cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רכבות במצרים
1973–2005
בשנת 2000 הכריזה הרכבת המצרית על תוכנית שאפתנית למודרניזציה של רשת הרכבות במצרים. בין השאר תוכננו קו רכבות מהיר בין אלכסנדריה לאסואן, לרכבות במהירות 300 קמ"ש (תוכנית שבוטלה באוגוסט 2002), חידוש הציוד הנייד, בניית קו תחתית שלישי בקהיר, ועוד. ב-2001 נבנה מחדש גשר פירדאן, הנחשב כגשר המסתובב עשוי הפלדה הגדול ביותר בעולם. בשנת 2005 הפעילה הרכבת הלאומית של מצרים 5,063 ק"מ של מסילות רכבת ברוחב תקני (1,435 מ"מ), הסיעה 800 מיליון נוסעים וכמות הסחורות המשונעות עמדה על כ-12 מיליון טון.
פעילות הרכבת בימינו
רוב רשת המסילות משתרעת בתחום הדלתה של נהר הנילוס ונפרשת מן העיר קהיר. קיים קו מסילה מערבה לאורך החוף וייתכן שיתחבר בעתיד לרשת המסילות של לוב (כפי שהיה בעת מלחמת העולם השנייה). מקהיר יוצאת גם מסילה ראשית דרומה, לאורך הגדה המערבית של הנילוס, לעיר אסואן שבמצרים העילית. אף שרשת המסילות במדינת ישראל זהה ברוחבה לרשת המסילות המצרית, לא קיים קשר בין שתי הרשתות כפי שהיה לפני קום מדינת ישראל. גשר פירדאן מעל לתעלת סואץ, שיצא משימוש לאחר מלחמת ששת הימים נבנה מחדש בשנת 2001 והמסילה בסיני שוקמה עד לעיירה ביר אל-עבד במערב סיני אך נותרה עוד כברת דרך ארוכה של תוואי מסילה לשיקום בין ביר אל-עבד לאל עריש ומשם לגבול ישראל ועזה. כיום המסילה בסיני שוב מנותקת משאר מצרים מכיוון שבשנת 2015 הורחבה תעלת סואץ באמצעות בניית נתיב ספנות מקביל לתעלה הקיימת אך לא נבנה גשר רכבת נוסף מעל לנתיב החדש בסמוך לגשר פירדאן. באותה עת, שוב הוזנחה המסילה שבין אזור הגשר לביר אל-עבד וגם היא אינה שמישה יותר. כתחליף לגשר, קיימות תוכניות לחפירת מנהרות תחת התעלה, אחת סמוך לאסמאעיליה והשנייה בפורט סעיד. רשת המסילות בסודאן היא ברוחב צר, שאינו תואם לרשת המצרית, והנוסעים לסודאן נאלצים לעבור לרכבת סודאנית לאחר שחוצים במעבורת את הנילוס. אף שרשת מסילות הרכבת במצרים מהווה כלי תחבורה ציבורית מרכזי בתוך המדינה, אין נסיעה ישירה ברכבת ממצרים למדינות שכנות.
רוב קטרי הרכבת במצרים מצוידים במנועי דיזל. בין קהיר לחלואן ובין קהיר להליופוליס, הותקנה רשת חשמל בקטע באורך שישים ושלושה ק"מ מן המסילה, ונעות עליה רכבות חשמליות. הרכבת המצרית מייבאת את הקטרים ממדינות שונות, אולם קרונות הנוסעים והמשא שבשרותה נבנים ומשופצים במפעל מצרי על ידי חברת Société Générale Egyptienne de Matériel de Chemins de Fer (SEMAF).
נכון ל-2013, מפעילה הרכבת המצרית 9,570 ק"מ של מסילה, למעלה מ-700 תחנות (מתוכן 22 הנחשבות כתחנות גדולות והשאר בינוניות וקטנות) ו-885 גשרים ומנהרות. 820 קטרים נמצאים בשירות והם נרכשו ממדינות שונות כגון: גרמניה, קנדה, ספרד וארצות הברית. רשת המסילות, מערכות האיתות והציוד הנייד (קטרים וקרונות) מיושנים וסובלים ממצב תחזוקתי גרוע, רק כ-30% מהקווים בעלי מסילה כפולה ואין קישור מלא בין מערכת המסילות לנמלים, אזורי התעשייה והמספנות. אף על פי שהמסילה נבנתה במקור כדי להוביל מטען, תופסים הנוסעים את עיקר נפח התעבורה ו-500 מיליון איש ו-6 מיליון טון מובלים בממוצע באמצעות הרכבת מדי שנה.
על פי דוחות משרד האוצר המצרי, פועלת בעשור האחרון הרכבת תוך הפסד תפעולי קבוע הנובע בעיקר בשל העובדה שהובלת מטענים, הנחשבת כרווחית יותר מהובלת נוסעים, תופסת רק עשרה אחוז מנפח התעבורה הכולל. בינתיים, תופסת הובלת הנוסעים, ובתוכה כרטיסים מסובסדים עבור אזרחים בעלי הכנסה נמוכה, את תשעים האחוזים הנותרים. הבעיות הפנימיות במצרים שהחלו ב-2011 תרמו גם הן לקשיים בתוכניות לשדרוג מערך הרכבות. באוגוסט 2013 נסגרה הרכבת למשך יותר מחודש בהוראת משרד הפנים המצרי מסיבות ביטחוניות, שהסבה לרכבת הפסדים כבדים נוספים. על אף תוכניות שונות שהחלו כבר ב-2006 להפרטת חלקים מהמערכת, לשיפור הרווחיות התפעולית, מערכת האיתות והטכנולוגיה ובטיחות הנסיעה בתמיכת הבנק העולמי וממשלת איטליה, לא השתנה המצב בצורה משמעותית. בינואר 2013 חתם משרד התחבורה המצרי על הסכם לרכישת 221 קרונות נוסעים חדשים עם אופציה לרכישת 336 קרונות נוספים, והכריז על תוכנית נוספת במסגרתה יינתן תקציב שיתמקד בתחזוקת קטרים ובחלקי חילוף. בנוסף, כלל תקציב מצרים לשנים 2012–2013 תוכניות לתיקון ולשדרוג מסילות ומפגשי כביש-מסילה, רכישת חלקי חילוף ויישום מערכת בטיחות יעילה יותר.
ב-16 בינואר 2015 נחתם חוזה בין הרכבת המצרית לחברת אלסטום לאספקת מערכת איתות וקבלת האחריות לתחזוקה השוטפת של הקו בני סואיף-אסיוט בן 240 הק"מ לתקופה של חמש שנים. בנוסף תספק אלסטום מערכות סימנורים אלקטרוניות אשר יחליפו את מערכות האיתות המכניות הישנות, כאשר השדרוג צפוי להעלות את מספר הרכבות המסוגלות לפעול על הקו ביותר מ-80%.
רכבות נוסעים
במצרים מכילות בדרך כלל רכבות הנוסעים הממוזגות קרונות מחלקה ראשונה ושנייה, בעוד שרכבות בלתי ממוזגות מכילות קרונות מחלקה שנייה ושלישית. רוב רשת רכבות הנוסעים מקשרת בין האזורים המאוכלסים בצפיפות בדלתת הנילוס לבין הערים קהיר ואלכסנדריה. מחירי כרטיסי הנסיעה ברכבות הפרבריות ובקרונות מחלקה שלישית מסובסדים על ידי הממשלה כדי לאפשר גישה להמוני הנוסעים. על הקווים קהיר-לוקסור-אסואן וקהיר-מרסא מטרוח קיים שירות רכבות-שינה (Sleeping Trains) המאפשר לתיירים לעבור את המרחק הגדול בין ערים אלה בנוחות.
הרכבת התחתית של קהיר
הרכבת התחתית בקהיר הייתה הרכבת התחתית הראשונה ביבשת אפריקה ובמזרח התיכון. הרכבת נבנתה בניסיון להקל על לחצי התנועה הגדולים שפוקקים את רחובות קהיר מדי יום, זה עשרות שנים. בניית הרכבת התחתית בקהיר החלה בימי הנשיא סאדאת והייתה לאחד מן הפרויקטים הגדולים ביותר לעבודות ציבוריות בתולדות מצרים. בחוזה לבניית הקו הראשון זכתה חברת הענק האירופית אלסטום. חברת אלסטום היא שגם סיפקה את הציוד הנייד להפעלת הרכבת: 100 מערכים חשמליים בני שלושה קרונות האחד. הקרון המרכזי בכל מערך מיועד לנסיעת נשים בלבד. לצורך הקמת התחתית נוסדה רשות המטרו של קהיר, שהיא חברת בת של חברת הרכבות הלאומית של מצרים. עד היום הושלמו ברכבת התחתית שני קווים. המעבר מקו אחד למשנהו אפשרי בתחנות על שם סאדאת ומובארכ.
מוזיאון הרכבת המצרי
ב-1933 נערך בקהיר כינוס בינלאומי בנושא רכבות ולכבוד האירוע נוסד מוזיאון הרכבת המצרית, המתעד במוצגים מגוונים את תולדותיה והתפתחותה של הרכבת במצרים. המוזיאון ממוקם בקהיר בסמוך לתחנת הרכבת רעמסס.
תאונות רכבת
היעדר השקעה ברכבת החל מסוף שנות ה-70 הוביל בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 למצב תחזוקתי גרוע של תשתית המסילה והציוד הנייד, וחלה התדרדרות בבטיחות הנסיעה ומספר תאונות הרכבת הקטלניות עלה באופן חד. כמעט מדי שנה מתרחשות במצרים תאונות רכבת הגובות עשרות קורבנות, להלן כמה מן הבולטות שבהן:
תחנות רכבת ראשיות
רוב רכבות הנוסעים במצרים, בקווים הבינעירוניים, יוצאות משתי תחנות גדולות: תחנת רעמסס בקהיר ותחנת אל-מיסר באלכסנדריה. תחנות רכבת גדולות נוספות נמצאות בערים: אסואן, לוקסור, אל-מיניא (المنيا), גיזה, סואץ, אסמאעיליה, מנסורה, דמיאט, פורט סעיד ומרסא מטרוח.
