cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעבורת חלל
מבנה מעבורת החלל
חמש מעבורות לטיסות חלל נבנו: קולומביה (OV-102), צ'לנג'ר (OV-99), דיסקברי (OV-103), אטלנטיס (OV-104) ואנדוור (OV-105). בנוסף להן נבנו שתי מעבורות נוספות: אנטרפרייז (OV-101) ששימשה למבחני דאייה ופאת'פיינדר (OV-98) ששימשה לבדיקות בקרקע. המעבורת אנטרפרייז יועדה לעבור הסבה ולהפוך למעבורת מבצעית בתום מבחני הדאייה אך התברר כי משתלם יותר להסב את המעבורת צ'אלנג'ר, שנבנתה במקור לבדיקות, למעבורת מבצעית. אנדוור נבנתה מחלקי חילוף של שאר המעבורות לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר ב־1986. עבור המעבורת קולומביה, שהתפרקה ב־2003 לא נבנתה מחליפה. כל מעבורת עלתה כ־2 מיליארד דולר וכל שיגור עלה כ־450 מיליון דולר.
האחריות לחלקים שונים ושלבים שונים במהלך תוכנית המעבורות פוזרה בין מרכזים רבים של נאס"א. מרכז החלל קנדי היה אחראי לשיגור ונחיתת המעבורות במשימות למסלול לווייני נמוך (במסלול היחיד ששימש בסופו של דבר בתוכנית), בסיס חיל האוויר ונדנברג היה אחראי לשיגור ונחיתת משימות שישוגרו למסלול קוטבי (אך מעולם לא נעשה בו שימוש), מרכז החלל ג'ונסון שימש כמרכז הבקרה של משימות המעבורות, מרכז טיסות החלל מרשל היה אחראי לבניית רקטות ההאצה, מכל הדלק הנתיק ומנועי המעבורת הראשיים, מרכז החלל ג'ון סטניס בחן את מנועי המעבורת הראשיים ומרכז טיסות החלל גודרד טיפל ברשת העיקוב הגלובלית.
המעבורת, מכל הדלק ורקטות ההאצה הורכבו יחד ב־Vehicle Assembly Building שבמרכז החלל קנדי, שנבנה במקור להרכבת החללית אפולו על גבי משגר הסטורן 5.
מידע טכני (כל חלקי מעבורת החלל)
מבנה המעבורת
המעבורת עצמה דמתה למטוס. היא הייתה בעלת זוג כנפי דלתא משוכות 81° בקצה הפנימי ו־45° בקצה החיצוני. המאזנת האחורית הייתה משוכה אחורה בזווית של 45°. המאזנות ומעצורי האוויר שמוקמו בקצוות האחוריים של הכנפיים שימשו לשליטה במעבורת בשלבי הדאייה והנחיתה.
תא הצוות של המעבורת היה בעל שלושה סיפונים: סיפון הטיסה, הסיפון האמצעי וסיפון השירות. בסיפון הטיסה היו 4 מושבים (מפקד המשימה, טייס ושני מומחי משימה) ושם מוקמו מערכות בקרת הטיסה של המעבורת. בסיפון האמצעי היו 3 מושבים נוספים (לשאר צוות המשימה), מטבח, שירותים, אזורי שינה, תאי אחסון ופתח הכניסה והיציאה מהמעבורת כשהיא בכדור הארץ. בסיפון האמצעי היה גם מנעל אוויר שהיה בעל שתי דלתות: אחת לסיפון האמצעי ואחת אל תא המטען. אסטרונאוטים שיצאו להליכת חלל עברו דרך המנעל, שאיפשר לשאר האסטרונאוטים להישאר בבגדיהם הרגילים ללא צורך ללבוש חליפות חלל.
ממדי תא המטען של המעבורת הם 4.6 על 18 מטרים שהם רוב נפח המעבורת. מידע שהותר לפרסום ב־2011 הראה כי גודל תא המטען הותאם במדויק לממדי לוויין הריגול KH-9 Hexagon שהופעל על ידי משרד הסיור הלאומי. לתא המטען היו שתי דלתות סימטריות שהוצבו לאורך תא המטען ונפתחו כלפי חוץ. רוב המטען הוכנס לתוך תא המטען בצורה אופקית כאשר המעבורת מוצבת אנכית והוצא מהמעבורת בצורה אנכית כאשר היא במסלול על ידי הזרוע הרובוטית של המעבורת (שהופעלה על ידי אסטרונאוט), אסטרונאוטים בפעילות חוץ רכבית, או באמצעות מנועים שהורכבו על המטען עצמו.
למעבורת החלל היו שלושה מנועים ראשיים מסוג RS-25 שמוקמו בחלקה האחורי. מנועים אלו היו יעילים מאוד ביחס משקל - כוח גם בהשוואה למנועים בני ימינו, ותודלקו על ידי הדלק הנוזלי שהיה במכל הדלק הנתיק. בנוסף למנועים אלו, שני מנועים שמוקמו גם הם באחורי המעבורת שימשו לתיקוני מסלול והאטת המעבורת לפני החדירה לאטמוספירה. כמו כן, מנועי תימרון קטנים מוקמו במקומות שונים על פני המעבורת ושימשו גם הם לתיקוני מסלול.
על מנת שהמעבורת תהיה חללית רב־פעמית היא צוידה במגיני חום מיוחדים. חלליות חד־פעמיות, כגון חלליות אפולו וחלליות סויוז, צוידו במגן חום שהתכלה במהלך החדירה לאטמוספירה. לפיכך פותח עבור המעבורת מגן קבוע העשוי אריחים של סיבי צורן דו־חמצני טהור (LI-900). אריחים אלו הם אריחי חומרים קרמיים שיכולים לספק הגנה מן החום העז בחדירה לאטמוספירה עד לטמפרטורה של 1,260 מעלות כך שניתן להחזיק אותם ביד חשופה בלי להיכוות. 30,757 אריחים כאלה הותקנו בגחון המעבורת ובצידיה. הם עוצבו, נחתכו והודבקו בעבודה ידנית מפרכת. לעיתים קרה שחלק מהאריחים לא החזיקו מעמד בהמראה ונשרו, לרוב ללא נזק למעבורת. ועדת החקירה שבדקה את אסון מעבורת החלל קולומביה מצאה כי התאונה נגרמה משום שפיסת קצף שניתקה במהלך ההמראה פגעה במגן החום של שפת הכנף העשוי פחמן מחוזק בסיבי פחמן (RCC), ויצרה בו חור שאיפשר חדירת אוויר לוהט אל הכנף בזמן הנחיתה.
מכל הדלק החיצוני
תפקידו העיקרי של מכל הדלק החיצוני והנתיק של המעבורת היה לספק דלק (מימן וחמצן נוזלי) לשלושת מנועיה הראשיים של המעבורת. מכל הדלק הושלך מהמעבורת כ־10 שניות מתום פעולת המנועים הראשיים ונשרף באטמוספירה. רקטות ההאצה של המעבורת חוברו אל המכל החיצוני. בשתי הטיסות הראשונות בתוכנית מעבורות החלל נצבע המכל החיצוני בלבן על מנת להגן עליו מקרינה על סגולה לה הוא חשוף במשך הזמן הרב בו מוצבת המעבורת על כן השיגור. ממשימת STS-3 הפסיקה לוקהיד מרטין, יצרנית המכלים, לצבוע את המכלים בלבן מפני שהתברר כי הקרינה אינה מהווה בעיה. אי הצביעה של המכל הפחיתה את משקל מכל הדלק בכ־272 ק"ג.
מידע טכני
רקטות ההאצה
רקטות ההאצה של מעבורת החלל היו זוג רקטות שהונעו על ידי דלק מוצק ושימשו את המעבורת במשך שתי הדקות הראשונות בשיגור. בתום שתי הדקות השתחררו הרקטות וצנחו אל האוקיינוס, שם הן נאספו על ידי ספינות גרר והוכנו לשימוש חוזר. הרקטות סיפקו את הדחף העיקרי בעת השיגור כשסיפקו 12.5 מגה־ניוטון של דחף (בגובה פני הים) כל אחת לעומת 5.25 מגה־ניוטון שסיפקו שלושת מנועיה הראשיים של המעבורת יחד.
אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר אירע בעקבות כשל באחת מרקטות ההאצה של המעבורת. אטם ברקטת ההאצה הימנית של המעבורת, נפגם כתוצאה מהטמפרטורות הנמוכות ששררו באתר השיגור באותו יום. כתוצאה מכך, גזים לוהטים נפלטו מהרקטה, פרצו פתח במכל הדלק החיצוני וגרמו לפיצוצו.
שיגור
כל משימות מעבורות החלל שוגרו ממרכז החלל קנדי (KSC). תנאי מזג האוויר באתר השיגור יכלו להשפיע על השיגור ואפילו לגרום לדחייתו. גשמים, טמפרטורות נמוכות, עננים, סופות ברקים, רוחות ולחות הם חלק מאותם גורמים. אחראי מזג האוויר לשיגור המעבורות היה מנטר את מזג האוויר עד שההחלטה הסופית לשיגור אושרה. מזג האוויר היה צריך להיות מתאים עבור המעבורת גם בלפחות אחד מאתרי נחיתת החרום של המעבורת שמעבר לאוקיינוס האטלנטי, וכך גם מזג האוויר באזור נחיתת רקטות ההאצה.
המעבורות מעולם לא שוגרו למשימה שהחלה בדצמבר והסתיימה בינואר מפני שמחשבי המעבורת, שנבנו בשנות ה־70, לא יכלו לעמוד במצב של שינוי השנה והיו צריכים לעבור אתחול במהלך הטיסה. אף על פי שב־2007 מצאו טכנאי נאס"א דרך לעקוף את הבעיה אף מעבורת לא שוגרה למשימה כזו.
