cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דינמו מוסקבה (כדורגל חופים)
מועדון כדורגל חופים דינמו מוסקבה (ברוסית: Пляжный Футбольный клуб Динамо Москва) הוא מועדון כדורגל חופים רוסי שהוקם בשנת 2012 ומהווה חלק מאגודת הספורט של דינמו מוסקבה.
בעבר התמודדה באליפות רוסיה בכדורגל חופים והישג השיא שלה במפעל הוא הגעה למקום הרביעי בעונת 2013.
חסיה בורנשטיין בילצקי
חסיה בורנשטיין (בילצקי) (בפולנית:  Chasia Bornstein Bielicka; ינואר 1921 – 15 ביולי 2012) הייתה חברת השומר הצעיר וקשרית במחתרת היהודית בביאליסטוק, במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היא ניהלה בית ילדים ניצולים, עמהם עלתה לארץ ישראל והשתתפה בהקמת קיבוץ להבות הבשן.
ילדות ונעורים
חסיה בילצקי נולדה בגרודנו, אז חלק מפולין, בינואר 1921 כבת שנייה למשפחה בת ארבעה ילדים. אביה, יהודה בילצקי, היה בעל מפעל משקאות קלים ועסק בראיית חשבון ואימה דבורה עבדה כפועלת במפעל. אביה ניסה להגר לארגנטינה על מנת להטיב את מצבם הכלכלי ולבדוק את האפשרות להעתיק את מיקום המשפחה לאמריקה, אך ניסיון זה כשל. אמה פתחה מכולת קטנה מחלון ביתם כדי לסייע בפרנסת הבית. עקב קושי כלכלי למדה חסיה בבית ספר מקצועי מרשת "אורט", ולא בבית ספר פרטי יהודי כאחיה. היא למדה תפירה וגילתה כישרון והצלחה רבה. בגיל 12 הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר", שם התחנכה לערכים ציוניים וסוציאליסטיים, הדריכה, השתתפה בסמינר והייתה מהפעילות המרכזיות בקן של גרודנו. היא הייתה מבלה בכל יום את שעות אחר הצהריים עם חבריה לתנועה, ובבגרותה אף הפכה לנציגת הקן בוועידת התנועה המרכזית.
תחילת המלחמה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 נכבשה פולין על ידי הגרמנים אשר הטילו עוצר על כלל התושבים, הגבילו את חלוקת המזון ועודדו התנכלויות והתעללויות ביהודי העיר. מספר שבועות לאחר מכן, כחלק מהסכם ריבנטרופ-מולוטוב, עברה גרודנו לידי הצבא האדום. הסובייטים לא הבדילו בין יהודים לנוצרים ומיקדו את מאבקם בקפיטליזם. שלטונם על העיר היה מוחלט ונוקשה. הם אסרו על כל התאגדות פוליטית, ולקחו לידיהם את כל הסמכויות. במהלך שליטתם לא התאפשרה פעילותה הגלויה של תנועת השומר הצעיר, אולם בילצקי וחבריה המשיכו לערוך מפגשים קבוצתיים בסתר על מנת להמשיך ולקיים פעילות חברתית תנועתית.
ב-22 ביוני 1941, עם תחילתו של מבצע ברברוסה, נכבשה גרודנו פעם נוספת בידי הגרמנים. מיד לאחר כיבושם הטילו הגרמנים עוצר על העיר וחילקו תלושי מזון לכלל התושבים, אך היהודים לרוב נדחקו לסוף התור ולא זכו לקבל את חלקם. בילצקי, אשר הייתה בעלת חזות פולנית, נהגה לעמוד בתור ללחם במקומות רחוקים, בהם הייתה מורידה את מגן הדוד וכך לא מזוהה כיהודיה. כדי להשיג כסף למזון נוסף מלבד לחם למשפחה, החלה לעבוד עבור שכנות פולניות בעבודות תפירה.
בנובמבר 1941 הורו על כל יהודי העיר לעבור לשני גטאות, גטו פרודוקטיבי וגטו שאינו פרודוקטיבי, אשר מוקמו באזור צפוף במרכז העיר. חסיה בילצקי ומשפחתה עברו לגור אצל סבתה של חברת ילדותה, יחד עם משפחה נוספת. הם חוו מצוקת רעב קשה. אביה ואחיה עבדו בעבודות כפייה, והיא החלה לעבוד מחוץ לגטו במפעל לבנים. היא התיידדה עם הפולניות שעבדו איתה והחלה לבצע עבורן עבודות תפירה, תמורתן קיבלה מזון והביאה אותו למשפחתה. בהמשך עבדה גם בשדות סלק, עבודה קשה מאוד אשר הכאיבה לה, אך זיכתה אותה במנות מזון נוספות. .
פול שליטר
ביוגרפיה
שליטר נולד ב-3 באפריל 1929. בשנת 1957 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קופנהגן והצטרף ללשכת עורכי הדין הדנית בשנת 1960. בשנת 1964 נבחר לפרלמנט. בשנים 1971–1974 כיהן כחבר במועצת אירופה.
חסיה בורנשטיין בילצקי
תחילת המלחמה
תחת העוצר ותנאי החיים הקשים בגטו, החלו בילצקי וחבריה לשומר הצעיר להתארגן כהנהגה פעילה-'אקטיבה', גוף אשר קיבל החלטות על אופי הפעילות התנועתית בגטו והובילה. התארגנות זו יצרה מסגרות חינוך חלופיות עבור הילדים והנוער בגטו, אשר הפגישו ביניהם ואפשרו להם לשחק, לשוחח, ללמוד ולהיעזר זה בזה. הם הדריכו קבוצות בגילאים שונים בשני הגטאות בעיר. בילצקי ערכה ביקורי בתים בבתי הילדים ומתוך כך קיבלה החלטה יחד עם חבריה להנהגה ליצור רשת של עזרה הדדית בגטו. הם עברו בין הבתים ודאגו להשיג מזון, בגדים ונעליים למשפחות שהיו במצוקה קשה. בנובמבר 1942, הגיע לגטו זרח זילברברג, חבר תנועת השומר הצעיר ואי"ל. הוא יצא כשליח הארגון המחתרתי בביאליסטוק, ארגון אשר שמר על קשר עם חברי השומר הצעיר בגרודנו לאורך המלחמה. בעזרתו של זרח זילברברג, החלו בילצקי וחבריה לבסס את המחתרת הלוחמת. הם נעזרו בחברי תנועת 'דרור' ובקומוניסטים שבגטו. פעילותם הראשונה הייתה הכנת השטח - יצירת מעברים בין חצרות, רחובות, בתים וסמטאות, על מנת ליצור דרכי מנוסה. לאחר מכן הם פעלו ליצירת נשק קר, להשגת נשק חם מהכפרים הסמוכים ואף הקימו מעבדה לזיוף תעודות ומסמכים.
פול שליטר
ביוגרפיה
שליטר הפך לראש ממשלה לאחר שאנקר יורגנסן הסוציאליסט התפטר מתפקידו בספטמבר 1982. שליטר התפטר לאחר כעשר שנים, בשנת 1993. בשנים 1994–1999 כיהן בפרלמנט האירופי.
חסיה בורנשטיין בילצקי
תחילת המלחמה
ב-2 בנובמבר החלו האקציות בשני הגטאות בגרודנו, וחברי ההנהגה הבינו כי היהודים נלקחים למחנות עבודה והשמדה, מהם לא ישובו. הם הושפעו מקריאתו של אבא קובנר אשר הופצה בין התנועות - "אל נלך כצאן לטבח" ורצו להילחם בגרמנים, על אף שהיה להם ברור כי ישלמו על כך בחייהם, אולם חברי המחתרת היו מעטים ונשקם היה דל. שתי הפעולות המרכזיות שעשו היו ניסיון להתנקש בסטרבלוב, מפקד הגטו, וניסיון להמריד ולהבריח את היהודים שרוכזו במהלך האקציה האחרונה בבית הכנסת. שני ניסיונות אלה כשלו עקב חוסר שיתוף פעולה של היהודים בגטו ומחסור בנשק. לוחמי המחתרת בפעולה היו היחידים שנמלטו ומצאו מסתור אצל איכר פולני, אך נרצחו בשנתם לאחר ששכנים פולנים הלשינו עליהם. בילצקי לא לקחה חלק בפעולות אלה מאחר שבשלב זה עברה לפעול בביאליסטוק.
פול שליטר
ביוגרפיה
שליטר היה נשוי לרקדנית ובמאית הבלט אן מארי וסל שליטר. הוא נפטר ב-27 במאי 2021.
חסיה בורנשטיין בילצקי
פועלה כקשרית
בינואר 1943, עקב החלטת המחתרת אשר ראתה את חיסול הגטאות בגרודנו הולך ומתקרב, חסיה בילצקי וחברתה צילה שכנס העבירו את המעבדה לזיוף מסמכים לגטו ביאליסטוק, תוך שימוש בזהות פולנית בדויה. לאחר שהגיעה בילצקי לביאליסטוק והצליחה להיכנס לגטו ולהעביר את המעבדה, היא קיבלה הוראה מהנהגת התנועה לצאת לצד הארי של העיר, לחיות שם כפולניה בשם הלינה סטשיוק ולשמש כמקשרת עבור המחתרת. בילצקי הצליחה להוציא תעודת זהות ורישיון עבודה גרמני מהגסטפו, ולמצוא דירה ועבודה בביאליסטוק. היא עבדה כמשרתת אצל משפחה של קצין אס אס גרמני ושכרה חדר בבתים של פולנים שלא ידעו על זהותה היהודית. במשך חצי שנה שימשה כמקשרת בין הצד הארי לגטו, העבירה תחמושת, תרופות, חומרים לייצור נשק ועוד.
