cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואאל נסאר
חייו
בתחילת דרכו שימש נסאר כמאבטח של מנהיג תנועת החמאס, אחמד יאסין. ממידע שהתקבל עלה נסאר כמי שביצע באוגוסט 1995 פיגוע ירי נגד כוחות צה"ל ותכנן לבצע פיגוע התאבדות. במאי 1996 נעצר על ידי הרשות הפלסטינית ושוחרר לאחר חקירתו.
מאז שחרורו על ידי הרשות הפלסטינית הסתמן ואאל נסאר כמפקד החמאס בעיר עזה וסגנו של מוחמד דף, ראש הזרוע הצבאית של החמאס.
ואאל נאסר חוסל כשמסוקי צה"ל ירו טילים לעבר אופנוע שעליו רכב עם פעיל אחר בחמאס, מוחמד סרסור, ב-30 במאי 2004.
תעמולת הבחירות לכנסת השבע עשרה
הבחירות לכנסת השבע עשרה אשר נערכו ב-28 במרץ 2006, אופיינו באחוזי ההצבעה הנמוכים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, ואופיינו גם במערכת תעמולה רדומה, יחסית למערכות בחירות קודמות, שאופיינה גם באחוזי הצפייה הנמוכים בשידורי הטלוויזיה ובמספר פעילים מועט בשטח. על אף זאת, מספר תשדירים וקמפיינים בלטו, בהם קמפיין ה"נייט, נייט, דא" של ישראל ביתנו ופרסומת הזרעונים של מרצ שזכתה לתשבחות רבות, וגם תשדירי "ימין חדש עולה" של טב, ו"הפעם לא מתפשרים" של ברוך מרזל.
שלטי חוצות ותעמולת רחוב
ש"ס הייתה מהראשונות להתחיל בקמפיין הבחירות שלה, שבשלב זה מתבסס על שלטי חוצות עם תמונתו של הרב עובדיה יוסף והסיסמה "מי לה' אלי" (המיועד לציבור הדתי והחרדי). מאוחר יותר נוספו שלטים בסגנון כללי יותר, עם פניו של יו"ר המפלגה ח"כ אלי ישי והסיסמה "מנהיג חברתי אמיתי". בכנס פתיחת הקמפיין שמה ש"ס דגש על המצב החברתי והמלחמה בעוני. בדומה לחלוקת הקמיעות שנעשתה בבחירות לכנסת ה-16, חילקו פעילי המפלגה ספרי תהילים כאמצעי תעמולה.
קמפיין מפלגת העבודה התבסס, מלבד על גיוס "כוכבים", על שלטי רחוב ובהם תמונה של עמיר פרץ עם הסיסמה "כי הגיע הזמן". לאחר זמן מה עלה קמפיין חדש, המבוסס על הססמה "נלחמים בטרור, מנצחים את העוני", כשאת המילים "את העוני" מחליפות מדי פעם מילים שונות ("בחינוך", "בפנסיה", "בשכר המינימום"). קמפיין נוסף כלל פוסטר קבוצתי של "הנבחרת של פרץ" ובהם עמי איילון, בנימין בן אליעזר, יולי תמיר ושלי יחימוביץ'.
מפלגת קדימה
מפלגת קדימה החלה גם היא בקמפיין, שבעקרון היה מבוסס על דמותו של אריאל שרון והססמה "קדימה שרון - מנהיג חזק לשלום". הקמפיין הופסק בעקבות האירוע המוחי שבו לקה שרון. כחודש לאחר מכן חודש הקמפיין והסיסמה הוחלפה ב"קדימה ישראל" לצד אותיות פתק ההצבעה שלהם, "כן". בדומה לעבודה, גם קדימה מתבססת בקמפיין על הצגת רשימת מועמדים רחבה והדגשת איכותם ולא רק על ראש מפלגתה. כמו כן, בקמפיין שלהם הם תוקפים ישירות את נתניהו ובשימוש בססמה "בלי פאניקה ביבי" ומאפיינים אותו כפוליטיקאי שנלחץ בקלות ולא עומד בלחצים. מודעות הבחירות שלהם כללו את הססמאות "קדימה ישראל", "קדימה בדרך של שרון", "קדימה גדולה=ישראל יציבה". לקראת הבחירות עם ההידרדרות בסקרים והפחד מאחוזי הצבעה נמוכים הפיצה המפלגה באינטרנט את הסלוגן: "אם לא תצביע - ביבי יגיע" ובתשדירי הטלוויזיה הזכירה את ניצחונו המפתיע של ביבי בבחירות 1996. באוקטובר 2006 הוציא ערן ארדן, מנהל הקמפיין של קדימה באינטרנט את הספר "קדימה תקליק" אודות הקמפיין, וזכה לביקורות על חשיפת ספינים מהתעמולה.
הליכוד
מפלגת הליכוד פרצה בקמפיין נגדי כנגד מפלגת קדימה, המתבססת על מודעות שחורות עם הסיסמה "קדימה לגבולות 67'" וציטוטים של אהוד אולמרט המרמזים על תמיכתו בחזרה לגבולות 67' ו"טרנספור" ישראלים, הקמפיין זכה לתגובות קוטלות בתקשורת. בעקבות כך ובעקבות ניצחון החמאס בבחירות לפרלמנט הפלסטיני, החליטו בליכוד על קמפיין חדש בססמה "חזק מול החמאס". אופיו של קמפיין זה הזכיר לרבים את תעמולת הבחירות של נתניהו מ-1996. תמונתו של נתניהו שפורסמה במודעות צולמה אף היא באותה התקופה, דבר שחיזק תחושה זו. בהמשך, הפיצו הליכוד מספר סרטונים באינטרנט המתארים כיצד אולמרט נכנע לחמאס. ב-21 בפברואר השיקו קמפיין הקורא לאולמרט "שמאלמרט" ומאפיין אותו כאיש שמאל הנכנע לטרור ומוותר לחמאס. בשבוע השני של מרץ פתח הליכוד בקמפיין הקורא להצביע "מחל" כדי "לעצור את הנסיגה" ותליית שלטים עם הססמה "הליכוד חזק - ישראל בטוחה".
מרצ
הקמפיין המקורי של מפלגת מרצ בוסס על הסלוגן "הצד השמאלי הוא הצד שחושב. מרצ – המוח של המדינה". אולם, בעקבות האירועים המוחיים בהם לקה רה"מ אריאל שרון, חשו במפלגה שקמפיין כזה עלול להיתפש כחסר טאקט, וגנזו את המודעות. כפי שנהגו במערכות בחירות קודמות, החליטו במרצ לשים דגש על הצד המדיני וזכויות אדם. בסוף ינואר פתחה המפלגה בקמפיין שכלל מודעות גדולות ובהן ססמאות כגון "אוהבי ערבים", "שמאלנים מניאקים" ו"יפי נפש" הכתובות בצבע ירוק (המזוהה עם מרצ) שלכאורה היו אמורות להכפיש את המפלגה. בעקבות תגובות נזעמות, בעיקר מתומכי המפלגה, חשפו במרצ שמדובר בטיזרים לקמפיין שלהם. בהמשך פורסמו מודעות ברורות יותר בנוסח "אוהבי ערבים - והומואים ולסביות ונשים וגמלאים וסטודנטים!" וכדומה.
גם לאחר ששככה הסערה, הוסיפה המפלגה לעשות שימוש בפרובוקציות למטרות תעמולה. כך פורסמו מודעות בהן תמונות מועמדי המפלגה ולצידן ססמאות בוטות. על מודעתו של יוסי ביילין, לדוגמה, נכתב: "אין לי אמא ערבייה, אבל אמשיך להילחם למען השלום והשוויון". במודעות שהביאו נציגי המפלגה לביקוריהן בבתי הספר התיכוניים, הוצגה עטיפה ירוקה וסגורה של קונדום, עליה מודפסת המילה "meretz", ולצידה הטקסט "מוכנים לפעם הראשונה? מרצ תדאג שגם תיהנו! הגעתם לגיל שאפשר להתחיל... להצביע! אז כשאתם עושים את זה בפעם הראשונה, תעשו את זה בטוח".
במקביל הפיצה המפלגה באמצעות האינטרנט סרטוני אנימציה שונים ששמו ללעג את מועמדי קדימה, הליכוד והעבודה. באחד הסרטונים שבו תואר את אולמרט כאיש חסר אופי המנסה לחקות את אריאל שרון בכל מעשיו. באחר הוצג פרץ כחקיין גרוע של ביבי החוזר על דבריו ואינו מסוגל לחשוב בעצמו.
מאוחר יותר התייצבה מרצ תחת הססמאות "מרצ בשמאל - האדם במרכז" ו"חייבים מרצ גדולה בממשלה".
בעקבות סקרים שהצביעו על סיכוי שמפלגת עלה ירוק תעבור את אחוז החסימה, וכן מתוך מאבק על קולות של בוחרים צעירים, נשמעו במפלגה לראשונה קולות הקוראים לאי-הפללה של משתמשים בסמים קלים. הדבר הביא לתגובה חריפה מצד יו"ר "עלה ירוק", שהתרעם על "גנבת" חוט השדרה של מצעם. כמו כן, מצביעיה הוותיקים של המפלגה הביעו חוסר אהדה לרעיון. בהמשך הוזכר הנושא בחומר שהפיצה המפלגה שבכותרת: "שיחפשו - את סוחרי הסמים הגדולים, לא את הצרכנים הקטנים".