ביום השיגור, אחרי העצירה הסופית בספירה לאחור ב־T מינוס 9 דקות (9 דקות לפני השיגור), עברה המעבורת את ההכנות הסופיות לשיגור והספירה לאחור נמשכה תחת הפיקוח האוטומטי של ה־GLS (קיצור ל־Ground Launch Sequencer), תוכנה שעצרה את הספירה לאחור אם היא נתקלה בבעיה כלשהי במערכות המעבורת. הספירה לאחור עברה לאחריות המחשבים שעל המעבורת עצמה ב־T מינוס 31 שניות.
ב־T מינוס 16 שניות החלה מערכת ה־SPS (קיצור ל־sound suppression system) להציף את ה־MLP, (הפלטפורמה ממנה משוגרת המעבורת אשר נישאת לכן השיגור על ידי זחלן טרנספורטר) ואת התעלות שמתחת לרקטות ההאצה ב־1,300 מטרים מעוקבים של מים כדי להגן על המעבורת מפני האנרגיה האקוסטית והגזים הלוהטים שפרצו מרקטות ההאצה.
ב־T מינוס 10 שניות מופעלת מערכת מצתים מתחת לכל מנוע על מנת לשרוף את הגזים הנמצאים בתוך נחירי הפליטה של המנועים. אי שריפת הגזים עלולה להכשיל את חיישני המעבורת ולגרום ללחץ יתר ולפיצוץ המעבורת בעת הצתת המנועים. באותו זמן שואבות משאבות הענק של מנועי המעבורת חמצן ומימן נוזלי אל תאי השריפה של המנועים.
שלושת המנועים הראשיים של המעבורת הוצתו ב־T מינוס 6.6 שניות. המנועים הופעלו זה אחר זה בהפרשים של 120 מילישניות. מחשבי המעבורת חיכו שהמנועים יגיעו ל־90% הספק על מנת להשלים את כיול המנועים למצב שיגור. כשניצתו המנועים, מי הקירור הפכו לענן קיטור שנפלט בתעלות דרומה. מנועי המעבורת היו צריכים להגיע ל־100% הספק בתוך שלוש שניות בלבד. אם הם לא הגיעו להספק זה תוך 3 שניות ביטל מחשב המעבורת את השיגור. אם המנועים הגיעו להספק של 100%, ב־T מינוס 0 (רגע השיגור) פוצצו 8 אטבים פירוטכניים שחיברו את המעבורת אל כן השיגור, והוצתו מנועי רקטות ההאצה. ברגע שהוצתו רקטות ההאצה לא היה ניתן לבטל את השיגור מפני שלא ניתן לכבות רקטה הפועלת על דלק מוצק. שובלי העשן מרקטות ההאצה נפלטו על ידי תעלות בכיוון צפון במהירות הקרובה למהירות הקול.
ברגע הפעלת המנועים הראשיים, כאשר רקטות ההאצה עדיין מרותקות אל כן השיגור, הדחף שיצרו המנועים גרמו לכל המערכת (המעבורת, מכל הדלק והרקטות) לנטות מטה בכ־2 מטרים (מפני שדחף המנועים אינו ישר כלפי מטה). כשחזרו רקטות ההאצה למצב הנכון, חזרה המערכת ועלתה מעלה. כל התהליך לקח פחות מ־6 שניות. כשעמדה המעבורת אנכית לחלוטין הוצתו רקטות ההאצה והשיגור החל. מרכז הבקרה במרכז החלל ג'ונסון קיבל את האחריות לטיסה ברגע שהמעבורת ניתקה מכן השיגור.
זמן קצר אחרי עזיבת "מגדל" כן השיגור, החלה המעבורת בתמרון שכלל גלגול, נטייה וסבסוב כך שהמעבורת הייתה הפוכה וכנפיה מיושרות עם כן השיגור. המעבורת הייתה הפוכה במשך כל שלב הנסיקה. במצב זה הגיעה המעבורת לזווית התקפה רצויה לעומסים האווירודינמיים ונתנה לצוות המעבורת נקודת יחוס – כדור הארץ. המעבורת טיפסה בקשת הולכת ומתמתנת, בעודה מאיצה עם ניתוק רקטות ההאצה והתרוקנות מכל הדלק החיצוני. הכניסה למסלול סביב כדור הארץ דורשת יותר כוח אופקי מאשר כוח אנכי. רוב תהליך ההאצה האנכית לא היה יכול להראות לצופים מהקרקע. המהירות הנדרשת להגעה למסלול כמעט מעגלי של 380 ק"מ (המסלול בו נמצאת תחנת החלל הבינלאומית) היא 7.68 ק"מ לשנייה (27,650 קמ"ש – מאך 23 בגובה פני הים). מפני שנטיית המסלול של תחנת החלל הבינלאומית היא 51.6°, היה על המעבורת להגיע לאותה נטייה אם היה ברצונה לחבור אל התחנה.
בהגיע המעבורת לנקודה בשם Max Q, בה כוחות המשיכה הפועלים על המעבורת הם החזקים ביותר, הונמכה עוצמת המנועים אוטומטית ל־72% דחף על מנת לא להגיע למהירות גבוהה מידי שתגרום ללחץ רב מידי על המעבורת. בנקודה זו ארעה סינגולריות פראנטל־גלאוארט, וענני התעבות נוצרו סביב המעבורת בעודה עוברת את מהירות הקול. ב־T פלוס 70 שניות הגבירו המנועים את הדחף לרמה המקסימלית של 104% דחף.
ב־T פלוס 126 שניות התפוצצו האטבים שחיברו את רקטות ההאצה למכל הדלק ומנועים קטנים הרחיקו אותם מהמעבורת ואחד מהשני בעודם צונחים אל האוקיינוס. מכאן המשיכה המעבורת עם מנועיה הראשיים בלבד. באותה נקודה יחס הדחף־משקל של המעבורת היה קטן מאחד – כלומר כוח המשיכה גבר על הכוח שהפעילו מנועי המעבורת, והמהירות האנכית שקיבלה המעבורת מרקטות ההאצה ירדה באופן זמני. עם זאת, כשפעולת המנועים נמשכה, ירד משקל הדלק ויחס הדחף־משקל הגיע שוב ל־1 והמעבורת המשיכה להאיץ אל עבר הכניסה למסלול.
המעבורת המשיכה לטפס והביאה את חרטומה אל מעל לאופק (בעודה הפוכה). מנועי המעבורת שמרו על גובהה בעודה מאיצה אופקית. אחרי כ־5 דקות ושלושת רבעי מהשיגור החלו אותות השידור מהמעבורת ואליה לדעוך, אז התהפכה המעבורת ויצרה התקשרויות חדשות עם כדור הארץ דרך מערכת לווייני ה־TDRS.
בעשר השניות האחרונות לפעולת מנועי המעבורת, משקל המעבורת היה נמוך מספיק כך שהיה צורך להנמיך את עוצמת המנועים על מנת להגביל את העומס על המעבורת ל־3 ג'י, בעיקר לנוחיות האסטרונאוטים. כ־8 דקות לאחר השיגור כובו מנועי המעבורת הראשיים.
מנועי המעבורת כובו לפני תום הדלק כי המנועים היו נהרסים אם היו "מתייבשים". מכל הדלק החיצוני היה מופרד אז מהמעבורת על ידי אטבים מתפוצצים ונשרף כמעט כולו באטמוספירה כאשר חלקים מזעריים ממנו מתרסקים באוקיינוס רחוק מכל נתיב שיט. על מנת למנוע מהמעבורת לרדת אל תוך האטמוספירה התחתונה בעקבות מכל הדלק, הופעלו המנועים המסלוליים שהעלו את אפוגיאת המעבורת אל עבר האטמוספירה העליונה. הסיבה שבגללה שוגרה המעבורת למסלול ממנו היא יכולה לחזור בקלות אל כדור הארץ ולא ישירות למסלול המתוכנן הייתה שאם המנועים המסלוליים לא עבדו או שדלתות תא המטען לא יכלו להיפתח, הייתה המעבורת יכולה לחזור ישירות אל כדור הארץ לנחיתת חרום ללא צורך במנועים (שאולי לא עבדו). במשימות מסוימות (ביניהן משימות אל תחנת החלל הבינלאומית) הופעלו המנועים המסלוליים לפני כיבוי המנועים הראשיים.
במסלול
עם כניסתה למסלול הייתה המעבורת בדרך כלל בגובה 321 ק"מ ולפעמים בגובה 643 ק"מ. בשנות ה־80 וה־90 רבות ממשימות המעבורת היו לביצוע ניסויים במסגרת התוכנית המשותפת של נאס"א וסוכנות החלל האירופאית ספייסלאב, או שיגור לוויינים וגשושיות. מסוף שנות ה־90 ובשנות ה־2000 משימות המעבורות התמקדו בבניית ותחזוק תחנת החלל הבינלאומית ופחות בשיגור לוויינים. רוב משימות המעבורת נמשכו בין מספר ימים בודדים ועד לשבועיים שלמים, אף על פי שמשימות ארוכות יותר היו אפשריות על ידי שימוש ב־Extended Duration Orbiter או על ידי שהייה בתחנת החלל.
חדירה לאטמוספירה
כמעט כל הפעולות שביצעה המעבורת במהלך החדירה לאטמוספירה והנחיתה, למעט הורדת כני הנסע ופרישת חיישני מידע הטיסה, בוצעו בדרך כלל בצורה אוטומטית. עם זאת, שלב החדירה היה יכול להעשות בצורה ידנית לחלוטין אם ארעה תקלה או במקרה חירום. הגישה לנחיתה והנחיתה בעצמה יכלו להעשות על ידי הטייס האוטומטי אך נעשו בדרך כלל בצורה ידנית.
