cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המגפיים שהצילו את ירושלים
ביקורות
עיתון הארץ כתב שהספר מספר סיפורים על חברות, דאגה לאחר ודו קיום. נירה לוין, מפתחת תוכניות לימודים בשפה ובספרות עברית העידה כי העימות בסיפור מעודן ורגעי, ללא מאבק דרמטי, ומלווה בהומור. עטרה אופק, כותבת, מאיירת, ועורכת ספרים, שיבחה את הכתיבה העשירה, ואת האיורים בספר.
אגם תמסח
גאוגרפיה
אגם תמסח נמצא בתוך שקע יחסי בין ים סוף והים התיכון, בשולי הדלתא של הנילוס. האגם נכלל כחלק מהאגמים המרים במצרים, שיושבים על נקודות עמוקות יותר בשקעים ויוצרות אגמים רדודים. שטח הפנים של אגם תמסח משתרע על פני 14 קילומטר מרובע, שטח זהה בערך לזה של העיר כפר סבא. רובו הגדול של האגם הוא ביצתי ורדוד, ועומקו המרבי לא עולה על מטר וחצי.
יש הטוענים כי בתקופות מסוימות שינויים גאוגרפים הפכו את האגם לחלק הצפוני של מפרץ סואץ. החוקר הנרי מורטון סטנלי דיווח כי בשנת 1862 זרימה עזה של מים מים סוף יצרה נתיב חדש של מים שעבר דרך האגם, והפכה אותו לחלק ממפרץ סואץ. ב־4 במרץ 1863 קמה העיר אסמאעיליה, על שמו של המשנה למלך אסמאעיל פאשא, על גדתו הצפונית של אגם תמסח, מה שאפשר לעיר גישה לים סוף.
סופר תוכים
סופר תוכים (באנגלית: Powerbirds) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אירית, שנוצרה על ידי סטיבן פ' ברין וג'ניפר מונייר-וויליאמס. הסדרה הופקה על ידי Brown Bag Films.
הסדרה החלה את שידוריה בארצות הברית בערוץ Universal Kids ב-19 בינואר 2020. בישראל, החלה הסדרה את שידוריה ב-6 בפברואר 2022 בערוץ הילדים בדיבוב לעברית; פרקי הסדרה הופצו גם ב-BIGI; בשנת 2023, הסדרה החלה את שידוריה בערוץ HOT באזז עם פתיחתו.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר פולי ואייס, תוכי מחמד השייכים לבן אדם בשם מקס, חובב ספרי קומיקס. בזמן שמקס עוזב את ביתו, הם הופכים ל"סופר תוכים", מצילים את עירם ומונעים מהנבלים לחבל באירועים שמקס מתכנן ללכת אליהם.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא. הדיבוב נעשה באולפני דאבי דאב. דמויות נוספות שהופיעו במהלך הסדרה דובבו בעברית על ידי מעיין עדן, ענת ניב, שני אליהו, יהלי עזרא, מילה לב ואדם זילברמן. שיר הפתיחה של הסדרה בוצע על ידי גילן שחף.
הילה כהן-שניידרמן
הילה כהן-שניידרמן (נולדה ב-6 באוגוסט 1980 בתל אביב) היא אוצרת ואשת חינוך ישראלית. זוכת פרס שר התרבות בתחום האוצרות לשנת 2021. משמשת החל משנת 2018 בתפקיד האוצרת הראשית של מובי: מוזיאוני בת ים, ומרצה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים, בלימודי התואר השני בעיצוב במכללת שנקר ובבית לאמנות ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 2012 סיימה את לימודי האוצרות בבית הספר לאמנות קלישר, בתוכנית הבינלאומית בשיתוף עם המרכז לאמנות עכשווית (CCA), תל אביב.
פעילות אוצרותית
כהן-שניידרמן החלה את עבודתה האוצרותית בגלריה החללית (2010). בין התערוכות שאצרה: 'שודד ים'- תערוכה לזכרו של עמוס קינן במלאת שנה למותו (2010), 'רוחות הרפאים של הפרולטריון' לציון אירועי אחד במאי בשיתוף עם האוצרת טלי תמיר, פרינס ומדונה", שתי תערוכות יחיד של גיל יפמן ורוני כנעני, ותערוכה לציון הכרזת העצמאות הפלסטינית: 'כ' בספטמבר' (2011).
בשנת 2011 החלה לפעול כאוצרת עצמאית בדגש על חקר פעולות במרחב הציבורי. שיתוף פעולה עם יעל צברי הוליד את האירוע ׳אקו סקס׳ במוסך מורשה של יונדאי לרגל השקת הגיליון השני של כתב העת ׳Ms.Use׳ ואת התערוכה הקבוצתית "נו" במסגרת מחווה לפסטיבל בינלאומי לתיאטרון רחוב שנערך בבת ים. בשנה זו במסגרת לימודיה בקלישר אצרה בשיתוף עם סרג'יו אדלשטיין את 'מנוע חיפוש' במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב, תערוכה קבוצתית, שחקרה את השפעת האינטרנט על אופן יצירת דימויים.
בשנים 2012–2015 פעלה כאוצרת שותפה בפרויקט 'אמנית העיר' בעיריית ירושלים לצד גילי קרז׳בסקי. הפרויקט נועד לשלב אמנים במסגרת עבודת העירייה תוך שימוש במשאביה. בפעולתה האוצרותית הדגישה שיתופי פעולה בין אמנים לממסד הציבורי מבלי לוותר על היבטים אקטיביסטיים.
במקביל החלה כהן-שניידרמן את תפקידה כאוצרת משנה במוזיאון פתח תקווה לאמנות, בו עבדה בין השנים 2012–2016. היא הייתה אמונה על התערוכות בגלריית האוסף, הזמינה אמנים צעירים לחקור ולהפעיל את אוסף המוזיאון והדגישה את התייחסותה למרחב העירוני הפוליטי והחברתי. בין התערוכות שאצרה: "חדר מצב" – תערוכת יחיד של איתי זיו (2012), "1,200 ק"ג אדמה" – תערוכת יחיד של אריאל רייכמן (2013), "ציפורי טרף ציפורי שיר" – תערוכת יחיד של מיכל בראור (2015) ; "תצוגה ארעית" – תערוכת יחיד של דנה לוי (2015). כמו כן אצרה בשיתוף עם דרורית גור אריה את התערוכה 'מידה כנגד מידה' שחקרה את היחסים בין צילום לפיסול. עוד אצרה את התערוכה 'ארמון הבדולח והמקדש הארור' שכללה 11 אמנים.
בשנים 2016–2017 הקימה וניהלה את תוכנית ליבלינג לשימור עירוני בשיתוף עם עירית תל אביב-יפו. בתקופה זו אצרה את "חתיכה מהכיכר", שליווה את הפרידה מכיכר דיזנגוף לפני השינוי העיצובי, ו"בטון חצוף", מחווה לאדריכלות הברוטליסטית של תל אביב. במרץ 2018 אצרה את "גלגולי צורה" תערוכת יחיד של מעיין אליקים, S2 בגלריה זומר, תל אביב.
בשנת 2018 מונתה כהן-שניידרמן לאוצרת ראשית של מובי: מוזאוני בת ים. כהן-שניידרמן אצרה, בין השאר, שלוש תערוכות ברצף שהיא מתייחסת אליהן כטרילוגיה: 'שפע' (2018), 'עידן חדש' (2018) ו-'המאמינים' ( 2019). מבנה של טרילוגיה, לדבריה, אפשר לה לשאול שאלות רחבות היקף הנוגעות למקומה הנוכחי של האומנות בישראל'. בתערוכה 'מאז החלו המדידות' (יוני 2020) – תערוכת יחיד של אלי פטל, הדגישה כהן-שניידרמן את ההתמקמות של האמן ויצירת האמנות במרחב הציבורי, בין פנים לחוץ, בין הסטודיו לאולם התצוגה.
רובי המרשלג
רובי (ראובן) המרשלג (נולד ב-15 באוקטובר 1967) הוא עיתונאי ישראלי, כתב בחדשות כאן 11 וכאן רשת ב. בשנת 2017 הצטרף למערכת החדשות של התאגיד כאן ומשמש ככתב באזור הצפון.
ביוגרפיה
המרשלג נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה. עלה לארץ עם הוריו בשנת 1972 לקיבוץ להבות הבשן.
בשנת 1986 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים כסגן מפקד ספינת דבור.
בעל תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בהיסטוריה של המזרח התיכון ובלימודי ארץ ישראל. בשנת 2006 סיים את לימודיו במסגרת תוכנית IPP באטלנטה, ארצות הברית. מטעם רשת הטלוויזיה האמריקאית CNN.
המרשלג החל את דרכו בתקשורת בשנת 1998 בחדשות האזוריות בטלוויזיה בכבלים, ככתב צפון. במסגרת זו סיקר באופן נרחב את נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 ואת השפעתה על תושבי הצפון.
ראנימיד פארק
'''א.ק. ראנימיד פארק (באנגלית: SS Runnymede Park) הייתה אוניית משא קנדית מסדרת פארק PARK''' שנבנתה בשנת 1944. היא נודעה כספינת הגירוש של המעפילים במבצע איגלו ובמבצע אואזיס למחנות המעצר בקפריסין ולמחנות המעצר בגרמניה בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
רובי המרשלג
ביוגרפיה
בשנת 2001 החל לכתוב בעיתון "כל העמק והגליל' מבית "ידיעות תקשורת". במסגרת זו כיסה את אזור אצבע הגליל ורמת הגולן.
