cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב הקדושים
לקריאה נוספת
• “Rodney’s Battle of 12th April, 1782: A Statement of Some Important Facts, Supported by Authentic Documents, Relating to the Operation of Breaking the Enemy’s Line, as Practiced for the First Time in the Celebrated Battle of 12th April, 1782.” Quarterly Review, vol. XLII, no. LXXXIII, January & March, 1830
• Trew, Peter, Rodney and the Breaking of the Line (2006) Hale’ John Richard,1937, “Famus sea fights”.Methuen & co.Ltd, London.
קרל הילפרט
גנרל-אוברסט קרל הילפרט (בגרמנית: Carl Hilpert; 12 בספטמבר 1888 – 1 בפברואר 1947) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף הילפרט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1935 מונה הילפרט למפקד רגימנט הרגלים ה-35 (הפרוסי), וב-1 בספטמבר באותה שנה הועלה לדרגת אוברסט. בסתיו 1937 מונה לראש מטה הקורפוס ה-9, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה הילפרט ראש מטה הקורפוס ה-9, שהיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C בחזית המערבית. בסוף ספטמבר 1939, מונה הילפרט לראש מטה פלגת הארמייה A, ולאחר פירוקה של פלגת הארמייה ב-25 באוקטובר 1939 כראש מטה פיקוד הדרום בקרקוב. ב-5 בפברואר 1940 מונה לראש מטה הארמייה הראשונה, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת. ב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוקטובר 1940 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות D שהפכה בהמשך ל-OB West. ב-26 ביוני 1942 מונה הילפרט כמפקד זמני של הקורפוס ה-59 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, במקום קורט פון דר שבאלרי. ב-25 ביולי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-20 בינואר 1943 מונה הילפרט למפקד הקורפוס ה-54 שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והשתתף עמו בקרבות הקשים סביב לנינגרד. ב-19 בפברואר 1943 קיבל על פעולותיו את הצלב הגרמני בזהב, לאחר מכן לחם עם הקורפוס שבפיקודו ובלם כוחות סובייטיים חזקים באזור וולחוב ושליסלבורג. ב-1 באוגוסט 1943 פרש מתפקידו ועבר לעתודת המילואים, וב-22 באוגוסט 1943 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 בספטמבר 1943 נהרג בנו הבכור בחזית המזרחית. ב-31 באוקטובר 1943 מונה הילפרט למפקד הקורפוס ה-26 שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 בינואר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-1 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-20 בינואר פרש מתפקידו, אך חזר אליו ב-1 באפריל 1944. בקיץ 1944 חילץ את הקורפוס שבפיקודו מכיתור בפולוטסק, ועל כך קיבל ב-8 באוגוסט 1944 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל. ב-3 בספטמבר 1944 מונה הילפרט למפקד הארמייה ה-16 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון. ב-26 בינואר 1945 מונה לכמה ימים למפקד זמני של קבוצת ארמיות קורלנד. ב-25 במרץ 1945 מונה למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, ופיקד עליה עד סוף המלחמה. ב-1 במאי 1945 הועלה הילפרט לדרגת גנרל-אוברסט, וב-8 במאי 1945 נלקח בראש חייליו לשבי הרוסי.
קלאופטרה סלנה השנייה
קלאופטרה סלנה השנייה (ביוונית: Κλεοπάτρα Σελήνη; נולדה בסוף שנת 40 לפנה"ס, שנת מותה אינה ידועה), הידועה גם בשם קלאופטרה השמינית, הייתה נסיכה מבית תלמי ובתם היחידה של קלאופטרה השביעית מלכת מצרים ומרקוס אנטוניוס שהיה מצביא רומי. היא הייתה אחותו התאומה של אלכסנדר הליוס. משמעות שמה השני "סלנה" הוא ירח והוא השם המקביל שניתן לאחיה הליוס, שמשמעותו היא שמש. מוצאה היה הלניסטי וגם רומי. היא נולדה באלכסנדריה וחיה שם עד לכיבושה של אלכסנדריה בשנת 30 לפנה"ס.
משפחתה
אמה הייתה קלאופטרה השביעית, השליטה האחרונה של מצרים התלמיית. לאחר מותה הפכה מצרים להיות פרובינקיה רומית. אביה היה מרקוס אנטוניוס מצביא ומדינאי רומאי, מתומכיו החשובים של יוליוס קיסר, וחבר בטריאומווירט השני.
ילדותה
קלאופטרה נולדה מרומן האהבים של הוריה. אביה אנטוניוס ביקר במצרים בחורף של שנת 41–40 לפנה"ס וזאת לאחר המפגש של הוריה בטרסוס. הוא עזב באביב 40 לפנה"ס את אלכסנדריה וחזר לרומא. בספטמבר 40 לפנה"ס הגיע אנטוניוס בברונדיסיום להסכם שלום עם אוקטביאנוס שהיה יריבו. במסגרת הסכם זה הוגדר תחום שליטת אנטוניוס במזרח. לחיזוק הברית ביניהם, נשא אנטוניוס את אוקטביה אחותו של אוקטביאנוס לאשה. בשנת 37 לפנה"ס חזרו הוריה ונפגשו וחידשו את הקשר ביניהם, בעקבות כך העביר אנטוניוס לקלאופטרה השביעית נחלות שונות. על פי פלוטרכוס ודיו קסיוס הוא הכיר רשמית בקלאופטרה סלנה ואלכסנדר הליוס. לקראת סוף החורף הייתה קלאופטרה בהריון עם תלמי פילדלפוס. אנטוניוס יצא לקרב באימפריה הפרתית. במסעו השני נגדם הצליח לכבוש את ארמניה. את מצעד הניצחון קיים בשנת 34 לפנה"ס באלכסנדריה. במסגרתו, בהיותה בת 6, הוכתרה קלאופטרה סלנה לשליטת קירנאיקה וכרתים, ואחיה התאום אלכסנדר הליוס הובטח השלטון על ארמניה, מדי ושאר הארצות שמעבר לנהר הפרת. בשנת 31 לפנה"ס נוצחו אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום, הפסד זה היה תחילת הסוף. בסופו של דבר כבש אוקטביאנוס בשנת 30 לפנה"ס את אלכסנדריה. ובאוגוסט של שנת 30 לפנה"ס התאבדו הוריה. אחיה קיסריון נרצח על ידי אוקטביאנוס. קלאופטרה סלנה ושני אחיה נלקחו לרומא. אוקטביאנוס נתן את שלושת האחים לאוקטביה אשתו לשעבר של אביהם. והם גדלו במשק ביתה. בשנת 29 לפנה"ס השתתפו קלאופטרה ואלכסנדר במצעד הניצחון שהתקיים בשנת 29 לפנה"ס. הם צעדו אזוקים בשרשראות הזהב שהקשו עליהם את ההליכה. ייתכן וגם האח הצעיר תלמי השתתף במצעד. ההיסטוריון רולר מניח שבמועד זה הוא היה כבר בין המתים.
מלכה במאוריטניה
קלאופטרה סלנה קיבלה מאוגוסטוס כמתנת חתונה נדוניה גדולה והפכה לבת ברית של רומא. באותה עת שני אחיה כבר היו כנראה בין המתים, קלאופטרה סלנה הייתה השריד האחרון לשושלת התלמיית. מכיוון שלא יכלו לחזור לנומידיה, הם נשלחו למאוריטניה, שהייתה באותה עת טריטוריה לא מאורגנת שנצרכה לפיקוח על ידי רומא. הם שינו את שמה של עיר הבירה לול (Iol) לכבודו של אוגוסט קיסר, לקיסריה (Caesarea, היום העיר שרשל شرشال באלג'יריה). והפכו אותה מעיר סחר מוזנחת לעיר יפה ופורחת שהפכה להיות העיר החשובה ביותר בצפון מערב אפריקה. על פי ההיסטוריונים, לקלאופטרה הייתה השפעה רבה על יובה ועל המדיניות אותה נקט. היא ייסדה ממשל בסגנון תלמיי במאוריטניה. דרך השפעתה, מאוריטניה שגשגה. היא ייצאה סחורות לאורך הים. בתקופה זאת נבנו עיר הבירה וכן העיר ווליביליס, בפאר שכלל יצירות פיסול רבות. הסגנון היה עירוב של סגנונות של אדריכלות מצרים העתיקה, אדריכלות הלניסטית ורומית.
ילדיה
מנישואיה ליובה נולדו לה הילדים הבאים:
הנצחה
שמה של קלאופטרה סלנה הונצח באחד משני ירחיו של האסטרואיד קלאופטרה שהתגלו בשנת 2008. ה"וועדה לנומנקלטורה של גופים קטנים" באיגוד האסטרונומי הבינלאומי נתנה לירח הפנימי יותר את השם "קלאוסלנה" (Cleoselene), ואילו הירח החיצוני נקרא "אלכסהליוס" (Alexhelios). השמות "קלאוסלנה" ו"אלכסהליוס" ניתנו על שמם של קלאופטרה סלנה השנייה ואלכסנדר הליוס. בהחלטתה מציינת הוועדה גם את שמותיהם של אלת הירח ושל השמש במיתולוגיה היוונית, סלנה והליוס.
דונה ריד
דונה ריד (אנגלית: Donna Reed; 27 בינואר 1921 – 14 בינואר 1986) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקנית, זוכת פרס האוסקר ופרס גלובוס הזהב. ריד השתתפה בקלאסיקות של הקולנוע ההוליוודי כ"אלו חיים נפלאים" (1946) ו"מעתה ועד עולם" (1953). כן כיכבה בתחילת [שנות ה-60 בסדרת טלוויזיה מצליחה משל עצמה, "המופע של דונה ריד".
