cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאופיק מנסור
קורות חיים
תאופיק מנסור נולד למאג'ד וחזרוני בכפר עספיא שם גדל. למד בתיכון "נזירות נצרת" בחיפה. בוגר תואר ראשון במתמטיקה מהטכניון ותואר שני ושלישי במתמטיקה מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1992–2000 מנסור היה מורה למתמטיקה בבתי ספר בכפר ובסוף התקופה שימש גם כמתרגל ומרצה במכללה הערבית, באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטה הפתוחה.
את הפוסט-דוקטורט הראשון עשה בין השנים 2001–2002, בבורדו בצרפת ב-"Laboratoire Bordelais de Recherche Informatique". את הפוסט-דוקטורט השני עשה בין השנים בשנים 2002–2003, בגטבורג בשוודיה ב-"Chalmers University of Technology".
בשנת 2003, מונה מנסור למרצה ואז למרצה בכיר באוניברסיטת חיפה (מלגת מעוף) ובשנת 2007 לפרופסור חבר בחוג למתמטיקה ובשנת 2014 לפרופסור מן המניין בחוג למתמטיקה. בתקופת לימודיו בתואר שלישי וגם בשנתיים הפוסט-דוקטורט התמחה בקומבינטוריקה בכלל ובתבניות של תמורות (Permutation patterns) בפרט. מנסור חוקר ענפים רבים ושונים במתמטיקה בדידה ובפרט בקומבינטוריקה ושימושיה הנרחבים. בכלל זה זהויות, הוכחות קומבינטוריות ואנליטיות, כללי נסיגה, תבניות של תמורות ותורת גרפים, ובעיות קומבינטוריות בפיזיקה וכימיה.
משנת 1994 נשוי לרונית, ואב לשלוש בנות.
אימרה דוצי
אימרה דוצי (בהונגרית: Dóczi Imre; 16 ביולי 1882 – 6 בדצמבר 1943) היה רופא יהודי-הונגרי לוחם חשוב ומרכזי באלכוהוליזם ומנהל הספרות בהונגריה נגד צריכת משקאות אלכוהולים. ייתכן שנספה בשואה.
ביוגרפיה
לא ידוע כמעט דבר על קורות חייו, למעט מרכזיותו במלחמה באלכוהוליזם בהונגריה, כמו כן ערך את ספריית הספרים נגד אלכוהול. כתב חוברות רבות, עבודת גמר ומחקרים בנושא האלכוהול. הוא היה העורך של כתב העת Alcoholism - The Central Bulletin of Abstinent Associations in Hungary.
רוברט אנרי
רוברט אנרי (Robert Henri; 1865 – 1929) היה צייר אמריקני. הוא היה דמות מובילה באסכולת הריאליזם האמריקני "אשקן" ומארגן הקבוצה המכונה "השמונה", של אמנים שהפגינו נגד ההגבלות של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
ביוגרפיה
רוברט אנרי, נולד ב-24 ביוני 1865, בשם רוברט הנרי קוזאד בסינסינטי, אוהיו לטרזה גייטווד קוזאד וג'ון ג'קסון קוזאד, מפתח נדל"ן. בשנת 1871, אביו של אנרי הקים את העיירה קוזדייל, אוהיו. בשנת 1873 עברה המשפחה מערבה לנברסקה, שם הקים ג'ון קוזאד את העיירה קוזאד.
באוקטובר 1882, אביו של אנרי הסתבך בסכסוך עם פירסון, על זכויות מרעה בקרקעותיהם. המחלוקת הפכה לאלימה, וקוזאד ירה בפירסון באורח אנוש באקדח. קוזאד התנקה בסופו של דבר מהפשע, אך אנשי העיירה פנו נגדו. הוא נמלט עם משפחתו לדנוור, קולורדו. על מנת להתנתק מהשערוריה, בני המשפחה שינו את שמם. האב נודע בכינויו ריצ'רד הנרי לי, ובניו התחזו כילדים מאומצים תחת השמות פרנק ורוברט ארל אנרי. בשנת 1883 עברה המשפחה לעיר ניו יורק, ומשם לאטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, שם השלים האמן הצעיר את ציוריו הראשונים.
חינוך
בשנת 1886 נרשם אנרי לאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, שם למד אצל תומאס פולוק אנשוץ, בן טיפוחיו של תומאס אייקינס, ותומאס הובנדן. בשנת 1888 הוא נסע לפריז ללמוד באקדמיה ג'וליאן, שם למד אצל ויליאם אדולף בוגרו והתאהב באימפרסיוניזם. בתקופה זו ביקר בבריטני ובאיטליה. בסוף 1891 הוא חזר לפילדלפיה ולמד אצל רוברט וונו באקדמיה בפנסילבניה. בשנת 1892 החל ללמד בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, וזכה להצלחה מיידית בבית הספר."
יוסי משולם (כדורגלן)
יוסי משולם (נולד ב-7 באפריל 1946, תל אביב, פלשתינה (א"י)) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת המגן השמאלי ומזוהה עם קבוצות גדנ"ע תל אביב יהודה ושמשון תל אביב.
רוברט אנרי
יצירה
בפילדלפיה החל אנרי למשוך קבוצה של עמיתים שנפגשו בסטודיו שלו כדי לדון באמנות ותרבות, כולל כמה מאיירים מהעיתון "פילדלפיה פרס" - ויליאם גלקנס, ג'ורג' לוקאס, אברט שין, ו- ג'ון סלואן. הם קראו לעצמם מועדון הפחם. במפגשיהם התדיינו וקראו יצירות של ראלף וולדו אמרסון, וולט וויטמן, אמיל זולא, ויליאם מוריס האנט וג'ורג' מור.
יוסי משולם (כדורגלן)
קורות חייו
יוסי משולם נולד בתל אביב ב-1946. ב-1956 הצטרף לקבוצת גדנ"ע תל אביב יהודה, ובהמשך בעונות 1961/1962 ו-1962/1963 זכה עם קבוצתו בגביע המדינה בכדורגל לנוער שנקרא "קרנר" באותה העת. ב-1964 נפצע בכתפו, עבר ניתוח ונעדר מספר חדשים מהמגרשים. בעונת 1964/1965 בליגה הלאומית עבר לשחק בקבוצת הבוגרת של שמשון תל אביב. משחקו הראשון היה ב-3 באוקטובר 1964 מול הפועל תל אביב. במשחקי גביע המדינה בכדורגל 1965/1966 סיימה שמשון תל אביב כסגנית מחזיקת הגביע. משולם שיחק בשורות שמשון תל אביב עד 1967, עיצומה של עונת 1966/1968 בליגה הלאומית ומשחק הליגה האחרון בשורות הקבוצה היה ב-1 באוקטובר 1967 מול הפועל תל אביב. בסך הכל הופיע ב-50 משחקי ליגה בשורות שמשון תל אביב, ובעוד 2 משחקי גביע. הוא סבל מהשלכות הפציעה הקשה שעבר מספר שנים קודם לכן ובמהלך העונה נאלץ לפרוש ממשחק פעיל. ב-1964 זומן משולם לשורות נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 19, ובהמשך ועד 1966 שיחק בשורות נבחרת הנוער בכדורגל.
רוברט אנרי
אסכולת אשקאן ( Ashcan School )
בשנת 1895 אנרי העריך מחדש את אהבתו לאימפרסיוניזם, וכינה זאת "אקדמיזם חדש". הוא דחק בחבריו ליצור אמנות חדשה ומציאותית יותר שתדבר ישירות לזמנם ולחוויותיהם. הוא האמין שזה היה הרגע הנכון עבור ציירים אמריקאים לחפש נושאים חדשים ופחות עדינים בעיר האמריקאית המודרנית. הציורים של אנרי, סלואן, גלקנס, לוקס, שין ואחרים ממכריהם שנוצרו בהשראת השקפה זו נקראו בסופו של דבר אסכולה לאמנות אמריקאית אשקאן. מבקר האמנות רוברט יוז אמר כי "אנרי רצה שהאמנות תהיה דומה לעיתונאות. הוא רצה שהצבע יהיה אמיתי כמו בוץ, כמו חבלי השלג שקפאו בברודוויי בחורף, כמוצר אנושי אמיתי. שהצבעים יהיו כמו זיעה, כשהם נושאים את הריח של חיי אדם."
ציירי האסכולה הזאת, החלו למשוך תשומת לב ציבורית באותו עשור בו הסגנון הריאליסטי של סטיבן קריין, תיאודור דרייזר, ופרנק נוריס מצאו את הקהל שלהם, והעיתונות הסבה תשומת את תשומת הלב לתנאי שכונות העוני.
יוסי משולם (כדורגלן)
קורות חייו
משולם עבר קורס מאמני כדורגל, בין השנים 1970–2003 אימן ילדים ונערים בגדנ"ע תל אביב יהודה, ובין חניכיו היו סלים טועמה וחיים רביבו. משולם מתגורר ביפו, נשוי לאתי, הם הורים לשני ילדים וסבים לנכדים.
