו בעקבותיה משלחות הולנדיות נוספות. בהכירה בפוטנציאל של הסחר עם האיים, איחדה ממשלת הולנד את החברות שהתחרו אלו באלו לחברת הודו המזרחית ההולנדית (בהולנדית: Vereenigde Oost-Indische Compagnie, או בראשי תבות VOC).
לחברה הוענק זיכיון להכריז על מלחמה, לבנות מבצרים ולכרות בריתות בכל רחבי אסיה. למושבה הוקמה עיר בירה בבטאוויה (כיום ג'קרטה), שהייתה למרכזה של רשת הסחר של החברה בכל אסיה. בנוסף למונופול שלהם על הסחר באגוז מוסקט, פלפל שחור, ציפורן וקינמון, הנהיגה החברה, ומאוחר יותר השלטונות הקולוניאליים, את גידולם של סוגי יבולים לייצוא כמו קפה, תה, קקאו, טבק, גומי, סוכר ואופיום ושמרה על האינטרסים המסחריים שלה על ידי השתלטות על טריטוריות סמוכות. הברחות, ההוצאה המתמדת על כוחות צבא, שחיתות וניהול כושל, הובילו לפשיטת רגל של החברה בסוף המאה ה-18. בשנת 1798 פשטה החברה רגל לראשונה, וב 31 בדצמבר 1799 הולאמה על ידי הרפובליקה הבטאווית שהוקמה על ידי כובשיה הצרפתיים של הולנד. ניסיון לשקמה נכשל בהמשך, וב-1806 פשטה החברה רגל בשנית. ונחלותיה בארכיפלג האינדונזי, כולל רוב שטחו של האי ג'אווה, חלקים מסומטרה, רוב שטחם של איי מאלוקו והעורף החקלאי של נמלים כמו מקאסאר, מנאדו וקופאנג, הולאמו על ידי הרפובליקה הבאטאווית אבל מכיוון שהולנד סופחה לצרפת בשנת 1810 השתלטה בריטניה בשנת 1811 על רבים מהאיים, לפי דרישת לורד מינטו מושל נחלות בריטניה בהודו, ושלטה בהם רשמית עד 1816. בעקבות החלטת קונגרס וינה מ-1815 נסוגה בריטניה מהאיים בשנים 1816–1817, והלורד מינטו רגז על כך. האיים שפנתה בריטניה נמסרו לשלטון ישיר של ממלכת הולנד, והפכו לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
כיבושי ההולנדים
החל מהגעתן של הספינות ההולנדיות הראשונות בסוף המאה ה-16 ועד להכרזת העצמאות של אינדונזיה ב-1945, שליטתה של הולנד על הארכיפלג הייתה תמיד לא הדוקה במיוחד. אף על פי שג'אווה נשלטה על ידי ההולנדים, אזורים רבים נותרו עצמאיים לאורך רוב תקופת השלטון ההולנדי, כולל סולטנות אצ'ה, באלי, לומבוק ובורנאו. מלחמות והתנגשויות אין ספור התנהלו ברחבי האיים כאשר קבוצות אתניות שונות נאבקו במאמצים להשליט את ההגמוניה ההולנדית בהם, ואלה החלישו את שליטתה של הולנד והעסיקו את כוחותיה הצבאיים. שוד ימי נותר בעיה קשה עד לאמצע המאה ה-19. לבסוף, בראשית המאה ה-20, הורחבה שליטתה של הולנד על פני השטח שמהווה כיום את אינדונזיה.
ב-1806, 11 שנים אחרי שנכבשה הולנד על ידי צרפת, מינה נפוליאון את אחיו, לואי בונפרטה כמלך הולנד, מהלך שהוביל למינויו של המרשל הרמן וילם דנדלס לתפקיד המושל הכללי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים. ב-1811 כבשו הבריטים כמה נמלים של המושבה, כולל בג'אווה וסטמפורד ראפלס היה לסגן המושל של ג'אווה הבריטית. ב-1816–1817 הוחזרה השליטה ההולנדית, הפעם לשלטון ישיר של ממלכת הולנד למורת רוחו של לורד מינטו שהיה המושל הבריטי בנחלות בריטניה בהודו.
