cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוח גורדה
הצד המזרחי של הלוח הוא גבול סגירה המופחת מתחת ללוח הצפון-אמריקאי בצפון קליפורניה. הצד הדרומי הוא גבול חילוף עם הלוח הפסיפי לאורך העתק מנדוסינו (Mendocino Fault). הצד המערבי של הלוח הוא גבול פתיחה עם הלוח הפסיפי תוך יצירת רכס גורדה. הצד הצפוני הוא גבול חילוף עם לוח חואן דה פוקה, אזור השבירה בלנקו (Blanco Fracture Zone).
דלקת כבד אוטואימונית
נסיגת המחלה
כשישה שבועות לאחר ההגעה לנסיגת המחלה, ניתן להפחית בהדרגה את הטיפול התרופתי, בהתאם לרצונו של המטופל והמלצת הרופא. לרוב מומלץ לבצע ביופסיה נוספת של הכבד טרם הפסקת הטיפול, כדי לוודא היעדר דלקת בתאי הכבד. הימצאות הדלקת בביופסיה עשויה להעיד על סיכוי גבוה יותר להישנות של דלקת הכבד האוטואימונית, ובמצב זה לא מומלץ להפסיק את הטיפול. כמו כן, גם במצב שבו עדיין קיימות רמות גבוהות של ALT ו-AST בדם לא מומלץ להפסיק את הטיפול.
לוח גורדה
ההפחתה של לוח גורדה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי גורמת לפעילות הגעשית בצפון קליפורניה, ספציפית הרי הגעש, שסטה ולאסן. האחרון התפרץ לאחרונה בין 1914 ל-1917.
דלקת כבד אוטואימונית
נסיגת המחלה
במהלך הפסקת הטיפול, מומלץ לבצע בדיקות של הכבד אחת לארבעה שבועות במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן במשך שישה חודשים, על מנת לוודא שאין הישנות של המחלה.
הישנות המחלה
הישנות המחלה ׁׁ(רִילָפְּס - Relapse) מוגדרת כמצב שבו מהלך המחלה ותסמיניה חוזרים לאחר תקופה של נסיגה. ההישנות של דלקת כבד אוטואימונית היא מצב שכיח לאחר הגעה למצב נסיגה, והיא עשויה להתפתח אצל כ-80% מהמטופלים שהפסיקו את הטיפולים התרופתיים. הישנות המחלה מאובחנת על ידי רמות גבוהות מחדש של ALT או AST בדם. עם החזרה, יש לבצע מחדש טיפול תרופתי הכולל קורטיקוסטרואידים.
כישלון הטיפול התרופתי מוגדר כמצב שבו יש עליה גבוהה ברמות של ALT ו-AST בדם במהלך נטילת התרופות. כישלון הטיפול יתרחש אצל כ-7% מהמטופלים. אם המטופל הגיע למצב של אי-ספיקת כבד חריפה, יש לשקול אפשרות של השתלת כבד. כ-10-15% מכלל החולים בדלקת כבד אוטואימונית יזדקקו להשתלת כבד במהלך חייהם.
השתלת כבד
השתלת כבד נערכת כאשר הכבד הגיע למצב סופני עקב הדלקת, ויש סכנה לחיי המטופל. שיעורי השרידות לאחר ההשתלה גבוהים מאוד. דרך הטיפול השכיחה ביותר אצל מטופלים לאחר השתלת כבד היא שילוב של קלצינורין (Calcineurin) עם פרדניזון. הישנות של דלקת הכבד האוטואימונית לאחר ההשתלה מתרחשת בכ-25-30% מהמקרים, והיא שכיחה יותר כאשר לא ממשיכים בטיפול הכולל פרדניזון. לפיכך, פרדניזון משמש לרוב לאחר ההשתלה, במינון נמוך. הטיפול בהישנות המחלה לאחר ההשתלה בשילוב פרדניזון וקלציניאורין לרוב מוצלח.
דרכי טיפול חלופיות
אם אין תגובה טובה לטיפול בקורטיקוסטרואידים ובאזתיופרין, נהוג להשתמש בתרופות אחרות שמדכאות את מערכת החיסון, כגון: מיקופנולט מופטיל (Mycophenolate Mophetil), טקרולימוס וקלציניאורין, בשילוב עם פרדניזון.
פרוגנוזה
במקרים שבהם יש תגובה טובה לטיפול התרופתי, הפרוגנוזה של החולים בדלקת כבד אוטואימונית טובה. מרבית המטופלים יגיעו למצב נסיגת המחלה ואחוז השרידות כעבור עשר שנים נע בין 83.8% ל-94%. עם זאת, הישנות המחלה היא תופעה שכיחה מאוד, ולכן רוב המטופלים יזדקקו לטיפולים נוספים.
שיעורי השרידות של מטופלים שעברו השתלת כבד עומדים על 75% לשמונה שנים. שיעורי הישנות המחלה בכבד המושתל נפוצים יותר כשמופסק הטיפול בפרדניזון.
עם זאת, אף על פי שהלוקים בדלקת כבד אוטואימונית יכולים להפגין תגובות ראשוניות טובות לטיפולים מדכאי מערכת החיסון, והמחלה עשויה להגיע למצב נסיגה, ישנם מחקרים שמצביעים על כך שתוחלת החיים של המטופלים עם דלקת כבד אוטואימונית נמוכה יותר מתוחלת החיים של כלל האוכלוסייה. אחת הסיבות לכך היא שדיכוי מערכת החיסון במהלך הטיפולים התרופתיים, גם לאחר השתלת כבד, מגביר את הנטייה לזיהומים ואת הסבירות לפתח גידולים בגוף.
נוסף על כך, כמחצית מן החולים בדלקת כבד אוטואימונית שאינם מקבלים שום טיפול יפתחו שחמת בכבד תוך 15 שנים.
היסטוריה
דלקת הכבד האוטואימונית התגלתה לראשונה בשנת 1942 על ידי ס' אמברג, וכן בשנת 1950 על ידי ד"ר יאן וולדנסטרום, שהעניק לה את שמה הנוכחי. בשנת 1951, הוחלף שם המחלה ל"דלקת כבד היפרגאמאגלובולינית כרונית" על ידי ה.ג. קאנל, ובשנת 1955 הוחלף השם שנית על ידי ד"ר א.ר. מקאיי לשם "דלקת כבד זאבית" (או זאבתית), שכן ההפרעות החיסוניות של הלוקים במחלה קושרו על-ידו עם מחלת הזאבת.
עם זאת, מכיוון שלדלקת כבד אוטואימונית יש מספר מגוון של דפוסים, ולא כולם קשורים למחלת הזאבת, השם "דלקת כבד זאבית" אינו בשימוש עוד. בשנות ה-60 של המאה ה-20 קיבלה המחלה את שמה המקורי והנוכחי. במהלך עשור זה התגלה גם כי ניתן לבקר על המחלה באמצעות גלוקוקורטיקואידים (תת-קבוצה של קורטיקוסטרואידים) ובאמצעות אזתיופרין.
דוכסות סקסוניה-קובורג
דוכסות סקסוניה-קובורג (גרמנית: Sachsen-Coburg, נהגה "זקסן-קובורג") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה והתפרקה כמה פעמים במהלך החלוקות השונות.
קבר הרדינג
קבר הרדינג (אנגלית: Harding Tomb) הוא אנדרטה בעיר מריון שבמדינת אוהיו בארצות הברית, המשמשת כמקום קבורתם של נשיא ארצות הברית וורן הרדינג ורעייתו פלורנס.
דוכסות סקסוניה-קובורג
בית וטין
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה.
קבר הרדינג
מבנה
המבנה מעוצב כמקדש יווני - אכסדרת עמודים עגולה כפולה נטולת תקרה מאבן שיש לבנה, הנישאת מעל בסיס מדרגות עגול. קוטרה הוא 31 מטרים וגובהה 16 מטרים. בכיכר העגולה שבתוך האנדרטה ממוקמים קברי הרדינג ואשתו. האנדרטה עוצבה לפי משאלתם של בני הזוג להיקבר בשטח פתוח. היא תוכננה על ידי הנרי הורנבוסטל, אריק פישר ווד ואדוארד מלון.
דוכסות סקסוניה-קובורג
הקמה ראשונה
בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. בתחילה שלטו האחים בשותפות, אולם בשנת 1596 חילקו את הנחלה ביניהם, ויוהאן קזימיר קיבל את אזור קובורג. בשנת 1633 מת יוהאן קזימיר ללא ילדים, ויוהאן ארנסט ירש את נחלתו, אולם בשנת 1638 מת גם הוא ללא ילדים, והנחלה פוצלה בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג. במהלך מלחמת שלושים השנים שימשה הארץ כמקום היערכות של צבאות רבים, ומשום כך הוכתה קשות במלחמה, ומספר תושביה ירד מ-55,000 ל-22,000.
קבר הרדינג
מבנה
האנדרטה שוכנת במסגרת פארק בשטח של 40 דונם, הקרוי על שמו של הרדינג.
