cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוקד עם זאבים
רוויזיוניזם
בדומה לתקדימים הללו, ניסיונו של הסרט לתקן את ההצגה הקלישאתית המקובלת של האינדיאנים ולהפֵּך את התפקידים המסורתיים של בוקר ואינדיאני במערבונים נתפס לעיתים כרוויזיוניסטי, כלומר, כקורא תיגר על הנחות בסיסיות (מבחינה היסטורית, חברתית או קולנועית). מערבונים קלאסיים מוצגים פעמים רבות כעלילה היסטורית, שההיסטוריות שלהם מושגת באמצעות אסתטיקה אותנטית, גם כאשר הם אינם משקפים את העבר לאשורו. הצלחתו של המערבון לשוב לחזית התרבות האמריקאית עם "רוקד עם זאבים" נתפסה כתוצאה של יכולתו להציג לראשונה את ההיסטוריה בצורה אמינה יותר, אף כי, כאמור, היו לכך תקדימים שונים. בביקורתו ב"ניוזוויק" כתב דייוויד אנסן שזוהי "קריאה רוויזיוניסטית שאפתנית" של "הספר", ו"פיצוי על מאה שנות הטיה היסטורית בהוליווד". ז'קלין קילפטריק (Jacqueline Kilpatrick) כתבה בספרה "Celluloid Indians" (1990), שעוסק בדימויי האינדיאנים בקולנוע, שהסרט רוויזיוניסטי בשל הצגת הלקוטה כאומה מאוחדת בעלת זהות לאומית מובחנת מהזהות שמביא איתו "הפולש הלבן", כמו גם כ"בני אדם עגולים". עם זאת, היו גם שהתנגדו לתפיסת הסרט כרוויזיוניסטי. ג'יימס בררדינלי, למשל, חשב שהסרט אכן מציג את הסו בצורה מאוזנת ורגישה, תכונות שחסרות בייצוג האינדיאנים בקולנוע. עם זאת, הפאוני מוצגים בצורה שאופיינית למערבונים משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, והחיילים האמריקאים מתוארים כבני אדם אמיתיים ולא מושלמים; לא כבריות חסרות מחשבה ואכזריות. לפיכך, לדבריו, שבירת המוסכמות אינה מתממשת במלואה. מאוריציה נטלי (Maurizia Natali) השוותה את הסרט ל"מרדף השמש" של מייקל צ'ימינו מ-1996. לדעתה, שני הסרטים מעצבים מחדש את היחסים הכואבים של האמריקאים עם ה"אחר" הילידי באמצעות הנוף הוויזואלי; "הקישוט המרהיב של העלילה" טומן בחובו רמיזות קלות לבחינה המחודשת. לדוגמה, היומן של דנבאר מהדהד את תקשורת ההמונים בת-הזמן, שעשתה שימוש הנרחב בדפוס, ובכך "מזכיר לנו שהנוף [של המערב הפרוע], שדמויות שני הסרטים מגלות, כבר "עוצב" ברובו במשך מאתיים שנים של רישום, ציור, הדפסה, איור, צילום וקולנוע אמריקאי". הסרט מבקש להציג גרסה חדשה של הדימוי שעוצב לאורך השנים, השונה מהעיצוב המוכר, ומסייע לקהל האמריקאי "לרפא" את יחסיו עם המערב ועם תושביו.
יוליסס
יוליסס והנקודה היהודית
לאחר הגיעו לטריאסטה ב-1905 החל ג'ויס להכיר יהודים לעומק. אחד מהם היה אטורה שמיץ, שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907. זבבו, יהודי מומר, היה אחד ממקורות הידע של ג'ויס על יהודים ויהדות, ונטען לרוב כי הוא אחד ממקורות ההשראה לדמותו של בלום. בין זבבו לג'ויס התפתחו יחסי ידידות עמוקים, למרות הבדלי הגיל ביניהם, וג'ויס נהג להגיע לבית משפחת זבבו כדי ללמד את בני המשפחה אנגלית. בתו של זבבו, לטיציה, שלמדה אף היא אצל ג'ויס, טענה כי אביה היווה עבור ג'ויס את מקור ההשראה לדמותו של בלום. היא ציינה גם כי אמהּ הייתה דמות שהשפיעה על חלק מהדמויות הנשיות ברומן. עם זאת אמרה, בראיון שנערך עמה לשם הפקת סרט דוקומנטרי, כי נחישותו של ג'ויס בדליית פרטים על היהדות גרמה לאביה אי נוחות. זבבו עצמו צוטט כמי שביקש מאחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, כי יגלה לו סודות על אירים - שכן "אחיך שאל אותי שאלות כה רבות על יהודים, עד כי הייתי רוצה להשתוות עמו."
רוקד עם זאבים
רוויזיוניזם
לדברי פולין קייל, הסרט "לא ממש רוויזיוניסטי", וזהו למעשה "המשך של אותו דבר, רק מעודן ומרוכך". הסופר והחוקר לואי אוונס סבר שהסרט "מחופש למערבון רוויזיוניסטי ותקין פוליטית", מבלי להיות סרט כזה באמת. זהו, לדבריו, "האמצעי החתרני ביותר" להעברת המסר האמיתי שלו: להחזיר את הקולוניאליזם לאמריקה. כדי להצדיק זאת אמר ש"סיפור האהבה של קוסטנר לטבע הוא בדיוק זה: מכתב אהבה עוצמתי מבחינה קולנועית, הפורט על מיתרי הלב, לעבר אמריקאי מזויף לחלוטין שהמציאו אירופאים-אמריקאים כגרסה מחוטאת ורומנטית של המציאות המכוערת של קולוניזציה ורצח עם. סרטו של קוסטנר לוקח את כל זה, אורז את זה באריזה חדשה, והופך את הקלישאות החבוטות ואת המטא-נרטיב האיתן לערבים יותר לחך". לדברי קמרון מקארתי (Cameron McCarthy) מתבטאת הבחינה המחודשת של העבר האמריקאי בהצגתם "בדרך שמאפשרת ליאפי ניו-אייג'י לעטות על עצמו את אדרת ה'קורבן'". האינדיאנים משמשים רק רקע בסיפור הניצחון והמוסריות של האדם הלבן, המגלה דרך חיים אידיאלית וטרנסצנדנטית, ובכך סיפור המאבק והשליטה של האינדיאנים נותר שולי. סטיבן נורטון כתב שהסרט אינו רוויזיוניסטי, אלא מנסה להחיות את המערבון הקלאסי: למרות הניסיון המודע להתמודד עם הקולוניאליזם בארצות הברית, הצגת האלימות והניכוס כאירוע שהיה ונגמר מאפשרת ללבנים להתנער מאחריות לסבלם המתמשך של האינידיאנים בהווה. הצגת דנבאר כאדם שסובל גם הוא מהקולוניאליזם האירופי-אמריקאי היא חלק מ"מעברי המתיישב לחפות מפשע" (settler moves to innocence), מושג בחקר קולוניאליזם התיישבותי שמתאר את מגוון הדרכים שבהן מקילים לבנים על אשמתם מבלי לפעול בצורה משמעותית לשינוי מעמדם של המדוכאים. חוקר הולנדי שלל את התפיסה שזהו סרט רוויזיוניסטי, וראה בו דוגמה ל"מיתוס רב-תרבותי", שמחליף את ההתמקדות בלבנים במערבון הקלאסי בהתמקדות לא-מאוזנת לא פחות בילידים אמריקאים. התמקדות כזו "יוצרת סטריאוטיפים חדשים, ומציגה תמונה פגומה של מיתוס המערב".
יוליסס
יוליסס והנקודה היהודית
ב"יוליסס" ג'ויס מרבה להשתמש במוצאו היהודי של בלום. אף על פי שאמו של בלום הייתה נוצרייה, הוא קיבל לפחות בתחילת חייו חינוך יהודי, והשתתף בליל הסדר. בפרק "אוכלי הלוטוס", במהלך מיסה, בלום משווה את הלחם שמסמל את גופו של ישו למצות.
רוקד עם זאבים
התפתחות דמותו של דנבאר
מספר מבקרים פירשו את סיפורו של דנבאר כסיפור של "הפיכה לילידי", מונח שמציין אימוץ של אורח החיים האינדיאני תוך זניחת התרבות הקודמת. כך למשל כתב דייוויד אנסן כי דנבאר מצא את זהותו רק כשהשליך מאחוריו את תרבותו, ושהסרט בנוי בתבנית הרומנטית הקלאסית מן המאה ה-19 של המשיכה לסיפורם של אנשים טבעיים, "פרימיטיביים", המושפעת במקרה זה מן התודעה הפוליטית של המאה ה-20. חוקר מדע המדינה האמריקאי רנדל לייק (Randall A. Lake) טען שהטמיעה הזהותית של דנבאר לא הייתה שלמה ורדיקלית כפי שמתארים מבקרים אלו. אפילו המונח "מעבר", או "טרנספורמציה", שהרבו להשתמש בו לתיאור התהליך שעבר דנבאר, שגוי לדבריו בהקשר זה, מכיוון שדנבאר אינו מוותר על זהותו הישנה, אלא רק מביא לידי ביטוי את זהותו בהקשר חדש. במקום המינוח "הפיכה לילידי", מדויק יותר להתייחס ל"הליכה אל הילידים"; ביניהם התנהל דנבאר והתפתח בדרך שלא הייתה מתאפשרת בסביבה הקודמת. בניגוד לפרשנות הטמיעה התרבותית, דנבאר מעולם לא מוותר לחלוטין על זהותו האירופאית לטובת זהות שבטית; ריחוק מסוים בינו לבין האינדיאנים ממשיך ללוות את הסרט. על פי לייק, פרשנות ה"הפיכה לילידי" מובילה למסקנה המוטעית שהחיפוש אחר זהות "אותנטית" או מסורת טהורה חייב להיות מלווה במסע של רצון להכניע את האחר. מסע הגילוי העצמי של דנבאר אינו המרה ואינו כיבוש, אלא "אחרוּת שלא ניתן לצמצמה, המתמודדות בפנים גלויות מול עצמה", כפי שנכתב בכתב העת המשפיע "מחברות הקולנוע".