גלדן מפוספס
גלדן מפוספס המכונה גלדן הפיג'מה (שם מדעי: Poroderma africanum) הוא מין של כריש ממשפחת הגלדניים החי רק במי החופים שמדרום לדרום אפריקה, באזור כף התקווה הטובה.
מאפיינים
הגלדן המפוספס מגיע לאורך 1.1 מטר ומשקלו עד 8 ק"ג. הוא בעל סנפירי חזה קצרים ואין לו סנפיר גבי אלא רק בקצה הגב, בסמוך לזנב. הוא מותאם לתנועה בקרבה לקרקעית ואינו שוחה הרבה. צבעו אפור עם רצועות אופקיות בצבע כחול כהה. הראש גדול עם עיניים חסרות אישונים ו-2 בינים בקצה פיו.
הכריש מצוי בימים ממוזגים רדודים עד עומק 100 מ' סביב יערות אצות מסוג Ecklonia. הוא טורף של יצורים קטנים ובעיקר של חסרי חוליות ימיים כמו תולעים, כוכבי ים, חלזונות, דיונונים ותמנוניים, דגי קרקעית כמו עפיאניים, בקליים, טריגליים ומיקסינות ואף דגי סחוס קטנים.
הוא עצמו נטרף על ידי כרישים גדולים יותר כמו הכריש שש-זימי רחב-אף.
כריש זה מטיל ביצים אותם הוא קושר לאצות עד לבקיעתם.
ברנבאו ויסקונטי
ברנבאו ויסקונטי (באיטלקית: Bernabò Visconti; 1323 - 18 בדצמבר 1385) היה שליט מילאנו, שהרחיב מאוד את שטחי שליטתו. הוא נודע כרודן עריץ, עול המסים שהטיל היה כבד והוא אכף את שלטונו באופן אכזרי. היה שרוי רוב ימיו במלחמה עם כמעט כל הכוחות המרכזיים באירופה ובאיטליה בהם מדינת האפיפיור, הרפובליקה של ונציה והאימפריה הרומית הקדושה, עם בעלות בריתו צרפת וממלכת בוואריה קשר בריתות שהסתמכו על נישואי 17 ילדיו החוקיים. בסוף ימיו נפל קורבן לבגידת בן-אחיו, ג'אן גלאצו ויסקונטי.
תולדות חייו
ברנבאו נולד במילאנו לבית ויסקונטי, אביו היה שליט מילאנו סטפאנו ויסקונטי. האב נפטר כאשר היה ברנבאו בן ארבע. השלטון בעיר נמסר לידי דודו, ג'ובאני. בין השנים 1346–1349 חי בגלות אך נקרא לשוב לקריאת דודו ג'ובאני. ב-27 בספטמבר 1350 נשא לאשה את רג'ינה-ביאטריצ'ה דלה-סקאלה. בזכות הנישואין הפך ליורש ורונה וקרארה. עם מותו של ג'ובאני ב-1354 ירש ברנבאו את השלטון על מילאנו יחד עם אחיו מתאו וגלאצו. לפי התכנון המקורי בחלקו של ברנבאו נפלו האדמות המזרחיות (ברגמו, ברשה, קרמונה וקרמה), השלטון במילאנו עצמה אמור היה להתחלק לסירוגין בין האחים לפי תקופות. ב-1355 הורעל מתאו בזמן ארוחת ערב, ככל הנראה על ידי אחיו. גלצאו ירש את חלקו של מתאו (לודי, פיאצ'נצה, פארמה ובולוניה) וביצר את כס שלטונו בפאביה. ברנבאו נותר שליט יחיד על מילאנו. האמביציה האישית שלו גרמה לכך שהאפיפיור אורבנוס החמישי הכריז עליו ככופר. שטחי מדינת האפיפיור, ובפרט בולוניה, היו לשדה קרב מתמיד בין משפחת ויסקונטי לאפיפיור.
ב-1356 הסתכסך ברנבאו גם עם קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שביקש לעצמו את כתר הברזל של לומברדיה. עקב סירובו להכיר בזכויות הקיסר הוכרז שוב ככופר על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השישי שישב באביניון. ברנבאו נלחם במספר חזיתות, הדף התקפות של הצבא הקיסרי וערך התקפות על מנטובה החופשית ועל בולוניה האפיפיורית. עם מותו של אינוקנטיוס השישי ב-1362 הסכים ברנבאו להצעתו של ז'אן השני, מלך צרפת לכרות הסכם שלום עם האפיפיור החדש, אורבנוס החמישי. אולם, משלא מילא את תנאי ההסכם, לסגת מבולוניה ולהתייצב בפני האב הקדוש באביניון הוקע שוב ככופר ב-4 במרץ 1363. ב-13 במרץ 1364 נחתם לבסוף הסכם במסגרתו נסוג ברנבאו מאדמות מדינת האפיפיור.
ב-1368 יצא שוב למסע נגד מנטובה, שנתיים מאוחר יותר צר על רג'יו אמיליה. מלחמתו עם משפחת אֵסְטֶה מפרארה העלתה עליו שוב את זעם האפיפיור והוא נודה מהכנסייה פעם נוספת, הפעם על ידי גרגוריוס האחד עשר. מתוך שאיפה להגיע לעיר הנמל החשובה ג'נובה ולספחה כנמלה של מילאנו, חבר ב-1378 לרפובליקה של ונציה במלחמה נגד גנואה. כוחותיו ניגפו בספטמבר 1379.
רודנותו
ברנבאו ציווה שברוכבו בעיר כל העוברים ושבים יכרעו לו ברך. הוא טען שהוא האלוהים ושהאפיפיור והקיסר הם נתיניו.
ברנבאו המציא שיטת עינויים שפורסמה כצו בעת עלייתו ועליית אחיו גלאצו לשלטון. התוכנית, שכונתה quaresima- "40 יום", הייתה סדרת עינויים שנועדה להרתיע בוגדים ואויבים מבית. היא כללה שבירת הקורבן על גלגל שבירה, הלקאות, ניקור עיניים ומריטת גפיים, יום עינוי ויום מנוחה לסירוגין.
באחת הפעמים בהם הוטל עליו חרם אפיפיורי, הכריח את שני השליחים לאכול את הבולה, כולל סרט המשי וחותמת העופרת שחתמו אותה. באירוע אחר צלה על המוקד נזיר אוגוסטיני חי בכלוב ברזל.
ימיו האחרונים
בשנת 1385 עמדה נכדתו של ברנבאו בן ה-65, איזבו מבוואריה להנשא לשארל השישי, מלך צרפת, דבר שעתיד היה לחזק את מעמדו של ברנבאו בזירה הפנים-איטלקית. פרט לכך, העיר נאנקה תחת שלטונו הרודני והייתה בשלה לשליט חדש. באותה עת צבר כבר בן-אחיו, ג'אן גלאצו ויסקונטי (שהיה גם חתנו, כיוון שנשא לאשה את בתו של ברנבאו, קתרינה, ב-1380) כוח רב בפאביה ולטש עיניו לכס מילאנו. ג'אן גלאצו הזמין את דודו למפגש שבעיצומו אסר אותו והובילו בפומבי בחוצות. פעולתו הראשונה של ג'אן גלאצו הייתה הכרזה על הורדת נטל המס הכבד. הוא הוכרז כשליט על ידי ההמון במהלך הילולה בה נבזז ארמונו של ברנבאו והועלו באש יומני המיסים. בכורו של ברנבאו נכלא ושני בניו האחרים גורשו. ברנבאו עצמו נכלא במבצר טרצו ומת זמן קצר מאוחר יותר בתא כלאו וסביר להניח שהורעל.
המוניטין של ברנבאו ויסקונטי כשליט היה ידוע לשימצה ברחבי אירופה והד לו ניתן למצוא בסיפורו של הנזיר מתוך "סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר:
צאצאיו וקשרי הנישואין
ברנבאו בורך ב-17 ילדים חוקיים שהגיעו לבגרות ובעוד לפחות 10 ממזרים מוכרים. הוא ורעייתו עשו שימוש נרחב בנישואי תועלת למטרת רקימת בריתות פוליטיות. הברית האמיצה ביותר נעשתה עם בית ויטלסבאך ששלט בממלכת בוואריה, שלוש מבנותיו של ויסקונטי נישאו לשלושה מצאצאיו של שטפן השני, דוכס בוואריה.
ג'ליגנייט
תיאור החומר
המרכיב הראשון – ניטרוגליצרין הוא חומר מסוכן מאוד בעל פוטנציאל לפיצוץ עז; גם אם טיפה ממנו תיפול מגובה של 30 ס"מ, היא תתפוצץ. אולם כאשר החומרים מעורבבים כנדרש, החומר מנוטרל ובטוח לנשיאה ושימוש. על מנת להפעיל את החומר שיתפוצץ, נדרש יזם – נַפָּץ.
