cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חירשות מלידה
רכישת שפה
שפת הסימנים, כגון שפת הסימנים האמריקאית (ASL), היא צורה ידועה של תקשורת לשונית עבור אנשים שומעים וחירשים כאחד. ילדים חירשים הלומדים שפת סימנים עוברים סדרה של אבני דרך מהלידה עד גיל שנה. אבני דרך אלה דומות לאלה של השפה המדוברת. ילד חירש מודע לסביבתו, נהנה מאינטראקציה אנושית, מחייך ונהנה ממשחק יד מלידה ועד שלושה חודשים. מ 3–6 חודשים ילד חירש גם מתחיל למלמל. בין 6–12 חודשים, ילדים חירשים משתמשים בתקשורת ידנית ומתקשרים עם מחוות, כגון משיכה והצבעה. ילדים חירשים רבים מסמנים על המילה הראשונה שלהם סביב 8 חודשים וחלק מסמן עד 10 סימנים או יותר סביב שנה.
קריאה וזיכרון לטווח קצר
לימוד הדקדוק תלת-ממדי, כמו ב- ASL, מחזק את יכולותיו החזותיות והמרחביות של הילד לרמה גבוהה מהממוצע. כדי להצליח בלימודי הקריאה, לילד החירש חייבת להיות שפה חזקה לבסס אותה. בנוסף, קשיי תקשורת עם המורה עלולים לפגוע בקריאה.
במבחני זיכרון קצרי טווח עבור מילים כתובות, ילדים חירשים ביצעו בצורה יותר גרועה בהשוואה לילדים עם שמיעה תקינה משום שהם לא מכירים את המילים. ילדים חירשים משתנים במידה רבה בניסיון ההתפתחותי שלהם עם שפת הסימנים, המשפיעה על התפתחותם של תהליכי זיכרון לטווח קצר. ילדים שמתחילים לרכוש שפה בגילאים מבוגרים ו / או בעלי יכולת שפה מוגבלת במהלך ילדותם המוקדמת, אינם מפתחים מיומנות שפת הסימנים, אשר בתורם משפיעה על התפתחות הזיכרון לטווח קצר.
ילדים של הורים חרשים
אימהות חירשות מדמיינות מודל במהלך האינטראקציות עם התינוק החירש. הן מעצבות את ידי תינוקותיהן כדי ליצור צורות של סימנים. הן משתדלות בייצור הבעות הפנים שלהן ומספקות מודלים בקו הראייה הישיר של תינוקותיהן החירשים. מטפלים של ילדים שומעים ושל ילדים חירשים מחזקים את ניסיונותיו הראשונים של הילד לתקשורת, ובכך מעודדים תקשורת נוספת ומורכבת יותר.
הביצוע של ילדים חירשים שיש להם הורים חירשים הוא ביצוע יותר טוב מזה של הילדים החירשים שיש להם הורים שומעים זאת בשל העובדה כי הורים חירשים מוכנים טוב יותר לענות על צורכי הלמידה המוקדמת של הילד החירש מאשר הורים ששומעים ; ולכן הם רוכשים את השפה "על פי לוח הזמנים". בנוסף, ילדים חירשים של הורים חירשים עוברים את שלבי התפתחות השפה מוקדם יותר.
גורמים חברתיים
הגורמים שמשפיעים על הישגים לימודיים של תלמידים חרשים דומים במידה רבה לאותם גורמים המנבאים את ההישגים הלימודיים של תלמידים שומעים בדרך כלל, כגון מצב חברתי ונוכחותם של תנאי נכות נוספים. זאת אומרת שחירשות, בפני עצמה, אינה קובעת הצלחה אקדמית או כישלון אלא מקיימת אינטראקציה עם גורמים רבים אחרים בדרכים מורכבות.
דיבור ארוטי
דיבור ארוטי, המכונה גם כדיבור אוהבים, (בלעז: Dirty Talk דיבור מלוכלך או לדבר מלוכלך), הוא נוהג בו נעשה שימוש במילים ודימויים כדי להגביר את העוררות המינית לפני, במהלך (או במקום) פעילות המינית. דיבור ארוטי הוא בדרך כלל חלק ממשחק מקדים, והוא יכול לכלול תיאורים ארוטיים, הומור מיני,  פקודות מיניות ומילים גסות. דיבור ארוטי יכול להיות לחש לאוזן של בן/בת זוג, דיבור בטלפון, או בטקסט כתוב (לדוגמה באמצעות מסרונים).
דיבור ארוטי מפעיל אזורים היפותלמוס ומגביר את הגירוי הגופני. הגברת הגירוי הגופי מתרחשת לרחוב אצל שני השותפים באינטראקציה המינית. בניסויים שנערכו ביקשו מהמשתתפים לומר מילים המשמשות בשיחות ארוטיות והן הדוברים והן המקשבים דיווחו על תחושות מיניות.
כאשר אין אפשרות לאינטימיות גופנית דיבור ארוטי יכול להיות היבט חשוב של סקס וירטואלי, במיוחד סקס טלפוני וסייברסקס.
יש להבדיל בין דיבור ארוטי/מלוכלך לבין "שיחה ארוטית בתשלום (Phone Sex) שהוא סוג של זנות.
המרקיז דה סאד, ראה את עצמו מומחה בנושאים מיניים. כתב בהקדמה ל - 120 ימים של סדום כי "בין הליברטינים (הוללים, תאוותניים) מקובל לחשוב שהכי הרבה תחושות חושניות מועברות על ידי איברי שמיעה"- היינו, שהדיבור הארוטי הוא הצורה הכי מעוררת של סקס.
הריגת בנימין מייסנר
הריגת בנימין מייסנר אירעה ב-24 בפברואר 1989, במהלכו מחבלים פלסטינים בשכם הפילו גוש בטון על ראשו של סמל בנימין מייסנר (נכתב גם בן מייסנר או בני מייסנר) והרגו אותו. הוא היה החייל הישראלי החמישי שנהרג באינתיפאדה הראשונה.
רקע
במהלך האינתיפאדה הראשונה נערכו הפגנות אלימות בשכם לאחר ירי על מתקן הלוויה על ידי כוחות ישראליים ב-18 בדצמבר 1988. שני פלסטינים נהרגו, ושמונה נוספים נהרגו כאשר ישראל ביטלה את ההפגנות. לאחר מכן הוטל על העיר עוצר למשך שישה ימים. למעלה מ-31 פלסטינים נהרגו ואלף נפצעו מאש ישראלית, שהופנתה לעבר המונים, עד 16 בינואר 1989.
תקרית
העיתונאי סטיבן פרנקלין מהשיקגו טריביון תיאר את שכם, שם נהרג מייסנר, כאחת הערים "המיליטנטיות" ביותר בגדה המערבית, וכתב כי "סלעים, אבנים וגושים ענקיים של מתכת" "נפלו" באופן קבוע על חיילים ישראלים". מהגגות כשהם מפטרלים בסמטאות מכוסות בסיסמאות מצוירות טריות המעודדות את המרד". שבוע לפני שנהרג, ירו חיילים ישראלים "בצעיר ערבי שהתכוון לזרוק עליהם גוש בטון מגג בשוק בשכם ביום חמישי בלילה".
מייסנר גדל בקריית טבעון. הוא עלה לארץ מארגנטינה עם משפחתו בילדותו. היה שחקן כדורמים בהפועל קריית טבעון בכדורמים, ואף נמנה עם סגל נבחרת ישראל בכדורמים. הוא נקבר בקריית טבעון.
משתפי פעולה והרוצחים
שישה ערבים נשפטו על ידי בית משפט ישראלי בגין רצח והורשעו ביולי 1989. עומר מוחמד קלאבונה (עמר מוחמד ח'ניס קלבונה), צעיר בן 19 שנטען כי השתתף בהרג, נהרג בעצמו בעימותים בין ערבים לישראלים בשכם בספטמבר 1989. איברהים טקטוק וסמיר נעניש (סמיר אל-נאניש), פעיל פת"ח, נשפטו ונידונו למאסר עולם. בתיהם נהרסו על ידי הצבא, וכך גם הבית שממנו נלקח גוש הבטון שהרג את מייסנר, למרות שלפי ארגון בצלם, המשפחה התגוררת בבית לא הייתה מעורבת באירוע.
התביעה ביקשה מאסר עולם בטענה שרצח מייסנר באמצעות הפלת חפץ גדול לעברו הוא פשע מתועב יותר מהריגת אסתר אוחנה על ידי זריקת אבנים לעבר המכונית בה נסעה, פשע שעליו נידונו העבריינים 11 עד 13 שנות מאסר.
סמיר נעניש (סמיר אל-נאניש) שוחרר מהכלא בשנת 2013.
איברהים טקטוק שוחרר מהכלא בדצמבר 2013.
תגובות לשחרור האסירים
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס הצהיר שאף אחד מהאסירים ששוחררו בגדה המערבית לא יישלח לעזה, למרות שישראל טענה שהרשות הפלסטינית תגביל חלק מהאסירים המשוחררים לעזה. עבאס בירך באופן אישי 18 מהאסירים המשוחררים ברמאללה, לחץ יד לכל אחד וקרא להם "האסירים הגיבורים שלנו".
בן דודו של איברהים, חמזה טקטוק, אמר לעיתונאים כי בן דודו "וכל האסירים הם הגיבורים שלנו. . . אנחנו גאים בהם."
שחרורי האסירים היו שנויים במחלוקת; בישראל נערכו הפגנות נגדם אך בג"ץ דחה עתירה שנועדה להשאיר את המחבלים במאסר.