ביולי 1944, עקב התקדמות הצבא הרוסי ותחילת נסיגת הצבא הגרמני, נתבקשה בילצקי, יחד עם חברותיה הקשריות, לשרטט מפה של כל העמדות והבסיסים הגרמניים שבסביבת ביאליסטוק. בכוחות משותפים עם אוטו בוסה, ארתור שאדה והקשריות שנותרו, נאספו נתוני השטח ובילצקי שרטטה מפה מדויקת של המערך. אוטו בוסה ביקש ממנה ומהפעילים הנוספים במחתרת לבוא להתגורר במשרד ובדירה שלו, כיוון שחשש שדווקא בימי המלחמה האחרונים יפגעו בהם הפולנים, וכך עשו. עם התקדמות החיילים הסובייטים, הצטרפו בילצקי וארתור שאדה אל הכוחות הפרטיזניים ביערות. הם העבירו את המפה למפקד היחידה של הפרטיזנים אשר העבירה למטה הצבא האדום. בזכות מפה זו כבשו הרוסים את ביאליסטוק ללא נפגעים. לאחר המלחמה קיבלו על כך בילצקי, ליזה צ'יפניק ואניה רוד את אות ההצטיינות הגבוה ביותר של הצבא האדום לאזרחים: "אות הצטיינות סובייטי, דרגה א'".
ניהול בית ילדים בתום המלחמה
בספטמבר 1944, חזרה בילצקי יחד עם חברותיה הקשריות- אניה רוד וליזה צ'פניק לעירן- גרודנו שנכבשה על ידי הרוסים. הן עברו בין בתי משפחותיהן הריקים וניסו לאסוף כל תעודה, תמונה ופריט שנותרו כזכר למשפחותיהן שנרצחו. הן חיפשו אחר יהודים שניצלו, אספו מכתבים שנשלחו על ידי יהודים שהצליחו לברוח לברית המועצות בניסיון לאתר את יהודי העיר והשתדלו להשיב ולספר להם על שהתרחש. הן ביקשו לעבור קורס צניחה בצבא הסובייטי ולהמשיך להילחם יחד עם הצבא האדום עד לסיום המלחמה, אך קיבלו תשובה שלילית מאיליה ארנבורג, סופר יהודי ומקורבו של סטלין: "לחמתן, פעלתן, עכשיו תתחילו ללמוד". הן קיבלו מלגה ממשלתית סובייטית והחלו ללמוד בבית ספר למורים. בילצקי שבה לעסוק בעבודות תפירה על מנת להתפרנס. על אף הקושי שלה להיפרד מחברותיה ושותפותיה הנאמנות- אניה רוד וליזה צ'פניק, אשר החליטו להישאר בברית המועצות, החליטה בילצקי להגשים את שאיפתה לעלות לארץ ישראל. בספטמבר 1945 היא הגיעה לוורשה ושם, יחד עם חייקה גרוסמן, וראשי הנהגת תנועת 'דרור'- צביה לובטקין, אנטק צוקרמן וחברים נוספים, החליטו על הקמת קיבוצים משותפים של תנועת השומר הצעיר ודרור בערים השונות של פולין. מטרתם הייתה לאסוף את בוגרי התנועות שהצליחו להינצל, לקלוט אותם ולפעול לקידום עלייתם ארצה. היא לקחה חלק בהקמת הנהגה ראשית של השומר הצעיר בעיר לודז' והחלה לפעול יחד עם שותפיה לאיסוף בני הנוער הניצולים, חינוכם והכשרתם לקראת עלייה לארץ.
העלייה לארץ ישראל
בעזרת אנשי הבריחה, ההגנה וחיילי הבריגדה היהודית הוברחו בילצקי והילדים בין גבולות גרמניה וצרפת. ב־1 באפריל 1947 עלו על אוניית המעפילים 'תאודור הרצל', ויחד עם שאר מעפיליה גורשו לקפריסין. במשך כחצי שנה שהתה בילצקי איתם במחנה המעצר בקפריסין והמשיכה להדריכם ולחנכם.
באוגוסט 1947 קיבלו הילדים סרטיפיקטים ונקלטו בעתלית, אולם בילצקי נאלצה לחכות חודש נוסף לקבלת אשרת הכניסה. לאחר השחרור ממחנה המעפילים נקלטה קבוצת הילדים הבוגרים בקיבוץ גן שמואל. לאחר שחרורה, בילצקי הצטרפה לילדים בגן שמואל, אך בהמשך החליטה להתחיל דרך חדשה והצטרפה לגרעין שהקים את קיבוץ להבות הבשן.
בשנת 1947 הקימה את ביתה בקיבוץ יחד עם הייני בורנשטיין. ב-1949 נולדה בתם הבכורה יהודית, ולאחר מכן נולדו בנותיהן רחלי ודורית. במהלך החיים בקיבוץ היא המשיכה לעבוד כמחנכת. תחילה פתחה את גן הילדים במעברה חלסה, לימים קריית שמונה. לאחר מכן עסקה בקליטת קבוצות עליית הנוער בקיבוץ והגרעין הארגנטינאי שהגיע עם פרוץ מלחמת ששת הימים. גם כשהגיעה העלייה הרוסית הגדולה בשנות ה-90, בילצקי נרתמה לעזור בקליטת המשפחות תוך ניצול ידיעתה את השפה הרוסית.
במקביל עסקה באמנות, הקימה את מחלקת הקרמיקה במכללת תל-חי, יצרה ולימדה ואף עמדה בראש המחלקה. כגמלאית ריכזה ופיתחה את המתפרה בקיבוץ ושבה לעסוק בעבודות עיצוב ותפירה. בשנת 2003 הוציאה לאור את ספרה "אחת ממעטים", בעזרתה של נעמי יצהר אשר ראיינה וכתבה את סיפורה.
ביולי 2012 נפטרה חסיה בורנשטיין־בילצקי ונקברה בקיבוץ להבות הבשן. היא הותירה אחריה את בעלה הייני בורנשטיין, 3 בנותיה וחתניה, 11 נכדיה ו-10 ניניה.
רישיון להרוג (2013)
הסרט שודר במקור בערוץ הטלוויזיה הגרמני ARD ב-3 באפריל 2013.
הסרט מכיל בין היתר ראיונות עם אריה שרוז שליקר, אסא כשר, מוטי כפיר, גד שמרון, יפתח ספקטור, אליעזר "גייזי" צפריר בנוסף לראיונות עם עורך דין אוסטרלי בשם פיליפ אלסטון.
שם טוב גאגין
הרב שם טוב גאגין (באנגלית: Shemtob Gaguine; ירושלים, ט"ו באלול תרמ"ד, 5 בספטמבר 1884 – תשי"ג, 30 ביולי 1953, מנצ’סטר) היה רב, דיין, ראש ישיבה, מחבר ספרים, ומשורר. כיהן כחבר בית הדין הרבני של קהילת קהיר, רב בקהילת הספרדים במנצ'סטר, ואב בית הדין לקהילות הספרדים בלונדון.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרבקה ולרב יצחק רפאל יחזקיהו גאגין, בן הרב שלום משה חי גאגין, נצר למשפחת גאגין. בילדותו התחנך ולמד בבית הספר דורש ציון, ובהמשך למד אצל הרב יעקב אלפיה.
בגיל 23 הוסמך להוראה ורבנות על ידי הרב חיים ברלין. בסוף שנת 1910 התארס עם פרומה ישינווסקי, אולם נראה שהחתונה בוטלה, והוא נישא בהמשך לרוזה בלטנר, ילידת קהיר. בשנת 1913 (ה'תרע"ג) הוזמן לשמש כדיין בקהילה היהודית בקהיר שבמצרים, ונמנה בתקופה זו גם עם דייני העדה האשכנזית. בתקופה זו הוצעה לו על ידי הרב חיים נחום אפנדי משרת חכם באשי בבגדאד שבעיראק, אך סירב.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) מונה לשמש כרב הקהילה הספרדית בויתנגטון, מנצ'סטר שבאנגליה, ובימי כהונתו הנהיג סדרים חדשים בקהילה, ובעיקר בחינוך. בתקופת מינויו החל לשמש גם כחבר בית הדין של קהילת האשכנזים בעיר, עד לשנת 1926. בשנת 1920 החל לשמש גם כאב בית הדין של קהילת הספרדים בלונדון עד לשנת 1949, ושימש כמנהיג הרוחני והדתי של שתי הקהילות יחד.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) החל לשמש כמנהל וראש מכללת וישיבת "אוהל משה ויהודית" ברמסגייט, שהוקמה ב-1869 לזכר יהודית מונטיפיורי בידי בעלה משה מונטיפיורי. בתפקיד זה שימש עד לשנת 1951. בשנת 1933 (ה'תרצ"ג) מונה בהוראת הממשל לסגן יו"ר ועד הרבנים באנגליה, ולראש ישיבת עץ חיים בלונדון.
בשנת 1939 היה מועמד למשרת הרב הראשי לתל אביב, אך לבסוף לא נבחר.
בנו, הרב ד"ר מוריס גאגין, כיהן כרב בקהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בויתנגטון, מנצ'סטר.