המעבורת החלה את שלב החדירה על ידי הפעלת המנועים המסלוליים בעודה הפוכה לכיוון תנועתה כך שהמנועים האטו אותה. המנועים הופעלו לכ־3 דקות שבסופם הואטה המעבורת בכ־322 קמ"ש. כתוצאה מההאטה ירדה אפוגיאת המעבורת אל תוך האטמוספירה העליונה. אחר כך התהפכה המעבורת על ידי הטיית חרטומה כלפי מטה (או מעלה ביחס לכדור הארץ). תהליך זה התבצע במרחק של כחצי גלובוס מאתר הנחיתה.
המעבורת החלה "להיתקל" באוויר צפוף יותר באזור האטמוספירה התחתונה (120 ק"מ – 400,000 רגל) ובמהירות של מאך 25 (30,000 קמ"ש). המעבורת ביצעה תמרונים קטנים על ידי נחירי פליטה ומשטחי שליטה, והביאה את חרטומה לזווית של 40° כלפי מעלה ובכך יצרה גרר גדול במיוחד שהאט אותה וגם הפחית את עוצמת החום מהחדירה. המעבורת החלה להיתקל באוויר צפוף יותר ויותר ולאט הפכה מחללית למטוס. אם הייתה המעבורת נעה בקו ישר אל עבר מסלול הנחיתה, הייתה זווית הגישה שלה (40°) גורמת לזווית הירידה להתיישר או אפילו לעלות (כלומר המעבורת הייתה מטפסת ולא מנמיכה). לכן ביצעה המעבורת סדרה של 4 תמרונים חדים – פניות של 70° בצורת האות S – כאשר כל פנייה נמשכת מספר דקות ובעוד המעבורת שומרת על זווית הגישה של 40°. בצורה זו איבדה המעבורת מהירות בעודה פונה לצדדים ולא בעודה מטפסת כלפי מעלה. התמרונים בוצעו בשלב "החם" ביותר מהלך החדירה, כאשר מגיני החום זהרו באדום וכוחות הג'י היו הגבוהים ביותר. בסוף הפנייה האחרונה כמעט והושלם תהליך המעבר מחללית למטוס (או יותר נכון לדאון). אחר כך איזנה המעבורת את כנפיה, הנמיכה את חרטומה לכדי צלילה מתונה והחלה בשלב הגישה לנחיתה.
יחס הגלישה המקסימלי של המעבורת היה תלוי במהירותה ונע בין 1:1 במהירויות מגה־על־קוליות, 2:1 במהירויות על־קוליות ו־4.5:1 במהירויות תת־קוליות במהלך הגישה והנחיתה.
גישה סופית ונחיתה
כששלב הגישה והנחיתה מתחיל המעבורת נמצאת בגובה של כ־3,000 מטרים (9,800 רגל) ובמרחק 12 ק"מ מקצה מסלול הנחיתה. בשלב זה פורש טייס המעבורת את מעצורי האוויר של המעבורת על מנת להאט אותה. במהלך הגישה האחרונה הייתה מהירות המעבורת יורדת מ־682 קמ"ש לכ־346 קמ"ש ברגע הנחיתה (לעומת 260 קמ"ש של מטוס סילון סטנדרטי). כני הנסע של המעבורת היו מורדים במהירות של כ־430 קמ"ש. כדי להאט את המעבורת מהר יותר נפרש מצנח בלימה ברגע נגיעת כן הנסע הראשי או כן הנסע הקדמי (תלוי במוד פרישת המצנח) ובמהירות של כ־343 קמ"ש. המצנח הושלך ברגע שהמעבורת הואטה אל פחות מ־110 קמ"ש.
אתרי נחיתה
נאס"א העדיפה כי משימות המעבורות ינחתו במרכז החלל קנדי. אם תנאי מזג האוויר בקנדי לא התאימו לנחיתת המעבורת, יכלה המעבורת להמתין במסלול עד שתנאי מזג האוויר יתאימו, לנחות בבסיס חיל האוויר אדוארדס שבקליפורניה או לנחות באחד משדות נחיתת החרום ברחבי הגלובוס. אם מעבורת הייתה נוחתת במקום אחר ממרכז קנדי היה צורך להעבירה למרכז קנדי על גבי מטוס הבואינג 747 המיוחד שהותאם לכך. מעבורת החלל קולומביה נחתה ממשימת STS-3 בנמל החלל וייט סנדס שבניו מקסיקו, שם לא נחתו עוד משימות כי מדעני נאס"א האמינו כי החול פוגע במעבורת.
לאחר הנחיתה
עם עצירתה המוחלטת של המעבורת היא הושארה על המסלול במשך מספר דקות על מנת שתצטנן. צוותים בקדמת ובאחורי המעבורת חיפשו אחר הימצאות שאריות של מימן, הידרזין, מונומטיל־הידרזין, דיניטרוגן־טטרוקסיד ואמוניה (שאריות דלק ממנועי המעבורת). אם נמצאו שאריות מימן היה מוכרז מצב חירום, מערכות החשמל של המעבורת היו כבויות וצוותי הסיוע היו מתפנים. אחר כך הייתה מגיעה שיירה של 25 כלי רכב שתוכננו במיוחד למטרה זו יחד עם 150 טכנאים ומהנדסים שהוכשרו לכך. טיהור המעבורת על ידי צוות השיירה החל כ־45–60 דקות לאחר הנחיתה. רופא היה עולה אל המעבורת ובודק את הצוות לפני ירידתם. עם ירידת האסטרונאוטים מהמעבורת עברה האחריות על המעבורת ממרכז החלל ג'ונסון למרכז החלל קנדי.
אם המעבורת נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, נמל החלל וייט סנדס בניו מקסיקו או אחד משדות החרום לנחיתת המעבורת, הייתה המעבורת מועמסת על גב מטוס הבואינג 747 המיוחד שהעביר אותה אל מרכז החלל קנדי אז הייתה מובלת אל מתקן מיוחד בו היא הוכנה לקראת המשימה הבאה.
המעבורת הרוסית
ברית המועצות, שבעבר בנתה את מטוס הנוסעים העל קולי טופולב Tu-144, שכונה "קונקורדסקי", כדי להציג יכולת מתחרה למטוס הקונקורד המערבי חודשיים לפני טיסתו הראשונה של הקונקורד, המשיכה במגמה ובנתה מעבורת חלל משלה, שנקראה "בוראן" (סופת שלג), שהייתה בעלת דמיון מפתיע למעבורת האמריקאית. עם זאת, מערכות האוויוניקה שלה היו פרי פיתוח עצמאי.
כמו המעבורת האמריקאית, גם המעבורת הרוסית הציגה עלויות שיגור גבוהות מאשר עלותו של שיגור על גבי טיל חד פעמי. הסובייטים הסיקו מסקנות באופן מיידי והפרויקט בוטל לאחר שיגור לא מאויש אחד בשנת 1988. במהלך שיגור זה הפגינה הבוראן יכולת נחיתה אוטונומית, שאינה קיימת במעבורת האמריקאית. מעבורות הבוראן ננטשו בהאנגארים ללא שמירה, ותמונות של המעבורות המתפוררות היו לסמל של התמוטטות תעשיית החלל הסובייטית.
מונדרגון (קומיקס)
מונדרגון (באנגלית: Moondragon) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Iron Man #54 מינואר 1973 ונוצרה על ידי צמד הכותבים ביל אברט ומייק פרידריך והמאייר ג'ורג' טוסקה.
מונדרגון היא האלטר אגו של הת'ר דגלאס, צעירה מלוס אנג'לס ששרדה במתקפה של תאנוס, הטיטאן המטורף. אביו של תאנוס לקח אותה לעולם ביתו, טיטאן, שם גדלה בידי נזירים. באמצעות משטר האימונים המפרך של הנזירים, הת'ר הפכה לאמנית לחימה מיומנת ורכשה השכלה מדעית בכימיה והנדסה גנטית. הנזירים עזרו לה לפתח את יכולותיה המנטליות החבויות, כמו טלפתיה וטלקינזיס. אולם, שאיפותיה לשלמות ושיגעון גדלות גרמו להת'ר לפתח את הכישורים האלה מעל ומעבר לרצונותיהם של מוריה. בעקבות כך, היא הצליחה ליצור קשר עם דרקון הירח שניסה להשחית את נשמתה אך היא נלחמה בו והדפה אותו. כאות להצלחתה, היא כינתה את עצמה בשם "מונדרגון". במאמצה ללחום בתאנוס על כך שהרג את הוריה, היא חברה לקבוצות האוונג'רס ושומרי הגלקסיה.
קשר דיסולפידי
בכימיה, קשר דיסולפידי הוא קשר קוולנטי יחיד המתרחש בין שתי קבוצות תרכובות אורגניות (תיול). הקשר נקרא גם קשר S-S או גשר דיסולפידי. למעשה סטויכיומטריה גסה של הקשר; C-S-S-C. הטרמינולוגיה כמעט ייחודית לשימושים בביוכימיה, ובכימיה ביואינאורגנית וביואורגנית. רשמית החיבור נקרא פרה-סולפיד, אך השימוש בשם זה הוא נדיר.
שלושה אטומי גופרית באינטראקציה רציפה נקראים קשר טריסולפיד, אף על פי שלמעשה יש שני קשרי S-S ברצף. קשר דיסולפידי נוצר בדרך כלל מחימצון קבוצת סולפהידריל (SH), ראו תמונה.
קשר דיסולפידי בחלבונים
קשרים דיסולפידים ממלאים תפקיד חשוב בקיפול וייצוב מבני של חלבונים רבים, בדרך כלל חלבונים שמופרשים למדיום החיצוני (extracellular medium). מכיוון שרוב המדורים התאיים הם סביבות מחזרות, קשרים דיסולפידים לא יציבים בציטוזול (עם הסתייגות שתפורט בהמשך).