קלאודיו אראו
קלאודיו אראו לאון (בספרדית: Claudio Arrau León; 6 בפברואר 1903 – 9 ביוני 1991) היה פסנתרן צ'יליאני, שזכה לפרסום עולמי הודות לפרשנויות שנתן לרפרטואר אדיר ממדים, החל בבארוק וכלה במלחינים בני המאה ה-20. הוא נחשב לאחד מגדולי הפסנתרנים של המאה ה-20.
הריגת בנימין מייסנר
פרשנות לאירוע
בספרה, "סרבנות מצפון", מספרת הפרופסור לפסיכולוגיה רות לין סיפור שסיפר לה ישראלי שבחר להגר לאוסטרליה ולא להמשיך לשרת בצבא. לדברי החייל לשעבר, הוא סייר במהלך האינתיפאדה הראשונה, סמוך למקום בו נהרג מייסנר כשראה ילד בן 4 עומד על גג ליד גוש בטון שהונח על הגג עבור הילד. לדחוף אל הסיירת כשהיא עברה. החייל צעק על הילד, מה שגרם לו לדחוף את הבלוק מוקדם מדי, לפני שהחיילים היו מתחתיו.
לאחר האירוע
לפי לוס אנג'לס טיימס, הרג זה, יחד עם תקרית ביום הקודם בו הרגו אנשי מיליציה לבנונים שלושה קומנדו פלסטינים שניסו להיכנס לישראל בכוונה לבצע פיגועים, פגעו בתהליכי הפיוס המתחיל בין ישראל לאש"ף.
קלאודיו אראו
ביוגרפיה
אראו נולד בצ'ייאן, בן לרופא העיניים קרלוס אראו ולוקרציה לאון. הוא היה ילד פלא, שנתן את הקונצרט הראשון שלו בגיל 5. בגיל 7 נשלח, במלגת לימודים מממשלת צ'ילה, ללמוד בגרמניה אצל מרטין קראוזה, שהיה תלמידו של פרנץ ליסט. בגיל 11 היה מסוגל לנגן את "האטיודים הטרנסצנדנטאליים" של ליסט, מן היצירות הקשות ביותר שנכתבו אי פעם לפסנתר, ואת "וריאציות פגניני" של ברהמס.
הריגת בנימין מייסנר
לאחר האירוע
על העיר שכם הוטל עוצר למשך עשרה ימים כאשר כוחות ישראליים ערכו סריקות מבית לבית אחר רוצחי מייסנר; העוצר הוסר לאחר ביצוע מעצרים.
קלאודיו אראו
ביוגרפיה
אראו העמיד במשך השנים תלמידים רבים, שעשו להם שם בעולם הפסנתר, ביניהם אינה ברונשטיין, פאול קיס, דניאל בארנבוים ואחרים. בתמיכתו החלה הקריירה הבינלאומית של הפסנתרנית הברזילאית יארה ברנט.
הריגת בנימין מייסנר
לאחר האירוע
שר המסחר והתעשייה בממשלת ישראל באותה עת, אריאל שרון, הציע בעקבות האירוע, להרוס את אותו חלק בקסבה, לסלק את תושביו ולהקים מאחז קבוע של צה"ל במקום.
בעקבות האירוע, חודדו הוראות הפתיחה באש של צה"ל, כדי להבדיל בין יידוי אבנים רגיל, לבין אדם המחזיק בידיו אבן גדולה שאותה הוא מתכוון להפיל על אדם אחר – פעולה שהסיכון הגדול הנשקף ממנה מצדיק ירי מיידי על מנת להרוג את התוקף.
קלאודיו אראו
ביוגרפיה
קלאודיו אראו הקליט את מכלול המוזיקה לפסנתר של רוברט שומאן וערך את יצירותיו להוצאה לאור, כמו גם את כל הסונאטות של בטהובן. הוא נודע גם בהקלטות בטהובן, מוצרט, ברהמס, ליסט, שופן, שוברט ודביסי, בין השאר. נגינתו הייתה מסוגננת, נלהבת ורבת הבעה, והצטיינה בטכניקה יוצאת דופן באיכותה. הוא תואר כאדם חם מטבעו, והדבר אכן בא לביטוי בנגינתו. צלילו העשיר והכבד, שיש המדמים אותו ליין בורגונדי עתיק ומשובח, משווה לפרשנויותיו קול יחיד ומיוחד. צליל ייחודי זה שנוי במחלוקת. יש הטוענים שהוא נשמע סמיך ובוצני, בעוד אחרים מהללים את אופיו המעוגל, הנשמע, לדבריהם, כמעט כנגינת עוגב, או כאילו נענים המנענעים לכפותיו כחומר ביד היוצר. מאז הגיעו לגיל העמידה הייתה אומנם נגינתו של אראו איטית ומתונה יותר, אבל בשלב מוקדם יותר בקריירה שלו יצא לו שם וירטואוז מבריק. מבקרי מוזיקה רבים סבורים, שגישתו, באופן כללי, נעשתה פחות ספונטנית, מסויגת ומופנמת יותר, לאחר מות אמו, שאליה היה קרוב ביותר.
הריגת בנימין מייסנר
לאחר האירוע
קבוצה של שישה ערבים הורשעה בהריגה ביולי 1989. עומאר מוחמד קלאבונה (עומאר מוחמד ח'ניס קלבונה), צעיר בן 19 "שכאמור השתתף בהרג" נהרג בעצמו בעימותים בין פלסטינים לישראלים בשכם בספטמבר 1989. איברהים טקטוק וסמיר נעניש (סמיר אל-נאניש) נשפטו ונידונו למאסר עולם. בתיהם נהרסו על ידי הצבא הישראלי, וכך גם הבית שממנו הושלך גוש הבטון שהרג את מייסנר, למרות שתושביו לא היו מעורבים באירוע.
קלאודיו אראו
ביוגרפיה
בעת מותו במירצושלאג, אוסטריה, עבד אראו על הקלטת תקליטור של מכלול יצירות הפסנתר של באך.
הריגת בנימין מייסנר
לאחר האירוע
סמיר נעניש (סמיר אל-נאניש; סמיר נענש) שוחרר מהכלא בשנת 2013. הפגנות בישראל מחו נגד שחרורו יחד עם זה של פלסטינים אחרים שהורשעו ברצח.
קלאודיו אראו
ביוגרפיה
בשנת 1937 נשא אראו לאישה את זמרת המצו סופרן הגרמנייה-יהודייה רות שניידר ונולדו להם שלושה ילדים.
כלכלת המדינה האסלאמית
מאז 2012, המדינה האסלאמית הפיקה דוחות שנתיים המספקים מידע מספרי על פעילותה הכלכלית, לכאורה במטרה לעודד תורמים פוטנציאליים.
באמצע 2014, שירות הביון הלאומי העיראקי השיג מידע מפעיל המדינה האסלאמית שחשף כי לארגון יש נכסים עם שווי מוערך של כ-2 מיליארד דולרים, מה שהופך את הארגון לארגון הטרור העשיר ביותר בעולם כשלושה רבעים מהסכום הזה מיוצגים על ידי נכסים שנתפסו לאחר שהקבוצה כבשה את מוסול ביוני 2014; זה כולל אולי גם כ-429 מיליון דולר שנבזזו מהבנק המרכזי של מוסול וכמות גדולה של מטילי זהב שנגנבו ממספר בנקים אחרים במוסול. עם זאת, מאוחר יותר הטילו גורמי מודיעין רבים ספק בשאלה אם הארגון אכן הצליח לגנוב סכום שכזה מהבנק המרכזי.
על פי מחקר משנת 2015 של ה-FATF, יש לארגון המדינה האסלאמית שישה מקורות הכנסה עיקריים:
הכנסות מנפט וחשמל
יצוא נפט שהופק משדות נפט שנכבשו הכניס עשרות מיליוני דולרים למדינה האסלאמית. פקיד משרד האוצר האמריקני העריך ב-2014 שדאעש הרוויח מיליון דולר ביום מיצוא נפט, שחלק גדול ממנו נמכר באופן לא חוקי בטורקיה. באותה שנה, אנליסטים של אנרגיה מדובאי העלו את הכנסות הנפט המשולבות מהתפוקה העיראקית-סורית של דאעש ל-3 מיליון דולר ליום. הערכה מדויקת של ההכנסות האמיתיות של המדינה האסלאמית מנפט היא קשה, מכיוון שקשה לעקוב אחר מכירות בשוק השחור.
הארגו גם מכר חשמל מתחנת כוח שנכבשו בצפון סוריה.
מכירת עתיקות וחפצים
מכירת עתיקות וחפצים בעלי חשיבות היסטורית היו מקור המימון השני בגודלו עבור הארגון, בשיאו של הארגון יותר משליש מהאתרים ההיסטוריים החשובים בעיראק היו בשטחים שהיו תלת שליטת הארגון. לדוגמה, הארגון בזז את הארמון הגדול של אשורנצירפל השני ששכן בכלח. הארגון מכר בשוק השחור לוחות, כתבי יד, כתבי יתדות ועתיקות למבריחים מטורקיה וירדן. קשה למדוד במדויק את ההכנסות מחפצים, מכיוון שהם נמכרים בעיקר בשוק השחור, אבל נשיונל ג'יאוגרפיק מעריכים כי המכירות הניבו לארגון עשרת מיליוני דולרים. בנוסף למכירת החפצים עצמם, הארגון גובה מיסים מסוחרים שמבריחים עתיקות משטחי המדינה האסלאמית.
