cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאלושין
בשואה
ב-25 בספטמבר 1942, ערב שמחת תורה פשטו שוטרים גרמנים ופולנים על הגטו שבעיירה, וריכזו את כ-3,000 יהודיו בכיכר השוק, תוך ירי בחולים בבתיהם ורצח המנסים להימלט. משם, הובלו היהודים לתחנת הרכבת במרוזי וממנה הוסעו בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה. 30 יהודים בעלי מלאכה שהושארו בעיירה, שולחו גם הם לטרבלינקה כעבור זמן קצר.
לאחר ריקון הגטו בעיירה, העבירו אליו הגרמנים כ-2,500 יהודים נוספים ממחנות עבודה ומיישובים בסביבת העיירה. ב-9 בדצמבר 1942 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ופולנים, וכן חיילים אוקראינים ולטבים, ושילחו את כל יושביו לטרבלינקה, תוך רצח יהודים רבים במהלך האקציה.
מכ-5,200 יהודי קאלושין ומאלפי היהודים הנוספים שרוכזו בגטו שהוקם בה שרדו את השואה יהודים בודדים.
ויולה אמהרד
ויולה אמהרד (Viola Amherd; נולדה ב-7 ביוני 1962) היא פוליטיקאית שווייצרית ממפלגת המרכז, המשמשת כחברת המועצה הפדרלית של שווייץ. היא מכהנת כראש המחלקה הפדרלית לביטחון, הגנה אזרחית וספורט. היא האשה הראשונה לעמוד בראש מחלקה זו.
ביוגרפיה
אמהרד סיימה בשנת 1982 את לימודיה במכללת בריג בעיירה בריג-גליס (Brig-Glis) שבקנטון ואלה. אז החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת פריבור וסיימה את הלימודים שם ב-1987. לאחר התמחות הוסמכה ב-1991 כעורכת דין ונוטריונית מטעם קנטון ואלה. עד 1994 עבדה כעורכת דין פרטית ולאחר מכן ועד 2006 בתפקיד שיפוטי בנציבות הפדרלית לערעורים במשאבי אנוש.
אמהרג הייתה חברת מועצת בריג-גליס בשנים 1992–1996. בשנים 1996–2000 הייתה סגנית ראש המועצה וב-2000 עד 2012 עמדה בראשה. בשנים 2005–2018 הייתה חברת המועצה הלאומית (הבית התחתון של האספה הפדרלית של שווייץ) מטעם קנטון ואלה.
כהונה במועצה הפדרלית
בסוף שנת 2018 נבחרה אמהרד על ידי האספה הפדרלית לכהן במועצה הפדרלית במקומה של דוריס לויטהרד. ב-1 בינואר 2019 נכנסה לתפקידה כשרה לביטחון, הגנה אזרחית וספורט.
אמהרד הייתה חברת המפלגה הנוצרית דמוקרטית, שב-2021 התאחדה עם המפלגה השמרנית דמוקרטית כדי להקים את מפלגת המרכז. היא רווקה ומתגוררת בעיירה בריג-גליס.
שוש קורמוש
שוש קורמוש (20 בינואר 1948 – 19 בנובמבר 2001) הייתה אמנית ישראלית. מזוהה ביותר עם עבודות "הצילום המטופל" גדולות הממדים בשחור-לבן, ופעולות ה"גזירה והעתקה" הידניות שלה. אופן פעולתה ידני לחלוטין, בראשית עידן הפוטושופ והצילום הדיגיטלי. לרקע הביוגרפי של קורמוש בפרט בהיותה בת הדור השני לשואה, משקל רב ביצירתה. קורמוש החלה ליצור בגיל 40 ונפטרה בגיל 53 ממחלת הסרטן.
ביוגרפיה
נולדה כרוזה פרלמוטר בעיר רגנסבורג שבגרמניה ב-1948, בתם של סימה ושבתאי פרלמוטר, זוג פליטי מלחמה וניצולי מחנות, ילידי העיירה דמבלין שבפולין. ב-1949, בהיותה בת שנה וחצי, עלתה קורמוש עם הוריה ואחותה הגדולה רבקה (בתם של סימה ובעלה הראשון שמואל רוזמרין שנספה במחנה מיידנק) לישראל דרך צ'כוסלובקיה. בראשית ימיהם בישראל התגוררה המשפחה במעברת שבות עם ובמגורים זמניים שונים, עד שהשתכנה בדירת חדר וחצי בשכונת העולים ביצרון בתל אביב.
קורמוש החלה את לימודי האמנות שלה ב-1982 במדרשה למורים לאמנות, במטרה ללמוד ציור, ושם התפתחה בתחום הצילום. בין מוריה נמנו משה גרשוני, פרופסור בועז טל ודגנית ברסט. בין השנים 1988–1992, לאחר סיום לימודיה, עבדה קורמוש בעיתון "העיר" כצלמת עיתונות. ב"העיר" התמחתה בצילום פורטרטים, ואף פיתחה את תחום צילום הופעות המחול והתיאטרון. בין השנים 1992–1993 לימדה במכללה להכשרת מורים לאמנות, רמת השרון.
קורמוש התגוררה יחד עם בן זוגה הצייר מאיר פרנקו ושני בניה, בביתם שהשקיף על גן מאיר, ברחוב קינג ג'ורג' שבתל אביב, שם גם עבדה. ביתם של שוש קורמוש ומאיר פרנקו היה מקום מפגש לקבוצות אמנים, רובם מורים במדרשה לאמנות, שהפכו לידידים קרובים, (דגנית ברסט, משה גרשוני, נורית דוד, דינה כהנא-גלר ורבים אחרים).
שוש קורמוש נפטרה ממחלת הסרטן ב-2001. כחצי שנה לאחר מותה נרצח בן זוגה, מאיר פרנקו, בסיני.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתם ברחוב המלך ג'ורג' 33 ב' בתל אביב.
יצירתה
קורמוש יצרה את גוף עבודותיה בתקופה קצרה של 12 שנים. מתחילת דרכה האמנותית, העסיק אותה הקשר התרבותי המורכב שבין הצילום לציור. טלי תמיר כינתה אותה "אסכולה של אישה אחת באמנות הישראלית"1. שכן היא הציעה סוג חדש של צילום, הקשור מאוד לציור. פעולות הציור הידניות נכחו ברקע עבודות הצילום בשחור לבן. קורמוש, בעבודה ידנית, מערערת את יכולתו של התצלום "לספר את העבר"2: "הקסם בשבילי הוא לעשות צילום כתהליך שמוותר על הילת הריאליזם, והוא אינו אמיתי יותר מציור, אך באותה מידה נדיב, מחייה ועושה קסמים"3 (קורמוש, 2000). ביצירתה ניתן לראות השפעה ברורה של הצילום הסוריאליטי.
גוף עבודות הצילום של קורמוש מתחלק לארבעה פרקים:
עבודות מוקדמות, 1987–1990
ניסיונות ראשונים לצילום חפצים מבוים ומטופל. בניית חלל פיקטיבי וביום סיטואציות סוגסטיביות באמצעות תאורה, שתילת רקעים ושימוש בחפצים שונים. ברוח הצילום הסוריאליסטי, עוררה קורמוש אסוציאציות חייתיות או נשכניות, בשימוש דרמטי בצללים, ביצרת רמיזות לנרטיבים לא ברורים באמצעות בובות או דגמים של חיות, טשטוש בין החפץ הממשי לצילו והזרה של חפצים פשוטים (כמו השימוש בבוטן).
"מונחים", 1991–1993
כל הדימויים בקבוצת תצלומים זו - חפצים וכלים שהיו בעבר בשימוש ביתי - צולמו מתוך קטלוגים של מכירות פומביות, לאחר בידוד מזמן והקשר, מיון וקיטלוג. חפצים כמו: שולחנות מגולפים, כיסאות מרופדים, מראות עם פיתוחים, סכום מכסף ועוד חפצים, שיירים של תרבות מפוארת. התרבות הבורגנית האירופאית, של "הסדר הטוב", זו שמשפחתה הביאה איתה מאירופה, אם בליפט הרהיטים והחפצים הגדול שהובא על ידי המשפחה מגרמניה, ואם במנטאליות. תצלומי הסדרה מכילים אובייקט אחד בודד; או דימוי זוגי; או "תפרחת דימויים".
סדר ונקיון: כט"מ, 1994–1995
סדרה זו מבוססת על דימויים גופניים ללא גוף4 והיא הסדרה הביוגרפית ביותר והפוליפונית ביותר בעבודתה של קורמוש. הדימויים המופעים בסדרה זו קשורים לביוגרפיה האישית של קורמוש. הם דימויים תלויי גוף: צמה קלועה (המזכירה את צמתה של אחותה רבקה מתצלומים), החולצה הגברית הלבנה (חולצת אב בעלת הקשרים של לבוש בורגני- אירופאי מהוגן), סינר לבן (שנתפר על ידי אמה של קורמוש). בין הדימויים מופיעה גם מראה ריקה, סמל מבשר מוות. החיבורים וההקשרים הנוצרים בין הדימויים, הריבוי והדחיסות המעיקה מעלים, בין היתר, הקשרים של מוות וחיסול; השואה כאובססיה כמותית. הניגוד בין הבדים המגוהצים לבין מיקומם בחלל הריק מנכיחים את עוצמת הקטסטרופה.