דוכסות סקסוניה-קובורג
הקמה שנייה
בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג. לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד. אלברכט הקים חצר מפוארת בקובורג, עם ספרייה בת 4,757 ספרים, ואף ניסה להעלות את מעמד הגימנסיה בעיר לאוניברסיטה, אך נכשל עקב חוסר תקציב. בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד, והנחלה נקראה מעתה דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
קבר הרדינג
מבנה
הרדינג מת במפתיע במהלך כהונתו כנשיא, בשנת 1923. אשתו נפטרה בשנה שלאחר מכן. הם נקברו במרתף קבורה בבית קברות בעיר מריון, שבה גרו במשך חלק ניכר מחייהם. בניית האנדרטה החלה בשנת 1926 מכספי תרומות פרטיים, שנאספו מכמיליון אזרחים וכן מארצות חו"ל. הבנייה הסתיימה ב-1927. באותה שנה הועברו אליה גופות בני הזוג ונקברו בה מחדש. מסיבות שונות נחנכה האנדרטה באופן רשמי רק ב-16 ביוני 1931, במעמד הנשיא דאז הרברט הובר.
דוכסות סקסוניה-קובורג
לאחר מכן
לאחר מותו של יוהאן ארנסט הרביעי בשנת 1729, שלטו בניו כריסטיאן ארנסט השני ופרנץ יוזיאס במשותף; כריסטיאן ארנסט ישב בזאלפלד, ופרנץ יוזיאס ישב בקובורג. בשנת 1745 מת כריסטיאן ארנסט, ופרנץ יוזיאס שלט לבדו על הדוכסות. בשנת 1747 העביר פרנץ יוזיאס את חוק העדפת הבן הבכור, ובכך שמר על אחדות הדוכסות.
קבר הרדינג
מבנה
בשנות השמונים הועברה הבעלות על האנדרטה מאגודת הזיכרון לוורן הרדינג אל החברה ההיסטורית של אוהיו. באמצע שנות השמונים נערך שיפוץ מלא של האנדרטה.
דוכסות סקסוניה-קובורג
לאחר מכן
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו. ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
קבר הרדינג
מבנה
האנדרטה היא האחרונה בקברים הנשיאותיים המסוגננים שנבנו בארצות הברית, שהראשון שבהם היה קבר הנשיא לינקולן בספרינגפילד שבאילינוי. יורשי הרדינג בחרו במקומות קבורה פשוטים יותר, שחלקם שולבו בספריות הנשיאותיות שהוקמו על שמם.
בעיר מריון נמצא גם בית המגורים של משפחת הרדינג, המשמש כמוזיאון לזכרו של הנשיא.
דוכסות סקסוניה-זאלפלד
דוכסות סקסוניה-זאלפלד (גרמנית: Sachsen-Saalfeld, נהגה "זקסן-זאלפלד") הוא שמה של דוכסות גרמנית בתורינגיה, שהתקיימה במשך תקופה קצרה, והתאחדה עם דוכסות סקסוניה-קובורג ליצירת דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
היסטוריה
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג. לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד. יוהאן ארנסט הקים את חצרו בזאלפלד, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-זאלפלד. בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו לדוכסות סקסוניה-זאלפלד, והנחלה נקראה מעתה דוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
לאחר מכן
לאחר מותו של יוהאן ארנסט הרביעי בשנת 1729, שלטו בניו כריסטיאן ארנסט השני ופרנץ יוזיאס במשותף; כריסטיאן ארנסט ישב בזאלפלד, ופרנץ יוזיאס ישב בקובורג. בשנת 1745 מת כריסטיאן ארנסט, ופרנץ יוזיאס שלט לבדו על הדוכסות. בשנת 1747 העביר פרנץ יוזיאס את חוק העדפת הבן הבכור, ובכך שמר על אחדות הדוכסות.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו. ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
הליגה היוונית השנייה בכדורסל
איי 2 אתניקי (ביוונית: Ελληνική Α2 Μπάσκετ Λιγκ), היא ליגת הכדורסל השנייה ביוון, אחרי ליגת העל (איי 1 אתניקי). הליגה מאורגנת על ידי התאחדות הכדורסל ההלנית.
בעונת 1986/87 נוצר הפורמט הנוכחי של הכדורסל היווני המקצועני, המורכב מהליגה הבכירה איי 1 אתניקי וליגת המשנה איי 2 אתניקי.
החל מעונת 2015/16, נוסף פלייאוף עלייה בין הקבוצות במקומות 2 עד 5 בליגת המשנה לעלייה לליגת העל, ומשחק אחד להכרעה בירידה לליגה השלישית.
עלייה וירידה
בסוף כל עונה מתרחשות העליות והירידות הבאות:
Sunday Mornin'
'Sunday Mornin ("בוקר יום ראשון") הוא שיר באנגלית שכתבה (מילים ולחן) היוצרת והזמרת האמריקאית מרגו גוריאן. השיר התפרסם לראשונה ב-1967 על ידי הלהקה האמריקאית Spanky and Our Gang והגיע בתחילת 1968 למקום ה-30 בדרוג הבילבורד הוט 100. השיר זכה לביצועים רבים, בהם גם של גוריאן עצמה ב-1968.
השיר בגרסתו העברית, שנקראה "בוא הביתה", למילים של אבי קורן ועיבוד מוזיקלי של אלכס וייס, זכה להצלחה גדולה בישראל בביצועה של שולה חן, כשנכלל בסוף 1969 בתקליטה אריך הנגן "שלכם, שולה חן".
גרסת המקור
להקת Spanky and Our Gang הייתה להקת פולק רוק שפעלה בארצות הברית בשנות ה-60. היא הונהגה על ידי הזמרת המובילה בלהקה, איליין (ספנקי) מקפרלנד, ובלטה בהרמוניות הקוליות בשיריה.
מרגו גוריאן ביצעה אותו בתקליטה אריך הנגן "Take a Picture" ובצד ב' בתקליטון שלה שצד א' בו היה סינגל בשם "Spanky and Our Gang, שיר שכתבה כהקדשה ללהקה שפרסמה את להיטה. תקליטה זכה לשבחי הביקורת, אך עקב סירובה של גוריאן להופיע ולציית לתכתיבי חברת התקליטים (Bell Records), ביטלה זו את החוזה של הזמרת ובכך הגיעה לסיומה, למעשה, הקריירה של גוריאן כזמרת.
הגרסה העברית "בוא הביתה"
זמן לא רב לאחר יציאת גרסת המקור של מחברת השיר יצא השיר לאור בישראל בביצועה של שולה חן בשם "בוא הביתה", ונעשה תוך זמן קצר פופולרי. השיר היה הרצועה הפותחת בתקליט אריך הנגן "שלכם, שולה חן", שהיה תקליט הבכורה של שולה חן לאחר שחרורה מלהקת הנח"ל, שבה הייתה סולנית בולטת. המילים בגרסה העברית נכתבו על ידי אבי קורן, שהיה נשוי לשולה חן. מילות השיר הן קריאה של אישה לבן זוגה לשוב הביתה, ייתכן שלאחר מריבה. שורות הפתיחה הן:
השיר בלט בעיבוד המוזיקלי העשיר שלו שנעשה על ידי המעבד המוזיקלי אלכס וייס, שעיבד את כל התקליט. במיוחד בולטת פתיחת השיר - קטע אינסטרומנטלי שאורכו מעל חצי דקה ובולטים בו כלי הקשת שאליהם מצטרפת גיטרה בס ובהמשך תופים, לקראת תחילת השירה הנפתחת בקריאה "בוא הביתה". הליווי המוזיקלי בשיר ובתקליט כולו בוצע על ידי תזמורת אולפן ההקלטות של סי בי אס ישראל. בין קולות הליווי הגבריים ניתן לשמוע את קולותיהם של חבריה של חן ללהקת הנח"ל: שלום חנוך וחנן יובל.
השיר זכה לפרסום מחודש אחרי כ-40 שנה בעת שחברת תנובה החלה להשתמש בו כרקע מוזיקלי לפרסומות טלוויזיה עבור גבינת קוטג'. המילים "בוא הביתה" נתפסות בפרסומת כקריאה רגשית לשוב אל הבית המשפחתי החם, המוכר והאהוב.
סימפול של הפתיח של השיר מופיע ברצועה הראשונה של אלבום הקונספט של להקת טיפקס, "דיסקו מנאייק" שהופיע ב-1999. הרצועה הקצרה, שאורכה דקה אחת, נקראת "מתנ"ס הקסמים" ועל רקע הביצוע המקורי של השיר מתאר בקצרה הילד אליעד נחום את המציאות הקשה המתוארת בהמשך האלבום כסוג של מופע קסמים.