הצורה הנפוצה של החומר הייתה בצורת "אצבעות" באורך של כ-15 ס"מ. משקל סטנדרטי ליחידה כזאת היה חצי פאונד (כ-220 גרם). הצורה הזאת נבעה מהשימושים הראשונים של החומר לפיצוץ סלעים במכרות ומחצבות. האצבעות היו עטופות בנייר פרגמנט עבה בצבע חום. אורך החיים של האצבעות הללו היה עד 8 שנים. לאחר מכן החלה תופעה בדומה ל"הזעה" כאשר הניטרוגליצרין התחיל להיות מופרש מתוך האצבעות. במצב כזה החומר היה מסוכן מאוד ובעל פוטנציאל גבוה לפיצוץ. על מנת להביא את החומר למצבו הראשוני, היה על המשתמשים ללוש אותו. תוך כדי פעולת הלישה נפלטו גזים שהיו גורמים ללשים לכאבי ראש קשים, עילפון, אובדן התמצאות והקאות, תופעות שנמשכו מספר ימים. על מנת למנוע את תופעת "הזעת החומר" ולשמור על ריכוז אחיד של הניטרוגליצרין, היה על החיילים האחראים על המחסנים להפוך את האריזות מדי 3 חדשים.
השימוש בחומר
החומר היה בשימוש נרחב בצבאות הבריטי והצרפתי בזמן מלחמת העולם השנייה עד 1943, כשהוכנסו לשימוש חומרים טובים יותר, כמו TNT ובהמשך – גם הסמטקס (Semtex), שהיה בעל עוצמת פיצוץ חזקה פי 3 מזו של ה-TNT.
ארגון ההגנה הצליח להשיג חומר זה בעיקר על ידי גניבות ממחסני הבריטים (בעיקר בתל השומר), וממשלוחים ברכבות בריטיות בארץ. בפעולה מסוימת הצליחו לגנוב קרוב ל-2,000 ק"ג חומר נפץ.
לקריאה נוספת
הייתי חבלן, מאת עודד נגבי, הוצאת ירון גולן, 2001.
צ'אד במשחקים האולימפיים
צ'אד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964). היא החרימה את המשחקים פעמיים: את אולימפיאדת מונטריאול (1976) החרימה, כמרבית מדינות אפריקה, במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק עם נבחרת דרום אפריקה תוך הפרת הסנקציות שהוטלו על דרום אפריקה. ארבע שנים מאוחר יותר הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת צ'אד במשחקים ברציפות. במשחקי החורף לא השתתפה מעולם.
עד כה, אף ספורטאי צ'אדי לא זכה במדליה אולימפית. שני קופצים לגובה מצ'אד העפילו לשלב הגמר: מחמט אידריס סיים במקום התשיעי באולימפיאדת טוקיו, ואחמט סנוסי הגיע למקום ה-12 באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
ישעיהו שווגר
ישעיהו שווגר (10 בפברואר 1946 – 31 באוגוסט 2000) היה כדורגלן ישראלי, מגדולי הבלמים של מכבי חיפה בכל הזמנים ושחקן נבחרת ישראל.
קריירה
שווגר החל את הקריירה במחלקת הנוער של הפועל חיפה. משראה כי אינו רצוי במועדון עבר למכבי חיפה ושיחק 410 משחקים (360 משחקי ליגה ו-50 משחקי גביע) במדי הקבוצה ב-14 עונות. שווגר, קפטן מכבי חיפה מספר עונות, שכונה "הבוס" ו"התחנה האחרונה", לא זכה בתואר בקבוצה, אף שהייתה לו קריירה ארוכה ומפוארת במדיה.
שווגר זכה עם נבחרת הנוער של ישראל בגביע אסיה בשנת 1965. חמש שנים לאחר מכן השתתף עם נבחרת ישראל במונדיאל 1970, גביע העולם היחיד אליו העפילה הנבחרת עד היום, שנערך במקסיקו. שווגר הצטיין במשחק נגד נבחרת איטליה כאשר שמר במופתיות על החלוץ לואיג'י ריבה, שהיה אחד מטובי השחקנים בעולם. שווגר הופיע 37 פעמים במדי נבחרת ישראל במשך הקריירה שלו.
ב-31 באוגוסט 2000, נפטר מדום לב והיה לשחקן הראשון שהלך לעולמו מנבחרת ישראל שהעפילה למונדיאל. בן 54 היה במותו. בנו הוא כדורגלן העבר, אילון שווגר.
לאחר מותו
לאחר מותו של שווגר, הוחלט במכבי חיפה להנציח את זכרו. את שמו של הבלם קיבלה קבוצת נערים ב' ונקראת: "מכבי ישעיהו חיפה/זכרון יעקב", על שם היישוב שבו גרות שתי בנותיו של השחקן.
המועצה האזורית חוף הכרמל החלה לקיים בשנת 2000 את משחקי "גביע המועצה ע"ש שווגר" - טורניר כדורגל אזורי בו מתחרות נבחרות היישובים במועצה זו מול זו. משחק הגמר של הטורניר, הנערך מדיי שנה במושב צרופה - המושב בו התגורר שווגר - מושך אליו מאות צופים וצופות מדיי שנה.
בשנת 2009 נבחר שווגר להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
שווגר מוזכר בסיפורו של ארי פולמן, "הדרבי שאחרי המלחמה", הכלול בקובץ סיפורי הכדורגל "ההולנדי של עכו" שיצא לאור בשנת 2004.
בשנת 2020 החליטה עיריית חיפה להנציח את זכרו של שווגר באמצעות קריאת רחוב חדש על שמו בשכונה שעתידה להבנות בסמוך לאצטדיון סמי עופר.ב-10 באוגוסט 2022, חנכה ראש העיר עינת קליש-רותם את הרחוב על שמו של שווגר.
נוסח פרובאנס
נוסח פרובאנס הוא נוסח תפילה בו התפללו בתקופת ימי הביניים יהודי פרובאנס ודרום צרפת. לאחר גירוש היהודים מהאזור ב-1501 על ידי מלך צרפת, הוא השתמר רק בקהילות קרפנטרה, אביניון, ל'איל-סור-לה-סורג וקוואיון, שהיו תחת שלטון האפיפיור והצו לא נאכף בהן. באותן העיירות, הנוסח נשתמר עד לתקופה האחרונה, אבל נראה שהקהילות אימצו את נוסח הספרדים במאה השנים האחרונות.
ההבדל בין צרפת לפרובאנס
השם 'צרפת' יוחד בימי הביניים רק לחלקה הצפוני של הרפובליקה הצרפתית דהיום, בעוד חלקה הדרומי כונה בפי היהודים "פרובינצא" (פרובאנס).
צרפת והחבלים דוברי-האוקסיטנית בדרום היו שונים לחלוטין מבחינה פוליטית, תרבותית ולשונית. הבדל זה כמובן השפיע גם על מנהגי היהודים ועל נוסח התפילה. יהודי צרפת התפללו בנוסח צרפת הקרוב יותר לנוסח אשכנז, ומנהגיהם (שהמקורות העיקריים לתיעודם הם מחזור ויטרי, סידור רש"י ומקורות נוספים) היו דומים בעיקר למנהגי אשכנז, אם כי היו הבדלים לא מבוטלים.
הדרום האוקסיטני היה קרוב לספרד. בשל כך הושפעו מנהגי היהודים, ובעיקר נוסח התפילה, הושפעו הן מהרווח שם והן מצרפת בצפון. קיימת גם השפעה מסוימת מהנוסח האיטלקי.
גירוש יהודי פרובאנס
בניגוד ליהודי צרפת שגורשו ממנה באופן סופי בשנת 1394, יהודי פרובאנס נשארו עד לשנת 1501 בה גורשו כמעט כל יהודי פרובאנס. בארבע ערים (אוויניון, קארפינטראץ, קוואליאון ול'איל-סור-לה-סורג) בלבד נשארו יהודים, כיוון שהיו תחת שלטון האפיפיור, שלא גירש את היהודים מנחלותיו. המנהגים ונוסח התפילה של יהודי פרובאנס השתמרו בארבע ערים אלו עד לדור האחרון. רבים ממגורשי ספרד היגרו לדרום (כמו למשל משפחתו של ההיסטוריון היהודי ר' יוסף הכהן הרופא) דבר שהפר את האיזון בין ההשפעה הספרדית והצרפתית על המנהגים של היהודים שנשארו וקירב אותם יותר למנהגים הספרדיים. אף על פי כן, מנהגים עתיקים רבים נשתמרו בקרב יהודים אלו.
המקורות לתולדות מנהגי יהדות פרובאנס
ישנם מספר מקורות המתארים את מנהגי יהדות פרובאנס, בין היתר:
כאבי שרירים רב-שיגרוניים
כאבי שרירים רב-שיגרוניים (בלועזית: פולימיאלגיה ראומטיקה, Polymyalgia rheumatica) היא מחלה המאופיינת בכאבים וקשיחות בשרירים, בעיקר בשרירי הצוואר, הכתפיים והאגן. הופעת הכאב יכולה להיות פתאומית או הדרגתית לאורך זמן.
פולימיאלגיה ראומטיקה היא מחלה המופיעה בחולים בגילאי 50 ומעלה, המציגים כאבי שרירים בי-לאטרליים וסימטריים בעלי אופי דלקתי. מרבית החולים מציגים כאבי שרירים וקשיחות ראומטולוגית בבוקר (נמשכת מעל 30 דקות, אך נעלמת ולא מופיעה שוב במהלך היום), עם ההתעוררות משנת הלילה. המחלה נעלמת בדרך כלל תוך כשנה או שנתיים מיום תחילת הטיפול.
המחלה דומה באופייה למחלה שגרונית אחרת הנקראת דלקת עורק הרקה "Giant Cell Arteritis" או בשם אחר "Temporal Arteritis" העלולה לגרום לפגיעה באספקת הדם לעיניים ואף לעיוורון וכן פגיעה בכלי הדם הגדולים בצורה המסכנת חיים. בשל כך בעת אבחון כאבי שרירים רב-שיגרוניים ובמהלך המעקב חשוב לברר הופעה של סימנים היכולים להעיד על הופעת GCA.