"זרים", 1996–1998
פרק המבוסס על תצלומי עלים, ענפים, פרחים ומעט כלים. שילובי פרחים דלים ושופעים מייצרים זרים כפולי משמעות. אחד ממקורות השפעה על הסדרה "זרים" הוא אוסף תצלומי הפרחים של הצלם והבוטנאי הגרמני קרל בלוספלדט, אך בניגוד לנייטרליות המדעית שלו, הצמחים של קורמוש נגועים ומטופלים, מלנכוליים ואפרוריים. לא ידוע מתי נודע לשוש קורמוש שהיא חולה במחלה סופנית, אך ניתן לקבוע שב־1996 החלה לצלם זרים הדומים לזרי בתי קברות.
טכניקה
תהליך עבודתה של קורמוש היה כרוך בטכניקות ידניות. תחילה יצרה מעין קולאז' קטן מידות ששימש כמקור לתצלומים הגדולים. תהליך יצירת הקולז' החל בבחירת דימוי וצילומו, אם מספרים וקטלוגים ואם מצילום ישיר. לאחר שלב הבחירה יצרה נגזרת של הדימוי על ידי גזירתו הידנית מן הפריים. את הנגזרות ערכה, שכפלה והדביקה לפי צרכיה על גבי נייר ולאחר ההדבקה, צבעה את הרקע בצבע גואש שחור או לבן, באמצעות מכחול דק (בעבודותיה המוקדמות השתמשה בטיפקס, עם מכחולו הזעיר, לצביעת הרקע). לבסוף צילמה והדפיסה את הקולז' בהדפסת כסף גדולה.
פירסטנגרובה
מחנה פירסטנגרובה (בגרמנית: Konzentrationslager Fürstengrube) היה תת-מחנה של אושוויץ שהוקם בקיץ 1943. הוא מוקם ליד מכרה פחם בעיר מיסלוביץ, כ-30 קילומטרים מהמחנה הראשי של מחנה ההשמדה אושוויץ. המכרה נמכר לתאגיד אי גה פארבן בפברואר 1941, וייעודו היה לספק פחם למפעלי התאגיד שנבנו באושוויץ. לצד מכרה פירסטנגרובה הישן תוכנן מכרה חדש, והבנייה החלה עם התקדמות המלחמה. הנאצים ציפו שתוצרת מן המכרה תופק כבר בסוף שנת 1943, ולכן האיצו את קצב בנייתו, אך התברר שהתוכנית לא עלתה יפה.
היסטוריה
בתקופה שלפני הקמת מחנה הריכוז אושוויץ, אסירים היו נשלחים לפירסטנגרובה. במכרה הועסקו שבויי מלחמה סובייטים, עובדי כפייה יהודים וקומוניסטים בנוסף לצוות העבודה הקבוע במכרה.
פגישות משא ומתן ביולי 1943 בין מפקד מחנה אושוויץ רודולף הס לבין בכירי תאגיד אי גה פארבן הובילו להסכם בו ייבנה מחנה חדש שיכיל כ-600 אסירים. בהמשך קיבולתו עלתה ל-1,200 עד 1,300 אסירים, שיישלחו למחנה מאושוויץ.
ביולי 1944 המספר נסק לכמעט 1,200 אסירים, 85 עד 90 אחוזים מהם יהודים. מוצאם של רוב היהודים במחנה היה מפולין, אך היו גם יהודים מגרמניה, אוסטריה, צרפת, בלגיה, הולנד, צ'כוסלובקיה, הונגריה ויוון. החל מאביב 1944 נשלחו למחנה גם אסירים פולנים לא-יהודים.
במשך שלושת החודשים הראשונים של פעילותו היה המחנה כפוף למנהלה הראשית של אושוויץ, והחל מ-22 בנובמבר 1943 תחת מחנה אושוויץ III, אושוויץ מונוביץ. איש האס אס האופט-שארפיהרר אוטו מול היה מפקדו הראשון של המחנה, ושירת בתפקיד זה עד מרץ 1944. ממלא מקומו היה מקס שמידט, שכיהן בתפקיד עד סגירת המחנה בינואר 1945. סגל אנשי האס אס במחנה בתחילת שנת 1944 מנה 47 איש ועלה ל-64 איש עד סוף השנה. אסירים מאושוויץ שנשלחו למחנה פירסטנגרובה הועסקו בכריית פחם מהמכרה הישן ובבניית המכרה החדש. האסירים שעבדו במכרה הישן חולקו לשלוש קבוצות: משמרת בוקר (מחמש לפנות בוקר עד אחד בצהריים), משמרת צהריים (מאחד בצהריים עד תשע בערב) ומשמרת לילה (מתשע בערב עד חמש לפנות בוקר). העבודה במכרה הייתה קשה ומסוכנת במיוחד בשל גובה הפירים הנמוך והמחסור במים. האסירים לא קיבלו ציוד מגן וספגו חבטות והתעללות מעובדי המכרה ומהאסירים הממונים עליהם. האסירים שנשלחו להקים את המכרה החדש התמודדו עם אותם תנאים של אכזריות ועבודה מפרכת. הם עבדו במשמרת אחת, משמרת בוקר, ועסקו במגוון של עבודות בנייה: צביעה, הנחת לבנים, ריתוך, התכה והרכבה. נוסף לכך, עם סוף המשמרת היה על האסירים להמשיך בבנייה על מנת להרחיב את המחנה.
רק אסירים שהיו חולים וחלשים במיוחד נשלחו למרפאת המחנה. רופאי האס אס ערכו לעיתים סלקציות במרפאה וכן במחנה עצמו. אסירים שלא יכלו להמשיך לעבוד נשלחו למרפאה באושוויץ בירקנאו. הרוטציה של האסירים הייתה משמעותית, שכן אסירים חדשים נשלחו למחנה במקום אלה שנשלחו למרפאות. לצורך המחשה, בין 8 ל-14 במאי 1944 נשלחו למרפאה בבירקנאו 42 אסירים מפירסטנגרובה.
על אף התנאים הקשים ומלחמת ההישרדות, למרות ההלקאות והרדיפות, היו ניסיונות לשמר חיי תרבות במחנה בצורת קונצרטים ומחזות. כמה אסירים ציירו בחשאי דיוקנים של חבריהם.
ידוע רק על מספר קטן של בריחות וניסיונות בריחה מן המחנה. גבריאל רותקוף, יהודי מפולין, נמלט במהלך הלילה שבין 18 ל-19 בדצמבר 1943, בזמן שחזר מעבודה במכרה הישן. בתגובה, מפקד המחנה אוטו מול בחר בעצמו קבוצה של אסירים וירה בהם לנגד עיניהם של יתר האסירים. גופותיהם נשארו על הארץ עד שהתחלפה המשמרת. איוון פוטחנין, אסיר רוסי, הצליח להימלט ב-15 באפריל 1944. באביב של שנת 1944, קבוצת אסירים החלה לחפור מנהרה מצריף המגורים. במהלך ביקורת שנערכה נתפסו חמישה יהודים מגרמניה במנהרה, הם נתלו זמן קצר לאחר מכן. ביוני 1944 מפקד המחנה שמידט ירה באסיר רוסי שתכנן להימלט מהמחנה. בסוף אוגוסט 1944, אסיר רוסי נוסף נורה למוות - הוא ניסה להימלט בעזרת רכב משא שיצא מאתר הבנייה של המכרה החדש. ניסיון בריחה של אסיר פולני בשם גורביץ', שעבד בכור ההיתוך, הסתיים אף הוא בהוצאתו להורג. כורים פולנים שהיו בקרבת המחנה סייעו לקבוצה של אסירים פולנים על ידי הברחת מכתבים, מזון וכן מסירת מידע על המצב בחזיתות. הנאצים גילו על הסיוע לקראת סוף אוגוסט 1944. האסירים שהיו מעורבים בתקרית נשלחו לאושוויץ I, ולאחר כחודשיים של חקירה הם הוחזרו למחנה והוצאו להורג בתלייה ב-10 באוקטובר 1944.
ב-27 בינואר 1945, לקראת ארבע אחר הצהריים, כתריסר אנשי אס אס נכנסו למחנה פירסטנגרובה והרגו את מרבית האסירים שנותרו בו. בחלקם הם ירו, ואחרים הם שרפו למוות על ידי הצתת צריפי המגורים שלהם. עובד כרייה שנכח במקום לאחר הטבח דיווח שהם קברו 239 גופות. כעשרים אסירים ניצלו. אחד מהם, רודולף אהריך, העיד על אירועים אלו ב-9 במאי 1945 לפני ועדת חקירה לפשעי המלחמה של גרמניה הנאצית באושוויץ.
הגעתם הפתאומית של גדודי הצבא האדום גרמה לאנשי האס אס להימלט, וכך ניצלו חייהם של כמה מן האסירים.
לאחר המלחמה
במשפט בפני בית דין צבאי של ארצות הברית שנערך בדכאו בין הימים 15 בנובמבר עד 13 בדצמבר 1945, אוטו מול, מפקדו הראשון של מחנה פירסטנגרובה, נידון למוות. הוא הוצא להורג ב-28 במאי 1946.
מלפפוני-ים
מְלָפְפוֹנֵי-יָם (שם מדעי: Holothuroidea) הם בעלי חיים ממחלקת קווצי עור, בעלי גוף מוארך ועור מחוספס. המלפפונים נמצאים בעיקר על קרקעית הים וקרקעית האוקיינוסים השונים, ואחדים מהם חיים בעומק של מעל 5,000 מטר. הם קרויים על שם צורתם דמוית המלפפון וכמו כל קווצי העור בעלי שלד פנימי מתחת לפני העור, המורכב מסידן פחמתי.