מפלגות נוספות
בחזית יהודית לאומית, מפלגתו של ברוך מרזל, הפיצו מספר קמפיינים ובהם התקפות חריפות על הממשלה, שלוש המפלגות הגדולות ובג"ץ. סיסמתו של מרזל היא: "כי הפעם לא מתפשרים". מפלגת חירות, לעומת זאת, ביססה את הקמפיין על "פיצוי-פינוי לפלסטינים".
עד פברואר ניהלה רשימת האיחוד הלאומי את הקמפיין בעיקר באינטרנט ודרך חוגי בית. הקמפיין מתבסס על הסרטים הכתומים כאמצעי זיהוי וסמל למחנה הלאומי-אמוני וערכיו. המפלגה שינתה את צבעיה לכחול-לבן-כתום ורצה תחת הססמה "כתום עכשיו". ב-9 בפברואר התאחדה הרשימה עם המפד"ל וב-21 בפברואר השיקו את הקמפיין שלהם, שמטרתו למצב את המפלגה כבית החדש של הציבור הימני, הדתי והמסורתי וכראש מחנה הימין בכנסת. ססמאות הקמפיין הן "יוצאים מהמלכוד - ימין חדש עולה", "מאמינים במדינה - מחליפים ממשלה" ו"יחד יהיה טֹב" (אותיות פתק ההצבעה שלהם). מייצגי הרשימה העיקריים בתקשורת ובחוגי הבית הם אפי איתם, אריה אלדד ושאול יהלום. בתחילת מרץ פסלה ועדת הבחירות בראשות דורית ביניש קמפיין שלהם שפונה לחיילים, משום שנגד את החוק שאוסר תעמולה ישירה לחיילים וזאת אחרי שדחתה את עתירתם לפסול את רע"ם-תע"ל. לצד שלטי הבחירות, שכללו את הסלוגן "ימין חדש עולה" בצירוף הפתק "טב", ניהלה המפלגה מספר מבצעי "פנים אל פנים" בהם חברי ופעילי המפלגה, לבושים בכתום, עוברים מבית לבית במטרה לשוחח עם האנשים ולשכנע אותם להצביע לאיחוד הלאומי-מפד"ל או לפחות למפלגות הימין. בנוסף זכתה המפלגה לתמיכה ממטה הנכים שקרא להצביע עבורם, בעקבות פועלם של הח"כים זבולון אורלב ושאול יהלום למען הנכים בכנסת.
מפלגת ישראל ביתנו ביססה את הקמפיין שלה על ההבטחה להחזיר את הביטחון האישי תוך שימוש בתדמית של אביגדור ליברמן כמנהיג חזק ו"ביצועיסט", שמזיז דברים בכוח. המפלגה שמה דגש על מלחמה בטרור, מלחמה בפשע ובאלימות הגואים וכן בתוכנית מדינית שכוללת חילופי שטחים בהם יעבור רוב ניכר מערביי ישראל לרשות/המדינה הפלסטינית. סיסמת הבחירות היא "דא (כן ברוסית) ליברמן". קמפיין זה, שהחל באופן לא רשמי עוד הרבה לפני הבחירות, הקנה למפלגה תמיכה עצומה, וכוחה בסקרים נע בין 8 ל-12 מנדטים.
מפלגת תפנית של עוזי דיין אימצה את הצבעים כחול וירוק והניפה כדגלה העיקרי את המלחמה בשחיתות. ססמת הקמפיין הייתה "אין דין. יש דיין" מודעות הבחירות של המפלגה כללו תמונות של אולמרט, נתניהו ופרץ כשלושת הקופים הסותמים את עיניהם, פיהם ואוזניהם. מאוחר יותר הוסף עליהם שלט הטוען שתפנית זוכה ל-7.4% מקולות הבוחרים.
חד"ש החלה לחלק סרטים אדומים, בדומה לסרטים הכתומים שהיו נגד ההתנתקות. הסרטים מסמלים צדק חברתי וצדק סביבתי, שני אלמנטים חשובים במצעה של חד"ש. חד"ש בחרה כססמה הראשית בציבור היהודי את הססמה "עולם חד"ש אפשרי". לססמה צורפו ססמאות כגון "שותפות יהודית-ערבית", "די לשלטון 18 משפחות ההון" ו"שמאל אדום-ירוק".
בל"ד ורע"ם-תע"ל ביססו את הקמפיין שלהם על שלילת ההצבעה למפלגות ציוניות וגינוי חריף של ערביי ישראל העושים זאת.
מפלגת שינוי פתחה בקמפיין מוקדם יחסית, שכלל תמונה של טומי לפיד עם הססמה "שינוי - שלטון החוק", אך הוא התבטל לאחר זמן קצר. אחרי שהמפלגה התארגנה מחדש מהפילוג היא יצאה בקמפיין "שינינו את שינוי, נשנה את המדינה" שמרמז לאירועים הסוערים שעברו על המפלגה.
מפלגת חץ שחבריה הם מי שהיוו את רוב מפלגת שינוי בכנסת ה-16, השתמשו בססמה "חץ חילוני לכנסת" ובקמפיין שלהם הופיעה הססמה "ש"ס וחוזר חלילה", כאשר הם מדגישים בעיקר את פועליהם בכנסת ה-16 ומזהירים מעליית המפלגות החרדיות בבחירות הקרובות, אם חץ לא תשוב להוות קיר חוסם כנגד סחטנות חרדית. הקמפיין, שבלט בבוטות שלו, הוא מהקיצוניים שהובילו חברי המפלגה במערכת בחירות לכנסת.
יהדות התורה פתחה את הקמפיין אחרונה, ולראשונה פנתה בקמפיין גם לציבור המסורתי וחילוני, הרוצים במדינה יהודית וחשובים להם ערכי הדת והמסורת. בין השאר כולל הקמפיין את הססמה "נפש יהודי הומיה" המופיע בתקווה.
תשדירי התעמולה בטלוויזיה
הערה: חלק מהקישורים מובילים לסרטי וידאו בפורמט wmv או mpg.
תשדירי התעמולה בטלוויזיה שודרו מ-7 במרץ עד 26 במרץ מידי ערב בערוצים הממלכתיים (1, 2 ו-10).
"העבודה" התמקדה בהעלאת שכר המינימום ל-1000$ והציגו את חברי הרשימה כמו את המצע, ובנוסף ביצעו השוואה בין עמיר פרץ לביל קלינטון וטוני בלייר בנושא זה. זמריר הבחירות הוא "האמת שלי היא האמת שלךָ. להביא שלום, אור ואהבה" על רקע חברי העשיריה הראשונה של העבודה המתארגנים לצילום קבוצתי.
קדימה שידרה סרט על "דרך שרון" הכולל מוטיבים מלחן התקווה ותמונות של הרצל ובן-גוריון במטרה להציג את אהוד אולמרט כממשיכו ומצד שני תקפה את בנימין נתניהו חזיתית. לצד אולמרט הופיעו גם בכירי המפלגה, כגון ציפי לבני, שמעון פרס ומאיר שטרית. הצמד שאול מופז את אבי דיכטר הוצג על תקן מומחי הלוחמה בטרור של המפלגה על רקע תמונות של סיכולים ממוקדים ומצלמות ביטחון.
ש"ס התמקדה בקמפיין החברתי שתקף את בנימין נתניהו כמי שאחראי לפגיעה בחלשים, לעוני ולרעב והתרכזה בקיצוץ הקצבאות על ידו. בנוסף נפסל קמפיין של המפלגה שניסה להבטיח מקום בגן-עדן לכל מי שיצביע למפלגה. מאוחר יותר שידרו ש"ס תשדיר בו הרב יצחק כדורי מורה להצביע ש"ס ומברך את אלי ישי. באחד התשדירים, הרב עובדיה יוסף אומר שמי שיצביע ש"ס ישב בגן עדן וברך את המצביעים. תשדיר זה עורר סערה ונפסל לשידור על ידי ועדת הבחירות בראשות ביניש. מאוחר יותר הותר לשידור חלק מהתשדיר.
האיחוד הלאומי-מפד"ל הציגו תשדיר המציג את חייהם של שתי משפחות: משפחת מדינה הציונית-דתית ומשפחת שמואלי החילונית. בתשדירים אלה מוצגות דילמות אקטואליות ובעיות הנוגעות לציונות הדתית ולציבור כללי שנפתרות על ידי נציגי הרשימה, ובין השאר מוצגת המשפחה החילונית כמנוכרת וסובלת מהחינוך החילוני והאלימות שבו. תשדירים אלה, שכונו בתקשורת "טלנובלה" לוו באודישנים פתוחים לקהל הרחב שנקראו "לקמפיין נולד" ובאופן רשמי "קרובים רחוקים". זאת בנוסף לתשדירים הרגילים שכללו נאומי ח"כים ותמונות מההתנתקות, בנוסף לקליפ המציג את ישראל ממעוף הציפור המלווה בזמריר חדש למפלגה בשם "ימין חדש עולה" השונה מהזמר החסידי שאפיין את תשדירי המפד"ל עד כה.
ישראל ביתנו הציגה בעיקר את תשדיר "נייט! נייט! דא! דא ליברמן" לצד תשדירים עם הביוגרפיה של ליברמן ותשדירים בהם מוצגים נתונים מפחידים על התגברות הפשיעה שרק ליברמן יבלום, ועל הבעיה הדמוגרפית.
מפלגת חץ ושינוי התמקדו במאבק בחרדים. בחץ עשו שימוש באנימציית פלסטלינה המציגה את החרדי כתיש ואת החילוני כחמור וכמו כן הראו את טומי לפיד שכיכב לצד אברהם פורז. עיקר התשדירים היו פניות של פורז ולפיד אל הציבור, מהאולפן ששימש את שינוי בבחירות הקודמות. התשדיר של שינוי בו עשרות חרדים נגררים על הרצפה אחרי רגליו של חילוני ומתפוגגים כאשר הוא מצביע שינוי נפסל לשידור על ידי ועדת הבחירות המרכזית בטענה שיש בו פגיעה קיצונית ברגשות החרדים.