כתבי יד
רשימת כתבי יד, שטרם ראו אור
לקריאה נוספת
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 189)
הרשלר
הרשלר הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אתלטיקה במשחקים הפאראלימפיים
תחרויות אתלטיקה מתקיימות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים מאז ייסודם באולימפיאדת הנכים רומא (1960), כאחד משמונה ענפים שהתקיימו במשחקים. גברים ונשים, המסווגים על פי דרגת נכותם, מתחרים בקטגוריות האתלטיקה המקובלות בתחרויות לאתלטים שאינם בעלי מוגבלות, עם התאמה לסוג מוגבלותם.
קטגוריות
על מנת להבטיח כי התחרות הוגנת ושוויונית, לכל ענפי הספורט הפאראלימפיים קיימת שיטת סיווג של דרגת הנכות לקטגוריות שונות, כך שכל ספורטאי יתחרה מול מתמודדים בעלי מגבלות דומות לשלו.
בתחרויות האתלטיקה, בדומה לתחרויות השחיה, מחולקות הקטגוריות בעזרת אות ומספר.
בשיטת המספור של הקטגוריות,
הרפתקאותיו המדהימות של קפטן תחתונים
הרפתקאותיו המדהימות של קפטן תחתונים (באנגלית: The Epic Tales Of Captain Underpants) היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים מבית היוצר של דרימוורקס הנפשה, ששודרה באתר נטפליקס, המבוססת על סדרת ספרי ילדים בעלת אותו שם שכתב דאב פילקי.
לסדרה המקורית ישנן 3 עונות, סדרת ספין-אוף בעלת עונה אחת, 2 ספיישלים של חגים נוצריים (ליל כל הקדושים וחג המולד) וסרט אינטראקטיבי קצר שאורכו כ־45 דקות, ששם הצופים הם אלו שבוחרים איך הסיפור ייכתב.
עלילת הסדרה
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של המתחנים וציירי הקומיקס ג'ורג' בירד והרולד הצ'ינס, והמנהל שלהם מר פיפיש, אשר הופנט בידי ג'ורג' והרולד והופך ליצירה שלהם: קפטן תחתונים.
ראובן גל
ראובן גל (נולד ב-24 באוגוסט 1942) הוא פסיכולוג מומחה לפסיכולוגיה חברתית-תעסוקתית-ארגונית וחוקר של ממשק הצבא והחברה בישראל. משמש כיום כעמית מחקר בכיר וכראש תחום חברה ותכנון ארוך טווח במוסד שמואל נאמן בטכניון.
קורות חיים
גל נולד בחיפה ב-1942. למד בבית הספר הריאלי בחיפה. בצה"ל שירת בנח"ל בבית הספר למ"כים, והגיע עד לתפקיד מ"פ. במלחמת ששת הימים לחם בירושלים במסגרת הסיירת של חטיבת ירושלים. לאחר שחרורו מצה"ל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן חזר לשרת בצה"ל בתפקיד הפסיכולוג הראשי של חיל הים (1972-1969). ב-1975 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, ובהמשך כיהן כראש מחלקת מדעי ההתנהגות (ממד"ה) של צה"ל, בשנים 1976–1982. גל השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר פרישתו מצה"ל שהה כשנתיים בארצות הברית, שם עסק במחקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית ופרסם שני ספרים ומספר מאמרים. ב-1985 הקים את "מכון כרמל למחקרים חברתיים", בזכרון יעקב ועמד בראשו עד 2002. כן הקים את "המרכז לפיתוח מנהיגות איכותית" ושימש בו כמנהל-שותף בין השנים 1992–2002. ד"ר גל לימד במחלקות לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים; אוניברסיטת חיפה; אוניברסיטת קליפורניה בברקלי; אוניברסיטת בוסטון; אוניברסיטת דרום פלורידה בטמפה, אוניברסיטת קולומביה הבריטית בקנדה ואוניברסיטת דרום-ויילס החדשה (UNSW) בקנברה, אוסטרליה. כמו כן שימש כחבר-הוראה בכיר בטכניון במסגרת הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
גל שימש כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי בשנים 2002–2004, וראש מנהלת השירות האזרחי-לאומי במשרד ראש הממשלה בשנים 2007–2009. בשנת 2011 ייסד את "אגודת חוקרי צבא-חברה בישראל" ועמד בראשה עד יוני 2016. ד"ר גל חבר ב- Inter-University Seminar IUS) on Armed Forces and Society) – שם משמש גם כחבר בוועד המנהל (2005-היום). גל חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה (2015-היום);
נשוי ואב לשלושה. מתגורר בזכרון יעקב.
קוליברי כוכב-גבהים אנדי
קוליברי כוכב-גבהים אנדי (שם מדעי: Oreotrochilus estella) הוא מין עוף קטן ממשפחת הקוליבריים החי בטבע באמריקה הדרומית שסמוך להרי האנדים בבוליביה, ארגנטינה, צ'ילה ופרו. הוא תואר ב-1838 בידי החוקר הצרפתי אלסיד ד'אורביני.
תיאור
קוליברי זה מגיע לאורך של 13 עד 15 ס"מ ומגיע למשקל של כ-8.8 גרם בזכרים ו-8 גרם בקירוב בנקבות. הוא בעל מקור ארוך ושחור המעוקל מעט מטה ובעל ראש אפור, גב חום-ירקרק ובטן אפורה. הכנפיים והזנב ארוכים ושחורים והזכרים בעלי "סינר" ירוק מבריק שתחתיו פס סגול ומתחתיו חזה לבן. הנקבות חומות עמומות בחלק העליון ואפורות בבטן ובעלות גרון חיוור שעליו כתמים כהים.
הקוליברי מצוי בטבע לאורך ערבות הפונה שלאורך רכס האנדים הארוך מבוליביה ועד לארגנטינה, צ'ילה ופרו. לעיתים קרובות הקוליברים נמצאים סמוך לצמחי Polylepis או Puya raimondii. הם נפוצים גם ביערות הרריים ומורדות סלעיים.
הקוליברים הם יונקי צוף המחפשים צוף פרחים שונים של עצים, שיחים ואף קקטוסיים והם מחבבים במיוחד את פרחי הצמח Chuquiraga spinosa וכן ניזונים מחרקים בעודם באוויר. בניגוד לקוליבריים רבים הם מעדיפים לינוק צוף בעודם נחים על הפרח, דבר המסייע להם לחסוך באנרגיה. בנוסף הם נכנסים בכל לילה למעין תרדמת חורף העוזרת להם לחסוך באנרגיה חיונית.
קוליברי זה די נפוץ בטבע ואיננו בסכנת הכחדה, אף שהוא מין מוגן במדינות חיותו.
אדוארד לוט
פרופסור אדוארד קרול לוט (Edward Karol Loth; 3 באוגוסט 1884 - 15 בספטמבר 1944) היה רופא ומדען פולני, שהיה פעיל בתנועת ההתנגדות בפולין הכבושה במלחמת העולם השנייה. הוכר כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
לוט נולד בעיר ורשה. הוא למד רפואה באוניברסיטאות גטינגן והיידלברג בגרמניה. במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא במסגרת אחת מן היחידות הפולניות שלחמו נגד צבא האימפריה הרוסית.
לוט עבד כאסיסטנט באוניברסיטת לבוב ובהמשך היה מבכירי אוניברסיטת ורשה. הוא היה מומחה לאנטומיה ועסק גם באורתופדיה.
במלחמת העולם השנייה
במהלך המלחמה פעל לוט באופן נרחב במסגרת השירות הרפואי הפולני החשאי בוורשה. הוא נאסר פעמיים על ידי הגרמנים.
לפני המלחמה הייתה ללוט נטייה לאנטישמיות, אך לאחר הקמת גטו ורשה ולנוכח היחס הברברי של הגרמנים כלפי היהודים שינה את דעתו והחליט כי חובה לסייע להם.
במהלך המלחמה הוקם בגטו בית ספר מחתרתי לרפואה. אחד מהמרצים בבית הספר בגטו, דוקטור לודוויג שטבהולץ, שימש לפני המלחמה כאסיסטנט של לוט. שטבהולץ פנה אל לוט ובסיועו הסכים סנאט אוניברסיטת ורשה להכיר בבית הספר לרפואה בגטו כמוסד אקדמי לכל דבר ותלמידיו הוכרו כתלמידי האוניברסיטה. לתלמידים נדרש על פי החוק בפולין אישור בחתימת מרצה בדרגת פרופסור על סיום הלימודים במקצועות הרפואה הבסיסיים. לצורך כך מינה פרופסור לוט באישור סנאט האוניברסיטה את שטבהולץ ומרצה נוסף לפרופסורים כדי שיוכלו לתת את האישורים הנדרשים. לוט הגיע מדי שבוע אל הגטו באמתלה של סיוע לקורסי סניטציה שאישרו הגרמנים לקיים בו ואשר היוו את המסווה לפעולת בית הספר לרפואה. הוא נשא עמו חומרי לימוד וספרים תוך סיכון עצמי גדול והנחה את שטבהולץ כיצד ללמד. בנוסף הבריח לוט אל הגטו תרופות וטיפל בו בחולים.