ראנימיד פארק
במהלך מלחמת העולם השנייה משרד התובלה המלחמתי הבריטי, הזמין מספר גדול מאוד של אניות משא ממספר מספנות בארצות הברית ובקנדה. זאת לאור העובדה שהגרמנים הטביעו את אניות המשא הבריטיות שהפליגו אל ומאת בריטניה. כשארצות הברית נכנסה למלחמה היא החלה בייצור המוני של אניות מדגם ליברטי (בין השנים 1941–1945 נבנו למעלה מ-2,700 אוניות מדגם ליברטי במספנות האמריקאיות) על בסיס אותן תוכניות בניין אניות שמשרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי הגיש להם לבניית אניות המשא עבור הצי המלחמתי הבריטי.
רובי המרשלג
ביוגרפיה
בשנת 2002 חזר לתקשורת האלקטרונית, אל חברת חדשות ישראל שסיפקה אז את שירותי החדשות לערוץ עשר בראשית דרכו. לאחר מכן הצטרף אל חדשות עשר, ככתב צפון.
ראנימיד פארק
במלחמת העולם השנייה
א.ק. ראנימיד פארק הייתה אחת מ-25 אוניות מסדרת פארק שנבנו בין השנים 1943–1944 במספנות המאוחדות במונטריאול, קנדה, עבור ממשלת קנדה להובלה ימית במהלך מלחמת העולם השנייה. כל ספינות מסדרת פארק נקראו על שם פארקים קנדיים. פארק ראנימיד ממוקם בטורונטו. מספנות יונייטד הייתה מספנה מאולתרת שהוקמה כמיזם משותף בין חברת דומיניון ברידג' לבין פרייזר, ברוס בע"מ. שהיו מבוססות על חברות לעיבוד פלדה שלא היו פעילות לפני כן בבניית ספינות. החברות נכנסו לבניית אניות במספנות חירום כדי לענות על הביקוש הרב לאניות חדשות שנגרם בעקבות המלחמה. בנוסף ל-25 ספינות מסדרת "פארק", מספנות יונייטד בנו גם 20 ספינות מסדרת "מבצר" עבור משרד התחבורה המלחמתית, על שם מבצרים צבאיים שונים בקנדה. תוכננו עוד תשע ספינות נחיתה לצי המלכותי, אך בוטלו.
רובי המרשלג
ביוגרפיה
בחודש יוני 2012 עבר לסקר את אזור הצפון ככתב שטח של הערוץ הראשון.
ראנימיד פארק
אניית גירוש
שמה של הראנימיד פארק נודע בעולם כספינת גירוש שבכלובים שנבנו במחסנים שלה גורשו מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל אל מחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו ובמקרה של מעפילי אניית המעפילים אקסודוס 1947 במבצע אואזיס לגרמניה. באותה תקופה הראנימיד פארק, הפליגה במזרח הים התיכון והועסקה בשירות המנדט הבריטי.
רובי המרשלג
ביוגרפיה
בשנת 2019 שיחק בסדרה אבא משתדל בתפקיד עצמו.
ראנימיד פארק
אניית גירוש
הראנימיד פארק שימשה לראשונה כספינת גירוש ב-25 במאי 1947, כשהיא הובילה את 1457 המעפילים שיצאו מאיטליה על הספינה "AGHA ORIETTA" ששמה הוסב על ידי ההגנה ל"מורדי הגטאות", למחנה מעצר מספר 55 ב- בקראולוס שבקפריסין.
רובי המרשלג
ביוגרפיה
במהלך השנים סיקר המרשלג בהרחבה אירועים חברתיים וביטחוניים בגבול הצפון, בהם מלחמת לבנון השנייה. במהלך המלחמה שידר באופן רציף, במסגרת גל פתוח, את המהלכים, ההתפתחויות וההשלכות, מאזורי ההתרחשות ומעמדת השידור של הערוץ, בסמוך לגבול.
ראנימיד פארק
אניית גירוש
ב-28 ביולי 1947 גורשו מחיפה למחנות המעצר בקפריסין על הראנימיד פארק 690 מעפילים יוצאי פולין שהפליגו על ספינת המעפילים י"ד חללי גשר הזיו אשר הפליגה ב-16 ביולי 1947 ממיליארינו באיטליה.
רובי המרשלג
ביוגרפיה
מתגורר בקיבוץ שניר אשר בגליל העליון.
ראנימיד פארק
אניית גירוש
ב-18 ביולי 1947 החל מבצע אואזיס בו גורשו במחסנים של הראנימיד פארק, 1409 מעפילים דרך צרפת לגרמניה שהגיעו לחופי ארץ ישראל על אניית המעפילים אקסודוס. במסגרת המבצע, הראנימיד פארק שמשה אניית הדגל של שייטת אניות הגירוש. על סיפונה הפליג הלוטננט קולונל (סגן אלוף) מרטין גרגסון מפקד המבצע.
ב-9 בספטמבר 1947 הראנימיד פארק סיימה את תפקידה במבצע אואזיס בנמל המבורג וחזרה לנמל חיפה, שהיה נמל הבית שלה במסגרת מבצע איגלו.
ב-15 בנובמבר 1947 גורשו מחיפה למחנות המעצר בקפריסין על הראנימיד פארק 794 מעפילים שהפליגו על ספינת המעפילים קדימה. המעפילים היו ניצולי השואה, חברי תנועות נוחם, גורדוניה, השומר הצעיר והנוער הדתי מרומניה, וכן באו חלק מהם מפולין ויוון. נכללו בהם 437 גברים, 252 נשים, 103 פעוטות והשאר צעירים.
הפלגת מעפילי האקסודוס על הראנימיד פארק
ביום שישי, 18 ביולי 1947 סביב השעה 16:00 נכנסה אניית המעפילים אקסודוס לנמל חיפה מלווה במשחתות הבריטיות לאחר הקרב שהתחולל כ-20 מייל מערבית לעזה ונקשרה לרציף הדמעות. חלוקת המעפילים ל-3 אניות הגירוש הייתה מקרית לחלוטין. הראנימיד פארק הייתה אניית הגירוש השנייה שהועמסה בנמל חיפה במבצע אואזיס.
מבחינה טכנית מצבה היה טוב יותר מהאמפייר רייוול מאידך גרוע מהאושן ויגור. בשונה מהאושן ויגור במחסני האנייה לא היה קיים כל ציוד למגורי המעפילים וכל המזון היה מעופש ומלא תולעים. במשך כל עשרת ימי ההפלגה מחיפה לפורט דה בוק זה היה המזון שחולק למעפילים.
בפורט דה בוק, הבריטים ניסו להוריד את המעפילים בכוח מהאנייה. אך שלטונות צרפת מנעו מהם את הפעולה באמרם שיסכימו לתת למעפילים היורדים מרצונם אזרחות צרפתית אך לא תתבצע הורדה בכח בניגוד לרצונם של המעפילים. עיתונאים רבים מכל העולם הגיעו לסקר את גירוש מעפילי אניית המעפילים אקסודוס חזרה לאירופה. רות גרובר העיתונאית האמריקאית היהודייה מטעם העיתון הרולד טריביון, הורשתה לעלות על אניות הגירוש ראנימיד פארק. כשהמעפילים שמעו שנמצאת עיתונאית אמריקאית על האנייה הם הניפו את הנס הכחול של הצי הבריטי, שעליו ציירו את צלב הקרס. כמחאה על האולטימטום הבריטי להחזירם לגרמניה. רגע היסטורי זה צולם על ידי רות גרובר והתמונה הפכה לתמונת השבוע של מגזין לייף שהופץ בכל העולם.
לאחר שהגיעה הראנימיד פארק לנמל המבורג, שבגרמניה, בערב 8 בספטמבר 1947, בטרם ההורדה בכח של המעפילים מהאנייה, בשעת בקבלת השבת האחרונה על אניית הגירוש ראנימיד פארק מרדכי רוזמן מנהיג המעפילים נשא דברים לעידוד המעפילים ודברי תוכחה לחיילים הבריטים ומפקדיהם, לקראת סוף דבריו הוא אמר:- ציטוט
לפנוי המעפילים שהתנגדו לרדת מהאנייה והתבצרו במחסנים, נדרשו כ-300 חיילים בריטים על מנת לפנות אותם בכוח מהאנייה. הבריטים השתמשו בגז מדמיע, אלות וזרנוקי מים. להוצאת אחרוני המעפילים המבוצרים במחסני האנייה הבריטים הציפו במי ים את המחסנים כך שהמעפילים נאלצו לצוף ולהיכנע. במאבק האלים נפצעו כ-64 בני אדם רובם מעפילים אך גם חיילים בריטים. חלקם אף נשלחו לבית החולים.
מנמל המבורג הוסעו המעפילים ברכבות משא למחנה המעצר פפנדורף שבצפון גרמניה במחוז ליבק.
אהבת שאול
אהבת שאול הוא רומן מאת הסופר הישראלי אלי עמיר, שיצא לאור בשנת 1998. זהו הרומן השלישי של אלי עמיר. בספר מתוארים ימיה הראשונים של סיירת מטכ"ל, בשנים 1961–1959, ודמותו של אבשלום קהתי, שעל פי עדותו של עמיר מבוססת על דמותו של רס"ן יחיאל אמסלם מפקד הצוות הראשון ביחידה שבין חייליו נמנה אהוד ברק. בנוסף מופיעות דמותו של דורון ברקאי שמתבססת על דמותם של דב תמרי, אהוד ברק ויוני נתניהו, ודמותו של מפקד היחידה, מודי אדלמן, אשר מתבססת על דמותו של אברהם ארנן. עלילת הספר משתרעת למן הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1992, ובין היתר מתארת את מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, משפט אייכמן ואת השסע העדתי בישראל.