רוברט אנרי
אסכולת אשקאן ( Ashcan School )
במשך כמה שנים חילק אנרי את זמנו בין פילדלפיה לפריז, שם פגש את האמן הקנדי ג'יימס וילסון מוריס. מוריס הכיר לאנרי את הציור על לוחות עץ זעירים שניתן היה לשאת בכיס מעיל יחד עם ערכה קטנה של מברשות ושמן. שיטה זו הקלה על תיאורים ספונטניים של סצנות אורבניות שהיו קשורות לסגנון. בשנת 1898 התחתן אנרי עם לינדה קרייג, סטודנטית לאמנות שלו. השניים בילו את השנתיים הבאות בירח דבש מורחב בצרפת. בשנת 1899 הציג את "אישה במנטו" ואת "לה נייג' "("השלג") שנרכשה על ידי ממשלת צרפת להצגה במוזיאון. הוא לימד בבית הספר לנערות ולטן החל משנת 1900 ובבית הספר לאמנות בניו יורק בשנת 1902, שם בין תלמידיו היה ג'וזף סטלה, אדוארד הופר, רוקוול קנט, ג'ורג' בלוז, נורמן ראבן, סטיוארט דייוויס. בשנת 1905 נפטרה לינדה. שלוש שנים אחר כך התחתן אנרי שנית. אשתו השנייה, מרג'ורי אורגן, הייתה קריקטוריסטית בת עשרים ושתיים, שעבדה עבור כתב-עת בניו יורק.
בשנת 1906 נבחר אנרי לאקדמיה הלאומית לעיצוב, אך כאשר ציירים אחרים מהאסכולה שלו, נדחו מתערוכת האקדמיה ב-1907, הוא עזב את האקדמיה, וארגן תערוכה משלו. לימים יתייחס לאקדמיה כ"בית קברות לאמנות".
השמונה
בשנת 1908, אנרי היה אחד ממארגני התערוכה המפורסמת, שכותרתה "השמונה" (על שם שמונת הציירים שהציגו בה את עבודותיהם) ב"גלריית מקבת" בניו יורק. מלבד יצירותיו שלו ואלו שהופקו על ידי "הרביעייה מפילדלפיה" שהלכו בעקבותיו, הציגו עוד שלושה אמנים אחרים שציירו בסגנון שונה ופחות ריאליסטי - מוריס פרנדרגסט, ארנסט לוסון וארתור דייוויס.
התערוכה הביעה מחאה על מדיניות וצמצום הטעם של האקדמיה הלאומית לעיצוב. לאחר מכן נדדה התערוכה לכמה ערים מניוארק לשיקגו, והביאה לדיון נוסף בעיתונות על המרד נגד האמנות האקדמית והרעיונות החדשים. בשלב זה, אנרי עמד בלב הקבוצה ששאפה לתאר את החיים העירוניים הקשים ביותר.
על הציור "סלומה" של אנרי מ-1909, כתב המבקר יוז: "רגליה הארוכות מציגות יהירות מינית ...יש בה הרבה יותר ממאות דמויות בתוליות, עדינות, שציירו אקדמאים אמריקאים... אנרי למד מאדוארד מאנה, ומהוולגריות של פרנס הלס".
בשנת 1910, בסיוע ג'ון סלואן וולט קון, ארגן אנרי את תערוכה של אמנים עצמאיים. העבודות נתלו בסדר אלפביתי כדי להדגיש את פילוסופית השוויוניות. התערוכה הצליחה היטב אך לא הביאה למכירות רבות. מערכת היחסים בין אנרי לג'ון סלואן, הייתה טובה. שניהם האמינו בריאליזם של אסכולת אשקן, היו קרובים ופרודוקטיביים בתקופה זו. הביוגרף ויליאם אינס הומרוס כתב: "הדגש של אנרי על חירות ועצמאות באמנות...ההפך מכל מה שהאקדמיה הלאומית האמינה בו, הופכת אותו לאביו האידאולוגי של מופע המודרניזם בתערוכת 1913 שנקראה Armory Show." תערוכת הארמורי 1913 ( Armory Show ) הייתה ההיכרות הגדולה הראשונה של אמריקה עם המודרניזם האירופי, והייתה חוויה מעורבת עבור אנרי. הוא הציג חמישה ציורים, אך כאמן מייצג הוא הבין כי הקוביזם, הפוביזם והפוטוריזם מציבים אתגר לסגנון יצירת התמונות שלו. למעשה, הייתה לו סיבה לדאגה. הוא עדיין לא היה בן חמישים, וראה את סגנונו הריאליסטי הופך להיות ייצוג של שמרן שיומו עבר. ארתור ב' דייוויס, מארגן התערוכה וחבר ב- The Eight, לא קיבל את דאגתו של אנרי שהאמנות האירופית המודרנית תאפיל על עבודתם של אמנים אמריקאים.
למרות זאת, מציינים חוקרי אמנות, כי לאנרי היה עניין עז באמנות המודרנית והמליץ ​​לתלמידיו לנצל הזדמנויות ללמוד אותה. היסטוריונית האמנות שרה וור מציינת כי "בשנת 1910 יעץ אנרי לסטודנטים להשתתף בתערוכה של יצירות מאת אנרי מאטיס ושנתיים לאחר מכן הוא הפציר בהם לראות את יצירתיו של מקס וובר, אחד האוונגרדים האמריקנים המודרניים."
מוות
בזמן שנסע לארצות הברית לאחר שביקר בבית הקיץ שלו באירלנד בנובמבר 1928, חלה אנרי ואושפז בבית החולים סנט לוקס בניו יורק. בהדרגה הוא נחלש, עד שנפטר מדום לב ב-12 ביולי 1929. מחלתו לא הייתה ידועה בין האומנים, והפתיעה את חוגי האמנות.
השפעה ומורשת
בשנים 1915–1927 היה אנרי מורה פופולרי ומשפיע בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. "הוא לא הנחיל לתלמידים שלו סגנון אלא גישה לאמנות". הצייר סטיוארד דייוויס היה בין תלמידיו.
ההשפעה המכוננת של אנרי כמורה וכמנחה אמניות נשים זכתה להוכרה בקרב נשים מודרניות אמריקאיות" הסטודנטיות שלו הושפעו מהאידיאלים המודרניסטיים של אנרי.... הן תרמו משמעותית למודרניזם האמריקני. הן הפיקו גוף גדול של יצירות, הוצגו בהרחבה, זכו בפרסי אמנות גדולים, השתייכו לארגוני אמנות וניהלו אותם, ולימדו שיעורי אמנות ברחבי אמריקה. "
לכבודו את אנרי, נערכה תערוכת זיכרון של שבעים ושמונה מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. פורבס ווטסון, עורך מגזין "האמנויות" כתב, "אנרי, מלבד הקסם האישי יוצא הדופן שלו, היה אדם שהשפיעה על תקופה חשובה בהתפתחות האמנות האמריקאית."
מוזיאון רוברט אנרי בעיירה קוזאד, נברסקה נמצא באחד מבתי משפחתו הראשונים של אנרי ומתמקד בעבודותיו.
זלמן עינב
זלמן עינב (נולד ב-1 בדצמבר 1928) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
עינב נולד בתל אביב בשנת 1928 לאבא קצב במקצועו (בעל חברת הבשר "הגיינה") ואמא עקרת בית. ב-1946 הצטרף לשורות הפלמ"ח שם שירת בפלי"ם. בין השנים 1947-1948 פעל בתפקיד ראש מטה "שורות המגינים במחנות קפריסין. במהלך מלחמת העצמאות שירת בחטיבת הנגב. במהלך שירותו הצבאי הכיר את האלופים ובהם אריאל שרון אליו הצטרף בחפ"ק במהלך מלחמת יום כיפור ואף תכנן את ביתו בחוות השקמים, רחבעם זאבי, עזר ויצמן משה דיין - שלכולם תכנן את בתיהם הפרטיים.
לאחר שחזר לישראל פתח משרד עצמאי ועסק בעיקר בתכנון מבני ציבור. בשנות ה-80 חבר לאחיו, שמואל עינב, שהיה סוחר קרקעות ויזם את הקמתם של התיישבויות ביהודה ושומרון. עינב תכנן את ההתנחלויות כפר אדומים, אפרת, וקרני שומרון. בנוסף תכנן את רמת קדרון, התנחלות שתוכננה לקום כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם בשטח העיירה עובידייה, ביוזמה פרטית של אחיו שמואל עינב ואנשי עסקים נוספים שטענו שרכשו קרקעות במקום. לאחר שכ-300 בתים ומגרשים ביישוב נמכרו עוד לפני שהחלה הבנייה, התברר כי הקרקעות לא היו שייכות ליזמים, היוזמה הייתה הונאה והפרויקט בוטל.
חיים אישיים
הוא נשוי לאדריכלית רות עינב. מתגורר בתל אביב.
אחיו הגדול היה איש העסקים שמואל (מוליק) עינב.
קוקיה (פירושונים)
{{פירושונים| זואולוגיה:
טכנולוגיה:
אמנות:
אישים ששמם קוקיה:
אחר:
ראו גם
}}
פאל וידור
פאל וידור (במקור ויינר, בהונגרית: Vidor Pál; בודפשט, 22 בפברואר 1909 – מחנה הריכוז בוכנוולד, 1945) היה רב בבודה, מרצה וסופר.
ביוגרפיה
וידור פאל הוא בנם של וידור (ויינר) גזה (1882–1945) עורך דין ושל ארז'בט רייך (1885–1972). הוא סיים את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאני פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובבית המדרש לרבנים בבודפשט. בשנת 1932 קיבל תואר דוקטור במדעי הרוח וסמיכה לרבנות במרץ 1934. בספטמבר 1935 נבחר לרב בית הכנסת בדרך ז'יגמונד (כיום בית הכנסת בדרך פרנקל לאו) בקהילת בודה. הוא שם דגש מיוחד על תוכניות לילדים ולנוער ולכן מילא תפקיד חשוב בארגון קבוצות הנוער ובתנועת הצופים של מחלקת התרבות בקהילה היהודית בודה. הוא עצמו השתתף בכמה מפגשים ושימש גם כרב מחנה. הוא ארגן אוניברסיטה פתוחה יהודית, שבמסגרתה הוא עצמו נשא הרצאות רבות. כתביו פורסמו באופן קבוע בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית, ב"חיים יהודיים" וכתבי עת אחרים. הוא גורש לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנת 1942 ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז בוכנוולד, שם מצא את מותו.
