cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד החוץ של רוסיה
משרד החוץ הראשי שוכן במבנה מפואר שהוקם בשלהי עידן סטלין. המבנה שוכן בצומת מרכזי במוסקבה, מרחק קצר מהקרמלין.
שר החוץ הנוכחי מאז 2004 הוא סרגיי לברוב.
תחומי פעילות
לזרוע המבצעת ולאסיפה הפדרלית יש מחויבות חוקתית למדיניות החוץ של רוסיה. בתוך הזרוע המבצעת, משרד החוץ הוא הגוף הפדרלי המוביל בענייני קשרי חוץ, וראשה, שר החוץ, הוא היועץ העיקרי של הנשיא בהחלטות הקשורות למדיניות חוץ, אף על פי שלעובדים אחרים בממשל או ליחידים אולי תהיה יותר השפעה על החלטות הנשיא (כדוגמת ראש המודיעין). המשרד מקדם את האינטרסים והיעדים של רוסיה בעולם אף על פי שתפקידו העיקרי הוא לפתח ולבצע בפועל את מדיניות החוץ של הנשיא. המשרד אף תומך בשלל הפעילויות הקשורות לענייני חוץ בגופים אחרים בממשל, כמו משרד המסחר והתעשייה והסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי (Rossotrudnishestvo). המשרד גם מעניק מערך שירותים חשובים לתושבי רוסיה ולתושבי חוץ המבקשים לבקר או להגר לרוסיה. כל הפעילויות הקשורות לענייני החוץ - נציגויות רוסיה בחו"ל, תוכניות עזרה למדינות זרות, תוכניות הגבה לפשע בינלאומי, תוכניות אימון חוץ של הצבא, השירותים שהמשרד מספק, ועוד - כולם מתוקצבים מתוך תקציב משרד החוץ.
תפקידים
תכליתו של משרד החוץ היא:
שר החוץ הרוסי
שר החוץ הרוסי הוא ראש הגוף המנהל את מדיניות החוץ הרוסית. השר מייצג את המדינה בחתימת חוזים והסכמים בינלאומיים. שר החוץ הנוכחי הוא סרגיי לברוב
מבנה
למעט המחלקות הטריטוריאליות הארגון כולל מחלקות ביצועיות שונות.
השירות הדיפלומטי הרוסי
השירות הדיפלומטי של רוסיה הוא השירות הדיפלומטי של הפדרציה הרוסית, המטפל בענייני החוץ שלה. תחת משרד החוץ מועסקים כ-13,000 במוסקבה וכן 240 שגרירויות ומשרדים ברחבי העולם, לצד צוותים שכירים מקומיים וחברי משרדי ממשלה אחרים. שר החוץ הוא גם ראש השירות הדיפלומטי.
נשים לא הורשו להצטרף לשירות הדיפלומטי הרוסי עד להקמת ברית המועצות ב-1922. אחת הנשים הראשונות שמונתה לשגרירה הייתה אלכסנדרה קולונטאי, אשר נעשתה שגרירת נורווגיה בשנת 1923 והייתה לאשה הראשונה בתקופה המודרנית שכיהנה כשגרירה (היא כיהנה לאחר מכן כשגרירה במקסיקו ובשוודיה) ושימשה כשגרירה במשך 22 שנים.
דקליים
דקליים (שם מדעי: Arecaceae או גם Palmae) הם משפחה יחידה בסדרת הדקלאים. משפחת הדקליים כוללת 181 סוגים וכ-2,600 מינים של דמויי עצים, שיחים ומטפסים ירוקי עד. הדקליים מצויים בכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים וכן באזורים ממוזגים חמימים, והם סימן היכר מובהק של נאות מדבר ושל איים באוקיינוס השקט.
המאפיינים של רוב סוגי הדקליים הם: צמח בעל פרחים חד-פסיגי רב שנתי, לרוב דו-ביתי (שיש ממנו עצי זכר ועצי נקבה), שורשיו צומחים מן הגזע, גזעו דק, ישר ונטול ענפים, ובראשו "כתר" הבנוי מעשרות רבות של עלים ארוכים ("כפות"). עם זאת, מיני הדקליים השונים ניחנים במגוון גדול מאוד של תכונות פיזיות והם שוכנים בכמעט כל סוג של בית גידול בתחום התפוצה שלהם מיערות גשם טרופיים ועד מדבריות.
חלוקה למינים ותפוצה
משפחת הדקליים היא המשפחה היחידה בסדרת הדקלאים (Arecales). מספר המינים של הדקליים הוא רב ומוערך בכ-2,500–2,600 מינים השייכים ל-181–187 סוגים. השוני במספר המינים והסוגים נובע מחוסר הסכמה בין הבוטנאים לגבי סימון המינים והגבולות בין הזנים.
עבודה בנושא נעשתה בשיתוף פעולה בין חוקרים מאוניברסיטת קורנל שבארצות הברית לחוקרים מהגנים הבוטניים המלכותיים בקיו שבסמוך ללונדון. סיכום עבודה זו יצא לאור בשנת 1987 כ-Genera Palmarum, וב-2008 יצאה מהדורה מתוקנת שלו. על פי ספר זה חולקו כל סוגי הדקליים ל-6 תת-משפחות, 14 שבטים ו-38 תת-שבטים. תת-המשפחות הן:
הדקליים מהווים קבוצה מגוונת וחשובה ללא קשר למספר המדויק של המינים, וממוקמים במקום הרביעי או החמישי (תלוי באומדן המינים) בין משפחות החד-פסיגיים.
עם זאת, נהוג להצמיד בטעות את הכינוי דקל לכל צמח שדומה במבנהו לדקל, כגון צמחים ממשפחת הציקסיים (Cycadaceae).
רוב הדקליים משגשגים באזורים הטרופיים ותפוצתם נרחבת בכל האזורים החמים של העולם בהם קיימים משקעים רבים, בייחוד בנקודות חמות מבחינה אקולוגית כדוגמת מדגסקר, שבה יש יותר מינים אנדמיים של דקלים מאשר בכל אפריקה. דקליים הם בדרך כלל המרכיב הדומיננטי בצמחייה במקומות שבהם הם מצויים. למרות המגוון הגדול של מיני הדקליים ושכיחותם באזורים הטרופיים, רק למינים בודדים יש תפוצה נרחבת. רוב סוגי הדקליים מכילים עד חמישה מינים, כאשר סוגים המכילים מין אחד בלבד הוא מקרה נפוץ. תופעה מעניינת היא שככל שקיימים פחות מיני דקליים בסוג מסוים, כך תפוצתם נרחבת יותר. למשל, הסוגים: Phoenix, Borassus ו-Raphia מהווים דוגמאות לסוגים שבהם מספר מועט של מינים ותפוצתם נרחבת, לעומת הסוגים: Licuala ו-Pinanga, שבכל אחד מהם מעל 100 מינים שתפוצתם מוגבלת לאזורים שבין מלזיה לגינאה החדשה והסוג Chamaedorea שבו כ-100 מינים שתפוצתם מוגבלת לאמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
יותר משני שלישים ממיני הדקל בעולם מצויים ביערות הגשם הטרופיים. ביערות אלו הם נמנים בין העצים הגבוהים הבולטים מעל לכיפת היער, או שגובהם בינוני והם מתמזגים עם שאר העצים המהווים את הכיפה, או אפילו צמחים הגדלים בצל על קרקעית היער. חלק ממיני הדקליים עמידים לתנאי אקלים קשים כדוגמת התמר (Phoenix dactylifera) וצומחים בשטחים יבשים ופתוחים כדוגמת ערבות ומדבריות, אבל אפילו הם זקוקים לאספקה קבועה של מי תהום. דוגמאות נוספות לדקליים קשיחים הם Nannorrhops ritchiana, הגדל בהרי אפגניסטן, והדקליים מהסוג Trachycarpus הגדלים בהרי ההימלאיה המתכסים בשלג כל חורף.
היסטוריה של התפתחות הדקליים
הדקליים הם צמחי יבשה קדמונים. המינים הראשונים הופיעו לפני 85 מיליון שנה. המאובנים המוקדמים של דקליים המצויים בימינו הם עלים של המין Sabal magothiensis וגזעים של המין Palmoxylon cliffwoodensis מהקרטיקון התחתון (בערך מלפני 80 מיליון שנים), כשיבשת-העל הדרומית גונדוואנה החלה להתפרק. מאובני עלים קדומים אלו ממקמים את הדקליים בין המוקדמים שבמשפחות "צמחים בעלי פרחים" המוכרים. לפני כ-69 מיליון שנים הופיעו ראשוני המינים המודרניים. אחד מאלו, דקל המנגרובה (Nypa fruticans), זוהה על ידי גרגרי אבקת הפרחים הייחודית לו. מינים אלו צמחו ועדיין צומחים בסביבה ימית המקילה על היווצרות מאובנים. סוג קיים נוסף המיוצג כגרגרי אבקה מאובנים הוא Acrocomia.
בתחילת תקופת האאוקן, לפני כ-60 מיליון שנים, הדקליים היו מרובים ותפוצתם נרחבת. סוגים רבים של דקליים כדוגמת: Phoenix, Sabal,  Serenoa, Livistona,  Trachycarpus ו-Oncosperma צמחו במקומות רבים שאין בהם כיום דקליים (או שסוג זה של דקליים לא צומח בהם כיום). סוגים אלו צמחו בחלקים של ארצות הברית, קנדה, הודו, אירופה וסין. סוגים אלו כללו חברים בקבוצות הנחשבות פרימיטיביות ונראה שייצגו התפרצות שקדמה לגיוון במינים. בחפירות בסמוך ללונדון נתגלו גרגרי אבקת דקל המנגרובה (Nypa fruticans) בשכבה שתוארכה ל-50 למ"ש (לפני מיליון שנים). כן נתגלו בחפירות אלו גרגרי אבקה של דקל הרפיה ושל דקל הדומה לדקל הקריוטה. כמו כן אותרו פרחים של Palaeoraphe dominicana ו-Roystonea palaea שנחנטו בענבר מאמצע השלישון.