ביוגרפיה
ריד נולדה, הבכורה בחמשת ילדיה של משפחת ריד המתודיסטית, כ"דונה בל מולנג'ר" בחווה ליד העיירה דניסון במדינת איווה. העיירה מארחת כיום מדי שנה את "פסטיבל דונה ריד" לזכרה.
היא למדה במכללת העיר לוס אנג'לס, ושם התגלתה על ידי צייד כישרונות של חברת MGM כששיחקה בהצגה. החל משנת 1941 הופיעה בתפקידים זעירים בסרטי MGM. בתקופה זו נישאה לאמן התפאורות והאיפור ויליאם טאטל, ממנו התגרשה לאחר שתי שנות נישואים, בשנת 1945. בשנה זו נישאה למפיק טוני אואן, והזוג גידל ארבעה ילדים, שניים מהם מאומצים.
בשנת 1945 כיכבה לראשונה בגרסה הקולנועית לספרו של אוסקר ויילד "תמונתו של דוריאן גריי". הצלחתה בסרט זה הביאה אותה למעמד של כוכבת. תפקידה בסרטו של פרנק קפרה "אלו חיים נפלאים" משנת 1946, בו כיכבה לצד ג'יימס סטיוארט, נחשב לתפקידה הידוע ביותר. הסרט הוא בין הסרטים האהובים והמוקרנים ביותר בארצות הברית, ודמותה של "מרי ביילי" אותה שיחקה ריד ייצבה את מעמדה של ריד ככוכבת אהובה ופופולרית. תפקיד שונה לחלוטין, של פרוצה בשם אלמה, שיחקה בדרמת מלחמת העולם השנייה "מעתה ועד עולם" (1953). משחקה בתפקיד זה הביא לה את פרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1954. באותה שנה כיכבה בסרט "הפעם האחרונה שראיתי את פריז". לקראת סוף שנות ה-50 החליטה לעבור לתחום הטלוויזיה. בשנת 1958 החלה בצילומי הקומדיה "המופע של דונה ריד" בה גילמה דמות של עקרת בית בשם דונה סטון. הסדרה הייתה להיט, ושודרה במשך שמונה עונות ברשת ABC, כאשר בין השנים 1959 ל-1962 הייתה ריד מועמדת לפרס אמי על השתתפותה בסדרה, אך לא זכתה בו. לעומת זאת זכתה על תפקידה זה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1963.
בשנת 1971 התגרשה ריד מאואן, ונישאה בשנת 1974 לאיש הצבא האמריקני בדימוס גרובר אסמוס. ריד המשיכה להופיע לעיתים בטלוויזיה. בשנת 1984 פרשה השחקנית ברברה בל גדס מצילומי הסדרה "דאלאס" שהייתה אז בשיא הפופולריות שלה. ריד נקראה להחליפה בתפקיד "מיס אלי" יואינג, אם המשפחה סביבה נסבה עלילת הסדרה. היא שיחקה את התפקיד במשך שנה. עליית הסדרה המקבילה, שושלת ועזיבתו של השחקן פטריק דאפי את הסדרה, הביאו לירידה בצפייה בה, ובל גדס נקראה לשוב לסדרה, ולהחליף את ריד. הייתה זו הופעתה האחרונה של ריד. ריד לא הייתה שבעת רצון מפיטוריה, ותבעה את מפיקי הסדרה על הפרת החוזה שביניהם. התביעה הסתיימה בפיצוי משמעותי בסכום שלא נמסר לציבור.
ריד הייתה אם מסורה, אך פעלה גם למען מטרות ציבוריות, שוויון בין המינים והתנגדות למלחמת וייטנאם.
ריד מתה בשנת 1986 בביתה שבבוורלי הילס, קליפורניה, בגיל שישים וארבע מסרטן הלבלב. לאחר מותה ייסד בעלה את "מוסד דונה ריד", התומך בשחקנים בתחילת דרכם, מעניק מלגות ומקיים כיתות אמן.
שטפאן טומשה השני
שטפאן טומשה השני (ברומנית: Ștefan Tomșa al II-lea; נפטר ב-1623 לערך) היה שליט מולדובה בשתי כהונות לא רציפות: הראשונה בין 1611 ל-1615, והשנייה בין 1621 ל-1623.
ביוגרפיה
ייתכן ששטפאן טומשה השני היה מצאצאיו של שליט מולדובי קודם, בשם שטפאן טומשה.
במהלך תקופת שלטונו ניהלה נסיכות מולדובה, שבראשה עמד, מאבקים רבים מול האיחוד הפולני-ליטאי.
פרי
פרי הוא חלק מן הצמח בו, בדרך כלל, נמצאים זרעים. כאשר הפרי מכיל רקמה עסיסית ומזינה, הוא נאכל על ידי בעלי חיים, המפרישים בצואתם את הזרעים ותורמים להפצתם.
פירות רבים משמשים למאכל אדם ובעלי חיים, אך ההגדרה הקולינרית מהו פרי נקבעה באופן תרבותי והיא מכילה רק חלק מן הצמחים שיש להם פירות אכילים. שאר הצמחים האכילים, מוגדרים מבחינה קולינרית כירקות.
הגדרת המונח "פרי"
למונח "פרי" מספר הגדרות, כל אחת מהן בהקשר אחר ובעלת משמעות שונה.
בבוטניקה
בבוטניקה, הפרי הוא חלק מהצמח הנוצר מחלקי הפרח הפנימיים בעקבות הפריית הביציות שבתוך השחלה על ידי תאי המין הזכריים המגיעים מן האבקן דרך עמוד העלי. הגדרתו הבוטנית של הפרי היא חד משמעית, למעט המקרים בהם הפרי מטמיע בתוכו חלקים נוספים של הצמח מלבד הזרעים והמעטפת שסביבם, כמו למשל במקרה של תאנים ותותים.
לרשימת מונחים הנוגעים למורפולוגיה של הפרי ראו: מורפולוגיה של הפרי. ראו גם פרי (אנטומיה).
Heart of Oak
Heart of Oak (בעברית: לב אלון) הוא המארש הרשמי של הצי המלכותי הבריטי. הוא משמש כמארש הרשמי של ציים נוספים של מדינות חבר העמים הבריטי, ובהן קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
פרי
בקולינריה
בתחומי הקולינריה, שמהם מושפע השימוש במילה פרי בשפת הדיבור, פירות מאכל מוגדרים אחרת, כך שמספר צמחים שהחלק האכיל בהם מוגדר כפרי בהגדרה הבוטנית, מוגדרים כירקות מבחינה קולינרית. להגדרה "ירק" מצטרפים גם צמחים אשר החלק האכיל בהם הוא חלק אחר של הצמח (כגון השורש, הפקעת, הבצל, הגבעול, העלה או הפרח).
ההגדרה הקולינרית מתייחסת לפירות הניתנים למאכל בלבד. אלו מביניהם שטעמם נע בין מתוק לחמוץ ומרקמם בשרני – הם הפירות; האחרים, שאינם מתוקים או חמוצים – הם הירקות. מבחינה תזונתית לרוב נהוג להמליץ על פרות וירקות העונה. כמו כן, רצוי לצרוך גם פירות וגם ירקות.
Heart of Oak
המארש מבוסס על שיר, הלקוח מתוך האופרה "Harlequin's Invasion" מאת המחזאי והשחקן הבריטי בן המאה ה-18 דייוויד גריק. היא נכתבה והועלתה לראשונה בשנת 1759. המנגינה לשיר נכתבה על ידי המלחין הבריטי ויליאם בויס.
פרי
בקולינריה
על פי הבחנה עממית נוספת בין פרי לירק, ההבדל בין השניים הוא בכך שהפרי מכיל בתוכו זרע או זרעים קשים ("גרעין" או "גרעיני" הפרי) שלא ניתן לאוכלם, ואילו בירק, החלק המיועד למאכל מכיל זרעים "רכים" הניתנים לאכילה, או אינו מכיל זרעים כלל. לכן, על-פי הבחנה זו, עגבנייה, ומלפפון הם "ירקות". זאת לעומת האפרסק המכיל זרע קשה ("גלעין"), שאיננו ניתן לאכילה, ולכן נקרא "פרי". הבננה, אשר בעקבות פיתוחים החקלאיים היא חסרת גרעינים, עדיין נחשבת פרי.
Heart of Oak
השיר נכתב על מנת להלל את הניצחונות הימיים של בריטניה בשנת 1759, המכונה כ"שנה הנפלאה" (Wonderful Year) בבית הראשון של מילותיו. הבולטים שבניצחונות, במסגרת מלחמת שבע השנים, היו קרב לגוס (Battle of Lagos) באוגוסט 1759 וקרב מפרץ קיברון (Battle of Quiberon Bay) בנובמבר אותה שנה, שבשניהם גבר הצי הבריטי על הצי הצרפתי.
פרי
לפי סוג הצמח
הגדרה אחרת מתייחסת לסוג הצמח עליו גדל הפרי. הפרי יהיה זה שגדל על עץ, שיח או מטפס, והצומח על הקרקע או מתחתיה מוגדר כירק. גם הגדרה זו חלה רק על הפירות הנאכלים. על פי הגדרה זו, ובניגוד להגדרה הקודמת ולשפת הדיבור, אבטיח ותות שדה הם ירקות, מפני שהם גדלים על הקרקע. על פי הגדרה זו השקד יהיה פרי, למרות שמבחינה בוטנית עיקר חלקו האכיל הוא זרע.