לוח זיכרון נחנך לזכרו בבית הקברות היהודי של אובודה.
משפחתו
אשתו ז'וז'ה קלמן (1912–2003), הייתה מורה ללימודי דת ומורה בתיכון, בתו של הרב הראשי אדן קלמן, איתה התחתן ב-30 באוקטובר 1935 בבודפשט. בתם אנה וידור (1936)
רוברט פרסטון
רוברט פרסטון מאסרביי (באנגלית: Robert Preston Meservey; 8 ביוני 1918 – 21 במרץ 1987) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקני, זוכה שני פרסי טוני. היה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1982 על משחקו בסרט "ויקטור ויקטוריה".
ביוגרפיה
נולד בעיר ניוטון, מסצ'וסטס, בנם של רות' ופרנק ווסלי מארסביי. למד ב"תיכון אברהם לינקולן" שבלוס אנג'לס. למד משחק בבית הבובות ההיסטורי שבפסדינה.
התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת כקצין בינה רשתית במטה "חיל האוויר התשיעי" בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 נישא לשחקנית קת'רין קרייג, לה נשאר נשוי עד לפטירתו בשנת 1987 ממחלת סרטן הריאה.
תיאטרון
פרסטון זכה בפרס טוני ב-1958 על הופעתו בתור "פרופסור" הרלוד היל במחזה "איש המוזיקה"; את הדמות גילם גם בגרסה הקולנועית המוצלחת שיצאה שש שנים לאחר מכן.
זכה בפרס הטוני השני שלו בקריירה ב-1967 על תפקידו במחזמר "אני מסכים! אני מסכימה!".
ב-1974 גילם את במאי סרטי הראינוע המפורסם מאק סנט במחזמר המבוסס על יחסיו עם שחקנית הקולנוע מייבל נורמאנד, על הופעתו היה מועמד בפעם השלישית לפרס הטוני.
קולנוע
פרסטון התגלה לראשונה ב-1939 בסרט המלחמה של ויליאם ולמן "בו ג'סט", בו גילם את דיגבי ג'סט, אשר מצטרף אל אחיו היתומים מייקל "בו" (גרי קופר) וג'ון (ריי מילאנד) במסעם אל עבר לגיון הזרים הצרפתי שבצפון אפריקה. לגילויו תרמו גם הופעות בפקידי משנה במערבונים של ססיל ב. דה-מיל "יוניון פסיפיק" ו"פרשי צפון מערב".
ב-1942 הפך לשחקן קולנוע ידוע בהוליווד, עם הופעות מרשימות במותחן ההרפתקאות "לקצור את הרוח הפראית", לצידה של ורוניקה לייק; בדרמת "האקדח הזה להשכרה" בתור הבלש מייקל קריין; ובתור הטוראי ג'ו דוייל בדרמת המלחמה ההיסטורית "האי וויק", אודות הקרב על האי האמריקאי וייק לאחר מתקפת הפתע היפנית על פרל הארבור. ב-1949 שיחק בתור הגאולוג בראד בריידי לצידה של שחקנית הקולנוע האגדית סוזן הייוורד, בדרמת הפעולה "טולסה".
ב-1962 זכה להערכה ראשונה מצד מבקרי הקולנוע וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הקומי הטוב ביותר, על הופעתו בתפקיד הראשי בקומדיה המוזיקלית "איש המוזיקה", בתור הרלוד היל, סוכן נסיעות מפוקפק המציע לאמן תזמורת נגינה בעיירה באיווה, זאת כדי לגנוב את כספם ולהיעלם. כמו כן השתתף המערבון פורץ הדרך "כיצד נכבש המערב", בתור רוג'ר מורגן, מנהיג של שיירת עגלות, בעלילה של שנות ה-50 של המאה ה-19.
ב-1972 שיחק בדרמת המערבונים המשפחתית "אלוף" וגילם את אייס, אביו הלא יוצלח והאלכוהוליסט של הרודיאו ג'וניור בונר (סטיב מקווין). ב-1974 הופיע בעיבוד הקולנועי למחזה "מאם", בתור בחור דרומי המתאהב במאם דניס (לוסיל בול).
התפרסם בפעם האחרונה לפני מותו ב-1984, במותחן הפעולה הבדיוני "אחרון לוחמי החלל", שם גילם את סנטאורי, ממציא משחק ארקייד מפורסם בשם "סטארפייטר".
יחסי בוסניה והרצגובינה–צ'כיה
יחסי בוסניה והרצגובינה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לצ'כיה.
היסטוריה
בוסניה והרצגובינה וצ'כיה היו שתיהן חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן הצטרפו יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה, אשר היו חברות במסגרת ההסכמה הקטנה. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמניה הנאצית, ברמה כלשהי, ולאחר המלחמה הוקמו בשתי המדינות משטרים קומוניסטים.
צ'כיה הכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה ב-8 בפברואר 1992, היחסים הדיפלומטיים בין בוסניה והרצגובינה לצ'כיה כוננו ב-8 באפריל 1993, והמשלחת הדיפלומטית והקונסולרית של בוסניה והרצגובינה בפראג נפתחה באוקטובר 2005. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, ובעיקר בתחומי מים ותברואה, חקלאות, יערנות, דיג, אנרגיה, פיתוח סביבתי וממשל. צ'כיה אף תומכת בהצטרפותה של בוסניה והרצגובינה לנאט"ו והאיחוד האירופי.
אלמר ברגר
הרב אלמר ברגר (באנגלית: Elmer Berger; 27 במאי 1908 – 5 באוקטובר 1996) היה רב רפורמי אמריקאי ופעיל פוליטי אנטי-ציוני. מנכ"ל "המועצה האמריקנית ליהדות" (באנגלית: "American Council for Judaism") מאז היווסדה ב-1942 ועד 1955, לאחר מכן שימש כיועץ למועצה עד שנאלץ להתפטר מתפקידו ב-1968, כשייסד את "חלופות יהודיות אמריקאיות לציונות" (באנגלית: American Jewish Alternatives to Zionism).
שנותיו הראשונות
ברגר נולד בקליבלנד, אוהיו ב-27 במאי 1908, כבן להורים יהודים. בילדותו הייתה המשפחה פוקדת את בית הכנסת הרפורמי "אנשי חסד" בקליבלנד, שרבה היה הרב לואיס וולסי, אשר עודד את ברגר ללמוד לרבנות. לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת סינסינטי, הוסמך ברגר לרבנות בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ב-1932. לאחר מכן, כיהן כרב בפונטיאק, מישיגן ובפלינט, מישיגן בין השנים 1936 ל-1942. ב-3 בספטמבר 1931 נישא לאחות של בן כיתתו בהיברו יוניון, סביל שוורץ. השניים התגרשו ב-1946, וזמן קצר לאחר מכן נישא לרות ויינגרדן, בתו של יצרן רהיטים בולט שהשתייך לקהילה היהודית הרפורמית בפלינט. לרות היה נשוי עד למותה ב-1979.
פעילותו הפוליטית
מההתחלה, היה ברגר במחנה הרבנים הרפורמים שהתנגדו ל"מצע קולומבוס", שאומץ על ידי ועידת "איחוד הקהילות הרפורמיות" ב-1937, החליף את "מצע פיטסבורג", ושינה את יחסה של התנועה לציונות, מיחס אנטי-ציוני מובהק ליחס פרו-ציוני מובהק, כשמצעה הציג את הסיוע בבניית המולדת היהודית כחובה דתית. וכמו כן, שינה את הדחייה המוחלטת של הרפורמים את הפולחן המסורתי. היה זה מורהו הרוחני של ברגר, לואיס וולסי, שקרא ביוני 1942 לייסד את "המועצה האמריקנית ליהדות", בתגובה לאימוץ "מצע קולומבוס", וזה שמינה אותו למנכ"ל הראשון שלה. במהלך המאבק של הארגון בתוכנית הציונית שהתקבלה בועידת בילטמור במאי 1942, הפך פרצופו של ברגר להיות למזוהה יותר ויותר בעיני הציבור עם התנועה. תהליך זה נמשך ביתר שאת עם פרסום ספרו "הדילמה היהודית" ("The Jewish Dilemma") ב-1945, בו טען כי הציונות היא כניעה למיתוסים הגזעניים והאנטישמיים על היהודים, הרואים ביהודים גזע ו/או לאום נפרדים, ו"נטע זר" בכל מקום בו הם יושבים בעולם, דבר המסכן את ביטחונם של היהודים באשר הם נמצאים, וכי היטמעות היא עדיין הדרך הטובה ביותר עבור היהודים בעולם המודרני. להשקפתו של ברגר, שהייתה גם השקפת המועצה, היהודים הם קבוצה דתית ולא אומה או גזע, ולכן מדינת ישראל והלשון העברית אינן נוגעות כלל ליהודי אמריקה.