ים סוף (אתר מקראי)
יַם סוּף הוא גוף מים גדול (ים או אגם), אותו לפי הסיפור המקראי חצו בני ישראל במהלך יציאת מצרים, בדרכם מארץ גושן לארץ כנען. הזיהוי של ים סוף כיום אינו ודאי, ולפי מספר גישות הוא מזוהה עם אחד האגמים הגדולים במזרח הדלתא של הנילוס, אשר התקיימו בתקופת הברונזה תיכונה ומאוחרת באזור ובפרט עם ימת בלה, אשר דומה לימת תמסח והאגמים המרים בעת המודרנית. לחלופין, יש המזהים את מקום קריעת ים סוף עם חוף הים התיכון בצפון חצי האי סיני (ימת ברדוויל) או עם החלק הצפוני של מפרץ אילת של הים האדום. על פי כתביו של רבי אברהם אבן עזרא, גם החלק הצפוני של מפרץ סואץ הוא מיקום אפשרי לחציה.
פירוש השם
השם "ים סוף" הוא ייחודי ללשון העברית ואינו קיים בלשונות אחרות. השם מופיע במקרא, אך מיקומו הגאוגרפי אינו ברור מהכתוב שם, והוא אינו מופיע בשם זה בכל מקור עתיק חוץ-מקראי כלשהו. עם זאת, בשנת 1875 פרסם האגיפטולוג Émile Brugsch ספר בשם L'Exode et les monuments égyptiens ובו הוא מתאר התאמה פונטית בין הביטוי "ים סוף" לבין המילה Pa-Tjuf שמופיעה בפפירוסים מצריים ומתארת שטח שיש בו מים רדודים. מספר חוקרי מקרא אימצו אף הם פרשנות זו. דעה אחרת היא, שהשם נובע מהאלמוגים שבו, משום שפירוש המילה "סוף" המקראית היא כל צמח או דמוי צמח הגדל במים מתוקים או מלוחים, וכוללת גם את האלמוגים. ולכן ים סוף פירושו ים האלמוגים.
ים סוף במסורת ישראל
על פי המסופר בתורה (ספר שמות פרקים יג-יד), לאחר עשר המכות הסכים פרעה מלך מצרים בניגוד לרצונו לאפשר לבני ישראל לצאת ממצרים. בני ישראל הגיעו לים סוף וחצו בהנהגתו של משה רבנו, את "ים סוף" בתמיכת כוחו של אלוהים, משה הכה במטהו בים בעוד צבא פרעה צר עליהם מאחור. הים נבקע לשניים, ובני ישראל עברו בתוכו ביבשה; לאחר שחצו את ים סוף, עברו בעקבותיהם פרעה וצבאו, אך הים סגר עליהם, ופרעה וחילו טבעו בים.
זיהוי ים סוף היום
מספר רב של היסטוריונים וגאוגרפים משערים כי ים סוף היה נמצא במזרח הדלתא של נהר הנילוס, לא רחוק מארץ גושן המקראית, שם בתקופת המקרא היה אגם גדול אך רדוד בשם ימת בלה, בדומה לימת תימסח או האגמים המרים בעת המודרנית. ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי התקיים אגם מאוד גדול וכנראה מלוח בתקופת הברונזה התיכונה בין מערב חצי האי סיני לבין ארץ גושן (שבירתה לרב מזוהה כאווריס).
ישנם פרשנים הסבורים שהים המוזכר בסיפור זה הוא מפרץ סואץ או מפרץ אילת של הים האדום. אחרים סבורים כי מדובר באחד האגמים שבקרבת הים התיכון - כגון ימת ברדוויל.
הסוברים שים סוף הינו מפרץ סואץ או מפרץ אילת או כל גוף מים שמחובר אליהם ישירות, או היה מחובר בעבר, מסתמכים על הפסוק "ואני עשה המלך שלמה בעציון גבר אשר את אלות על שפת ים סוף בארץ אדום" , כאשר נובע מכאן בבירור שחלקו של ים סוף מגיע עד הרי אדום, כלומר הכוונה שם למפרץ אילת המגיע להרי אדום באזור אילת. ומכאן נשללת האפשרות שים סוף נמצא בחלק מהים התיכון, כגון ימת ברדוויל, שהוא גוף מים שלא מחובר לים סוף.
קישורים חיצוניים
הרב ד"ר שוקי רייס - תעלומת קריעת ים סוף: איפה יש ים - והיכן התרחש הנס
אוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות
מיקום
האוניברסיטה ממוקמת בעיר אל-עין, עיר נווה מדבר באמירות אבו דאבי, 140 ק"מ מזרחית לעיר הבירה אבו דאבי ובמרחק דומה מהעיר דובאי.
סטודנטים
סטודנטים מגיעים מכל שבע האמירויות ומיותר מ-64 מדינות אחרות. 6,696 סטודנטים חיים בקמפוס. בשנת 2014 סטודנטים משאר העולם היו כרבע מסך הסטודנטים הרשומים.
דירוגים
אוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות מדורגת ברציפות כאוניברסיטה השנייה המובילה באיחוד האמירויות הערביות אחרי אוניברסיטת ח'ליפה, והרביעית ב-GCC. האוניברסיטה מדורגת במקום ה-5 באזור הערבי, במקום ה-284 בעולם בדירוג האוניברסיטה העולמית של QS לשנת 2021. ב-2021, לפי דירוג ה-QS Top 50 Under 50, כלומר 50 האוניברסיטאות המובילות בעולם שנוסדו ב-50 השנים האחרונות, UAEU דורגה במקום ה-27.
בית הספר לעסקים של האוניברסיטה דורג כבית הספר השלישי הטוב ביותר באפריקה ובמזרח התיכון בדוח QS Global 200 Business Schools לשנת 2010. כאוניברסיטת מחקר, מדורגת במקום הראשון במדינות ה-GCC, במקום השני בעולם הערבי, ובמקום התשיעי בעולם המוסלמי. היא דורגה כאוניברסיטה ה-86 הטובה ביותר באסיה על ידי Times Higher Education: דירוג אוניברסיטאות אסיה.
מבנה
סגן נשיא האוניברסיטה אחראי על ניהולה וכן על מדיניות ותכנון אסטרטגי, פעילות תקציבית ופיננסית, קשרי חוץ ובוגרים. ראש האוניברסיטה הוא המנהל האקדמי הראשי האחראי על המכללות, לימודי התואר הראשון, מחקר, תואר שני וטכנולוגיית מידע. לשם כך נעזר בסגנו. המזכיר הכללי אחראי על המחלקות המנהליות - כספים, תקציב, ניהול מתקנים, משאבי אנוש, שירותי עזר ובטיחות. הדיקנים הם ראשי המכללות האקדמיות, שהן קבוצות של דיסציפלינות אקדמיות, שבאמצעותן הסגל האקדמי מלמד בתואר ראשון ושני, עורך מחקר ומגיש בקשות למלגות.
לאוניברסיטה יש תוכניות לתואר ראשון ותואר שני בתשע מכללות:
תוכנית קרנות האוניברסיטה מכשירה את הסטודנטים לתוכניות לתואר אקדמי עם קורסים קדם-אוניברסיטאיים (מכינות) באנגלית, ערבית ומתמטיקה ותמיכה אחרת במעבר מבית הספר לאוניברסיטה.
מדעי הביולוגיה
בנובמבר 2016, האוניברסיטה ערכה את הכנס הראשון אי פעם בנושא מדעי הביולוגיה "גנומיקה וביואינפורמטיקה" בהשתתפות מומחים ממקומות שונים בעולם.
מחקר
האוניברסיטה השיקה את תוכנית הדוקטורט הראשונה באוניברסיטה לאומית באיחוד האמירויות. כמוסד מחקר הוא זכאי למענקים לאומיים, בינלאומיים ותעשייתיים. קיימות תוכניות דוקטורט ותוארי דוקטור מקצועיים מגוון תחומי דעת כולל רוקחות, בריאות הציבור ותואר דוקטור למנהל עסקים.
האוניברסיטה מארחת מרכזי מחקר הכוללים את מרכז זאיד למדעי הבריאות ומרכז המים הלאומי.
דיוויזיית המילואים ה-12 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-12 (בגרמנית: 12. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
ספר תורה
ספר תורה הוא מגילת קלף או גוויל שעליה כתובה התורה בשלמותה, מתחילת ספר בראשית ועד סוף ספר דברים. את ספרי התורה שומרים בארון הקודש שבבית הכנסת. ספר תורה נחשב לתשמיש הקדושה הקדוש ביותר ביהדות, ונוהגים בו בכבוד מיוחד ובהידור רב. בשמחת תורה, בו מסיימים את קריאת התורה, נוהגים לרקוד עם ספרי התורה.
העור
את ספר התורה, כמו יתר כתבי הקודש כמזוזות ותפילין, כותבים על עורות בעלי חיים, ואם כתבם על חומר אחר כנייר או בד הם פסולים. דין זה נלמד כהלכה למשה מסיני. גם בקבוצת העורות, מותרים לעשיית הקלף רק עורות מבעלי חיים טהורים, אפילו אם הם אסורים לאכילה מסיבות שונות כנבלה או טרפה. על עור של דגים אסור לכתוב ספר תורה, מפני שיש בו זוהמא.
