cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקיבא לוינסקי
הסוכנות היהודית
ב-1979 מונה לוינסקי לגזבר הסוכנות היהודית מטעם המערך ושירת תחת היו"ר אריה דולצ'ין. בתפקידו זה הצליח לחלץ את הארגון מחוב גדול שרבץ עליו על ידי קיצוץ משרות ושליחים. בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב ברוסיה נפגש לוינסקי עם בכירים רוסים ודן על פתיחת שערי המדינה ליציאת יהודים.
ב-1987 הגישה המפלגה, בראשות שמעון פרס, את מועמדותו של לוינסקי לתפקיד יו"ר הסוכנות. חברי הנהלת הסוכנות האמריקאים, בראשות יו"ר חבר הנאמנים ג'רלד הופברגר, התנגדו למינוי זה בטיעון שללוינסקי חסרה מנהיגות וכריזמה להוביל את הארגון. התנגדות זו הביאה לסכסוך בין "המערך" ומועצת "ההסתדרות הציונית" דבר שאילץ את המפלגה לשקול מחדש את מועמדותו של לוינסקי לתפקיד. בסופו של דבר הסיר לוינסקי את מועמדותו ושמחה דיניץ נבחר.
משפחתו
בתקופת פעילותו ב"עליית הנוער" נישא לוינסקי לרות (לבית רומלסבורג, ילידת 1920) ולזוג נולדו בן ובת. לאחר פטירתה של רות ב-1971 נישא בשנית. נפטר ב-2000 והובא למנוחות בבית הקברות של זכרון יעקב לייד קברה של אשתו הראשונה רות.
תקופת אזוצ'י-מומויאמה
תקופת אזוּצִ'י-מוֹמוֹיאמָה היא תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה ככל הנראה מ-1568 ועד לשנת 1600 והיוותה את החלק המרכזי של תקופת סנגוקו, תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים ששררה ביפן, במהלכה יפן אוחדה מספר פעמים תחת שלטון אחד שהתפרק זמן מה לאחר מכן, ולבסוף אוחדה תחת טוקוגאווה איאיאסו שייסד את שוגונות טוקוגאווה וסיים את מלחמת האזרחים הארוכה. התקופה קיבלה את שמה משמן של טירותיהן של שני השליטים הבולטים של התקופה: אודה נובונאגה שאיחד את יפן מבירתו בטירת אזוצ'י וממשיכוטויוטומי הידיושי שאיחד את יפן ושלט מטירת מומויאמה.
תחילתה של התקופה חופפת את שלהי תקופת אשיקאגה שקדמה לה. ב-1568, בעוד יפן שסועה במלחמות אזרחים ואוזלת ידו של השלטון המרכזי ניכרת בכל. הצליח נובונאגה, שהיה בן למשפחת סמוראים, לאחד תחתיו מספר מחוזות ביפן ולצאת לקרב על עיר הבירה קיוטו. נובונאגה הצליח לכבוש את העיר, הקים בה את טירתו והחזיר לשלטון את אשיקאגה יושיאקי, נצר לשוגונות אשיקאגה ששלטה לפנים במדינה והשוגון ה-15 במספר והאחרון משושלת זו. יושיאקי שימש כשליט בובה תחת ידיו של נובונאגה ולאחר 5 שנים, ב-1573, הדיח אותו נובונאגה סופית מהשלטון.
באואר (מוזיקאי)
הארי באוור רודריגז (באנגלית: Harry Baur Rodrigues; נולד ב-30 באפריל 1989), ידוע יותר בשם הבמה שלו באואר (Baauer), הוא מפיק אמריקאי של מוזיקת טראפ (שילוב של היפ הופ וקראנק) ומוזיקת באס. יצר מוזיקת דאנס כבר מגיל 13, בעיקר מסוגות האוס ואלקטרו. הפיק בעבר רצועה בשם 'קפטן הארי', שבוצעה על ידי Kissy Sell Out. כמו כן הפיק רמיקסים למבחר להקות מוזיקה אמריקאיות.
תקופת אזוצ'י-מומויאמה
בשנת 1582 המצביא אקצ'י מיטסוהידה בגד בנובונאגה וכיתר אותו בבית תה, ונובונאגה ביצע ספוקו על מנת שלא ליפול בידי האויב. את מקומו כשליט בפועל של המדינה תפס עוזרו טויוטומי הידיושי. טויוטומי יצא למלחמה ברוצח של אדונו והביס אותו והצליח לאסוף די כוח כדי לחזור ולשלוט בבירה קיוטו ומשם גם להשתלט על כל יפן שהפכה שוב למדינה מאוחדת תחת דגלו ב-1590. הידיושי לא קיבל את התואר שוגון, כיוון שלא נמנה עם משפחות האצולה ביפן, אך תחת זאת קיבל מן הקיסר את התואר טאיקו - תואר כבוד שני במעלה. הידיושי העביר את מפקדתו לאוסקה אך השאיר נציגות גם במומויאמה, משם ניהל את קשריו עם החצר הקיסרית. לאחר שהתפנה מאיחוד ארצו, פנה הידיושי למלחמות חוץ וניהל שתי מערכות כושלות נגד קוריאה ואף התכוון להגיע בכיבושיו לסין.
כאשר נתבשרה יפן על מותו של הידיושי בשנת 1598, הועבר השלטון בקיסרות לעוזרו השני של נובונאגה טוקוגאווה איאיאסו, שעם קבלת הכח לידיו יצא להתקפה כנגד כל בני הידיושי באשר הם, וזאת כדי לנטרל כל דרישת ירושה מצד יורשיו החוקיים של אדון הקיסרות הקודם. לאחר שוך הקרבות, בשנת 1600, החזיק איאיאסו בכח שלטוני אדיר ביפן. בשנת 1603 הוא זכה לקבל את התואר שוגון והקים באדו (טוקיו של ימינו) את שוגונות טוקוגאווה שעתידה לשלוט ביפן עד לאמצע המאה ה-19. הקמת שוגונות טוקוגאווה בידי טוקוגאווה איאיאסו מסמלת ביפן את תחילתה של תקופת אדו, הידועה גם כתקופת טוקוגאווה.
באואר (מוזיקאי)
ביוגרפיה
הארי נולד במערב פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה, ועקב עבודתו של אביו נדדה המשפחה בין מספר מדינות. גר בעיר ווסטפורט שבקונטיקט ולמד בתיכון סטייפלס עד 2006, השלים את לימודי התיכון בבית-הספר האמריקאי בלונדון ולאחר מכן עבר לניו יורק ולמד בסיטי קולג'.
קריירה מוזיקלית
באוגוסט 2012 חתם באואר חוזה עם חברת התקליטים LuckyMe, וערך איתה את הופעת הבכורה שלו.
2012, פריצת דרך רגעית עם "הארלם שייק"
ב-22 במאי 2012, הוציא את הסינגל Harlem Shake, עם חברת התקליטים Mad Decent. הסינגל לא זכה להצלחה מסחרית כלשהי עד לפברואר 2013, אז הסינגל הפך ללהיט גדול כתוצאה מסרטון ויראלי ביוטיוב אשר הכיל קטעים מהשיר, ואשר יצר תופעת אינטרנט בעלת אותו שם, שבה קבוצות אנשים העלו סרטוני וידאו ליוטיוב בהם הם נראים מבצעים ריקוד אשר מזכיר את ריקוד ה"הארלם שייק" כאשר הריקוד מאופיין באדם בודד הרוקד בקטע בראשון, אליו מצטרפים בקטע השני אנשים נוספים הרוקדים באופנים מוזרים ומשעשעים.
תקופות במוזיקה המערבית
נהוג לערוך חלוקה לתקופות בהיסטוריה של המוזיקה המערבית בדומה לתקופות ההיסטוריות המקובלות. תחילתה של המוזיקה המערבית המכונה המוזיקה הקלאסית עשויה להיחשב מאז המצאת התווים. המצאה זו היא מימי הביניים. תקופה זו נמשכה מסוף העת העתיקה, סביב 800 לספירה ועד סביב 1500. תקופת התחיה הנקראת רנסאנס היא התקופה השנייה בתולדות המוזיקה, שהחלה במאה ה-15 ונמשכה עד סוף המאה ה-16. אחריה תקופת הבארוק. מן המאה ה-17 ועד למחצית הראשונה של המאה ה-18. שמה של התקופה הבאה אחרי תקופת הבארוק הוא: התקופה הקלאסית. תקופה זו מקבילה לתקופה הנאו-קלאסית באמנות אך משום שלאמנות הייתה תקופה קלאסית, היא התקופה היוונית רומית של ימי קדם, לז'אנר הקלאסי האמנותי קראו ניאוקלאסי (ניאו=חדש). היות שהמוזיקה מן התקופה היוונית-רומית, המכונה התקופה הקלאסית, לא שרדה עקב הכחדתה על ידי הנוצרים הקדמונים, לא היה ניתן לקרוא למוזיקה נאו-קלאסית, כיוון שאין ישן וחדש מולו. מקרה זה מיוחד למוזיקה בלבד. עם שקיעתה של האצולה ועלייתו של הפרולטריון באירופה של שלהי המאה ה-18, החלה תקופה חדשה רוויה בהקצנה דרמאטית. תקופה זו נקראת: התקופה הרומנטית. זו נמשכה עד לשלהי המאה ה-19. אחריה באה התקופה המודרנית ונהוג לכנותה מוזיקה בת זמננו.
