cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נפת קאספי
העיר תיאנתי מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. בנפה ישנן 73 כפרים המחולקות ל-16 תמי: אָרַ'אִיאַנִי, אָחַלכָּלַכִּי, אחַלצִיחֶה, גוֹרִי, פּוֹאֶסִי, זֶמוֹ חַאנדָאקִי, תֶלִיאָנִי, קָאוותִיסחֶווִי, קוֹדִיסצקַארוֹ, לָאמִיסקַאנָה, מֶטֶחִי, אוֹקַאמִי, סָאמתַאווִיסִי, כּווֶמוִ צַ'אלָה, צִינַארֶחִי וחוֹבלֶה.
גאוגרפיה
הנפה ממוקמת במישור כארתלי הפנימית, ונמתחת על פני שני צידי נהר הקורה, כשהוא גובל בחלקים הדרומיים של הרי הקווקז הגדול בצפונו וברכס תריאלתי מדרומו. הנהרות הזורמים בנפה הם: נהר הקורה, כסאני, לֶחוּרִי (זורם בנפת קאספי ונפת אחלגורי), קָאוותוּרָה ותֶדזַאמִי.
אתרים
ישנם מספר אתרים היסטוריים וארכאולוגיים בנפה. ביניהם:
טומי מקריי
טומי מקריי (באנגלית: Tommy McRae; 1835 – 1901) היה אמן אבוריג'יני אוסטרלי.
ביוגרפיה
מקריי היה מעם קוואטקוואט (Kwatkwat) שמדינתו השתרעה מדרום לנהר מורי עד סמוך לצומת הנהרות גולבורן ומורי במדינת ויקטוריה, אוסטרליה.
רקע כללי
מקריי תיעד את הקמת חברת המתיישבים הלבנים בארצו בזמן שהיה פועל בתחנות מרעה בצפון ויקטוריה. כנראה הוא היה קשור לאנדרו הום (אחיינו של החוקר המילטון הום) מתחנת ברוקלסבי בקורובה, ניו סאות' ויילס, בין השנים 1849–1857. בסביבות 1865 הוא היה בתחנתו של דייוויד ריד, שם נאספו הציורים הראשונים של מקריי על ידי הפסלת תרזה ווקר ובכינוי "טומי בארנס". מקריי אימץ אולי את שמו של מעסיקו, וודונגה דייוויד בארנס. הוא גם נקרא בשמות יקדונה ווראייאה.
כמה מספרי הרישומים שיצר נרכשו ממקריי על ידי מטיילים. אלה כללו איורים של חיי האבוריג'ינים המסורתיים, כולל טקסים, ציד ודיג, עם יחידים ובעלי חיים המצוירים בעיקר בנופי עצים דקים ואדמה. המצוירים כללו גם זרים שחיו עם האבוריג'ינים במשך זמן רב.
עבודתו של מקריי נכללה במהדורה הראשונה של סיפורי האגדות האוסטרליות של פרקר (1896), מרישומים מקוריים שנשלחו לעורך אנדרו לאנג בידי אחיו בקורובה. הצייר היוצר לא זכה לקרדיט, אך הייחוס הנכון התגלה כשחקירה מאוחרת יותר בניירותיו מצאה תכתובת עם הציורים המקוריים.
חסות
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התמקם מקריי על גדות אגם מודמיר בווגוניה, ויקטוריה, שם רודריק קילבורן, קבלן טלגרף קנדי, הפך לפטרון ומגן של האמן בראשית שנות השמונים.
בשנת 1885 נישא ללילי ונולדו להם ארבעה ילדים. בין השנים 1890–1897 נלקחו ממנו ילדיו למשמורת על פי תקנות הממשלה הוויקטוריאנית, למרות מאמציו של קילבורן למנוע זאת.
מקריי נפטר ב־15 באוקטובר 1901 ונקבר בבית העלמין בקריל בווגוניה.
Friend of Dorothy
בסלנג להט"בי בשפה האנגלית, Friend of Dorothy (חבר של דורותי; בראשי תיבות: FOD) הוא כינוי לגבר הומוסקסואל. המונח מוכר עוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, כשאקטים הומוסקסואליים היו מחוץ לחוק בארצות הברית. השאלה או האמירה כי אדם מסוים הוא "friend of Dorothy" היוו לשון נקייה לדיון בנטייה מינית מבלי שאנשים אחרים יבינו את כוונת הביטוי. מקור הביטוי אינו ידוע, ותאוריות רבות מנסות לספק לו הסבר. במחצית הראשונה של המאה ה-20 נעשה באנגליה שימוש במונח דומה: "friend of Mrs. King" – 'חבר של גב' מלך', כלומר: מלכה.
הקישור החזק ביותר הוא בין ביטוי זה לבין הסרט "הקוסם מארץ עוץ", היות שג'ודי גארלנד, שכיכבה בסרט כדמות הראשית דורותי, היא סמל הומוסקסואלי. בסרט, דורותי היא דמות המקבלת את השונה. לדוגמה, האריה העדין שחי בשקר: "אני חושש שלא ניתן להכחיש זאת, אני בסך-הכל אריה גנדרן".
זוהי התאוריה הנפוצה ביותר באשר למקור הביטוי, והיא התחזקה ככל שהסרט צבר פופולריות. אף על פי כן, קיים מקור אפשרי אחר, בדמות לוחמת זכויות האדם והאזרח הניו-יורקרית דורותי פארקר, שהייתה גם סופרת, משוררת, עיתונאית, תסריטאית ומבקרת תיאטרון מפורסמת. פארקר, שהפופולריות הרבה שלה הייתה מוגבלת בעיקרה לעיר ניו-יורק, הקדימה את הסרט בעשור אחד לפחות, ופעלה בתקופה שבה גברים הומוסקסואלים היו חייבים לשמור על חשאיות גבוהה, ולהשתמש בביטוי שמשמעותו האמיתית אינה מובנת בקלות. ייתכן שהביטוי נולד בתקופתה של פארקר, והמשיך להוות לשון נקייה לגברים הומוסקסואלים, תוך שינוי האטימולוגיה המובנת הרווחת שלו פארקר אל הסרט הידוע ואל כוכבתו המפורסמת.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 ערך שירות החקירות של הצי האמריקני (NIS) חקירה במטרה לגלות אנשי צי הומוסקסואלים המוצבים באזור שיקגו. סוכניו גילו כי חלק מהגברים ההומוסקסואלים כינו עצמם "חברים של דורותי". הסוכנים, שלא היו מודעים למשמעות ההיסטורית של הביטוי, האמינו כי קיימת אשה בשם דורותי העומדת במרכזו של מעגל הומוסקסואליות נרחב של חיילים הומוסקסואלים, והחלו בחיפוש נרחב אחריה, בתקווה שתסגיר לידיהם רשימת שמות של אנשי צי הומוסקסואלים.
השימוש בביטוי כיום
החל משנות השמונים המאוחרות, נוסעים הומוסקסואלים על סיפונן של ספינות רבות ביקשו מאנשי הצוות לפרסם התאספויות של גברים הומוסקסואלים כחלק מלוח הפעילויות המוצעות היומי במשך השיט. חברות הספנות היססו לפרסם את המפגשים כהתאספויות הומוסקסואליות באופן מפורש, והעדיפו לרושמן כ"פגישות של החברים של דורותי". פגישות כאלה הפכו להיות יותר ויותר נפוצות וצברו פופולריות במשך השנים. כיום, חברות ספנות רבות מקיימות אירועי "FOD" רבים, לעיתים אף בכל לילות ההפלגה.
Sim ou Não
שיתוף פעולה זה הוא הראשון של אניטה עם מאלומה. השיר זכה להצלחה הרבה ביותר בעיקר באמריקה הלטינית, ובשאר העולם זכה להצלחה פחותה בהרבה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא ביחד עם השיר צולם ב-4 ביולי 2016, במועדון לילה במקסיקו סיטי, על ידי הבמאי והצלם הדומיניקני ג'סי טררו, שעבד עם אמנים לטיניים אחרים רבים כגון; אנריקה איגלסיאס, אנאהי, ריקי מרטין ג'ניפר לופז, וכולי.
את הגרסה השנייה שיצאה לשיר צילמה אניטה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בנובמבר 2016. הווידאו קליפ זכה לבכורה עולמית ב-9 בדצמבר באותה שנה. נכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות של הווידאו קליפ עולה על למעלה מ-230 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לווידאו קליפ הרביעי הנצפה ביותר של אניטה, ולשנים עשר הנצפה ביותר של מאלומה.
מיקומי שיא
השיר לא זכה להצלחה רבה במצעדים, והצליח להיכנס למצעדי מדינות לטיניות בלבד.
סלאוקוס הראשון
סֵלֵאוּקוּס הראשון ניקאטור (ביוונית: Σέλευκος Α΄ Νικάτωρ; מבוטא: Séleukos Nikátōr, בעברית: "סֵלֵאוּקוּס המנצח"; סביבות 359 לפנה"ס‏–281 לפנה"ס) היה דיאדוך, מייסד בית סלאוקוס ומלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית. הוא החל את דרכו כמפקד בכיר בצבאו של אלכסנדר הגדול ואחרי מותו השתתף במלחמות הדיאדוכים ויצא מהן עם השלל הרב ביותר.
בהתחלה כרת ברית עם פרדיקס, שהיה עוצר האימפריה אחרי מותו של אלכסנדר הגדול. פרדיקס לא הצליח לשמור על שלמות האימפריה ונרצח תוך שנתיים, לא בלי סיועו של סלאוקוס. בחלוקת השלל בחתימת הסכם טריפאראדיסוס קיבל את הסטרפיה (מחוז) של בבל, אך נאלץ לוותר עליה לטובת אנטיגונוס שתום העין. בלית ברירה קשר את גורלו בתלמי הראשון, הימור שהסתבר בדיעבד כמוצלח ביותר.