מיסוי וסחיטה
ארגון המדינה האסלאמית גובה מיסים וסוחט אזרחים רבים. כך למשל, יהודים, נוצרים וזרים נדרשים לשלם מס גולגולת הנקרא ג'יזיה. שיעור המס נקבע על פי הכנסתו של האדם. למס יש בסיס היסטורי המוזכר מספר פעמים בקוראן. הארגון מעודד השתלבות מקצועות אחרים מלבד לחימה בג'יהאד מאחר שהם נחוצים לניהול המדינה. מי שעוסק במקצועות אלה חייב לשלם זכאה (מס שאף הוא בעל קשר לקוראן והוא חלק מאחד חמשת עמודי האסלאם). מס זה הוא בדרך מס של 2.5% מרווחיו של אדם פרטי על נכסיו. הארגון גם גובה מיסים מייבוא וייצוא של מוצרים לשטחו.
מלבד זאת, הארגון נוהג להשיג כסף באמצעות סחיטה באיומים (פרוטקשן), למשל נהגי משאיות ובעלי עסקים נאלצים לשלם פרוטקשן על מנת שחברי הארגון לא יפוצצו את בתי העסק והמכוניות שלהם. כמו כן, שוק בנקים מהווה מקור הכנסה צדדי נוסף לארגון.
למעשה. הארגון גם מומן בעקיפין על ידי ממשלת עיראק, מאחר שהממשלה ממשיכה לשלם לאלפי עובדי הממשלה שממשיכים לעבוד באזורים שבשליטת הארגון, לאחר שהם מקבלים את המשכורת הארגון בדרך כלל מחרמים מחצית מהמשכורת אותם קיבלו.
אנתלפיית התהוות סטנדרטית
אנתלפיית התהוות סטנדרטית (standard enthalpy of formation, מסומנת °ΔHf) היא שינוי האנתלפיה במהלך יצירת מול אחד של חומר מהיסודות המרכיבים אותו במצבם הסטנדרטי. אנתלפיית היצירה מחושבת עבור תגובת היצירה בלחץ של 105 פסקל (כלומר 1bar) עד שנת 1982 חושבה אנתלפיית היצירה הסטנדרטית עבור לחץ של אטמוספירה אחת. מבטאים לרוב את אנתלפיית היצירה הסטנדרטית ביחידות של קילוג'ול ( 1,000 ג'ול) למול.
התנאים הסטנדרטים
למשל אנתלפיית ההתהוות הסטנדרטית של פחמן דו-חמצני תהיה אנתלפיית התגובה הבאה המבוצעת בלחץ של 1bar
רשב"א
רבי שלמה בן אברהם אבן אדרת (ובראשי תיבות נפוצים: רשב"א) (1235, ד'תתקצ"ה – 1310, ה'ע'; ברצלונה) היה מגדולי חכמי התורה בספרד בתקופת הראשונים, וראש חכמי ספרד בדורו. השפעתו ניכרת במיוחד בתחום הפסיקה ופרשנות התלמוד, והספר 'תשובות הרשב"א' הוא ספר יסוד בפסיקת הלכה.
אנתלפיית התהוות סטנדרטית
שימוש באנתלפיות התהוות לחישוב הפרש אנתלפיה של תגובה
ניתן להשתמש באנתלפיות היצירה הסטנדרטיות של המגיבים והתוצרים לחישוב אנתלפיה של תגובה כלשהי. לפי חוק הס ניתן לפרק את התגובה לתגובות פירוק של המגיבים ליסודות במצב הסטנדרטי (אנתלפיות ההתהוות בסימן מינוס) ולתגובות יצירה של התוצרים מאותם יסודות (אנתלפיות ההתהוות הסטנדרטית).
רשב"א
הרשב"א היה תלמידו של רבנו יונה גירונדי וראה בו רבו המובהק. הוא גם היה תלמידו של הרמב"ן והושפע ממנו הן בגישתו לענייני הלכה ופרשנות התלמוד, והן בחכמת הקבלה. כמו כן היה תלמידו של רבי יצחק בר אברהם מנרבונא.
הרשב"א היה משמונת הרבנים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו על פי הקדמתו לספרו בית יוסף. במקום אחר כתב עליו שבח גדול:.
הרשב"א התנגד ללימוד פילוסופיה בקהילה היהודית, ועמד בראש פולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה. איגרותיו נכללו בחיבור בשם "מנחת קנאות" שנערך על ידי רבי אבא מארי מלוניל, שהעריך את הספר מורה נבוכים של הרמב"ם והביא אותו כמה פעמים בהקדמתו לספרו (פרק י') וקרא אותו הספר "הנכבד" למרות שהתנגד מאד ללימוד הפילוסופיה ופעל להשיג חרם נגד לימוד הפילוסופיה. הרשב"א בסוף אף הטיל, יחד עם רבנים נוספים בני זמנו, חרם כנגד הלומדים פילוסופיה ומדעי הטבע מתחת לגיל 25, למעט ספרי הרמב"ם, וחיזק את החרם עוד פעמיים. חילופי איגרותיו עם רבי ידעיה הבדרשי שהגן על לימוד הפילוסופיה, מצויים ב'תשובות הרשב"א'.
ברובע היהודי בברצלונה של היום, מצביעים על ביתו של הרשב"א כאשר במסמכי הנכס שם מצוינת הבעלות של משפחת 'אדרת'.
קשריו עם בני דורו
הרשב"א עמד בקשרים עם רבים מבני דורו:
חיבוריו
הספר עוסק בדיני שחיטה, כשרות המזון, תערובות, יין נסך, נטילת ידיים ודיני טהרה. ספר זה נכתב בשתי מהדורות: מהדורה שלמה שכוללת משא ומתן תלמודי ונימוקים לתשובות (תורת הבית הארוך), ומהדורה מקוצרת שכוללת את פסק ההלכה בלבד (תורת הבית הקצר). ספר זה מיוחד לתקופתו בכך שהוא מסודר על פי נושאים ולא על פי סדר התלמוד. השפעה ניכרת יש לספר על התהליכים בספרות ההלכתית שכן זהו החיבור הראשון המשלב את הבאת המקורות והדיונים בהרחבה, יחד עם תמצות ההלכות היוצאות מדיונים אלו. תבנית מיוחדת זו היא שהניחה את היסודות לצורת הכתיבה של רבי יוסף קארו בחיבוריו בית יוסף ושולחן ערוך.
בחלק מכתבי היד מובא גם "שער המים" לאחר הבית האחרון בתורת הבית. גם שער המים נכתב בשתי מהדורות, קצרה וארוכה.
נגד ספר זה יצא הרא"ה בתוקף וכתב את חיבורו בדק הבית בו הוא מקשה על הרשב"א וכותב את פסיקותיו להלכה. בתגובה לבדק הבית נכתב החיבור משמרת הבית בו הוא יוצא "לשמור" על "תורת הבית" ומשיב על קושיות הרא"ה. החיבור נכתב בעילום שם המחבר ובהתייחסות בגוף שלישי לספר תורת הבית, אך לדעת רבים החיבור אכן נכתב על ידי הרשב"א. ככל הנראה יצא הספר משמרת הבית לדפוס בתחילת המאה ה-17.
כל החיבורים הללו מצוטטים רבות על ידי רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף על הטור, והשפיעו על ספרו ההלכתי של הרב קארו ה'''שולחן ערוך. ''' קיים כתב יד שלו המבאר את פירוש הרמב"ן לתורה.
ספריו באתר ספרים עבריים
ספריו הסרוקים, במהדורות ישנות:
מתחם ירקונים
מתחם ירקונים הוא אזור השוכן בין פתח תקווה וכביש 5, שהפך מאזור חקלאי לאזור מסחרי ללא אישור וללא שינוי תוכנית המתאר המקומית לאזור. המתחם משתרע על שטח של כ-2,000 דונם בין הוד השרון, פתח תקווה ונחל הירקון. על השטח חלות תוכניות שמייעדות אותו לשימושים חקלאיים ולגן לאומי ירקון שאמור להשתרע לאורך הנחל. גם תחנת הרכבת במתחם נבנתה ללא תוכנית מתאר מאושרת ומבלי להסדיר את הגישה אליה להולכי רגל מאזור התעשייה סגולה, אותו היא אמורה לשרת.
היסטוריה
קרקעות המתחם הוכרזו כקרקע חקלאית בשנת 1968.
רוב המבנים שבמתחם הוקמו במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20, רובם ללא היתר בנייה, וחלקם על-פי היתרים לבנייה של מבנים חקלאיים. המבנים שימשו למסחר, וזאת ללא היתרים לשימוש חורג, ובלא אישורים של הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים וההוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה. בסך הכל הוקמו כ-40 מבנים ו-30 מחסנים, וסככות בשטח כולל של 50 אלף מ"ר. במתחם פעלו כ-50 עסקים, ביניהם מרכולים, חנויות כל בו ואולמות אירועים. גם הדרכים למתחם נסללו ללא היתר בנייה. התמרורים הוצבו במקום שלא בסמכות רשות התמרור. במתחם לא היו תשתיות ביוב. בשנת 1998 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה פתח תקווה להקים או להלבין עשרות מבני עסק שהוקמו או תוכננו לקום במתחם. המבנים הוקמו ללא היתר בנייה ושימשו למסחר ללא היתרים לשימוש חורג וללא אישור ועדות התכנון והבנייה השונות. חלקם אף פועלו ללא רישיונות עסק וחלקם החזיקו ברישיונות לא חוקיים.
ביוני 2002 כתב מבקר המדינה כי:.
ביוני 2005 ביקשה עיריית פתח-תקווה והוועדה המקומית לתכנון ובנייה בעיר לבטל את ההחלטה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה, אשר אסרה מתן היתר לשימוש חורג בשטח מתחם ירקונים.