התנועה התמקדה יותר מכל בניסיון להיאבק כנגד ההשפעות הציוניות על היהדות האמריקנית, אך נותרה שולית באופן יחסי, כאשר מספר החברים בתנועה נאמד בכ-14,000 בני אדם ב-1948. ברגר המשיך לשמש כמנכ"ל הארגון עד 1955, ולאחר מכן המשיך להרצות ולכתוב, ולשמש כיועץ וכסגן נשיא המועצה. בתקופה זו זכה ברגר להכרה ותיעוב גדולים יותר כלפיו מצד המחנה הציוני ביהדות האמריקאית, זאת במיוחד לאחר שסייר בישראל וברחבי העולם הערבי ב-1955, ופרסם את הספר "מי שמיטיב לדעת חייב לומר זאת" (באנגלית: "Who Knows Better Must Say So! American Council for Judaism"), בו שטח את התרשמויותיו ודעותיו לאחר הסיור; דבר זה הוביל לכך שדעותיו ומטרותיו תויגו על ידי יריביו הציונים יותר ויותר כדעות ומטרות "ערביות" ו"פלסטיניות".
לאחר מלחמת ששת הימים, אירוע שהגביר באופן חד את התמיכה בציונות בקרב יהדות אמריקה, הוקע ברגר באופן נרחב, גם על ידי חברים אחרים במועצה האמריקנית ליהדות, זאת לאחר שהכריז כי ישראל היא התוקפן המרכזי בסכסוך, ואשמה בתוקפנותה בפרוץ המלחמה. דבר זה אילץ אותו להתפטר מהארגון כשנה לאחר מכן, ב-1968. באותה שנה, ייסד את הארגון "חלופות יהודיות אמריקאיות לציונות".
מותו
אלמר ברגר נפטר מסרטן ריאות בביתו שבסרסוטה, פלורידה, ב-5 באוקטובר 1996, בן 88 היה במותו.
יוליה מירסקי
יוליה מירסקי (נולדה ב-20 בפברואר 1954) היא חוקרת בתחום הפסיכולוגיה של ההגירה, פרופסור מן המניין במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
מירסקי נולדה בסנקט פטרבורג, רוסיה, לשרה (מגידס) ודויד מירסקי. עלתה עם משפחתה לישראל בשנת 1965. למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1977 סיימה תואר ראשון, ובשנת 1979 סיימה תואר שני (בפסיכולוגיה קלינית). עבודת המ.א. שלה עסקה במבחן ה"צוליגר" כמבחן במערכת מיון, ונכתבה בהדרכת ד"ר חגית בנזימן ופרופ' גרשון בן שחר. בשנת 1996 סיימה תואר שלישי. עבודת הדוקטור שלה עסקה בהסתגלות פסיכולוגית של סטודנטים עולים מברית המועצות לשעבר, ונכתבה בהדרכת ד"ר דב פרידלנדר.
מסיום לימודיה לתואר שני ועד שנת 1997 עבדה מירסקי כפסיכולוגית קלינית במסגרות שונות: בשירותי הייעוץ לסטודנט באוניברסיטה העברית, במכון סאמיט, ובתוכנית נעל"ה של משרד החינוך והסוכנות היהודית. במקביל עבדה כחוקרת במכון פאלק לחקר בריאות הנפש ומדעי ההתנהגות בג'וינט ישראל.
בין השנים 1993–1998 עבדה בנוסף כמרצה מן החוץ במספר מוסדות אקדמיים: בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת תל אביב, במכון שכטר למדעי היהדות ובמכון מגיד ללימודי המשך באוניברסיטה העברית.
בשנת 1998 הצטרפה כמרצה למחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2007 התמנתה לפרופסור חבר, ובשנת 2015 התמנתה לפרופסור מן המניין. בשנים 2011–2015 כיהנה כראש המחלקה לעבודה סוציאלית וחברת הסנאט של האוניברסיטה.
בשנת 2018 הופקדה על הקתדרה על שם מרים וסמואל המבורגר לשילוב קהילות עולים. משנת 2021 היא יו"ר-מייסדת של מרכז (בהקמה) למחקר והוראה על חיי עולים ומהגרים באוניברסיטת בן-גוריון.
מירסקי שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת פריז בצרפת, ב בבוסטון ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
סקוטר (החבובות)
סקוטר (באנגלית: Scooter) הוא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה, החבובות. סקוטר הוא "הגופר" (אדם הנשלח לסידורים של להקות ומופעים). הוא בוצע במקור על ידי ריצ'רד האנט, עד למותו בשנת 1992. דודו של סקוטר הוא הבעלים של התיאטרון שדורש מהחבובות דרישות בלתי אפשריות.
יוליה מירסקי
ביוגרפיה
מתגוררת ברעננה.
סקוטר (החבובות)
צבעו של סקוטר הוא כתום כהה, והוא מרכיב משקפיים. בסדרת הטלוויזיה "חבובוטף" מתואר סקוטר כילד פיקח בעל ידע במחשבים עם אחות תאומה בשם סקיטר.
יוליה מירסקי
פעילותה המחקרית
מאז שנות ה-80, חוקרת מירסקי היבטים פסיכולוגיים של הגירה ושל מעברים בין תרבויות.
סקוטר (החבובות)
מבצעים
סקוטר הוצג לראשונה על ידי ריצ'רד האנט אך לסקוטר היו שבעה מבצעים בסך הכל, ביניהם שניים עיקריים, ריצ'רד האנט שביצע את סקוטר מ-1976 עד מותו ב-1992 ודייוויד רודמן שמבצע את סקוטר החל מ-2008 ועד היום:
יוליה מירסקי
פעילותה המחקרית
כיום מתמקדת בפיתוח מיומנות בין-תרבותית בקרב אנשי מקצוע העובדים עם אוכלוסיות מגוונות מבחינה תרבותית. השתתפה בפרויקטים בינלאומיים מחקריים ויישומיים על עבודה מותאמת תרבותית (ראו בפרק "קישורים חיצוניים", סרטון על פרויקט דמו).
מירסקי פועלת במסגרות ציבוריות שונות לקידום מודעות ומיומנויות בין תרבותיות בקרב אנשי מקצוע.
יחד עם עמיתים וסטודנטים הקימה אוסף של ראיונות עם עולים, מהגרים ועקורים שעומד לרשות הציבור לצורך חינוך ומחקר.
מקדישה רבות להנחיית תלמידי מחקר מתקדמים (הנחתה יותר מ-20 סטודנטיות וסטודנטים לקראת התואר מוסמך, וקרוב ל-20 לקראת התואר דוקטור).
מבחר ממאמריה
מירסקי פרסמה מעל 80 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים.
להלן מבחר מהם:
אל קמינו: שובר שורות - הסרט
אל קמינו: שובר שורות - הסרט (באנגלית: El Camino: A Breaking Bad Movie), או בקיצור אל קמינו, הוא סרט דרמת פשע אמריקאית מסוגת נאו-מערבוני המהווה המשך לסדרת הטלוויזיה המצליחה "שובר שורות". יוצר הסדרה, וינס גיליגאן, משמש כתסריטאי, מפיק ובמאי הסרט, כשבמקביל השחקן אהרון פול שב לגלם את דמותו של ג'סי פינקמן. העלילה עוקבת אחר עלילותיו של פינקמן בעקבות אירועי סיום הסדרה.
מאז סיום הסדרה בשנת 2013, נפוצו שמועות על פיתוח סרט עלילתי באורך מלא שיהווה המשך לסדרה. גיליגאן ניגש לפול עם הרעיון לסרט בשנת 2017, בסמוך ליום העשור לעלייתה של הסדרה לשידור, והצילומים החלו בסתר בניו מקסיקו בנובמבר 2018, ונמשכו כמעט חודשיים. הפרויקט לא אושר רשמית עד לאוגוסט 2019, כשאז נטפליקס הפיצה טיזר טריילר רשמי.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס, כמו כן גם למספר מצומצם של בתי קולנוע, ב-11 באוקטובר 2019, והופץ טלוויזיונית על ידי ערוץ AMC זמן מה לאחר מכן.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת לאחר אירועי פרק הסיום של הסדרה "שובר שורות", ומתמקדת בעלילותיו של ג'סי פינקמן שרודף אחר החופש לאחר שברח משוביו, זאת בזמן שהוא ניצוד על ידי קציני אכיפת החוק.
צוות השחקנים והדמויות
בנוסף, בריאן קראנסטון שב לגלם את ברון הפשע וולטר וייט בהופעת אורח, וקריסטן ריטר מגלמת את ג'יין מרגוליס, בת זוגו לשעבר של ג'סי שמתה ממנת יתר של הרואין.
פיתוח
הרעיון לפתח את הסרט "אל קמינו" עלה במוחו של וינס גיליגאן במהלך שלבי הסיום של צילומי העונה האחרונה של "שובר שורות", לאחר ששאל את עצמו מה יקרה לדמותו של ג'סי פינקמן בעקבות אירועי סיום הסדרה, במהלכם ג'סי בורח מהנאו-נאצים שהעבידו אותו לאחר שחולץ על ידי וולטר וייט. גיליגאן לא סיפר לאחרים על הרעיון עד להתקרבות חגיגות העשור לעלייתה של הסדרה לשידור, שם החל לחלוק את הרעיון עם אנשי צוות לשעבר כאמצעי לחגוג את העשור. אהרון פול, שגילם את דמותו של ג'סי פינקמן, אישר שגיליגאן יצר איתו קשר בסביבות שנת 2017 בנוגע לתוכניותיו לחגיגת העשור לסדרה ורמז למשהו גדול, והוא נשבע שהוא יהיה להוט להיות מעורב בכל רעיון שיש לגיליגאן על מנת להמשיך את עלילותיו של ג'סי.