ציסטין מורכבת משני ציסטאין מחוברים על ידי קשר דיסולפידי. קשר זה בחלבונים נוצר בין שתי קבוצות תיול של שיירי ציסטאינים ריאקטיבים. חומצה אמינית נוספת שמכילה אטום גופרית, מתיונין, לא יוצרת קשר מסוג זה. אב הטיפוס של קשר דיסולפידי בחלבון הוא בין שתי חומצות אמינו פפטידיות. המבנה של הקשר מתואר על ידי הזווית הנוצרת בין אטומי χss המרכזיים ובין אטומי Cβ − Sγ − Sγ − Cβ שבדרך כלל נמצאים בקירוב בזווית ±90°.
קשר דיסולפידי בחלבון נוצר על ידי ריאקצית מעבר תיול-דיסולפיד, בין זוג ציסטאינים ומתואר על ידי מיספור השיירים בשרשרת הפפטידית לדוגמה; (26-84).
המבנה הנטיבי של רוב החלבונים בעל קשרים דיסולפידיים קבועים, על אף שיש חלבונים המתמרנים בין שני מצבים טבעיים, ועל כן נשברים ונוצרים קשרים חדשים. האנזים (Thioredoxin) תיורדוקסין Thioredoxin משמש כאנטיאוקסידנט המזרז חיזור חלבונים אחרים על ידי ריאקציות חמזור תיול-דיסולפיד. אנזימים אלו חיוניים לחיים ביונקים. בחלבונים שבהם יותר השתי זוגות ציצטאין ריאקטיבים, קשרים שגויים בין השיירים יכולים להיווצר, שברוב המקרים יוצרים מבנה מרחבי לא פעיל (קיפול נכון פרופרציונלי לרמת פונקציונליות).ככל שתדירות הקשרים עולה בחלבון, כך התדירות הסטטיסטית לאפשרויות הקשר בין השיירים עולה. לדוגמה, לחלבון (ribonuclease A) ריבונוקלאז Ribonuclease A שמונה שיירי צסטאין ריאקטיבים וכ־105 אפשרויות שונות ליצירת ארבעה קשרים דיסולפידים. (Isomerases) איזומראז [Isomerases] Isomerase זוהה כמזרז שבירת קשרים דיסולפידים שגויים, ומעלה את רמת הדיוק ביצירת קשרים דיסולפידים נכונים.
חלבונים שלהם קשרים דיסולפידים טבעיים בצורה חלקית, בסביבה דנטורטיבית הקשרים החסרים ייווצרו ונקבל חלבון פעיל לחלוטין במבנה נטיבי. הקשרים הדיסולפידים הנכונים יצבו מבנה שלישוני שגוי אומנם, אך השגיאה ברמת קשרי המימן ההפיכים ולא ברמת הקשר הקוולנטי בין התיולים.
כדי לבצע אנליזה למבנה החלבון, בדרך כלל נחוץ לשבור קשרים דיסולפידים. ראקציית החיזור הזו מושגת על ידי טיפול בריאגנט בשם 2-מרקפטואתנול. ניתן לזהות קשרים דיסולפידיים בחלבון באמצעות אלקטרופורזה אלכסונית.
מבנה ליגות ספורט
מבנה ליגות ספורט או מערכת ליגות היא היררכיה של ליגות בספורט. לעיתים קרובות מבנה הליגות נקרא גם פירמידה, עקב נטיית המבנה להתפצל למספר הולך וגדל של ליגות אזוריות ככל שיורדים מטה במערכת. מערכות ליגה מסוגים שונים משמשות בענפי ספורט רבים ובמדינות רבות ברחבי העולם.
בכדורגל וברוגבי, הליגות קשורות ביניהן בדרך כלל בתהליך של עלייה וירידה, בהן הקבוצות מליגה נמוכה שסיימו בפסגת הטבלת בליגה בה הן משחקות עולות לליגה העליונה יותר (הליגה הבאה בהיררכיה), בעוד הקבוצות שסיימו בתחתית טבלת הליגה יורדות (נופלות לליגה הנמוכה יותר). תהליך זה יכול להתבצע אוטומטית בכל שנה על פי הדירוג בטבלה בלבד, או על פי משחקי פלייאוף בין הקבוצות משתי הליגות שנלחמות על עליית/הישארות ליגה. המיקום הנדרש לעלייה או ירידה בין ליגות שונה ממדינה למדינה, ולעיתים אף בין ליגות מסוימות בתוך אותה מדינה. הדבר תלוי במספר הקבוצות המשחקות בליגה — לרוב במדינות החזקות ישנו מספר קבוצות גדול יותר, ובהתאם לכך מספר קבוצות גדול יותר עולות ויורדות בין ליגות. לדוגמה, כאשר יש 20 קבוצות בליגה ושלוש קבוצות עולות ויורדות, הקבוצות המסיימות במקומות 1, 2 ו-3 עולות לליגה הגבוהה יותר, ואילו הקבוצות שמסיימות במקומות 18, 19 ו-20 יורדות לליגה הנמוכה יותר. הקבוצה שמסיימת במקום הראשון בליגה העליונה בארצה, זוכה ב"אליפות המדינה". ההחלטה על מספר הקבוצות המשחקות בליגה ומספר העולות והיורדות נמצאת בידי התאחדות הספורט של אותו ענף ספורט באותה המדינה.
פוטבול אינו פועל על פי מערכת ליגות. ליגות מקצועניות שונות משחקות לפי חוקים שונים ובמשך זמן (עונה) שונה. ה-NFL משחקת עם 11 שחקנים על המגרש לכל קבוצה, במגרש באורך 100 יארדים (כ-92 מטרים) ובעונה המתקיימת בסתיו ובתחילת החורף. ה-CFL, ליגת הפוטבול הקנדי (פוטבול קנדי שונה מפוטבול אמריקאי), משחקת עם 12 שחקנים לכל קבוצה במשחק, במגרש באורך 110 יארדים (כ-100 מטרים) ובעונה המתקיימת בקיץ ובתחילת הסתיו. בעוד ארנה פוטבול והליגות המשניות בפוטבול אולמות משחקות כל אחת עם 8 שחקנים לקבוצה במשחק, במגרש באורך 50 יארדים (כ-46 מטרים) בעונה המתקיימת באביב ובתחילת הקיץ. היו בעבר ניסיונות ליצור ליגות פוטבול משניות אמיתיות ל-NFL (האחרונה הייתה Alliance of American Football בשנת 2019), אף אחד עד כה לא הצליח לאזן בין דרישות הליגות הבכירות לבין היכולת לשמור על כוש הפירעון הכספי, בסופו של דבר רוב הניסיונות להקמת ליגה משנית חזקה ל-NFL נכשלו והליגות שהוקמו פשטו רגל.
גרוט
גרוט (באנגלית: Groot) הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי המופיע בחוברות הקומיקס שומרי הגלקסיה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales to Astonish #13 מנובמבר 1960, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאיירים ג'ק קירבי ודיק איירס.
בחלוף השנים, הופיעו ביקום שתי דמויות שנשאו את השם "גרוט". שתיהן, פרטים מגזע ה"פלורה קולוסוס", תוארו כחייזרים מפלצתיים דמויי עץ. הראשון והמקורי, שהופיע בשנות ה-60 כנבל-על ונודע גם בשם "המפלצת מכוכב אקס", נשלח לכדור הארץ במטרה ללכוד בני אדם עבור ניסויים, אך הובס ובשלב מסוים שב למוטב והצטרף אל הקומנדו המייללים. השני והמודרני, שהופיע באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 כגיבור-על, הוא חברו הטוב ביותר של רוקט ראקון וחבר בצוות שומרי הגלקסיה.
את דמותו של גרוט המודרני ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה", "שומרי הגלקסיה: חלק 2", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק", גילם באמצעות לכידת תנועה השחקן וין דיזל.
היסטוריה פרסומית
דמותו של גרוט נוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאיירים ג'ק קירבי ודיק איירס, והיא הופיעה לראשונה בחוברת ה-13 של סדרת האנתולוגיה Tales to Astonish, שיצאה לשווקים בנובמבר 1960. משמעות השם "גרוט" בשפה ההולנדית היא "ענק", כהתייחסות אל גודל הדמות ויכולתה לצמוח לממדים אסטרונומיים. בהופעתו הראשונה גרוט תואר כמפלצת דמוית עץ ענקית, וכמעט ולא נחשף דבר אודות מקורותיו. הוא היה על תקן הנבל התורן בהופעה זו, ונהרג כבר בסוף החוברת.
הופעתו הבאה של גרוט הייתה 16 שנים אחר כך בשנתון הענק הירוק מ-1976. הוא הוחיה בידי הטיטאן קסנו, ונשלח להילחם ענק הירוק יחד עם שכפולים של מפלצות נוספות משנות ה-50 ושנות ה-60. הוא נראה שוב רק 29 שנים לאחר מכן, במיני-סדרה Nick Fury's Howling Commandos מ-2005, שם הוא שב למוטב ונלחם יחד עם הקומנדו המייללים ביצורים מיתולוגיים.
ב-2007, הכותב קית' גיפן והמאייר טימותי גרין השני הציגו גרסה חדשה לדמותו של גרוט כחלק מאירועי "השמדה: כיבוש". בתום קרוסאובר זה, גרוט הצטרף אל הצוות החדש של שומרי הגלקסיה בהנהגתו של סטאר לורד. הוא הופיע בכרך השני של "Guardians of the Galaxy", ולקח עם הקבוצה חלק באירועי "מלחמת המלכים", "ממלכת המלכים" ו"הציווי של תאנוס". כמו כן הופיע גרוט יחד עם רוקט ראקון בחוברת "המשמידים", ועם שאר הקבוצה ב-"Avengers Assemble".
