cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיקה (אסלאם)
ממאפייני תורת המשפט האסלאמי
2. הניסיון להקל על המאמין ולא להכביד. אללה אמר בפסוק 286 בסורת אלבקרה (פרק 2: הפרה) "אללה אינו מחייב בעול נפש זולת יכולתה", וקיימת התחשבות מרבית לבעלי צרכים מיוחדים ומצבים מיוחדים.
3. תורת המשפט האסלאמית מקיפה ומכילה את כל צרכיו של האדם. למשל, הלכות הפולחן (דיני היחסים בין העבד לריבונו), הלכות התנהגות (דיני היחסים בין אדם לחברו), הלכות אישות (היחסים בין הגבר לאשתו ולמשפחתו) וכו'.
המקורות לפיקה
המקור הראשי לפיקה הוא הקוראן. בקוראן חוקים מפורטים רבים בתחומים שונים ומגוונים אך על פי האסלאם הקלאסי הקוראן אינו יכול להוות מקור בלעדי להכוונת חיי המאמין. לדוגמה, הקוראן מציין כי על המאמין לקיים תפילות יומיות ולצום במהלך חודש הרמדאן, אך אינו מפרט כיצד יש לקיים חובות אלו במדויק. פירוט זה קיים במסורות החדית'. על כן מסורות החדית' משמשות מקור נוסף ללימוד פיקה.
אך הקוראן והחדית' הם מתקופה מוקדמת של האסלאם, ועם הזמן עלו סוגיות ומצבים חדשים שלא ניתן להם מענה כלל במסורות אלו. כדי להתאים את החוקים למציאות המשתנה, לדוגמה האיג'מע, הוא הקונצנזוס של כלל הקהילה ומלומדיה. עם יצירת הקודקסים הרבים של החדית' לאורך המאה השמינית והמאה התשיעית, נוצרו סתירות רבות בין החוקים הרבים שנבעו מגורמים פוליטיים וחברתיים והאיג'מע סייע בקביעת הקאנון.
ISO/IEC 15288
תהליכים
שלבי מחזור חיים לדוגמה המתוארים במסמך הם: תפיסה, פיתוח, ייצור, ניצול, תמיכה ופרישה. עם זאת, שלבים אלה אינם נורמטיביים; התקן מגדיר תהליכים ולא שלבים.
הסכם טרום-נישואים
הסכם טרום-נישואים או הסכם קדם-נישואין הוא הסכם בעל תוקף משפטי הנערך בין בני זוג לפני הנישואים, ומטרתו להסדיר בהסכמה בין בני הזוג עניינים אשר עשויים להיות שנויים במחלוקת אם יתערערו היחסים ביניהם.
פרטי ההסכם בישראל בין הרשומים כיהודים
הסכם טרום-נישואים עוסק בהיבטים שונים של אפשרות סיום הנישואים, בעיקר במקרה של גירושים:
ההליך המשפטי בישראל בין הרשומים כיהודים
לפי החוק בישראל, על מנת שלהסכם ממון טרום-נישואים יהיה תוקף משפטי לאחר שבני הזוג חותמים עליו הם גם חייבים לאשר אותו באופן פורמלי. הסכם ממון טרום-נישואים ניתן לאשר בחתימתו של נוטריון, רושם הנישואין במועצה הדתית שבה נרשמו בני הזוג לנישואין, בית משפט לענייני משפחה או בית דין רבני. ניתן לאשר הסכם כזה גם לאחר הנישואים, אך אז יש צורך באישורו של בית משפט לענייני משפחה או בית דין רבני, מכיוון שלהסכם יש תוקף משפטי של הסכם גירושים.
פיקה (אסלאם)
המקורות לפיקה
כלי נוסף ליצירת פיקה הוא הקיאס, הוא ההיקש או ההסקה, בו משתמשים כדי להשלים את החוקים החסרים שלא נכללו במקורות אלה וכדי לפרש את החוקים הקודמים בהתאם לנסיבות החדשות.
אף שיש טענה כי הפיקה הסתמך בעיקר על ארבעת המקורות האלה, הרי שבפועל הכירו חכמי ההלכה במקורות אחרים. החשובים שבהם היו שרע מן קבלנא והמצלחה. שרע מן קבלנא התייחס לאימוץ חוקים בעיקר מהתנ"ך. בצורה כללית, אימוץ חוקים אלה לא היה באופן ישיר מתוך הספר עצמו אלא באמצעות מסורות שנכתבו בערבית והיו מיוחסות לתנ"ך. למשל נקבע עונש מוות על ניאוף מאחר שעונש כזה הוזכר בתנ"ך. בפועל מרבית החוקים שיוחסו לתנ"ך היו שונים מגרסת התנ"ך ויוחסו לתנ"ך במטרה להעניק תוקף סמכותי לחוקים החדשים.