יוליסס
יוליסס והנקודה היהודית
משפחה יהודית אחרת שגם את ילדיה לימד ג'ויס אנגלית הייתה משפחתם של לאופולדו ולטיציה פופר. לאופולדו פופר היה איש עסקים ויחד עם שותפו לואיס בלום נהל סניף של החברה המשפחתית לשילוח, יבוא ויצוא מטענים ששמה היה אדולף בלום ופופר. לזוג היו שתי בנות ובן: אמליה, אליזה וג'וזפה. אמליה הייתה מקורבת לג'ויס ועל פי כותב הביוגרפיה של ג'ויס, ריצ'רד הלמן, הייתה אחד ממקורות ההשראה לדמותה של מולי בלום.
רוקד עם זאבים
התפתחות דמותו של דנבאר
בכתב העת "Journal of Film and Video" טען ארמנדו חוסה פרטס (Armando José Prats) שהגרסה הארוכה לא פגעה בשלמות המהפך התרבותי שעובר דנבאר, המוצג בגרסה הקצרה. עם זאת, הגרסה הארוכה, בניגוד לגרסה הקצרה, מציגה בפתיחות את התהליך שבו נמחקת הזהות הקודמת, ואת הספקות והחששות שמלווים את התהליך, ובכך חותרת הגרסה הארוכה תחת טענותיה האידאולוגיות של הגרסה הראשונית.
יוליסס
יהדות מול לאומיות אירית
ג'ויס מעמיד את גיבורו בקונפליקט מתמשך בין מוצאו היהודי ללאומיותו האירית. קודם העימות עם "האזרח" האנטישמי, שואל אותו "האזרח" לאיזו אומה הוא משתייך, ותשובתו של בלום היא: "אירלנד... אני נולדתי כאן. אירלנד". עם זאת, בהמשך הוא מוסיף: "גם אני שייך לגזע שסבל משנאה ומרדיפות. גם עכשיו. ממש ברגעים אלה. בשנייה הזאת".
רוקד עם זאבים
התפתחות דמותו של דנבאר
ניסיון ההתאבדות וחשיבותו לפיתוח דמותו של דנבאר הודגשו כבר בדבריו של פילד, שראה בסרט "סיפור של מוות ותחיית מתים". קסטילו מציג פרשות אחרת שמבוססת על מותו המטאפורי של הגיבור: לדבריו, הסיפור הוא "אלגוריה שמאנית של מוות ולידה מחדש סימבוליים". קודם לקבלתם של כוחות רוחניים, מחכים שמאנים למעין מוות – תרדמת. על פי פרשנות זו, ניסיון ההתאבדות של דנבאר בראשית הסרט הוא נקודת מותו, וכל ההתרחשויות העוקבות הן חלק ממסעו בשאול, המלוות, כמקובל בחברות שבטיות רבות, במספר התנסויות מסוכנות. בחלקו הפותח של הסרט מתייחס "ציפור בועטת" לדנבאר בדברו על אדם שאינו מביא עמו סכנה, ואולי יביא עמו רפואה. קסטילו הבין את המונח "רפואה" בהקשר הזה כידע או כוח רוחני, שמאני. לפיכך, בקשריו המיוחדים עם השאמאן הלא-מנוסה, משמש "ציפור בועטת" מעין חונך של דנבאר. אפשר לתפוס את הזאב "שני גרביים" כמלווה הרוחני של דנבאר, שמסייע לו להפוך מגבר רגיל לאדם בעל יכולות על-אנושיות; הצלחתו של דנבאר באיתור ובציד ביזונים יכולה להתפרש כעדות ליכולות פלאיות אלו.
יוליסס
יהדות מול לאומיות אירית
בהמשך הפרק שואל אחד מהנוכחים, "אחרי הכל, למה שיהודי לא יוכל לאהוב את ארצו כמו כל אחד אחר?", ונענה: "בתנאי שהוא יהיה בטוח קודם איזו ארץ היא ארצו".
בפרק "איתקה", בתשובה לשאלה "איזה המנון זימר בלום?", מוזכרות שתי השורות הראשונות של "התקווה" (והיחידות שבלום זוכר מההמנון), ולא המנון אירלנד:
רוקד עם זאבים
דנבאר כ"מושיע לבן"
במאמרו "לורנס איש דקוטה הדרומית" (Lawrence of South Dakota), השווה גם וורד צ'רצ'יל, חוקר לימודים אתניים ופעיל אינדיאני, את הסרט ל"לורנס איש ערב". בדומה לדרך שבה גרמו מאמציו הטרגיים של לורנס ליומרות הקולוניאליות של האימפריה הבריטית להיראות אנושיות ומתקבלות יותר על הדעת, מציגה סצנת הסיום של "רוקד עם זאבים" מעין "תחושה מאולצת של מעשה בלתי-נמנע וטרגי" כאשר רוכבים דנבאר ואשתו לאור השקיעה ומותירים את חבריהם האינדיאנים ל"שחיטה ושעבוד". ארמנדו חוסה פרטס הסכים עם עמדתו של צ'רצ'יל, שהכליל את מאמרו הנזכר על הסרט בספרו על "Fantasies of the Master Race" ("פנטזיות הגזע העליון"); לדבריו, האינדיאניוּת של הגיבור הלבן דנבאר אינה מעוררת את הדימוי של האינדיאני האנושי וההומני, אלא נתפסת כבן דמותו של "אדם האמריקאי", של הקולוניאליסט האירופאי החי באמריקה כגן עדן.
הפרא האציל
מבקרים רבים התמקדו בחיבורם הקוסמי והאקולוגי של האינדיאנים בסרט לטבע. אנג'לה וייס השוותה את הסו המוצגים בסרט לדימוי האידיאלי של הפראים האצילים שהגה ז'אן-ז'אק רוסו, האדם הטבעי שטרם התקלקל בגלל הפגמים והשחיתות של הציוויליזציה. לדבריה, הסו נדמו עדינים, חכמים ודמויי-ילדים, בניגוד למקביליהם הלבנים המנוונים. עניין זה הדגישו גם חוקרים אחרים. מייקל דוריס סבר כי בסרט זה, כבסרטים אחרים עם תמות דומות, מגלם האינדיאני את "האחר": האקזוטי, הזר, המוגזם; לעומתו מייצג האדם הלבן את המודרנה, והוא נבחן בידי האינדיאני עד שהוא מוכיח את תעוזתו בשדה הקרב ורוכש את כבודם של מארחיו.
יוליסס
יהדות מול לאומיות אירית
גם בהשוואה לידידו סטיבן דדאלוס האירי, בלום הוא היהודי. בפרק "איתקה" מדקלם דדאלוס בלדה אירית עממית, ובלום מדקלם כנגדו קטע משיר השירים. בפרק "איתקה" בלום מייצג את היהודים וסטיבן את האירים. על השאלה "אלו נקודות-מגע התקיימו בין השפות האלו (עברית, אירית) ובין העמים שהשתמשו בהן?" אחת התשובות היא "שיקום ציון בכנען והאפשרות של הענקת אוטונומיה פוליטית או האצלת סמכויות לאירלנד."
רוקד עם זאבים
הפרא האציל
דייוויד סירוטה כתב כי דימוי הפרא האציל מנסה ליטול את עוקצה של הביקורת על סיפור "המושיע הלבן" שבבסיס הסיפור. לדבריו, הצגתם של דמויות אינדיאניות בסרט כמיוחדות ויוצאות דופן מיועדת למנוע תפיסה של הסרט כ"חשוך", המתרכז סביב אנשים לבנים.
הצלחה והשפעה
הכנסות הסרט בארצות הברית היו 184.2 מיליון דולר, ובשאר העולם 240 מיליון דולר, כך שהסרט הרוויח פי כמה וכמה מתקציב היצירה שלו. הוא היה הסרט הרביעי בהכנסותיו בשנת יציאתו לאחר סרטים מצליחים כמו "אישה יפה", "שכחו אותי בבית" ו"רוח רפאים", והשלישי בארצות הברית. עד ש"ג'אנגו ללא מעצורים" (2012) עקף אותו, היה זה המערבון המכניס ביותר בכל הזמנים.
יוליסס
הוצאת הספר לאור והמאבקים המשפטיים בארצות הברית והממלכה המאוחדת
בגיליון יולי 1920 פורסם הפרק נאוסיקה, בו בלום מאונן בקרבת כנסייה. עורך דין שבתו נחשפה לטקסט התלונן, והביא להגשת תביעה נגד המגזין על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה. העורכות נעצרו, הורשעו ונקנסו והפרסום נפסק.
המהדורה הראשונה של הספר באנגלית יצאה לאור ב-1922, בפריז, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני". ביץ' הכירה את ג'ויס בנסיבות חברתיות, בביתו של המשורר הצרפתי יהודי אנדרה ספיר, ושאלה את הסופר אם יאות לתת בידיה את מלאכת ההוצאה לאור. הסופר, שבע אכזבות ממאבקי ההוצאה לאור של ספרו "דבלינאים", הסכים. ביץ' החליטה להוציא את הספר באלף עותקים ובמחירים גבוהים. מתוכם, 100 הודפסו על נייר משובח במיוחד ונמכרו בחתימת הסופר במחיר של 350 פרנק לעותק - מחיר יקר מאוד באותם הימים. מרבית העותקים נמכרו ב-150 פרנק לעותק, מחיר לא זול לזמנו.