תיאור
הם בעלי מבנה גלילי וגופם עוטה בגלימה קוצנית מעט. אורכם הממוצע מגיע ל-10 עד 30 ס"מ אך הקטן ביותר מגיע לאורך 3 מ"מ והגדול ביותר לשלושה מטרים. מלפפון הים בעלי מעיים ארוכות מאוד ומפותלות ומחוברות ללוע של מלפפון הים. פי הטבעת שלו נפתח למים. דגים ממשפחת הדייריים משתמשים במעי מלפפון הים בשביל להסתתר בו. רוב המינים הם נייחים אך חלקם משתמשים בגלימתם כדי "לרחף" מעל המים בחיפוש מזון. המלפפון ידוע בכך שהוא חסר מוח, אפילו ללא שום גנגליונים.
מלפפוני הים הם בעיקר אוכלי נבלות, ניזונים משאריות בשכבה הבנטית. אחת מדרכיהם להשגת מזון היא למקם את עצמם בניגוד לזרם המים ולתת לפלנקטון להיתפס בזרועותיהם. דרך נוספת היא לעבור על קרקעית האוקיינוס ולסנן את הסחופת האורגנית באמצעות הזרועות. אפשר למצוא מלפפוני ים במספרים גדולים מתחת לחוות דגים.
יש להם יכולת להפריש חוטים דביקים, אולי על מנת לשתק טורפים. ביכולתם גם להשיל את איבריהם כשהם נתקלים בטורף אפשרי. איברים אלה גדלים מחדש בדרך רגנרציה.
מלפפוני ים מתרבים באמצעות הפרשת זרע וביציות למי האוקיינוס. בהתאם לתנאים, פריט יחיד יכול להפרות אלפי גמטות.
בתרבות
מלפפוני הים היוו השראה לאלפי שירי הייקו ביפן, שם הם קרויים "נמקו". בשירים הם מוזכרים כ"חלזונות ים", בשביל המטפורה החלזונית, וישנו ספר עם למעלה מאלף שירים הקרוי "עלו, חלזונות הים!". עם זאת ביולוגים רואים בחלזונות ים יצורים בפני עצמו, השייכים למחלקת החלזונות שבמערכת הרכיכות.
מלפפוני הים הם אחד מהמעדנים של המטבח הסיני והיפני. הוא יקר במיוחד בעיקר בגלל תכונות רפואיות המיוחסות אליו.
שימושים רפואיים
נאמר על סוגים מסוימים של מלפפוני ים שלהם תכונות מרפא. מספר חברות משווקות משחות, תרופות ומוצרי קוסמטיקה עשויים ממלפפוני ים, בעיקר במלזיה. תכונותיו הרפואיות של מלפפון הים הן נושא של מחקר שקדני. ממחקר שבוצע בתחום עולה כי מלפפון הים מכיל את כל חומצות השומן הנדרשות כדי להעניק לו פוטנציאל לתפקד כגורם פעיל בתיקון רקמות.
מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021
בתחרות השתתפו 52 קבוצות, כולל המארחת קמרון שכבר העפילה. נבחרות אריתריאה וסומליה החליטו שלא להשתתף בטורניר.
טורניר המקדמות חולק לשני שלבים:
ההגרלה
הנבחרות חולקו ל־5 רמות לפי דירוג פיפ"א יוני 2019. הנבחרות ברמה 5 שיחקו בשלב המוקדמות והמנצחות יצטרפו לנבחרות ברמה 4 להגרלת שלב הבתים. בכל בית הוגרלה קבוצה אחת מכל רמה.
שלב הבתים
48 הנבחרות חולקו ל-12 בתים של 4 נבחרות. נבחרת קמרון, המארחת, כבר העפילה ושובצה לבית. המשחקים מולה יחשבו והנבחרת הראשונה בבית תעלה יחד איתה. אם קמרון תסיים ראשונה הנבחרת השנייה תצטרף אליה.
בית א
הערה: בעקבות התערבות הממשלה בצ'אד בהתאחדות לכדורגל, צ'אד הורחקה מהמשחקים ולכן שני המשחקים האחרונים היא הפסידה הפסד טכני 0–3
בית י"ב
הערה: המשחק בין סיירה לאון לבנין ב-30 במרץ 2021, בוטל בגלל שהרבה שחקנים של בנין נמצאו חיוביים לנגיף הקורונה זמן קצר לפני המשחק ולכן נבחרת בנין החרימה את המשחק. קונפדרציית הכדורגל של אפריקה החליטה שהמשחק ישוחק ב־14 ביוני 2021. במשחק נצחה סיירה לאון ועלתה לגביע אפריקה
Songs from a Room
Songs from a Room (בעברית: "שירים מתוך חדר") הוא אלבומו השני של המשורר והזמר הקנדי לאונרד כהן. האלבום, שיצא לאור ב-1969, הגיע למקום ה-63 במצעד המכירות האמריקאי ולמקום השני במצעד הבריטי.
האלבום יצא לאור בגרסת הדיסק שלו בשנת 1990.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי לאונרד כהן, מלבד היכן שמצוין אחרת.
קישורים חיצוניים
מילות שירי האלבום ודגימות מהם
אגממנון (מחזה)
אגממנון (ביוונית: Ἀγαμέμνων) היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי אייסכילוס. המחזה הוא הראשון בטרילוגיית ה"אורסטיאה" שנכתבה על ידי אייסכילוס ועוסקת בטרגדיה של בית אטראוס.
המחזה מתרחש לאחר מלחמת טרויה ומספר על חזרתו של המלך אגממנון לממלכתו שבארגוס. המחזה מתבסס על המיתוס היווני באשר לגורלו של אגממנון, כפי שסופר על ידי הומרוס.
עלילה
המחזה נפתח בהסבר של הצופה והמקהלה על ההתרחשויות בעשר השנים הקודמות - היעדרותו של המלך אגממנון ומלחמת יוון בטרויה. אשתו של אגממנון, קליטמנסטרה, מודיעה שהמלחמה הסתיימה בניצחון לצבאות היוונים ואגממנון עושה את דרכו חזרה לארגוס; אנשי המקהלה מפקפקים בכך, אך לבסוף הם מתרצים כאשר מגיע שליח המאשר את טענותיה של קליטמנסטרה.
אגממנון נכנס לעירו ומתקבל על ידי אשתו קליטמנסטרה בכבוד מלכים, כגיבור שחזר מנצח ממלחמה ממושכת. קסנדרה, בתו של מלך טרויה פריאמוס, מגיעה גם היא יחד עם אגממנון לארגוס, כשפחתו. על קסנדרה הוטלה קללה בעבר על ידי האל אפולו - יכולת נבואית שאיש לא מאמין לה. על מפתן הבית היא מתחילה לספר את כל קורות בית אטראוס והרציחות שעומדות להתרחש בתוך המשפחה: היא מתנבאת על רציחת אגממנון על ידי אשתו קליטמנסטרה, על כך שהיא עצמה תהיה הקורבן הבא, ועל נקמת דמו של אגממנון על ידי אורסטס (כפי שאכן מתרחש בחלק הבא של הטרילוגיה, "נושאות הנסכים").
למרות התנבאותה על מותה, היא נכנסת בהשלמה אל בית אגממנון. לאחר מכן נשמעות זעקותיו של אגממנון הנדקר למוות. המקהלה דנה מה ראוי לעשות, ובמקביל מתוודע הקהל לכך שקליטמנסטרה היא הרוצחת ושהתנהגותה המוקדמת הייתה רק העמדת פנים כדי לטמון לו פח. קליטמנסטרה רוצחת אותו כנקמה על כך שהעלה את בתם איפיגניה לקורבן לאלה ארטמיס, כדי שתאפשר לצי היווני להפליג לחופי טרויה. לאחר מות אגממנון, היא מתכוונת למשול בארגוס במשותף עם מאהבה אייגיסתוס, מלך מיקנה, שסייע לה במעשה הרצח. אייגיסתוס הוא דודנו של אגממנון, שהוגלה לאחר שדודו ואביו של אגממנון הרג את אביו תיאסטס, ולכן הוא סייע לקליטמנסטרה בתכנון הרצח, כנקמה.
הזמן במחזה
משך הזמן שבו עלילת הטרגדיה מתרחשת מאוד מצומצם החל מחזרתו של אגממנון לביתו. באמצעות המקהלה המחזה מציג את העבר הרחוק של המחזה.
מסגרת הזמן הרחבה מאפשרת להסביר את ההווה, וההווה מסביר מה שיקרה בעתיד. לכן לפי תפיסה זו ההווה כשלעצמו לא יכול להסביר שום דבר והוא למעשה בלתי מובן.
חוסר האונים האנושי ואומללות האדם
חוסר האונים האנושי כנגד האלים עומד כמעט בכל טרגדיה יוונית:
קישורים חיצוניים
יעל רנן, עקידת הבת ונקמת האם. מתוך: ספרות המערב - קובץ מסות.
יעל רנן, הנביאה קסנדרה, מתוך: ספרות המערב - קובץ מסות.
הערות שוליים
Oresteia
קרין רחמים
קרין רחמים (נולדה ב-23 ביוני 1989) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת כמגנה ימנית בקבוצת מ.ס קריית גת בליגת העל בכדורגל נשים וכן בנבחרת ישראל. מורה לחינוך גופני ומחנכת בבית החינוך שער הנגב.
ביוגרפיה
רחמים נולדה וגדלה בקיבוץ נחל עוז, למדה בבית ספר היסודי שער הנגב ובתיכון בית חינוך שער הנגב. החלה לשחק כדורגל בגיל 9 בחוג כדורגל של מועצת שער הנגב, שהיה מיועד לבנים, אולם הפסיקה כעבור זמן קצר. מגיל 12 ועד גיל 15 שיחקה כדורסל בקבוצת נערות בקיבוץ יד מרדכי. בגיל 15 חזרה לשחק כדורגל ועברה לשחק באופן מסודר בקבוצת הפועל באר שבע.