בשונה מעבודותיו על "תיקים באפלה" ו"שובר שורות", שם עבד עם כותב אחד או יותר, גיליגאן בחר לכתוב את התסריט כולו לבדו עד שהיה מוכן להציג אותו. לאחר שאישר שחברת ההפקות שסייעה להפיק את "שובר שורות", Sony Pictures Television, תשוב להפיק את הסרט, גיליגן הציע למכירה את הסרט באופן סלקטיבי לכמה מפיצים פוטנציאליים, כשלבסוף נטפליקס וערוץ AMC נבחרו בשל מעורבותם בשידור הסדרה. גיליגאן רצה שהסרט יזכה להפצה קולנועית מצומצמת, מטרה בה התעניין וחיפש להגשים במהלך צילומי הסדרה, ואותה נטפליקס הצליחה להגשים כשהפיצה מספר מבכורות העונות השונות של הסדרה במעורבות קולנועית מצומצמת.
הסרט נשמר תחת מעטה סודיות גבוה החל משלבי הפיתוח, וצוותי השחקנים וההפקה נשמר תחת מגבלות הדוקות על מה שהם יכולים לומר על הפרויקט. גיליגאן האמין שהסרט מהווה קודה עבור הסדרה, ושהוא רק ימשוך באמת את מעריצי הסדרה, ולא יהיה מהנה לאלה שלא צפו בה. רק סמוך לתחילת הצילומים בנובמבר 2018, התפתחו השמועות על המשכו הקולנועי של הסדרה, כשדווח שפול שב לגלם את ג'סי. בריאיון בנובמבר 2018, בריאן קרנסטון, שגילם בסדרה את דמותו הראשית וולטר וייט, אישר שאכן הסרט נמצא בשלבי ההפקה, אך אמר שהוא לא קרא את התסריט, אם כי הוא יהיה מעוניין לשוב אם גיליגאן יבקש זאת.
צילומים
הסרט צולם ביחס רוחב-גובה של 2.39 למסך באמצעות מצלמת Arri Alexa 65, זאת על מנת לצלם את היצירה באופן קולנועי. מרבית הצילומים התרחשו באלבקרקי בסביבות נובמבר 2018 תחת הכותרת "גרינברייר" ("Greenbrier"). בהשוואה לקצב הלחוץ בו הסדרה צולמה; קצב שבמהלכו שישה עד שמונה עמודים של תסריט צולמו ביום, הקצב עבור הסרט היה רגוע יותר; קצב שבמהלכו עמוד אחד וחצי עד שלושה עמודים של תסריט צולמו ביום, כשפרק זמן הכולל שלקח לשלב הצילומים להימשך היה כחודשיים. התקציב הגדול יותר ולוח הזמנים הרגוע איפשרו לגיליגאן לצלם לסרט סצנות גם מחוץ לאלבקרקי, משהו שרצה לעשות כבר במהלך צילומי הסדרה, אך לא הצליח לעשות. לפי דבריו של פול, עד שהתקשורת המקומית עלתה על הקשר בין "גרינברייר" ל"שובר שורות", רוב הצילומים כבר הושלמו. באוגוסט 2019, השחקן בוב אודנקירק, שמגלם את דמותו של סול גודמן ב"שובר שורות" ובסדרת הספין-אוף "סמוך על סול", אמר: "שמעתי על כך כל כך הרבה דברים שונים, אבל אני מתרגש מהסרט של שובר שורות. אני לא יכול לחכות לראות את זה." לגבי סודיות הסרט, אודנקירק הצהיר ש"אני לא יודע מה אנשים יודעים ולא יודעים. אני מתקשה להאמין שאתם לא יודעים שהסרט צולם. הם עשו את זה. אתם יודעים למה אני מתכוון? איך זה סוד? אבל זה סוד. הם עשו עבודה מדהימה בשמירת הסוד."
הכרזה רשמית
בפברואר 2019, הוכרז רשמית על סרט של "שובר שורות" שיופץ על ידי נטפליקס ו-AMC. נטפליקס חשפה את שמו הרשמי של הסרט, יחד עם טריילר ההכרזה על הסרט ב-24 באוגוסט 2019. בימים שלפני ההכרזה הרשמית, נטפליקס פרסמה את שם הסרט באופן זמני באתר שלה, ומשתמשים הבחינו בו לפני שהשם הוסר. שם הסרט מתייחס לשברולט האל-קמינו שג'סי בורח באמצעותה בסיום הסדרה.
שיווק
טריילר ההכרזה על הסרט הופץ על ידי נטפליקס ב-24 באוגוסט 2019. טיזר טריילר רשמי לסרט הוקרן במהלך טקס פרסי האמי ה-71 שהתקיים ב-22 בספטמבר 2019, וטריילר רשמי מלא הופץ ב-24 בספטמבר 2019.
הפצה
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-11 באוקטובר 2019, כשבמקביל הועלה הסרט לשידור בהפצה טלוויזיונית במועד מאוחר יותר בערוץ AMC. בנוסף, הסרט עלה לאקרנים בהפצה מצומצמת בין התאריכים 11–13 באוקטובר בערים שונות בארצות הברית.
ירושלים (סדרת טלוויזיה)
הסדרה מבוססת על אירועים וסיפורים אמיתיים. דוד אקרמן, יוצר הסדרה, קיבל השראה לאחר שעסק בפעילויות אבטחה בעיר העתיקה בירושלים, מה שהביא אותו לכתוב את הסדרה.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר מאבקי השליטה והקשר ההדוק שבין כסף ורדיפת בצע לבין נציגי הדתות בעיר העתיקה בירושלים. אנשי המשטרה מנסים לסכל אירוע מסוכן שעלול להסלים את המצב העדין הקיים בין תושבי העיר, בייחוד לקראת צום עשרה בטבת היהודי וחג הקורבן המוסלמי.
מיזוג זהות
מיזוג זהות, מבנה (קונסטרוקט) פסיכולוגי שהוגדר בפסיכולוגיה החברתית ובאנתרופולוגיה הקוגניטיבית, הוא סוג של יישור קו עם קבוצות חברתיות בהן החברים חווים תחושת אחדות מוחשית עם הקבוצה. המבנה (הקונסטרוקט) נשען על הבחנה בין העצמי (מאפיינים ההופכים אדם לייחודי, כגון גובה, גיל או אישיות) לבין העצמי החברתי (מאפיינים המצוותים את האדם עם קבוצות שונות, כגון לאום משותף, תחומי עניין או מניעים). מיזוג זהות כרוך באיחוד העצמי האישי והחברתי. כאשר קורה מיזוג, העצמי האישי והחברתי נותרים בולטים ומשפיעים, אך הגבולות ביניהם נעשים חדירים מאוד. בנוסף, לפי התיאוריה, אנשים שעברו מיזוג זהות רואים את חברי הקבוצה האחרים כ"משפחה" ומפתחים קשרי יחס חזקים אליהם וכן קשרים עם הקולקטיב. לכן אנשים שעברו מיזוג זהות אינם קשורים רק לקולקטיב; הם קשורים לחברים האינדיבידואליים בקולקטיב.
העוצמה של העצמי האישי והקשר הנובע מהיחסים, מבדילה בין מיזוג זהות לבין צורות אחרות של יישור קו עם קבוצות, כגון "הזדהות קבוצתית", בה נאמנות לקולקטיב מאפילה על העצמי האישי ועל קשרים יחסיים לחברי הקבוצה האחרים. מסיבה זו, העצמי האישי וקשרי היחס אינם מעורבים באותה מידה בתיאוריות של הזדהות קבוצתית. לפי תאוריית מיזוג הזהות, אמצעי מיזוג יהיו בעלי יכולת ניבוי טובה יותר בהתייחס להתנהגות פרו-קבוצתית קיצונית מאשר דרכי הזדהות שהוצעו והועלו כאפשרות בעבר. מתרבות העדויות לכך שאמצעי מיזוג זהות הם מנבאים חזקים במיוחד להתנהגויות פרו-קבוצתיות יקרות באופן אישי, כולל עידוד להתנהגויות קיצוניות, כמו לחימה ומוות למען הקבוצה.
יסודות תאורטיים
מיזוג הזהות מתבסס על מחקר קודם ומדגיש היבטים של יחס האנשים לקבוצות מתוך נקודת מבט של הזהות החברתית (תאוריית הזהות החברתית ותורת הסיווג העצמי ). בדומה לתורת הזהות החברתית, תאוריית מיזוג הזהות נשענת על ההבחנה בין הזהות האישית והחברתית. עם זאת, גישת הזהות החברתית מניחה שקיים קשר הפוך בין זהויות אישיות וחברתיות. כלומר, העלייה בבולטות ובהשפעה של זהות אחת מקטינה את הבולטות וההשפעה של האחרת. השלכה חשובה אחת של הנחה זו היא שככל שהזהות הקבוצתית הופכת בולטת ומנחה התנהגות, הזהות האישית הופכת פחות בולטת ופחות נוטה להנחות התנהגות. לעומת זאת, תאוריית מיזוג הזהות מציעה כי שתי הפנים של זהותו של האדם - האישית והחברתית - יכולות להיות בולטות ומשפיעות בו זמנית. תאוריית הזהות החברתית מציעה גם כי חברי קבוצה קשורים זה לזה רק דרך נאמנותם לקולקטיב; תאורטית, יחסים אישיים בין חברי הקבוצה אינם מטפחים הזדהות עם הקבוצה (למעט מחקר אחד ). לעומת זאת, אנשים שהתמזגו חשים קשר עמוק לחברי הקבוצה האחרים כיחידים, כמו גם לקבוצה הגדולה כולה. קשר זה בא לידי ביטוי במדדים של זיהוי מיזוג. לדוגמה, המדידה המילולית של מיזוג זהות מבטאת תחושות היזון הדדי בין הפרט לקבוצה (למשל, "אני חזק בגלל הקבוצה שלי"; "הייתי עושה יותר למען הקבוצה שלי מכפי שכל חברי הקבוצה האחרים היו עושים") כמו גם תחושות של אחדות עם הקבוצה (למשל, "אני אחד עם הקבוצה שלי"; "הקבוצה שלי היא אני").
