cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי שראל
לקריאה נוספת
תשס"ב: 	מאמר ביקורת על: לשונות העיתון לפרופ' יצחק שלזינגר. בלשנות עברית 51-50, עמ' 170-167. 2.7.	עריכת כתבי עת
תש"ן-תשנ"ה: חלקת לשון – כתב עת לבלשנות עיונית ושימושית (עורך-מייסד), גיליונות 20-1, מכללות בית ברל ולוינסקי.
תשנ"ז-תשנ"ח: מה, מי ואיך ברשת – הכשרת מורים בסביבה מתוקשבת (עורך-מייסד). גיליונות 2-1, מכון מופ"ת, תל אביב
שרלוטה בורשובה
שרלוטה בורשובה (בצ'כית: Charlotta Burešová; 1904, פראג - 1983, פראג) הייתה אמנית צ'כית יהודיה, ניצולת השואה.
חייה
בורשובה נולדה בפראג. אביה היה חייט. היא למדה בבית הספר לאמנות תעשייתית ובאקדמיה לאמנות יפה בפראג. היא נישאה לראדים בורש, שהיה עורך דין ונוצרי. ב-1927 נולד בנם, שאף שמו היה ראדים.
ב-1941 החרימו הנאצים את ביתה של בורשובה, והיא אולצה לעזוב אותו. כמו כן, אולצה להפסיק לצייר. היא התגרשה מבעלה, ככל הרנאה כדי להגן על רכוש המשפחה, שהיה מוחרם אם היה בבעלותה, אך נשאר בבעלותו.
ב-1942 גורשה לגטו טרזין. היא שובצה לעבודות כפייה בציור גלויות ברכה. לאחר מכן הועברה לסדנת האמנים. בסדנה זו יצרה העתקים של יצירות קלאסיות. אחת מהן מצאה חן בעיני אחד הממונים הנאצים, והוא מנע את גירושה למחנות ההשמדה במזרח. בורשובה ציירה בחשאי ציורים המתארים את הגטו, פורטרטים של ילדים, רקדניות וטבע חי.
לאחר שחרור גטו טרזין באביב 1945 שבה בורשובה לפראג. היא שבה ונישאה לבעלה מלפני המלחמה, והמשיכה לצייר.
הנצחה
יד ושם מציג ציורים של בורשובה בתערוכת הקבע במוזיאון לאמנות בקמפוס יד ושם.
יונתן דובי
יונתן דובי (נולד ב־1976) הוא פרופסור חבר במחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נודע בציבור בעיקר בשל הרצאותיו ומאמריו שבהם נטען, בניגוד לקונצנזוס המדעי בנושא, שאין קשר ברור בין ההתחממות הגלובלית לבין הפעילות האנושית, ושהרעיון בדבר קשר כזה אינו מוכח מדעית. בנוסף, טוען דובי שההתחממות אינה מהווה משבר אקלים משום שבעבר התרחשו התחממויות גלובליות דומות. דובי מביא כדוגמה את תקופת החום הימי ביניימית(אנגלית), שהתקיימה בצפון האוקיינוס האטלנטי בסביבות המאה העשירית וה-11 לספירה - זאת על אף שעל פי ההערכות המקובלות לא היה מדובר בהתחממות גלובלית. דובי טוען שדו"ח ה-IPCC האחרון מדגים שבמאה השנים האחרונות לא חלו שינויים גלובליים באירועי קיצון כגון שיטפונות, בצורות, או סופות, שכמות השריפות בעולם ירדה משמעותית ושכמות ההרוגים מאירועי קיצון מטאורולוגיים ירדה ב-98% במאה השנים האחרונות.
קורות חיים
נולד בבאר שבע לאריה ולנחמה ולו שלושה אחים. בצבא שירת בחטיבת גולני.
ב־2001 סיים תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב־2003 סיים תואר שני בפיזיקה בהצטיינות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ב־2007 סיים דוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב בהנחיית פרופסור יגאל מאיר ופרופסור ישי אבישי. ב־2009 סיים פוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. ב־2010 סיים פוסט דוקטורט במעבדה הלאומית לוס אלמוס.
דובי כתב את ההקדמה למהדורה העברית לספר "אפוקליפסה אף פעם – כיצד בהלת האקלים פוגעת בחברה" מאת מייקל שלנברגר.
בשנים 2007 ו־2008 זכה דובי בפרס קיטל. בשנת 2017 זכה בפרס קריל על הצטיינות במחקר מדעי. נושא המחקר היה מעבר והמרת אנרגיה במערכות ננומטריות.
תחומי מחקר
תחומי המחקר העדכניים שלו כוללים דינמיקה קוונטית של מערכות פתוחות, פוטוקטליזה ננו־פלאזמונית, הולכה מגנטית בצמתים מולקולריים וחישוב קוונטי על רשתות הולכה.
חיים אישיים
דובי מתגורר בתל אביב, נשוי בשנית ולו ארבעה ילדים. הוא מוזיקאי חובב ומנגן בחליל ובסקסופון.
הקומונה החדרתית
"הקומונה החדרתית" הייתה הגרעין המייסד של קבוצת דגניה. הקבוצה מנתה שתי חברות ועשרה חברים.
תולדות הקומונה
חברי הקבוצה החליטו ליזום הקמה של תנועה המתבססת על עקרונות של שיתוף ושל עזרה הדדית. הם התארגנו באנייה בדרך לישראל בשנת 1908. מיד עם הגיעם ארצה עבדו יחד בפתח תקווה, בבן שמן ולאחר מכן בחוות כנרת. החווה נתקלה בקשיים כלכליים, ורופין נאלץ לפטר את הפועלים - ביניהם חברי הקומונה הרומנית בניהולו של יוסף בוסל. בוסל וחבריו עזבו לחדרה, ושם הקימו קומונה חדשה, שאליה הצטרפו חלוצים נוספים. שמה החדש של הקומונה היה "הקומונה החדרתית".
בעטיים של הקשיים הרבים שאליהם נקלעה חוות כנרת, החליט מנהלה, ד"ר ארתור רופין, להעניק לקבוצת פועלים אחרים, שהגיעו מאזורים שונים, שטח אדמה לניהול עצמי שעליו יגדלו גידולי שדה במשך שנה, שבסופה יבדקו את המאזן. ואכן, בשנת 1910 הפועלים הצליחו לעמוד ביעדים הכלכליים שהציבו לעצמם: מאזן גידולי השדה נהיה לחיובי, והרווח היה ניכר. משכך, שכנע ד"ר רופין את חברי הקומונה החדרתית לחזור ולעבוד בחוות כנרת. מחוות כנרת עברה הקומונה לאום ג'וני, שם התגוררה בבקתות ובחושות של הפלאחים הערביים המקומיים ועסקה בהכשרת קרקעות.
על מנת להקל על החלוצים נבנה צריף בידי הנגר הטמפלרי במושבה הגרמנית בחיפה (ואכן המדרגות החיצוניות של הצריף משקפות אדריכלות טמפלרית). בסיום בנייתו הועלו חלקי הצריף על רכבת העמק והובל לנקודת ההתיישבות, שם שימש כמגדל שמירה, מחסן כלים, מטבח ומקום ללינה מזדמנת בנוסף לחושות. עשרות שנים מאוחר יותר, הוגבה הצריף לסמל של דגניה בראשית דרכה.
חברי הקומונה החדרתית התבססו באום ג'וני, ועמלו קשה על מנת לחזק את המשק. החברים בקומונה הכריזו על  נוהלי עבודה ודרכי ארגון, וכך התחילו להתגבש חיי הקבוצה. בקומונה באה לידי ביטוי גם מודעות לסוגיית מעמדה של האישה, והועלתה דרישה לשוויון מלא בין המינים, בזכויות ובחובות. בעת ישיבתם באום ג'וני החליטו החברים לקרוא ליישובם בשם "דגניה", כפי שכתבו במברק שיועד לד"ר ארתור רופין: "קראנו את מושבתנו דגניה על שם חמשת מיני הדגנים הגדלים אצלנו".
שמות חברי הקומונה החדרתית: תנחום תנפילוב, ישראל בלוך, יוסף אלקין, שרה מלכין, יוסף ברץ, מרים אוסטרובסקי-ברץ, יוסף בוסל, צבי יהודה זלצמן, חיים צודיקוב, יהושע אקר, אהרון יוסילביץ וירוחם קליבנוב. אליהם הצטרפו בשלב מאוחר יותר : יצחק בן-יעקב, שמואל דיין, אברם גרינשפון ויעקב ברקוביץ וחיים ברקוביץ, אחיו של יעקב.
דובי דווידוב
דובי דווידוב (באנגלית: The Berenstain Bears, "דובי ברנשטיין") היא סדרת הנפשה קומית אוסטרלית-אמריקאית, המבוססת על סדרת הספרים "דובי ברנשטיין" מאת סטאן ויאן ברנשטיין, אשר בוימה על ידי באז פוטמקין והופקה על ידי Endemol Australia.
בשנת 2003 הופקה הסדרה "משפחת דובינשטיין", אשר משמשת כעיבוד נוסף לסדרת הספרים.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר משפחת דובים שמתנהגת כמו בני אדם. המשפחה מתגוררת בעץ, וכוללת אבא, אמא, אח ואחות. בכל פרק בסדרה הדובים עוברים הרפתקאות ולומדים דברים חדשים. חלק מהפרקים מבוססים על ספרים מתוך סדרת הספרים "דובי ברנשטיין", וחלק בעלי עלילה מקורית.
דמויות ומדבבים
בנוסף דיבבו בדיבוב האנגלי ג'וש רודין ומריסה מנדנהול.