Heart of Oak
האלון שבשם השיר הוא אזכור של עץ האלון ששימש לבניית ספינות המלחמה הבריטיות בעידן ספינות המפרש (Age of Sail) מן המאה ה-16 ועד לאמצע המאה ה-19. הביטוי "Heart of Oak" הופיע לראשונה בפואמה הרומית אינאיס.
פרי
סוגי פירות
פירות רבים ופשוטים הנפתחים בשעת ההבשלה: פירות מתפרקים בשעת ההבשלה: פירות שאינם מתחלקים ואינם נפתחים - פירות יבשים: פירות שאינם מתחלקים ואינם נפתחים - פירות עסיסים:
Heart of Oak
מילות המארש
Come, cheer up, my lads, 'tis to glory we steer,
To add something more to this wonderful year;
To honour we call you, as freemen not slaves,
for who are so free as the sons of the waves
Heart of oak are our ships, jolly tars are our men,
we always are ready; Steady, boys, steady!
We'll fight and we'll conquer again and again.
We ne'er see our foes but we wish them to stay,
they never see us but they wish us away;
If they run, why we follow and run them ashore,
and if they won't fight us, what can we do more.
We still make them feel and we still make them flee,
and drub them at shore as we drub them at sea,
so cheer up me lads with one heart let us sing,
oh soldiers and sailors, our statesmen and King.
דז'יאלושין
דז'יאלושין (בפולנית: Działoszyn; ביידיש: זאלושין) היא עיירה במחוז פאיינצ'נו שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1412 הוענקו לדז'יאלושין זכויות עיר, והעיירה שימשה כמוקד קלוויניזם ואריאניות. במהלך פשיטת האימפריה השוודית במאה ה-17 נחרבה העיירה, אך בהמשך פותחה מחדש.
יהודי דז'יאלושין
יהודים ראשונים התיישבו בדז'יאלושין בראשית המאה ה-17, ועד סוף המאה ה-17 כבר היוו רוב תושביה, והקהילה המקומית פרשה חסותה על יהודים נוספים מכפרי הסביבה. במחצית המאה ה-18 נפגעה הקהילה בעיירה כתוצאה משרפה גדולה שפקדה את המקום, וכתוצאה ממסים שונים שהוטלו עליה.
במהלך המאה ה-19 נטלו יהודי הקהילה חלק משמעותי בתעשיית הסחר שהתנהלה בעיירה, שנמצאה על נתיב מסחר מרכזי בין פולין ובין שלזיה. כתוצאה מכך, מספר מיהודי העיירה התעשרו, ואחד מהם, קופל יעקובוביץ', אף תרם בשנת 1861 סכום כסף גדול למשה מונטיפיורי עבור בניית ישיבה בירושלים. ירידה בהיקף המסחר בצמר, כמו גם שרפה גדולה שפרצה בעיירה בשנת 1888, הביאו לפגיעה במצבם הכלכלי של יהודי המקום.
בתפקיד רב העיירה שימש הרב הגאון המפורסם ומחבר הספרים "חלק בנימין" ו"מזבח אבנים" וספרים רבים נוספים, רבי בנימין אליהו קנטור, עד לפטירתו במוצאי יום הכיפורים בשנת תר"צ ולאחר מכן שימש ברבנות בנו הגאון רבי ברוך שרגא, עד לשנת תרצ"ד.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים התרבו מעשי האנטישמיות בעיירה, תוך ניפוץ שמשות בבתי יהודים, חילול בית העלמין המקומי, והצבת משמרות חרם בפתח חנויות יהודים. במקרה אחד אף הוכו כ-40 יהודים בידי ההמון. בתקופה זו נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, למעלה ממחצית תושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה באופן כבד בידי הגרמנים, ורוב יהודיה נסו לפאיינצ'נו הסמוכה, אליה הגיעו חסרי כל, ובה הועסקו בעבודות כפייה. גורלם במקום זה היה כגורל יתר יהודיו.
מגדל אמות השקעות
מגדל אמות השקעות, הידוע גם בשמו הקודם, בית אירופה-ישראל, ובעיקר בשמו הראשון - בית יבמ (נקרא גם היום "בית יבמ הישן"), שוכן ברחוב ויצמן 2 בתל אביב-יפו בפינת שדרות שאול המלך, והוא אחד ממגדלי המשרדים המוכרים בעיר.
הבניין הוקם כדי לשמש כמשרד הראשי החדש של חברת יבמ ישראל אשר עבר (מרחוב לינקולן 15), ובנייתו הסתיימה בשנת 1979. יבמ שכנה בבניין עד ל-1999, אז הוא נמכר לחברת "אירופה ישראל" תמורת 50 מיליון דולר. בשנת 2007 נמכר הבניין לחברת "אמות השקעות", ששינתה את שמו ל"מגדל אמות השקעות", וציינה בראשו את שמה באותיות ענק.
עיצוב
המגדל תוכנן על ידי האדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון. תוכנית המגדל היא בצורת משולש בעל צלעות מעוגלות, שבכל אחד מקודקודיו מגרעת קטנה היוצרת חלון צר ומאורך לכל גובה הבניין. צורה זו "מנופחת" (באקסטרוזיה) לכדי צורה דמוית גליל גבוה הניצב על גזע מרכזי אחד. המגדל בנוי בטון מזוין, חופה במקור באריחים בגוון חום בהיר, וחופת זכוכית עוטפת בבסיסו את גזעו המרכזי, אשר במקור שימשה כמבואת המגדל. עיצוב המגדל שיקף נכונה את סגנונה של חברת IBM, הידועה בכל העולם מאז הקמתה כחברה המיישמת את מיטב אדריכלות התקופה; בין השאר משקף המגדל את חברת המחשבים הגדולה באופן שבו הוא משדר אלגנטיות ותחכום, ויש אומרים כי הוא מזכיר את עיצוב כרטיסי הניקוב של שנות ה-70. עיצובו התמיר מהווה ניגוד לזה של "בית אסיה" הסמוך לו, בהדגישו את הקו ה"זכרי", האנכי השואף מעלה, בעוד בית אסיה מדגיש את הקו האופקי, ה"נשי" הרך והזורם, ובעל הפרופורציות הנמוכות והשטוחות. שטח המשרדים בבניין עוצב בשיטת "החלל הפתוח" (open space), בית יבמ היה מחלוצי השיטה בישראל ואחת הדוגמאות הבולטות ליישומה. גם שלד הבניין, הבנוי על עמוד צר ומתרחב, הצריך מאמץ הנדסי משמעותי שהיה אז טכנולוגיה חדשה יחסית בארץ. בקומתו הראשונה של המגדל הייתה הקפיטריה של המגדל, אשר מאז עזיבת חברת יבמ את הבניין, הוסב לשטח משרדים.
שטח הבניין 11,000 מ"ר, גובהו של המגדל 93.2 מטרים ובו 24 קומות, הכוללת שתי קומות טכניות בבסיסו המתרחב של המגדל, ועוד 3 קומות תת-קרקעיות המשמשות לחנייה. בעת השלמתו, היה המגדל השני בגובהו בארץ, לאחר מגדל שלום.
מעבר לידי אירופה ישראל, ושיפוץ (2000)
חברת "אירופה ישראל" שרכשה את המגדל שיפצה אותו בתכנונו של האדריכל שלמה גרטנר בתחילת שנות ה-2000. השיפוץ המקיף התאים אותו לדרישות הנוכחיות של בניין ציבור המשרת משרדי עורכי דין רבים, בניגוד לבניין של חברה אחת המשרת את עובדיה בלבד. קומת הבסיס, שהייתה בעבר מפלס מוגבה ובו רחבה וגינות קטנות, הוסבה לקומה מסחרית ובה מספר עסקים קטנים הפונים לרחוב ויצמן מתחת לאותה הרחבה.
קהילת יהודי גראץ
בעיר גראץ (בגרמנית: Graz) שבמדינת שטיריה באוסטריה מתקיימת קהילה יהודית, החל מימי הביניים למקוטעים עד היום.
ימי הביניים עד הגירוש
עדויות לקיומם של יהודים בגראץ ישנן מסוף המאה ה-13, ובכפר הסמוך יודנדורף, שפירוש שמו הוא "מצודת היהודים", חיו יהודים כבר מהמאה ה-12. מצבה משנת 1304 מעידה כי בשנה זו כבר היה ליהודים בית עלמין. קהילה ממוסדת נוסדה כפי הנראה בשנת 1398. אחד מראשי הקהילה היה רבי הנדיל, מחותנו של רבי ישראל איסרלן. עד המאה ה-15 חיו בעיר בין 150 ל-200 יהודים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומהלוואות בריבית. הם התגוררו ברובע יהודי, שבו היה גם בית הכנסת. ב-1397 נפגע הקהילה בפוגרום. יהודים רבים מלטו לווינה, אך שבו לאחר זמן קצר, כשנרגעו הרוחות. יהודי העיר גורשו ממנה ב-1438 או 1439 על ידי הדוכס פרידריך מטירול, אך שנים ספורות לאחר מכן, ב-1447 הוקמה הקהילה מחדש לאחר שהשליט החדש, פרידריך התיר להם לשבת בגראץ. כל ימי שלטונו של פרידריך ישבו היהודים בבטחה בגראץ, אך לאחר מותו, ב-1496 או 1497, נערך בעיר משפט ראווה נגד יהודי בעוון זיוף מסמכים, ובעקבות הרשעתו, התיר הקיסר מקסימיליאן הראשון לגרש את היהודים, ואכן כל יהודי שטיריה גורשו והתיישבו בחלקים האחרים של הממלכה. מאז, למשך קרוב לארבע מאות שנה, לא חיו יהודים בגראץ.