באוגוסט 2006 הגשו כתבי אישום נגד בכירי העירייה, בחשד להפרת אמונים ולמתן היתרים שלא כדין. פרקליטות מחוז תל אביב הגישה כתבי אישום נגד ראש עיריית פתח-תקווה לשעבר גיורא לב, ונגד מהנדסת העיר מדלן אונגיל בחשד להפרת אמונים ולמתן היתרי בנייה שלא כדין. השניים הואשמו בכך שהעניקו היתר בנייה בלתי חוקי להקמת הפאואר סנטר בשטח המיועד להקמת גן לאומי. ב-2012 לב ואונגיל, לא הורשעו לבסוף בעבירות, על אף שנקבע כי ביצעו את העבירות שיוחסו להם, וחויבו כל אחד ל-120 שעות עבודות לתועלת הציבור.
המבנים במתחם
המתחם כולל את פאוור סנטר ירקונים ועסקים רבים נוספים, ביניהם סניף של רשת המזון חצי חינם. כמו כן ממוקמת במתחם תחנת הרכבת פתח תקווה – סגולה.
פאוור סנטר ירקונים
יזמי המרכז היו אנשי העסקים עמוס לוזון, לוי שטרית, ואפרים מאיר על חטיבת קרקע חקלאית בבעלותם, ובחלקה על קרקע שהושכרה מצדדים שלישיים לתקופה של 15 שנה החל מחודש ספטמבר 1998. באפריל 1999, מכרו 51% מהפרויקט לחברת בת של חברת הכשרת היישוב בשם "הכשרת היישוב קניונים ומרכזי מסחר בע"מ". בניית הפאואר סנטר הושלמה בספטמבר 1998 והוא נפתח לקהל הרחב באוגוסט 1999. השוכר הגדול ביותר הייתה רשת "אייס קנה ובנה", ששכרה כ-4,200 מ"ר. השוכר השני בגודלו הייתה רשת אופיס דיפו, ששכרה 2,000. כמו כן שכרו חנויות רשת "המשביר מחסני אופנה", "פ.ק.פ דיזיין" ורשת צומת ספרים. ההכנסות השנתיות מדמי שכירות במתחם היו כ-8.5 מיליון שקל בשנים 2003 - 2005.
הקמת הפאוור סנטר אושרה באוגוסט 1998, על בסיס ההיתר לשימוש חורג בשטח חקלאי, שניתן לתקופה של חמש שנים. לקראת תום תקופת השימוש החורג הגישו ארבע החברות שיזמו את הקמתו: ל.א שטרית נכסים, הילת השרון השקעות, ע. לוזון נכסים והכשרת היישוב קניונים, בקשה להאריך את ההיתר. הבקשה אושרה על ידי הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה, אך נדחתה על ידי הוועדה המחוזית בנובמבר 2004. על החלטה זו הוגשה עתירה מינהלית לבית משפט לעניינים מינהליים בתל אביב. בנובמבר 2005 עתרו נגד ההחלטה לבית המשפט העליון, שגם דחה את עתירתם. במקביל המליצה המשטרה להעמיד לדין את עמוס לוזון בחשד למתן שוחד למשנה למנכ"ל עיריית פתח תקווה, עבור אישור השימוש החורג בשטח. ב-2006 הוגש כתב האישום נגד היזמים, ובחודש יולי 2012 הרשיע בית משפט השלום בכפר-סבא אותם, במסגרת הסדרי טיעון, שבמסגרתם הודו הנאשמים באישומים שיוחסו להם. בית המשפט קבע כי היזמים התעלמו מצו הפסקת עבודה שהוציאה להם הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, והמשיכו לפעול במבנה שהקימו, על אף שמ-2003 לא ניתן להם כל היתר לפעול בו. בינואר 2014 הטיל בית משפט קנסות מצטברים בסך 15 מיליון שקל כנגד הנאשמים.
ב-2017, נדחתה עתירה נוספת להיתר שימוש חורג בפאוור סנטר ירקונים.
בינואר 2019 נסגר הפאוור סנטר. היזמים החליטו לא להרוס את המבנה, אך הוא נהרס כתוצאה מביזה של חומרי בניין וציוד במהלך שנת 2020.
תחנת הרכבת פתח תקווה – סגולה
תחנת הרכבת נפתחה בשנת 2000 כחלק מקו הרכבת תל אביב – ראש העין. בעלי קרקע חקלאית באזור התחנה הגישו עתירה לבג"ץ נגד הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מחוז מרכז, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בפתח תקווה ורשות הנמלים והרכבות, בטענה שנבנתה ללא תוכנית מתאר מאושרת, ללא הסדרה תחבורתית, ותוך הפרת זכויותיהם של בעלי הקרקע במקום. כביש הגישה והחניון של פאוור סנטר ירקונים משמשים גם את התחנה. באוגוסט 2017 הודיע עמוס לוזון, כי ביום שבו ייסגר הפאוור סנטר, בכוונתו לחסום את דרכי הגישה לתחנה העוברים בשטחו. ביוני 2019 אכן נחסם החניון לנוסעי הרכבת.
קרקעות חברת פוליגון
חברת "פוליגון נדל"ן בע"מ", הנמצאת בבעלות איש העסקים קובי מימון, החזיקה בקרקע חקלאית במתחם, בשותפות עם איש העסקים לי נתנאל. על קרקע זו הוקמו חנויות של הרשתות הום סנטר, היפרטוי וביתילי. באוגוסט 2000, המליצה המשטרה להעמיד לדין את מימון בחשד למתן שוחד למשנה למנכ"ל עיריית פתח תקווה, עבור אישור השימוש החורג בשטח. במאי 2002 קבע בית המשפט העליון שהעסקים שהוקמו בקרקעות אלו יסגרו. בניגוד ליזמי "פאוור סנטר ירקונים" מימון ונתנאל ביצעו את ההחלטה, בתגובה הגישה הום סנטר תביעה נגדם, בסכום של 5 מיליון שקל, בגין סיום השכירות וכפיצוי על ההשקעה שלה בהקמת החנות. בספטמבר 2008, קבע בית המשפט כי הום סנטר תקבל מיליון שקל פיצוי בשל השקעותיה בסניף מלי נתנאל בלבד. זאת מכיוון שקבלת ההיתר לשימוש חורג הוטלה על משכירת הנכס חברת לי נתנאל בהסכם השכירות מ-1996. פוליגון רכשה את חלקה בקרקע רק בדצמבר 1997, גם בהסכמה כי נתנאל אחראי לקבלת ההיתר.
סניף חצי חינם
בצידו המזרחי של המתחם פעל במשך שנים רבות סניף של רשת המזון חצי חינם. הסניף היה חנות שהוקמה ללא היתר במקור על ידי רשת פיקנטי עוד בתחילת שנות ה-90, ולאחר שהרשת פשטה את הרגל בשנת 1997 הוא נרכש על ידי חצי חינם. בשנת 2000 הוגשו ארבעה כתבי אישום בגין פעילותו הבלתי חוקית של הסניף. ב-2004 ניתן פסק דין שלפיו הורשעו בעלי הרשת והושתו עליהם קנסות. במסגרת גזר הדין ניתנו להם צווים לסגירת החנות, להפסקת השימוש האסור בו ולהריסת הבנייה הבלתי חוקית. אולם בעלי הרשת הגישו בקשות חוזרות ונשנות לעיכוב ביצוע הצווים. בספטמבר 2010, קבע בית המשפט המחוזי בפתח-תקווה כי הסניף ייסגר וייהרס, בפסק דין שהתקבל בערעור שהגישה המחלקה לאכיפת דיני מקרקעין בפרקליטות המדינה והוועדה המקומית לתכנון ולבנייה פתח-תקווה.
העונה השנייה והשלישית של קומדיית המצבים קופה ראשית צולמה בסניף.
סניף יינות ביתן
בחלקו הדרומי של המתחם פעל סניף של רשת יינות ביתן. הסניף היה במקור חנות שהוקמה על ידי רשת "סופר חביב", הוא נמכר לרשת "מחסני כמעט חינם" באוקטובר 2009 תמורת כ-14.2 מיליון שקל, על אף שלא היה לו היתר לשימוש חורג ורישיון עסק. יינות ביתן רכשה את רשת "מחסני כמעט חינם" ב-2012 ולבסוף סגרה את הסניף ב-2018.
פרויקט שופרסל
במאי 1997, שכרה רשת שופרסל 40 דונם של קרקע חקלאית במתחם וביקשה לבנות במקום חנות בת 8,000 מ"ר, ולידה מגרש חניה גדול. הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה לא התירה לרשת לעשות שימוש חורג למסחר בקרקע, היא עתרה לבית המשפט העליון, העתירה נדחתה והפרויקט לא הוקם.
אולם ה"רויאל גארדן"
אולם האירועים ה"רויאל גארדן", הצמוד לסניף חצי חינם מדרום, הוא המבנה היחיד שבית המשפט התיר את המשך הפעלתו בשנת 2016. לאחר שפעל מ-1996 ברציפות על בסיס היתר בנייה שנית, על אף שנבנה על קרקע חקלאית.
Watch Dogs: Legion
Watch Dogs: Legion (מסוגנן כ-WATCH DOGS L≡GION) הוא משחק פעולה והרפתקאות מסוג עולם פתוח, שפותח על ידי יוביסופט טורונטו ושווק על ידי יוביסופט. המשחק הוא השלישי בסדרת Watch Dogs, ומשמש כהמשך למשחק Watch Dogs 2. המשחק יצא לאור ל-Windows, PlayStation 4, Xbox One ו-Stadia ב-29 באוקטובר 2020, והגרסאות ל-PlayStation 5 ו-Xbox Series X/S יצאו לאור בימים שהקונסולות יצאו לאור. יוביסופט טורונטו הייתה אחראית על הפיתוח, עם קלינט הוקינג כבמאי יצירה.