הפקה
לאחר שהפיקו עם ג'ו קטס בין השנים 1979–1983 חמישה סרטי טלוויזיה מונפשים שמבוססים על סדרת הספרים "דובי ברנשטיין", סטאן ויאן ברנשטיין החליטו להפיק את סדרת הטלוויזיה. המדבבים בדיבוב המקורי של הסרטים לא חזרו לדבב בסדרת הטלוויזיה, ובשונה מהסרטים הדמויות לא דיברו בחרוזים.
יוסף גיליס
יוסף גיליס (באנגלית: Joseph Gillis; 3 באוגוסט 1911 – 18 בנובמבר 1993) היה מתמטיקאי ישראלי, ממקימי הפקולטה למתמטיקה במכון ויצמן למדע אשר כיהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית במוסד. מחקריו עסקו בקומבינטוריקה ובמשוואות דיפרנציאליות חלקיות ויישומיהן לתורת הזרימה.
קורות חיים
נולד ב-3 באוגוסט 1911 בבריטניה. למד באוניברסיטת קיימברידג' ובשנת 1935 סיים דוקטורט בהנחיית אברהם בסיקוביץ'. במלחמת העולם השנייה היה חבר בצוות המתמטיקאים של המודיעין הבריטי בראשותו של אלן טיורינג בבלצ'לי פארק, שעסק בפענוח הצפנים של גרמניה הנאצית. בשנים 1937 ל-1947 נמנה עם סגל אוניברסיטת המלכה בבלפסט.
בשנת 1948 עלה ארצה ועמד בראש צוות מפצחי צפנים ביחידה ש.מ. 2 (כיום יחידה 8200). על תרומתו ליחידה בראשית דרכה מסופר:
בהמשך הצטרף למכון זיו (לימים מכון ויצמן) והיה ממקימי הפקולטה למתמטיקה. לתקופה מסוימת כיהן כיו"ר המועצה המדעית של המכון. בין השנים 1954 ל-1955 היה חוקר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, כחלק מצוות המחשב האלקטרוני שבראשות ג'ון פון נוימן.
עסק רבות בקידום החינוך המתמטי. עמד בראש המחלקה להוראת המדעים שייסד עמוס דה-שליט במכון. הוא יזם ואימן במשך שנים את המשלחת הישראלית לאולימפיאדות המתמטיות, וערך את כתבי העת המתמטיים לנוער "גליונות מתמטיקה" ו"אתגר". במשך שנים רבות כיהן כיושב ראש ועדת המקצוע העליונה למתמטיקה במשרד החינוך. יזם את האולימפיאדה הארצית במתמטיקה, שכיום נקראת על שמו, שעם הזוכים בה נמנים נערים שהפכו לפרופסורים למתמטיקה, ובהם מיכה שריר, נוגה אלון ויוסף עזר.
בשנת 1951 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים ביחד עם פרופ' ישראל דוסטרובסקי ופרופ' צ' ר' ליועלן.
נישא לאולגה קירש, משוררת שכתבה באפריקאנס ובאנגלית, והיה אב לשתי בנות. נפטר ב-19 בנובמבר 1993, בגיל 82.
Play (שיר של ג'קס ג'ונס ויירס אנד יירס)
Play (בעברית: לשחק) הוא סינגל של הדי ג'יי הבריטי, ג'קס ג'ונס, בהשתתפות הלהקה הבריטית יירס אנד יירס. הוא יצא לאור ב-28 בנובמבר 2018. הוא נכלל בתוך המיני אלבום של ג'ונס, Snacks. הסינגל גם נכלל באלבום השני של הלהקה, Palo Santo, אשר יצא לאור באותו היום בו הסינגל יצא לאור.
וידאו קליפ
קליפ ויזואלי לשיר יצא לאור ב-28 בנובמבר 2018, וזכה ל-6.5 מיליון צפיות, נכון לאוקטובר 2020. הקליפ הרשמי לשיר יצא לאור ב-28 בינואר 2019, כחודשיים לאחר הקליפ הוויזואלי וזכה ל-24 מיליון צפיות, נכון לאוקטובר 2020.
הקליפ הרשמי מראה את אולי, ביחד עם ג'ונס רוקדים בחנות על לצד רקדנים הלבושים כירקות. הוא גם מראה את ג'ונס עובד בחנות זו.
הקומונה במגדל
הקומונה במגדל הייתה מושבה שיתופית בארץ ישראל, אשר הוקמה בשנת 1912 על ידי יוסף טרומפלדור וששה מחבריו. לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב דרישות קשוחות שהופנו מצד טרומפלדור כלפי חבריו וכלפיו-עצמו.
ראשיתה של חוות מגדל
בשנת 1906, כת קתולית גרמנית החליטה לרכוש כ-6000 דונם מאדמות מג'דל הערבית על מנת לשחזר אתרים נוצריים שהתקיימו בעבר באזור, ולחדש את ההתיישבות הנוצרית שם. ואולם, האקלים הקשה ששרר במקום לא אפשרו לחברי הכת לממש את תוכניותיהם, והם נאלצו למכור את השטחים שרכשו. השטחים נמכרו לקבוצה ציונית גרמנית, אשר מנתה 12 אנשים, שבראשם ד"ר יחיאל צ'לנוב מרוסיה ופרופ' אוטו ורבורג מגרמניה. ביחד הם הקימו את "חברת טבריה אדמות ונטיעות", ובנו חווה חקלאית לצורך הכשרת יהודים לעבודה חקלאית. הנהלת החווה נמסרה למשה גליקין, ציוני מסור אשר הרצל כינה אותו ביומנו "גליקין הפיקח". משה גליקין היה זה שהעניק לחווה את השם הישן מגדל.
בשנת 1909 החלו להכשיר את הדרך לעגלות שינועו מטבריה למגדל, ולהכין את השטח לעיבוד חקלאי. במקום נבנתה חווה החקלאית, אשר השקיפה אל הכנרת והייתה מוקפת חומה ובתי מגורים. שנתיים לאחר מכן הפכה חוות מגדל למקום העבודה החשוב ביותר לפועלים חקלאים בגליל. בחווה זאת עבדו צבי חומסקי, א.ד. גורדון, ברל כצנלסון, זלמן שזר ועוד. בנוסף, בחווה נעשו ניסיונות לגדל כותנה, בננות וירקות, ניטעו פרדסים וכרמי זיתים והוקמה רפת לחלב ותוצרתו.
כשנה מעת הקמת החווה, משה גליקין הפסיק לעמוד בראשה עקב סכסוכיו עם הפועלים.
הקמת הקומונה
מגדל נבחרה כמקום ראשוני בישראל לקומונה להכשרה חקלאית ולגיבוש חיי חברה. הוגה הרעיון היה יוסף טרומפלדור, שהקדיש שנים רבות מחייו לשכלול רעיונות להקמת יישובים שיתופיים על פי עקרונות סוציאליסטיים בארץ ישראל.
בשנת 1912, לאחר סיום לימודיו, טרומפלדור וששה סטודנטים מחבריו הגיעו לחוות מגדל, ושם קיבלו מגליקין, מנהל החווה, הסכמה להקמת קבוצה אוטונומית-למחצה במקום. מטרתם הייתה ללמוד בחווה עבודה חקלאית כדי לצאת בהמשך להתיישבות שיתופית על אדמה משלהם. הרעיון היה להקים בהמשך, ללא כל תמיכה או עזרה ממוסדות חיצוניים, "מושבה קומוניסטית", שבה העבודה והרכוש משותפים.
טרומפלדור וששת חבריו הצליחו להקים את "הקומונה המגדלאית", אך לאחר כשנה התפרקה הקומונה עקב סכסוך עם טרומפלדור
לאחר פירוק הקומונה
לאחר פירוק הקומונה, המשיכה מגדל להתנהל כמושבה חקלאית. הייתה זו מושבה קטנה שבה חקלאים מעטים, ושלא זכתה לתמיכה לאומית כלשהי. למרות המצב גילו התושבים נחישות והקימו ועד מושבה שפעל למען הקמת בית ספר, גן ילדים, בית כנסת, ברכת מים, שירותי שמירה וכו'. כמו כן הוקמה במקום אגודה חקלאית. בשנת 1945 נבנו במושבה 15 בתים נוספים בעזרת הסוכנות היהודית. באותה השנה הוכרזה המושבה מגדל כמועצה מקומית.
ויליאם שמין
ויליאם שמין (באנגלית: William Shemin 14 באוקטובר 1896 – 15 באוגוסט 1973) היה חייל יהודי-אמריקאי בצבא ארצות הברית אשר הוענקה לו מדליית הכבוד 97 שנים לאחר שנלחם במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
שמין נולד ב-1896 בבייון ניו ג'רזי. בשנת 1914 סיים את לימודיו בבית הספר לריינג'רים בניו יורק והחל לעבוד כיערן בבייון. כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס ב-2 באוקטובר 1917. לאחר סיום ההכשרה הבסיסית הוא שובץ כרובאי בחיל המשלוח של ארצות הברית נשלח לצרפת. שמין השתתף בקרב השני על המארן ונפצע מרסיסים ומקליע שחדר את הקסדה שלו ונתקע מאחורי אוזנו השמאלית. בעקבות פציעתו הוא אושפז למשך שלושה חודשים ולאחר מכן חזר לשירות בתפקידים עורפיים בכיבוש גרמניה ובלגיה עד לשחרורו בכבוד מהשירות באוגוסט 1919. בגין פציעותיו בזמן לחימה הוענק לו עיטור לב הארגמן, בנוסף ב-29 בדצמבר אותה שנה הוענק לו צלב השירות המצוין בגין גבורתו בשדה הקרב, עיטור זה הוחלף בהמשך על ידי מדליית הכבוד.