ההתיישבות המחודשת
בשנת 1783 נתן הקיסר יוזף השני היתרי כניסה זמניים לגראץ מיוחדים ליהודים לצורך השתתפות בירידי המסחר.
בשנת 1848, בעקבות האמנציפציה שניתנה ליהודי אוסטריה, ניסו יהודים להתיישב בגראץ, חרף התנגדות התושבים הנוצרים. השלטונות, שהיו מעוניינים בפעילות הכלכלית שהיהודים הביאו עמם, העניקו היתרי ישיבה מיוחדים למשפחות יהודיות בודדות, לשעות היום בלבד. כעבור שנתיים, הותרה הקמת מסעדה כשרה עבור יהודים שעבדו בעיר.
היתר גורף למגורי יהודים בעיר ניתן רק בשנת 1861, ותוך כשנתיים התארגנה הקהילה מחדש, אך הוכרה על ידי השלטונות רק ב-1869. הקהילה גדלה במהרה הודות לתהליך העיור שעברה האימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך המאה ה-19, ובסוף אותה מאה חיו בגראץ 1240 יהודים. ב-1892 הוקם בית ספר יהודי. ב-1895 נחנך בית כנסת מפואר. אגודת "קדימה" ייסדה בגראץ תנועה יהודית-לאומית בשם "הומניסטאס". ב-1904 הוקמה אגודת ספורט, שהפכה בהמשך ל"מכבי גראץ", שפעלה עד מלחמת העולם הראשונה. ב-1919 הוקם בגראץ סניף של אגודת הספורט "הכח וינה". מרבית יהודי העיר, וכך גם הנהגת הקהילה, נטו להתערות בחברה הסובבת, ולכן גם התנגדו לציונות באופן מובהק.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה שטף את העיר גל של פליטים יהודים ממזרח אירופה. בעקבות הגירת הפליטים התהפכו היוצרות, והציונים היו לרוב במוסדות הקהילה בשנת 1919.
ב-1928 הוקמו בגראץ סניפים של בני ברית והשומר הצעיר. בשנות ה-30 פעלה בגראץ תנועת "החלוץ". כמו כן, היו בגראץ מקהלה יהודית ו"התאחדות לוחמי החזית היהודים".
בשואה
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה גראץ לאחד המרכזים הגדולים של הנאציזם באוסטריה, ומספר אירועים אנטישמיים אירעו בתקופה זו. ביום סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ה-12 במרץ 1938, חולל בית העלמין היהודי בעיר, נופצו חלונותיהם של בתי עסק של יהודים. ארבעה יהודים נהרגו באירועים אלו. ראשי הקהילה, בהם הרב הראשי ד"ר דוד הרצוג וחתן פרס נובל אוטו לוי, נאסרו ושוחררו לאחר שחתמו כי הם מוותרים על רכושם. גם הסופר גרשון שופמן, שהתגורר באחד מפרברי העיר, נעצר באותה העת. ב-19 במרץ הוקם סניף של הגסטאפו בעיר.
אט אט הוצרו צעדיהם של יהודים בעיר, כבכל הרייך השלישי: נאסרה שחיטה כשרה, הוטלו הגבלות על חופש העיסוק, רכוש יהודי הופקע, נסגרו אגודות יהודיות ועוד.
ראש הקהילה אליהו גרינשלאג הצליח להשיג את הסכמתו של אדולף אייכמן לאפשר ל-600 יהודים מגראץ לעלות לארץ ישראל תמורת סכום של חמישה מיליון רייכסמארק, אך התכנית לא יצאה אל הפועל. כ-400 יהודים הצליחו להמלט מגראץ ולעלות לארץ ישראל עד ליל הבדולח.
בליל הבדולח פוצצה כיפתו של בית הכנסת המפואר. בהמשך הוא הועלה באש, כמו גם בית ההלוויות. מבנה הנהלת הקהילה הפך למטה של ההיטלר יוגנד. כ-300 מיהודי העיר נשלחו למחנה דכאו, ושוחררו ממנו כחודשיים מאוחר יותר.
אחד מתושבי העיר, יוזף שלייך, סייע כפי הנראה לאלפי יהודים לחצות את הגבול ליוגוסלביה.
יהודי העיר גורשו באפריל 1939. אחרוני היהודים שעוד נותרו נעצרו באביב 1940 וגורשו לווינה, וגראץ הייתה לעיר הראשונה באוסטריה שהוכרזה כ"יודנריין".
אחרי המלחמה
גראץ, בהיותה באזור הכיבוש שיועד להיות בשליטה בריטית, היוותה תחנה חשובה בתנועת הבריחה. יהודים רצו להימנע מהצורך לחצות את הגבול בין אזור הכיבוש הסובייטי לאזור הכיבוש הבריטי כדי להגיע לאיטליה וממנה להעפיל לארץ ישראל, ולכן עוד בטרם נקבעו גבולות אזורי הכיבוש רצו להגיע לגראץ פליטים יהודים רבים. הבריטים חששו מתרחיש זה, ומנעו בקפידה מהפליטים להגיע לגראץ, והם השתכנו במחנות עקורים בסביבות העיר ובבית מלון בתוכה. בספטמבר 1945 ישבו בהם כ-12,000 עקורים יהודים, שהחלו בחודשים הבאים לחצות את הגבול לאיטליה, ובתחילת 1946 לא נותרו כמעט עקורים יהודים בגראץ ובסביבתה. בין מפקדי תנועת הבריחה בגראץ היה מרדכי סורקיס.
בנוסף לפליטים שבאו לגראץ כתחנת מעבר, היו גם יהודים ששבו להתגורר בגראץ לאחר המלחמה. מספרם עלה בקצב מהיר, וב-1950 כבר חיו בעיר 290 יהודים. על חורבות בית הכנסת הוקם בית כנסת קטן יותר ב-1968.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, נמצאת הקהילה בתנופה גדולה. מוסדות הקהילה חודשו, מונה רב לראשונה מאז השואה, ושוקמו מבני ציבור שנהרסו בליל הבדולח (ראו להלן).
אנטישמיות
מפעם לפעם צצים גילויי אנטישמיות בגראץ. ב-1923 הופרעה הקרנת הסרט היהודי "מזרח ומערב" בבית הקולנוע בגראץ על ידי אנטישמים.
ב-1932, בעת תגרה בין סוציאליסטים לבין תומכי היטלר, נפצעו שני יהודים, שהותקפו בצעקות "מוות ליהודים".
ב-20 באפריל 1999, במלאת מאה ועשר שנה להולדתו של אדולף היטלר, רוססו כתובות נאצה וסמלים אנטישמיים על מצבות בבית העלמין היהודי בגראץ. ב-2020 הותקף נשיא הקהילה היהודית אלי רוזן במבחט בייסבול, ורוססו כתובות נאצה אנטישמיות ואנטי-ישראליות. התוקף, אזרח סורי, הודה כי המניע למעשיו היה אנטישמי.
רבנים
הרב ד"ר שמואל מיזאם כיהן כרבה של גראץ וכרב הראשי לשטיריה, קרינתיה ודרום בורגנלנד מ-1887 עד למותו ב-1907. לאחר פטירתו, שימש באופן זמני כממלא מקומו הרב אנטון אונגר, המורה ללימודי יהדות של הקהילה, עד למינויו של הרב ד"ר דוד הרצוג ב-1908. הרב הרצוג שימש בתפקיד זה עד האנשלוס. מאז, במשך 75 שנה, לא כיהן רב בגראץ. בשנת 2016 התמנה לתפקיד הרב הראשי לגראץ ולכל שטיריה הרב שלמה הופמייסטר, המכהן במקביל גם כרבה של הקהילה היהודית בווינה.
בתי כנסת
כבר בימי הביניים היה בית כנסת בגראץ. לאחר חידוש הקהילה במאה ה-19, התפללו היהודים באולמות מתחלפים ברחבי העיר שנשכרו לשם כך. החל מ-1865 התפללו באופן קבוע באותו מקום, עד לשנת 1882, אז נחנך בית כנסת מפואר סמוך לגדתו המערבית של נהר מורה, בתכנונו של האדריכל מקסימיליאן קצ'ר, ובסמוך לו נבנו מבני הקהילה. כיפתו של הית הכנסת התנשאה לגובה 30 מטרים. שנים מספר לאחר מכן, הוקם במבני הקהילה בית כנסת נוסף ששימש לתפילות בחודשי החורף. בסביבות 1900 הוקם בית מדרש סמוך לבית הכנסת.
בית הכנסת בגראץ עמד על תלו עד ליל הבדולח. בליל הבדולח הושחת בית הכנסת, כיפתו הגדולה פוצצה וחלקו נשרף. חלק מלבני הבניין שימשו בשימוש משני לבנייה. לאחר הריסת המבנה, הפך שטח בית הכנסת למדשאה.
לאחר המלחמה התפללו היהודים ששבו לגראץ באולם ארעי באולם בתוך מתחם מבני הקהילה הסמוך לאתר בית הכנסת ההרוס.
תזמורת יוטה
תזמורת יוטה שוכנת בסולט לייק סיטי, יוטה, בארצות הברית. היא נוסדה בשנת 1940 כתזמורת הסימפונית של מדינת יוטה. מנצחה החשוב והבולט ביותר היה מוריס אברבנאל, שבנה אותה מהתחלה צנועה להרכב מצליח ומכובד. בניצוחו, התזמורת הרבתה להקליט לחברות נודעות בארצות הברית ואף יצאה עמו לסיורי קונצרטים מקיפים.