על פי חז"ל ישנם שלושה סוגי עורות: גוויל, קלף ודוכסוסטוס. לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכתחילה יש לכתוב ספר תורה על הגוויל. בנוסף, לשיטת הרמב"ם יש לעבד את עור הבהמה בעפצים. מאידך דעת הרמ"א, בעקבות דעת התוספות, שעדיף לכתוב על קלף המעובד בסיד, ואין לכתוב על גוויל. משום שהקלף נאה יותר, ומשקלו של הספר תורה פוחת. וכן נוהגים האשכנזים.
בקרב יהודי המזרח (עיראק, סוריה, טורקיה, יוון, מרוקו, תוניס ותימן) נהגו כדעת השולחן ערוך וכתבו ספרי תורה על גווילים, וכך גם ספרי התורה של הר"ן והרב יצחק אבוהב. כמו כן, הפוסקים מקרב יהדות המזרח סבורים שעדיף לכתוב גם כיום ספרי תורה על גוויל.
לגבי כתיבת ספר תורה על גויל לבני אשכנז ישנם חילוקי דעות: לדעת הרב שלמה גאנצפריד, לא נוהגים לכתוב ספרי תורה על הגוויל. אולם אם נכתב, ספר התורה כשר.ישנה שמועה לפיה החזון איש סירב להתיר לכתוב ספרי תורה על גוויל. מאידך לדעת הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי, כיום שישנה אפשרות לעבד את הגוויל שיהיה נאה וקל, ישנה עדיפות לכתוב ספר תורה על גוויל.
כדי להכין את עור הבהמה לכתיבה, יש לעבדו. העיבוד נעשה כיום על ידי נתינת העור בסיד שבכך העור יכול להתקיים שנים רבות ולא להירקב. המנהג הקדום היה לעבד את הקלף בעפצים על גוויל, ומתקופת הגאונים הונהג ברוב הקהילות לכתוב ספר תורה על קלף ולעבדו בסיד. עיבוד בעפצים נהוג עד היום בקרב יהדות תימן.
השינויים העיקריים בין שני סוגי העיבודים: בעיבוד סיד הקלף העובר עיבוד זה הוא לבן וקשה, והאותיות שנכתבות עליו ניזוקות במגע עם מים. בעיבוד עפצים הקלף עבה יותר, ומרקמו יותר רך, והאותיות הנכתבות עליו ניזוקות פחות במגע עם מים בנוסף בעיבוד זה בדרך כלל מוסיפים חומרים בהם הקלף מקבל גוון חום.
שרטוט
הקלף צריך להיות משורטט לפני הכתיבה, ואם נכתב ללא שרטוט פסול. את השרטוט עושים בעזרת מרצע, ומצווה מן המובחר לשרטט ביד ימין. מעיקר ההלכה השרטוט לא צריך להיות לשמה. מנין השורות לא משנה מבחינה הלכתית, אך כיום לפי רוב המנהגים נהוג לכתוב 42 שורות, ולפי מנהג תימן נהוג לכתוב 51 שורות. נהוג להוסיף שרטוט נוסף מתחת לשורה האחרונה ומן הצדדים.
הכתיבה נעשית כך שגגי האותיות נוגעים בשרטוט, ואילו תחתית רגלי האותיות מגיעות בערך לחצי השורה. לכתחילה אין לכתוב מחוץ לשרטוט התוחם את הצדדים, שלוש אותיות. בדיעבד אפילו אם כתב מילה מחוץ לשרטוט כשרה. לעומת זאת יש להקפיד בשמות הקודש שלא לכתוב יותר משתי אותיות מחוץ לשרטוט, דבר הפוסל את ספר התורה. אם כתב אות אחת, או את כל שמות הקודש בשלמותם מחוץ לשיטה – כשר.
קלף משוח
בדורות האחרונים היו מעבדים שציפו את הקלף בשכבה המיוצרת מסיד ומקלף שהותך. על ידי משיחה זו מתייפה הקלף, והכתיבה עליו קלה ומהירה יותר, סביב שיטה זו נחלקו הפוסקים האם יש במשיחה זו חציצה בין הדיו לקלף. בשו"ת פנים מאירות התיר ואף פסק שמצווה והידור לכתוב על קלף משוח, שכל הבא לייפות את הכתב אינו חוצץ. אמנם גם לשיטה זו יש להיזהר לא למשוח משיחה עבה מדי, העלולה ברבות בימים להתפורר ולבקע את האותיות שעל גבה. לעומתו פסק בספר "בני-יונה" שהמשיחה מהווה חציצה בין הדיו לקלף אם הדיו לא נספג בגוף הקלף, על כן יש לבדוק אם כשיקלפו את המשיחה לא יישאר רושם דיו על הקלף – הספר פסול, אך אם הדיו עובר דרך המשיחה ונספג בקלף – הספר כשר. הרב שלמה גאנצפריד כתב כי לכתחילה יש להחמיר ולא למשוח את הקלף, אמנם במקום שיש ספר משוח, מותר לקרוא בו בברכה. לעומתו הרב עובדיה יוסף צידד בדעת המתירים את המשיחה.
כתב סת"ם
בכתב סת"ם נכתבים ספרי תורה, מגילות, מזוזות ותפילין על ידי סופרי סת"ם באמצעות קנה או נוצה בדיו סת"ם על גבי קלף. לכתב הסת"ם צורה מרובעת אופיינית, והוא מעוטר בתגים מעל האותיות ש, ע, ט, נ, ן, ז, ג, צ, ץ. כתב זה איננו מפוסק או מנוקד. קיימים שני סוגי כתב עיקריים, כתב אשכנזי (הנקרא גם כתב בית יוסף, משום שדיניו נכתבו בספר בית יוסף) וכתב ספרדי (כתב וועליש, שדיניו נכתבו בספר מור וקציעה).
הלכה למשה מסיני היא שיש לכתוב את הסת"ם בדיו. דיני דיו הסת"ם מרובים הם, אך שתי הדרישות העיקריות לדיו הסת"ם הן שחרוּת וקיום לאורך זמן. הדיו עשוי מפיח להבת נר, שרף אילן, מי עפצים, גומא וממרכיבים נוספים.
בלאי טבעי של הקלף או הדיו עשוי לפסול את ספר התורה, עקב דהיית אותיות או מילים, או שחיקת הדיו מן הקלף. ספר תורה שנפסל יש לגונזו.
דיני הכתיבה
דיני העשייה והכתיבה של ספר התורה הם המורכבים והחמורים ביותר מבין תשמישי הקדושה ביהדות. כתיבת ספר התורה נעשית בידי אדם שהוכשר לכך במיוחד, הקרוי סופר סת"ם. ספר התורה עלול להיפסל בגלל בעיות שונות שהנפוצות שבהם הן טעות בכתיבה, מילה חסרה או מיותרת או מילה שכתובה באופן לא מדויק. בספר תורה פסול לדעת רוב הפוסקים אסור לקרוא בציבור, ויש לתקנו אם הדבר אפשרי. על פי הרמב"ם ישנם עשרים דברים שפוסלים את ספר התורה, ואם אחד מהם קיים בו, הוא נחשב.
אחד המנהגים הנפוצים כיום בכתיבת ספר תורה הוא ווי העמודים, ולפיו כמעט כל עמודה בספר מתחילה באות ו', למעט חמש עמודות המסומנות בראשי התיבות בי"ה שמ"ו, שהם:
תיוג
כיום נהוג לתייג את האותיות "שעטנז גץ" שלשה תגים מעל כל אות. תגים אלו נזכרו בתלמוד. מנהג נוסף לתייג גם את האותיות "בדק חיה" תג אחד מעל כל אות. ואותיות "מלאכת סופר" אין לתייג.
בתגים אין את הפסול "חק תוכות", ולכן אם נדבקו התגים מותר להפרידן.
טוב לומר לפני התיוג: "אני מתייג לשם קדושת ספר תורה", ולפני תיוג שם השם: "לשם קדושת ה'", אך אם לא אמר כשר ואינו מעכב.
מיקום שלושת התגים: באותיות: ג' ז' נ' (ון') – מעל גג האות, ובאותיות ט' ע' צ' (ו'ץ') וש' – מעל הראש השמאלי. מיקום התג היחיד: בשמאל גג האות (בשלישו השמאלי).
מצווה מן המובחר לתייג עם דיו של ס"ת, אך אם תייג בעט רפידוגרף גם כשר, אף על פי שהתיוג יוצא דהוי מעט. ישנם עטים כשרים, וישנם לא כשרים.
אם חסרים תגים וגילו את הדבר באמצע קריאת התורה, אין להוציא ספר תורה אחר, ויש לתקנו לאחר מכן. ואם אין תגים כלל, ואין ספר תורה אחר, הספר תורה כשר בדיעבד ומותר לקרוא בו וגם לברך עליו.