מוזיקה בימי הביניים (Medievals)
המונח מוזיקה של ימי הביניים כולל את המוזיקה האירופאית, שנכתבה בתקופה שראשיתה בנפילת האימפריה הרומית וסופה בערך באמצע המאה ה-15. מועד סיומה של תקופת ימי הביניים והתחלת תקופת הרנסאנס איננו מוחלט.
מעט מאוד מן המוזיקה של ימי הביניים נשמר עד לתקופה המודרנית בכתבי יד, שרק הם מאפשרים את המחקר במוזיקה זו. יוקר הקלף ששימש לכתבי יד והעבודה העצומה שנדרשה להעתקת מוזיקה גרמו לכך, שרק מוסדות עתירי הון יכלו ליצור כתבי יד ולשמרם, בעיקר הכנסייה ומוסדותיה השונים, כגון מנזרים. במוסדות אלה נשמרה בעיקר מוזיקת קודש, אך גם מוזיקה חילונית. עם זאת, כתבי היד שהשתמרו אינם משקפים את היקפה וטיבה של המוזיקה הפופולרית מאותה תקופה. היצירה החילונית הראשונה שהועלתה על הכתב הייתה "סיפור רובין ומאריון", קומדיה צרפתית עם שירים מאת אדם דה לה האל. האזנה:
מוזיקה בתקופת הרנסאנס (Renaissance)
אחד ממלחיניה הבולטים ביותר של תקופת הרנסאנס היה ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה, שזכה בהיתר מן האפיפיור לכלול נהלים חילוניים כגון הרמוניות ומלודיות עממיות ביצירות כנסייתיות, על אף צו הקונטרה-רפורמציה, שהורה על חזרה גמורה לדפוסים הקבועים והפשוטים של המוזיקה הכנסייתית המסורתית.
מוזיקה קלאסית בתחילת העת החדשה (Classical)
צורת הסונאטה, שהתהוותה בראשית התקופה הקלאסית, הייתה מקובלת לפרק הראשון בסונאטות או סימפוניות, הצורה התזמורית שנוצרה והתפתחה בתקופה הקלאסית. ויוצריה העיקריים היו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן, שפרץ את גדרות הצורה כפי שנודעה לפניו.
רביעיית המיתרים תפסה את מקומה במוזיקה הביתית כיורשת הדואו או הטריו סונאטה, שהתבססה על כלי סולו בליווי קונטינואו, שהיו נפוצות בתקופת הבארוק. ביסודה של רביעיית מיתרים טובה עומד העיקרון, שאף לא אחד משותפיה איננו עולה בחשיבותו על האחרים, כלל שכנרים וירטואוזים נאלצו להיכנע לו.
בתקופה הקלאסית עוד נפוץ הנוהג של מלחין ונגן החצר, משרתו של איש אצולה או בעל נכסים רם מעלה. בטהובן שבר נוהג זה ופעל כמלחין עצמאי על כל המשתמע מכך.
התקופה המודרנית, המאה ה-20 וה-21 (20th Century)
התקופה המודרנית התאפיינה בשבירת מסגרות קיימות, בצורה, באינסטרומנטאציה ובעיקר בחריגה מן הטונאליות, שהתבטאה בשיטת שנים-עשר הטונים ובהמשך, בסריאליזם. סטרווינסקי זיעזע את קהל המאזינים הפריזאי בביצוע הראשון של פולחן האביב. מאהלר הוליך את המוזיקה עד לגבולות הטונאליות, אך לא חצה אותה ממש. ריכרד שטראוס נתן ביטוי לאקספרסיוניזם בלשון פוסט-וגנרית, וב"אלקטרה" השתמש בטונאליות ובדיסוננס כרומטי, שממנו נסוג בהמשך. הציור האימפרסיוניסטי נתן את אותותיו במוזיקה באיחור של כמה עשרות שנים והשפעותיהם של קלוד מונה ופול סזן, הופיעו במוזיקה של דביסי. ניצני האקספרסיוניזם, כפי שנצפו בציוריהם של ואן גוך ומונק, מצאו ביטוי אצל שנברג ושטראוס באנרכיה שבאטונאליות. הפסיכואנליזה, פרי מחקריהם של פרויד ויונג שינתה את נתיב היצירה אצל מלחינים בראשית המאה ה-20, בהבליטה באופן מוחשי יותר את האגואיזם של הרגישות הרומנטית ואת המוזרות המתגלה אצל אנשים, שאינם נחשבים לחריגים מבחינות אחרות. חלוצי הכתיבה האטונאלית היו מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ובראשם שנברג ותלמידיו ברג ווברן. בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט יצרו בולז, שטוקהאוזן, אלפרד שניטקה ואחרים מוזיקה אוונגרדית, שהסריאליות הטהורה שלה הרחיקה לכת מעבר לכל מה שנכתב קודם לכן ובה במידה גם הרחיקה את קהל המאזינים. בכיוון אחר התרחקו פייר אנרי ופייר שפר במוזיקה קונקרטית, שנוצרה מהקלטת צלילי יום-יום ורעשים שונים ובמוזיקה אלקטרונית
Australian Six
היסטוריה
"Australian Six" הוצגה לראשונה במסלול המרוצים של פארק ויקטוריה ("Victoria Park Racecourse, Sydney" ), ב-סידני, ב- 28 ביוני 1919, נהוגה על ידי רוברט מיטשל (Robert Mitchell). היחידות הראשונות הורכבו על ידי "F.H. Gordon & Co. Ltd" בסדנאות של תחנת השירות של פרד גורדון (Fred Gordon). לפני שנת 1919 היה המפעל ממוקם בפרבר של נמל סידני, ב-מפרץ ג'קסון, בפרבר צדדי ראשקטרס ביי ניו סאות' ויילס.
ב- 1 ביולי 1919 "F.H. Gordon & Co. Ltd" השיקה קמפיין פרסום שנועד לפנות למפיצים ברחבי המדינה באוסטרליה.. ניכר היה כי ייצור גדול ידרוש מפעל גדול בהרבה ויותר הון, ולכן ב- 16 בספטמבר 1919 הוקמה "אוסטרליה מוטורס בע"מ" כדי להשתלט על פעולות הייצור של החברה של פרד גורדון. מפעל הייצור עבר ל-"Ashfield, New South Wales".
ב- 23 בדצמבר 1919, נרכש שטח אדמה של כמעט 7 דונם בדרך פרמאטה, אשפילד, והבנייה החלה. הבניין שהוקם היה הבניין הגדול ביותר באוסטרליה, לתקופה. הבניין הושלם בפברואר 1920 ונפתח שלושה חודשים לאחר מכן, מצויד במכונות חדישות. מפעל זה פעל עד שנת 1924.
מרבית הדגמים היו מצוידים במנועי יצרנית המנועים האמריקאית "Rutenber Motor Company" שמוקמה בשיקגו, במדינת אילינוי.
המנועים היו מנועי בעירה פנימית 6 צילינדרים. עם זאת בחלקם מהמכוניות הורכבו מנועים מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית "Ansted". המכוניות הראשונות נבנו ללא מספר שלדה.
החברה נאלצה להפסיק את הייצור לאחר שנבנו כ- 500 מכוניות בעיקר בגלל עלויות הבנייה המקומיות הגבוהות והתחרות עם דגם פורד מודל T שיובא מארצות הברית. המכוניות הסופיות המעטות האחרונות נעשו על ידי "Harkness and Hillier hire car company" בסידני.
בשנת 1984 הוקרה המכונית על בול דואר, חלק מסדרה של חמישה בולים המתארים מכוניות אוסטרליות מוקדמות, שהונפקו על ידי הדואר האוסטרלי (AusPost).
שם
המונח "שש אוסטרלי" (גם "Big Aussie six") משמש לעיתים להגדרת למכוניות משפחתיות אוסטרליות - הבנויות כמו פורד פלקון, הולדן קומודור ("Holden Commodore" / Toyota Lexcen, טויוטה אבאלון ("Toyota Avalon"  / טויוטה אוריון ("Toyota Aurion" ), מיצובישי מגנה ("Mitsubishi Magna" ) / מיצובישי 380 ("Mitsubishi 380" ), קרייזלר ואליאנט  ("Chrysler Valiant" ) וה-ליילנד P76, שבדרך כלל מורכבים בהם מנועי שישה צילינדרים כסטנדרט.
זלמן אפשטיין
זלמן אפשטיין (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: עפשטיין; כ"ט באלול תר"כ, 16 בספטמבר 1860, ליובאן, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ז' בכסלו תרצ"ז, 21 בנובמבר 1936, רמת גן, ישראל) היה סופר עברי משכיל ופעיל ציוני. בלט בכתיבתו המליצית.
ביוגרפיה
זלמן אפשטיין נולד לפייגה ביילה ונחום אפשטיין. בשנת 1874, כשהיה בן 14, החל אפשטיין ללמוד בישיבת וולוז'ין ונשאר בה למעלה משנה. כשהיה בן 16 עקרה משפחתו לעיר אודסה, ובעקבות כך נחשף ללימודים ולהשכלה כללית, אך עדיין, על פי עדותו, המשיך לשמור על ההלכה. אפשטיין נשאר באודסה 30 שנה ושם, בסביבות 1880, החל לכתוב. מאמרו המשמעותי הראשון התפרסם בכתב העת "המליץ" בשנת 1881 או 1882, ונקרא "רוח הלאומי ותוצאותיו בעת החדשה". המאמר נסב על הרעיון הציוני של יישוב ארץ ישראל והיווה יריית פתיחה למאמריו הבאים, בהם נלחם בחרדים שהתנגדו לרעיון הציוני. רבים מהמאמרים שפרסם אפשטיין בהמשך היו תחת שמות העט "שלמה האלקושי" ו"בן עזאי". החל משנת 1882 שימש אפשטיין סופר קבוע של "המליץ" ונשאר בתפקיד זה כחמש עשרה שנים. כמו כן, משנת 1890 עד 1900, שימש אפשטיין פנקסן ומזכיר בוועד האודסאי של תנועת חובבי ציון ובמסגרת תפקידו היה איש סודו של משה לייב ליליינבלום - מראשי התנועה.