לאחר שחרורו מהצבא החל ללמוד במכללה ליערנות של ניו יורק מטעם אוניברסיטת סירקיוז. לאחר קבלת התואר פתח עסק לחממות, גננות ועיצוב נוף בברונקס. הוא נפטר ב-1973 והשאיר אחריו 3 ילדים.
ב-2 ביולי 2015, 97 שנים לאחר הקרב בו השתתף הוענקה לשמין מדליית הכבוד על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה, המדליה הוענקה לבנותיו של שמין. האירוע נחשב לחריג והצריך את אישור הקונגרס לחריגה שכן מדליית הכבוד מוענקת בדרך כלל בגין אירועים שהתרחשו בחמש השנים שקדמו להענקתה. הסיבה בגינה המדליה הוענקה שנים כה רבות אחרי האירוע היא חקירה שניהל צבא ארצות הברית החל משנת 2001 בשל החשד כי יהודים ומיעוטים אחרים קיבלו את מדליית צלב השירות המצוין ולא את מדליית הכבוד רק בשל מוצאם.
מגנברוט
מגנברוט (בגרמנית: Magenbrot) הוא ביסקוויט מזוגג קטן ומתוק, שדומה באופן מסוים לעוגיית ג'ינג'ר. שם המנה מתורגם ישירות ל"לחם קיבה" מכיוון שמאמינים כי הוא עוזר בשיפור העיכול. מקורו של מתכון זה בגרמניה ונמכר בדרך כלל בשווקי חג המולד בכל רחבי אירופה.
ויליאם שמין
ביוגרפיה
לאחר שקיבל את מדליית הכבוד הוחלט לקרוא לבית ספר בעיר הולדתו על שמו.
ארגון הפשע וליקולוקסקאיה
ארגון הפשע וליקולוקסקאיה (ברוסית: Великолукская организованная преступная группировка) הוא ארגון הפשע הגדול ביותר בסנט פטרסבורג בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, שקבע במשך כמעט כעשור את חייה הפליליים של העיר.
מגנברוט
מראה והרכב
מגנברוט ידוע בצורת היהלום שלו ובחזית החומה הכהה בגרמניה, וצורת פרוסת הלחם שלה בשווייץ. מאפה זה מיוצר עם קמח, חיטה, סודה לשתייה, כוכב אניס, קינמון, ציפורן ואגוז מוסקט וממותק באמצעות דבש וסוכר. תפוזים מסוכרים, קליפת לימון ואגוזי לוז מתווספים גם הם לטעמים סוגים מסוימים של מגנברוט מצופים בזיגוג קקאו מתוק.
ארגון הפשע וליקולוקסקאיה
תחילת הקמת הארגון
מנהיגי העתיד של הארגון הפלילי, האחים ניקולאי וויקטור גברילנקוב, נולדו בעיר וליקיי לוקי, מחוז פסקוב. האחים גברילנקוב עברו לסנט פטרבורג והתעסקו בעסקי הבירה. הם קיבלו משרה באחד ממפעלי השתייה היוקרתיים בלנינגרד - המסעדה "רוזה חוטור".
באמצע שנות ה-80 אספו האחים גברילנקוב צוות ספורטאים חזק במסעדה "ורד חוטור", שבראשה עמדו גם בני העיר וליקיי לוקי, אנדריי סרגייב ואלכסיי קוסוב.
מגנברוט
מראה והרכב
בדרך כלל תקופת ההכנה שלו מתפרשת על פני יומיים. את הבצק מכינים מראש ומשאירים לילה שלם כדי שהוא יתייצב כמו שצריך. לאחר מכן הוא מופרד לחתיכות קטנות ונאפה בתנור.
מגנברוט נקרא בעבר גם Alpenkräuter-Brot (לחם עשבי תיבול אלפיני).
ארגון הפשע וליקולוקסקאיה
תחילת הקמת הארגון
עד מהרה, האחים גברילנקוב לקחו תחת חסותם חטיבת ספורטאים מהעיר טמבוב. ביניהם בלט ולדימיר קומארין. עד מהרה הבינו האחים שעם צוות כזה הופיעו סיכויים חדשים. כעת ניתן היה להתחיל להרוויח כסף לא על ידי מילוי בירה ותשלומים קצרים, אלא על ידי סחיטה.
"פרסטרויקה" פתחה אופקים חדשים לארגון הפלילי שזה עתה הוקם. מושאי תשומת הלב היו סוחרים פרטיים שמכרו מוצרי צריכה זולים במסווה של מוצרים ממותגים, ענתיקות, אייקונים, נפחים, סוחרי מטבעות. החישוב שלהם היה פשוט מאוד - הם סחטו כסף מאלה שלעולם לא היו הולכים להתלונן במשטרה, בידיעה היטב שהמשטרה קודם כל תתעניין בהם. העסק החל להביא רווח יציב.
בסוף שנות השמונים היה גל חדש של הגירה ברחבי ברית המועצות. יהודים שעזבו למולדתם ההיסטורית לא עזבו את הארץ בידיים ריקות. שעות ספורות לפני שהמטוס המריא, ביקרו אותם האחים עם חבריהם, לקחו מהם כסף וחפצי ערך. וכאן החישוב שלהם היה מדויק מאוד - איש לא רצה להתלונן במשטרה כשכמעט עזבו את ברית המועצות.
עלייתו של ארגון הפשע
הכל התנהל כרגיל, כאשר בשנת 1989 קרה הבלתי צפוי - חברי הארגון מהעיר טמבוב נעצרו כמעט כולם באשמת סחיטה. ביניהם היה ולדימיר קומארין. בית המשפט גזר עליו 4 שנות מאסר. לאחר ששוחרר, הגיע קומארין לאחים גברילנקוב בשנת 1991 בבקשה לעזור להם "לקום". אך האחים לא סלחו וסירבו לו. יחד עם קומארין עזבו כל חברי הארגון מהעיר טמבוב. כך הוקם ארגון הפשע טמבוב.
באותה תקופה, הארגון הפללי וליקולוקסקאיה וטמבובסקאיה החלו לעבוד במקביל, מחלקים תחומי השפעה בסנט פטרסבורג ומנסים לא להתנגש זה עם זה. אך דו קיום שליו לא נמשך זמן רב.
בשנת 1993, בסנט פטרסבורג החלה להתכונן למשחקי הרצון הטוב הקרובים. בתנאים מועדפים נוצרו כספים רבים במטרה לרכוש ציוד ומזון מחו"ל הדרוש לחגיגות. בפרט הוחלט להסדיר את אספקת היין המיובא באיכות גבוהה לעיר.
בהזדמנות זו פנה איש עסקים עברייני אחד לארגון טמבובסקאיה. העסק פרח, ועד מהרה הופיע יין ספרדי אמיתי על מדפי מרבית חנויות העיר. לשודדים היה דולר של רווח נקי מכל בקבוק ולא היו להם בעיות עד שארגון לוליקולוקסקאיה נודע על כך. אנשי האחים גברילוב החרימו סחורה של כמעט מיליון דולר מאיש העסקים וסירבו לתת את הכסף. איש העסקים התלונן בפני טמבובסקאיה, וקומארין עם האחים הגברילנקוב החליטו ליישב את הנושא, וקבעו "סטרלקה" (מפגש), כמו שאמרו באותן שנים.
מקומה של "הסטרלקה" היה המסעדה "קולוס" ליד קתדרלת קאזאן, בתעלת גריבוידוב. בפגישה המליץ קומארין בצורה קשה על האחים להחזיר את הכסף. ניקולאי גברילנקוב הבטיח לעשות זאת, אך עד מהרה נורה איש העסקים על ידי רוצחים עלומים ב-1 בספטמבר 1993 ליד ביתו. כמו כן הוחלט לחסל את קומארין. ב-1 ביוני 1994 תפס אחד מלוחמי וליקולוקסקאיה עמדה על גג הבית מספר 34 ברחוב טורקו, בו התגורר קומארין. ברגע שיצא מהכניסה העביר הצופה פיקוד בווקי טוקי לחברו, שהתחפש לאישה התקרב למכוניתו של מנהיג "טמבובסקאיה" וירה במכונית עם מקלע. השומר של קומארין נפטר, והוא עצמו נפצע קשה ואיבד זרוע. הוא ניצל רק מכיוון שבאותו יום קומארין עצמו נהג במכונית.
זמן קצר לאחר שאת קומארין אסף האמבולנס, הגיע מספר גדול של חמושים מארגון טמבובסקאיה לבית החולים העירוני בסנט פטרסבורג, כדי לשמור על הבוס שלהם. לשוטרים לקח כמה שעות לפזר אותם.
לאחר שהבינו כי הם לא יכלו להימנע כעת ממלחמה עם הטמבובסקאיה, האחים מיהרו לחדש את חטיבותיהם הדלילות למדי. כמה עבריינים שהיו ברשימה המבוקשת הפדרלית הגיעו לחסותו של וליקי לוקסקאיה. ביניהם בלטו במיוחד שני צעירים בשם "ולריקי" - ולרי רונוב ואלרי גבריסנקו. התהילה על פעילותם המוצלחת בתחום הפלילי עברה בכל רחבי סנט פטרסבורג ואף הגיעה לתחומים פוליטיים גבוהים. אז בראשית חורף 1994 פנה יו"ר המפלגה הרפובליקנית הלאומית הרוסית, יורי בלייב, לוולריקים בבקשה לסייע בהוצאת כסף ממשרד אחד. גבריסנקו החזיר במהירות את החוב, אך לא התכוון לחלוק אותו עם בעליו. ב-6 בדצמבר 1994, סמוך לבית מספר 18 ברחוב פיונסטרויאה בלייבה, ירה רוצח אלמוני ממקלע. שניים משומריו נהרגו, וראש המפלגה עצמו נפצע קשה. למרות המניעים הברורים לניסיון ההתנקשות, בלייב התעקש על שלו.
