cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סולפוניל-אוראה
היפוגליקמיה
תופעת הלוואי השכיחה ביותר של הסולפוניל-אוראה היא היפוגליקמיה, וזאת בשל השפעתן על שחרור אינסולין. היפוגליקמיה שכיחה יותר בתרופות עם הפעילות ארוכות הטווח (כגון glibenclamide). גורמי הסיכון לפתח היפוגליקמיה כוללים:
היפוגליקמיה עלולה להתפתח גם לאחר פעילות גופנית מוגברת, בחולים שמפספסים ארוחות, בחולים שצורכים אלכוהול, בחולים מאושפזים בבית חולים ובחולים שנוטלים גם תרופות נוספות כגון אינסולין, תרופות נגד סוכרת המעכבות את SGLT2, תרופות ממשפחת נוגדי דלקת לא סטרואידליות, אנטיביוטיקה ממשפחת הסולפונאמידים, פיבראטים ווארפרין.
עלייה במשקל
מחקר ה- UK Prospective Diabetes Study) UKPDS) היה מחקר גדול ואחד מהמחקרים המובילים ביותר בתחום הסוכרת. מחקר זה הראה שמטופלים שקיבלו תרופות ממספחת הסולפוניל-אוראה העלו במשקל במהלך הטיפול התרופתי. עלייה במשקל נגרמת בשל שחרור אינסולין. אינסולין הוא הורמון אנאבולי, ובתור שכזה הוא גורם לעלייה במשקל. תרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה גורמות לעלייה ברמות אינסולין ומכאן לעלייה במשקל. מסיבה זאת של עלייה במשקל ושל היפוגליקמיה, התרופות הללו איבדו מהקסם שלהן והן לא נחשבות יותר כקו טיפול ראשון בסוכרת.
יעילות
במחקר ה-UKPDS, הייתה חלוקה של מטופלים לשתי זרועות של טיפול. הזרוע האינטנסיבית כללה מטופלים שקיבלו טיפול בסולפוניל-אוריאה (chlorpropamide או glibenclamide). תרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה הצליחו להוריד את רמות ההמוגלובין המסוכרר ב-0.4-1.9%. כפי הנראה מרבית התרופות ממשפחה זאת מצליחות להוריד כ-1% מרמות ההמוגלובין המסוכרר.
כיום קיימות בשוק מספר משפחות של תרופות לטיפול בסוכרת, כך שתרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה אינן תמיד מהוות את הקו השני בנוסף לטיפול במטפורמין. יחד עם זאת, התרופות האלו הן זולות, מה שמסביר עדיין את השימוש הנרחב בהן, למרות תופעות הלוואי שלהן.
עלי אלון
עלי אלון (5 בינואר 1935 - 11 בפברואר 2018) היה משורר עברי ועורך. אלון ידוע בשם העט '''א. עלי'''.
ביוגרפיה
עלי אלון נולד בשנת 1935 ליעקב קז'ימירסקי (אלון) ורחל וסרמן, שהיו חברי קיבוץ עין שמר. הוא התחנך בחברת הילדים בקיבוץ, ואת לימודי התיכון השלים במוסד החינוכי מבואות עירון. בשנת 1963 נישא לשמחה יחזקאל שכילדה עלתה ארצה מבגדאד. בצעירותו היה אלון חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר, ושימש כמדריך בתנועה. כאשר גדל הצטרף לתנועת מפ"ם, ובשנת 1992, כאשר פרשה מפ"ם מן המערך והתמזגה במרצ, חבר אלון לתנועה זו. עבד שנים אחדות כרועה צאן בקיבוצו וכן כבמב"ח בקיבוצים אחרים. בין השנים 3–1960 שהה בפריס ולמד ספרות צרפתית, משם - לאחר נישואיו ויחד עם רעייתו יצאו כתרמיליאים הראשונים בשנת 1963 לסיבוב של שנה סביב העולם - וחזרו לקיבוץ עין שמר.
את שירותו הצבאי החל אלון בגדוד 13 של חטיבת גולני. לאחר מכן עבר קורס מ"כים, קורס קציני חיל רגלים וקורס קציני חרמ"ש. השתתף במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה. ממלחמת יום כיפור שימש אלון כמפקד פלוגת הסריקות של יק"פ צפון (יחידת הקבורה הפיקודית של פיקוד צפון). בהתבטאו על תפקיד זה אמר אלון: '''"כאן נפגשתי עם מחיר המלחמות והאבל, יותר מאשר עם שמחת הניצחונות". יק"פ, כיחידה דתית, שימשה לאלון בית ספר מעולה להשתלם במנהגי היהדות וללמוד שיעורים מפי גדולי הרבנים והמורים ששרתו ביחידה. פרש משירות מילואים בצה"ל, בגיל 55 בדרגת רס"ן.
בשנת 1969 החל אלון בלימודי יהדות במסגרת השלוחה הישראלית של בית המדרש לרבנים באמריקה ("נווה שכטר" - ירושלים). בין השנים 1995 ו-2000 למד בבית המדרש שהקים יריב בן אהרון ב"מדרשה" באורנים. השתתף בעריכת "מחברת שדמות" וכן כתב יחד עם יריב מסכתות של מקורות על ביאליק, ברנר, אלתרמן קפקא ועוד.
כחבר הקיבוץ כיהן אלון כמזכירו, כרכז וועדת התרבות, שנים רבות כעורך עלון הקיבוץ, העיתון המקומי וכן כרועה הצאן של הקיבוץ. אלון היה פעיל במסגרת התנועה הקיבוצית ובין השאר שימש כעורכו של "השבוע בקבה"א" - השבועון של קיבוצי השומר הצעיר. במסגרת תפקידיו אלה, ובמיוחד כרועה צאן, התוודע עלי, לחיי הערבים בארץ והִרבה להיפגש איתם עוד משחר ילדותו.
אלון חי עם אשתו עד יום מותו בקיבוץ, ולזוג ארבעה ילדים ושלושה עשר נכדים. היה אחיו התאום של המשורר יונה אלון.
שיריו
עלי אלון פרסם את ספר שיריו הראשון לפני מלחמת ששת הימים, בשנת 1966, תחת שם העט א. עלי. לימים הפריד באופן ברור בין פרסומיו כעיתונאי ועורך, עליהם חתם עלי אלון, ובין שיריו וספרי שיריו, עליהם חתם '''א. עלי'''.
עלי אלון הוא מראשוני המשוררים של דור הבנים בתנועה הקיבוצית והקיבוץ, כתופעה אנושית וחברתית, עומד במרכז יצירתו. הוא פרסם כעשרה ספרי שירה ועוד כעשרה ספרי פרוזה, פרוזה-שירית, ספרי מדרשים וכן מאמרים, רשימות וראיונות בעיתונות הקיבוצית. ספרו רחב היריעה "איתקה" הוא אוטוביוגרפיה לפי האודיסיאה, המסכם את תולדות חייו - וחיי הקיבוץ בכלל.
את השקפת עולמו ושאיפתו לשלום, גיבש אלון כבר בצעירותו. מלחמת העצמאות ובעקבותיה הריסת הכפרים הערביים, ודחיקת תושביהם להרים שממזרח לעין שמר, גרמו לו לצאת בחריפות, כנגד מה שהוא רואה כעוול וקיפוח. בשירו "הזמנה לבכי", על שנים עשר המרגלים, אשר נכתב כאלגוריה על המצב הציוני בימינו, שואל אלון:
על פי פרשנותו של אלון, הסיבה לבכי, ולסירובו של העם להיכנס לארץ, אינם חולשה או חוסר ביטחון, אלא מרד וצו מוסרי כנגד הכיבוש. כמו כן השתתף בקובצי שירי-המחאה שהתפרסמו לאחר מלחמת לבנון הראשונה.
היחס לממסד הדתי
לטעמו של עלי, דרכם של כל הדתות והממסדים היא להשתלט על עמים ולייחס מעשה זה, לצו אלוהי. ספריו האחרונים, "סיטרא אחרא" ו"קהלת של הצרצרים" מהווים ביקורת חריפה על מה שקרה לדתות המונותיאיסטיות - כולל, כמובן, היהדות. למרות ביקורתו זאת חוזר אלון ומדגיש את היופי והגאוניות שבספר התנ"ך ובתלמודים. אלון לא הסתיר את סלידתו מיחסו הכפייתי של הממסד הדתי בישראל, ובמיוחד מהפלג המתנחלי של הציונות הדתית העלול להביא את חורבן הבית השלישי. עם זאת, כמי שהיה מפקדם של אנשים דתיים וחרדים, במסגרת יחידת הקבורה הפיקודית, ציין אלון את אהבתו והערכתו לאנשי היחידה.
د
דאל (בערבית: دال) היא האות השמינית באלפבית הערבי. לפניה באה האות خ|ח'א ואחריה ذ|ד'אל.
דאל מייצגת את העיצור /d/ (כמו ד|דל"ת). האות מתחברת מצד ימין אך לא משמאל, כשאר אותיות "ארז דוד'".
מקור האות דאל ב"דל"ת" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
סיסו
סיסו הוא שם משפחה.
ארביס
אָרַבִּיס (שם מדעי: Arabis) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-70 מינים, המאופיינים בשעירות של חלקי הצמח, ובפרחים לבנים. בארץ ישראל גדלים בר חמישה מינים מסוג זה, הגדלים בעיקר בצפון הארץ ובחרמון.