קהילת יהודי גראץ
בתי כנסת
ב-1988, במלאת 50 שנה לליל הבדולח, נחשפו יסודותיו של בית הכנסת, והוקמה אנדרטת זיכרון בצורת אובליסק. בשנת 2000 נחנך בית כנסת חדש על שרידיו של בית הכנסת הישן. בית הכנסת החדש, בתכנונם של האדריכלים יורג ואינגריד מאייר, דומה בצורתו לבית הכנסת הישן, אך קטן יותר. אנדרטת הזיכרון שולבה בבניין. במרתף בית הכנסת הוקמה בשנת 2017 תערוכה בשם: "מורשת - הווה - עתיד", בנושא יהדות והקהילה היהודית בגראץ הכוללת מיצגי מולטימדיה, תמונות, מסמכים, חפצי אומנות ויודאיקה ומצבות עתיקת.
תזמורת יוטה
המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי הקודם של התזמורת היה קיית לוקהארט, שתוקף החוזה שלו פג במאי 2009. עוזר המנצח הוא דייוויד אינג'ה צ'ו, יליד קוריאה. בינואר 2009 מינתה התזמורת את ג'רלד שטייכן למנצח הראשי של התזמורת הקלה ובספטמבר 2009 בחרה את תיירי פישר לכהן כמנהל המוזיקלי החדש שלה. בשנת 2002 התמזג המוסד עם האופרה של יוטה ליצירת גוף אחד בשם "הסימפונית והאופרה של יוטה".
קהילת יהודי גראץ
בתי כנסת
בית כנסת קטן יותר, המכונה "בית המדרש גראץ" או "בית הכנסת הקטן גראץ" פועל במקום שבו התפללו לפני חנוכת המבנה החדש, והוא משמש לאירועים דתיים ולתפילות כאשר לא ניתן להתפלל בבית הכנסת הגדול.
בית עלמין
מצבות יהודיות מימי הביניים נתגלו בגראץ, הקדומה שבהן משנת 1304 (של אשה בשם ציפורה).
לאחר המלחמה השיבה העירייה את השטח לידי היהודים. בית ההלוויות נבנה מחדש ב-1991.
Black Widow (שיר)
Black Widow (בעברית: אלמנה שחורה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האוסטרלית איגי אזליה, ביחד עם הזמרת הבריטית ריטה אורה, מתוך האלבום, The New Classic. השיר יצא לאור ב-8 ביולי 2014, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, והרביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איגי אזליה, קייטי פרי, טור אריק הרמנסן, מייקל סטורלר אריקסן, בנימין לוין ושרה הדסון והופק על ידי סטארגייט. במקור, הוצע השיר לקייטי פרי שהייתה אמורה להוציא אותו כסינגל, אך לאחר שוויתרה עליו, ביצעה אותו אזליה ביחד עם אורה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי דירקטור X ופורסם בערוץ היוטיוב של איגי אזליה ב-13 באוגוסט 2014. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ריטה אורה ובן הזוג שלה נכנסים למסעדה בה אזליה עובדת. שלושתם מתווכחים עד שלבסוף הולכת אזליה אל המטבח וחושבת כיצד להתנקם בבן הזוג של אורה.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-560 מיליון צפיות.
פאנטם
פאנטם הוא כלי מתכתי ממשפחת כלי ההקשה.
הכלי המקורי  שניקרא hang נוצר בשנת 2000 על ידי Felix Rohner and Sabina Schärer בעלי חברת פאנארט (PANart). צלילי הפאנטם מזכירים את צלילו של הנבל, אולם הוא נוצר בהשראת האודו, תוף כד כדורי, ותופי מתכת מטרינידד הבנויים מחביות גדולות שבחלקם העליון יש ריקועים ושכל הקשה עליהם יוצרת צליל שונה. ההבדל בין תופי המתכת מטרינידד, שנוצרו לאחר שחביות דלק נשכחו שם על ידי האמריקאים, לבין הפאנטם מתבטא בעיקר בכלי הניגון עליהם ובגודלם. על הפאנטם מנגנים בעזרת הידיים בעוד שעל תופי המתכת - באמצעות מקל.
האל ג'ורדן
הארולד "האל" ג'ורדן (באנגלית: Harold "Hal" Jordan) הוא דמות בדיונית של גיבור-על הידוע כגרין לנטרן של תור הכסף, שמופיע בחוברות הקומיקס ביקום DC של DC קומיקס. ג'ורדן הוא השני שנוטל את זהות הגרין לנטרן והוא הפופולרי מכולם. הוא נוצר בידי ג'ון ברום וגיל קיין והופיע לראשונה בחוברת Showcase #22 מאוקטובר 1959, כשהוא מחליף את הגרין לנטרן של תור הזהב אלן סקוט.
ג'ורדן חבר בחיל הפקחים הירוקים והוא נמנה בין מייסדי ליגת הצדק. במיני סדרה גרין לנטרן: דמדומי הברקת, האל ג'ורדן הפך לנבל פאראלקס, ובאירועי שעת אפס: משבר בזמן יצא למסע של הרס ורצח עם. הוא הוחלף בידי קייל ריינר כגרין לנטרן של העידן המודרני. באירוע הקרוסאובר הלילה האחרון, ג'ורדן מנסה לכפר על מעשיו הנפשעים בכך שמקריב את עצמו להצלת כדור הארץ וחזר לחיים כמארח רוח נקמתו של אלוהים, הספקטר. בהמשך, ג'ורדן הוחזר לחיים וזוכה על פשעיו במיני סדרה משנת 2004, גרין לנטרן: לידה מחדש. בדיעבד נודע כי השתלטה על ג'ורדן ישות חייזרית טפילה בשם פאראלקס שגרמה לנפילתו. הוא חוזר לתפקידו בחיל הפקחים הירוקים ומשמש כפרוטגוניסט בכותרי החוברות הנוכחיים.
דמותו של האל ג'ורדן מדורגת במקום השביעי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN. כמו כן, דמותו דורגה במקום ה-41 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר. הדמות זכתה לעיבודים רבים בנוסף לקומיקס, ביניהם בסרטי האנימציה "גרין לנטרן: טיסה ראשונה" (בדיבובו של כריסטופר מלוני), "גרין לנטרן: אבירי הברקת" (בדיבובו של נייתן פיליון) ו"גרין לנטרן: הישמרו מכוחי" (בדיבובו של נולן נורת'), בסדרות האנימציה "ליגת הצדק ללא גבולות" (בדיבובו של אדם בולדווין), "ליגת הצדק - הדור הבא" (בדיבובו של די בראדלי בייקר) ו"גרין לנטרן: סדרת האנימציה" (בדיבובו של ג'וש קיטון) ובסרט הלייב אקשן "גרין לנטרן" בגילומו של השחקן ראיין ריינולדס.
סוף שנות ה-50: יצירה מחדש
לאחר שהחייאתו מחדש של פלאש מתור הזהב בשנת 1956 התבררה כהצלחה מסחרית, עורך חברת DC קומיקס ג'וליוס שוורץ תכנן להחיות מחדש גם את דמותו של הגרין לנטרן מתור הזהב. כמו פלאש, שוורץ רצה שדמות חדשה זו תכלול זהות סודית, סיפור מקור ואישיות שונים מזה של קודמו משנות ה-40 של המאה ה-20. כמעריץ סוגת המדע בדיוני, שוורץ היה מעוניין בגרין לנטרן בעל כוחות בדיוניים יותר, מאשר כוחותיו המיסטיים של אלן סקוט. הוא גייס למלאכת יצירת הדמות את הכותב ג'ון ברום ואת המאייר גיל קיין, שהציגו לעולם את האל ג'ורדן בחוברת Showcase #22 באוקטובר 1959.
האל ג'ורדן היה טייס דור שני לטייסי ניסוי. כוח הגרין לנטרן ניתן לו מחייזר גוסס בשם אבין סור, שחלליתו התרסקה בכדור הארץ. כמו העדשאי של א.א. סמית', גם הגרין לנטרן החדש היה חבר בכוח בין-גלקטי המורכב מגזעי חייזרים שונים ורבים, שניתן להן אמצעי המעניק להם כוחות מנטליים ופיזיים רבים. אולם, גם ברום וגם קיין הכחישו כל קשר בין הסיפורים מהספרות הזולה לבין סיפורי גרין לנטרן. קיין שרטט את דמותו של ג'ורדן לפי השחקן פול ניומן, בניגוד לדעה הרווחת שהוא נוצר בדמותו של ארול פלין, ועיצב את מדי הגרין לנטרן כחליפה יחידה בצבעי שחור-ירוק ולבן, בשונה מתלבושתו של אלן סקוט, שהייתה בצבעי אדום-ירוק וצהוב וכללה גלימה. הדמות זכתה להצלחה, ועד מהרה הוחלט כי הדמות תככב בסדרה משלה. החוברת הראשונה של כותר Green Lantern יצא לאור בין יולי לאוגוסט 1960, אשר המשיך בהרצה עד לאפריל-מאי 1972.