סיפור העלילה
שאול בר אדון, גבר ירושלמי ממוצא ספרדי, מספר את סיפור חייו למן תחילתם ועד התקופה בה מתרחשת העלילה, שנת 1992, והוא כבר גבר כבן חמישים. בר אדון מתאר את ילדותו בירושלים כבנו של איש אצ"ל, שגדל בבית התומך במחנה הרוויזיוניסטי והיה חניך בתנועת בית"ר. בהמשך מתאר בר אדון כיצד למד בבית הספר התיכון במגמת ערבית בשל רצונו להתגייס ליחידת מודיעין בצה"ל. עם גיוסו לצה"ל נשלח בר אדון להכשרה כלוחם בנח"ל ובהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר. הדבר גרם לבר אדון תסכול רב, שהרי שאף לשרת במודיעין, ועל כן כתב למורהו במגמת ערבית, אבנון שמו, במחאה. המורה אבנון, אשר בצבא שירת בצנחנים ובחיל המודיעין, ממליץ על בר אדון כמועמד ליחידת מודיעין נבחרת שאך זה הוקמה. מפקד היחידה, איש הפלמ"ח, רס"ן מרדכי "מודי" אדלמן, מראיין את בר אדון ומגייס אותו ליחידה. ביחידה פגש בר אדון את מפקד הצוות שלו, סגן אבשלום קהתי, המכונה "אבשי". קהתי, גבר תמיר וחסון ממוצא תימני, בוגר מצטיין של הפנימייה הצבאית בחיפה, אשר שירת בעבר כלוחם ומפקד בצנחנים, ולו צל"ש על סיור מודיעין עליו פיקד לחצי האי סיני. ביחידה עובר בר אדון, תחת פיקודו של קהתי, הכשרה בניווטים, בסיערוב ובלוחמת קומנדו. במהלך האימונים הופך בר אדון לחברם הטוב של קהתי וזכי סיטון, ואף מסייע לאחרון להתחתן עם חברתו.
לאחר שחרורו מן הצבא הופכים קהתי ובר אדון לשותפים לדירה וסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה עת מתאהב בר אדון בחיה, ניצולת שואה, הלומדת באוניברסיטה ועוסקת ללא הרף במשפט אייכמן. קהתי מצדו מתחתן עם מזי, אחותו של זכי חברם ליחידה. אהבתם של חיה, האשכנזיה ובר אדון נידונה לכישלון משום הוריה של חיה הרוצים כי תינשא לגרשון אברמסקי, טייס קרב בחיל האוויר, אשכנזי אף הוא. קונפליקט נוסף המתבטא בספר הוא במישור הצבאי בו חש קהתי כי אינו מקודם לתפקיד מפקד היחידה בשל היותו ספרדי, בניגוד למפקד הפלוגה דורון ברקאי, המכונה "הבלונדיני" על שום מוצאו האשכנזי. לאחר שחיה עוזבת אותו, כדי להינשא לגרשון, עובר בר אדון לארצות הברית, כדי ללמוד בקליפורניה ונעשה חלוץ בתעשיית ההיי טק. קהתי, שפרש מן הצבא לאחר שלא מונה למפקד היחידה, הפך לקבלן לעבודות עפר ועשה חיל בביצור קו בר-לב. במהלך לימודיו באוניברסיטת סטנפורד, שב בר אדון לישראל לחופשות וגם כדי לקחת חלק כאיש מילואים ביחידה במלחמת ששת הימים, ובמהלך הקרבות ברמת הגולן מציל את חיי קהתי, מפקדו. בר אדון שב לישראל גם במלחמת יום הכיפורים ולחם בקרבות חזית הדרום, כמפקד טנק בגדוד שריון שבפיקוד אלישיב שמשי. במלחמת יום הכיפורים נהרג חברו הטוב, קהתי, בעת שפיקד על חיילי היחידה בכיבוש החרמון.
בסיומו של הספר מקימים בר אדון וחבריו מצבה לקהתי במעלה סיירים בהרי אילת ועליה חקקו- "גלעד לזכרו של אבשלום (אבשי) קהתי ז"ל, מפקד וחבר, שהוליכנו בהרים ובשבילים האלה, להכין אותנו למלחמה ולשלום. חיילים ורֵעים". לאחר מכן מצפה בר אדון לביקורה של מזי, אלמנתו של קהתי, מרצה לאגרונומיה הפעילה במפלגת מרצ, ומציין כי התפכח מאמונתו בדרך מחנה הימין ושאולי הגיעה העת לעליית מפלגת העבודה לשלטון.
יחיאל אמסלם כגיבור הספר "אהבת שאול"
בהתייחסו לספרו, סיפר אלי עמיר "כשהרומן התפרסם החלו אנשי צבא למיניהם, מראשוני סיירת מטכ"ל, לומר לי שהם מזהים שאבשי הוא למעשה יחיאל אמסלם ז"ל. הם לגמרי צדקו. היה זה לפני כעשר שנים ד"ר רון לוי, אל"ם בדימוס ואחד מראשוני סיירת מטכ"ל, לקח את עמיר לבקר באנדרטה שבהרי אילת. שם, במעלה הסיירים אל מול הר תמנע, מהמקום הצופה על נחל עתק ומשקיף על הרי אדום, כשהחול המדברי מסמא את העיניים והרוח משתולל, החל הרומן "אהבת שאול" לקרום עור וגידים. עמיר: "האנדרטה והאיש מאד סקרנו אותי. האנדרטה נתנה לי השראה וללא ספק, הייתה הטריגר לכתיבת הרומן".
יחיאל "אמסה" אמסלם (21 באוקטובר 1939 – 5 ביוני 1967) נולד בחיפה בוגר מצטיין של הפנימיה הצבאית לפיקוד בבית הספר הריאלי, מ"כ בגולני ומפקד הצוות הראשון בסיירת מטכ"ל. בוגר תואר ראשון במדעי המזרח והמדינה באוניברסיטה העברית. שימש כקצין מודיעין של חטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה ב' בגדוד 202 בצנחנים. אמסלם נפל ביום הראשון למלחמה בקרב רפיח.
כספרים אחרים של עמיר, הספר כתוב בשפה עשירה, שמתובל בה הומור דק.
נתראה בשמחות
הסרט הוקרן לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2019, וזכה בו בפרס התסריט הטוב ביותר, אך בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בעולם, הוחלט לדחות את עלייתו לאקרנים בבתי הקולנוע ל-12 באוגוסט 2021.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2019, וזכה בו בפרס התסריט הטוב ביותר. עם זאת, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בעולם, הסרט לא עלה לאקרנים בשנת 2019, ובמקום זאת, הוחלט לדחות את הפצתו בבתי הקולנוע ל-12 באוגוסט 2021.
זרע מכלוא
באגרונומיה, זרע מִכְלוֹא הוא זרע שיוצר באופן מבוקר על ידי טיפוח נפרד של קו זכרי (אב) וקו נקבי (אם), במטרה ליצור און כלאיים משופר ואמין.
בשלב הטיפוח, עובר כל קו תהליכי האבקה עצמית על מנת לחזק את התכונות הרצויות. בעוד היבול של כל אחד מהקווים עשוי להיות גבוה מאוד, הם בדרך-כלל פגיעים למחלות.
לכן, בשלב הסופי משולב המטען הגנטי של הקווים – השונים מאוד זה מזה – לזרע אחד, על ידי דיכוי התכונות הזכריות בצמחי הקו הנקבי. הזרעים שמתקבלים בצורה זו, זרעי מכלוא המכונים F1, זהים זה לזה מבחינה גנטית ומצטיינים בדרך-כלל באון כלאיים, ביצועים וחסינות גבוהים משל הוריו.
הצמחים שגדלים מזרעי המכלוא מייצרים זרעים בעלי מגוון גנטי רחב ולא צפוי, זרעים אלו נקראים F2. המגוון הגנטי הרחב של זרעי F2 הופך את זרעי המכלוא לכדאיים מאוד ליצרני הזרעים שכן לחקלאי יש אינטרס להימנע משמירת זרעים לזריעה חוזרת.
שיטה זו ננקטה במהפכה הירוקה, למשל, ליצירת זני מכלוא של אורז על ידי האגרונום הסיני יואן לונגפינג. זני מכלוא חקלאיים עם און כלאיים פותחו גם בתירס, דורה, סלק סוכר, בצל הגינה, תרד, חמנית, וברוקולי.
גליזה 673
גליזה 673 (נקרא גם LHS 447) הוא כוכב הסדרה הראשית כתום אשר ממוקם בקבוצת הכוכבים נושא הנחש. הכוכב בעל סיווג ספקטרלי של K7V. עם מסה של 70-60% מסת שמש. הכוכב ממוקם במרחק 25 שנות אור מהשמש. למרות קרבתו הוא עמום מכדי להיראות בעין בלתי מזוינת מכדור הארץ. הוא מסתובב סביב עצמו באיטיות.
סיר א-דיב
סיר א-דיב הוא כפר סורי נטוש ברמת הגולן. הכפר נמצא על ציר הנפט, כ-6 קילומטרים צפונית לקלע אלון וכ-3 קילומטרים דרום-מזרחית לכפר סאלד. על פי נתוני מפקד האוכלוסין הסורי משנת 1960 התגוררו בכפר 203 תושבים. מספר התושבים לפני מלחמת ששת הימים מוערך ב-265 תושבים. במהלך המלחמה ננטש הכפר ולאחריה הרס צה"ל את מרבית בתי הכפר.