תיקונים בספר תורה
אם נמצא פסול בספר תורה, כגון שחסרה אות או יתירה אות, או שהאות לא כתובה כהלכתה מותר לתקן, כי בספר תורה לא צריך שהכתיבה תהיה כסדרה כתפילין ומזוזות. ואם נמצא הפסול באמצע קריאת התורה מוציאין ספר תורה אחר.
אם נמצא פיסוק בין האותיות, אם השתנה צורתה ונראית כשתי אותיות כגון: מ' שנפסקה באמצע ונראית כמו אותיות כו, מוציאין ספר תורה אחר, ואם לא השתנתה צורתה אין להוריד את הספר תורה, ויתקנו אחרי הקריאה.
חק תוכות
אם האות נוצרת על ידי מחיקה ולא על ידי כתיבה, הרי זה "חק תוכות" והאות פסולה, כגון שנכתב ו' במקום י' אסור לגרד את חלקו התחתון של הו' כדי שיהיה י', משום שהי' נוצרה על ידי מחיקה ולא על ידי כתיבה. דבר זה נלמד מהפסוק "וְכָתַב לָהּ סֵפֶר כְּרִיתֻת" ודרשו חז"ל: "וכתב ולא חקק". וכמו שכך ההלכה בגיטין, הוא הדין גם לספר תורה.
הפסול "חק תוכות" חל בין אם מתחילתה האות לא נכתבה כראוי, בין שאות אחת נדבקה לחברתה ואיבדה צורתה, ובין שנפלה טיפת דיו על האות וקילקלה את צורתה, ובין אם נכנסה אות אחת לתוך חברתה ואיבדה צורתה (כגון אות ל' שנכנסה לתוך הך' שמעליה והך' נראית כאות ה').
נדבקה אות לחברתה באופן שלא השתנתה צורת האות, מותר להפריד ביניהם ואין בזה "חק תוכות".
מבחינה הלכתית
אם איבר מהאות נדבק בגוף האות כגון שנדבק חלקו הימני של הא' בגוף הא', על הסופר לבטל את צורת הא' ורק לאחר מכן לגרד. ואם זה קרה לו תוך כדי כתיבה לא ימשיך לכתוב את הי' השמאלית של הא', כי כל מה שנכתב לאחר הדיבוק צריך לגרד.
אות שנכתבת בשתי פעמים כגון מ', וכתב את החלק הראשון (הכ') בכשרות, ואת החלק השני (הו') בפיסול, כגון שחלקה השני של האות נדבקה לחלקה הראשון ונפסלה, משאיר את מה שכתב בכשרות (הכ'), ומוחק את הו' השמאלית שנכתבה בפיסול, ומתקן.
נפלה טיפת דיו על האות, לדעת הב"ח וקסת הסופר צריך למחוק את כל האות ואחר כך לתקן, ולדעת השו"ע והמשנה ברורה מספיק לבטל את האות מצורת ולתקנה.
אם נדבקו שתי אותיות, כגון שהאות הראשונה נכתבה בכשרות והאות השנייה נדבקה לראשונה ואיבדו צורתן ונראות כאות אחרת כגון נ ו שנדבקו בחלקן התחתון ונראות כט', מוחק את האות השמאלית, ומבטל את צורתה של האות הראשונה ומתקן.
מסורת ספר התורה
בנוסח ספר התורה, במילים ובאותיות, ישנה מסורת מדויקת, העוברת מדור לדור בעם ישראל. בתקופת הגאונים נהגו שתי מסורות בנוסח התורה, המסורת הבבלית והמסורת הטבריינית, למעשה המסורת הבבלית נדחתה מפני המסורת הטברנית. וכן כותב הרמב"ם (הלכות ספר תורה, פרק ח, הלכה ד'):
.
נוסח ספרי התורה בקהילות היהודיות כקהילות אשכנז, ארצות האסלאם ותימן כולם על פי המסורת הטברנית, וכולם אחידים בנוסח רוב ספר התורה, למעט שינויים בודדים שנפלו בין הספרים, כדלקמן. זאת בגלל ההעתקות רבות במשך מאות שנים ספר מספר, ולא היה כתר ארם צובא לעיני הסופרים. אף במסורת הטעמים והנקודות כמעט ולא נפלו שינויים. לשימור זה תרמה רבות ההלכה המייחסת חשיבות עצומה לדיוק נוסח ספר התורה, הקובעת כי ספר תורה שחסרה בו אפילו אות אחת, או נוספה בו אות אחת, ואפילו אות זו אינה משנה את משמעות המילה – ספר התורה פסול. וכן נפסקה הלכה, שאסור להשהות ספר תורה עם טעות יותר משלושים יום, אלא יתוקן או יגנז.
בימינו נתגלו כמה מכתבי יד המקוריים של המקרא של חכמי טבריה, דוגמת כתר ארם צובא, כתב יד לנינגרד, וכתב יד קהיר לנביאים. בלנינגרד יש עוד כתב יד טברייני, שיש טוענים שהוא מהדורה קמא של אהרן בן אשר.
צואה
צואה או גללים (בלשון חז"ל: רְעִי; בסלנג: קַקִִִי או חָרַא) היא הפרשה ממערכת העיכול של אורגניזמים. הצואה היא האופן בו הגוף נפטר מפסולת וממזון לא-מעוכל. לרוב, משתמשים במושג "צואה" לזו של בני אדם, וצואת בעלי חיים מכונה "גללים". צואת עופות מכונה "לשלשת".
ספר תורה
שינויים במסורות
כאמור, למרות הדיוק הכמעט מוחלט בכתיבת ספרי התורה של הקהילות השונות, בעקבות ריבוי ההעתקות ספר מספר, והעובדה שכתבי היד המקוריים של חכמי טבריה לא היו לעיני הסופרים בארצות השונות, נפלו שינויים מעטים בין המסורות השונות בנוסח התורה. נוסח התימנים כמעט זהה לכתבי היד שנמצאו מספרי חכמי טבריה, ככל הנראה זה בהשפעת הרמב"ם שראה את הכתר והגיה את ספר התורה על פיו.
צואה
ישנם מינים, בעיקר של חסרי חוליות, שנמנעים מפליטת צואה. היתרונות האבולוציונים של התפתחות זו עשויים להיות הימנעות מהפצת מחלות באמצעות צואה, וכן התגוננות מטורפים או טפילים שמסוגלים לאתר בעלי חיים באמצעות הצואה שלהם.
ספר תורה
צורת שירת האזינו
שירת האזינו בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים. בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
צואה
במקרים רבים הרכב הצואה עשוי להצביע על מצבם הבריאותי של בעלי החיים שעשו אותה.
ספר תורה
צורת שירת האזינו
מנהג רוב עדות ישראל לכתוב את השירה בשבעים שורות, אולם לדעת הרמב"ם יש לכותבה בששים ושבע שורות, וכך היא כתובה בכתר ארם צובא. בשיטת כתיבה זו, חלק מהשורות אינן שוות, אלא אחד הטורים או שניהם מתקרבים לאמצע השורה, וכן נוהגים יהודי תימן.
צואה
יצירת הצואה
בעלי חיים שונים מייצרים צואה בטווחים משתנים של צורות וגדלים. קוטר הצואה דומה לרוב לקוטר פי הטבעת, אולם האורך כפול בדרך כלל, ותלוי בנפח האחסון של המעי הגס.
ספר תורה
צורת ספר התורה
לגבי צורתם ומראיהם של ספרי התורה ישנם שני סגנונות עיקריים:
צואה
יצירת הצואה
בבעלי חוליות הצואה נוצרת במעי הגס והיא נדחפת לאורכו על ידי שרירים חלקים (בלתי-רצוניים) המצויים בדפנות המעי ונעים בתנועה פריסטלטית. לבסוף, יוצאת הצואה מפי הטבעת. הצואה מורכבת משאריות מזון לא מעוכל, מפיגמנטים הנוצרים בכבד (בעיקר בילירובין, תוצר פירוק של המוגלובין) המקנים לצואה את צבעה החום האופייני, ומחיידקים בכמות גדולה. החיידקים מהווים כשליש מהמסה היבשה של הצואה וגזים אותם הם מייצרים מעניקים לצואה את הריח העז שלה.
ספר תורה
צורת ספר התורה
את ספרי תורה בתוך תיק (הסגנון הראשון שהוזכר) נהוג לכנות "ספרי תורה ספרדיים" בעוד הספרים העטופים ב'מעיל' (הסגנון השני) מכונים "ספרי תורה אשכנזיים". כינויים אלו הם כוללניים ואינם מדויקים, שכן גם בעוד אצל האשכנזים הסגנון השני הוא אכן בלעדי, הוא אינו ייחודי רק ליהודי אשכנז ומשמש גם קהילות ספרדיות במקומות שונים.