רוקד עם זאבים
הצלחה והשפעה
בשנת 2007 בחרה ספריית הקונגרס להכליל את הסרט באוסף הסרטים לשימור שבארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. גם מכון הסרטים האמריקאי ראה בסרט איכות מיוחדת, והוא הופיע במקום ה-75 ברשימת "מאה שנים... מאה סרטים" בשנת 1998, ובמקום ה-59 ברשימת הסרטים מעוררי ההשראה של המכון, "מאה שנים... מאה השראות", משנת 2006.
יוליסס
הוצאת הספר לאור והמאבקים המשפטיים בארצות הברית והממלכה המאוחדת
תאריך יציאתו של הספר לאור, 2 בפברואר, היה גם יום הולדתו הארבעים של ג'ויס, לא מעט בשל התעקשותה של ביץ' להעניק לג'ויס את העותק הראשון ביום הולדתו. היא השקיעה מאמצים רבים בתהליך, שהיה כרוך בתיקונים והגהות רבות של מאות עמודי הספר. ההוצאה נתקלה בשלל בעיות: כתב ידו הבלתי קריא של ג'ויס גרם לאחת הכתבניות לבוא לביתו ולהשליך את הדפים על הרצפה; בעלה של כתבנית אחרת החליט לשרוף חלק מדפי הפרק "קירקי" בשל תוכנם, ולמזלו של ג'ויס הצליחה הכתבנית להצילם. את צבע הכריכה - כחול ולבן - בחר ג'ויס עצמו על פי צבעי דגל יוון.
רוקד עם זאבים
הצלחה והשפעה
בעקבות כישלונו של "שערי החופש" השאפתני של מייקל צ'ימינו, נחשבו מערבונים לז'אנר "מת" לאורך שנות ה-80, מלבד יוצאי דופן בודדים, כמו "סילברדו" מ-1985, שהפך את קוסטנר לכוכב. זכייתו בפרס האוסקר של "רוקד עם זאבים", כמו גם הצלחתו הקופתית, סימנו את תחילתה של תחיית הז'אנר ההוליוודי הקלאסי. אחריו הגיעו סרטים כמו "בלתי נסלח" של קלינט איסטווד, שזכה גם הוא בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ו"טומבסטון" מ-1993, בכיכובם של קורט ראסל וואל קילמר. אלכסנדרה קלר ייחסה את תחיית המערבונים עם תחילת שנות ה-90 לסיום שנות שלטונו של רונלד רייגן, שהיה, לדברי כתבי תרבות אמריקאיים בני התקופה, "קאובוי" בעצמו; בנוסף, טענה שהמערבונים החדשים, שראשיתם ב"רוקד עם זאבים", משקפים את הרצון לייצוג הולם של ההיסטוריה במערבונים. פולין אלמה כתבה כי הוא משקף את הכמיהה האמריקאית לאחות את קרעי המאבק עם העמים הילידיים. זו גם הסיבה להצלחתו של הסרט לדברי מחברו, בלייק: בלבבות האמריקאים חבויה אשמה, "על הדרך שבה התייחסנו למדינה שלנו. האנשים שפעם גרו כאן, הארץ עצמה ובעלי החיים שעדיין חיים כאן". כשניסה קסטילו להסביר את הפופולריות של הסרט, כתב שדנבאר ייצג את שנות התשעים עבור הקהל, והחייל המתפכח מדור הבייבי בום שביקש להיגאל בטבע הזדהה עם דמותו. משאלתו הילדותית של דנבאר לראות את הסְפָר לפני שיעלם נגעה בערגה לא-מדוברת של אמריקאים רבים. בנוסף, הסצנה שבה תוקפים האינדיאנים כוח צבאי ומשחררים את דנבאר גרמה סיפוק רב לצופה בן שנות התשעים: "האינדיאנים, בעלי העמדה המוסרית מבחינה אקולוגית, הופכים למעין יחידת SWAT עבור האמריקאים העתידיים".
יוליסס
המאבק המשפטי לאחר הוצאת הספר לאור
ברם, דווקא בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית והממלכה המאוחדת, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים. חלקים מסוימים ברומן, ובמיוחד הפרק האחרון, פנלופי, בו מופיע המונולוג של מולי בלום, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי.
רוקד עם זאבים
הצלחה והשפעה
הרומן שעליו התבסס הסרט, שהופיע כבר בשנת 1988, הפך לרב-מכר רק לאחר שהסרט יצא. ספר המשך בשם "The Holy Road" יצא בשנת 2001; לאורך השנים נשמעו הצהרות על עיבוד קולנועי מתוכנן של ספר ההמשך, אך הוא לא מומש (נכון למאי 2020).
יוליסס
המאבק המשפטי לאחר הוצאת הספר לאור
בממלכה המאוחדת עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור. הוא איים על העוברים על האיסור בתביעה. 499 עותקים ממוספרים של המהדורה השלישית, שהובאו לאנגליה מצרפת ב-1923, נשרפו בנמל פוקסטון. בודקין עצמו אישר כי לא קרא את הספר, אלא רק את המונולוג של מולי בלום, המסיים אותו:
רוקד עם זאבים
הצלחה והשפעה
סרט הקומדיה "לרקוד עם טייסים", ששמו העברי מקורו בסרט "רוקד עם זאבים", הוא בחלקו פרודיה לסרט. בשנים שלאחר יציאתו לאור של הסרט נעשו בארצות הברית סרטים אחרים שניסו לצייר תמונה סימפתית של ילידים אמריקאים, בהם הסרטים העלילתיים "המוהיקני האחרון" (1992), "לב הרעם" (, 1992), "ג'רונימו" (, 1993) ו"פוקהונטס". בנוסף, יצאו מספר סרטים דוקומנטריים בעלי מגמה דומה, בהם הסדרה "", שביצירתו היה מעורב קוסטנר. "רוקד עם זאבים" שימש השראה לסרטים מצליחים נוספים, בהם "הסמוראי האחרון" (2001), והסרט השני המצליח ביותר מבחינה מסחרית בכל הזמנים, "אווטאר" (2009). הבמאי והתסריטאי ג'יימס קמרון הודה כי "רוקד עם זאבים" מכיל מספר רעיונות יפים שהוא פשוט ליקט לסרטו. מבקרים כינו את "אווטאר" בכינויים "רוקד עם זאבים בחלל" (Dances with Wolves in Space) ו"רוקד עם דרדסים" (Dances With Smurfs). הכינוי האחרון שהוזכר הוא גם שמו של פרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סאות' פארק" מ-2009.
יוליסס
המאבק המשפטי לאחר הוצאת הספר לאור
ב-1926, כאשר מרצה בעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ביקש להכניס את הספר לשיעוריו, שלח בודקין מכתב לבכירי האוניברסיטה ובו פירט את עמדת ממשלת הממלכה המאוחדת בנדון. הניסיונות לקרימינליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה. באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס" להכניס לארצות הברית עותק של הספר. העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס, בתואנה שהוא מכיל דברי זימה. במשפט שהתנהל (United States v. One Book Called Ulysses) קבע השופט וולסי ג'ונס:
ביקורת על הספר
בורחס אמר על יוליסס כי: "יש משפטים, יש פסקאות שאינם נופלים מהקטעים המזהירים ביותר של שייקספיר או של סר תומאס בראון". טי אס אליוט התבטא כי "ג'ויס גילה דרך המחייבת יוצרים אחרים ללכת בעקבותיו. בזאת לא יחטאו בחקיינות יותר מאשר המדען המשתמש לצורך מחקריו בתגליות של איינשטיין." ולדימיר נבוקוב כתב כי "יצירות המופת של המאה ה-20 הגדולות בעיניי הן בסדר זה: 'יוליסס' לג'ויס, 'הגלגול' לקפקא, 'פטרבורג' לאנדריי ביילי והמחצית הראשונה של 'בעקבות הזמן האבוד' לפרוסט."
פאולו קואלו התבטא כי "יוליסס" הוא אחד מהספרים שגרמו לנזק רב לסופרים. בין היתר אמר כי 'יוליסס' "הוא רק סגנון. אין שם כלום. כשמפשיטים אותו, יוליסס הוא טיפש".
לפי מחקר מ-2007, רבים מקוני הספר לא מסיימים אותו.
בלומסדיי
ב-16 ביוני, היום שבו מתרחש "יוליסס", נחגג מדי שנה בדבלין, ובמספר גדל והולך של ערים בעולם, בלומסדיי, יום חג חילוני המציין את זכרו של ג'ויס. עוד ביולי 1929 יזמה סילביה ביץ', המוציאה לאור של "יוליסס" בצרפת, את "ארוחת יוליסס", במלון "לאופולד" בפריז, לכבוד הספר ומחברו.
ב-1954, במלאת 50 שנה לאותו יום, החליטה חבורה של אמנים ויוצרים בדבלין לכבד את זכרו של ג'ויס בטקס ובמסע בעקבות לאופולד בלום, והאירוע נקרא בלומסדיי, על שמו של בלום. החגיגה הפכה למסורת. בצירוף מקרים, מת אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, ביום זה ב-1955. ביום זה נוהגים מעריצי ג'ויס לצאת לרחובות דבלין בלבוש מהתקופה האדוארדיאנית, לאכול ארוחת בוקר בסגנון לאופולד בלום, ולערוך סיורים באתרים הנזכרים ב"יוליסס" ולאורך מסלולי הליכתו של בלום.