מערכת השורשים
בדומה לכל החד-פסיגיים, מערכת השורשים של הדקל מתפתחת מהגזע בחלק שמתחת לקרקע. זמן קצר אחרי הנביטה, שורש השתיל מפסיק לתפקד ומוחלף בשורשים המיוצרים בחלק מיוחד של הגזע הקרוי "אזור התחלת השורשים". במהלך שלב הקיבוע של הגידול, הדקל הצעיר מפתח את "אזור התחלת השורשים" בבסיס הגזע. שורשים אלו, היוצאים מהגזע קרויים שורשים אדבנטיביים ("שלא במקומם"), בניגוד למערכת השורשים התת-קרקעית של הדו-פסיגיים המתפתחת ישירות מהשורש הרב-שנתי של השתיל. כמו כן, בניגוד לדו-פסיגיים, שורשי הדקל מבצבצים מהגזע בעוביים המקסימלי, ואינם מסוגלים ליזום צמיחה משנית. עם זאת השורשים מסוגלים להתפצל לשלוש רמות. הרמה השלישית של השורש היא הדקה ביותר ותפקידה בעיקר לספוג מים וחומרים מזינים. שורשי הדקל אינם מצמיחים יונקות.
שורשי הדקל מסוגלים לגדול למרחק ניכר. שורשי דקליים מסוימים נמדדו במרחק של למעלה מ-30 מ' מהעץ. בדקליים מסוימים אזור התחלת השורשים משתרע גם לחלק שמעל לקרקע של הגזע. הדוגמה הקיצונית ביותר לכך הם הדקליים "הנשענים על השורשים" ביערות הגשם הטרופיים, המצמיחים שורשי תמיכה עבים וארוכים מחלק הגזע המצוי בגובה של 2–3 מטר מעל הקרקע.
ניתן לראות הרחבה של "אזור התחלת השורשים" באותם סוגים של דקל התמר המצמיחים בדלים של שורשי אוויר בבסיס הגזע. דקליים מעטים (לדוגמה מינים של Chamaedorea) מצמיחים שורשי אוויר לאורך כל הגזע.
הגזע
המבנה הפנימי של גזע הדקל שונה מרוב גזעי מיני העצים האחרים שהם דו-פסיגיים. בתוך הגזע של הדו-פסיגיים הרקמות המובילות מים ומזון בנויות בצורת טבעות קונצנטריות, שביניהן מפרידה רקמת הקמביום. רקמת הקמביום מייצרת כל שנה טבעת חדשה של רקמה המובילה מים כלפי פנים וטבעת חדשה של רקמה המובילה מזון כלפי חוץ. עקב כך, גזע העץ הדו-פסיגי מתרחב כל הזמן. תכונה זו מאפשרת לנו לקבוע בדיוק מוחלט את גילו של העץ באמצעות ספירת הטבעות בחתך הגזע. מבנה זה מאפשר לצמח לתקן פגיעות בגזע בצורה יעילה (ולחקלאים לבצע הרכבה של ייחורים של מין אחד על גזע של מין קרוב אחר).
לעומת זאת, לדקליים, כמו לרוב החד-פסיגיים, אין רקמת קמביום. סיבים וצינורות המובילים מים ומזון מפוזרים כצרורות קשים בתוך רקמת היסוד, פיליפ טומלינסון (Philip Barry Tomlinson) מאוניברסיטת הרוורד השווה את גזע הדקל ל"בטון מזוין". לפיכך, אין לדקל טבעות צמיחה ולא ניתן לקבוע את גילו על פי חתך הגזע. בניגוד לסוגי עצים אחרים, דקליים משלימים את שלב התעבות הגזע לפני שהם מתארכים. ברגע שגזע הדקל מגיע לנקודת גידול מקסימלית הוא אינו מסוגל להגדיל את קוטרו. יותר מכך, מהרגע שהגזע הגיע לרוחבו המקסימלי לא נוצרים יותר צרורות של רקמה מובילת מים ומזון. צרורות הרקמות המובילות מים ומזון חייבות לשרוד עד סוף חייו של הדקל. מבנה זה אינו מאפשר תיקון פגיעות בגזע, ואינו מאפשר לבצע הרכבה. משמעות עובדות אלו היא שעתיד גזע הדקל תלוי בבריאותו של ניצן פעיל יחיד ("לב הדקל") שבראש הגזע. לפיכך, אם לב הדקל נקטף או מת, כל הדקל (אם הוא בנוי מגזע בודד) או גזע בדקל מסתעף (כדוגמת ה"דום המצרי") ימות בסופו של דבר. למרות עובדות אלו, הדקליים מסוגלים להגיע לגבהים של 20 מטר ויותר.
לדקל צורות גזע מגוונות, כשם שקיימים מיני דקל מגוונים. הגיוון קיים בעובי, בצורה, בצבע, במאפייני המשטח ובהתנהגות. לרוב המינים של הדקל גזע בודד, לעיתים מסיבי, אך קיימים מינים מעטים הגדלים לאורך הקרקע (Elaeis oleifera), או אפילו נראים כנטולי גזע (Raphia regalis). מספר ניכר של מינים מפתח חוטרים חדשים מניצנים משניים שבבסיס הגזע, המייצרים סבך או אשכול של צמחים. לחלק מהדקליים גזע מתפצל (לדוגמה, "דום מצרי", Nypa fruticans). סוגים רבים של דקליים אפילו גדלים כצמח מטפס על העצים היוצרים את החופה של יער הגשם הטרופי. אף על פי שצורת הגידול (גזע בודד או אשכול) אופיינית לקבוצה מסוימת, לעיתים גידול כגזע בודד וכאשכול מתקיים באותו סוג (Licuala, Hyphaene), או אפילו באותו מין (Laccospadix australasica).
גזעי דקליים רבים נשארים מכוסים בבסיסי עלים ישנים למשך שנים רבות; אחרים משירים את עליהם המתים מייד.
במשך השנים הראשונות בחיי הדקל, הגזע בנוי מלא-יותר מאשר בסיסי עלים חופפים המגינים על קודקוד הצמיחה החשוב ("לב הדקל"). חלק מגזעי הדקליים מתנפחים בצורה מורגשת בבסיסם; אחרים מפתחים בליטות ניכרות במעלה הגזע. רוב הדקליים הצומחים לגובה מצמיחים גזע חלק, בדרך כלל בצבע אפור או חום, לעיתים ירוק. דקליים מסוימים מצמיחים קוצים בולטים על הגזע. קוצים אלו הם לרוב שרידים של סיבים מרקמת בסיס הענף.
הצלקות המושארות על הגזע בעקבות נשירת העלים מותירות תבנית ייחודית על הגזע. העלים שנשרו עשויים להופיע כטבעות או, אם העלים לא עוטפים בשלמות את הגזע, כצלקות בצורות שונות. המקום בגזע שבו היה (או עדיין) מחובר העלה קרוי "צומת".
גובה הדקל משתנה בהתאם למין, החל בדקל הננסי מפרגוואי (Syagrus lilliputiana) ששיא גובהו 10–15 ס"מ וכלה בדקלי הדונג הענקיים שבהרי האנדים (Ceroxylon quindiuense) המגיעים לגבהים של 60 מטרים.
העלים
עלי הדקל הם בין הגדולים ביותר בממלכת הצמחים. לדוגמה: עלי דקל הרפיה האפריקני (Raphia regalis) מגיעים לאורך של 25 מ', העלים הארוכים ביותר בממלכת הצמחים. צורת כתר העלים האופיינית לדקל משתנה בהתאם למין, משופעת ודחוסה (Chamaedorea cataractum), למעטה ודלילה (Hyophorbe lagenicaulis).
עלי הדקל בנויים משלושה חלקים: הטָרָף (החלק הרחב בעלה), הפּטוֹטֶרת (החלק הצר המחבר את הטרף לגזע) ובסיס הפּטוֹטֶרת. בסיס הפּטוֹטֶרת הוא החלק של הפטוטרת העוטף את הגזע. במיני דקליים רבים הבסיס נשאר צמוד לגזע גם אחרי שהפטוטרת והטרף נשרו. בחלק מהמקרים התצורה של בסיסי הענפים הדבוקים לגזע היא אחד מסימני הזיהוי של הדקל.
הפטוטרת של עלי הדקל יכולה להיות קצרה, ארוכה או בלתי קיימת (במספר קטן של מינים). הפטוטרת של מינים מסוימים משוננת לאורך השוליים, לעיתים בצורה קיצונית.
הטרף של עלי הדקל מחולק לשלושה סוגים: דמויי נוצה (pinnate או bipinnate) אצל דקליים כדוגמת התמר או הקוקוס, דמויי מניפה (palmate או costapalmate) בדקלי המניפה כדוגמת הסַבַּל (Sabal palmetto) או עלה רגיל הקיים במין אחד בלבד (Chamaedorea metallica).
עלה דמוי נוצה בנוי ממערך של עלעלים המסודרים לאורך הפטוטרת. העלעלים יכולים מעטים או רבים, צרים או רחבים, מחודדים בקצה, משוננים או קהים. העלעלים יכולים להיות מסודרים באופן שווה לאורך הפטוטרת, או מחוברים בקבוצות. אם העלעלים מחוברים ישירות לפטוטרת הם קרויים pinnate (רוב הדקליים). בסוג קריוטה העלעלים מתפצלים לעלעלי משנה וסוג זה קרוי bipinnate.