מפלגת תפנית שידרה תשדיר בו עוזי דיין מסיר פלסטר מפיו כסמל לכך שלא ישתוק מול השחיתות.
חירות - התנועה הלאומית שדרה תשדיר עם אנימציית מחשב מלווה בקריינות של נציגי המפלגה ובו הצעת המפלגה ל"פינוי-פיצוי לפלסטינים" (תשדיר עם יאנה חודריקר) בעוד שחזית יהודית לאומית קראה "לגרש את הפלסטינים ברגישות ונחישות" כפי שעשו למתיישבי גוש קטיף ובאלימות כמו בעמונה, בנוסף נחשף הזמריר שהלחין אריאל זילבר למפלגה.
הירוקים התריעו על זיהום האוויר והאנטנות הסלולריות והציגו סלבריטאים כגון הגולש עמית ענבר והשחקנית אורנה בנאי.
מפלגת עלה ירוק הציגה "שאיפות" נוספות של המפלגה: סרט אנימציה על איכות הסביבה וסרט בשחור לבן על נישואים חד-מיניים בסיומו זוג לסביות מתנשקות נשיקה לוהטת. מפלגת הירוקים שידרה תשדיר בדבר זיהום האוויר.
בל"ד ורע"ם-תע"ל ניהלו את הקמפיין שלהם בערבית בלבד, ללא תרגום לעברית. הם קראו לערביי ישראל לא להצביע למפלגות הציוניות.
דאליין
דָאלְיֵין (בסינית מפושטת: 大连; בסינית מסורתית: 大連; בפין-יין: Dàlián; ; מילולית: "חיבור נהדר") היא תת-מחוז עירוני, עיר הנמל החשובה והעיר השנייה בגודלה במחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-7.45 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.736 מיליון בשטח האורבני. העיר מהווה מוקד חשוב של פיתוח תעשייתי בסין.
גאוגרפיה ואקלים
שטח תת-המחוז 13,742 קמ"ר והוא מכסה את, מדרום ל, כשהאזור האורבני שבו מתרכז בשני מרכזים בדרום חצי האי - העיר דאליין עצמה וכן לוּ'שׁוּנקוֹאוּ (שהייתה מוכרת בתקופה הקולוניאלית כפורט ארתור). תת-המחוז גובל מצפון בנציבויות , אנשאן ו, ממזרח במפרץ קוריאה וממערב בים בוהאי. דאליין היא הדרומית ביותר מבין היחידות ברמת נציבות שמרכיבות את מחוז ליאונינג והיא מרוחקת כ-360 ק"מ מדרום-מערב לבירת המחוז שניאנג. אקלימה של העיר הוא יבשתי לח עם השפעה מונסונית. הקיץ חם ולח, עם טמפרטורת מקסימום ממוצעת של 27 מעלות צלזיוס ביולי, בהשפעת מונסונים, והחורף קר ויבש, עם טמפרטורת מינימום ממוצעת של 6°C- בינואר, בהשפעת אנטי-ציקלון סיבירי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 705.5 מילימטר.
חלוקה מנהלית
תת-המחוז העירוני דאליין מנהל שבע מועצות, נפה כפרית אחת ושתי נפות עירוניות:
היסטוריה
תחילתה של העיר היא במאה ה-19, כששושלת צ'ינג הקימה באזור רציפים וביצורים עם תותחים וכן מחנות כרייה בחוף הצפוני של מפרץ דאליין, והמקום הפך לעיירה קטנה מוקפת חומה. המקום נכבש בידי הבריטים ב-1858 והוקם בו פורט ארתור. הוא הוחזר לידי הסינים בשנות השמונים ונכבש בידי היפנים ב-1895 במלחמת סין–יפן הראשונה.
כוונתה של יפן לחכור את פורט ארתור וסביבותיה על בסיס הסכם שימונוסקי נחסמה בידי ההתערבות המשולשת (של צרפת, גרמניה ורוסיה), אך ב-1898 עלה בידי רוסיה לחכור את השטח משושלת צ'ינג ולהקים עיר מודרנית בשם דָאלְנִי (Дальний). העיר חוברה למסילת הרכבת הטרנס-סיבירית וזו הפכה להיות עיר הנמל העיקרית של רוסיה באסיה.
רוסיה השקיעה הון עתק בפיתוחן וביצורן של שתי הערים, אך אחרי מלחמת רוסיה–יפן (שדאלני היוותה את שדה הקרב העיקרי שלה), עברה דאלני ליפן בהסכם פורטסמות' ב-1905. לאחר הקמת מנצ'וקוו ב-1932 עבר השטח לידי מנצ'וקוו, ויפן המשיכה לחכור אותו מידי מנצ'וקוו. ב-1937 הרחיבה יפן את שתי הערים דַאיְרֵן (דאליין) הצפונית ורְיוֹג'וּן (לושון) בדרום והקימה בהן תשתית מודרנית.
לאחר כניעת יפן בתום מלחמת העולם השנייה, עברה העיר לידי הסובייטים, וזו נותרה בידיהם עד 1950. במהלך השנים האלו שיתפו הסינים והסובייטים פעולה בפיתוחה של העיר. ב-1950 מסרו הסובייטים את העיר לידי סין ללא תמורה, והחיילים האחרונים עזבו את העיר ב-1955.
בשנות ה-90 התמקד ראש העיר בּוֹ שִׂילָאי בשיפור איכות החיים בעיר תוך שהוא אוסר שימוש באופנועים, ובמקביל מקים גנים ופארקים במקומות מרכזיים. הוא אף שימר הרבה מן המורשת האדריכלית הרוסית והיפנית. עם זאת, מורשתו כוללת גם שחיתות ובזבוז משאבי ציבור בהקמת בניינים ראוותניים ופיתוח מיותר.
כלכלה
העיר נהנית מאז 1992 מגידול רצוף בתוצר המקומי הגולמי. בשנת 2008 רשם התמ"ג גידול של 16.5% ועמד על 385.8 מיליארד יואן (כ-55 מיליארד דולר אמריקני נכון לשנה זו), כשהתמ"ג לנפש עמד על 62,940 יואן (כ-9,200 דולר). על פי הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה במדינה, דורגה העיר במקום השמיני בסין מבחינת חוזקה.
התעשיות העיקריות של העיר הן ייצור מכונות, פטרוכימיה, זיקוק ואלקטרוניקה. שבע-עשרה חברות הממוקמות בעיר הן הגדולות במדינה בתחומים של בניית ספינות, ייצור מנועי בעירה פנימית וגימור מוצרי שמן. היא תופסת מקום חשוב גם בתחומים של עיבוד עץ ומתכת וכן הרכבה והפצה של רכיבים. תחום נוסף שמתפתח בעיר הוא תחום טכנולוגיית המידע, עם ייצוא תוכנה ליפן; תחום הפיננסים - 21 בנקים ומוסדות פיננסים הקימו סניפים או נציגויות בעיר; וכן תחומי שירותים שונים. אזור הפיתוח התעשייתי המיוחד שהוקם בעיר מושך השקעות זרות רבות, וחברות רבות מיפן, קוריאה, ארצות-הברית ואירופה מקימות בו מפעלים, בהן קנון, מיצובישי מוצרי חשמל, סאניו, טושיבה, פייזר ועוד.
בשנת 2011 נערכה בעיר צעדה של תושביה מחאת ה-PX נגד המשך פעילות של מפעל פטרוכימי בעיר.
קובי מחט
ביוגרפיה
מחט נולד וגדל בתל אביב. שם משפחתו מחט הוא עברות לשם משפחתו של סבו שעל-שמו הוא נקרא, יעקב נודלמן שהיה איש ציוני בן העלייה השנייה שעלה מהאימפריה הרוסית דאז. ב-1991 התגייס לצה"ל כלוחם חיל השריון ושירת כמפקד טנק.
מחט בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בהתנהגות ארגונית ומנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה
מחט כתב, בין היתר, קומדיות טלוויזיוניות כמו "זבנג!" ו"כוכבי השכונה" עם אבי גרייניק ועידן אלתרמן ומספר פרקים לסדרה "שמש".
בשנת 2000 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים ונמנה עם מנחי "ששטוס", "המגנט", "הדיבורית" ו"האולפן היומי". שיחק בסדרות ערוץ הילדים "לחיי הערבה" ו"הצלצול הוא בשבילי", בה גילם מספר דמויות, ובשנת 2001 השתתף בסרט הילדים "ורק אני לא" המבוסס על שיריו של יהודה אטלס.
מחט השתתף בפסטיגל 2001 עם השיר "חולה עליה".
בשנת 2002 שיחק במחזמר "קטנטנות".
בשנת 2004 השתתף בסדרה "הפיג'מות".
בשנים 2005–2007 גילם את דמותו של יואל בסדרת הנוער "השמיניה".
במהלך 2010 שיחק בסדרת הדרמה "עספור", והחל להנחות לצד אפרת אנזל את תוכנית הבוקר "לחיות טוב" בערוץ 2.
בשנת 2011 משחק בסדרה "אליפים", והגיש את התוכנית "המקום האמיתי" עם טל מוסרי, רוני דואני, דנה פרידר, עודד פז ודון לני גבאי.
ב-2011 ביים והפיק את סדרת הילדים "המכולת של הדוד חיים" ל-yes, ואת קלטת הילדים "מיקי" שזכו להצלחה גדולה. מאז ביים והפיק סדרות ילדים רבות, בהן "רוי בוי", "יניב המגניב", "מאיה פפאיה", וגם את העונות החדשות יותר של "מיקי" ו"הדוד חיים".