ניצחונו של תלמי בקרב עזה בשנת 312 לפנה"ס אפשר לו לשוב לבבל עם צבא קטן בן 1000 חיילים לערך שקיבל מתלמי. עם צבא זה יצא לכבוש את נחלתו בחזרה. בקיץ 311 לפנה"ס החל את הספירה היוונית (מניין השטרות). תוך 9 שנים (בין 311 עד 302 לפנה"ס) הצליח סלאוקוס להשתלט על כל השטחים המזרחיים של האימפריה המפורקת, פרט להודו אותה נאלץ להותיר לצ'אנדרגופטה ובתמורה קיבל 500 פילים ופיצויים נוספים. בעזרת חיל פילים זה הצליח להביס את אנטיגונוס ובנו דמטריוס בשיתוף פעולה עם ליסימכוס בקרב איפסוס בשנת 301 לפנה"ס.
בחלוקה נוספת של השלל קיבל את כל סוריה, חלקים רחבים מאסיה הקטנה, פניקיה ועוד. בעת חלוקת השלל התעוררה מחלוקת קשה בינו לבין תלמי על שליטה בארץ ישראל. שני האישים טענו שהיא הובטחה להם. אף על פי שתלמי לא שלח את חילו לקרב נגד אנטיגונוס והעדיף להסתכל מהצד על אף שבאופן רשמי היה חבר בקואליציה נגד אנטיגונוס, הצליח תלמי לשמור את ארץ ישראל לעצמו. מחלוקת זו נמשכה כ-150 שנים עד אשר אחד מצאצאיו, אנטיוכוס השלישי כבש את ארץ ישראל וצירף אותה לממלכתו.
לכידתו של דמטריוס, בנו של אנטיגונוס, שהמשיך לעורר בעיות, בשנת 285 לפנה"ס הוסיפה ליוקרתו. סלאוקוס השתמש בבעיות פנימיות בממלכתו של ליסימכוס ותקף את האחרון בשנת 281 לפנה"ס. בקרב קורופדיום הביס סלאוקוס את צבאותיו של ליסימכוס וצירף את נחלתו לממלכתו, שכללה כעת כמעט את כל האימפריה שהותיר אחריו אלכסנדר, למעט מצרים, מוקדון ויוון גופא. סלאוקוס לא זכה ליהנות מפירות ניצחונו ונרצח באותה שנה על ידי בנו של תלמי הראשון וחותנו של ליסימכוס, תלמי קראונוס.
בשנת 305 לפנה"ס ייסד על גדות החידקל את העיר סלאוקיה. בשנת 300 לפנה"ס ייסד על גדות נהר האורונטס את העיר אנטיוכיה, וקרא לה על שם אביו אנטיוכוס. העיר שימשה בתקופה ההלניסטית כעיר הבירה המערבית של הממלכה הסלאוקית. עיר הנמל שלה הייתה  סלאוקיה פייריה שאותה יסד סלאוקוס הראשון ובה הובא לקבורה. ‏
אלמוג (קיבוץ)
אַלְמוֹג הוא קיבוץ והתנחלות בצפון ים המלח, כ-6 ק"מ מדרום לעיר יריחו, בתחומי המועצה האזורית מגילות.
הקמת היישוב
הקיבוץ קרוי על שמו של יהודה אלמוג שהיה מהמתיישבים הציונים הראשונים בים המלח והיה ממייסדי מפעל האשלג בדרום ים המלח, לשם ירד בשנת 1934. אלמוג, ממיסדי "החלוץ" וגדוד העבודה ע"ש טרומפלדור, היה היושב ראש הראשון של מועצה אזורית תמר. נפטר בכפר גלעדי בשנת 1972.
בינואר 1977 הוקמה במקום היאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1979 על ידי בני קיבוצים.
בשנת 1987 הוקם בקיבוץ "בית הסופר", לאחר שדוקטור עמנואל וידר סיים להעתיק שחזורים מדויקים של 7 מתוך 900 מהמגילות שנמצאו בים המלח במהלך המאה האחרונה. תושבי הקיבוץ החליטו להקים מוזיאון קטן להנצחת שחזוריו של וידר, ולתאר את סיפור ההתיישבות באזור ים המלח לאורך השנים. בין השנים 2003 ל-2007 המוזיאון היה סגור לקהל הרחב, והוא נפתח מחדש לאחר שהוקם צוות מדריכים מקרב תושבי המקום. כיום המוזיאון סגור.
הקיבוץ המתחדש
קיבוץ אלמוג עבר שינויים בתחילת שנות האלפיים והוא מוגדר היום "קיבוץ מתחדש". תהליכי קליטה מואצים הביאו להרחבת הקיבוץ ולקליטת משפחות צעירות וגרעיני תנועת "הנוער העובד והלומד". בקיבוץ חיה ופועלת קבוצת מחנכים בוגרי תנועת "דרור ישראל" העוסקים בחינוך באזור ים המלח ובירושלים. הקבוצה מונה 25 חברים שהגיעו במסגרת מסלול הנח"ל בשנת 2007 וקבעו בקיבוץ את ביתם.
באפריל 2010 נהרסו באלמוג יסודות של מבנים בבנייה עבור בנים ממשיכים, במסגרת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון. מאז הריסת הבתים ההם נבנתה השכונה והיא נמצאת בשלבים שלפני אכלוס (13 בתים בשלב הראשון). בשנת 2014 הכפיל הקיבוץ את מספר חבריו (לאחר שנים של קיפאון). בקיבוץ נבנית שכונת הרחבה חדשה ולאחר שיוך הדירות החלו החברים לשפץ את הבתים הישנים.
בשנת 2016 הוקם בקיבוץ כפר סטודנטים מטעם עמותת "קדמה" והחטיבה להתיישבות, הכפר מונה כ-30 סטודנטים אשר מתגוררים בקיבוץ ולוקחים חלק בפעילות התנדבותית בקיבוץ ובמועצה אזורית מגילות מדבר יהודה.
הקיבוץ מתפרנס ממטע תמרים, גידולי שדה, רפת,  לול רבייה, כפר נופש בן 81 חדרים, שירותי תיירות בצומת אלמוג ותחנת דלק ומעבודת חלק מהחברים בסביבה ובירושלים. מאז חנוכת הכביש הדו מסלולי מצומת אלמוג לירושלים הפכה הנסיעה למרכז הארץ לנוחה וקצרה יותר, דבר המסייע לפרנסתם של תושביו החדשים של הקיבוץ.
ב 2022 הוקם בקיבוץ מתחם אירוח ופנאי של רשת סלינה העולמית.
נכון שזה לא נכון
נכון שזה לא נכון (באנגלית: Say It Isn't So) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001, מסוגת הקומדיה הרומנטית, בכיכובם של הת'ר גראהם וכריס קליין. עלילת הסרט סובבת סביב סיפורם של שני נאהבים צעירים, גילברט וג'וזפין, שחוקר פרטי מטעה אותם וגורם להם לחשוב שהם אחים.
עלילה
גילברט נובל (כריס קליין) פוגש בספרית צעירה ויפה בשם ג'וזפין וינגפילד (הת'ר גראהם), שאת חתולה האבוד מצא, והשניים מתחילים במערכת יחסים. גילברט מתכוון להציע נישואים לג'וזפין, אך מקבל טלפון מחוקר פרטי, שחיפש כבר זמן מה את אימו האמיתית של גילברט, ועכשיו גילה שהיא ולדין ויגנפילד, אימה של ג'וזפין.
לאחר מספר חודשים אדם צעיר בשם ליאון פיטופסקי מגיע לבית הוריה של ג'וזפין וטוען שהוא בנם האובד, ובידיו תעודת לידה שמוכיחה זאת, אך השניים מסלקים אותו מביתם. בינתיים ג'וזפין מתארסת לג'ק מיצ'לסון (אדי סיבריאן), איש עשיר שעוסק בחשאי בסחר בקוקאין, אך לא מתחתנת עמו, למרות ההפצרות של אימה, מכיוון שהיא עדיין מאוהבת בגילברט. לבסוף השניים קובעים תאריך לחתונתם, וביום החתונה המשטרה מגיעה כדי לבשר שגילברט נהרג בתאונת דרכים. המשטרה לא יודעת שמכוניתו של גילברט אכן מעורבת בתאונה, אך גילברט לא נהג בה - אלא אחד מבריוניו של מיצ'לסון. מיצ'לסון עצמו חיבל במכונית, בתקווה שגילברט ייהרג, וזה מה שגרם לתאונה.
אביה של ג'וזפין, שבריאותו משתפרת לאחר שסבל משבץ, מספר לג'וזפין שאימה תכננה להרוס את היחסים בינה לבין גילברט, ולגרום לה להתחתן עם מיצ'לסון. בנוסף, מתגלה שמיצ'לסון הוא זה שסיפר לחוקר הפרטי שאמה של ג'וזפין היא גם אמו של גילברט, ושהידיעה לא נכונה. השניים, שיכולים להיות ביחד שוב, מתאחדים ולאחר מספר חודשים נישאים.
אירוויזיון 2010
אירוויזיון 2010 הוא ההפקה ה-55 של תחרות הזמר השנתית של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי.
התחרות נערכה בנורווגיה, בעיר בארום הסמוכה לבירה אוסלו, בעקבות זכייתה של נורווגיה באירוויזיון 2009 עם השיר "Fairytale", אשר בוצע על ידי אלכסנדר ריבאק.