עלים דמוי מניפה הם עגולים, או בצורת כף יד פתוחה. העלים מחורצים בצורה עמוקה או רדודה למקטעים הנפרדים בקצוות. קיימים שני סוגים של עלים דמויי מניפה. האחד, שבו הטרף מתחיל בקצה הפטוטרת קרוי palmate, והשני, שבו הפטוטרת נמשכת לתוך הטרף (חלק הקרוי costa) קרוי costapalmate.
הפרחים
דקליים פורחים כשהם בוגרים, תופעה הקורית במינים מסוימים אחרי 3–5 שנים (Elaeis guineensis), בעוד שמינים כגון הקוֹריפה (Corypha umbraculifera) מתבגרים אחרי 40 שנה. רוב המינים פורחים כל שנה, בעוד שמינים מסוימים כדוגמת הקוריפה פורחים פעם בחיים ואז מתים. פרחי הדקל הם לרוב קטנים ובלתי בולטים, בדרך כלל בצבע לבן או צהבהב, אבל מצויים במספרים גדולים על תפרחות מרשימות (הקרויות מַכְבֵּדִים). רוב התפרחות ארוכות למדי ומתפצלות, אך קיימים מינים מסוימים שבהם התפרחת קצרה שאינה מתפצלת. תפרחת הקוריפה היא הגדולה ביותר בממלכת הצומח ומגיעה לאורך של 10 מטרים ומכילה כמה מיליוני פרחים.
בדקלי המניפה גבעולי הפרחים צומחים מן הגזע, בדקליים אחרים התפרחת צומחת בין העלים. בסוגים מסוימים הפורחים פעם אחת בחייהם כדוגמת הקוֹריפה גבעולי הפרחים מבצבצים בקצה הגזע. בחלק ממיני הדקליים גבעול הפרחים עטוף בחף גדול (מתחל) הקיים גם בפרי.
במקרים מסוימים הפרחים הם דו-מיניים, לעיתים קיימים על גבי אותה תפרחת פרחים זכריים ונקביים, ולעיתים העץ מייצר תפרחות ממין אחד בלבד (זכרי או נקבי) ואז הוא קרוי דו-ביתי. לדוגמה עצי התמר.
חלקי הפרח בנויים מכפולות של שלוש, בדרך כלל עטיף הפרח עשוי 6 עלים, מספר האבקנים על פי רוב 6, השחלה בת 3 עלי שחלה ו-3 ביציות שמהן מופרית רק ביצית אחת. העובדה שפרחי הדקל בדרך כלל חסרי צבע הביאה את החוקרים להניח כי האבקת הפרחים נעשית באמצעות הרוח. כיום ידוע כי רוב סוגי הדקל מאובקים על ידי חרקים.
פירות וזרעים
בניגוד לפרחים שהם בדרך כלל קטנים, הפירות (והזרעים) של רוב סוגי הדקליים גדולים ובולטים למדי. למעשה, הזרע הגדול ביותר בממלכת הצומח שייך לדקל הקוקוס הכפול המצוי באיי סיישל (Lodoicea maldivica) והשוקל עד 25 קילוגרם.
פרי הדקל הוא בדרך כלל ענבה בשרנית (תמריים), או בית-גלעין בעל מֶסוֹקארפּ סיבי או בשרי-שומני (קוקוסיים) ומכיל על פי רוב זרע אחד, שאינו נפתח בבגרות. ציפת הפרי לרוב צבעונית.
הזרע שבפרי הדקל מוגן על ידי כיסוי סיבי או דמוי עצם. לכיסוי הזרע של מינים מסוימים יש תבניות מעניינות של קישוט. רוב הנפח של הזרע מורכב מהרקמה הקרויה אֶנדוֹספֶּרם המזינה את השתיל המתפתח. עובר הדקל הוא בדרך כלל קטן וממוקם בתא מיוחד בקצה אחד של הזרע.
פרי עץ הקוקוס יכול לצוף לאורך קילומטרים רבים במי מלח, מבלי להינזק. לכן בקרבת חופים של הרבה איים נידחים יש עצי קוקוס.
מזיקים
ככל צמח שתפוצתו רחבה, קיימים גורמים רבים היכולים להזיק לדקל:
המזיקים המסוכנים ביותר לדקליים הם החרקים: סוגים שונים של עש, פרפרים, חיפושיות, צרעות וארבה המדבר תוקפים את הפירות, העלים והזרעים. סוגים שונים של חיפושיות תוקפות את הגזע. טרמיטים וצרצרים תוקפים את השורשים.
בסוף המאה ה-20 הגיעה למזרח התיכון ולספרד ממזרח אסיה (כנראה בעזרת האדם) חיפושית הנחשבת לאיום הגדול ביותר של מגדלי הדקליים: חדקונית הדקל האדומה (Rhynchophorus ferrugineus). חיפושית זו מטילה את ביציה בתוך הגזע והזחלים הבוקעים ממנה ניזונים מן העץ ולעיתים קרובות גורמים בכך למותו. בישראל התגלה המזיק לראשונה בשנת 1999.
שימור הדקל
הפיתוח המואץ של האדם בכל רחבי העולם מוביל לאיבוד מהיר יותר ויותר של זני צמחים ובעלי חיים. אזורים נרחבים הוסבו בידי האדם לשדות מרעה, לאזורי מגורים ולשימושים נוספים. כך נותרו "איים" בודדים של בתי גידול. השפעת תהליך מואץ זה על יחסי הגומלין בין המינים שבעולם הטבע אינה ברורה לנו, ולכן אין אנו יודעים לאן יוביל תהליך זה. אף על פי שכרבע ממיני הדקליים מצויים בסכנה ברמות שונות, המאמץ המדעי לשמר מיני דקליים נדירים הוא מועט. משפט זה נכון לגבי כלל הצמחים. בדרך כלל שימור צמחים, אם נעשה, הוא במסגרת שמירת אזור המחיה של עופות או יונקים בסכנה.
על פי הדו"ח של הארגון IUCN משנת 1996 מוגדרים 230 מיני דקליים כמינים בסכנת הכחדה, שניים נכחדו מאז הוגדרו כך, 21 ככל הנראה נכחדו ו-207 בסכנה. הראשון מבין השניים שנכחדו בבר, Corypha taliera ממשיך להתקיים בגנים בוטניים ומקווים להשיבו להודו, השני, דקל אי הפסחא, ידוע כיום רק ממאובנים מאי הפסחא. 69 סוגים של דקליים כוללים מינים בסיכון גבוה (כ-36% מכלל סוגי הדקליים), מתוכם 16 הם מין יחיד בסוג, והם מעוררים דאגה מיוחדת. מצב שימורם של כ-1,300 מיני דקליים רשום כ"בלתי ידוע" בתוכנית שימור הדקליים של "האיחוד העולמי לשימור" (World Conservation Union). מתוך רשימה זו 631 מינים אנדמיים השייכים ל-73 סוגים. המדינות בהם גדל המספר הגבוה ביותר של מינים אנדמיים שמצב שימורם אינו ידוע הם (בסוגריים מספר המינים): אינדונזיה (158), פפואה גינאה החדשה (105), ברזיל (40), סין (38), הפיליפינים (38) ומלזיה (23). רבים מצמחים אלו מצויים במקומות נידחים שהגישה אליהם קשה. לעיתים סיווג הדקליים עצמו מהווה בעיה והמחקר בשאלות אלו יעסיק את חוקרי הדקליים שנים רבות. על מנת לשמר את מיני הדקליים הקים ה-IUCN גוף המאגד מומחים לנושא דקליים (Palm Specialist Group), והגוף הכין רשימה של 50 מיני הדקלים הכלולים בתוכנית השימור.
הדקל הנדיר ביותר הוא Hyophorbe amaricaulis, שממנו יש רק פרט אחד בגן הבוטני בקורפיפ (Jardin Botanique de Curepipe) במאוריציוס. זהו צמח בר שגדל באותו מקום לפני שהוקם הגן הבוטני. אף שנבדקת האפשרות ליצור תרבית מרקמת הצמח, מין זה כנראה עתיד לחזור על ההיסטוריה העגומה של הדודו ולהיכחד.
לעומת זאת, לצמח האחרון בתת-המין conjungatum של המין Dictyosperma album המצוי על האי "ראונד" (Round Island), השייך למאוריציוס צפוי עתיד טוב יותר משום שהצמח עדיין מייצר זרעים. כוונת קרן הטבע של מאוריציוס להנביט ולשתול כאלף זרעים באי. נראה שלדקל זה יש סיכוי לשרוד בבר למשך שנים רבות נוספות.
המצב במדגסקר דומה למצב במאוריציוס. רשימת הצמחים בסכנה של הארגון IUCN כוללת 18 מיני Dypsis, המצויים בסכנת הכחדה או שכבר נכחדו. רבים מיותר ממאה ממיני הדקליים האחרים המצויים במדגסקר (בסך הכול כ-192 מינים אנדמיים לאי) נמצאים בסכנה מכיוון שהם הצטמצמו לאוכלוסיות קטנות, שריד ליערות ושטחי הדשא.
הדקל הנדיר ביותר בחצי הכדור המערבי הוא כנראה Attalea crassispatha מהאיטי. בפעם האחרונה שנערכה ספירה של עצים בוגרים ב-1996 נמצאו פחות מ-30 פרטים. גנים בוטניים ברחבי ארצות הברית מגדלים כמאה צמחים ממין זה וחלקם הוחזרו להאיטי. הבעיה הגדולה של דקל זה היא שבית הגידול שלו נעלם. הדקלים האחרונים הגדלים בר מצויים בקצות שדות מרעה.
בהוואי, הגן הבוטני הטרופי הלאומי מסייע במאמצי שימור על 23 המינים של Pritchardia, כולל אחד עשר מינים בסיכון גבוה. לדוגמה, רק דקל בוגר אחד של Pritchardia munroi גדל בר באי מולוקאי.