בתחילת ינואר 2012 פרש מחט מערוץ הילדים לאחר 12 שנים שהנחה בו.
בנובמבר 2012 החלה בערוץ 2 שידורה של התוכנית "אספת הורים" בהנחייתו של מחט לצד פרופסור עמוס רולידר. ובאותה שנה החל להנחות תוכנית ייעוץ גם כן בערוץ 2 בשם "זמן משפחה". כמו כן באותה שנה החל להשתתף בעונה השלישית של סדרת הדוקו-ריאליטי "TLV - עושים את תל אביב" כמורה למשחק של נדב קרני.
ב-2014 ביים את סרט הקולנוע לילדים "גויאבות" בכיכובם של חנה לסלאו, יובל שם טוב, חיים אוסדון, והסרט יצא לאקרנים בקיץ 2015.
ב-2015 ביים את הסדרה "מיקי בספארי" עבור שירות ה-VOD של yes.
ב-2017 ביים את סרט הקולנוע לילדים ולנוער "ג'סטה", בכיכובם של נאיה פדרמן, און רפאלי ומתן לקס. בנוסף ביים את סרט הטלוויזיה "טל והחברים - הקסם הגדול" בניקלודיאון אצל HOT, בנוסף ב-2017, ביים והפיק את הסדרות והתוכניות: "המסעדה של מיקי" (בה גם שיחק), "אדוני המאמנת" (בה גם כתב), "אסתר" (בה גם כתב), "נוי ובלבלה בחיק הטבע" (בה גם כתב), "אחיות רשת" (בה גם כתב ושיחק).
בנובמבר 2017 החל להגיש בערוץ רשת 13 לצד יעל בר זוהר ודנה פאן-לוזון את תוכנית הבוקר "העולם הבוקר: החיים הטובים", וב-27 באותו חודש, עבר להגיש באותו ערוץ עם בר זוהר את התוכנית "הערב".
ב-2018 ביים את סרט ההמשך "עד הקצה - ג'סטה 2" לסרט הקולנוע שביים כשנה קודם לכן. בנוסף ב-2018 ביים והפיק בתוכנית "בלגאניקס", ובסדרה "מיקי בקרקס".
ב-2019 ביים את סרט הקולנוע לילדים ולנוער "פול גז", בכיכובם של תובל שפיר, נאיה בינשטוק וזהר ליבה.
ב-2021 הנחה את התוכנית "ביחד עם ניק" בספיישל חגים.
חיים אישיים
מחט נשוי לענת גזית ולהם שני ילדים.
אקספרסיוניזם מופשט
אקספרסיוניזם מופשט הוא מונח המתייחס לתנועת אמנות בציור האמריקאי שהתפתחה אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנות הארבעים והחמישים בניו יורק. המדובר בתנועה האמריקאית הראשונה שהשיגה השפעה בינלאומית ובכך שמה את ניו-יורק על המפה של עולם האמנות המערבי, לאחר שנים רבות בה בירת האמנות הייתה פריז. הגם שהמונח הובא לראשונה ביחס לאמנות אמריקאית בשנת 1946, על ידי מבקר האמנות רוברט קואטס, הוא שימש לראשונה בגרמניה בשנת 1919 אך ביחס לאקספרסיוניזם הגרמני. בארצות הברית היה זה האוצר אלפרד בר שהשתמש במונח לראשונה. הוא עשה זאת בשנת 1929 וביחס לעבודותיו של וסילי קנדינסקי.
יצירתם של האמנים הנמנים עם התנועה אינה אחידה; התנועה מורכבת מסגנונות ציוריים רבים ושונים, הן מבחינת הטכניקה, הן מבחינת הביטוי האמנותי. עם זאת, ניתן לומר כי המשותף לחברי הקבוצה הוא הניסיון ליצור אמנות מופשטת שאינה פיגורטיבית ולמצוא דרכי ביטוי חדשות במסגרת הציור והאמנות. בתוך כך, גישתם האמנים בתנועה דוגלת בדגש על ביטוי רגשי ספונטאני ואישי וכן, בשימוש חופשי בטכניקות ובביצוע על מנת להגיע למטרה זו. הם קראו לשחרור את האמן מערכים אסתטיים מסורתיים תוך התנגדות לריאליזם, ששלט בציור האמריקאי בראשית המאה העשרים, לטובת יישום אינטואיטיבי של צבע, גם בדרכים של אימפרוביזציה, הדומות לאוטומטיזם של התנועה הסוריאליסטית. סגנון האקספרסיוניזם המופשט מכונה לעיתים גם 'אסכולת ניו-יורק', כיוון שמרכז פעילותם של האמנים היה בעיר זו.
סגנון
אמני האקספרסיוניזם המופשט שאבו השראה מהסוריאליזם, ומהדגש ששמו בו על ספונטניות, אוטומטיות ויצירה מתוך התת-מודע. הטכניקה של ג'קסון פולוק, למשל, שבה צבע טופטף על קנבס המונח על הרצפה, בעלת שורשים בעבודותיו של אנדרה מסון, מקס ארנסט ודייוויד אלפרו סיקירוס. מחקר עדכני נוטה לייחס חשיבות מרכזית לאמן הסוריאליסט וולפגנג פאלן, בהיבטים אמנותיים ותאורטיים של התגבשות המופשט האמריקאי. פאלן התעניין ברעיונות מתוך מכניקת הקוונטים, פרשנויות של טוטמיזם ומבנה האמנות של קהילות אמריקאיות ילידיות מקולומביה הבריטית; גישותיו הכינו את הקרקע לתפיסות המופשטות החדשות של אמנים אמריקאים. מאמרו "אמנות הטוטם" (1943) היה בעל השפעה על אמנים כגון מרתה גרהם, איסמו נוגוצ'י, פולוק, רותקו וניומן. סביב שנת 1944, כאשר ניומן ביקש להסביר את התנועה החדשה בציור האמריקאי באמצעות רשימת אמנים מייצגים, הוא הזכיר את פאלן פעמיים, כמו גם את גוטליב, רותקו, פולוק, הופמן, באזיוטס (Baziotes), גורקי ואחרים. מודרוול מוזכר עם סימן שאלה. ביטוי מוקדם נוסף של מה שהתפתח מאוחר יותר לאקספרסיוניזם המופשט ניתן למצוא בעבודותיו של צייר אסכולת צפון-מערב, מארק טובי, ובמיוחד בציורי ה-"white writing" שלו, שהיו מעין אבטיפוס לקומפוזיציה חסרת הגבולות (all-over) של פולוק.
על אף שספונטאניות, או מראה ספונטאני, מאפיינים הרבה מהיצירות של האמנים באקספרסיוניזם המופשט, רבים מהציורים הללו כוללים תכנון מדוקדק, ובמיוחד לאור רוחב הממדים שלהם. כמו כן, האמנות המופשטת כוללת שאיפה לביטוי של רעיונות בנוגע לרוחני, ללא מודע ולתודעה האנושית, כפי שניתן לראות אצל אמנים כגון פאול קלה, וסילי קנדינסקי, ומאוחר יותר גם רותקו, ניומן ואגנס מרטין.
בשנות החמישים האקספרסיוניזם המופשט הגיע למיינסטרים של האמנות, והדעות חלוקות בנוגע לסיבה לכך. הסגנון הופיע במהלך מלחמת העולם השנייה, והחל להיות מוצג בגלריות בניו יורק במהלך ראשית שנות הארבעים. עידן הפוסט-מלחמה בארצות הברית היה עידן של צנזורה אמנותית, אך הצגת נושאים מופשטים באמנות יכולה להיתפס כאקט א-פוליטי, ולכן, בטוח. או, שאם היצירה היא אכן פוליטית, המסר שלה מובן רק לאנשי המעגל הפנימי של עולם האמנות. על אף שהתנועה מקושרת באופן עיקרי לציור, אמנית הקולאז', אן ריאן, כמו גם פסלים מסוימים, היו חלק אינטגראלי בה. בין הפסלים שנתפסים כחברים חשובים בתנועה ניתן למנות את דייוויד סמית ואשתו דורות'י דאהנר, הרברט פבר, איסמו נוגוצ'י, איברם לאסו, תאודור רוזאק, פיליפ פאביה, מארי קלארי, ריצ'רד סטנקיוויץ', לואיז בורז'ואה ולואיס נוולסון. בנוסף להם, האמנים דייוויד האר, ג'ון צ'מברלין, ג'יימס רוסטי, מארק די סוברו והאמנים ריצ'ראד ליפולד, ראול האגו, גיאורג ריקי, רובן נאקיאן ואף טוני סמית', סיימור ליפטון, ג'וזף קורנל ואחרים, היו חלק אינטגראלי בתנועה. רבים מהפסלים שהוזכרו לעיל היו חלק מתערוכת הרחוב התשיעי (Ninth Street Show), תערוכה חשובה בתולדות התנועה, שאצר לאו קסטלי בשנת 1951 בניו-יורק. לצד הציירים והפסלים, אסכולת ניו יורק של האקספרסיוניזם המופשט כללה גם כמה משוררים, ביניהם פרנק אוהרה, צלמים, כמו אהרון זיסקינד ופרד מקדארן, כמו גם אנשי קולנוע, כדוגמת רוברט פרנק.