גורמים
הגורמים לפולימיאלגיה ראומטיקה אינם ידועים. במהלך המחלה המערכת החיסונית, מסיבה לא ברורה, תוקפת את האמתחת (בורסה) וגורמת לתגובה הדלקתית המובילה לתסמיני המחלה. מחקרים עדכניים מעידים על כך שגורמי סיכון גנטיים, בעיקר נוכחות הגן HLA-DR4 המקודד לחלבון מסוג I במערך הראשי של התאמה רקמתית (MHC), מעלים את הסיכוי לחלות במחלה. כמו כן, קיימות מספר השערות בנוגע לגורמי סיכון סביבתיים, בעיקר וירוסים ממשפחות האדנווירוס והפרבווירוס, שאם באים במגע עם אדם בקבוצת הסיכון הגנטית, עלולים לגרות את המערכת החיסונית ולגרום למחלה.
אבחון
על מנת לסווג אדם כחולה בפולימיאלגיה ראומטיקה, נקבעו מספר קריטריונים:
טיפול
ב-1 במרץ 2023 אישר ה-FDA להשתמש בתרופה Sarilumab (הנמכרת תחת השם קבזרה, באנגלית Kevzara) בתור טיפול למחלה. האישור ניתן רק לאנשים בוגרים שלא הגיבו טוב לטיפול בקורטיקוסטרואידים או שלא יכולים לקבל את הטיפול הזה.
הרנטלס
הרנטלס (בהולנדית: Herentals) היא עיר במחוז אנטוורפן שבבלגיה.
בעיר נמצאות העיירות נורדרוויק ומורקהובן. בעיר יש כמה מבנים היסטוריים, שהבולטים מביניהם הם הכנסייה, שערי העיר השונים ובית העירייה.
תרבות
בעיר נמצא מוזיאון המדע הידורו הידוע ומפעל שוקולד.
תורין צינת-אלון
תוֹריִן צִנַּת-אַלּוֹן (באנגלית: "Thorin Oakenshield" – הלחם: oaken - אלון, shield - מגן) המכונה גם "תּוֹרִין תְּרִיסַלוֹן", "טוֹרִין אוֹקנשילד" ו"תּוֹרִין השני, המלך בבטן ההר", הוא דמות משנית בספר "ההוביט" מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, המוזכרת גם בספר ההמשך, "שר הטבעות". בין היתר הוביל את חבורת הגמדים היוצאים אל ממלכתם העתיקה שבהר הבודד ארבור, וכן את צבא הגמדים בקרב חמשת הצבאות. את דמותו של תורין בסרטי "ההוביט" של פיטר ג'קסון מגלם ריצ'רד ארמיטאג'.
מוצאו של תורין
תורין השני, בן תריין ונכדו של תרור, המלך השלישי בבטן ההר, היה נסיך גמדים ולוחם אמיץ. בשנת 2770 לעידן השלישי תקף סמאוג הדרקון האדום והעלה באש את ממלכת ההר הבודד, הוא ארבור, של הגמדים, ואת ממלכת דֵיל לרגלי ההר, שבה חיו בני-אדם. בתקיפתו החריב הכל, וגירש משם את הגמדים ובני-האדם שחיו לפני-כן בשכנות וביחסי-גומלין. סמאוג אסף סביבו את כל אוצרות גמדי-ארבור לכדי מיטת-אוצרות, ונח עליה בשלווה באולם המרכזי למשך שנים רבות. בעקבות זאת התיישבו תורין ובני משפחתו בארד לואין, והיו לחרשי מתכת וצורפים שאין שני לאומנותם.
מקור התואר צינת-אלון
במלחמת הגמדים באורקים זכה תורין בכינויו "צִנַּת-אַלּוֹן" ("תְּרִיסַלוֹן" בתרגומו של משה הנעמי ו"אוֹקנשילד" בתרגום הטייסים). היה זה במהלך קרב אזנולביזר, שנערך לפני שערי מכרות מוריה, עת נשבר המגן אשר נשא ותורין כרת ענף מעץ אלון כדי שישמש לו כמגן וכאלה.
בספר "ההוביט"
בשנת 2941 הצטרף עם חבורתו, בת תריסר הגמדים, לגנדלף, אותו פגש קודם לכן בקרבת ברי, ולהוביט בילבו בגינס למסע הרפתקאות ארוך ומפרך, שמטרתו להחזיר לידם את האוצר שבזז הדרקון סמאוג. דבר זה הוביל להרפתקה (המתוארת בספר ההוביט), שהביאה את בילבו וחבריו לריבנדל, דרך יער אופל ועד ארבור.
בעת שנכשלו הגמדים להביס את הדרקון השוכן בהר, בחר סמאוג שהרגיש בהם, לתקוף את עיר האגם שסמוג חשד בה כי נתנה לגמדים מקלט. בארד הקשת, לוחם נועז אשר היה נצר לשושלת מלכי דיל, ירה חץ לעבר סמוג וקטל אותו. לאחר מות סמאוג, הנהיגו מלך האלפים וברד כוח צבאי משותף של אלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד, בו התבצר תורין, אשר עם מות הדרקון הפך למלך בבטן-ההר, עם גמדיו ובילבו ההוביט. תורין, נתמך בצדקת טענתו כי האוצר במקורו היה שייך לאבותיו, סירב לבקשת ברד לחלוק את אוצר הדרקון, ואף קרא לקרובו מלך הגמדים מגבעות הברזל, דֵּין רגל ברזל, בֶּן נֵין, לבוא לעזרתו. בעקבות זאת הטילו ברד ומלך האלפים מצור על ההר הבודד.
ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של ההוביט, בילבו בגינס, אשר כדי למנוע את המלחמה הקרבה גנב את הדבר היקר ביותר ללבו של תורין באוצר הדרקון - אבן לב ההר והעביר אותה לבני האדם, וכתוצאה מכך נאלצו הגמדים להגיע להסכם. אומנם בעקבות הגעתה של תגבורת של צבא הגמדים בראשות דֵּין, תכנן תורין לקחת את האבן בחזרה ללא תמורה על ידי שימוש בכוחם הצבאי של הגמדים. אולם ממש באותה העת הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבא אורקים.
העימות שהתפתח מכונה קרב חמשת הצבאות ובמהלכו אוחדו כוחות בני האדם עם האלפים, הגמדים והנשרים כנגד האורקים והווארגים זאבי הענק שלהם. במהלך הקרב מתפתח מאבק בין תורין לאזוג המחולל, שבסופו הורג אזוג את תורין.
לאחר מות תורין היה דֵּין רגל ברזל למלך הגמדים שבבטן- ההר. מלך האלפים הניח על חזהו של תורין את האבן שבילבו גנב, ועל קברו שבהר הבודד הוצבה חרבו "אורקריסט", אשר זוהרת בחשיכה בעת שאורקים ויצירי רשע נוספים קרבים, ובכך תמיד ניתנה לגמדים התרעה בהתקרב אויב לממלכתם אשר בבטן ההר.
גשר סאת'ק
גשר סאת'ק (באנגלית: Southwark Bridge) הוא גשר קשתות על נהר התמזה המקשר בין הסיטי של לונדון הנמצאת צפונית לנהר, לבין אזור סאת'ק, בו נמצאים מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון כלא קלינק, דרומית לנהר.
חלקו הצפוני של הגשר נמצא בסמוך לתחנת הרכבת רחוב קנון.
חברת הנפט הלאומית של סין
חברת הנפט הלאומית של סין, בקיצור CNPC (בסינית פשוטה: 中国石油天然气集团公司, בסינית מסורתית: 中國石油天然氣集團公司, בפין-יין: Zhōngguó Shíyóu Tiānránqì Jítuán Gōngsī), היא חברת נפט וגז סינית ואחת מקבוצות האנרגיה המשולבות הגדולות בעולם. המשרדים הראשיים שלו נמצאים במחוז דונצ'נג, בייג'ינג, סין. ב-2016 CNPC דורגה כאחת מ-500 החברות העשירות בעולם.
גשר סאת'ק
הגשר נמצא בין גשר המילניום במעלה הנהר לבין גשר רחוב קנון במורד הנהר.
חברת הנפט הלאומית של סין
מבנה החברה
CNPC היא חברה בבעלות ממשלתית, וחברת האם של פטרוצ'יינה. במהלך הקמת פטרוצ'יינה, CNPC העבירה אליה את רוב הנכסים וההתחייבויות שלה, כגון חיפוש פחמימנים, זיקוק נפט ושיווקו, ועסקי כימיקלים וגז טבעי. CNPC ופטרוצ'יינה מפתחים נכסים בחו"ל באמצעות מיזם משותף, חברת המחקר והפיתוח של (CNPC (CNDOC, אשר פטרוצ'יינה מחזיקה 50% בה.
במרץ 2014, ג'ואו ג'יפינג, יושב הראש, הודיע ש-CNPC תפתח שש יחידות עסקיות למשקיעים פרטיים.
גשר סאת'ק
היסטוריה
הגשר הראשון במיקום זה תוכנן על ידי המהנדס ג'ון רני ונפתח לציבור בשנת 1819. הגשר נבנה במיקום בו נהגו משיטי סירות להעביר נוסעים מצד אחד של הנהר למשנהו.
הגשר הנוכחי, שתוכנן על ידי אנרסט ג'ורג' ובזיל מוט, נפתח לציבור בשנת 1921. הגשר נמצא בבעלות ובניהול חברת אחוזת ברידג' האוס - קרן צדקה בפיקוח תאגיד לונדון.
אדה אקיניבי
אדאולה (אדה) פיטר אולווטוין אקיניבי (באנגלית: Adeola (Ade) Peter Oluwatoyin Akinbiyi; נולד ב-10 באוקטובר 1974) הוא כדורגלן עבר אנגלי-ניגרי.