צואה
צואה וגוף האדם
בגוף האדם, המזון מתמיין במעי הדק, בו נספגים החומרים התזונתיים השימושיים. המעי הדק מעביר את הפסולת למעי הגס, שהוא צינור שרירי באורך של כשני מטרים, המעביר צואה לפי הטבעת. כשהצואה נעה דרך המעי הגס, הנוזלים מוסרים ונספגים בגוף.
ספר תורה
עיטור ספרי התורה
לספרי התורה נלווים קישוטים וכלים שונים כגון: "כתר", "רימונים", "מגן" ו"אצבע" המורה לקריאה בתורה. את תיקי הספרדים נהוג לצפות בכסף וזהב, ולעטרו במטפחות מבד משובח.
צואה
מרקם ותדירות
הצואה דלה יחסית בנוזלים, אך ריכוזם יכול להשתנות. מבנה ומרקם הצואה תלוי בגורמים רבים, בהם משך הזמן בו ישבה הצואה במעי הגס, כמות הנוזלים שנספגו וכמות הסיבים התזונתיים והנוזלים בתזונה. גורמים אלו משפיעים על מבנה הצואה, שעשוי להשתנות מגושים קשים ודחוסים ועד לצואה דלילה מאוד ומימית. כמות הסיבים התזונתיים בתזונה משפיעה באופן מאזן על מבנה הצואה, כך שתזונה עשירה בסיבים תזונתיים מרככת גושים מדי ומקשיחה צואה מימית מדי. גורמים נוספים שמשפיעים על מרקם הצואה הם כמות הנוזלים בתזונה, וכמות הקפאין הנצרכת.
המרד במחנה סוביבור
המרד במחנה סוביבור (בגרמנית: Aufstand von Sobibór) היה מרד של כ-600 אסירים אשר התרחש ב-14 באוקטובר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה במחנה ההשמדה סוביבור שבפולין הכבושה. היה זה המרד השני במחנה השמדה, המוצלח בחלקו, של אסירים יהודים כנגד כוחות אס אס, לאחר המרד בטרבלינקה.
ספר תורה
קדושת ספר התורה
בספר תורה כשר יש לנהוג בקדושה יתירה וכבוד גדול משאר תשמישי הקדושה, לדוגמה: כל הרואה ספר תורה בשעה שמוליכים אותו, חייב לקום לכבוד הספר. מנהג נפוץ הוא בעת הולכת ספר תורה ממקום למקום, שמספר אנשים מלווים את הספר בהליכתו.
המרד במחנה סוביבור
חיילי האס-אס הוציאו להורג באמצעות גז במחנה ההשמדה סוביבור עד 250,000 יהודים. רוב הקורבנות הגיעו מפולין, כ-33,000 הגיעו מהולנד ומספר אלפים הגיעו מגרמניה. לאחר המרד הזה, האס אס לא השתמש יותר במחנה המוות. הנאצים הרסו את המחנה עד היסוד, ויישרו את שטח המחנה. כדי לחפות על הפשעים שהתחוללו באתר, הקימו במקומו חווה תמימה, בלתי מחשידה, ונטעו יער אורנים על שרידי המחנה.
צואה
מרקם ותדירות
צואה נוזלית מעידה על בעיה רפואית כלשהי, ומכונה "שלשול". שלשול חמור עלול להוות סכנת חיים עקב איבוד נוזלים. צואה המכילה נוזלים מועטים גורמת לקשיים ולכאבים ביציאתה; תופעה זו, המעידה אף היא על בעיה רפואית, מכונה "עצירות".
גם תדירות הפרשת הצואה ("יציאות" בעגה הרפואית) יכולה להעיד על מצב רפואי ובמיוחד על תזונתו של האדם. סיבים תזונתיים, לדוגמה, מאיצים את תהליך הפרשת הצואה, כך שתדירות ה"יציאות" מגיעה אף ל-3 פעמים ביום. התאפקות ממושכת והימנעות חוזרת מהפרשת צואה בעת הצורך וכך גם תדירות נמוכה של הפרשת הצואה, עלולות לגרום לפעילות לא-תקינה של מערכת העיכול, לעצירות ולחוסר איזון תזונתי. מינון עשיית הצרכים התקין נחשב בין 3 פעמים ביום לבין 3 פעמים בשבוע.
אצל ילדים מסוימים ולעיתים אף אצל מבוגרים תיתכן דליפת צואה בלתי רצונית המכונה אנקופרזיס אשר לה מניעים פיזיולוגיים ונפשיים כאחד.
מחלות
מחלות מסוימות, כגון סרטן המעי הגס, מביאות להרס המעי או פי הטבעת. במקרים אלו החולה אינו מסוגל להפריש צואה באופן הרגיל; הוא נדרש לעבור ניתוח המנתב את הצואה אל פתח בבטן (אותו יוצרים המנתחים). הצואה נאספת בשקית פלסטיק אותה נדרש החולה לשאת כל העת ולרוקן מדי פעם.
שימושים
צואה יכולה לשמש כדשן לצמחים מסוגים ושונים, בין היתר משום שהיא מכילה חנקן שמועיל להם, ולכן האדם משתמש בצואת החיות שבמשקו לדישון גידולים חקלאיים (אזי היא מכונה זבל או זבל אורגני), וניתן להשתמש בה לקומפוסט. צואת בעלי חיים מיובשת משמשת גם כחומר בעירה באזורים בהם קשה לתושבים להשיג או לממן חומר בעירה יעיל יותר.
חוקרים אף משתמשים בדגימות צואה של בעלי חיים כדי לחקור ולנטר מידע על מינים מסוימים. שיטה זו אפקטיבית במיוחד לחקר מינים נדירים, שקשה לאתר את פרטיהם אולם קל יותר לאתר את צואתם.
מינים שונים של חרקים משתמשים בצואה כדי לבנות קנים או מבנים למטרות הגנה. מינים אלו התפתחו כך שצואתם תכיל תרכובות אנטי בקטריאליות שתגן על החרקים מהידבקות ממחלות כתוצאה ממגע עם הצואה. יש מינים, למשל דבורי הבומבוס שאף נעזרות בתרכובות האנטי בקטריאליות של צואתן כדי להרחיק טפילים. קישוט קנים בצואה אופיינית גם לחלק ממיני העופות. כוס המחילות משתמש בצואה שלו כדי למשוך טרף, דוגמת חיפושיות זבל. מין הצד השני, ראשתן גדול-ראש נעזר בצואתו כדי לחמוק מטורפים, ופולט אותה כשהוא מפוחד כדי לטשטש את הראות ולהקשות מרדף יעיל אחריו.
צואה כחלק ממערכת אקולוגית
הצואה היא מקור עשיר בפחמן, זרחן, חנקן, אשלגן ומיקרו-נוטריינטים, ובמקרים רבים עשויה להיות חלק משמעותי ממערכת האקולוגית. למשל, הלווייתן הכחול הוא בעל החיים שמייצר את הכמות הגדולה ביותר של צואה כשהוא עושה את צרכיו – בכמות המגיעה עד לכ־200 ליטרים בכל פעם – והצואה שלו היא מזון מרכזי עבור מינים רבים של דגים קטנים וקרילאים. למעשה, צואת לווייתנים היא רכיב חיוני כמעט בכל שרשרת מזון בים. אכילת צואה, או קופרופגיה, היא תופעה רווחת בטבע, בה מינים נזונים מצואתם של יצורים אחרים או צואתם שלהם. מינים שונים של חרקים משתמשים בצואה לגידול צאצאיהם.
גם צמחים המגדלים פירות מתבססים על צואה להמשך קיומם. כאשר בעלי חיים אוכלים את הפירות ומפרישים את צואתם במקום מרוחק לצמח ממנו נזונו, בצואתם ישנם גרעינים של הצמח שמאפשרים צמיחתו של צמח חדש. לצמחים יש יתרון בצמיחה במיקום מרוחק זה מזה, גם בהפחתת התחרות על משאבים, וגם בהגנה מפני מחלות וטפילים.
ספר תורה
ספר תורה שנפל
המשנה במסכת אבות כותבת:. מכאן עולה שהציבור חייב בכבודו של ספר תורה, וספר תורה שנפל מעיד על חיסרון בבני המקום, ומחייב תענית, מתן צדקה, והגברת לימוד תורה.
על האדם המפיל את ספר התורה לצום יום אחד, כדי לכפר על בזיון התורה שנתגלגל על ידו. דין זה אינו מופיע בתלמוד או בראשונים, אך כך נהגו בכל ישראל, וכך פסקו האחרונים. אף הקהל שהיה נוכח בעת נפילת הספר נוהג לערוך סדר תשובה, משום שלכל אחד מהמשתתפים הייתה איזו שהיא אחריות לכבוד הספר, וייתכן שאם היה שם לב יותר למתרחש, היה יכול מנוע את הנפילה. בדין זה ישנם מנהגים שונים: יש שחייבו את כל הקהל בצום, ויש שחייבו בצום אף את חברי בית הכנסת שלא היו נוכחים בעת הנפילה, שנפילת ספר תורה היא סימן רע לכל הקהל, שלא שומר מספיק על ספר התורה.