מלחמת העולם השנייה
במהלך התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה עצמה, אמנים מודרניסטים, סופרים ומשוררים, כמו גם אספני וסוחרי אמנות חשובים, ברחו מאירופה מאימת הנאצים והתמקמו בארצות הברית. בין אלה שהגיעו לניו-יורק במהלך המלחמה נמצאים האנס נאמות', איב טנגאי, קיי סאג', מקס ארנסט, ג'ימי ארנסט, פגי גוגנהיים, לאו קסטלי' מרסל דושאן, אנדרה מסון, רוברטו מטה, אנדרה ברטון, מארק שאגאל, ז'אק ליפשיץ, פרנאן לז'ה ופיט מונדריאן. חשיבות מיוחדת נודעה לצייר ג'וזף אלברטס שהיה גם מורה חשוב לאמנות. אמנים אלו ביססו תפיסה אוונגרדית של האמנות. בתוך כך, דוגמה לתפיסות אלו ניתן למצוא בעבודתו ובפעילותו של אלפרד באר, מנהלו הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק (Moma). רבים מאלה שלא ברחו במהלך שנות המלחמה, נספו. כמה אמנים - ביניהם פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ופייר בונראד - נותרו בצרפת ושרדו.
המלחמה הותירה את הבירות האירופאיות, לשעבר מרכזי האמנות הגדולים, במצב של אנדרלמוסיה כללית וצורך לבנות את עצמן מחדש מבחינה כלכלית, פיזית ופוליטית. כך, את פריז, שקודם לכן הייתה בירת עולם האמנות המערבית, החליפה ניו-יורק כבירה החדשה. באמנות אירופה שלאחר המלחמה ניכרה המשכיות של הסוריאליזם, הקוביזם, הדאדא ועבודותיו של מטיס. בקרב אמני הדור החדש רווחו גם סגנונות כגון אמנות גולמית, הפשטה לירית או טאשיזם (המקבילה האירופית לאקספרסיוניזם המופשט). בארצות הברית החל לתפוס תאוצה דור חדש של אמנים שכונה אקספרסיוניסטים מופשטים, והוא נע במהירות למרכז הבמה האמנותית.
כך, בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה האקספרסיוניזם המופשט לתופעה אמנותית בינלאומית גדולה שמרכזה הוא ניו-יורק. זו הייתה התנועה האמנותית החשובה הראשונה שפותחה בארצות-הברית והראשונה שהשפיעה על האמנות האירופית. הממשל האמריקאי קידם סגנון זה על ידי ארגון תערוכות נודדות של אמנות זו בארצות שונות. ישנה סברה, הנתונה במחלוקת, לפיה זכתה קבוצה זו להעדפה וקידום מטעם ה-CIA במוסדות אמנות שונים במהלך שנות ה-50, וזאת כחלק ממאמץ להסיט את תשומת הלב האינטלקטואלית בעולם כולו מן הקומוניזם, במסגרת המלחמה הקרה. האמנות האמריקאית הריאליסטית של ימי השפל הגדול, הניו דיל ומלחמת העולם השנייה נתפסה כבעלת סדר יום חברתי ופוליטי, בעוד האמנות המופשטת הייתה, לכאורה, חפה מנטיות כאלה. בתוך כך, כמה גלריות אמנות מובילות החלו להציג יצירות אקספרסיוניזם מופשט בתערוכות ולרכוש אותן כחלק מהאוסף הפרטי. חלק מהגלריות הללו הן: גלריה Charles Egan, גלריה Sidney Janis, גלריה Betty Parsons, גלריה Kootz, גלריה Tibor de Nagy, גלריה Leo Castell וגלריה Tenth Stree.
גורקי, הופמן וגראהם
האמן האנס הופמן היווה גורם חשוב ומשפיע על ההתפתחות וההצלחה של התנועה בארצות הברית, כמורה, מנטור ואמן. בין תלמידיו של הופמן הייתה לי קרסנר, והיא שהכירה להופמן את בעלה, ג'קסון פולוק. בין בני הטיפוחים של הופמן נמצא מבקר האמנות, קלמנט גרינברג, שהפך לקול חשוב למדי בציור האמריקאי. קלמנט גרינברג היה גם אחד ממנסחי האידאולוגיה האמנותית של הקבוצה ומתומכיה. במאמרו "ציור מהסוג האמריקאי" (1955) הוא הציג כמה מאבני יסוד להיווצרותה של התנועה. בתוך כך הוא מזכיר ההשפעה של האמנות האירופית האקספרסיוניסטית בכלל, ושל אמנים כגון אנרי מאטיס, פיקאסו, ז'ואן מירו ואחרים. כמו כן, גרינברג מציין את החשיבות הרבה שהייתה להצגת ציוריו המופשטים המוקדמים של וסילי קנדינסקי באוסף סולומון גוגנהיים בניו-יורק. גרינברג טוען כי "כתוצאה מכל זאת יכול היה דור של ציירים אמריקאים להתחיל בקריירה שלו כשהוא מעודכן ברוח הזמן ומצויד בתרבות אמנותית לא קרתנית". השפעתה של האמנות האירופית התחזקה עם הגירתם של אמנים אירופים שונים לארצות הברית. גורם נוסף אותו מונה גרינברג הוא קיומם של אמצעים לעבודה חופשית שניתנו לאמנים בשנות השלושים והארבעים בידי פרויקט האמנות של ארגון WPA.
פולוק וההפשטה
בסוף שנות הארבעים, גישתו הרדיקלית של פולוק לציור עשתה מהפיכה בציור המודרני. פולוק הבין שהמסע בדרך ליצירת האמנות חשוב כמו היצירה עצמה. אבחנותיו האמנותיות הגדירו מחדש מה המשמעות של הפקת אמנות; הוא התרחק מהציור הקלאסי על כן הציור לטובת פריסה של קנבס לא מתוח על פני הרצפה, כך שניתן לצייר עליו מארבעה כיוונים; לצורך כך הוא השתמש בטכניקות של ציור, הכתמה, טפטוף, צביעה והתזה של צבע, באקט שפרץ את גבולות הציור המסורתי. אמני אקספרסיוניזם מופשט אחרים הושפעו מפריצת הדרך של פולוק, ויצרו פריצות דרך עצמאיות משלהם. וכך, החידושים שהכניסו לציור האמנים דה קוניג, פראנץ קליין, רותקו, פיליפ גוסטון, האנס הופמן, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, אד ריינהארט, פוסט-דארט, רוברט מודרוול, פטר ולקוס ואחרים, פתחו במידה רבה את השערים למגוון שהופיע באמנות שנוצרה לאחר מכן.
ציור פעולה
אחד מן הפיתוחים של האקספרסיוניזם המופשט הוא מה שמכונה 'ציור פעולה' או 'ציור מחווה' (באנגלית: Action painting ולעיתים גם Gestural abstraction). זוהי טכניקת ציור בה צבע ניתז, מטופטף או נמרח על גבי משטח הציור באופן ספונטאני. עבודת הציור בסגנון זה מערבת את הגוף יותר מאשר בציור מסורתי, והעבודה הסופית לעיתים קרובות מדגישה את הפעולה הפיזית שבה נעשה הציור, כמרכיב מרכזי ביצירה. הצופה בציורי פעולה יראה לעיתים קרובות משיכות מכחול רחבות, טיפות צבע והתזות צבע, לצד עדויות ציוריות נוספות לפעולה הפיזית שהתרחשה בזמן עבודתו של האמן (ומכאן השם: ציור פעולה).
סגנון ציור הפעולה היה נפוץ משנות הארבעים ועד ראשית שנות השישים של המאה העשרים, והוא קשור בתנועת האקספרסיוניזם המופשט (מבקרי אמנים לעיתים מחליפים בין המונחים "ציור פעולה" ו"אקספרסיוניזם מופשט"). בנוסף, לעיתים קרובות נעשית השוואה בין ציור הפעולה האמריקאי לבין זרם הטאשיזם הצרפתי. אסכולת ניו יורק, תנועת אקספרסיוניזם מופשט אמריקאית משנות הארבעים והחמישים, מזוהה גם היא עם זרם ציור הפעולה, זאת במיוחד ביחס לאמנים כגון פולוק, דה קונינג, קליין ואחרים. אלה זוהו עם המונח "ציור פעולה", על רקע הדגש שניתן בעבודתם על ספונטאניות ופיזיות בתהליך הציור.
פולוק ודה קוניג נחשבים לאמנים הראשוניים בזרם זה. מתוך השראה מהאוטומטיזם הסוריאליסטי מחד, ומאקספרסיוניזם המופשט מאידך, הם פיתחו שפה אמנותית חדשה שיצרה מהפך יצירתי באמנות. בשפה זו, "נבנה שדה פתוח של מחוות חופשיות - של צורות החודרות באורח הדדי זו אל זו ויוצרות מכלול המכסה את שטח פני הבד". המכלול הציורי ביצירותיהם לא מבליט צורה או אובייקט בודד על פני אחרים, כי אם יוצר תחושה של אנרגיה ודחיסות המורכבת מסימנים נעים שנדמה שממשיכים אל מעבר לשטח הקנבס.