אקיניבי הוא יליד רובע האקני בלונדון. הוא שיחק עם קבוצת לסטר סיטי בפרמייר ליג ועם ברנלי בליגת המשנה הראשונה. אקיניבי מייצג את נבחרת ניגריה למרות שנולד באנגליה.
משנת 2013 אקיניבי הוא מאמן שחקן בקבוצת פ.צ. קולוין ביי מ.
חברת הנפט הלאומית של סין
היסטוריה
שלא כמו תאגיד הנפט הסיני, אשר הועבר לטאיוואן, עם נסיגה של הרפובליקה הסינית לאחר המהפכה הקומוניסטית, CNPC יוחסה מההתחלה כמחלקה ממשלתית בממשלה הקומוניסטית של סין. בשנת 1949 הקימה ממשלת סין את "המשרד לתעשיית הדלק" המוקדש לניהול הדלק במדינה. בינואר 1952 הוקם אגף של המשרד לניהול חיפושי נפט וכרייה המכונה "הלשכה המרכזית למנהל הנפט". ביולי 1955 נוצר משרד חדש שיחליף את משרד התעשייה, המכונה "משרד הנפט". בין השנים 1955 ל-1969 נמצאו ארבעה שדות נפט בארבעת המחוזות: צ'ינגהאי, חיילונגג'יאנג (השדה הגדול ביותר- שדה הנפט דאקינג), מפרץ בוהאיי, והמישור הסיני הצפוני. CNPC הוקמה ב-17 בספטמבר 1988, כשהחליטה הממשלה להקים חברה בבעלות המדינה שתטפל בכל פעילות הנפט בסין ותפזר את משרד הנפט.
ביולי 2013 חתמו CNPC ואני על עסקה של 4.2 מיליארד דולר לרכישת 20% ממניות הגז הטבעי של מבלוק הגז הטבעי לחוף מוזמביק.
בחודש יוני 2014, ראש CNPC הוזמן לבייג'ינג ונפל מבניין. החלפה של הנציג של סין בקשר לנפט בקנדה הוכרז בחודש יולי.
פעולות
CNPC מחזיקה עתודות של 3.7 מיליארד חביות (590,000,000 מ"ק) של נפט. בשנת 2007, CNPC יצרו 54 מיליארד מ"ק של גז טבעי.CNPC יש 30 פרויקטים בינלאומיים של חיפוש וייצור עם פעולות באזרבייג'ן, קנדה, איראן, אינדונזיה, מיאנמר, עומאן, פרו, סודאן, ניז'ר, תאילנד, טורקמניסטן, וונצואלה. פרויקטי החיפוש וייצור, הן בסין והן בחו"ל, מנוהלים על ידי חברת בת בבעלות מלאה של CNPC, חברת הקידוח החומה הגדולה (GWDC).
עיראק
בחודש מרץ 2009 החלה חברת CNPC בפיתוח של אדהב, שדה נפט במחוז ואסט, שבו נמצאים כמיליארד חביות, והפכו למשקיעים הזרים המשמעותיים הראשונים בעיראק. הפרויקט התקדם למרות בעיות עם החקלאים המקומיים. עשרות חקלאים התלוננו על פגיעה ברכוש בגלל עבודתם באתר ואנשי הנפט העיראקים טענו כי חקלאים מקומיים גנבו מאתרם. אדהב לא צפוי להיות מקו רווח גדול, והוא צפוי לחברה רווח של 1%, אבל השדה נתפס כאסטרטגיית כניסה לעיראק.
בעקבות אדהב, CNPC השיגה חוזה ייצור עם BP כשותפה במיזם במהלך מכרז שירותי הנפט העיראקי 2009/2010 לפיתוח רב יותר של שדה הנפט רומליה, אשר מכיל כ -17.8 מיליארד חביות (2.83 × 109 מ"ק) של נפט. צפוי כי ייצור הנפט הגולמי מרומליה יתרחב בכ-10% עד סוף 2010 לאחר שהחברות ישתלטו על ניהול ופיתוח השדה בחודש יוני 2010. כמו כן הוענק חוזה לקבוצת חברות בראשות CNPC בגודל של 37.5%, הכולל את החברות טוטאל (18.75%) ופטרונס (18.75%) עבור שדה חלפיה בדרום עיראק, המכיל 4.1 מיליארד חביות (650,000,000 מ"ק) של נפט.
סוריה
CNPC וחברת הנפט של הודו ONGC יצרו מיזם משותף לרכישת מניות החל מ-33.3% ל-38% בכמה נכסים ישנים של גז טבעי ונפט בסוריה. הישות המשולבת הייתה דוגמה בולטת לשיתוף פעולה בין שתי חברות נפט ממשלתיות אשר התחרו באופן קבוע על נכסים ברחבי העולם.
קזחסטן
CNPC מעורב מאוד בפיתוח הנפט הקזחי לאחר הרכישה של פטרוקזחסטן. החברה נרכשה תמורת 4.18 מיליארד דולר. ההתנגדות הפוליטית בקזחסטן לעסקה שקטה על ידי מכירת חלק המיעוט בפטרוקזחסטן על ידי CNPC לקאז-מונאי-גז, חברת הנפט בבעלות המדינה קזחית.
אוזבקיסטן
בשנת 2006, CNPC הקימה קבוצת רכישה בינלאומית עם אוזבקנפטגז-חברת הנפט של אוזבקיסטן, לוקאיול, פטרונס, ותאגיד הנפט הלאומי של קוריאה כדי לחקור ולפתח שדות נפט וגז בימת אראל.
צנרת שינג'יאנג
באוקטובר 2004, החלה CNPC בבניית צנרת נפט מהמזרח התיכון לשינג'יאנג.
אפגניסטן
בחודש דצמבר 2011, חתמה אפגניסטן על הסכם עם CNPC לפיתוח בלוקים של נפט באגן אמו דריה, פרויקט שצפוי להרוויח מיליארדי דולרים על פני שני עשורים; העסקה כוללת קידוח וזיקוק נפט במחוזות הצפוניים של אפגניסטן סר-א פול ופארייב והוא ההסכם הבינלאומי הראשון לנפט שאושר על ידי הממשלה האפגנית באפגניסטן במשך כמה עשורים.
דרום סודאן
CNPC היא משקיעה מרכזית במגזר הנפט של דרום סודאן. החברה היא בעלת מניות גדולה באיגוד חברות הנפט בסודאן.
רוסיה
בחודש מאי 2014, עסקה של 30 שנים בין גזפרום של רוסיה לבין CNPC, אשר היו 10 שנים בעשייה יחד, נאמד בשווי 400 מיליארד דולר. ההסכם נחתם בפסגה בשנגחאי והוא צפוי לספק כ -38 מיליארד מ"ק של גז טבעי בשנה, החל משנת 2018, לכלכלה המתפתחת של סין.
ניו זילנד
CNPC פעלה בניו זילנד עם חברת CCDC-NZ. היה מתקן קידוח אחד, מתקן בשם Rig 43. CCDC NZ התחיל לעבוד על פעולות קידוח בשדות הגז קאפוני בדרום טאראנקי בניו זילנד בסוף 2012 עבור גז חזק. המתקן השלים את קמפיין הקידוח בקאפוני ל-STOS (שירותי הנפט טוד של) באוגוסט 2013. הפרויקט הבא שלה הקידוח החל באוגוסט 2013, בו קדחו בבאר אחת של עומק של רק 5000 מטרים מתחת לאדמה. המתקן היה אז עומד לערעור לגבי השלב הבא של מסע הקידוח עבור נפט במרץ 2014. בגלל התקופות המעורבות הוחלט לסיים את מסע הקידוח בניו זילנד. כיום מתקן הקידוח פורק והופלג מניו זילנד למקומות אחרים, ולא פועל יותר בניו זילנד.
דליפת הגז בצ'ונגצ'ינג ב-2003
ב -23 בדצמבר 2003 אירעה התפוצצות גז בקידוח לואג'יה בצ'ונגצ'ינג. 243 בני אדם מתו, 2142 אושפזו.
הפיצוצים הכימיים במפעל בג'ילין ב-2005
בשנת 2005, היו פיצוצים במפעל פטרוכימי בבעלות CNPC, שגרמו לשישה מקרי מוות, פינוי המוני במחוז ג'ילין ובעיר ג'ילין, ושפיכת שמן מסיבית על נהר סונגווה.
התפוצצות צינור גז בסצ'ואן
צינור גז התפוצץ ב-20 בינואר 2006 בסצ'ואן. לפי הדיווחים, תשעה נהרגו וכמעט 40 פצועים.
דליפת הגז בצ'ונגצ'ינג ב-2006
דליפה התרחשה ב-25 במרץ 2006 בקידוח לואג'יה. הניסיון השלישי לפינוי שישה ימים אחרי ההתפרצות הצליח; 15,000 פונו.
שפיכת דיזל לנהר צ'ישואי
בשנת 2009 צינור CNPC נפרץ, ונשפכו כ-150 מ"ק של סולר לתוך נהר צ'ישואי במחוז שאאנשי.
שפיכת הנפט לנמל שינגאנג
בחודש יולי 2010 התפוצצו שני צינורות במחסן אחסון נפט של CNPC, ליד נמל שינגאנג שבדליאן, במחוז ליאונינג, ונשפכו 1,500 טונות של נפט גולמי לים. במצב הגרוע ביותר הנפט כיסה 180 קמ"ר.
השעיית הפעילות בצ'אד
פעילותה של חברה בת של CNPC בצ'אד הושעתה לחלוטין באוגוסט 2013 על ידי ממשלת המדינה לאחר הפרה של תקני איכות תוך כדי קידוח נפט גולמי בדרום הארץ.