תיאור הסוג
על סוג זה נמנים כ-70 מיני צמחים, רובם עשבוניים, בעלי שעירות מאפיינת. הצמחים נמוכים או בעלי קומה בינונית.
מקור השם העברי בשם הלטיני. השם האנגלי העממי הוא Rockcress, הלחם של המילה rock (סלע) ושל השם cress, שניתן לעלי מאכל שונים ממשפחת המצליבים, לדוגמה גרגיר הנחלים מכונה Watercress. שם זה, Rockcress, מייצג תכונה אופיינית של מיני הסוג, לגדול סמוך לסלעים או ביניהם.
קיימות השקפות סיסטמטיות שונות לגבי הסוג, וקיימת ביקורת לפיה הסוג במובנו הישן הוא קבוצה פוליפילטית. על-פי מחקרים גנטיים וציטולוגיים עדכניים, הופרד הסוג לשני סוגים: האחד כולל את מיני הארביס של האזור הפלארקטי ומספר מועט של מינים מצפון אמריקה, בעוד השני, שנקרא Boechera, כולל את רוב המינים שגדלים בצפון אמריקה. מינים אחרים בסוג ארביס הועברו לסוג תודרנית.
תיאור מורפולוגי
רוב מיני סוג זה הם עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, בעוד מינים מעטים הם בני-שיח או שיחים. איברי הצמח מכוסים שערות פשוטות או מסועפות. העלים הראשונים של הצמח לרוב מחולקים לטרף ופטוטרת, בעוד העלים המבוגרים יותר, הקרובים לאיברי הרבייה של הצמח, הם חסרי פטוטרת ('יושבים'), ולעיתים רבות חובקים את הגבעול- כלומר, העלה 'מקיף' את הגבעול מכל צידיו. תכונה זו מבדילה בין סוג זה לבין מלקולמיה.
כותרת הפרח לרוב בצבע לבן, אך קיימים מינים שצבע פרחיהם ורוד, סגול או צהוב. הפרי מוארך, דמוי צורת הסרגל.
שדה פיתגורי
שדה פיתגורי הוא שדה, שבו כל סכום של שני ריבועים הוא ריבוע. ("ריבוע" בשדה הוא איבר שיש לו שורש ריבועי, כלומר, איבר מהצורה \ a^2 כאשר a עצמו בשדה). שמם של השדות מגיע ממשפט פיתגורס, המציג את ריבוע אורך היתר במשולש כסכום של שני ריבועים.
שדות פיתגוריים באים בשני טעמים: סדורים ושאינם סדורים. כדוגמה לקבוצה הראשונה, כל שדה אוקלידי הוא פיתגורי סדור. מאידך, לא כל שדה פיתגורי סדור הוא אוקלידי. ההבדל הוא שבשדה אוקלידי, כל המספרים החיוביים הם ריבועים, ואילו בשדה פיתגורי רק הסכומים של ריבועים מוכרחים להיות ריבועים; והרי כשיש יותר מדרך אחת לסדר שדה, יש מספרים חיוביים שאינם סכומים של ריבועים.
לקבוצה השנייה שייכים השדות הפיתגוריים שאינם סדורים. לפי משפט ארטין-שרייר מה שאינו מאפשר לסדר את השדה הוא העובדה ש-\ -1 הוא סכום של ריבועים; אבל כל מספר אפשר להציג כהפרש של שני ריבועים, ואם \ -1 הוא ריבוע, הפרש של שני ריבועים הוא גם סכום של שני ריבועים. לכן השדות הפיתגוריים שאינם סדורים הם בדיוק השדות הסגורים ריבועית, כדוגמת שדה המספרים הניתנים לבניה.
לפי משפט Diller-Dress, פיתגוריות אינה מופיעה לאחר הרחבת שדות סופית; כלומר, הרחבה סופית של שדה שאינו פיתגורי, גם היא אינה פיתגורית.
שדות פיתגוריים הם השדות שמספר פיתגורס שלהם הוא 1. שדה פיתגורי סדור, שכל הרחבה אלגברית סדורה שלו היא פיתגורית, נקרא שדה פיתגורי תורשתית. ידוע ש-F שדה כזה אם ורק אם מספר פיתגורס של שדה הפונקציות \ F(x) שווה ל-2.
הרלן סטון
הרלן פיסק סטון (באנגלית: Harlan Fiske Stone; 11 באוקטובר 1872 – 22 באפריל 1946) היה עורך דין ומשפטן אמריקאי שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1925–1941 ולאחר מכן ועד למותו ב-1946 כנשיא בית המשפט העליון. קודם לכהונתו בבית המשפט העליון כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא קלווין קולידג', שלמד יחד איתו בקולג' אמהרסט. הציטוט הידוע ביותר מבין פסקי הדין שלו הוא: "בתי המשפט הם לא זרוע הממשל היחידה שחייבת להיות להם היכולת למשול".
הוא נולד בצ'טסרפילד, ניו המפשייר. לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה הוא פתח משרד עורכי דין בניו יורק. הוא היה לדקאן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ושותף במשרד עורכי הדין "סאליבן וקרומוול". במלחמת העולם הראשונה היה חבר בוועדה שחקרה את כנותם של סרבני המצפון.
ב-1924 מינה אותו הנשיא קלווין קולידג' לתובע הכללי של ארצות הברית. סטון שאף לבצע רפורמות במחלקת המשפטים לאחר כמה שערוריות שאירעו במהלך נשיאותו של וורן הרדינג. הוא גם הגיש כמה כתבי אישום כנגד כמה תאגידים גדולים באשמת עבירות על חוק ההגבלים העסקיים.
ב-1925 מינה הנשיא קולידג' את סטון לשופט בבית המשפט העליון במקומו של השופט ג'וזף מקנה שפרש, והמינוי אושר בסנאט על אף התנגדות קלה. כחבר בבית המשפט בנשיאותו של ויליאם הווארד טאפט הצטרף סטון לשופטים הולמס וברנדייס בקריאה לריסון שיפוטי ולכיבוד רצון הרשות המחוקקת. בתקופת נשיאותו של צ'ארלס אוונס יוז יצרו סטון והשופטים ברנדייס וקרדוזו חזית ליברלית שכונתה שלושת המוסקטרים ובאופן כללי הם תמכו בחוקתיות של הניו דיל. דעות הרוב שלו בתיקים "ארצות הברית נגד חברת דרבי למבר" ו"ארצות הברית נגד חברת מוצרי קרולין"  השפיעו על עיצוב הסטנדרטים של אופי הבדיקות המשפטיות.
ב-1941 מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את סטון לרשת את נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז שפרש, והסנאט אישר את המינוי. בית המשפט בנשיאותו של סטון פסק בכמה תיקים במהלך מלחמת העולם השנייה, ודעת הרוב של סטון בעתירתו של ריצ'רד קווירין אישרה את סמכות השיפוט של בית המשפט הצבאי במשפטם של שמונה גרמנים שנשפטו על ניסיון ריגול וחבלה. דעת הרוב שלו בתיק "חברת הנעליים הבינלאומית נגד וושינגטון" השפיעה בנוגע לסמכות האישית. סטון ישב בראש ההרכב שדן בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית שקבע שכליאת היפנים בארצות הברית תאמה את החוקה. סטון כיהן כנשיא בית המשפט העליון עד למותו ב-1946. כהונתו הייתה אחת הקצרות מכל אלו של כל נשיאי בית המשפט העליון והוא היה נשיא בית המשפט העליון הראשון שלא כיהן במשרה נבחרת.
ראשית חייו
הרלן סטון נולד בצ'סטרפילד, ניו המפשייר לפרד לאוסון סטון ולרעייתו, אן סופיה (לבית באטלר) סטון. הוא למד בבית התיכון אמהרסט ולזמן קצר באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט וב-1894 סיים את לימודיו בקולג' אמהרסט, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר סיום לימודיו ועד 1895 הוא היה סגן מנהל בית הספר התיכון של ניובריפורט שבמסצ'וסטס. לאחר מכן ועד 1896 הוא היה מדריך להיסטוריה באקדמיית אדלפי שבברוקלין, ניו יורק.
קריירה משפטית
סטון למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה בין השנים 1895–1898. הוא סיים לימודי תואר ראשון במשפטים ועם סיום לימודיו הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק. הוא החל לעבוד בעריכת דין בניו יורק, בתחילה כשותף במשרד עורכי הדין "סאטרלי, קנפילד וסטון", ומאוחר יותר כשותף במשרד עורכי הדין "סאליבן וקרומוול". בשנים 1899–1902 הוא הרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן ועד 1905 הוא לימד שם במשרת פרופסור ובסופו של דבר, בין השנים 1910–1923, הוא שימש שם בין השנים כדקאן בית הספר. הוא התגורר בבניין מגורים הסמוך לקמפוס האוניברסיטה שנקרא "הקולוסיאום".