ארבעת העקרונות
המאפיינים של תאוריית מיזוג הזהויות תומצתו בארבעה עקרונות:
תמיכה בהתנהגויות פרו-קבוצתיות קיצוניות
המחקר הניסויי של פעולות קיצוניות בעד קבוצה מעלה דגלים אדומים אתיים, וחוקרים התמקדו בתמיכה במעשים פרו-קבוצתיים קיצוניים. מספר מחקרים הראו כי מיזוג הוא מנבא חזק של נכונות להילחם ולמות בשם הקבוצה. מחקרים אחרים בחנו תגובות לוואריאציות של בעיית הקרונית המותאמות לקבוצות. בתרחישים שהעלו את הרצון לשימור העצמי מול הקרבה עצמית למען אחרים, אנשים שהתמזגו באופן ניכר היו מוכנים במיוחד לתמוך בהקרבת חייהם למען חברי הקבוצה האחרים (אך לא למען אלה שאינם חברי הקבוצה). חוקרים בחנו את תגובות חברי הקבוצה לאובדן משמעותי בקבוצה ומצאו כי אנשים מזוהים מאוד נוטים להתנתק מהקבוצה בעקבות כישלון קבוצתי, ואילו אנשים ממוזגים מאוד חזו שהם יהיו מוכנים "לטבוע עם הספינה". לדוגמה, במחקרים מקבילים על הבחירות לנשיאות 2008 בספרד ובארצות הברית, אנשים שחשו הזדהות עם מפלגתם הפוליטית הפנימו את הניצחון ואת התבוסה, אך אנשים שחשו התמזגות הפנימו רק את הניצחון. מחקר שדה נוסף בנוגע לקבוצות טרור כמו דאעש  וקבוצות מורדים בודק את התפקיד של מיזוג זהות בהתנהגויות פרו-קבוצתיות קיצוניות.
עיסוק בהתנהגויות פרו-קבוצתיות שעליהן משלם האדם ביוקר
תאוריית מיזוג הזהות חוזה תמיכה בהתנהגויות פרו-קבוצתיות קיצוניות. בנוסף לכך, מחקרים מראים כי אדם שעבר מיזוג זהות צפוי לקיים מגוון התנהגויות פרו-קבוצתיות שעולות ביוקר לאדם המפגין אותן. במחקר שנערך על טרנסקסואלים ששוקלים ניתוח לשינוי מין, אנשים שהתמזגו חזק עם המין הרצוי שלהם עברו הליכים כירורגיים שנועדו לשנות לצמיתות את מאפייני המין העיקריים שלהם. המשתתפים הממוזגים באופן רופף נטו הרבה פחות לעבור הליכים אלה.
מחקרים נוספים הראו כי מיזוג יכול להיות גם מנבא חזק להתנהגויות סיוע המכוונות כלפי קבוצות. במחקרים מסוימים אנשים תרמו כסף לקבוצה. באחרים הם סיפקו תמיכה חברתית ורגשית לחברי הקבוצה האחרים. מחקרים אחרים העלו כי אנשים בעלי תחושת מיזוג חזקה מוכנים לצאת מגדרם כדי להגן על הקבוצה ולשמור על שלמותה. למשל, עובדים בעלי תחושת מיזוג חזקה דיווחו כי הם חשפו שחיתויות במהלך העסקתם. יש להניח שפעילות כזו הונעה מתוך אמונה כי מעשיהם יועילו בסופו של דבר לקבוצה. מחקר אחר מצא כי סטודנטים שחשו התמזגות חזקה עם האוניברסיטה שלהם היו מוכנים לחשוף סטודנט עמית שרימה, למרות עלות הזמן, האנרגיה והסיכון לתגמול מהרמאי.
מיזוג מקומי לעומת מיזוג מורחב
מאז צ'ארלס דרווין, הנכונות של בני אדם מסוימים להקריב את עצמם למען חברים שאינם קשורים גנטית לאותה קבוצה גדולה ומפוזרת (כמו דת או אומה) העלתה אתגר תאורטי. נקודות מבט של פסיכולוגיה חברתית טענו כי קורבנות כאלה מונעים ממחויבות לקולקטיב הגדול ואילו נקודות מבט אנתרופולוגיות טענו כי נכונות כזו להקרבת קורבנות נוצרת על ידי מחויבות לחברים אחרים בקבוצה. ההבחנה בין מיזוג מקומי לבין מיזוג מורחב מספקת הסבר לכך שהסברים אלה נראים מתחרים זה בזה. מיזוג מקומי מתרחש בקבוצות הומוגניות קטנות יחסית שחבריהן מתחברים זה לזה באמצעות קשר אישי ישיר (למשל משפחות או צוותי עבודה). לעומת זאת, מיזוג מורחב מתרחש בקבוצות גדולות יחסית שחבריהן לא מקיימים יחסים אישיים (למשל, מפלגות פוליטיות או מדינות לאום). בהתמזגות מורחבת, אף על פי שאנשים שעברו התמזגות לא מכירים בפועל את כל חבריהם לקבוצה, הם עדיין מרגישים שהם מכירים אותם ואף חושבים עליהם כמו על משפחה.
תאוריית מיזוג הזהויות טוענת כי אנשים בעלי תחושת התמזגות מקרינים תחושות של קשרים שיש להם עם חברי קבוצה שהם מכירים, על חברי קבוצה שהם אינם מכירים. השלכת הקשרים מסבירה מדוע אנשים שעברו התמזגות מוכנים לעיתים להקריב קורבנות עבור חברי קבוצות הטרוגניות גדולות באופן שרוב האנשים היו מוכנים להקריב רק עבור קבוצות קטנות ומסודרות. בתהליך ההשלכה הם נקשרים באופן פסיכולוגי לאנשים שאינם קשורים אליהם גנטית.
מהות משותפת
מרבית מחקרי המיזוג עד כה התמקדו באופיו והשלכותיו של המיזוג. מחקרים נוספים חשפו נקודות התחלה להבנת גורמי ההיתוך. תפיסות המהות המשותפת, האמונה שהאדם חולק עם הקבוצה איכויות ליבה חיוניות, נראית אבן בניין מרכזית למיזוג זהות. תפיסות של מהות משותפת עולות בדרכים שונות במיזוג מקומי ובמיזוג מורחב. במיזוג מקומי, אנשים חווים חוויות ישירות עם חברי קבוצה אחרים שמגיעים למסקנה שהם חולקים תכונות חיוניות עם אותם אנשים. במיזוג מורחב, תפיסת הקרבה הפסיכולוגית מטופחת על ידי נוכחותם של מאפיינים מסוימים הנתפסים כתכונות בסיס של האדם. לדוגמה, אנשים נוטים יותר להתמזג עם קבוצות מורחבות גדולות כאשר הם משוכנעים שחברי הקבוצה חולקים איתם גנים או ערכי ליבה, במיוחד אם מבחינתם אלה ערכים מקודשים.
אי פגיעות
עקרון הקשרים התלויים ביחסים של מיזוג מציע כי אנשים שהתמזגו באופן חזק ירגישו שהם וחברי הקבוצה האחרים מחזקים זה את זה באופן סינרגטי. תפיסה זו של חיזוק הדדי אמורה לטפח את התפיסה שביחד חברי הקבוצה הם בלתי פגיעים באופן ייחודי. תחושות אלה של אי פגיעות עשויות לשמש אנשים שהתמזגו באופן ניכר על מנת לבודד אותם מפני הכרה מלאה בסיכונים הכרוכים במעשים קיצוניים. הוכח כי תפיסות של אי פגיעות מתווכות ומחזקות את השפעות המיזוג על תמיכה בהתנהגות פרו-קבוצתית.
תיווך, סוכנות
עקרון הסינרגיה הזהותית של מיזוג מניח שהגבולות בין העצמי האישי לחברתי הם חדירים מאוד עבור אנשים שהתמזגו באופן חזק. גבולות נקבוביים אלה מעודדים אנשים לתעל להתנהגות קבוצתית את היותם מתווכים בין קבוצות, מה שמעלה את האפשרות כי אנשים ממוזגים באופן חזק יתעלו את תחושות היותם מתווכים להתנהגות פרו-קבוצתית. הוכח כי תפיסת העצמי כמתווך מחזקת את האפשרות שאדם יעביר הלאה, לסוכני תיווך חברתי אחרים, את השפעת המיזוג על התנהגות פרו-קבוצתית.
חוויה משותפת
מחקר מצא כי קבוצות החולקות חוויות שליליות כואבות או חזקות עלולות לגרום לקשר הדוק ולהתנהגות פרו-קבוצתית.
לאטונדאן
בננה לטונדאן (באנגלית: Latundan Banana; שם מדעי: Musa Acuminata) היא זן פופולרי של בננה מיניאטורית המגודלת בפיליפינים ונפוצה בדרום מזרח אסיה.
אורכה הממוצע של בננת הלטונדאן הוא כ-20 ס"מ, היא בעלת קליפה עבה, צבעה צהוב וטעמה מתוק.