הערך הכלכלי של הדקל
ערכה הכלכלי של משפחת הדקליים הוא גדול, ומבחינה זו היא שנייה לדגניים. רשימה של מוצרי הדקליים:
הדקל בתרבות האנושית
הדקל הוא עץ חשוב לאוכלוסיות הגרות באזורים בהם הוא צומח. מעבר לפן הכלכלי שהוזכר בסעיף הקודם נעשה שימוש במוצרי העץ גם בפולחן הדתי ולייצור תרופות.
ביהדות, התמר נמנה עם שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל (מקובל ליחס את המין "דבש" לתמר), ועם ארבעת המינים עליהם מברכים בחג הסוכות:. למעשה התמר הוא היחיד שנזכר הן בארבעת המינים והן בשבעת המינים. כפות תמרים יכולים לשמש גם כסכך לסוכה.
מדברי חז"ל אנו למדים, כי הרבו להשתמש בתמר כתרופה למחלות שונות. התמר נחשב כפרי משביע, משלשל, מחזק את הגוף ואינו מפנקו. על פי הרמב"ם לבבות דקל הם סגולה להגברת פוריות הגבר.
ברפואה העממית מקובל שפרי התמר יעיל כנגד אין אונות ואנמיה, ואבקה שנוצרה מכתישת זרעים קלויים של התמר יעילה לריפוי פצעים ולהפסקת דימום מהאף.
הדקל במצרים העתיקה
במצרים העתיקה היה לדקל התמר ערך דתי, תזונתי ותעשייתי מיוחד. נהגו לגדל העץ בעמק הנילוס אלפי שנים לפני שהופיעו ההירוגליפים הראשונים. גלעינים של תמרים, עצי תמרים וציורים של דקל התמר ודקל הדום מופיעים בקברים רבים.
המצרים הקדמונים השתמשו בעלים של דקל תמר כסמל לאריכות ימים; בחפירות נחשף אדם כורע המחזיק בידיו צרור עלי דקל לאריכות ימים. תמר היה סמל של האל הגדול ביותר "אמון-רע". כפות התמרים היו אחד מסמליה של חתחור, אלת החיים, השמחה, המוזיקה, הריקודים והפוריות. דקל הדום היה סמל הגבריות בטבע, וייצג את תחות, אל החוכמה והמדע שהמציא את הכתיבה, לכן נעשה שימוש בעלי הדקל ככלי כתיבה.
המצרים הקדמונים סגדו לרע, אל שהיה לו ראש של נץ וכתר דמוי דיסק בוער שייצג את השמש. בנקודת ההיפוך החורפית, היום הקצר ביותר בשנה המתרחש בחצי הכדור הצפוני ב-21 או 22 בדצמבר, נאמר כי רע החל להחלים ממחלה. אז המצרים היו חוגגים כשהם ממלאים את בתיהם בכפות תמרים ירוקות שסימלו עבורם את ניצחון החיים על המוות.
דקליים בישראל
בישראל גדלים כמה סוגים של דקליים, רובם מתורבתים, אך קיימים מקומות בהם הם גדלים בר.
דקליים תרבותיים
דקליים שהובאו לארץ לצורכי נוי:
קיימים מינים רבים של דקלים נוספים שנפוצים בגינון לצורכי נוי.
פארק מייל אנד
פארק מייל אנד (באנגלית: Mile End Park) הוא פארק ציבורי הממוקם ברובע טאוור המלטס בעיר לונדון. שטח הפארק 36.4 קמ"ר, והוא נבנה על קרקעות ששימשו בעבר למפעלים תעשייתיים. במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה נהרסו כמעט כל המבנים בשטח, ולאחר המלחמה נבנה במקום הפארק. הפארק מצוי מזרחית לתעלת גרנד יוניון, ודרומית לפארק ויקטוריה.
בשנות ה-90 בוצעו עבודות שיפוץ נרחבות בשטח הפארק, וגשר להולכי רגל נבנה על מנת לקשר בין שני חלקי הפארק הנחצה על ידי דרך מייל אנד.
אצטדיון מייל אנד ממוקם בפינתו הדרומית של הפארק. האצטדיון כעת בשיפוצים ונבנית בו בריכת שחייה ציבורית.
אלכס באנה
אלחנדרו "אלכס" באנה רודריגז (בספרדית: Alejandro "Álex" Baena Rodríguez; נולד ב-20 ביולי 2001) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת הקיצוני בויאריאל.
קריירה
באנה נולד ב- Roquetas de Mar, מחוז אלמריה שבאנדלוסיה, והצטרף למערך הנוער של ויאריאל ב-2011.
ב-19 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת לז'ירונה מהליגה הספרדית השנייה. שלושה ימים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בתיקו 0-0 נגד לאס פאלמאס. ב-8 בנובמבר כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לטנריפה. בסך הכל כבש חמישה שערים ב-42 הופעות, ועזר לקבוצה לעלות ללה ליגה בתום העונה.
לאחר חזרתו לוויאריאל עם פתיחת עונת 2022/2023 כבש צמד שערים, שעריו הראשונים בלה ליגה, במחזור הראשון של העונה, משחק אותו ניצחה קבוצתו 0–3 את ריאל ואיאדוליד.
שערי תקווה
שערי תקווה (שַׁעֲרֵי תִּקְוָה) היא התנחלות ויישוב קהילתי-עירוני במערב השומרון, הממוקמת סמוך לכביש 5, כשלושה קילומטר ממזרח לקו הירוק, ליד אלקנה, עץ אפרים, ראש העין ואורנית, ובקרבת הכפרים הפלסטיניים עזון עתמה ובית אמין. היישוב הוכרז בשנת 1990 כוועד מקומי עצמאי תחת מועצה אזורית שומרון. במאי 2022 הוכרז על איחוד היישוב עם עץ אפרים למועצה מקומית אחת בשם שער השומרון.
היסטוריה
שערי תקווה היה היישוב הראשון ביהודה ושומרון שהוקם ביוזמה עסקית פרטית. הוא הוקם על ידי יערי רוזן ורחל רהט, באמצעות חברה בבעלותם בשם "יו"ש השקעות מקרקעין ופיתוח בע"מ". החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 יצא רוזן לסיורים ברחבי יהודה ושומרון בחיפוש אחר קרקעות זמינות לרכישה, וניפגש בחשאי עם סוחרי קרקעות ערבים̈. בשנת 1980 רכש ביחד עם שותפתו רחל רהט את הקרקעות שבתחום הכפר עזון עתמה שמאוחר יותר הוקמו עליהן היישובים שערי תקווה ועץ אפרים. עם רכישת הקרקעות הם החלו בקידום תוכנית בנין עיר וחלוקת השטח למגרשים לבניה פרטית. כמו כן החלו לשווק את הקרקעות באמצעות אסיפות ופגישות ברחבי המדינה, כדי לשכנע אנשים לרכוש מגרשים̈ לבניית בתים פרטיים במחיר של בין 2,000 ל-4,000 דולר לדונם ועלות בנייה שהיא שליש מהעלות בתחומי הקו הירוק. לאחר שנתיים של שיווק, כל המגרשים נרכשו, ובינואר 1982 נערך טקס עליה לקרקע. רוכשי המגרשים נדרשו לבנות את הבתים בעצמם במתכונת של "בנה ביתך" בנוסף שילמו 5,000-6,000 דולר על פיתוח התשתיות: כבישים, ביוב, מים, וחשמל לחברה נוספת בבעלות רוזן ורהט - "החברה לפיתוח שכונות מגורים ביו"ש בע"מ". ואלף דולר כ"הלוואה" למשרד החינוך והתרבות להקמת גני ילדים ובתי־ספר, כסף שהיה אמור להיות מוחזר לוועד המקומי ביישוב כאשר יתקבל תקציב ממשלתי. עד אוקטובר 1982 50 בתים ביישוב כבר היו בבנייה.
בשנת 1983, שלוש משפחות הראשונות עברו להתגורר ביישוב. כמו כן הוקמה עמותה של המשתכנים ביישוב. שמו של היישוב "שערי תקווה" נבחר משום שהוא ממוקם על כביש 5 המוביל לפרברי פתח תקווה.
בשנת 1984, החלו רוכשי הקרקעות להתלונן על עיכובים בפיתוח היישוב, ניהול כספי לא תקין, בעיות ברישום הבעלות על הקרקע ועל כך שאין עדיין תוכנית מתאר. בנוסף הוגשו שתי בקשות לפירוק לחברות של רוזן ורהט, מצד מתיישבי מתיישבי גני מודיעין (יישוב נוסף שייזמו רוזן ורהט) על כך שאף על פי ששילמו על פיתוח תשתיות, הם לא הוקמו. ומצד חברת רסקו, בנוגע לשטח קרקע בכפר חארס ליד שכם, שנרכש עם הבטחה שיש היתר עסקה מהמנהל האזרחי על בעלות, אף על פי שלא הייתה ברשותם. בספטמבר 1984, נפתח הליך בבית המשפט המחוזי בתל אביב שהוביל זמן מה לאחר מכן למתן צו פירוק ל "יו"ש השקעות מקרקעין ופיתוח בע"מ", שהכונס הרשמי משמש כמפרק החברה. הסכסוך המשפטי נמשך כעשרים שנה והגיע לדיון עד בית המשפט העליון. לאחר שנתיים של עיכובים, פנו רוכשי הקרקעות למשרד השיכון וביקשו שיקבל עליו חסות ופיקוח על הנעשה בשטח, המשך הפיתוח של היישוב נעשה בסיוע ממשלתי.
בזמן האינתיפדה הראשונה (בשנים 1988–1989) יידו תושבים מהכפר עזון עתמה אבנים ובקבוקי תבערה לעבר היישוב הממוקם מטרים ספורים מבתי שערי תקווה (ביישוב עוד לא הייתה גדר היקפית). בתגובה נכנסו התושבים לכפר מספר פעמיים ופגעו ברכוש. לאחר הסכם אוסלו ב' סווגו הכפרים הסובבים את היישוב, עזון עתמה, בית אמין וסניריא, כשטח B. עם זאת מספר בתים ביישוב נבנו לאחר ההסכם על אדמות הכפר עזון עתמה בשטח B.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003 החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה. משולש הכפרים עזון עתמה ובית אמין וסניריא בותר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלהם. הכפר עזון עתמה מנותק משאר הרשות הפלסטינית על ידי גדר ההפרדה תוך השארת שערי תקווה בצידו ה"ישראלי" של המכשול (אך מוקפת בשלושה צדדים על ידי הגדר). הדרך היחידה המקשרת את תושבי הכפר עם שאר הרשות היא שער בגדר, שפתוח רק בשעות היום.
בשנת 2007 הועלתה הצעה לאחד את שערי תקווה, עץ אפרים, אלקנה ואורנית לישות מוניציפלית אחת. לאור התנגדות חלק מהתושבים ביישובים ההצעה ירדה לבסוף מהפרק. בשנת 2011 נבנה ביישוב ספסל באורך של 320 מטרים. נכון לשנת 2022, מונה אוכלוסיית שערי תקווה למעלה מ-6,100 תושבים.
מאפיינים
אוכלוסיית היישוב מעורבת, וכוללת חילוניים ודתיים.
הבניה היא ברובה בתים צמודי קרקע, חלקם דו-משפחתיים. ביישוב מצויים מספר גנים ומעונות יום, וכן בית ספר יסודי ממלכתי דתי ובית ספר שמונה שנתי ממלכתי. בין השירותים החברתיים ניתן למנות מתנ"סים, חוגים, מועדוני נוער, שתי תנועות נוער - האיחוד החקלאי ובני עקיבא, ספריה ומועדון ספורט הכולל בריכה ומגרשי טניס. בנוסף, ביישוב קיימים מרכז מסחרי, מרפאות ושירותי דת שונים.
היישוב זכה בחמישה כוכבי יופי בתחרות "קריה יפה" של המועצה לישראל יפה. בשערי תקווה שני בתי ספר יסודיים. תלמידי הכיתות העל-יסודיות לומדים בתיכון "אורט" אורנית, ובאולפנה ובישיבת אלקנה.
תנועות נוער
ביישוב פועלות שתי תנועות נוער, אחת לנוער החילוני, האיחוד החקלאי. בשנת 2009 נסגר סניף האיחוד החקלאי ביישוב עקב סכסוך בין ועד היישוב להנהלת התנועה. בעקבות הסגירה עברו בני הנוער החילונים ביישוב לשבט תנועת הצופים ביישוב הסמוך אורנית. לאחר עשור, בשנת 2019, נפתח הסניף בשנית, מתוך מחשבה כי מוטב שהנוער החילוני ביישוב, יפעל גם הוא לתרומה ליישוב ולקהילת היישוב ולא לקהילות מחוץ ליישוב. כיום, השכבות הצעירות ברובן נכנסו לתנועה ואילו חלק גדול מהנוער החילוני משכבות ו-י״ב ביישוב עדיין חלק מתנועת הצופים באורנית.
השנייה היא בני עקיבא, סניף שערי תקווה. סניף שערי תקווה החל את פעילותו בשנת 1985, מאז ועד היום הסניף פועל למען הקהילה והחברה ביישוב, בשנת 2016 הסניף עבר למשכנו החדש באזור גבעת דוד.
הסניף מונה כיום לערך 400 חניכים ומדריכים, ונחשב לבין הסניפים מהגדולים בארץ עם ממוצע של 53 חניכים בשבט. צוות סיירת נחשון של הסניף מסייע רבות למען הקהילה במיוחד בהקמת ימי הולדת לילדים מעוטי יכולת/עם קשיים חברתיים, ארגון משלוחי מזון לחיילים ועוד, צוות סיירת נחשון של הסניף מונה כ60 חברי צוות פעילים שתורמים לקהילה מתוך אמונה בשיפור איכות החיים ביישוב.
סמל היישוב
הסמל נבחר על ידי ועד היישוב וכולל את המוטיבים הבאים:
שער השומרון
במאי 2022 אלוף פיקוד מרכז יהודה פוקס חתם על הצו לאיחוד היישובים ובכך הושלם המהלך לאיחוד היישובים שנרקם כשבע שנים וקיבל את תמיכתם ואישורם של שרת הפנים איילת שקד ושר הביטחון בני גנץ. על פי נתוני הלמ"ס, ערב ההכרזה על האיחוד היו ביישוב שערי תקווה כ-6,000 תושבים, וביישוב עץ אפרים כ-2,500 תושבים.
קורט גדל
קורט גֶדֶל (בגרמנית: ; 28 באפריל 1906 – 14 בינואר 1978) היה לוגיקן ומתמטיקאי אוסטרי שהיגר לארצות הברית. נחשב לאחד מגדולי הלוגיקנים של כל הזמנים.
תולדותיו
נולד ב-28 באפריל 1906 בעיר ברנו שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), לאב שהיה מנהל מפעל טקסטיל. בגיל 18 התחיל גדל את לימודיו באוניברסיטת וינה, שם לקח קורסים בפיזיקה, במתמטיקה ובפילוסופיה, כשבסופו של דבר התמקד בלוגיקה מתמטית והיה חבר בחוג הווינאי. בשנת 1930 סיים את עבודת הדוקטורט שלו, שבה הוכיח את שלמותו של תחשיב יחסים מסדר ראשון. טענה זו ידועה בשם משפט השלמות של גדל.
מראשית ימי המתמטיקה ועד למאה העשרים פעלו המתמטיקאים מתוך תחושה שכל טענה מתמטית ניתנת להוכחה או, לחלופין, להפרכה (כלומר הוכחת אי נכונות הטענה). בשנת 1931 הוכיח גדל, במאמרו "על טענות שאינן ניתנות להוכחה בפרינציפיה מתמטיקה ובמערכות דומות", שבכל מערכת אקסיומות עקבית לתורת המספרים, המקיימת את התנאי שיש אלגוריתם (תוכנית מחשב, בלשון ימינו) שמחליט לכל נוסחה אם היא אקסיומה או לא, יש טענה שלא ניתן להוכיחה או להפריכה. בנוסף הוכיח שהעקביות של המערכת עצמה אינה ניתנת להוכחה. אלו הם משפטי אי השלמות של גדל, משפטים שהם אבני פינה של הלוגיקה המתמטית המודרנית.
בשנת 1936 רצח סטודנט נאצי את מוריץ שליק, מייסד החוג הווינאי, אשר עורר בגדל את העניין בלוגיקה. המאורע השפיע רבות על גדל, שהיה נתון ללחצים מצד משפחתו, והוא סבל שוב מהתמוטטות עצבים. את רוב שנת 1936 בילה בבתי חולים לחולי נפש בווינה. עד האביב של 1937 הספיק להחלים, ולימד קורס באוניברסיטה של וינה. בספטמבר 1938, כמה חודשים לאחר האנשלוס, נשא לאישה את אדל, ואז שוב הוזמן למכון בפרינסטון, ואחר-כך לאוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה (לשם ברח הלוגיקאי קרל מנגר הבן, שגדל השתתף בסמינר שלו בשנים עברו).
בקיץ 1939 חזר גדל לווינה, שם נבדק ונמצא - במפתיע - כשיר לשירות צבאי. בסמוך לכך הוכה ברחוב על ידי חבורת נאצים, שחשבו כי הוא יהודי. כדי להמשיך ללמד באוניברסיטה, נדרש גדל להצהיר כי אינו יהודי, וסירב. בינואר 1940 ביקשו בני הזוג לעזוב את אוסטריה, מחשש שגדל יגויס לצבא הגרמני. עקב המצור הימי הבריטי הם הוכרחו לנסוע צפונה ללטביה, משם ברכבת הטרנס-סיבירית, ליפן ומשם לארצות הברית, בחזרה למכון למחקר מתקדם.
גדל השתקע בפרינסטון, ומאותה עת עזב את המכון רק לעיתים רחוקות. שם פגש את אלברט איינשטיין והפך לידידו הקרוב. בשנת 1940 הגיע להישג חשוב נוסף, כשהוכיח שאקסיומת הבחירה והשערת הרצף אינן סותרות את האקסיומות האחרות של תורת הקבוצות. הוא עשה זאת בעזרת מודל של תורת הקבוצות שנקרא קבוצות ניתנות לבנייה. בשנת 1946 קיבל משרה קבועה במכון.
באותן שנים ניסה גדל להוכיח שהשערת הרצף אינה מתחייבת משאר האקסיומות של תורת הקבוצות, ובכך להשלים את פתרונה של הבעיה הראשונה של הילברט, אבל בסביבות 1943 נטש את הניסיון (הבעיה נפתרה בסופו של דבר על ידי פול כהן). הוא עבר לעבוד על המשוואות של תורת היחסות. תוצאות שלו בכיוון זה, מסוף שנות הארבעים, הוערכו מאוד על ידי איינשטיין.
בשנת 1948 קיבל גדל אזרחות אמריקאית. אנקדוטה ידועה מספרת שלאחר שגדל למד את עקרונות החוקה לקראת הבחינה לקבלת אזרחות, הוא סיפר לאוסקר מורגנשטרן שמצא פרצה בחוקה האמריקאית שיכולה לאפשר לדיקטטור להשתלט על המדינה באופן חוקי. מורגנשטרן ואיינשטיין ליוו את גדל לראיון ומבחן הקבלה לאזרחות, ובמהלך המבחן סיפר גדל לשופט שערך את הבחינה על הפרצה שגילה. למזלו של גדל, השופט, שהיה מכר של איינשטיין, מיהר להסב את השיחה לנושאים מקובלים יותר, ובסיום הריאיון העניק לגדל את הגושפנקה הנחוצה לקבלת אזרחות.
בשנת 1960 נקרא על שמו האסטרואיד 3366 גדל.
גדל היה אדם ביישן ומכונס בעצמו. בערוב ימיו התעוררה בו דאגה גוברת לבריאותו, והוא פיתח פראנויה שהתבטאה בחשש שמנסים להרעילו. הוא סירב לאכול כל מזון שלא הוכן בידי אדל אשתו, וכשנכנסה אדל לבית חולים לשישה חודשים, הפסיק לאכול כליל, עד שבסופו של דבר נפטר מתת-תזונה ב-14 בינואר 1978. בסוף ימיו פחת משקלו עד לכ-30 קילוגרם, ובתעודת הפטירה שלו נכתב שמותו נגרם "כתוצאה מתת-תזונה וחולשה קיצונית שמקורן בהפרעת אישיות".
על שמו מוענק פרס גדל לציון הישגים יוצאי דופן בתחום התאוריה של מדעי המחשב.
גדל ומסע בזמן
אמנם, כדי ליצור קו עולם שכזה, היקום צריך לבצע סיבוב (סביב עצמו) אחת ל-70 מיליארד שנה, והמסע של "מכונת הזמן" יימשך לפחות 100 מיליארד שנה (לפי שעון המכונה), גם במהירות הקרובה למהירות האור. יש המצטטים בשמו של איינשטיין את "חוק הזהב" שלפיו לא ניתן לנוע אחורנית בזמן. עם זאת, גדל הוכיח באמצעות כלים מתמטיים כי באופן תאורטי, הדבר אפשרי, מה שגרם לאיינשטיין לפקפק בתיאוריה שלו. הפתרון של גדל ידוע בשם "מטריקת גדל", והוא מהווה פתרון מדויק למשוואת איינשטיין. כיום ממשיכים מדענים לחקור כיוונים שונים הקשורים למסע בזמן, ולפתירת הפרדוקסים הפיזיקליים והפילוסופיים הנובעים מכך.
גדל אמר שנתן פיתוח זה כמתנה לאיינשטיין לרגל יום הולדתו ה-70.
כמו כן, מובעת במאמצים מתמטיים אלו הגדרה אלגנטית כלשהי למדע הפיזיקה - מדע המאפשר לעוסקים בו ליצור עולמות דמיוניים בעלי מערכות פיזיקליות עובדות, ולאחר מכן לבדוק את מידת תאימותן למציאות.
אופיו
גדל היה ביישן ביותר. רתיעתו מהחצנה וחששותיו מהחברה באו לידי ביטוי במשך כל חייו, ועלו בקנה אחד עם הפראנויה שלו. בכל חייו היו לו רק קשר חברות עמוק אחד - עם אלברט איינשטיין. גדל ואיינשטיין היו קרובים מאוד זה לזה, הן מבחינה אינטלקטואלית והן מבחינה חברתית, ומוזרויותיו של גדל, ובראשן האקסיומה שהציב לעצמו לפיה שום דבר בעולם לא קורה בשל מקריות או טיפשות אנושית, לא הפריעו לאיינשטיין ואף שעשעו אותו, והוא מצא בגדל בן שיח אמיץ. איינשטיין העיד שבשנותיו האחרונות עבודתו כבר לא הייתה חשובה לו, אך הוא בא למכון למחקר מתקדם רק כדי ללוות את גדל לביתו ולשוחח איתו. מלבד איינשטיין, הייתה לו ידידות אמיצה עם אוסקר מורגנשטרן, שהתחזקה לאחר מותו של איינשטיין. כמו כן, הוא היה ידיד של אברהם רובינסון וג'ון פון ניומן, והאחרון הפיץ את משפטי אי השלמות שלו ועזר לו רבות בקידום הקריירה שלו ורעיונותיו. לימים נמצא מכתב שגדל שלח לפון נוימן עת הלה היה חולה בסרטן ובו העלה את השאלה המנוסחת כיום בתור P=NP?.
גדל לא אהב להביע את דעותיו אם לא הייתה לו הוכחה להן. גדל, שהיה חבר בחוג הווינאי, התנגד במובהק לפוזיטיביזם הלוגי שלו ולתפיסותיו של לודוויג ויטגנשטיין שזכה לעדנה מיוחדת בקרב חברי החוג, לא הציג את התנגדותו בחוג זה. גדל חשב את משפטי אי השלמות לאפלטוניסטיים במובהק, אך הוא לא הפגין כמעט את התנגדותו לפרשנות הפוזיטיביסטית לה הם זכו, פרט לשיחות אישיות. באופן כללי, הוא לא הסכים להביע דעות בסביבה עוינת, והאמין שהצגתם של רעיונות לא בשלים, במיוחד לקהל עוין, תהיה לא הוגנת כלפי הרעיונות עצמם.
בית החולים לילדים מריאנשטיפט
בית החולים לילדים מָרִיאנשְׁטִיפְט (בגרמנית: Kinderhospital Marienstift – בית החולים לילדים של הקרן על שם מריה) היה בית החולים הראשון לילדים בירושלים ובמזרח התיכון, ובין הראשונים מסוגו בעולם. בית החולים פעל במחצית השנייה של המאה ה-19, בין השנים 1872–1900.
בית החולים הוקם על ידי ד"ר מקס סנדרצקי (Max Sandreczky, 1839–1899), שהיה רופא ילדים, כירורג, מיילד ואיש אשכולות גרמני. המבנה שבו שכן בית החולים במאה ה-19 קיים עד היום ברחוב הנביאים 29 בירושלים.
רקע
עד שנות השלושים של המאה ה-19 לא היה בארץ ישראל ולו רופא אחד שפעל בה באופן קבוע. כן לא היו מרפאות או בתי חולים, עד להקמתו של בית החולים של המיסיון האנגלי בירושלים בשנת 1844. באותה שנה פתח משה מונטיפיורי בית חולים מתחרה ברובע היהודי בבעלות יהודית, וב-1854 הקימה משפחת רוטשילד בית חולים נוסף בין החומות, שנקרא על שמה. בעקבות פתיחתם של בתי חולים אלה, החלו להיפתח בזה אחר זה בתי חולים בכל רחבי ארץ ישראל, רובם המוחלט בידי מעצמות אירופה שביקשו לתקוע בכך יתד פוליטית בארץ, ולהגדיל בכך את השפעת המיסיון הנוצרי. אף לא אחד מבתי החולים הללו יועד לילדים דווקא, ובכל מקרה רמתם המקצועית של רוב בתי החולים הייתה ירודה. שיעור תמותת הילדים והתינוקות בארץ ישראל היה גבוה ביותר, ורוב בתי החולים לא הצליחו לתת מענה ראוי לכך.
הקמת בית החולים מריאנשטיפט
ד"ר מקס סנדרצקי נולד ביוון למשפחה גרמנית ב-1839, אך ילדותו עברה עליו בירושלים. מגיל צעיר הוא נחשף לתנאי ההיגיינה והתברואה הקשים בארץ ישראל, מהם סבלו בעיקר ילדים, והחליט להיות רופא ילדים. הוא השתלם במקצוע הרפואה בגרמניה, ובשנת 1868 שב לירושלים עם אשתו, במטרה להקים בה בית חולים לילדים.
במשך ארבע שנים עמל סנדרצקי לשכנע תורמים ונדיבים גרמנים להרים תרומה למפעלו, ובשנת 1872 הצליח להגשים את חלומו, בעזרת סיוע נדיב שקיבל מהדוכס הגדול ממקלנבורג-שוורין ורעייתו, שביקרו אז בארץ במסע צליינות. הזוג ניאות לממן את הקמת בית החולים, בתנאי שייקרא על שם הדוכסית מריה פון שוורצבורג-רודולשטאדט.
אופי בית החולים
בית החולים מריאנשטיפט פעל בבית אבן דו-קומתי קטן בסגנון ערבי-כפרי, שהוקם על ידי הבישוף הסיריאני-אורתודוקסי במחצית המאה ה-19, כחלק מתהליך היציאה מהחומות. למרות לאומיות מקימיו ומנהלו, שירת בית החולים ילדים בני כל הדתות ללא אפליה. ייחודו של בית החולים מריאנשטיפט, בניגוד לבתי חולים אחרים בארץ באותה עת, היה שסנדרצקי פעל באופן מוצהר לריפוי החולים בלבד, ולא עסק או עודד פעילות מיסיונרית כלל. הקהילה היהודית בירושלים, שהתייחסה בתחילה בחשש וחשדנות כלפי בית החולים הנוכרי, השתכנעה לבסוף בטוהר כוונותיו של סנדרצקי, וילדים יהודים רבים פקדו את המקום וטופלו בו. בשנת 1875 נפצע אחד מיושבי שכונת נחלת שבעה הצעירה בהתקפת שודדים על ביתו שמחוץ לחומות. הרופא היחיד שהסכים לבוא ולטפל בו בשעת לילה היה סנדרצקי, שהבהילו לבית החולים ביקור חולים, והציל בכך את חייו. מעשה זה הביא את יהודי ירושלים לתת אמון רב בסנדרצקי, עד כי 'הוועד הכללי כנסת ישראל' הקדיש תקציב חודשי קבוע לתמיכה בבית החולים מריאנשטיפט. בזכות מימון זה, ובזכות מימון קבוע שהגיע מתרומות מגרמניה, יכול היה סנדרצקי לטפל בילדים עניים ללא תשלום.
סנדרצקי, שהתמחה בכירורגיה, הביא לכך שבית החולים לילדים מריאנשטיפט היה הראשון בבתי החולים בירושלים שהפעיל חדר ניתוח מיוחד לילדים. פרופ' שמואל ניסן, שערך עבודת מחקר מקיפה ביותר על תולדות בית החולים מריאנשטיפט, חשף דיווחים מפורטים על ניתוחים ועל פעילות רפואית שהתקיימה בבית החולים, המלמדים על ידע רפואי ומקצועיות יוצאי דופן ביחס לתקופה. רוב הניתוחים שביצע סנדרצקי היו ניתוחי עיניים וניתוחים פנימיים. הדו"חות השנתיים מלמדים כי הטיפול המסור הביא לשיעורי תמותה מן הנמוכים ביותר בבתי החולים באותה עת: בשנה הראשונה נפטרו חמישה ילדים מתוך 107 (כ־5%), ובשנה האחרונה נפטרו 9 ילדים בלבד מתוך 555 הילדים שטופלו (כ־1.5%).
מות סנדרצקי וסגירת בית החולים
למרות חשיבותו של בית החולים, הוא סבל כל שנותיו מקשיי מימון, עקב אי הצלחתו של סנדרצקי לרתום נדבנים נוספים למימון המפעל. הדוכס הגדול ממקלנבורג-שוורין ורעייתו נותרו התורמים העיקריים, ואליהם הצטרף חוג מצומצם של ידידים ותומכים, בהם ביסמרק ידידו. סנדרצקי גייס את כל משפחתו לתפעול בית החולים, כך שהוא היה המנהל; אשתו – האחות הראשית ומנהלת משק הבית; ושלוש בנותיו שימשו כאחיות. הצפיפות הגדולה במקום הלכה והחמירה מדי שנה, שכן שטחו המצומצם של בית החולים איפשר לטפל בו זמנית בפחות מעשרים ילדים. בסופו של דבר נאלץ סנדרצקי לשכור את הבניין הסמוך, ברחוב הנביאים 30, ולמרות המשאבים הדלים, לא הפסיק לקוות להקים יום אחד בית חולים חדש ומרווח לילדים בירושלים. כשוילהלם השני, קיסר גרמניה ביקר בירושלים בשנת 1898, ופמלייתו חנתה ממש מעבר לכביש ברחוב הנביאים, ביקש סנדרצקי להיפגש עמו ולשכנעו לתרום להקמת בית חולים לילדים בירושלים, אך הוא לא הורשה להיפגש עם הקייזר.
תולדות מבנה בית החולים
בית החולים שכן, כאמור, באחד המבנים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים. הוא מופיע במפה ששרטט צ'ארלס וילסון בביקורו בירושלים בשנת 1864 בתוך חורשת עצים. לאחר סגירתו של בית החולים בשנת 1900 התגורר במבנה הסופר ארתור קסטלר (1905–1983), שהיה בין היתר גם יד ימינו של זאב ז'בוטינסקי. בשנות ה-30 התגורר בבית קליפורד הולידיי, שהיה מהוגי תוכנית האב לעיר בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1945 עברו האחים האדריכלים דן ורפאל בן-דור להתגורר בבית, בו המציאו את "האבן המזויפת" – לבני מלט שעוצבו בתבנית שהקנתה להם מראה "טבעי". דוגמה ל"גדר אבנים" כזו ניתן לראות עדיין בחצר הקדמית. בראשית שנות האלפיים עברה לשכון במבנה העמותה הנוצרית 'שבת אחים', המסייעת במימון טיפולים רפואיים בישראל לילדים לא ישראלים. על שלט בכניסה למבנה היום נכתב:
שימור המבנה
בסוף שנות ה-90 עמדה על הפרק תוכנית להפוך את קומתו הראשונה של המבנה לקומת מסחר, או לחלופין – לשמרו, אך לאפשר ליזם שקנה אותו, חברת ארלדן, לבנות עליו קומות נוספות. בעקבות התנגדות עזה מצד גופים אחדים, ובהם החברה להגנת הטבע והמועצה לשימור אתרים, וכן בהתערבותם של רופאים בכירים, הוקפאה התוכנית. בסוף 2003 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית לשינוי האזור ולהקמת בניין חדש על ידי חברת ארלדן, בסמוך למבנה בית החולים ההיסטורי, תוך שימור מרבי של מבנה בית החולים עצמו. הוועדה קבעה כי: "בבניין המיועד לשימור בצפון התוכנית לא יותרו תוספות. הבניין ישוקם וישוחזר. לאור העובדה שלא תותר תוספת קומות, לא ייקבע שימוש ציבורי בבניין. בקומת הקרקע ייקבע שימוש למסחר, ובו קיר תצוגה קטן להצגת ההיסטוריה של המבנה ותפקודו כבית חולים לילדים ברשות ד"ר סנדרצקי."
בפברואר 2011 בוטלו כל תוכניות השימור למבנה בית החולים ההיסטורי, והוחלט כי ייהרס ויפנה את מקומו לטובת מרכז מסחרי, אך שלוש שנים לאחר מכן, בעקבות לחץ ציבורי גדול, תוכניות השימור אומצו שוב והבית לא ייהרס.
כפר שיתופי
רקע
הכפרים השיתופיים הראשונים הוקמו על ידי עולי העלייה החמישית שהגיעו ממרכז אירופה. הכפר השיתופי הראשון הוא רמות השבים, והוא שימש דגם לכפרים אחרים. התושבים הגיעו עם אמצעים כספיים מספיקים לרכישת אדמות, אך ללא ידע וניסיון בחקלאות. הם בחרו בדגם התיישבות שבו האדמות החקלאיות והאדמות למגורים שייכות לפרטים ומנוהלות על ידיהם על פי ראות עיניהם, אך קיימת אגודה שיתופית (קואופרטיב) שאחראית לניהול חיי הקהילה ולשיתוף פעולה בהספקה ושיווק. דגם זה קיבל השראה מתוכניתו של דייוויס טריטש. אריך דב מוזס פעל להופכו למעשי.
עד מלחמת העולם השנייה הוקמו מספר כפרים שיתופיים נוספים, ביניהם כפר שמריהו, שדה ורבורג, בית יצחק, שער חפר, גן השומרון, הכפר השיתופי נהריה, שבי ציון וכפר ביאליק. בשנת 1944 התארגנו יישובים אלו באמצעות תנועת האיחוד החקלאי.
מספר קיבוצים לשעבר התאגדו מחדש ככפרים שיתופיים, ביניהם יד חנה והר עמשא.
היסטוריה חקיקתית
"הצעת חוק האיגוד השיתופי", שקודמה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 על ידי ממשלת ישראל, הייתה ניסיון ראשון להגדיר בחוק את ההבדלים בין צורות ההתאגדות השונות. בין השאר, הוגדרה בהצעת החוק הגדרה ל"כפר שיתופי", במטרה לתת מענה ל-32 היישובים שהיו מאוגדים במסגרת ברית הפיקוח "בחן" והאיחוד החקלאי. ההבדל המרכזי בין מושב עובדים לכפר שיתופי, על פי ההצעה, הוא שבכפר שיתופי אין הכרח לקיומה של "זהות ועדים" – כלומר, זהות של חברי הוועד של האגודה השיתופית וחברי הוועד המוניציפלי – וכן שאגודת הכפר השיתופי לא חייבת להגדיר ישוב נפרד. הצעת חוק זו לא התקבלה.
בשנת 1973 פרסם שר העבודה יוסף אלמוגי את "תקנות האגודות השיתופיות (חברוּת)", בהן מופיעה ההגדרה של כפר שיתופי כ"אגודה חקלאית כפרי, שמטרותיה כוללות ארגון התיישבות חבריה כאיכרים המחזיקים ברכוש פרטי ומקיימים שיתוף באספקה, בשיווק ובשירותים חקלאיים אחרים, והרשם סיווג אותה ככפר שיתופי". ב-1995, פרסמה שרת העבודה אורה נמיר תקנות לגבי סוגי האגודות השיתופיות, ובהן מופיעה הגדרה דומה, ללא הסיומת לגבי הרשם. בשנת 2006 תוקנה ההגדרה על ידי שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אלי ישי, כך שהאגודה השיתופית בכפר שיתופי לא מחויבת להיות חקלאית, ומטרתה היא לנהל את השירותים ואת המפעלים היצרניים, בין אם הם חקלאיים ובין אם לאו.
החל משנת 1997 מופיע "כפר שיתופי" בצו המועצות המקומיות כאחת מצורות היישוב האפשריות הבאות בגדר "ישוב שיתופי", ובהתאם על כפרים שיתופיים לקיים את עיקרון זהות הוועדים.
הבחנה מהתאגדויות וצורות התיישבות אחרות
על פי תקנות האגודות השיתופיות (סוגי אגודות), בניגוד למושב שיתופי, האגודה היא לא הבעלים של אמצעי הייצור, השיווק והקניין הציבורי, והיא לא בהכרח מתבססת על עקרונות של שוויון או שיתוף בצריכה, ייצור וחינוך; ועל אף הדמיון בין כפר שיתופי למושב עובדים, אגודת הכפר השיתופי לא בהכרח נועדה לשיתוף באספקה ושיווק או למימוש עיקרון העזרה ההדדית.
בניגוד לקיבוצים, מושבים שיתופיים, מושבי עובדים, ויישובים קהילתיים כפריים, אגודת הכפר השיתופי אינה מהווה בהכרח יישוב נפרד. כך למשל, הכפר השיתופי "נהריה", הוא למעשה התאגדות של תושבי שכונה חקלאית בתוך העיר נהריה.
לייזר פחמן דו-חמצני
היסטוריה
לייזר פחמן דו-חמצני פותח והוצג לראשונה בשנת 1964 על ידי קומאר פאטל ממעבדות בל בארצות הברית. פאטל הצליח להפיק קרינת לייזר נמוכה כשהעביר זרם חשמלי בגז פחמן דו-חמצני נקי. על בסיס המצאה זו יוצרו כבר בשנת 1967 לייזרים בהספק של למעלה מ-1000 ואט. כיום מיוצרים סוגים שונים של לייזרים פחמן דו-חמצני בהספק הנע בין ואטים בודדים ועד אלפי ואט (1-10,000). לייזרים אלה נמצאים בשימוש נרחב בתעשייה וברפואה.
מרכיבים יסודיים
כמו מרבית הלייזרים הגזיים – לייזר פחמן דו-חמצני כולל את רכיבי היסוד הבאים: בפעולת הלייזר מעביר ספק-הכוח אנרגיה חשמלית אל התווך באמצעות אלקטרודת הנמצאות במגע עם הגז. האנרגיה החשמלית מעוררת את הגז - מעלה את הרמה האנרגטית של מרכיביו – ונוצרת בו התפרקות חשמלית המתבטאת בזרם בין האלקטרודות. שחרור האנרגיה מהגז מתבטא בין השאר בפליטת אור מהתווך (glow discharge), בדומה לאור נורות המבוססות על גז (נורות נאון למשל). צבעו של האור הנפלט מההתפרקות תלוי בהרכב הגז המצוי בלייזר. אור זה מכונה גם פליטה ספונטנית (נפלט לכל כיוון, הוא תערובת של צבעים שונים – אורכי גל שונים – ומתפזר כהילה ולא כקרן אחידה).
תערובת הגזים בתווך מותאמת כך שיתבצעו מעברי האנרגיה הבאים בין מרכיביה: הזרם החשמלי בתערובת מעורר את גז החנקן לרמת אנרגיה גבוהה (החנקן בולע אנרגיה). החנקן אינו יכול לשחרר אנרגיה זו כאור (פוטונים). באמצעות התנגשות, החנקן המעורר מעביר את האנרגיה שנבלעה בו אל הפחמן הדו-חמצני. הפחמן הדו-חמצני יכול לשחרר חלק מהאנרגיה שנבלעה בו באמצעות פוטונים של אור. תפקיד ההליום בתערובת הוא לסייע לפחמן הדו-חמצני לשחרר את שארית האנרגיה שנותרה בו (ולא השתחררה כאור), ובכך ההליום מקרר למעשה את הפחמן הדו-חמצני. את החום שנצבר בהליום יש לשחרר מהמערכת באמצעי קירור חיצוניים (מערכת קירור).המהוד האופטי בלייזר, המורכב בעיקר משתי מראות בשני קצותיו של התווך הגזי, נועד להפיק מהפליטה הספונטנית פליטה מאולצת (Stimulated radiation) המתבטאת בקרן לייזר ישרה, אחידה בצבעה (מונוכרומטית – בעלת אורך גל יחיד), בעלת קוטר מוגדר והתבדרות מועטה. אורך הגל של קרן הלייזר ('צבע' הקרן) תלוי בעיקר בחומר המהווה את התווך. לייזר פחמן דו-חמצני מפיק קרן בלתי נראית בתחום האינפרה אדום. אורך הגל הנפוץ ביותר ללייזרים אלה הוא 10.6 מיקרומטר.
תהליך יצירת קרן הלייזר תוך הפיכת אנרגיה חשמלית לאנרגיית אור מתאפיין בנצילות נמוכה. בלייזרים מסוג פחמן דו-חמצני נצילות התהליך היא כ-20%. שאר האנרגיה החשמלית הופכת לחום הנבלע בעיקר בתערובת הגז. לכן בתכנון כל לייזר יש לכלול התקן או מערכת קירור לסילוק החום מהגזים ומרכיבים אחרים. תקלות במערכת הקירור מביאות לירידה בהספק היציאה של הלייזר ועלולות אף לגרום לקריסת כל המערכת בשל הצטברות חום רב. בעיה נוספת בלייזר זה היא התפרקות מולקולות פחמן דו-חמצני לפחמן חד-חמצני (שאינו מפיק לזירה בתנאים אלה). ככל שעולה רמת הפחמן החד-חמצני בלייזר הספק היציאה הולך ודועך.
סוגים עיקריים של מבנה התווך בלייזר פחמן דו-חמצני
[[קובץ:Laser cutting machine.jpg|ממוזער|
הבחנה נוספת בין סוגי לייזר פחמן דו-חמצני היא בין לייזרים עם קרן רציפה (CW-Continues Wave) לבין לייזרים פולסיים. לכל אחד מסוגים אלה של קרן לייזר שימושים שונים בתעשייה וברפואה.
כמו כן ניתן להבחין בין לייזרים שהאנרגיה החשמלית מועברת ישירות אל האלקטרודות הנמצאות בתווך הגאזי לבין לייזרים שהאנרגיה החשמלית משודרת אל התווך הגאזי בתדר רדיו (RF). שידור בתדר רדיו מבטיח אורך חיים גבוה יותר לרכיבים פנימיים בלייזר (כגון רכיבי האופטיקה).
מחולל אותות
מחולל אותות (באנגלית: Function Generator) הוא מכשיר אלקטרוני המייצר אותות מתח חילופין הדומים לאלה המופיעים במעגלים חשמליים. המחולל מסוגל לספק מתחי חילופין בעלי צורות גל שונות, למשל גל סינוסי, גל ריבועי וגל משולש, בתדר רצוי ובמשרעת הניתנת לשינוי; כמו כן אפשר להוסיף מתח ישר (חיובי או שלילי) למתח החילופין. מחוללים חדישים יותר מאפשרים לייצר גלים בעלי צורה מתוכנתת מראש וכמו כן פולסים חד פעמיים למטרות שונות (קיימים מחוללים ייחודיים לנושא זה בלבד הנקראים מחוללי פולסים).
האות היוצא מהמחולל מכיל תמיד עיוותים למיניהם יחסית לצורת הגל התאורטית, בדרך כלל גודלם אחוז עד עשירית אחוז מהגל המקורי. סטייה זו מוגדרת בשם THD – total harmonic distortion.
מבנה המחולל
יכולות עיקריות במחולל אותות:
חיבור המחולל
החיבור בין המחולל לאוסצילוסקופ נעשה באמצעות כבל קואקסיאלי המאפשר העברה של אות של מתח חילופין ללא הפרעות חיצוניות וללא הפסדי מעבר גם בתדרים גבוהים. המחבר המקשר בין הכבל למחולל ולאוסצילוסקופ הוא מחבר RF שברוב המקרים הוא מסוג BNC.
תצוגת האותות
על ידי החיבור לאוסצילוסקופ ניתן לראות את צורות הגל היוצא מהמחולל. באפשרותו של האוסצילוסקופ אף להציג מספר אותות שונים המגיעים מהמחולל או מחלקים אחרים במעגל (לרוב כתוצאה מהאותות היוצאים מהמחולל) במספר ערוצים (Channels).
סנקה הזקן
לוקיוס, או מרקוס, אניאוס סנקה (Annaeus Seneca), הידוע כסנקה הזקן וסנקה הרטוריקן (54 לפנה"ס – 39 לספירה לערך), היה רטוריקן וסופר רומאי, שנולד למשפחה עשירה ממעמד הפרשים מקורדובה, היספניה. סנקה חי במהלך תקופות שלטונם של שלושה קיסרים חשובים: אוגוסטוס, טיבריוס וקליגולה. הוא היה אביהם של לוקיוס יוניוס גליו אניאנוס ושל הפילוסוף הסטואי סנקה הצעיר (לוקיוס), שהיה המורה של נירון קיסר.
רקע
סנקה הזקן הוא הראשון במשפחתו שיש לגביו ידע ברור. שמו הרומאי הפרטי אינו ודאי. בתקופת הרנסאנס שמו וחיבוריו נתערבבו עם אלה של בנו, לוקיוס אניאוס סנקה. בתחילת המאה ה-16, רפאלו מאפיי  מוולטרה הבין כי חייבים היו להיות שני אנשים שונים. הוא ציין כי שניים מנכדיו של סנקה הזקן נקראו "מרקוס" ומאחר שהיה מנהג רומאי להעניק לבנים את השם של סבם, רפאלו אימץ את השם "מרקוס" לסנקה הזקן עצמו. עד המאה ה-20 שם זה שימש כשמו הפרטי הסטנדרטי. עם זאת, כיום מקובל שמנהג זה של קריאת שמות לא היה נוקשה, ומאחר שבכתבי היד הוא נזכר כ"לוקיוס", חוקרים רבים מעדיפים כיום את השם הפרטי הזה, מכיוון שהוא גם יכול לעזור להסביר מדוע חיבוריהם נתבלבלו כל כך ביניהם.
מאשתו הלוויה מקורדובה היו לו שלושה בנים: הבכור היה לוקיוס אניאוס נובאטוס - שהיה ידוע מאוחר יותר כלוקיוס יוניוס גליו אניאנוס - שהיה פוליטיקאי ורטוריקן רומי; האמצעי היה סנקה הצעיר, המורה של הקיסר נירון ופילוסוף סטואי; והצעיר ביותר היה מרקוס אניאוס מלה (Marcus Annaeus Mela), פילוסוף ופרוקורטור  (משגיח), שהיה אביו של המשורר מרקוס אנאוס לוקאנוס.
מאחר שהוא נפטר לפני שבנו סנקה הצעיר גורש על ידי הקיסר קלאודיוס בשנת 41 (Seneca, ad Helviam, ii. 4), והפרטים המאוחרים ביותר בכתביו מתייחסים לתקופה שמיד אחרי מותו של הקיסר טיבריוס, סנקה נפטר ככל הנראה בסביבות שנת 38 לספירה.