מצלחה הוא עקרון של קביעת חוקים או ביטולם למען התועלת של הקהילה המוסלמית. בהתאם לתפיסה הזאת, ניתן לבטל חוקים שנתפסו כמסוגלים להזיק לכלל הקהילה המוסלמית. דוגמה לשימוש במצלחה היא החוק המוסלמי האוסר על מוסלמים להרוג מוסלמים בעת מלחמה. אך כאשר הקהילה המוסלמית נתקלה במצב בו ביעד צבאי מסוים הוחזקו בני ערובה מוסלמים, כשהלא מוסלמים מאיימים לרצוח את בני הערובה אם יותקפו, הרי שעל פי ההלכה היבשה היה אסור לכבוש את היעד ולהתיר דם מוסלמי. במקרה זה הוכנס לפעולה עקרון המצלחה והושג היתר הלכתי לביצוע הכיבוש על אף הדם שיישפך מאחר שהדבר ישרת את האינטרסים של מרבית הקהילה.
אף צווים שלטוניים, שנקראו בשם סיאסה אל-שרעיה, היוו מקור לפיקה. הסיאסה אל-שרעיה הם צווים אשר נוצרו בידי השליט המוסלמי במיוחד בענייני מנהל וענייני מסים - עניינים שבדרך כלל ההתייחסות אליהם בהלכה הקלאסית נמוכה ואין להם מענה בה. תפיסתו של השליט המוסלמי כממלא מקומו של אללה ושל הנביא מוחמד, העניקה לו סמכות בקביעת חוקים גם אם רבים ראו בהם מנוגדים לחוקים דתיים. הסולטאן המוסלמי יכול לחוקק חוקי מס חדשים ולהחיל עונש מוות על אנשים שנראו כסכנה לסדר השלטוני והחברתי גם אם החוק המוסלמי לא התייחס למקרים כאלה. לעיתים הצווים שיצאו במסגרת הסיאסה אל-שרעיה קיבלו תוקף של פיקה רגיל לאחר יציאתם.
לצד העיסוק במקורות המשפט המוסלמי, הפיקה דן גם בנסיבות החברתיות והדתיות אשר יכולות להקל על ביצוע מצוות דתיות. למשל, הוענק פטור למוסלמים מלצום בחודש הרמדאן בנסיבות מחלה או בשל מסע ארוך. כמו כן הותר לקצר את התפילה (צלאה) במסע ארוך. בשנת בצורת הותר לבטל דיני כשרות (חלאל) אם נשקפת סכנה לחייו של האדם.
1. הקוראן המבורך: המקור הראשון לדין האסלאמי, ואשר חוזרים אליו גם לידיעת דיני האסלאם (חובה, איסור, רצוי...) למשל בקוראן אללה אמר בפסוק 275 בסורת אלבקרה מספר 2 הפרה "ואולם אללה הרשה את המקח והמכר ואסר את הריבית", ומזה אנחנו יודעים כי הריבית אסורה (חראם) איסור מוחלט.
2. הסונה – מסורות הנביא: המקור השני אחרי הקוראן ואשר חוזרים אליה גם ידיעת הדין האסלאמי – אם החדית' מאומת בקשרו למוחמד, הרי הוא דין אסלאמי שצריך לבצעו. למשל איסור לבישת בגדי המשי לגברים, ואיסור ענידת זהב לגברים (לא מצוי בקוראן ומצוי במסורות הנביא )
3. הסכמה הכללית (אל-איג'מאע): המקור השלישי לדיני האסלאם ופירושיו. הסכמת כל חכמי האסלאם על פסיקה שלא נמצאת בקוראן המבורך או בהלכה א במסורות הנביא וזאת אחרי מות הנביא. למשל הסכמת כל חכמי האסלאם להילחם במונעי הזכאה (צדקת חובה).
4. היקש (אל-קיאס): המקור הרביעי ממקורות הדין האסלאמי ופירושו הוספת נושא שעדיין אין בו דין אחד משלושת המקורות הנ"ל, בגלל דבר שמשתתף איתו בתוצאה. למשל במקורות האסלאמיים השלושה אין דין לגבי שימוש בסמים, אך יש דין לשותי אלכוהול, ובגלל שהתוצאות כמעט זהות, ההיקש אסר על המוסלמי להשתמש בסמים, כמו שאוסר עליו לשתות אלכוהול.
ארבעת יסודות ההיקש (אל-קיאס)
1. העניין שנשענים עליו בדין (למשל משקאות חריפים)
2. הנושא החדש (למשל סמים).