משחקיות
המשחק נמצא בגרסה בדיונית של העתיד, בלונדון דיסטופית. המשחק עוקב אחר סניף של DedSec בלונדון שמנסה לנקות את שמו לאחר שהואשם במספר פיצוצים שלא ביצע, ובאותו הזמן לשחרר את אזרחי לונדון מהשליטה של אלביון (Albion), ארגון צבאי פרטי אכזרי, שגרם לעיר להיות במצב של מעקב לאחר מספר הפצצות. המשחק מציג את היכולת לשחק בכמה דמויות, שנותנת לשחקן לגייס וירטואלית איזה NPC שהוא מוצא בעולם הפתוח של המשחק. לכל דמות שהשחקן גייס יש מיומנות רקע ייחודיים, והשחקן יכול לאבד אותם לצמיתות אם הוא מפעיל את מצב המשחק "מוות לצמיתות" (באנגלית: Permadeath – מצב משחק שגורם לכך שדמות של שחקן שאיבדה את כל נקודות החיים שלה, לא יהיה ניתן לשחק בה יותר) לפני שהוא מתחיל משחק חדש. קיימות כמה דרכים לסיים משימה וזה תלוי עם איזה דמות השחקן.משחק.
אונליין
Watch Dogs: Legion Online משתמש בגישה עונתית כדי להציג תוכן חדש למשחק. במהלך כל עונה, מפת דרכים שונה עם תגמולים שונים (השפעה, עורות נשק, בגדי אופי וכו'). כאשר שחקנים משלימים משימות ופעילויות אחרות, הם צוברים נקודות ניסיון ומדרגים, ופותחים את התגמול הבא במפת הדרכים. כשעונה מסתיימת, העונה הבאה מתחילה אוטומטית ודירוג השחקן מאופס ל-0.
ביקורות
המשחק קיבל ביקורות מעורבות. מערכת המשחק בהרבה דמויות שונות מפלגת ביניהם, יש כאלה שראו בזה משהו חדשני, ויש כאלה שראו חוסר באישיות של הדמויות, דיבוב לא טוב, וחוסר איזון בין יכולות של דמויות. העולם הפתוח, הנהיגה, והסיפור גם מצאו את עצמם במרכז חלק מהביקורות.
חגית דסברג
חגית דַסברג (נולדה ב-8 במאי 1961) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
דסברג גדלה בירושלים, אביה חיים דסברג הוא פסיכיאטר שניהל בין השאר את בית חולים הרצוג.כשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה להולנד למספר שנים, בעקבות עבודתו של אביה. בתיכון למדה ב.
למדה בבית הספר למשחק "בית צבי". במהלך הלימודים, בשנת 1986 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "קרובים קרובים". לאחר סיום הלימודים שיחקה בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון החאן.
בשנת 1992 שיחקה בסרט הקצר של בית הספר סם שפיגל "מרק עוף" לצד קרן מור ובסרט "ריקוד על החוף" מאת ובבימויו של שמואל בנית. ב-1993 שיחקה בסרט הדרמה "גולם במעגל" של ענר פרמינגר לצד ענת וקסמן. הסרט זכה במספר פרסים, הן בישראל והן במדינות שונות בעולם, ודסברג עצמה זכתה בפרס אופיר על משחק ראשי נשי ובפרס מבקרי הקולנוע בפסטיבל ירושלים.
בשנים 1991–1993 השתתפה ברצועת ילדים יומית לצדו של יואב צפיר בערוץ 2 הניסיוני בשם "יום יומן", שהייתה ידועה גם בשם "צ'סטר וחגית". התוכנית גם יצאה לאור כקלטת וידאו.
בשנת 1994 שיחקה בסרטו של אמנון רובינשטיין "אחרי החגים" לצד צחי נוי. לאחר מכן שיחקה תפקידים משניים בסרטי הטלוויזיה "ארץ חדשה", "הגרעין הקשה" ו"רוקדים על החוף" ובתפקידים אורחים בסדרות טלוויזיה שונות. בשנת 2001 הופיעה במחזהו של מתי גולן, "אטום", שהועלה בתיאטרון הקאמרי. בשנת 2003 השתתפה בטלנובלה "משחק החיים" בהוט 3 לצד גיא אריאלי, דן תורן ויעל שרוני ושחקה בתפקידי אורח בסדרות "פיק אפ", "אהבה מעבר לפינה" ו"ראש גדול". שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של ענר פרמינגר "החיים בינתיים" משנת 2012.
היא השתתפה בדיבוב סרטי הנפשה לקולנוע - "גיבור על נמלים", "רובוטס" ו"בולט" וסרטי דיסני פיקסאר רבים,כמו גם גיבובי סדרות טב. והופיעה בפרסומות רבות. מדובבת בשידור חי בסינמטק סרטי ילדים. כמו כן עוסקת רבות בסימולציות בנושאים שונים:רפואיים ,סיעודיים חינוכיים ,מישפטים וכו מאז 2017 עוסקת בשדה הלידה כדולה לאחר לידה.
חיים אישיים
דסברג נשואה לשחקן דוד שמול ואם לשלושה.
פייר אטניין
פייר אטניין (בצרפתית: Pierre Attaingnant ; סביבות 1494–1551/2), מדפיס תווים צרפתי שפעל בפריס.
ביוגרפיה
פייר אטניין נחשב המו"ל הראשון בתפוצה רחבה של דפוס מוזיקלי מטלטל, אשר אפשר הדפסה מהירה וזולה הרבה יותר מאשר אצל קודמיו כמו אוטביאנו פטרוצ'י. אטניין נחשב לעיתים קרובות (בטעות) כראשון לפתח טכניקה זו, אבל עדויות מצביעות על כך שג'והן ראסטל, מדפיס אנגלי מלונדון, היה הראשון שהשתמש בהדפסה חד-שלבית ב 1520. אטניין פרסם מעל 1500 שאנסונים מאת מלחינים רבים ושונים, כולל המלחינים הפריזאיים קלודן דה סרמיזי, פייר סנדרן ופייר סרטון. במיוחד בולטים 5 כרכים שפרסם של שאנסונים מאת קלמאן ז'אנקן. אטניין קיבל פריבילגיה מלכותית על ספרי המוזיקה שלו, שיצאו בהוצאות מחודשות פעמים רבות. אטניין כונה בתקופתו "מדפיס המוזיקה המלכותי" (imprimeur et libraire du Roy en musique).
יצירות שהדפיס
תרומתו העיקרית של אטניין לדפוס מוזיקלי היא בפופולריזציה של שיטת ההדפסה החד-שלבית, שבה השתמש לראשונה בפרסום משנת 1528 הנקרא "שירים חדשים במוזיקה בארבעה קולות" (Chansons nouvelles en musique à quatre parties). בשיטת הדפסה זו התווים האינדיוידואליים הודפסו ישירות לתוך מקטעים של חמשה, והתווים, קווי החמשה והטקסט יכלו להדפס בפעולה אחת. בשיטה זו, להבדיל ממה שקדם לה, קווי החמשה היו ישרים, ללא קפיצות, ומקטעי התווים נראו יותר מחוברים זה לזה. לבסוף, הפכה שיטה זו לפרקטיקת ההדפסה הסטנדרטית בכל רחבי אירופה במאות ה-16 וה-17.
פרט ל-36 הקבצים של שאנסונים שהדפיס, אטניין פרסם גם ספרים עם קטעים בטבולטורה ללאוטה ולכלי מקלדת של תקופתו (צ'מבלו, עוגב, קלוויקורד ודומיהם). בנוסף פרסם מיסות ומוטטים. בין הפרסומים החשובים ביותר בתולדות המוזיקה המוקדמת לכלי מקלדת פורסמו בפאריס על ידי אטניין הקבצים הבאים: Espinettes Manicordions et telz semblables instrumentz musicaulx (?February 1531)
בספרים אחדים הנזכרים לעיל פורסמו עיבודים לכלי מקלדת לשאנסונים. במאה העשרים יצאה לאור מהדורה השוואתית ובה העיבודים שהדפיס אטניין לעומת הנוסחים הקוליים המקוריים של השאנסונים שזוהו.
בספר אחד פורסמו ריקודים, מהנפוצים ומהפופולריים ביותר בתקופה בנוסחים לכלי מקלדת כגון פאוואן, גאליירד, ברנל, ובס-דאנס.
ספרים לעוגב הכוללים מיסות עוגב, קטעי מגניפיקט, טה דאום, עיבודי מוטטים ופרלודים.
קובצי ריקודים לקבוצות כלים
אתיופיה המשוחררת
בשנת 1930 הוכתר היילה סלאסי לקיסר אתיופיה, אך בעקבות כיבוש אתיופיה ב-1936 על ידי איטליה הפשיסטית במלחמת איטליה-אתיופיה השנייה, יצא סלאסי לגלות. בשנת 1941, לאחר שחרורה של אתיופיה במהלך מלחמת העולם השנייה, סלאסי חזר לאתיופיה בתור מנצח. תקופת שלטונו השנייה מתאפיינת בביטול השליטה של הכנסייה הקופטית המצרית בנצרות האתיופית, ניסיונות לכינון מערכת מיסים מודרנית וחזרה לאידאולוגיה של האימפריה האתיופית הכוללת שאיפות להתרחבות ולכלול שטחים כגון אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה. הקיסר גם יזם את כינון הארגון לאחדות אפריקה. סלאסי הופל לבסוף על ידי ועדה של קציני צבא שנקראה "הדרג" ב-1974, ונרצח כשנה לאחר מכן.