אחיו הצעיר הוא המחנך והסופר ד"ר יצחק אפשטיין (1862–1943).בת אחותו היא הסופרת והעיתונאית רחל פיגנברג.
ב-1941 מסרה רחל פיגנברג את ארכיונו לידי הספרייה הלאומית בהתאם לצוואתו.
השקפת עולמו
במאמרו "אבותי", שבו מביא אפשטיין מזיכרונותיו, הוא מתאר בערגה את נעוריו תחת השפעתו של אמו התרבותית אך הלא-משכילה, ויותר, את השפעת אביו האדוק וה"מתנגד", אך לא קיצוני או קנאי אלא נעים הליכות, מקפיד במצוות ובלימוד מסורתי של התלמוד ומאידך מתעניין גם ב"חכמות חיצוניות" - מדעים ותרבות. על אמו הוא כותב: ואביו מתואר על ידו באופן הבא:.
ניכר באופן בולט מכתיבתו על הוריו, יחס של שניוּת שהיה בו כלפי מסורת היהדות המזרח-אירופית לבין ההשכלה והמהפכה התרבותית שהביאה בכנפיה התנועה הציונית.
דוגמה בולטת ליחסו האוהד עד מאוד למסורת נמצאת בשנת 1905, עת הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" ביפו (רק בשנת 1909 עברה הגימנסיה לתל אביב). בנאום לכבוד פתיחתה של הגימנסיה בירך אפשטיין מחד את העובדה כי כל המקצועות נלמדים בה בעברית, אך מאידך, הביע אפשטיין חשש כי שינוי זה יוביל לנתק במסורת הלמדנית, וזאת, כי בתוכנית הלימודים בגימנסיה הפחיתו את כמות לימוד התלמוד. כמו כן חשש אפשטיין כי לימוד התנ"ך יהיה על פי שיטת ביקורת המקרא - חשש שהתגשם לבסוף בידי המחנך והמורה לתנ"ך, בן ציון מוסינזון.
במשפט קצר בנאומו תימצת אפשטיין את גישתו הדואלית למסורת מול הקידמה:
כתיבתו
כאמור, אפשטיין עסק במאמריו המוקדמים ברעיון הציוני ובישוב ארץ ישראל ובמסגרתם תקף את החרדים שהתנגדו לכך. אך הוא כתב רבות גם ביקורת ספרות, רשימות פיוטיות וסקירות על סופרים רוסים מפורסמים שכאמור, היה הראשון לכתוב זאת בעברית. כשהיה באודסה כתב גם מאמר אחד שהתפרסם בשנת 1894 בשם "הספר והחיים", בו הוא קרא לסופרים העבריים של תקופתו, לעסוק בכל הנושאים האנושיים ולא רק בנושאי היהדות. כשעלה לארץ ישראל עסק אפשטיין גם בכתיבת זכרונותיו.
רשימת כתביו
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הברווזון המכוער (סרט, 1931)
הברווזון המכוער (באנגלית: The Ugly Duckling) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בשחור לבן שהופץ בשנת 1931 כחלק מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות". סרט ההנפשה הופק מחדש בצבע בשנת 1939.
עלילה
אף על פי שהסרט הקצר מבוסס באופן רופף על האגדה של הנס כריסטיאן אנדרסן מ-1843 "הברווזון המכוער", קווי הדמיון האמיתיים היחידים הם שציפור אחת מתבלבלת עם אחרת והיכולות הייחודיות שלו מאפשרות לה להפוך למשהו מיוחד.
בגרסה זו, תרנגולת ישנה כאשר הביצים שלה בוקעות. שש תרנגולות נקבות בוקעות לשמחתה. עם זאת, הביצה האחרונה מגלה ברווזון שהתערבב בין תרנגולות החצר. התרנגולת והאפרוחים מתרחקים ממנו. למרות ניסיונותיו הטובים ביותר של הברווזון להשתלב עם אחיותיו הגוזליות, דברים לא מסתדרים. הוא מנסה ללכת לכלב, פרה ואפילו צפרדע, אך ללא הועיל, ונותר לו לבכות על "כיעורו" לאחר שהוא לועג לבבואתו. בקרוב, בתה של הפרה מודיעה לכולם לתפוס מחסה בבת אחת כי סופת טורנדו מגיעה אליהם. התרנגולת והאפרוחים רצים במהירות לתוך בית התרנגולות, אבל הברווזון היה צריך להיכנס מתחת לבית מפני שהם לא קיבלו אותו.
עם זאת, כאשר גוזלי התרנגולת מאוימים על ידי מפל, עקב הורדתם בנהר לאחר שבית התרנגולות נקלע לטורנדו, הברווזון הקטן שוחה להצלה לאחר שעבר הרבה זבל כדי להגיע אליהם. התרנגולת זועקת מפחד לחיי בנותיה. הברווזון נכנס לבית התרנגולות, אבל ברגע שהעץ הראשון עובר, הברווז ואחיותיו האפרוחים נמצאים עליו. הוא אומר להם במהירות לברוח חזרה לבית התרנגולות ומציל אותם, אך עץ שני מגיע להרוס אותו. הפעם, הברווז מצווה על אחיותיו לרוץ אל מפוח האח שהוא קופץ עליו בחוזקה כמה פעמים כדי לקחת את המכפלת למקום מבטחים. הוא זוכה לשבחים כגיבור על ידי אחיותיו. התרנגולת מרימה את הברווזון, מזהה אותו כבנה ומחבקת אותו לשמחתו.
כשמונה שנים מאוחר יותר, ב-1939, הסרט יעשה מחדש ויעקוב אחר סיפור אנדרסן המקורי הרבה יותר בנאמנות. זה נותן לברווזון המכוער את ההבחנה הייחודית להיות הסרט היחיד בסדרה שנעשה פעמיים. הסרט הזה נמכר אז כדי להגיע לכ-4,000 דולר לחודש לכל היותר ברווח, כי הוא טיפס לאט במעלה קנה המידה של הצמיחה.
מדיה ביתית
הסרט הופץ ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - קלאסיקות מוזיקליות היסטוריות.
ביטס אוף גולד
היסטוריה
ביטס אוף גולד נוסדה בינואר 2013. מייסדי החברה נפגשו ביולי 2013 עם עו״ד פול לנדס, יו״ר הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור והוציאו רישיון נותן שירותי מטבע על מנת לסחור בביטקוין באופן מפוקח ולדווח על כך לרשויות. בפברואר 2013 פתחה החברה חשבון עסקי בבנק לאומי אשר באמצעותו היא פועלת עד היום, וביולי 2013 קיבלה רישיון נותן שירותי מטבע מטעם משרד האוצר.
באוקטובר 2013 השיקה ביטס אוף גולד שיתוף פעולה עם חברת GMT, שאיפשר ללקוחות ישראליים לקנות ולמכור ביטקוין באמצעות מזומן בסניפים של צ׳יינג׳ים, ובשנת 2014 השלימה החברה סבב גיוס של כחצי מיליון דולר ממשקיעים פרטיים מהמגזר הפיננסי וקהילת הביטקוין הישראלית. בשנת 2015 הייתה ביטס אוף גולד שותפה לעיצוב שירות הסליקה של חברת סימפלקס (Simplex) המנוהלת על ידי נמרוד להבי. בשנת 2016 הוסיפה את האפשרות לקנות את'ריום באמצעות העברה בנקאית, מזומן וכרטיס אשראי.
בסוף שנת 2017 עמדה ביטס אוף גולד בעומסים כבדים בעקבות עליית שער הביטקוין והאת'ריום, ונאלצה לסגור את המסחר למשך כשבועיים. במהלך 2018 השיקה ביטס אוף גולד שירותים לחברות שמבצעות ICO. בסוף שנת 2018 השיקה ביטס אוף גולד שירות קנייה של ביטקוין ואיתריום בתשלומים חודשיים קבועים באמצעות הוראת קבע, ושירות תשלומים לעסקים באמצעות API.
במהלך חודש מאי 2022, יצרה החברה שיתוף פעולה יחד עם חברת כרטיסי האשראי max בו השיקו יחד את כרטיס maxBack CRYPTO, כרטיס האשראי הראשון בישראל הצובר ביטקוין על הקניות והשימוש החודשי בכרטיס.
בספטמבר 2022 הודיעה רשות שוק ההון ל- Bits of Gold על קבלת רישיון לעסוק במטבעות דיגיטליים (וירטואליים), לראשונה עבור חברה פעילה.
רגולציה
ביטס אוף גולד היא החברה הראשונה בישראל שהוציאה רישיון נותן שירותי מטבע עבור מסחר במטבעות וירטואליים. החברה לוקחת חלק פעיל בקידום הרגולציה בישראל על מנת להסדיר את תחום המטבעות הווירטואליים באמצעות הרגולטורים הפיננסיים השונים, ובכללם רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר; חטיבת הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל; רשות איסור הלבנת הון ומימון טרור; רשות ניירות ערך; רשות המיסים ועוד. ביולי 2018 פורסם כי החברה שיתפה פעולה עם רשות המיסים על מנת להעביר מידע על משקיעי קריפטו בסכומים גבוהים.