בתחילת 1943 האיץ לוט בשטבהולץ לברוח מן הגטו. הוא סיפק לו מסמכים מזויפים תחת שם בדוי. הוא בא לגטו, התקין על רגלו של שטבהולץ תחבושת גבס ונתן לו תעודה מזויפת על פציעה לכאורה במהלך עבודה למען גרמניה, שהייתה חתומה על ידי קצין אס אס. שבוע לפני פרוץ מרד גטו ורשה עבר שטבהולץ לדירת מסתור שהכין לו לוט בצד הארי של ורשה. גם אשתו ואמו הצליחו לברוח מן הגטו. שלושתם הגיעו בהמשך לכפר מילוז'נה ממזרח לוורשה ושהו בו בזהות בדויה עד אשר שוחררו על ידי הצבא האדום בספטמבר 1944.
לימים הובא לוט לקבורה בבית הקברות הצבאי פובונזקי בוורשה. הוא עוטר במספר עיטורים צבאיים.
בשנת 1996 הכיר מוסד יד ושם בלוט כחסיד אומות העולם בעקבות סיועו למשפחת שטבהולץ.
קית' רנסום-קהלר
קית' רנסום-קהלר (באנגלית: Keith Ransom-Kehler; 14 בפברואר 1887 - 9 באוקטובר 1933) הייתה בהאאית ממוצא אמריקאי, שמונתה על ידי שוגי אפנדי להיות ידי אמונת האל, והיא נחשבת למרטירית האמריקאית הראשונה בדת הבהאא'ית.
ילדות
נולדה עם השם נאני קית' בין (Nanie Keith Bean) בדייטון שבקנטקי וחיה עם משפחתה באזור קינקינטי עד שנת 1889. בשנה זו, משפחתה עברה למעגן סיינט ג'וזף-בטון שבאזור דרום-מערב משיגן, שם אביה נחשב לחלוצי הבנייה והפיתוח של האזור לאור הבאת טכנולוגיות חדשות למקום.
משפחה
בשנת 1901 בגיל 25 קית' התחתנה עם צייר בשם ראלף רנסום וחיה זמן מה בפריז בשל לימודיו. בשנת 1907 קית' ילדה את בתה ג'וליה אך כשנה לאחר מכן בעלה נפטר ממחלת השחפת. בשנת 1910 קית' התחתנה בפעם השנייה עם ג'יימס האוורד-קהלר ובהמשך נכנסה גם להיריון, אולם העובר נולד כשהוא מת ולבסוף לקית' וג'יימס לא היו ילדים משותפים. השניים חיו לא מעט זמן בפריז, שם ככל הנראה קיץ' למדה בפעם הראשונה על הדת הבהאא'ית. ב-1923 קית' התאלמנה שוב ומאותו הרגע התפנתה להשקיע זמן רב יותר בדת הבהאא'ית. קית' החליטה לשמור על כל שמות המשפחה שלה ולכן נקראת קית' רנסום-קהלר.
השכלה
למדה ב-Bartholomew English and Classical School בקינקינטי ובהמשך למדה בבית הספר Miss Grant’s School שבשיקגו. קית' למדה בקולג' Vassar שבמדינת ניו-יורק ובשנת 1898 סיימה את לימודי התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה של ילדים. ב-1904 קיץ' כבר סיימה את לימודי התואר השני בקולג' אלביון שבמישיגן, והחלה ללמד ספרות אנגלית במישיגן.
חברות בארגוני נשים
לאחר שקית' התחתנה בפעם השנייה היא זכתה למעמד חברתי גבוה ויצרה קשרים עם אנשים משפיעים. במסגרת קשרים אלו קית' הפכה לחברה בארגון הליגה הבינ"ל לנשים לשלום וחירות, וכן בארגון הנשים בנות המהפכה האמריקאית.
פעילותה במסגרת הדת הבהאא'ית
קית' פגשה את בהאא'-אללה בלונדון בשנת 1911 אך הפכה לבהאא'ית רק בשנת 1921. כאמור, לאחר שהפכה לאלמנה ב-1923 קית' השקיע זמן רב יותר מחייה בשביל הדת הבהאא'ית ובהמשך הפכה לאישיות דומיננטית בקהילה הבהאא'ית שבארצות הברית.
בהמשך שנות ה-20' וה-30' קית' שימשה כדוברת בהאא'ית בכנסים ובמוסדות בהאא'ים רבים. במהלך שנותיה כפעילה בהאא'ית נלהבת היא טיילה בעולם והרצתה בהמון מקומות. הרצאותיה נחשבו למלומדות ומבוססות, ועל כן שמה הולך לפניה בתור אחת הדוברות הבהאא'יות בהיסטוריה של הדת. במהלך שנות פעילותה במסגרת הדת הבהאא'ית, קית' המשיכה לפעול למען קידום האישה.
במהלך שנות ה-20' קית' נסעה אל האזורים הקדושים שבארץ ישראל, שהייתה אז תחת המנדט הבריטי, ופגשה בשוגי אפנדי. קית' נדהמה מדמותו הכריזמטית של אפנדי והושפעה ממנו רבות.
בשנת 1931 קית' קיימה מסע עולמי נרחב שבו הרצתה בקהיליות הבהאא'יות השונות והפיצה את הדת. כשנה לאחר מכן ב-1932, שוגי אפנדי ביקש ממנה לבוא לחיפה ולהתכונן לקראת משימה - לנסוע לאיראן כדי לשכנע את השאה, רזא ח'אן פהלווי, לבטל את האיסור על הפצת הדת הבהאא'ית וספרי הדת. במהלך שהותה של קית' בחיפה עם שוגי אפנדי, האחרון לימד אותה המון על האסלאם ועל המצב באיראן.
קית' נסעה בתור הנציגה של הועידה הרוחנית הלאומית של הבהאא'ים בארצות הברית ושהתה באיראן כשנה. במהלך השנה באיראן היא נסעה לערים שונות ובין היתר שלחה כ-7 מכתבים ארוכים לשאה אך השאה לא השיב לה. קית' אמנם היא לא הצליחה במשימתה באיראן אך זה לא מנע משודי אפנדי לבקש ממנה לנסוע גם לאירופה.
מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה
מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Moritz, Kurfürst von Sachsen; 21 במרץ 1521 – 9 ביולי 1553) היה נסיך בוחר של סקסוניה מבית וטין.
ביוגרפיה
מוריץ נולד בפרייברג ב-21 במרץ 1521, להיינריך הרביעי, דוכס סקסוניה וקתרינה ממקלנבורג. בשל כך הוא השתייך לענף האלברטיני של משפחת וטין. בעת לידתו היו הוריו קתולים, ומוריץ אף נשלח בצעירותו לברנדנבורג ומיינץ על מנת ללמוד לימודי דת. בשנת 1536 הפך אביו לפרוטסטנטי, ולאחר מות דודו גאורג, דוכס סקסוניה, עברה כל הדוכסות לדת הלותרנית. באותה שנה עבר מוריץ להתגורר בטורגאו אצל דודו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, אך עקב זלזולו של הלה במשפחתו הסתכסך עמו מוריץ, ושנא אותו שנאה עזה.
בשנת 1541 מת אביו היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה, ולפני מותו ציווה כי אדמותיו תתחלקנה שווה בשווה בין שני בניו; אולם, בשל העובדה שצוואתו נגדה את החוק האלברטיני, היא לא נתמלאה, והדוכסות עברה כמעט בשלמותה למוריץ. ברם, מוריץ נותר ביחסים ידידותיים עם אחיו אוגוסט, ובשנת 1552 אף מינה אותו לעוצר של סקסוניה בימי העדרו.
על אף היותו פרוטסטנטי, לא הצטרף מוריץ לברית שמלקלדן, בין השאר משום שנאתו לדודו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ונשאר בברית עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1546 הכריז קרל החמישי חרם על ראשי הברית לאחר שלא הגיעו לאספת הממלכה ברגנסבורג, ובעקבות כך פרצה המלחמה השמלקלדית. בסוף שנת 1546, הצליחו החילות ההולנדיים לחבור אל צבא הקיסר, לאחר מסע ארוך דרך הריין ופרנקוניה, ואז פתח הקיסר במתקפה, ובמקביל החל מוריץ לתקוף את נסיכות הבוחר מסקסוניה, כך שהלה היה צריך להתמודד עם חזית חדשה. ב-24 באפריל 1547 ניצחו צבאות הקיסר את צבאו של יוהאן פרידריך הראשון בקרב מילברג, ומוריץ אף שכנע את חותנו פיליפ הראשון, רוזן הסן, להיכנע לקיסר, והבטיחו שלא ייפגע. בתמורה לסיועו לקיסר, מונה מוריץ לנסיך הבוחר של סקסוניה.
לאחר מכן, עקב אכזבתו מיחסו של הקיסר קרל החמישי, כרת מוריץ ברית עם הנסיכים הפרוטסטנטים, ולחם עימם נגד צבאותיו של קרל, עד לחתימה על שלום פזאו. לאחר מכן השתתף מוריץ במלחמת המרקיזים השנייה, ובמהלכה נהרג מפגיעת חץ ב-9 ביולי 1553, ואחיו אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
סבואה (מחוז)
סבואה (בצרפתית: Savoie) הוא מחוז (Départements) בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ. בירת המחוז היא עיירת הסקי שאמברי.
מקור השם בחבל הארץ ההיסטורי סבויה (במקור הלטיני Sapaudia). במאה ה-11 נהפך לרוזנות סבויה, וב-1416 לדוכסות סבויה. חבל סבויה סופח לצרפת ב-1860 והוא פוצל למחוזות המודרניים סבואה עילית וסבואה.