יוליסס בספרות ובתרבות הפופולרית
שלושת גיבורי הספר נבחרו במקומות גבוהים ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002. לאופולד בלום נבחר למקום הרביעי, מולי בלום למקום השמיני וסטיבן דדאלוס למקום התשיעי.
מספר סרטים הופקו סביב "יוליסס". אף לא אחד מהם זכה להצלחה קופתית בולטת. ב-1967 הופק הסרט "יוליסס" בבימויו של ג'וזף סטריק ובהשתתפות ברברה גיפורד בתפקיד מולי בלום. הסרט מציג את עלילת "יוליסס" תוך נאמנות גבוהה למקור, ומשתמש גם במשפטים הלקוחים מהספר. הסרט לא אושר להקרנה באירלנד עד שנת 2000.
באלבומה של קייט בוש "The Sensual World" (העולם החושני) הכולל שירים על אהבה נכזבת, מתבסס השיר "The Sensual World", ממנו לקוח שם האלבום, על דמותה של מולי בלום. בוש ציינה שהפסקה שחותמת את הרומן, הכלולה במונולוג המפורסם של מולי בלום, התאימה למוזיקה שהיא יצרה. לאחר שבוש לא קיבלה אישור מבעלי הזכויות של "יוליסס" להשתמש בטקסט עצמו, כתבה בוש מילים המתארות את יציאתה של בלום מבין דפי הספר, העולם הדו-ממדי בו היא חיה, אל העולם האמיתי, תוך היסחפותה בפרץ של חושניות.
בספרו של הסופר זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, "אליזבת קוסטלו", מוזכר ספר בדיוני בשם "הבית ברחוב אקלס" - ביתם של לאופולד ומולי בלום, שנכתב מנקודת מבטה של מולי בלום.
מישל רישאר דלאלנד
מישל רישאר דלאלנד (בצרפתית: Michel-Richard de Lalande; 1657 – 18 ביוני 1726) היה מלחין בארוק צרפתי פורה ונגן עוגב. דלאלנד היה מחשובי המלחינים של מה שכונה גראן מוטט ותפוקתו בסוגה זו התקרבה ל-80 יצירות. כמו כן חיבר סוויטות תזמורתיות, שנודעו כ"סימפוניות לארוחת הערב של המלך", או בניסוח החלופי של התקופה, פשוט "סימפוניות". דלאלנד חיבר גם באלטים.
קורות חייו
דלאלנד, שנולד בפריז, היה בן זמנם של ז'אן-בטיסט לולי ופרנסואה קופרן. הוא היה המורה למוזיקה של בנות מלך צרפת לואי ה-14 וניצח על הקאפלה המלכותית משנת 1714 עד מותו בורסאי ב-1726.
יש הרואים בדלאלנד את גדול מלחיני ה"מוטט הגדול" הצרפתי, יצירה כנסייתית לסולנים, מקהלה ותזמורת גדולה יחסית, שענתה לטעמו של לואי ה-14 הודות להוד ולהדר שאפיינו אותה. בהתאם למסורת, ארגן לואי ה-14 תחרות בין מלחינים, שהתבקשו לחבר מוזיקה לטקסט מוסכם במשך זמן קצוב. המלך היה השופט היחיד בתחרות. דלאלנד היה בין ארבעת הזוכים, ועליו הוטלה המשימה לחבר מוזיקה לרבע האחרון של השנה (שאר המתמודדים היו קופייה, קולאס ומינורה). הרבעון של דלאלנד היה החשוב מכולם בזכות חג המולד. בהמשך הוטל עליו מלוא האחריות לחיבור מוזיקה כנסייתית במשך כל השנה.
עבודת המחקר ביצירתו של דלאלנד נתקלה בקשיים בגלל חוסר העקביות באיות שם משפחתו: דה לאלנד, לאלאנד, לה לאנד, דה לה לאנד ועוד. המשפחה כתבה את השם Delalande
מתילדה לודוביקה, נסיכת בוואריה
ביוגרפיה
מתילדה נולדה בטירת פוסנהופן שבממלכת בוואריה. אביה היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמה הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבה מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. ילדותה עברה עליה בטירת פוסנהופן שליד אגם סטרנברג, אשר אותה רכש אביה. אחותה הגדולה הייתה אליזבת "סיסי", אשר נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. ב-1859 נישאה אחותה מריה סופיה לפרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
ב-5 ביוני 1861 נישאה מתילדה לאחיו, לואיג'י, רוזן טראני. מכיוון שלפרנצ'סקו לא היו ילדים, לואיג'י היה יורש העצר של ממלכת שתי הסיציליות. ב-1861 נכבשה הממלכה בידי כוחותיו של ג'וזפה גריבלדי במהלך מסע האלף, וסופחה לממלכת סרדיניה. מתילדה ובעלה איבדו את תואריהם. ב-15 בינואר 1867 נולדה בתם היחידה: מריה תרזה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
בשנים הראשונות לנישואיה, ניהלה מתילדה רומן עם הדיפלומט הספרדי סלבדור ברמודיז דה קסטרו, הדוכס מריפלדה וסנט לוסיה. ב-20 בינואר 1864 היא ילדה לו בת אחת בווילה פארנזינה. הבת נשלחה מיד לאחר לידתה לברייטון שם גודלה בידי משפחת אביה, ומאז לא ראתה את אמה. רק ב-1879 היא אומצה כחוק על ידי אביה, ומאוחר יותר קיבלה את התואר "הדוכסית מסנט לוסיה" ונישאה לבן אצולה ספרדי.
היא נפטרה במינכן ב-18 ביוני 1925, בגיל 81.
מג ראיין
מג ראיין (באנגלית: Meg Ryan; נולדה ב-19 בנובמבר 1961) היא שחקנית, במאית ומפיקה אמריקאית. מזוהה יותר מכל עם ז'אנר הקומדיות הרומנטיות. הייתה כוכבת גדולה בשנות התשעים בזכות סרטים כמו "כשהארי פגש את סאלי", "נדודי שינה בסיאטל", "אהבה של גבר לאישה" ו"יש לך הודעה".
ביוגרפיה
נולדה בשם מרגרט מארי אמילי אן היירה (Margaret Mary Emily Anne Hyra) בפיירפילד, קונטיקט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית. אמה, סוזן ג'ורדן (לבית דאגן), שהתנסתה בחייה במשחק ובפרסומות בטלוויזיה, עודדה ותמכה בלימודי המשחק של בתה כבר בבית הספר היסודי.
כשהייתה ראיין בת 13 החלה ללמוד את שיטות המשחק של סטניסלבסקי. שנה אחר כך, בזכות קשריה של אמה, הופיעה בפרסומת הטלוויזיה הראשונה שלה. בתום לימודיה התיכונים ב-1979 החלה ללמוד עיתונאות באוניברסיטת ניו יורק. כדי לממן את לימודיה הצטלמה לפרסומות בטלוויזיה.
קריירה
את הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה בסרט "עשירים ומפורסמים" שיצא ב-1981, דרמה שהייתה לסרטו האחרון של הבמאי הגדול ג'ורג' קיוקור. לאחר מכן, בשם משפחתה החדש, "ראיין", גילמה את בסטי סטיוארט באופרת הסבון "As The World Turns" בין השנים 1982–1984.
ראיין השתתפה במספר סרטים בהם "אהבה בשחקים" משנת 1986, אך פרסומה נבע מגילום התפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית המצליחה, שביים רוב ריינר, "כשהארי פגש את סאלי" בשנת 1989. בסרט גילמה את דמותה של סאלי, אישה תוססת, תוקפנית ומאוד רומנטית, דמות שתגלם גם ברבות מהקומדיות הבאות שלה.
ראיין ניסתה כמה וכמה פעמים לגלם דמויות שירחיקו אותה מדמות זו, כגון גילום אישה אלכוהוליסטית ב"אהבה של גבר לאישה" משנת 1994, ותפקידה בדרמת המלחמה "אומץ תחת אש" משנת 1996 בה גילמה קצינה צבאית הנהרגת במהלך קרב.
רבים מסרטיה במהלך שנות התשעים היו הצלחות קופתיות, לא רק בארצות הברית, אלא בכל רחבי העולם. ראיין כיכבה בשלושה סרטים מצליחים יחד עם טום הנקס: "ג'ו נגד הוולקנו" משנת 1990, בו ראיין גילמה שלוש דמויות שונות, "נדודי שינה בסיאטל" משנת 1993, עליו קיבלה מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב (לאחר "כשהארי פגש את סאלי"), ו"יש לך הודעה" משנת 1998 שהיה שובר הקופות האחרון שבו כיכבה ראיין. כמו כן, היא דיבבה את אניה בסרט ההנפשה "אנסטסיה" של Fox Family Films ואולפני ההנפשה של פוקס משנת 1997.
שנות האלפיים לא האירו פנים לראיין, והסרטים שבהם השתתפה לא זכו להצלחה: כך היה עם "שיחה ממתינה", שביימה דיאן קיטון, "סימן חיים", עם ראסל קרואו בו דווח שהיה ביניהם רומן על סט הצילומים, ו"תשוקה חותכת" של הבמאית ג'יין קמפיון.
בשנת 2013 התארחה למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
חיים אישיים
בשנים 1991–2001 ראיין הייתה נשואה לשחקן דניס קווייד לאחר שהופיעה עמו בשני סרטים. בנם המשותף הוא השחקן ג'ק קווייד. ב-2006 אימצה ראיין ילדה בת 14 חודשים מסין.
ראיין פעילה בארגונים הומניטריים, ותומכת בהתנדבות במדינות מתפתחות.