צוות יצירתי זה היה אחראי ליצירתם של מגוון דמויות חדשות בחייו של האל ג'ורדן. הראשונה היא קרול פריס, מושא אהבתו של ג'ורדן. היא הייתה אחראית על "פריס תעופה" ולפיכך שימשה כמעבידתו. דמותה הייתה של אישה חזקה, דעתנית וסמכותית, בימים בהם הדבר היה נדיר, במיוחד בחוברות קומיקס. למרות שהעניקה לג'ורדן תשומת לב ניאותה, עבודתה וחברתה עמדו בראש סדר עדיפויותיה. דמות משנה נוספת בחייו של ג'ורדן הייתה זו של טום קלמקו, חברו הטוב, אשר היה מכונאי ואיש סוד להרפתקאותיו כגרין לנטרן. קלמקו הוא אינואיט מאלסקה, ודמותו האינטליגנטית ושאינה סטריאוטיפית הייתה לאחת מדמויות המיעוטים ששברה את המוסכמות עקב תיאורה הלא אופייני בזמנים אלה. קלמקו אינו בן המיעוטים הראשון בכותרי גרין לנטרן - בהמשך יצטרף לשורות חיל הפקחים הירוקים ג'ון סטוארט, גיבור העל האפרו-אמריקני הראשון ביקום DC. אדוניו של האל ג'ורדן, שומרי היקום המסתוריים, דמו מבחינה פיזית לדוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, והתפתחו כתוצאה מרעיון שהיה לשוורץ ולברום בסיפור מוקדם בחוברת Strange Adventures #22 מיולי 1952 בשם "השומרים של היקום המכני" (Guardians of the Clockwork Universe). כמו כן, לג'ורדן הייתה משפחה - דבר נדיר נוסף בזמנים אלה, בדמותם של אביו מרטין ואחיו ג'ק וג'ים.
חוברות הקומיקס של הגרין לנטרן מתור הכסף שברו גם את מוסכמות הסיפורת, כאשר שלא כמו החוברות משנות ה-30, ה-40 ותחילת ה-50, בהם הסיפורים כללו הרפתקאות שאינן מקושרות אחת לשנייה, סיפורים אלו היו בעלי אופי מתמשך ועקבו אחר הרצף הפרסומי. זאת ועוד, מספר תתי-עלילות הביאו להתפתחות בחייהם של הדמויות כדוגמת יחסיהם של ג'ורדן וקרול פריס, נישואיו של קלמקו וכיוצא בזה. בנוסף, כותרי גרין לנטרן היו מהראשונים שהיוו חלק מהיקום הבדיוני המשותף של DC. ליגת הצדק איחדה בין מספר מדמויות הדגל של החברה, בדומה לחברת הצדק של אמריקה של תור הזהב, בהבדל יחיד שאירועים בכותרי ליגת הצדק השפיעו על כותרי גיבורים כדוגמת גרין לנטרן. נקודה נוספת לזכותם של כותרי גרין לנטרן באותם ימים הייתה סגנון ציורו של קיין, שבניגוד לסגנון העיצוב שרווח עד כה היה דינאמי וכלל משבצות שונות בגודלן. כמו כן, בניגוד לגיבורי על מעופפים אחרים מהעבר - שעפים ומזנקים כקליע, סגנון ציורו של קיין תיאר את ג'ורדן כאילו הוא דואה או שוחה באוויר.
שנות ה-60 וה-70: תקופת המצפון החברתי
החל מחוברת מספר 76, שהיוותה את קרש הקפיצה לתור הארד של כותרי גרין לנטרן, דניס אוניל לקח את מושכות מלאכת הכתיבה ואילו ניל אדמס את עבודת האיור. חוברת זו היא הראשונה להרפתקאותיהם המשותפות של האל ג'ורדן והחץ הירוק אוליבר קווין, דמותו של טייקון מיליארדר שלבש חליפה בסגנון רובין הוד והשתמש בחץ וקשת כנשקו העיקרי. הדמות הייתה שולית בשני העשורים הראשונים לקיומה (מאז שנת 1941) ואף שרדה את שנות ה-50 של המאה ה-20, בהן מרבית מכותרי הקומיקס בוטלו. בשנת 1961 נוספה דמותו של החץ הירוק לקבוצת ליגת הצדק, אך נותרה עדיין ברקע.
כל זה השתנה בחוברת Justice League of America #66 משנת 1968, כשהכותב דניס אוניל עיצב מחדש את דמותו של החץ הירוק ונתן לו מקום דומיננטי בצוות גיבורי העל. בנוסף, ציוותם של שני ההפכים המשלימים - האל ג'ורדן שומר החוק ואוליבר קווין הליברל האנטי-ממסדי, נועד ליצג את אמונותיו הפוליטיות של אוניל ולשקף נושאים חברתיים בוערים בתקופת שנות ה-60 וה-שנות ה-70 של המאה ה-20. בתקופה זו, הצוות אוניל-אדמס עמד גם מאחורי עיצובו מחדש של באטמן כדמות רצינית יותר ופחות קאמפית. הצוות טיפל בסוגיות חברתיות כגון שחיתות, אפליה מינית, כתות, תרבות הצריכה, סביבתנות, גזענות, עוני ואף התעללות בילדים. אולם, אף אחד מהנושאים הללו לא היה מזעזע יותר מאשר הסיפור "ציפורי שלג אינם עפים" בחוברות מספר 85 ו-86, שבהן שותפו הצעיר של החץ הירוק, ספידי, מתגלה כשהוא מזריק לעצמו הרואין. החוברות לא אושרו לפרסום, אלא רק לאחר פרסומו של The Amazing Spider-Man #96 מבית החברה המתחרה מארוול קומיקס, שהציג שימוש בכדורי מרץ ומסר נגד סמים ללא אישורה של הרשות לאתיקה בקומיקס, מה שהביא בסופו של דבר לשכתוב החוקים הנוגעים למה מותר ומה אסור במדיום הספרותי.
הודות לירידה במכירות החוברות, כותרם המשותף של גרין לנטרן והחץ הירוק בוטל בשנת 1972 בחוברת מספר 89. הגרין לנטרן האל ג'ורדן הופיע כגיבוי בחוברות הפלאש של אותם שנים עד לשובו של הכותר בשנת 1976.
שנות ה-80: גלות
בתחילת שנות ה-80, ג'ורדן הוגלה לחלל למשך שנה בידי שומרי היקום כהוכחה לנאמנותו לחיל הפקחים הירוקים, באשמה שהפנה יותר מדי תשומת לב להגנת כדור הארץ מאשר הגנה על הסקטור כולו עליו היה אחראי. כשחזר לכדור הארץ, הוא נקלע לסכסוך עם קרול פריס, ועמדה בפניו ההחלטה בין האהבה לבין טבעת הכוח. לבסוף, ג'ורדן בחר להתפטר מתפקידו בחיל הפקחים הירוקים. לאחר מכן, שומרי היקום בחרו בג'ון סטוארט כמועמד מתאים להחליפו כגרין לנטרן של סקטור 2814.
שנת 1985 ראתה את שובו של ג'ורדן לתפקיד הגרין לנטרן באירועי המשבר בעולמות האינסופיים, למרות ששומרי היקום עזבו את כוכב הלכת שלהם עם בנות זוגם, הזאמארונות. החיל החדש כלל שבעה חברים מכדור הארץ, יחד עם ג'ורדן, סטוארט, גאי גרדנר וכמה חייזרים נוספים. למשך תקופה מסוימת, ג'ורדן היה נתון במערכת יחסים רומנטית עם פקחית ירוקה בשם אריסיה, וחברי החיל החלו לקחת עניין בעניינים ארציים, מה שלא היה לרוחן של ממשלות הארץ. כך למשל, קילווג עזר ביצירתם של גיבורי העל "הרוקט רדס" עבור ברית המועצות. לבסוף, חיל הארץ התפרק וכמה מהחברים חזרו לסקטורים שלהם בחלל. שומרי היקום שבו לכוכבם, וג'ורדן עזר להם בהקמה מחדש של החיל.
שנות ה-90: נפילה מחן וכפרה
בתקופה זו, סיפור מקורה של הדמות שוכתבה מחדש למשך שתי מיני-סדרות עוקבות, גרין לנטרן: שחר הברקת והמשכה. הראשונה הרחיבה אודות תפקידו ומקורו של חיל הפקחים הירוקים, בעוד שפכה אור על ילדותו של ג'ורדן ויחסיו עם אביו ואחיו, ואילו השנייה הרחיבה את תפקידו של ג'ורדן במפלתו של סינסטרו.
במהדורה המיוחדת "סיפורו של גאנטת" משנת 1992, שנכתב לפי סיפור מאת לארי ניבן ותסריט ואיור מאת ג'ון ביירן, ג'ורדן פוגש לראשונה בגאנטת, אחד משומרי היקום שמבקש מג'ורדן לעזור לו להילחם נגד שומר יקום אחר שניסה להשתמש במכונת זמן כדי לשנות את דפי ההיסטוריה.
בקשת הסיפור "שלטונם של הסופרמנים" של כותרי סופרמן משנת 1993, נבל-העל מונגול מגיע לכדור הארץ בתקווה לנצל את מותו של סופרמן כהזדמנות לכבוש את הכוכב. במהלך האירועים, עיר הולדתו של ג'ורדן קוסט סיטי מושמדת וכל תושביה נרצחו, מה שמוביל את ג'ורדן לנתיב של נקמה במונגול. מאורע זה מוביל למיני-סדרה דמדומי הברקת, שבו ג'ורדן משתמש בטבעת הכוח כדי לשקם מחדש את העיר כאמצעי להתגבר על צערו הרב, אך שומרי היקום מזמנים אותו למשפט באואה בעוון הפרת חוקי החיל, שאוסרים על שימוש בטבעת הכוח לצרכים פרטיים. ג'ורדן מותקף בזעם על התנהגותם הנוקשה וכפוית הטובה, נדחף לכדי שגעון ומתקיף את אואה במטרה להשיג את כוחה של סוללת הכוח הראשית. הוא משמיד את החיל תוך כדי, ובסיום הסיפור הורג את קילווג, סינסטרו ואת כל שומרי היקום פרט לאחד, גאנטת. בסופו של דבר, הוא מוותר על זהותו כגרין לנטרן ומאמץ את הזהות פאראלקס. כפאראלקס, ג'ורדן הוא הגורם הראשי לאירועי שעת אפס: משבר בזמן, כאשר הוא מנסה לשכתב את ההיסטוריה לרוחו, אך נעצר על ידי אסופת גיבורי-על. הוא מוחלף בידי קייל ריינר כגרין לנטרן של כדור הארץ כאשר ניתנת לריינר טבעת הכוח האחרונה שנשארה בידי גאנטת, אחרון שומרי היקום שנותר בחיים.