בוגרת תואר ראשון בהוראה בחינוך הגופני ממכללת קיי, וכן בתעודות מדריכת כדורגל, מדריכת חדר כושר ומדריכת ספינינג.
מועדונים
בשנת 2004 החלה לשחק בקבוצת הנשים של הפועל באר שבע, ונשארה בקבוצה 9 עונות, עד עונת 2012/2013. בעונת 2013/2014 נכנסה רחמים ל"הסגר" ולא שיחקה באופן פעיל.
לקראת עונת 2014/2015 הצטרפה לקבוצת מ.ס קריית גת בה היא משחקת נכון לשנת 2020 ומשמשת גם כקפטנית הקבוצה. במהלך שנים האלו זכתה עם הקבוצה בשתי אליפויות ובגביע המדינה.
נבחרת ישראל
בשנת 2005 זומנה לסגל נבחרת ישראל עד גיל 19 ורשמה במדי הנבחרת ארבע הופעות במסגרת שני קמפיינים של אליפות אירופה לנערות.
בשנת 2018 זומנה לסגל הנבחרת הבוגרת. את הופעת הבכורה ערכה ב-10 באפריל נגד נבחרת סרביה. נכון ליוני 2020, לזכות רחמים 2 הופעות בנבחרת הבוגרת.
גרדנה
גרדנה (בהונגרית: Garadna) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
עונת 2018/2019 בלה ליגה
עונת 2018/2019 הייתה העונה ה-88 במסגרת הלה ליגה, הנקראת "לה ליגה סאנטנדר" עקב חסות מסחרית. העונה החלה ב-18 באוגוסט 2018 והסתיימה ב-26 במאי 2019.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-26 בתולדות המועדון. ריאל מדריד (שסיימה במקום השלישי בליגה) זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על אתלטיקו מדריד (שסיימה במקום השני בלה ליגה) בגמר לפי הפורמט החדש בו משתתפות ארבע קבוצות בתוצאה- 0:0 (1:4 בפנדלים).
ראיו ואייקנו, ז'ירונה ו-וסקה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
פרס הפיצ'יצ'י למלך השערים של העונה: ליונל מסי ( ארגנטינה), ברצלונה, שכבש 36 שערים. בנוסף לכך זכה מסי גם בנעל הזהב האירופית.
פרס ה"זאמורה" לשוער שספג הכי פחות שערים העונה: יאן אובלק ( סלובניה), אתלטיקו מדריד, שספג 23 שערים.
"פרס סארה" לכדורגלן ספרדי שכבש מספר מרבי של שערים במהלך העונה הוענק: יאגו אספס ( ספרד), סלטה ויגו, שכבש 20 שערים. אספאס זכה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
קאסל בראבו
קאסל בראבו (באנגלית: Castle Bravo) היה שם הקוד שניתן לניסוי של ארצות הברית בפצצת מימן. ניסוי זה נערך ב-1 במרץ 1954 באטמוספירה מעל האי ביקיני, איי מרשל, והיה הניסוי הראשון בסדרת הניסויים "קאסל". במהלך ניסוי זה פוצצה פצצת "קאסל בראבו", שעוצמתה הייתה 15 מגהטון של TNT (כ-30% מהפצצה החזקה ביותר בעולם - פצצת הצאר). העוצמה שנוצרה בפיצוץ זה הייתה גבוהה בהרבה מהעוצמה המשוערת של 4–8 מגה טון, וגרמה לנזקים כבדים באתר הניסוי ובאזורים סמוכים, ובתוספת הרוחות שהיו בזמן הניסוי, גרמה בשוגג לזיהום הרדיואקטיבי העצום ביותר שנוצר אי פעם על ידי ארצות הברית.
גיורא בר דעה
גיורא בר דעה (נולד ב-1953) הוא איש עסקים ומנכ"ל ישראלי המשמש כיו"ר הוועד המנהל של עמותת ער"ן. בעבר שימש כמנכ"ל עלית ומנכ"ל ונשיא קבוצת שטראוס.
ביוגרפיה
הוא נולד בתל אביב וגדל ברמת גן. הוריו היו שותפים ב-"העוגה", בית קפה וקונדיטוריה בתחנה המרכזית הישנה. הוא היה חניך בתנועת הצופים בעיר והתגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל של הצופים לכפר חרוב בדרום רמת הגולן. הוא שירת בנח"ל המוצנח והדריך במסגרת תוכנית "נערי רפול". הוא סיים קורס קצינים והשתחרר כמ"פ בנח"ל. במילואים עבר הסבה לשריון והגיע לדרגת סגן-אלוף.
לאחר שהשתחרר מצה"ל סיים בשנת 1984 תואר ראשון בניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו הוצע לו לשמש כמנהל האגף האחראי על תנועות הנוער בעיריית תל אביב והוא היה בין מקימי להקת צופי תל אביב. הוא כיהן כמנהל מחלקת משאבי האנוש בתדיראן במשך כעשור בין שנת 1981 לשנת 1991 ולאחר שעזב את החברה יצא עם משפחתו לשליחות של שנתיים מטעם הסוכנות היהודית. לאחר מכן שימש בין השנים 1993 ל-1996 כמנכ"ל כפר המכביה.
הוא החל את דרכו בחברת "עלית" כסמנכ"ל משאבי האנוש והסחר של החברה (האחראית על חנויות החברה) בשנת 1996. בשנת 1998 עבר לחטיבת המכירות והלוגיסטיקה בחברה. בשנת 2001 מונה למנכ"ל "עלית ישראל". ביולי 2003 נבחר להוביל את המיזוג בין קבוצת שטראוס לעלית ומונה למנכ"ל "שטראוס-עלית".
בספטמבר 2007 מונה למנכ"ל "שטראוס צפון אמריקה" ועבר להתגורר בארצות הברית. במהלך תקופה זו כיהן כמנכ"ל ויו"ר "מקס ברנר" ופיתח את השותפות עם פפסיקו, בין היתר בהחדרת מותג החומוס "סברה" לשוק האמריקאי. בר דעה אחראי בין היתר על הקמת חברת "אובלה" בשנת 2012, המהווה את זרוע הסלטים והמטבלים של שותפות שטראוס-פפסיקו מחוץ לצפון אמריקה, בין היתר בניו זילנד, מקסיקו, אוסטרליה, גרמניה והולנד.  הוא שהה בארצות הברית כ-6 וחצי שנים.
החל משנת 2014 הוא שימש כמשנה למנכ"ל קבוצת שטראוס. בספטמבר 2018 מונה למנכ"ל ונשיא קבוצת שטראוס במקומו של גדי לסין. ב-1 בדצמבר 2022 סיים בר דעה את תפקידו על רקע פרשת התפרצות הסלמונלה במפעל החברה בנוף הגליל שהוביל להורדת ואיסוף מוצרי החלב והשוקולד של החברה ובהם שוקולד פרה מהמדפים למספר חודשים.
דורג במקום ה-21 ברשימת 50 המנהלים הטובים של כלכליסט לשנת 2020.
ממשלת ישראל השש עשרה
ממשלת ישראל השש עשרה, בראשותה של גולדה מאיר, שכונתה בשל כך "ממשלת גולדה השלישית", פעלה מ-10 במרץ 1974 עד 3 ביוני 1974, והושבעה עם כינונה של הכנסת השמינית. ממשלה זו כיהנה את תקופת הזמן הקצרה ביותר מכל ממשלות ישראל.
הקמת הממשלה
התחושות הקשות של הציבור לאחר מלחמת יום הכיפורים לא מצאו את ביטוין בבחירות ואחריהן, כך סברו לפחות ראשי המערך, ונראה היה כי ניתן להמשיך כבעבר. הממשלה החדשה שהוקמה כללה את גולדה מאיר כראש הממשלה ואת משה דיין כשר הביטחון, כאילו לא אירע דבר.
גל המחאה
להפתעת הממשלה החלה מחאת יחיד של הלוחם מוטי אשכנזי מול משרדי הממשלה לצבור תאוצה. אשכנזי תבע, בפשטות, נטילת אחריות ודרש את התפטרותו של דיין. שר הביטחון אמנם איבד הרבה מהפופולריות שלו, אך עדיין הייתה הדרישה, כי על שרים או ראשי ממשלה לשאת באחריות לביצועיהם או תפקודם בבחינת רעיון מהפכני, שלא עלה כלל על דעת ראשי המערך. המחאה מול משרדי הממשלה בירושלים הלכה והתעצמה, כאשר אל אשכנזי מצטרפים אנשים נוספים, ביניהם רבים שהשתחררו משרות המילואים בחזית.