בשטח המחוז נמצאים אתרי הסקי ואל טורנס - אתר סקי הגבוה באירופה, אלברוויל אירח את אולימפיאדת אלברוויל (1992) וטין.
ז'ופרה קונדוגביה
קונדוגביה שיחק בנבחרות צרפת הצעירות, כאשר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת הוא ערך בשנת 2013 והופיע מאז ב-4 משחקים נוספים. בשנת 2018 החליט לייצג את הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
לאנס
קונדוגביה נולד בצרפת, באזור שבו גרו אנשים מהרפבוליקה המרכז-אפריקאית. בגיל 11 הצטרף לאקדמיה של לאנס, ובפברואר 2010 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו, בארבע שנים בקבוצת נעוריו. ב-21 בנובמבר 2010 ערך קונדוגביה את הופעת הבכורה שלו בלאנס, כאשר נכנס בחילוף מאוחר למשחק מול אולימפיק ליון. קונדוגביה שיחק במקביל גם בלאנס ב', ובעונת 2011–2012 שיחק רק בבוגרים של לאנס בליגה השנייה לאחר ירידתם לשם בסוף עונת 2010–2011. הוא הבקיע את הגול היחידי שלו עבור קבוצתו ב-13 באפריל 2012 מול טור כאשר כבש את הגול הראשון בניצחון קבוצתו 0–3.
סביליה
ב-24 ביולי 2012 חתם קונדוגביה בסביליה תמורת סכום לא ידוע, כאשר ככל הנראה מדובר ב3 מיליון אירו.הוא הופיע לראשונה בלה ליגה ב-15 בספטמבר 2012, כאשר החליף את הכובש פיוטר טרוחובסקי בניצחון 0–1 על האלופה המכהנת ריאל מדריד באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן. קונדוגביה הבקיע את הגול הראשון שלו במדי האנדולוסים ב-28 בינואר 2013 נגד גראנדה בניצחון קבוצתו 0–3.
אינטר
ב-22 ביוני 2015 הודיעה אינטר על החתמתו של קונדוגביה לחמש שנים תמורת 31 מיליון אירו, אף על פי שעל פי דיווחים שונים יריבתה העיקרית, מילאן, הציעה 40 מיליון אירו תמורתו. ב-8 בנובמבר 2015 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד טורינו. ביוני 2016 אישרה רשמית אינטר כי עלותו הכוללת של קונדוגביה הסתכמה ב-40.501 מיליון אירו.
ריצ'רד שלבי
ריצ'רד שלבי (באנגלית: Richard Shelby; נולד ב-6 במאי 1934) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אלבמה מ-1987 ועד לפרישתו בראשית ינואר 2023.
ז'ופרה קונדוגביה
ולנסיה
ב-21 באוגוסט 2017 חתם קונדוגביה על חוזה השאלה לעונה אחת מאינטר לוולנסיה עד 30 ביוני בשנה העוקבת, במסגרת עסקה בה הושאל ז'ואאו קנסלו בכיוון ההפוך. שישה ימים מאוחר יותר הבקיע במסגרת הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 מול ריאל מדריד באצטדיון המסטאייה. ב-24 במאי 2018 הפעילה ולנסיה את סעיף השחרור של קונדוגביה, כאשר האחרון חתם על חוזה לארבע שנים.
אתלטיקו מדריד
ב-3 בנובמבר 2020 חתם קונדוגביה לארבע שנים באתלטיקו מדריד. ב-9 בינואר 2022 כבש שער בכורה בתיקו 2-2 נגד ויאריאל.
ריצ'רד שלבי
ביוגרפיה
שלבי נולד בברמינגהאם שבאלבמה. ב-1957 סיים תואר ראשון באוניברסיטת אלבמה. ב-1963 סיים לימודי LLB במשפטים בבית הספר למשפטים של אלבמה. עבד כתובע עירוני בטסקלוסה.
ז'ופרה קונדוגביה
מרסיי
ב-30 ביוני 2023 חזר קונדוגביה לצרפת וחתם באולימפיק מרסיי.
ריצ'רד שלבי
ביוגרפיה
ב-1970 נבחר לחבר בסנאט המדינה של אלבמה. ב-1978 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לנציג המחוז השביעי של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן במשך ארבע קדנציות מינואר 1979 עד ינואר 1987. בבית הנבחרים נמנה בין הדמוקרטים השמרנים ביותר בקונגרס, והיה חבר בקבוצת דמוקרטים שנהגו פעמים תכופות לעבוד עם ממשל של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן.
ז'ופרה קונדוגביה
קריירת נבחרות
קונדוגביה שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של צרפת מולדתו. ב-14 באוגוסט 2013 קונדוגביה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 0-0 נגד. לזכותו של קונדוגביה 5 הופעות בנבחרת צרפת, כולם במשחקי ידידות.
ריצ'רד שלבי
ביוגרפיה
ב-1986 נבחר לסנאט של ארצות הברית, מאז נבחר לתקופות כהונה נוספות עוד שש פעמים רצופות. ב-1994, לאחר שהמפלגה הרפובליקנית גרפה את רוב המושבים בקונגרס במסגרת, עבר שלבי אל שורות הרפובליקנים.
ז'ופרה קונדוגביה
קריירת נבחרות
על פי חוקי פיפ"א, מאחר שקונדוגביה לא זכה לייצג את צרפת במסגרת רשמית, היה יכול לייצג נבחרת אחרת. ב-31 באוגוסט 2018 קונדוגביה החליט לייצג את . ב-12 באוקטובר 2018 קונדוגביה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–4 ל במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019. בנוסף, קונדוגביה משמש כקפטן הנבחרת.
ריצ'רד שלבי
ביוגרפיה
בשנים 2021-2018 הוא מכהן כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט. כמו כן הוא מכהן כחבר בוועדת הכללים והניהול וכחבר וועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים. קודם לכן כיהן כיושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט (1997–2001) וכיושב ראש ועדת הבנקאות (2003–2007 ו-2015–2017). בסנאט הפגין שלבי דפוס הצבעות שמרני, ולראיה התנגד להפלות, תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ודחף למינויה של איימי קוני בארט לבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומה של רות ביידר גינסבורג.
בפברואר 2021 הכריז שלבי על פרישתו מהחיים הפוליטיים, ועל כך שבבחירות 2022 לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת.
נשוי לאנט נוין ואב לשניים.
דיקרוגלוסיים
דיקרוגלוסיים (שם מדעי: Dicroglossidae) היא משפחה מסדרת חסרי זנב.
בני המשפחה חיים בטבע בעיקר בדרום ודרום-מזרח אסיה וכן באפריקה. בעבר הם היו תת-משפחה במשפחת הצפרדעיים אך כיום הם משפחה עצמאית.
המינים במשפחה בעלי ראש מעוגל ולשון מפוצלת דמוית מזלג. רובם חיים באזורים לחים וצבועים בצבעי הסוואה.
בין המינים בולטת צפרדע הסרטנים שהיא הצפרדע היחידה בעולם היכולה לחיות במים מלוחים.
מיון
במשפחה זו ישנם 15 סוגים:
אברהם בלום
אברהם ("אַבְּרָשָה") בלום (בפולנית: Abraham (Abrasza) Blum; 11 בנובמבר 1905 - מאי 1943) היה אקטיביסט סוציאליסטי יהודי-פולני, ממנהיגי תנועת הבונד בגטו ורשה ובין משתתפי מרד גטו ורשה.
ראשית חייו והשכלה
אברהם (אברשה) בלום נולד ב-1905 בעיר וילנה למשפחה מבוססת מהמעמד הבינוני. אביו, אביגדור בלום, היה בעל בית חרושת לממתקים, עסק בפעילות ציבורית והיה חבר במועצה הציבורית של בית הספר לבנות ע"ש אסתר רובינשטיין בווילנה. אברשה ושתי אחיותיו גדלו בבית ציוני עם זיקה למסורת והתרבות היהודית.
בלום למד בחדר מתוקן עד גיל 6, ובשנת 1923 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית. בתקופה זו היוותה וילנה מרכז לפעילות יהודית וסוציאליסטית. בתקופת לימודיו בגימנסיה הצטרף בלום לארגון תלמידים שהיה תחת השפעה בולשביקית, אך התאכזב מהתייחסותו השלילית של הקומוניזם לשאלת הזהות הלאומית היהודית. בשנת 1921 עזב את התנועה שאליה השתייך והצטרף לצוקונפט, תנועת הנוער של הבונד.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר בלום לבלגיה, שם למד הנדסה באוניברסיטת גנט עד שנת 1928. במהלך לימודיו לקח בלום חלק בפעילות הבונד ובנוסף היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודי. לאחר סיום לימודיו החל בלום לעבוד בבית חרושת בבלגיה.
פעילותו בצוקנפט ובבונד עד מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1928 נפטר אביו ובלום שב לווילנה. בשנת 1929 גויס לצבא הפולני, עם שחרורו בשנת 1930 נישא ללובה ביליצקי. בתקופה זו הגביר בלום את מעורבותו הפוליטית והפך לאחד הפעילים המרכזיים של הצוקונפט.