מלחמת ששת הימים
ב-9 ביוני החלה ישראל במתקפה לכיבוש רמת הגולן. כחלק מהמאמץ העיקרי הוטל על חטיבה 8 לעלות מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) ולכבוש את מתחם זעורה. גדוד השריון 129 בפיקוד סא"ל אריה בירו שכלל 25 טנקי סופר-שרמן הוביל את הטור החטיבתי.
בשעה 11:30 חצה הגדוד את הגבול וכבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש. עקב טעות בניווט המשיך הכוח דרומה יותר מהדרוש וכשפנה מזרחה הגיע אל סיר א-דיב. בכפר התמקם כוח צבאי סורי שכלל מספר טנקים. בקרב שהתחולל בסיר א-דיב נפגע מפקד הגדוד, סא"ל אריה בירו והגדוד ספג פגיעות קשות ממוצב קלע ששכן במעלה הדרך. המוצב הסורי בסיר א-דיב נכבש לבסוף והגדוד המשיך בדרכו מהכפר מזרחה לקלע תחת פיקודו של נתי גולן. בדרך העולה לקלע נתקלו הטנקים במחסום קוביות נ"ט וספגו אבדות נוספות. עד סוף היום ספג הגדוד 13 הרוגים ו-33 פצועים, ונותר עם שני טנקים כשירים, אך בכל זאת הצליח לכבוש את קלע.
הכפר כיום
מרבית בתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים. שרידי הכפר הנטוש נמצאים כיום משני צידי ציר הנפט הצפוני באזור שאינו שטח אש.
וזיר
בעידן המודרני התואר וזיר נמצא בשימוש בעולם דובר הערבית, באיראן, באפגניסטן, פקיסטן, והודו.
תואר היסטורי
המשרה השלטונית של הווזיר, אשר התפשטה מארצות ערב לארצות שכנות, החלה בתקופה הח'ליפות העבאסית. הווזיר עמד בתווך בין השליט, אדון הארץ, לבין נתיניו, וייצג את הח'ליפה בכל עניין הנוגע לנתיניו. מקור המונח מהמילה ויצ'יר שמשמעה שופט בשפה הפרסית - פהלווית, המכונה גם פרסית אמצעית והייתה נהוגה בתקופת האימפריה הסאסאנית. התואר אומץ על ידי בית עבאס וניתן לנושאי תפקידי שר או יועץ.
התואר וזיר באופן היסטורי ניתן לאחד משני נושאי התפקידים: משרת ראש ממשלת השרים של שליט המדינה (התואר "הווזיר הגדול" היה ייחודי למשרה זו), או שר, מבין השרים במועצת שרי המלך.
באמנות
בספרות ובפנטומימה המודרניים, התואר "וזיר גדול", הוא דמות סטראוטיפית של אדם המושך בחוטים וקושר קשרים מאחורי הקלעים באופן תככני, בתקופת שלטונו של מלך חלש או לא מיומן. דוגמה בולטת לדמות סטראוטיפית זו ניתן למצוא בדמותו של ג'אפר, בסרט ההנפשה "אלאדין" של חברת וולט דיסני, הקושר קשר ועוסק במעשי כישוף על מנת להשתלט על הממלכה תחת שלטונו של סולטאן תמים. באותו אופן תוארה דמותו של ג'אפר בסרט "הגנב מבגדאד" משנת 1940. כך דמותו של יוסף, יועצו של הנסיך סינבד בסדרת הקומיקס פייבלס.
ייתכן כי מקור ההשראה לדמות הווזיר הגדול באמנות המודרנית היא דמות המן האגגי במגילת אסתר.
וזיר בשחמט
בשאתראנג' שהוא גרסה קדומה למשחק השחמט המודרני, שמו של הכלי החזק במשחק, אשר נקרא בשחמט מלכה, היה וזיר. עד היום כינוי זה השתמר במספר שפות אף לכלי המלכה, כך בהונגרית (vezér) במשמעות מנהיג, בפרסית (vazīr), בטורקית (vezir) ובערבית (وزير).
העינוי הלבן
העינוי הלבן הוא סוג של עינוי פסיכולוגי, הכולל בידוד קיצוני בסביבה לבנה לחלוטין. העינוי מיושם כיום כעונש לאמנים ומתנגדי משטר ברפובליקה האסלאמית של איראן. הענישה הזו תוארה בין היתר על ידי אמיר אבאס פרקהבר - אסיר איראני שהצליח לברוח, לטענתו, מהעינוי הלבן.
דרכי העינוי
המעונה מוכנס ללא ידיעתו לתא שהוא כולו לבן, המבודד לחלוטין מרעש, אור חיצוני או מגע עם סביבת הכליאה. האסיר מולבש בבגדים לבנים והאוכל אותו הוא מקבל דרך תא מיוחד הוא כולו בצבע לבן - ומתבסס על אורז וחלב. המטרה בעינוי היא לגרום לאומן או למתנגד המשטר באמצעים כביכול בלתי אלימים להפסיק את פעילותו על ידי איפוס החלק המרדני של מוחו.
העינוי הלבן בתרבות
הסרט הישראלי "לבן" ב-2011, בבימויו של גלעד אמיליו שנקר ובהפקת יוסי מאירי שנכתב בהשראת עדויות מ"העינוי הלבן". הסרט שהופק בתמיכת קרן רבינוביץ, והחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב בהשתתפות סיגל ראש, רזיה ישראלי ותומר גלרון, השתתף במעל ל-70 פסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם, זכה ב-12 פרסים בינלאומיים ושודר ב-10 מדינות ברחבי העולם.
You Never Give Me Your Money
You Never Give Me Your Money הוא שיר רוק של הביטלס, מהאלבום Abbey Road משנת 1969.
זהו השיר הראשון במחרוזת Abbey Road. השיר נכתב על ידי פול מקרטני (המזכה ניתן גם לג'ון לנון). לפי דברי מקרטני, עיקר ההשראה לשיר נובעת מהאווירה הלא נעימה שנוצרה בניהולו הכספי של אלן קליין, מנהל הלהקה שהחליף את בריאן אפשטיין, ומונה למרות התנגדותו העקרונית של מקרטני בסוף שנות ה-60. בשיר יש מוטיבים נוספים כגון החיים הפשוטים ללא עושר רב. השיר נפתח כבלדת רוק המתחילה במנגינת פסנתר, וממשיך בסגנון רוקיסטי יותר ביחס לשקט בפתיחה. לקראת סיום השיר ישנה חזרה על ריף גיטרה ולאחריו לנון וג'ורג' האריסון אומרים: "1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 all good children go to heaven". השיר נגמר בצלילי צרצרים ובכך מוביל לשיר הבא: Sun King. הלחן והמילים של השיר נוספו גם בשיר Carry That Weight.
בסיקור של השיר הוא חולק לשלושה חלקים ש״תואמים, אבל בפועל לא קשורים האחד לשני״
גמר הליגה האירופית 2019
גמר הליגה האירופית של עונת 2018/2019 נערך באצטדיון הלאומי של באקו, בבאקו, בירת אזרבייג'ן ב-29 במאי 2019, ובו ניצחה צ'לסי את ארסנל, (שתיהן מהפרמייר ליג) בתוצאה 1-4. הניצחון העניק לצ'לסי את הזכות להתמודד בסופר קאפ האירופי לשנת 2019 מול המנצחת בגמר ליגת האלופות 2019, בין טוטנהאם הוטספר לליברפול, שתיהן גם מהפרמייר ליג.
מהלך המשחק
המחצית הראשונה התאפיינה במשחק די מאוזן. צ'לסי הגיעה להזדמנויות של המגן אמרסון פלמיירי והחלוץ הצרפתי אוליבייה ז'ירו, כששניהם נהדפו על ידי שוער ארסנל פטר צ'ך. ארסנל גם היא הגיעה להזדמנויות, אף הייתה מסוכנת יותר, כשגרניט ג'אקה בעט כדור מ-30 מטרים ושפשף את משקוף השער של צ'לסי. למרות הקצב המהיר, אף קבוצה לא הצליחה לכבוש ב-45 הדקות הראשונות, והשריקה למחצית קבעה תיקו 0:0.
פחות מארבע דקות אחרי פתיחת המחצית השנייה, צ'לסי הייתה הראשונה לכבוש בגמר. אמרסון פלמיירי העביר כדור עומק לאוליבייה ז'ירו שכבש בנגיחה מול קבוצתו לשעבר, וקבע 1:0 לצ'לסי. כעבור קצת יותר מעשר דקות צ'לסי הצליחה לכבוש את השער השני. אדן הזארד קיבל כדור בתוך הרחבה ומסר רוחבית לפדרו שבנגיעה אחת גלגל לפינה הרחוקה של צ'ך, וצ'לסי עולה ליתרון 2:0 בבאקו. בדקה ה-65 צ'לסי כבשה שער נוסף. פדרו מסר כדור לז'ירו שהיה בתוך הרחבה, והחלוץ הצרפתי הוכשל. השופט שרק לפנדל, ואדן הזארד בעט כדור מדויק לרשת של צ'ך. צ'לסי מובילה 3:0. ארסנל הצליחה למצוא שער מצמק בדקה ה-69 כאשר אלכס איוובי בעט וולה מחוץ לרחבה אל חיבורי השער של צ'לסי. ארסנל מצמקת ל-3:1. עם זאת, כבר כעבור שלוש דקות צ'לסי הצליחה למצוא שער נוסף, כשאיבוד כדור של ארסנל הסתיים בצ'יפ של ז'ירו להזארד שבנגיעה אחת דחק את הכדור לרשת של ארסנל. צ'לסי עולה ל-4:1. עד סיום המשחק ארסנל וצ'לסי הצליחו להגיע לכמה הזדמנויות נוספות, אך לא נכבשו עוד שערים. צ'לסי ניצחה 4:1 את ארסנל וזכתה בליגה האירופית בפעם השנייה בהיסטוריה שלה.
הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים
הקרב על ירושלים היה אחד הקרבות המרכזיים והקשים שנערכו בחזית הירדנית בין הלגיון הירדני לבין כוחות צה"ל במלחמת ששת הימים. הקרב ארך כשלושה ימים, 5–7 ביוני 1967 (כ"ו–כ"ח באייר תשכ"ז). במהלך הקרב השתלטו הכוחות הישראליים על מרחב ירושלים כולו, כולל ירושלים המזרחית והעיר העתיקה בירושלים.
המטרה העיקרית של הכוחות הישראלים במרחב ירושלים הייתה הגנתית. לפי התוכניות של פיקוד מרכז הישראלי, מטרתם הייתה למנוע מהצבא הירדני להשתלט על מובלעת הר הצופים הישראלית, או לבצע מחטפים ירדניים בשטח ירושלים המערבית.
ב-5 ביוני בשעה 9:40 החל צבא ירדן לתקוף את הכוחות הישראלים בגזרת ירושלים בירי מנשק קל, ולאחר מכן פתח בהפגזה כבדה על ירושלים המערבית שבריבונות ישראל. התגובה ישראלית הראשונית הייתה מתונה, ונערכו ניסיונות הידברות ישירים ועקיפים מצידה על מנת להימנע מהסלמה. בתיווך האו"ם הושג הסכם להפסקת אש, אך ירדן הפרה אותו תוך זמן קצר, והשתלטה על ארמון הנציב. ישראל הגיבה בהתקפת נגד מהירה וכבשה את ארמון הנציב.
מכאן ואילך עברה היוזמה לידי ישראל ונותרה בידה עד תום הלחימה. לאחר ההשתלטות על ארמון הנציב המשיכה מתקפת הנגד הישראלית בדרום ירושלים, וכוח של חטיבת ירושלים (חטיבה 16) מתוגבר בטנקים כבש את מוצב "הנקניק", צור באהר ומוצב "הפעמון" שנמצא בקרבתה. במקביל לכיבוש המוצבים הירדניים בדרום ירושלים, תקפה חטיבת הראל (חטיבה 10) בצפון פרוזדור ירושלים, ובמהלך ליל 6/5 ביוני כבשה את מוצבי הרדאר מצפון למעלה החמישה, הגיעה עד גב ההר, וניתקה את דרכי הגישה לירושלים מכיוון צפון. באותו לילה תקפה חטיבה 55 את מערך ההגנה הירדני בצפון ירושלים, כבשה את גבעת התחמושת ואת בית הספר לשוטרים, והבקיעה דרך שכונת שיח' ג'ראח ודרך שכם עד מוזאון רוקפלר, מצפון לעיר העתיקה.
במהלך היום השני למלחמה, 6 ביוני, נעה חטיבת הראל מאזור רמאללה דרומה, וכבשה את גבעת המבתר. חטיבת ירושלים כבשה בשעות אחר הצוהריים את שכונת אבו טור הערבית. בליל 7/6 ביוני תקף חיל האוויר הישראלי תגבורות של צבא ירדן, שניסו להגיע לירושלים המזרחית מכיוון יריחו, גרם להם אבדות כבדות, ומנע את הגעתם ליעדם.
בבוקר 7 ביוני, כ"ח באייר תשכ"ז, כבשה חטיבה 55 בסיוע חטיבת הראל את מתחם אוגוסטה ויקטוריה על הר הזיתים. בסביבות השעה 10:00 באותו בוקר נכנסו כוחות משתי חטיבות חי"ר ישראליות אל העיר העתיקה בירושלים: כוחות חטיבה 55 נכנסו לעיר העתיקה ממזרח דרך שער האריות, הגיעו להר הבית ולכותל המערבי, והשתלטו על הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי של העיר העתיקה. במקביל נכנסו כוחות מחטיבת ירושלים לעיר העתיקה מדרום דרך שער האשפות, והשתלטו על שטח הרובע היהודי והרובע הארמני.
הקרב על ירושלים היה אחד הקרבות הקשים והעקובים מדם במלחמת ששת הימים. הקרב התנהל בשטח מצומצם יחסית, ונהרגו בו 182 חיילים ישראליים (כרבע מכלל החללים שספגה ישראל במלחמת ששת הימים כולה), ובין 350 ל-400 חיילים ירדניים. כ"ח באייר, היום שבו השתלטו חיילי צה"ל על העיר העתיקה ובפרט על הר הבית והכותל המערבי, נקבע כחג לאומי, "יום ירושלים".
רקע גאוגרפי-מדיני
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן בתום מלחמת העצמאות שנחתם באביב 1949 חילק את ירושלים בין ישראל ובין ממלכת ירדן. ירושלים המערבית הייתה בקצה המזרחי של פרוזדור ירושלים, מעין שלוחה באורך כ-25 קילומטר שבסיסה המערבי בשפלת החוף. רוחבו של הפרוזדור בחלקו הצר היה כעשרה קילומטרים בלבד. ירושלים עצמה נחצתה מצפון לדרום לאורך קו גבול שכונה "הקו העירוני". שני הצדדים הקימו עמדות מבוצרות לאורך הקו העירוני. העמדות הירדניות והישראליות ונקודות ציון בשטח כונו בשמות שונים על ידי הפיקוד בחטיבה 16 לצורך ארגון השטח. כך למשל נקראה העמדה הישראלית בשטח המפורז שבחוות הלימוד (ראו להלן) "הבית הבודד" ועמדה ירדנית מסוימת בשכונת אבו תור נקראה עמדת "התריסים הצהובים". אזורים מסוימים בשטח ירדן זכו גם הם לשמות, כמו "גבעת המבתר" ו"הגבעה הצרפתית". חלק מהשמות נשמר עד היום (2015).
ב-17 ביולי 1948, יום לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, הגיעו המפקדים הצבאיים של ישראל וירדן בתיווך האו"ם להסכם על יצירת מובלעת הר הצופים ופירוזה. הסכם זה אושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק. בהסכם נקבע כי ישראל תחזיק בהר 85 שוטרים שיהיו חמושים בנשק קל בלבד ו-35 אנשי סגל אזרחים. במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-46. עוד נקבע בהסכם כי בכל שבועיים תעלה להר שיירה, שתהיה בפיקוח האו"ם. השיירות להר יצאו ממעבר מנדלבאום ונשאו עמן אספקה וצוות שיחליף מחצית מאנשי ההר.
בפועל, שני הצדדים קיימו את הסדרי הפירוז באופן חלקי בלבד. ישראל העלתה להר חיילים במסווה של שוטרים ואנשי סגל, הבריחה להר נשק כבד, והצליחה לבצר את המתחם. הירדנים, מאידך, בנו מוצבים צבאיים בשטחים המפורזים ואף בשטחי ההפקר והשתלטו על הכפר עיסאוויה ועל שטחים נוספים שנכללו בשטח הישראלי. תנועת השיירה הדו שבועית לא הופסקה במשך הזמן, אף על פי שעוכבה לעיתים בידי הירדנים. תקריות אש אירעו לעיתים רחוקות במשך התקופה, אם כי הוראות הפתיחה באש הישראליות דרשו איפוק מרבי בגלל הקרבה לשטח העירוני. בשנים 1957 ו-1958 אירעו גם שתי תקריות קשות יותר.
בנוסף למובלעת הר הצופים הוסכם על אזור מפורז נוסף סביב ארמון הנציב, שהיה שטח בחסות האו"ם. בארמון עצמו נמצא מטה משקיפי האו"ם, שפיקחו על הסכמי שביתת הנשק שנחתמו בתום מלחמת העצמאות. לשני הצדדים לא הייתה נוכחות צבאית בשטח זה, אך הותרה כניסת שלושה שוטרים. היו אלה חיילים שלבשו מדי שוטרים, ושימשו כתצפיתנים במשך היום. ישראל שמרה על נוכחות אזרחית בחוות הלימוד (כיום בשטח קריית מוריה, בין תלפיות מזרח לתלפיות).
חשיבותו של ארמון הנציב לשני הצדדים הייתה רבה. כיבוש ארמון הנציב על ידי ישראל היה עלול לנתק את ירושלים הערבית מבית לחם, ובשל כך בנו הירדנים מדרום לארמון הנציב את מוצב הנקניק, ומדרום לו את מוצב הפעמון ליד צור באהר. מוצב הנקניק היה לאורך הרכס שעליו שוכנת כיום (2015) שכונת תלפיות מזרח. מאידך, כיבוש ארמון הנציב על ידי הירדנים היה מאפשר להם גישה קלה לכל דרומה של ירושלים. על פי הסכמי שביתת הנשק נאסר על ישראל להחזיק בירושלים שריון, אך למרות זאת סופחה לחטיבת המחוז, חטיבה 16, פלוגת טנקים מוגברת שהוסתרה במחנה שנלר ובמחנה סטף.
תוכניות מוקדמות
מצבה האסטרטגי של ירושלים המערבית היה גרוע: חלוקת העיר העמידה את עיר הבירה החצויה של ישראל במרחק קצר מאוד מצבא עוין, שיכול היה לפגוע בריכוז אוכלוסייה גדול וכן במוסדות השלטון של המדינה. מיקומה של העיר, בקצהו של פרוזדור יבשתי צר, יצר סיכון חמור לניתוק העיר על ידי כיבוש פרוזדור זה. נקודה בעייתית במיוחד היה הר הצופים: כמובלעת מנותקת היה סביר מאוד להניח שהירדנים ינסו לכבוש אותו, ולזכות בהישג מהיר ויוקרתי. פיקוד המרכז זיהה גם את ארמון הנציב כנקודה בעייתית, שכן גם בנקודה זו היו הירדנים יכולים לבצע מחטף מהיר וקל יחסית, ואז הייתה נפתחת לפניהם הדרך להסתערות לכיוון דרום ירושלים. ברמה הרחבה יותר, היה המשולש ירושלים–לטרון–רמאללה, בסיס שממנו היה הצבא הירדני יכול לתקוף את מותניה הצרים של מדינת ישראל באותו אזור, לפגוע בשדה התעופה לוד, ולהגיע למרכזי האוכלוסין של המדינה.