התחרות נערכה במתכונת של שני חצאי גמר וגמר. חצי הגמר הראשון התקיים ב-25 במאי 2010, חצי הגמר השני ב-27 במאי והגמר ב-29 במאי. הזוכה בתחרות הייתה גרמניה עם השיר "Satellite" ("לוויין"), אשר בוצע על ידי לנה מאייר-לנדרוט.
39 מדינות השתתפו בתחרות זו. חמש מתוכן ישירות בתחרות הגמר: נורווגיה – המארחת והזוכה משנה שעברה, בריטניה, גרמניה, ספרד וצרפת – המממנות העיקריות של התחרות ושל איגוד השידור האירופי. בנוסף להן עלו לגמר 20 מתוך 34 המדינות הנותרות שהשתתפו בשני חצאי הגמר, כאשר כל חצי גמר כלל 17 מדינות. מתוך ה-17 עלו עשר לגמר.
המופע האמנותי, מלבד ביצועי השירים, כלל צירוף קטעי וידאו של מספר רקדנים ואנשים אקראיים, אשר התאספו במרכזי ערים במדינות שונות לצורך פלאש מוב לפי כוריאוגרפיה שהועברה אליהם מראש. זאת כהמחשה לרעיון תחרות האירוויזיון שבאמצעותה אנשים ברחבי העולם חולקים מוזיקה מתרבויות שונות באותו רגע של צפייה בתחרות בשידור חי. כך גם עמדה תחרות זו תחת הכותרת "חלוק את הרגע" ("Share the Moment").
המפקח מטעם איגוד השידור האירופי בשנה זאת הוא סבנטה סטוקסליוס משוודיה, אשר בסוף שנה זאת פרש והוחלף על ידי יון אולה סאנד מנורווגיה, שהיה העוזר למפקח בשנה זאת מטעם NRK.
סגנון השירים
בשנה זו 15 מתוך 39 השירים בוצעו בשפות אחרות מלבד אנגלית. ולמעשה, יחד עם בריטניה, אירלנד ומלטה, כ-18 שירים בוצעו בשפה הרשמית או באחת השפות הרשמיות של מדינתם, כחלק מעלייה קלה במגוון השפות שחלה בביצועים באירוויזיון לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21. זאת לאחר שרובם הגדול של השירים בוצעו באנגלית מאירוויזיון 1999 (שבו בוטל חוק הביצוע בשפה הרשמית), ועד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21. אולם בבחינת שירי תחרות הגמר, שוב חוזרת השפה האנגלית להיות שלטת מאוד, כאשר רק 6 שירים מתוך 25 הם בשפות אחרות. זאת לאחר שמחצי הגמר הראשון רק 3 שירים שאינם באנגלית עלו לגמר – של יוון, סרביה ופורטוגל, ומחצי הגמר השני השיר של ישראל היה היחיד שאינו באנגלית אשר עלה לגמר. שני השירים הנוספים שאינם באנגלית הם של ספרד וצרפת המתחרות היישר בגמר. כך עלו 16 שירים באנגלית לגמר מתוך 20 השירים שעלו, ו-3 שירים נוספים באנגלית משתתפים היישר בגמר.
בשנה זו גם הייתה עלייה לעומת שנים קודמות במספר השירים השקטים הכוללים בלדות בקצב איטי ושירי פופ שקטים בעלי טון עצוב עם קצב רגוע, בייחוד של מדינות דוגמת שוודיה ובלגיה, שנהגו לשלוח בשנים האחרונות שלפני זו בעיקר שירי פופ קצביים ובשנה זו ביססו את עיקר הלחן בנגינה שקטה על גיטרה. מנגד, היו מספר שירים אשר בלטו בסגנון של קצב מהיר בעל טון שמח של לחן וכלי נגינה עממיים בשילוב מוזיקת פופ בעיקר ממדינות מזרח ודרום-מזרח אירופה, כסרביה, יוון וסלובקיה. השיר של צרפת בלט גם הוא במקצבים בהשראת מוזיקה אפריקאית, בניסיון להתאימו גם כשיר קצבי לעונת הקיץ ולקשרו לרוח משחקי המונדיאל שייערכו בקיץ. גם מספר קטן של שירי רוק היה בשנה זו, כאשר סגנון מוזיקלי זה בלט בעיקר מהמדינות בסביבות אזור הבלקן, בשיריהן של בוסניה והרצגובינה, מקדוניה, טורקיה וסלובניה. השיר של סלובניה נקרא "רוק עממי" לתיאור השילוב המוזיקלי שבו של רוק ושל מוזיקה עממית כשמילות השיר גם מהללות את שני סגנונות המוזיקה הללו, ולחן השיר מתבטא בשינוי חד ובמספר מעברים במהלך השיר ממקצב איטי ונגינה על אקורדיון למקצב מהיר ונגינה על גיטרות חשמליות.
התפלגות הצבעת הציבור והצבעת השופטים בחצי הגמר הראשון
מתוך 5 המדינות המשתתפות ישירות בגמר, הצביעו בחלק זה גם:
התפלגות הצבעת הציבור והצבעת השופטים בחצי הגמר השני
מתוך 5 המדינות המשתתפות ישירות בגמר, הצביעו בחלק זה:
היערכות איגוד השידור האירופי
איגוד השידור האירופי שם לעצמו למטרה להחזיר לתחרות מדינות אשר פרשו בעבר, בעיקר אוסטריה, איטליה ומונקו, בכך שצמצם את דרישות התקציב מרשתות השידור הלאומיות והאריך את משך הזמן עד למועד הגשת השירים. על אף זאת, רשתות השידור ORF האוסטרית ו-TMC המונגסקית הודיעו כי לא יחזרו לתחרות עקב בעיות תקציב. איגוד השידור האירופי גם האריך את היעד לבחירת השירים כדי לאפשר לרשת השידור של ליכטנשטיין 1FLTV שהייתה בשלבי הצטרפות לאיגוד, לסיים את הליך הצטרפותה, כדבר המהווה תנאי להשתתפות בתחרות. 1FLTV הייתה בעלת תקציב להשתתף בתחרות עצמה ואף החלה לתכנן מתכונת לתחרות לאומית, אולם לבסוף לא היה לה תקציב להשלים את הליך הצטרפותה לאיגוד.
כהכנה לקראת התחרות ב-2010 בפגישה עם נציגי רשתות השידור בעיר אוסלו ב-11 בספטמבר 2009 קיבל איגוד השידור האירופי החלטות אופרטיביות גם לגבי פעולות של ממשלות או חברות תקשורת שיפרו את חופש הביטוי ורוח השלום (אבני היסוד של תחרות האירוויזיון), כגון פעולות שננקטו על ידי ממשלת אזרבייג'ן בשיתוף חברת התקשורת האזרית נגד אזרחיה שהצביעו לטובת ארמניה באירוויזיון 2009. החלטות אלו קבעו כי כל גוף ממשלתי או מסחרי שיפעל כך צפוי לקנסות כספיים ואף לאיסור על השתתפות המדינה בתחרות למשך מספר שנים.
כדי למנוע ממדינות המקורבות אחת לשנייה, להצביע האחת לרעותה ממניעים שאינם מוזיקליים טהורים, החליט האיגוד לפעול כמו ב-2008 וב-2009 ולמיין את המדינות המשתתפות ל"סלים", כך שמדינות שקיימים ביניהן קשרים גאוגרפיים, היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים יהיו באותו סל, ומסל זה תחולקנה באקראי המדינות שווה בשווה לכל אחד מחצאי הגמר.
להלן ה"סלים" שנקבעו:
היערכות המדינה המארחת
על מנת לשדרג את המופע, קיימה NRK סמינר מיוחד, שכלל מפגש של מפיקים ויוצרים נורווגים בעיקר להעלאת רעיונות חדשניים ומושקעים בעיצוב ובהפקת התחרות. בנוסף הזמינה NRK גם שלושה יוצרים ידועים ומצליחים שהגיעו במיוחד לנורווגיה: המעצב והמלחין המלטזי ג'רארד ג'יימס בורג, איש התקשורת האמריקאי דייוויד ג'ון סמית', והתסריטאי האמריקאי מת'יו מקגו.
לשם הכנת מופע הביניים, שלחה NRK צוותי צילום למספר ערים באירופה, כגון אוסלו בנורווגיה, לונדון בבריטניה ודבלין באירלנד, להקלטת הריקודים בסגנון פלאש מוב. קודם-לכן הכינה מספר סרטוני הדרכה המדגימים כיצד לבצע את תנועות הריקוד לכל מי שמעוניין להצטרף בנוסף לרקדנים המקצועיים, ופרסמה את הסרטונים באתר האירוויזיון הרשמי ובמספר אתרים נוספים.
היערכות כלל המדינות
[[קובץ:ESC 2010 Map.svg|ממוזער|שמאל|250px|
]] חלק מהמדינות המשתתפות הודיעו כי הן שומרות על הליכי בחירה דומים לאלו שערכו בשנים הקודמות, וחלק משנות לחלוטין את הליך בחירתן, בעיקר במטרה לשפר את תוצאות הניקוד לשיריהן לעומת התחרויות הקודמות. כמה מדינות גם הפיקו השנה תחרויות לאומיות צנועות וקטנות יותר עקב בעיות תקציב. רוב המדינות השתמשו גם בצוותי שיפוט שהורכבו ממומחים במוזיקה, ובחרו את הזוכה על בסיס שקלול שווה של הצבעת הציבור עם הצבעת צוותי השיפוט. חלק מהמדינות השתמשו גם בצוותי שיפוט ממדינות אחרות. כמה מדינות, כגון מקדוניה הצפונית, פולין ורוסיה, פתחו את קווי ההצבעה לציבור בתחרויות הלאומיות כבר לאחר ביצוע השיר הראשון וסגרו אותם כמה זמן לאחר סיום השיר האחרון, כדי להרגיל את הציבור לאותה מסגרת של אפשרות זמן ההצבעה המורחבת החדשה שתהיה באירוויזיון.