עיקר פעילותו של בלום התרכזה בוועד הצוקונפט הוורשאי ובריכוז וועד ההורים של תלמידי ציש"א (רשת בתי ספר ידישיים סוציאליסטים) והתלמידים היהודים שלמדו בגימנסיות הממלכתיות, כמו כן ארגן בלום את פעילות חוגי התנועה ברחובות בהם גרו העניים שביהודי ורשה. בתקופה זו החל בלום לפרסם מאמרים בביטאון "יוגנט וועקער", מאמריו עסקו בעיקר בשאלות ותגליות מדעיות ולא בפוליטיקה ואידאולוגיה. בוועידה השישית של התנועה, ב-1936, נבחר בלום לוועד המרכזי של הצוקונפט, שם פעל לצידם של חברים בולטים ביניהם יוסף ליפשיץ, אלכסנדר ארליך לוציאן בילט ואחרים.
הפלישה הגרמנית והירידה למחתרת
בעקבות הפלישה הגרמנית ב-1 בספטמבר 1939 והמצור שהלך ונסגר על וורשה החליטו מנהיגי הבונד לעזוב את ורשה למזרח פולין. ב-7 בספטמבר יצאו מנהיגי הבונד יחד עם 600 פעילים מוורשה אל ווילנה. בלום בחר להישאר בוורשה, הוא הסביר החלטה זו לאחד מחברי הבונד וגרס כי הסיבה להישארותו היא בנו, אשר זקוק לו בוורשה. בידי בלום הופקדה קופת המפלגה, בה היו כמה אלפי זלוטי.
מיד לאחר יציאת הנהגת הבונד מוורשה נפגשה קבוצת החברים שנשארה בעיר במשרדי מערכת "פאלקסצייטונג"- עיתון יומי של הבונד. בפגישה נכחו אברשה בלום, לזר קלוג, סוניה נובוגרודזקה, דוד קליין, שמואל קפלן ומספר עובדי עיתון נוספים. הם החליטו להמשיך ולהוציא את העיתון גם במהלך המלחמה. גיליונו האחרון הודפס ב-22 בספטמבר 1939, ערב יום הכיפורים. ה"פאלקסצייטונג" הבונדאי היה אחרון העיתונים היומיים שיצא בוורשה.
דירתו של בלום נהרסה בהפצצות גרמניות והוא העביר את משפחתו לדירה אחרת, אך את רב זמנו לא בילה בחיק משפחתו אלא בעבודת התנועה. ב-8 בספטמבר 1939 הגיע לוורשה שמואל (ארתור) זיגלבוים, חבר הוועד המרכזי של הבונד. בין השניים נוצרה חלוקת תפקידים ברורה: זיגלבוים יצר קשר עם ראשי הפפ"ס (מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית) שהקימו "בטליון" פועלים וניסה לצרף פועלים יהודים לבטליון זה, בעוד שבלום ניסה לשמר את מסגרת התנועה ולמנוע את קריסתן. עיקר פעילותו התרכזה בסיוע לפליטים שזרמו אל העיר ומציאת מקום מסתור עבורם. בעזרת סוניה נובוגרודזקה ומספר פעילים נוספים דאג בלום לחלוקת מזון במטבחים ציבוריים, להפצת העיתון ולשמירת קשר עם צעירי הבונד.
באוקטובר 1939, לאחר נפילת ורשה, התארגן הוועד המחתרתי של צוקונפט על ידי שלושה מחברי הוועד המרכזי של התנועה שנשארו בוורשה: אברשה בלום, שלמה פארב והנך רוס. במשך הזמן חברו אליהם פעילים צעירים יותר ששבו מווילנה בסוף שנת 1939 ובראשית שנת 1940. מנהיגות זו יצרה תאים מחתרתיים של "חמישיות" ו"שביעיות" ואפשרה המשכיות מסוימת לתנועה, ובכך הקדימו את תנועות הנוער האחרות בהתארגנות המחתרתית. בלום היה דמות בולטת ומרכזית בקבוצה זו, הן כיוון שקיבל הכרה מהנהגת המפלגה ערב צאתה מוורשה והן בגלל פעילותו בתנועה ושמירתו על מסגרותיה בחודשי הכיבוש הראשונים.
הפעילות בגטו ורשה
בשנת 1941 עיקר פעילות הצוקונפט בגטו ורשה הייתה פעילות חינוכית ותרבותית. פעילות זו הייתה פעילות "רוחבית" שניסתה להגיע לילדי הגטו העניים ששוטטו בחוסר מעש ולא התמקדה רק בילדים שהיו חלק מהתנועה לפני המלחמה.
ב-1942, לאחר הגעת הידיעות הראשונות על ההשמדה לגטו, החלו התנועות החלוציות לפעול להקמת ארגון יהודי לוחם בגטו. בעקבות הבונד, דגל הצוקנפט במאבק משותף יהודי-פולני בנאצים והתנגד למאבק יהודי נפרד, שמשמעותו הכרה בגורל יהודי ייחודי. ב-14 בינואר 1942 הצוקנפט הקים מחדש את ה"צוקונפט שטרום"- קבוצות ההגנה של התנועה שפעלו לפני המלחמה, בראשן עמדו אברשה בלום, ברנרד גולדשטיין וברק שניידמייל.
התנועות החלוציות ראו בהצטרפות הבונד לארגון היהודי הלוחם שלב קריטי בהקמתו, זאת כיוון שלבונד היה קשר הדוק עם תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, קשר שקיוו להיעזר בו על מנת להצטייד בנשק. ב-23 במרץ 1942 התקיימה פגישה בנושא הקמת ארגון יהודי לוחם, בפגישה זו נכחו נציגים של תנועת החלוץ, פועלי ציון, פועלי ציון שמאל ומאורצ'י אוז'אך ואברשה בלום כנציגי הבונד. חברי פועלי ציון ופועלי ציון שמאל הסכימו להצעות אולם אוז'אך התנגד. אוז'אך נאם ארוכות על התנגדותו להקמת הארגון היהודי המאוחד, אך נציגי התנועות האחרות חשבו כי אברשה בלום לא חש בנוח עם התנגדותו הנחרצת של אוז'אך. לאחר שנכשל המשא מתן עם הבונד הוקם בגטו ה"גוש האנטי-פאשיסטי" שכלל את כל התנועות ומפלגות השמאל בגטו מלבד הבונד.
ביולי 1942 החל הגירוש הגדול מגטו ורשה, בו איבד הבונד כ-500 מקורבים ופעילים במחתרת. באוקטובר, בסיום האקציה, לא נשאר דבר מתשתית הפעילות המחתרתית של הצוקונפט, רבים מחברי התנועה גורשו ונרצחו וחברים מרכזיים ממנהיגות התנועה, ביניהם אוז'אך וגולדשטיין, ברחו למסתור בצד הארי. בעקבות הגירוש הגדול הוקם הארגון היהודי הלוחם בו היו חברים "השומר הצעיר", "דרור-החלוץ" ו"עקיבא". בתחילת נובמבר 1942 התנהל משא-מתן על כניסת הבונד לארגון היהודי הלוחם. מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, הירש ברלינסקי ויוחנן מורגנשטיין נפגשו בעניין זה עם אברשה בלום וברק שניידמיל. ראשי הבונד סירבו להיכנס ל"וועד היהודי הלאומי", אך רצו להצטרף לארגון היהודי הלוחם. על מנת לפתור בעיה זו הוקם "הוועד המתאם" המשותף לבונד ול"וועד היהודי הלאומי". בלום, שהיה הבכיר מבין נציגי הבונד שנשאר בגטו, ייצג את הבונד בוועד המתאם.
בסוף 1942 הסתיים תהליך השחרור של הצוקונפט מהנהגת המפלגה, אשר לא הייתה קיימת עוד בגטו בעקבות הגירוש הגדול, את הובלת התנועה לקח אברשה בלום. בלום הוביל את צעירי הבונד להשתתפות במרד גטו ורשה שפרץ ב-19 באפריל 1943.
כשהושלמה בניית כיתות הלחימה של הארגון היהודי הלוחם, הצטרף בלום לאחת מקבוצות תנועתו, ברחוב שווינטווירסקה 32. לאחר כ-10 ימי לחימה והתגוננות הארגון היהודי הלוחם החליט לנסות להבריח את אחרוני הלוחמים על מנת לחבור לפרטיזנים.
יציאה מהגטו ומותו
אברשה בלום הצליח לברוח יחד עם שרידי הלוחמים ושהה תקופה מסוימת ביער סמוך לוורשה. לאחר מכן הצטרף לולדקה מיד בדירת מסתור ברחוב בארקובה 2, במטרה להצטרף לפעילותה המחתרתית של מפלגת הבונד. לאחר כשבוע בדירה עמד בלום לעבור לדירת מסתור אחרת שהוכנה לו על ידי אשתו, אך ערב המעבר נחשפה דירת המסתור בה שהה. בלום ניסה להסתתר בארון אך התגלה על ידי הגרמנים. לאחר זמן קצר עזבו הגרמנים ואמרו כי ישובו בעוד מספר דקות עם מכונית על מנת לקחת את מיד ובלום למעצר. בזמן זה הספיק בלום לשרוף את כל המסמכים שהיו בדירה וניסה לברוח דרך החלון בעזרת חבל שהכין מסדינים, אך החבל נקרע והוא נפל לקרקע. שלושה שוטרים פולנים החזירוהו לדירה ולאחר מכן מיד ובלום נלקחו למעצר. מיד ביקרה את בלום בתא מעצרו ובשיחתם הוא אמר לה לדבוק בגרסתה כי היא נוצרייה. ולדאקה שוחררה זמן קצר לאחר מכן. אברשה בלום נרצח על ידי שוביו במאי 1943.