צלב קרס
צלב הקרס או סווסטיקה (בסנסקריט: स्वस्तिक; בכתיב לטיני: svástika; בתו מחשב: 卐 או 卍) הוא צלב שווה-זרועות, שארבע זרועותיו מעוקלות בזוויות ישרות הפונות לכיוון השעון או נגדו. צלב הקרס מופיע כאשר הקו המרכזי בו אנך או כשהוא בזווית של 45 מעלות. הגרסה ההינדית של צלב הקרס מציגה נקודה בתוכו של כל רבעון.
מאז עליית המפלגה הנאצית בגרמניה, הפך צלב הקרס לסמלם של הנאציזם, הגזענות, אימי מלחמת העולם השנייה והשואה, אך במקורו הוא סמל למזל ושפע בתרבויות אסיה ובאתיופיה. פירוש המילה סווסטיקה בסנסקריט הוא: "להיות בר מזל" או "זהו דבר מה טוב", Swa - משמעו "טוב" ו-Asti משמעותו "להיות". למילה, ולסמל, יש משמעות חיובית מאוד ולרוב משתמשים בהקשר של "מבשר טובות".
הסווסטיקה נראתה לראשונה בציור באירן כ-5000 שנים לפנה״ס (ציור זה מוצג כיום במוזיאון בברלין). ההיסטוריה של סווסטיקה המשיכה בימים הקדומים של ההתיישבות האנושית באירופה ובאסיה. נמצאו ממצאי סווסטיקה בחפירות ארכאולוגיות בהאראפה אשר בעמק האינדוס בשכבות המתוארכות ל-2500 לפנה"ס, בנוסף סמל זה מופיע בכנסיות החצובות בסלע בעיר לליבלה באתיופיה ומקורו מהאימפריה האקסומית היות שבאימפריה זו אחת הדתות הנפוצות לצד היהדות ועבודת אלילים הייתה הבודהיזם.
הסווסטיקה הוא סמל חשוב בבודהיזם ובהינדואיזם, ובין היתר היה בשימושם של ילידי אמריקה ואחרים לפני מלחמת העולם השנייה. בבודהיזם שימש הסווסטיקה כסמל לארבעת היסודות הבסיסיים (אוויר, מים, אש ואדמה). אחד הספרים הראשונים המוכרים מציג תמונה של הבודהה כשעל חזהו מצויר סווסטיקה. בתחילת המאה ה-20 היה הסווסטיקה מקובל בעולם כסמל למזל טוב ולהצלחה. הוא הופיע על גב ספרי רודיארד קיפלינג ושימש אף כסמל לתנועת הצופים מיסודו של רוברט באדן פאואל.
במערב, מהווה צלב הקרס בעיקר את סמלן של תנועות נאו נאציות. בגרמניה אסור להשתמש בסמל צלב הקרס מאז תום מלחמת העולם השנייה, וגם במדינות מערביות אחרות עלול שימוש בו בהקשרים מסוימים להיחשב עברה על החוק וכפגיעה ברגשות הציבור. במזרח אסיה, לעומת זאת, עדיין נתפס צלב הקרס כסמל דתי בודהיסטי, ולפיכך השימוש בו נפוץ כסימון למקדשים ובהקשרים דתיים אחרים.
שמות אלטרנטיביים ואטימולוגיה
המילה המקובלת בשפות אירופיות לצלב הקרס היא "סווסטיקה" (Swastika), ומקורה בשפת הסנסקריט שם פירושה הוא "סמלון המביא מזל והצלחה". הכינוי "צלב קרס" מקובל אף הוא בשפות אירופיות שונות, לרבות הגרמנית ("Hakenkreuz"), ההולנדית, השוודית, הפינית, הנורווגית והאיטלקית. יש הקוראים לצלב טטרהגמא, מכיוון שכל אחת מארבע זרועותיו (טטרה = ארבע) מזכירה את האות היוונית גמא (\Gamma). כך נקרא הצלב בשפה הספרדית - "Cruz gamada" ובצרפתית - "Croix gammée". שמות נוספים הם "גלגל החמה" (בגרמנית - "Sonnenrad"), פילפוט (Fylfot - ארבע רגלים), ואף "עכביש שחור".
הינדואיזם
הסווסטיקה נמצא במקדשי הינדו, ומשמש כקישוט לסמלים, מזבחים, תמונות ואיקונוגרפיה הינדית בהודו ובנפאל. הסמל נחשב לסמל השני בקדושתו לאחר סמל האום.
שני המצבים שבהם ניתן למצוא את הסווסטיקה (כשזרועותיו פונות עם כיוון השעון, וכנגד כיוון השעון) מסמלים את שני המצבים של האל ברהמה. עם כיוון השעון מסמל הסווסטיקה את תהליכי האיחוד של הברואים עם הבורא ומשמש כסמל לאל גנש, וכנגד כיוון השעון הוא מסמל את תהליכי הבריאה של הברואים על ידי הבורא ומהווה סמלה של קאלי. העובדה כי הסווסטיקה פונה לכל ארבעת הרוחות מסמלת את יציבות הבריאה. כסמל המסמל את השמש ניתן לראות בו ייצוג של סוריא, אל השמש ההינדי.
בודהיזם
בבודהיזם מופיע הסווסטיקה על פסליו של בודהא לעיתים על סוליות נעלו. בשל הזיהוי עם הנאציזם של סווסטיקה הפונה לימין, בפסלים שלאחר אמצע המאה העשרים פונה הסווסטיקה הבודהיסטי לשמאל. כאשר מופיע סווסטיקה על עטיפות מזון בסין פירוש הדבר שהמדובר במזון צמחוני הניתן לאכילה על ידי בודהיסטים אדוקים. לעיתים נתפר הסמל על צווארוני חולצות ילדים על מנת להגן עליהם מעין הרע. בטיבט הסווסטיקה מהווה קמע וסמל למזל טוב.
באמנות הבודהיסטית נקרא הסווסטיקה "מאנג'י" ומסמל את דהרמת ההרמוניה האוניברסלית ואיזון ההפכים.
ג'ייניזם
בדתות הג'ייניסטיות הסווסטיקה משולב בדרך כלל בציור של יד. זהו סימנו של הג'יין (קדוש) השביעי, סופארסבה טירטהנקרה (Suparsva Tirthankara). זהו אחד מעשרים וארבעה הסימנים למזל ולהצלחה בדת זו.
דתות אחרות
ביפן קרוי סווסטיקה מאנג'י. כאשר הוא מופיע על מפה הוא מסמל את מיקומו של מנזר בודהיסטי. כן משתמשת בסמל הפאלון גונג, דבר שהוביל לבעיות כאשר נציגיה פעלו באירופה. פסיקה של בית משפט בגרמניה התירה את השימוש בסמל.
שיטת פאלון גונג
בשיטת הפאלון גונג מופיעה הסווסטיקה כחלק מהסמל של השיטה. סמל הפאלון גונג מורכב מסמל סווסטיקה הנמצא במרכז ומסביבו ארבעה סמלי סוואסטיקה קטנים וארבעה סמלי יין-יאנג.
סווסטיקה ביהדות
סמל הסווסטיקה עיטר מבנים יהודיים בירושלים של תקופת הבית השני. בחפירות שערך הארכאולוג יובל ברוך מטעם רשות העתיקות מדרום להר הבית וליד שערי חולדה התגלו מספר שברים של כרכובים ועליהם עיטור של צלב קרס. ברוך משייך את הפריטים למבנה הסטיו המלכותי שבנה הורדוס על הר הבית.
במבני בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל מתקופת בית שני ואף מלפני כן נמצאו סווסטיקות, הן בצורתם הבסיסית והן במוטיבים שונים, כגון מיאנדר (רצף של צורות סימטריות המחוברות זו לזו בקווים גאומטריים).
בבית הכנסת העתיק בעין גדי ישנו פסיפס שעליו מצויר הסווסטיקה המפורסם ביותר שנמצא בבתי הכנסת. הפסיפס כוסה בבד בעקבות הקונוטציה השלילית של הסמל. בבתי כנסת אחרים ניתן למצוא סווסטיקות כעיטור בשערי הכניסה ובמקומות אחרים, למשל בבית הכנסת בכפר נחום שליד הכנרת.
על פי אחת ההשערות, אמצו יהודים את העיטור מתרבויות המזרח בתקופת גלות בבל כסמל למזל ולשפע.
היסטוריה
הסווסטיקה מופיע באמנות ובעיצוב למן התקופה הפרה-היסטורית, בהקשרים שונים: מזל, השמש, גלגול נשמות, ברהמה. בימי קדם השתמשו בצלב הקרס בעיקר החיתים, הקלטים והיוונים, וכן רבים אחרים. הוא מופיע גם כקישוט לרצפות פסיפס בתקופה הרומית, ונמצא במספר עיצובים שונים בקטקומבות בווילה טורלוניה ובמקומות אחרים ברומא.
סווסטיקה ודוגמאות מעוטרות הכוללות בתוכן את הסמל נמצאו אף בחפירות ארכאולוגיות רבות בארץ ישראל, שבהן הידועה היא כנראה זו המופיעה על רצפת הפסיפס בבית הכנסת העתיק בעין גדי, שם מופיע סמל סווסטיקה גדול על רצפת הפסיפס העתיקה.
הסמל מופיע בתרבויות רבות בכל העולם, לעיתים כמוטיב גאומטרי ולעיתים כסמל דתי.
בשבי ציון נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית ובה רצפת פסיפס שבה משובצים סמלי סווסטיקות רבים, כנראה כמוטיב גאומטרי.