3. דין העניין שנשענים עליו (למשל דין המשקאות החריפים)
ג'ון מקדונלד
'''ג'ון ד. מקדונלד (בשם מלא באנגלית: John Dann MacDonald'''; 24 ביולי 1916 – 28 בדצמבר 1986) היה סופר אמריקאי, שכתב 78 ספרים, בנוסף לכ-500 סיפורים קצרים. מרבית יצירתו משתייכת לתחום הספרות הבלשית ובעיקר ידועה בהקשר זה סדרה בת 21 ספרים שכתב, אשר גיבורם הוא טראוויס מק-גי, הבלש הפרטי הקשוח. כתב גם ספרי מתח ומדע בדיוני. סרט הקולנוע המצליח פסגת הפחד, שזכה לשתי גרסאות שונות (1962 ו-1991) נעשה על פי ספר פרי עטו וגם רבים אחרים מספריו עובדו במרוצת השנים והיו לסרטי קולנוע, טלוויזיה וסדרות טלוויזיוניות.
קורות חיים
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מקדונלד ב-OSS האמריקאי (קודמו של ה-CIA), בחזית המזרח הרחוק והגיע עד לדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף). כשהשתחרר בסיום המלחמה עבר עם משפחתו ל"מושבת האמנים" בסיאסטה קי (Siesta Key), סרסוטה, פלורידה ושם חי 40 שנה, עד פטירתו ב-1986. פלורידה הייתה לרקע למרבית ספרי הבלשים והמתח שלו. הוא מת בגיל 70, במילווקי, ויסקונסין, כתוצאה מסיבוכים לאחר ניתוח מעקפים בלב.
סיפורים קצרים
מקדונלד כתב את סיפורו הקצר הראשון בשנת 1945, בהיותו עדיין בצבא. הוא שלח אותו בדואר לאשתו, כדי לשעשע אותה, והיא מצידה שלחה את הסיפור למגזין אסקווייר, שדחה אותו ואחר כך ל-Story, שם הוא התקבל ומקדונלד אף קיבל שכר סופרים זעום תמורתו. הפרסום והמכירה של סיפורו הראשון עודדו אותו מאוד ומיד עם שחרורו מהצבא בספטמבר 1945 הוא ישב והחל לכתוב בלי הפסקה עשרות סיפורים קצרים, ספורי מתח, בלשים, פנטסיה ומדע בדיוני, ולשלוח אותם למגזינים ספרותיים שונים, בעיקר ספרות זולה (סוגה). דא עקא, בשלב ראשון כל סיפוריו נידחו.
בראשית 1946 נמכר ופורסם סיפורו השני של מקדונלד, באחד מאותם מגזינים זולים - Dime Detective (בלש בפרוטה), ומכאן ואילך צלחה דרכו. בסופו של דבר מוערך מספר הסיפורים הקצרים שהוא כתב עבור המגזינים הזולים, בכ-500 בערך. חלק מסיפוריו הקצרים הללו התפרסמו תחת שם עט, משום שהיו לעיתים מגזינים שכל הסיפורים שהופיעו בהם היו שלו והבעלים לא רצו להסגיר לקוראיהם את העדר הגיוון בכותבים אצלם. בין שאר הפסבדונים הללו: John Wade Farrel, Robert Henry, John Lane, Scott O'Hara, Peter Reed, Henry Reiser ועוד.
ספרים
ספרו הראשון של מקדונלד יצא לאור ב-1950, בהוצאת Fawcett Publications. הוא נקרא The Brass Cupcake. אחריו יצאו לאור מדי שנה מספר ספרים פרי עטו בתחומים שונים, אף כי בעיקר ספרי בלשים ומתח. בסך הכל הוא כתב 78 ספרים, רובם תורגמו לשפות שונות לרבות עברית וחלקם נמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם.