ועדת אגרנט
"המחדל", שהוא הכינוי של הכישלון המודיעיני והמנהיגותי שאיפשר את פרוץ המלחמה בהפתעה, הביא, בסופו של דבר, להקמת ועדת אגרנט. פרסומו של דוח הביניים של ועדת אגרנט, ב-1 באפריל 1974, היה אמור להשתיק את קולות המחאה. המנדט שהוענק לוועדה מנע עיסוק באחריות הדרג המדיני. בדו"ח הביניים הטילה הוועדה אחריות כבדה על כתפי הרמטכ"ל דוד אלעזר, על ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא ועל אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן ("גורודיש"). נקבע כי הם אחראים למחדלים שבהכנת הצבא למלחמה, ולכשלים המבצעיים והמודיעיניים שאירעו עד לפריצת המלחמה, ואשר גרמו לתוצאותיה הקשות. הוועדה לא קבעה כל קביעות אישיות לגבי הדרג המדיני, דהיינו, ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון, משה דיין. כאשר הופיע דוח הביניים נתפשו המסקנות, שהטילו את מלוא האחריות על הדרג הצבאי, כהתחמקות מאחריות של הדרג המדיני. האמירה המקובלת הייתה: "זרקו את דדו לכלבים", כלומר, הטילו את האשמה ברמטכ"ל דוד אלעזר (דדו), והאשמים האמיתיים יצאו פטורים בלא כלום. חרף מסקנות הוועדה שלא מצאו כי היא אחראית למחדל, המחאה התעצמה ומכיוון שדיין הבהיר כי אינו מוכן לשלם את המחיר לבדו, התפטרה הממשלה כולה. ב-11 באפריל 1974 הגישה ראש הממשלה, גולדה מאיר, את התפטרותה לנשיא המדינה, אפרים קציר.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה 22 שרים, 5 שרים יותר מממשלת ישראל החמש עשרה בתום כהונתה. הגידול במספר השרים נבע מדרישת המפד"ל, לה היו עשרה חברי כנסת, להגדיל את מספר השרים שלה מ-3 ל-4. בעקבות היענות המערך לדרישה זאת, עלה מספר שרי הליברלים העצמאיים מ-1 ל-2 ומספר שרי המערך עלה מ-13–14 ל-17. המפד"ל עצמה לא ניצלה את הגדלת הממשלה, שכן השר המיועד הרביעי, זרח ורהפטיג, סירב להיכנס לממשלה בגלל התנגדותו להסכם הקואליציוני. במהרה התפטר גם מיכאל חזני ובסיום כהונת הממשלה היו בה רק שני נציגים של המפד"ל.
מתוך 22 השרים, 15 שרים המשיכו מממשלות קודמות (מאיר, אלון, ספיר, דיין, שם טוב, פרס, אבן, גבתי, בר-לב, הלל, חזני, בורג, קול, גלילי וצדוק שלא כיהן בממשלה ה-15) ו-7 שרים כיהנו לראשונה בממשלה זו (אוזן, יריב, האוזנר, רבינוביץ, רבין, רוזן ורפאל)
לא רק בלונדינית
לא רק בלונדינית (באנגלית: Legally Blonde; בתרגום חופשי - בלונדינית חוקית) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2001 מסוגת הקומדיה. בסרט מככבת ריס וית'רספון בתור צעירה בלונדינית אמריקאית קלילת דעת המבקשת להרשים את אהובה על ידי קבלה לאוניברסיטת הרווארד, לתואר ראשון במשפטים, ומצליחה על אף הסטריאוטיפ המזוהה עם נשים בלונדיניות. הסרט הוא עיבוד לרומן באותו שם שיצא באותה שנה.
הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, האחד בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר – קומדיות ומחזות זמר" והשני ב"קטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי או מחזמר", ובו זכתה ריס וית'רספון. הסרט גרף 141.7 מיליון דולר בהקרנתו ברחבי העולם וזכה אף לסרט המשך ולסרט ספין אוף.
עלילה
וית'רספון מגלמת את אל וודס, צעירה בלונדינית עשירה ומפונקת הלומדת לתואר ראשון באופנה. אל היא נשיאת האחווה דלטא נו. אל מסיימת עם הציונים הגבוהים ביותר באחווה, והוכתרה למלכת נשף הסיום. לבה של אל נשבר כאשר וורנר, אהובה המגולם על ידי מת'יו דייוויס, מודיע לה כי הוא עוזב אותה ועובר ללמוד לימודי משפט באוניברסיטת הרווארד היוקרתית. אל נחושה בדעתה להוכיח את עצמה כראויה בעיני וורנר, לומדת במהלך הקיץ ומצליחה להתקבל אף היא ולהפתיע אותו. בעוד שהיא משוכנעת שמשהוכיחה לו כי היא חכמה וורנר יפול לזרועותיה, אל מגלה כי הוא לא מתייחס אליה ברצינות, ואף חזר לחברתו לשעבר- ויויאן, סטודנטית מבריקה בעלת מזג עוין שלועגת לאל, המגולמת על ידי סלמה בלייר, ואף הציע לה נישואין. בנוסף, אל מגלה את הקשיים הכרוכים בלימודים ואת אכזריותם של מרציה.
מעט בזכות עידוד מאמט, עוזר הוראה יפה תואר המגולם על ידי לוק וילסון, ובעיקר כדי להוכיח את עצמה, מחליטה אל להיענות לאתגרים. עד מהרה היא מוכיחה את חוכמתה בכיתה וזוכה לתשומת לב ממרציה. כאשר אחד מהם, פרופסור קלהאן (המגולם על ידי ויקטור גרבר), נזקק למתמחים במשרד עורכי הדין היוקרתי שלו - הוא בוחר באל, ויויאן, וורנר וסטודנטית נוספת, עליהם מפקח אמט - שותפו הזוטר.
על החברה להגן על ברוק, מדריכת אירובי מפורסמת אשר נראתה רוכנת מעל גופתו של בעלה העשיר מעט לאחר שנרצח ומגולמת על ידי אלי לרטר. כל המעורבים משוכנעים שברוק ביצעה את הרצח, מלבד אל, המעריצה את ברוק ואת תשדירי ההתעמלות שלה ומשוכנעת בחפותה. אל וברוק היו באותה האחווה והן חולקות עולם ערכים משותף. כאשר ברוק מסרבת לספר לקלהאן את האליבי שלה לרצח, הצוות המשפטי מודאג מאוד. אל חוזרת אל ברוק לבדה ושם ברוק חושפת בפניה את האליבי. אבל כאשר היא נשאלת על ידי קלהאן מהו, היא מסרבת לגלות לו. וורנר ושאר הצוות לוחצים על אל לגלות, אבל אל אומרת שהיא הבטיחה לשמור על הסוד, וכי היא לא רוצה לשבור את מילתה. ויויאן אומרת לאל כי היא מעריכה אותה על כך.
אל מגלה כי עד מפתח של התביעה, שהוצג כמאהבה כביכול של ברוק, הוא למעשה הומוסקסואל. קלאהן מתעלם מדבריה, אבל אמט מאמין לה, ומצליח לתמרנו להודות בכך מעל דוכן העדים. פרופ' קלהאן אומר לאל שהוא מתרשם ממנה ומזמן אותה למשרדו ומטריד אותה מינית. ויויאן עדה בהחבא למתרחש אך מפרשת הדברים שלא כהלכה ומטיחה באל כי היא שוכבת עם קלהאן כדי להתקדם.
אל הפגועה מספרת זאת לאמט, ומחליטה לעזוב את הלימודים. היא מספרת לחברתה פולט (מניקוריטית, שטיפלה בה במשך השנה, ונהיו חברות טובות) כי היא מרגישה שאיש לא לוקח אותה ברצינות, וגם לא ייקח. את הדיון קוטעת אחת המרצות של אל פרופ' סטרומוול (הולנד טיילור) שאומרת לה לא לתת לקלהאן להרוס את כל מה שבנתה כל השנה, ושהיא מאמינה בה. אמט הנסער מספר לברוק ולויויאן על מה שקרה. ויויאן מצטערת מאוד על מה שאמרה, וברוק ואמט מחליטים לעשות מעשה. ברוק מפטרת את פרופ' קלהאן ושוכרת את אל במקומה. אל מצליחה להוכיח בעזרת עובדות על עיצוב שיער כי בתה החורגת של ברוק היא הרוצחת האמיתית, לאחר שהיא מפריכה את עדותה כי שהתה במקלחת בעת הרצח, מעט לאחר שעברה טיפול לשיער. המשפט מבוטל לאלתר וברוק יוצאת לחופשי. וורנר מבקש מאל לחזור אליו, אך היא מסרבת, לאחר שהבינה כי לא היה צריך לדרוש ממנה להוכיח עצמה בעבורו.
הסרט מסתיים באפילוג מספר שנים לאחר מכן, כאשר אל נבחרת לתלמידה המצטיינת במחזורה ונושאת נאום בטקס קבלת התואר. הסרט חושף כי אל קיבלה הצעות תעסוקה ממשרדי עורכי דין מובילים, וורנר סיים את התואר בציונים נמוכים, ויויאן נפרדה ממנו ואמט, אשר הקים חברה משלו והפך לבן זוגה של אל, מתכנן להציע לה נישואין.
הצלחה קופתית וביקורתית
הסרט זכה לביקורות מעורבות עם יציאתו ב-13 ביולי 2001 בארצות הברית, עם מגמה חיובית; כך, למשל, 67% מהביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes היו חיוביות, לרוב תוך ציון משחקה של וית'רספון לטובה.
רבים מהמבקרים השוו את הסרט לקומדיה האמריקאית משנת 1995 "קלולס", אשר גם כן עסקה בבחורה בלונדינית, קלילת דעת ועשירה המצליחה להפתיע את הסובבים אותה בתושייתה. מבקרי הסרטים הסכימו כי "לא רק בלונדינית" איננו משתווה ברמתו ל"קלולס", והדבר ניכר בביקורות החיוביות והשליליות כאחד. כך, לדוגמה, רוג'ר איברט כתב על הסרט כי "לא ניתן שלא לחבב אותו... הסרט איננו סרט אדיר (בייחוד לא בהשוואה לקלולס...) אבל וית'רספון היא כוכבת." מנגד, כתב קנת טורן, מבקר הסרטים של לוס אנג'לס טיימס: "ראיתי את קלולס וזה לא קלולס... הסרט יוצא לשני כיוונים שונים אך אף לא אחד מהם מציע סיפוק מיוחד." ביקורות נוספות לשלילה ציינו חוסר החלטיות בתסריט - האם מדובר בקומדיה קלילה או דבר מה רציני יותר - והומור לא מוצלח.