תפוצתו האוניברסלית של הסווסטיקה הוסברה בשלוש תאוריות עיקריות: התפתחות עצמאית, פיעפוע תרבותי ואירוע חיצוני. התאוריה הראשונה אומרת כי הסימטריה והפשטות של הסווסטיקה הובילו להתפתחותו העצמאית בתרבויות שונות, באופן דומה לתיאורית תת-המודע הקולקטיבי שפיתח קרל גוסטב יונג או סתם בשל פשטותו היתרה.
הסבר אחר הוצע על ידי המדען היהודי האמריקני קרל סייגן בספרו "כוכב שביט". סאגאן העתיק כתבי יד סיניים עתיקים אשר תיארו את זנבותיהם של שביטים, וחלקם מראה את גרעינו של השביט כשממנו יוצאות ארבע זרועות מעוקלות, בדומה לסווסטיקה. סאגאן מציע כי בעבר התקרב שביט מסוג זה אל כדור הארץ עד כדי כך שסילון הגאזים שפרץ ממנו, והתעקל עקב הכוחות הסיבוביים הפועלים על השביט, נראה ליושבי כדור הארץ, וכך אומץ הסמל בכל העולם.
הסווסטיקה בעל נוכחות רבה בהינדואיזם, הנחשבת לדת האם של הבודהיזם והג'איניזם, דתות שתחילתן לערך במאה השישית לפני הספירה, ויחד עמן החל הסווסטיקה את תפוצתו. הבודהיזם נהנה מהצלחה גדולה בדרום מזרח אסיה, סין, קוריאה, ויפן בסוף האלף הראשון. השימוש בסווסטיקה הגיע לטיבט ולווייטנאם, וכן לפאלון גונג בסין, אשר שאלו אותו מן הבודהיזם.
הסווסטיקה כמסמל את השמש מוכר בתרבות אקאן בדרום-מערב אפריקה, וייתכן שהיה חלק מחילופי תרבויות לאורך מסלולי סחר העבדים בסביבות שנת 1500 לספירה.
לאורך רובה של ההיסטוריה הייתה לצלב הקרס משמעות חיובית של מזל והצלחה.
אימוצו של הסווסטיקה במערב
אימוצו של הסווטיקה במערב החל עם גילוי משפחת השפות ההודו-אירופיות במאה ה-19. מאמצים רבים נעשו על ידי ארכאולוגים על מנת לקשר את הפרה-היסטוריה של העמים האירופאים לזו של הארים הקדמונים. בעקבות גילויים של חפצים המסומנים בסווסטיקה בהריסות טרויה, התייעץ היינריך שלימן עם המלומדים המובילים בחקר הסנסקריט, והסיק כי המדובר בסמל ארי קדמון. רעיון זה הושאל על ידי כותבים פופולריים בזמן ההוא, והסווסטיקה החל להיות סמל פופולרי בתרבות המערב.
הסופר הבריטי רודיארד קיפלינג נפגש עם הסמל בהודו והסמל הופיע על מספר עטיפות מוקדמות של ספריו. באופן דומה נפגש עם הסמל בהודו מייסד תנועת הצופים, סר רוברט באדן פאואל, והסמל שימש עיטור צופי עד לשנת 1934. הסמל שימש בתחילת המאה ה-20 במקומות רבים - על שטרי כסף של הממשלה הזמנית ברוסיה, כסמלן של חברות תעשייתית בשוודיה, תנועות פוליטיות וא-פוליטיות בפינלנד ובלטביה, וכן יחידות צבא בארצות אלו, ואף בארצות הברית, שם שימש הסמל לאחר שהיה נפוץ בקרב הילידים משבטי הנבאחו ושבטים אחרים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעו ראשי השבטים כי לא ישתמשו עוד בסמל.
המשמעויות החיוביות של הסמל עוותו על ידי הנאצים שאימצו אותו כסמלם. הנאצים זיהו את הארים הקדמונים עם הגרמנים המודרניים, וטענו כי בשל כך על גרמניה לשלוט בעולם. צלב הקרס שימש להדגיש קשר מיסטי זה בין עם האדונים הקדמון כביכול ובין צאצאיו ויורשיו בגרמניה של המאה ה-20. מאז שימוש זה בצלב הקרס קיבל צלב הקרס את המשמעות הגזענית המוכרת, דבר המוביל למבוכה כאשר נתקלים בסמל באמנות ובעיצוב במערב אשר קדם לתקופת הנאצים, או בתרבויות שאינן מערביות.
השימוש על ידי הנאצים
הסמל היה מזוהה, כסמל נורדי עתיק, עם תאוריות גזעניות בדבר עליונות הגזע הארי, עוד במאה ה-19. לאחר מלחמת העולם הראשונה ותבוסת גרמניה במלחמה לחמו מיליציות ימניות קיצוניות שכונו פרייקור הן כנגד גורמי שמאל בתוך גרמניה, והן להגנת הגבולות המזרחיים שלה, באזור פולין והמדינות הבלטיות. אחת המיליציות אלו, מיליציית ארהארדט, אשר לחמה באזור הבלטי, בחרה את צלב הקרס כסמלה, והוא היה מצויר על קסדות חייליה. בתקופה זו נראה כי המדובר בעיטור בלבד, ללא המשמעות האנטישמית והנאצית שנוספה לו לאחר מכן. חיילי מיליציית ארהארדט השתתפו בשנת 1920 במרידה הכושלת נגד השלטון המרכזי בגרמניה, שכונתה "הפוטש של קאפ", והדבר קיבע בתודעה את הקישור בין צלב הקרס ובין אידאולוגיית הימין הקיצוני, עוד בטרם קבע אדולף היטלר את צלב הקרס כסמלה של תנועתו. גופי ימין קיצוני נוספים, כאגודת תולה שחלק מחבריה היוו את הבסיס למפלגה הנאצית בתחילתה, התהדרו בצלב קרס בשנים אלו.
בשנת 1920 אימצה המפלגה הנאצית את צלב הקרס כסמלה. הסמל נקבע על דגל המפלגה, תגיה ותג הזרוע שלה. בספרו מיין קאמפף כתב אדולף היטלר:
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, ב-14 במרץ 1933, הונף הדגל לצד דגלה של גרמניה, וב-15 בספטמבר 1935 נקבע כדגלה היחיד של גרמניה.
צלב הקרס שימש כסמלה של המפלגה הנאצית, של ארגון ההיטלריוגנד, של יחידות צבא ושל ארגונים נאציים נוספים. בתקופה הנאצית נקבע צלב הקרס במרכזו של עיטור צלב הברזל.
צלב הקרס היה גם סמלן של התנועות הנאציונל-סוציאליסטיות והפשיסטיות בארצות הברית, בריטניה, הולנד ושווייץ.
הטאבו בדבר השימוש בצלב הקרס
בשל השימוש בסמל על ידי הנאצים, ולאחר מכן על ידי הנאו-נאצים וקבוצות שנאה אחרות, רבים במערב סולדים מן השימוש בסמל בכל צורה שהיא. כך, מחוץ להקשרים היסטוריים, הפך הסמל לטאבו בארצות המערב. החוק בגרמניה, למשל, אוסר על הצגתו בפומבי, פרט לשימוש לצורכי למידה ומחקר.
השימוש בסמל הוא לרוב לצורכי תעמולה, בקריקטורות המשוות את מושא הקריקטורה עם הנאצים; עם זאת, נאו-נאצים עדיין משתמשים בו לעיתים באופן אידאולוגי.
הטאבו הוא כה חזק עד אשר מוצרים המגיעים מן המזרח ונושאים באופן תמים את צלב הקרס מסיבות תרבותיות שונות מורדים מן המדפים.
מספר אמני פּאנק השתמשו בצלבי הקרס ובסמלים נאציים נוספים - חלקם מתוך הזדהות עם הנאצים וחלקם כדי לגרום הלם או פרובוקציה.
בשנת 2005 צולם הנסיך הארי מוויילס כשהוא לובש מדים נאציים המעוטרים בצלב הקרס, כחלק ממסיבת תחפושות. הצילום גרם להלם ולתדהמה, והנסיך ננזף והתנצל.
יחזקאל גבאי
יחזקאל בן יוסף בן ניסים בן מנחם גבאי (מחצית השנייה של המאה ה-18 - 1823 או 1826), המכונה "בגדאדלי" ("איש בגדאד") היה בנקאי יהודי מבגדאד שהגיע לעמדה בכירה באימפריה העות'מאנית, בראשית המאה ה-19.
ביוגרפיה
יחזקאל גבאי נולד בבגדאד במחצית השנייה של המאה ה-18, נצר לשושלת ראשי הגולה (ריש גלותא) ושימש בזמנו בתפקיד בכיר בקהילה היהודית של עיראק. בשיא הקריירה הפיננסית שלו היה גבאי "צראף (סראף) באשי" (Sarrafbaşi) של הסולטאן, כלומר שר האוצר, הבנקאי הראשי, "ראש השולחנים", האחראי על כספי השלטון העות'מאני. אמנם הוא חלק את מעמדו הרם עם עוד שני אנשי עסקים יהודים צ'לבי בכור קרמונה וישעיהו אג'מן.
גבאי עסק בעיר הולדתו, בגדאד, במסחר, חלפנות כספים, נתינת הלוואות, ערבונות ונדבנות. קשריו הכלכליים והחברתיים הרבים של גבאי, שהתבססו על הרשת הקלינטרית (אנתסאב) סייעו לו להצליח בעיסוקו למרות היותו בן מיעוטים יהודי בחברה מוסלמית. מעמדו האיתן בקרב הקהילה היהודית, קשריו בשווקים וכישוריו החברתיים המיוחדים קירבו אותו בשלב מסוים אל מושל בגדאד, סולימאן פאשא שנעזר בעצותיו של גבאי, סמך עליו והפך אותו לאיש סודו.