רפורמה במס
ההתרחבות של סמכות מרכזית של פקידים מופקדים דרשה מס אמין ומבסס, במיוחד באזורים מבוססים כמו ברמות של אמהרה ותיגראי. עקב זאת במרץ 1942 מבלי להתייחס לבית הנבחרים המוחזר, החליט הקיסר על מערכת מיסים שחילקה כל אדמה לאחת משלוש קטגוריות: פורה, חצי פורה, ועני. היטל מתקן, תלוי בקטגוריה, הוטל על כל אחד מהגאשה (ארבעים הקטרים) של אדמה.
רפורמה בכנסייה
מעט רפורמה גם בוצעה בתוך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. ביולי 1948 יזם היילה סלאסי צעדים להפרדת הכנסייה מהכנסייה הקופטית המצרית ובמסגרתם הוא הפקיד את תפקיד ראש הכנסייה האתיופית - האבאן, או הפטריארך - ב-1956 בידי אזרח אתיופי, במקום הפטריארך של אלכסנדריה.כך שלראשונה באלף שש מאות שנות נצרות האתיופית, אתיופי עמד בראש הכנסייה ולא הפטריארך ממצרים. הכנסייה האתיופית, אף על פי כן, המשיכה להכיר את בסמכותה של הכנסייה באלכסנדריה. בישוף חדש מונה לחבש והאתיופים יכלו לבחור את הפטריארך שלהם. אבאנה באסיליוס, הארכיבישוף האתיופי הראשון, הועלה למעמד של פטריארך ב-1959. השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הראו שינוי במערכת היחסים בין המדינה לכנסייה, הכנסייה נעשתה כפופה לחוקי המס, והכמורה איבדה את הזכות למנות פקידים של הכנסייה בבית המשפט.
שינויים מנהליים וחוקתיים
בנסיונותיו לבצע רפורמה, היילה סלאסי ציפה להתנגדות עיקשת של האצולה המחוזית, אריסים גדולים אחרים, ופקידי כנסייה וכל מי שהתכוון לטעון לכוחו לזכויות מיוחדות. ואכן, כמה מהאצילות המחוזית התנגדו לקיסר בגלל התביעות הארוכות המוחזקות שלהם לכתר. היילה סלאסי היה נאמן למציאות פוליטית והכיר בכך שכוחו הצבאי היה חלש ולכן, הוא יצטרך להתפשר עם האצילות והכנסייה האמהרית ותיגראינית. לכן הוא הפנה מאמצים כלפי קבוצות אחרות באימפריה. למשל, הוא לבסוף הרשה לאוטונומיה מתחת לאף שלאדיס אבבה לסולטנות אוסה. בדרך כלל, השינויים הפוליטיים היו מעטים ובוטלו בסימן הראשון של התנגדות רצינית.
הקיסר השתדל גם לחזק את הממשלה הלאומית. דור חדש של אתיופים מחונכים ומשכילים החלו להשתלב בממשלה של סלאסי. הקיסר הקים מערכת משפטית לאומית ומינה את השופטים. ב-1955 היילה סלאסי הכריז על חוקה מתוקנת. כנראה, חיפש לספק בסיס פורמלי למאמצים שלו למשוך את הנאמנות של המשכילים החדשים בכך להראות שיש חוק וחוקה.
בית הנבחרים והשלטון המנהלי הוקמו כבר ב 1952.
חוקת 1955
חוקת 1955, כמו חוקת 1931 הקודמת, מתייחסת לדעה הבינלאומית. דעה זו הייתה חשובה במיוחד כאשר אתיופיה דרשה באופן חד משמעי את סיפוחה של אריתריאה אליה כשמדינות אפריקניות סמוכות השתחררו מהשלטון הקולוניאלי האירופאי.
לבית נבחרים האתיופי לא היה חלק בכתיבת חוקת 1955 החדשה, כך שחוקה זו רחוקה מלהגביל את הקיסר, ומדגישה את המקורות הדתיים של הכוח הקיסרי והאריכה את מרכוז הכוח בידו. הסנאט נשאר בערפל ומונה על ידי הקיסר, אך הסגנים, לפחות באופן נומינלי, נבחרו. אף על פי כן, ההיעדרות של מפקד אוכלוסייה ואנאלפביתיות כוללת, והשליטה של אזורי הכפר על ידי האצילים אמרו שרובם של מועמדים שחיפשו בוחרים ב 1957 היו בעצם ונבחרו על ידי האליטה. אף על פי כן, תנאים בחוקה שהבטיחה חופשים אישיים, כוללים חופש של אספה, תנועה, ונאום, שעד עכשיו סולקו מהמציאויות של החיים האתיופיים.
המחוזות
הקיסר חיפש להשיג שליטה מעל הממשלות מקומיות על ידי שינוי האדמיניסטרציה המרכזית באדיס אבבה. ולכן אתיופיה חולקה ליחידות מנהליות שהיו המחוז (טאקלאי יזאץ), מהם היו ארבעה עשר באמצע 1960, שלכל אחת מהם היה מושל שמונה בידי הקיסר. כל מחוז נחלק שוב לתת מחוז (אווראג'אס), לנפות (וואראדאס), ותת נפה (מיקיטיל וואראדאס). אף על פי שהמבנה באופן חיצוני דמה למדינה מודרנית, ההשפעה שלו במידה רבה הייתה על ידי העובדה שהאצילים החזיקו בתפקידים החשובים. פקידים מחונכים וצעירים היו יותר מעוזרים למושלים כלליים.
יחסי חוץ
אחרי מלחמת העולם השנייה מערכת היחסים עם בריטניה התדרדרו. ב-1953 הקיסר פנה לארצות הברית לעזרה צבאית ותמיכה כלכלית. אף על פי שתלות שלו בוושינגטון הייתה גדולה, היילה סלאסי גיוון את המקורות מהעזרה הבינלאומית שלו, שכללה מדינות שונות כמו איטליה, סין, מערב גרמניה, טאיוואן, יוגוסלביה, שוודיה, וברית המועצות.
בעקבות מלחמת קוריאה, הקיסר היילה סלאסי שלח חיילים אתיופים לסייע לכוחות האו"ם במלחמה תחת פיקודו של הגנרל מאלאגאאטה באלי, כוחות אלו נלחמו בקרב קאגניו. חיילי אתיופיה היו מסופחים לגדוד השבעי בצבא ארצות הברית, ונלחמו במספר קרבות כולל קרב על גבעת החזיר החוטב.
ב 1963, הקיסר ניהל הקמה של הארגון לאחדות אפריקה, עם בסיסו הממוקם באדיס אבבה. ככל שיותר ויותר מדינות אפרקאיות החלו להשתחרר מהשלטון הקולוניאלי האירופאי וקיבלו את עצמאותם והצטרפו לארגון הוא נעשה חשוב. ארגון זה שיחק תפקיד מרכזי יחד עם מודיבו קטה מאמלי, הם הצליחו לנהל משא ומתן, בין מרוקו ואלג'יריה והביאו לסוף הסכסוך בין שתי המדינות על גבולם המשותף.
ניסיון ההפיכה
מאמציו של היילה סלאסי להשיג שינוי מבלי לסכן את מעמדו וכוחו לא צלחו. ב-13 בדצמבר 1960, בזמן שהקיסר שהה בברזיל, החלה הפיכה בראשותם של שלוש קבוצות: המפקד של שומרי הראש הקיסרי מנגיסטו ניואי, ונאמניו, כמה מפקידי הביטחון שכללו את המפכ"ל, ואינטלקטואלים רבים אחרים שכללו את גירמאם ניואי, אחיו של מנגיסטו ניואי.
ההפיכה הצליחה בבירה אדיס אבבה, וכשהמתקוממים אחזו ביורש העצר וביותר מעשרים שרי הקבינט ומנהיגי הממשלה האחרים. תמיכתם של שומר הראש הקיסרי, חוט השדרה של המרד, הושגה בלי להודיע לגברים המגויסים או אפילו לרוב הקצינים שהיו המטרה של פעולות המתקוממים. הכוונה המוכרזת של מנהיגי ההפיכה היה ההקמה של ממשלה שתשפר את המצב הסוציאלי והכלכלי, והייתה גם העמדה פוליטית של האוכלוסייה הכללית.
מנהיגי ההפיכה נכשלו בהשגת תמיכה פופולרית לפעולותיהם. אף על פי שהסטודנטים באוניברסיטאות היו בעד ההפיכה, הצבא ויחידות חיל האוויר נשארו נאמנים לקיסר, שחזר לבירה ב-17 בדצמבר. הפטריארך של הכנסייה, שהגדירה את המתקוממים כבוגדים אנטי-דתיים ולא נאמנים לקיסר, תמך בשומרי האמונים. חרף כישלון ההפיכה, היא גרמה למונרכיה לחשוף את חולשותיה ולגרום לקיטוב המסורתיים כנגד הכוחות המודרניים.
איומי פירוד
מחוץ לאמהרה ולתיגראי שהם לב המדינה, שני האזורים המציגים את הבעיות הכי עקביות לשליטים של אתיופיה היו אריתריאה שנכנסה לפדרציה תחת החלטת האו"ם בשנת 1952 והאזור הסומלי אוגדן שסופח סופית לאתיופיה ב 1948.
אריתריאה
האדמיניסטרציה הצבאית בריטית הסתיימה בספטמבר 1952 שעלתה בקנה אחד עם ההחלטה של העצרת הכללית של האו"ם ב 1952 והוחלפה על ידי ממשלה אריתראית עצמאית חדשה בהתאחדות פדרלית עם אתיופיה.
מדינות ערב ראו את אריתריאה ואוכלוסייתה המוסלמית הגדולה שלה כחלק מהעולם הערבי, ותמכו בהקמה של מדינה עצמאית.
המשלחת של האו"ם, שהגיעה לאריתריאה בפברואר 1950, אישרה לבסוף תוכנית כוללת לאיחוד עם אתיופיה. בדצמבר העצרת כללית של או"ם אימץ תוכנית, עם התנאי שבריטניה, הכוח הנסוג, צריכה להקל את המאמצים של האו"ם ולצאת מהמושבה לכל המאוחר עד ה 15 בספטמבר 1952. האדמיניסטרציה הבריטית התקיימה עד ה 16 במרץ 1952 בבחירות לאספה הייצוגית האריתראית שמנתה ששים ושמונה חברים. בגוף הזה, היו במידה שווה ייצוג של נוצרים ומוסלמים, וקיבלו את החוקה שקודמה על ידי הנציב של או"ם ב-10 ביולי.
ב-15 בספטמבר 1952 העצרת הכללית של האו"ם אישרה ואימצה ברוב של 47 מול עשרה מתנגדים את התוכנית, אריתריאה הייתה צריכה לחבור לאתיופיה במבנה פדרלי רופף מתחת לשלטונו של הקיסר היילה סלאסי אך עם אוטונומיה פנימית רחבה. הממשלה הפדרלית, שמכל הבחינות הייתה הממשלה הקיסרית הקיימת, תשלוט בענייני חוץ, הגנה, סחר בן מדינות זרות, תחבורה. הממשלה העצמי באריתריאה לעומת זאת ישלוט בעניינים ביתיים (כולל משטרה, אדמיניסטרציה מקומית, ותקציב) האזרחים יבחרו אספה לאומית אריתראית על המודל הפרלמנטארי. המדינה תהיה בעלת מבנה מנהלי שיפוטי עצמאי.
כמעט מתחילתה של הפדרציה, הייצוג של הקיסר והסטאטוס הנפרד של השטח נהפכו להיות מתחת למערכת הפדרלית. באוגוסט 1955 טאדלה באירה, האריתראי שהיה המנהל הראשי שנבחר על ידי האספה, התפטר תחת לחץ מהקיסר סלאסי, שהחליף את טאדלה עם מועמד משלו. הוא הכריז על האמהרית כשפה הרשמית במקום ערבית וטיגריניה, סיים את השימוש בדגל האריתריאי והעביר מגוון רחב של עסקים מאריתריאה. בנוסף לכך השלטון רדף מפלגות פוליטיות רבות, והעביר את הסמכות המנהלית העצמאית מהאזור לאמהרה שבאתיופיה. לא די בכך פעולות אלו עוררו את הקונפליקט בין הנוצרים למוסלמים באזור. בנובמבר 1962, רבים מחברי האספה הלאומית האריתריאית הואשמו בקבלת שוחד, הקיסר שינה את מעמדה של אריתריאה מאוטונומיה למחוז אתיופי. כל זאת בעקבות מינוי ראס אסראט קאסה השמרני למושל המחוז, הקיסר הואשם בהלאמה פדרלית של השטח.
הביטול של הפדרציה גיבשה התנגדות חיצונית פנימית להתאחדות. ב 1958 מספר אזרחים אריתראים הקימו את התנועה לשחרור אריתריאה (ELM) בקהיר. הארגון הזה, אף על פי כן, ארגון זה נוטרל. סיעה חדשה, החזית לשחרור אריתריאה (ELF), נולדה ב 1960. בתחילה הייתה תנועה מוסלמית. בתחילת 1961, הארגון פנה למאבק מזוין ועד 1966 אתגר את כוחות צבא הקיסר ברחבי אריתריאה.
ביוני, 1970 ראש הליגה המוסלמית בזמנו, וסמאן סאלאה סאב, יצר את הארגון הארגון לשחרור פופולרי מכריח שהוביל ישירות למייסדים של החזית העממית לשחרור אריתריאה (EPLF) ב 1972. עד 1975 ה EPLF מנתה יותר מ 10,000 חברים. אף על פי כן, הגידול של ה EPLF גרם לאסונות במיוחד בין 1972 ל 1974 כאשר מספר הפצועים היו מעל 1,200 נפש. ב 1976 וסמאן איחד את החזית העממית לשחרור אריתריאה יחד עם הארגון לשחרור פופולרי מכריח ויצר את ה ELF-PLF.
מחוז תיגראי
מתיחות גלויה בתיגראי הייתה במשך שנות המלכות של סלאסי ובייחוד ב-1943 תנועת התנגדות הייתה ידועה באתיופיה בשם וויאנה. התנועה ניצלה את אי שביעות רצון הפופולרית נגד שלטון הקיסרים האמהרים אבל הייתה בעיקר מתנגדת לכלל הקיסרים שהיו תלויים בשלושה מקורות עיקריים של תמיכה במחוז זה. האזור החצי פסטורלי של תיגראי המזרחית, שכלל את אזאבו וראיה, שהיו בנויים במבנה הסוציאלי של האורומו שהיו מאוימים על יד האצילות התיגראינית המקומית, שתפסה את העמדה שלהם וסכנה את כוחה של הממשלה המרכזית, והאחרונים היו האיכרים, שהרגישו פגועים והקימו מיליציות משלהם.
קיומו של הוויאנה היה קצר יחסית מ 22 במאי, ועד 14 באוקטובר 1943. אף על פי שהמתקוממים השיגו מעט ניצחונות מקומים בתחילה, הכוחות הקיסריים, שנתמכו על ידי חיל האוויר הבריטי החלו להתקיף אותם. הנהגה צבאית ענייה, בשילוב עם מחלוקות בין מנהיגי המתקוממים, גרעה מהיעילות ומהמאמצים שלהם. אחרי הסתיו של מאקאל, ב-14 באוקטובר 1943 למעשה כל התנגדות המאורגנת התמוטטה. הממשלה גירשה או הסגירה את המנהיגים של המרד. הקיסר לקח פעולות תגמול נגד איכרים שנחשדו בתמיכת וויאנה.
אזורי אוגדן והאאד הסומליים
, הסכסוך האתיופי-סומלי
אוגדן הוא אזור חול רחב שחיים בו נוודים סומליים הנמשך מדרום מזרח הרמות הדרומיות של אתיופיה שכולל גם אזור מזרחי הידוע בשם האאד.
הכניסה של אתיופיה לתוך האזור של הסומלים הם כתוצאה מכיבושיו של מניליק השני בסוף המאה ה-19, הקיסר שביסס את הפעולות שלו בתביעות ישנות של ריבונות אתיופית. ב 1945 היילה סלאסי, שפחד מהאפשרות של תמיכה בריטית למדינת סומלית עצמאית נפרדת שתכלול את אזור אוגדן, הקיסר טען על בעלות אתיופית על סומלילנד האיטלקית כ "פרובינציה האבודה". אך בסומלילנד האיטלקית, ליגת הנוער הסומלית התנגדו לתביעה הזאת ודרשו איחוד של כל השטחים הסומליים למדינה אחת, כולל אלו שבאתיופיה.
אחרי שהבריטים פינו את אזור אוגדן ב 1948 קצינים אתיופיים השתלטו על העיר ג'ייגה, ודכאו את הפגנות שנוהלו על ידי ליגת הנוער הסומלית, שהממשלה הוציאה אל מחוץ לחוק. ובאותו עת, אתיופיה ויתרה על תביעתה על סומלילנד האיטלקית מתוך יראת כבוד לאו"ם. אך האתיופים הזכירו שממשל עצמי אינו מתאים לאיחוד בין סומלילנד האיטלקית לאתיופיה.
עם לידתה של הרפובליקה של סומליה ב-1960 באיחודשל סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית, הארץ החדשה הכריזה במדיניות של סיפוח שטחים. סומליה שמה תביעה לסיפוח אזורים בהם חיים סומליים כמו סומלילנד הצרפתית (שקיבלה עצמאות בשם ג'יבוטי ב-1977), הפינה הצפון מזרחית של קניה, ואוגדן.
האמנה האנגלו-אתיופית היא זו שקבעה את גבול אתיופיה בצפון-מזרח המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה. אף על פי כן, סומליה טענה שזה באופן לא הוגן על מנת להוציא את תושבי הארדארס בסומליה מאדמות רעיה עונתיות חיוניות בהאאד. האאד למעשה הייתה חלק אינטגראלי של סומלילנד הבריטית, אף על פי שריבונות אתיופית הוכרה שם. אחרי זה פורק ביתר אתיופיה, האדמיניסטרציה הצבאית הבריטית המשיכה לפקח את התחום מהערבות מזרחה ולא הוציאה מההאאד עד זה 1955. אפילו אז, הלחץ הבריטי על חשיבות האזור לסומליה לדרוש מאתיופיה להבטחה לגישה חינמית של סומליים לרעות אדמות באוגדן.
סומליה סירבה להכיר בכל אמנה כלשהי שמגדירה את גבולותיה לפני 1960 משום שגבולות אלו נקבעו על ידי אתיופיה והשלטון הקולוניאלי. חרף הצורך לגשת לשדות מרעה לעדרים מקומיים, הממשלה הסומלית סירבה אפילו לאמנה הבריטית המבטיחה זכויות רועי הצאן הסומליים בהאאד כי זה יכל להוביל להכרה בריבונות אתיופית באזור.
כחצי שנה לאחר עצמאותה של סומליה, מקרים צבאיים קרו בין אתיופיים וסומאלי בגבולותיהם המשותפים. העימותים החריפו שוב ב 1964 כאשר חיל האוויר האתיופי התקיף כפרים בתוך גבולות סומליה. האיבה בין שתי המדינות הסתיימה בתיווכם של הארגון לאחדות אפריקה וסודאן. אף על פי כן, סומליה המשיכה לקדם את שאיפותיה לסיפוח אוגדן על ידי תמיכה בחזית לשחרור מערב סומליה, קרי אוגדן. תגליות נפט באזור עוררו את הסכסוך שוב ב 1973.