באירוע הקרוסאובר הלילה האחרון משנת 1996, ג'ורדן חוזר ומקריב את חייו כדי להצית מחדש את אור השמש, שנכבתה בידי אוכל-שמשות. במהלך אירועי "אבירי הברקת" שבו ריינר עורך מסע בזמן לתוך העתיד, הוא מושך אחריו ללא כל כוונה את ג'ורדן, שעד למעשיו הנפשעים בעבר כפאראלקס. במיני-סדרה "יום הדין" משנת 1999, ג'ורדן הופך לגלגולו הנוכחי של הספקטר - רוח נקמתו של אלוהים. מעט לאחר נטילת זהותו, ג'ורדן מחליט להפוך את משימתו מנקמה לכפרה, ומופיע בכותרי החברה הנוספים כדמות מייעצת ותומכת. דמותו כספקטר קיבלה כותר משלה, The Specter Vol.4, אם כי בוטלה לאחר 27 חוברות בלבד בשל היקף מכירות נמוך.
שנות ה-2000: לידה מחדש
בעקבות אירועי גרין לנטרן: לידה מחדש של הכותב ג'ף ג'ונס והמאייר אית'ן ואן סקייבר, חברת DC קומיקס החלה בהרצת כרך רביעי של כותרי גרין לנטרן החל מיולי 2005, כאשר האל ג'ורדן הוא שוב הגיבור הראשי. ג'ורדן מנסה לשקם את חייו ההרוסים, ועובר לגור בקוסט סיטי הנטושה, שמתחילה בבנייה מחודשת. הוא מוחזר לדרגתו כקפטן בחיל האוויר של ארצות הברית ועובד כטייס ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס. הרצה זו מציגה דמויות משנה חדשות כגנרל ג'ונתן סטון וקפטן ג'יל פרלמן. סטון הוא אדם מעברו של ג'ורדן שלמד על זהותו הסודית ממלחמתו בציידי האדם ומשמש כבן בריתו, ופרלמן היא טייסת עמה ג'ורדן מנהל מערכת יחסים רומנטית. נוסף על דמויות אלו, דמויות מהעבר חוזרות כקרול פריס, טום קלמקו, אחיו ג'יימס ג'ורדן, גיסתו סוזן ואחייניו הווארד וג'יין.
חיל הפקחים הירוקים אף הוא הוקם מחדש. למרות הידיעה כי מעשיו של ג'ורדן הם כתוצאה מהשתלטות פאראלקס עליו, רבים מחבריו לחיל (מלבד קילווג, סאלאאק, סטוארט, גרדנר וריינר) אינם רוצים לבטוח בו. חרף שחרורו מאחיזתו של פאראלקס, ג'ורדן מציג לעיתים חוסר ביטחון. הוא נעשה לחברו של ריינר לאחר מלחמתו של האחרון בפאראלקס. בכרך החדש בו ג'ורדן מופיע, הוא נלחם נגד אויבים ותיקים מתור הכסף כהקטור האמונד והיד השחורה. דמותו עוזרת במעט בהתקפתם של הסייבורג אומאק ולוויין עין האח באירועי המשבר האינסופי, וזאת כאשר גאי גרדנר מוביל את גיבורי העל לקרב נגד סופרבוי פריים. החל מאמצע שנות ה-2000, ג'ורדן אחראי למגזר כדור הארץ יחד עם ג'ון סטוארט.
במהלך שכתובו מחדש של יקום DC, החל מחוברת Green Lantern Vol. 4 #10, רצף האירועים זינק שנה קדימה והביא לשינויים מרחיקי לכת בחייו של ג'ורדן. מתברר כי ג'ורדן היה שבוי מלחמה ונותר מלא אשמה לאחר שלא יכול היה לשחרר את עצמו ואת השבויים האחרים. כמו כן, סיפור מקורו שוכתב מחדש בשנת 2008 בחוברת Green Lantern: Secret Origins, ובו ג'ורדן עובד כעוזר מכונאי של טום קלמקו ונאסר עליו לטוס בשנית לאחר שלא ציית לחוקי חיל האוויר בזמן בו נלחם אבין סור באטרוסיטוס מחמש האינוורסיות והתרסק ליד קוסט סיטי.
במהלך הלילה האפל ביותר, ג'ורדן מוצא עצמו נלחם בחבריו לשעבר שמתו בקרב, כשהם הוחיו מחדש כחיל הפקחים השחורים בידי שומרת יקום עריקה בשם סקאר. הוא מצוות עצמו לא רק אל בארי אלן, שחזר לחיים כמותו, אלא גם אל סינסטרו, אטרוסיטוס, לארפליז ואהובתו לשעבר קרול פריס (כעת כוכב ספיר), אשר עומדים בראשם של שישה חילות פקחים צבעוניים במלחמת אור כנגד החושך.
שיבורי
שיבורי הוא מונח ביפנית המתאר מגוון שיטות צביעת בדים יפניות, באמצעות קשירה, תפירה, קיפול, פיתול, כיווץ ודחיסה של הבד, לפני טבילתו בצבע, וזאת לשם עיצובו בצורות שונות ויצירת דפוסים מגוונים על הבד. חלק משיטות צביעת בדים אלו נקראות במדינות המערב "Tie-dye" (קשירה וצביעה).
מקור המונח במילה "shiboru", שמשמעותו ביפנית היא ללחוץ ולכווץ. המילה מתארת את הפעולה ותהליך המניפולציה שעובר הבד. במקום להתייחס אל הבד כמשטח דו-ממדי לצביעה, באמצעות שיבורי הבד מקבל צורה תלת-ממדית, על ידי קיפולו, כיווצו וקשירת קשרים שונים בו, לפני טבילתו בצבע. קשרים וכיווצים אלו יוצרים חסימה של חלקים מהבד ומניעת מגע שלהם עם הצבע, וכך כשנפתחים הקשרים והבד מתייבש לאחר צביעתו, מתקבלים דפוסים מגוונים על הבד.
המראה של בד שעוצב בשיבורי מתאפיין בדפוסים בעלי קצוות מרוחים ולא מדויקים. האפקט הוא שונה משיטות היוצרות קצוות חדים, כגון סטנסיל (stencil).
ביפן קיימות טכניקות צביעה רבות, חלקן קיימות גם בארצות אחרות וחלקן ייחודיות ליפן. ביפן מקובל לעיתים לצבוע את הבד מספר פעמים, ובכל פעם להשתמש בטכניקה אחרת של חסימת חלקי הבד לצבע. למרות השימוש בטכניקות מסורתיות קבועות, לכל אחד סגנון אישי משלו ליצירת עיצובי שיבורי, כל אחד יכול לקפל ולכווץ את הבד כרצונו.
ביפן העיסוק בשיבורי היה סוג של פנאי, שהיה מקובל באופן מסורתי בין השאר בקרב עקרות בית. ההתעניינות החובבנית בצביעת הבדים גרמה להתפתחות מגוון רחב של טכניקות, ולהכנסתו של שיבורי לשוק המסחרי בייצור קימונו, שמלות ועוד.
היסטוריה
צורת צביעה על ידי חסימה של חלקי בד לצבע תועדה לראשונה ביפן בתקופת נארה (710-794 לספירה). בדי שיבורי היו בין המוצרים שתרם הקיסר שומו אל מתחם המקדשים הבודהיסטים טודיי-ג'י שבעיר נארה. הבדים שתועדו בתקופה זו נצבעו על ידי חסימה של חלקים מסוימים בעזרת קשירה, אחרים בעזרת שעווה וחלקים נוספים בעזרת בלוק מעץ.
בתקופת הייאן (794-1185 לספירה) משמעות המלה שיבורי הייתה שלום ורוגע. בתקופה זו השתמשו בבדים אלו בטקסים בודהיסטים.
בתקופת קמקורה (1185-1333 לספירה) היה שימוש בשיבורי על קוסודה, חלוק יפני בסיסי המיועד לגברים ונשים כאחד. בין השאר לבשו אותו נשים מדרג הסמוראים. הוא היה עשוי בטכניקת החברבורות ("קנוקו שיבורי"), בה יצרו קשרים קטנטנים על בד של קימונו; לאחר הצביעה הקשרים הורדו וחשפו במקומם עיגולים קטנים לא צבועים, בעיצוב שתוכנן מראש.