המקורות היהודיים מציינים כי היה נדיב לב, קיבל בסבר פנים יפות את כל הנזקקים וטיפל ברחמנות בעניים, בנוסף לכך היה יפה תואר, שלט בשפה הערבית והטורקית ובמנהגי המקום.
מושל בגדאד הממלוכי, סולימאן פאשא מרד בסולטאן הטורקי, סירב להעביר לשלטון העות'מאני את המיסים ולספק את מכסת החיילים שנדרשה. לכן, הסולטאן מהמוט (מחמוד) השני (ששלט מ-1808 עד 1839), שלח לבגדאד את עוזרו, חאלט אפנדי, כדי לדכא את המרידה. יחזקאל גבאי שהכיר היטב את דרכיו של המושל המורד סייע בידי חאלד אפנדי למצוא את סולימאן פאשה כדי להענישו. לאחר שהומת המושל הגיעו שניהם אל הסולטאן באיסטנבול, שהודה להם וכאות תודה מינה אותם למשרות רמות בשלטון המרכזי באיסטנבול. יחזקאל גבאי עלה במהרה במעלות השלטון, התחבב על הסולטאן, שראה בו איש חכם ונבון. השפעתו הלכה וגדלה עד שמונה לתפקיד 'הצראף באשי' של הסולטאן, תפקיד כלכלי בכיר ביותר השולט על כספי הסולטאן ומותיר לו להשתמש בכספי המדינה לפי ראות עיניו. במסגרת תפקידו היו לו סמכויות רבות – היה יכול למנות פקידים ולדון למיתה עושי רעה. יחד עם עוד שני עשירים יהודים ועם איש עסקים ארמני בשם קזאס ארטין חארוטיון, שהיה אחראי על המטבעה, חלק גבאי עוצמה רבה. הוא נהנה ממעמד כלכלי, רוחני ודתי אך הצניע את עושרו הרב על מנת לא לעורר קנאה ולהפר את הסדר הקיים.
הקהילה היהודית באיסטנבול קיבלה אותו בברכה ומינתה אותו לנשיאה. גבאי ייסד ישיבות ובתי מדרש, וניצל את כוחו כדי להשפיע ולעזור ליהודי בגדאד. מצד שני שררה אז תחרות קשה ועוינות בין אנשי העסקים מקרב היהודים ומקרב הארמנים. הארמנים הנוצרים התחרו עם היהודים על התפקידים הבכירים בממשל ועל ניהול כספי האוצר והשנאה לבשה לא פעם צבע דתי. באותם ימים התחזק מעמד הארמנים עקב תהליך חדירת המעצמות האירופאיות הנוצריות לאימפריה העות'מאנית.
קשרי המסחר החזקים של הארמנים עם הארצות הנוצריות ערערו משהו את הסדרים הכלכליים הישנים שהיו נהוגים באימפריה ושהטיבו עם הגבירים היהודים. הארמנים ובראשם קזאס ארטין חארוטיון, ניסו למוטט את מעמדו החדש של יחזקאל גבאי על ידי הפצת שקרים ודברי שטנה באוזניו של הסולטאן. בשנת 1822 הסולטאן הוציא להורג את חאלט אפנדי, שגבאי היה תחת חסותו. בנוסף לכך, מעמדו של גבאי נפגע מאוד מהחלטת הסולטאן להחליש את כוח היניצ'רים באימפריה. הבנקאי היהודי היה מעורב מתוך כורח הנסיבות במימון חיל זה ומחמוד השני שטבח בשנת 1826 ביניצ'רים עלול היה להעניש גם את כל הגורמים שהיו קשורים אליהם, כמו בכור קרמונה וישעיהו אג'ימן שהוצאו להורג בחניקה בשנת 1826.
לפי מקורות מסוימים, לאחר סכסוך אלים שהוביל לשפיכות דמים ושנאה רבה בין הצדדים החליט הסולטאן מחמוד השני להגלות את יחזקאל גבאי לעיר אנטליה שם מצא את מותו. לפי מקורות אחדים גבאי הוצא להורג בשנת 1823.
השמועה על מותו של "הצראף באשי" היהודי גרמה להתנפלות על בתיהם ורכושם של היהודים באיסטנבול ובבגדאד. כל רכושו של גבאי הופקע לטובת השלטון. נפילתם של יחזקאל גבאי, בכור קרמונה וישעיהו אג'ימן פגעה מאוד בקשר היהודים עם השלטון.
החוקרים חלוקים בדעתם לגבי שנת מותו בין השנים 1820–1826, אך על פי רוב המקורות העות'מאנים היה זה ב־1823.
סטפני דה בוארנה
ביוגרפיה
סטפני נולדה ב-28 באוגוסט 1789 בוורסאי, לקלוד דה בוארנה ולקלודין פרנסואז אדריאן גבריאל דה לזיי-מארנזי, בתם של קלוד, מרקיז דה לזיי-מארנזי ומארי-קלודין דה-נטאנקור-ואובקור, דאם דה ואובקור. בשנת 1779 התחתן בן דוד של אביה - אלכסנדר דה בוארנה עם ז'וזפין דה בוארנה, אולם הוא הוצא להורג בגיליוטינה במהלך שלטון הטרור של רובספייר בשנת 1794. לאחר הוצאתו להורג התחתנה אשתו ז'וזפין עם נפוליאון בונפרטה, ובשנת 1804 הוכתרו השניים כקיסרי צרפת. ילדיה של ז'וזפין אז'ן דה בוארנה והורטנס דה בוארנה תפסו עמדות חשובות בממשלו של נפוליאון.
ב-8 באפריל 1806 התחתנה סטפני עם קרל, נסיך הכתר של באדן, כחלק מניסיון של נפוליאון לכרות ברית עם באדן, אולם בתחילה לא היו נישואיהם מוצלחים עקב רצונו של קרל להמשיך לחיות כרווק, והשניים התגוררו בארמונות נפרדים. מאוחר יותר החל קרל לחשוב על עתיד הירושה, ובעקבות כך התפייס עם סטפני, ולשניים נולדו 5 ילדים.
בשנת 1811 מת סבו של בעלה קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, ובעלה עלה לשלטון במקומו כקרל, הדוכס הגדול של באדן. בשנת 1818 מת בעלה קרל, ובמקומו עלה לשלטון דודו לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן. סטפני נשארה אלמנה והייתה אם מסורה לשלוש בנותיה, וביתה במנהיים הפך לסלון ספרותי עבור אמנים ואינטלקטואלים. ב-29 בינואר 1860 מתה סטפני בניס, והיא בת 71 שנים. בין צאצאיה נמנים פיליפ, מלך הבלגים, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אלבר השני, נסיך מונקו, ומלכי רומניה ויוגוסלביה לשעבר.
משפחתה
ב-8 באפריל 1806 התחתנה סטפני עם קרל, הדוכס הגדול של באדן, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
יחס חוב-תוצר
בכלכלה, יחס חוב-תוצר הוא היחס בין החוב הציבורי של מדינה (נמדד ביחידות מטבע) לבין התוצר המקומי הגולמי (GDP) (נמדד ביחידות מטבע בשנה). יחס חוב-תוצר נמוך מצביע על כך שכלכלה מייצרת סחורות ושירותים באופן המספיק כדי לעמוד בהתחייבויותיה מבלי לקחת הלוואות נוספות. קיימים גורמים רבים המשפיעים על הרחבת או הקטנת החוב של מדינות, בהם שיקולים גאופוליטיים וכלכליים - לרבות שיעורי ריבית, מלחמה, מיתון ועוד. אין לבלבל את היחס עם יחס גירעון לתוצר, אשר, עבור מדינות עם גירעונות תקציביים, מודד את ההפסד הפיסקאלי הנקי השנתי של מדינה בשנה נתונה (סך כל ההוצאות בניכוי סך ההכנסות, או השינוי נטו בחוב לשנה) כאחוז נתח מהתמ"ג של אותה מדינה; עבור מדינות עם עודפי תקציב, יחס עודף לתוצר מודד את הרווח הפיסקאלי הנקי השנתי של מדינה כחלק מהתמ"ג של אותה מדינה.
במקרו-כלכלה, ישנם מספר חישובים שונים ליחס חוב-תוצר. היחס הנפוץ ביותר הוא החוב הציבורי חלקי התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג), המשקף את כספי הממשלה, בעוד שיחס נפוץ נוסף הוא סך החוב לתוצר, המשקף את כספי המדינה כולה.
שינויים
ֿ
במצב בו לממשלה יש את היכולת להדפיס כסף, ולפיכך לייצר רווחים מהחוב הקיים, המגבלה התקציבית הופכת ל:התנאי הוא השינוי ביתרות הכסף (צמיחת הכסף). על ידי הדפסת כסף הממשלה יכולה להגדיל את יתרות הכסף הנומינליות כדי לשלם את החוב. עם זאת, ההשפעה שיש לעלייה ביתרות כסף נומינליות על הסינוראג' (הפער בין עלות הנפקת הכסף לבין ערכו הנקוב) אינה ברורה, שכן, בעוד שהיא מגדילה את כמות הכסף בתוך המשק, הערך הריאלי של כל יחידת כסף יורד עקב השפעות אינפלציוניות. השפעה אינפלציונית זו מהדפסת כסף מכונה מס אינפלציה.
יישום
מאחר שע"פ מחקרים, לחוב חיצוני גבוה עלולות להיות השפעות מזיקות על הכלכלה, אחד מיעדי האו"ם לפיתוח בר קיימא עד שנת 2030 הוא הפחתת מצוקת החוב החיצוני של מדינות עניות.