מבועת עד מוות, הפוליטיקאי הסית את החקירה מפושעים אמיתיים. באמצע שנות התשעים הפך ניקולאי גברילנקוב לאליל חי של העולם הפלילי של סנט פטרסבורג. סמכותו הייתה עצומה - כל שודדי סנט פטרסבורג פנו אליו באופן בלעדי, ברבים (вы) ומאחורי גבו "סטפנוביץ" בכבוד. בחוגים רשמיים הוא כבר היה ידוע כאיש עסקים מכובד. הכנסותיו היו יכולים להיות מושא לקנאה לאיזושהי מדינה קטנה - רשתות של חנויות ומסעדות, חברות נדל"ן, עסקי הימורים, כמעט כל המפעלים הרוסיים-פינים המשותפים, חברת דייגים וקונצרן הנפט Neste.
ינדריק זיגוורט
ינדריק זיגוורט (נולד ב-27 באוגוסט 1994) הוא זמר גרמני, נציג גרמניה לתחרות האירוויזיון לשנת 2021 שברוטרדם, הולנד.
ביוגרפיה
ינדריק זיגוורט נולד בהמבורג ב-27 באוגוסט 1994 ולו ארבעה אחים. בנערותו למד זיגוורט כינור ופסנתר, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון למד מוזיקה ארבע שנים במכון למוזיקה של אוניברסיטת אוסנברוק. במהלך לימודיו השתתף זיגוורט במספר מחזות זמר בגרמניה בהם "פיטר פן" בגרסתו הגרמנית. זיגוורט כותב את השירים שלו בעצמו והיוקליילי מהווה אלמנט חשוב במוזיקה שלו ומהווה חלק עיקרי מהעיבוד המוזיקלי.
ב-6 בפברואר 2021 נודע כי נבחר לייצג את גרמניה באירוויזיון 2021. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע זיגוורט למקום ה-25 עם שלוש נקודות.
חיים אישיים
זיגוורט מתגורר בהמבורג עם בן זוגו יאן.
Not OK
Not OK הוא שיר בביצוע של התקליטן הנורווגי, קייגו, והזמרת-יוצרת האמריקאית, צ'לסי קאטלר, שיצא, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, ב-23 במאי 2019. השיר נכתב על ידי לאה הייווד, דניאל ג'יימס, דייוויד ברוק, רוב אלמור, קייגו וצ'לסי קאטלר, והופק על ידי דרימלאב, רופיין וקייגו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הלירי של השיר יצא בערוץ היוטיוב של קייגו ב-24 במאי 2019. נכון לפברואר 2022, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-81 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ של השיר יצא בערוץ היוטיוב של קייגו ב-5 ביולי 2019. נכון לפברואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-22 מיליון פעמים.
תיאטרון האחוזות
תיאטרון האחוזות (בצ'כית: Stavovské divadlo) הוא תיאטרון ובית אופרה בפראג.
היסטוריה
תיאטרון האחוזות נבנה בסוף המאה ה-18 כחלק מעידן הנאורות בעיצובו של אנטונין האפנקר בסגנון נאו קלאסי.
בנייתו נמשכה שנתיים לפי הזמנתו של הרוזן פרנץ אנטון פון נוסטיץ-רייניך.
בניין התיאטרון נשאר באופן יחסי נאמן לעיצובו המקורי.
התיאטרון נפתח בשנת 1783 בהצגת טרגדיה מאת גוטהולד אפרים לסינג.
בין האמנים שהופיעו בתיאטרון האחוזות: קרל מריה פון ובר, אנטון רובינשטיין, קרל גולדמארק, גוסטב מאהלר שניצח כאן, וניקולו פאגאניני.
באוקטובר 1787 הוצגה בתיאטרון הבכורה של דון ג'ובאני של וולפגנג אמדאוס מוצרט בניצוחו, הבכורה של חסדו של טיטוס בוצעה כאן לרגל הכתרתו של לאופולד השני.
תיאטרון האחוזה מופיע בסרט אמדאוס של מילוש פורמן.
אדן קלמן
אדן (אהרון) קלמן (במקור אהרון קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן), בהונגרית: Kálmán Ödön; קונסנטמארטון, 26 באוקטובר 1886 – בודפשט, 11 במרץ 1951) היה הרב הראשי של העיר יאסברן בשנים 1911 עד 1921, היה בין 1921 הרב הראשי של קבניה (כיום רובע 10 של בודפשט) בשנים 1935 עד 1950 היה פרופסור בבית המדרש לרבנים בבודפשט שהוא אחד מבוגריו.
ביוגרפיה
אדן (אהרון) קלמן הוא בנם של יאנוש קוהן ושל רגינה קוהן. בין השנים 1906–1911 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. בתקופה זו למד שנה גם בבית המדרש לרבנים בוורוצלב. בשנת 1910 הגן בהצלחה על עבודת הדוקטורט שלו בפקולטה למדעי הרוח של "האוניברסיטה ההונגרית המלכותית" (ששינתה את שמה תחילה ל"אוניברסיטת פאזמאני פטר" ולאחר מכן לאוניברסיטת אטווש לוראנד). ב-24 בינואר 1912 עבר את בחינת הסמיכה לרבנות לפני הוועדה בראשות ד"ר הרב יעקב שטיינהרץ והוסמך כרב. הוא הוזמן לרב ביאסברן (עיר של כ-30,000 תושבים בהונגריה) ולאחר מכן רב ראשי של העיר. שם שירת את קהילתו במשך 10 שנים, במהלכן שימש כרב צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נקרא לעיר קבניה (כיום כ-78,000 תושבים) בשנת 1921, ונבחר שם לרב ולאחר מכן כרב הראשי של כל הקהילה היהודית (העצמאית דאז) של קבניה.
כתביו, מאמריו ומחקריו הארוכים והקצרים יותר הופיעו בין היתר בספרי השנה של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (IMIT), בכתב העת סקירה יהודית-הונגרית, ב"מאות" (Századok), ב"עלון האוניברסלי לפילולוגיה" (Egyetemes Philologiai Közlöny), ב"אלמנאך היהודי-הונגרי", בכתב העת היהודי החשוב עבר ועתיד, ב"שוויון" (Egyenlőség) וב"בית הכנסת ההונגרי" (Magyar Zsinagóga). קברו נמצא בחלקת הרבנים של בית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
חייו הפרטיים
ב-28 בינואר 1912 בבודפשט, התחתן עם בתם של וילמוש שטראסר ושל רגינה פולצ'ק, מרגיט שטראסר (1891–1963).
ילדיהם:
הנצחה
גולת הכותרת של יצירתו הוא "ספר הרב" (בודפשט, 1940), שהפך למדריך היומיום של הרבנים בהונגריה במשך דורות.
קרטיס טילט
קרטיס אנטוני טילט (באנגלית: Curtis Anthony Tilt; נולד ב-4 באוגוסט 1991 בוולסול שבאנגליה) הוא כדורגלן ג'מייקני-אנגלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ויגאן את'לטיק מהפוטבול ליג הראשונה ובנבחרת ג'מייקה.
קריירת מועדונים
החל משנת 2020 משחק טילט בוויגאן את'לטיק, עמה העפיל בתום עונת לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, תחילה במספר השאלות, והחל מעונת  בחוזה קבוע.
קריירה בינלאומית
ב-25 במרץ 2021 ערך טילט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה, בהפסד 4-1 לנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
אגודת הכורמים
"אגודת הכורמים" היא אגודה שיתופית של יקבי זכרון יעקב ושל יקבי ראשון לציון. היא  נוסדה ב - 22.11.1901 בישראל בתקופת העלייה הראשונה. האגודה נוסדה עקב משא ומתן שיזמו כורמים מהיקבים הגדולים עם הברון רוטשילד ועם החברה היהודית להתיישבות - יק"א, על מנת לקבל אחריות על היקבים בעצמם. האגודה פעילה.
הרקע להקמת אגודת הכורמים
בשנת 1901 ביקשו הכורמים ביקבים הגדולים בראשון לציון ובזיכרון יעקב מהברון רוטשילד ליטול את האחריות על היקבים לידיהם, ולנהל את ענייני השיווק והמסחר של היין. זאת, עקב כישלון כלכלי חרוץ שנחלו היקבים, למרות הכספים הרבים שהושקעו בהם והיבולים הברוכים שהניבו הגפנים שיועדו עבורם. עם חלוף הזמן החליט הברון להיענות לבקשתם של הכורמים, וכשנה מאוחר יותר נוסדה חברת "כרמל מזרחי", אשר ניתן לה זיכיון בלעדי לשיווק היין במזרח הקרוב בשיתוף עם הכורמים.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1904, הכורמים החלו משא ומתן עם יק"א על מנת לקבל אחריות על כלל היקבים. לאחר המשא ומתן הזה נוצרה אגודה שיתופית של הכורמים ביקבי זכרון יעקב וראשון לציון.