המרד של קפטן פטימורה נגד ההולנדים
ניסיון של קפטן פטימורה האינדונזי, ששירת את הבריטים ושוחרר לפני נסיגתם, למרוד בהולנדים באיי התבלינים בשנים 1816–1817 נכשל לאחר מלחמה. הוא נעצר ב-11 בנובמבר 1817 ונתלה עם חבריו מול מבצר באמבון ב-16 בדצמבר 1817. שנים רבות לאחר מותו הכריזה עליו ממשלת אינדונזיה העצמאית כעל גיבור לאומי על פי חוק. זכרו הונצח על שטר כסף, ובשמם של אוניברסיטת פטימורה ושדה התעופה פטימורה, שניהם בעיר אמבון.
הסכם 1824 ותוצאותיו
במסגרת הסכם שנחתם בין בריטניה להולנד ב-1824 הסכימה בריטניה לפנות את נחלותיה שמדרום לסינגפור שהיו בנגקולו בסומטרה ועוד מקום שמקומו אינו ברור, בתמורה לאזור מלאקה בחצי האי המלאי שנשלטה בידי ההולנדים. ההסכם בוצע ב-1825. הגבולות שנקבעו אז בין השטחים ההולנדים לבין השטחים הבריטים נותרו עד היום הגבולות בין אינדונזיה לבין מלזיה, במצר מלאקה.
מאז ייסודה של חברת הודו המזרחית ההולנדית במאה ה-17, הרחבת תחומי המושבה הייתה אינטרס עסקי. תקופת שלטונו של המושל הכללי יוהנס ואן דן בוס בשנים 1830–1835 עמדה בסימן של העדפת הרווחיות העסקית כמדיניות רשמית ותשומת הלב נתנה בעיקר לג'אווה, לסומטרה ולבנגקא. אף על פי כן, החל משנת 1840 לערך, תנועת ההתפשטות הלאומית ההולנדית הובילה סדרה של מלחמות להרחיב ולייצב את השליטה בנחלות באיים נוספים. המניעים למהלכים אלו כללו את הרצון להגן על אזורים שכבר היו בשליטה הולנדית, רצונם של פקידים רשמיים לזכות בתהילה ובקידום וביסוס התביעות ההולנדיות בכל רחבי הארכיפלג כדי למנוע את מעורבותן של מעצמות אירופאיות אחרות בתקופת האימפריאליזם המודרני. ניצולם של המשאבים האינדונזיים חרגה מעבר לתחום של ג'אווה ורוב רובם של האיים האחרים עבר לשליטה ישירה של ממשלת הולנד או להשפעתה.
במלחמת פדרי, שהתנהלה בשנים 1821–1838, הכניעו ההולנדים את עם המיננגקבאו שבסומטרה ובמלחמת ג'אווה, שהתנהלה בשנים 1825–1830, שמה קץ להתנגדות ג'אוונית משמעותית. מלחמת בנג'רמסין, שהתנהלה בשנים 1859–1863 בדרום-מזרח קלימנטן, הסתיימה בתבוסתו של הסולטן. לאחר כישלונן של משלחות כיבוש להשיג את השליטה בבאלי בשנים 1846 ו-1848, הצליחו ההולנדים להשיג את השליטה על צפון האי ב-1849. המערכה הצבאית הממושכת ביותר הייתה מלחמת אצ'ה, שהחלה בפלישה ההולנדית לאי ב-1873, נתקלה בהתנגדותם של לוחמי גרילה מקומיים, והסתיימה בכניעתם של המקומיים ב-1918. מהומות המשיכו להתפרץ הן בג'אווה והן בסומטרה בהמשך המאה ה-19. עם זאת, ב-1894 עבר האי לומבוק לשליטה הולנדית וההתנגדות של עם הבטאק בצפון סומטרה נפסקה ב-1895, לאחר 23 שנות מלחמה מאז 1872. לקראת סוף המאה ה-19 השתנה מאזן הכוחות הצבאי עם התרחבות הפער הטכנולוגי בין הולנד התעשייתית לבין המדינות העצמאיות המקומיות הקדם-תעשייתיות. המפקדים הצבאיים והפוליטיקאים ההולנדים האמינו שחובתם המוסרית היא לשחרר את העמים הילידיים האינדונזים מעולם של השליטים המקומיים שנחשבו מדכאים, נחשלים וחסרי כבוד כלפי החוק הבינלאומי.