אוקראינה ניהלה את אחד מהליכי הבחירה הנחשבים להפכפכים והשערורייתיים בתולדות האירוויזיון, כאשר הפרה את הבטחתה לשלוח את הזמר והשיר שבחרה במקור, לטובת בחירת שיר אחר שהתברר כלא תקין, ובסך הכול שינתה שלוש פעמים את השיר שאמור לייצג אותה. עקב כך גם הפרה את המועד שנקבע לשליחת השיר לוועדת איגוד השידור האירופי, והוטל עליה קנס לפי כל יום איחור מעבר ליעד. כך גם הייתה המדינה האחרונה בשנה זו שבחרה את השיר שלה.
צ'כיה ומונטנגרו פרשו מהתחרות לאור הישגיהן הנמוכים וכישלונן לעלות לשלב גמר התחרות בשלוש השנים הקודמות מאז הצטרפותן באירוויזיון 2007, ולאור אחוזי צפייה נמוכים בגמר התחרות בצ'כיה וחוסר תקציב לתחרות במונטנגרו. גם הונגריה, שכשלה לעלות לגמר בשנתיים האחרונות, פרשה עקב חוסר תקציב. אנדורה וליטא נרשמו מראש לתחרות. זאת למרות קיצוץ של עשרה אחוזים בתקציב לרשת השידור האנדורית "RTVA" וכישלונה לעלות לגמר התחרות בשש השנים האחרונות מאז הצטרפותה באירוויזיון 2004, ולמרות בעיות תקציב שהיו גם בליטא. לבסוף ביטלה "RTVA" את הרשמתה עקב החלטתה לנצל את תקציבה המצומצם לתוכניות אחרות, אולם ליטא מצאה מקורות מימון והשתתפה בתחרות. רשת השידור של סן-מרינו "SMRTV" גם רצתה לחזור לתחרות לאחר פרישתה בשנת 2008, ואף בחרה בשתי זמרות איטלקיות שייצגו אותה, אולם הפרלמנט במדינה לא הקנה לה תקציב להשתתפות.
שידור התחרות במדינות שלא השתתפו
בעבר ובעיקר בשנים האחרונות שודרה התחרות באמצעים נוספים כגון ברשתות טלוויזיה גם במדינות שאינן משתתפות בתחרות, וכן באינטרנט.
ישראל באירוויזיון 2010
להלן פרטי ודירוג ארבעת השירים שביצע הראל סקעת בקדם-אירוויזיון ב-15 במרץ:
ישראל השתתפה בחצי הגמר השני של האירוויזיון ב-27 במאי, כאשר "מילים" היה השיר השלישי שבוצע בסדר ההופעה. השיר העפיל לשלב הגמר של התחרות ב-29 במאי, ובוצע בו במקום ה-24 בסדר ההופעה. בהצבעה הוענקו לשיר 71 נקודות בסך הכול, והוא דורג לפיכך במקום ה-14 בתחרות הגמר.
פרשת הפולש
במהלך הופעת השיר הספרדי בגמר (שעלה לגמר אוטומטית, ובוצע במקום השני בסדר ההופעה), עלה לבמה אדם מהקהל והחל לרקוד יחד עם רקדני הליווי של הזמר דניאל דיחס. לאחר כחצי דקה לערך בהמשך ביצוע השיר, החלו המאבטחים לבוא לקראתו והפולש קפץ מהבמה. כשנתפס על ידי המאבטחים נלקח לתחנת המשטרה. שם התגלה הפולש כספרדי בשם חאומה מרקט קוט או בכינויו - "ג'ימי ג'אמפ", והתברר שבעבר גם פלש למגרשי כדורגל, כדורסל וטניס. בעקבות כך הורשתה ספרד לבצע את שירה שוב אחרי דנמרק, שהייתה המדינה האחרונה בסדר ההופעה. הייתה זו הפעם השנייה בתולדות התחרות ששיר בוצע פעמיים, כאשר הפעם הראשונה הייתה עם השיר שייצג את איטליה באירוויזיון 1958, שבוצע אז שוב לאחר כל השירים האחרים מאחר שצוותי השיפוט לא הצליחו לשמוע אותו בפעם הראשונה דרך המסכים שבהם צפו בתחרות.
תוצר מקומי גולמי
תוצר מקומי גולמי (תמ"ג; באנגלית: gross domestic product – GDP) הוא מונח כלכלי המציין מדידה של הערך הכולל של הסחורות (מוצרים) והשירותים שיוצרו בשטח טריטוריאלי מסוים (לרוב מדובר במדינה) במהלך תקופה נתונה (לרוב מדובר על שנה), לפני הפחתת הבלאי. נתונים אלו מבוטאים במונחים של כסף. המונח שונה מתוצר לאומי גולמי (תל"ג) בכך שהוא מוציא מכלל החישובים העברות כספים בין מדינות, כך שהחישוב כולל למעשה את התוצר שנוצר בתוך מדינה מסוימת ולא את התוצר שנתקבל בה.
התמ"ג הוא אחד המדדים המשמשים להערכת חוסנו הכלכלי של האזור הנבדק. יחד עם זאת, התמ"ג אינו משקף בהכרח את רמת ההתפתחות הכלכלית היחסית של המדינה, משום שהוא איננו מתחשב בשאלת פיזור התוצר הנמדד בין כמה תחומים, בשאלת מהות המוצר הנמדד או בשאלת ריכוזיות הרווח מהמוצר בכלל הכלכלה במדינה. לדוגמה, מדינה בעלת כלכלה המבוססת ברובה המוחלט על ייצור נפט עשויה להציג תמ"ג גבוה מאוד אך אין בכך להעיד בהכרח על חוסנו הכלכלי של המשק באותה מדינה או על כך שהמשק כולו נהנה משגשוג ופיתוח ולא רק קבוצה קטנה של משקיעים או בעלי-עניין.
יש להבחין בין תמ"ג נומינלי השימושי יותר בהשוואה לכלכלות לאומיות בשוק הבינלאומי אך אינו משקף הבדלים ביוקר המחיה ובשיעורי האינפלציה של המדינות, לבין תמ"ג שווי כוח קנייה (PPP) שעשוי להיות שימושי יותר בהשוואת רמת החיים בין מדינות.
ניתן לחלק את התמ"ג הכולל לתרומה של כל ענף או מגזר במשק. היחס בין התמ"ג לכלל אוכלוסיית האזור הוא התמ"ג לנפש (נקרא גם רמת החיים הממוצעת).
על בסיס התמ"ג נבנה מדד תמ"ג לנפש המותאם לכח קניה במדינה. מדד זה לוקח בחשבון שני משתנים נוספים: גודל האוכלוסייה במדינה, ורמת המחירים במדינה. באמצעות התמ"ג לנפש מעריכים את רמת החיים במדינה.
על פי נתוני קרן המטבע הבין-לאומית, סכום התמ"ג של כלל מדינות העולם עמד בשנת 2014 על 77.27 טריליוני דולרים, ועשר המדינות המובילות ייצרו 65.18% ממנו. לעומת זאת, על פי נתוני הבנק העולמי (לפי כוח קנייה), עמד התמ"ג של כלל מדינות העולם בשנת 2014 על 108 טריליוני PPP, ועשר המדינות המובילות ייצרו 60% ממנו. התמ"ג מניח שכל מה שמיוצר הוא על פי הגדרה בגדר "טובין" (goods). בחישוב אין הבחנה בין עלויות לרווחים, בין פעילויות יצרניות לפעילות שאינה יצרנית או פעילות הפוגעת במשאבי טבע מתכלים.
היסטוריה
פיתוח המושג, תמ"ג, נעשה לראשונה על ידי הכלכלן סיימון קוזנץ. קוזנץ השתמש לראשונה במונח בדוח שכתב עבור הקונגרס האמריקאי - "הכנסות לאומיות 1929-1932". הדוח נכתב בשעה שהכלכלה האמריקאית צנחה אל השפל הגדול וקובעי מדיניות חיפשו כלים להתמודד עם המצב ולקבל החלטות. בתחילתו של הדו"ח, הזהיר קוזנץ מפני שימוש בתל"ג כמדד לבחינה לשגשוג. התמ"ג לתפיסתו של קוזנץ לא יועד להיות אמת מידה לביצועים הכלכליים או לרווחה ושגשוג וכי יש צורך במדדים טובים ומקיפים יותר כדי להעריך את כלכלת המשק הלאומי. אולם, לאחר ועידת ברטון וודס בשנת 1944, התמ"ג הפך לכלי העיקרי למדידת החוסן כלכלי של מדינה. עד אז תוצר לאומי גולמי היה האומדן המועדף.
לאורך ההיסטוריה הקדם מודרנית, שני המשתנים שהשפיעו על התמ"ג היו כמות העובדים במשק - שגדלה בהתאם לגודל האוכלוסייה, וכמות ההון במשק - שמאפשרת להשקיע בתשתיות ובציוד למשל. בתקופה המודרנית נכנס גורם דומיננטי שלישי והוא הטכנולוגיה, שיכולה לשבור את המשוואה ולגרום לצמיחה גם בלי שינוי בכמות העובדים וההון. למעשה, כל שיפור בתמ"ג שאינו ניתן להסבר על ידי שינויים במספר העובדים ובכמות ההון נחשב בניתוחים הכלכליים כשיפור טכנולוגי.
חישוב התמ"ג
בחישוב תמ"ג ישנם המבחינים בין חישוב תמ"ג נומינלי (או תמ"ג כסף), המתייחס לערכי כסף שהוצאו בתקופה מסוימת; ותמ"ג ריאלי (או תמ"ג לפי "מחירים קבועים") הכולל התאמה לאינפלציה באותה שנה.