קריאה בספר התורה
ספרי תורה מוצבים בארון הקודש בבתי הכנסת, ומשמשים לקריאה בתורה בזמן התפילות. בקריאת התורה בציבור בעל קורא קורא את הפרשה בקול רם ובטעמים, ומספר אנשים (המשתנה בין ימי הקריאה השונים) מהציבור "עולים לתורה" בזה אחר זה. העולה ניגש אל ספר התורה, מכריז: 'ברכו את ה' המבורך', מברך את ברכות התורה, וקורא בלחש מילה במילה אחרי בעל הקורא את הקריאה, ומברך אחריה. מעיקר הדין העולים לתורה הם גם קוראים בתורה, וכך נוהגים עד היום יהודי תימן, מאוחר יותר בגלל חוסר בקיאותם של רוב המתפללים, השתרש המנהג שה"בעל קורא" קורא בקול והעולה קורא עמו בלחש.
מקור דין הקריאה בתורה בציבור הוא תקנת חז"ל קדומה, המיוחסת עד ימי משה רבנו. קריאת התורה נעשית בתפילת שחרית בשני וחמישי, בשבת, בראשי חודש וימים טובים, בחנוכה ופורים, וכן במנחה של שבת. לאחר הקריאה בתורה (או לפניה, בהתאם למנהג המקום) נוהגים להגביה את התורה להראות את תוכן התורה לכל הקהל, תוך כדי האמירה: "זאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל". הקריאה בתורה מתבצעת בניגון מיוחד, המשתנה בין עדות וקהילות ישראל, המסומן באמצעות טעמי המקרא, המשמשים גם לציון הפיסוק וצורת ההגייה הנכונה. מכיוון שיש איסור להוסיף לספר התורה תווים מיותרים, הקורא בתורה חייב לזכור את הניקוד, טעמי המקרא וההטעמה הנכונים לכל מילה.
בכל שבת לאחר תפילת שחרית של שבת קוראים בציבור את פרשת השבוע. בקריאה זו שבעה אנשים עולים לתורה. קריאת הפרשיות מסודרת כך שבשנה שלמה תיקרֵא כל התורה בציבור. קריאת הפרשה האחרונה, פרשת וזאת הברכה, נעשית ביום שמחת תורה, בו שמחים וחוגגים את סיומה של קריאת התורה, ועוד באותו היום מתחילים לקרוא את התורה מחדש, בפרשת בראשית, להתחלת סבב קריאות חדש. בראשי חודש ובימים טובים קוראים בתורה מעניינו של היום.
בשבתות, בימים טובים ובצומות במנחה לאחר קריאת התורה מפטירים בנביא, למעט תשעה באב שבו מפטירים גם בשחרית.
מצוות כתיבת ספר תורה
ישנה מצווה על כל אדם מישראל לכתוב ספר תורה, שנאמר, ואפילו הורישו לאדם אבותיו ספר תורה, מצווה עליו לכתוב בעצמו ספר אחר. זאת בניגוד לכתיבת תפילין שהיא הכשר מצווה בלבד. מי שאינו יודע לכתוב ספר תורה, או עסוק וטרוד מכדי לעשות זאת, יכול לקיים את המצווה בשכירת סופר, או בקניית ספר תורה כתוב. בתום כתיבתו של ספר תורה נהוג להכניסו לבית הכנסת בחגיגה גדולה, בטקס הקרוי הכנסת ספר תורה.
מצוות כתיבת ספר תורה למלך
ישנה מצווה מיוחדת על מלך ישראל לכתוב לעצמו ספר תורה, מלבד החיוב שמוטל על כל אחד מישראל. נמצא שלכל מלך היו שני ספרי תורה, האחד היה מניח על לבו על מנת לקרוא בו, והשני היה מונח בבית גנזיו. בזמן 'הַקְהֵל' היה המלך קורא בבית המקדש בספר תורה שלו לפני כל ישראל אנשים נשים וטף אשר מצווים היו לשמוע את הקריאה מפיו.
הכנסת ספר תורה
הכנסתו של ספר תורה חדש לבית הכנסת נעשית בטקס חגיגי, שתחילתו בכתיבה חגיגית של האותיות האחרונות בביתו של תורם הספר, וברוב המקומות נהגו גם לשתף את הציבור בתפירת עץ החיים ליריעה האחרונה, והמשכו בתהלוכה מלווה בשירה ובריקודים מביתו של התורם אל בית הכנסת. את ספר התורה החדש מעטרים בעיטורים, ובהולכתו לבית הכנסת פורשים מעליו חופה. האירוע מלווה בשירים וריקודים רבים. בתום התהלוכה, ובהתקרב ספרי התורה לבית הכנסת, יוצאים מספר חוגגים מבית הכנסת ורוקדים עם ספרי תורה הישנים שבבית הכנסת מול הספר תורה החדש המוכנס לבית הכנסת, בשירת הפסוק מתהלים "שאו שערים ראשיכם והינשאו פתחי עולם ויבוא מלך הכבוד". בהיכנס ספר התורה לבית הכנסת, רוקדים עמו עוד שעה ארוכה בבית הכנסת עצמו, ולאחר מכן מכניסים אותו לארון הקודש.
לאחר הכנסת הספר לארון הקודש, נהוג להוציאו תוך אמירת פסוקי "אתה הראית לדעת" (כמו בשמחת תורה) ולקרוא בו בלא ברכה בפרשת וזאת הברכה מ"מעונה אלקי קדם" עד סוף הפרשה. לאחר מכן מכניסים אותו חזרה לארון הקודש. תורם ספר התורה מברך ברכת שהחיינו בפעם הראשונה שהוא קורא בו.
לאחר גמר הכנסת ספר התורה, נערכת סעודת מצווה לרגל הכנסת ספר התורה להיכל.
ספר התורה העתיק ביותר
ספר התורה השלם העתיק ביותר נמצא בספריית אוניברסיטת בולוניה, והוא כבן 850 שנה. בעקבות טעות בקטלוג תוארך הספר למאה ה-17, ורק בשנת 2013 נתגלה כי הוא עתיק בהרבה וכי הוא נכתב במאה ה-12.
ככל הידוע, ספר-התורה העתיק ביותר שנמצא עדיין בשימוש בבית כנסת, מצוי בקהילה היהודית בביאלה. על-פי בדיקת פחמן-14 של גוילי הספר, הוא תוארך לסביבות שנת 1250.
קטעים עתיקים יותר מספרי תורה קיימים כבר בין מגילות מדבר יהודה וכן קיימים כתבי יד עתיקים יותר של התורה בצורת מצחף (קודקס), שאינם ספר תורה. כתב היד השלם העתיק ביותר של התנ"ך הוא כתב יד לנינגרד. כתב היד המכונה כתר ארם צובא הוא עתיק ממנו, אך מן התורה לא נשתמרו בו אלא פרקים בודדים בסוף ספר דברים.
במאי 2023, נרכש כתר ששון/קודקס ששון במכירה פומבית בניו יורק בסכום עתק של 38.1 מיליון דולר. הספר הוא התנ"ך העתיק ביותר שהשתמר כמעט בשלמותו עד היום, והוא כתב היד היהודי היקר ביותר שנמכר אי פעם. הדיפלומט ואיש העסקים האמריקני אלפרד מוזס רכש את הספר עבור מוזיאון אנו בישראל.
המרד במחנה סוביבור
ניסיונות בריחה קודמים
ניסיונות בריחה של אסירים ממחנה ההשמדה סוביבור, היו לאורך כל תקופת קיומו. היו אלה ניסיונות ספורדיים. רובם נכשלו והאסירים נתפסו ונרצחו מידית, או שהובאו בחזרה אל המחנה והוצאו בו להורג יחדיו עם אסירים נוספים. ניסיונות בריחה אלה התקיימו עוד לפני המרד. בין 47 ניצולי המחנה ששמם נודע היו חמישה אנשי "קומנדו היער" שהצליחו להימלט במהלך ניסיון בריחה קודם. כל ניסיון בריחה הביא לירי שרירותי באסירי המחנה לדיכוי ניסיונות נוספים.
ביוני 1943, הונח שדה מוקשים מסביב למחנה כדי למנוע בריחות מהמחנה. רק באזור השער הראשי מול מפקדת המחנה ורחבת המסדרים של מחנה מס.1 לא היו מוקשים כדי לא לסכן את אנשי ה-SS.
קבוצת ההתנגדות
באביב 1943 כשהגיעו פחות משלוחים של יהודים למחנה סוביבור, הבינו האסירים שחיסול המחנה מתקרב, ופרוש הדבר הוא רציחתם. כפועל יוצא מזה הקימו האסירים קבוצת התנגדות של עשרה עד שנים עשר אסירים בראשות ליאון פלדהנדלר.
בקבוצת ההתנגדות הועלו מספר רעיונות ביניהם, להרעיל את אנשי האס אס, להצית את המחנה או לחפור מספר מנהרות מילוט. בקיץ 1943 החלו האסירים במחנה מספר 3 לחפור מנהרת מילוט. כשהמנהרה התגלתה והאסירים הוסגרו, אנשי האס אס הוציאו להורג את החופרים בעריפת ראשיהם וירו בכל יתר האסירים שהיו במחנה הזה.
ב-23 בספטמבר 1943 הגיעה למחנה קבוצה של 80 שבויי מלחמה סובייטים, כולל אלכסנדר פצ'רסקי, שהיה סגן בצבא האדום, בטרנספורט שכלל כ-2,000 יהודים. החיילים מנוסי הקרבות והמאומנים לביצוע פעולות טקטיות הצליחו לתכנן פעולות צבאיות מדויקות ולבצע אותן בדיוק כפי שתכננו. פלדהנדלר ופצ'רסקי קיימו קשר ביניהם והקימו את "הועדה המחתרתית" של ארבעה שבויי מלחמה סובייטים וארבעה מאנשיו של פלדהנדלר. הוועדה התכנסה באופן רציף, שיתפה מידע והגתה תוכניות מילוט.
הם נאלצו לנטוש תוכנית בריחה המונית שתוכננה בתחילה, באמצעות מנהרת מילוט בשל מפלס מי תהום גבוהים ומיקום שדה המוקשים. לאחר מכן תכנן פצ'רסקי בריחה של כלל האסירים. לשם כך הוא תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר שהם יחוסלו, לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה. תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות, בשל סיבות שונות. לבסוף, נקבע היום המיועד לבריחה, בשל היעדרותו מהמקום של מפקד המחנה. הרעיון היה למשוך את אנשי האס אס למארבים שהוכנו בנגרייה ובמחסן הבגדים, באמתלה שהם ינפקו בגדים ונעליים יפים ומיוחדים לנשותיהם, ולרצוח אותם שם בשקט ובחשאי כשעה לפני הבריחה ההמונית. כדי לחפות על היעלמותם של אנשי האס אס שנרצחו, חלק מהשבויים הסובייטים היו אמורים ללבוש מדי אס אס.
לנגרים במחנה מספר 4 היו בנגריה גרזנים, פטישים וכלי נגרות אחרים לצורך עבודתם. האסירים בנפחייה הכינו סכינים מפח. האקדחים של אנשי האס אס שנהרגו היו אמורים להינתן לאסירים הסובייטים שהיו מנוסים בתפעול נשק.
התכנון
על מנת להבטיח סודיות, היו מעורבים בתוכניות רק 30 עד 40 אסירים, אשר היו אמורים להקים קבוצות קרב. התאריכים 13 או 14 באוקטובר נבחרו ליום הבריחה. משום שהאסירים ידעו שמפקד המחנה, פרנץ רייכלייטנר, סגנו גוסטב וגנר, שנחשב מסוכן ואכזרי במיוחד, ואנשי אס אס אחרים לא יהיו במחנה באותו היום. את קרל פרנצל שהיה אחד ממפקדי המחנות הפנימיים בסוביבור ונחשב לאיש האס אס האכזרי ביותר במחנה, היה צריך לפתות להגיע לצריף הנגרייה ביום המרד ושם סמיון רוזנפלד היה צריך לדקור אותו למוות.
הפעולה הייתה אמורה להתחיל בשעה 16:00 והבריחה תוכננה לשעה 17:00 קרוב לשקיעה. הקשר הטלפוני כלפי חוץ היה אמור להתנתק בתחילת המרד. לאחר חיסול אנשי האס אס, כל האסירים היו אמורים להתייצב בשעה 17:00 כרגיל ברחבת המסדרים. שם אמורים היו להדריך את האסירים שלא היו בין יוזמי התוכנית אודות הבריחה מהמחנה. בשלב הבא האסירים היו אמורים לצעוד בשורות סדורות אל השער הראשי, בו לא היו מוקשים. החיילים סובייטים במדי האס אס היו אמורים ללוות את השבויים הצועדים כהסוואה ולפקד עליהם בפקודות גרמניות. ביער הסמוך היו מקומות מסתור ראשונים בשעה שהחושך ירד. אם הדרך דרך השער הראשי לא הייתה אפשרית, האסירים הודרכו לפוצץ את המוקשים תוך יידוי אבנים כדי ליצור נתיב מילוט חלופי. במקרה זה, שבויי המלחמה הסובייטים היו צריכים לרוץ לפתוח את גדרות התיל בצבתות ולהגן מפני אנשי האס אס והשומרים הנותרים באמצעות הנשק שתפסו. האסירים חילקו ביניהם כסף ודברי ערך כדי להשתמש בהם בשעת בריחה.
משמר המחנה כלל בין 25 עד 30 אנשי אס אס גרמנים, כאשר לפחות 18 מהם נכחו תמיד במחנה. בנוסף להם היו עוד כ-90 עד 120 שומרים אוקראינים, מאנשי טרווניקי. התנהגותם הייתה מרכיב אי הוודאות העיקרי ביותר בתוכנית. "הועדה המחתרתית" קיוותה שאם החיילים הסובייטים, יהיו לבושים במדי אס אס, יתנו פקודות בגרמנית לאסירי המחנה הצועדים, השומרים מאנשי טרווניקי לא יחשדו.
הבריחה ההמונית תוכננה במקור ל-13 באוקטובר 1943. אך מכיוון שצוות אס אס אחר הגיע למחנה ההשמדה סוביבור באותו יום, הוועדה המחתרתית נאלצה לדחות את הפעולה ביום אחד.
המרד
ב-14 באוקטובר 1943 בשעה 16:00 אחר הצהריים (ט"ו בתשרי תש"ד, חג הסוכות) סמוך לשקיעה, החל המרד כמתוכנן. בראשו עמד פצ'רסקי במחנה מספר 1 ופלדהנדלר היה במחנה מספר 2.
חיסול אנשי ה-SS
כמתוכנן, אנשי האס אס נהרגו בחשאיות ובשקט. איש האס אס יוזף וולף שהיה מפקד כיתה, נהרג ממכת גרזן בעת שניסה מעיל עור בצריף המיון, יהודה לרנר  בן ה-17 וארקדי וייספאפיר, שהיה שבוי מלחמה סובייטי הרגו את מפקד האוקראינים זיגפריד גראטשוס ואת האוקראיני אוברמן ראי קלאט, באמצעות גרזנים. קצין האס אס יוהאן נימאן, סגן מפקד המחנה, היה קצין האס אס בדרגה הגבוהה ביותר שהיה בתפקיד באותו יום. לכן הוא היה האדם הראשון שתכננו המורדים להתנקש בחייו. נימאן חוסל בצריף החייטים. הוא נפגע משתי מכות עם גרזן בראשו בעת שניסה מעיל עור, על ידי אלכסנדר שובייב. נימאן וגראצ'וס היו שני קציני האס-אס בעלי הסמכות הפיקודית במחנה באותו ערב במחנה. סטניסלב "שלמה" שמאזנר היה חלק מקבוצה של ארבעה אסירים שהרגו את הקאפו הראשי של המחנה. לצורך חימוש הצוות בבית המלאכה שלו שלמה גנב והסתיר כמה גרזני נגרות שנשלחו להשחזה. בנוסף שמייזנר גנב גם שלושה רובים מהנשקייה לאחר ששכנע את הזקיף האוקראיני ממתנדבי טרווניקי שהוא נשלח לקחת את הרובים לצורך תיקונם. הוא מסר שני רובים לשבויי המלחמה הסובייטים והתעקש לשמור על השלישי לעצמו. בסערת הבריחה ירה שמייזנר בשומר שעמד במגדל התצפית. בשלב זה נותקו גם קווי הטלפון לקשר שמחוץ למחנה.
איש האס אס ורנר דובואה נורה ונפצע קשה ממכת גרזן. אסיר המחנה חיים אנגל והקאפו פוז'יצקי דקרו את מפקדי מחנה מספר 2, איש האס אס רודולף בקמן ומפקד הכיתה טומס שטפל. מפקדי כיתות האס אס, פריץ קונרד ויוסף ולסטר, נהרגו בבית המלאכה לבדים, ומפקד חוליית האס אס, פרידריך גאולסטיץ', נהרג ממכת גרזן בנגריה של שלמה לייטמן. איש האס אס וולטר ריבה מת במוסך. גם אנשי האס אס נובק, מקס ברי וארנסט שטנגלין נהרגו על ידי האסירים. עד הערב, שנים עשר אנשי אס אס נהרגו ודובואה נפצע אנושות; עוד 12 מתוך 29 אנשי האס אס שהיו חלק ממשמר המחנה בזמן המרד לא נכחו באותו יום. כמו כן, נהרגו שני אנשי טרווניקי: שומר אוקראיני אלמוני וקלאט (האיש היחידי מאנשי טרווניקי שלא הכה אסירים במחנה ההשמדה סוביבור).