בראש מערך הציות של החברה עומדת קצינת הציות לשעבר של בנק ירושלים. לחברה מסמך מדיניות איסור הלבנת הון הכפוף לדין הישראלי, על פיו היא פועלת בסטנדרטים המחמירים ביותר לזיהוי לקוחותיה. החברה מפעילה מערכות אוטומטיות לאימות תעודות מזהות ובדיקה מול רשימות שחורות, וכמו כן, פיתחה באופן עצמאי מערכת דיווחים לרשות לאיסור הלבנת הון המותאמת להנחיות הרשות.
שירותים
ביטס אוף גולד מציעה לקהל הישראלי קנייה ומכירה של ביטקוין ואת'ריום תמורת שקלים, דולרים ואירו באמצעות העברה בנקאית, מזומן וכרטיס אשראי, ומפעילה את כספומט הביטקוין הראשון בישראל בשגרירות הביטקוין בתל אביב. בנוסף, החברה מפעילה חדר מסחר עבור עסקאות OTC בסכומים גבוהים, הכולל שיתופי פעולה עם חברות, משקיעים פרטיים ובתי השקעות, ומפתחת מוצרים פיננסיים לעסקים, כגון מערכות לסליקה וביצוע תשלומים.
המשפט מול בנק לאומי
ביטס אוף גולד הגישה ערעור לבית המשפט העליון במסגרתו העניקה השופטת ענת ברון סעד זמני שפירושו כי עד להכרעה סופית שתתקבל ביחס לתביעה של ביטס אוף גולד נגד בנק לאומי, לא יוכל בנק לאומי להגביל ולחסום באופן גורף פעולות בחשבון הבנק של החברה, אלא רק במקרים נקודתיים. השופטת ברון נימקה החלטתה בכך שהנזקים שעלולים להיגרם לבנק לאומי בהתממשות החששות הם בגדר ספקולציה. ב-3 ביוני 2019 בית המשפט העליון קיבל הסכם פשרה שהוגש על ידי שני הצדדים במסגרתו ביטס אוף גולד תוכל להמשיך לנהל את חשבונה בבנק לאומי לצורכי פעילות מסחר למטבעות וירטואליים.
פוסום זנב-טבעת מדומה
תיאור
אורכם של המינים בסוג נע בין 29 ל-41 סנטימטרים וטווח משקלם 2.2-0.6 קילוגרם. הפרווה של המינים בסוג קצרה, רכה ועבה במיוחד. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין ירוק-זית לזהוב, נחושת או חום, כשהצד התחתון יהיה בהיר יותר. לחלק מהמינים יש פסי גב כהים וכתמים בהירים על הלוע.
תפוצה וביולוגיה
המינים בסוג מצויים באוקיאניה; מרבית המינים (4) אנדמיים לגינאה החדשה ומין אחד אנדמי לאזור הטרופי בצפון-מזרח אוסטרליה. הפוסומים בסוג זה חיים על רכסים הרריים גבוהים ברום 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, ובית הגידול שלהם כולל יערות גשם טרופים וממוזגים; הם נוטים לשהות רוב הזמן על העצים ויורדים לאדמה לעיתים רחוקות.
מרבית המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות וציד. אורח החיים הלילי והמתבודד של המינים בשילוב עם בית הגידול הקשה לגישה, הוביל לכך שעל מינים רבים בסוג אין כמעט מידע בספרות הזואולוגית.
רחבי-מקור
רחבי-מקור (שם מדעי: Eurylaimidae) היא משפחה של ציפורי שיר השוכנות באזורים הטרופיים של דרום-מזרח אסיה, עם מינים ספורים החיים גם באפריקה.
מאפיינים
לרחבי-המקור גוף בינוני-קטן וראש גדול בעל מקור רחב. הם ניכרים בצבעיהם הבוהקים, בגווני ירוק, כחול ואדום. עם זאת, הם שוכנים בעיקר ביערות גשם בעיקר בצמרות העצים, כך שלמרות צבעיהם הבולטים קשה לצפות בהם. הם ניזונים מפירות ומחרקים אותם הם תופסים באוויר.
מעט ידוע על הרגלי הרבייה של רחבי מקור. משערים כי חלקם מונוגמיים וחלקם פוליגמיים. בשעת חיזור ובתצוגות ראווה, הם משמיעים קולות גבוהים שנשמעים למרחק רב. מרבית המינים חברותיים.
מיון
בעבר היו שייכים למשפחה גם המין ספיואה רחב-מקור (Sapayoa aenigma) שכיום שייך למשפחה עצמאית - ספיואות (Sapayoidae) וכן המשפחה צווחני מדגסקר (Philepittidae).
London Bridge
London Bridge (בעברית: גשר לונדון) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית פרגי, מתוך אלבום הבכורה שלה, The Dutchess. השיר יצא לאור ב-18 ביולי 2006, על ידי חברות התקליטים ויל.איי.אם מיוזיק גריפ ואיי אנד אם רקורדס, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פרגי, פולאו דה דון, שון גארט ומייק הרטנט והופק על ידי פולאו דה דון. בשנת 2014, יצא הסרט "שכנים", בו הושמע השיר. בנוסף לכך, נכלל השיר בפסקול הרשמי של הסרט והוא הופיע גם בקרדיטים שלו. השיר הפך לשירה השני הנמכר ביותר של פרגי אחרי "Big Girls Don't Cry".
כמה שנים לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-80 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של פרגי ב-5 באוגוסט 2016. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות פרגי במקומות שונים, כשהיא שרה את השיר. באחת מהסצנות, ניתן לראותה כשהיא הולכת על שולחן ארוך, תוך שמסביבה נמצאים אנשים רבים.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-22 מיליון צפיות.
חוסה פיגרס פרר
חוסה מריה פיגֵרֶס פֶרֵר (José María Figueres Ferrer; 25 בספטמבר 1906 – 8 ביוני 1990), הידוע בכינויו דון פפה (Don Pepe), היה מהפכן סוציאל-דמוקרטי הומניסט קוסטה ריקני. כיהן כנשיא זמני במשך שנה וחצי ב-1948–1949, לאחר מלחמת האזרחים הקוסטה ריקנית, שבה הוביל את המחנה הסוציאל-דמוקרטי. בהמשך דרכו נבחר לשתי קדנציות מלאות כנשיא קוסטה ריקה, בשנים 1953–1958 ו-1970–1974. בכהונתו כנשיא זמני חולל מספר רב של רפורמות משמעותיות, ובכללן ביטול הצבא, הרחבת זכות הבחירה והקמת מערכת חינוך ציבורית לכל.
ילדותו
הוריו נולדו וגדלו בקטלוניה שבצפון ספרד, ובעוד פיגרס בבטן אמו, היגרו לעיר אלחואלה אשר במרכז קוסטה ריקה, שם הוא נולד.
פיגרס היה הבכור מבין ארבעה ילדים, אשר דיברו בשפה הקטלאנית עם אביהם הרופא, ועם אימם המורה. פרנסיסקו אורליך היה לו לחבר ילדות קרוב, חברות אשר לימים תהפוך ביניהם גם לשותפות פוליטית חזקה.
לימודיו
כתלמיד, פיגרס הצטיין באנגלית, וגילה עניין רב במקצועות ריאליים. בעיות משפחתיות הביאו לשליחתו לפנימיה בשם "Colegio Seminario", שם ניסה להתאבד, ונשר מהלימודים. בניגוד לרצונו של אביו, ובעזרת כסף שהרוויח בעצמו כמתרגם, נסע לבוסטון כדי ללמוד הנדסה אלקטרו-חשמלית במכללת MIT. אך פיגרס החליט במהרה לעזוב את המכללה. הוא בחר לבלות את זמנו דווקא בספרייה הציבורית של בוסטון, ובנה לעצמו תוכנית לימודים עצמאית. בחירה זו היוותה נקודת מפנה בעיצוב זהותו. "בספרייה הציבורית של בוסטון למדתי על מדע ועל פילוסופיה סוציאליסטית הרבה יותר מאשר כל מה שיכלתי ללמוד במכללה", אמר שנים לאחר מכן. גם את ההשראה לביטולו של הצבא קיבל פיגרס בספרייה זו, כפי שהעיד בעצמו, כאשר קרא בה את הספר "דברי ימי עולם" (The Outline of History) מאת ה.ג וולס.
עצמאותו הכלכלית
בשנת 1928, בהיותו בן 22 בלבד, חזר פיגרס למולדתו והקים בעיר טאראצו חווה של גידול קפה וייצור חבלים. הוא העניק לה שם אשר העיד על כיוון חייו: "המאבק שאין לו סוף" (La Lucha Sin Fin). פיגרס, אשר באותה תקופה הגדיר את עצמו כ"חוואי סוציאליסט", קבע תנאי עבודה מהפכניים עבור הפועלים בחווה: כל פועל ומשפחתו קיבלו בחווה של פיגרס מגורים, ביטוח בריאות מלא, ובמהלך שיגרת השבוע השתתפו במפגשי תרבות וחינוך אשר יזם. פיגרס חתם על חוזה עבודה עם כל פועל - בניגוד חריף למציאות ששררה באותה תקופה במרכז אמריקה, בה הסדר השולט היה של אדונים ועבדים. סעיף מיוחד בחוזה קבע כי כל פועל אשר קוצר קנאביס (המשמש לייצור חבלים) בשטח החווה, ימכור אותו לפיגרס במחיר השוק, ואם מישהו אחר יציע לפועל מחיר גבוה יותר, הוא רשאי למכור אותו לו, כאילו היה הקנאביס שייך לפועל. החווה התפרסמה ושגשגה, העסיקה כאלף פועלים בשיאה, והיוותה סנונית אשר בישרה את שמו של פיגרס בציבור.