משוואת החישוב המקובלת לתמ"ג היא:
כלכלנים, החל משנות ה-50 של המאה ה-20, מעדיפים לעיתים קרובות לפצל את הצריכה הכוללת לצריכה פרטית ולצריכה ציבורית (כלומר, ממשלתית). ההנחה שביסוד הפיצול היא שמוקד תשומת הלב של כלכלנים ושל המדיניות הכלכלית צריך להיות בשינוי או השפעה על הצריכה הפרטית, כשהצריכה הממשלתית נחשבת ממריץ "חיצוני" לכלכלה הלאומית. מכאן נובעת הנוסחה התקנית המתוקנת הבאה:
השוואות חיצוניות
לצורך השוואות בין מדינות נקוטות מספר שיטות השוואה המנסות לנטרל השפעות נומינליות (כלומר, השוואות הנובעות מערכו השונה של הכסף במדינות השונות.):
רשימה של תמ"ג של מדינות שונות ב-2003 על פי שתי שיטות הדירוג מופיעה כאן ולשנת 2011 כאן.
ההבדלים שיוצרים הדירוגים לפי השיטות השונות ניכרים למדי. לדוגמה, בנתונים לשנת 2000 עשר המדינות הראשונות לפי מדידת שער חליפין לנפש הן לוקסמבורג, נורווגיה, ארצות הברית, שווייץ, דנמרק, יפן, אירלנד, ליכטנשטיין, איסלנד ומונקו. בדירוג לפי כוח רכישה נעדרות יפן, ליכטנשטיין, ואיסלנד, ובמקומן מופיעות סן מרינו, קנדה, ובלגיה.
דוגמה נוספת: בשנת 2016 התמ"ג הנומינלי הסיני עומד על 11,220.173 מיליון דולרים, הרבה אחרי התמ"ג האמריקני, בעוד שעל פי תמ"ג שווי כח הקניה הוא נוסק למקום הראשון בדירוג העולמי ועומד על סך של 18,975.744 מיליון דולרים (השוואה של התמג הסיני בעשור האחרון בין נומינלי לשווי כח הקניה, נתוני קרן המטבע הבינלאומי).
בעיות דיוק במדידה
בעיה משמעותית אחרת היא שמדידתו היא כמותית ולא איכותית. לדוגמה, אם אדם שכר קבלן שיפוצים אחד כדי לבצע תיקונים, לא היה שבע רצון מהם והזמין קבלן שיפוצים שני כדי להחזיר את המצב לקדמותו, שתי הפעולות תרשמנה בתמ"ג, אף על פי שבפועל ה"תוצר" היה אפס. כך יהיה, לדוגמה, גם בעקבות פעולות ייצור המחוללות נזק סביבתי ותיקון הנזק הזה: הייצור והתיקון יירשמו שניהם בתמ"ג.
בעיה אחרת היא של צמיחה מדומה בתמ"ג. לדוגמה, עליית מחירי הנפט עשויה להביא לצמיחה מרשימה בהכנסותיה של מדינה, כאשר למעשה לא היה שינוי כלל בתוצר במדינה.
בעיות עקרוניות
בעיה עמוקה ויסודית הרבה יותר קשורה לעובדה שהתמ"ג, מדד התוצר המקומי הגולמי, אינו מודד למעשה תוצר אלא את ההוצאה המצרפית. למעשה, שני המדדים זהים, בהבדל שבהוצאה המצרפית מוצאים מכלל חשבון מוצרים שיוצרו אך לא נצרכו (לדוגמה, סחורה במחסנים).
ההתייחסות להוצאה המצרפית הצרכנית כמשתנה הרלוונטי היחידי מעוגנת בתפישות הקיינסיאניות והנאו-קיינסיאניות, הרואות בהוצאה הצרכנית המצרפית חזות הכל. היא מוציאה מכלל חשבון לחלוטין את כל מוצרי הביניים (או "מוצרי הון"), שהם המוצרים המשמשים לייצור מוצרים סופיים. במילים אחרות, התמ"ג אינו כולל את התוצר המופק במדינה בתקופה מסוימת אלא רק את התוצר הנצרך על ידי צרכנים פרטיים וממשלה.
הרעיון שביסוד חישוב זה הוא תאוריית "הזרימה המחזורית של פעילות מקרו-כלכלית" (CFMA) ומודל "המכפיל" הקיינסיאני הגורסים שערך כל הפעולות הכלכליות מתנקז ומבוטא בערך המוצר הסופי, וספירת התוצרים שבדרך תהווה "ספירה כפולה". כך, לדוגמה, כאשר אדם קונה כיכר לחם, סכום הרכישה אמור לבטא את כל העמל, הרכישות, והמכירות שבוצעו בדרך לזריעת החיטה, קצירתה, דישתה, הובלתה, טחינתה לקמח, הפיכתו לבצק אצל האופה, הובלתו ומכירתו לבעל החנות.
הבעיה הגלויה לעין כאן היא שההשקעות ומוצרי ההון (מוצרי הביניים) אינם מבוטאים במחיר הלחם—קמח, סוכר, חיטה או שמרים הם מוצרים נפרדים—ולכן התמ"ג אינו מודד למעשה את מה שהוא מתיימר למדוד. מדידה אמיתית של התוצר הייתה חייבת לכלול תמונת מצב של כלל התוצר המיוצר, לא רק של זה החשוב לצורך התאוריה הקיינסיאנית.
בעיה קשה אחרת של מדידת התמ"ג היום היא תפישה קיינסיאנית אחרת, המבחינה בין השקעה בפעילות יצרנית לבין "חיסכון" המוגדר כפעילות שלילית (מוצא מכלל מכלול התמ"ג). להפרדה זו אין יסוד במציאות, שכן חיסכון הוא פעולת צריכה והשקעה מובהקת: הצרכן קונה מוצר (כסף, איגרת חוב, מניה), כדי להמירו בשלב מאוחר יותר במוצר אחר (לדוגמה, חיסכון לצורך רכישת דירה או מכונית). בזמן שהכסף שלו גדל בבנק, אנשים אחרים משתמשים בו באמצעות הבנק כדי לממן פעולות צרכניות ויצרנים משתמשים בו כדי לממן פעילות השקעה.
עוד בעיה עקרונית היא שהתמ"ג סוכם את כל תוצריה של המדינה ולא מבדיל בין מגזרים שונים, אוכלוסיות שונות וכדומה. ייתכן שתהיה צמיחה בעשירונים העליונים אך צמיחה שלילית (מיתון) בעשירונים התחתונים, התמ"ג יהיה עיוור לעובדה זו ויצביע על צמיחה במשק.
במדיניות רווחה או מדינות סוציאליסטיות, הרבה מהשירותים והמוצרים ניתנים בחינם או בסבסוד וללא רווח. המשכורות וההוצאות שהמדינה משלמת נספרים בתמ"ג, אך אין רווח פרטי ולכן נרשם בתמ"ג סכום נמוך יותר, על אף שאיכותו של השירות או המוצר אינה יורדת מאיכותו של אותו מוצר הנמכר במחיר מלא (ללא סבסוד-מוצר\שירות מופרט) ואף טובה יותר. לדוגמה, במקרה של הפרטת קרקעות המדינה והפיכתן לסחירות, תיווצר קפיצה משמעותית בתמ"ג מכיוון שלפתע יש מוצר חדש ויקר שנסחר, אך למעשה המוצר, הקרקע, כבר היה קיים, אם כי לא נסחר. מכאן עולה שהתמ"ג הוא כלי מדידה המטיב עם מדיניות הפרטה וקפיטליזם, אף על פי שאין הבדל באיכות המוצר אם היה מסובסד או ניתן בחינם.
ביקורות בשימוש בתמ"ג כמדד לפיתוח כלכלי
העלייה בתמ"ג, המכונה על פי רוב צמיחה כלכלית, נחשבת על ידי מרבית הכלכלנים כמדד טוב לעושר וכוח הקנייה של אזרחי המדינה. אולם נתון התמ"ג לבדו אינו יכול להוות מדד לרמת הפיתוח הכלכלי מהסיבות הבאות:
ראשית, עליה בתוצר אינה מעידה בהכרח על רמת חיים גבוהה יותר. לדוגמה: במדינה שנפגעה מאסון טבע גדול או מלחמה ומוציאה כסף רב על שיקום - התמ"ג יגדל, אף שסביר שאושרם ורמת חייהם של התושבים דווקא יקטן בתקופה זו.
שנית, ישנם דברים, החשובים לאושרו של האדם, שניתנים חינם או שלא ניתן לקנות ולכמת אותם ועל כן אינם משוקללים בתמ"ג. לדוגמה: פעילות פנאי וייצור עצמי גם הם לא יכללו בתמ"ג. גם חוף ים הפתוח לקהל הרחב ללא תשלום לא ייכנס כמרכיב בתמ"ג, ולעומת זאת, אם תיבנה גדר סביב החוף ויגבו דמי כניסה, ישוקללו התשלום עבור הבניה ודמי הכניסה בחישוב התמ"ג. באופן דומה, הורים שמטפלים בילדיהם בעצמם במקום לשלוח אותם לגן בתשלום, מקווה מי שתייה נקי במקום מים מינרלים, שלום במקום מלחמה, פעילות התנדבותית במקום שירותים בתשלום - כל אלה מורידים את התמ"ג, ומתורגמים בראייה הכלכלית המקובלת כירידה באיכות החיים והאטה בצמיחה.