חסילון גמל שלמה מפוספס
חסילון גמל שלמה מפוספס (שם מדעי: Lysiosquillina maculata) הוא מין סרטן מהסדרה חסילוני גמל שלמה החי במי האזור האינדו פסיפי ממזרח אפריקה ועד איי גלאפגוס והוואי.
זהו מין טורף היכול להגיע לאורך 40 ס"מ והוא המין הגדול בין חסילוני גמל שלמה. הוא בעל גוף מוארך ומפוספס בכחול ובקצהו ראש קטן עם מחושים ועיניים משוכללות מאוד וטפרים גדולים ומשוננים המזכירים את טפריו של גמל שלמה ומיועדות לאותה מטרה.
החסילונים חיים בזוגות של זכר ונקבה אך לעיתים הזכר יבגוד בנקבה וינטוש אותה לטובת נקבה גדולה יותר.
אשכרוע
אֶשְׁכְּרוֹעַ (שם מדעי: Buxus), המוכר גם בשם תְּאַשּׁוּר, הוא סוג של שיח או עץ נמוך ירוק-עד במשפחת ה ובו כשבעים מינים. האשכרוע מצוי בשימוש נרחב כצמח נוי וכחומר גלם.
תפוצתו המקורית של האשכרוע היא במערב אירופה ובדרומה, בדרום-מערב אסיה, בדרומה ובמזרחה, באפריקה, במדגסקר, בקצה הצפוני ביותר של אמריקה הדרומית, באמריקה המרכזית, במקסיקו ובאיים הקריביים. רוב המינים הם טרופיים או סובטרופיים; רק המינים האירופיים וחלק מהמינים האסייתים עמידים לקיפאון. מרכזי תפוצה מופיעים בקובה (כ-30 מינים), בסין (17 מינים) ובמדגסקר (9 מינים).
מאפיינים
מיני האשכרוע הם שיחים ירוקי-עד הגדלים לאט ועצים קטנים, שגובהם מגיע ל-2–12 מטרים (לעיתים רחוקות 15 מטרים). העלים נגדיים, מעוגלים עד אזמליים ובשרניים; הם קטנים ברוב המינים, בדרך כלל אורך 1.5–5 סנטימטרים ורוחב 0.3–2.5 סנטימטרים, אך עד 11 סנטימטרים אורך ו-5 סנטימטרים רוחב ב-B. Macrocarpa. הפרחים קטנים וירוקים צהובים, חד-ביתיים, כאשר שני הזוויגים נמצאים על אותו צמח. הפרי הוא הלקט קטן באורך 0.5–1.5 סנטימטרים (עד 3 סנטימטרים ב-B. Macrocarpa), המכיל מספר זרעים קטנים.
הסוג מתפצל לשלושה חלקים שונים מבחינה גנטית, כל חלק באזור אחר: המינים האירו-אסיאתיים בחלק אחד, המינים האפריקאים (למעט צפון-מערב אפריקה) והמדגסקריים בחלק השני, והמינים האמריקאיים בחלק השלישי. החלק האפריקאי והאמריקאי קרובים גנטית זה לזה יותר מאשר לחלק האירו-אסיאתי.
נוי
נהוג לגדל אשכרוע כגדר חיה ול. בבריטניה וביבשת אירופה, האשכרוע פגיע לנזק מזחלים של מין העש  שיכולים להרוס גדר חיה של אשכרוע תוך זמן קצר. זהו מין שפלש לראשונה לאירופה בשנת 2007, ולבריטניה בשנת 2008 אך מתפשט. היו 3 דיווחים בבריטניה על הדבקה ב-2011, 20 ב-2014 ו-150 במחצית הראשונה של 2015.
גילוף בעץ
בשל הגרגירים העדינים שלו הוא עץ טוב לגילוף בעץ משובח, אם כי הוא מוגבל בגדלים הקטנים הזמינים. הוא גם עמיד בפני פיצול ושיבוב, ולכן שימושי עבור קופסאות דקורטיביות או אחסון. בעבר, הוא שימש למסרקי עץ. כעץ או עץ לגילוף זה הוא מכונה באנגלית "עץ לקופסה" (boxwood).
העץ מאשכרוע מתאים להדפס עץ, והיה החומר הרגיל באירופה. במאה ה-16 נעשה שימוש בעץ אשכרוע ליצירת גילופים דקורטיביים מורכבים, כולל חרוזי תפילה מורכבים. נכון לשנת 2016, האוסף הגדול ביותר של גילופים אלה נמצא בגלריית האמנות של אונטריו בטורונטו.
כפות עץ באיכות גבוהה גולפו בדרך כלל מאשכרוע, כאשר עץ מאשור הוא התחליף הזול יותר.
כלים מוזיקליים
בשל צפיפותו הגבוהה, עמידותו בפני שיבוב ועלותו הנמוכה יחסית, נעשה שימוש בעץ אשכרוע לייצור חלקים לכלי מיתר שונים מאז ימי קדם. הוא משמש בעיקר לייצור מִשְחָל (החלק בקצה התחתון של המיתרים), משענות סנטר ומפתחות הכוונון, אך הוא עשוי לשמש גם למגוון חלקים אחרים. עצים נוספים המשמשים למטרה זו הם סיסם ברזילאי (Rosewood) והובנה.
עץ אשכרוע היה חומר נפוץ לייצור חליליות במאה השמונה עשרה, ומספר רב של כלים בינוניים עד גבוהים המיוצרים כיום מיוצרים מאחד ממיני האשכרוע. עץ אשכרוע היה פעם עץ פופולרי עבור כלי נשיפה אחרים, והיה בין העצים המסורתיים ל לפני שהאופנה השתנתה לעצים טרופיים צפופים מיובאים כמו ' (באנגלית cocuswood), הובנה ו-' (מין של סיסם הקרוי באנגלית African blackwood).
שימושים היסטוריים
לפני פיתוח הפלסטיק, היה עץ אשכרוע חשוב למגוון רחב של תחומים מהנדסה ועד אומנויות, מבנייה ועד קרטוגרפיה, בשל צפיפותו ויציבותו שהפכו אותו לאחד החומרים הטובים ביותר הזמינים עבור סרגלי מדידה וסרגלי שרטוט טכני. חומרים חלופיים של התקופה היו שנהב, נייר ומתכת. החסרונות של שנהב כללו שהוא מתכווץ מעט עם הזמן, הגודל והצורה של היו מוגבלים באורך החט, וההיצע היה מוגבל. הנייר היה רך, קשה לשימוש ולא החזיק מעמד זמן רב. מתכת הכתימה את המשטח שעליו נעשה שימוש והגדילה את ההוצאות. הובנה היה עוד עץ צפוף ויציב שהוערך עבור מכשירי שרטוט, אך בדרך כלל רק אם לא היה צורך בסרגלים; הצבע הבהיר של עץ אשכרוע היה טוב יותר לסרגלים.
כלים העשויים מעץ אשכרוע כללו משולש לשרטוט, סרגלים לקנה מידה, סרגלים מתקפלים, סרגלי חישוב, מד זווית ועוד מגוון רחב של מכשירים וכלי מדידה, מדידה וכלי קצה ישרים, כמו גם פריטים פונקציונליים כלליים כגון מסרקים, פלך אריגה וכו'.
סרגל אשכרוע (boxwood rule) מתייחס בדרך כלל לסגנון של סרגל מתקפל עם צירי פליז.
גנרל תומאס פרנסס מאהר עיטר את הכובעים של אנשי הבריגדה האירית בעלי עץ אשכרוע במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, כיוון שלא הצליח למצוא תלתן תלת עלי, הסמל של אירלנד (Shamrock).
יואש רובין
יואש רובין הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד רותם וכמפקד חטיבת הנגב.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ רובין בחטיבת גולני. בגולני עבר רובין מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש במספר תפקידי פיקוד. בשנת 1983 פיקד על פלחה"ן גולני, והוביל אותה בעת הלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד גדוד רותם, לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה. בשנים 1992-1991 פיקד על חטיבת הנגב. לאחר מכן שימש כנספח צה"ל בתאילנד. עם שחרורו מצה"ל עבד בסיב"ט.
הערות שוליים
]
אסתר ויז'בצקי-זיו
אסתר ויז'בצקי זיו (נולדה ב- 22 בפברואר 1947) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
היא נולדה בלגניצה שבפולין בשם אלאונורה גרינוורצל. עלתה לישראל עם הוריה ואחיה בשנת 1957. עד 1959 התגוררה עם משפחתה במעברה בטבריה עלית, משם עברה המשפחה לחולון.
לאחר שירותה הצבאי סיימה לימודי ספרות, פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת תל אביב. בשנה השלישית ללימודיה החלה ללמד בבתי ספר תיכוניים. כמו כן לימדה עברית באולפנים והנחתה בחוג לספרות באוניברסיטה הפתוחה. באותה שנה נישאה ולאחר מכן נולד בנה היחיד. כמה שנים מאוחר יותר התגרשה.
בין השנים 1985-1979 עבדה כעיתונאית בעיתון "מעריב". בשנת 1985 עברה לירושלים והחלה לכתוב פרוזה. היום היא חיה בירושלים ומנהלת גלריה לצורפות, "גרינוורצל עיצוב".
ויז'בצקי זיו מפרסמת בקביעות רשימות וספורים בבלוג שלה בשם "חביתה" ב-"קפה דהמרקר" וב-"blogspot", תחת שם העט "באבא יאגה".
ספריה ופרסומיה
בשנת 1989 יצא לאור ספרה הראשון, "שאון מותו של שימק" בסדרת "פרוזה אחרת" בהוצאת "עם עובד".