גיבורה של סדרת ספרי טראוויס מק-גי של מקדונלד הוא חייל לשעבר, אשר שירת בצבא ארצות הברית, לחם במלחמת קוריאה ואף עוטר בכוכב הכסף ובלב הארגמן, החי לו בחוף בהיה-מר, שבלודרדייל, פלורידה, ומתגורר בספינה בשם "העביט". מק-גי פועל כחוקר פרטי קשוח העובד למען השבת רכוש שנגזל, לבעליו החוקיים, תוך שהוא מקבל כשכר את מחצית הרכוש המושב. הוא מתואר אמנם כאיש ציני וקשוח; אך מעבר לחיצוניות זאת מסתתר אדם טוב לב ונדיב, המעוניין להילחם ברע, ולהחזיר לעולם את הטוב והצודק שבו. לאורך סדרת הספרים הוא מתגלה כאיש פעולה ובשעת הצורך אף איש אגרוף, וצלף הבקיא היטב בשימוש באקדח ורובה. מקדונלד החל לכתוב סידרה זו ב-1964, כשהופיע הספר "תעלומה בכחול". בסך הכל כתב 21 ספרים שגיבורם הוא מק-גי, האחרון שבהם ב-1985, שנה לפני מותו, היה "גשם הבדידות הכסוף". את הרעיון "לצבוע" את ספרי הסדרה, כל אחד בצבע שונה, נתן למקדונלד אחד מחבריו ל"מושבת האמנים", הצייר היהודי אמריקאי סיד סולומון. מקדונלד גמל לחברו על הרעיון, בכך שהציב בבית הסירה של טראוויס מק'גי את אחד מציוריו של סולומון, The Busted Flush, כאשר באותו ספר אחרון שלו שהוזכר לעיל, The Lonely Silver Rain, הציור מתמלא בנתזי דם.
לא כל ספרי מקדונלד דמיוניים. בין הספרים הדוקומנטריים שלו ניתן למצוא את No Deadly Drug ,(1965) The House Guests (1968), ועוד. כמו כן, ב-1986, סמוך מאוד לפני מותו יצא לאור ספר חילופי מכתבים שלו - A Friendship: The Letters of Dan Rowan and John D. MacDonald 1967-1974.
סרטי קולנוע וטלוויזיה
הסיפור הראשון של מקדונלד שהפך לסרט קולנוע היה Taint of the Tiger, אשר על בסיסו הופק הסרט Man-Trap (1961). אחריו הוסרט הספר The Executioners, תחת השם פסגת הפחד. סרט זה זכה לשתי גרסאות והצליח מאוד בכל רחבי העולם. הגרסה הראשונה מ-1962 הופקה בכיכובם של גרגורי פק ורוברט מיצ'ם ואילו הבמאי של הגרסה השנייה מ-1991 היה מרטין סקורסזה, והכוכבים היו ניק נולטי, ג'סיקה לאנג, ג'ולייט לואיס ורוברט דה נירו (שני האחרונים אף היו מועמדים לפרס האוסקר ופרס גלובוס הזהב בגין תפקידם בסרט), כאשר גם הכוכבים מהגרסה הראשונה הופיעו כאן, גם אם הפעם בתפקידים קטנים. ב-1968 הפיקה חברת "האחים וורנר" את הסרט Kona Coast, המבוסס על סיפורו Bimini Gal. ב-1984 הופק הסרט A Flash Of Green, על בסיסו של הספר של מקדונלד בשם זה. והרשימה מתארכת עוד.
בנוסף לספרים וסיפורים אלה, ספרים וסיפורים קצרים אחרים שלו הוסרטו לטלוויזיה, או עובדו לפרקים בסדרות טלוויזיה. במסגרת סדרות הטלוויזיה המבוססות על סיפוריו וספריו ניתן למנות את Kraft Suspense Theatre, סדרת טלוויזיה שהופקה בשנים 1963–1965, Stage 67, שהוקרנה ברשת ABC בשנים 1966–1967, ו-Run For Your Life, בכיכובו של בן גזארה, שהוקרנה בשנים 1965–1968.
בין סרטי הטלוויזיה המבוססים על ספריו וסיפוריו של מקדונלד, נמצאים למשל הסרט The Deep End, שהופק ב-1964 על בסיס ספרו The Drowner, הסרט (בשני חלקים) Cry Hard, Cry Fast (1967), הסרט Linda (ABC - 1973) (זכה לגרסה נוספת ב-1993, בכיכובה של וירג'יניה מדסן), הסרט Condominum (1980), ועוד. הכוכב של הסרט The Trap of Solid Gold (1967), המבוסס על סיפור קצר שלו, היה קליף רוברטסון, אולם דסטין הופמן הופיע כאן גם הוא באחד מתפקידיו הקטנים והמוקדמים יותר, במקביל להופעתו בסרט הבוגר, שיצא באותה שנה והיקנה לו את פרסומו הקולנועי המשמעותי הראשון.
אחד מסרטי הטלוויזיה הידועים ביותר שהוסרטו על בסיס ספרי מקדונלד הוא הסרט The Girl, the Gold Watch and Everything, שהופק ב-1980 על ידי סרטי פרמאונט על בסיס ספר מדע בדיוני של מקדונלד בעל שם זהה. כוכב הסרט הוא רוברט הייז, אולם בתפקיד קטן מופיעה בו גם ג'יל איירלנד אשתו הבריטית של צ'ארלס ברונסון. הסרט הצליח כל כך, שכעבור שנה, ב-1981 אף נעשה לו סרט המשך - The Girl, the Gold Watch and Dynamite.