השתלשלות האירועים מעת הקמתה של האגודה
בשנת 1905 נחתם הסכם שתוקפו חמש שנים בין נציגי הכורמים ליק"א ולברון רוטשילד. בהסכם זה נקבע כי החברה תקצה סכום נכבד לאגודה החדשה לצורך טיפול בגפנים וחידושן. מצדם של יק"א ורוטשילד נאמר:
זאב גלוסקין, מנהל המשא ומתן מטעם הכורמים, עמד בראש האגודה שנים רבות לאחר הקמתה. בזמנו, האגודה פעלה בדפוסים שיתופיים והתנהלה בצורה דמוקרטית. כבר מתחילת דרכה התברר כי לאנשי האגודה כושר מסחרי מצוין, ויחד עם תמיכתם של הברון רוטשילד וייק"א, כושר המסחר של אנשי האגודה הביא להגדלת המכירות, להשגת מחירים טובים יותר עבור היין, ולהפיכת היקבים מכושלים למצליחים. העודפים של מלאי היין נעלמו, והשיטות הפסולות שננקטו בעבר כדי להיפטר מהם נשכחו. בנוסף, מספרם של הכורמים, חברי הקואופרטיב, גדל, ורובם נטלו חלק באספות הכלכליות השנתיות. זו הייתה עדות למעורבותם בקופרטיב.
בשנת 1912, הסתיימו חמש שנות הניסיון שניתנו לכורמים בהתאם לחוזה שנחתם בין יק"א לאגודה. הברון רוטשילד שהיה מרוצה מאוד מהתוצאות ומהצלחותיהם של הכורמים בשיווק היין וייצורו, חידש בשנת  1912 את החוזה לעוד שלושים ושלוש שנים, עד לשנת 1945. בהסכם החדש נרשם כי על האגודה להחזיר חובותיה ליק"א, דבר שהעיד כי הענף הגיע לרמה טובה של רווחיות, ולא נזקק עוד לעזרה חיצונית כבעבר. בשנים 1912–1914 חודשו נטיעות כרמים חדשים לאחר הפסקה ארוכה, אשר הביאו לגידול בתוצרת היין.
החל משנת 1953 ניהל ד"ר אליקום אוסטשינסקי את אגודת הכורמים במשך 30 שנה.
מאז ועד היום ממשיכה האגודה בפיתוח גידולים חקלאיים, תוך מתן דגש על גידולי הגפן, על ייצור היין ואף על הוספת מוצרים חדשים כגון משקאות אלכוהול ומוצרי מזון.
אגודת הכורמים המאוחדת ראשון לציון
כורמי המושבות ראשון לציון, רחובות, פתח תקווה, גדרה וואדי חנין חברו יחד על בסיס של שיתוף מסחרי, וכך הוקמה אגודה בשם "אגודת הכורמים המאוחדת ראשון לציון". שתי מטרות עיקריות עמדו בפני האגודה. ראשית, לעבד יחדיו במרתפי ראשון לציון את יבול הענבים של חמש המושבות. המטרה הנוספת הייתה מכירת המשקאות שהופקו מיבול המושבות הללו. עיקר פעילותה של האגודה היה בראשון לציון, אך היו לה סניפים נוספים ברחבי הארץ. כל כורם מחמש המושבות, אשר סיפק ענבים ליקבי ראשון לציון במשך ארבע השנים שבין  1902-1905, היה רשאי להימנות כחבר באגודה.
מדי שנה, לפני הבציר, ההנהלה הייתה נוהגת להכין תוכנית, ובה פירוט קבלת הענבים מכל מושבה. הפירוט כלל כמויות ומינים שונים של הענבים. התשלום ניתן על תוצרת משובחת בלבד. האגודה שילמה בעד הענבים מחיר קבוע לכל חבריה. התשלום התבצע בקנטרים על פי משקל הענבים, הן במצב גולמי והן במצב נוזל. כל קנטר הכיל 300 קילו. מחירי הענבים נקבעו מדי שנה על ידי מועצת ההנהגה בלבד.
אגודת שטוקה
אגודת האמנים הפולנים "שטוקה" (בפולנית: ) הייתה אגודה של אמנים חזותיים פולנים בולטים בתחילת המאה ה-20, שחיו תחת למשטרים זרים בפולין. האגודה נוסדה בשנת 1897 בקרקוב, ומטרתה העיקרית הייתה לאשר מחדש את חשיבותה ואופייה הייחודי של האמנות הפולנית בתקופה שבה פולין לא יכלה להתקיים כאומה ריבונית.
הקמה
ההשראה המיידית להקמת החברה החדשה הגיעה מתערוכת האמנות פורצת הדרך שנחנכה ב-27 במאי 1897 בסוקינניצה בכיכר המרכזית בקרקוב. בתערוכה הציגו ציירים מודרניסטים פולנים, והיו תערוכות נפרדות לציור ופיסול. באירוע ביקרו כ-6,000 אורחים והיא הייתה הצלחה גדולה. הפגישה הראשונה של אגודת שטוקה התקיימה ב-27 באוקטובר 1897. בין חבריו המייסדים היו דור אקדמאים מבית הספר לאמנויות יפות שהשתתפו בתערוכה, כולל רקטורים עתידיים של האקדמיה: ליאון ויצ'ולקובסקי, תאודור אקסנטוביץ', יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר. כמו גם האמנים יוזף חלמונסקי, יוליאן פלאט,קז'ימייז סיחולסקי, אנטוני פיוטרובסקי,קונסטנטי לאשצ'קה, יאן רובצ'ק, ארווין אלסטר, יאן סטניסלבסקי, ולודז'ימייז' טטמאייר, גוסטב גוזדצקי, אברהם נוימן, וסטניסלב ויספיאנסקי.
עקרונות
הפילוסופיה האמנותית של שטוקה הייתה לא הומוגנית – האגודה הקיפה את כל ההיבטים של תנועת פולין הצעירה, כולל הנאו-רומנטיקה, סימבוליזם, אימפרסיוניזם ואר נובו. את הפיסול ייצגו בשסטוקה קסאורי דניקובסקי, בולסלאב ביגאס, קונסטנטי לאשצ'קה וצלאב שימנובסקי. זו הייתה שעתם היפה של המודרניסטים הפולנים, כתבה ההיסטוריונית מריה פופרצ'קה, משום שהמגמות הרווחות באמנות האירופית באותה תקופה (אדוורד מונק, יוהאן אוגוסט סטרינדברג) התיישרו לחלוטין עם פסימיות קיצונית של הפולנים תחת השלטון הזר.
החברות בחברה נשמרה בחוזקה על מנת להגן על זהותה. הדבר היה חשוב במיוחד בהתחשב בכך שהאמנים הפולנים נאלצו להציג מחוץ לארצם תחת דגל הכובשים של פולין עצמה. למשל, כאשר התערוכה הבינלאומית נערכה במינכן בשנת 1892 בחרו הציירים ליצור קבוצה פולנית נפרדת, מעשה אותו כינה נציג הצאר הרוסי בוורשה בשם "פרובוקציה פוליטית" במחאתו הרשמית. כתוצאה מכך, בשנת 1900 הוכרחו הציירים הפולנים בפולין הכבושה להציג רק עם הרוסים מרוסיה.
מירצ'ה ג'ואנה
מירצ'ה דן ג'ואנה (ברומנית: Mircea Dan Gioană; נולד ב-14 ביולי 1958) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רומני, היה יושב ראש הסנאט של רומניה בשנים 2008–2011. כיהן כשר החוץ של רומניה בין השנים 2000–2004, היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בין השנים 2005–2010. בשנת 2009 הובס על ידי טראיאן בססקו בבחירות לנשיאות רומניה. בשנת 2010 ג'ואנה הושהה ממפלגתו לחצי שנה ובנובמבר 2011 סולק לחלוטין מחברותו במפלגה והפך לסנטור עצמאי. אחר כך בשנת 2012 הוא הקים ארגון פוליטי חדש בשם "רומניה שלנו" ונבחר ליושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט הרומני. הוחזר באותה שנה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית. החל משנת 2015 עומד בראש מפלגה קטנה חדשה בשם "המפלגה החברתית הרומנית" (Partidul Social Românesc). כמו כן עמד בראש הסניף של המכון אספן ברומניה. החל מ-17 ביולי 2019 ג'ואנה התמנה לסגן מזכיר כללי של נאט"ו במקומה של רוז גוטמולר.  בהכשרתו ג'ואנה הוא מהנדס, משפטן וכלכלן.
רקע משפחתי, ילדותו ולימודיו הראשונים
ג'ואנה נולד בבוקרשט כבן של יואן ג'ואנה, קצין יליד מחוז דולז' באולטניה, שעלה לדרגת גנרל וכיהן כמפקד של ההגנה האזרחית בעת השלטון הקומוניסטי הארוך ברומניה. אמו, אלנה יוליאנה הייתה מהנדסת ברשות התחבורה בבוקרשט. בילדותו גדל בשכונות צ'ישמיג'יו ודומני בבירה. למד בתיכון היוקרתי ספנטול סבה (סבא הקדוש) בבוקרשט וסיים שם לימודים במגמה ההומנית. בהמשך למד עד שנת 1983 בפקולטה להנדסה מכנית במכון הפוליטכני, כיום האוניברסיטה הפוליטכנית, ועבד בהמשך כמהנדס בתעשיית האנרגיה בבוקרשט ובג'ורג'ו. בין השנים 1987 ו-1993 למד גם משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
פעילותו הדיפלומטית והמשך לימודיו והשתלמויותיו
אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989 שהפילה את המשטר הקומוניסטי, בהיותו שולט היטב בשפה הצרפתית ואנגלית, בשנת 1990 התקבל לעבודה במשרד החוץ בדסק הצרפתי והוצע לו על ידי שר החוץ, אדריאן נסטאסה, להיות אחראי על הפרוטוקול במשרד. ג'ואנה סירב לתפקיד זה והתמנה לבסוף מנהל המחלקה לעניינים אירופיים במשרד החוץ - אחראי על היחסים עם נאט"ו, עם האיחוד האירופי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והמועצה האירופית.