הסרט זכה לשתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בהן בקטגוריית הסרט הקומי או המחזמר הטוב ביותר. הסרט לא קיבל הפרס, בו זכה לבסוף הסרט המצליח "מולין רוז'", אך וית'רספון זכתה על משחקה בסרט בפרס השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או מחזמר.
על עיצוב התלבושות בסרט סופי דה רקוף הייתה מועמדת ל"פרס גילדת מעצבי התלבושות למצוינות בסרט עכשווי".
עם עליית הסרט לאקרנים הוא התברג בראש רשימת שוברי הקופות לאותו סוף שבוע עם הכנסות של כ-20 מיליון דולר, כמיליון יותר מהמקום השני - "הפריצה", אשר עלה גם הוא באותו שבוע. הסרט הוקרן בארצות הברית במשך 24 שבועות, במהלכם גרף 96.5 מיליון דולר. מחוץ לארצות הברית הסרט גרף 45 מיליון נוספים, וסך הכול 141.7 מיליון דולר.
סרטי המשך
הצלחת הסרט הביאה להפקת סרט המשך – "לא רק בלונדינית 2", גם הוא בכיכובה של וית'רספון. הסרט אף הניב ספין אוף בלי הכוכבת בשם "לא רק בלונדיניות" שיצא ישירות ל-DVD וקיבל ביקורות שליליות.
מחזמר
לקראת סוף 2009 עלה המחזמר גם על במות וסט אנד בלונדון.
בשנת 2020 עלתה בישראל הפקה מקומית של המחזמר בתרגומו של דניאל אפרת. במחזמר מככבת אניה בוקשטיין בתפקיד אל וודס לצד חנה לסלאו בתפקיד פולט, עוז זהבי בתפקיד אמט, ששי קשת בתפקיד פרופסור קלאהן ורונה-לי שמעון/מיי פיינגולד (לסירוגין) בתפקיד ברוק.
פרגוואי (נהר)
נהר פרגוואי (בספרדית: Rio Paraguay - ריו פראגוואי) הוא נהר באמריקה הדרומית המהווה את יובלו הראשי של נהר פרנה. אורכו 2,550 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו 980,000 קמ"ר. הוא יוצא במאטו גרוסו אשר בברזיל וזורם דרומה, חוצה את הפנטנל, משמש גבול בין ברזיל לפרגוואי, אחר זורם בפרגוואי עצמה, ולבסוף משמש גבול בין פרגוואי לארגנטינה עד אשר נשפך לפרנה, סמוך לקוריינטס שבארגנטינה. הנהר משמש עורק תחבורה חשוב המשרת את פנים היבשת והוא יפה לשיט כמעט לכל אורכו. על גדותיו נבנו ערים רבות כמו אסונסיון, בירת פרגוואי, שהנהר משמש לה מוצא לים ודרכו היא משווקת כמעט את כל תוצרתה של המדינה. בחצותו את אזור הביצות של הפנטנל, הוא קולט אליו מי יובלים רבים, ובמיוחד בעונה המוצפת שם, הנמשכת בין נובמבר לאפריל. נהר פילקומיו הוא יובלו הראשי.
אמיל קראפט
אמיל הנרי כריסטופר קראפט (בשוודית: Emil Henry Kristoffer Krafth; נולד ב-2 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת המגן הימני בניוקאסל יונייטד ובנבחרת שוודיה.
קריירת מועדונים
קראפט התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לגנס ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר הוא רק בן 16. בשנת הצטרף לאוסטר מהליגה השוודית השנייה, כעבור שנה חתם בהלסינגבורג. בשנת חתם בבולוניה מהסרייה א'.
באוגוסט, קראפט הושאל לאמיין מליגת העל הצרפתית. בסיום העונה חתם על חוזה בקבוצה תמורת 2 מיליון אירו.
באוגוסט, חתם בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 5 מיליון פאונד.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, קראפט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שוודיה. קראפט מדורג במקום החמישי ברשימת הכדורגלנים הצעירים שרשמו הופעה בנבחרת הצעירה של שוודיה, כאשר רשם את הופעת הבכורה שלו בגיל 17 שנים ו-309 ימים.
בינואר, קראפט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה במשחק ידידות נגד.
קראפט נכלל בסגל הנבחרת קראת מונדיאל 2018.
המהפכה המתמדת
המהפכה המתמדת היא מושג באידאולוגיה המרקסיסטית העוסק במהפכה המיוחלת מבחינתו של הפרולטריון העולמי.
המושג מוזכר לראשונה בכתבי קרל מרקס ופרידריך אנגלס ב"פנייה אל הוועד המרכזי של הליגה הקומוניסטית" ופותח מאוחר יותר על ידי גאורגי פלחנוב, שנחשב לאבי המרקסיזם הרוסי. על פי רעיון זה, במדינות מפגרות, דוגמת רוסיה ויתר מדינות מזרח אירופה, משימות המהפכה הבורגנית דמוקרטית לא יכולות להתבצע על ידי הבורגנות עצמה, משום חוסר התפתחותה. דברי פלחנוב נותחו ופורשו על ידי לאון טרוצקי בספר שפרסם בשנת 1905.
ב-1924, יוסיף סטלין, בהסתמך על אזכור שולי בכתבי לנין, כפר למעשה ברעיון המהפכה המתמדת כשהעלה את רעיון הסוציאליזם בארץ אחת. לאון טרוצקי, שדבק במהפכה המתמדת, הודח מההנהגה והוצג כרוויזיוניסט.
סאני בוי
סאנדיי שיפושו (אנגלית: Sunday Shipushu; נולד ב-13 במרץ 1983), הידוע בשם הבמה סאני בוי, הוא זמר וכותב שירים נמיבי. סאני בוי שר בסגנון שהמציא, היתוך בין היפ הופ וקוואייטו, אותו הוא מכנה היקווה. ב-2004 החל סאני בוי את הקריירה המוזיקלית שלו. סאני בוי הוציא שני אלבומים.
בנוסף לפעילותו בתחום המוזיקה, מונה סאני בוי להיות שגריר אגודת הצלב האדום בנמיביה. במסגרת תפקיד זה, עובד סאני בוי עם בני נוער מרחבי המדינה במטרה לדרבן אותם לעבוד קשה ולהבטיח לעצמם עתיד טוב יותר.
ביוגרפיה
סאני בוי נולד באושקטי, עיירה בצפון נמיביה. עוד בילדותו גילה עניין במוזיקה.
בשנת 2002 עבר סאני בוי לווינדהוק לצורכי לימודים באוניברסיטה. שם פגש זמר היפ הופ. יחדיו, הוציאו שניהם שיר בשם "Koko". השיר הפך ללהיט בנמיביה, וכתוצאה מכך הבין סאני בוי כי עליו לפנות לקריירה בתחום המוזיקה. ב-2004 חתם סאני בוי בחברת התקליטים "משאשו הפקות", תחתה הוציא את אלבום הבכורה שלו "Young, Black en Gifted" בדצמבר 2005. הציפייה לאלבום הייתה גדולה. מספר שירים מן האלבום הפכו ללהיטים, כדוגמת הרצועות "Balance", "Serios", ו-"Oshaikengaho". האלבום עזר לסאני בוי לפרוץ לתודעת הציבור בנמיביה.
בספטמבר 2006 עזב סאני בוי את "משאשו הפקות" והקים חברת לקיטים משלו, בשם "גרינהאוס אנטרטיינמנט" (GreenHouse Entertainment). מטרתה העיקרית של החברה הייתה טיפוח כישרונות צעירים בנמיביה. הצעד הראשון של החברה היה החתמת שני אומנים הידועים בשם "קמסוטרה" ו-"צ'יפולופולו". תוך זמן קצר התבסס מעמדה של החברה בתעשיית המוזיקה בנמיביה. "Elai Lineendunge", אלבומו השני של סאני בוי, והאלבום של קמסוטרה היו האלבומים הראשונים שיצאו תחת "גרינהאוס אנטרטיינמנט".
אולם, הצלחת האלבום השני הייתה קטנה יותר מהצלחת האלבום הראשון. נטען כי המעבר בין חברות התקליטים הוא הגורם לכך. כמו כן, למרות מועמדות בשבע קטגוריות, לא זכה סאני באף פרס בפרסי המוזיקה של "Sanlam-NBC".
חמאמט (סרט)
חמאמט (באיטלקית: Hammamet) היא סרט דרמה ביוגרפי איטלקי משנת 2020, שנכתב ובוים על ידי ג'אני אמליו, על בסיס שנות חייו האחרונות של בטינו קרקסי (1934–2000), מדינאי ופוליטיקאי איטלקי שהיה מזכיר המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וכיהן כראש ממשלה במהלך שנות השמונים. את קרקסי מגלם פיירפרנצ'סקו פבינו.
הסרט יצא לאקרנים זמן קצר לפני יום השנה העשרים למותו של קרקסי, שהיה ב-19 בינואר 2000 בעיירה התוניסאית חמאמט, שם התגורר מאז 1994 כדי להימנע מלרצות 27 שנות מאסר בכלא בשל פשעי השחיתות שלו.
עלילה
בשלהי שנות התשעים, לאחר שברח מאיטליה כדי להימנע ממאסר, בטינו קרקסי הזקן והחולה מבלה את ימיו האחרונים עם אשתו ובתו בוילה שלו בחמאמט, תוניסיה. חייו החדשים כמנהיג שנפל וכנמלט מוקדשים כעת לפגישה עם בני משפחה, חברים ותיקים ודמויות מעורפלות מעברו.