גם חלק מהספרים בסדרת טראוויס מק-גי שלו, הוסרטו לקולנוע ולטלוויזיה. בין השאר, ב-1970 יצא הסרט Darker Than Amber, שהיה מבוסס על אחד מספרי טראוויס מק-גי בשם זה, וכיכב בו רוד טיילור בתפקיד מק'גי, וב-1983 יצא סרט הטלוויזיה The Empty Copper Sea, בכיכובו של סם אליוט בתפקיד מק-גי.
פרסים שקיבל
מקדונלד זכה למספר פרסים ואף תוארי דוקטור לשם כבוד בגין כתיבתו. בין השאר הוא קיבל ב-1955 את "פרס בן פרנקלין" לסיפור הקצר - Benjamin Franklin Award for Short Story, קיבל ב-1964 את French Grand Prix de Litterature Policiere, קיבל ב-1972 מאגודת סופרי המסתורין של אמריקה, אשר הוא כיהן תקופת מה כנשיאה, את ה-Grandmaster Award וב-1980 זכה ב-The American Book Award.
אי הפסחא
אִי הַפַּסְחָא (בשפת הרפה נוי, שהיא שפת האי, הוא נקרא: רַפַּה נוּי; בספרדית: Isla de Pascua) הוא אי בדרום-מזרח האוקיינוס השקט. זהו האי המיושב המבודד ביותר בעולם. נקודת היישוב הקרובה אליו ביותר הוא האי פיטקרן במרחק של 2,072 קילומטרים, והנקודה היבשתית הקרובה ביותר שוכנת בחוף אמריקה הדרומית במרכז צ'ילה במרחק של 3,658 קילומטרים. האי נודע במאות פסלי האבן הגדולים שבו, המכונים מואי (Moai), שנחצבו בידי תושביו הפולינזים לצורכי פולחן, ככל הנראה בין המאה ה-13 למאה ה-15.
התושבים הפולינזים שהתיישבו באי הפסחא בין שנת 800 לשנת 1200 יצרו תרבות משגשגת כפי שמעידים פסלי המואי, פטרוגליפים, ממצאים ארכאולוגיים נוספים, וכתב ייחודי המכונה רונגו רונגו. כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאי ב-1722 התגוררו באי בין 2,000 ל-3,000 תושבים. מחלות שהביאו לאי מלחים אירופאים ופשיטה של סוחרי עבדים מפרו באמצע המאה ה-19 הקטינו את אוכלוסיית האי ל-111 תושבים בלבד ב-1877.
האי הוא טריטוריה במעמד מיוחד של צ'ילה, שסיפחה את המקום ב-1888. מנהלית האי שייך למחוז ולפראיסו (Región de Valparaíso), וליתר דיוק הוא הקומונה היחידה בפרובינציה אי הפסחא (Isla de Pascua). במפקד האוכלוסין של 2017 נמנו באי כ-7,750 תושבים, כ-45% מהם ממוצא פולינזי.
ב-1935 נקבע חלק גדול משטח האי כפארק לאומי בשם הפארק הלאומי רפה נוי (Parque Nacional Rapa Nui), וב-1995 הכריז ארגון אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
במשך שנים רבות, מאז שהתגלה על ידי האירופאים, עורר האי את סקרנותם של חוקרים בשל כמה סוגיות שהתקשו להסבירן: מה מקור תושביו הראשונים של האי, המרוחק אלפי קילומטרים ממקומות מיושבים אחרים? כיצד נוצרו פסלי המואי הענקיים שמשקלם עשרות טונות? כיצד הובלו הפסלים הכבדים למרחק של קילומטרים רבים מהאתר המרכזי שבו נחצבו, ואיך הוצבו על הבמות המיוחדות המכונות "אהו"? ולאחר שהוצבו, כיצד הצליחו התושבים להציב על ראשי הפסלים גוש אבן גדול נוסף שאף הוא שוקל מספר טונות? הדבר מפתיע במיוחד לאור העובדה שהטכנולוגיה שעמדה לרשות התושבים הייתה פרימיטיבית ביותר, ולא היו להם כלי עבודה ממתכת. תעלומה נוספת מהווה העובדה שאי קטן ומבודד הוא המקום היחיד בכל פולינזיה שבו נוצר כתב (שהחוקרים טרם הצליחו לפענח).