המהפכה המרקסיסטית
בתחילת 1974 אתיופיה נכנסה לתקופה של פעילות פוליטית וכלכלית ענפה, של שינויים סוציאליים, שהיו מלוות לעיתים קרובות באלימות רבה. עימות בין כוחות מודרניים מסורתיים פרץ והפך את המצב הכלכלי פוליטי וסוציאלי של המדינה האתיופית לבלתי יציב.
הגורמים למהפכה
ארבע עשרה שנותיו האחרונות של מלוכתו של היילה סלאסי העידו על גידול בהתנגדות לשלטון שלו. אחרי המרד הכושל ב-1960, הקיסר חיפש לקבל מחדש את הנאמנות של אוהדי ההפיכה על ידי רפורמות חדשות. במאמץ רב מענקי אדמה הוענקו לקציני צבא ומשטרה, למרות זאת תבנית עקבית כלכלית והתפתחות סוציאלית הופיעו.
ב 1966 יצאה תוכנית לעמת את הכוחות המסורתיים דרך הביצוע של מערכת מס מודרנית. מובן בהצעה, שדרשה הרשמה של כל אדמה, שמטרתה הייתה להשמיד את הכוח של האצילות. אבל כאשר הצעות מס מתקדמות הוגשו לבית הנבחרים בסוף 1960, הם ברובם נשללו על ידי החברים. בית נבחרים ייצר מס ביבול חקלאי בנובמבר,1967 אבל בצורה רחבה שהייתה שונה מהצעת הממשלה. אף על פי כן, בגוג'ם התנגדו באופן עז וחריף, וכל הפרובינציה התמרדה. ב 1969 אחרי שנתיים של פעולה צבאית, הממשלה המרכזית הוציאה את החיילים שלה, הפסיקה אכיפה של המס, וביטלה כל פיגורים של מיסים חוזרים מ 1940.
מפלת הקיסר בגוג'אם עודדה התקוממויות על ידי בעלי קרקעות מחוזיים אחרים, אף על פי שלא באותו סולם. אבל חוקים מחדשים להרשמת ולשינוי של מערכות יחסים של דייר של בעל הבית הייתה התנגדות יותר חריפה מצד הסגנים והסנאט. ההצעות האלה היו בקונפליקט עד אמצע שנת 1970.
באותו הזמן הקיסר ציפה להתנגדות להשתנות, כוחות אחרים הפעילו ישירים או לחץ לא ישיר בעד רפורמה. בתחילת 1965 הפגנות סטודנטים התמקדו על הצורך לבצע רפורמת אדמה ולפנות להשחתה ועלייה במחירים. הפרעות איכרים, אף על פי שזה היה בסולם קטן, היו במיוחד מרובות בפרובינציות הדרומיות, היכן שהממשלה הקיסרית באופן מסורתי פיצתה את התומכים שלו עם מענקי אדמה.
אף על פי שאיגודי עובדים התארגנו ב 1962 הממשלה הגבילה פעילויות התאחדות. ההתאחדות של איגודי העובדים האתיופיים (CELU) היו יותר מדי משועבדים לממשלה. בציפייה לעם כזה ריבוי של בעיות, הקיסר המזדקן עזב את העניינים הבייתיהם לטובת ראש ממשלתו, אקלילה האבט ווולד (שהתמנה ב 1961), ופינה את תשומת הלב שלו לענייני חוץ.
הרעב בוואלו
רעב בצפון מזרח אתיופיה, בעיקר בוואלו, ובכמה חלקים בתיגראי מוערכים בכ 200,000 מתים בין השנים 1972 – 1973. על אף שאזור זה מפורסם בתוצרת החקלאית המקומית שלו, עם חוסר אוכל וסיכון לבצורות, גרם לאחת מהאסונות ומהבצורות הגרועות ביותר בהיסטוריה האפריקנית. רבים בעולם טענו שהממשלה אינה עוזרת לאוכלוסייה מכיוון שמשתמשת בזה כנשק נגד האוכלוסייה המתקוממת המקומית, ניסיון להסתרת האמת על הרעב על ידי הממשלה הקיסרית תרם להתקוממות הפופולרית שהוליכה לנפילת הקיסר והעלייה של מנגיסטו היילה מריאם לשלטון.
ערב המהפכה
כישלון הממשלה לבצע רפורמות כלכליות פוליטיות משמעותיות במשך כל הארבעה עשר שנות שלטונה יחד עם העלייה באינפלציה, השחיתות, הרעב שהשפיע על כמה פרובינציות (במיוחד בוואלו ותיגראי) והוסתר מהקהילה הבינלאומית, ואי שביעות הרצון הגדולה של קבוצות אינטרס עירוניות סיפקה את הרקע למהפכה המרקסיסטית שהחלה להתפתח. הואיל והבסיס העירוני, של העילתה שקידם חופש ודמוקרטיה פרלמנטארית האי שקט שהתחיל בינואר של 1974 החל מתפשט לכיוון האוכלוסייה האזרחית הכללית בהתפרצות של אי שביעות רצון כללית בעם.
הצבא אתיופי ערב המהפכה התחלק למספר סייעות, הקיסר קידם את החלוקה הזאת על מנת למנוע מכל אדם או קבוצה שלא תצבור יותר מדי כוח. סיעות אלו כללו את שומרי הראש הקיסרי, שנבנו מחדש בגלל ההפיכה הכושלת ב 1960, זרוע היבשה (הכוח הקרקעי הלאומי של אתיופיה), שהיה מחולק בעצמו למספר רב של סיעות אך נשלט על ידי קבוצה של קצינים בכירים שהיו קשורים לקבוצת האנשים שנקראו "הגולים" (שם זה ניתן להם מכיוון שברחו עם הקיסר היילה סלאסי ב 1936 אחרי הפלישה האיטלקית, והזרוע האחרונה חיל האוויר. בוגרי האוניברסיטאות הצבאיים וקציני האוניברסיטאות יצרו גם קבוצה ברורה בהתנגדות.
תנאי הצבא היה לעיתים קרובות תת-תקני, עם אנשי צוות מגויסים לעיתים קרובות שקיבלו משכורות נמוכות ואוכל בלתי-מספיק והספקות פגם. אנשי צוות המגויסים וגם כמה בוגרי אוניברסיטה שבאו מהאזורים הכפריים, שסבלו בזמן זה מבצורת ארוכה ורעב חריף. התפיסה הכללית הייתה שהממשלה המרכזית סירבה בכוונה לעזור ברעב המתחולל בצפון המדינה. אי שביעות רצון הרבה ופופולרית של עניין זה, יצר אי שביעות רצון נפוצה בכלל רבים מן האוכלוסייה בעיקר בין שכבות הביניים, שרובם תמכו בקיסר מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
ההתקוממויות
המהפכה התחילה עם המרד של החטיבה הרביעית של הצבא בבנאגאל שהייתה ממוקמת בפרובינציה הדרומית של סידאמו ב-12 בינואר 1974. החיילים מחו על חוסר באוכל ומים, שהונהגו על ידי הקצינים הזוטרים שלהם, הם מרדו ולקחו כבן הערובה קצין בכיר, וביקשו פיצוי מהקיסר. המבוי הסתום שבא לאחר-מכן קידם את ההתפשטות של אי שביעות הרצון ליחידות אחרות ברחבי הצבא, כולל אלו המוצבים באריתריאה. שם, האוגדה השנייה המוצבת באסמרה החלה למרוד, וכלאה את מפקדיהם, והודיעו על התמיכה שלהם במורדים של החטיבה הרביעית בבנאגאל. חיל הקשר, בסימפתיה עם ההתקוממויות, שידר מידע על האירועים לשאר יחידות הצבא. בו בזמן, אי שביעות רצון כללית החלה לעלות בסימני התנגדות ברחבי הקיסרות האתיופית. התנגדות להעלאת מחירי הדלק ותוכנית לימודים חדשה בבתי הספר, ומשכורות מורים נמוכים ונושאים נוספים, כל אלו החלו להתגבש עד לסוף חודש פברואר. מורים, עובדים, ולבסוף סטודנטים כל אלו דורש משכורות גבוהות יותר ותנאים יותר טובים של עבודה וחינוך גם סיבות אחרות נוספות, כמו רפורמת אדמה והקלת הרעב בצפון. כל אלו הקימו קבוצות חדשות שדרשו מערכת פוליטית חדשה. מהומות בבירה אדיס אבבה והמרד הצבאי הממושך גרמו לבסוף להתפטרות של ראש הממשלה אקלילה. אקלילה הוחלף על ידי ראש ממשלה חדש ב-28 בפברואר אריסטוקרט משוואה, בשם אנדאלקאטצ'אוו מקונן מונה לתפקיד, והיה לראש הממשלה האחרון וכיהן עד ה 22 ביולי 1974.
ב-5 במרץ הממשלה הודיעה על שינוי בחוקת 1955 השינוי היה שבית הנבחרים יכתוב אותה מחדש. הממשלה החדשה קרוב לוודאי שיקפה את ההחלטה של היילה סלאסי להקטין את השינוי, הקבינט החדש, למשל, ייצג למעשה את כל האריסטוקרטיה האתיופית. הוועדה החוקתית השמרנית שקמה ב-21 במרץ לא כללה נציגים של הקבוצות המתקוממות. הממשלה החדשה לא הציגה רפורמות רציניות (אף על פי שהגדילה את המשכורת הצבאית לחיילים). דוחה שינויים לא פופולריים במערכת החינוך והתחיל את חזרת המחיר ושליטה באינפלציה. כתוצאה מכך אי שביעות הרצון החלה לדעוך עד שהתפרצה שוב.