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת כמה חודשים כחבר בוועדת הבירור של מחלקת המלחמה, יחד עם מייג'ור וולטר קלוג מהפרקליטות של צבא ארצות הברית והשופט ג'וליאן מק, שבחנה 2,294 מקרים של בקשות לשחרור מטעמי סרבנות מצפונית שנדחו על ידי רשויות הגיוס. הוועדה הייתה אחראית על בחינת כנות הצהרתם של כל אחד ואחד מהמבקשים, אך לעיתים קרובות הקדישה דקות ספורות בלבד לתשאול וקבלת ההחלטות. סטון גילה חוסר סובלנות לאלו שניצלו את ההזדמנות להנות מיתרונות החיים באמריקה, מבלי לשאת בחובות כאזרחים. ברוב המקרים ויתרו מגישי הפניות על בקשותיהם או שהוועדה לא הכירה בכנותם. מאוחר יותר סיכם סטון את התנסותו בוועדה עם מעט רגשי אהדה: "ברוב המקרים הכפיפו האזרחים שלנו את מצפונם ואת השקפת דעתם לטובת המטרה המשותפת... בעוד שהיה מיעוט שאמונותיהם התמוהות... גרמו להם לסרב לדעותיהם של אחרים". על כל פנים, הוא הכיר באומץ שנדרש מסרבני המצפון: "הצבא לא היה גן של שושנים עבור סרבני המצפון, והאיש הרגיל, שלא עלה בידו למצוא תמיכה לעמדתו על ידי שכנוע מוסרי עמוק, יכול היה בהחלט לבחור במילוי חובתו בחזית כאפשרות הקלה ביותר".
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-1 באפריל 1924 מונה סטון על ידי חברו לספסל הלימודים באמהרסט, הנשיא קלווין קולידג', כתובע הכללי של ארצות הברית. קולידג' חש שסטון יתקבל בציבור כמי שיוכל להוביל את החקירות של שערוריות שונות שאירעו בתקופת נשיאותו של וורן הרדינג. אחד מצעדיו הראשונים של סטון כתובע הכללי היה לפטר את מקורביו של התובע הכללי הקודם, הארי מיקאיה דוהרטי, והוא החליף אותם באנשים שבלטו ביושרם. כתובע הכללי הוא היה אחראי על מינויו של ג'ון אדגר הובר כראש ה-FBI הכפופה למחלקת המשפטים, והנחה אותו לעצב מחדש את פניה של הסוכנות על פי הדגם של הסקוטלנד יארד ושתהיה יעילה יותר מכל ארגון משטרתי אחר בארצות הברית. כתובע כללי פעיל, קידם סטון רבים מהתיקים המשפטיים שניהלה המחלקה בבתי המשפט הפדרליים ודחף את חקירת ההגבלים העסקיים של חברת האלומיניום של אמריקה, שנשלטה על ידי משפחתו של עמיתו לקבינט, מזכיר האוצר, אנדרו ויליאם מלון.
בבחירות לנשיאות של 1924 לקח סטון חלק במסע לבחירתו של קולידג' לכהונה שנייה. הוא במיוחד התנגד למועמד המפלגה הפרוגרסיבית, רוברט לה פולט, שהציע שלקונגרס תינתן הסמכות לאשר מחש כל חוק שבית המשפט העליון יכריז עליו כנוגד את החוקה. סטון ראה ברעיון זה כמאיים על מעמד הרשות השופטת ועל עקרון הפרדת הרשויות.
שופט בבית המשפט העליון
זמן קצר לאחר הבחירות התפטר השופט ג'וזף מק'קנה מבית המשפט העליון וב-5 בינואר 1925 מינה הנשיא קולידג' את סטון במקומו. מינויו התקבל בברכה, אם כי היו שמועות שסטון עלול להיתקל בהתנגדות לאישור מינויו בשל פעילותו במסגרת ההגבלים העסקיים. כמה מהסנאטורים תהו בנוגע לקשריו של סטון לוול סטריט ובנוגע לאפשרות שהוא יהיה כלי בידיהם של בעלי אינטרסים תאגידיים. כדי להפיג את החששות הללו, הציע סטון שהוא יענה על השאלות הללו באופן אישי בפני ועדת המשפט של הסנאט. ב-5 בפברואר אושר מינויו בסנאט ברוב של 71 תומכים מול 6 מתנגדים. באותו יום הוא החל לכהן בתפקידו. ב-2 במרץ הושבע סטון לתפקידו על ידי נשיא בית המשפט העליון ויליאם הווארד טאפט. הוא היה שופט בית המשפט העליון היחידי שמונה על ידי הנשיא קולידג'.
בית המשפט העליון של אמצע שנות ה-20 היה טרוד בעיקר ביחסים שבין המגזר העסקי לבין הממשלה. רוב השופטים בהנהגתו של טאפט היו תומכים נאמנים של פעילות עסקית וקפיטליזם חופשיים מפיקוח ממשלתי. בית המשפט ניצל את הדוקטרינות של "הליך נאות מהותי" והזכות הבסיסית חופש החוזים כדי לפקח על הניסיונות לרגולציה על ידי הממשלה הפדרלית ועל ידי ממשלות המדינות. מבקריו של בית המשפט טענו שבית המשפט נטל לעצמו בכוח את הסמכות החקיקתית ויישם את התאוריה הכלכלית לסה פר בפסיקותיו. על אף חששותיהם של הפרוגרסיבים, עד מהרה הצטרף סטון לפלג הליברלי של בית המשפט, ולעיתים קרובות הוא הצטרף לדעת המיעוט של השופטים הולמס וברנדייס, ומאוחר יותר עם השופט קרדוזו כאשר הוא החליף את הולמס, כנגד הדעה הצרה של הרוב על סמכויות כוחות המשטרה במדינות. השופטים הליברלים קראו לריסון שיפוטי ולכיבוד רצונה של הרשות המחוקקת.
סטון ושני עמיתיו, ברנדייס וקרדוזו כונו שלושת המוסקטרים של בית המשפט העליון והיו הסיעה הליברלית שלו. השלושה הביעו תמיכה רחבה בתוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שרבים מהשופטים האחרים בבית המשפט העליון התנגדו לה. לדוגמה, בתיק "ארצות הברית נגד חברת דרבי למבר" משנת 1941, הוא כתב את פסק הדין של בית המשפט שאישר את הסעיפים השנויים במחלוקת של חוק תנאי העבודה ההוגנים של 1938. סטון גם כתב את פסק הדין בתיק "ארצות הברית נגד חברת מוצרי קרולין" משנת 1938, שבהערת השולים מספר 4 המפורסמת שלו הוא התווה את מפת הדרכים לביקורת השיפוטית באותה תקופה.
תמיכתו של סטון בניו דיל גרמה לנשיא רוזוולט לחבבו, וב-12 ביוני 1941 הוא מינה אותו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של צ'ארלס אוונס יוז שהתפטר. סטון היה בחירתו האישית של יוז כיורשו וב-27 ביוני אישר הסנאט את המינוי והוא החל לכהן בתפקיד ב-3 ביולי.
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית
כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית תמך סטון באישור סמכותו של הנשיא להעביר את הדיון במשפטם של הגרמנים שנלכדו בניסיון לבצע מעשי חבלה על אדמת ארצות הברית במסגרת מבצע פסטוריוס, לבית דין צבאי בעתירתו של ריצ'רד קווירין. טיפולו של בית המשפט העליון בתיק זה היה שנוי במחלוקת.
סטון גם כתב את חוות הדעת הראשיות לקביעת התקנים לסמכות השיפוט של בתי המשפט המדינתיים בפסק הדין "International Shoe Co נגד וושינגטון".
סטון היה הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון שכיהן בו קודם לכן כשופט והשני שכיהן בשני התפקידים בזה אחר זה. נכון להיום הוא השופט היחידי שכיהן בכל תשעת המושבים של בית המשפט מהשופט הזוטר ביותר ועד לנשיא בית המשפט העליון.
מותו
הרלן סטון נפטר כתוצאה מדימום מוחי בביתו שבוושינגטון די. סי. ב-22 באפריל 1946. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבשכונת פטוורת' שבבירה. קברו ניצב בסמוך לקבריהם של שופטים אחרים, כולל ויליס ואן דוונטר, ג'ון מרשל הרלן וסטיבן פילד.
חיים אישיים
ב-1899 נשא סטון לאישה אגנס הארווי. לזוג נולדו שני בנים: לאוסון ה. סטון, עורך דין ואיש ציבור, ומרשל ה. סטון, מתמטיקאי.
מורשתו והנצחתו
סטון היה דירקטור בחברת הרכבת אטלנטה ושרלוט איר ליין, נשיא הארגון האמריקאי של בתי הספר למשפטים, חבר בלשכת עורכי הדין האמריקאית וחבר בחבר הספרותית של וושינגטון.
ב-1900 הוענק לו תואר שני לשם כבוד מקולג' אמהרסט וב-1913 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאמהרסט. ב-1924 העניקה לו אוניברסיטת ייל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים. אותו תואר הוענק לו ב-1925 על ידי אוניברסיטת קולומביה וויליאמס קולג'. ב-1964 קרא קולג' אמהרסט לאולם על שמו.
בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה מעניק מלגות על שמו לסטודנטים שמגיעים להישגים אקדמאים גבוהים. בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל מעניק את פרס הרלן פיסק סטון מדי שנה בסתיו.
פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג
פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג (בגרמנית: FAZ - Frankfurter Allgemeine Zeitung; מילולית: "עיתון פרנקפורט הכללי") הוא עיתון יומי בשפה הגרמנית, הנוטה פוליטית לימין-מרכז. העיתון הוא אחד העיתונים הנפוצים ביותר בגרמניה (לאחר הבילד, ה-Süddeutsche Zeitung, הדי ולט והפרנקפורטר רונדשאו) ואחד הנפוצים באירופה המערבית (תפוצתו ב-2013 הייתה 382,000 עותקים). העיתון הוא גם העיתון הגרמני הנפוץ ביותר בקרב קוראי גרמנית מחוץ לגרמניה ומופץ ב-148 מדינות מדי יום. העיתון רואה אור שבע פעמים בשבוע, כאשר ביום ראשון רואה אור גיליון מורחב בשם Frankfurter Allgemeine Sonntagszeitung.
היסטוריה
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 התרחב העיתון, נוסף על מרכזיו בפרנקפורט ובמיינץ נוספו לו סניפים ראשיים במינכן ובברלין. לעיתון International New York Times התווסף בסינדיקציה מוסף בן שמונה עמודים של ה-FAZ באנגלית שישה ימים בשבוע ובו מבחר מתורגם ממאמרי אותו יום. מוסף זה הצטמק בהיקפו ובתפוצתו עד לטבלואיד פעם בשבוע.
אופי העיתון
כותרות העיתון מוצגות באופן מסורתי באותיות גותיות ועד 2007 לא הוצגה בו אף תמונה בעמודו הראשי. עיקרון זה נשבר פעמים ספורות, למשל ביום האחדות הגרמנית ב-4 באוקטובר 1990 הוצגה בעמודו הראשון תמונת בניין הרייכסטאג בברלין, וב-12 בספטמבר 2001 הוצגו בו, עקב אסון התאומים, בנייני מרכז הסחר העולמי הקורסים ותמונתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש.
בהקשר היהודי והישראלי
העיתון הביע תמיכה בהסכם השילומים ואף הביע תמיכה בעמדת ישראל נגד זו של ממשלת גרמניה במהלך המשא ומתן. עם זאת, העיתון פרסם דו"ח אוהד לתוכנית חלופית הבאה לתת את השילומים שלא דרך מדינת ישראל.
בשנת 1965 יצא העיתון נגד ביטול ההתיישנות על פשעי הנאצים, בטענה שהשינוי לא יביא למשפטים רבים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים סירבה מערכת העיתון לפרסם מאמר פרו-ישראלי כמודעה, בצעד שעורר ביקורת בישראל.
בשנת 1986 פרסם העיתון בהמשכים את "מנוחה נכונה" של עמוס עוז.
סעדיה שרעבי
הרב סעדיה שרעבי ("מורי סעדיה") (נולד בתש"ב-מאי 1942) הוא דיין ישראלי, לשעבר אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.
ביוגרפיה
נולד וגדל ברחובות, אביו, המקובל רבי שלום שרעבי, היה שוחט ברחובות וממנהיגי העדה התימנית בעיר. הרב שרעבי למד בישיבת הדרום, בישיבת חברון, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם אלקנה שפירא.
לאחר מכן למד בכולל 'שבט מיהודה' בתל אביב אצל הרב אפרים בורודיאנסקי. בניסן תשל"ה (1975) הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית . התמנה לדיין בבתי הדין הרבניים בשנת תשל"ו. תחילה שימש כדיין בבית הדין הרבני ברחובות ובניסן תשנ"ב (1992) מונה לאב בית הדין. בתשנ"ג עבר לירושלים והתמנה לאב בית הדין. כיהן כדיין עד שנת תשע"א. בשנת תשמ"ט כיהן לזמן מה כדיין בפועל בבית-הדין הגדול לערעורים בירושלים.
ברחובות היה פעיל בהקמת כולל אברכים אורות התורה, הקמת אולפנת 'צביה' ועוד.
נשוי ומתגורר בגבעת שאול.
משפחתו
אחיו הרב נתן הוא רב העדה התימנית ברחובות (אשר שכל את בנו במלחמת לבנון הראשונה). אח נוסף, הרב אשר ליטוב, היה רב היישוב אבן שמואל. אחיו הרב מרדכי הוא ראש כולל ברחובות.
בנו הרב יעקב הוא דיין בבית הדין הרבני בחיפה וכן בבית הדין לממונות במערב בנימין, ולשעבר ראש ישיבת נחלת ישראל במגדל העמק ור"מ בישיבת ניר קריית ארבע. בן נוסף, הרב יאיר, הוא ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים וחתנו של הרב ירחמיאל ויס. בן נוסף, אורי, היה היועץ הפרלמנטרי והדובר של ח"כ שולי מועלם. חתנו הרב נתנאל הראל הוא ר"מ בישיבת המאירי ובעבר ראש המכינה הקדם צבאית "עטרת כהנים".
אשר אוחיון
אשר אוחיון (נולד ב-25 באפריל 1930) היה ראש מעברת עזתה בשנים 1958-1956 וכיהן כראש מועצת נתיבות (1961-1960), שימש כשליח עליה במרוקו ובצרפת, כיהן כמנכ"ל משרד העבודה והרווחה, כחבר הנהלת הסוכנות היהודית והיה מנהל המחלקה לקהילות ספרדיות. בעל אות "יקיר ירושלים".
נעורים ועליה לארץ
בחודש יולי 1951 יצא לשליחות ציונית של מספר חודשים למרוקו מטעם תנועת הצופים היהודים.
עם חזרתו ארצה, עבר להתגורר בבאר שבע והפך למפקח אזור במחלקה לייעור של "הקרן הקיימת לישראל" באזור הנגב.
בשנת 1954 יצא לשליחות ציונית במרוקו מטעם תנועת הצופים ותנועת ה- D.E.J.J (ארגון נוער יהודי חינוכי בצרפת) אשר הקים ג'ורג' פהל. במסגרת תפקידו היה אחראי לקידום הציונות בקרב צעירים יהודים ועסק בפעילות חשאית לקידום עלייה במחתרת של משפחות. בתום שנתיים, עם שובו ארצה בשנת 1956, למד במשך חצי שנה בישיבת כרם ביבנה. באותה שנה, שימש כציר וכנציג קהילת יהודי מרוקו בקונגרס הציוני העולמי ה-24, שהתכנס בירושלים.
פעילות ציבורית ופוליטית
בתום לימודיו בישיבה ולאחר שהשתתף במלחמת סיני, התמנה אוחיון למנהל מעברת עזתה (שהפכה לימים לעיר נתיבות)  תפקיד בו שימש עד לשנת  1958 אז, עבר להתגורר בירושלים. במקביל לעבודתו במעון לנערות חוסות "מסילה" במסגרת משרד הסעד, לימים משרד העבודה והרווחה, למד בישיבת מרכז הרב, שם נחשף למשנתו של הרב צבי יהודה קוק. לימים, קידם אוחיון, סמינר תורני שקיים הרב עבור צעירים מצרפת, אשר הגיעו לירושלים, עם הרב יהודה אשכנזי "מניטו", ללמוד תורה מפי הרב קוק.
בירושלים, הצטרף אוחיון, לפעילות ציבורית - פוליטית בסניף הפועל המזרחי, במסגרתה נאבק עם קבוצה של יוצאי צפון אפריקה בהנהגת "הפועל המזרחי", על מנת לקבל ייצוג הולם במוסדות התנועה. קבוצה זו פעלה עד שנת 1966. לקבוצה היו מספר הצלחות, בין היתר הצליחו הצעירים הנמרצים לשלב את נציגי יהודי צפון-אפריקה בתוך מוסדות "הפועל המזרחי". גולת הכותרת הייתה שיבוצו של נציג הקבוצה, דניאל לוי ברשימת המפד"ל לכנסת השישית.
בשנת 1960 החליט שר הפנים משה חיים שפירא, להקים מועצות מקומיות בארבע מעברות – דימונה, אופקים, שדרות ועזתה. לאור היכרותו עם מעברת עזתה, התבקש אוחיון לשוב ולארגן את המקום לקראת הפיכתו למועצה מקומית. בחודש מאי 1960 כוננה המועצה המקומית נתיבות ובספטמבר שנה זו, מונה אוחיון לראש המועצה המקומית הראשון של נתיבות (שמה של המעברה שונה מעזתה לנתיבות עם הקמת המועצה). בתקופת כהונתו, במקביל להקמת דירות השיכון הראשונות, פעל להקמת מוסדות חינוך ומוסדות ציבור ובהם בתי כנסת, מועדון נוער ומרפאה. בסיוע הרב נריה ז"ל, הוקמה "ישיבת הנגב" ונפתח מוסד חינוכי-מקצועי "תורה ומלאכה". בנוסף הוקם סניף בנק ונפתח מפעל ראשון במקום, מפעל טקסטיל, אשר סיפק פרנסה לרבים מאנשי היישוב.
בסוף שנת 1961 הכריז משרד הפנים על בחירות לראשות המועצה, ואוחיון החליט אז, שלא להציג את מועמדותו ובכך סיים את תפקידו וחזר לירושלים ולעבודתו במשרד הסעד, בתפקידים שונים ובהם כסגן מנהל השירות לילד המפגר, סגן מנהל השירות לעיוור ומנהל היחידה למינהל ומשק.
בשנת 1965, יצא לשליחות של שנה וחצי, כראש מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בצרפת. עם חזרתו לארץ ולאחר שהשתתף במלחמת ששת הימים, המשיך לעבוד בתפקידים שונים במשרד הסעד והשתלב בעשייה פוליטית במפד"ל, במסגרת סיעת "למפנה". לאחר שהשתתף גם במלחמת יום הכיפורים, מונה בשנת 1980, לחבר הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית, וקיבל את תפקיד יו"ר חברת עמיגור.