ישנה חשיבות להבחנה בין חוב חיצוני הנקוב במטבע מקומי, לבין חוב חיצוני הנקוב במטבע חוץ. זאת, מאחר שמדינה יכולה לעמוד בהחזר חוב חיצוני הנקוב במטבע מקומי על ידי הכנסות ממסים, אך כדי לעמוד בחוב במטבע חוץ, יש צורך בהמרת הכנסות ממס למטבע חוץ, מה שמביא לפיחות בערך המטבע המקומי.
בעולם
בסוף הרבעון הראשון של 2021, יחס החוב הציבורי של ארצות הברית לתוצר עמד על 127.5%. על פי מסד הנתונים הכלכלי העולמי של קרן המטבע הבינלאומית (אפריל 2021), רמת יחס החוב הממשלתי הגולמי לתוצר בקנדה הייתה 116.3%, בסין 66.8%, בהודו 89.6%, בגרמניה 70.3%, בצרפת 115.2% ובארצות הברית 132.8%.
שני שלישים מהחוב הציבורי של ארצות הברית נמצאים בבעלות אזרחי ארצות הברית, בנקים, תאגידים והבנק המרכזי (הפדרל ריזרב); כשליש מהחוב הציבורי של ארצות הברית מוחזק על ידי מדינות זרות - בדגש על סין ויפן. לשם השוואה, פחות מ-5% מהחוב הציבורי האיטלקי והיפני מוחזק על ידי מדינות זרות.
אוסמר שינדלר
אוסמר שינדלר (בגרמנית: Osmar Schindler; 21 בדצמבר 1867, בורקהארדטסרורף – 19 ביוני 1927, ואשביץ  ליד דרזדן) היה צייר גרמני, חניך אקדמיית דרזדן לאמנות. יצירותיו נחשבות לתערובת של סגנונות האר נובו והאימפרסיוניזם.
בין תלמידיו נמנה הצייר והקריקטוריסט ג'ורג' גרוס.
OLLS
OLLS היא חברת חובבי הסקי של מוסקבה (ברוסית: Общество любителей лыжного спорта, בראשי תיבות: ОЛЛС) היא ארגון ספורט רוסי, שהוקם ב שקם בשנת 1901 בשל העניין הציבורי הגובר בענף סקי. החברה הניחה את היסודות להקמת אגודת הספורט צסק"א.
למרות שמה, החברה הכשירה לא רק גולשים, אלא גם מתאגרפים, מרימי משקולות, כדורגלנים ועוד.
היסטוריה
ב־1902 נערכו התחרויות הראשונות בחסות OLLS, כמו "רץ הסקי הראשון של העיר מוסקבה" במרחק פושקינו-סוקולניקי (25 ורסטאות), שהפך מאוחר יותר לטורניר שנתי.
ב־1907, OLLS מתחילה לפרסם את הבטאון הרשמי שלה.
ב־1910 נוצרה קבוצת כדורגל שהניחה את היסודות למועדון צסק"א מוסקבה. הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל המוסקבאית.
ב־1919, בהוראת משרד הרישום והגיוס הצבאי האזורי בסוקולניקי, חברת OLLS לוקחת חלק בהכשרת סקי ליחידות מיוחדות של הצבא האדום.
ב־1922 נציגי OLLS זכו במשחה הראשון באתלטיקה במסלול
נציגויות דיפלומטיות של פקיסטן בעולם
פקיסטן, כמדינה השישית המאוכלסת בעולם והשנייה בגודלה בעולם המוסלמי, מפעילה מספר נציגויות דיפלומטיות בעולם. כחברה בחבר העמים, הנציגים הדיפלומטיים הפקיסטניים בבירות של חברי הארגון האחרים נחשבים לנציגים החשובים ביותר.
דורית דור
ביוגרפיה
נולדה בחיפה ללאה ושעיה דולינסקי, שעלו בשנת 1963 ממוזסוויל שבארגנטינה. למדה בתיכון בן צבי בקריית אונו. בשנת 1984 הצטרפה לעתודה האקדמית ולמדה לתואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב. עם סיום התואר בשנת 1987 החלה שירות צבאי ביחידה 8200, שם שירתה בתפקיד טכנולוגי-מתמטי כראש מדור.
בשנת 1993, בגיל 26, בתקופת שירותה הצבאי, זכתה בפרס ביטחון ישראל.
במהלך השירות השלימה לימודי תואר שני בהצטיינות יתרה ותואר שלישי במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, לאחר הגשת התזה שלה על סיבוכיות של אלגוריתמי בחירה, בהנחיית פרופ' אורי צוויק. היא כתבה, בשיתוף חוקרים נוספים, מאמרים מתמטיים על פירוק גרפים, בחירה חציונית והתאמת תבניות גיאומטריות במרחב רב-ממדי. השתחררה מצה"ל בדרגת רס"ן בשנת 1995.
מיד לאחר שחרורה מצה"ל החלה לעבוד בחברת צ'ק פוינט טכנולוגיות תוכנה בע"מ, כשעוד הייתה חברת הזנק קטנה בת פחות מ-20 עובדים. במהלך שנות עבודתה בחברה החזיקה בתפקידים CPO (Chief Product Officer), VP Products, ו-CTO (Chief Technology Officer). בתפקידה היא אחראית על ניהול המוצרים, המו"פ והבטחת האיכות של קווי המוצרים של החברה בתחומי אבטחת הסייבר, כולל ניהול כל התוכניתנים ואנשי הבטחת האיכות (QA), יותר מ-1,500 עובדים. השתתפה בפיתוח פטנט רשום העוסק בדרך למניעת התקפת מניעת שירות.
דור מונתה כחברה בוועדת מומחים של המיזם הקיברנטי בהובלתו של פרופ' יצחק בן ישראל, שהוביל להקמת מטה הסייבר הלאומי במשרד ראש הממשלה. משנת 2021 היא חברת דירקטוריון של ארגון Cyber Threat Alliance, העוסק בהעלאת רמת הגנות הסייבר בעולם. כמו כן מונתה ליו"ר הוועדה לקביעת פרס ישראל לשנת 2022 בתחום היזמות והחדשנות הטכנולוגית.
מאז שנת 2019 היא משתתפת בוועידות של הפורום הכלכלי העולמי, שם היא גם חברה בוועדה המקדמת את אבטחת הסייבר העולמית, במסגרת אחת מוועדות ה-Global Future Councils של הארגון. היא משמשת שופטת בתחרות החדשנות Innovation Sandbox, GovWare, ומשתתפת בוועידות ובכנסים עסקיים.
בין השנים 2016–2022 השתתפה בדירקטוריון של ארגון "She Codes", המעודד שילוב נשים בתעשיית ההיי-טק. ​היא משתתפת במיזמים חינוכיים כדוגמת "TOP 15".
נישאה בשנת 1990 לתומר דור ולהם שני בנים. מתגוררים בהוד השרון.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
תא טלפון אדום
תא טלפון אדום הוא עמדת טלפון ציבורי, שהוצב כשירות לציבור על ידי חברות הטלפונים, במקומות מרכזיים רבים בבריטניה ומספר קולוניות-לשעבר שלה ברחבי העולם, כגון מלטה, ברמודה וגיברלטר.
היסטוריה
חברת הדואר האנגלית (GPO) יצרה דגם ראשון של תא טלפון ב-1920, שנקרא K1 (קיוסק מספר אחד); התא עוצב בצבע קרם, עם מסגרות אדומות לזגוגיות השקופות של התא. הוצבו מספר תאי טלפון כאלו ברחבי המדינה, וכמעט ולא נותר להם זכר כיום. ב-1924 התקיימה תחרות עיצוב לתא הטלפון; הדגם הזוכה המוכר, שנקרא מאז K2, תוכנן ועוצב על ידי האדריכל גיילס גילברט סקוט. חברת הדואר שינתה מספר פרטים בעיצוב, כגון החומרים מהם עשוי התא (יצקת במקום פלדה כפי שהציע סקוט), וצבע התא (אדום במקום כסוף - הצבע הבולט נבחר כדי שהציבור יוכל לזהות אותו בקלות ממרחק ברחוב). מ-1926 הוצבו תאי טלפון אדומים רבים במטרופולין לונדון.
ב-1929 הציג סקוט את גרסת K3 לתאי הטלפון, שנצבעה בצבע קרם עם מסגרות אדומות לזגוגיות, בדומה ל-K1. היא הייתה זולה יותר לייצור מ-K2, אך עדיין יקרה מ-K1, ולכן תאים מעטים בגרסה זו הוצבו ברחבי המדינה. ב-1935 הוחל בייצור המוני של תאי K6 אדומים, שעוצבו לרגל יובל הכסף למלכותו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואלפים מהם הוצבו לראשונה בפריסה רחבה בכל עיר ברחבי המדינה. עיצוב תא הטלפון נתקל בתגובות מעורבות של התושבים, וחלקם הביעו ביקורת על הצבע הבולט; חברת הדואר אף נאלצה לאפשר צביעה של תאים בצבע אפור עם מסגרות זגוגיות אדומות, ביישובים שבהם טענו התושבים כי התאים האדומים פוגמים בנוף הטבעי והאדריכלות הייחודית המקומית. כיום חלק מהתאים הללו נצבעו מחדש באדום.
ב-1952, בעקבות החלפת סמל "כתר טיודור" ב"כתר אדוארד הקדוש" על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת החדשה שהוכתרה, הוחל בהצבת הסמל החדש למראשותיהם של כל תאי הטלפון K6 ברחבי המדינה. בתאי הטלפון בסקוטלנד הוצב במקומם סמל כתר סקוטלנד.