בין השנים 1991–1992 נשלח ללמוד בבית הספר הלאומי למנהל ENA בפריז וכמו כן עבר קורס על המוסדות הדמוקרטיים במסגרת קשורה לברית נאט"ו. ב-1993 סיים את לימודי המשפטים והיה לדובר משרד החוץ עד שנת 1995.
בין השנים 1996–2000 כיהן כשגריר רומניה בוושינגטון והיה, בגיל 37, השגריר הצעיר ביותר בשרות הדיפלומטי של ארצו. בעת כהונתו כשגריר רומניה בארצות הברית למד בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד קורסים במסגרת התוכנית לפיתוח ניהולי של קבוצת הבנק העולמי בין השנים 2000–2004 כיהן בממשלת אדריאן נסטאסה כשר החוץ של רומניה. בשנת 2001 כיהן כיושב ראש של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
הפעילות הפוליטית
מירצ'ה ג'ואנה לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית ואחרי מהפכת 1989 הצטרף לחזית ההצלה הלאומית, אחר כך לחזית החדשה להצלה לאומית שבשנת 2001 הפכה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית PSD. מפלגה זו ממשיכה, תוך כדי שינוי מוחלט של המצע הפוליטי והכלכלי, את המחנה המתון והפרגמטי מקרב חברי המפלגה הקומוניסטית, שהייתה מפלגה יחידה ברומניה בין השנים 1948–1989 ואת מסורת השמאל הסוציאליסטי הרומני של פעם.
אחרי כישלונו בבחירות לראשות עירית בוקרשט בשנת 2004 מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, טראיאן בססקו, ואחרי תבוסתו של אדריאן נסטאסה והמפלגה PSD בבחירות לנשיאות, במרץ 2005 הציג מירצ'ה ג'ואנה את מועמדותו לתפקיד יושב ראש מפלגתו PSD. כמועמד צעיר ובעל דימוי רפורמיסטי, גבר בהפרש קולות גדול על מנהיג האגף השמרני, הנשיא לשעבר יון איליאסקו, ונבחר כמנהיג המפלגה. נבחר שוב מול סורין אופרסקו בדצמבר 2006. כיהן עד שנת 2009 גם כחבר במועצה העליונה להגנה של רומניה. אחרי שנבחר לסנאט הרומני בשנת 2005 והיה יושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט, בשנת 2008 נבחר ליושב ראש הסנאט של רומניה הודות קולות הברית בין מפלגתו והמפלגה השמרנית PC ואף של המפלגה הליברלית דמוקרטית. בתחילת שנת 2010 הועלו נגדו טענות לגבי עסקת רכישת מגרש ומכירתו ולגבי גודל הכנסותיו בתקופה ששהה בארצות הברית וכמו כן לגבי עסקה ותגמולים שקיבלה אשתו. נפתחה חקירה בנושאים אלה על ידי הסוכנות הלאומית לשמירת ניקיון הכפיים.
מועמדותו לנשיאות רומניה
בספטמבר 2008 מפלגתו של ג'ואנה, פ.ס.ד. הפסיקה לתמוך בנשיא בססקו ובממשל הליברל-דמוקרטי וגרמה לפריצת משבר פוליטי, כשהנשיא איבד את הרוב בפרלמנט. בשנת 2009 מירצ'ה ג'ואנה השתתף בבחירות לנשיאות שהתנהלו בשני סבבי בחירות ב-22 בנובמבר וב-6 בדצמבר, בסיבוב הראשון זכה ל-31.5% מהקולות והגיע לסיבוב שני מול טראיאן בססקו. לקראת הבחירות בדצמבר 2009 ג'ואנה חתם בעיר טימישוארה יחד עם מנהיג המפלגה הלאומית ליברלית PNL, קרין אנטונסקו, עם ראש עיריית סיביו, קלאוס יוהאניס, ועם ראש עיריית טימישוארה, גאורגה צ'והאנדו על הסכם לשיתוף פעולה ("ברית השותפות של טימישוארה"). אולם באספה שתוכננה לרגל אירוע פיוס היסטורי זה נגד היריב המשותף, הנשיא בססקו, מפגינים הפריעו את הסדר ומנעו מג'ואנה לנאום. במוצאי יום הבחירות מאזן הקולות נראה על סמך מדגמי סקר מטה במקצת לטובתו של ג'ואנה אך בסופו של דבר התברר שהנשיא בססקו זכה בבחירות בשנית עם 50.3% מהקולות, בעוד שבעד ג'ואנה הצביעו רק 49.66% מהבוחרים. בית המשפט החוקתי של רומניה אישר את התוצאות. בעקבות תבוסתו ג'ואנה התפטר מתפקיד יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובמקומו בפברואר 2010 נבחר ויקטור פונטה. בדצמבר 2010 הושהה לחצי שנה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בחייו הפרטיים, מירצ'ה ג'ואנה נשוי לאדריכלית מיכאלה ג'ואנה ולזוג שני ילדים: אנה מריה ואלכסנדרו. מיכאלה ג'ואנה היא יושבת ראש החברה הלאומית של הצלב האדום הרומני החל מאפריל 2007 ושל כמה ארגונים לא ממשלתיים בתחום קידום הבריאות והחינוך. בצעירותו כיהן לפרק זמן מה גם שופט כדורגל בליגה מקומית בערים בריגדירו וולונטאר במחוז אילפוב.
Loreen
Loreen (בעברית: לורין) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Mirrors. השיר יצא לאור בנובמבר 1986, בהוצאת חברת התקליטים וירג'ין רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן. הוא זכה להצלחה במדינות אירופה בדומה לקודמיו.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים השוודי.
רקע והצלחה
השיר נכתב על ידי פרנק פיטרסון, מייקל קרטו וקלאוס הירשבורגר, והופק על ידי קרטו וארמנד וולקר. הוא הופץ בנובמבר 1986 כסינגל שלישי מאלבומה השני של סנדרה Mirrors. התוכן של גרסאות ה-7" וה-12" זהים, כאשר "Loreen" הוא הסינגל היחיד של סנדרה משנות השמונים או התשעים שחסרה לו גרסה מורחבת. [
את הווידאו קליפ הרשמי של השיר ביים דורו (רודי דולזל והנס רוסאכר). הקליפ נכלל באוספי ה-VHS של סנדרה ו-, שיצאו ב-1987 וב-1992, בהתאמה,  וכן ב-The Complete History משנת 2003.
יעקב ארנון
יעקב ארנון (3 באוקטובר 1913 – 7 באוקטובר 1995) היה כלכלן ישראלי יליד הולנד, הממונה על התקציבים הראשון בשנים 1953–1956, מנכ"ל משרד האוצר בשנים 1956–1969 ולאחר מכן פעיל פוליטי בשמאל הישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1913 באמסטרדם בשם יאפ ואן אמרונגן (Jaap van Amerongen) למשפחה יהודית מבוססת של סוחרי יהלומים. עקב מום מולד היה גופו כפוף וקומתו נמוכה. למד כלכלה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבד במלטשת היהלומים של משפחתו.
ב-16 במאי 1940, שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני להולנד, נישא ללואיזה אשר. בקיץ 1943 נשלחו בני הזוג למחנה וסטרבורק, והשתחררו בעקבות החלטה של הגרמנים לשחרר את כל עובדי מלטשות היהלומים. הם הסתתרו באמסטרדם ולאחר מכן בדרום הולנד.
ב-8 במרץ 1948 הגיעו בני הזוג לארץ ישראל. פרץ ברנשטיין, שר המסחר והתעשייה בממשלה הזמנית, הציע לוואן אמרונגן את משרת ראש מחלקת הפיקוח על היהלומים, ועם קבלת המשרה עברת את שמו ליעקב ארנון. תחילת 1952 מונה לסגן המפקח על מטבע החוץ במשרד האוצר. עם מינויו של לוי אשכול לשר האוצר מונה ארנון לראש אגף התקציבים, שהוקם במשרד במסגרת ארגונו מחדש. באפריל 1956 מונה ארנון למנכ"ל משרד האוצר. ארנון המשיך בתפקיד זה גם עם מינוי של פנחס ספיר לשר האוצר, בשנת 1963, אף שהביע נכונות להתפטר. במסגרת תפקידו זה נמנה ב-1965 עם יוזמי המיתון. בספטמבר 1969 התפטר ארנון. בהמשך כיהן ארנון כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל לישראל.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה פעיל באגף היוני של "המערך", ולאחר מכן במפלגת "יעד - התנועה לזכויות האזרח" של לובה אליאב ושולמית אלוני. לאחר מכן הצטרף למועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף. ב-1980 נפגש במרוקו, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם נציג אש"ף עיסאם סרטאווי. ב-1983 נפגש בתוניס, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם יאסר ערפאת. ב-1984 נמנה עם מקימי "הרשימה המתקדמת לשלום".
בשנת 1991 הוענק לארנון תואר יקיר ירושלים.
ארנון היה תושב שכונת בית הכרם בירושלים, נשוי ואב לשלושה בנים – שניים מהם היו פעילים ב"שי"ח" (שמאל ישראלי חדש).
בשנת 1995 הלך ארנון לעולמו. כמה שנים לאחר מכן נקרא רחוב בירושלים על שמו.
צ'אברנדק
צ'אברנדק (בהונגרית: Csabrendek) הוא כפר במחוז וספרם, בנפת שימג שבהונגריה.