בשנת 1981 לקראת הבחירות לכנסת ה-10, הצטרף לקבוצה של חברים מעדות המזרח, אשר פרשו מהמפד"ל והקימו את תנועת תמ"י. בשנת 1983 התמנה למנכ"ל משרד העבודה והרווחה תחת השר אהרון אוזן, שהיה אחד משני השרים של תמ"י בממשלתו של יצחק שמיר. במסגרת כהונתו עסק בין היתר בהגברת מענקים לפיתוח שירותים וחיזוק יישובי הפריפריה, קידום "חוק הסיעוד", הקמה של מסגרות להכשרה מקצועית וסיוע לתושבי דרום לבנון לאחר מלחמת לבנון הראשונה.
כמנכ"ל המשרד עמד בראש משלחת משרד העבודה והרווחה לוועידה השנתית של ארגון העבודה הבינלאומי של האו"ם. הוא כיהן בתפקיד עד חודש דצמבר 1984, אז הוחלף השר אהרון אוזן בשר משה קצב.
עם תום כהונתו חזר אוחיון להנהלת ההסתדרות הציונית העולמית ומונה להיות ראש המחלקה לקהילות ספרדיות (1996-1985). במהלך 11 השנים הבאות, דאג להדק את הקשר בין קהילות ספרדיות ברחבי העולם לארץ וכן הורחבה מאוד פעילות התוכנית להכשרת פעילי ציבור שמטרתה הייתה לסייע לצעירים מעיירות פיתוח לרכוש תארים אקדמיים. (לנדא).
בין השנים 2001-1975 היה פעיל במסגרת "ועד עדת המערבים" והיה בין היוזמים להקמת בית הכנסת "היכל אברהם" בשכונת בקעה בירושלים והקמת "המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה" בשכונת מחנה ישראל שבירושלים.
כחלק מפעילותו הציבורית שימש גם כחבר דירקטוריון בנק המזרחי  (1984-1976), חבר הנהלת "הקדש" בית חינוך עיוורים (2002-1980) והנהלת "קרן ילדינו" (2001-1980) ובהנהלת מוסדות אוניברסיטת בר-אילן (1994-1986).
בשנת 2010 קיבל אוחיון את אות  "יקיר ירושלים" ובימים אלו משמש כנשיא "קרן גאון" לחקר מורשת צפון אפריקה והפצתה.
משפחה
בשנת 1962 נישא והביא לעולם ארבע בנות ו- 22 נכדים. מתגורר בירושלים.
אוכפים לוהטים
אוכפים לוהטים (באנגלית: Blazing Saddles) הוא סרט קולנוע משנת 1974 בבימויו של מל ברוקס. הסרט הוא פארודיה על סרטי המערבונים.
סרט רימייק בהנפשה ממוחשבת יצא לאקרנים בשנת 2022 תחת השם "סמוראי על ארבע".
תקציר העלילה
עלילת הסרט, המבוססת בקווים כלליים על הסרט ״שבעת המופלאים״, קושרת בין גורלו של פועל מסילת-ברזל שחור בשם בארט לגורלה של עיירה לבנה בשם רוק רידג'. בארט נדון להוצאה להורג, מאחר שהכה את מנהל העבודה באת חפירה כיוון שהמנהל העדיף להציל קרונית מחול טובעני והשאיר את בארט לטבוע.
התובע האחראי להוצאה להורג, הדלי לאמאר, מעוניין להתעשר באמצעות תפיסת קרקעות העיירה רוק רידג'. לשם כך הוא משלח חבורת בריונים בתושבי העיירה. לאחר שהבריונים רוצחים את השריף המקומי, לאמאר מחויב לשלוח שריף מחליף. כלעג לרש שולח לאמאר את בארט השחור לעיירה הגזענית. עם זאת, בארט שובה את לב תושבי העיירה ומצליח להפר את מזימתו של לאמאר.
מנגבי אפור-לחיים
מנגבי אפור-לחיים (שם מדעי: Lophocebus albigena) הוא מין של קוף בעל זנב מהסוג מנגבי מצוייץ החי ביערות מרכז אפריקה.
התפוצה של קוף זה משתרעת מקמרון עד גבון. הם מזכירים בצורתם בבונים קטנים ושעירים עם פרווה שחורה כמעט לגמרי אף על פי שאזור החזה זהוב והפנים גם כהות. קופים אלה שוכנים בעיקר בין הענפים של היער.
למין זה 3 תת-מינים:
בנוסף אליהם המנגבי האוגנדי (L. ugandae) בעבר נחשב לתת-מין של מנגבי אפור-לחיים אך בדיקת הגולגולות הובילה למסקנה שהוא מין עצמאי.
דועא
דועא (בערבית: دُعَاء) היא מושג באסלאם שמשמעותו פנייה, קריאה, זימון, בקשה או תחנון. לפי מוחמד, הדועא היא מהות הפולחן.
יש דגש מיוחד על דועא ברוחניות אסלאמית, ומוסלמים קדומים דאגו מאוד לתעד את תחינותיהם של מוחמד ומשפחתו ולהעביר אותם לדורות הבאים. מסורות אלה החלו ז'אנרים חדשים של ספרות שבהם נאספו תחנונים נבואיים בכרכים יחידים ששוננו בעל פה והועברו הלאה.
סבסטיאן פטל
סבסטיאן פטל (בגרמנית: Sebastian Vettel; נולד ב-3 ביולי 1987) הוא נהג מרוצי מכוניות גרמני שהתחרה באליפות הפורמולה 1. זכה ארבע פעמים ברציפות באליפות הנהגים, מעונת 2010 עד עונת 2013. 53 הניצחונות שהשיג במהלך הקריירה מציבים אותו במקום השלישי ברשימת מנצחי המרוצים באליפות.
ראשית הקריירה
פטל החל להתחרות ב-1995 במרוצי קארטינג. ב-2001 הוא זכה בגביע מונקו למרוצי קארטינג ובתוך שנתיים עבר להתחרות במכוניות מרוץ מקצועיות מטיפוס גלגל חשוף. ב-2004 הוא זכה באליפות פורמולה BMW כשהוא מנצח 18 מתוך 20 המרוצים שנערכו בעונה. ב-2005 הוא עבר להתחרות בפורמולה 3 יורו סירייס וסיים במקום החמישי. בעונת 2006 הוא סיים כסגן האלוף ואף הוזמן לבחון ולשמש כנהג המרוץ המחליף קבוצת הפורמולה 1 סאובר בגרנד פרי טורקיה. הוא גם בחן את המכונית בגרנד פרי האיטלקי. את עונת 2007 הוא החל באליפות העולם של רנו, אך עזב באמצע העונה בעודו מוביל את האליפות, כדי להצטרף כנהג המחליף של ב.מ.וו. עקב פציעתו של רוברט קוביצה.
ב.מ.וו-סאובר וטורו רוסו
פטל התחרה לראשונה בפורמולה 1 במרוץ ארצות הברית של עונת 2007 בתור מחליף של קוביצה בקבוצת ב.מ.וו סאובר. הוא זינק למרוץ מהמקום השביעי וסיים במקום שמיני שזיכה אותו בתואר הנהג הצעיר ביותר שזכה בנקודת אליפות בפורמולה 1. בהמשך העונה הוא זכה למקום קבוע בקבוצת טורו רוסו, עזב באופן סופי את האליפות של רנו והתחרה בשאר מרוצי העונה של פורמולה 1. הוא לא זכה להישגים בולטים במרוצים אלו, פרט לגרנד פרי הסיני בו סיים במקום הרביעי.
בעונת 2008 הוא המשיך לנהוג עבור קבוצת טורו רוסו וסבל מפתיחת עונה גרועה, בה עקב התנגשויות עם נהגים אחרים הוא נאלץ לפרוש מארבעת המרוצים הראשונים של העונה. בגרנד פרי מונקו הוא זכה לנקודות הראשונות בעונה כשסיים חמישי. בגרנד פרי האיטלקי הוא ניצח והפך לנהג הצעיר ביותר שניצח במרוץ פורמולה 1, כשהוא מחליף בתואר זה את פרננדו אלונסו הספרדי. הוא גם זכה לתואר הנהג הצעיר ביותר שזינק מעמדת הפול פוזישן. במרוץ סיום העונה בברזיל הוא כמעט מנע מלואיס המילטון לזכות באליפות, כשעקף אותו למקום החמישי שנדרש לו לזכייה באליפות, אך לקראת הסיום שניהם עקפו את טימו גלוק הגרמני והמילטון זכה באליפות.
רד בול
בעונת 2009 עבר פטל לקבוצת רד בול. הוא פתח את העונה במרוץ אוסטרליה בכושר טוב, כשהוא מדורג במקום השני רוב המרוץ, אך נאלץ לפרוש עקב תאונה. בגרנד פרי הסיני הוא השיג פול פוזישן וזכה לניצחון במרוץ כשבן קבוצתו, מארק ובר האוסטרלי, זכה במקום השני וביחד הם העניקו לקבוצת רד בול הישג כזה בפעם הראשונה. פטל ניצח גם במרוצים בבריטניה, ביפן ובאבו דאבי. הוא גם עלה ארבע פעמים נוספות לדוכן המנצחים, וסיים את העונה במקום השני אחרי האלוף הבריטי ג'נסון באטן.