אף על פי שפרצו מרידות של האינדונזים, התרחב השלטון הקולוניאלי הישיר בכל שטחי האיים בעשור הראשון של המאה ה-20 והשליטה נלקחה מידיהם של אחרוני השליטים המקומיים. דרום-מערב סולאווסי נכבש בשנים 1905–1906, באלי נכבש ב-1906 וב-1908, כפי שנכבשו הממלכות העצמאיות האחרונות במאלוקו, בסומטרה, בקלימנטן ובאיי סונדה. שליטים נוספים, כמו הסולטנים של טידורה במאלוקו, ובעל ה"ארמון הצהוב" בסומבאווה בסר וסולטאני "בימה" במזרח האי סומבאווה, שתפו פעולה עם הולנד ובכך חסכו מעצמם את הכיבוש הצבאי ההולנדי והתאפשר להם לנהל משא ומתן לתנאים טובים יותר תחת השלטון הקולוניאלי. כמוהם עשו סולטאני יוגיאקרטה אחרי כניעתו של דיפונגורו בשנת 1830. ב-1886 קיבל סולטאן דלי בעיר מדן את שלטונם של ההולנדים, ובתמורה הם בנו לו ארמון בעיר, "איסטנה מאימון". ב-1920 עבר חצי האי ראש הציפור שבמערב גינאה החדשה לשליטה הולנדית בפועל, אחרי שנתבע האזור על ידי ההולנדים מאז שנת 1828. שלב אחרון זה בהשתלטות ההולנדית על חלק זה של העולם קבע את גבולותיה של אינדונזיה של ימינו.
הסכמי הגבול בגינאה החדשה, קלימנטן, סבאטיק וטימור
הגבול בין טימור המזרחית בשלטון פורטוגל לחלק שהיה בשלטון הולנד נקבע לראשונה ב-1859, אך נותר בעייתי גם ב-1914 ונקבע סופית ב-1915.
הגבול בין החכירה הבריטית בצפון בורנאו לבין שטחי שלטון הולנד באי קלימנטן נקבע בשנת 1891 על קו פרשת המים ברכס הרים ומגיע עד החוף בקו רוחב צפוני 4 מעלות ו-10 דקות, ומשם הוא חוצה את האי סבאטיק בסביבות 4 מעלות ו- 11 דקות. קו הגבול הימי ממשיך עד ליגה אחת ממזרח לסבאטיק והמשכו בלתי תחום עד היום, גם הגבול בין סראוואק שהייתה אז עצמאית לשטחי שלטון הולנד עמד על קו פרשת המים בהמשך אותו רכס המגיע עד צפון בורנאו.
הגבול המזרחי של גינאה החדשה ההולנדית נקבע תחילה, בשנת 1885, על קו האורך 141 מזרח לרוחב כל האי, בין השטח ההולנדי במערב לשטח הגרמני אז בצפון-מזרח, ושטחה של פפואה הבריטית בדרום-מזרח. בשנת 1895 נתגלה שנהר "פליי" עובר בגזרה של כ-80 ק"מ עד כ-6 דקות ממערב לקו זה לפני שהוא פונה שוב מזרחה משם. מכיוון שהבריטים רצו זכות שיט בכל הנהר, הם פנו אל ההולנדים בבקשה לשנות את ההסכם. לפי הסכם מתוקן מ-16 במאי 1895 הגבול הבריטי נמשך מערבה לאורך כל עיקול הנהר, וההולנדים פוצו בכך שקו הגבול מדרום לעיקול הנהר הוזז מזרחה לקו אורך 141 מעלות, דקה אחת ו-10 שניות מזרח עד לחופו הדרומי של האי גינאה החדשה, וניתנה לכלי השיט ההולנדיים זכות הפלגה מעיקול הנהר בגבול במורד הנהר בתחום פפואה גינאה החדשה של היום עד לשפכו. הגבולות מצפון לנהר עם שטחי שלטון בריטניה וגרמניה נותרו כמו שהיו ב-1885. בפועל, נאלצה הולנד לעמול כדי למנוע מהגרמנים להפר את ההסכם משנת 1885 בגלל הרגל הגרמנים לעשות כרצונם בסביבות המקום שנקרא היום "מפרץ יוס סודארסו" בתוך מערב גינאה החדשה, לצורך זה ייסדו שם ההולנדים את העיר "הולנדיה" (ג'איאפורה המודרנית) ב-7 במרץ 1910, וייעדו אותה להיות מרכז שלטוני אזורי.
מלחמת העולם השנייה והעצמאות
ב-15 במאי 1940 נכנעה הולנד לגרמניה הנאצית. המשפחה המלכותית נמלטה לגלות בבריטניה. גרמניה ויפן היו בעלות ברית. ב-27 בספטמבר 1940 חתמו גרמניה, הונגריה, איטליה ויפן על הסכם שהתווה את תחומי ההשפעה שלהם. איי הודו המזרחיים ההולנדיים נכללו בתחום ההשפעה של היפנים.
הולנד, בריטניה וארצות הברית ניסו להגן על המושבה מפני היפנים כאשר אלה האחרונים התקדמו דרומה במסעות כיבושיהם בסוף שנת 1941 מתוך כוונה להשיג שליטה על הנפט ההולנדי. ב-11 בדצמבר 1941 החלו היפנים לכבוש באמצעות צנחנים שדות תעופה במושבה, גם אלה המרוחקים זה מזה הותקפו לעיתים בו-זמנית. ב-10 בינואר 1942, במהלך קרב איי הודו המזרחיים, פלשו הכוחות היפנים לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט. מטעי הגומי ושדות הנפט של המושבה נחשבו כחיוניים למאמץ המלחמתי היפני. עד מהרה הוכנעו כוחות בעלות הברית על ידי היפנים, וב-8 במרץ 1942 נכנע צבא איי הודו המזרחיים ההולנדיים המלכותי בג'אווה. הכיבוש באי ג'אווה הושלם ב-10 במרץ 1942, ועד אוגוסט 1942 השלימו היפנים את כיבושה של כל המושבה כמעט. האזור היחיד שלא נפל בידיהם היה אזור מראוקה במערב גינאה החדשה.
כשהם שואבים עידוד מתעמולת המלחמה היפנית ומתנועת ההתעוררות הלאומית האינדונזית, קידמו רוב עמי המושבה בברכה את הכובשים היפנים כמשחררים מעול האימפריה הקולוניאלית ההולנדית, אך רגשות אלו השתנו עד מהרה כאשר התברר ששלטון הכיבוש היפני היה יותר מדכא והרסני בהשוואה לממשל הקולוניאלי ההולנדי. הכיבוש היפני הוביל לנפילתו הסופית של הממשל הקולוניאלי ההולנדי באיים, שכן היפנים חיסלו ככל יכולתם את רוב רובו של מבנה הממשל ההולנדי והחליפו אותו בממשל מטעמם. אף על פי שעמדות השלטון העיקריות הוחזקו על ידי היפנים, משמעות מעצרם של כל האזרחים ההולנדים תושבי המושבה הייתה שתפקידי ממשל ומנהל רבים עברו לידי התושבים המקומיים. בניגוד לגישת הדיכוי של הלאומיות האינדונזית על ידי ההולנדים, התירו היפנים למנהיגים מקומיים ליצור קשרי שלטון עם ההמונים ומהלך זה היווה כר להכשרת הדור הצעיר של המנהיגים.
על פי דיווח של האו"ם, מתו באינדונזיה ארבעה מיליון איש כתוצאה מפעולות משטר הכיבוש היפני. לאחר כניעת היפנים באוגוסט 1945, הכריזו המנהיגים הלאומיים, סוקרנו ומוחמד האתא, ביום ששי 17 באוגוסט 1945, על עצמאותה של אינדונזיה. לאחר מכן התנהל מאבק שנמשך ארבע וחצי שנים בו ניסו ההולנדים לחדש את ימיה של המושבה. אף על פי שכוחות הצבא ההולנדי הצליחו להשיג שליטה על רוב שטחה של אינדונזיה, פרצה מלחמת גרילה ורוב האינדונזים ובסופו של דבר רוב דעת הקהל העולמית העדיפו שאינדונזיה תקבל את עצמאותה. ב-27 בדצמבר 1949 הכירה הולנד באופן רשמי בריבונותה של אינדונזיה על שטחי האיים שבאסיה, למעט גינאה החדשה ההולנדית (מערב גינאה החדשה) שבאוקיאניה.