מיקום
הכפר שוכן לרגלי השלוחה האחרונה של הרי הבקוני למרגלות גבעת רנדקי שגובהה 374 מטר. רוב הכפר ממוקם על בליטות קטנות או גדולות יותר ולכן ניתן להבחין בהבדלי גובה משמעותיים בחלק מרחובותיו. במבט מטה מההר ניתן לראות למרחק רב מכיוון שלצפון-מערב האזור מישורי ושטוח.
היסטוריה
צ'אברנדק הוא יישוב קדום. אנשים חיו על מדרון הגבעה הזו גם בתקופת האבן, כאשר החלקים הנמוכים יותר עדיין היו מכוסים על ידי הים. מאוחר יותר האזור יושב על ידי הקלטים, אחר כך על ידי הרומאים, אחר כך על ידי הסלאבים הפאנוניים ומאוחר יותר על ידי הסלובנים. שמו המקורי של הכפר הוא רֶנְדֶק. המילה רנדק היא ממוצא סלאבי, שפירושה עפרות אדומות. הכוונה היא לאדמה הצבועה באדום מהבוקסיט, שהוא המאפיין של האזור.
בשנת 1632, שישה יישובים שסובבו את שימג, ביניהם הכפר, נפלו תחת השלטון הטורקי, אך אלה לא הצליחו לכבוש את המבצר. גם האחוזות של משפחת צ'אבי נפלו לידי הטורקים. בני המשפחה לחמו אז נגד הטורקים המאיימים כחיילי המבצר.
כנסיית סנט לורינץ בכפר נחרבה ושופצה רק בשנת 1725. הכנסייה הנוכחית, שעומדת עד היום, נבנתה בשנת 1785 בסגנון בארוק. כנסיית סנט לורינץ הורחבה בשנת 1843. בסוף המאה ה -18 אוכלוסיית הכפר עסקה בחקלאות ובגידול בעלי חיים. בכפר היו באותה תקופה אורגים, יצרני גלגלים ועגלות. בין המתיישבים הגרמנים הרבים שהגיעו לכפר היו הרבה בעלי מלאכה בעיקר בורסקאים, יצרני מגפיים, חייטים, נפחים. מספר בעלי המלאכה ירד בתחילת המאה ה-19 מכיוון שגידול התבואה הניב תשואות טובות יותר ורבים בחרו בחקלאות.
יושקה שאבאניו, השודד האחרון של הרי הבקוני, ביקר במקום מספר פעמים כיוון שאחותה גרה בכפר.
בתחילת המאה ה-20 חלו שינויים גם בחלוקת האחוזות סביב הכפר ובבעליות שלהן. כ־10,000 דונם מתוך אחוזה גדולה נמכרה אחרי מלחמת העולם הראשונה לידיים חדשות לחלוטין. הבעלים החדש היה סוחר בקר יהודי בשם לאיוש גרוס. אי שם ביער ליד הכפר נמצא בית הקברות היהודי העתיק, שבו הקבר האחרון הוא מתקופת סוף מלחמת העולם הראשונה.
אתרים בעלי חשיבות
אחוזת הבארוק נבנתה בשנות ה-90 של המאה ה-18 והורחבה מאוחר יותר.
טירת הבארוק המאוחרת נבנתה בסביבות 1790 ושופצה בשנת 1816 בסגנון הקלאסיציטי. ראויים לציון גם מבני החוץ הבארוקיים. הבעלים של הטירה היה הרוזן יאנוש פקטה, יליד הכפר, אחת הדמויות המעניינות והמפורסמות של התרבות וההיסטוריה ההונגרית.
הוא נולד כאמור בצ'אברנדק בשנת 1741. אביו זכה בתואר "שופט מדינה" (országbíró) שהייתה המשרה השלישית בחשיבותה בהונגריה אחרי המלך והפלטין, הוא עצמו היה חייל בדרגת גנרל והיה גם משורר. התכתב עם וולטר, אליו שלח את שיריו בצרפתית, מלווים בכמה בקבוקי יין טוקאי. לדברי הסופר והמשורר ההונגרי פרנץ קאזינצי, וולטייר אמר כי היין טוב משיריו. הוא גם השתתף בהכתרתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1792. הוא נפטר בשנת 1803 בעיר פוט.
כנסיית הבארוק המאוחרת עברה שינוי בשנים 1785–1797. בשנת 1885 הכנסייה נהרסה בשריפה, ואילו בשנת 1922 היה צריך לבצע בה תיקונים עקב פגיעת ברק, ולבסוף בשנת 1948 הוא ניזוק ברוחות בעוצמת הוריקן.
נמצאת מול הכנסייה הנוכחית, ליד בניין גן הילדים. הוא גובל בגן ציבורי מצד אחד ובגן ילדים מצד שני. פארק מטופח ואנדרטה מעלים את רמת האזור. כיום זהו אזור לא מגודר ולשימוש ציבורי.
קהילה יהודית
בצ'אברנדק חיה קהילה יהודית בתקופות זמן שונות ובמקום היה בית כנסת. היהודים הראשונים התיישבו בכפר בסביביות שנת 1740. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה. הרב הראשון של הכפר היה הרב ראובן ליב אנהצלר, והוא שישמ כרב עד לפטירתו בשנת ה'תקפ"ב. במשך שנתיים, עד לשנת ה'תקפ"ו, שימש כרב הכפר הרב שלמה זלמן אולמן, בעל ה"יריעות שלמה". בשנת ה'ת"ר החל לכהן כרב הכפר הרב אברהם פריידר, ששימש בתפקיד זה מעל ל-20 שנה. בשנ ה'תרל"ג רב הכפר היה הרב וייס.
פנג גוזאנג
פנג גוזאנג (בסינית מסורתית: 馮國璋; 7 בינואר 1859 - 12 בדצמבר 1919) היה גנרל בצבא של בייאנג, פוליטיקאי בראשית הרפובליקה הסינית. הוא החזיק במשרה של סגן הנשיא ולאחר מכן נשיא הרפובליקה של סין. הוא נחשב מייסד של קליקת ז'ילי של שליטי הצבא, שהתחרו על השליטה בצפון סין בתקופת המצביאים.
ראשית חייו
פנג גואזנג, נולד למשפחה איכרים בהיג'יאן, חביי (מחוז שנקרא אז "ז'ילי"). משפחתו חוותה זמנים קשים ונאלצה למכור את נכסיה כדי לחנך את בניה. הוא היה הבן הרביעי, ולא היה מסוגל להשלים את חנוכו בשל העלויות. הוא היה חייב לשרוד חלק מראשית חייו על ידי נגינה בכינור בתיאטרון סיני.
קריירה מוקדמת
ללא משאבים כלכליים, נותרה לפנג האפשרות להתגייס לצבא, שבאותו הזמן עבר תהליך התחדשות שיצר בסופו של דבר את צבא בייאנג בפיקודו של יואן שה-קאי. פנג הצטיין מה שהסב את תשומת ליבו של המג"ד, שהמליץ שהוא יצא ללמוד באקדמיה הצבאית של בודינג. [2] בזמן לימודיו באקדמיה הצבאית הוא יצר לו כמה חברים קרובים ובעלי ברית שיעזרו לו מאוחר יותר. בשנת 1895 נשלח פנג לטוקיו כדי לשמש נספח צבאי ושמו הגיע לידיעת יואן שה קאי, שהחל לטפח אותו כאחד מתומכיו בתוך הצבא. עם זאת, כאשר יואן נאלץ לפרוש בשנת 1908 על ידי קבוצת אצילים מחשש שהוא צובר כוח רב מדי, הצליח פנג לשמור על יחסים טובים עם שני הצדדים.
באוקטובר 1911, לאחר פרוץ מרד ווצ'אנג, שהיה ראשית מהפכת שינהאי שבה נפלה שושולת צ׳ינג ונולדה הרפובליקה. הוא קיבל הוראה מחצר הקיסר לדכא את המהפכה בווהאן. הוא החזיק את צבא בייאנג עד שיואן שה-קאי חזר לפיקוד והמשיך להילחם בהאנקו והנייאנג והביס את המהפכנים בקרב יאנגשי. ב-14 באוקטובר הוא מונה לפקד על הצבא השני (שהורכב משתי אוגדות) על ידי החצר הקיסרית. במהלך הקרב הוא הורה על הריסתה של האנקו. לאחר מכן, על פי פקודותיו של יואן שה קאי, הוא עצר את ההתקדמות הצבאית של צ'ינג על ווצ'אנג. יואן הביא להתפטרותו של הקיסר האחרון והפך לנשיא הזמני של הרפובליקה החדשה של סין בשנת 1912. פנג הלך בעקבות יואן לממשלה החדשה וזכה לכבוד על תרומתו למהפכת שינהאי, אף על פי שלמעשה הוא לקח חלק פעיל בדיכויה.
בפוליטיקה
היחסים בין פנג ויואן שה קאי, נותקו כאשר יואן ניסה מאוחר יותר להפוך את עצמו לקיסר. יואן רצה להכתיר את פנג בתואר דוכס, אבל פנג סירב. בתגובה יואן שלח אדמירל להתנקש בחיי פנג אבל האדמירל סירב לבצע זאת, והוא עצמו נרצח. פנג עבר לנאנג'ינג, שם הצטרף לאופוזיציה שקמה נגד יואן. שמו היה בולט ברשימת היורשים המוצעים בצוואתו של יואן.