הפרי משמש כקינוח פופולרי, אך לעיתים גם כצמח נוי.
מצוף
מצוף הוא מתקן הצף על פני המים ומשמש למטרות שונות. מצוף עשוי להיות עגון (נייח) או נסחף. מצופים מצוידים בדרך כלל באמצעי התרעה המבליטים את נוכחותם במים, בעזרת צבע בולט, צופר, פעמון, או עיצוב המזוהה בנקל במכ"ם.
GParted
התוכנה כוללת את פעולות המחיצות הבאות: יצירה, מחיקה, שינוי גודל, הזזה, סריקת כשלים והעתקת מחיצות יחד עם מערכות הקבצים שעליהם. התוכנה שימושית במיוחד ליצירת מחיצות חדשות לשם התקנת מערכות הפעלה נוספות, ארגון שטח דיסק קשיח מחדש ויצירת מחיצות גיבוי המכילות נתונים רגילים או תמונות מערכת מלאות.
התוכנה משתמשת ב־libparted כדי לזהות ולתפעל התקנים ומערכות קבצים. ישנם כלים נוספים בתוכנה הנוגעים למערכות קבצים אשר אינן כלולות ב־libparted ונוספו בנפרד ל־GParted.
התוכנה מבוססת GTK+ ונכתבה בשפת C++.
דיוויזיית המילואים של המשמר השנייה (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים של המשמר השנייה (בגרמנית: 2. Garde-Reserve-Division) הייתה דיוויזיה בצבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול של פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא נכללה במסגרת קורפוס המילואים של המשמר בפיקוד מקס פון גלוויץ, אשר בתורו נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב. הדיוויזיה השתתפה בפלישה הגרמנית לבלגיה ובמערכה על הגבולות, ובלל זה בקרב שרלרואה ובקרב סן-קנטן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה ב. בשנת 1915 לחמה הדיוויזיה בקרב ארטואה השלישי, ובשנת 1916 היא לחמה בקרב על הסום. בשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב ונלחמה נגד מתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-27 בפברואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
סטניסלב חלבובסקי
סטניסלב חלבובסקי (בפולנית: Stanisław Chlebowski; 1835 – 1884) היה צייר פולני בעל קשרים רוסיים וטורקים. הוא היה מומחה בעל שם בנושאים מזרחיים.
ביוגרפיה
חלבובסקי נולד באושיצקי אויזד שבמחוז פודוליה של האימפריה הרוסית, ולמד רישום בבית הספר לאמנות בגרקוב אודסה. בין השנים 1853–1859 למד באקדמיה לאמנויות יפות בסנט פטרסבורג, ולאחר מכן במלגה במשך שש שנים בפריז כתלמידו של הצייר המזרחי הצרפתי ז'אן ליאון ז'רום.
חלובובסקי נסע לספרד, איטליה, גרמניה ובלגיה.
הצלחתו הראשונה הייתה למכור את ציורו "ז'אן ד'ארק בכלא אמיין" לנפוליאון השלישי בצרפת.
בשנים 1864–1876 היה חלבובסקי הצייר הראשי בשירותו של הסולטאן עבדולעזיז והתמקם בקונסטנטינופול. חלבובסקי הפך לצייר פופולרי באימפריה העות'מאנית. במהלך שירותיו הוא השיג אישור להביא עמו אייקון גדול של "אם האלוהים המראה את דרכנו" שחולץ ממנזר הודגון בשנת 1453. הוא נתקל בו באחת מחנויות העתיקות בקונסטנטינופול, שלא נגע בה אף משמר מטורקיה. אישור זה מאומת במכתב מאת השגרירות הפולנית מתאריך 27 ביוני 1938.
הוא נפטר ליד פוזן, ברונדהאוזן בגיל 49.
חלבובסקי התגורר זמן רב בארצות אחרות וכתוצאה מכך ציוריו היו נדירים מאוד בפולין.
המוזיאון הלאומי בקרקוב מציג כמה מיצירותיו המזרחיות החשובות.
גשר ינה
גשר ינה (בצרפתית: Pont d'Iéna; על שם העיר ינה) הוא גשר מעל נהר הסן בפריז, המחבר את ארמון שאיו וגני טרוקדרו שבגדה הימנית, ברובע השישה-עשר עם מגדל אייפל ושאן דה מארס בגדה השמאלית, ברובע השביעי. הגשר הוקם בהוראת נפוליאון בונפרטה לכבוד ניצחונו בקרב ינה-אאורשטדט.
היסטוריה
באוקטובר 1806 ניצח נפולאון את הצבא הפרוסי סמוך לעיר ינה ושבר בכך את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. לכבוד הניצחון המכריע ציווה שהגשר החדש שתוכנן מול האקול מיליטר ייקרא על שם הקרב. הגשר כלל לפי התכנון חמש קשתות, כל אחת בת 28 מ' וברוחב של כ-14 מטרים. בנייתו נמשכה מ-1808 ועד 1814, כאשר הוא נחנך למעשה ערב הקרב על פריז ב-1814 בו הגיעו כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית עד העיר וכבשו אותה.
הטימפני בין הקשתות עוטרו במקור בעיטים אימפריאליים עם האות N, אלו הוסרו ב-1815 והוחלפו באות L המעוטרת בכתר (לכבוד לואי השמונה עשר, מלך צרפת), אולם עיטור זה שב והוחלף בסמל הקיסרות השנייה (עיט אימפריאלי עם האות N) ב-1852 בהוראת נפוליאון השלישי ובביצועו של אנטואן לואי בארי. בשנת 1853 הוצבו ארבעה פסלי לוחמים לצד סוסיהם משני קצות הגשר: בגדה הימנית, לוחם גאלי ולוחם רומאי ובגדה השמאלית לוחם ערבי ולוחם יווני.
כבר מן המחצית השנייה של המאה ה-19 הורגשה צפיפות בתנועה על גבי הגשר, שהיה צר מדי, בפרט לאחר הקמת ארמון טרוקדרו הישן לכבוד התערוכה העולמית של פריז (1878) ותוכנן להרחיבו. אולם ההרחבה לא בוצעה עד להכנות לתערוכה העולמית של פריז ב-1937, במסגרתן שופץ, חוזק בבטון והורחב ל-35 מטרים. ב-1923 נחנכה בסמוך לגשר תחנת המטרו d'Iéna המשרתת את קו 9.
NGC 55
NGC 55 היא גלקסיית מוט ספירלית או גלקסיה לא-סדורה ננסית בקבוצת הכוכבים פסל, הנמצאת במרחק של כ-6.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת פסל. הגלקסיה נמצאת על הגבול עם קבוצת הכוכבים עוף החול, כ-3.75 מעלות מצפון-מערב לכוכב אנקא וכ-8.3 מעלות ממזרח לכוכב β בפסל. כ-8 מעלות ממזרח לה נמצאת NGC 300.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות מדרגה 7.87 והיא התגלתה בין השנים 1823 ו-1826 על ידי האסטרונום ג'יימס דנלופ, בזמן שסקר את שמי הדרום מאוסטרליה. הגלקסיה קיבלה את הציון 507 בקטלוג הערפיליות שדנלופ פרסם בשנת 1828, כשהיא מתוארת כערפילית יפה, ארוכה מאוד ועמומה מאוד עם התבהרות קטנה במרכזה. ג'ון הרשל, צפה בה מכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה בספטמבר 1834, באוקטובר 1835 ובאוקטובר 1936 ורשם אותה כערפילית מספר 2315 בקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1847, בו הוא תיאר אותה כבהירה או בהירה מאוד, גדולה מאוד, מאורכת ביותר ועם צורה לא-סדורה, וייחס את גילויה לדנלופ. הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים תחת הציון GC 27 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 55, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה מאוד, מאורכת ביותר ועם שלושה גרעינים. בשנת 1898 פרסם האסטרונום לואיס סוויפט רשימה של ערפיליות שגילה במצפה הכוכבים בהר לווה בקליפורניה וביניהן אחת עמומה ביותר שקרובה לצידה המזרחי של NGC 55. ג'ון דרייר כלל אותה ברשימת האינדקס השנייה שפרסם בשנת 1910 כתוספת לקטלוג הכללי החדש תחת הציון IC 1537. תצפיות מאוחרות יותר קבעו שמדובר בחלק של NGC 55 ולא בעצם נפרד.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 55 הוא כ-32 דקות קשת, דומה לקוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-58,000 שנות אור, יותר מחצי קוטרו של שביל החלב. רוחבה הזוויתי הוא רק שישית מאורכה, כך שהיא מאורכת וצרה מאוד. צורתה אינה סדורה, כך שלפעמים היא מוגדרת כגלקסיית מוט-ספירלית מהסוג של ענני מגלן המפנה את צידה לקו הראייה אליה ולפעמים כגלקסיה לא-סדורה. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-4% ממסת שביל החלב, מה שמציב אותה על הגבול בין גלקסיה קטנה וגלקסיה ננסית. כעשירית ממסתה היא מסת הכוכבים שבה, כ- מסות שמש, ומסת גז המימן החופשי שבה היא כ-8.5% אחוזים ממסתה או כ- מסות שמש. שאר המסה שמהווה כ-80% מהמסה הכוללת היא של חומר אפל שטיבו אינו ידוע. בגלקסיה יש אוכלוסיית כוכבים מגוונת, במרכזה יש אזורים של יצירת כוכבים חדשים והוא מכיל צבירי כוכבים צעירים שגילם לא עולה על 10 מיליון שנים ובשאר הגלקסיה יש אוכלוסיות צעירות בצד אוכלוסיות זקנות של כוכבים. לגלקסיה יש מעטפת דלילה של גז וכוכבים שאינם במישור הגלקסיה שמתאפיינים בגיל של לפחות 10 מיליארד שנים ובמתכתיות נמוכה של כעשירית מזו של השמש. ייתכן שמקורם של הגז והכוכבים שמחוץ למישור הגלקסיה הוא בספיחה של חומר בין-גלקטי לאחר יצירת הגלקסיה.