שם האי
השם "אי הפסחא" ניתן לאי על ידי האירופאי הראשון שביקר בו, מגלה הארצות ההולנדי יאקוב רוחבן, משום שהוא גילה את האי בחג הפסחא (5 באפריל 1722), שעה שחיפש את האי אותו תיאר הבוקניר אדוארד דייוויס (Edward Davis) ב-1687. רוחבן קרא לאי Paasch-Eyland, שפירושו, בהולנדית של המאה ה-18, "אי הפסחא". גם שם האי בספרדית, אחת משתי השפות הרשמיות של האי, Isla de Pascua, פירושו "אי הפסחא".
הילידים מכנים את האי "רַפַּה נוּי" (Rapa Nui), שפירושו "רַפַּה הגדול". השם "רפה נוי" הוא גם השם שבו מכנה האוכלוסייה המקומית את עצמה ואת הניב של השפה הפולינזית שאותו היא דוברת. קיימת מחלוקת על מקור שם זה. הדעה המקובלת היא ששם זה נקבע בשנות ה-60 של המאה ה-19 בעת שהתושבים שנחטפו לעבדות בפרו החלו לחזור דרך טהיטי. הצרפתים שדאגו לשחרר אותם לא ידעו מה שם האי שממנו באו. על מנת להבדיל בינם לבין ילידים נוספים שהוחזרו שהגיעו מהאי רפה בקבוצת איי באס שבארכיפלג של איי אוסטרל, הם החלו לכנות את האי רפה בשם רפה איטי (רפה הקטן) ואת אי הפסחא בשם רפה הגדול. דעה אחרת היא של האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל שטען כי השם רפה נואי היה השם המקורי של האי, והשערה נוספת היא שמלחים פולינזים מודרניים כינו את האי בשם זה אחרי ששמו לב שלאי יש צורה של משוט גדול (בפולינזית רפה נואי).
טענה מקובלת נוספת היא שבטרם קיבל האי את כינויו הנוכחי כינו הילידים את האי בשם "טֶה פּיטוֹ אוֹ טֶה הֵנוֹאָה" (Te Pito O Te Henua), שפירושו "טבור העולם". כינוי זה הופיע בספרו של האתנוגרף הצרפתי אלפונס פינאר (Alphonse Pinart; 1911-1852) "מסע לאי הפסחא" (Voyage à l'Île de Pâques), שיצא לאור ב-1877, ובספרים נוספים. בספרו על אי הפסחא (Easter Island; the Rapanui speech and the peopling of southeast Polynesia), שיצא לאור ב-1912, סיפר האתנולוג האמריקני ויליאם צ'רצ'יל (William Churchill; 1920-1859) שילידי האי אמרו לו כי ביטוי זה מתאר את כל אחד משלושת הכפים בקצוות האי, בדומה לכף המכונה לנדס אנד ("Land's End" - "סוף האדמה") בקצה של קורנוול. הוא לא הצליח לגלות שם פולינזי לאי, והגיע למסקנה שכנראה לא היה לאי שם.
בספרו על אי הפסחא (Das achte Land: Die Entdeckung und Besiedlung der Osterinsel nach Eingeborentraditionen) מ-1974 מספר האתנולוג הגרמני תומאס ברתל (Thomas Sylvester Barthel; 1997-1923) כי על פי מסורת שעברה בעל פה היה האי קרוי "טה פיטו או טה קאינגה א האו מאקה" (Te pito o te kainga a Hau Maka) שפירושו "פיסת אדמה קטנה של האו מאקה". עם זאת, יש בשפת רפה נואי שתי מילים המבוטאות כ"פיטו", האחת שפירושה "סוף" והשנייה פירושה "טבור", ובכך משמעות הביטוי יכולה להיות "טבור העולם". שם פולינזי נוסף לאי הוא "מאטה קי טה ראנגי" (Mata ki te rangi) פירושו "עיניים צופות לשמיים", שיש הקושרים אותו לאגמים בלועות של הרי הגעש המשקפים את השמים, ויש הקושרים אותו לכך שחלק מעיני הפסלים מביטות לשמיים.
מיקום
אי הפסחא מהווה את קודקוד הבסיס המזרחי של המשולש הפולינזי, כשקודקוד הבסיס המערבי הוא האיים של ניו זילנד וקודקוד הראש הוא הארכיפלג של איי הוואי. האי שוכן בדרום-מזרח האוקיינוס השקט דרומית לחוג הגדי, בנקודת המפגש בין קו הרוחב ’9 27° דרום לקו האורך '26 109° מערב. זהו אחד מהאיים המיושבים המבודדים ביותר על פני כדור הארץ. היישוב האנושי הקרוב אליו ביותר ובו פחות מ-100 תושבים שוכן על האי פיטקרן, 2,075 קילומטרים מערבית לאי הפסחא. האי הקרוב ביותר הוא סאלס אי גומס (Isla Salas y Gómez), אי בלתי מיושב הבנוי משני איונים המחוברים במצר יבשה צר בשטח של 150 דונם, כ-391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא. היבשת הקרובה ביותר היא אמריקה הדרומית, והנקודה היבשתית הקרובה אליו ביותר היא במרכז צ'ילה, סמוך לקונספסיון במרחק של 3,512 ק"מ מזרחית לאי. האי נמצא על הלוח הטקטוני לוח נסקה (Nazca) בנקודה חמה מבחינה געשית.