גלות
בשנת 1942 נכנס פיגרס בסערה לתוך החיים הפוליטיים. הוועדה המאוחדת של הארגונים האנטי-טוטליטריים (United Comittee of Anti-Totalitaria Associations) ארגנה הפגנה כנגד הממשלה השמרנית. פיגרס - אשר באותה תקופה כבר צבר כוח כלכלי ומעמד של כבוד בציבור - הוזמן לתחנת רדיו מקומית, והתבטא בחריפות כנגד קלדרון, הנשיא המכהן. בעודו תוקף את הממשלה, פרצה המשטרה לתחנת הרדיו ולקחה את פיגרס למעצר. הוא הואשם בבגידה ובגילוי מידע מסווג לאויב, ולמרות הפצרות מצד גורמים בעם אשר אהדו את פיגרס - הוא הוגלה למקסיקו על ידי קלדרון.
במקסיקו חבר פיגרס לגולים נוספים ממרכז אמריקה ומהמדינות הקאריביות, והחל לארגן כוח צבאי של 700 איש (אחד מחייליו היה פידל קסטרו), אשר כונה "הלגיון הקאריבי". ב-1944, עקב לחץ ציבורי, הורשה פיגרס לשוב לקוסטה ריקה, והיה ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מוביל מלחמת האזרחים
1948 הייתה שנת המפנה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בראשות אולטה, ניצחה בבחירות את הגוש השמרני בראשות קלדרון. הייתה זו תוצאה סנסציונית, לאחר עשרות שנים של שלטון שמרני בקוסטה ריקה, אך השמרנים טענו לזיוף הבחירות וסירבו לפנות את השלטון. פיגרס, אשר צפה מראש כי השמרנים לא יסכימו להודות בהפסד הבחירות, כבר היה ערוך להוביל את כוחות המורדים במלחמת אזרחים ונתן את האות לפתיחתה. בתום שבועות ספורים אשר גבו כ-4,000 קורבנות (המאורע האלים ביותר בתולדות קוסטה ריקה), כיתרו כוחותיו של פיגרס את קלדרון ואנשיו בבית הנשיאות. רק לאחר שהובטח לקלדרון ולאנשיו שהם או רכושם לא ייפגעו, הסכימו האחרונים להיכנע - והמלחמה הוכרעה.
קדנציה ראשונה (1948–1949)
בנקודה זו זכה פיגרס למעמד מרקיע שחקים במדינתו. רובו ככולו של העם ראה בו גיבור ומושיע, ועתידה של קוסטה ריקה היה נתון בעיקר בידיו. פיגרס בחר להיות לעמוד בראש ממשלת מעבר (חונטה) למשך 18 חודשים, בסופם, כך הבטיח, יעביר את הנשיאות לאולטה.
במהלך 18 החודשים הללו, ייסד פיגרס חוקה חדשה לקוסטה ריקה, לתוכה הוכנסו 834 רפורמות, ביניהן:
"בתוך 18 חודשים ביצענו 834 רפורמות אשר שינו לחלוטין את פניה של המדינה, והבאנו למהפכה עמוקה והומאנית", אמר בראיון ב-1981. בנובמבר 49' קיים פיגרס את הבטחתו, פינה את כיסאו לאולטה ועבר לניו יורק.
ביטול הצבא
גולת הכותרת של החוקה החדשה הייתה ביטולו של הצבא. "עתידו של המין האנושי אינו צריך לכלול צבאות. משטרה כן, כיוון שבני האדם אינם מושלמים", הכריז פיגרס, ובטקס חגיגי ב-1 בדצמבר 1948, אחז פטיש גדול וניפץ באופן סמלי אבן מאבני החומה של המבצר הצבאי בלוויסטה שבמרכז סן חוסה, שם שכן בעבר המטה הכללי. כעבור זמן מה נמסר הבניין ההיסטורי לאוניברסיטה של קוסטה ריקה, כדי להקים בו מוזיאון לאומי. "לניצחונות צבאיים יש ערך מועט בלבד", אמר פיגרס, "מה שבונים בזכותם הוא החשוב". מאז חוגגת קוסטה ריקה בכל 1 בדצמבר, יום ביטולו של הצבא, את יום השלום והדמוקרטיה.
פיגרס היה פציפיסט מושבע בהשקפתו, דבר אשר בא לידי ביטוי בפועלו בעשרות שנותיו הציבוריות. אך לצד המניע האידיאליסטי, יש לזכור כי הצבא ב-1948 הורכב מנאמניו של המשטר השמרני של קלדרון. יש הטוענים כי הייתה זו הסיבה העיקרית לכך שפיגרס התעקש לבטל את הצבא - עריפת ראשו של סיכון גדול להפיכה אלימה חוזרת, אשר תשיב את השלטון לשמרנים. אך פיגרס נתקל בהתנגדות רבה למהלך זה גם מתוך מחנה תומכיו, אשר הפצירו בו שבמקום לבטל כליל את הצבא, פשוט יעשה בו "ניקוי אורוות" - יחליף את הגנרלים נאמני קלדרון בגנרלים נאמני פיגרס. הוא סירב.
בנו של פיגרס, נשאל בריאיון לעיתון "הארץ" ב-2009, לגבי צעד זה של אביו: "ההיסטוריה הראתה כי הצבא מגלה כל העת עניין בפוליטיקה, ולכן אבי היה משוכנע כי הדמוקרטיה והמוסדות הדמוקרטיים יהיו בטוחים יותר בסביבה ללא צבא. הוא צדק כמובן, מעל לכל ספק. מעניין היה להיווכח כי למרות שאמריקה המרכזית הייתה במשך יותר מ-40 שנה אחת הזירות של המלחמה הקרה בין הגושים, הרי שקוסטה ריקה, המדינה היחידה באזור שלא היה לה צבא, הייתה האומה היחידה שלא ניהלה מלחמה עם מי משכנותיה, ולא נקלעה לאחד מהעימותים המקומיים של אותו מאבק גלובלי בין-גושי".
לפחות על הנייר יכול היה פיגרס להישען על הסכם עם ארצות הברית תחת חוק "השאל-החכר" שנחתם עם קוסטה ריקה בנובמבר 1942. חוק זה, אשר נחקק בידי נשיא ארצות הברית רוזוולט במרץ 1941, קבע כי ארצות הברית תוכל ותתכוון להשאיל ולהחכיר ציוד צבאי למדינות זרות, אשר יהיו בעלות חשיבות ביטחונית לארצות הברית עצמה.
ניצחון דמוקרטי
ב-1953 שב פיגרס לארצו, הקים את מפלגת החירות הלאומית (PLN), המפלגה המצליחה ביותר בתולדות קוסטה ריקה, והתמודד בראשה בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שהתקיימו מאז כינונה של החוקה החדשה. מערכת הבחירות נחלקה באופן ברור לפי המעמדות: האליטה חששה שפיגרס יפעיל מיסוי מוגבר על השכבות העשירות. אך למרות הכל, ולמרות חבירתו המפתיעה של אולטה דווקא לכוחות השמרנים, זכה פיגרס בשלטון, והפעם בצורה דמוקרטית.
1955 וסכנת הנפילה
חברי 'הלגיון הקאריבי' יצאו ב-1954 מקוסטה ריקה לניקרגואה במטרה להפיל את אנסטסיו סומוסה גרסיה, רודן ניקרגואה - אך ללא הצלחה. סומוסה יצא למתקפת נגד, אשר כוונה להפיל את שלטונו של פיגרס ולהשיב את קלדרון, בן בריתו לשלטון, ופלש לקוסטה ריקה. מטוסי קרב הפציצו ערים קוסטה ריקניות וגרמו לאבדות כבדות. פיגרס, נטול הצבא, פנה לארגון מדינות אמריקה ובבקשה לסיוע.
הסיוע מארצות הברית
אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית דאז, ספג סקנדל רק שנה קודם לכן - נחשפה מעורבות ה-CIA בהכשרת הכוחות אשר הפילו את ארבנס, הנשיא הנבחר של גואטמלה. ארבנס נחשד בקומוניזם, אך לאחר מעשה, נתגלה כי לא היה לו קשר ממשי לקומוניזם, ויתרה מכך, נחשף השקר של ארצות הברית, אשר הכחישה בתחילה את מעורבותה. הדבר גרר ביקורות רבות מבית ומחוץ, ואייזנהאואר, אשר עמד לפני מערכת בחירות חדשה, לא יכול היה לספוג מקרה נוסף בו ה-CIA מעורב בהדחת נשיא נבחר. מאחר שה-CIA היה שקוע עמוק בהכשרת הכוחות הניקרגואים אשר פלשו לקוסטה ריקה, הרגיש אייזנהאואר מחויב למנוע את נפילתו של פיגרס בידי נשק אשר סיפקה ארצות הברית. ארצות הברית נעתרה לבקשת הסיוע, ובהסכמת ארגון מדינות אמריקה מכרה לקוסטה ריקה מטוסי קרב בעלות של דולר ליחידה. בעזרת סיוע פעיל של מחלקת המדינה של ארצות הברית, שהייתה מעוניינת בשיפור תדמית החוץ האמריקנית, נסוגו כוחות צבא ניקרגואה. "לו היה כאן צבא, לא היינו נזקקים לנשק מסומוסה מניקרגואה. היה לנו כוח זמין בתוך קוסטה ריקה, והיינו מפילים את פיגרס בקלות", העיד מיגל הררה, מנהיג כוחות המורדים מ-1955. השלום שב לקוסטה ריקה ופיגרס השלים את הקדנציה שלו כנשיא.
פרנסיסקו אורליך
בבחירות של 1958 התמודד פרנסיסקו אורליך, חבר הילדות הקרוב של פיגרס, לנשיאות בראשות ה-PLN. אורליך הפסיד למועמד השמרני אשאנדי בפער זעיר. גם הפעם היו טענות של זיוף בחירות, הפעם מכיוון הסוציאל-דמוקרטים, ושוב עלה איום לפתיחת מלחמת אזרחים. "אני לא מתכוון להכיר בתוצאות הבחירות האלה", כך אמר פיגרס, לפי חבר המפלגה אלברטו קאנס, אך אורליך הרגיע את הרוחות. קאנס מעיד כי "אורליך היה היחידי אשר יכל לדפוק על השולחן ולגרום לפיגרס להירגע ולהקשיב". ה-PLN הכירו לבסוף בתוצאות, ובבחירות הבאות שהתקיימו ב-1962 ניצח אורליך.
הנאום בפני קונגרס ארצות הברית
"עלי לדבר בכנות ואף בחוצפה, מפני שאני משוכנע שהמצב דורש זאת: העם אינו יכול לירוק על מדיניות חוץ, שזה מה שהם ניסו לעשות. אבל כאשר העם התייאש מכל האמצעים האחרים כדי לזכות באוזן קשבת, הדבר היחיד שנותר לעשות הוא לירוק.
כמובן, ביצעתם השקעות מסוימות בדיקטטורות האמריקניות הלטיניות. חברות האלומיניום שלכם לוקחות מהם בוקסיט כמעט בחינם. הגנרלים שלכם, האדמירלים שלכם, אנשי העסקים שלכם מקבלים שם יחס של מלכים, כמו שהסנאט שלכם אישר בעצמו אתמול (...) ובינתיים, הנשים שלנו נחטפות בידי גנגסטרים, הגברים שלנו מסורסים בתאי עינויים, והפרופסורים שלנו נעלמים ממסדרונות אוניברסיטת קולומביה בניו יורק. כאשר אחד מהמחוקקים שלכם קורא לזה "שיתוף פעולה כדי להילחם בקומוניזם", 180 מיליון לטינים מרגישים את הדחף לירוק.
(...) כאשר הממשלה שלכם הזמינה את פדרו אסטרדה, ה"הימלר" של האזור שלנו, כאורח של כבוד בוושינגטון - האם לא ירקתם בפניהם של כל הדמוקרטים באמריקה הלטינית?
אנחנו, האמריקנים הלטינים, עייפנו מלהצביע על שגיאות אלו. ירשנו את כל הפגמים של האופי הספרדי, אבל גם חלק ממעלותיו. העוני שלנו לא מגמד את גאוותנו".
קדנציה שלישית (1970–1974)
ב-1970 התמודד פיגרס על הנשיאות פעם נוספת ונבחר ברוב גדול. שתי נקודות ציון בולטות בקדנציה זו:
מפעל חייו - הסיוע הבינלאומי
הן כנשיא והן מחוץ לקדנציות הרשמיות, היה פיגרס מההוגים ומהלוחמים הבולטים של רעיון הסיוע הבינלאומי. בריאיון אשר העניק ב-7 ביוני 1970, אמר:
"השאלה היא לאיזו מידה של אחריות נדרשות כיום האומות המשגשגות ביותר באנושות, באשר לשלומה של האנושות כולה. עבור אלו מאיתנו אשר מאמינים כי הנטייה היא כלפי השתלבות, וכי זהו הסוף, בינתיים, של עידן מהפכני ארוך מאוד - זוהי אחריותם של אלו אשר הולכים קדימה, להביט אחורה ולחכות ולהסתכל, ולא לצבור פער גדול מדי מאלו אשר נופלים - וזה נכון לגבי כל אדם, משפחה, קהילה, ומדינה". "ועכשיו בידיהן (של המדינות המשגשגות) כוח מיקוח אדיר אשר מאפשר להן לשמור את המדינות הפחות משגשגות מאחור, הרחק יותר ויותר, אם הן ירצו לנצל את כוחן כך. אבל זה מנוגד לחוקי הטבע. זה לא יקרה. אלו מאיתנו אשר נלחמו למען יחסים כלכליים מוסריים בין מדינות עשירות ועניות, יודעים שהושגה התקדמות משמעותית, והמדינות העשירות משוכנעות כיום, יותר מכפי שזה נראה, בצורך להביא לקידמה, לתוך המאה ה-20, את המדינות הלא מפותחות. וזה לא נעשה, הרבה בגלל ההוצאות על המלחמה. אז וגם היום, המלחמה ממשיכה להיות האויב העיקרי שלנו".
פיגרס מת מהתקף לב בסן חוסה ב-1990, בהיותו כבן 83.
משפחתו
פיגרס התחתן פעמיים. אשתו הראשונה הייתה האמריקנית הנרייטה בוגס, שנישאה לו ב-1942 באלבמה. מנישואין אלה נולדו שני ילדים מוני וחוסה מארטי. הזוג התגרש ב-1954 ובוגס נשארה בארצות הברית עם ילדיהם. אשתו השנייה הייתה קארן אולסן בק, דנית-אמריקאית שנישאה לפיגרס במהלך כהונתו השנייה כנשיא, בפברואר 1954, וליוותה אותו עד יומו האחרון. בעת נישואיהם היה פיגרס בן 47 ואולסן בק בת 23. אולסן בק כיהנה כשגרירת קוסטה ריקה ישראל וכחברת המועצה המחוקקת של קוסטה ריקה. מנישואיו לאולסן בק נולדו לפיגרס ארבעה ילדים: חוסה מריה, כריסטינה, מריאנו וקירסטן. חוסה מריה, איש עסקים ופוליטיקאי, כיהן כנשיא קוסטה ריקה בשנים 1994–1998. כריסטינה, דיפלומטית הפעילה בתחומי איכות הסביבה, מילאה תפקיד מרכזי בתיאום הבינלאומי של המאבק בהתחממות העולמית, ובפרט בגיבושו של הסכם פריז.
עשיית עושר ולא במשפט
עשיית עושר ולא במשפט, או עשיית עושר, הוא שם כללי למספר עילות תביעה משפטיות שלא נופלות במסגרת דיני החוזים, דיני הנזיקין או מערכת דינים אחרת של המשפט האזרחי. עשיית עושר ולא במשפט, משמעותה שצד אחד מתעשר על חשבון הצד האחר, כשהדבר לא מגיע לו. הדוגמה הקלאסית היא טעות בחישוב, אשר בעקבותיה יש צד אחד אשר מתעשר, אבל יש גם צד אחר אשר מפסיד. דיני "עשיית עושר" הם ענף משפטי, שעומד בין דיני החיובים לבין דיני הקניין. דיני עשיית עושר בישראל מעוגנים ב.
העיקרון הכללי
(שכותרתו "חובת השבה") קובע את מהות העילה:
החוק מחייב את מי שהתעשר שלא כדין, על חשבון מישהו אחר, להשיב את ההתעשרות לבעליה. לעילה זו שלושה יסודות תאורטיים:
עילות נוספות
בנוסף על העיקרון הכללי, החוק קובע שתי עילות פרטניות המקימות זכות להשבת ההתעשרות. המשותף לשתי העילות הוא שבשתיהן המזכה הוא שהביא להתעשרות. קבוצה אחת של מצבים מעין אלו הם מצבים בהם המזכה פרע חוב של אדם הזולת מיוזמתו. קובע כי גם "המתנדב" זכאי לתבוע השבה, כל עוד לא הייתה סיבה סבירה לזוכה להתנגד לפירעון החוב.
עילה נוספת נוגעת לפעולת הצלה. מדובר במצב בו אדם פועל להצלת גופו או רכושו של הזולת. על-פי, המזכה זכאי לדרוש החזר הוצאות פעולתו. פרופ' דניאל פרידמן, הציע שהחזר ההוצאות צריך לכלול גם שכר ראוי למציל, במטרה לתמרץ הצלה.
סייגים והגנות
החוק מכיל סעיפים שמטרתם לאזן בין העיקרון המנחה לחריגים ולפיכך בתי המשפט בישראל נדרשים באופן תדיר לפרשנות החוק לאור טענות של צדדים בהליכים משפטיים ליישום עקרונות החוק או להפרתו. מצויים שני הסייגים העיקריים לזכות: בנוסף, מעניק לזוכה זכות "קיזוז". המשמעות היא שהזוכה לא נדרש להשיב את ההתעשרות כולה, אלא הוא רשאי לנכות הוצאות שהוציא על מנת להתעשר. הזכות לנכות הוצאות מגנה על הזוכה ממצב בו בגין השבת ההתעשרות הוא עצמו יימצא בהפסד.
סעדים
הסעד העיקרי שדיני עשיית עושר ולא במשפט מקנים הוא סעד ההשבה (השבת ההתעשרות). להשבה זו שתי צורות -
בנוסף לסעדי ההשבה הרגילים, בפסק דין אדרס קבע בית המשפט העליון כי ניתן ליטול את רווחי המפר חוזה שנוצרו לו עקב ההפרה ולהעבירם לנפגע מכוח דיני עשיית עושר (השבה במובן הרחב). בית המשפט הגיע לתוצאה זו על ידי פרשנות מרחיבה של עיקרון עשיית עושר.
חוקים נוספים
דברי חקיקה רבים כוללים הוראות השבה של דיני עשיית עושר ולא במשפט:
הקשר למשפט העברי
החוק הוא דוגמה לחקיקה ראשית במשפט הישראלי המבוססת על עקרונות המשפט העברי, שגם על פיו אין זה מוסרי ואין זה חוקי לנצל טעויות או מצבי ביניים על מנת להתעשר על חשבון הזולת. מעבר למהותו, גם שמו של החוק הוא מן התנ"ך:.
במבוא להצעת החוק נאמר: "החוק המוצע מאמץ את גישת המשפט העברי בנקודות אחדות: הוא מזכה בהשבה את המשביח נכסי חברו ; הוא מאמץ את העיקרון של "זה נהנה וזה לא חסר" כשיקול לפטור את הנהנה מהשבת ; והוא מזכה את המציל רכושו של חברו בשיפוי על הוצאותיו, במטרה לעודד פעולות הצלה". נקודה מעניינת ניתן לראות בסעיף 5(ג) לחוק, הקובע כי אין להתחשב בהתנגדותו של הניצול כשמדובר בהצלת נפש והמציל יהיה זכאי להשבת הוצאותיו למרות התנגדות הניצול. סעיף זה מאמץ את פסקו של המהר"ם מרוטנבורג והופך אותו להוראת מחייבת, זאת בניגוד לגישת המשפט האנגלי אותה דחה הסעיף. עקרונות המשפט העברי מלווים את דיוני הכנסת בנוגע לחקיקת החוק בצורה משמעותית ומעצבים את החוק על פיהם.
פרשנות ושימושים רחבים
בעילת עשיית עושר נעשו שימושים רבים בענפי משפט מגוונים. בין השאר בדיני קניין רוחני, במסגרת דיני התאגידים לשם השבת רווח כתוצאה מהפרת חובת אמון, במערכות דינים אחרות שכוללות נאמנות, השבת התקבולים במקרה של הפרת חוזה במסגרת דיני החוזים, השבת תשלומי מסים ששולמו יתר על המידה ועוד.
בית המשפט העליון קבע ש"כללם של דברים: סבורים אנו כי העושה שימוש מסחרי בשמו, בדמותו או בקולו של אחר, מבלי לקבל לכך את הסכמתו, עושה עושר ולא במשפט" אולם הבהיר ש"בבואו לבחון אם ההשבה צודקת בנסיבות המקרה, ייחס בית המשפט משקל מיוחד גם לזכותו המוגנת של הנתבע לחופש ביטוי, וכך ימנע מהטלת אחריות, במקרים בהם השימוש נעשה לצרכים של סאטירה או לצרכים חדשותיים, למשל." השופט נעם סולברג הרחיב את הדברים והביע דעתו שיש להבחין בין שימוש בדמותו של אדם בפרסומת לצורך עשיית רווחים בו עשויה לקום עילה של עשיית עושר שלא במשפט לבין מקרה בו נעשה שימוש "בשמו, בכינויו, בתמונתו, בקולו של אדם, באישיותו או בסיפורו" לצורך חדשותי, בו "האינטרס הציבורי ... מחייב ... לסווגם כרכוש הכלל. סיווגם של סיפורים בעלי ערך חדשותי כרכוש הכלל נחוץ והכרחי לשם קיומה של תקשורת חופשית, לצורך מימוש חופש הביטוי, על מנת להבטיח זרימה חופשית של מידע כבסיס לקיומו של שיח חופשי וביקורתי בחברה תרבותית ודמוקרטית."
בשימושים הרבים שבתי המשפט עשו בעילה, ניתן לה מעמד של עילה רחבה ובעלת עילות משנה, אשר חולשת על ענפי משפט רבים. נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק הגדיר את דיני עשיית העושר כך: "חלים דיני עשיית עושר ולא במשפט - כמעין נשר גדול הפורש כנפיו - על כל הדינים השונים". הרחבה זו ספגה ביקורת במאמר מאת פרופ' יצחק אנגלרד בשם "כנפי הנשר הדורסני", שבו טען שהעילה התרחבה יתר על המידה. במאמר נכתב: "לפי תפיסתי, חוק עשיית עושר ולא במשפט הוא בעל תחולה משנית (סובסידיארית), ובניגוד לדעה המקובלת כיום, אין לראות בו מקור של דוקטרינות כלליות החלות בכל מקום, כל עוד אין הוראה מפורשת נוגדת."
במסגרת הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה הישראלית) מתוכננים שינויים בדיני עשיית עושר. אחד השינויים המוצעים הוא הוספת תשלום שכר ראוי למי שנקט בפעולות הצלה לשמירה על חייו, שלמות גופו, בריאותו, כבודו או רכושו של הזולת.
אמיך קרל, נסיך ליינינגן
אמיך קרל, נסיך ליינינגן (בגרמנית: Emich Carl Fürst zu Leiningen; 27 בספטמבר 1763 - 4 ביולי 1814), היה בעלה הראשון של ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
משפחתו
ב-21 בדצמבר 1803 התחתן אמיך קרל עם ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מציצים
מציצים הוא סרט קולנוע ישראלי שביים אורי זוהר בשנת 1972, ומתאר את חייהם ומאבקיהם האישיים של צמד חברים, כשברקע הוויי החוף הקליל והנהנתני של תל אביב. את התסריט לסרט כתבו זוהר ואריק איינשטיין, והם גם מככבים בו בתפקידים הראשיים. הסרט היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, שם זכה לאהדה רבה.
תקציר העלילה
אלי (אריק איינשטיין), וגוטה (אורי זוהר) הם חברים בשנות השלושים לחייהם, אשר מרבים לבלות יחד בחוף הים באזור המלונות של תל אביב.
גוטה הוא מפעיל הקיוסק בחוף אשר מתגורר בצריף סמוך. בעברו היה "נער חוף" והפך לדמות מוכרת ומכובדת שמצופה ממנה לסייע בשמירת הסדר בחוף הים.
אלי הוא גיטריסט רוק'נ'רול אנונימי, הנוהג ללוות זמרים במועדונים מפוקפקים ברחבי הארץ. הוא מרבה לאחר להופעות ונוהג להביא לצריף של גוטה מעריצה מזדמנת תוך שהוא מאפשר לגוטה המציצן להציץ למעשיהם בצריף. אלי מתוסכל מהופעותיו וחולם לפתוח מקום בילוי משלו, אך ממשיך בהופעות כדי לפרנס את אשתו ובתו התינוקת. אשתו מילי (סימה אליהו) אוהבת אותו ומנסה לגרום לו לקנא לה אך מתוסכלת מהיעדרויותיו התכופות מהבית וחושדת כי הוא בוגד בה.
אלי וגוטה מנהלים אורח חיים ריקני ובלתי מחייב, משתעשעים במעשי שטות ועסוקים בחיפוש אחר מין מזדמן. השניים מתרועעים עם נערי חוף בטלנים שעוסקים בדיג אסור באמצעות פצצות, מתעמתים עם קטינים המציצים למקלחות הנשים, ומשוטטים עם הדמויות הצבעוניות הפוקדות את החוף ובהם תיירים, יצאניות ואחרים.
הפקה
הסרט צולם ב"חוף מציצים" (שרתון) – החוף שמדרום לנמל תל אביב, נקרא בעבר על שם מלון שרתון שעמד בסמוך ולפני-כן נקרא "חוף זבולון" על שם בית הספר הימי זבולון, בית הספר הימי הראשון בארץ (1928). החוף שופץ וחודש בשנים האחרונות. החוף זכה לפרסום רב כשצולם במקום הסרט בשנת 1972, ומאז נקרא "חוף מציצים".
בשנת 2014, ערכו אורלי וילנאי וגיא מרוז תחקיר עיתונאי, בתוכניתם "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה", בו הועלתה השערה שמונה זילברשטיין חוותה פגיעה מינית על ידי אורי זוהר בסצנה המפורסמת מ"מציצים", או לכל הפחות סבלה מניצול מיני. לפי ההשערה, מדובר בהחלטה של זוהר לחרוג מהתסריט ולעשות בגופה יותר משהוסכם מראש. על פי העדויות שהובאו בתחקיר, היו גם נערות שביקשו להשתתף בסרט וסבלו מפגיעות מיניות וניצול מיני, בידי אחרים.
מעמדו של הסרט
כשהוצג לראשונה בקולנוע לא זכה "מציצים" להצלחה מסחרית וביקורתית, ועם השנים כמעט ונשכח. באמצע שנות השמונים הפך הסרט לאחד מסרטי הפולחן הראשונים של הקולנוע הישראלי, כשהוצג בהקרנות חצות בבתי הקולנוע בתל אביב. הסרט צבר קהל חדש שהגיע לצפות בו שוב ושוב, בדומה לתופעת סרטי הפולחן שהתפתחה באותן שנים בארצות הברית סביב סרטים כמו "מופע הקולנוע של רוקי" וסרטיו של ג'ון ווטרס. גם תפוצת מכשירי הווידאו הביתיים, שהחלה באמצע שנות השמונים, נתנה לסרט עדנה מחודשת, כשעותקים שלו שהוקלטו מהטלוויזיה עברו מיד ליד. במקרה מפורסם אחד, הוקרן הסרט במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2 ביום שבו הגיעה לישראל אידה נודל, אסירת ציון, ובעותקים שהוקלטו מאותו שידור, מופיעה לרוחב המסך הודעה על נחיתתה של נודל בנתב"ג. כיום נחשב הסרט מייצג בולט של הקולנוע הישראלי בשנות השבעים, ונמנה עם פסגת יצירתו של אורי זוהר.
