cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לורן קבילה
התנקשות בחייו (2001)
ב-16 בינואר 2001, במעון הנשיאותי פאלה דה מארברה (Pala de marbara) בקינשאסה, נורה קבילה על ידי אחד משומרי ראשו (שנהרג כשניסה להימלט מזירת הפשע). באותו ערב הוצאו להורג 11 אזרחים כחלק ממערכת הענישה של שלטונות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הודיעה לתקשורת כי קבילה מת מפצעיו ב-18 בינואר 2001.
כעבור שבוע נערכה לקבילה הלוויה ממלכתית. גופתו של קבילה הגיעה לבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והוצבה בארמון שם טרם הלוויה. הלוויה התקיימה בארמון העם, ונכחו בה עשרות אלפי אבלים. הלוויה הייתה גדולה ומכובדת. שמונה נושאי דגל לובשי מדים צבאיים סחבו את הארון של קבילה. בלוויה נכחו הנשיאים רוברט מוגאבה מזימבבווה, אדוארדו דוס סנטוס מאנגולה וסם נוג'ומה מנמיביה.
לאחר הלוויה נערך טקס ההשבעה של הנשיא החדש, ג'וזף קבילה, בנו של לורן קבילה. ג'וזף קבילה מונה פה אחד על ידי הפרלמנט לנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שמונה ימים לאחר הרצח. ג'וזף נבחר לנשיא בדרך לא דמוקרטית בגיל צעיר. ג'וזף היה כבן שלושים בלבד כשנבחר לנשיאות קונגו, והתקשה לשלוט על הנעשה במדינה למשך תקופה. עם זאת, במשך הזמן הצליח להשתלט והתרגל למעמדו החדש, וכיהן כראש ממשלה עד שנת 2019.
עקב הרצח, חל שינוי מהותי בהתפתחות מלחמת קונגו השנייה: הנשיא החדש נפגש בארצות הברית עם נשיא רואנדה, פול קגאמה. אוגנדה, רואנדה והמורדים הסכימו לתוכנית נסיגה שהאו"ם הציע, והחלו לסגת מהחזית. בשנת 2002 נחתם הסכם שלום, אף על פי שתקיפות במזרח המדינה נמשכו גם לאחר מכן.
מיעוט נראה
לפי החוק הקנדי, קבוצת "מיעוטים נראים" (באנגלית: A visible minority) היא קבוצת מיעוט המובחנת על פי גזעה. זאת להבדיל מקבוצה של מיעוט שאינה נראית, כלומר קבוצה שמובחנת לפי קריטריון של שפה או דת, פרמטרים שאי אפשר להבחין בהם במבט חיצוני. המונח משמש בעיקר לצרכים דמוגרפיים סטטיסטיים בקנדה, וכן לשם אפליה מתקנת.
יישומים בחוק
בשנת 1986 חוקקה קנדה את חוק השוויון בתעסוקה לפיו מוגדרים בני "מיעוטים נראים" כ"אנשים, להוציא ילידים, ששייכים לגזעים לא-קווקזים או שהם בלתי-לבנים בצבעם." גם ההגדרה בארצות הברית דומה, אך היא משמשת גם להכללת ילידי אמריקה אדומי העור.
ביקורת
מבקרי ההבחנה הזו טוענים שטרמינולוגיה זו זהה לזו ששימשה את מבצעי העיקורים במחצית הראשונה של המאה ה-20. תומכי הקיטלוג הזה טוענים שבהיעדר אמצעים טובים יותר להבחנה בין אוכלוסיות על פי מוצא אתני, יש לנקוט קטגוריות ישנות, פשוטות יותר, למרות כובד המשקל ההיסטורי והעוולות שנקשרו לאורך ההיסטוריה המודרנית עם שיטות סיווג אלה.
נזיד
נָזִיד הוא מאכל העשוי ממרכיב מוצק מרכזי המבושל ברוטב או בציר. הנזיד יכול להיות מבוסס על בשר, מאכלי ים, קטניות או ירקות (בעיקר תפוחי אדמה או שעועית).
הנזיד סמיך יותר ממרק, ודליל יותר מקסרול (מעין פשטידת ירקות לחה). הנזיד מהווה לרוב מנה עיקרית, ולא מנה ראשונה או תוספת למנה עיקרית. בניגוד למרק, הנזיד יכול להיות מבושל הן על גבי הכיריים והן בתוך תנור אפייה (בעוד שהקסרול מוכן תמיד בתנור אפייה, והמרק תמיד מבושל על גבי הכיריים).
מנות נזיד שונות מאפיינות את רוב המטבחים. עקרונות ההכנה כמעט זהים, וההבדל נעוץ בחומרי הגלם:
אזכורים
בסיפור מכירת הבכורה שבספר בראשית מוזכר נזיד עדשים שהכין יעקב. הרודוטוס מספר על הסקיתים שהכינו נזיד המכיל מים ובשר. נזיד זה בושל בתוך עור בעל חיים שנתלה מעל האש.
הנזיד מוזכר בספרי בישול החל מהתקופה הרומית, וכן בספרו של אפיקיוס מהמאה ה-4. בספרו של גיום טירל "לה ויאנדיר" מהמאה ה-14 מוזכרים סוגים שונים של נזידים, ובהם גם כמה סוגי ראגו.
הערות שוליים
Eintopf fa:خورشت Eintopf Айнтопф
גבעת אלף הילדים (סרט)
גבעת אלף הילדים (בצרפתית: La Colline aux mille enfants) הוא סרט טלוויזיה צרפתי בבימויו של ז'אן-לואי לורנצי שנוצר בשנת 1994 ועוסק בשואת יהודי צרפת ובחסידי אומות העולם בצרפת.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של הכפר הפרוטסטנטי הצרפתי לה שמבון-סור-ליניון שבדרום צרפת, כפר אשר תושביו הסתירו בין 3,000 ל-5,000 יהודים - רובם ילדים - במשך ארבע שנות הכיבוש הגרמני בצרפת וסייעו להבריח חלק מהם לשווייץ.
תקציר העלילה
במרכז הסרט עומד הכומר הכפרי שמתעמת עם בלשים ושוטרים צרפתים, וגם עם חיילים גרמנים, בשל ניסיונו להסתיר את הילדים היהודים המגיעים לכפר מכל רחבי צרפת ומחוצה לה. הכומר מתעמת גם עם בני קהילתו, שכן יוזמות ההסתרה שלו גורמות לסיכון כל תושבי הכפר.
דמותו של הכומר מפגינה אמונה דתית איתנה בצדקת מעשיו, בלא התחשבות בכל איום חיצוני מצד צרפתים המשתפים פעולה עם הגרמנים או בכל תגמול אפשרי מצד הניצולים. הוא טוען שקיים רק חוק אחד, חוק האל, שחוק זה עומד מעל חוק הארץ, ושהאמונה בצדקתו של חוק זה תגבר על הרשעות, הפחד והעיוורון. הוא מתעמת עם ראש הכפר, שמבקש להפסיק להסתיר יהודים בחששו לגורל הכפר אם יגלו זאת הגרמנים.
סימוכין היסטוריים
דמות הכומר בסרט מבוססת על סיפורו האמיתי של הכומר אנדרה טרוקמה. דמותו של אחד הגיבורים האחרים מבוססת על סיפורו של אחיינו של הכומר טרוקמה, דניאל טרוקמה. שני אלה הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. מספר תושבים בני הכפר נעצרו או נרצחו במחנות ריכוז על ידי הגרמנים בשל ניסיונם להציל ילדים יהודים. הכפר צוין לשבח על ידי יד ושם, וכ-50 מתושביו הוכרו כחסידי אומות העולם. עם זאת, עלילת הסרט אינה תואמת במדויק למציאות. בסרט נרצח דניאל טרוקמה על ידי כיתת יורים ואילו במציאות נספה במחנה ריכוז.
במאמציהם להבדיל בין ילדים יהודים לילדיהם של בני הכפר, הסתייעו הגרמנים בפקידים ושוטרים צרפתים. אלה יכלו לאתר ילדים יהודים בקלות רבה יותר, על-סמך היכרותם עם האוכלוסייה. הם זיהו ילדים בעלי מבטא זר, שמות חריגים ואפילו ביטויים חריגים בצרפתית, בפי ילדים זרים. פקידים אלו שיתפו פעולה עם הגרמנים מסיבות מגוונות, בין היתר רצון בקידום, פחד מענישה על ידי הגרמנים, אנטישמיות וכן פטריוטיות צרפתית, כיוון שסברו שבשיתוף הפעולה הם מונעים נקמה גרמנית באוכלוסייה הנוצרית הצרפתית או כיוון שתפסו את מהותה של הלאומיות הצרפתית כשונאת זרים. מאידך, לחלק מהפקידים הצרפתים היו התחבטויות מוסריות כשנדרשו להסגיר ילדים יהודים לידי הגרמנים, והם הסכימו בשתיקה ובהעלמת-עין לפעולות ההצלה.
לאחר שכבשו הגרמנים את אזור "משטר וישי" בנובמבר 1942, הם לא היו מוכנים להתפשר בשאלת היהודים: גם קצין הוורמאכט, אשר בשונה מאיש האס-אס מציג עצמו כרחום בנוגע לטיפולו באוכלוסייה הצרפתית הנוצרית במקום, תובע להסגיר את כל הילדים היהודים.
מוטיבים עלילתיים
העלילה בסרט משנית לעיסוק בדילמה של המציל הגנרי, שיודע שהוא מסכן את חייו בכל רגע. מספר סצנות מציגות את הדילמה: בלש צרפתי מעריץ את הכומר ואינו רוצה להסגירו אך חייב למלא את חובתו ולהסגיר ילדה יהודיה; ילדים נלקחים מהוריהם לשם הצלתם, ומציליהם תובעים מהם לשכוח את שמם ואת הוריהם, על מנת שיוכלו לעמוד בביקורת ובתשאול של הגסטפו וכך להישאר בחיים; הדילמה בדבר הסתרת ילד קטן מכדי שיוכל לשקר כהלכה, שחשיפתו כמעט מביאה אסון על מסתיריו; ומורה שנחקר על ידי בלש בעיצומו של שיעור, מוכה מול תלמידיו ויודע שאם יסגיר את הילד היהודי בכיתתו, הבלש ירפה ממנו, אך מצפונו וכן העובדה שהוא מהווה דוגמה חינוכית לכל תלמידיו הצופים בו, לא מאפשרים לו להסגיר את הילד.
ראש הכפר, החרד למשפחתו וכפרו, נאלץ, בלית ברירה, להסגיר נער יהודי, ולעומתו מוכן הכומר להציל יהודים בכל מחיר. סצנות העימות בסרט מציגות גם את הספקות בשני הצדדים. אותם רגעי מבחן, בהם מתלבט הכומר, תחת אקדחו של הבלש, אם מצויים בו החוסן והעוז במידה מספקת, מהווים נקודות מפתח בהגשמתו המוסרית.
לילך
לילך (שם מדעי: Syringa) הוא סוג צמח במשפחת הזיתיים, הכולל כעשרים מינים. גודלם של צמחים אלו נע בין שיחים גדולים לעצים (2–10 מטר). צמחים אלו נשירים והם נפוצים באירופה ובאסיה. עלי הלילך פשוטים וצורתם דמוית לב, וישנם זנים עם עלים מחטיים. הפרחים פורחים באביב, קוטר פרח בודד כסנטימטר אחד ולו ארבעה עלי כותרת. הלילך פורח בגוונים של לבן, סגול בהיר וסגול, הפרחים גדלים בצבירים גדולים (אשכולות), ומספר זנים מפיצים ריח חזק. הלילך משמש מזון לזחלים של פרפרים.
צבע סגול בהיר ידוע כצבע לילך על שם הצמח.
בשפת הפרחים, פרחי לילך סגולים מסמלים אהבה ראשונה ופרחי לילך לבנים מסמלים נעורים ותום.
גזע הלילך הוא אחד הצפופים ביותר באירופה ולכן הוא קשה ביותר. באופן מסורתי נהוג היה לגלף ממנו כלי נגינה וידיות לכלי נשק וכדומה.
ריקודים עם כלבים
ריקודים עם כלבים (באנגלית: Musical canine freestyle או Dogdancing) הוא ספורט כלבני מודרני המשלב אימוני משמעת, טריקים, וריקוד המאפשר קיומה של אינטראקציה יצירתית בין הכלבים והבעלים שלהם. זהו ספורט תחרותי במספר מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה
הספורט החל להתפתח במספר מקומות ברחבי העולם בסביבות שנת 1989, כאשר תוך 3 שנים החלו מופעים להדגמת ה"רגלי" לצלילי מוזיקה בארצות הברית, קנדה, אנגליה והולנד.
טכניקה
השלב הראשון הוא ללמד את הכלב לעבוד מכל צדדי הנוהג, ולא רק מצד שמאל כפי שנהוג בתחרויות משמעת. הנוהג מחלק את הריקוד לחלקים קצרים הכוללים מספר טריקים בודדים בכל חלק, ובהדרגה משלב את כל החלקים ליצירת ריקוד שלם.
ישנם שני סוגים עיקריים לריקודים עם כלבים:
רגלי למוזיקה על הכלב להיות באחד ממצבי ה"רגלי" השונים בזמן שהנוהג נע לצלילי המוזיקה. על הכלב והנוהג להישאר קרובים זה לזה לכל אורך הרוטינה, תוך כדי תנועה קדימה, אחורה, לצדדים או באלכסונים. בחלק מהארגונים אסור לבצע תנועות אשר אינן "רגלי" (למשל קפיצות, גלגולים, מעבר בין רגלי הנוהג וכדומה).
ריקודים בסגנון חופשי על הכלב לבצע טריקים ותרגילים שונים ומגוונים. ניתן לשלב קטעי "רגלי" יחד עם תנועות נוספות, למשל סללום בין רגלי הנוהג, שליחת הכלב למרחק, תנועות מתואמות של הנוהג והכלב כאשר הם במרחק זה מזה, כמו גם טריקים דרמטיים יותר כדוגמת קפיצות, גלגולים או סיבובים. טריק נפוץ בסוף ריקוד הוא קפיצה של הכלב לידי הנוהג, או מעל גבו.
תחרויות
ישנם מספר ארגונים המארגנים תחרויות. למשל WCFO - World Canine Freestyle Organization, MDSA - Musical Dog Sport Association, וכן ארגונים שונים במדינות שונות.
חוקי התחרויות שונים מארגון לארגון וממדינה למדינה, אך רובם מבוססים על ניקוד ליכולת טכנית ויכולת אומנותית. אסור להשתמש בעזרי אילוף, חטיפים או צעצועים בזמן התחרות, מלבד בחלק ממקצי המתחילים. ניתן להתחרות כצוות נוהג-כלב בודד, כזוג צוותי נוהג-כלב או כקבוצה הכוללת מספר צוותי נוהג-כלב. ברוב המקרים עם כל נוהג מתחרה כלב בודד, אך ישנם ארגונים בהם יש מקצים לנוהג אחד עם זוג כלבים. בחלק מהארגונים ובחלק מהמקצים מותר להשתמש באביזרים שונים בזמן הריקוד.
בכל המקצים, על הריקוד להתאים למוזיקה. המוזיקה משפיעה על כל חלק מהריקוד, החל מהתלבושת של הנוהג וכלה בכוריאוגרפיה של התנועות. ריקוד שלא נע בקצב המוזיקה לא יקבל ניקוד גבוה.
בישראל
בינואר 2019 התקיימה אליפות ישראל בריקוד עם כלבים התקיימה לראשונה על ידי ההתאחדות הישראלית לכלבנות בסביון. במקום הראשון זכתה אלכסה, בורדר קולי בת ארבע שנים עם בעליה סתוית בודין מחיפה.
ליגת העל ההולנדית
ליגת העל ההולנדית (בהולנדית: Eredivisie) היא ליגת הכדורגל הבכירה בהולנד, ובמסגרתה משחקים המועדונים המובילים המתחרים על תואר האליפות.
הליגה מדורגת במקום ה-6 בדירוג אופ"א לשנת 2023.
מאז הקמת הליגה בעונת 1956/1957 שלטו בה באופן כמעט בלעדי 3 קבוצות, אייאקס עם 28 זכיות, פ.ס.וו. איינדהובן עם 21 זכיות ופיינורד עם 11 זכיות, שזכו בכל אליפויות הליגה למעט זכיות בודדות של קבוצות אחרות.
קבוצות הליגה לעונת 2023/2024
בעונת 2023/2024 יתחרו בליגה הקבוצות הבאות:
מבנה הליגה והמשתתפות במפעלים האירופיים
הליגה מורכבת מ-18 מועדונים המשחקים ביניהם במהלך החודשים אוגוסט - מאי כאשר, כמו רוב הליגות באירופה, הליגה עוצרת לכחודש בתקופת חג המולד. בתום כל עונה הקבוצות שסיימו במקומות 17 ו-18 בטבלה יורדות לליגה ההולנדית השנייה ואילו שתי הקבוצות במקומות 1 ו-2 בליגה השנייה עולות לליגה הראשונה. כמו כן, הקבוצה שמסיימת במקום 16 בליגה הראשונה משחקת במשחקי גומלין נגד שלוש הקבוצות הטובות ביותר שהעפילו מפלייאוף הליגה השנייה, למעט הראשונה והשנייה שעולות אוטומטית, כאשר בסוף המשחקים הטובה עולה/נשארת בליגה הראשונה ושאר הקבוצות יורדות/נשארות בליגה השנייה.
בתום כל עונה, אלופת הליגה מעפילה לשלב הבתים בליגת האלופות והקבוצה במקום השני משתתפות במוקדמות ליגת האלופות. הקבוצה במוקם ה-3 משתתפת במוקדמות הליגה האזורית ומחזיקת הגביע משתתפת בפלייאוף הליגה האירופית. התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית הציגה בעונת 2005/2006 שיטה חדשה לשילוב הקבוצות השונות בליגה בליגות האירופיות השונות. בסוף שורת משחקי גומלין מסודרים לפי מקומות, מקבלת הקבוצה הטובה ביותר במשחקים אלו כרטיס לשלב המוקדמות השני בליגה האזורית.
ספונסרים של הליגה לאורך השנים
בין השנים 1990 ו-1998 היה שם הליגה "PTT טלקומפטיטי" על שם הספונסר הראשי של הליגה, PTT טלקום ושונה בשנת 1999 ל-"KPN טלקומפטיטי" ול-"KPN ארדביזיה" בשנת 2000. בין השנים 2002 ו-2005 שונה שם הליגה ל"הולנד קזינו ארדביזיה". מעונת ואילך ממומנת הליגה על ידי "ספונסורלוטרי", חברת הלוטו בהולנד אך מסיבות חוקיות בהולנד אין אפשרות לשנות את שם הליגה לשם זה.
חוק האזרחות הפולני
שמאל|ממוזער|200px|[[דגל פולין]] חוק האזרחות הפולני הוא החוק הקובע מי נחשב כאזרח פולין. חוק זה מבוסס על עקרונות דין הדם (Jus sanguinis).
החוק עבר ארבעה גלגולים: החוק הראשון נכנס לתוקף ב-31 בינואר 1920, הוחלף בחוק שני ב-19 בינואר 1951 שהוחלף לחוק שלישי ב-21 באוגוסט 1962 ולזה נוסף החוק הנוכחי בתאריך 15 באוגוסט 2012.
ילדים שנולדו להורים פולניים רוכשים בדרך כלל אזרחות בלי קשר למקום הולדתם. לעומת זאת, אנשים שנולדו בפולין להורים זרים בדרך כלל לא יהיו אזרחים פולניים, אלא אם אזרחות ההורים לא ידועה.
אדם הזכאי לאזרחות פולנית בהתאם לחקיקה הרלוונטית לגביו, אינו נחשב בעיניי רשויות פולין כבעל אזרחות נוספת, אם ישנה.
אזרחות פולנית ודרכון פולני
אזרחים שעזבו את פולין לפני שנים רבות וצאצאיהם יכולים לאשר וגם להשיב את אזרחותם. גם אדם שנולד מחוץ לפולין יכול לאשר את אזרחותו ישירות, תוך דילוג על כל הדורות הקודמים. אישור אזרחות משמעו שהרשויות בפולין מאשרות שהמבקש נולד פולני, לפי החוק. להשיב אזרחות יכול רק מי שנולד פולני ואיבד את אזרחותו במהלך חייו לפי החוק.
ישנם שלושה סוגים שונים של מתן אזרחות:
לעניין אישור האזרחות הפולנית וקבלת דרכון פולני, שהוא דרכון של האיחוד האירופאי, יש להוכיח לרשויות הפולניות שני דברים: עם זאת, אם אובדן האזרחות של אחת מחוליות השרשרת התרחש לאחר שמלאו לילדו 18 שנים, הדבר לא ינתק את שרשרת האזרחות.
אובדן אזרחות פולנית
אחרי 1962, ניתן לאבד את האזרחות הפולנית רק על-פי בקשה מפורשת.
לפני 1962 יש מקרים רבים וסבוכים שבעקבותיהם עלול אדם לאבד את אזרחותו. לעניין אובדן האזרחות, אלה רק עיקרי החוקים השונים:
אזרחות מלידה
ילד שנולד להורה אזרח פולני הוא בדרך כלל אזרח פולני מלידה, בין אם נולד בפולין או מחוץ לה. אם רק אחד ההורים הוא אזרח פולני בעת הלידה, ניתן לבטל את אזרחותו הפולנית של הנולד בפנייה לקונסוליה הפולנית בבקשה לאמץ את אזרחותו של ההורה השני עבורו.
גם ילד, שהוריו ויתרו עבורו על אזרחותו הפולנית, יוכל לשוב ולרכוש אותה באמצעות תצהיר שיגיש לשלטונות פולין לאחר שמלאו לו 16 ובטרם מלאו לו 17 וחצי.
אזרחות באמצעות אזרוח
אדם שאינו אזרח פולני על פי החוק ושמתגורר בפולין לפחות חמש שנים עם אישור תושבות קבע יוכל לבקש להתאזרח (לפי סעיף 8 לחוק) – מתן אזרחות יתאפשר לאחר הצגת ראיות מתאימות המצביעות גם על שחרור מאזרחות זרה במידת הצורך. כמו כן, ההכרה באדם כאזרח פולני בדרך של התאזרחות תחול גם ביחס לילדיו אשר מתגוררים בפולין (בתנאי שילדיו מצויים תחת חסותו). בנסיבות מיוחדות, גם אדם שאינו ממלא תנאי זה יוכל לבקש בקשה שכזו. ילדיהם הקטינים של הורים שהתאזרחו בדרך זאת יקבלו אזרחות פולנית גם כן.
נאציזם אוסטרי
באימפריה האוסטרו-הונגרית
ב-1893 הקימו עובדים ופעילי איגודים מקצועיים דוברי גרמנית (בעיקר בתחומי הרכבות, המכרות והטקסטיל) ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית אגודות שנועדו לארגן אותם על בסיס לאומי כנגד בני לאומים אחרים באימפריה. בראש הארגון עמדו פרנקו שטיין (Franko Stein) מהעיר חב (בגרמנית: Eger) שבקרלובי וארי ולודוויג פוגל (Ludwig Vogel) ממוסט (בגרמנית: Brüx) שבאוסטי נד לבם (בצ'כיה). ב-1899 פרסם שטיין את תוכנית 25 הנקודות שביטאה דרישה להקמת מדינה גרמנית על כל השטחים המוחזקים על ידי גרמנים, בה תיושם עליונות גרמנית, שרק גרמנים יוכלו להיות אזרחים שווי זכויות בה, ושכל האחרים יהיו בני חסות שישיבתם בה מותנית בתועלת שניתן להפיק מהם והם יכולים להיות מגורשים ממנה לאלתר. כן ביקש שטיין להלאים את כל התעשיות, לשבור את התאגידים הפרטיים ולחלק את הרווחים בין הפועלים (הגרמנים בלבד, כמובן) ולבטל את הריבית.
ב-15 בנובמבר 1903 התכנסה ועידה באוסטי נד לבם, בירתה ההיסטורית של בוהמיה ובה כוננו הצירים את "מפלגת העובדים הגרמנים של אוסטריה" (Deutsche Arbeiterpartei in Österreich). בוועידת המפלגה ב-1904 טבע הנס קנירש (Hans Knirsch) את המושג "נאציונל-סוציאליזם" (Nationalsozialistische) והציע לצרף אותו לשמה. מפלגה-אחות בשם "מפלגת החקלאים הגרמנים" (Deutsche Agrarpartei) הוקמה ב-1905.
בבחירות הכלליות למועצה האימפריאלית (בגרמנית: Reichsrat) ב-1905 ו-1911 זכתה המפלגה בשלושה מושבים וב-1912 נבחר ראשה, הנס קנירש, ליו"ר הבית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הגרמנית" של אוסטריה (Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei ,DNSAP) הייתה המשך ישיר של "מפלגת העובדים הגרמנים" (DAP) לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמת הרפובליקה האוסטרית הראשונה. בשנת 1919 פרסם האידאולוג הראשי שלה, רודולף יונג, את הספר רב ההשפעה Der Nationale Sozialismus ובו "תוכנית 25 נקודות" מעודכנת, שכללה בנוסף למרכיבים הקודמים גם דחייה של חוזה ורסאי, הגדרת עשיית עושר ממצב מלחמה כ"פשע נגד העם" והחרמת כל הרווחים שהושגו כתוצאה מן המלחמה. היטלר אימץ עקרונות אלה כמצע למפלגתו.
בשנת 1923 התפצלה המפלגה לשתיים, "האיגוד הגרמני-סוציאליסטי" (Deutschsozialen Verein) ו"קבוצת שולץ" או "אגף שולץ" (Schulz-Gruppe / Schulz-Flügel) על שם מנהיגה, קרל שולץ. בכל מקרה, הכירו מנהיגי הפלגים בהיטלר כבפיהרר על כל הגרמנים. ב-1930 נשלח תאודור הביכט (Theodor Habicht) כמפקח מטעם המפלגה הנאצית הגרמנית על שלוחותיה באוסטריה, והיווה למעשה את ראש התנועה הנאצית האוסטרית. בשנת 1926 חל פיצול נוסף בתנועה וחלק מן החברים הקימו את המפלגה הנאצית האוסטרית. עד שנת 1931 הייתה זו מפלגת שוליים, אז החלה לצבור פופולריות עד שנת 1933, במהלך שלטונו של אנגלברט דולפוס, אז הוצאה אל מחוץ לחוק. רבים מחבריה נמלטו למינכן שבגרמניה, שם המשיכו בפעילות גלויה במסגרת הלגיון האוסטרי. הלגיון תמך כספית ושלח חומרי תעמולה מודפסים לפעילות המחתרתית באוסטריה. בתחילת שנת 1938, בלחץ המפלגה הנאצית בגרמניה, הותרה שוב פעילות הנאצים באוסטריה. בעקבות האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) במרץ 1938 מוזגה התנועה האוסטרית לתנועה הנאצית הכללית.
איזבל מאנגליה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה
איזבלה מאנגליה (באנגלית: Isabella of England, 1214 - 1 בדצמבר 1241) הייתה נסיכה אנגלית שלאחר נישואיה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכה לקיסרית האימפריה ולמלכת סיציליה.
ביוגרפיה
איזבלה הייתה בתו של ג'ון, מלך אנגליה. על פי המלצת האפיפיור גרגוריוס התשיעי, היא נישאה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ב-20 ביולי 1235, בטקס שנערך בקתדרלת וורמס ובו היא גם הוכתרה כקיסרית לצד בעלה. לאחר הנישואים עברה איזבלה להתגורר בארמון כשהיא מבודדת מחיי החצר, וזכתה לביקורים לא סדירים מצד בעלה, שראה בנישואים אלו בעיקר כלי פוליטי לקידום האינטרסים של הקיסרות, ובראשם בידוד אויביו שזכו לפני כן לתמיכה אנגלית.
מעט מאוד ידוע על חייה ועל ילדים שנולדו לזוג המלכותי. היא נפטרה בעת הלידה של בתה, מרגרט מסיציליה. נקברה בסמוך לאשתו השנייה של פרידריך, איזבל השנייה, מלכת ירושלים, בקתדרלה של העיר אנדריה.
אזאד קשמיר
אזאד קשמיר (באורדו: آزاد جموں و کشمیر - אזאד ג'אמו א-קשמיר), או "קשמיר החופשית" (תרגום) היא טריטוריה עצמאית אוטונומית בפקיסטן. אזאד קשמיר שוכנת ממערב להודו וגובלת ב"ג'אמו וקשמיר" ההודית. היא הייתה חלק מאחת המדינות העצמאיות (Princely state) שהתקיימו לפני המלחמה הראשונה בין הודו לפקיסטן בשנת 1947 אשר לאחריה חדלו להתקיים.
היא גובלת בגילגיט-בלטיסטן (Gilgit–Baltistan) ויחדיו הן מכונות על ידי האו"ם וארגונים בינלאומיים נוספים "קשמיר שבשליטת פקיסטן", ומכונה "שטחי ג'אמו וקשמיר שבכיבוש פקיסטני" בהודו. האזור הוא חלק מהמחלוקת ארוכת השנים על קשמיר. ממערבה שוכן מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה ומדרום מחוז פנג'אב של פקיסטן.
קרלו ג'זואלדו
דון קרלו ג'זואלדו (באיטלקית: Carlo Gesualdo; 8 במרץ 1566 - 8 בספטמבר 1613) היה מלחין איטלקי שפעל בתקופת הרנסאנס.
אזאד קשמיר
אזאד קשמיר נתונה לחסות פקיסטנית עם שלטון עצמי, אולם על פי חוקת פקיסטן האזור אינו חלק מן המדינה, ולכן באופן רשמי מהווה ישות מדינית נפרדת מפקיסטן.
קרלו ג'זואלדו
תולדות חייו
קרלו ג'זואלדו היה אציל ונסיך ונוסה שבאיטליה, אם כי רוב ימיו התגורר בנאפולי. בתחילת דרכו כמלחין כתב בעילום שם, ורק בשנת 1590, לאחר שרצח את אשתו הראשונה עם מאהבה, החל לכתוב בשמו האמיתי. תואר האצולה שלו גונן עליו ממשפט, אך לא מנקמה, על כן נמלט אל ארמונו שבעיר ג'זואלדו, שם היה מוגן.
אזאד קשמיר
בירתה היא מוזאפרבאד (Muzaffarabad), שטחה הוא כ-13,297 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-4.5 מיליון תושבים נכון לשנת 2017.
קרלו ג'זואלדו
תולדות חייו
ב-1594 נישא ללאונורה ד'אסטה, אחייניתו של דוכס פרארה. בעקבות הנישואים עבר לפרארה, מרכז משגשג מבחינה מוזיקלית, ופרסם שם את ארבעת ספרי המדריגלים הראשונים שלו בין השנים 1593–1596. בשנת 1597 חזר ג'זואלדו לנאפולי והקדיש את זמנו לקידום הקריירה המוזיקלית שלו. בשנת 1600 מת אלפונסו, בנם היחיד של בני הזוג ג'זואלדו. בעקבות האירוע הטרגי הזמין ג'זואלדו את עיטור המזבח המפורסם של כנסיית הקפוצ'ינים בעיר ג'זואלדו, שם נראית, לצד ההורים השכולים ודודו החשמן של ג'וזאלדו, גם נשמת ילד.
יצירתו
קרלו ג'זואלדו פרסם שישה ספרי מדריגלים בחמישה קולות. בספרי המדריגלים החמישי והשישי מופיעים כמה מאפיינים ייחודיים: המדריגלים הם כרומטיים וקיצוניים בייחודם. ייתכן, שהכרומטיות הפרועה שבהם משקפת את מצבו הנפשי המעורער של ג'זואלדו, ששיטות ההלחנה שלו הקדימו בהרבה את זמנן. חשוב להדגיש, כי הטיפול בדיסוננטים במדריגלים אלה היה שמרני למדי, אבל הכרומטיקה יצרה צירופי צלילים, שהמרחק הטונאלי ביניהם היה גדול. אלה יצרו מעברים המזכירים מודולציות כרומטיות או אנהרמוניות פתאומיות בין סולמות רחוקים, שהופיעו שוב רק בסוף המאה ה-19 ביצירות ריכרד וגנר, מקס רגר, ריכרד שטראוס או אנטון ברוקנר. לעיתים היה רק צליל אחד משותף בין שני אקורדים וחלק מהקולות עלו או ירדו בחצאי טונים. מאפיין נוסף של המדריגלים שלו מהספר החמישי והשישי הוא שינויי מרקם וטמפו פתאומיים, שיצרו ניגודיות דרמטית ואשר נבעו מהטקסטים שעסקו רבות בנושא האהבה ונעו בין שמחה ואושר לבין אכזבה, ייאוש ומוות. יש לציין, שהמדריגלים שלו השפיעו על המלחינים שבאו אחריו והשפעתם באה לביטוי במוזיקה לכלי מקלדת, כמו ביצירות מאת ג'ירולאמו פרסקובלדי וקודמיו הנפוליטניים, או יוהאן יאקוב פרוברגר ויוהאן קספר קרל.
פרט לששת ספרי המדריגלים בחמישה קולות כתב ג'זואלדו עוד מוזיקה קולית חילונית וכן מוזיקה דתית, ומעט יצירות כליות.
מנזר השתקנים
מנזר גְבירתנו של שבעת המכאובים, הידוע יותר בשם מנזר לַטרוּן או מנזר השתקנים, הוא מנזר גברים בנדיקטיני-ציסטרציאני-טרפיסטי, השוכן בלטרון, בקצהו הדרום-מזרחי של עמק איילון.
היסטוריה
בשנת 1879, ולפי מקור אחר ב-1875, רכשו נזירות כרמליטיות שטחים חקלאיים מהכפר הערבי עמואס השוכן מצפון ללטרון. באותה עת לערך, בשנים 1876–1877, הקימו שני יזמים - אלכסנדר האוורד (במקור היה שמו איסכנדר עוואד) שהיה נוצרי בן העדה המרונית שמשפחתו הגיעה ממלטה והמקומי אמיל בטאט - בית מלון למרגלות גבעת לטרון שעליה שוכנים שרידיו של מבצר לטרון הצלבני. המלון נשא את השם "מלון המכבים", ושירת את תנועת הנוסעים מיפו לירושלים, מסע שנמשך באותן שנים כיומיים. בשנת 1892 נחנך קו הרכבת בין יפו לירושלים, התמעטו נוסעי הכרכרות והמלון נמכר.
שמו של מבצר לטרון – "לֶה טוֹרוֹן דֶה שֶבַליֶיה" (Le toron des chevaliers; 'מגדל האבירים') – שובש עם השנים ל"לטרון"; והדבר הביא להתפתחות מסורת נוצרית, לפיה דיסמס, "הגנב הטוב" שנצלב לצד ישו (בלטינית "boni latronis"), נולד במקום.
בשנת 1887 הגיע לארץ ישראל נזיר טראפיסטי, במטרה להקים בלטרון מנזר. הנזיר, לואי וילה, רכש את בית המלון והתגורר במקום בגפו. ההחלטה להקים את המנזר דווקא באזור זה, התקבלה בשל קרבתו לאמאוס ניקופוליס, עיר רומית-ביזנטית עתיקה ששכנה ברכס לטרון, אותה מזהה המסורת הנוצרית כאחד המקומות בהם התגלה ישו לשניים מתלמידיו לאחר שקם לתחייה.
המנזר נוסד לאחר שלוש שנים, ב-31 באוקטובר 1890, על ידי 17 נזירים צרפתיים. הנזירים קיבלו מהנזירות הכרמליטיות אשר אינן עוסקות בחקלאות חלק מהקרקע החקלאית שבבעלותן, והחלו להכשירה. הם נטעו בה עצי זית, כרמים, שדות דגנים וגינת ירקות, ובשטחים שלא כשרו לחקלאות ניטעו עצי אורן וברוש. הנזירים נתקלו בבעיה קשה של מחסור במים ונאלצו להתמודד עם יחס עוין מצד ערביי הכפרים הסמוכים, יחס שהשתפר עם הזמן, בין היתר, בזכות מרפאה שהקימו במנזר. הפטריארך הלטיני של ירושלים העניק למנזר את אוסף ספריו, ששימש בסיס לספריית המנזר.
במלחמת העולם הראשונה גרשו הטורקים את הנזירים שהיו נתיני צרפת, וחלקם גויסו לצבא ואף נהרגו בקרבות. המנזר הפך למחנה צבאי של הצבא העות'מאני ונגרם לו נזק כבד, הוא נבזז והספרייה הושמדה. הנזירים שבו אל המנזר החל בשנת 1919. בשנת 1926 החלה הרחבת מבנה המנזר בסגנון המוגדר על ידי הנזירים כ"סגנון רומנסקי-ביזנטי", ואט אט הוא לבש את דמותו המוכרת כיום. מלאכת הבנייה הסתיימה בשנת 1960, אך הכנסייה קודשה רק בשנת 1999. בין 1948 ל-1967 נשלט המנזר בידי ירדן, והוא שכן על גבולו של שטח ההפקר שבין ירדן וישראל.
ב-4 בספטמבר 2012 הוצתה דלת הכניסה של כנסיית המנזר, ועל קירותיו רוססו שמות מאחזים ביהודה והשומרון, לצד הכיתוב "ערבות הדדית" (כינוי לפעולת תג מחיר) וכתובות בגנות ישו. האירוע גרר תגובות חריפות מצד ראשי הכנסיות הנוצריות בארץ, בהם פיירבטיסטה פיצבאלה, הקוסטוס של משמורת ארץ הקודש, הפטריארך הלטיני של ירושלים פואד טוואל והארכיבישוף המרוני. בנוסף פרסם חבר הבישופים הקתולים בארץ הקודש גילוי דעת חריף אשר גינה את האירוע.
אורח החיים במנזר
למנזר רשאים להתקבל רק גברים שמלאו להם 21 שנים והם חייבים לעמוד בתקופת מבחן שנמשכת שש שנים. במנזר מתגוררים כיום כשבעה עשר נזירים בני לאומים שונים, ומספרם של הנזירים מעולם לא עלה על 35. הנזירים מתאפיינים במיעוט בדיבור. בעבר נהגו לקיים שיחה רק בעת התפילה עצמה אך כיום שוב אין הגבלה על הדיאלוג בין הנזירים. עם זאת, הם ממשיכים להמעיט בדיבור, בעיקר עם זרים שמגיעים למקום.
סדר היום במנזר נפתח בשעה 03:00 והשעות הראשונות עד הזריחה מוקדשות לתפילה פרטנית ובציבור וללימוד. בשעות הבוקר מתפנים הנזירים לעבודה, ושעות אחר-הצהרים מוקדשות שוב לתפילה, לימוד ולעבודה, וכן למדיטציה.
במנזר פועל מטבח צמחוני, שכן אכילת בשר, דגים וביצים אסורה. הצעירים עובדים בחקלאות בשטחי המנזר המשתרעים על-פני 400 דונם. בכניסה למנזר יש חנות המוכרת את תוצרת המנזר - יינות, דבש, שמן זית וזיתים, וכן מזכרות וספרים. במנזר פועלת אכסניה המשמשת מתנדבים צעירים מצרפת ומגרמניה, אך פתוחה לכל אדם.
היקב
במנזר פועל יקב בו מיוצרים "יינות לטרון". מבנה היקב חצוב בסלע ומחובר למנזר במנהרה תת-קרקעית. היקב מייצר כ-300,000 בקבוקים בשנה, המיועדים ברובם לייצוא. היינן הוא האב רנה.
האתר
כנסיית המנזר בנויה מספינה בודדת, והיא צרה ומוארכת. תקרתה הגבוהה נישאת על גבי קשתות שביניהן קמרונות צולבים, ומצבה מדורדר. חלל הכנסייה חף מעיטורים כמעט לחלוטין, בהתאם לתקנון הנזירים הטראפיסטים המחייב צניעות והסתפקות במועט. עובדה זו ממקדת את תשומת הלב אל פסל מרים האוחזת בידיה את ישו התינוק, ומעניקה לו צלב. הפסל הניצב בגומחה באפסיס שבצידה המזרחי של הכנסייה, הוזמן בשנת 1954 מפסל באיטליה ומשקלו שלוש טונות. עוד נראים באולם הכנסייה עוגב הניצב מימין לכניסה, וציון תחנות דרך הייסורים של ישו. מחוץ לכנסייה, מעל דלת הכניסה אליה, קבועה לונטה שבה נראה ישו סועד עם שני תלמידיו באמאוס הסמוכה, לאחר קומו מן המתים.
ליד הכניסה למנזר, בגן הנקרא "גן האחווה", נמצאת אנדרטה גבוהה מגולפת בעץ בצורת טוטם, והמכונה בשם "איש באמונתו יחיה". האנדרטה מציגה שלוש דמויות מהמאה ה-12, בני שלוש הדתות המייצגות לדעת אב המנזר, את הסובלנות. הפסל הוצב במקום בדצמבר 2006. הדמויות הן:
מארק האלטר
מארק האלטר (באנגלית: Marek Halter) הוא סופר וצייר, פעיל שלום פוליטי וחברתי יהודי צרפתי, הידוע בעיקר בזכות הרומנים ההיסטוריים שלו, שתורגמו לאנגלית, פולנית, עברית ושפות רבות אחרות.
ביוגרפיה
האלטר נולד למשפחה יהודית, שלמה (סלומון), צייר, ופירל, משוררת, בוורשה, פולין, בשנת 1936. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא והוריו נמלטו מגטו ורשה וברחו לברית המועצות. את שהותם בברית המועצות במהלך המלחמה עשו באוקראינה, במוסקבה ולבסוף בקוקאנד שבאוזבקיסטן.
בשנת 1991 הקים האלטר את הקולג' הצרפתי במוסקבה. בשנת 2007 התמנה לנשיא המכללה. בשנים האחרונות נקלע האלטר לביקורת בתקשורת הצרפתית. המגזינים הצרפתיים Le Point והנובל אובזרוואטר (Le Nouvel Observateur) האשימו אותו בסילוף פרטים שונים בחייו.
האלטר היה יוזם ומעורב בניסיונות לקדם שיחות שלום בין ישראלים לערבים ובייחוד לפלסטינים. ב-1970 יזם ניסיון להפגיש מנהיג ישראלי ממפלגת העבודה עם שליט מצרים נאצר. בעזרת איש סודו של נאצר, קולונל אחמד חמרוש. הוא השיג את הסכמתו של נאצר להיפגש עם לובה אליאב, שכיהן אז כמזכ"ל מפלגת העבודה ונודע כ"יונה" מדינית. אליאב קיבל את הסכמתם של ראש הממשלה גולדה מאיר, משה דיין וישראל גלילי אבל במהלך הכנותיו למיפגש באוגוסט 1970 לקה נאצר בהתקף לב, ונפטר כעבור שבועות אחדים. ב-1992 יזם האלטר מפגש בין שמעון פרס לבין יאסר ערפאת בביתו בפריז, ולדבריו הדו-שיח בין השניים היה התשתית למגעים ולשיחות שהביאו לחתימת הסכם אוסלו.
קריירה ספרותית
ב-1968 הקים יחד עם אשתו קלרה האלטר, סופרת ועיתונאית מחוגי השמאל, את כתב העת "יסודות" (Élements), שפרסם באופן שווה יצירות ורשימות של סופרים ישראלים, פלסטינים וערבים.
ספרו הראשון, אוטוביוגרפיה פוליטית, Le Fou et les Rois (הליצן והמלכים) זכה בפרס Aujourd'hui ב-1976. עם הנובלות והרומנים שכתב נמנים המשיח, מסתורי ירושלים, ספר אברהם (1986) והמשכו - ילדי אברהם (1990), רוח הכוזרים (2003; נובלה בדיונית היסטורית על ממלכת הכוזרים שהתגיירו),שרה (2004), ציפורה אשת משה (2005), לילה (2006) ומריה מנצרת (2008). ספרים נוספים עסקו בגיבורות מוסלמיות - חדיג'ה, פטימה ועיישה בין הכתבים העיוניים שלו בולט הספר "סיפורי גאולה:" שיחות עם גברים ונשים שהצילו יהודים מהשואה (1998). הזר מבירוביג'אן הוא רומן המתאר את אחורי הקלעים של הקרמלין ואת בירוביג'ן, "המדינה היהודית" שיצר סטלין בקצה סיביר. באלה נשזר אפוס מרתק של שחקנית רוסית צעירה.
אבדון
אֲבַדּוֹן הוא, במסורות מסוימות, השד השולט במדור הגיהנום השביעי. שמו שאוב מהמילה העברית אבדון.
המילה אבדון מופיעה במקרא, בספרים תהילים, משלי ואיוב, במשמעותה זהה לזו בת ימינו. בספר חזון יוחנן (פרק ט', פסוקים ז'–י"א) אבדון מכונה "המשחית" ו"מלך הארבה" על ידי יוחנן עצמו:
במזמור שנמצא באחת ממגילות ים המלח, אשר נחשפו בשנת 1947, מסופר על "שאול האבדון" ועל "שטף הבליעל אשר הציף את אבדון". ממסמכיו העתיקים של פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי שחי באלכסנדריה בין השנים 20 לפנה"ס–50 לספירה, אבדון מצוין כמקום – שאול או גיהנום – ולא כשד או מלאך. נראה כי היה זה יוחנן הקדוש אשר שייך לשד מסוים את השם אבדון. בכתב מן המאה ה-3 הקרוי "מעשי תומאס", אבדון הוא שמו של שד, או השטן עצמו. בין היתר, אבדון זוהה כמלאך המוות וההרס, שד המצולות, והעומד בראש היררכית השדים במקביל לשד סמאל התלמודי.
בכישוף ובאלכימיה, אבדון הוא המלאך המשחית של חזון אחרית הימים. בספרו של המלומד הבריטי מסוף המאה ה-18 פרנסיס בארט, The Magus ("הקוסם"), מתואר אבדון בציור צבעוני כאחד מן השדים הרשעים. במיתוס הימיביניימי, אבדון שימש כמילה נרדפת לגיהנום או לשליטו, ובספר חזון יוחנן, כאמור, הוא תואר כמלאך התהום הנוצרי. כמו כן, נראה כי אבדון הוא השד המקביל לאל היווני אפוליון, המתואר בברית החדשה כמובילם של שדי הארבה אשר יפרצו אל פני האדמה באחרית הימים.
בתורות העל-טבעיות, אבדון מקושר אל צבעי האדום, החום והירוק, לעונת החורף וחודש ינואר בפרט, לשבת, לאינטואיציה, להקרבת קורבן ואתגר, לאבן האודם ולחרב. סמלו בקלפי הטארוט הוא קלף ה"שיפוט".
מסאו מרויאמה
מסאו מרויאמה (ביפנית: 丸山 政男; 13 בספטמבר 1889 - 11 בנובמבר 1957) היה לוטננט גנרל בצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
מרויאמה נולד במחוז נאגנו, וסיים את לימודיו במחזור ה-23 של האקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1911, ואת לימודיו במכללת המטה של הצבא ב-1919. בין השנים 1923 ו-1925 שימש נספח צבאי בלונדון, ובהודו הבריטית בשנים 1929–1930. עם שובו ליפן, שירת מרויאמה במטה הצבא הקיסרי, והיה אחראי על איסוף מודיעין צבאי על ארצות הברית ועל בריטניה. ב-1934 נשלח שוב ללונדון כדי לשרת בשגרירות יפן שם.
ב-1935 קיבל מרויאמה דרגת קולונל ושוב למטה הכללי הקיסרי בטוקיו. ב-1937 הוא קיבל את הפיקוד על רגימנט הרגלים הרביעי של המשמר הקיסרי. עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה נשלח מרויאמה עם חייליו לסין, וביולי 1938 קיבל דרגת מייג'ור גנרל ואת הפיקוד על חטיבת הרגלים השישית.
במרץ 1941 קיבל מרויאמה דרגת לוטננט גנרל, וחודש לאחר מכן נמסר לו הפיקוד על דיוויזיית הרגלים השנייה. בספטמבר 1942, בתגובה לנחיתות בעלות הברית בגוודלקנל שבאיי שלמה, נשלחה הדיוויזיה השנייה אי במטרה להשמיד את כוחות בעלות הברית שהגנו עליו. במהלך קרב גוודלקנל הוביל מרויאמה את חייליו בקרבות בנהר מטניקאו ובקרב שדה הנדרסון באוקטובר, בהם נחלו היפנים תבוסות קשות. מרויאמה ושאר השורדים מקרבות אלה נסוגו מגוודלקנל בפברואר 1943, ומרויאמה פרש משירות פעיל בצבא במרץ 1944.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית התקיימו במסגרת הבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. בבחירות ניצח מיט רומני, שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
תוצאות
במסגרת ההתמודדות התקיימו 56 מערכות בחירות במדינות ארצות הברית ומחוזותיה. בבחירות ניצח מיט רומני לאחר ניצחונות שעתידים להבטיח לו את תמיכתם של 1,524 צירים, ובכך עבר את סף 1,144 הצירים הדרושים כדי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לבחירות לנשיאות ארצות הברית.
סיכום כללי
בתחילת מערכת הבחירות הצטייר מיט רומני כמועמד המוביל מהאגף הפחות שמרני של המפלגה. מולו התייצבו מספר מועמדים שנתמכו על ידי החוגים השמרניים כתנועת מסיבת התה. ההובלה של אגף זה עברה ממועמד למועמד, כשבשלבים שונים אנשים שלא תפסו תפקידים פוליטיים משמעותיים הובילו בסקרים. כך היו המובילים השונים מישל בקמן, הרמן קיין, ריק פרי, ריק סנטורום וניוט גינגריץ'.
באסיפות הבחירה באיווה שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 התמודדו 12 מועמדים. ג'ון האנטסמן החליט להימנע מלהשקיע כספים וזמן בהתמודדות באיווה, לאחר שראה שסיכויו בסקרים נמוכים. לפיכך החליט למקד את מאמציו במדינות הבאות. תוצאות ההתמודדות היו צמודות ביותר: בתחילה הוכרז מיט רומני כזוכה, לאחר שלפי הספירה עקף את ריק סנטורום בשמונה קולות. ה"ניצחון" במדינה הראשונה חיזק את רומני שאף ניצח בפריימריז בניו המפשייר. אולם כעבור ימים אחדים ולאחר שהתקיימה ספירה חוזרת התברר כי סנטורום הוא זה שניצח בבחירות בהפרש של 34 קולות. הישגו של סנטורום בולט במיוחד בהתייחס להערכה כי הוא לא נחשב למועמד בעל סיכויים גבוהים. לאחר היוודע התוצאות הודיעה מישל בקמן, שזכתה בכחמישה אחוזים מהקולות, על פרישתה מהמירוץ.
בפריימריז בניו המפשיר, שהתקיימו ב-10 בינואר 2012, ניצח מיט רומני. רומני היה מושלה של מסצ'וסטס, שכנתה של ניו המפשיר, ונחשב מועמד מוביל גם בסקרים שקדמו לבחירות. ריק פרי בחר לדלג על המדינה ולהשקיע את מאמציו בקרוליינה הדרומית. מי שהשקיע מאמצים רבים במדינה היה ג'ון האנטסמן, שהגיע למקום השלישי בלבד וצבר כ-17 אחוזים מהקולות. בעקבות חוסר הצלחתו הודיע האנטסמן ב-16 בינואר 2012 שלא ימשיך במירוץ והביע את תמיכתו ברומני.
שיעור ההצבעה היה הגבוה ביותר בתולדות הבחירות המקדימות במדינה.
לקראת הפריימריז בקרוליינה הדרומית ב-21 בינואר 2012, ב-19 בינואר 2012, ערב הבחירות המקדימות בדרום קרוליינה, הודיע ריק פרי על פרישתו מהמירוץ, והעביר את תמיכתו למועמד ניוט גינגריץ'. גינגריץ' ניצח בבחירות בקרוליינה הדרומית וגרף 23 צירים. רומני זכה בשני צירים.
ב-10 באפריל פרש ריק סנטורום מהמירוץ, וב-2 במאי הודיע ניוט גינגריץ' על פרישתו. בכך הותירו את מיט רומני להיות המועמד המוביל לנשיאות המפלגה הרפובליקנית.
ב-29 במאי הבטיח מיט רומני את מועמדתו לאחר שניצח בטקסס.
לוח זמנים
במהלך מערכת הבחירות התקיימו שורה של עימותים (דיבייט) בין המועמדים.
הבחירות במדינות ארצות הברית
[[קובץ:GOP Primaries 2012 Calendar.svg|300px|ממוזער|לוח זמנים של הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית
]]
הוועידה הרפובליקנית הלאומית החלה ב-27 באוגוסט 2012 בטמפה שבפלורידה.
מתמודדים שפרשו מהבחירות
מועמדים שפרשו לפני תחילת הפריימריז
האסו פון מנטויפל
האסו אקארד, הברון פון מנטויפל (גרמנית: Hasso Eccard Freiherr von Manteuffel; 14 בינואר 1897 – 24 בספטמבר 1978), היה מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, אחד מעשרים-ושבעה מפקדים שקיבלו את העיטור הצבאי הגבוה – צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012
מתמודדים שפרשו מהבחירות
מועמדים שפרשו במהלך הפריימריז
האסו פון מנטויפל
קריירה מוקדמת
פון מנטויפל נולד ב-14 בינואר 1897 בפוטסדם למשפחת אצולה פרוסית (סבו הוא אדווין פון מנטויפל, גנרל-פלדמרשל גרמני). בשנת 1908 נתקבל לבית ספר צבאי ובשנת 1916 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-3 (פון צייטן). ב-12 באוקטובר 1916 נפצע פון מנטויפל בחזית המערבית, ולאחר החלמה חזר ב-1917 כקצין במטה הכללי. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון מנטויפל לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1930 מונה למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-3 (הפרוסי), ובתחילת 1931 קיבל את אות הרכיבה בזהב. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה לקצין ברגימנט הפרשים ה-17. בסתיו 1934 הועברה יחידתו לפלגה 2 ברגימנט הפרשים ה-16, וב-15 באוקטובר 1935 הועבר פון מנטויפל לגדוד הרובאים הממונע 2. ב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1938 מונה ליועץ למינוע הצבא ב־OKH. בשנת 1939 הוא התמנה למדריך ראשי בבית הספר לשריון בקרמפניץ, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה שימש כמדריך ראשי בבית הספר לשריון בקרמפניץ ליד ברלין ולכן לא השתתף במערכות המלחמה בפולין ובצרפת. ב-5 באוקטובר 1940 מונה למפקד גדוד הרובאים הממונע 3, וב-1 במאי 1941 מונה למפקד הגדוד ה-1 של רגימנט הרובאים ה-7 בדיוויזיית הפאנצר ה-7. במהלך מבצע ברברוסה לחם עם גדודו במסגרת הדיוויזיה שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וב-25 באוגוסט 1941 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-6 בדיוויזיית הפאנצר ה-7. ב-1 באוקטובר 1941 הועלה פון מנטויפל לדרגת אוברסט, וב-31 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן השתתף בקרבות הקשים בקרב על מוסקבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7 שלחמה לסירוגין תחת הקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ב-15 ביולי 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדירים ה-7 בדיוויזיית הפאנצר ה-7, ובנובמבר 1942 פרש מתפקידו.
ב-8 בפברואר 1943 נשלח פון מנטויפל לאפריקה שם פיקד על דיוויזיה מאולתרת (דיוויזיית פון מנטויפל) תחת פיקודו של ארוין רומל. הוא השתתף בקרבות הגנה בתוניס וניהל התקפות נגד מוצלחות שריתקו את כוחות בעלות הברית. בסוף אפריל 1943 פונה פון מנטויפל לגרמניה בגלל אפיסת כוחות, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
לאחר החלמה הועבר לחזית המזרחית וב-20 באוגוסט 1943 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, וניהל עימה קרבות בלימה באזור חרקוב בלגורוד ונהר הדנייפר. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השמינית, ובנובמבר הועברה שוב לארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה כחלק מקורפוסי הפאנצר ה-57 וה-4, והצליחה לכבוש בשנית את העיר ז'יטומיר, ועל כך קיבל פון מנטויפל ב-23 בנובמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. פון מנטויפל נחשב כגנרל שריון מוערך וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד אחת מיחידות העלית של הוורמאכט - דיוויזיית גרוסדויטשלנד, שהייתה חלק מהקורפוס ה-52, ובהמשך חלק מקורפוס הפאנצר ה-57 במסגרת הארמייה השמינית. על פעולותיו בקרבות קיבל פון מנטויפל ב-22 בפברואר 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן לחם עם הדיוויזיה בשורה של הגנות מוצלחות בצפון רומניה עד יוני, שאז הועברה לעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה לצורך התארגנות מחדש. בסוף יולי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-39 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, וניהלה קרבות קשים בחזית בלארוס במהלך מבצע בגרטיון, ולאחר מכן בליטא שם הצליח פון מנטויפל לייצב את החזית, אבל נכשל בניסיון לחלץ את הצבא הגרמני הנצור בחצי האי קורלנד.
ב-1 בספטמבר 1944 הועלה פון מנטויפל לדרגת גנרל חיל השריון ומונה למפקד ארמיית הפאנצר החמישית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G. לאחר קרבות קשים עם הארמייה השלישית של גנרל פטון באזור לורן הוא נסוג לשם התארגנות לקראת המתקפה האחרונה של הגרמנים בקרב הארדנים. בקרב זה השיג פון מנטויפל את החדירה העמוקה ביותר, והגיע כמעט עד לנהר המז, וכוחותיו שמו מצור על חטיבת הצנחנים האמריקאים בעיר הבלגית באסטון.
במוזיאון ההיסטורי בבאסטון מוצגים מדיו של פון מנטויפל.
ב-18 בפברואר 1945 קיבל פון מנטויפל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-10 במרץ 1945 קיבל פון מנטויפל את תפקידו האחרון והקשה ביותר במלחמה - הוא מונה למפקד ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי. עליהם היה להגן על חזית האודר ולחסום את התקדמות הצבא האדום לעבר ברלין. הם קבלו הוראה שאסור להם לסגת משום נקודה בלי אישורו של הפיקוד העליון.
עם פתיחת המתקפה הרוסית, ב-16 באפריל 1945 היה ברור לשני המפקדים כי המערכה אבודה, ומשום כך נקטו בעמדה של נסיגה תוך השהייה של ההתקפות כדי לאפשר לאזרחים להימלט מערבה וכדי למנוע כיתור של חיילי הוורמאכט. מול כוחותיו של פון מנטויפל פתחה החזית הבלארוסית השנייה בפיקודו של קונסטנטין רוקוסובסקי במתקפה אדירה. תוך זמן קצר נוצרו פרצות גדולות ונשקפה סכנת כיתור לכוחות הגרמנים בשטטין.
פון מנטויפל הגיע למקום בלווית כמה מלווים שהסתתרו ביער והתכוננו לפעול במידה ויעצרו אותו.
קייטל יצא מרכבו בזעם והתקרב לשני הקצינים תוך שהוא מניף את שרביט הפלדמרשל שלו בעצבנות. הוא צעק על היינריצי מדוע הרשה לפון מנטויפל לסגת וכן פקד על שניהם להורות מיד לחיילים לחזור לקו החזית הקודם. כאשר היינריצי סירב באומרו כי לא יגרום לאבדות נוספות ללא תועלת, הדיח אותו קייטל מתפקידו והציע זאת לפון מנטויפל. פון מנטויפל סירב לקבל את המינוי ועוד הוסיף בהתרסה לקייטל כי "אנשי הארמייה השלישית מקבלים הוראות רק מהאסו פון מנטויפל".
לאחר המלחמה
פון מנטויפל שוחרר מהשבי בספטמבר 1947. לאחר שחרורו הוא נכנס לפעילות פוליטית כנציג המפלגה הדמוקרטית החופשית של גרמניה בבונדסטג בשנים 1953–1957. ב-24 בספטמבר 1978 מת פון מנטויפל במהלך חופשה באוסטריה, והוא בן 81 שנים.
סיידר
סיידר הוא משקה אלכוהולי העשוי ממיצי פירות. לרוב משקה זה עשוי מתפוחים או אגסים. בישראל, בעקבות ארצות הברית וקנדה, המונח משמש לתאר גם מיץ תפוחים שאינו אלכוהולי.
הסיידר הוא משקה פופולרי בבריטניה, בעיקר בדרומה של אנגליה, והצריכה הממוצעת לנפש של סיידר בבריטניה היא הגדולה בעולם.
המשקה נשתה באירופה מאז ימי הביניים, והוא משקה מסורתי הנשתה בברטאן, בנורמנדי, באירלנד ובצפונה של ספרד.
מקור המילה
מקור המילה סיידר (Cider) שקיימת בשפות אירופיות שונות, הוא במילה העברית שיכר. המילה התגלגלה מהעברית התנ"כית אל הלטינית, ממנה אל הצרפתית ומשם לאנגלית ולשפות אירופיות נוספות. עם הזמן והמעברים בין השפות השתנתה הגיית המילה והצטמצמה משמעותה מכל משקה אלכוהולי למשקה המיוצר מפירות, בדרך כלל תפוחים.
סוגי סיידר
כיום מיוצרים סוגים רבים של סיידר באופן מסחרי. טעמם של הסיידרים נע בין מתוק ליבש (שאינו מתוק), וצבעם נע בין צבע חום כהה לצבע צהוב בהיר, וכן מרקמם נע בין סמיך לצלול. ההבדלים בין הצבעים והמרקמים מקורם בשיטות הסינון והיקף הסינון של רכיבי הפרי.
הסיידרים התעשייתיים נוטים להיות צלולים, ובעלי מרקם הדומה ליין נתזים. הסיידרים המסורתיים הם כהים וסמיכים יותר.
ייצור הסיידר
לאחר קטיף התפוחים, הם נטחנים לעיסה ולאחר מכן נסחטים - הדבר בוצע בעבר על ידי סחיטה הדומה לסחיטת זיתים לשמן. טחינת התפוחים הונעה על ידי בעלי חיים, בכוח המים, או באמצעות סחיטה ידנית, המבוצעת על ידי הנחת התפוחים הטחונים בשכבות, כשהם נמצאים בשקים, במטרה למנוע חימצון התפוחים. הרסק שנותר לאחר הסחיטה שימש בעבר כמאכל לבעלי חיים או כדשן.
התסיסה מבוצעת בטמפרטורה שבין C°4 ל-C°16, טמפרטורה נמוכה מזו המקובלת בתסיסת יין, במטרה לבצע תסיסה איטית, על מנת לשמר את הריח העדין של מיץ התפוחים.
לפני סיום תסיסת הסוכר והפיכתו לאלכוהול, מועבר הסיידר לחביות אלון אחרות (דבר המשאיר את השמרים ואת המשקעים בתחתית החביות הקודמות, ויוצר משקה צלול יותר).
יש הנוהגים להוסיף סוכר בשלב זה על מנת להעלות את אחוז האלכוהול במשקה.
יש הנוהגים לערבב סוגים שונים של סיידר (ריכוזי אלכוהול שונים, ריכוזי סינון שונים, ושלבי תסיסה שונים) על מנת ליצור טעמים ומרקמים שונים.
שימושים
מסיידר מזוקק מייצרים ברנדי תפוחים כגון קלוודוס ואפלג'ק.
פומו הוא אפריטיף המיוצר בנורמנדי מערבוב בין סיידר עם ברנדי תפוחים, ויישון המשקה בחביות אלון.
הסיידר בארצות שונות
בימי הביניים, בצפונה של אירופה, בשל המסחר המועט ועלותם הרבה של מצרכים שהובאו בדרכי המסחר, היה היין שיובא מדרום צרפת ואיטליה נחלתם של העשירים בלבד, ופשוטי העם, אשר שתו בירה כמשקה יומיומי, שתו את הסיידר המקומי כתחליף ליין באירועים חגיגיים. באזורים מסוימים באירופה (לדוגמה בגליסיה שבספרד) היה הסיידר אף יותר פופולרי מהיין.
אוסטרליה
באוסטרליה, מרבית סוגי ה"סיידר" הנמכרים, הם משקאות תפוחים שאינם אלכוהוליים, אולם גם סיידרים אלכוהוליים נמכרים. הסיידר מיוצר בעיקר במבשלת קסקייד בהובארט שבטזמניה.
איי התעלה
לאיי התעלה, בדומה לנורמנדי הסמוכה, היסטוריה ארוכה של ייצור סיידר ושתייתו. הסיידר היה המשקה העיקרי אותו שתו תושבי ג'רזי מאז המאה ה-16. הסיידר שיוצר באיי התעלה יוצא לאנגליה ועד לאמצע המאה ה-19 היה הסיידר הייצוא העיקרי של האיים, כאשר רבע מהאדמות החקלאיות של האיים גידלו תפוחים לסיידר. בשנת 1839 יוצאו 268,199 גלוני סיידר.
באמצע המאה ה-19 פחתה הפופולריות של הסיידר, והיצוא מאיי התעלה פחת (תפוחי האדמה הפכו לייצוא העיקרי של ג'רזי החל משנות ה-40 של המאה ה-19, ועגבניות ליצוא העיקרי של גרנזי).
ייצור הסיידר באיים נותר לשימושים מקומיים בלבד. בג'רזי משמש הסיידר לייצור "חמאה שחורה" (בג'רזית: nièr beurre) - מעין ריבה מסורתית מקומית.
ארגנטינה
בארגנטינה, הסיידר הוא המשקה האלכוהולי הפופולרי ביותר הנשתה בחגים, ובעיקר בחג המולד והסילבסטר, בעיקר על ידי השכבות הנמוכות ושכבות הביניים (העשירונים העליונים מעדיפים שתיית שמפניה בחגים אלה).
בלגיה
בבלגיה, נוסף על סיידר התפוחים, מייצרים סיידר גם בטעמי דובדבנים, פטל ואוכמניות.
גרמניה
בגרמניה נקרא הסיידר "אפפלוויין" (Apfelwein - בגרמנית - יין תפוחים). סיידר זה מכיל לרוב 5.5% - 7% אחוזי אלכוהול שטעמו חמוץ.
הסיידר מיוצר בעיקר באזורי הסן ואודנוולט וכן באזור חבל הסאר, הן במפעלים גדולים והן במבשלות מקומיות קטנות. באזור נהוג לקיים פסטיבלי סיידר, בדומה לפסטיבלי הבירה של אזור מינכן.
דנמרק
בדנמרק, החלו לייצר מגוון סוגים של סיידר, כולל סיידר תפוחים, דובדבנים, אוכמניות, אגסים, פרות הדר, ועוד.
הממלכה המאוחדת
בממלכה המאוחדת מיוצר הסיידר בעיקר במערבה של אנגליה אך גם בוויילס ומזרחה של אנגליה (קנט, סאפוק ונורפוק). באנגליה מיוצרים סוגים רבים של סיידר בטעמים שונים, מרקמים שונים, וצבעים שונים.
ניתן לאפיין את הסיידר באנגליה כמשתייך לאחד משני סגנונות - סגנון מערב אנגליה (West Country-style) והסגנון המזרחי (Eastern-style). הסגנון המערבי כולל אחוז תפוחים גבוה יותר, ולכן לסיידר זה מרקם עשיר וסמיך יותר. הסיידר המזרחי עשוי מתערובת תפוחים וסוגי פירות אחרים, ולכן דומים יותר בטעמם ליין, ולסיידר זה אחוז אלכוהול גבוה יותר.
לוקסמבורג
בלוקסמבורג מכונה הסיידר "פיץ" (viez), הדומה ל"סקרמפי" האנגלי. סיידר זה בעל מרקם מלא והסיידר אינו צלול. הסיידר מיוצר הן בגרסה לא אלכוהולית והן בגרסה אלכוהולית. הסיידר מיוצר רק בחודשי הסתיו, מתפוחים טריים, ובעיקר על ידי מבשלות ביתיות קטנות.
מקסיקו
במקסיקו הסיידר הלא אלכוהולי הוא משקה פופולרי. ה"סידרה" הוא הסיידר האלכוהולי, הנמכר בבקבוקים דמויי בקבוקי שמפניה. משקה זה נשתה לרוב בסילבסטר, בהרמת הכוסית המסורתית לכבוד השנה החדשה.
נורווגיה
בנורווגיה נהוג לערבב עם מיץ התפוחים גם מיץ אגסים, על מנת ליצור טעמים שונים ולהאיץ את תסיסת הסיידר. אזור ייצור הסיידר העיקרי הוא אזור הארדאנגרפיורד. באויסטז נערך מדי שנה פסטיבל סיידר.
ספרד
בספרד מיוצר ה"סידרה" (sidra) - הסיידר המקומי המכיל 4 - 8% אלכוהול החל מהתקופה הרומית. בחבל הבסקים מכונה סיידר זה "סאגרדואה" (Sagardoa), הנשתה מכוס נמוכה ורחבה. לסיידר זה טעם הדומה ליין נתזים, מאחר שהוא נמזג מגובה רב.
צרפת
בצרפת, הסיידר האלכוהולי המכונה "סִידְרֶ" (cidre) מיוצר בעיקר בנורמנדי וברטאן. אחוז האלכוהול הוא לרוב כ-4%. סיידר המכונה "דמי סק" ('Demi-Sec') מכיל בין 3 ל-5% אלכוהול, וסיידר המכונה "סידרֶ בּרוט" (Cidre Brut) מכיל מעל 5% אלכוהול. הסדרה ברוט ייבש בטעמו, בעוד שהדמי סק מתוק יותר.
עד אמצע המאה ה-20, היה הסיידר המשקה השני הכי פופולרי בצרפת (לאחר היין). כיום, עלתה הפופולריות של הבירה על זו של הסיידר.
בברטאן נהוג להגיש את הסיידר בקערות חרס, ולא בגביעי זכוכית. בנורמנדי נהוג להגיש משקה הנקרא קיר נורמנד (kir normand) - אפריטיף המכיל סיידר וקרם דה קסיס.
קנדה
הסיידר הוא המשקה האלכוהולי המסורתי של קוויבק. בעוד שהשלטון האנגלי בקנדה אסר על ייצור סיידר (על מנת להגן על המבשלות הבריטיות), הייצור בוצע במבשלות ביתיות ובאופן בלתי חוקי. באזור זה פותח "סיידר הקרח" - סיידר המיוצר עם תפוחים שקפאו (בדומה ליין קרח).
צ'ולאן
צ'ולאן (ברומנית: Ciolan ובגרמנית: Schweinehaxen) זאת מילה רומנית שמשמעותה היא עצם גדולה עם בשר או בלי, בדרך כלל מדובר בעצם של גפיים. המילה משמשת גם לתיאור מאכל רומני הכולל עצם גדולה חתוכה עם בשר ותוספות.
התוספות המקובלות לצ'ולאן הן יאחניה תפוחי אדמה או יאחניה שעועית או כרוב כבוש מאודה.
היידי בת ההרים
הַיידי בת הֶהרים הוא שמו של ספר ילדים מאת יוהנה ספירי. הספר יצא לאור בשנת 1880 בגרמנית. הוא זכה להצלחה מיידית ובתוך שמונה שנים הודפס ב-13 מהדורות ותורגם לרוב לשונות אירופה. כמה סרטים הופקו על פי עלילתו. בין היתר גולמה היידי בקולנוע בידי מדג' אוואנס (1920), שירלי טמפל (1937), אלספת' זיגמונד (1952), אווה מריה זינגהאמר (1965), קורנליה גרשל (2001) ואמה בולג'ר (2005). כמו כן, הופקו לא מעט סדרות טלוויזיה שהתבססו על עלילת הספר.
עלילה
שנים אחדות לאחר מכן שבה דודתה של היידי לשווייץ ונוטלת אותה עימה כדי שזו תארח לחברה לבת עשירים נכה בשם קלרה, המתגוררת בפרנקפורט. היידי וקלרה הופכות לחברות טובות, אך להיידי קשה לחיות בבית הגדול עם הכללים הנוקשים והיא אינה מצליחה להשביע רצונה של פראו רוטנמאייר, סוכנת הבית השמרנית והנוקשה. געגועיה העזים לשווייץ ולסבה מביאים אותה אף לגלות סימני סהרוריות. בהמלצתו של רופא המשפחה, היא נשלחת חזרה לביתה.
היידי חוזרת אל ההרים וזוכה שוב להיות מאושרת בחברה ידידיה הוותיקים. באביב מגיעה קלרה לבקרה, מתאהבת במקום ובתושביו ונשארת לגור בחברתה. מרוב קנאה על יחסה האוהב של היידי לקלרה מגלגל פייר את כיסא הגלגלים של קלרה לתהום. בעקבות זאת, מנסה היידי ללמד את קלרה ללכת ולמרבה הפלא מצליחה לעשות כן.
תרגומים לעברית
הספר "היידי בת ההרים" תורגם פעמים רבות לעברית.