הפקה
הצילומים החלו ב-18 במרץ 2019 והתקיימו בפאוויה, איטליה ובחמאמט, תוניסיה.
שיווק
תמונות ראשונות מהסרט התפרסמו ב-13 במרץ 2019 ואילו הקדימון הראשון יצא ב-18 בדצמבר 2019.
קאליניבקה
קאליניבקה (באוקראינית: Калинівка; בפולנית: Kalinówka, קאלינובקה; ביידיש: קאַלענעווקע) היא עיר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
קאליניבקה נוסדה בתחילת המאה ה-18, ונזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1774. בשנת 1935 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ופיתוחו הואץ עם חיבורו לצומת של מסילות ברזל.
יהודי קאליניבקה
בשנת 1897 נמנו בעיר 1,052 יהודים, קרוב למחצית מתושביה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נרצחו בעיר 10 יהודים בפוגרומים שנערכו בה בידי חיילים ופורעים אוקראינים, ורבים אחרים נשדדו. בתקופה הסובייטית נמנו בעיר כ-1,000 יהודים, ופעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. בשנת 1934 סגרו השלטונות את בית הכנסת האחרון שעוד פעל בעיר.
ב-22 ביולי 1941, חודש לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, ותוך זמן קצר ריכזו את כולם בגטו סגור שהוקם בה, בו סבלו היהודים מרעב כבד וממגיפות. בהמשך, התארגנה בגטו קבוצת מחתרת, בראשות יפים קמניצקי, אשר יצרה קשר עם יחידות פרטיזנים סובייטיות, אך לא הספיקה להוציא לפועל את תוכנית ההתנגדות שלה.
ב-30 במאי 1942 רוכזו כ-500 היהודים שנותרו בגטו שבעיר, וכן כ-200 יהודים נוספים מסביבת העיר, באורווה בקולחוז סמוך, ושם נרצחו. 33 בעלי מלאכה יהודים מהעיר שהושארו בחיים הוצאו להורג באוגוסט 1942. בד בבד, ערכו הגרמנים מצוד ממושך אחר יהודים מסתתרים בעיר ובסביבתה.
הגמדים העליזים
הגמדים העליזים (באנגלית: The Merry Dwarfs) הוא סרט הנפשה קצר, החמישי בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות". הוא הופץ לראשונה ב-16 בדצמבר 1929.
תקציר העלילה
תושבי כפר גמדים רוקדים תוך כדי עיסוקם (טיטוא הרצפה וכו'). בזמן שכמה גמדים יוצרים מוזיקה. חלקם מנגנים בפטישים ברגליהם (המכוסות בנעליים) של פרוקי רגליים (לדוגמה מרבה רגליים וחגב), בעוד שאחרים מנגנים בכלים כמו סקסופונים או תופים. כמה קבוצות של גמדים אפילו רוקדות עם חביות (מעליהן הם קופצים) וכוסות בירה. הריקודים נמשכים לאחר שהגמדים שתו את כוסות הבירה שלהם. הסרט הקצר מסתיים כאשר צמד גמדים, רוקדים על פרח, ונופלים לתוך חבית בירה שנמצאת מתחת לפרח. הגמדים יוצאים מהחבית שיכורים וממשיכים לרקוד במצב הזה.
המוזיקה המשמשת בסרט כוללת את מקהלת הסדן מהאופרה הטרובדור של ג'וזפה ורדי משנת 1853.
ביקורות
הסרט היומי (15 בדצמבר 1929): "סרט הנפשה מצמרר: הנה אחד מסרטי סימפוניות טיפשיות שתנהל את התהילה ממספר מאפיינים. בסנכרון נפלא, התמונה מציגה את הגמדים העליזים בסדרה של צעדי ריקוד שמטפטפים לאורך עם קצב מרגש. אל תחשיבו את זה כמילוי למרות שהקיצור שלו עבור רבים הם הצחוקים שהוא ירשום עם כל סוג של קהל בכל מקום. באמת בידור לילדים מגיל שש עד גיל שישים."
וראייטי (25 בדצמבר 1929): "באותן קווים של ריקוד השלדים וזמן אביב. לא כל כך טוב, אבל כמעט. הסרט מספיק חכם ומשעשע לכל בית סאונד רק על החידוש וההקלה מזרם תמונות השירה הבינוניות שהיוצרים הקצרים, ככלל, הציגו. תלבושת מונפשת כנראה מרגישה את הקושי למצוא שגרות חדשות שיתאימו לציונים המסנכרנים הקלאסיים האלה, אבל ביקור בכל מופעי במה או בית תמונה צריך לספק את החומר הרצוי דרך הפרסות, הרקדניות האקרובטיות וצוותי האדג'יו. רישומי האנימציה האלה עדיין לא צחקו על זמרי הפופ-דה-אופ, או שגרות ה'מרפק' של מקהלות הריקוד הלוהטות שהפכו לסטנדרטיות על ידי חזרות. להתעמק בעידן המודרני ובמנגינותיו עשוי להיות הימור, אלא אם כן תמלוגים לשימוש במנגינות מונעות. שום דבר לא קשור לסדרת הדיסני הזו שסרטי קולומביה משחררת. הקבלה שלהם עולה תמיד על כל שני רולרים מהסוג הוואודי."
Motion Picture News (28 בדצמבר 1929): "מקיים את תקן דיסני: סרט ההנפשה הזה של דיסני סוטה משביל המכות בכל הנוגע לדמויות. הוא הראשון בסדרה שבו מציגים בני אדם, הסרט מתאר ​​להקה מתגלגלת של גמדים מלאה ברוח המוזיקה והריקוד. ואיך הם רוקדים! הם מתפתלים ומסתובבים לצלילי מנגינות מוכרות. השתובבות מצוירת ומצחיקה."
מדיה ביתית
הסרט הופץ למדיה ביתית ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב' בקטע "מהכספת" של ה-DVD, בגלל שהסרט כולל דמויות רבות ששותות בירה.
נובוסטי נדלי
נוֹבוֹסְטִי נֶדֶלִי (ברוסית: Новости Недели, מילולית: "חדשות השבוע") הוא שבועון ישראלי הפונה לקהל יוצאי חבר העמים. זהו המגזין הוותיק ביותר בשפה הרוסית בישראל.
היסטוריה
העיתון החל לצאת לאור בינואר 1989 כשבועון על ידי קבוצת עולים. הקבוצה מוציאה לאור מספר מגזינים, בהם אחו, לוץ, טלקלאב וסיקרט.
בשנת 1990 נרכש העיתון על ידי שלושה עיתונאים יוצאי העיתון "חדשות": אלי עזור, אילן כפיר ואפרים גנור.
בשנת 1991 העביר העיתון מסרים בשפה הרוסית מפיקוד העורף בהקשר למלחמת המפרץ הראשונה. באותה עת הוא הפך לעיתון יומי והמשיך בתפוצה זו עד שנת 2003, אז חזר להיות שבועון.
בדצמבר 2001, בעקבות סדרת כתבות ב"נובוסטי נדלי", נערכה ישיבה מיוחדת בוועדה לקליטת עלייה של הכנסת בנושא חשיפה של הונאת עולים על ידי נוכלים.
בפברואר 2003 הוגשה תביעה נגד "נובוסטי" בעניין העתקת 19 כתבות ללא רשות מהעיתון הרוסי "אוגוניוק", והעיתון חויב לשלם 285 אלף ש"ח. בפברואר 2007 הפסיד המגזין לעיתון מעריב בבוררות עסקית וחויב לשלם לו 2.6 מיליון ש"ח.
באוקטובר 2007 הגיש העיתון הרוסי "קומרסנט דיילי" תביעה בסך 4.6 מיליון ש"ח נגד "נובוסטי נדלי" בגין פרסום 232 כתבות ומאמרים ללא רשות. בינואר 2008 הציג המגזין שיתוף פעולה עם הג'רוזלם פוסט: מוסף מתורגם לרוסית מכתבות העיתון.
ביקורת
בקרב מבקריו נמתחה על המגזין ביקורת על סיקור אוהד של מפלגת ישראל בעלייה בעת היווסדה.
קרלוס פואבלה
קרלוס מנואל פואבלה (בספרדית: Carlos Manuel Puebla; 11 בספטמבר 1917 – 12 ביולי 1989) היה זמר, גיטריסט טרובדור ומלחין קובני. ידוע בעיקר כחבר בתנועת הטרובה, (זרם במוזיקה הקובנית). התמחה בעיקר בבולרו ושירים נוסטלגים.
קורות חייו
פואבלה נולד במנסניו למשפחה צנועה ובשל כך נאלץ לעסוק במלאכת כפיים. בין השאר עסק בנגרות, מכונאות, בשדות סוכר ומכין נעליים. במהרה החל להתעניין במוזיקה והתמחה בגיטרה. על הכלי למד לנגן בעצמו אבל למד בצורה מסודרת הרמוניה ותאוריה. החל להלחין בשנות השלושים וזכה לפופולריות מסוימת בעיר מולדתו. הוא הקליט עם להקת המסורתיים אשר הוקמה ב-1953. מ-1962 הופיע באופן קבוע ב''La Bodeguita del Medio', בר מסעדה בהבנה העתיקה. אשר היה מקום מועדף על אינטלקטואלים מקומיים וזרים.
פואבלה היה פעיל מבחינה פוליטית ועמד לצידו של פידל קסטרו לפני מהפכת 1959. ב-1961 יצא למסע הופעות עם להקתו. פעילותו הפוליטית בנוסף למוזיקה שלו סייעה להצלחתו והוא כונה "זמר המהפכה". במהרה החל להופיע רבות בעולם. נאמר עליו כי יותר משהיה שגרירה של המוזיקה הקובנית, היה שגרירה של קובה. ב-1965, בלילה אחרי הנאום בו הכריז פידל קסטרו כי צ'ה גווארה עזב את קובה כדי לייצא את המהפכה, הלחין פואבלה המשולהב על ידי התשוקה את Hasta Siempre. יצירה זו שלו נחשבת למפורסמת ביותר שלו. מהות השיר היא הצהרת אהבה לצ'ה ותקווה בו.
יצירותיו
פואבלה החל את הקריירה שלו בכתיבת שירי אהבה. מתחילת שנות החמישים, החל לשיר אודות על מצבם הקשה של בני עמו ובכך החל לעורר את זעמו של הרודן פולחנסיו בטיסטה. תמלילי שיריו מאותה התקופה ידועים כישירים ורציניים. מהפכת 1959 עודדה אותו לכתוב שירים כגון, ואז הגיע פידל והרפורמה החקלאית, נסה להשיג שלום. יצירתו המפורסמת ביותר, Hasta Siempre, זכתה לגרסאות כיסוי רבות ביניהן של נטלי קרדונה אשר הביאה את השיר לפרסומו בצרפת.
אריה זיתוני
אריה זיתוני (נולד ב-7 במרץ 1939) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית בנימינה והמועצה המאוחדת בנימינה-גבעת עדה בין השנים 1998–2008.
ביוגרפיה
נולד במושבה בנימינה, בן רביעי ליצחק זיתוני ושושנה לבית זיידמן, ממייסדי המושבה. מצד אביו הוא נצר למשפחה שלפי המסורת לא עזבה את ארץ ישראל מעולם, ואמו עלתה לארץ מרוסיה הלבנה.
לאחר שירותו הצבאי הקים את מועדון הספורט "הפועל בנימינה", ועבד בו במשרה חלקית. לאחר מכן נבחר למזכיר מועצת הפועלים באזור בנימינה וחוף הכרמל, תפקיד בו כיהן כ-25 שנה.
ב בחירות לרשויות המקומיות בשנת 1978, נבחר ברשימת העבודה כחבר המועצה המקומית בנימינה. בבחירות בשנת 1983 התמודד בראשות מפלגת העבודה על ראשות המועצה, אך הפסיד למועמד הליכוד מוטי קירמאיר.
בבחירות בשנת 1993 התמודד שוב בראשות מפלגת העבודה לראשות המועצה, זכה לכ-47% מהקולות, אך הפסיד שוב לקירמאיר. בבחירות בשנת 1998 התמודד בשלישית. הוא גבר על קירמאיר ועוד שני מתמודדים נוספים ונבחר לראש המועצה. הוא שימש כראש המועצה המקומית בנימינה עד שנת 2003, אז אוחדה בנימינה עם גבעת עדה הסמוכה. זמן קצר לאחר האיחוד נערכו בחירות מוניציפליות, בהן העפיל לסיבוב השני מול בני ארנס, ובסיומו גבר על ארנס בשני קולות בלבד ונבחר לראש המועצה המאוחדת בנימינה-גבעת עדה. בבחירות 2008 הפסיד לאורי דיסטניק אך נשאר חבר מועצה עד 2013.
חיים אישיים
היה נשוי לטובה, ניצולת שואה ילידת יאס. לבני הזוג נולדו שלוש בנות. בתו נירית נפטרה ממחלה בחייו. נכדתו היא הזמרת והיוצרת רז שמואלי.
האבן השחורה
לאבן יוחסה קדושה כבר בתקופה הפגאנית הפרה-אסלאמית. לפי המסורת המוסלמית, היא הוצבה בשלמותה בקיר הכעבה בידי הנביא מוחמד בשנת 605 לספירה, חמש שנים טרם ההתגלות הראשונה שלו. מאז היא נשברה למספר רסיסים שחוברו יחדיו לתוך מסגרת כסף בצד הכעבה. המראה הפיזי של האבן מתואר ככהה ומבריק. לפי המסורת המוסלמית, האבן נפלה מהשמיים כדי לכוון את אדם וחוה לבנות מזבח. ישנה השערה שהאבן היא למעשה מטאוריט, אך אין לכך כיום ביסוס מדעי.
עולי רגל מוסלמים מקיפים את הכעבה כחלק מפולחן הטוואף במהלך החג' ורבים מהם מנסים לעצור ולנשק את האבן. לפי המסורת המוסלמית, המקור למנהג זה הוא הנשיקה שהנביא מוחמד העניק לאבן.
תיאור פיזי
האבן השחורה מורכבת ממספר שברים המוחזקים יחדיו במסגרת כסף, המהודקת באמצעות מסמרי כסף לכעבה. הרסיסים הקטנים יותר חוברו יחדיו כדי ליצור את שבעת או שמונת השברים הגדולים של האבן הנראים לעין כיום. ממדי הפאה החשופה של האבן הם 20 סנטימטרים על 16 סנטימטרים. גודלה המקורי של האבן אינו ידוע והמידות המתועדות של האבן השתנו באופן ניכר לאורך הזמן, שכן האבן עוצבה מחדש במהלך מספר אירועים.
האבן תוארה לראשונה בספרות המערבית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 על ידי תיירים אירופאים לחצי האי ערב, שביקרו בכעבה בהסוואה לעולי רגל. המטייל השווייצרי יוהאן לודוויג בורקהרדט ביקר במכה בשנת 1814 וכתב תיאור מפורט בספרו "טיולים בחצי הערב" שיצא לאור בשנת 1829:
תיאור נוסף של האבן פורסם על ידי ריצ'רד פרנסיס ברטון, לאחר ביקורו בכעבה בשנת 1853.
ריטר פון לאורין, הקונסול הכללי האוסטרי במצרים, צפה ברסיס של האבן שהוסרה מהכעבה בשנת 1817 על ידי שליט מצרים דאז, מוחמד עלי, ודיווח כי הייתה לה שכבה חיצונית שחורה כזפת ושכבה פנימית כסופה-אפורה בעלת סיבים עדינים (Fine-grained) ששזורות בהם קוביות זעירות של חומר בצבע ירוק-בקבוק.
האבן נשברה לרסיסים בזמן שנשדדה, יחד עם אוצרות נוספים שהיו שמורים בכעבה, בזמן העלייה לרגל של שנת 317 להיג'רה (930 לספירה). אחד ממנהיגי עדת הקרמטים (القرامطة) תקף את עולי הרגל המוסלמים, הרג רבים מהם ושדד את אוצרות הכעבה, בגלל התנגדותם של הקרמטים לפולחן העלייה לרגל. האבן השחורה הוחזרה למקומה 22 שנים לאחר מכן.
מוצאה של האבן השחורה
המוסלמים מאמינים שהאבן נמצאה בידי אברהם ובנו ישמעאל, בזמן שחיפשו אבנים לבניית הכעבה.
היסטוריונים שיערו שהאבן היא מטאוריט שנפל בתקופה שקדמה להופעת האסלאם. אין דרך לאשש את ההשערה הזו, אלא אם כן תוצא האבן ממקומה ותיבדק, דבר בלתי אפשרי עקב החשיבות הדתית המיוחסת לה. על פי עדות של גאולוג מוסלמי אנונימי שביצע חאג', האבן השחורה היא אבן ברקת.
דעות באסלאם לגבי מהות האבן השחורה
בקרב המוסלמים קיים מגוון של דעות לגבי חשיבותה של האבן השחורה.
מוסלמים רבים מתייחסים לאבן כחפץ בעל ייחוד ותו לא. הם מכבדים את האבן, כפי שנהג עומר בן אל-ח'טאב, מתוך נאמנות למוחמד, אך הם לא מייחסים חשיבות מיסטית לאבן עצמה.
אחרים מאמינים כי לאבן עצמה יש כוחות על-טבעיים. הם מאמינים שהיא נפלה מהשמיים בתקופתם של אדם וחוה, ושיש לה הכוח לטהר את המתפללים מחטאיהם, על ידי ספיגת החטאים לתוכה. אלה טוענים שהאבן השחורה הייתה פעם לבנה, אך הפכה לשחורה עקב כל החטאים שהצטברו בה במשך השנים.
ישנם גם כאלה המאמינים שהאבן יכולה לטהר מתפללים רק מחטאים קטנים. ביום הדין האבן תעיד בפני אללה לטובת אלו שנישקו אותה. אמונה זו נחשבת "אמונה עממית", ואינה מקובלת על כל המוסלמים.
מרטיניק
מרטיניק (בצרפתית: Martinique) הוא אי בשליטת צרפת בים הקריבי, המוגדר כ"מחוז שמעבר לים" של צרפת.
היסטוריה
בשנת 1685 גורשו יהודי מרטיניק מן האי.
בשנת 1763 נולדה באי ז'וזפין דה בוהרנה שהייתה לימים אשתו של נפולאון בונפרטה.
מרטיניק נכבשה מספר פעמים על ידי הבריטים, כולל פעם אחת במהלך מלחמת שבע השנים ופעמים במהלך מלחמות נפוליאון. בריטניה שלטה באי כמעט ברציפות בשנים 1794–1815, כאשר הוא נסחר בחזרה לצרפת בסיום מלחמות נפוליאון. מאז נשאר מרטיניק ברשות צרפתית.
ב-8 במאי 1902, התפרץ הר הגעש פלֶה והחריב כליל את העיר סן-פייר. כתוצאה מכך נהרגה כל אוכלוסיית העיר (כ-30,000 תושבים) למעט שלושה, אחד מהם היה באותו זמן אסיר בבית הכלא בעיר ושרד בזכות כותלי בית הכלא העבים.