את עונת 2010 פתח פטל עם פול פוזישן בגרנד פרי בחריין אותו סיים במקום הרביעי. הוא זכה לניצחון ראשון במרוץ מלזיה ולקראת אמצע העונה הוא דורג במקום השני בטבלת האליפות, במרוץ צמוד עם בן קבוצתו וובר. במרוץ בטורקיה הוא התרסק לאחר מאבק על המקום הראשון עם וובר, והדרדר למקום החמישי בדירוג האליפות. בגרנד פרי אירופה, שנערך בספרד הוא זינק מהמקום הראשון והוביל בכל המרוץ עד לניצחון. הוא שיחזר זאת גם בגרנד פרי היפני וכמעט גם במרוץ בקוריאה עד שנאלץ לפרוש עקב כשל במנוע. במרוץ הלפני האחרון בברזיל הוא זינק מהמקום השני אך הוביל מההקפה הראשונה עד לסיום. ניצחונו והמקום השני של וובר הבטיחו לרד בול את הזכייה באליפות היצרנים. לפני המרוץ האחרון באבו דאבי הוא פיגר בדירוג האליפות ב-15 נקודות אחרי המוביל אלונסו ובשבע נקודות אחרי וובר. במרוץ הוא שוב דורג בפול פוזישן והוביל לכל אורך המרוץ. אלונסו, שנדרש לסיים במקום הרביעי כדי לזכות באליפות, הידרדר למקום השביעי וובר סיים במקום השמיני. תוצאת הסיום העניקה לפטל יתרון של ארבע נקודות והפכה אותו לאלוף הצעיר בהיסטוריה.
עונת 2011 נפתחה בשליטה מוחלטת של פטל שניצח שישה מתוך תשעת המרוצים הראשונים בעונה וסיים במקום השני בשלושת המרוצים הנותרים ופתח פער של 80 נקודות עוד לפני אמצע העונה. באוקטובר 2011 זכה פטל באליפות הפורמולה 1 בפעם השנייה ברציפות, לאחר שסיים במקום השלישי בגרנד פרי היפני, והבטיח את זכייתו באליפות, כאשר נותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה.
ב-25 בנובמבר 2012 סיים פטל במקום השישי במרוץ האחרון של העונה שנערך בסאו פאולו והשלים זכייה שלישית ברציפות באליפות הפורמולה 1 לאחר מאבק צמוד עם פרננדו אלונסו.
גם בעונת 2013 היה אלונסו יריבו העיקרי של פטל במאבק על אליפות הנהגים, אך שוב יצא פטל כשידו על העליונה. בגרנד פרי הודו שנערך ב-27 באוקטובר 2013 סיים פטל במקום הראשון והבטיח זכייה באליפות נוספת. הייתה זו זכייתו הרביעית ברציפות באליפות הפורמולה 1.
בעונת 2014 התקשה פטל להסתגל לשינויים במכוניות הפורמולה 1 שעברו למנועים קטנים מוגדשי טורבו. הוא לא ניצח באף מרוץ במהלך העונה, סיים פעם אחת במקום שני ושלוש פעמים במקום השלישי. בעיות אמינות במכונית של פטל פגעו אף הן בעונת המרוצים שלו והוא סיים את העונה במקום החמישי. הוא האלוף הראשון מאז ז'אק וילנב ב-1998 שלא ניצח במרוץ בעונה שלאחר האליפות. באוקטובר פורסם כי פטל לא ימשיך ברד בול רייסינג ויעבור לקבוצת פרארי.
פרארי
במרוץ פתיחת העונת 2015 סיים במקום השלישי ובמרוץ הבא רשם ניצחון ראשון עבורו לאחר יותר משנה. בארבעת המרוצים הבאים הגיע שלוש פעמים לפודיום והתבסס במקום השלישי בטבלה אחרי לואיס המילטון וניקו רוזברג, צמד נהגי קבוצת מרצדס. בגרנד פרי הונגריה רשם את ניצחונו השני בעונה ובסינגפור ניצח פעם נוספת. את העונה סיים במקום השלישי, כשלזכותו 278 נקודות.
בעונת 2016 לא הצליח להשיג ניצחון, אך הגיע שבע פעמים לפודיום וסיים את העונה במקום הרביעי.
עונת 2017
בעונת 2017, המחצית הראשונה של העונה התנהלה כקרב שקול בין פטל ללואיס המילטון. פטל ניצח את מרוץ פתיחת העונה במסלול אלברט פארק שבאוסטרליה, המילטון השווה את מספר הנקודות לאחר ניצחון בגרנד פרי סין, אך פטל שב ולקח את היתרון לאחר ניצחון בגרנד פרי בחריין. המילטון צמצם את הפער בטבלה ל-6 נקודות לאחר ניצחון בגרנד פרי ספרד, אך הפער נפתח מחדש לאחר ניצחון של פטל במונקו בעוד המילטון סיים במקום השביעי.
החצי השני של העונה החל עם שלושה ניצחונות רצופים להמילטון אשר סימנו את נקודת המפנה בעונה: המילטון ניצח בבלגיה, ובאיטליה זינק מהפול פוזישן, ניצח במרוץ ועלה, לראשונה בעונה, למקום הראשון בדירוג. פטל זינק מהפול פוזישן בגרנד פרי סינגפור, בעוד המילטון זינק מהמקום החמישי. בפנייה הראשונה של המרוץ פגע קימי רייקונן ברכבו של מקס ורסטאפן. כתוצאה מכך איבד ורסטאפן את הגלגל האחורי ופגע ברכבו של פטל. שלושת הנהגים המעורבים בתאונה נאלצו לפרוש. המילטון ניצח את המרוץ והגדיל את הפער ל-28 נקודות.
בגרנד פרי מלזיה, פטל זינק מהמקום האחרון לאחר תקלת מנוע, הצליח לשפר את מיקומו ב-16 שלבים וסיים במקום הרביעי, בעוד המילטון מסיים שני. המילטון ניצח גם בשני המרוצים הבאים ביפן ובארצות הברית, בעוד פטל סבל מתקלה מכנית נוספת ביפן. בגרנד פרי מקסיקו המילטון סיים את המרוץ במקום התשיעי, אך הבטיח את זכייתו בתואר אליפות הנהגים.
בסיכום העונה פטל ניצח ב-5 מרוצים, הגיע 6 פעמים למקום השני ופעמיים נוספות לשלישי. הייתה זו העונה הטובה ביותר של פטל עד אז, כשכך ביסס את מעמדו כנהג השני הטוב בעונה לאחר לואיס המילטון, שעקף אותו ב-46 נקודות בלבד.
ריקי רוביו
ריקרד "ריקי" רוביו ויוס (בספרדית: Ricard "Ricky" Rubio Vives; נולד ב- 21 באוקטובר 1990) הוא כדורסלן ספרדי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA.
ספרד
ב-15 באוקטובר 2005, קצת לפני יום הולדתו ה-15, הפך רוביו לשחקן הצעיר אי פעם בליגת הכדורסל הספרדית (ACB). ב-24 באוקטובר 2006, בגיל 16, הפך רוביו לשחקן היורוליג הצעיר אי פעם, כששיחק במשחק של קבוצתו באדלונה נגד פנאתינייקוס.
בעונת רוביו זכה עם חובנטוד בדאלונה בדאבל: גביע היול"ב והגביע הספרדי.
בשנת 2009 הגיש רוביו את מועמדותו לדראפט ה-NBA. על אף גילו הצעיר, נבחר במקום החמישי על ידי קבוצת מינסוטה טימברוולבס, ובכך הפך לשחקן הראשון יליד שנות ה-90 שנבחר בדראפט. למרות זאת, החליט רוביו להישאר באירופה ועבר לקבוצת כדורסל ספרדית אחרת, ברצלונה.
מינסוטה טימברוולבס
ביוני 2011 חתם על חוזה לשחק בקבוצת מינסוטה טימברוולבס. באוקטובר 2014 חתם על הארכת חוזה במינסוטה ל-4 עונות נוספות עבור כ-56 מיליון דולר.. ב-13 במרץ 2017 מסר שיא קריירה של 19 אסיסטים במשחק מול וושינגטון ויזארדס.
יוטה ג'אז
ב-30 ביוני 2017, לאחר 6 עונות במינסוטה, הועבר רוביו בטרייד ליוטה ג'אז תמורת בחירת דראפט עתידית בסיבוב ראשון. בעונת השתתף לראשונה בפלייאוף ה-NBA, ואף העפיל עם יוטה לסיבוב השני לאחר שגברה על אוקלהומה סיטי ת'אנדר (4–2).
פיניקס סאנס
לקראת עונת חתם רוביו על חוזה בפיניקס סאנס.
החזרה למינסוטה
ב-16 בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, וארבעה ימים לאחר מכן נשלח בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס, בה החל את קריירת ה-NBA שלו.
קליבלנד קאבלירס
ביולי 2021 הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לטוריאן פרינס ובחירת דראפט עתידית.