טופוגרפיה
אי הפסחא הוא אי קטן בצורת משולש, שאת קודקודיו יוצרים הרי געש כבויים. אורכו המרבי 24.6 ק"מ ורוחבו המקסימלי 12.3 ק"מ. שטח האי הוא 163.6 קמ"ר. הנוף מורכב בעיקר מגבעות בעלות שיפועים מתונים, שנקטע מדי פעם על ידי חרוטים געשיים ומישורי לבה מכוסים בצפיפות בגושי סלע רופפים. הנקודה הגבוהה ביותר היא הר הגעש הכבוי מאונגה טרוואקה (Maunga Terevaka) המתנשא לגובה של 507 מטר מעל פני הים.
אין באי נהרות או נחלי איתן, לכל היותר זורמים פלגים עונתיים מפסגת הר הגעש הכבוי "מאונגה טרוואקה". אגמי מים מתוקים מצויים בלועות (אגמי לוע) של שלושה הרי געש כבויים: "ראנו רארקו" (Rano Raraku), "ראנו ארוי" (Rano Aroi), בסמוך לפסגת מאונגה טרוואקה, ו"ראנו קאו" שבלועו שוכן האגם הגדול שבהם, בקוטר של 1.5 ק"מ.
לאורך החוף מצויים אלמוגים, אך לא קיימת שונית אלמוגים רצופה שתוכל להגן על קו החוף, ולכן חתרו גלי הים בסלע ויצרו צוקים מבותרים מסביבו. קרקעית הים סביב האי צונחת במהירות לעומק של 3,000 מטרים. צוקים גבוהים יותר נוצרו בקטעי חוף הבנויים מסלעים שמורכבים מאפר געשי, ונמוכים יותר אם מקורם של הסלעים הוא בזרימת לבה. צינורות לבה ומערות געשיות הן מהמאפיינים המיוחדים לאי. החופים החוליים היחידים נמצאים בשני אתרים בצפון האי. בקצה הדרום מערבי של האי, כמו גם במזרח, בכף המזרחי שמהווה הר הגעש הכבוי פויקה, מתנשאים הצוקים לגובה של 300 מטרים מעל פני הים.
סביב האי ישנם כמה איונים קטנים בלתי מיושבים. דרומית מערבית לו שוכנים מוטו נואי (Motu Nui, גודלו כ-40 דונם), מוטו איטי (Motu Iti, גודלו כ-16 דונם) ומוטו קאו קאו (Moto Kau Kau, גודלו פחות מדונם); ממערב נמצאים מוטו קו אפוקו (Motu Ko Hepoko, גודלו פחות מדונם) ומוטו טאוטרה (Motu Tautara, גודלו פחות מדונם); וממזרח שוכן האיון מוטו מרוטירי (Motu Marotiri, גודלו פחות מדונם).
גאולוגיה
אי הפסחא הוא אי גבוה טיפוסי לאוקיינוס השקט, אי געשי הבנוי בעיקר משלושה הרי געש כבויים שהתמזגו: מאונגה טרוואקה, פויקה וראנו קאו. טרוואקה, הפסגה הגבוהה ביותר באי הפסחא (כאמור, 507 מטרים מעל פני הים), מהווה את עיקר המסה של האי, בעוד ששני הרי הגעש הנוספים יוצרים את הכפים המזרחי והדרומי ומעצבים את צורתו המשולשת של האי. פויקה וראנו קאו מתוארכים לפליסטוקן, בעוד שטרוואקה, מתוארך לתקופה שבין הפליוקן לפליסטוקן. על פי תיארוך אשלגן/ארגון, הר פויקה הוא בן שלושה מיליון שנים, הר הגעש טרוואקה הוא בן 300,000 שנים, וראנו קאו – אף שלא תוארך – נוצר בין שניהם.
בדומה לפויקה גם ההר ראנו קאו עבר סחיפה משמעותית מכל צדדיו, למעט צדו הצפוני, ומה שנותר ממנו הוא צוק רחב באורך ארבעה קילומטרים לאורך חלקו הדרומי-מערבי של אי הפסחא. הצוקים באורונגו בצד הדרומי הם בגובה 300 מטרים מעל לים – שכמעט ופרץ אל תוך הלוע הרחב. קוטר הלוע 1.5 קילומטרים, ובתחתיתו אגם שנתן את השם להר (ראנו קאו בשפת רפה נוי פירושו: "אגם עצום"). לפי סימנים שונים היה פעם החרוט גבוה הרבה יותר, וככל הנראה חלה שקיעה והלוע הרחב בצורתו הנוכחית הוא בעצם קלדרה.