לאחר המיתוג מחדש "מארוול עכשיו!", גרוט הופיע כחלק מהקבוצה החדשה של השומרים בכרך השלישי של הסדרה. הוא לקח עם הקבוצה חלק באירועי "המערבולת השחורה", והתארח באופן קבוע בסדרת הסולו של רוקט ראקון. ב-2015, כהמשך להצלחתן של הדמויות בעקבות הסרט "שומרי הגלקסיה", גרוט זכה למיני-סדרה משלו בכתיבתו של ג'ף לובנס ובאיורו של בריאן קסינגר. מיני-סדרה זו נמשכה לאורך שש חוברות, בין אוגוסט 2015 לינואר 2016. מאוחר יותר, במהלך 2017, הוא כיכב במיני-סדרה נוספת, "I Am Groot", שנמשכה לאורך חמש חוברות בין יולי לנובמבר.
לאחר אירועי "מלחמות סודיות", בהם גרוע הופיע בקמע, מארוול קומיקס ביצעה אתחול נוסף לכותריה, "מארוול החדשה והשונה". גרוט הופיע בכרך הרביעי של "Guardians of the Galaxy", ובסדרה משותפת לו ולרוקט ראקון. כמו כן, הוא לקח חלק יחד עם הקבוצה באירועי "אימפריה סודית". הוא הופיע בחידוש הכרך הראשון של "Guardians of the Galaxy" כחלק מאתחול הכותרים "מורשת מארוול", ולאחר מכן גם בכרך החמישי של הסדרה כחלק מאתחול הכותרים "התחלה חדשה".
מקור
בעומק החלל שוכן כוכב הלכת "כוכב אקס", בירת עולמות הענפים. בכוכב זה חי גזע ה"פלורה קולוסוס", חוצנים מפלצתיים דמויי עץ. הביומה של הכוכב מנוהלת בידי "יונקי תחזוקה", יצורים זעירים הדומים במבנה גופם לסנאים. אוכלוסיית העצים והשתילים מונהגת באוליגרכיה על ידי "האדונים", קבוצה מצומצמת של זקני השבט. האדונים מעבירים לצעירים את ידעם הפוטוני באמצעות קליטת פוטוסינתזה, וזו נחשבת לשיטת חינוך מתקדמת ביותר ההופכת את הפלורה קולוסוס לגאונים. יונקי התחזוקה מהווים מיעוט זעיר בכוכב, והם זוכים לבוז מהפלורה קולוסוס שמשתמשים בהם כעבדים ומשליטים עליהם אימה.
כמו כל איברי גופם, גם הגרון ותיבת הקול של הפלורה קולוסוס קשיחים ובלתי גמישים. לכן, קולם "מתורגם" לאחרים, שלא מסוגלים לשים לב לדקויות העדינות בדיבורם, כחזרה על המשפט "אני גרוט". עם זאת, הם בסך הכל מנסים לקיים עם סביבתם תקשורת אינטליגנטית, ולעיתים המשמעות של "אני גרוט" יכולה להיות שוות ערך למילים ומשפטים רבים. עם זאת, אלו שמקיימים עימם אינטראקציה באופן שוטף מסוגלים להבין בסופו של דבר את שפתם, כמו רוקט ראקון.
גרוט המקורי
שנים אחר כך, גרוט נברא מחדש כאשר הטיטאן קסנו יצר שכפולים של מפלצות במטרה להילחם בענק הירוק. עם זאת, הענק הביס את המפלצות והרס אותן. מאוחר יותר, נגלה כי גרוט שרד את הקרב ונשבה בגן החיות של האספן. הוא שוחרר על ידי איש החפרפרת, ויצא למסע של הרס ברחובות העיר ניו יורק עד שנעצר והושלך אל האזור השלילי. יחידת הבלימה העל-טבעית של סוכנות הביון "S.H.I.E.L.D." לכדה אותו, וחברי היחידה ניסו לשכנע אותו להצטרף אליהם. לאחר שמרלין תקף את היחידה, גרוט החליט לשוב למוטב ולהילחם יחד איתם.
לאחר פירוק היחידה, גרוט עבר להתגורר בשלווה באי המפלצות.
גרוט המודרני
אידאולוגיית הפציפיזם של גרוט העמידה את יחסיו עם שאר השתילים על מוקש, והעדפתו ליונקי התחזוקה עוררה כלפיו אנטגוניזם. לאחר שהוא שחרר והבריח ילדה שנחטפה, מתוך התנגדות לביצוע ניסויים ופלישה לכוכבי לכת אחרים, הוא נדון לגלות וגורש מביתו. ללא מקום ללכת אליו, הוא בחר לצאת למסע לחקר גלקסיות שונות. לאחר כמה עשרות שנים, הוא מצא עצמו נלכד בשבי גזע הקרי. הוא פגש במאסר ברוקט ראקון, שהיה היחיד בעל היכולת להבין את שפתו, והשניים התיידדו והפכו לחברים. הם הצטרפו אל צוות הקומנדו של סטאר לורד, ובמהלך מנוסת הצוות ממתקן הכליאה גרוט הקריב את חייו למען האחרים ונהרג. עם זאת, רוקט הצליח למצוא שריד של ענף מגופו, ובאמצעותו גרוט צמח מחדש. הצוות הצליח לברוח, ויצא לעבוד יחד במשימות שונות ברחבי החלל.
במהלך הפלישה של גזע הפלנקס, גרוט הצטרף אל הגיבורים השונים בהגנה על היקום. במהלך הלחימה, גרוט הקריב את חייו עבור האחרים פעם נוספת, זאת כשהוא מהצית את עצמו בשביל להשמיד את מגדל בבל. עם זאת, הוא התגלה כבעל חיי נצח כאשר הוא הצליח לצמוח מחדש משאריות גופו ושב לחיים. בתום האירועים, סטאר לורד החליט להקים קבוצה שתעמוד בפני איומים גלקטיים ותמנע מאסונות נוספים להתרחש - "שומרי הגלקסיה". גרוט הצטרף אל זו (וכינה אותה "גרוט והענפים"), בזמן שהוא המשיך לצמוח ולהשתקם תחת טיפולה של מנטיס.
במהלך אחד ממסעותיו המשותפים עם רוקט, גרוט נקלע למארב של זקן היקום "הגנן". בתום קרב קשה, גופו של גרוט נהרס לחלוטין על ידי הגנן. רוקט הצליח לשמר רסיס זעיר מגרוט, והוא שתל אותו בעציץ. גרוט החל לצמוח מחדש, אך הוא "נתקע" בשלב הינקות בהתפתחותו. גם הגנן הצליח לשמר כמה שרידים מגופו של גרוט, והוא נטע אותם בגינה משלו. הוא השתמש בכוחותיו על מנת לזרז את צמיחתם של הזרעים, ובכך יצר צבא אימתני של פלורה קולוסוס. יחד עם צבא זה, הגנן תקף את הכוכב תלפרינה בשיגעון. השומרים הגיעו לשדה הקרב על מנת להתעמת איתו, וגרוט הצליח לנקות את הרעלים בגופו של הגנן ולרפא את מצבו הנפשי. בתמורה, הגנן השיב את גרוט לגודלו הרגיל וגם העניק לו את היכולת לדבר באופן שוטף וברור (אם כי בגוף שלישי).
סולם מינורי
הסולם המינורי (בעברית: סולם זעיר) הוא אחד משני סוגי הסולמות העיקריים במוזיקה מערבית קלאסית. מקורו במודוס האאולי העתיק. גם הסולם המינורי, כמו הסולם המז'ורי, מקבל את שמו לפי הטוניקה (התו הראשון).
למשל, הסולם המינורי שמתחיל בתו לה נקרא "לה מינור". צלילי סולם זה נמצאים כולם על הקלידים הלבנים בפסנתר: לה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, לה.
שימוש בסולם מינורי
ישנם שלושה אופני שימוש בסולם המינורי במוזיקה המסורתית קלאסית. סולם המינור הטבעי הוא המודוס האאולי הנקי, ללא שינויים. הוא מורכב מהמרווחים הטונאליים הבאים: פרימה זכה, סקונדה גדולה, טרצה קטנה, קוורטה זכה, קווינטה זכה, סקסטה קטנה, ספטימה קטנה (ובניסוח טכני טון - חצי טון - טון - טון - חצי טון - טון - טון). המדרגות בסולם לה מינור טבעי, למשל, הן - לה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, לה.
שימוש בסולם מינור טבעי משרה תחושה מודאלית על אוזניהם של מאזינים מערביים, עקב היעדרותו של הטון המוביל. מאחר שהחל מהמאה ה־16 שאפו מלחינים קלאסיים להלחין מוזיקה פונקציונלית וטונאלית (בה יש משיכה אל הטוניקה), החלו מלחינים להשתמש בסולם המינור בשילוב עם טון מוביל (היינו, מדרגה שביעית מוגבהת). מאחר שהגבהת המדרגה השביעית על מנת שתהווה טון מוביל מהווה פונקציה הרמונית – אקורד הדומיננטה במהלכים קדנציאליים הוא אקורד מז'ורי, ובכך הטרצה של האקורד היא טון מוביל אל הטוניקה – מכונה הסולם מינור הרמוני.
המרווח שנוצר בין המדרגה השישית לטון המוביל הוא מרווח של סקונדה מוגדלת (מרווח של טון וחצי, שהוא אנהרמוני לטרצה קטנה), אשר נשמע חריף ולא מערבי. על מנת שתהיה אפשרות לכתוב קו מלודי עולה בלי שתווצר סקונדה מוגדלת, החלו מלחינים להגביה בחצי טון גם את המדרגה השישית של הסולם, כך שלמעשה נוצר טטרקורד מז'ורי מהמדרגה החמישית אל המדרגה הראשונה של הסולם (בסולם לה מינור יהיו אלה הצלילים מי־פה דיאז־סול דיאז־לה). מאחר ששינויים אלה נובעים על מנת למלא פונקציה מלודית, מכונה הסולם מינור מלודי.
אומנם כאשר ישנו קו מלודי אשר יורד מצליל הטוניקה דרך המדרגה השביעית, נהוג להשתמש במצב הטבעי של הסולם המינורי ולא במדרגות השביעית והשישית המוגבהות. ניתן בכל זאת למצוא דוגמאות רבות בספרות המוזיקה לשימוש בסולם המינור המלודי גם בירידה, למשל, בנושא של המנחה המוזיקלית מאת באך.
דוגמה לסולם לה מינור מלודי בעלייה ובירידה:
(גם בשימוש במינור מלודי אין מסמנים את השינויים במפתח אלא בגוף היצירה.)
במוזיקת ג'אז נהוג להתייחס אל המינור המלודי כמודוס בפני עצמו ומנגנים אותו בעלייה ובירידה עם המדרגות השישית והשביעית מוגבהות.
שלושת המצבים של הסולם המינורי הם חלק אינטגרלי מן השימוש בסולם המינורי במוזיקה הקלאסית. אין יצירות שכתובות אך ורק במינור טבעי, במינור הרמוני או במינור מלודי. יצירה שכתובה בסולם מינורי עושה שימוש בשלושת מצבי הסולם, ולמעשה השימוש התדיר ביותר הוא בסולם המינור ההרמוני.
הסולם המינורי הטבעי מקביל במידה מסוימת למקאם נהוונד במוזיקה הערבית, והמינור ההרמוני למקאם חיג'אז.
FEMA
הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום (באנגלית: Federal Emergencies Management Agency, בראשי תיבות: FEMA) היא סוכנות ממשלתית בארצות הברית, האחראית לטיפול וניהול מצבי חירום כאסונות טבע ומשברי חירום לאומיים.
מאז ה-1 במרץ 2003, הסוכנות היא חלק מהמחלקה לביטחון המולדת, ומשרדה הראשי שוכן בוושינגטון.
היסטוריה
הארגון הוקם ב-1 באפריל 1979 כיורש המשרד למוכנות חירום, שנוסד ב-1975, ובעקבות לקחים שהופקו מאסון התפוצצות הקרון המכלי בווייברלי. FEMA הוקמה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. הסוכנות הפכה לסוכנות הפדרלית הראשונה בארצות הברית שהוטל עליה כל תפקידי ההגנה האזרחית במדינה, שעד אז היה זה עבודת מחלקת ההגנה של ארצות הברית וסוכנות המוכנות להגנה אזרחית.
בשנת 1993 ביל קלינטון מינה את ג'יימס לי וויט למנהל FEMA ובשנת 1996 הסוכנות עלתה לרמה של מחלקה בקבינט, אך הנשיא ג'ורג' וו. בוש לא המשיך במגמה זו. לאחר מתקפות ה-11 בספטמבר הקונגרס העביר את חוק ביטחון המולדת בשנת 2002 שהקים את המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית והכפיף תחת קורת גג אחת מספר סוכנויות פדרליות לאכיפת חוק, לשמירת גבולות והגנה אזרחית. ב-1 במרץ 2003 FEMA איבדה את מעמדה העצמאי והיא הפכה למינהל לתגובה ומוכנות חירום של המחלקה לביטחון המולדת, כשהיא מעסיקה 2,600 עובדים. ב-31 במרץ 2007 שוב הפכה ל-FEMA אך נותרה כפופה למחלקת ביטחון המולדת. הסוכנות פעלה בעת אסון הוריקן קתרינה ב-2005 להגשת סיוע דחוף לתושבי ניו אורלינס שנותרו ללא קורת גג, וכן במהלך הוריקן סנדי ב-2012. תקציבה השנתי של הסוכנות מגיע ל-13 מיליארד דולרים.
ב-2020 הוטל על FEMA הטיפול באספקת ציוד רפואי כדי להתמודד עם התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית. החל מאפריל 2021 בראש הסוכנות עומדת דין קריסוול.
באפריל 2023, FEMA נתבעת על היעדר אנרגיה מתחדשת בבנייה מחדש של רשת החשמל של מדינת פורטו ריקו.
תאוריית הקשר
קיימת תאוריית קשר (תאוריית הקשר על FEMA ) ולפיה הסוכנות היא כסות לכלי להפיכת ארצות הברית למדינת משטרה שתשמש כזרוע ביצוע לכליאת אזרחים אמריקאים במעין מחנות ריכוז (בדומה לכליאת היפנים בארצות הברית) או חינוך מחדש, תוך ביטול החוקה, בשל מצב חירום שיוכרז עקב אסון טבע או אסון ידי אדם. תאוריה זו מתקשרת לתאוריה נוספת ולפיה הבונים החופשיים מפעילים ממשלת צללים והם שעומדים מאחורי תוכנית זו. ישנם הדים שונים לתאוריית קשר זו, כגון פרק בסדרת משפחת סימפסון בה המשפחה נעצרת בעקבות אמירה של ליסה והשיר Endgame של להקת מגאדת'.
יחסי בלגיה–סלובקיה
היסטוריה
שתי המדינות היו בעבר נחלות של בית הבסבורג, כחלק ממלוכת הבסבורג. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים עם פירוק צ'כוסלובקיה ב-1 בינואר 1993. בית ספר תיכון דו-לשוני בלגי-סלובקי ממוקם בז'ילינה, ובו חלק מהשיעורים מועברים בצרפתית על ידי מורים בלגים. כיום, שתי המדינות חברות מלאות ב ובנאט"ו.
ז'וזף-פייר הוט
ז'וזף-פייר הוּט (בצרפתית: Joseph-Pierre Hoet, שם המשפחה נהגה בפלמית, 21 בינואר 1899 אנטוורפן – 9 בפברואר 1968 קורבק-לו) היה רופא פנימי בלגי, אנדוקרינולוג ודיאבטולוג. כיהן כפרופסור לקליניקה רפואית באוניברסיטה הקתולית של לוון והיה חבר באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה. ז'.פ. הוט נמנה עם מייסדי החקר המודרני של הסכרת בבלגיה, וייסד את האיגוד הבלגי לסכרת.
ילדות וצעירות
ז'וזף-פייר הוט נולד באנטוורפן, בשנת 1899, במשפחה פלמית. אביו היה אחד הרוקחים הידועים בעיר. אחרי לימודי תיכון במכללת נוטר דאם, הוט למד רפואה באוניברסיטת לוון וסיים עם תואר רופא ביולי 1923. בעת לימודי הרפואה התוודע למחקר הרפואי במעבדת הפרמקולוגיה של מאני איד ובמעבדת הביוכימיה של פרנאן מלאנגרו. בעזרת מלגות שזכה בהן תוך הצטיינות בתחרות, השתלם בהמשך באנגליה במכון הלאומי למחקרים רפואיים בלונדון (1926-1925), תחת הדרכתו של סר הנרי דייל, ובמכון רוקפלר בארצות הברית (1926-1925). הוא עשה היכרות בלונדון עם בסט, ממגלי הטיפול באינסולין בטורונטו. ביוני 1926 סיים דוקטורט במדעים באוניברסיטת קיימברידג' עם עבודה שסקרה את מנגנוני הפעולה של האינסולין. The fate of the sugar disapeearance under the action of insulin
המשך פעילותו המדעית והאקדמית
בשובו ללוון התמנה למנהל קליניקה בבית החולים סן פייר. החל משנת 1928 היה לפרופסור בשפה הפלמית באוניברסיטת לוון, קודם לתראפויטיקה רפואית (1934-1928) (במקביל לקורסים בצרפתית של מאני איד), אחר כך לרפואה פנימית (1948-1934- במקביל לקורסים בצרפתית של פול לאמבן) והחל משנת 1948 לקליניקה רפואית. בשנת 1948 כיהן כדקאן של הפקולטה לרפואה בלוון.
בשנים 1926–1944 ניהל מעבדת מחקר לפתולוגיה כללית שבה השתלמו חוקרים רבים. בשנת 1933 פרסם מחקר על חשיבות הליקוי של בלוטת המגן במחלת סימונדס. בימי מלחמת העולם השנייה תחת הכיבוש הנאצי עשה מאמצים רבים כדי להשיג לחולים בבלגיה אספקה באינסולין שיובא מהולנד וארצות הברית בחסות הצלב האדום הבינלאומי. באותה תקופה הופקד עליו תפקיד במבצעי רפטריאציה של הצלב האדום. בתום המלחמה הקים הוט איגוד להגנת האינטרסים של חולי סוכרת ועמד בראשו.
אחרי מלחמת העולם השנייה
החל מתחילת שנות ה-1950 עיקר מחקריו התמקדו בהשלכות הסכרת של האמהות על תחלואה של הילודים. בנו של הוט, ז'וזף-ז'ול הוט, שהיה כמו אביו בוגר ואחר כך פרופסור של אוניברסיטת לוון, חקר גם הוא את מחלת הסכרת, לרבות הקשר שלה להריון וללידה. השתתף בהקמה בשנת 1949 של הפדרציה הבינלאומית לסכרת שמושבה בבריסל. החל מ-1961 נבחר ליושב ראש לשם כבוד של ארגון זה. בשנת 1945 היה מעורב במחקרים על הגורם Rh. ב-1952 דיווח בטורונטו יחד עם שותפיו, בראסר ודה מייר, על חשיבות בדיקת הסוכר בשתן ועל השלכות הגליקוזוריה בהריון. הוט נפטר בשנת 1968 בכפר קורבק-לו. (Korbeek Lo) בברבנט הפלמי.
חייו הפרטיים
הוט היה נשוי למרגריט לבית אווה (Havet), בתו של מורו להיסטולוגיה באוניברסיטה.
תסמונת הוט-אבאזה או תסמונת יאנג (Hoet-Abaza Syndrome)
על שמו של הוט ועל שמו של הרופא הצרפתי אלפונס אבאזה, יליד רומניה (1909 -1984) נקראת תסמונת הוט-אבאזה. זו תסמונת המתאפיינת בהשמנה מהירה, חמורה וחולפת של הנשים בזמן ההריון ובמיוחד אחרי לידה (נודעה גם כתסמונת יאנג). השמנה זו היא דמוית קושינג ועלולה לחזור עם כל הריון ולפעמים עלולה להתקבע. הילדים הנולדים במקרים אלה יש להם משקל עודף בהרבה מהרגיל ומאוחר יותר עלולים ללקות בסכרת. חלקם נולדים מתים. התסמונת תוארה במאמרים של אבאזה ושל הוט בשנים 1953 ו-1954. בעוד אבאזה ייחס אותה להפרשה מוגברת של הורמון הגדילה, הוט סבר שהיא נגרמת על ידי ליקוי בקליפת בלוטת יותרת הכליה
פרסים ואותות הוקרה
הוט פרסם 265 פרסומים מדעיים.
נתיב אקספרס
חברת נתיב אקספרס – תחבורה ציבורית בע"מ היא חברה ישראלית, המפעילה קווי תחבורה ציבורית בגליל, מטרופולין חיפה ואזור בית שמש. עד 2015 החברה הפעילה קווים גם בזכרון יעקב, קריית טבעון, יקנעם עילית והעמקים (בעבר הפעילה את חלקם באמצעות חברת הבת "אומני אקספרס", וכיום הכל מוזג לחברה). החברה בבעלות מלאה של חברת הנסיעות והתיירות נצרת של משפחת עפיפי.
בהנחיית משרד התחבורה מפעילה החברה יחד עם חברת "אגד" שירות "חופשי חודשי" במסגרתו נמכרות כרטיסיות המכובדות על ידי שתי החברות.
היסטוריה
החברה נוסדה בראשית שנת 2001, לקראת פתיחת שוק התחבורה הציבורית בארץ לתחרות. היא הייתה חברת התחבורה הציבורית הראשונה לפעול במסגרת הרפורמה, כאשר השירות באזור נתניה–חדרה נחנך ב-31 בדצמבר 2001. השירות של החברה באזור צפת–מעלות–נהריה נחנך ב-28 בינואר 2002. בנוסף לנסיעות תחבורה ציבורית רגילות, לחברה אישור להפעלת נסיעות מיוחדות.
בשנת 2005 הייתה החברה מעורבת בסכסוך העבודה של חברת "מטרודן" בבאר שבע, כאשר ב-14 במרץ 2005 החליט בג"ץ בהרכב בן שלושה שופטים, בראשות הנשיא אהרן ברק, לקבל את עתירת עיריית באר שבע ולאפשר לחברת האוטובוסים "נתיב אקספרס" להפעיל חלק מהקווים אותם השביתו נהגי "מטרודן" במשך יותר ממאה ימים.
בשנת 2009 נתיב אקספרס החלה להפעיל קווים המקשרים בין נתניה, הרצליה ותל אביב, לאחר שמשרד התחבורה החליט לערוך רפורמה בקווים אלה. בנוסף, החברה הציבה מכונות כרטוס לכרטיס החכם "רב-קו", הפועל גם בשאר חברות התחבורה הציבורית בארץ.
ביולי 2013, רכשה חברת קרסו מוטורס 50% מהבעלות בחברה, לפי שווי של 93 מיליון שקל. במרץ 2016 מכרה קרסו מוטורוס את חלקה חזרה למשפחת עפיפי.
ב-2014 סיימה החברה את הפעלת קווי אשכול נתניה–חדרה וקווי האשכול הועברו לחברת קווים, במקביל החלה להפעיל קווי אוטובוס בינעירוניים מהעיר צפת ואליה, בנוסף לקווים העירוניים. וכן קווים בינעירוניים נוספים בעיקר עבור המגזר החרדי בין השאר בעפולה, כרמיאל, רכסים, זכרון יעקב, בית שמש, ירושלים ובני ברק. בנוסף לשירות בערים נהריה, עכו, מעלות וישובים נוספים בגליל.
בתחילת חודש יולי 2018 החברה סיימה את פעילותה באשכול נתניה–תל אביב, לאחר הפסדה במכרז לחברת מטרופולין אשר זכתה במכרז להפעלת אשכול "שרון–חולון מרחבי", אשר קווים אלה נכללו במכרז.
ביוני 2019 זכתה החברה יחד עם "בורסה" הטורקית במכרז להפעלת הרכבלית בחיפה והן הקימו את חברת כבל אקספרס לצורך הפעלת הרכבל.
באוקטובר 2020 זכתה החברה בהפעלת קווי בית שמש במקום חברת סופרבוס. היא שווקה כבית שמש אקספרס, כשפעילותה החלה ביולי 2021.
חברות בת
לחברה שתי חברות ייעודיות, בית שמש אקספרס שמפעילה את התחבורה הציבורית בבית שמש וכבל אקספרס שמפעילה ומתחזקת את הרכבלית בחיפה. כמו כן בעבר פעלה גם חברת אומני אקספרס.
יחדיו
יחדיו הייתה חבורה ספרותית שהתקיימה בתל אביב בין השנים 1926–1939, ומנתה בעיקר משוררים. עם חבריה הבולטים נמנו אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן, אליעזר שטיינמן, יעקב הורוביץ, משה ליפשיץ, יוסף סערוני, וישראל זמורה.
חבורת המשוררים הצעירים, שהשפה העברית הייתה לרוב שפת כתיבתם הראשית (אם כי לא כולם היו ילידי ארץ ישראל) עסקה ביצירת יצירה עברית מקורית שקראה תיגר על דור המשוררים הקודם, שייצג את הממסד הספרותי, חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי ששירתם נראתה בעיניהם מיושנת, ארכאית ולא מתאימה לארץ.
ההיסטוריה
בין הפעילויות של החבורה היו ערבי קריאה, ערבי דיון פילוסופיים וגם הצגת מופעים דרמטיים, והעלאת תוכניות שעירבו בין בידור קל ומסרים מעמיקים שנקראו "טורים בעל פה" ו"קלוב האמודאים". למרות שנגבה תשלום מהציבור, החבורה לא החזיקה עצמה כלכלית.
בשנת 1933 עזב שלונסקי את "כתובים" וייסד את כתב העת "טורים". החבורה שסביב "טורים" הייתה דומה מאוד במטרותיה לחבורה שסביב "כתובים" אך משנת 1935 החלו להתבלט בה שני כוכבים, נתן אלתרמן ולאה גולדברג. בהמשך הצטרפו לחבורה גם אלכסנדר פן וחנה רובינא. החבורה נעה מ"שלג הלבנון" לקפה "כסית" (הראשון, ברחוב בן-יהודה 59) ולאחר מכן קבעה את משכנה בקפה "אררט" (בן יהודה 9), ששמו, שניתן על ידי שלונסקי, פורש על ידי ליצני הדור כראשי תיבות של "אני רוצה רק טה", בהתאם למצבם הכלכלי של חברי החבורה.
הוצאות הספרים העבריות (ובייחוד הוצאת דביר) לא היו מעוניינות להוציא את ספרי חברי "יחדיו", עקב החשש שמדובר בצעד לא כלכלי. לפיכך, אנשי החבורה הוציאו את ספריהם בעצמם, תחת השם "יחדיו". בשנת 1939 הקים ישראל זמורה, שביתו היה אחד ממקומות המפגש של החבורה, את הוצאת "מחברות לספרות", שיועדה להוציא לאור את כתביהם של אנשי החבורה ומשוררים וסופרים עבריים נוספים.
החבורה התפרקה בסוף שנות ה-30, על רקע קרעים בין חבריה. "כוכבי" הקבוצה ובראשם אלתרמן, הפכו בעצמם לממסד ספרותי, בעוד אחרים נותרו בשוליים. כמו כן נבעו פערים בשל חילוקי דעות פוליטיים וסכסוכים שונים, בהם על רקע רומנטי.
מאפיינים
החבורה ראתה בעצמה חלק מן המודרניזם האירופי. הודגשה הקפדה על אסתטיקה, הן במבנה והן בתוכן. למרות שנושאי השירה היו מגוונים, ובחלקם חילוניים ותמונות יום-יום, השפה הייתה מוקפדת, עשירה ו"גבוהה" (מושפעת מלשון התנ"ך) ועשירה בסימבוליזם. בצד השפה הגבוהה, הוכנסו מילים יומיומיות כחלק מדימויים. המבנה המוקפד התאפיין, לדברי החוקרת חיה שחם, בחריזה, אנאפורה, חזרה משולשת וקצב הנשען על משקל.
לרבים מחברי הקבוצה הייתה זיקה לתיאטרון ולדרמה, הן בנושאי השירה, הן בהצגת הסצנות והן בחיי היום יום ותחומי העניין. חלקם אף כתבו מחזות להצגה בתיאטרון. ניתן לציין בהקשר זה במיוחד את אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן ועוד.