נבחרת ספרד
באוגוסט 2006 הוביל רוביו את נבחרת ספרד עד גיל 16 לזכייה באליפות אירופה. במהלך הטורניר השיג רוביו פעמיים טריפל-דאבל וקוואדריפל-דבאל אחד. בניצחון 106–110 בגמר על רוסיה אחרי שתי הארכות, קלע רוביו 51 נקודות (כולל שלשה מחצי מגרש בשניית הסיום, שהובילה להארכה הראשונה), הוריד 24 ריבאונדים, מסר 12 אסיסטים וחטף שבעה כדורים. רוביו נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר אחרי שהוביל אותו באסיסטים, בנקודות, בריבאונדים ובחטיפות.
באולימפיאדת בייג'ינג, בטרם הגיע לגיל 18, שיחק רוביו בנבחרת ספרד הבוגרת והיה שותף לזכייתה במדליית הכסף. כעבור שנה, באליפות אירופה 2009, היה שותף לזכייה הראשונה בתולדותיה של ספרד בטורניר זה.
בספטמבר 2019 זכה יחד עם נבחרת ספרד באליפות העולם, ואף נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
נג'רדה
נג'רדה (בהונגרית: Nagyréde) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנג'רדה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 3,383 ובשנת 2021 רק 3,202 תושבים.
האזור היה מיושב כבר מהמאה ה-13 והיה מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1275. הוא נהרס בשריפה בשנת 1596 והחל להתפתח שוב בסוף המאה ה-16.
יהודי נג'רדה
יהודים חיו בנג'רדה במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
אמיל פאקנהיים
הרב אמיל לודוויג פאקנהיים (בגרמנית: Emil Ludwig Fackenheim; 22 ביוני 1916 – 18 בספטמבר 2003) היה פילוסוף ורב רפורמי ממוצא גרמני. עסק רבות במשמעות הפילוסופית של השואה.
ביוגרפיה
אמיל פאקנהיים נולד בהאלה שבאימפריה הגרמנית בשנת 1916. הוסמך כרב רפורמי בברלין בשנת 1936, ולאחר מכן החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת האלה. לאחר ליל הבדולח נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן. לאחר שחרורו נמלט לסקוטלנד והמשיך בלימודיו באוניברסיטת אברדין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גורש לקנדה, בהיותו אזרח מדינת אויב. את לימודיו סיים ב-1945 במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת טורונטו. נושא עבודת הדוקטור שלו היה "פילוסופיה ערבית של ימי הביניים".
בין השנים 1943–1948 שימש כרב בבית הכנסת הרפורמי "אנשי שלום" בהמילטון שבאונטריו.
בשנת 1948 החל ללמד פילוסופיה באוניברסיטת טורונטו. בשנת 1960 קיבל דרגת פרופסור מן המניין, ולימד שם עד צאתו לגמלאות ב-1983. באותה שנה עלה לישראל, ולימד פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אולם לא זכה להכרה כמו בצפון אמריקה, בין השאר בגלל בעיות שפה (פקנהיים לא כתב בעברית, ומאמריו כמעט ולא תורגמו לשפה זו). ב-1997 נענה להזמנה לכהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קאסל בגרמניה.
נפטר בירושלים ב-2003.
יחסו לארץ ישראל
כשנה לפני הסכמי אוסלו, בסתיו 1992, הצטרף פקנהיים לתנועת נאמני הר הבית בעתירה לבג"ץ שנועדה למנוע את הממשלה מדיון על פשרה טריטוריאלית בגולן. בניגוד לתאולוגיה הרווחת בתנועה הרפורמית, הרואה בעליות המודרניות לישראל את 'שיבת ציון השנייה', הצהיר פקנהיים ששחרור השטחים במלחמת ששת הימים הוא שהיווה את 'שיבת ציון השנייה'.
חודשים מספר אחר כך, ועוד קודם להסכמי אוסלו, טען פקנהיים כי "יש ארבע אָשיות לציונות: הארץ, המדינה, חוק השבות וירושלים. אם תימוט אחת האֳשָיות הללו, יימוט גם הבניין עמה".
ייחודיותו של פקנהיים התעצמה בכך שבצד ריחוק יחסי מעמיתיו הרפורמים בכל הקשור ליחס לאדמת ארץ ישראל, הוא נותר ליברל לא פחות גדול מהם בכל הקשור לערכים ליברליים ובכלל זה זכויות המיעוטים. בתור שכזה הוא הציב אתגר לא רק לשמאל, אלא גם לימין, שם נראו רבנים רבים מאז 1967, אך לא רב רפורמי אחד, ועוד אחד הידוע בדעותיו הליברליות.
השואה בהגותו של פקנהיים
מלבד ניתוח ועיסוק בהגותם של שפינוזה, הגל, רוזנצוויג והיידגר, עיקר עיסוקו של פקנהיים היה בשואה. בספרו המרכזי, לתקן את העולם (To mend the World: Foundation of Post-Holocaust Jewish Tought), מגדיר פקנהיים את השואה כאירוע ייחודי בתולדות האנושות אשר שבר את כל המסגרות הפילוסופיות. לדעת פקנהיים, השואה הייתה משתקת את המחשבה הפילוסופית בכלל, ואת מחשבתם של שפינוזה ורוזנצוויג בפרט. הפילוסופיה, החיים והיהדות עומדים משותקים אל מול השואה, אותה לא ניתן להגדיר אפילו במושגי 'טוב ורע', וכפי שכותב ארי בורשטיין:
לדעת פקנהיים, המסר העיקרי היוצא מהשואה היא 'המצווה ה-614'; 'קולה המצווה של אושוויץ'. בנאום שנשא פקנהיים ב-26 במרץ 1967 בסימפוזיון בהשתתפות ריצ'רד פופקין, ג'ורג' סטיינר, אלי ויזל ואחרים, השתמש פקנהיים לראשונה במונחים אלו, והסביר כי ישנה מחויבות מוסרית הדומה לצו הקטגורי של קאנט, להבטחת המשך קיומו של העם היהודי.
דאל
דאל (בהינדי: दाल; בבנגלית: ডাল או দাল) הוא מאכל הודי המבוסס על קטניות, בדרך כלל עדשים, שעועית או אפונים ולעיתים גם גרגירי חומוס או מש. הדאל הוא מאכל מקובל בהודו, פקיסטן ובנגלדש. בדרום הודו, מהווה הדאל גם את אחד ממרכיבי הסמבאר. מקור שמו של המאכל במילה בשפת הסנסקריט שפירושה "לחלק". בדרך כלל הוא נאכל לצד אורז וירקות או רוטי.
דרייב
ראו גם
}}
Electricity
Electricity (בעברית: חַשְׁמַל) הוא סינגל שהוקלט על ידי ההרכב הבריטים סילק סיטי, בהשתתפות הזמרת-יוצרת הבריטית דואה ליפה. השיר יצא לאור ב-6 בספטמבר 2018, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל מתוך האלבומים Electricity ו-Dua Lipa: The Complete Edition.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. הוא זכה בפרס גראמי להקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר.
נכון לחודש ינואר 2023, השיר צבר כ-557 מיליון השמעות באפליקציה ספוטיפיי
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מארק רונסון, דיפלו, וינטר גורדון, רומי מדלי קרופט, דואה ליפה, ג'וניור בלנדר, יעקב אולופסון, רמי דוד, מקסים פיקארד וקלמנט פיקארד והופק על ידי סילק סיטי. השיר הוא שיר מסוגת הדאנס-פופ, המשלב בתוכו גם את סוגת מוזיקת ההאוס.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-400 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-125 מיליון צפיות.
מארי קאסאט
מארי סטיבנסון קאסאט (באנגלית: Mary Stevenson Cassatt; 22 במאי 1844 – 14 ביוני 1926) הייתה אמנית אמריקנית. הייתה ממובילי זרם האימפרסיוניזם, יחד עם צ'יילד האסאם וג'ון הנרי טוואצ'טמן בארצות הברית.
ביוגרפיה
קאסאט נולדה בפנסילבניה שבארצות הברית, לזוג הורים משכילים ומבוססים.
בשנת 1860 החלה קאסאט ללמוד באקדמיה לאמנות של פנסילבניה. לאחר שנתיים סיימה את לימודיה. קאסאט הבינה שכדי לפתח את יכולותיה האמנותיות עליה לנסוע למערב אירופה, כדי ללמוד מיצירות אמנות המצויות במוזיאונים וכמו כן ללמוד אצל מורים. למרות הקשיים בנסיעה לבדה כאישה צעירה, מעשה שבתקופתה לא היה מקובל, נסעה קאסאט ב-1866.
לאחר שמונה שנים שבהן ביקרה במוזיאונים ולמדה אמנות בפריז, ברומא, בפארמה, בסביליה ובאנטוורפן, התיישבה בפריז ב-1874.
קאסאט שלחה את עבודותיה לסלון בפריז. עבודותיה התקבלו והוצגו בשש תערוכות בסלון (בשנים: 1868, 1872, 1873, 1874, 1875, 1876).
ב-1877, לאחר שעבדה כשלוש שנים בפריז, הביא אמן שהכירה באנטוורפן לסטודיו שלה את אדגר דגה. דגה הזמין אותה להצטרף לקבוצת האמנים האימפרסיוניסטים ולהציג את עבודתה איתם במקום בסלון. קאסאט הסכימה באופן מיידי ובהתלהבות, כיוון שהעריכה את החדשנות האמנותית של דגה ורעיו האימפרסיוניסטים ובהם גם ברת מוריזו.