בשנת 2001 פורסם ספרה "באבא יאגה" ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
סיפורים קצרים שלה ושירים פורסמו בכתבי עת ובעיתונים בישראל ובעולם, ובהם "הארץ", "מעריב", "פרוזה", "אלפיים (כתב עת)" ו-"גג" - כתב עת לספרות.
סרטי דוקו
אסתר ביימה אף סרטים תיעודיים קצרים, "סרטוני אכפת לי" שהופקו על ידי "עידן" הטלוויזיה הקהילתית.
בשנת 2016 ביימה את "חיים בדרך", אשנב לחייו של מנקה מדרגות ובניינים, חיים פקוביץ (איש דתי ורחב אופקים). חיים חי חיים אחרים על פי דרכו.
באותה השנה ביימה את "חיים SUPER", אודות חייה של ענת ברמן, קופאית בסופר, אם חד-הורית וסטודנטית. לא סתם חיים, אלא SUPER חיים.
בשנת 2017 ביימה את "פעם עברה פה הרכבת", סרט על פארק המסילה בירושלים, שבשטחו נחתם הסכם השלום הראשון בין יהודים לערבים בשנת 1930. גם היום הפארק מחבר בין יהודים לערבים, בין שכונות עשירות לשכונות עניות.
בשנת 2019 ביימה את "הפוך - לתרגל ויתור", המתעד את פרויקט היוגה החינמי בגיא בן הינום בירושלים, ואת תרומתה של היוגה על מתרגליה.
בשנת 2021 ביימה את הסרט "תהרוס את הגדר עכשיו" בו תיעדה יהודים ופלסטינים שחיים בירושלים, בשכונת התפר אבו תור\א-ת'ורי, משני עברי הרחוב, שהחליטו לפעול יחד למען האינטרסים המשותפים שלהם כשכונה.
טרזינה
טרזינה (באנגלית: Draisine) היא כלי תחבורה קטן ופשוט הנע על מסילת רכבת ולעיתים רחוקות גורר מספר קרונות קטנים. הטרזינה מופעלת על ידי מנוף או בעזרת מנוע בנזין.
באירופה כונה הקרון "דרזינה" על שם ממציאו, מהנדס אוסטרי בשם קארל פון דרייס.
בארץ ישראל
בארץ ישראל קראו הפרדסנים טרזינה לקרוניות הקטנות שנסעו על פסים בפרדסים, שבאמצעותם היו מעבירים את פרי ההדר מהפרדס לבית האריזה. ביפו היה קו רכבת קלה להובלת מטענים בין תחנת הרכבת יפו והנמל שנקרא הטרזינה הקטנה. הטרזינה הייתה מורכבת מקרון קטן שהונע במנוע בנזין ושגרר קרונות קטנים ופתוחים. השימוש ברכבת הופסק בשנת 1927. עם הופעת המשאיות והתפתחות רשתות כבישים יעילות הצטמצם השימוש בטרזינות.
אלסינט
אלסינט בע"מ (באנגלית: Elscint) הייתה חברת טכנולוגיה ישראלית שעסקה בפיתוח, ייצור ושיווק פתרונות להדמיה רפואית, רפואה גרעינית, טומוגרפיה ממוחשבת (CT), ודימות תהודה מגנטית (MRI) והייתה מובילה בעולם בתחומה.
אלסינט הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק ואחר כך ב ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
השנים הראשונות
אלסינט (הלחם של המילים "electronic" and "scientific" באנגלית) נוסדה בשנת 1969 על ידי ד"ר אברהם סוחמי, שהיה מרצה לפיזיקה גרעינית בפקולטה לפיזיקה בטכניון באותה עת; לאחר שקיבל עידוד ליישם את הידע המדעי והטכני שלו לשימושים מסחריים מעוזיה גליל מייסד אלרון. אלסינט הוקמה כחברת בת של אלרון בהשקעה של 250,000 דולר, סוחמי מונה למנכ"ל החברה ודן טולקובסקי (מנכ"ל דיסקונט-השקעות באותה עת) ליו"ר.
המוצר הראשון שפיתחה החברה היה מכשיר למדידות ששילב מונה גייגר ומחשב, ונועד למדוד את תכולתם של מתכות שונות, דוגמת נחושת, ברזל ואורניום, בחומרים שונים לשימושים תעשייתיים ורפואיים. בנוסף יצרה החברה ספקי כוח ומכשיר מדידה נוספים. במקביל החל פיתוח מוצרים לתחום ההדמיה הרפואית. המוצר הראשון של אלסינט בתחום זה היה מצלמה גרעינית שנועדה לאבחן סרטן, אך מוצר זה נכשל הנדסית. לאחר מכן, החברה פיתחה בשנת 1970 את סורק קרינת-גמא המשמש למעקב אחר איזוטופים רדיואקטיביים לשם אבחון סרטן בגוף במחלקות לרפואה-גרעינית בבתי החולים. לסורק האיזוטופים פיתחה החברה מערכת חדשנית לתצוגה דיגיטלית, הראשונה בעולם, אשר נועדה להחליף את תמונות הפילם המסורתי במערכת להדמיה-דיגיטלית בעלת יכולת אחסון עיבוד ותצוגה של תמונות דיגיטליות צבעוניות בזמן אמת. בכך אפשרה המערכת אבחון מהיר וקל של גידולים סרטניים בגוף. המוצר בשם VDP-1 נמכר במחיר של 25,000 דולר. על פיתוח פורץ-דרך זה בהחלפת התצוגה הרפואית מדף צילום פשוט למערכות הדמיה-דיגיטלית משוכללות קיבל צוות הפיתוח של אלסינט (ד"ר משה בן-פורת, יורם צוקרמן, בנימין צבאח, יוסף הוכמן, בצלאל הלוי ושמואל ביץ) את פרס קפלן היוקרתי בשנת 1974.
המוצרים, סורק האיזוטופים (RS-5) והמערכת להדמיה-דיגיטלית VDP-1, היו ההצלחה המסחרית הראשונה של החברה וסייעו לה להגיע למכירות של מיליון דולר בסוף השנה הראשונה לפעילותה. המוצרים הוצגו בתערוכה רפואית בלוס-אנג'לס (S.N.M) ומשכו את תשומת הלב של ג'נרל-אלקטריק, החברה המובילה בעולם בתחום ההדמיה הרפואית, ובשנת 1971 חתמו אלסינט וג'נרל-אלקטריק על הסכם הפצה בלעדית בצפון-אמריקה. עם הצבת השם שלה על המוצרים התעקשה ג'נרל-אלקטריק כי המוצרים יתאימו לסטנדרטים שלה לאיכות, מה שאילץ את אלסינט להרחיב את היכולות הטכניות ואת יכולות הייצור שלה. בשנת 1972 החלה אלסינט להקים מערך מכירות בינלאומי ופתחה חברות בנות לשיווק בגרמניה, אנגליה, צרפת ובלגיה כדי להביא את המוצרים שלה ביעילות לשוק האירופי. בשנת 1973 העסיקה החברה כבר 500 עובדים והוקם עבורה מתחם משרדים ומפעל בפארק מת"ם.
ההנפקה בנאסד"ק
הסכם ההפצה של אלסינט עם ג'נרל אלקטריק נחתם לשלוש השנים בלבד, ובשנת 1972 החל אברהם סוחמי לחפש שותף חדש, בתקווה למצוא תאגיד גדול שישקיע בחברה. סוחמי פגש את פרד אדלר, משקיע מניו יורק המתמחה בחברות טכנולוגיה, שהציע להנפיק את מניות אלסינט בבורסה כדי לגייס את ההון הנדרש לפתח את החברה בצורה עצמאית.
אלסינט הייתה החברה הישראלית הראשונה שמניותה הונפקו בבורסת הנאסד"ק. בשנת 1984 עברו מניות החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
אלסינט מתפתחת להיות שחקן מוביל בשוק ההדמיה הרפואית
בשנת 1975 המכירות של סורקי-איזוטופים, מערכות להדמיה-דיגיטלית, ומכשירי מדידה אחרים של אלסינט כבר יצרו הכנסות של 12 מיליון דולר, עם רווח של 400 אלף דולר, ואברהם סוחמי החליט להיכנס לשוק חדש לגמרי - טומוגרפיה ממוחשבת.
טומוגרפיה ממוחשבת (Computed Tomography - CT או Computed Axial Tomography - CAT), היא סוג צילום לא פולשני שנועד לתת תמונה תלת-ממדית של פנים הגוף. טכנולוגיה שהומצאה בשנת 1972 על ידי גודפרי נ. האונספילד במעבדות EMI בבריטניה. הכניסה לתחום הטומוגרפיה הממוחשבת הוביל את אלסינט לתחרות ישירה עם חברות ענק בינלאומיות דוגמת פייזר, סימנס, היטאצ'י, טושיבה, פיליפס, והשותפה לשעבר ג'נרל אלקטריק.
העלות של פיתוח סורק CT משלה, אשר החברה הוציאה לשוק בשנת 1977, פגע קשות במבנה הפיננסי של אלסינט. בין השנים 1975 ו 1978 ירד ההון העצמי של החברה מ-100 מיליון דולר ל-2 מיליון דולר בלבד, בעוד החברה נאבקת להישאר רווחית. באותה עת, שוק ה-CT כולו עבר שינויים שהכריחו רבות ממתחרותיה של אלסינט - כולל המייסדת של התחום, EMI, לצאת ממנו. עד תחילת 1980 נותרו מספר מצומצם של מתחרים בתחום: ג'נרל אלקטריק שהובילה את השוק, ואחריה ההפתעה של רבים - אלסינט.