למרות המצב האסטרטגי הבעייתי, העריכה ישראל כי יש לה ולירדן זהות אינטרסים, ורצון משותף לשמור על הסטטוס קוו. עם זאת, במהלך השנים נערכה ישראל למלחמה בגזרת ירושלים, בכמה תרחישים אפשריים, כמו מצב שבו חוסיין, מלך ירדן, יאבד את כסאו, ניתוק הקשר עם הר הצופים, ועוד.
תוכניות מבצעיות אסטרטגיות של צה"ל למקרה של מלחמה בגזרת ירושלים כללו בראש ובראשונה התחברות להר הצופים. שתי דרכי הפעולה האפשריות היו הבקעה ישירה דרך השטח הבנוי בירושלים, או הבקעה עקיפה מצפון פרוזדור ירושלים לתל אל פול, מצפון לירושלים, ומשם הגעה להר הצופים. תכנונים אלה השפיעו על הקרב כפי שהתחולל בפועל. ברמה הפיקודית תכנן פיקוד המרכז את כיבוש כל יהודה ושומרון בתנועת מלקחיים מצפון ומדרום, דרך גב ההר ובקעת הירדן, תוכנית שנקראה "פרגול". תוכנית זו נועדה גם לשתק את הארטילריה הירדנית ולכתר את העיר העתיקה. בנוסף לתוכניות האסטרטגיות, היו תוכניות טקטיות מקומיות ל'מחטפים' של אזורים אסטרטגיים בגבולות כמו: בית ספר לשוטרים, הר ציון, אבו טור, מתחם ארמון הנציב, צור באהר ומוצב מר אליאס. משימות חולקו לגדודי החטיבה והתוכניות אושרו על ידי החטיבה והפיקוד.
התוכניות המבצעיות של הצבא הירדני כללו את תוכנית "טארק". במסגרת תוכנית זו היה הצבא הירדני אמור לכתר את ירושלים המערבית, על ידי תקיפה בארמון הנציב, בהר הצופים, בלטרון, וניתוק ירושלים באזור הקסטל. תוכניות נוספות כללו את תוכנית "אל חוסיין", שהייתה הגנתית בעיקרה, אך כללה גם פעולות מקומיות, "מחטפים", שנועדו להשתלט על יעדים מקומיים שביניהם הר הצופים, ארמון הנציב, ומבשרת ירושלים.
היערכות למלחמה
ב-14 במאי 1967 החל צבא מצרים להעביר כוחות ניכרים אל תוך חצי האי סיני, וזאת בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות של ישראל, כביכול, בגבול הסורי. ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי המדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב. ב-25 במאי החליטה ממשלת ישראל על גיוס מלא של צבא המילואים.
עיקר תשומת הלב של צמרת צה"ל וממשלת ישראל הופנתה למצרים. הסברה הייתה כי לחוסיין, מלך ירדן, אין כוונות לתקוף את ישראל, וכל התוכניות המבצעיות של צה"ל היו מכוונות כנגד מצרים. ואולם ב-30 במאי הפתיע חוסיין את ישראל ואת העולם הערבי, כאשר טס למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף. משמעות ההסכם הייתה העמדת צבא ירדן תחת פיקוד צבא מצרים, וכניסת כוחות של צבאות ערבים אחרים לירדן, כדי שיוכלו להילחם בישראל – צעד שירדן התנגדה לו בחריפות עד אז. צבא ירדן הועמד תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד, מן הקצינים המצריים המוערכים והנחשבים בעולם הערבי, וצבא עיראק החל להניע דיוויזיות משוריינות, בדרכן מעיראק דרך ירדן לשומרון. הקצינים הירדניים הבכירים היו חלוקים בשאלת פריסת הכוחות; בריגדיר גנרל עאטף אל מג'אלי, ראש אגף מבצעים של המטכ"ל הירדני, דרש לרכז את כל הכוחות הירדניים בירושלים, אך גנרל עבד אל-מונעם ריאד עמד על פריסת הכוחות הירדניים ברחבי יהודה ושומרון. חוסיין קיבל את הכרעתו של ריאד.
אלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, העריך שהירדנים לא יצליחו לפרוץ את הקו העירוני, וינסו לפעול בשרון או בכיוון רמלה. תוכניות הפיקוד עסקו בהתמודדות עם מקרים אפשריים של תקיפת השיירה להר הצופים (שהייתה אמורה לעלות להר ב-7 ביוני, לאחר דחיות), ובתוכניות ל'מחטפים'. לפני המלחמה לא אושרו תוכניות החטיבה והפיקוד על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין או על ידי שר הביטחון משה דיין, שמונה לתפקיד זה ב-1 ביוני. דיין הבהיר לאלוף הפיקוד כי תוכניותיו חייבות להיות הגנתיות בלבד, וכי אסור לו לשאלתו של אלוף הפיקוד מה יקרה אם אכן יתקפו הירדנים ויכבשו את הר הצופים, ענה דיין:.
צבא ירדן
הכוחות הירדניים ביהודה ושומרון היו כפופים למפקדת החזית המערבית, עליה פיקד גנרל מחמד אחמד סלים אלבטניה. הצבא הירדני היה קטן משאר צבאות ערב, אך נחשב מאומן היטב. הכוחות הירדניים בחזית זו היו היחידות הללו:
צה"ל
לרשות פיקוד מרכז עמדו היחידות הבאות: לאחר תחילת המלחמה הוכפפה לפיקוד חטיבה נוספת:
סך הכל, ערב פרוץ המלחמה נהנה הצבא הירדני מעדיפות על כוחות צה"ל במרחב ירושלים, הן מבחינה כמותית – במיוחד בשריון ובארטילריה, והן מבחינה איכותית, בשל היתרון של טנקי הפטון M-48 הירדניים החדישים על טנקי הסופר שרמן המיושנים. אולם, החל מצוהרי היום הראשון למלחמה השתנה מאזן הכוחות לטובת ישראל, הודות לעליונות האווירית שהשיג חיל האוויר הישראלי עם תחילת המלחמה. היה זה יתרון מכריע, שאפשר לפיקוד הישראלי להעביר ללא הפרעה את חטיבה ממוכנת 10 ואת חטיבה 55 לתגבור כוחותיו באזור ירושלים, ומאידך אפשר לחיל האוויר למנוע מהירדנים להעביר כוחות עתודה לתגבור כוחותיהם במרחב ירושלים. פיקוד מרכז ריכז את כוחותיו למתקפה בסדר כוחות אוגדתי פלוס (ארבע חטיבות) במרחב ירושלים, וכך הצליח להשיג עדיפות מקומית מכרעת על הכוחות הירדניים, שניצבו מולו בגזרה זו.
תחילת המלחמה
מלחמת ששת הימים החלה בבוקר 5 ביוני, כאשר מטוסי חיל האוויר הישראלי תקפו את שדות התעופה במצרים במבצע מוקד. באותה עת ישראל עדיין קיוותה שתצליח לשכנע את ירדן שלא להתערב במלחמה. בעקבות זאת, בשעות הבוקר העבירה ישראל מסר לירדן, דרך גנרל אוד בול, ראש משקיפי האו"ם בירושלים. במסר נאמר שישראל לא תתקוף את ירדן אם זו תשמור על השקט, אך אם ירדן תתקוף תגיב ישראל בעוצמה. המסר הועבר גם דרך שגרירות ארצות הברית בעמאן. ואולם ב-9:27 בבוקר הודיע חוסיין ברדיו לעמו על תחילת המלחמה מול ישראל. כאשר מסר שגריר ארצות הברית בירדן לחוסיין את המסר מישראל, הגיב חוסיין: "הם החלו בקרב, והם יקבלו את תגובתי מהאוויר. הפור נפל". ייתכן שהחלטתו של חוסיין נשענה על מידע כוזב שהועבר לירדן על ידי המצרים, על פיו הושמדו 75% מן המטוסים התוקפים, וצבא מצרים יוצא למתקפה. דיווח זה חוזק על ידי המכ"ם הירדני בעג'לון, שקלט את המטוסים הישראליים בדרכם חזרה מן הגיחות במצרים; בעקבות הדיווח המצרי, הסיקו הירדנים שהמטוסים המתקרבים הם מטוסים מצריים המגיעים לתקוף את ישראל.
בשעה 9:40 פתחו הירדנים באש לעבר עמדות הכוחות בקו העירוני ובהר הצופים. אש נפתחה גם לעבר כוח של חטיבה 10 שהיה בסיור לאורך הגבול ליד מבשרת ציון. בשעה 10:30 הורה אלוף הפיקוד למפקד הקו העירוני הדרומי, סרן רפי בנבנשתי, "להשיב באש בכלים שיורים עליו". כל עמדות הקו פתחו באש על הירדנים. בגזרה הצפונית היו בקו חיילים מגדוד 62 של חטיבת ירושלים, והגזרה הדרומית אוישה על ידי חיילים מגדוד 161. פלוגות הקו הוחלפו לפנות ערב בכוחות חי"מ, שאחת מהן, בגזרה הצפונית, שהייתה בפיקוד סרן חיים גורי, ספגה אש כבדה ומספר אבדות. חיילי יחידת מצוף 247, בפיקוד רס"ן מנחם שרפמן, שהגנה על הר הצופים, השיבו אש למקורות הירי עליהם. בסביבות 11:00 החלו הכוחות הירדניים לאורך כל הקו העירוני לפתוח באש ארטילרית על נקודות אסטרטגיות בירושלים: תחילה ממרגמות, ומאוחר יותר מתותחים. גם הכנסת נפגעה מההפגזה. האש הירדנית כוונה אל בסיסי צבא ומוסדות שלטון, ובהם מחנה שנלר, מחנה אלנבי, הר הצופים, מקומות הכינוס של חיילי חטיבה 16 ועוד, אך נורתה גם אש תותחים ללא הבחנה. מאש זו נהרגו במשך היום כ-15 מתושבי העיר, וכאלף נפצעו.
בשעה 11:55 ניתנה הפקודה למפקדי הקו העירוני להפעיל את טילי ה-ל' (מטען ל') שנמצאו בעמדות מסוימות. הטילים נועדו להשמיד את העמדות המבוצרות הירדניות שממול, וסופקו והותקנו בעמדות על ידי יחידת יפת"ח מחיל הנדסה קרבית במיוחד למטרה זו. בגזרת אבו טור הופעלו הטילים על עמדות "לולב" ו"אריה", בהר ציון הופעל המטען נגד עמדת "הפינה" בחומה, ובגזרה הצפונית הופעלו המטענים בעמדות "תורג'מן" (בשער מנדלבאום). הטילים הרסו כליל את העמדות הירדניות שהיו מולן, והריסתן סייעה בהמשך לכיבוש אבו טור ולחדירה למזרח ירושלים על ידי חטיבה 16 וחטיבה 55. עד הצוהריים ביום הלחימה הראשון הצליחו חיילי הקו העירוני לפגוע ברוב מקורות הירי הירדניים ולשתק אותם. 11 מחיילי חטיבת ירושלים נהרגו במהלך חילופי האש הללו, מתוך 48 חיילי החטיבה שנהרגו בקרב כולו.
בישראל העריכו וקיוו בתחילה שהמדובר בירי שנועד לאפשר לירדן "לצאת ידי חובה" בלבד, ולכן, בסביבות הצוהריים, נעשה ניסיון נוסף מצד ישראל להגיע להפסקת אש, באמצעות משקיפי האו"ם. תחילה סוכם על השעה 12:00 כשעת הפסקת האש, ומשהמשיכה האש נקבע זמן נוסף, ב-13:30. הקצינים הישראליים בוועדת שביתת הנשק ניסו לשכנע את הקצינים הירדניים בוועדה כי חיל האוויר המצרי הושמד, ולפיכך אין טעם במלחמה, אך הקצינים הירדניים סירבו להאמין. עם התגברות הירי הורה הפיקוד לחטיבה 16 להגביר את האש, ולהניע כוחות שריון אל תוך העיר. מג"ד 161 שלח בשעה 12:00 שתי פלוגות להגנת "חוות הלימוד". לפני השעה 13:00 נכנסה פלוגה מוגברת ירדנית לארמון הנציב. בשעה 13:35 שלח המפקד הירדני באזור פלוגה לעבר חוות הלימוד.
עם תחילת המלחמה החל המטכ"ל הירדני להניע את חטיבות השריון שהיו בעתודה בבקעת הירדן, והורה לחטיבה 60 הירדנית לנוע לבמת ההר. הפיקוד הירדני העריך לא נכון את כוונותיה של ישראל, והנעת הכוחות נעשתה בדרך לא יעילה: בשעות הראשונות של המלחמה קיבלו החטיבות ארבע פקודות תנועה שונות, ברובן סותרות, ששחקו את הטנקים ובזבזו דלק וזמן. בצד הישראלי קיבל פיקוד המרכז אישור להעביר את חטיבה 10, שהייתה העתודה הפיקודית, לפרוזדור ירושלים. שני הצדדים העריכו נכונה שהמטרה העיקרית היא גב ההר: הצד הראשון שיצליח להגיע לבמת ההר, מצפון לירושלים, ינצח במערכה.
בנוסף להנעת חטיבה 10 לכיוון ירושלים, הועברה חטיבה 55 לפיקוד מרכז. חטיבה זו הייתה אמורה לצנוח באזור אל עריש בליל שבין היום הראשון והשני של המלחמה, אך משימתה בוטלה בשל התקדמותה המהירה של אוגדה 84 בציר החוף. בשל כך הועברה החטיבה לפיקוד מרכז ביום הראשון של המלחמה.
הקרב על ארמון הנציב
בצוהריים הורה המטכ"ל הירדני לכבוש את ארמון הנציב. פלוגה מוגברת בתול"רים, מקלעים כבדים ומרגמות מהגדוד של חטיבה 27 שחנה באבו דיס, נכנסה למתחם הארמון (והצטרפה לפלוגה מחטיבה אחרת שהייתה במוצב הנקניק). ב-13:30 דיווח ראש משקיפי האו"ם, גנרל אוד בול, כי ארמון הנציב נכבש. כאמור לעיל, ארמון הנציב היה נקודת מפתח, מכיוון שממנו ניתן היה להסתער על השכונות הדרומיות של ירושלים. חטיבה 16 נערכה להתקפת נגד כדי להסיר את האיום.
בשעה 13:30 הודיעו החיילים הישראליים שהיו בתצפית בחוות הלימוד למפקד הקו בגזרה רפי בנבנשתי כי מחלקה ירדנית מתחילה להתקדם לכיוונם. מפקד הקו הודיע למטה החטיבה, פתח באש מרגמות על מסלול התקדמותה של היחידה הירדנית וקיפל את התצפית. פלוגה ה' מגדוד 161 בפיקוד בורנשטיין שהייתה בעמדות בחוות הלימוד פתחה באש מרגמות ואש שטוחת מסלול על הירדנים המתקרבים. החטיבה נתנה פקודה לטנקים וליחידת הסיור הממוכנת 90 לנוע למחנה אלנבי. עברה כשעה עד שהסיירת והטנקים הגיעו למחנה. קצין המבצעים של חטיבה 16 רס"ן עמוס נאמן הציע הקמת צוות קרב גדודי למשימה כיבוש הארמון בפיקודו של סא"ל אשר דרייזין מג"ד 161. הצוות היה מורכב מיחידת הסיור הממוכנת 90 בפיקוד רס"ן יוסי לנגוצקי, חצי מפלוגת הטנקים שהייתה מסופחת לחטיבה (8 טנקים) בפיקוד רס"ן אהרון קמארה, מפלוגה ה' מגדוד 161 בפיקודו של אברהם בורנשטיין, פלוגה מסייעת בפיקוד ישראל אליעזרי תתן את הסיוע. פלוגה ב' של גדוד 161 יועדה להיות העתודה לכיבוש מתחם הארמון.
שר הביטחון, משה דיין, לא אישר בתחילה מתקפת נגד על הארמון. ואולם לאחר לחצו של אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, אושרה מתקפת הנגד ב-15:00. זמן קצר לאחר מכן התקבלה בקשה נוספת של ראש משקיפי האו"ם, גנרל אוד בול, לנסות ולהשיג הפסקת אש; בול ביקש שישראל לא תתקוף את הארמון ותאפשר לו למצות את המגעים עם ירדן. דיין הסכים להצעה, והורה שלא לאפשר את התקיפה. ואולם עד שנוצר הקשר עם הפיקוד, ולאחר מכן עם החטיבה, כבר הייתה ההתקפה בעיצומה.
בשעה 15:10 החלה מתקפת הנגד הישראלית לאחר הפגזה כבדה. שלושה טנקים השתתפו בהסתערות. בתוך דקות הצליחו הטנקים והזחל"מים לפרוץ לשטח הארמון. הכוח הירדני החל להימלט מזרחה. רוב הכוח התוקף המשיך לגבעה מזרחית לארמון, שנקראה "גבעת האנטנה". רק כוח קטן של הסיירת בפיקוד יוסי לנגוצקי נכנס לארמון עצמו. הכוח כבש את הארמון, וחבר לאנשי האו"ם שהיו באחד מחדריו. פלוגה ה' מגדוד 161 כבשה את החורשה שממערב ומצפון לארמון ואת המוצב המחלקתי בקצה הצפוני של החורשה ביחד עם חיילי יחידת הסיור. אחד מחיילי הסיירת גילה יוזמה ואומץ לב והוביל את הכוח בקטע החורשה המזרחית על חלקו בקרב זה וקרב הפעמון לאחר מכן קיבל זרח אפשטיין את עיטור העוז. במהלך ההתקפה נפצע המג"ד, אשר דרייזין, אך המשיך לפקד על הקרב עד סיומו במוצב הפעמון בצור באהר. על חלקו בקרב קיבל דרייזין את עיטור העוז.
כיבוש מוצבי "הנקניק" ו"הפעמון"
כאמור לעיל, על השלוחה שמדרום לארמון הנציב הקימה ירדן מספר מוצבים. על שלוחת הארמון היה מוצב שנקרא על שם צורתו מן האוויר, מוצב "הנקניק" (המוצב הקביל פחות או יותר לחלקו העליון של רחוב עולי הגרדום בשכונת תלפיות מזרח של היום). מצפון מזרח למוצב "הנקניק" היה מוצב ירדני נוסף שנקרא בצה"ל מוצב "הצומת", ששלט על הדרך מירושלים המזרחית לבית לחם. מעבר לוואדי התוחם את השלוחה מדרום (שהוא למעשה תחילתו של נחל דרגה) בנו הירדנים, מול רמת רחל, מוצב שנקרא בפי הישראלים מוצב "הפעמון", גם הפעם בשל צורתו מן האוויר. מזרחה לו היה הכפר צור באהר, שגם בו היו כוחות של הלגיון.
עם כיבוש ארמון הנציב שלח דרייזין כוח קטן של חיילי סיירת בליווי טנק כדי להשתלט על מוצב "הצומת". הכוח תפס את המוצב ובכך למעשה ניתק את הקשר של ירושלים המזרחית דרומה. המג"ד הורה לכמה ממחלקות הסיירת שלא השתתפו בכיבוש ארמון הנציב ולפלוגה ה' לכבוש את מוצב הנקניק. בשעה 16:00 החלו חיילי הסיירת בהתקפה על המוצב שהיה מוגן על ידי פלוגה ירדנית אחת. המוצב, שהיה בנוי מתעלות באורך כקילומטר, נבנה כדי להדוף התקפה ממערב ולא מצפון, ולכן הצליחו חיילי הסיירת לכבוש את המוצב בתוך כשעה, עם שני פצועים. לירדנים היו כ-35 הרוגים. במהלך הקרב הצטיינו מובילי הכוחות בתעלות, בכרך ואוחנה, שהמשיכו בתפקידם לאורך כל הקרב במוצב. על חלקם בקרב קיבלו את עיטור המופת.
לאחר כיבוש מוצב "הנקניק", אישר המטכ"ל גם את כיבוש מוצב "הפעמון" והכפר צור באהר. דרייזין ארגן כוח של חמישה טנקים, מחלקת סיור אחת בפיקוד לנגוצקי ושני ג'יפי תול"ר של הסיירת, והחל לנוע דרומה בכביש אל צור באהר. במקביל, הורה מח"ט 16, אל"ם אליעזר אמיתי, לגדוד נוסף של החטיבה לנוע לרמת רחל ולהסתער משם על מוצב הפעמון. הגדוד שעליו הוטלה המשימה היה גדוד 62, בפיקוד סא"ל גדעון רוטשילד. הגדוד היה בהר הרצל, ומכיוון שלא היו לו אמצעי תחבורה, נאלצו חיילי הגדוד לנוע מהר הרצל לרמת רחל ברגל. הכוח של דרייזין שנע בכביש המפותל ממוצב הנקניק דרומה ספג אש מרגמות, וכתוצאה ממנה סטה אחד הטנקים מן הדרך והידרדר לוואדי. תותחן הטנק, נהרג בהתהפכות, ושאר אנשי הצוות נפצעו. אף על פי כן המשיך הכוח של דרייזין דרומה, כבש במהירות את הכפר, והסתער על מוצב "הפעמון" באור אחרון. המוצב היה מוגן משלושה כיוונים. בעקבות תצפית מוקדמת איתר דרייזין את פתח התעלה האחורית של המוצב ושלח את החיילים הישראליים לתקוף את המוצב מאחור, ממזרח, הכיוון היחיד שממנו לא היה מוגן. המוצב נכבש במהירות עד שעה 19:30. על חלקו בקרב והובלת הכוח בכיבוש הפעמון זכה יוסי לנגוצקי מפקד הסיירת באות המופת. גדוד 62 התארגן לכניסה אל המוצב מכיוון רמת רחל דרך שדות המוקשים שהגנו על המוצב, הגיע אל המוצב בשעה 22:00 והחליף את הכוח של דרייזין. בכך הושלם ניתוק הדרך בין ירושלים הירדנית ובית לחם. לאחר כיבוש מתחם ארמון הנציב וצור באהר התארגן גדוד 62 להגנה על צור באהר וגדוד 161 על מתחמי ארמון הנציב. פלוגה ג' נכנסה למוצב הנקניק ופלוגה ב' לעמדות בחורשה מצפון לארמון. בבוקר 6 ביוני ספגה פלוגה ב' אש כבדה מטנקים ירדנים ברכס עזריה, אשר גרמה לחמישה הרוגים ויותר מעשרה פצועים. האש הירדנית שותקה באמצעות אש המרגמות של הגדוד בהכוונת מ"פ המסייעת אליעזרי שהתמקם על גג הארמון.
המרוץ לבמת ההר
כאמור לעיל, שני הצדדים העריכו כי השליטה על הרמה שמצפון לירושלים, על הדרך המובילה מירושלים צפונה, תכריע את המערכה. שני הצדדים הפעילו את העתודות המשוריינות שלהם למטרה זו: המטכ"ל הירדני הורה לחטיבה 60 לנוע מיריחו דרך מעלה אדומים אל תל אל פול מצפון לירושלים, ולחטיבת חי"ר 27 שהייתה במעלה אדומים ובאבו דיס להצטרף לחטיבה 60. מנגד, אלוף פיקוד המרכז הורה לחטיבה 10, חטיבת הראל, לנוע משטחי הכינוס שלה בבן שמן אל פרוזדור ירושלים. האלוף, עוזי נרקיס, העריך שתנועת השריון הירדני תארך כשמונה שעות, ולפיכך הבקעה של חטיבה 10 דרך המוצבים בצפון פרוזדור ירושלים בשעות הערב תצליח להביא אותה לתל אל פול לפנות בוקר, באותו זמן בו יגיעו לשם הכוחות הירדניים. ואולם הערכה זו הייתה נכונה רק בחלקה; חטיבה 10 הישראלית הייתה צריכה להבקיע דרך מוצבי אויב ולעבור בדרך הררית קשה לתנועה, ואילו חטיבה 60 הירדנית הייתה צריכה לנוע כ-35 קילומטרים בלבד, על כביש סלול ללא הפרעה. פיקוד המרכז, שהיה מודע לסיכון הרב בהופעתה של חטיבה ירדנית בתל אל פול דרש שוב ושוב מן המטכ"ל סיוע אווירי. החל מן השעה 17:30 החלו מטוסי פוגה מגיסטר (מטייסת 147, "האיל הנוגח") ואוראגן (מטייסות 107, "אבירי הזנב הכתום", ו-113, "הצרעה") בתקיפת הכוחות הירדניים. התקיפה נמשכה עד לחצות, ועד אז הושמד חלק מן הכוח הירדני והציר נחסם. רק כוחות ירדניים מעטים הצליחו להגיע ליעדם עד הבוקר. גם למוחרת המשיך חיל האוויר בהפצצות, וגרם לאבדות כבדות בקרב השריון הירדני.
כיבוש המוצבים הירדנים בצפון פרוזדור ירושלים
אלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, הורה למפקד חטיבת הראל, אורי בן ארי, להבקיע דרך צפון פרוזדור ירושלים, בגזרה שבין מעלה החמישה למוצא, במטרה להגיע לתל אל פול לפנות בוקר. המשימה הראשונה שעמדה בפני החטיבה הייתה להגיע מיער בן שמן לפרוזדור ירושלים, משעת מתן הפקודה לנוע (ב-13:25) ועד לשעה המיועדת לתחילת ההתקפה, ב-17:00. למרות הנחייתו של אלוף הפיקוד לחסום את הכביש לירושלים ולאפשר רק תנועה צבאית, נותרה הדרך פתוחה ועמוסה בתנועה, אזרחית וצבאית. מעבר לקושי הלוגיסטי והתנועה העמוסה, הופגזה הדרך על ידי הצבא הירדני, ששלט באש ובתצפית על חלקים נרחבים ממנה.
נרקיס הנחה את אורי בן ארי לבצע הבקעה בשני צירים: האחד, ממעלה החמישה אל גבעת הרדאר (שעליה שוכן כיום היישוב הר אדר), והשני מהקסטל אל מוצבי הלגיון בשייח עבד אל עזיז, ומשם ימשיך אל המוצב בחירבת לאוזה ואל בית סוריכ. שני הכוחות הפורצים יוכלו לחבור בכפר בידו, וממנו לנוע מזרחה לנבי סמואל ולבית חנינא, על במת ההר. בכל ציר היה אמור לפרוץ אחד מגדודי החרמ"ש של החטיבה. הגדוד השלישי של החטיבה, גדוד הטנקים והסיירת החטיבתית היו אמורים להיות בעתודה בקסטל, לניצול ההצלחה.
המח"ט בן ארי היה למוד ניסיון מקרבות מלחמת העצמאות בגזרה זו. בקרבות אלה היה בן ארי מפקד פלוגה בגדוד הרביעי של חטיבת הראל, שהשתתף בניסיון לכיבוש גבעת הרדאר ונבי סמואל באפריל 1948; הניסיון נכשל באבדות כבדות לישראלים. הוא חשש כי הקרבות הקשים של מלחמת העצמאות יחזרו על עצמם: שני הגדודים הפורצים עלולים להיכשל בהבקעת הקו הירדני, או להתעכב ולא להצליח להתגבר בזמן על המוצבים הירדניים. כתוצאה מכך עלול גדוד הטנקים להתעכב, ולא יצליח להגיע בזמן לתל אל פול. בשל כך החליט בן ארי לשנות את תפקידו של כוח העתודה, והטיל עליו לנסות ולפרוץ ציר שלישי, שיגיע ישירות אל בית חנינא. על הסיירת הוטל התפקיד להבקיע ישירות אל בית איכסא כדי להחזיק את ציר התנועה של הגדודים האחרים.
למרות הקשיים הרבים בתנועה מבן שמן לפרוזדור ירושלים, הצליחה החטיבה להגיע בזמן לתחילת הפעולה. בשעה 17:15 החלו הטנקים בירי אל המוצבים הירדניים, ובמקביל החלה הפגזה ארטילרית של מרגמות כבדות על היעדים והפצצה אווירית. בשעה 18:00 החלה ההסתערות הרגלית.