ב-2008 נמנעה רשות השידור מלשדר את הסרט "מציצים" בערוץ הראשון, במסגרת שידורי הסרטים הישראלים "ישראלי בשישי" בליל שבת, לבקשתו של הרב אורי זוהר, למרות זאת הסרט כן שודר בליל שבת 29 בנובמבר 2013, לזכרו של אריק איינשטיין שנפטר באותו השבוע.
איסלה סדרוס
איסלה סדרוס (בספרדית: Isla de Cedros) הוא אי שנמצא במדינת באחה קליפורניה שבמקסיקו. שדה התעופה איסלה סדרוס נמצא על האי.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 22 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (28 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (14 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 118 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש הגשום ביותר (52 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש היבש ביותר (1 מ"מ גשם).
תוכנית ווסטוק
תוכנית ווֹסטוֹק (ברוסית : Восто́к, "מזרח") הייתה תוכנית חלל סובייטית שהצליחה לשגר את האדם הראשון לחלל, הקוסמונאוט יורי גגארין, והשיגה הישגים רבים נוספים. במסגרת תוכנית זו פותחה החללית ווסטוק וטיל השיגור ווסטוק ששימש לשיגור החלליות.
בשלב הניסויים שוגרו לחלל לפחות חמש חלליות ווסטוק עם בעלי חיים, וכמה חלליות עם בובות דמה במטרה לבחון את כשירות החלליות לשיגור בני אדם.
קדמה לתוכנית זו תוכנית ספוטניק, ולאחר סדרת משימות במסגרת תוכנית ווסטוק באה סדרת משימות במסגרת תוכנית ווסחוד.
שיגורי ווסטוק
בנוסף לכך, בשנת 1960 בוצעו שני שיגורים לא מאוישים לא מוצלחים. שבע משימות ווסטוק נוספות תוכננו, והן אמורות היו להימשך עד 1966, אך הן בוטלו.
אורן בן סימון
אורן בן סימון הוא במאי, תסריטאי ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה
יצירת ביכוריו הנה סדרת הטלוויזיה הפסיכאדלית "בקצב הקצב". בסדרה מככבים גיא זו-ארץ, ירון ברובינסקי, טינקרבל, ירון אשכנזי, יהודה ברקן, יאיר רובין, וקרוליין לנגפורד בתפקיד אורח. הסדרה שודרה בערוץ HOT3 טלוויזיה בכבלים וב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2008 יצר בן סימון את סרט הפרודיה הקצר "מחוז השפיות" בחסות קרן מקור לקולנוע וטלוויזיה. בסרט משחקים, ירון ברובינסקי, שירי נדב נאור, גדי פור והתקליטן, בוגי בן. הסרט הוקרן בסינמטק ובאתר ynet תרבות וזכה להצלחה מקומית בתל אביב.
בשנת 2010 אורן שימש כאיש הקונספט של מועדון "הריף ראף" בתל אביב הקטנה, שם ערך ערבי שירה, הקרנת סרטי אינדי, ותערוכות אמנים.
באוגוסט 2019 יצא לאקרנים סרט הקולנוע העלילתי, "מוריס", אותו כתב וביים. בסרט מובא סיפורו של משורר אורבני מחוספס ואהובתו המאנית-דיפרסיבית שנרפאת באמצעות השירה. הסרט נתמך על ידי קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות - פרויקט קולנוע, פתשגן הפקות. בסרט משחקים, איתן סנה, כוכב סרט הפולחן "אלכס חולה אהבה", ירון אשכנזי, סיון כהן סבג, מוטי ברכר, אנה קריויסקי אנוש, להקת השקרנים. ב-2021 יצא לאור הספר "שירת מוריס", המאגד שירים ומונולוגים מתוך הסרט וקישור מיוחד לצפייה. סרטיו הבאים של אורן הם, "הליצן ואיש התבונה" על אודות מחזאי-פילוסוף ושחקן המעלים מחזה המסמן את הבלוף הגדול שבמשטרים האנושיים. ו"העניין" סיפורו של יוסי פנקס, מגיה בעיתון המפלגה הנקלע למרדף סהרורי של פקידים אחריו, עקב מאמר תמים שכתב.
בשנים 2022-23 יצאו 5 סינגלים מתוך האלבום, "אורן בן סימון ולהקתו - כל שיר להיט!". האלבום בעברית, קליט וקצבי, בסגנון גראז' בלוז-רוק עם נגיעות פסיכאדליה. בלהקה מנגנים, יוני טנבאום (רוקפור) בתופים, אורן בגיטרה חשמלית ושירה, נלי פולי גיטרה בס וקולות. הלהקה מופצת על ידי חברת התקליטים
"קמע - קבוצת מוזיקה עצמאית".
פוסום זנב-טבעת מצוי
פוסום זנב-טבעת מצוי או פוסום זנב-טבעת מזרחי (שם מדעי: Pseudocheirus peregrinus) הוא מין פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת שחי במזרח אוסטרליה, והוא אחד ממיני הפוסום הנפוצים ביותר ביבשת. מין זה חי בבתי גידול מיוערים מגוונים, אך הסתגל גם לחיים בסביבה עירונית. הוא פעיל בשעות החשיכה, חי בקבוצות משפחתיות קטנות, וניזון מעלים של אקליפטוס ובאופן חריג גם מצואתו בדומה לארנבים. מצב שימורו נחשב ליציב, והוא מאוים על ידי שריפות בר וטריפה על ידי חתולים.
טקסונומיה ומיון
פוסום הטבעת המצוי שייך לסוג פוסום זנב-טבעת במשפחת הפוסומים הטבעתיים, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1785 על ידי חוקר הטבע ההולנדי פיטר בודרט (Pieter Boddaert). פירוש שמו המדעי הוא "יד כוזבת זרה", בהתייחס לשימוש הרב שהפוסום עושה בזנבו במהלך הטיפוס. בעבר, הסוג פוסום זנב-טבעת כלל את כל המינים במשפחה, וגם לאחר הקצאת סוגים נפרדים למינים עם תכונות פיזיות ייחודיות (הדאון הענק למשל), עדיין נותרו בסוג המינים של פוסום זנב-טבעת דק ופוסום זנב-טבעת מדומה שהועברו לסוג נפרד רק בתחילת המאה ה-20.
לאחר הקצאת הסוגים, פוסום הטבעת המצוי נחשב למשך זמן רב כטקסון מונוטיפי, עד שאחד מתת-המינים שלו שחי באזור גאוגרפי נפרד קיבל מעמד של מין עצמאי הקרוי פוסום זנב-טבעת מערבי. מעמדו של מין זה עדיין נתון במחלוקת. נכון לשנת 2015, לפוסום הטבעת המצוי 4 תת-מינים מוכרים:
אנטומיה ומראה
פוסום הטבעת המצוי בגודל קטן-בינוני בהשוואה לשאר בני המשפחה; הוא גדול ממרבית המינים בסוג פוסום טבעת דק, אך קטן ממיני פוסום הטבעת המדומה, מפוסום הסלע או מהפוסום הלמורי. מבנה גופו עגלגל, גמיש וגוצי, ראשו קטן וחרוטי וחוטמו מחודד וזקוף במקצת. אוזניו עגולות, רחבות וקצרות יחסית, אך עדיין ארוכות ביחס לסוגים מסוימים במשפחה. עיניו האדומות גדולות במיוחד ומותאמות לראיית לילה, לחייו נפוחות, וסביב אפו העגול זיפים ארוכים.
זנבו של הפוסום שרירי, דק וארוך, ובקצהו טבעת לפיתה המתפקדת כיד חמישית ואופיינית לבני משפחה זאת; כשהזנב אינו בשימוש, הוא מכורבל סביב עצמו. לפוסום טפרים מעוקלים וחדים וכריות הדבקה בכפות שמאפשרות לטפס בזריזות על צמרות העצים. בכף היד והרגל יש לו בהונות מנוגדות שתפקידן לשפר את האחיזה בענפים, ואחת האצבעות ברגליו סינדקטילית ובעלת שני טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה. אורך ראשו וגופו של פוסום הטבעת המצוי: 35-30 סנטימטרים; אורך זנבו: 36-29 סנטימטרים ומשקלו: 1.1-0.5 קילוגרם.
הפרווה של פוסום הטבעת המצוי צפופה, קצרה וזיפית. צבעה עשוי להשתנות מאזור לאזור, ונע בין חום-אפרפר לאפור כהה, אפור-כחלחל או כסוף בחלק העליון, בעוד שהגפיים, חלק מהמותניים ובסיס הזנב בצבע חום בהיר, אדמדם או אפילו כתום-תפוז. הצד התחתון הכולל את הגחון, החזה, המפשעה ורוב המותניים, בצבע לבן בוהק או קרם-שמנת, וסביב הצוואר יש לעיתים קרובות סינר לבן רחב שמגיע עד לצידי הגולגולת. הזנב בצבע חום-שוקולד כהה עד שחרחר, ושלישו התחתון בצבע לבן בוהק או ורוד ומשמש כסימן היכר של המין.