הדרך הצבאית הגאורגית
אורכה של הדרך הוא 208 ק"מ והיא מקשרת בין טביליסי, בירת גאורגיה, לולדיקווקז, בירת צפון אוסטיה ברוסיה. בחלקה הגאורגי ממוספרים הכבישים לאורך הדרך כ-M1 ו-M3. הדרך נמתחת מטביליסי צפונה לאורך נהר הקורה ונהר תתרי ארגווי, חוצה את מעבר ג'ווארי בגובה 2,379 מטרים ואת נקיק דריאל, ומשם דרך הגבול הבינלאומי ובמורד עמק נהר טרק עד ולדיקווקז.
הדרך הצבאית הגאורגית הוזכרה לראשונה על ידי הגאוגרף היווני, סטרבון, במאה ה-1, ונקראה בזמנו כ"הדרך למעבר דריאל". צבא האימפריה הרוסית סלל כבר בתקופת מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 מסלול שיאפשר לכוחות צבאו לעבור בדרך הצבאית. בניית הדרך, תחת פיקודו של הגנרל הרוסי ג.ג. טוטלבן, החלה עם חתימת חוזה גאורגייבסק, בשנת 1783, שהפך את הממלכה המזרח גאורגית, כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית. בשנת 1799 השלים הצבא הרוסי את בנייתה של הדרך לאורך נתיב אשר שימש פולשים וסוחרים. לאחר שכארתלי-קאחתי הצטרפה לאימפריה הרוסית בשנת 1801, החלו הרוסים בעבודות הרחבה וסלילה של הדרך אשר באו לכלל סיום בשנת 1863.
אתרים לאורך הדרך
לאורך הדרך אתרים בעלי העניין שהעיקריים הם:
יוזף גלינק
יוזף גלינק (בצ'כית: Josef Gelinek או Josef Jelinek, 3 בדצמבר 1758 – 13 באפריל 1825), ידוע גם כ"אב גלינק" או ה"אבאט גלינק", היה פסנתרן ומלחין אוסטרי ממוצא צ'כי, יליד בוהמיה, כומר קתולי בהכשרתו.
קורות חייו
גלינק נולד בטאבור או בסדלצה, בדרום-בוהמיה. מקור שם משפחתו צ'כי, ככל הנראה, ילינק. הוסמך בגיל 28, בשנת 1786, לכמורה קתולית. הצטיין במיוחד כפסנתרן וירטואוז וכמלחין. מורו הראשון למוזיקה היה אביו, שלימד בבית ספר, אחר כך למד אצל נגן העוגב והמלחין יוזף זגרט או זגר בפראג. מאוחר יותר למד אצל יוהאן גיאורג אלברכטסברגר בווינה. מוצרט הבחין בכישרונו כששמע אותו מבצע וריאציות על נושא מאחת האופרות שלו בעת קונצרט בארמון הרוזן פיליפ קינסקי. הוא התרשם כל כך שהמליץ לרוזן קינסקי להעסיק את גלינק ככומר "קפלן" וכמורה לפסנתר ולמקצועות אחרים בארמון. ואכן גלינק עבד בהמשך כחמש עשרה שנה בשירות משפחת קינסקי. לאחר מכן החל משנת 1795 עבר לשרותו של הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי. בקריירה הכנסייתית שלו הגיע לדרגת "אב של מנזר" ("אבאס", בגרמנית "אבט").
היה ידיד של יוזף היידן ושל בטהובן. שמו כפסנתרן הלך לפניו בווינה, אולם אחרי שקרא תיגר על בטהובן הצעיר במין "דו-קרב" של נגינה בפסנתר, נדהם מיכולותיו הטכניות והכיר בתבוסתו.
ב-1822 נמנה עם הנענים להזמנתו של המלחין אנטון דיאבלי לכתיבת וריאציות על נושא. יצירותיו זכו בהצלחה מסוימת בחייו, חלקן הגדול נשכחו. אחד מתלמידיו בחצר הרוזנים קינסקי היה הגיטריסט הווינאי ונצל מתייקה (Matiegka).
גלינק היה מפורסם בווריאציות שכתב על נושאים מוזיקליים מאת מלחינים רבים. משום כך הקדיש לו המלחין קארל מריה פון ובר את המכתם הבא:
גלינק נפטר בווינה בשנת 1825.
קישורים חיצוניים
Ernst Pauer - Dictionary of Pianists and Composers for Pianoforte Novelo,Ewer and Co, Music primers and educational series 1895, London
סקסטיוס ניגר
סקסטיוס ניגר (Sextius Niger; המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה) היה סופר רומאי שכתב על פרמקולוגיה בזמן שלטונו של אוגוסטוס קיסר או מעט מאוחר יותר. ייתכן והוא זהה לבנו של הפילוסוף קווינטוס סקסטיוס, שהמשיך את האסכולה הפילוסופית שלו.
חייו ויצירתו
מתוך דבריהם של פדניוס דיוסקורידס ופליניוס הזקן, המזכירים את חיבורו, ניתן לקבוע את זמן כתיבתו לתקופה שאחרי שיובה השני, מלך מאוריטניה, כתב את מאמרו על החלבלוב, שדיוסקורידס ופליניוס הכירו מניגר, ולפני שפליניוס עצמו כתב את חיבורו, תולדות הטבע. כלומר: בין סוף המאה ה-1 לפנה"ס ועד המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה. קייליוס אורליאנוס  (acut. 3, 16, 134) מאפשר לנו לצמצם עוד יותר את התאריך האפשרי, בכך שציין אותו כחברו של טוליוס באסוס (Tullius Bassus), המצוטט על ידי סקריבוניוס לארגוס (121); מאחר שסקריבוניוס כתב בין תחילת שנות ה-40 לאמצעם, זה מצמצם את תקופתו ללפני שנת 40.
חיבורו הפרמקולוגי נכתב ביוונית ועל פי ארוטיאנוס שמו היה περὶ ὕλης ("על חומר", "על חומרים [רפואיים]"). דיוסקורידס מכנה אותו תלמידו של אסקלפיאדס איש ביתיניה ומדבר באופן פוגע עליו ועל אחרים מאותה אסכולה על חוסר תשומת לב בחקירת התרופות שהם ממליצים עליהן. הוא מציין דוגמאות לאמירות של ניגר שלטענתו לא נבדקו, ובהן שאלווי מופק בארץ יהודה. למרות הזלזול הזה, נראה ברור שניגר היה מקור עיקרי עבור דיוסקורידס כפי שהיה גם עבור פליניוס. ספרים רבים של פליניוס כוללים רצפים ארוכים בעלי דמיון רב לדיוסקורידס; ולגבי כל הספרים הללו פליניוס מציין את ניגר כאחד ממקורותיו. בניגוד לדיוסקורידס, פליניוס כותב על ניגר בהערכה רבה ומכנה אותו "סופר רפואי שקדן מאד" ("diligentissimus medicinae"), וגם קלאודיוס גלנוס העריך אותו מאוד. חיבורו עסק בהשפעות התרופתיות על צמחים ובעלי חיים; את הקשר שלו לאמונות עממיות ניתן לראות בהערותיו על בעלי זנב: "סקסטיוס אומר שתשוקה מינית מוגברת על ידי אכילתם, אם הם נשמרים בדבש לאחר שהוסרו מהם האיברים הפנימיים, הראש והרגליים, אולם הוא מכחיש שניתן לכבות איתם אש".
רבים סבורים שסקסטיוס ניגר היה גם פילוסוף, בנו של קווינטוס סקסטיוס ויורשו כראש אסכולה לפילוסופיה שפרחה לזמן קצר סביב זמנו של אוגוסטוס, אולם גוועה עד לזמנו של סנקה. לאסכולה היה דמיון מסוים לסטואיזם, והיא המליצה על צמחונות; למרות שסקסטיוס האב כתב ביוונית, לפילוסופיה היה אופי רומאי.
חובבי ציון (להקה)
חובבי ציון הוא הרכב מוזיקה אלקטרונית ישראלי המורכב מהצמד דור דקל ונוי אלוש. ההרכב קרוי על שם רחוב "חובבי ציון" בתל אביב, המהווה נקודת אמצע בין שני הרחובות שבהם גרו חברי הצמד בעת הקמתו.
היסטוריה
ההרכב הוקם ביוני 2006 בתקופת מלחמת לבנון השנייה. אז, בתור תגובה למצב בישראל, העלו השניים לאינטרנט רמיקס דאנס לאחד מנאומיו של מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה.
שירים נוספים
ביולי 2007 יצא שירם השני, "קואורדינציה", שכתבו והלחינו שניהם. באוגוסט 2009, לקראת פתיחת שנת הלימודים, הוציאו את השיר "פורנו" שכתב והלחין אלוש.
The Corre
The Corre הייתה קבוצת היאבקות מקצועית אשר הופיעה בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE כחלק מהתוכנית סמאקדאון בשנת 2011. הקבוצה הוקמה לאחר שהית' סלייטר, ג'סטין גבריאל ווייד בארט עזבו את קבוצת הנקסוס והצטוותו לשורות איזיקיאל ג'קסון.