האמצעים הקומפוזיציוניים של אדגר דגה, ושל ההדפס היפני, ניכרים בעבודותיה, למשל בציור "האמבט", אבל אינם פוגמים במקוריות של הציירת ובעיצוב המיוחד לה. הדמויות בציורים של מארי קאסאט הן בעיקר נשים וילדים, אותם היא מציגה באובייקטיביות וברגש.
קסאט, התמקדה בחיי נשים, המשפחה והיום־יום, והייתה אחת הנשים הבודדות והאמריקאית היחידה שהתקבלה לחוגי האימפרסיוניסטים בפאריס, מתוך חברות עמוקה עם אדגר דגה. היא יצרה ציורים שהראו בצורה חדשה ובעדינות רבה את מערכת היחסים שבין אמהות לילדיהן.
קאסאט חשה על בשרה את ההבדל בין היחס לאמניות בצרפת והיחס אליהן באנגליה ובאמריקה, שם עדיין דרשו שאמניות תציירנה רק נושאים נשיים טבעיים, מספר הנשים שבקשו חינוך אמנות הלך וגדל והן חשו שעליהן לנהל משא ומתן על התקבלותן כאמניות. רק מועטות כמו אליזבט תומפסון [Elizabeth Thompson] ורוזה בונור [Rosa Bonheur] הוכרו כ'יוצאות מהכלל'. אבל את יתר האמניות המבקרים העריכו רק במונחים מגדריים. הסופר ומבקר האמנות ג'. ק. האויסמנס
[J. K. Huysmans] טען שיכולותיה של מרי קאסאט לצייר ילדים נובעים מתוך הנשיות שלה, ככה התעלם והמעיט בערכה של העבודה הרבה שנשים אמניות השקיעו בלימודי האמנות שלהן. בשנת 1893 מרי כותבת "אחרי הכל תנו לי את צרפת, נשים אינן צריכות להאבק להכרה כאן, אם הן יוצרות יצירות רציניות".
קאסאט נהגה לרכוש יצירות מחבריה האימפרסיוניסטים, ולשלוח אותן לפילדלפיה - לאחיה אלכסנדר קאסאט. כך התרחב ציבור האוהדים של הציור האימפרסיוניסטי אל מעבר לים, והאמנים זכו להכרה והצלחה בארצות הברית עוד לפני שכוכבם דרך באירופה. בהיותה בפריז היא עזרה לציירות אמריקאיות לרבות לוסי אנג'לין בייקון להתקבל ללימודים אצל ציירים צרפתים.
בשנת 1912, סבלה מקטרקט בעיניה, והטיפול שקבלה לא הצליח, ולכן הפסיקה לצייר. אך המשיכה לעזור במאבק למתן זכות בחירה לנשים ואף הציגה תערוכה למענו בשנת 1915.
האמנית הייתה בעלת כושר הסתכלות מצוין וידעה להעביר לא רק את רגשות המצוירים שלה, אלא לעיתים אף את מצבם הבריאותי, בציור 'נערה בגינה' רואים בבירור שהנערה חולה בדלקת מפרקים שיגרונית. בבית הספר לרפואה בבירמינגהאם באלבמה משתמשים בציור שלה בקורס לאיבחון רפואי. באוספי מוזיאון ישראל שבירושלים שמור ציור מקורי אחד של מארי קאסאט בשם "ראשה של אדל" מס' 3.
קלי ריילי
ג'סיקה קלי שיבון ריילי (באנגלית: Jessica Kelly Siobhán Reilly; נולדה ב-18 ביולי 1977) היא שחקנית אנגלייה. היא הפכה לכוכבת בעקבות הופעתה במחזה "After Miss Julie" בדונמאר ורהאוס שבלונדון, והייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2003.
ביוגרפיה
ריילי נולדה וגדלה במחוז סארי שבאנגליה. אמה הייתה פקידת קבלה בבית חולים ואביה, ג'ק ריילי, היה שוטר. סבה וסבתה היו אירים.
בעקבות הופעתה המקצועית הראשונה קיבלה ריילי תפקידים בתיאטרון האנגלי. היא השתתפה בארבע הפקות של טרי ג'ונסון: "Elton John’s Glasses" (ב-1997), "The London Cuckolds" (ב-1998), "The Graduate" (ב-2000) וב-"Piano/Forte" (ב-2006). ג'ונסון כתב את "Piano/Forte" במיוחד עבורה. ריילי ציינה שהוא למדה רבות מקארל רייץ, שביים אותה במחזה "The Yalta Game" שהוצג בדבלין בשנת 2001. היא אמרה ש"הוא היה כיתת האמן שלי. לא הייתי מסוגלת לעשות את 'מיס ג'ולי' אילולי שיחקתי באותו מחזה".
ריילי שהרגישה שהיא מזוהה עם תפקידים קומיים, חיפשה תפקידים מסוג שונה כמו איימי בסרט "סיבוב אחרון" שביים פרד סקפסי. ב-2001 הופיעה בתיאטרון רויאל קורט במחזה "ארורים" מאת שרה קיין. ב-2002 כיכבה לצדם של אודרי טוטו ושל רומן דואיס בתפקיד ונדי, סטודנטית אנגליה המשתתפת בתוכנית ארסמוס, בקומדיה הצרפתית "פודינג אירופאי". היא חזרה וגילמה את אותה דמות בסרט ההמשך ב-2005 "בובות רוסיות" ובסרט מ-2013 "פריז פינת ניו יורק". עוד ב-2005 שיחקה ריילי בסרט "גברת הנדרסון גאה להציג" ובסרט "גאווה ודעה קדומה" בתפקיד קרוליין בינגלי.
בשנת 2008 שיחקה ריילי לראשונה בתפקיד ראשי בסרט האימה "Eden Lake", וב-2009 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה הבריטית "Above Suspicion". בנוסף הופיעה ריילי בסרטי הקולנוע "שרלוק הולמס", "הפצוע" ו"אני ואורסון ולס". ב-2011 חזרה ריילי והופיעה בתפקיד מרי ווטסון בסרט "שרלוק הולמס: משחק הצללים".
ב-2014 כיכבה ריילי יחד עם גרג קיניר בסרט "יש גן עדן" ובסרטו של ג'ון מייקל מקדונה "Calvary". עוד ב-2014 כיכבה ריילי בסדרה קצרת הימים "Black Box" בתפקיד קתרין בלק, מדענית המגלה את מסתרי המוח (הקופסה השחורה) בעוד היא מסתירה מהעולם את עובדת היותה חולה בהפרעה דו-קוטבית.
ב-2015 כיכבה ריילי בעונה השנייה של הסדרה "בלש אמיתי" של רשת HBO בתפקיד ג'ורדן סמיון, אשתו של פרנק סמיון (בגילמו של וינס וון). עוד ב-2015 שיחקה ריילי לראשונה בברודוויי לצדם של קלייב אוון ושל איב בסט במחזה "Old Times" מאת הרולד פינטר שהועלה בתיאטרון אמריקן איירליינס.
פרסים ומועמדויות
על תפקידה במחזה "After Miss Julie" בתיאטרון דונמאר ורהאוס הייתה ריילי מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בשנת 2003. היא הייתה השחקנית הצעירה ביותר (בגיל 26) שהייתה מועמדת לפרס זה. ב-2005 זכתה בפרס השחקנית החדשה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן על תפקידה כוונדי בסרט "בובות רוסיות". ב-2006 זכתה ריילי בפרס אמפייר לשחקנית החדשה הטובה ביותר על הופעתה בקומדיה הבריטית "גברת הנדרסון גאה להציג". ב-2009 הייתה ריילי פעם נוספת מועמדת לפרס אוליבייה על תפקידה כדזדמונה בהפקה עטורת שבחים של "אותלו" בדונמאר ורהאוס. ב-2010 הייתה מועמדת לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "Eden Lake". היא זכתה בפרס הזרקורים ב-2012 בפסטיבל הקולנוע בהוליווד על הופעתה בתפקיד ניקול בסרט "הטיסה".
חיים אישיים
ריילי הייתה מאורסת לשחקן הישראלי יאיר לוטן, המוכר בחו"ל בשם הבמה ג'ונה לוטן. ב-2012 התחתנה עם בעל ההון קייל בואר (Kyle Baugher).
קייטרהאם (רכב)
קייטרהאם (באנגלית: Caterham) היא יצרנית מכוניות ספורט בריטית, הממוקמת בעיירה קייטרהאם אשר במחוז סארי באנגליה. ייחודה של קייטרהאם בייצור מכוניות ספורט קלות-משקל ודגמה העיקרי כיום הוא ה"סופר-7" אשר מהווה פיתוח ישיר לדגם ה"7" של חברת לוטוס.
היסטוריה ורקע
קייטרהאם נוסדה כסוכנות מכירות חשובה עבור יצרנית מכוניות הספורט לוטוס בשנות ה-60'. לאחר שקולין צ'אפמן, מייסד לוטוס הודיע על כוונתו להפסיק לייצר את דגם הסופר-סבן בשנת 1973, החליטה קייטרהאם לרכוש את זכויות הייצור.
הסופר-7
בתחילה, החלה קייטרהאם לייצר את הדגם בגרסה מתקדמת יותר בשם "סדרה 4" (בשנת 1973 לוטוס ייצרו את "סדרה 3"), אך עיצוב הגרסה החדשה לא גרם ללקוחות רבים לרכוש את הדגם ולכן חזרה קייטרהאם לייצר את הסדרה 3.