ביקורת
המתקפה העזה ביותר על חבורת "יחדיו" באה בשנות ה-50 מאת נתן זך וחבורת "לקראת" וסוכמה במאמרו של זך "הרהורים על שירת אלתרמן", שפורסם ב"עכשיו" ב-1959. כבר מתחילת שנות ה-50 פרסמו זך ואחרים מניפסטים כיצד לכתוב שירה, במסגרתם הותקפו יוצרי חבורת "יחדיו" כנגועים בפאתוס, שהליריקה שלהם סנטימנטלית (רגשנית אך חסרת עומק רגשי) ושהצורניות של יצירתם, החרוז והמשקל, מיושנת.
זך, ועמו יוצרים כדוד אבידן, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ', דן פגיס, אריה סיון, טוביה ריבנר ואחרים, הציבו דוגמה שונה לשירה עברית, משוחררת מכבלי חריזה ומשקל, בשפה יומיומית יותר ובוטה יותר.
יחסי הולנד–סלובקיה
יחסי הולנד–סלובקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין הולנד לסלובקיה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים עם פירוק צ'כוסלובקיה ב-1 בינואר 1993. במרץ 2022 נפגשו בברטיסלבה שר החוץ ההולנדי, וופקה הוקסטר, ושר החוץ הסלובקי, איבן קורקוק. שר החוץ הסלובקי הודה לממשלת הולנד על החלטתה לסייע לסלובקיה להגן על עצמה. "אין ביטוי גדול יותר לקרבה של מערכות יחסים ואמון מאשר כשאתה שולח יחידות משלך של גברים ונשים למדינה אחרת", אמר איבן קורקוק, והודה להולנד בשם הממשלה כמו גם סלובקיה כולה על ההחלטה להצבת יחידות שיהיו חלק מההגנה ושיתפעלו את מערך הפטריוט. כיום, שתי המדינות חברות מלאות ב ובנאט"ו.
איזואנזים
הקיום של איזואנזימים מאפשר ויסות עדין של המטבוליזם והתאמתו לצרכים הספציפיים של רִקְמָה מסוימת או שלב התפתחותי. במקרים רבים האיזואנזימים מקודדים על ידי שכפול גן לגנים זהים, אשר השתנו במשך הזמן. אף על פי שאלואנזימים הם אנזימים מאללים שונים של אותו גן אשר מעבדים או מזרזים את אותו התהליך, משתמשים בשני מושגים אלה לחלופין.
הקדמה
איזואנזימים תוארו לראשונה על ידי ר.ל. הנטר וקלמנט מרקרט (1957) אשר הגדירו אותם כגרסאות שונות של אותו אנזים בעלי פונקציות זהות ונמצאים באותו פרט. הגדרה זו כוללת (1) גרסאות של אנזימים שהם תוצר של גנים שונים ולכן הם מייצגים איזואנזימים שונים ו-(2) אנזימים שהם תוצר של אָלֶלים שונים של אותו גן (המתוארים כאלואנזים).
איזואנזימים הם בדרך כלל תוצאה של שכפול גנטי אך יכולים להיות גם תוצאה של פוליפלוידיזציה או הַכְלָאָה של חומצה גרעינית. על פני הזמן, אם התפקוד של הגרסה החדשה נשאר זהה לתפקוד המקור אז תהיה סבירות גבוהה שככל שצוברים יותר מוטציות, אחת מן הגרסאות תיעלם ותהפוך לפסאודוגן לא פעיל. ובכל זאת, אם המוטציות לא מונעות באופן מיידי את תפקוד האנזים אלא משנות את אופן תפקודו או תבנית הביטוי הגנטי אזי שתי הגרסאות יועדפו בברירה טבעית ולכל אחת יהיה תפקוד ייחודי. כאמור, הם יכולים להתבטא בשלבים שונים של ההתפתחות או ברקמות שונות.
הבחנה בין איזואנזימים
על אף שאיזואנזימים יכולים להיות זהים מבחינה תפקודית הם יכולים להיות שונים במובנים אחרים.
איזואנזימים כסמנים מולקולריים
גנטיקה של אוכלוסיות היא ביסודה מחקר של הסיבות והאפקטים של שונות גנטית בתוך ובין אוכלוסיות, ובעבר האיזואנזימים היו סמנים המולקולרים שימושים למטרה זו. אף על פי שכעת הם הוחלפו במידה רבה על ידי גישות אשר מבוססות על מידע מה- DNA הם עדיין בין מערכות סימון המהירות והזולות ביותר לפיתוח, ונשארות (החל משנת 2005) בחירה מצוינת עבור פרויקטים שצריכים רק לזהות רמות נמוכות של שונות גנטית, כגון כימות מערכות זיווג.
יחסי בחריין–גרמניה
יחסי בחריין–גרמניה הם יחסי החוץ בין ממלכת בחריין ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
רקע כללי
היחסים בין המדינות טובים מאוד. גרמניה נחשבת כשותפה למסחר אמינה, ונחשבת בשל תפקידה הפוליטי המאזן באזור.
בחריין מארגנת את "דיאלוג מנאמה" יחד עם המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) בלונדון מאז 2004. גרמניה משתמשת בקביעות בפורום אזורי חשוב וביטחון מדיני אזורי, לצורך חילופי דברים עם בחריין ומדינות באזור.
גרמניה היא השותפה הכלכלית השלישית בחשיבותה של בחריין באיחוד האירופי. הדימוי החיובי של גרמניה הוא בעיקר בשל הביצועים של התעשייה והטכנולוגיה הגרמנית. בצד הגרמני, חברות בינוניות במיוחד מנצלות את תנאי ההשקעה הטובים בבחריין. כיום יש כ-30 חברות גרמניות עם נציגויות או מטות בבחריין. בערך 500 אזרחים גרמנים מתגוררים בבחריין.
בתחום התרבות המשרד האזורי של מכון גתה (GI) שבסיסו באבו דאבי באיחוד האמירויות הערביות אחראי לבחריין מאז 2006. אירועי התרבות שמציעה שגרירות גרמניה בשיתוף עם ארגונים שותפים בחריינים הם מעניינים מאוד. שיעורי גרמנית מוצעים בקורסים באוניברסיטת בחריין ובבתי ספר בבחריין.
נציגויות דיפלומטיות
בחריין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין בלבד, וגרמניה מחזיקה בבחריין שגרירות במנאמה בלבד.
אל בו שאמס
אל בו שאמס (בערבית: آل بو شامس) הוא שבט ערבי בדואי הנמצא בעיקר בחלק הדרום מזרחי של חצי האי ערב. בני השבט ממוקמים בעיקר בצפון עומאן ובאיחוד האמירויות הערביות. הם נמצאים גם בכווית, קטר, מזרח ערב הסעודית, בחריין ועיראק. בשל גודלו של השבט, קיימים ענפים רבים המיוחסים לאל בו שאמס.
הגירה
בני אל בו שאמס היגרו מערבה כדי להתיישב באזור אל-סוניינה. מאוחר יותר חלקם היגרו לנווה מדבר אל-עין.
לאסלו פאל
לאסלו פאל (בהונגרית: Paál László; 30 ביולי 1846 בזאם – 3 במרץ 1879 בשרנטון-לה-פון שבצרפת) היה צייר הונגרי, התמקד בעיקר בציורי נוף וטבע ונחשב לאחד החשובים בתחום זה בהונגריה מאז ומעולם.
ביוגרפיה
פאל נולד ביישוב זאם (Zám) בטרנסילבניה, אז באימפריה האוסטרית, כיום במחוז הונדוארה ברומניה. משפחתו הייתה ממוצא אצילי סקלרי, שירדה מנכסיה. אביו יוז'ף פאל, היה איש שירות הדואר. אמו לואיזה לבית פילפ גודלה כבת מאומצת של הברון לאסלו נופצ'ה. כתוצאה מתפקידו של אביו נדד פאל הרבה בילדותו ברחבי ממלכת הונגריה שהייתה באותה תקופה תחת שלטון בית הבסבורג. פאל החל להתעניין באיור ובציור מגיל צעיר. הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר לציור באראד ושם גם הכיר את מי שהיה לחברו ולמורה שלו - מיהאי מונקאצ'י. באותן השנים, המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-19, צייר בסגנון רומנטי נופים ומקומות רבים ברחבי טרנסילבניה. ב-1866 התקבל לאקדמיה לאמנות בווינה שם למד אצל אלברט צימרמן. ב-1869 החל להציג בתערוכות בפשט ובאותה שנה קיבל מלגה כדי להמשיך את לימודיו במינכן. ב-1870 זכה במלגה נוספת כדי להמשיך את לימודיו בהולנד.
יצירתו
פאל היה מציירי הנוף ההונגרים המשפיעים ביותר. עבודותיו הראשונות מתאפיינות בצבעים כהים ובמשחקי אור וצל. יחד עם מונקאצ'י ידידו, העריכו השניים את האמנים הגרמנים והולנדים בני המאה ה-17 כמו פרנס הלס ורמברנדט. ב-1871, בעת ששהה בלונדון, למד מציוריו של ג'ון קונסטבל ומכאן ואילך הפכו ציוריו לבהירים יותר, מוארים יותר והוא החל לעשות ניסויים בצבעי מים. ביקורו השני בהולנד ב-1872 שחרר עוד יותר את פלטת הצבעים של ועבודותיו הפכו לברורות, צבעוניות ובעלות כתמי צבע גדולים. על רקע זה אפשרות שיוכו לאסכולת ברביזון איננה מפתיעה. בדומה לאימפרסיוניסטים הצרפתים צייר ציורי נוף באוויר הפתוח, אך עם גוון של ה'הונגריות' הטבעית שלו.
בועז פייפר
בועז פייפר (נולד ב-8 ביוני 1968) הוא שחקן, זמר, במאי תיאטרון, מפיק ומעצב גרפי ישראלי.
ביוגרפיה
פייפר הוא יליד רמת השרון.
לאחר שירות סדיר בחיל השריון המשיך לשירות מילואים בחטיבת מרכבות הפלדה.