הקמה
לאחר שוייד בארט הודח מתפקיד המנהיג של הנקסוס על ידי CM פאנק, הוא עבר מהתוכנית Raw לתוכנית סמאקדאון. תחת הנהגתו של פאנק, ג'סטין גבריאל והית' סלייטר סירבו להכות אחד את השני בעזרת מקלות במבוק לפי פקודותיו של פאנק כחלק מטקס החניכה, ובעקבות זאת השניים עזבו את הקבוצה. ב-14 בינואר בתוכנית סמאקדאון, גבריאל וסלייטר התערבו במהלך הקרב של בארט נגד ביג שואו, כשהם תקפו את שואו. איזיקיאל ג'קסון הצטרף לתקיפתם לאחר שביצע על שואו את מהלך הבאדי סלאם. ביג שואו המשיך בפיוד נגד הקבוצה במשך קיומה וב-21 בינואר, הקבוצה הוכרה בשם The Corre. חברי הקבוצה הודיעו שהם יהיו ללא הנהגה בולטת מתוך עיקרון שכל החברים בקבוצה שווים. ארבעתם התחרו בקרב הרויאל ראמבל שנערך ב-30 בינואר, אך כולם הודחו על ידי מתאבקים שונים (גבריאל על ידי דניאל בריאן, סלייטר על ידי ג'ון סינה, ג'קסון על ידי קיין ובארט על ידי רנדי אורטון). ג'קסון הצליח להדיח בקרב את ביג שואו, בעוד שבארט הצליח להדיח את ריי מיסטריו ודיזל, מה שגרם לו להיות אחד מארבעת המתאבקים האחרונים בקרב.
זכייה בתארים
במהלך תקופת הפעילות של הקבוצה, חברי הקבוצה הפריעו לקיומם של קרבות והיו אחראים לתקיפות לאחר הקרבות. מתיחות בין חברי קבוצת The Corre לבין חברי קבוצת הנקסוס הובילה לתיגרה בין שתי הקבוצות לפני קרב הרויאל ראמבל. באירוע תא ההדחות, שנערך ב-20 בפברואר, גבריאל וסלייטר הפכו לראשונים בקבוצה שזוכים באליפות כלשהי במהלך קיומה של הקבוצה, כשהם זכו באליפות הזוגות של ה-WWE לאחר שניצחו את סנטינו מארלה וולדימיר קוזלוב. תקופת כהונתם כאלופי הזוגות הייתה השנייה שלהם ביחד לאחר שבראשונה הם היו חלק מקבוצת הנקסוס. באותו האירוע, בארט קיבל הזדמנות להתחרות בקרב על אליפות העולם במשקל כבד, כשהיה חלק מקרב תא ההדחות של סמאקדאון, אך הוא לא הצליח לזכות בתואר, משום שביג שואו היה אחראי על הדחתו בקרב. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, גבריאל וסלייטר הפסידו את חגורות האליפות לג'ון סינה ואלוף ה-WWE, המיז. לעומת זאת, גבריאל וסלייטר דרשו מיד את הקרב החוזר שלהם, שבו ניצחו באליפות הזוגות של ה-WWE בפעם השלישית בקריירה. ב-25 במרץ בתוכנית סמאקדאון, בארט ניצח את קופי קינגסטון וזכה באליפות הבין-יבשתית, שהייתה אליפות היחידים הראשונה שלו בקריירה.
אייל גמליאל
אייל גמליאל הוא פרופסור לפסיכולוגיה במכללה האקדמית רופין.
ביוגרפיה
גמליאל נולד בשנת 1963 באילת. הוא סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון ושני במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטורט ביצע בהנחייתו של פרופ' סורל קאהן בנושא "הוגנות השימוש במבחנים".
חבר סגל במחלקה למדעי ההתנהגות במרכז האקדמי רופין החל מ-2001. כיהן כראש מסלול פסיכולוגיה במחלקה למדעי ההתנהגות בין השנים 2003 ו-2007 וכראש המחלקה למדעי ההתנהגות בין השנים 2007 ו-2013. כיהן כממלא מקום ראש תוכנית המוסמך בפסיכולוגיה קלינית בין השנים 2016 ל-2017. מכהן כדיקן הפקולטה למדעי החברה והקהילה החל מ-2017. כיהן כיו"ר האגודה הישראלית לפסיכומטריקה (אפי) בין השנים 2016 ל-2019.
פעילות מחקרית
הפעילות המחקרית והפרסומים המדעיים של אייל הם בעיקר בתחום של מדידה פסיכולוגית וחינוכית ובתחום של שיפוט וקבלת החלטות.
מדידה פסיכולוגית וחינוכית
דפוס דומה קיים גם בישראל והומחש במאמר של גמליאל וקאהן ב"מגמות" ב-2004. מאמר זה הסתמך על נתוני מחקרים רחבי היקף והראה כי השימוש שנעשה בארץ בציוני הקבלה למוסדות להשכלה גבוהה, ובכלל זאת ממוצע הבגרות וציון המבחן הפסיכומטרי, מפלה לרעה קבוצות חברתיות מוחלשות.
היצג תכונה (Attribute framing)
היצג תכונה (Attribute framing) מתייחס להטיה אנושית בה אנשים שופטים ומעריכים כוס שמוצגת בהיצג "חיובי" כ"חצי כוס מלאה" באופן אוהד יותר מאשר אותה כוס ממש שמוצגת בהיצג "שלילי" כ"חצי כוס ריקה". אייל חקר ופרסם עשרות מאמרים אשר בחנו היבטים שונים של תופעה זו, ובכלל זאת יישום של התופעה בהקשר של שיפוטים של עקרונות צדק חלוקתי, יישומים חדשים של היצג תכונה, ומחקר בסיסי שמנסה לעמוד על השורשים התאורטיים של הטיה אנושית זו שמבטאת פגיעות לדרך שבה סיטואציה זהה מוצגת.
השפעת היצג תכונה על שיפוטים של עקרונות צדק חלוקתי
לאחר זכייה במענק מחקר תחרותי בשנת 2004 של ה-Israel Foundations Trustees, אייל חקר ופרסם יחד עם פרופ' איל פאר מהאוניברסיטה העברית סדרת מאמרים שהמחישו את ההשפעה של היצג תכונה (Attribute framing) על שיפוט של עקרונות צדק חלוקתי בהקשרים שונים: בחלוקה של משאבים בארגונים (2006), בשיפוטי הוגנות של כלים המשמשים למיון עובדים (2009), ובחלוקה של משאבים רפואיים (2010). מממצאי מחקרים אלה מרוכזים גם במאמר בעברית בכתב העת "מגמות" (2010).
יישומים נוספים של הטיות הנגרמות עקב היצג תכונה
בסדרה נוספת של מחקרים אייל בחן את השפעת היצג התכונה על עמדות בתחומים נוספים, כגון השפעת ההיצג על עמדות של אנשים לגבי העדפה מתקנת (2007), והשפעה של ההיצג על עמדות של אנשים לגבי המתת חסד (2013). ניתן להציג "המתת חסד" (Euthanasia) באופן "חיובי" במונחים של "אי הארכת חיים", או באופן "שלילי" משלים של "הפסקת החיים". בסדרת מחקרים אייל הראה כי אנשים תומכים יותר בסיטואציה זהה של המתת חסד כאשר היא מוצגת במונחים של "אי הארכת חיים" ותומכים בה פחות כאשר היא מוצגת במונחים של "הפסקת חיים". תופעה זו נמצאה גם בסיטואציות שעוסקות ב"המתת חסד פאסיבית" – אי הארכת חיים באמצעים מלאכותיים, וגם בסיטואציות שעוסקות ב"המתת חסד אקטיבית" – פעולה יזומה על מנת להפסיק את חיי האדם.
במחקר נוסף שנערך בשיתוף פעולה עם פרופ' יוסי לוי בלז נמצאו ממצאים דומים גם בהקשר של עמדות של אנשים כלפי התאבדויות של בני הגיל השלישי (2016).
שיפוטים מוטים של מדדי יעילות
בסדרת מחקרים שביצע אייל בשיתוף פעולה עם פרופ' איל פאר, הם חוקרים את השיפוטים המוטים של אנשים בבואם להעריך חיסכון ובבואם להעריך ממוצעים בהקשרים בהם מוצגים להם מדדי יעילות. מדדי יעילות נפוצים הם מהירות כמדד של יעילות זמן (ככל שהמהירות גבוהה יותר המשימה מתבצעת בפחות זמן), ומדד של יעילות דלק (ככל שיעילות הדלק גבוהה יותר הרכב חסכוני יותר). בין מדדי היעילות למדדי הצריכה קיימים קשרים לא ליניאריים, אך החשיבה האנושית מורגלת בקשרים ליניאריים. שילוב זה גורם להטיות אנושיות בהערכה של חיסכון בזמן או באנרגיה, וכן לאמידת יתר של יעילות ממוצע של שני ערכי יעילות. באחד המחקרים המחישו פאר וגמליאל את ההטיה של חיסכון בזמן (Time saving bias), בה אנשים מעריכים הערכת יתר את הזמן שיחסכו בהגברת מהירות ממהירות התחלתית גבוהה, ומעריכים הערכת חסר את הזמן שיחסכו בהגברת מהירות ממהירות התחלתית נמוכה (2012 ). במאמר נוסף הם הציגו חידוש של "מד-קצב" (Paceometer) והוכיחו שהוא מסייע לאנשים ("nudge") בבואם לשפוט קשרים במקרים אלה ולהתגבר על ההטיה (2013).
במחקר נוסף הראו גמליאל ופאר שהשימוש הרווח בארץ במדד יעילות הדלק של מספר קילומטרים שרכב גומא עבור ליטר דלק, כמו גם השימוש הרווח בארצות הברית במדד יעילות הדלק של מספר המיילים שרכב גומא עבור גלון דלק (Miles Per Gallon) גורם לאנשים להעריך הערכות יתר את ממוצעי יעילות הדלק (2017). למשל, יעילות הדלק הממוצעת של רכב שנוסע מספר דומה של קילומטרים בעיר עם יעילות של ליטר לכל 10 ק"מ, ומחוץ לעיר, עם יעילות של ליטר לכל 20 ק"מ, היא בפועל 13.33, אך אנשים אומדים זאת לרוב באופן מוטה כלפי מעלה באמצעות ממוצע פשוט של 2|שני הערכים (15). החישוב הנכון של ממוצע מדדי היעילות הוא של ממוצע הרמוני, שמעניק משקל גדול יותר לערכים הנמוכים, אך החשיבה האנושית מעדיפה לרוב את הממוצע הפשוט. באופן דומה, רכב שעולה מתל אביב לירושלים במהירות ממוצעת של 40 קמ"ש, ויורד מירושלים לתל אביב במהירות של 80 קמ"ש, נסע במהירות ממוצעת של 53 קמ"ש (ולא 60).
הגן הארכאולוגי ירושלים
תקופה מסוימת נוהל בידי עמותת אלע"ד, אך מאז 2021 מנוהל בידי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
מיקום
הגן הארכאולוגי צמוד להר הבית, ומאגף את כל הכותל הדרומי וחלק מהכותל המערבי. שטח הגן הוא כ-20 דונם, והוא תָחוּם בחלקו בחומת העיר העתיקה, ובחלקו, שלאורך כביש 'דרך העופל', חורג ממנה. הכניסה אל הגן הארכאולוגי היא דרך מעבר תת-קרקעי מתחת לכביש הגישה אל הכותל.
אזור הגן הארכאולוגי מכונה גם 'העוֹפֶל', כינוי מקראי לחלק מוגבה בעיר שבו ישב בדרך כלל המלך או מרכז המנהל (מכאן המילה 'להעפיל'). העלייה להר הבית בירושלים הייתה מעיר דוד דרך העופל. במקרא מוזכר העופל של ירושלים בספר דברי הימים.
הרקע לחפירות
הארכאולוג הבריטי צ'ארלס וורן, שפעל בירושלים בשנות ה-60 של המאה ה-19, היה הראשון שחפר באזור העופל. השלטון העות'מאני אסר על וורן לחפור באופן גלוי בהר הבית או בסביבתו, בטענה שהדבר יפגע באתר הקדוש לאסלאם, ולכן הוא נאלץ לפלס דרכו במנהרות ובפירים תת-קרקעיים. למרות הקשיים, ממצאיו של וורן ותיעודם המופתי משמשים את החוקרים עד ימינו. בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר ירושלים העתיקה הייתה בשליטת ירדן, חפרה במקום הארכאולוגית הבריטית קתלין קניון. חידושי חפירה זו נגעו בעיקר לעיר דוד הסמוכה, ובאזור העופל לא נמצאו ממצאים בולטים.
בפברואר 1968, בתום 19 שנות שלטון ירדני, הורשו לראשונה ארכאולוגים ישראלים לפעול בתחומי העיר העתיקה ובסביבתה. עקב רגישויות פוליטיות ודתיות לא ניתן היה לחפור בהר הבית עצמו ולכן הוחלט למקד את מאמץ החפירה סביב ההר, בהנחה כי גם שם יתגלו ממצאים ארכאולוגיים עשירים. פרופ' בנימין מזר מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים מונה כארכאולוג הראשי לחפירת השטח המשיק להר הבית מדרום. שטח זה, שהיה בבעלות ווקף אל-ח'אתונייה, נחכר ממנו כדי לבצע בו חפירות ארכאולוגיות.
מתום החפירות בשנת 1978 התפרסמו מספר דוחות ביניים חלקיים כמאמרים בכתבי עת שונים, וכן נכתבו מספר ספרים פופולריים שעניינם החפירה או מקדישים לה פרק, אולם חלקו הראשון של דו"ח החפירה עצמו פורסם על ידי בנימין מזר ונכדתו אילת מזר רק בשנת 1989. בנימין מזר נפטר בשנת 1995, בטרם הספיק לפרסם כרכים נוספים של דו"ח החפירות. מאז מותו עוסק צוות בראשות נכדתו בפרסום שאר חלקי הדו"ח, תוך שימוש ברשמי החופרים, ובניתוח אותם הממצאים שלא ניזוקו ולא אבדו בשנים שחלפו מאז. עבודת הפרסום טרם הושלמה.
ב-1988, כעשר שנים לאחר תום עונת החפירה הראשונה, הובילה אילת מזר מהמכון לארכאולוגיה חפירה נוספת בחלק המזרחי של אתר החפירה, למרגלות שערי חולדה. באמצע שנות ה-90 ועד 2001 העמיקו הארכאולוגים רוני רייך, יעקב ביליג ויובל ברוך את החפירות באזור פינת הכותל המערבי והכותל הדרומי, כפעולות השלמה לקראת פתיחת האתר לקהל. רייך וביליג חשפו את המשך הרחוב ההרודיאני לכל רוחבו, ואילו ברוך ורייך ערכו חפירות באזור הארמון האומיי השלישי, וברחבה שליד שער האשפות. בחפירות אלו נחשפו קטעים של רחוב הקארדו הרומי. כמו כן חפרו רוני רייך ויובל ברוך בשטח שליד השער המשולש (שער חולדה), וגם לצד הפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית. בשנת 2000 השלימו ברוך ורייך את חפירת בית המרחץ הרומי ביזאנטי שמול קשת רובינסון.
בסוף שנות ה-90 היה האתר באופן רשמי לגן ארכאולוגי, ומאוחר יותר נפתח בו מוזיאון מרכז דוידסון, המציג ממצאים שהתגלו באתר ובסביבתו.
חלוקת האתר למתחמים
חפירה ארכאולוגית מטבעה היא פעולה הרסנית, המאלצת לא פעם את מנהל החפירה להכריע בדבר גורלה של שכבה ארכאולוגית לשימור או לפירוק, כדי לחשוף שכבה אפשרית תחתיה. בגן הארכאולוגי היו ההחלטות קשות במיוחד, שכן אזור זה בירושלים היה מיושב כמעט ברציפות ב-3,000 השנים האחרונות, והממצאים בכל שכבה היו חשובים ונדירים. בסופו של דבר הוחלט לחלק את השטח למתחמים היסטוריים, על סמך סקר ארכאולוגי וחפירות קודמות, ולחפור בכל אחד מהם רק עד השכבה המתאימה:
כן הוחלט להותיר במתחמים ממצאים בעלי עניין מיוחד גם מתקופות אחרות. כך למשל, במתחם המוסלמי הושאר בית שימוש רומי מימי איליה קפיטולינה; במתחם בית שני הושאר מבנה מאוחר יותר מהתקופה הרומית; במתחם הביזנטי מוצגות מדרגות חולדה מימי בית שני וכדומה.
מתחם בית שני
החפירות הקודמות בגן הארכאולוגי לימדו כי השטח הסמוך למפגש הכותל הדרומי עם הכותל המערבי עשיר בממצאים מימי בית שני. בשל כך הוחלט להעמיק את החפירות במקום עד לשכבה זו, תוך פירוק כל הממצאים משכבות מאוחרות יותר. ההחלטה גם ביטלה את העמקת החפירה עד לימי בית ראשון, או לתקופות קדומות יותר.
הרחוב ההרודיאני
הממצא הבולט ביותר במתחם בית שני הוא רחוב מרוצף, הצמוד לכותל המערבי. הרחוב שימש כחלק מקומפלקס הר הבית בימי המקדש, וממנו יכלו מבקרים ועולי רגל לגשת אל הפתחים המערביים של הר הבית. לאורך הרחוב, בצמוד לכותל, נחשפה שורת חנויות ששימשו כנראה כשוק לממכר מנחות, קורבנות או פריטי פולחן אחרים הקשורים לעבודת המקדש. המשכו של הרחוב המרוצף לכיוון דרום התגלה ב-2007 במורדות עיר דוד, סמוך לבריכת השילוח מימי בית שני. גילוי זה מלמד כי הרחוב היה ציר רצוף, שחיבר את הר הבית לדרום העיר, ואפשר מעבר נוח ומהיר למבקרים ועולי רגל לאתרים שונים בעיר.
חלקים מהרחוב התגלו כבר בידי צ'ארלס וורן במאה ה-19, ובנימין מזר חשף חלקים נוספים ממנו, אולם היה זה רוני רייך שחשף את הרחוב כמעט לכל אורכו בקטע זה - 75 מטרים. רוחב הרחוב הוא כשמונה מטרים, והוא נתחם משני צדדיו באבני שפה גבוהות. הרחוב היה מכוסה כולו בערימת אבני כותל, שהושלכו מלמעלה בידי הרומאים במהלך חורבן ירושלים לאחר המרד הגדול בשנת 70. רייך פינה את רוב האבנים והעבירן למקום אחר בתחומי הגן הארכאולוגי. החנויות נתגלו הרוסות כמעט לגמרי, ושרידי האפר, המעיד על השרפה שהשתוללה בהן, נראים עדיין (נכון ל-2008) על קירותיהן. רוני רייך ויעקב ביליג גם חפרו קטע קטן של עפר מתחת לאבני הריצוף של הרחוב והוציאו ממנו 15 מטבעות שונים. המטבע המאוחר ביותר נטבע על ידי פונטיוס פילאטוס, מכאן שהרחוב רוצף לאחר מכן. אבני הריצוף, שנתגלו כשהן אינן בלויות, העידו כי הרחוב יצא משימוש זמן לא רב לאחר סיום סלילתו. גילוי זה סתר את ההנחה שהייתה מקובלת עד אז על פיה הרחוב נבנה מוקדם יחסית על ידי המלך הורדוס, ולכן נקרא בפי החופרים בשם 'הרחוב ההֶרודיאני'. עתה מקובל לתארך את הרחוב לימיו של נינו, אגריפס השני. ההיסטוריון היהודי-רומי, יוסף בן מתתיהו, סיפר כי בימיו של הנציב הרומי אלבינוס (62–64 לספירה), שפעל תחת שלטונו של אגריפס, החלו לרצף את רחובות ירושלים באבן לבנה, בשל האבטלה הקשה שפקדה את העיר עם סיום בניית הר הבית.