פנג שימש כסגן הנשיא של לִי יְוֵּ'אנְחונְג (Li Yuanhong), בשנים 17–1916. במהלך כיבוש בייג'ינג על ידי ג'אנג שון, שימש פנג כנשיא בפועל, כאשר הנשיא לי התפטר רשמית. הוא הושבע כנשיא הרפובליקה של סין ב-1 באוגוסט 1917, אך חוקיותו הייתה בספק, מאחר שהאסיפה הלאומית לא הכירה בו כנשיא.
ב-14 באוגוסט נכנסה סין למלחמת העולם הראשונה לצד בעלות הברית לאחר שהוכיחו את תמיכתה של גרמניה בהפיכתו של ג'אנג. וכן בהשפעת פעילותו האינטנסיבית של ראש הממשלה דואן צ'ירוי. הוא שלח כ־135,000 חיילים בגדודי עבודה לחזית המערבית, למסופוטמיה ולמזרח אפריקה הגרמנית. כוחות נשלחו גם לרוסיה כדי לסייע להתערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים ברוסיה. סון יאט-סן הקים ממשלה יריבה בגואנגג'ואו במהלך ספטמבר 1917, וגם הוא הכריז מלחמה באותו חודש על גרמניה, בניסיון כושל לזכות בהכרה בינלאומית. פנג רצה לפתור את הסכסוך בין הצפון לדרום בסין, והדבר גרם לדואן להתפטר כמחאה. בשל לחץ הקליקה של האנוי, דואן חזר לראשות הממשלה. פנג סיים את תקופת חמש השנים שלו בפוליטיקה, שהחלה עם יואן ב-1913 ב-10 באוקטובר 1918. הוא נפטר בבייג'ינג ממחלה.
לפנג נערכה הלוויה ממלכתית והוא נקבר במחוז הולדתו, הוביי.
מרידיאן ראשי
הנקודה שבה מצטלב המרידיאן הראשי עם קו המשווה (בקואורדינטות °N, °W) זכתה לכינוי נאל איילנד.
פאבל פאנטל
פאבל פאנטל (בצ'כית: Pavel Fantl; נולד ב-7 בינואר 1903 בפראג, אוסטרו-הונגריה; נרצח ב-7 בינואר 1945 ליד ילניה גורה, שלזיה התחתית, הרייך הגרמני) היה רופא צ'כוסלובקי וקורבן השואה.
חייו
פאנטל היה בנו של קמעונאי טקסטיל. הוא ואחיו ארנסט הצעיר ממנו בשנה קיבלו שיעורים פרטיים בעברית ושיעורים ברישום. פאנטל למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג. הוא התחתן עם מאנקה סאקסלובה (Manka Saxlova) בשנת 1935. ב-1937 נולד בנם טומש (Tamás). פאנטל היה רופא בצבא צ'כוסלובקיה ב-1935. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה ב-1939 שוחרר מהצבא עקב יהדותו. הוא עבר עם משפחתו לקולין (Kolin), שם נאלץ לעבוד בעבודות כפייה עבור הגסטפו, ברישום יהודי המחוז.
ביוני 1942 נכלא פאנטל עם אשתו וילדו ואמו אידה בגטו טרזין. ניהל את בית החולים לחולי טיפוס בגטו, שם טיפל בילדה חנה לוסטיגובה, לימים חנה גרינפילד, שניצלה מהשואה. פאנטל ניצל את מעמדו בגטו כדי לשלוח הודעות החוצה, ושמונים מציוריו הוברחו מהגטו או הוסתרו בעזרתם של עליזה וזאב שק. פאנטל גורש לאושוויץ באוקטובר 1944. אשתו וילדו נרצחו מיד עם הגעתם. פאנטל נשלח לעבודות כפייה במחנה המשנה שוורצהיידה (Schwarzheide). הוא נרצח בצעדת מוות ב-7 בינואר על ידי שומרי אס אס.
יהדות ליכטנשטיין
יהדות ליכטנשטיין היא קהילה יהודית חדשה באופן יחסי, שההיסטוריה שלה מתחילה בתקופת השואה. הקהילה היהודית של ליכטנשטיין מנתה נכון ל-2012 כ-26 נפשות.
ההיסטוריה של היהודים בליכטנשטיין
בין 2001 ל-2005 חקר צוות בינלאומי של שישה היסטוריונים (ביניהם דן מכמן ופיטר גייגר) את הנושא עבור הקונגרס היהודי העולמי. בדו"ח שלה, מסיקה הוועדה כי המדינה הזעירה לא העסיקה עבדים, ולא הוחרמו נכסים השייכים למשפחות יהודיות, אך מדיניות הפליטים של המדינה הייתה אמביוולנטית. כ-400 פליטים יהודים נמלטו בתקופה הנאצית כדי למצוא ביטחון ומקום מפלט בנסיכות האלפינית הנייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, 235 התקבלו אך 165 חזרו. בנוסף, הנסיכות אפשרה ל-144 יהודים להפוך לאזרחים "בתמורה לשכר גבוה" בתקופה הנאצית. רוב האזרחים החדשים הללו (בגרמנית: Neubürger) מעולם לא חיו בליכטנשטיין, אלא בחרו במדינה אחרת. העובדה שהם היו אזרחי ליכטנשטיין הקלה עליהם להתבסס במדינות מערביות. אף על פי שהמיקום בין שווייץ הנייטרלית לאוסטריה שבשליטת הנאצים, לאזרחי ליכטנשטיין עדיין היה מקום לתמרן. ליכטנשטיין קיבלה בעיקר יהודים עשירים, שציפו מהם להוציא את כספם במדינה או שיצרו מקומות עבודה על ידי הקמת חברות בנסיכות. כמו רוב מדינות המערב ומעבר לים, ליכטנשטיין הידקה את חוקי ההגירה שלה בשנת 1938. משפחתו של נסיך ליכטנשטיין פרנץ יוזף השני קנתה שלוש אחוזות שנלקחו מיהודים באוסטריה ובצ'כוסלובקיה, שם השכירו אסירים יהודים במחנה ריכוז נאצי של האס אס ליד וינה למטרות עבודה.
Emotion (אלבום של ברברה סטרייסנד)
Emotion (בעברית: רגש) הוא אלבומה ה-23 של הזמרת ברברה סטרייסנד, אשר יצא ב-9 באוקטובר 1984. האלבום זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למעמד פלטינה במדינה. בנוסף גם הגיע למעמד פלטינה בניו זילנד ואוסטרליה ולמעמד אלבום זהב בקנדה, הולנד ובריטניה.
סקירה
האלבום הוקלט ב-14 אולפנים שונים בלוס אנג'לס וניו יורק ועבדו עליו מספר רב של מלחינים, כותבים ומפיקים כמו ריצ'רד פרי, פיטר בליס ודיאן וורן. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים כאשר הסינגל הראשון היה השיר "Left in the Dark" אשר הגיע למקום ה-50 בארצות הברית שהוא למעשה היה גרסת כיסוי לשירו של המלחין ג'ים סטיינמן. הסינגל השני היה השיר "Make No Mistake, He's Mine", דואט עם הזמרת קים קארנס אשר הגיע למוקם ה-51 בארצות הברית. והסינגל האחרון היה שיר הנושא של האלבום שיצא לאור בגרסת רמיקס מיוחדת.
בקליפים לשירים מהאלבום השתתפו מספר ידוענים: בקליפ לשיר "Left in the Dark" כיכב הזמר קריס קריסטופרסון איתו שיחקה בסרט כוכב נולד בשנת 1976 ובקליפ לשיר הנושא של האלבום השתתפו הזמרים רוג'ר דלטרי ומיכאיל ברישניקוב מלהקת The Who.
צ'אנגואים
הצ'אנגואים מחולקים לשלוש קבוצות:
רבים מהצ'אנגואים התפזרו לחלקים אחרים של רומניה, כגון המחוזות קונסטנצה או טולצ'ה.
הצ'אנגואים נבדלים מהסקלרים של בוקובינה, תת-קבוצה הונגרית שחיה במחוז סוצ'אבה בתקופה שבין 1777–1940.
לפי דו"ח של המועצה האירופית משנת 2001 הצ'אנגואים מחבל מולדובה הם קבוצה בלתי הומוגנית של אנשים ממוצא הונגרי שמתגוררים שם עוד מימי הביניים. משערים כי הגיעו למיקומם הנוכחי בגלים עוקבים מאגן הקרפטים, או דרך עמק הסומש ומאגן טיסה העילית, או מההמישור הטרנסילבני. לצידם הגיעו מאוחר יותר גם סקלרים.
לפי מפקד משנת 2011 ברומניה רק 1536 תושבים הצהירו על עצמם כבני זהות צ'אנגואית. 5,866 זיהו עצמם כהונגרים. מספר הצ'אנגואים מארץ הברסה, המזהים את עצמם כהונגרים, היה בשנת 2011 – 8,491. אולם מבחינה אתנו-לשונית קיימת ההשערה כי מספר הצ'אנגואים הוא הרבה יותר גדול ממה שנמצא במפקדי האוכלוסין הרשמיים. לפי השערה של המועצה האירופית ב-2001 חיו בחבל מולדובה של רומניה כ-60,000-70,000 דוברי הונגרית (בלי קשר לשיוך הלאומי שעליו הצהירו). במהלך מאות השנים התודעה הלאומית של הצ'אנגואים התבססה בדרך כלל על הניב ההונגרי שלהם ועל דתם הנוצרית-רומית-קתולית. בגלל המחלוקות בין רומנים להונגרים לגבי הבעלות על טרנסילבניה קיימת מגמה מסוימת בדעת הקהל ואצל שלטונות הרומניים לשלול את זהותם ההונגרית של הצ'אנגואים ושל הסקלרים.