בתקופת המורומצ'י (1336-1573 לספירה), השתכללה שיטת הצביעה. חוסר השליטה על התוצאות הסופיות התלויות בקשירה וצביעה יצרו מגוון עיצובים מפתיעים; אך האומנים שעבדו בתחום הזה גילו שאם הם תופרים תפר מסביב לצורה הרצויה ורק לאחר מכן קושרים וחוסמים את הבד, הם מקבלים יותר שליטה על התוצאות הסופיות. בעקבות זאת הם הצליחו להגיע לצורות ציוריות. בנוסף, הבינו שהם יכולים להגן על אזורים מסוימים בעזרת במבוק וכתוצאה מכך לקבל אזורים בבד שאינם צבועים כלל, שלאחר תהליך צביעה התחלתי נצבעו בעזרת דיו או בצבעים אחרים. לתוצאה המתקבלת האומנים הוסיפו רקמה בחוטי זהב או כסף או הדפס עם עלי זהב וכסף. שילוב הטכניקות הזה נקרא טסוג'יגחאנה – שיטה שפותחה במהלך תקופת המורומצ'י, והגיעה לשיאה בדמות קימונו שנלבש על ידי האצולה בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1573-1603 לספירה). הבדים שנוצרו בטכניקה זו נרכשו, נלבשו וזכו להערכה על ידי רבים ביפן, בהם טוקוגאווה לייאסו (Tokugawa Ieyasu), נסיך, דיפלומט ואיש הצבא הראשון בשושלת טוקוגאווה. בזכות הפטרונות שלו בתחום צביעת הבדים, נשמרו בדי שיבורי רבים מתקופתו עד היום, וחלקם מייצגים מאפיינים תרבותיים חשובים עבור יפן.
במהלך המאה ה–17 החלו שליטי יפן משוגונות טוקוגאווה לחשוד בסוחרים ומטיפים אירופים שהגיעו לעיתים קרובות ליפן, כי הם כוח חלוץ לפלישה צבאית שעתידה להיפתח נגדם מצד המעצמות האירופאיות, וכן חששו כי האירופים מעוניינים להפיץ את הנצרות, שהיוותה איום על החיים היפניים החברתיים והערכיים. לפיכך אושר חוק חדש, לפיו כל האזרחים הזרים חייבים לעזוב את המדינה. בעקבות זאת איבדה ארימטסו נתח גדול משוק השיבורי שלה, ותעשיית השיבורי נפגעה.
חידוש משמעותי בתעשיית השיבורי נוצר במאה ה-19 הודות לסוזוקי קנזו, שנולד ב-1837 למשפחת אומני שיבורי; בגיל 14 הוא המציא שיטה הנקראת שיקוראג'ה ("צל לבן") - עטיפת בד מסביב למוט לייצור קפלים, ולאחר מכן טבילה באינדיגו. השיטה איפשרה ייצור שיבורי מהיר ויעיל, שגם העניק מראה חדש לבד. הבדים שנצבעו בשיטה זו הפכו לפופולריים מאוד. ב-1897 הומצאה מכונה שאיפשרה מתן צורה וקיפול הבד על מנת ליצור דפוס של קורי עכביש. בתקופה זו הופיעו גם צבענים כימיים ששולבו ביצירת שיבורי. לצד שיטות חדישות אלו, המשיכו השיטות המסורתיות להתקיים בבתי המלאכה. ארימטסו חזרה לשגשג.
בתחילת המאה העשרים יפן נפתחה למערב ועברה שינויים טכנולוגים רבים. חברי איגוד השיבורי הציגו את מוצריהם ביריד העולמי של פריז (1900), וזכו במדליית ארד. כך זכו בהכרה רחבה של שיבורי מאזור ארימטסו. ב-1917 איפשרה הופעת הרכבת הובלה של חומרים ומוצרי שיבורי מוכנים אל הספינות בנמלים, ותרמה להגברת הייצוא שלהם למערב.
טכניקות שיבורי
קיימות ארבע טכניקות עיקריות בשיבורי:
אמנות הסיב בארצות הברית
במערב, השיבורי נעשה מחוץ להקשר המסורתי, והוא פתוח לפרשנויות רבות. חופש הפעולה היצירתי והמגוון הצורני המאפיינים את השיבורי, גרמו להתעוררות עניין מחודש בטכניקה זו בארצות הברית בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, במסגרת אמנות הסיב.
ב-1972 ארגן המוזיאון למלאכת יד מודרנית (Museum of Contemporary Crafts) תערוכה בשם "Fabric Vibrations", בה הוצגו בדים שנעשו בטכניקה של שיבורי. זו הייתה התערוכה הגדולה הראשונה של שיבורי בארצות הברית. השימוש בצבעים באמנות זו הוא חופשי, על משי, ולעיתים קרובות העבודות הוצבו בחלל בהתייחסות לאור. הבדים מציעים דרכים אלטרנטיביות להביט ולהתקשר אליהם.
בין הבדים הראשונים שהוצגו היו אלו של שוגי צ'ו (Chungi Choo) ומריאן קליידן (Marian Clayden), משנות השישים והשבעים; אמנים אלו החלו לעבוד בטכניקות שיבורי בהקשר לעבודתם בשיטה "Tie-dye" (קשירה וצביעה), שיטת צביעת בד ותיקה שהייתה מקובלת בתרבויות רבות בעולם, שיוצרת דפוסים כתוצאה ממעברי צבע. עבור אמנים אחרים, כגון ננסי מרצ'נט (Nancy Marchant) ויושיקו ואדה (Yoshiko Wada), החשיפה לשיבורי היפני יצרה התפתחות משמעותית בעבודותיהם, והם הושפעו ישירות מהשיבורי. הם אימצו אספקטים מסורתיים של השיבורי היפני לקונספטים שלהם, ויצרו דימויים בעלי משמעויות רבות. היו אמנים שחקרו את הטכניקות של השיבורי ללא אנליזה של התהליך שנעשתה באופן מודע, למשל פאם שיינמן (Pam Scheinman) ולואיס הדפילד (Lois Hadfield) חקרו באופן אינסטינקטיבי את המדיום הקשור לשיבורי שנוצר מקיפולים.
למרות ההבדלים בכיווני האמנות, הגורם המשותף בין האמנים האלה הוא שהשיבורי שיצרו היווה ביטוי לאמנותם.
בריג
בריג (Brig) היא אוניית מפרשים דו-תורנית, הנושאת מפרשים רוחביים על שני תרניה ומפרש גף מאסף. הבריג המלחמתית במאה ה-18 והרבע הראשון של המאה ה-19 חומשה ב-18 תותחים ודורגה כאונייה מדרגה שישית. הבריג שימשה, בין היתר, כפריבטיר לפגיעה באוניות סוחר של האויב או ללכידתן. ניתן היה לתמרן ספינת בריג בקלות מתחת למפרש בחללים מוגבלים והיא התאימה היטב להפלגות לנמלים קטנים שבהם לא היו גוררות. אולם, עקב תוספת מפרשים מרובעים, נדרשו אנשי צוות גדולים יותר.
מסגד מוולאנא (רוטרדם)
מסגד מוולאנא (בהולנדית: Mevlanamoskee, בטורקית: Mevlana Camii) הוא מסגד בצפון-מערב רוטרדם, הולנד, המשרת בעיקר טורקים תושבי הולנד.
המסגד, שנקרא על שם ג'לאל א-דין רומי, נבנה בשנת 2001 ויש לו שני מינרטים המתנשאים לגובה של 33.8 מטרים. בהצבעה בשנת 2006 הוכתר המסגד כמבנה האטרקטיבי ביותר ברוטרדם.
עילוי (לימוד)
בעולם הישיבות עילוי (יש ההוגים במלעיל) הוא תלמיד מוכשר במיוחד, הניחן ביכולת שכלית, ביכולת התמדה ובכושר זיכרון יוצאי דופן. מן העילוי מצופה להגיע להישגים גבוהים ואף להתפרסם בעתיד כגדול בתורה.
הרב יהודה לייב מימון בספרו "שרי המאה" (הסוקר בין היתר את עולם הישיבות באירופה) הביא שיש שאמרו במליצה על בעל יכולת שכלית טובה אבל שאינו מתמיד "עלוי" ראשי תיבות "עינים להם ולא יראו". דבר הבא להמחיש את הצורך במימוש היכולת ולא רק הסתפקות ביכולת פוטנציאלית.
דירוג העילויים
במקומות שונים דרגו את העילויים באופן שונה ובשמות שונים. ההגדרות שימשו יותר בישיבות בעבר אך כיום משמש המושג לתיאור כללי ולא מדויק. (לבד מחסידות צאנז. ר' להלן).
ויינונה ארפ
ויינונה ארפ (באנגלית: Wynonna Earp) היא סדרת טלוויזיה על טבעית מערבונית אמריקאית-קנדית, שפותחה על ידי אמילי אנדראס, במבוסס על סדרת הקומיקס באותו שם מאת בו סמית'. מלאני סקרופאנו משחקת את הדמות הראשית. בכורת הסדרה שודרה בארצות הברית ברשת Syfy ב-1 באפריל 2016.
ב-23 ביולי 2016, הוכרז על חידוש הסדרה לעונה שנייה בקומיק-קון, סן דייגו. במקור תוכננו עשרה פרקים, ואז העונה הורחבה ל-12 פרקים באוקטובר 2016. ב-22 ביולי 2017 הוכרזה העונה השלישית של הסדרה, גם היא בת 12 פרקים. בקיץ 2019, בכנס הקומיק-קון, הודיעו שחקני הסדרה כי העונה הרביעית נדחתה עקב בעיות כלכליות אך מאוחר יותר חודשה ועלתה לאוויר ב-26 ביולי 2020. ב-5 בפברואר 2021 הודיעה רשת Syfy כי העונה הרביעית היא גם האחרונה, בהתחשב החלק השני של עונה 4 שעלתה ב-5 במרץ 2021.
בישראל, הסדרה ניתנה לצפייה בעבר באמצעות שירות ההזרמה נטפליקס, אך ירדה מנטפליקס ב-1 באוקטובר 2020.