במחצית הראשונה של שנות השמונים רכשה אלסינט מספר חברות נוספות והרחיבה גם את היצע המוצרים שלה למצלמות גרעיניות, אולטרסאונד, ממוגרפיה, ומערכות רנטגן דיגיטלי וקונבנציונלי. מה שהפך אותה לחברה עם מוצרים עבור כל טכנולוגיות ההדמיה הרפואית. כמו כן החלה החברה בפיתוח ציוד משלה עבור פריצת הדרך האחרונה בתחום ההדמיה הרפואית באותה עת, מערכת דימות תהודה מגנטית -MRI.
בשנת 1983 הגיעו מכירות החברה לסכום של 132 מיליון דולר, והחברה הודיעה על רווח נקי של 12.6 מיליון דולר. לחברה היו יותר מ 3,000 עובדים במפעלים ומתקני מחקר ופיתוח בבוסטון, אנגליה, פריז, מילאנו ובשיקגו. בישראל היו לחברה מפעלים ומרכזי פיתוח בירושלים, חיפה, נצרת, ‏מעלות-תרשיחא והרצליה.
בשנת 1985 השיקה אלסינט את חדר הצנתורים הדיגיטלי שלה אשר בו, לראשונה בעולם, הוחלפה מצלמת סרט הפילם במערכת הדמיה-דיגיטלית (Digital Catheterization Imaging) אשר אפשרה לקרדיולוג המצנתר לאבחן היצרויות בעורקי הלב כבר בעת הצנתור הדיאגנוסטי הראשון, ולעבור מידית להרחבתן בעזרת צנתר-בלון (פרוצדורה של PTCA) ללא צורך בהמתנה של ימים לפיתוח סרט הפילם ולאבחון מאוחר (לעיתים מאוחר מדי) של ההיצרויות בעורקים. בכך מנעה מערכת ההדמיה הדיגיטלית של אלסינט את הצורך לקרוא שוב לפציינטים רבים מאוד לצנתור נוסף לצורך הרחבת ההיצרויות, חסכה כ־50% ממספר הצנתורים, ותרמה משמעותית להצלת חיי פציינטים שלקו בהתקף לב. פיתוח המוצר נמשך כחמש שנים.
המשבר בחברה
באמצע שנות השמונים בעוד מכירות החברה היו גבוהות אך הרווחים של אלסינט היו אשליה והחברה הייתה למעשה על סף פשיטת רגל. מספר גורמים הובילו למשבר: בשנת 1983, ממשלת ארצות הברית הדקה את ההגבלות על הוצאות ביטוח רפואי, שהיו המקור העיקרי למימון מכשירי הדמיה מתקדמים, דבר שהוביל לשפל ברכישות חדשות של מכשירים בארצות הברית. כמו כן, הכניסה לשוק ה-MRI עלתה לחברה ביוקר עם עלויות מחקר ופיתוח של כ־60 מיליון דולר.
אך הסיבה העיקרית למשבר היו ההלואות שלקחה אלסינט למימון מסע רכישות של חברות רנטגן באיטליה, צרפת, ובארצות הברית, ואי-סדרים ברישום הרווחים של החברה. בין היתר נרשם בספרי החברה כי מכשירים שנשלחו לאחסנה במחסני הערובה של חברת "גב ים" - יוצאו, בעוד שהייצוא לא התבצע בפועל. בעקבות המשבר הכלכלי בישראל ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 הטילה ממשלת ישראל הגבלות על מתן הלוואות במטבע זר שגרמו לנושים של אלסינט להפעיל לחץ על החברה. בנוסף, התחזיות של אלסינט לצמיחה בהכנסות ל-220 מיליון דולר בשנת 1985 לא יצאו אל הפועל, ובאותה שנה המכירות הגיעו ל-142 מיליון דולר בלבד והחברה רשמה הפסד של 33 מיליון דולר, אשר תוקן מאוחר יותר להפסד של 50 מיליון דולר בפועל. בין השאר גם בעקבות רכישת חברת שיווק עם צוות של 400 איש שלא התאימו למשימה.
צמיחה מחודשת בשנות התשעים
בסוף שנת 1989, ערכה "אלרון" ארגון מחדש של החזקותיה כאשר "אלסינט" עברה לבעלותה של החברה האחות "אלביט", המהלך כלל גם מחיקת חובות. העסקה נתנה ל"אלסינט" גישה לעתודות המזומנים של "אלביט" שהייתה בעלת רווחית גבוה. מהלך זה אפשר ל"אלסינט" להתרכז בפיתוח מוצרים מתקדמים בתחום ב-CT וה-MRI. למרות הקשיים הכספיים של החברה, שמרה אלסינט על המוניטין שלה ברחבי העולם. מהלך משמעותי נוסף באותה עת היה חתימה על הסכם שיווק ביפן, אז השוק הגדול ביותר בעולם למערכות הדמיה רפואית, זאת לאחר שנים שהם אלסינט לא מכרה ביפן עקב החרם הערבי. אחר כך מכרה בהצלחה מערכות גם בסין. את שנת 1992 סיימה עם הכנסות של 212 מיליון דולר ורווח נקי של 17.2 מיליון דולר.
בשנת 1996 הגיעו ההכנסות של אלסינט לשיא של 310 מיליון דולר. באותה שנה גם פוצלה חברת "אלביט" לשלוש חברות:
סוף דבר
חטיבת הטומוגרפיה נמכרה לחברת "פיקר" תמורת 269 מיליון דולר, "פיקר" הפכה לחלק מחברה אחרת (מרקוני) שנה אחר כך, וזו בתורה החליטה לשנות את המיקוד של עסקיה ומכרה את חטיבת הטומוגרפיה לחברה שלישית - ענקית האלקטרוניקה ההולנדית פיליפס. פיליפס מחזיקה מרכז פיתוח ויצור למערכות הטומוגרפיה באזור התעשייה מת"ם שבחיפה.
באותה עת, מכרה אלסינט גם את פעילויות הדמיית תהודה מגנטית-MRI והרפואה הגרעינית לחטיבה הרפואית של ג'נרל אלקטריק תמורת 100 מיליון דולר. כמו כן מכרה אלביט הדמיה את חברת "דיאסוניק", שעסקה בפיתוח ובייצור מוצרי אולטרה-סאונד, לג'נראל אלקטריק. לאחר מכירות אלו נותרה אלסינט, עם מפעל לייצור מכלולים עבור מערכות MRI במעלות תרשיחא. המפעל נותר כחלק מסיכום על אספקת ציוד לג'נרל אלקטריק. במסגרת המכירה ל"פיקר", ניתנה "לג'נרל אלקטריק" התחייבות שאלסינט תמשיך למכור לה חלקים במחירים מוסכמים. בשנת 2001 תמה תקופת התחייבות, "אלסינט" מכרה אותו לחברת "סנמינה" האמריקנית בסוף 2002. ושם החברה שונה ל-SCI Medical Systems SANMINA.
בשנת 2001 רכשה ג'נרל אלקטריק את חלקה של אלסינט באלג'מס, והגדילה את החזקותיה בחברה מ-50% ל-100%. מהלך זה סימן את סופה של כל פעילות ההדמיה הרפואית של אלסינט. נכון לשנת 2022 הפעילות שרכשה "ג'נרל אלקטריק" ממשיכה לפעול בחיפה, כך גם הפעילות שרכשה "פיליפס", וגם מפעל "סנמינה" במעלות.
מכירת אלביט הדמיה ואלסינט למוטי זיסר
בפברואר 1999 הגישה "אלביט הדמיה רפואית" הצעת רכש למניות "אלסינט" שבידי הציבור, אך בפועל לא ביצעה את הרכישה. במאי 1999 קנה מוטי זיסר את מניות השליטה ב"אלביט הדמיה רפואית" ו"אלסינט" מידי "אלרון" תמורת 145 מיליון דולר. כך קיבל לשליטתו את קופת המזומנים הדשנה שלהם בסך 350 מיליון דולר, שנוצרה בעקבות חיסול עסקי ההדמיה הרפואית. זיסר העביר לאלסינט את פעילות הנדל"ן הממונפת שלו במזרח אירופה ובמרכזה (שהוחזקה באמצעות חברת "אירופה ישראל"). אלביט הדמיה רכשה את פעילות המרכזים המסחריים ואלסינט רכשה את פעילות המלונות, בעיקר במערב אירופה, ואת פרויקט מרינה הרצליה, זאת תמורת כ-300 מיליון דולר במזומן.
באמצעות המזומנים שבקופת "אלסינט" בנה זיסר את קניון ארנה הרצליה, בהשקעה של 153 מיליון דולר, והוא נחנך ב-16 ביוני 2003. אולם חודשים ספורים לאחר פתיחתו של הקניון, מספר המבקרים בקניון היה נמוך מהמצופה. בשנים שלאחר מכן פעל הקניון בהפסד תפעולי.
בנובמבר 2005 מוזגה חברת אלסינט לתוך אלביט הדמיה. המיזוג התבצע בדרך של המרת מניות אלסינט במניות חברת אלביט הדמיה ומחיקת מנית אלסינט מן המסחר בבורסת נאסד"ק בניו יורק. באותה שנה שונה שמה של חברת אלביט הדמיה רפואית לאלביט הדמיה.
התביעה על מכירת החברה לזיסר
בעלי מניות מיעוט בחברת אלסינט הגישו תובענה ייצוגית על ביצוע העסקה עם זיסר, כבר בסוף 1999. תחילה נדחתה התביעה לאחר שנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט מיכה לינדנשטראוס, קבע כי מכיוון שמניות אלסינט נסחרות בניו יורק לא ניתן להגיש נגדה תובענה ייצוגית בישראל. הוגש ערעור בו היה שותף גם היועץ המשפטי לממשלה. התביעה הגיעה לדיון בבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה.