cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדוכסות הגדולה של טוסקנה
החזרת בית הבסבורג וסופה של הדוכסות הגדולה
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור. ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד, שלא יישם את שלטונו. בדצמבר 1859 הצטרפה טוסקנה, לאחר שמשאל עם ענה באופן גורף (95%) "כן", לממלכת סרדיניה, בדרך להקמתה של ממלכת איטליה המאוחדת.
יהודים בדוכסות טוסקנה
מאמצע המאה ה-12 נמצאו על ידי בנימין מטודלה כמה עשרות משפחות יהודיות בפיזה ובלוקה. ב-1229 נזכרים יהודים בסיינה, ומתחילת המאה ה-14 ואילך נוסדו בנקים יהודיים בערים רבות בטוסקנה. ב-1437 החלה הבנקאות היהודית בפירנצה ומסביבה התגבשה במהרה קהילה.
עם ייסוד הדוכסות הגדולה של טוסקנה הורע מצב היהודים. ב-1567 הונהג בה אות הקלון, וב-1570 גורשו היהודים מטוסקנה כולה, פרט לסיינה ולפירנצה - שבהן נכלאו בגטאות.
ב-1492 גורשו היהודים לראשונה מהרפובליקה של לוקה וסופית ב-1572. אולם ב-1593 נפתחו שערי פיזה וליוורנו בפני צאצאי אנוסי ספרד ופורטוגל, ובליוורנו זכו היהודים - כסוחרים וכבנקאים - בתנאים נוחים ביותר, עד שבמאה ה-18 הפכה הקהילה היהודית לאחת הקהילות הפורחות באיטליה כולה. שליטי טוסקנה שמבית הבסבורג-לורן הרחיבו את זכויות היהודים בעיר זו, וב-1779 אף העניקו להם את הזכות להיבחר למועצת העיר. באותה עת נמנו כ-6,000 יהודים בחמש ערי המושב היהודי בטוסקנה - פירנצה, פיזה, ליוורנו, סיינה ופיטיליאנו.
ב-1798 זכו יהודי טוסקנה בשוויון מלא מידי שלטונות הכיבוש הצרפתיים, ובכך החל תהליך התערותם בחיי החברה והכלכלה של טוסקנה. לאחר הרסטורציה לא השתנה מצבם בהרבה; בימי הדוכס הגדול לאופולד השני נמשכה המדיניות הליברלית, ולא נסגרו בפני היהודים השירות הצבאי, פקידות ציבורית ועריכת דין. יהודי טוסקנה אף הירבו להשתתף בתנועות המדיניות והרוחניות של יתר האוכלוסין, ומספרם בשורות תנועת התחיה האיטלקית ובין חסידי מאציני היה רב.
תחום השלטון והמבנה המנהלי
הדוכסות הורחבה על ידי רכישה והתמזגות של מובלעות לתוכה. כך למשל, ב-1604 נרכשה פיטיגליאנו שבנפת גרוסטו מידי משפחת אורסיני, וב-1633 נרכש סנטה פיורה (Contea di Santa Fiora) בדרום טוסקנה מבית ספורצה.
בין השנים 1555 ל-1797 "כירסמו" בשטחה הרציף של טוסקנה מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi) בדרום (אזור בשליטה ספרדית באזור מונטה ארג'נטריו) ונסיכות פיומבינו (Signoria di Piombino) נפוליאון צירף שטחים אלה ל"ממלכת אטרוריה", ולאחר תבוסתו הם סופחו לדוכסות הגדולה של טוסקנה. בנוסף, שכנה בצפון הרפובליקה של לוקה ויורשתה, דוכסות לוקה, שמוזגה לדוכסות הגדולה ב-1847, עם מות שליטתה מארי לואיז, דוכסית פארמה.
הכל שריר וקיים
במקור מילים אלו הם תקנה של חז"ל בגט מקושר, שבו, לפי שיטת רב הונא, מכיוון שהעדים אינם חותמים בסוף השטר ולאחר סיום הטקסט אלא בצד השני של השטר (בין קשר לקשר), קיים חשש שמזייף יוסיף לאחר סיום הטקסט הכתוב בשטר מילים נוספות ותנאים כרצונו, ולכן תיקנו חז"ל לכתוב "והכל שריר וקיים".
לעומת זאת, אם ישנו פרט בשטר שנכתב במקומה של מילה שנכתבה שנמחקה ("במקום המַחַק" בלשון חז"ל), אין אפשרות לקיימה ולוודא את נכונותה על ידי ציון אמיתותה בסוף השטר במילים "שריר וקיים", שכן אם המילה המחוקה היא באמצע שורה, והכתוב בהמשך השורה נראה כהמשך לכתוב בה, די במילים "הכל שריר וקיים" שנכתבו ללא ספק לאחר התיקון, כדי לוודא את נכונותה, ואם ה"מחק" נכתב בסוף השטר, במקום שייתכן שהיה כתוב שם "הכל שריר וקיים", השטר פסול, מכיוון שייתכן שהיה כתוב באותו מקום "והכל שריר וקיים", והוא מחק את המילים ושם כתב פרט אחר של השטר, ולאחר מכן הוסיף את המילים "והכל שריר וקיים" שבו הוא מקיים פרט מסולף מסוים שבשטר.
אם נכתב בשטר "הכל שריר וקיים" פעמיים, לדעת השולחן ערוך על פי ר"י ברצלוני, השטר כשר, אך הרמ"א הוסיף שלכתחילה לא יעשה כן, מכיוון שייתכן שהפעם הראשונה נכתבה על ידי כותב השטר ואילו הפעם השנייה נכתבה על ידי הזייפן שהוסיף לאחר סיום הטקסט תנאים נוספים לפי רצונו. מסיבה זו, לפי רוב הראשונים, כיום בטלה תקנת ה"אין למדין משיטה אחרונה", שהרי בכל מקרה בשורה האחרונה כותבים "והכל שריר וקיים", ועל ידי תקנת השריר וקיים לא ניתן להוסיף מאומה בסיום הטקסט.
ארנון צוקרמן
ארנון צוקרמן (נולד ב-1934) הוא ממקימי הטלוויזיה הישראלית ומנהלה. פרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב, וכיהן כנשיא בצלאל עד שנת 2012.
ביוגרפיה
צוקרמן נולד בחיפה. בצעירותו למד בבית הספר הריאלי העברי ובבית הספר הימי ליד הטכניון. את שירותו הצבאי עשה בחיל הים באוניה ק-32 "מזנק". השתתף במבצע סיני במסע הספינה מסביב ליבשת אפריקה כדי להביא אותה לשמירה על מצרי טיראן.
לאחר שירותו הצבאי, ב-1957, עבר לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית, בה סיים תואר ראשון בסוציולוגיה ומדעי המדינה ולמד לתואר שני למנהל עסקים. במהלך לימודיו וגם לאחר מכן עבד במשרד האוצר. ב-1969, עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, הושאל ממשרד האוצר לרשות השידור שהוקמה אז, ושימש כסגן מנהל כללי למינהל וכספים. בתפקידו זה היה שותף מרכזי להקמתו של הערוץ הראשון.
ב-1970 יצא להשתלמות של חודשיים לארצות הברית בתחנות של רשת השידור CBS. ב-1971 השתתף בסמינר בינלאומי אינטנסיבי של שלושה חודשים ב-BBC בלונדון, בנושא ניהול שידור.
בשנים 1973–1979 היה מנהל הטלוויזיה הישראלית. בתקופה זו ריכז הערוץ הראשון, היחיד בארץ, את כל הצפייה הטלוויזיונית, במיוחד סביב אירועי מלחמת יום כיפור, המהפך הפוליטי ועוד. צוקרמן עבד בתקופה זו בצוות הבכיר של הטלוויזיה לצד מוטי קירשנבאום (מנהל התוכניות), דן שילון (מנהל החדשות) ואלכס גלעדי (מנהל מחלקת הספורט ופרויקטים מיוחדים). בקיץ 1979 הודח מתפקידו כמנהל הטלוויזיה בידי חברי הליכוד במליאת רשות השידור, בטענה שצוקרמן קידום תוכן "שמאלני", דוגמת התוכנית ניקוי ראש.
עם פרישתו מהטלוויזיה הקים צוקרמן, יחד עם דן שילון ודני וסלי במימון בנק הפועלים, את חברת ההפקה "רימון תקשורת" (1980–1985). החברה תכננה להתמודד במכרז להקמת ערוץ 2, שלבסוף בוטל באותה עת. במקביל הפיקו קלטת וידאו בשם "הערוץ השני" שחולקה בחינם, וכללה תוכנית מגזין אקטואליה ומומנה מפרסומות, הפרויקט בוטל לאחר הפקת קלטת אחת, עקב מיעוט מפרסמים וחוסר כדאיות כלכלית. "רימון תקשורת" הפיקה בין השאר: סדרה בת שלושה פרקים עם משה דיין, "Dayan" בשיתוף עם ה-BBC (1981); סדרה זו שודרה גם ברשת ABC בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות. כן הפיק סרט דוקומנטרי בשם "Between the River and the Sea" (1982) וסדרה בת עשרה פרקים בשם "The Encircled Sea" על הים התיכון (1984) עם ערוץ 4 הבריטי. הסדרות שודרו במספר מדינות ברחבי העולם.
ב-1985 הצטרף צוקרמן לסגל אוניברסיטת תל אביב כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה ומונה לפרופסור חבר. הוא לימד קורסים וסמינרים על טלוויזיה ופוליטיקה, טלוויזיה גלובלית והפקה. ב-1986 ייסד יחד עם סטודנטים מהחוג את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פסטיבל שמאז 1992 מהווה אחד משני הפסטיבלים הרשמיים של CILECT, האיגוד הבינלאומי של בתי ספר לקולנוע וטלוויזיה. ב-1986, בנוסף לתפקידו כראש החוג לקולנוע וטלוויזיה, התמנה צוקרמן לדיקן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב; במסגרת זו הקים את החוג הבינתחומי באמנויות.
ב-1991, במלחמת המפרץ הראשונה, גויס צוקרמן לצה"ל כעוזר מיוחד לדובר צה"ל ואחראי על תיאום הפעולות של כל המדיה האלקטרונית בישראל.
בין השנים 1991–1996 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר ע"ש טיש לאמנויות. ב-1992 שימש כראש התוכנית בפועל לתואר שני בקולנוע וטלוויזיה, ובין 1993 ל-1996 שימש כראש הקתדרה שנתרמה על ידי ארגון השידור של טוקיו, יפן (TBS), לשידור בינלאומי. במסגרת זו הקים את התוכנית לשידורים בינלאומיים ואת הסמינר הבינלאומי למנהלי שידור בשיתוף עם המגזין וראייטי ועם האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדע (NATAS).
ב-2000 עמד צוקרמן בראש ועדת היגוי באוניברסיטת תל אביב שעסקה בתמיכת שירותים טכנולוגיים ללמידה מרחוק, ושימש כיועץ ליחידת הדיגיטל של האוניברסיטה. בהמשך אותה שנה פרש מאוניברסיטת תל אביב והתמנה לדיקן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל. בנוסף מונה באותה עת כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
בשנת 2004, עתר לבג"ץ בדרישה להשוות תנאי שכרו שהיה מנהל הטלוויזיה, לתנאי מנכ"ל במשרד ממשלתי, באופן רטרואקטיבי, אך העתירה נדחתה.
לאורך השנים כתב צוקרמן מאמרים רבים בנושאי מדיה ותקשורת בעיתונות היומית והתקופתית, ועסק בייעוץ למשרד התקשורת, לרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו וארגוני מדיה אחרים. בנוסף היה חבר בהנהלות של ארגוני מדיה שונים בארץ ובעולם: חבר ועדת התוכניות של ארגון השידור האירופי (EBU), יו"ר ארגון המפיקים בישראל, חבר במועצת הפיס לתרבות ואמנות, חבר ההנהלה של הארגון הבינלאומי לבתי ספר לקולנוע וטלוויזיה (CILET), ועוד.
קרחון קטספו
קרחון קֶטְסְפוֹ (באנגלית: Catspaw Glacier: מילולית: קרחון רגלו של חתול) הוא קרחון קטן, הזורם לכיוון דרום ממורדות ההרים המצויים צפונית לקרחון טיילור, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
קרחון קטספו נמצא מערבית לקרחון סטוקינג (אנטארקטיקה).
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי תומאס גריפית' טיילור, שהיה חלק ממשלחת טרה נובה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913) בשל דמיונו לכף רגל של חתול.
לקריאה נוספת
• Kelly Chan-Yam, Characterisation of microbial communities in a water track in an Antarctic Dry Valley, 2017
• Charles Neider, Edge of the World: Ross Island, Antarctica, P 349
סרטים תאומים
סרטים תאומים הם סרטים בעלי עלילות זהות או דומות שהופקו והוקרנו בו-זמנית על ידי שני אולפני קולנוע שונים.
התופעה יכולה לנבוע מכך ששתי חברות הפקה או יותר משקיעות בתסריטים דומים במקביל, וכתוצאה מכך במרוץ להפצת הסרטים לקהל. יש המייחסים סרטים תאומים לריגול תעשייתי, תנועת עובדים בין אולפנים, או שאותם תסריטים נשלחים לכמה אולפני קולנוע לפני שהם מתקבלים. הסבר אפשרי נוסף אם הסרטים עוסקים בנושאים אקטואליים, כגון התפרצויות געשיות, טלוויזיית ריאליטי, פעולות טרור או סביב תאריכים משמעותיים, הוא של הרעיון.
בעוד שסרטים תאומים הם לעיתים קרובות סרטים בתקציב גדול, נוצר בדרך כלל בתקציב נמוך, עם כותרות, אסתטיקה או נושאים דומים לסרט שובר קופות. חיקויים של שוברי קופות מקבלים בדרך כלל שחרור ושיווק מוגבלים יותר, מתוך כוונה לנצל את העניין הציבורי בנושא המונע על ידי הסרט הגדול.
בין הדוגמאות הרבות לסרטים תאומים, ניתן לציין מהשנים האחרונות את הסרטים: פינוקיו יחד עם גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו. שניהם מבוססים על ספר הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו ויצאו בשנת 2022. שעה אפלה יחד עם. שניהם סרטים על צ'רצ'יל שיצאו בשנת 2017, וגם עם הסרט שיצא ב-2016. טירת הזכוכית שיצא ב-2017 יחד עם קפטן פנטסטיק שיצא ב-2016. שניהם מספרים על משפחה מרובת ילדים שחיה במנותק מהסויליזציה. בשניהם בעקבות לוויה הילדים עוברים לגור אצל הסבא וסבתא. ושניהם מציגים את הדינמיקה המורכבת של משפחה, ובמיוחד בין הורים לילדים.
טהאן שווה
טהאן שווה (Than Shwe; נולד ב-3 בפברואר 1933) הוא איש צבא (גנרל) ופוליטיקאי מיאנמרי, שהיה המנהיג הצבאי של מיאנמר בשנים 1992–2011. בשנים 2003-1992 היה ראש ממשלת מיאנמר.
שווה החל לכהן כמנהיג מיאנמר לאחר התפטרותו המפתיעה של הגנרל מאונג, המנהיג הקודם, ובכך הפך שווה לגנרל, למפקד העליון של כוחות מיאנמר ולמנהיג החדש של המדינה.
כהונתו של שווה נחשבה לליברלית משל קודמו. הוא תמך בהשתתפותה של מיאנמר באיגוד האומות של דרום מזרח אסיה (ASEAN). הוא גם פיקח על נקיטת אמצעים נגד שחיתות, אשר הביאה לפיטורים של שרים ובכירים אחרים במדינה. עם זאת הוא המשיך בדיכוי העיתונות החופשית של מיאנמר והביא למעצרם של עיתונאים רבים שהתנגדו למשטרו, ובהם הפעילה הפוליטית אונג סן סו צ'י.
בשנת 2006 הוא העביר את בירת המדינה מיאנגון לנייפידאו.
באוגוסט 2010 פורסמו שמועות לפיהן התפטרו שווה, סגנו ועוד שישה קציני צבא בכירים וכי שווה ימשיך לכהן כמנהיג המדינה עד סוף השנה.
הארמייה הרביעית (ארצות הברית)
הארמייה הרביעית של ארצות הברית (באנגלית: Fourth United States Army) הייתה ארמיית שדה של צבא ארצות הברית.
היסטוריה
הארמייה הוקמה בקיץ 1932 ומפקדתה הייתה באומהה, נברסקה. ב-18 ביוני 1936 הועבר מטה הארמייה לסן פרנסיסקו. ב-1940 הוגדרו תחומי האחריות של הארמייה, אשר נפרסה בקליפורניה, וושינגטון, אורגון, איידהו, מונטנה, נבדה, יוטה ובהמשך גם אריזונה. הארמייה לא לחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, והייתה אחראית על הגנת החוף המערבי ואימון יחידות שנשלחו מאוחר יותר לחזית. במהלך המלחמה פיקדו על הארמייה בזה אחר זה: ג'ון דוויט, ויליאם סימפסון וג'ון לוקאס. במהלך המלחמה הייתה הארמייה אחראית על המבצע השנוי במחלוקת של כליאת היפנים בארצות הברית. ב-7 בינואר 1944 הועבר מטה הארמייה לפורט סם יוסטון שבסן אנטוניו, טקסס. מטרת ההעברה הייתה שהארמייה הרביעית תוכל למלא את תפקידי הארמייה השלישית אשר נשלחה לחזית המערבית. לאחר המלחמה הייתה הארמייה אחראית על גיוס והכשרה של הכוחות ממדינות מערב ארצות הברית. ביולי 1971 אוחדה הארמייה הרביעית עם הארמייה החמישית. ב-1984 הוקמה הארמייה מחדש בפורט שרידן, אילינוי. ב-1988 נסגר פורט שרידן ומטה הארמייה הועבר לפורט בנג'מין הריסון, אינדיאנה. הארמייה פורקה סופית ב-1992.
יאקוב פרידריך פריס
יאקוב פרידריך פריס (בגרמנית: Jakob Friedrich Fries) (23 באוגוסט 1773 - 10 באוגוסט 1843) היה פילוסוף, מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני.
קריירה אקדמית
פריס התנגד לדעותיו של פרידריך וילהלם שלינג ובשנת 1812 אף פרסם מאמר בנושא ("Von deutscher Philosophie, Art und Kunst").
אנטישמיות
פריס היה בעל דעות אנטישמיות, בשנת 1816 פרסם פריס מאמר בשם "Über die Gefährdung des Wohlstandes und des Charakters der Deutschen durch die Juden" (בתרגום: יהודים כאיום על החיים הגרמניים והאופי הגרמני). במאמר זה הוא הצדיק נוהג שלפיו יהודים צריכים ללכת עם ציון מזהה מיוחד על הבגדים כדי להבדיל אותם משאר האוכלוסייה, כמו כן, לדעתו יש לעודד את היהודים לעזוב את שטחי גרמניה. הוא ציין שבהשפעת היהודים החומריות בחברה הגרמנית גדלה ולכן רצוי לבדל אותם מהחברה הגרמנית, מאמר זה היה בין היתר בסיס לפרעות "הפ-הפ" בשנת 1819.
פעילות פוליטית
בשנת 1818 אחד מתלמידיו של פריס רצח את המחזאי הגרמני אוגוסט פון קוצבו על רקע דעותיו הפוליטיות. במהלך החקירה נמצאו במסמכיו מכתבים שהוא קיבל מפריס. כתוצאה מכך בוטלו כל הרצאותיו באוניברסיטה, אך הוא המשיך לקבל את משכורתו. בהמשך, בהדרגה, הוא התחיל ללמד מחדש.
גואביארה
גואביארה (בספרדית: Guaviare) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בדרום-מזרח קולומביה והוא גובל במחוזות מטה בצפון-מערב ובצפון, בוויצ'דה בצפון, בגואאיניה בצפון-מזרח, בוואופס בדרום-מזרח, ובקקטה בדרום-מערב.
המחוז משתרע על שטח של 53,460 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-114,000 תושבים (הערכה ל-2017). בירת המחוז היא סן חוסה דל גואביארה.
היסטוריה
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל תחילה בפרובינציית פופאיאן אך כעבור שנים ספורות נכלל במחוז בויאקה. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לטריטוריית קקטה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והטריטוריה נכללה במדינת קאוקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז קאוקה.
ב-1910 פוצלה מן המחוז הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של ואופס, שכללה את שטחי מחוזות ואופס, גואביארה וגואאיניה המודרניים. ב-1977 האזור פוצל לקומיסריה בפני עצמה. ב-1991 שודרג מעמד הקומיסריה למחוז.
כלכלה
אף על פי שגידולו לא חוקי, המחוז הוא אחד המוקדים העיקריים בקולומביה לגידול צמח הקוקה שממנו מופק הסם קוקאין. עיקר הגידולים הם מיוזמת ארגון הגרילה FARC, דבר שמביא דרך קבע להתנגשויות שלהם עם הכוחות המזוינים של קולומביה במחוז. מלבד הקוקאין, כלכלת המחוז החוקית מסתמכת בעיקר על חקלאות, הכוללת בין גידול בננה, מניהוט, קקאו, תירס, אורז, פופוניה, קופואסו וקוקונה, דייג, גידול מקנה ותיירות.
יוחאי אברהמי
יוחאי אברהמי (נולד ב-1970) הוא אמן ומרצה במחלקה לאמנות בבצלאל. בין השנים 2014–2017 כיהן כראש המכון והחוג לאמנות בבמכללת אורנים, שם הוא מרצה.
ביוגרפיה
אברהמי נולד ב-1970 במושב רם און. בין השנים 1988 - 1986 למד ציור ופיסול במכללת עמק יזרעאל. הוא בוגר המחלקה לאמנות בבצלאל ב-1996. תחומי יצירתו כוללים פיסול, רישום, וידאו, כתיבה, סיורים ומצגות לתיאטרון.
אברהמי הציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה והשתתף בתערוכות קבוצתיות ובביאנאלה באיסטנבול (2005), בטייפה (2007), בסאו פאולו (2014) ובקובנא (2017). בתחום התיאטרון שיתף פעולה עם השחקן והבמאי דורון תבורי בשני פרויקטים: "מפגש באינסוף" (2010) בתיאטרון אנסמבל הרצליה ו"בארץ הגלעד"  (2012) שהוצג במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאולם נחמני בתל אביב. בשנת 2014 התמנה אברהמי לראש המכון לאמנות במכללת אורנים.
הוא החל ללמד במחלקה לאמנות בבצלאל בשנת 2006 ובמכון לאמנות במכללת אורנים בשנת 2007. בין השנים 2005–2008 לימד במכון אבני ובסמינר הקיבוצים. מאז 2007 חוקר אברהמי את התצוגות במוזיאונים למורשת צבאית ומוזיאונים להנצחת השואה ואסונות לאומיים. את מחקריו הציג בכנסים אקדמיים בארץ ובעולם. ב-2009 בכנס הלקסיקון באוניברסיטת תל אביב ובכנס אמנות קונפליקטואלית באוניברסיטת חיפה, ב-2012 בכנס Making good again באוניברסיטה העברית בירושלים ובכנס Performance - Memory – Museum באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע. ב-2013 השתתף בכנס Doing Memory באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. בשנת 2015 הוציא את ספרו The Mount of Hercules, בהוצאת האקדמיה לאמנויות העולם בקלן. עבודתו האחרונה, ״חקלאות, גאווה וייסורי מצפון״, הוצגה במסגרת הפרויקט ״תנאים למחוללות פוליטית״ במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, וב-NBK, בברלין
El Makinon
El Makinon (באנגלית: The Machine; בעברית: המכונה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקולומביאנית קרול ג'י, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה אנג'ליק, מתוך אלבום האולפן השלישי של ג'י, KG0516. השיר יצא לאור ב-25 במרץ 2021, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט, כסינגל החמישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השישי במצעד השירים הלטיניים.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-225 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא לאור ב-26 במרץ, יום לאחר יצאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את קרול ג'י לבדה, כשהיא נוהגת ברכב יוקרה. בהמשך, מצטרפת אליה מריה אנג'ליק והשתיים נוהגות יחדיו ברחבי העולם. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות שלל רקדני ליווי אשר נמצאים מסביב לג'י ואנג'ליק.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-465 מיליון צפיות.
ז'קי לוי
ז'קי לוי (נולד בחשוון ה'תשכ"א, 28 באוקטובר 1960) הוא פוליטיקאי ישראלי, ראש עיריית בית שאן; כיהן כחבר הכנסת העשרים וסגן שר במשרד הבינוי מטעם מפלגת הליכוד.
ביוגרפיה
נולד בבית שאן, ילדם השני של רחל ודוד לוי. שירת בצנחנים. לאחר שחרורו מצה"ל היה עוזרו של ראש מועצת רמת ישי.
בשנת 1989 נבחר כחבר מועצה במועצת בית שאן מטעם סיעת "לב". הוא הפסיד בהתמודדות על ראשות המועצה, למועמד הליכוד, שלמה בן לולו. בין השנים 1992–1998 שימש ממלא מקום ראש המועצה. בשנת 1999, כשלוי לא היה בתפקיד, הוכרזה בית שאן כעיר.
לוי הוא חבר מרכז הליכוד, וחבר מזכירות התנועה. בשנת 2002 נפצע לוי בפיגוע טרור, הפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן, שבו נהרגו שישה אנשים. בשנת 2003 נבחר לראשות עיריית בית שאן מטעם הליכוד. בנוסף לכך, כיהן לוי כמ"מ יו"ר המרכז לשלטון המקומי ומחזיק בתיק החברה למשק ולכלכלה.
בשנת 2012, זכה לוי, כמו גם ארבעה מאחיו ושניים מאחייניו, בהגרלת קרקעות זולות, שניהלה העירייה עבור מינהל מקרקעי ישראל. בעקבות המחאה הציבורית ביטל רק לוי את זכייתו ולא את זו של קרוביו. שמו של לוי נקשר גם באי סדרים אחרים.
בשנת 2013 הפסיד בבחירות לראשות העיר לרפי בן שטרית בהפרש של 96 קולות.
בבחירות המקדימות בליכוד שנערכו לקראת הבחירות לכנסת העשרים (2015), זכה לוי במקום המיועד למחוז גליל ועמקים, והתמודד במקום ה-18 ברשימת הליכוד לכנסת. הרשימה קיבלה 30 מושבים והוא נבחר לכנסת. ב-15 ביוני 2015 מונה לתפקיד סגן שר הבינוי.
ב-1 במרץ 2015 הוגש נגדו ונגד בכירים בעיריית בית שאן כתב אישום על עבירות בתחום איכות הסביבה.
חיים אישיים
משתייך לציונות הדתית. נשוי לד"ר בת ציון (ציונה) לבית בורר ואב לשבעה ילדים. אחותו היא חברת הכנסת לשעבר אורלי לוי-אבקסיס.
יסוד כסא השם בעולם
"יסוד השם בעולם" הוא מטבע לשון, שטבע הרב אברהם יצחק הכהן קוק ביחס למדינה היהודית האידאית ("מדינת ישראל", בלשונו) המתעתדת לקום. מטבע הלשון נמצאת בפסקה המדברת על המדינה, שנדפסה לראשונה בספר "אורות ישראל". ונכתבה כ-30 שנה לפני הכרזת המדינה. הביטוי התפרסם ונחרט בחוגי תלמידיו, כשחלקם רואים בו התייחסות למדינת ישראל הנוכחית והוא משמש בפיהם לעיתים כתיאור תמציתי להוויתה.
תוכן הפסקה
בפסקה זו מבקש הרב קוק להסביר את ההבדל שבין כל מדינה שבעולם, ובין מדינת יהודית שאת תקומתה צפה. לדבריו - כל מדינה אין לה תוכן פנימי ומהותי, ואינה אלא סידור טכני לחיי חברה תקינים, אך לעומת זאת, מדינת ישראל היא מהות ואידיאה עליונה, ולכן היא מהווה את "האושר העליון של האדם". אותה מהות עליונה היא בעיניו היותה של מדינה זו "יסוד כיסא השם בעולם", כלומר - שורש להשראת שכינה בעולם ולגילוי מלכות השם בו, ששאיפתה היא גילוי הייחוד של האל בעולמו. והיות שדבר זה הוא האושר הכי גדול שישנו - ממילא המדינה שהיא היא המעמידה את המצב הזה - מהווה בעצמה האושר הכי גדול.
הביטוי "כיסא השם" מבוסס על לשון הכתוב "וַיֵּשֶׁב שְׁלֹמֹה עַל כִּסֵּא ה' לְמֶלֶךְ תַּחַת דָּוִיד אָבִיו" (דברי הימים א, כט, כג). "כסא ה'" הוא כסאו של דוד המלך, שהוא סמל לממלכה היהודית. מקור נוסף הוא לשון הכתוב "בָּעֵת הַהִיא יִקְרְאוּ לִירוּשָׁלַ‍ִם כִּסֵּא ה' וְנִקְוּוּ אֵלֶיהָ כָל הַגּוֹיִם לְשֵׁם ה' לִירוּשָׁלָ‍ִם" (ירמיהו ג יז).
הוא מתייחס גם לכך שלא מיד עם תקומתה תענה המדינה על הגדרה זו של דרישת גילוי מלכות וייחוד ה', אך מדגיש שאין זה סותר את האמור. לפי הסברו - הדרך שעל המדינה לעבור עד שתעמוד במצב כזה היא ארוכה, ובלשונו "שאושר נשגב זה צריך הוא לביאור ארוך כדי להעלות אורו בימי חושך". אך אף על פי כן עצם קיומה מהווה בסיס שעל גביו תהיה ההתקדמות שתביא למצב זה - והאריכות הנצרכת עד לכך אינה מבטלת את החשיבות האמורה.
הבנת דבריו
את משמעות הפסקה והסיבות לקביעה זו, מסבירים בכך שהיות והקשר של האל עם העולם הוא דרך עמו - עם ישראל ועל ידם הוא מתגלה בו, מלכות השם בעולם לא יכולה להתגלות כשמלכות ישראל איננה קיימת. לפיכך - יסוד ראשוני לגילוי מלכותו הוא העמדת מלכות ישראל, כשאחרי שתוקם - ישנו הבסיס שעליו יש להתקדם ולפעול שכל התנהגותה תהא ראויה על פי התורה, ותפעל לגילוי מלכותו. והיות שכן - על אף שבמצבה הנוכחי אין המדינה עונה על הקריטריון "שכל חפצה הוא שיהיה ד' אחד ושמו אחד", עדיין היא ראויה להיקרות כך, כיוון שהיסוד עודנו קיים, על אף שטרם נבנה הבניין מכוחו.
בנוסף, מוזכרות בהקשר הזה העובדות של שמירת המסורת והכבוד ליהדות במדינת ישראל, כמו שמירת השבת בעניינים הממלכתיים והתמיכה בלומדי תורה, חוקי האישות על פי התורה, חוקי הכשרות וההקפדה עליהם בגופים הרשמיים של המדינה ועוד. כשכל אלו מעניקים לה צביון יהודי ומצדיקים את התואר האמור, נוסף על עצם המציאות של חזרת עם ישראל לארצו ושליטתו בה, אשר על פי דברי הנביא יחזקאל מהווה קידוש ה'.
בתרבות ובאומנות
לרגל מלאות שבעים שנה למדינת ישראל, הפיק הזמר יוחאי בן אב"י עם מקהלת הישל"צ שיר ממילותיו אלו של הרב קוק, עם תוספת של קטעים מפרי עטו. לדבריו "מילות השיר מנסות להביע את היחס המורכב בין חזונו של הרב קוק לבין המציאות של מדינת ישראל בפועל, ובין הודאה על הקיים לבין תקווה להשלמת הייעוד של מדינת ישראל בתור 'יסוד כיסא ה' בעולם".
מיכה טמיר
מיכה טמיר (טנדליך) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל. שימש כמפקד סיירת צנחנים וכמפקד יחידת הקישור ללבנון ועוצבת עמוד האש.
ביוגרפיה
טמיר נולד וגדל במושבה גן יבנה, וגר במושבה יסוד המעלה. עם גיוסו לצה"ל ב-1967 התנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס מונה למפקד צוות בסיירת צנחנים. במלחמת יום הכיפורים הוביל את צוותו בפשיטות מעבר לקווי האויב בסוריה (מבצע כותונת ומבצע דוידקה) עליהן פיקד שאול מופז. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. בשנים 1978–1976 פיקד על סיירת צנחנים.
בהמשך מונה למפקד גדוד 450. ימים ספורים בטרם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה היה מיועד להתמנות כמפקד גדוד 202 של הצנחנים, אולם מפקד החטיבה, יורם יאיר, בחר להותיר בתפקיד את המג"ד היוצא ישראל רמות ולמנות את טמיר כמפקד כוח נוסף במלחמה ובו פלוגותיהם של שאול אריאלי וניר ברקת. בין היתר כבש כוח זה את ארמון הנשיאות בביירות. בהמשך הלחימה מונה למפקד גדוד 202. הגדוד בפיקודו הוצב בביירות וכיתר את מחנות הפליטים סברה ושתילה, ולאחר הטבח התנגד טמיר לכניסת כוחות צה"ל למחנות. מפקדו, אל"ם יאיר לא קיבל את דעתו והצנחנים, ובהם טמיר, נכנסו למחנות כדי למנוע טבח נוסף.
בהמשך שימש כמפקד חטיבה 226 בדרגת אל"ם, ובשנים 1988–1987 שימש כמפקד חטיבת הבקעה. לאחר מכן עשה הסבה לשריון ומונה למפקד חטיבה 211. לאחר מכן הועלה לדרגת תא"ל ובין פברואר 1991 לאוקטובר 1992 שימש כמפקד יחידת הקישור ללבנון. ארגון החזבאללה ניסה להתנקש בחייו וב-6 באפריל 1992 נערכה התקפת מחבל על שיירה צה"לית בה נסע. שני חיילים נהרגו אולם טמיר עצמו לא נפגע, ופיקד על הכוח שהרג את המחבלים. בהמשך שימש כמפקד עוצבת עמוד האש בשנים 1996–1993. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו שימש טמיר כראש יחידת מבצעים בחברת רפא"ל וכמרכז הכנה לצה"ל במכינת גליל עליון.
תחרות היופי האמריקאית הגדולה
תחרות היופי האמריקאית הגדולה (באנגלית: The Great American Beauty Contest) הוא סרט טלוויזיה מ-1973 ששודר ברשת NBC, הסרט מהווה סאטירה קומית במתרחש מאחורי הקלעים של תחרות יופי, בין המשתתפים בסרט נמנים פארה פוסט המגלמת את מיס טקסס ולואי ז'ורדאן המגלם שופט בתחרות.
נשק להשמדה המונית בסוריה
סוריה מחזיקה בסוגים אחדים של נשק להשמדה המונית, ובעיקר נשק כימי, שאותו הפעילה נגד תושביה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. מגזין ג'יינס וכן סוכנויות המודיעין ברחבי העולם מעריכים כי בסוריה הגוף העוסק במחקר ופיתוח של טק"ק, נשק כימי, ביולוגי וגרעיני, בנוסף לתפקידיו האזרחיים, הוא מרכז סרס.
נשק כימי
סוריה היא אחת מחמש המדינות שלא חתמו, ואחת משבע המדינות שלא אישרו את האמנה לנשק כימי, שאוסרת את הייצור, הפיתוח והשימוש בו. עם זאת ב-1968 סוריה הצטרפה לפרוטוקול אמנת ז'נבה מ-1925 שאוסר שימוש בזמן מלחמה בהרעלה, חניקה או שימוש בשאר הגזים.
הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד רמז ליכולות כימיות בהצהרות פומביות בשנים 1990 ו-1997. לאחר מכן, בזמן הפלישה לעיראק ב-2003, סוריה הכחישה שיש ברשותה נשק כימי, וב-2012 חזרה בה והודתה שיש שברשותה נשק כזה.
ארגונים לא ממשלתיים במערב הצהירו שלסוריה יש מערך פעיל של נשק כימי. ארצות הברית הודיעה שלסוריה יש החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 תוכנית לחימה כימית.