משרד התוכנית למשימות פלנטריות
משרד התוכנית למשימות פלנטריות (באנגלית: The Planetary Missions Program Office, בראשי תיבות: PMPO) היא חטיבה של נאס"א שבסיסה במרכז טיסות החלל מרשל. המשרד מאגד את תוכנית דיסקברי, תוכנית הגבולות החדשים ואת התוכנית לחקר מערכת השמש. המשרד הוקם בשנת 2014 במטרה לנהל את תוכניות דיסקברי ותוכנית הגבולות החדשים, – משימות בעלות נמוכה ומשימות בעלות בינונית בהתאמה, על ידי מוסדות צד שלישי, ואת תוכנית לחקר מערכת השמש, שמשימותיה הן בעלות גבוהה, שהובלו על ידי נאס"א והמתמקדות בתעדוף יעדי מדעים פלנטריים. תוכניות דיסקברי והגבולות החדשים נוסדו בשנים 1992 ו־2001 בהתאמה, ושיגרו בסך הכל 14 משימות, בנוסף לשתי משימות שהושקו תחת הנהלת משרד התוכנית למשימות פלנטריות. התוכנית לחקר מערכת השמש הוקמה לצד המשרד, עם שלוש משימות שתוכננו להשקה במסגרת התוכנית החדשה.
רקע היסטורי
מנהלת משימת המדע (באנגלית: The Science Mission Directorate, בראשי תיבות: SMD), של מִנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומית, מעסיקה את קהילת המדע של ארצות הברית, נותנת חסות למחקר מדעי ומפתחת לוויינים בשיתוף פעולה עם שותפיה של נאס"א ברחבי העולם כדי לענות על שאלות מהותיות הדורשות מבט אל החלל ומחוצה לו. הפרויקטים בתוכניות השונות תורמים להשגת חזון חקר החלל של נאס"א על ידי חתירה לנקודות הבאות:
משרד התוכנית למשימות פלנטריות הוקם בסוף 2014 כחלק משורה של שינויים שביצעה נאס"א לאחר מעבר חוק הקצאת כספי מסחר, משפטים, מדע וסוכנויות קשורות, 2015, שהקצתה 1.438 מיליארד דולר למשימות פלנטריות, ובקשת ממשל אובמה לתקציב 2016 הפדרלי של ארצות הברית. משרד התוכנית החליף את משרד תוכנית דיסקברי ותוכנית הגבולות החדשים שהוקם בשנת 2004. המשרד תופס את המתחם הקודם במרכז טיסות החלל מרשל בהאנטסוויל, אלבמה. כמו כן, המשרד השתלט על משימת קליפר אירופה ומדיניות שיתוף הפעולה של נאס"א בהקשר למשימת סוכנות החלל האירופית, JUICE (גשושית)  כמשימה מחוץ לדיסקברי וגבולות חדשים. בשנת 2017 התוכנית זכתה לכינוי "תוכנית לחקר מערכת השמש" וגדלה לכלול את DART ממשימת AIDA שבוטלה לאחר שסוכנות החלל האירופית הפסיקה את תרומתה למשימה.
מנהלת משימת המדע של נאס"א, הקים את משרד התוכנית למשימות פלנטריות כדי לאחד את המשימות בתוכניות, דיסקברי, הגבולות החדשים וחקר מערכת השמש למבנה ניהולי אחיד. המטרה הייתה לפשט וליעל את התיעוד ולהבטיח כי נוהלי הניהול המוצלחים של משימות דיסקברי וגבולות חדשים שנבחרו בתחרות, מוחלים על כל המשימות הפלנטריות של נאס"א. משרד התוכנית שוכן במרכז טיסות החלל מרשל של נאס"א בהאנטסוויל, אלבמה. המשרד אחראי להבטיח שהמשימות יצמדו לדרישות התקציב, לוח הזמנים, הביצועים, האמינות והבטיחות בהתאם למדיניות, לאסטרטגייה, לדרישות ולמימון שהוגדרו על ידי מנהלת משימת המדע. שלוש התוכניות מורכבות ממשימות עצמאיות למדעי החלל החולקות מבנה ניהולי משותף. התוכניות כוללות שלושה סוגי פרויקטים:
מנהלת משימת המדע מגדירה את אסטרטגיית המדע של נאס"א במספר מסמכים. המטרה במדע הפלנטרי היא להבין את תוכנה, מקורה והתפתחותה של מערכת השמש ואת היתכנות להתפתחות חיים במקומות אחרים. השאלות המדעיות הבסיסיות המנחות את המחקר של נאס"א במערכת השמש הן; כיצד נוצרה והתפתחה מערכת השמש, האם יש חיים מחוץ לכדור הארץ ומהם הסיכונים לחיים על פני כדור הארץ.
מנהלת משימת המדע תרגמה שאלות אלו ליעדים מדעיים שממקדים את הפעילות המחקרית של חטיבת המדע. בהתאם ליעדים המדעיים האלו נוסדו התוכניות הבאות: תוכנית דיסקברי, תוכנית הגבולות החדשים ותוכנית לחקר מערכת השמש.
הינדוסטנית
הינדוסטנית (כתב דוונאגרי: हिन्दुस्तानी; כתב נסתעליק: ہندوستانی, בתעתיק לטיני: Hindustānī; נקראת גם הינדי-אורדו, דוונאגרי: हिंदी उर्दू, נסתעליק: ہندی اردو, תעתיק לטיני: hindī-urdū) היא שפה מקבוצת השפות ההודו-אריות במשפחת השפות ההודו-אירופיות והלינגואה פרנקה של צפון הודו ושל פקיסטן. ידועה גם בשמות הינדי, אורדו, הינדווי ורקהטה. מקור השפה בניב הקריבולי של דלהי, ויש בה אוצר מילים רב שמקורו בפרסית, ערבית, שפות טורקיות וסנסקריט. לשפה שתי צורות רשמיות: ההינדית הסטנדרטית והאורדו הסטנדרטית, ששתיהן משלבים סטנדרטיים שלה. ההינדית הושפעה יותר מהסנסקריט, בעוד שהאורדו הושפעה יותר מהפרסית, הערבית והשפות המרכז-אסייתיות. לפני חלוקת הודו המונחים "הינדוסטני", "הינדי" ו"אורדו" היו בבחינת מילים נרדפות, והם כולם כיסו את מה שהיום נקרא הינדית ואורדו. המונח "הינדוסטנית" משמש גם כשם למספר ניבים של השפה ההינדית המדוברים מחוץ לתת-היבשת ההודית, ביניהם הניב המדובר בפיג'י והניב הקריבי המדובר בסורינאם ובטרינידד.
ארתור גינס
ארתור גִינֶס (Arthur Guinness; 1725 - 8 בינואר 1803 ) היה מבשל בירה אירי ומייסדה של מִבשלת בירה גינס. יזם, איש חזון ופילנתרופ.
גינס הניח את היסודות של מבשלת הגינס. בגיל 27, בשנת 1752, סנדקו של ארתור גינס, ארתור פרייס - הארכיבישוף של קאשל, בכנסיית אירלנד - הוריש לו 100£ בצוואתו. גינס השקיע את הכסף ובשנת 1755 הייתה בבעלותו מבשלה בלייקסליפ, במרחק 17 ק"מ מדבלין. ב-1759, גינס הגיע לעיר והקים עסק משלו. הוא חתם על חוזה בן 9,000 שנה על שטח של 4 אקרים (16,000 מטרים רבועים) ב- St. James's Gate עם מארק ריינספורד, עבור דמי שכירות שנתיים של 45£.
רקע
תאריך לידתו של ארתור גינס הוא מקור לספקולציות שונות. על קברו, הנמצא במחוז קילדייר (Kildare), נכתב כי הוא נפטר ב-23 בינואר 1803, בגיל 78, מה שמציין שהוא נולד בשנת 1724 או בתחילת שנת 1725. דבר זה, סותר את התאריך - ה-28 בספטמבר 1725 שנבחר על ידי חברת גינס ב-1991, כנראה כדי לשים סוף לספקולציות המתעוררות סביב תאריך לידתו.
משפחה
בשנת 1761, ארתור נשא לאישה את אוליביה וייטמור בכנסיית מארי הקדושה בדבלין והיא ילדה לו 21 ילדים, שרק 10 מהם הגיעו לבגרות. שלושה מבניו היו גם כן מבשלי בירה, וצאצאיו האחרים כללו מיסיונרים, פוליטיקאים וסופרים.
ארתור גינס נקבר בינואר 1803 בבית הקברות Oughter Ard במחוז קילדייר, בחלקה של משפחת אמו.
נשיא פורטוגל
נשיא פורטוגל (בפורטוגזית:  Presidente da República Portuguesa) הוא נשיא הרפובליקה של פורטוגל, ראש המדינה ומנהיגהּ. סמכויותיו, תפקידו וחובותיו ויחסיו מול ראש הממשלה מוגדרים בסעיפי חוקת פורטוגל. נשיא פורטוגל הנוכחי הוא מרסלו רבלו דה סוזה שהושבע לתפקיד ב-9 במרץ 2016.