משפחה ומורשת
לובה ביליצקה בלום, אשתו של אברשה, הייתה מנהלת בית הספר לסיעוד בגטו ורשה, היא וילדיהם שרדו את המלחמה. לאחר מכן ניהלה ביליצקה את בית הילדים באוטבוצק, וב-1949 ייסדה מחדש את בית הספר לסיעוד בוורשה. היא נפטרה ב-1973. קברו הסמלי של אברשה נמצא בשדרה הראשית של בית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה.
בתו אביבה בלום נולדה בורשה ב-1932. היא עלתה לארץ עם גרעין של השומר הצעיר והצטרפה לקיבוץ רבדים שם נולדה בתה דפנה. אביבה היא ציירת פעילה שהציגה בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
בנו אלכסנדר בלום היה פרופ' מומחה למדעי הגרעין בפולין אשר היגר בשנות ה-80 של המאה ה-20 לארצות הברית ושם החל בחקר המוח.
John Lennon/Plastic Ono Band
John Lennon/Plastic Ono Band הוא תקליט הסולו הראשון של ג'ון לנון, לאחר פירוק להקת הביטלס. התקליט הוקלט באולפני אבי רוד בין 26 בספטמבר ל-23 באוקטובר 1970 ויצא לאור ב-11 בדצמבר 1970, יחד עם תקליט של יוקו אונו, רעייתו של לנון בשם Yoko Ono/Plastic Ono Band, שיצא עם עיצוב עטיפה זהה. בשנת 2003 הוצב האלבום במקום ה-23 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. כן נמנה עם "100 האלבומים הגדולים של כל הזמנים" (בכל הסוגות) של טיים מגזין. בשנת 2020 דורג מחדש במקום ה-85 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
הרקע להקלטת האלבום
באפריל 1970 פורקה להקת הביטלס למעשה, לאחר שכבר לא פעלה כלהקה משך חצי שנה. לנון עצמו פנה לקריירת סולו כבר בספטמבר 1969, עם הופעתו על הבמה בפסטיבל הרוקנרול והשלום בטורונטו ואף לפני כן עם הקלטת השיר Give Peace a Chance שיצא לאור בחודש יולי.
בתקופה שלאחר פירוק הלהקה התעניין לנון בשיטת "הצעקה הראשונית של ארתור ג'אנוב (שיטת ריפוי שבה החולה צועק ממעמקי נפשו), בעיקר כדי להתגבר על הילדות הקשה שחווה.
ב-1970 לנון ויוקו טסו לארצות הברית כדי לעבור טיפול אישי בביתו של ג'אנוב. הטיפול יצר אצל לנון חיבור רגשי עמוק עם ילדותו ועם דמות אמו (שנטשה אותו) בפרט. הטיפול אף שחרר את לנון ממעטה הציניות ואיפשר לו לגעת באופן ישיר וכואב עם נושאים גדולים כאהבה, אלוהים, בדידות ושברון החלום של הביטלס.
הפקה
לנון הקליט את האלבום עם נגן הבס קלאוס פורמן, ידידו מימי המבורג ומי שצילם את העטיפה לאלבום הביטלס Revolver. המתופף היה רינגו סטאר. בנוסף השתתפו בנגינה המפיק פיל ספקטור בפסנתר, נגן אורגן האמונד בילי פרסטון ויוקו אונו בקולות. להקת הליווי נקראה, באופן מסורתי "Plastic Ono Band" ("תזמורת אונו הפלסטית"), שם רעיוני ששימש את לנון ואונו לכל להקות הליווי שלהם, בהרכביהם המשתנים.
למרות שפיל ספקטור זכה לקרדיט יחד עם לנון ואונו ואף ניגן בפסנתר בשיר love, הוא לא נכח במשך רוב הקלטות התקליט.
קמן אחזקות
קמן אחזקות היא חברה ישראלית, אשר עסקה בתחומי התעשייה, הקמעונות, הפיננסים והנדל"ן. לחברה מונה כונס נכסים בשנת 2012 לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים.
החברה הייתה בשליטתו של איש העסקים רוני אלרואי, חתנו של יצחק תשובה. החברה החזיקה למעלה מ-30 חברות שפעלו בתחומים רבים.
היסטוריה
בשנת 2004 רכש אלרואי תמורת כ-100 מיליון ש"ח את מניות השליטה בחברת המסחר הוותיקה מנדלסון, שעסקה עד אז בשיווק אביזרי צנרת, ועל בסיסה הקים חברת השקעות משלו ושינה את שמה לקמן אחזקות.
פעילותה של קמן אחזקות כללה עיסוק בנדל"ן במזרח אירופה, מכירת פוליסות ביטוח חיים בארצות הברית, ייצור ערכות עזרה ראשונה בגרמניה, שיווק דלקים בארצות הברית, והחזקה של הרשת הקמעונאית ניו פארם, של יצרנית המצברים שנפ, של חברת ההשקעות ישאל, ושל תאת תעשיות ותאת טכנולוגיות.
בנובמבר 2005 קמן רכשה 37% ממניות חברת קו מנחה תמורת 24 מיליון שקל. תקופת השיא של קמן הייתה במהלך שנת 2007, כאשר החברה נסחרת לפי שווי של יותר מ-400 מיליון שקל. בין השנים 2005 ל-2010 גיורא ענבר כיהן כמנכ"ל החברה.
בשנים 2008–2013 נקלעה החברה לקשיים רבים בתחומים שונים בהם פעלה. בעקבות הפסדים אלה ירד שווי השוק של החברה ל-2 מיליון ש"ח לקראת סוף שנת 2012.
בספטמבר 2012 אישר השופט איתן אורנשטיין הסדר חוב לחברה ומינוי כונסי נכסים. הכינוס ניתן לאחר משא ומתן ממושך בנוגע לחובות של כ-725 מיליון שקל שחבה החברה לבנקים ולמחזיקי האג"ח.
גבול אוקראינה–רוסיה
גבול רוסיה-אוקראינה הוא גבול המדינה הבינלאומי בין רוסיה לאוקראינה. מעל היבשה הגבול מתווה חמישה אובלסטים (אזורים) של אוקראינה וחמישה אובלסטים של הפדרציה הרוסית. סוגיית הגבול המודרנית נמשכת מאז נפילת האימפריה הרוסית ב-1917.
הגבול בין אוקראינה לרוסיה נקבע לראשונה בשנת 1922 עם הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה כחלק מברית המועצות. גבול זה כלל שטחים מסוימים שהיו בעלי אוכלוסייה אוקראינית משמעותית. במהלך השנים נערכו מספר שינויים בגבול, כאשר שטחים הועברו בין רוסיה לאוקראינה.
ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, אוקראינה הכריזה על עצמאות והגבול עם רוסיה נותר כפי שהיה בתקופה הסובייטית. מאז התרחשו מספר אירועים שהביאו לשינויים נוספים בגבול, כגון סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה ב-2014. כמו כן מתנהלת מלחמה באזור המזרחי של אוקראינה בנוגע להשתייכות של שטחים מסוימים.
כל צד מחזיק בטענות היסטוריות ופוליטיות לגבי הגדרת הגבול הרצוי, מה שהופך אותו למוקד מחלוקת מתמשך בסכסוך בין המדינות.
היסטוריה
בשנת 1991, אוקראינה כמדינה עצמאית חדשה ירשה את השטח ואת הגבולות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. באותה תקופה גבול רוסיה-אוקראינה היה קו מנהלי, שלא היה תוחם ולא תוחם. מאז ניסתה אוקראינה להקים גבול ראוי.
מאז תחילת 2014 הגבול נפרץ שוב עקב הסכסוך האוקראיני-רוסי. לדברי ראש שירות משמר הגבול האוקראיני ויקטור נזרנקו, המדינה אינה שולטת ב-409.3 ק"מ (254.3 מייל) מהגבול עם רוסיה. רצועת אדמה זו נשלטת כעת על ידי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק. בגלל שינוי השליטה, לאוקראינה אין עוד סמכות על מצר קרץ'. במקביל, הפדרציה הרוסית יצרה מחסומים לאורך הגבול המנהלי של אוקראינה בין חצי האי קרים למחוז חרסון.
בשנת 2014 ממשלת אוקראינה חשפה תוכנית לבניית מערכת חומת הגנה לאורך הגבול עם רוסיה, בשם "גדר הגבול אוקראינה–רוסיה". התוכנית תעלה כמעט 520 מיליון דולר, והיא עדיין נמצאת בתהליך בנייה.
מאז 30 בנובמבר 2018 אוקראינה אוסרת על כל הגברים הרוסיים בגילי 16 עד 60 להיכנס למדינה למעט חריגים למטרות הומניטריות.
מ-1 במרץ 2020 אוקראינים שחוצים את הגבול מאוקראינה לרוסיה צריכים להשתמש בדרכון הבינלאומי שלהם. עם זאת, אוקראינים שחוזרים לאוקראינה יכולים לעשות זאת באמצעות דרכון פנימי.
מזכר בודפשט
מזכר בודפשט בדבר הבטחות ביטחוניות מתייחס לשלושה הסכמים מדיניים זהים שנחתמו בוועידת OSCE בבודפשט, הונגריה ב-5 בדצמבר 1994. בין היתר, המזכר הבטיח כי החותמים עליו (הפדרציה הרוסית, ארצות הברית ובריטניה) יכבדו את הגבולות הקיימים של אוקראינה.
תקרית טוזלה
האי טוזלה הפך מוקד לסכסוך בין רוסיה לאוקראינה בשנת 2003. האי ממוקם במצר קרץ', ומבחינה מנהלית הוא חלק מחצי האי קרים. במהלך התקופה הסובייטית האי יחד עם קרים הועבר לאוקראינה ב-1954.
דרכי המסחר העיקריות נמצאות בחלק העמוק יותר של מצר קרץ' שנמצא בין האי לקרים ונחשב לחלק מהמים הטריטוריאליים של אוקראינה. מאידך, ספינות מתקשות לנסוע למזרח האי בשל העובדה שיש שם מים רדודים. בין טוזלה לחצי האי טאמאן ישנם שני ערוצים, אולם אף אחד מהם אינו עמוק יותר מ-3 מ' (9.8 רגל). שרצים ודגים שוהים בעיקר במים הטריטוריאליים של אוקראינה, דבר המתאים לתעשיית הדיג של קרים. עוצמת הסכסוך גברה עקב תחזית מיקומי הנפט והגז באזור והיעדר גבול בינלאומי שנקבע ומאושר בין רוסיה לאוקראינה. בהצעת הצד הרוסי מוצע שהגבול יימתח לאורך מצע המים הטריטוריאליים, תוך שיתוף בשימוש במימי ים אזוב ומימי מיצר קרץ'.
תקרית האי קרים
מאז סיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה, מעמדם של קרים ושל העיר סבסטופול מצוי כעת במחלוקת בין רוסיה לאוקראינה. אוקראינה, ורוב הקהילה הבינלאומית, מחשיבים את קרים כרפובליקה אוטונומית של אוקראינה, ואת סבסטופול כאחת מערי אוקראינה בעלות מעמד מיוחד. רוסיה לעומת זאת, מחשיבה את קרים כנושא פדרלי של רוסיה, ואת סבסטופול כאחת משלוש הערים הפדרליות של רוסיה. מאז 1991 רוסיה גם שוכרת את הבסיס הימי של סבסטופול עם חוזה החכירה הנוכחי עד שנות ה-2040 עם אופציה להארכה נוספת, אך הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אישרה את ביטול הסכמי החכירה הללו פה אחד על ידי 433 חברי פרלמנט ב-31 במרץ 2014.
הגבולות של בסיס הצי הרוסי, בעיר סבסטופול ובסביבתו, לא זוהו בבירור. בדצמבר 2018 הודיעה רוסיה כי השלימה את בניית המחסום באורך 60 ק"מ על פני מצר פרקופ בין אוקראינה לקרים.
הגבלות על כניסת רוסים לאוקראינה (מאז 2018)
ב-1 בינואר 2018 אוקראינה הציגה בקרות ביומטריות עבור כניסת רוסים למדינה. ב-22 במרץ 2018 חתם נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו על צו המחייב אזרחים רוסים ו"יחידים ללא אזרחות, המגיעים ממדינות בסיכון הגירה", להודיע מראש לרשויות האוקראיניות על סיבת הנסיעה שלהם לאוקראינה.
ב-7 בנובמבר 2018 תוקן החוק הפלילי של אוקראינה, כך שמעבר בלתי חוקי של הגבול לאוקראינה "כדי לפגוע באינטרס של המדינה" תוקן במאסר של עד שלוש שנים. הכוונה היא לאנשים שנמנעה מהם כניסה לאוקראינה וחברי יחידות של הכוחות המזוינים הרוסים או רשויות אכיפת חוק אחרות, המנסים לחצות את גבול המדינה של אוקראינה בכל אמצעי מעבר למחסומים הרשמיים או במחסומים ללא מסמכי נסיעה מתאימים, או מסמכים המכילים מידע לא מדויק. אותם מעשים הנעשים שוב ושוב או על ידי קבוצת אנשים יחולו מאסר של שלוש עד חמש שנים. עונש מאסר של חמש עד שמונה שנים צפוי בגין ביצוע מעשים אלו בשילוב אלימות או שימוש בנשק.
מאז 30 בנובמבר 2018 אוקראינה אוסרת על כל הגברים הרוסים בגילים 16 ל-60 להיכנס למדינה למעט חריגים למטרות הומניטריות. אוקראינה טוענת שמדובר באמצעי אבטחה כדי למנוע מרוסיה להקים יחידות של צבאות פרטיים על אדמת אוקראינה.
גאוגרפיה
אורך הגבול הוא 2,295.04 קילומטרים (1,426.07 מיילים) מתוכם 1,974.04 קילומטרים (1,226.61 מיילים) הם גבול יבשתי ו-321 קילומטרים (199 מיילים) הם גבול ימי. הוא משתרע מנקודה בים השחור 22.5 ק"מ (14.0 מייל) דרומית למצר קרץ', שם המגע הראשון עם המים הטריטוריאליים של שתי המדינות, הוא מצפון למצר זה.
גדר הגבול אוקראינה–רוסיה
מאז מאי 2015 אוקראינה בונה גדר גבול מבוצר בגבול רוסיה-אוקראינה, הידועה בכינויה "חומת יאצניוק". מטרת הפרויקט היא למנוע התערבות צבאית רוסית ולוחמה היברידית באוקראינה.
החל ממאי 2015, מערכת הגנה מוקפת חומה הייתה בבנייה לאורך הגבול הרוסי במחוז חרקוב. הפרויקט תוכנן להסתיים בשנת 2018. ביוני 2020 שיער משמר הגבול האוקראיני שהפרויקט יסתיים עד 2025.
מלחמת אוקראינה–רוסיה
הפלישה הקרקעית של צבא רוסיה התנהלה בארבעה מאמצים התקפיים עיקריים: בצפון אוקראינה, התקדמו הכוחות הרוסיים מגבול בלארוס דרומה, ממזרח וממערב לנהר דנייפר, במטרה לכתר את עיר הבירה, קייב, ואולי אף לכבוש אותה. בצפון-מזרח אוקראינה תקפו הרוסים לכיוון דרום מערב, במגמה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי, ולהגיע לדנייפר באזור קרמנצ'וג. בדרום-מזרח אוקראינה תקפו כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים משטחי הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק מערבה, במטרה לכבוש את השטחים, שנותרו בשליטת אוקראינה במחוזות דונצק ולוהנסק. בדרום אוקראינה, תקפו הכוחות הרוסיים את מחוז חרסון מחצי האי קרים, במטרה לנתק את אוקראינה מהים, וליצור מסדרון יבשתי בשליטה רוסית לחצי האי קרים.
בשלושת הימים הראשונים של הפלישה הרוסית, השיגו הכוחות התוקפים התקדמות מהירה יחסית, אולם לאחר מכן הואט מאוד קצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים, ובמספר אזורים (מצפון מערב לקייב ובמרחב חרקוב) נבלמה המתקפה הרוסית כמעט לחלוטין. הצבא הרוסי לא הצליח לכתר ולהשמיד כוחות אוקראיניים משמעותיים, וההתנגדות העזה של חלק מהערים והעיירות האוקראיניות, שנמצאו בנתיב התקדמותו, אילצה את הרוסים במקרים רבים לעקוף אותן, ולהשאיר לא מעט כיסי התנגדות בעורפו.
החזית בצפון אוקראינה
ב-24 בפברואר, דקות ספורות לאחר הכרזתו של פוטין על פתיחת המבצע דווח על פיצוצים באזור קייב, בירת אוקראינה. הכוחות הרוסיים החלו להתקדם מגבול בלארוס דרומה במטרה לכתר ולנתק את קייב. הכוחות שכללו יחידות מהארמייה ה-41, הארמייה ה-35 והארמייה ה-36. בסיוע מספר בריגדות מוטסות, התקדמו לעבר העיר בשני צירים עיקריים: האחד, מגבול בלארוס במקביל לגדה המערבית של נהר דנייפר דרך צ'רנוביל ופריפיאט, והשני, מאזור מפגש הגבולות בלארוס–רוסיה–אוקראינה, דרך מחוז צ'רניהיב בגדה המזרחית של הנהר. ביום הראשון של הפלישה, השתלטו כוחות רוסיים על צ'רנוביל ופריפיאט, אך הניסיון של כוחות מוטסים להשתלט על נמל התעופה אנטונוב, במרחק קצר מצפון לקייב, נתקל בהתנגדות אוקראינית עזה. רק ביום שלמחרת הצליחו הרוסים להשלים את ההשתלטות על שדה התעופה, בסיוע כוחות קרקע שחברו לכוחות המוטסים. באותו יום נשמעו אזעקות רבות בקייב עקב מתקפת טילים על העיר. דיווחים אוקראיניים על כניסת כוחות רוסיים אל תוך העיר עצמה, ועל קרבות רחוב שפרצו באזורים שונים של העיר, התבררו בדיעבד כחסרי בסיס.
החזית בצפון-מזרח אוקראינה
-24 בפברואר תקפו כוחות רוסיים, שכללו אלמנטים מהארמייה ה-6 וארמיית המשמר המשוריינת ה-1, ממחוזות קורסק ובלגורוד לכיוון דרום מערב, במטרה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי באוקראינה, כולם או חלקם, ולכבוש את הערים המרכזיות באותם חבלים.