מתקנים
מומחים זיהו 5 מתקנים שבהם מצוי נשק כימי ועוד מתקן אחד שהוא בסיס נשק:
הפיצוץ בשנת 2007
בחודש יולי 2007 התפוצץ מחסן נשק סורי. בפיצוץ נהרגו 15 איש. המגזין השבועי האמריקאי ג'יינס, דיווח שהפיצוץ אירע כשכוחות איראנים וסורים ניסו להתאים ראש נפץ של גז חרדל על טיל סקאד. סוריה טענה שהפיצוץ היה תאונה שלא קשורה לנשק כימי.
בזמן מלחמת האזרחים
ב-23 ביולי 2012, סוריה הודתה בפיתוח של מאגר נשק כימי. היא טענה שהנשק נשמר אצלה להגנה נגד מדינות עוינות. באוגוסט 2012, הצבא הסורי החל בניסויים של נשק כימי בבסיס מחוץ לעיירה חלב. מדינות המערב החלו לשקול התערבות צבאית כאשר דווח על שימוש בנשק הכימי.
מאוגוסט 2013, התפרסמו דיווחים של שימוש בנשק כימי על ידי צבא סוריה, כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה, ובעקבות כך ארצות הברית הצהירה על אפשרות של תקיפה בסוריה. לנוכח איומיה של ארצות הברית לתקוף בסוריה, העלה נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הצעת פשרה, לפיה יסכים אסד למסור את הנשק הכימי שברשותו לפיקוח בינלאומי, שיוביל לפירוק נשק זה. ב-28 בספטמבר 2013 אישרה מועצת הביטחון פה אחד את ההצעה לפירוק הנשק הכימי בסוריה, וכעבור ימים אחדים החל מימוש החלטה זו. בסוף אוקטובר 2013 דווח שהושמדו כל מתקני ייצור הנשק הכימי שסוריה הצהירה עליהם. ביוני 2014 הושלם הפינוי של 1,300 טונות של נשק כימי מסוריה.
ישראל ראתה בפירוק הנשק הכימי ירידה משמעותית באיום הכימי עליה, ובעקבות זאת הפסיקה המדינה לחלק מסכות אב"כ לתושביה, וצמצמה את ייצורן.
הספרוניקס
הספרוניקס (שם מדעי: Hesperonychus; מילולית: "טופר מערבי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי במשך הקפטן לפני 76.5 מיליון שנה באזור קנדה באלברטה.
נשק להשמדה המונית בסוריה
בזמן מלחמת האזרחים
עם זאת, ב-7 באוקטובר דיווחה סיגריד קאאג למועצת הביטחון, שסוריה הודתה כי הסתירה עד כה מפני העולם שלושה מתקנים למחקר ופיתוח נשק כימי ואחד נוסף, לייצורו.
הספרוניקס
המאובן של ההספורניקס ידוע מחפירות של אליזבת ניקולס ב-1982 בפארק הפרובינציאלי דינוזאור. מראה השלד הקליל וטפריו הזכירו את טורפי הולוסירפטור והדיינוניכוס והוא שויך למשפחת הדרומזאוריים, אף שיכול להיות קרוב גם לאלברזאוריים.
נשק להשמדה המונית בסוריה
בזמן מלחמת האזרחים
ב-4 באפריל 2017 דווח על שימוש בסארין נגד אזרחים בצפון-מערב סוריה, שממנו נהרגו כמאה בני-אדם, ועוד מאות נפצעו. בית החולים אליו פונו הפצועים הופצץ על ידי מטוסי קרב.
ב-9 באפריל 2018 דווח על תקיפה כימית בגז חרדל וכלור נגד אזרחים סורים, על ידי השלטון הסורי. ארגון הבריאות העולמי דיווח על כ-500 נפגעים. סוריה ורוסיה טענו בתגובה כי לא נעשה שום שימוש בנשק כימי.
הספרוניקס
למרות שנמצא רק ממאובנים חלקיים הוא היה דינוזאור קטן מאוד באורך של מטר אחד ומשקל של עד 19 ק"ג. מבנה גופו הותאם לריצה וייתכן שכוסה נוצות בדומה לקרוביו. הטפרים המעוקלות נועדו לפצוע טרף קטן בו נתקל.
נשק להשמדה המונית בסוריה
בזמן מלחמת האזרחים
ב-14 באפריל 2018 לפנות בוקר (4:00 לפי שעון סוריה) פתחו צרפת, ארצות הברית, ובריטניה במתקפה משולבת נקודתית בלמעלה מ-100 טילים. בין המטרות היה מכון מחקר לנשק כימי. גורמים אמריקאים הגדירו את התקיפה כ"מוצלחת ביותר" עד כדי כך "שהחזירה את סוריה כמה שנים לאחור".
נשק ביולוגי
סוריה נחשבה בדרך כלל למי שאינה מחזיקה נשק ביולוגי, אך ישנם כמה דיווחים על מערכת פעילה של מחקר ופיתוח נשק ביולוגי. לפי יועצת נאט"ו ד"ר ג'יל דקר, סוריה עסקה בפיתוח של אנתרקס, טולרמיה, בוטוליזם, אבעבועות שחורות, אפלטוקסין, כולרה, והשתמשה בעזרתה של רוסיה בהתקנת אנתרקס על ראשי טילים.
הספרוניקס
היצור היה כנראה שלב ביניים בין דינוזאורים מהלכים למעופפים כמו המיקרורפטור והסינאורניתוזאורוס שחיו בסין.
נשק להשמדה המונית בסוריה
התוכנית הגרעינית
סוריה חברה באמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ומחזיקה בתוכנית גרעינית אזרחית.
ב-6 בספטמבר 2007 הפציצה ישראל מתקן לייצור נשק גרעיני. נשיא סוריה בשאר אל-אסד טען שהמתקן היה בסיס צבאי בבנייה, ושמטרת סוריה היא מזרח תיכון נקי מגרעין. ב-23 ביוני 2008 סוריה הרשתה לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית להיכנס למתקן שלה ולקחת דגימות. הדגימות הוכיחו שבמקום נמצא אורניום מועשר. ב-24 במאי 2011 מנהל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, יוקיה אמאנו, פרסם דו"ח שקבע שהמקום הוא כור גרעיני.
תנאי בל יעבור
שימוש בספרות
הביטוי הלטיני מופיע לראשונה בכתביו של בואתיוס, ומקורו בביטויים המיוחסים לאריסטו. בזמנים המודרניים עבר הביטוי משימוש משפטי גרידא לשימוש יומיומי יותר בשפות רבות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, ספרדית ועברית. בלטינית קלאסית השימוש התקין בביטוי מכיל את המילה condicio (מהפועל הלטיני condicere – להסכים), אולם כיום מצוטט הביטוי לעיתים עם המילה conditio שמקורה הלטיני הוא השורש condo שהוראתו 'לבסס' או 'להניח'. מעבר לתחום המשפטי, הביטוי מופיע בספרות הכלכלית, הפילוסופית והרפואית.
דוגמה לשימוש מפורסם בביטוי נעשה בביוגרפיה של אנדרו ג'קסון, נשיאה השביעי של ארצות הברית. בספר, פרי עטו של הנרי ויליאם ברנדס, מופיעה מובאה מנאום של ג'קסון במעמד הרמת כוסית לכבוד תואר דוקטור לשם כבוד שקיבל מאוניברסיטת הרווארד. ג'קסון מצוטט כאומר למאזינים: "E pluribus unum, my friends. Sine qua non." – "מתוך רבים אחד, ידידיי. (זהו) תנאי בל יעבור". דוגמה נוספת היא דרישתו של המזכיר הכללי לשעבר של מועצת האיחוד האירופי, חאבייר סולאנה, כי סרביה תעמיד לדין את רדובאן קרדז'יץ' כתנאי בל יעבור להצטרפותה של המדינה לאיחוד האירופי.
הביטוי מופיע גם בהערות לסעיף 59 של אמנת ז'נבה הרביעית הנוגע להגנה על אוכלוסייה אזרחית בזמן מלחמה. בהערה מצוין כי תנאי בל יעבור להעברת סיוע הומניטרי לשטח כבוש הוא הוודאות כי הציוד אכן יגיע לאוכלוסייה האזרחית הפגועה ולא יגיע לידיו ולטובתו של הכח הכובש.
שימוש ברפואה
הביטוי "sine qua non" משמש ברפואה לעיתים תכופות בהקשר של סימן, תסמין או ממצא שהיעדרם מאפשר לשלול מחלה או הפרעה מסוימת בסבירות גבוהה. בדיקה לתסמין שכזה היא בעלת מדד רגישות גבוה, ונדיר שתוביל לאבחון שגוי. כתוצאה מכך, תוצאה שלילית בבדיקה מסוג "sine qua non" מספקת אישוש מובהק להיעדרה של מחלה או הפרעה. דוגמה לממצא מסוג זה היא הימצאות מוטציה בתאים הנגועים בסוגים מסוימים של סרטן המעי הגס.
האבחון הנגדי לאבחון מסוג "sine qua non" הוא סימן פתוגנומוני – מאפיין ייחודי המזוהה עם מחלה. הימצאותו של סימן כזה מעידה בסבירות גבוהה על נוכחותה של מחלה.
ניסאן דיזל ספייס דרים
ניסאן דיזל ספייס דרים (באנגלית: Nissan Diesel Space Dream) הוא אוטובוס דו-קומתי, המשמש לשירות למרחקים ארוכים ולהסעת תיירים, מתוצרת יצרנית האוטובוסים UD Trucks Corporation (ביפנית: UDトラックス株式会社), קרוי גם: Nissan Diesel) שהייתה בבעלות ניסאן אשר יוצר בין השנים 1983–1988 ובין השנים 1993–2000 ביפן.
חמישה סנטימטרים לשנייה
חמישה סנטימטרים לשנייה (ביפנית: 秒速5センチメートル - ביו֗סו֗קוּ גוֹ סנצ'יאמטוֹרוּ) הוא סרט אנימה רומנטי, בבימויו של מאקוטו שינקאי, שיצא לאקרנים ב-2007. עלילתו של הסרט עוסקת באהבתם של שני בני-נוער, טקאקי ואקארי, שבשל נסיבות שונות מתרחקים זה מזה, פיזית ורגשית, ובהתמודדותו של טקאקי עם אהבתו בפרט ועם העבר בכלל. הסרט מורכב משלושה חלקים, שכל אחד מהם מתאר חלק אחר מחייו של טקאקי: בראשון, "פריחת הדובדבן" (桜花抄 - אוקאשו) הוא תלמיד בית ספר יסודי; בשני, "קוסמונאוט" (コスモナウト) הוא תלמיד חטיבת ביניים; ובשלישי, "חמישה סנטימטרים לשנייה", הוא אדם מבוגר. את הפסקול של הסרט הלחין Tenmon, עמיתו-לשעבר של שינקאי בתעשיית משחקי המחשב; רוב הפסקול הוא למעשה וריאציות על אותה מנגינת פסנתר נוגה.
סרט זה נחשב לאחד מסרטיו המוצלחים ביותר של שינקאי, והוא זכה לביקורות חיוביות רבות בשל העלילה הריאליסטית והאנימציה הייחודית; בעקבות סרט זה, שינקאי זכה לכינוי "הייאו מיאזאקי הבא".
עלילה
עלילתו של הסרט מתפרשת על פני כ-20 שנה, משנות התשעים של המאה העשרים ועד סוף העשור הראשון של המאה ה-21. בכל אחד משלושת החלקים מתוארת תקופה בחייו של הגיבור הראשי, טקאקי קונו.
חלק ראשון - פריחת הדובדבן
טקאקי קונו מתחבר במהירות עם אקארי שינוהארה לאחר שעברה לבית-הספר היסודי שלו שבטוקיו; שניהם דומים זה לזה בתחביביהם ובאופיים, ונוהגים להישאר בכיתה במהלך ההפסקות בגלל אלרגיות. נוצר ביניהם קשר חזק, והם אף מתחילים לקרוא זה לזה בשמותיהם הפרטיים בלא שימוש בסיומות, סימן לחברות קרובה ביפן. טקאקי ואקארי צופים יחד בפריחת הדובדבן, ומכאן בא שמו של החלק.
משפחתה של אקארי עוברת למחוז טוצ'יגי, והם מתכתבים באמצעות מכתבים שהם שולחים זה לזה, אך מתרחקים זה מזה רגשית בהדרגה. לאחר שמתברר לטקאקי שמשפחתו עומדת לעבור מטוקיו למחוז קגושימה, שנמצאת במרחק רב ממקום מגוריה של אקארי, הוא מחליט לפגוש אותה פעם אחת אחרונה. טקאקי מכין מכתב אהבה שהוא מתכוון למסור לה, ועולה על רכבת למקום מגוריה של אקארי. טקאקי מאבד את המכתב, ובשל סופת שלגים הרכבת מתעכבת מאוד. טקאקי חושש מאוד מכך שגרם צער לאקארי, המחכה לו, אך בסופו של דבר הם נפגשים בתחנת הרכבת ומתנשקים. טקאקי מבין שזוהי הפעם האחרונה בה ייפגש עם אקארי. הוא ואקארי הולכים לצריף נטוש הסמוך לתחנה, מדברים עד שעות הלילה המאוחרות ונרדמים יחד. מתברר שאקארי הכינה גם היא מכתב אהבה לטקאקי, אך היא לא מוסרת לו אותו בסופו של דבר. טקאקי חוזר לטוקיו בבוקר שלאחר מכן.
חלק שלישי - חמישה סנטימטרים לשנייה
בחלק זה, טקאקי הוא אדם מבוגר, עובד בחברת הייטק, ואקארי מתכוונת להינשא לאדם אחר. אהבתו של טקאקי לאקארי עדיין רודפת אותו, וגורמת לו להתפטר מעבודתו בתסכול; חברתו-לשעבר של טקאקי מדברת על כך שהקשר הרגשי שחש טקאקי לאקארי הצל על מערכת היחסים ביניהם. אקארי מוצאת את המכתב שייעדה לטקאקי. שניהם מדברים בו-זמנית על חלום בו שוב נפגשו בשלג, ועל תקוותם שיצפו בפריחת הדובדבן יחד שוב.
יום אחד, כאשר טקאקי עובר במעבר חצייה דרך פסי רכבת, אותו מקום בו הוא ואקארי צפו בפריחת הדובדבן 13 שנים קודם לכן, הוא מזהה את אקארי, שחוצה לכיוון ההפוך. הוא מנסה לחזור, אך מחסום הרכבת יורד ועוברת רכבת ביניהם. לאחר שהרכבת עברה, הוא לא רואה עוד את אקארי. טקאקי מחייך לעצמו, וממשיך ללכת הלאה.
טאקאקי טונו
טאקאקי הוא הדמות הראשית של הסרט. בגלל עבודת הוריו הוא נאלץ לעבור הרבה דירה. הוא ואאקרי הופכים לחברים קרובים, אך כאשר אקארי מתרחקת הם בסופו של דבר לומדים בבתי ספר תיכוניים שונים. בחלק השני הוא הוצג כמתמחה בקיודו וחבר במועדון הקיודו של בית הספר שלו.
אקארי שינוהרה
החברה הטובה ביותר של טאקאקי ואהבתו בבית הספר היסודי. כמו טאקאקי, היא ומשפחתה עוברים הרבה דירה. לאחר בית הספר היסודי היא עוברת לאיוואפונה. היא מציעה לגור עם דודתה בטוקיו על מנת להישאר עם טאקאקי, אך הוריה אוסרים זאת. במשך זמן מה היא וטקקי שומרים על קשר באמצעות הודעה.
קאנה סומידה
חברה לכיתתו של טאקאקי בחטיבת הביניים ובתיכון. היא מאוהבת בטאקאקי מאז שהחל ללמוד בחטיבת הביניים שלה, אך אינה יכולה להביע בפניו את רגשותיה. קאנה אוהבת לגלוש ורוכבת על טוסטוס לבית הספר. היא לא יודעת מה היא רוצה לעשות עם העתיד שלה. אחותה הגדולה היא מורה בתיכון שלה. במאנגה היא נראית עובדת כאחות לאחר האירועים המתוארים בסרט.
הפקה
מקוטו שינקאי הביע כי בשונה מיצירותיו בעבר לא יהיו בסרט זה אלמנטים של פנטזיה או מדע בדיוני. במקום זאת, הסרט העלילתי ינסה להציג את העולם האמיתי מנקודת מבט אחרת. סרטו של שינקאי נותן מבט ריאליסטי על המאבקים שאנשים רבים נאלצים להתמודד איתם: זמן, מרחב, אנשים ואהבה. הכותרת 5 סנטימטרים לשנייה נובעת מהמהירות בה נופלים עלי הכותרת של פריחת הדובדבן, ועלי הכותרת הם ייצוג מטפורי של בני האדם, המזכירים את איטיות החיים וכיצד אנשים מתחילים לעיתים קרובות יחד אך אט אט נסחפים לדרכיהם הנפרדות. הסרט מציין את הפעם הראשונה שבה שינקאי עבד בצמוד עם צוות מלא של אנימטורים ואמנים.
פסקול
כמו ביצירות הקודמות של שינקאי, טנמון הלחין את פסקול הסרט הזה. שיר נושא הסיום של הסרט היה "עוד זמן, עוד סיכוי" מאת מסאיושי יאמאזאקי.
רצח עופרה וטל מוזס
רצח עופרה וטל מוזס הוא פיגוע טרור שבוצע ב-11 באפריל 1987 על ידי מחבל שהשליך בקבוק תבערה לעבר מכונית בה נסעה משפחת מוזס מאלפי מנשה, סמוך לכפר חבלה. בפיגוע נרצחו אם המשפחה עופרה מוזס, והילד טל מוזס שמת מפצעיו לאחר שלושה חודשים.
הפיגוע
במוצאי שבת נסעה משפחת מוזס, האב אייבי, האם עופרה, הילדים ניר, עדי וטל וחבר של הבן ניר, מכיוון אלפי מנשה לתל אביב, על מנת לקנות מתנות לרגל חג הפסח שחל כעבור יומיים. בעת שחלפו ליד הכפר חבלה, זרק המחבל מוחמד דאוד בקבוק תבערה לרכבם. הבקבוק התלקח והרכב הפך למלכודת אש. עופרה מוזס שהייתה בחודש השישי להריונה, ישבה במושב הקדמי של הרכב. בקבוק התבערה נזרק לעבר השמשה הקדמית, בצד בו ישבה. אייבי מוזס ניסה להוציא אותה מן הרכב, אך לא הצליח לפתוח את דלת הרכב בצד בו ישבה בגלל עוצמת הפגיעה. בנם טל בן ה-5 נפצע אנושות, היה מאושפז בבית החולים, ונפטר מפצעיו לאחר שלושה חודשים. מוזס הצליח להוציא מהרכב את ילדיו עדי וניר שנפצעו קשה, וגם הוא נפגע קשה בפיגוע.
לאחר הפיגוע
במרץ 1989 דאוד נידון לשני מאסרי עולם. בטרם ניתנה ההחלטה הסופית, ביקשו שניים מהשופטים לגזור עליו עונש מוות. דאוד היה מועמד לשחרור במסגרת הפעימה הרביעית של שחרור המחבלים הפלסטינים במסגרת המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, אך בשל ביטול הפעימה הרביעית, הוא לא שוחרר מן הכלא.
כשנתיים לאחר הפיגוע הצטרף אייבי מוזס לארגון נפגעי פעולות איבה והיה לפעיל בארגון. משנת 2017 הוא משמש כיו"ר הארגון. בשנת 2021 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל.
הנצחה
במאי 1989 הוצב פסל ברונזה של הפסלת שוש חפץ לזכרם של עופרה וטל. הפסל נמצא ברחוב גלבוע בנקודה הצופה על הכביש העולה לאלפי מנשה בו היה הפיגוע שבו נספו עופרה מוזס ובנה טל.
עמק פירס (אנטארקטיקה)
עמק פירס (באנגלית: Pearse Valley) הוא עמק חשוף (שאינו מכוסה קרח), הנמצא ממערב לקרחון קטספו, בצידו הדרומי של רכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של העמק 4.8 קילומטרים.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
העמק נקרא על שם ג'ון ס. פירס (John S. Pearse), ביולוג שפעל בתחנת מקמרדו בשנים 1961–1962.
תאולוגיית שחרור
תאולוגיית השחרור היא גישה תאולוגית נוצרית המדגישה את שחרור המדוכאים. בהקשרים מסוימים, היא עוסקת בניתוחים חברתיים-כלכליים, עם "דאגה חברתית לעניים ושחרור פוליטי לעמים מדוכאים". בהקשרים אחרים, היא מתייחסת לצורות אחרות של אי שוויון, כמו גזע או מעמד.
תאולוגיית השחרור ידועה בעיקר בהקשר הלטינו-אמריקאי, במיוחד בתוך הנצרות הקתולית בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאחר ועידת הוותיקן השנייה, שם היא הפכה לפראקסיס הפוליטי של תאולוגים כמו גוסטבו גוטיירס, לאונרדו בוף ובישועים חואן לואיס סגונדו וג'ון סוברינו, שתבעו את הביטוי "אופציה מועדפת לעניים". ביטוי זה שימש תחילה על ידי האב הישואי פדרו ארופה ב-1968 וזמן קצר אחר כך הסינוד העולמי של הבישופים הקתולים ב-1971 בחר כנושא שלו את הצדק החברתי.
ההקשר הלטינו-אמריקאי הוליד גם תומכים פרוטסטנטים של תאולוגיית השחרור, כמו רובן אלבס, ג'וזה מיגונס מנינו, ורנה פדילו, אשר בשנות ה-70 של המאה ה-20 קרא לשילוב של אוונגליזם ואחריות חברתית.
תאולוגיות שחרור התפתחו גם בחלקים אחרים של העולם כמו תאולוגיה שחורה בארצות הברית ובדרום אפריקה, תאולוגיית השחרור הפלסטינית, תאולוגיה דלית בהודו ותאולוגיה של מינג'ונג בדרום קוריאה.
תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית
הצורה הידועה ביותר של תאולוגיית השחרור היא זו שהתפתחה בתוך הכנסייה הקתולית באמריקה הלטינית בשנות ה-60, שנוצרה בעיקר כתגובה מוסרית לעוני ולאי הצדק החברתי באזור, שאי השיוון בו הוא מהגבוהים בעולם. המונח נטבע ב-1971 על ידי הכומר הפרואני גוסטבו גוטיירס, שכתב את אחד הספרים החשובים של תאולוגיית השחרור.
תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית השפיעה על חלקים מהתנועה האוונגליסטית ועל הבישופים הקתולים בארצות הברית. השימוש שעשו חסידיה ב"מושגים מרקסיסטייםמרקסיזם" הוביל באמצע בשנות ה-80 לגינויה על ידי הכס הקדוש, אך עם זאת קבע כי "כשלעצמו, הביטוי 'תאולוגיה של שחרור' הוא מונח תקף לחלוטין". הקרדינל רצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר) דחה צורות מסוימות של תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית בשל התמקדותה בחטא ממוסד או מערכתי ועקב זיהוי ההיררכיה של הכנסייה הקתולית בדרום אמריקה כבני אותו מעמד מיוחס, שכבר זמן רב דיכא אוכלוסיות ילידים מאז הגעתם עם הספרדים ב.
התאולוגיה השחורה
פחות או יותר במקביל לפרסומים הראשונים של תאולוגיית השחרור של אמריקה הלטינית התפתחה גם תאולוגיית השחרור השחורה ותאולוגיית השחרור הפמיניסטית. תאולוגיה שחורה מתייחסת לפרספקטיבה תאולוגית שמקורה בכמה כנסיות שחורות בארצות הברית ומאוחר יותר בחלקים אחרים של העולם, המהווה ניסיון נוצרי לעזור לאלה ממוצא אפריקאי להתגבר על הדיכוי. היא מתמקדת במיוחד בעוולות שבוצעו נגד אפרו-אמריקאים ודרום אפריקאים שחורים במהלך ההפרדה הגזעית האמריקאית והאפרטהייד, בהתאמה.
התאולוגיה השחורה מבקשת לשחרר People of color מצורות מרובות של כפיפות פוליטית, חברתית, כלכלית ודתית ורואה בתאולוגיה הנוצרית תאולוגיה של שחרור - "מחקר רציונלי של הווייתו של אלוהים בעולם לאור המצב הקיומי של קהילה מדוכאת, המקשרת את כוחות השחרור למהות הבשורה, שהיא ישוע המשיח", כותב ג'יימס האל קון, אחד התומכים המקוריים של הפרספקטיבה. התאולוגיה השחורה מערבבת את הנצרות עם שאלות של זכויות אזרח, במיוחד כפי שהועלו על ידי תנועת הכוח השחור ותנועת התודעה השחורה.
דר קראל
"דֶר קרָאל" (בגרמנית: Der Kraal) היה סלון ספרותי בירושלים מיסודה ובניהולה של המשוררת אלזה לסקר-שילר, שפעל מראשית שנת 1942 ועד סוף 1944.
לכל ערב הוקדש נושא אחר, כגון "על אהבה, חברוּת וטוּב". לסקר-שילר הייתה מרכז הפעילות, והשקיעה רבות בתכנון הערבים, תיאום המרצים, חלוקת ההזמנות ועוד. היא הייתה מופיעה לערבי המועדון בבגדיה הטובים ביותר, ונהגה להקריא מיצירותיה בקריאה אמנותית דרמטית, לאור נרות ולעיתים קרובות בליווי פעמונים קטנים והרמוניקה. בין היצירות שהקריאה היו שירי ספרה "פסנתרי הכחול" (1943), והמחזה Ichundich ("אני-ואני"), שנחשף שם לראשונה בפני קהל והתפרסם רק לאחר מותה.
המועדון פעל עד סוף שנת 1944, עם מותה של לסקר-שילר (שנפטרה בינואר 1945).
אוניברסיטת קנט
אוניברסיטת קנט (באנגלית: University of Kent; לשעבר אוניברסיטת קנט בקנטרברי (University of Kent at Canterbury)) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית שבסיסה בקנט, אנגליה. האוניברסיטה הוקמה באמצעות אמנה מלכותית ב-4 בינואר 1965.
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה, ששטחו ממוקם מצפון לקנטרברי ומאכלס מעל 6,000 סטודנט ים. לאוניברסיטה קמפוסים נוספים ב וב שבקנט ומרכזים לתארים מתקדמים באירופה הקונטיננטלית: בבריסל, אתונה , רומא ופריז. 29% מהסטודנטים באוניברסיטה באים מחוץ לבריטניה.
הקמה
תוכניות להקמת אוניברסיטה בעיר קנטרברי עלו לראשונה ב-1947 בעקבות גידול במספר הסטודנטים בקנט אך הן לא יצאו לפועל. עשור לאחר מכן, גידול האוכלוסין והביקוש מוגבר לאוניברסיטאות באזור הובילו לשקילה מחדש של הרעיון. בשנת 1959 ועדת החינוך של מועצת מחוז קנט חקרה את האפשרות של הקמת אוניברסיטה חדשה וקיבלה את ההצעה פה אחד ב-24 בפברואר 1960. חודשיים לאחר מכן הסכימה ועדת החינוך לחפש אתר בקנטרברי או בסמוך לה, בכפוף לתמיכת מועצת העיר קנטרברי.
1965 עד 2000
אוניברסיטת קנט בקנטרברי קיבלה את האמנה המלכותית שלה ב-4 בינואר 1965 וקבוצה ראשונה של 500 סטודנטים הגיעה ב-11 באוקטובר 1965.
ב-30 במרץ 1966 הנסיכה מרינה, הדוכסית מקנט מונתה באופן רשמי כנשיאת האוניברסיטה הראשונה.
האוניברסיטה גדלה בקצב מהיר לאורך שנות ה-60, ובמהלכן נוספו לקמפוס שלוש מכללות חדשות ומבנים רבים אחרים.
בשנת 1982 פתחה האוניברסיטה את המרכז האוניברסיטאי בטונברידג' (כיום אוניברסיטת קנט בטונברידג').
במהלך שנות ה-90 וה-2000 האוניברסיטה התרחבה מעבר לגבולות הקמפוס המקורי שלה, והקימה קמפוסים במדווי, טונברידג' ובריסל, ויצרה שותפויות עם מכללת קנטרברי, קולג' מערב קנט, קולג' דרום קנט ומכללת מידקנט.
מאז 2000
כתוצאה מהתרחבות האוניברסיטה אל מחוץ לקנטרברי שמה של האוניברסיטה שונה רשמית ל"אוניברסיטת קנט" ב-1 באפריל 2003.
Damita Jo
Damita Jo (בעברית: דמיטה ג'ו) הוא אלבומה השמיני של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'נט ג'קסון, אשר יצא לאור ב-30 במרץ 2004, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. שם האלבום לקוח משמה האמצעי של ג'קסון שכן שמה המלא הוא ג'נט דמיטה ג'ו ג'קסון.
אוניברסיטת קנט
מאז 2000
בשנת 2007 האוניברסיטה עברה מיתוג מחדש שבמהלכו שינתה את עיצוב אתר האינטרנט שלה והחליפה לוגו.
Damita Jo
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום השני במצעד הבילבורד 200.
רקע וסוגה
האלבום מכיל סגנונות מוזיקה רבים ביניהם פופ-רוק, מוזיקה אלקטרונית, האוס, R&B והיפ-הופ. מבחינה לירית האלבום עוסק באישיותה החדשה של ג'קסון בנושאים של אינטימיות, מונוגמיה, אהבה וריקוד. האלבום כולל מפיקים רבים: צמד המפיקים ג'ימי ג'אם וטרי לואיס אשר עבדו עם ג'קסון גם על אלבומיה הקודמים, ג'קסון עצמה, דאלאס אוסטין, הזמר בייביפייס, אנדרס באג, סקוט סטרוץ', טלפופמיוזיק, הראפר קניה וסט והאחים אוילה.
האלבום הקולט במשך 18 חודשים ובכך האלבום הפך לאלבום שג'קסון הקדישה לו הכי הרבה זמן הקלטה. ג'קסון רצתה למצוא מפיקים אשר יזדהו עם רגשותיה לאור השירים האישיים באלבום. המפיקים של האלבום תיארו את האלבום כ"אלבום מאוד סקסי, נועז, מהנה וחיובי". באלבום ג'נט מציגה את דמויות האלטר-אגו שלה: "דמיטה ג'ו" ו"תות שדה" כאשר ג'קסון תיארה אותם כ"דרך נוספת לבטא ולחשוף חלק עמוק יותר ממני" ואף השוותה את תהליך כתיבת האלבום כתיבה של סופר אשר ממציא דמויות לסיפור שלו.
בנוסף לכך, ג'קסון כינתה דמויות אלה כ"חיות" אשר היו כלואות בתוכה וכעת היא משחררת אותן.
הצלחה ומחלוקת
באותה שנה ג'קסון הופיעה במופע המחצית של גמר הסופרבול ביחד עם הזמר ג'סטין טימברלייק אשר במהלך ההופעה חשף את השד שלה מה שהוביל באותה תקופה את ערוץ MTV להחרים את קליפים של ג'קסון. האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה והגיע למכירות של 3 מיליון עותקים מתוכם כמיליון בארצות הברית ובכך הגיע למעמד פלטינה במדינה.
ג'קסון הגיבה למבקרים אשר התמקדו בתכנים המיניים של האלבום ובפרשת הסופרבול ואמרה כי "היא דואגת מהצורך של החברה לשים אנשים בקטגוריות מיניות ספציפיות". האלבום זכה לפתיחה חזקה בשבוע הראשון בארצות הברית בכך שהפך לאלבום השני של ג'קסון עם הפתיחה הגדולה במדינה.
בנוסף לכך, האלבום היה מועמד לפרס הגראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B העכשווי הטוב ביותר". מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים: "", "" ו-"" והשיר "R&B Junkie" כסינגל שיווקי מהאלבום.
א-זובארה
אַ-זֻּבַּארַה (בערבית: الزبارة) היא אתר ארכאולוגי בצפון-מערב קטר, השוכן כקילומטר מחופו של המפרץ הפרסי. באתר שכנה עיר המסחר א-זובארה, אשר הגיעה לשיאה סביב 1760 לערך, עד לחורבנה ב-1811. מאחר שא-זובארה חרבה וננטשה, שרד תוואי העיר והשתמר מתחת לחולות המדבר, ובשנת 2013 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
בצפונו של חצי האי קטאר נמצאו שרידי אמנות סלע ואתרי קבורה העשויים להעיד על קיומו של יישוב עונתי פרהיסטורי באזור, אולם הראיות לכך מועטות. הממצאים המוקדמים ביותר המעידים על התיישבות קבע בפנים חצי האי הם מהמאה ה-9, עת נשלט בידי העבאסים, וייתכן שעובדה זו נקשרה לסחר בפנינים. לאורך חופי חצי האי הופיע מספר ניכר של יישובים רק בין המאות ה-14 וה-18. יישובים אלה בוצרו, והם מראים כי תושביהם עסקו בדיג ובשליית פנינים. בסביבתה של מצודת א-זובארה נמצאו כפרים רבים, מאחזים ומאהלים, התואמים את ההתפתחות ההיסטורית האלה - תחילה בפנים הארץ, ולאחר מכן בקרבת החוף. א-זובארה עצמה נוסדה, ככל הנראה, במאה ה-18 כעיר חקלאית שקמה באתר בו שכן קודם לכן כפר קטן. ייסודה נזקף להגירת שבטי בני עותבה (بني عتبة) מכווית, אשר ביקשו לנצל את מרבצי הפנינים בחופי קטאר, וביצוריה מעידים על כך שיריבות שררה בינה לבין ערי חוף סמוכות. העיר התפתחה כתוצאה מזרם הגירה של סוחרים מבצרה שבעיראק ומכווית, אשר נמשכו אליה בשל מעמדה כנמל חופשי ואשר העניק להם פטור ממיסוי. בשנות ה-70 של המאה ה-18 הייתה א-זובארה לעיר הגדולה במפרץ הפרסי.
באותה עת נתגלעו מחלוקות בין בני עותבה לבין המושל הפרסי של בחריין הסמוכה, ואלה הובילו לסדרה של התנגשויות; אך ב-1783 פלשו בני עותבה לבחריין בחסותה של כווית, והגדילו את תחום השפעתם גם אליה. בני עותבה נהנו ממעמד עצמאי דה פקטו, והעבירו את נאמנותם בין עומאן, איראן ושבטים והאבים שונים מחצי האי ערב, עד שב-1811 התקיף הסולטאן של עומאן את א-זובארה ושרף אותה עד היסוד. היישוב בעיר התחדש אך היה קטן פי שלושה מזה שלפני החורבן, והעיר איבדה את בכורתה באזור. ב-1895 הייתה העיר מעורבת במאבק בין האימפריה העות'מאנית ובחריין, ובמהלכו הוטבעו 44 ספינות דאו בנמלה. עקב כך ננטשה העיר כמעט לחלוטין.
המחקר בעיר החל בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 ונמשך בשנים 2002-2003, אך רק כ-2.5% משטחה נחקרו. ב-2009 החל פרויקט בן עשר שנים לחקר האתר, והממצאים שנחשפו בשתי עונות החפירה הראשונות שפכו אור רב על תולדות העיר וקשריה עם סביבתה.
חומות העיר
לעיר שתי חומות שהשתרעו לאורך כולל של מספר קילומטרים. החומה החיצונית הקיפה א-זובארה בשיאה, ובה קבועים 22 מגדלי שמירה. החומה עשויה מאבן גיר וממלט שמקורם באלמוגים. החומה הפנימית נמוכה מהחיצונית ובה 11 מגדלים בלבד. חלק מהמגדלים שוחזר, ולפי מחקרים מאוחרים נראה כי חומות העיר היו חלק ממערך ביצורים נרחב יותר שהיקפו המדויק עדיין אינו ידוע.
המאפיינים העירוניים
ניכר כי העיר התאפיינה בתכנון עירוני ובחלוקה לשכונות, ושכנו בה שני מתחמי ארמונות מובחנים שלצידם כיכרות נרחבות. ליד אחת הכיכרות שכן מסגד, ומחקר באחד מהארמונות גילה כי נבנה בצורת מצודה, שלה מגדלי הגנה עגולים בגובה של עד ארבעה מטרים.