אמנות שדות הצבע
בזירה הניו-יורקית פעלה קבוצת אמנים נוספת בהובלת האמנים מארק רותקו, בארנט ניומן וקליפורד סטיל. הקבוצה פעלה בין השנים 1947–1955 וסגנונה שונה ואף מקוטב ביחס לסגנונם של ציירי הפעולה. אמנות שדות הצבע היא זרם בתוך האמנות המופשטת. ההשראה לסגנון היא vמודרניזם האירופאי והוא קשור באופן מובהק לאקספרסיוניזם המופשט. רבים מאמני שדות הצבע המוקדמים הבולטים היו מחלוצי האקספרסיוניזם המופשט. ציור שדות צבע מתאפיין בעיקר בשימוש במשטחים רציפים של צבע אחיד ושטוח הפרוסים על פני הבד או מוכתמים אל תוך הבד, ובמישור ציורי שטוח. אמני שדות הצבע שמו פחות דגש על מחוות, משיכות מכחול ופעולה לטובת עקביות בהיבטים של צורה ותהליך. בציור של זרם זה, "הצבע משוחרר מהקשר אובייקטיבי והופך לסובייקט בפני עצמו". בשונה מהאנרגיה הרגשית, הטיפול בצבע וסימני המחוות שניכרים על פני השטח הציור אצל אמני אקספרסיוניזם מופשט כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, ציור שדות הצבע נראה בתחילה כציור רגוע ומחמיר יותר.
סגנון זה נועד להגביר את הרושם החזותי שמותירים הצבעים ולהביא לעימות ביניהם לבין הצופה באמצעות צמצום: סילוק כל דימוי, צמצום פיגורציה וסמליות, פישוט המחווה ומיתון השימוש באור וצל בציור, שיכולים להסית את תשומת הלב מהצבע כשלעצמו. גישתם של ציירי הסגנון ביקשה להדגיש את הנשגבות שביצירה, ואת היכולת שלה לשקף תכנים טרנצנדנטיים. רק באמצעות הצבע, חשו האמנים, ניתן לגעת באופן ישיר בנשגבות. חיפושם אחר מהות טרנצנדנטית הביאה לרצון לבטל כל דימוי מוכר בציור ולכן, הם התנגדו לגיאומטריזציה של פיט מונדריאן ואף לסמלים קאליגרפיים או לטכניקה האוטומטיסטית של הסוריאליזם שמבקשים לבטא דימויים נתונים.
הבחנה חשובה שמבדילה את ציור שדות הצבע מביטויים מופשטים אחרים היא הטיפול בצבע, בו ביקשו ציירי שדות הצבע לחולל שינוי. ציירי שדות הצבע רצו לשחרר את האמנות מרטוריקה מיותרת. אמנים כמו ברנט ניומן, מארק רותקו, קליפורד סטיל, אדולף גוטליב, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, פרידל דזובאס, פרנק סטלה, ואחרים השתמשו לעיתים קרובות בצורות בסיסיות, חזרתיות ופשוטות למדי, תוך שימוש ברפרנסים בסיסיים לטבע ושימוש מפורש ופסיכולוגי בצבע. באופן כללי, אמנים אלה העדיפו דימויים מופשטים על פני דימויים ברורים שניתן לזהות. אמנים מסוימים ציטטו ביצירותיהם מאמנות ההווה או העבר, אך באופן כללי אמני שדות הצבע התייחסו להפשטה כמטרה בפני עצמה. באופן זה, האמנים התייחסו לכל ציור כדימוי אחיד, עקבי ומונוליתי, לעיתים קרובות כחלק מסדרה ובה ציורים קשורים.
בסוף שנות החמישים ובמהלך שנות השישים פעלו ציירי שדות הצבע בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית. בארצות הברית הם פעלו במיוחד בניו יורק ובוושינגטון הבירה. אמנים אלה השתמשו בצורות של פסים, מטרות, דוגמאות גיאומטריות פשוטות וברפרנסים לדימויי נוף ולטבע. ציור שדות הצבע קשור בזרמים נוספים כגון מופשט פוסט-ציורי, סופרמטיזם, אקספרסיוניזם מופשט, Hard-edge painting והפשטה לירית. בתחילה, המונח התייחס לסוג מסוים של אקספרסיוניזם מופשט, ובמיוחד ליצירתם של מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, רוברט מוטרוול, אדולף גוטליב וכמה סדרות ציורים מאת ז'ואן מירו. מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה את ציור שדות הצבע כקשור לציור הפעולה אך גם שונה ממנו.
כיוונים והשפעות
הצייר הקנדי, ז'אן-פול ריופל (1923-2002), חבר בתנועת האוטומטיזם של אמנים ממונטריאול שהושפעו מהסוריאליזם, סייע משנת 1949 בהטמעת סגנונות הקרובים לאקספרסיוניזם המופשט אל תוך עולם האמנות הפריזאי. ספרו פורץ הדרך של מישל טאפיה, "אמנות גולמית" (Un art Autre) משנת 1952, היה בעל השפעה רבה בהקשר זה. כאוצר, טאפיה גם קידם את עבודותיהם של פולוק והופמן באירופה. בשנות השישים, התנועה כבר נטמעה בעולם האמנות המערבית, אך עדיין המתודות והמרכיבים השונים שבה נותרו משפיעים למדי באמנות; אלה עיצבו באופן עמוק עבודות של אמנים מאוחרים רבים.
כמה כיוונים שונים הופיעו במסגרת האקספרסיוניזם המופשט בשנות החמישים והשישים. דוגמה לכך היא סגנון "הקצוות החדים". כמו כן, בתגובה לממד הסובייקטיבי של האקספרסיוניזם המופשט, צורות אחרות של הפשטה גיאומטרית החלו להופיע אצל אמנים מהמעגלים האוונגרדים של האמנות. קלמנט גרינברג הפך לקול של תנועת המופשט הפוסט ציורי, ואצר תערוכה רבת השפעה של ציור חדש, שהופיעה במוזיאוני אמנות חשובים ברחבי ארצות הברית בשנת 1964. בנוסף, תנועות כמו אמנות שדות הצבע, טאשיזם, ההפשטה הלירית, פופ ארט, המינימליזם, הפוסט-מינימליזם והנאו-אקספרסיוניזם הופיעו ככיוונים חדשים ורדיקליים באמנות המופשטת או בהשפעה ממנה. התנועות שהופיעו כתגובה ישירה לאקספרסיוניזם המופשט, או כקריאת תיגר נגדו, החלו בהופעת סגנון הקצוות החדים והפופ ארט, ובייחוד אנדי וורהול, קלאס אולדנבורג ורוי ליכטנשטיין. עם זאת, ציירים רבים - כדוגמת ג'ול אוליצקי, חואן מיטשל ואנטוני טאפיה המשיכה ליצור בסגנון האקספרסיוניזם המופשט לאורך שנים רבים, מה שניתן לראות בקרב אמנים רבים גם כיום. על כל אלה יש להוסיף שהתנועות האנטי-פורמליסטיות הרדיקליות של שנות השישים והשבעים - הפלוקסוס, הנאו-דאדא, האמנות המושגית והתנועה לאמנות פמיניסטית - המתבססות על החידושים של האקספרסיוניזם המופשט וממשיכות אותם, כל תנועה בדרכה ובסגנונה.
יערה
יַעֲרָה הוא מושב בגליל העליון המערבי, ליד שלומי, המשתייך למועצה אזורית מעלה יוסף. שמו של היישוב סמלי והוא מתייחס ליערות הגליל הסמוכים אליו.
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1950 על אדמות הכפר ערב אלסמניה (ח'ירבת א-צואנה), על ידי עולים מתימן ככפר עבודה. במאי 1952 עזבו המתיישבים את המקום. לאחר שהמתיישבים הראשונים עזבו את המקום, התיישבו בו עולים מצפון אפריקה ובדואים תושבי הגליל. בכך היה יערה ליישוב הראשון במדינת ישראל שהוקם כיישוב מעורב, שתושביו בני עמים שונים. מאוחר יותר הצטרפו למושב עולים מארצות דוברות אנגלית.
בשנת 2006, במלחמת לבנון השנייה, נפגע היישוב ממתקפת טילים, ואחד התושבים, נוצרי בן 84, במקור מעקורי איקרית, נהרג מפגיעת פצצת מרגמה של החזבאללה.
ביערה נמצא בניין משטרה מנדטורי (משטרת באסה) שנבנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 כחלק מתוכנית כוללת לפריסת מצודות בגבול הצפון - מצודות טגארט. לאחר הקמת המדינה שימש המבנה כבסיס של משמר הגבול, אחר כך בסיס של גדוד חרב, בתחילת שנות האלפיים, שימש למרכז הדרכה של חיל מודיעין השדה, ( יחידת מודיעין מטרות ,869). כיום הוא נטוש.
דמוגרפיה וקהילה
מספר התושבים ביישוב הוא, נכון לשנת 2020, כ-749. מספר זה כולל יהודים וערבים-בדואים.
התושבים מתפרנסים מחקלאות ומעבודות מחוץ למושב. כמו כן תושבים רבים מתפרנסים מתיירות ובבעלותם צימרים ומסעדות.
במושב ממוקם מתנ"ס המשרת את תושבי הסביבה, וכן בית כנסת פעיל ומקווה טהרה. כמו כן נמצאים במושב גני ילדים ו"פארק השכנות הטובה" שהוקם מתוך מטרה לאפשר שיתוף והתחברות תושבים משני הלאומים.
רב המושב הוא הרב שלמה דנינו.
מד השראה
מד הַשְׁרָאה הוא מכשיר מדידה אלקטרוני-מכני למדידת השראות אלקטרומגנטית, שהיא המתח הנוצר במוליך כתוצאה מתנועתו בשדה מגנטי או משינוי השדה המגנטי המופעל עליו.
בית הנבחרים של אוהיו
בית הנבחרים של אוהיו (באנגלית: Ohio House of Representatives) הוא הבית התחתון של בית המחוקקים במדינת אוהיו. לצד הסנאט של אוהיו, מהווה בית הנבחרים את הרשות המחוקקת באוהיו.
היסטוריה
בית הנבחרים התכנס לראשונה בצ'יליקות'י (Chillicothe) ב-3 במרץ 1803, תחת חוקת אוהיו שהוחלפה מאוחר יותר באותה שנה. ב-1816 הוכרזה העיר קולומבוס כבירת אוהיו החדשה, שם שוכן בית הנבחרים המדינתי של אוהיו בהווה. חברי בית הנבחרים של אוהיו נתונים להגבלת כהונה: ארבע קדנציות רצופות בנות שנתיים כל אחת, כלומר שמונה שנים סך הכול. בבית ישנם 99 חברים הנבחרים המייצגים כל אחד מחוז בחירה שונה. בכל שנה זוגית עומדים כלל המושבים בבית הנבחרים המדינתי לבחירה מחדש.
בין השנים 1992–2020 השליטה המפלגתית בבית הנבחרים של אוהיו הייתה בחזקת המפלגה הרפובליקנית. כתוצאה מבחירות 1992, הדמוקרטים החזיקו ברוב של 46–53. לאחר בחירות 2020 הרפובליקנים החזיקו ברוב של 35–64. חוץ משנתיים בין 2008 ל-2010, הרפובליקנים החזיקו ברוב בבית הנבחרים המדינתי ברציפות מאז 1994.
גריניץ' וילג'
גריניץ' וילג' (באנגלית: Greenwich Village, מילולית: כפר גריניץ'), הנקראת בקיצור "הווילג'", היא שכונת מגורים במערב מנהטן תחתית שברובע מנהטן בניו יורק, בין רחוב 14 בצפונה לרחוב האוסטון בדרומה. היא נקראת על שם גריניץ' שבלונדון. האזור זכה לפרסום כששימש בתור מרכז הבוהמה וערש תרבות הביט בשנות ה-60, וכן מרכז של הקהילה ההומו-לסבית.
בשנים האחרונות, הביקוש הרב למגורים באזור, תרם להתברגנות וג'נטריפיקציה, וכיום רוב תושביו הם משפחות מהמעמד הבינוני והגבוה. עם זאת, הוא עדיין גדוש במסעדות, בתי קפה, ברים ומועדוני הופעות קטנים. בניגוד לחלקים אחרים של מנהטן אין בו גורדי שחקים רבים ורוב הבניינים הם מהמאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
שער הכניסה לשכונה מצפון הוא כיכר וושינגטון שבו שער וושינגטון. בין הרחובות המפורסמים שחוצים אותו ניתן למנות את רחוב לאפייט ורחוב בליקר המהווה את מרכז חיי הלילה של השכונה.
בזמן הפסקת החשמל בניו יורק ב-1977, התפרסמה השכונה בכך שבעוד בשכונות אחרות אירעו מקרי פשיעה, בגריניץ' וילג', התושבים יצאו מבתיהם לרחובות ומסעדות רבות הגישו להם שמפניה בחינם.
בשנים 1993–2003 צולם בניין בשכונה ברחוב בדפורד 90 לתוכנית הטלוויזיה "חברים".
מאשה קאלקו
מאשה קאלקו (בגרמנית: Mascha Kaléko; 7 ביוני 1907 – 21 בינואר 1975) הייתה משוררת יהודייה-גרמנייה, שזכתה להצלחה רבה בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בגרמניה
קאלקו נולדה בשם מלכה גולדה אָָאוּפֶן בעיירה כשאנוב שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביה, פישל אנגל, היה יהודי מרוסיה, ואמה, רוזאליה חיה רייזל אאופן, יהודייה ממוצא אוסטרי. הוריה חיו יחד ללא נישואים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה האם ושתי בנותיה, מחשש לפוגרומים, לפרנקפורט שבגרמניה. שנתיים לאחר מכן עברה המשפחה למארבורג ובשנת 1918 למרכז ברלין. בשנת 1922 נישאו הוריה ואביה אימץ אותה. בשנת 1925 התקבלה מאשה לעבודה כשוליה במשרד הסיוע לעובדים של ארגון יהודי גרמניה ובמקביל למדה פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט.
ביולי 1928 נישאה מאשה לשאול אהרן קאלקו, מורה לעברית ופילולוג, והחליפה את שם משפחתה לשם שילווה אותה כל חייה. החל מ-1929 פרסמה שירים קצרים ושנונים על חיי האדם הפשוט בעיתונים יומיים בברלין, בהם "פוסישה צייטונג" ו"ברלינר טאגסבלאט". השירים זכו להצלחה ולביקורות חיוביות מצד דמויות כמו תומאס מאן והרמן הסה, וקאלקו השתלבה בחבורה הספרותית שהתגבשה סביב הרומאנישס קפה בברלין (שכללה גם את אריך קסטנר, אלזה לסקר-שילר ויואכים רינגלנאץ).
בשנת 1936 ילדה מאשה קאלקו את בנה היחיד, אביתר אלכסנדר מיכאל (שמו הפרטי הוחלף ל'סטיבן' כשהמשפחה עקרה לארצות הברית). האב היה נחמיה-חמיו וינאבר, מוזיקאי, מנצח וחוקר מוזיקה יהודית, שקאלקו ניהלה עמו רומן באותה תקופה. נחמיה וינאבר היה בחור ישיבה שנשבה בקסמה של המוזיקה. עוד בסוף שנות העשרים ליווה את "הבימה" בראשית מסעותיה באירופה עלה אחר כך לארץ וניהל כאן את מקהלתה. חזר לברלין ונתמנה למנהל מקהלה באחד מבתי הכנסת בעיר. כאשר פגש בזמרים יהודים רבים שנושלו מעבודתם בבתי האופרה בגרמניה -קיבץ סביבו כשלושים זמרים והקים את מקהלת "הניגון" איתה הופיע ברחבי אירופה (עיתון "דבר" 4.4.1934).
בינואר 1938 התגרשה קאלקו מבעלה המורה (אך שמרה את שמו, שבו התפרסמה לראשונה) ושישה ימים אחר-כך נישאה לחמיו וינאבר, אהבת חייה ואבי בנה. עם התגברות הקשיים העומדים בפני היהודים בגרמניה היגרו וינאבר וקאלקו בספטמבר 1938 לארצות הברית. שאול קאלקו (בעלה הראשון) עלה לארץ ישראל, שינה שמו לברקלי והקים משפחה חדשה (אחד מילדיו הוא השופט הירושלמי יחזקאל ברקלי) ברקלי עסק בחינוך, והוציא מספר ספרים. משך שנים ניהל את בית הספר התיכון "בית חינוך לילדי עובדים" שבטלביה, ירושלים.
בארצות הברית
בארצות הברית השתקעה המשפחה בניו יורק. וינאבר הקים כאן את "מקהלת וינאבר" שהופיעה באופן קבוע ב"קרנג'י הול" וב"טאון הול". הוציא תקליטים וכתב מאמרים על המוזיקה היהודית ובמיוחד על החסידית. ("מעריב" 12.9.1952: "דבר" 22.4.1962).
מאחר שהאנגלית לא הייתה שגורה בפיו התלוותה אליו מאשה כמתורגמנית ועוזרת. למרות הישגיו הרבים הייתה משכורתו של וינאבר כמנצח זעומה, ומאשה נאלצה לסייע לפרנסת המשפחה בכתיבת סיסמאות פרסומת. בשנת 1940 ניסה וינאבר את כוחו בכתיבת מוזיקה לסרטים בהוליווד, אולם לא מצא מספיק עבודה והמשפחה נאלצה לשוב לניו יורק. ב-1944 קיבלה המשפחה אזרחות אמריקנית, וב-1952 החל וינאבר לעבוד כיועץ מוזיקלי במחלקת התרבות של ארגון ציוני אמריקה ועסק במחקרים בתחום המוזיקה היהודית. וינאבר שקד כל העת על מחקר נרחב בשם "אנתולוגיה למוזיקה יהודית".
בשנת 1952 ביקר בארץ ולאחר שהדריך את מקהלת "קול ציון לגולה" הופיע עמה בקונצרטים ברחבי הארץ. ("מעריב"12.9.1952).
הפרידה מגרמניה ומהשפה הגרמנית הייתה קשה מאוד לקאלקו, והיא כתבה שירים רבים על תחושת הגלות ועל הגעגועים למולדת. אחדים מהשירים התפרסמו ב-1939 בכתב-עת יהודי-גרמני לסופרים גולים בשם Aufbau ב-1945 ראה אור בהוצאת שֶנהוֹף בקיימברידג', מסצ'וסטס ספר שיריה השלישי Verse für Zeitgenossen ('שירים לבני זמננו'). הספר, שהתפרסם בגרמנית, לא זכה להתייחסות מצד חוגים ספרותיים בארצות הברית.
לאחר המלחמה לא שבה קאלקו לגרמניה, אולם קהל הקוראים והעורכים לא שכח אותה, וב-1956 יצאו שני ספריה הראשונים במהדורה חדשה בהוצאת רוֹבוֹלט, שכרכה את השניים בספר אחד. שנתיים אחר-כך ראה אור בגרמניה באותה הוצאה הספר Verse für Zeitgenossen, שהתפרסם קודם לכן בארצות הברית. הספרים זכו לפופולריות רבה וב-1960 נבחרה קאלקו לקבל את פרס פונטאנה היוקרתי, אולם סירבה לקבלו משום שבוועדת הפרס היה חבר קצין אס.אס לשעבר, המשורר והמסאי הנס אגון הולטהוזן.
בישראל
בשנת 1960 עלו חמיו וינאבר ומאשה קאלקו לישראל והשתקעו בירושלים, על מנת שווינאבר ישלים את עבודת-חייו - אנתולוגיה מלאה של המוזיקה החסידית המבוצעת בבתי הכנסת. וינאבר טייל ברחבי הארץ ואסף דוגמאות למחקריו, ואילו קאלקו נותרה בודדה. היא לא הצליחה ללמוד את השפה העברית ולא זכתה להכרה בישראל, דווקא בתקופה שבגרמניה התפרסמו וזכו להצלחה שני ספרים נוספים, Verse in Dur und Moll ('שירים במז'ור ובמינור', 1967) ו-Das himmelgraue Poesiealbum der Mascha Kaléko ('אלבום השירים התכול של מאשה קאלקו', 1968). באותה תקופה הייתה קאלקו נוסעת מדי קיץ לאירופה, שם קראה משיריה בפני קהל נלהב. בישראל, לעומת זאת, לא זכתה להכרה כלל; ערב הקריאה הראשון שבו הייתה אמורה להשתתף תוכנן לתחילת 1975, בחסות שגרירות גרמניה, אולם הפך לערב זיכרון כי קאלקו נפטרה בינואר אותה שנה.
בשנת 1968 נפטר במפתיע בניו יורק סטיבן, בנה של מאשה קאלקו, שהיה מוזיקאי מוכשר שנחל הצלחה בברודוויי. חמש שנים אחר-כך, ב-1973, נפטר גם חמיו וינאבר, וקאלקו נותרה לבדה בירושלים. דווקא אז, מתוך כאב-הלב הכפול על מותם של יקיריה, כתבה קאלקו מספר רב של שירים, שרובם ראו אור רק לאחר מותה. היא גם תכננה לשוב לברלין לאחר שנים רבות, והחלה בהכנות למעבר ולמכירת הדירה בירושלים. אולם, בטרם הספיקה לממש את תוכניותיה, חלתה והלכה לעולמה בציריך, בינואר 1975. היא נטמנה בבית העלמין היהודי בציריך.
קאלקו הותירה אחריה שירים רבים שלא התפרסמו, ואלה ראו אור במספר רב של אוספים שהתפרסמו לאחר מותה.
הצלחה וביקורות
שירתה של מאשה קאלקו זכו לפופולריות רבה בגרמניה כבר בתחילת דרכה. היא כתבה 'שירי עיתונים', שתיארו בחדות ובפרוטרוט את חיי היומיום של 'האדם הפשוט' בברלין של שנות ה-30. בטקסטים אלה השתלבו המורשת ההומוריסטית של ברלין והאירוניה המהולה-בעצב של יהודי המזרח ונעשה שימוש נרחב בשפה ישירה ויומיומית. השירים זכו לביקורות אוהדות מצד דמויות כמו תומאס מאן והרמן הסה; ביקורת אחת אף הכתירה אותה כגרסה הנשית של אריך קסטנר.
ספרה הראשון של קאלקו, Das lyrische Stenogrammheft היה לאחד מספרי השירה הנמכרים ביותר גרמניה. לפי עלון PEN, נמכרו יותר ממאה אלף עותקים של הספר עד כה, והוא ניצב במקום השני בטבלת המכירות של ספרי שירה בגרמניה בכל הזמנים, אחרי קובץ שירים של גתה. הספר זכה לאהדה גם בחוגים מקצועיים; הפילוסוף מרטין היידגר, למשל, כתב כי "מחברת הסטנוגרמות שלה {של קאלקו} מראה שהיא יודעת מה שלרוב נודע רק לאדם רק במותו."
מגדלי אקירוב
מגדלי צמרת, הידועים בכינוי מגדלי אקירוב, הם שלושה מגדלי מגורים הממוקמים בתל אביב, ברחוב פנקס, ממערב לדרך נמיר וממזרח לרחוב ויצמן. יזם המגדלים הוא אלפרד אקירוב, איש עסקים שלו עסקי נדל"ן רבים בישראל. הוא מתגורר בדירה דו מפלסית באחד המגדלים. האדריכלים שתכננו את המבנים הם אברהם יסקי ויוסי סיוון, אשר תכננו בנוסף את מגדלי YOO, מעברה השני של דרך נמיר.
שכונת גבעת עמל א'
גבעת עמל א' כיום מתחם מגדלי אקירוב וסביבתו וגבעת עמל ב' ממזרח לדרך נמיר, כיום שכונת בבלי ופארק צמרת, ישבו על אדמת הכפר ערבי ג'מאסין אל ע'רבי שננטש ב-1948, במהלך מלחמת העצמאות. בכפר הנטוש שוכנו פליטים יהודים ממלחמת העצמאות, שפונו בשל המערכה על תל אביב במלחמת העצמאות. בשנת 1951 עבר השטח לחזקת רשות הפיתוח והאפוטרופוס לנכסי נפקדים. האפוטרופוס ניסה לכפות על התושבים חוזי שכירות, אך התושבים לא הסכימו לתנאים שהוצעו להם ורישום זכויותיהם לא הוסדר. בה בעת ניסתה רשות הפיתוח למכור חלק מהשטח ליזמים, ועיריית תל אביב הכריזה על הגבעה שבמקום שטח פתוח לטובת הקמתו של גן ציבורי. בשנת 1962 התגוררו בשכונה 120 משפחות והוחל בפינוי חלק מהן. קבוצה ראשונה פונתה לצורך סלילת המשך רחוב פנקס. ביולי 1962 נפצע תושב השכונה בעימותים עם כוחות המשטרה שהגיעו לשכונה לפנות מבנה. בשנת 1972 עוד גרו בשכונה כ-70 משפחות, ורוב השטח נמכר לחברה פרטית לצורך הקמת פרויקט מגורים. ביולי 1972 ניתנו צווי פינוי לחמש משפחות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עוד גרו כמה משפחות בחלק מהשטח המקורי של השכונה, שעוד לא עבר פיתוח. מאחר שהבתים בשכונה היו במצב פיזי ירוד, יזמו מינהל מקרקעי ישראל ועיריית תל אביב מהלך של התחדשות עירונית (פינוי השכונה ובנייה מחדש). עו"ד בן דרור ימיני, תושב השכונה, עזר בארגון ועד תושבים ובמשא ומתן מול הרשויות. לאחר שנים אחדות של משא ומתן, נוסחו קריטריונים לפיצוי ונקבע כי הפיצוי יהיה לפי מחיר דירה באזור ושטח הדירה בשכונה בשנת 1992, עם פיצוי נוסף לבעלי דירות קטנות מאוד ודרישה על הסכמה של לפחות 80% מהתושבים להסכם. הוחלט שרק קבלן שיקבל את התנאים יוכל לרכוש את השטח. אלפרד אקירוב זכה במכרז וחתם על הסכם פינוי עם התושבים. רובם רכשו דירות חלופיות באזור בכספי הפיצוי.
במהלך 1992 סוכמו התנאים עם המפונים האחרונים מהשכונה, שקיבלו פיצוי של בין 2,000 ל-2,500 דולר למ"ר.
בניית המגדלים
בנובמבר 1992 החלה לפעול "חברת גבעת עמל" במטרה להקים את פרויקט המגורים בשטח. את החברה החזיקו בחלקים שווים חברת "אלרוב" שבבעלות אקירוב וחברת "אוסיף השקעות ופיתוח". עד שנת 1997 השקיעו החברות במיזם כ-50 מיליון דולר, ברכישת הקרקע ובפינוי התושבים. בנובמבר 1997 רכשה אלרוב את חלקה של אוסיף תמורת 10.2 מיליון דולר. נוסף על כך אלרוב נטלה הלוואות, התחייבויות וערבויות של אוסיף לטובת הפרויקט, בסכום נוסף של 26 מיליון דולר.
בניית המגדלים החלה בשנת 1999. בניית המגדל האחרון הסתיימה בשנת 2006. במגדלים מתגוררים והתגוררו בעבר גם אישים בעלי שם, כגון אהוד ברק, שמכר את דירתו לטדי שגיא, ועד שנת 2006 גם העבריין עמיר מולנר. בשל כך קיימת אבטחה מוגברת על הבניינים, מחשש לפגיעה באישי ציבור או אנשים ידועים אחרים המתגוררים בהם. עובדה זו יצרה לא פעם חיכוכים וטרוניות בקרב דיירים שרכשו דירות במקום ומצאו את עצמם בלב התרחשויות שהדירו את מנוחתם ופגעו באיכות חייהם. בשנת 2005 אף אירע פיצוץ במכוניתו של מנהל המגדלים.
גובהו של כל אחד משלושת המגדלים הוא 123 מטרים, והמעטפת שלהם עשויה זכוכית ורצועות בטון מחופה באבן גרניט אפורה, בסגנון פוסט-מודרני. במגדלים כ-360 יחידות דיור, ושטח הדירה מחולק כרצון הלקוח.
בתוכנית המגדלים הוגדרו גם שטחים ציבוריים פתוחים וגינות לתועלת הכלל, אך עיצובם אינו מזמין והציבור ממעט להשתמש בהם. קיימת גינה קהילתית בגינת הבניינים.
ברנדה סונג
ברנדה סונג (באנגלית: Brenda Song; נולדה ב-27 במרץ 1988) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. התפרסמה בעיקר בזכות תפקידה כלונדון טיפטון בסדרות הטלוויזיה "החיים היפים של זאק וקודי" ו"החיים היפים על הסיפון".
ביוגרפיה
ברנדה סונג נולדה בקרמייקל, פרוור בסקרמנטו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה תאילנדית. סבא וסבתא מצד אביה היו משבט קונג (Xiong, בתאית; 熊), אך שינו את שם משפחתם לסונג כאשר המשפחה היגרה לארצות הברית. הוריה ילידי תאילנד והכירו בארצות הברית. אביה עובד כמורה בבית ספר ואמה עקרת בית. יש לה שני אחים צעירים, טימי וניית'ן.