בנוסף לשלושת הרי הגעש המרכזיים פזורים באי עוד כ-70 חרוטים געשיים קטנים יותר ומבנים געשיים אחרים, כולל הלוע ראנו רארקו (Rano Raraku), חרוט האפר פונה פאו (Puna Pau), מערות געשיות רבות וצינורות לבה. המרכיב הבולט במסלע של האי הוא קילוחי בזלת והוואיט העשירים בברזל, הקרובים בהרכבם הכימי לסלעי היסוד של איי גלאפגוס.
אי הפסחא והאיונים המקיפים אותו, כגון מוטו נואי (Motu Nui) ומוטו איטי (Motu Iti), מהווים פסגה של הר געשי גדול המתרומם לגובה של יותר מ-2,000 מטרים מעל לקרקעית הים. ההר הוא חלק מרכס סאלס אי גומס (Salas y Gomez Ridge), הקרוי גם רכס סאלה אי גומס (Sala y Gomez Ridge) – רכס הרי געש (שרובו תת-ימי) הכולל עשרות הרי מצולה, שנוצר על ידי הנקודה החמה של אי הפסחא. הרכס מתחיל בהר המצולה פוקאו ואחריו הר המצולה מואי – שניהם ממערב לאי הפסחא – והוא נמשך לאורך 2,700 קילומטרים מזרחית עד לרכס נסקה. הרכס נוצר כאשר לוח נסקה, לוח טקטוני ימי, עבר מעל לנקודה החמה של אי הפסחא. התנועה של לוח נסקה ולוח פרלון – לוח טקטוני היסטורי – מעל לנקודה החמה של אי הפסחא, יצרה רכס תת-מימי ארוך שקצהו המזרחי עובר הפחתה מתחת לפרו. רק באי הפסחא והאיונים סביבו ובאי הקטן סאלס אי גומס בולט רכס סאלס אי גומס מעל פני המים.
פוקאו, מואי ואי הפסחא נוצרו ב-750,000 השנים האחרונות, והם ההרים הצעירים ביותר ברכס. ההתפרצות האחרונה ביותר התרחשה לפני מעט יותר מ-100,000 שנים.
הפעילות הגעשית האחרונה באי התרחשה לפני כ-2,000 שנים, בפליטת קילוח הלבה בהיווה-היווה (Hiva-Hiva). עם זאת, במחצית הראשונה של המאה ה-20 דווח על פליטת קיטור מקיר הלוע של ראנו קאו.
קרקע האי היא בעיקר חרסית עשירה ברקבובית. סחף קרקע מהווה בעיה, בין השאר עקב בירוא היער הקדמון. אחד המקורות הגאולוגיים החשובים ביותר לתרבות האי הוא הר הגעש "ראנו רארקו" (Rano Raraku) – לוע געשי של אפר דחוס או טוף, שממנו נחצבו הפסלים המונוליתיים הקרויים "מואי". אתר גאולוגי חשוב נוסף הוא הר הגעש "ראנו קאו" שממנו שאבו ילידי האי מים אל כפריהם.
אקלים
על פי שיטת קפן מוגדר האקלים באי הפסחא כאקלים סובטרופי גשום (Cfa) על גבול אקלים טרופי לח (Af - משקעים בכל עונות השנה). השפעת זרם הומבולדט הקר ממתנת את אקלים האי, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C° 20.6. החודש החם ביותר הוא פברואר שבו הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת מגיעה ל-C° 28, שיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי, והחודשים הקרים ביותר הם יולי ואוגוסט שבהם הטמפרטורה הממוצעת היא C° 18, שיא החורף בחצי הכדור הדרומי. אקלים האי לח, וגשמים יורדים באי 140 ימים בשנה בממוצע. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 1,147 מילימטרים. החודשים הגשומים ביותר הם מרץ עד יוני, כשאוגוסט עד דצמבר נחשבים כחודשים היבשים ביותר, אם כי גשם כבד יכול לרדת כל השנה (לרוב בלילה). ערפל הוא תופעה נפוצה, וגשם קל יורד לעיתים קרובות. בלילות חסרי גשם נוצר בדרך כלל טל רב.
באי נושבות רוחות דרך קבע, כשבין אוקטובר לאפריל נושבות בעיקר רוחות הסחר הדרום מערביות. מכיוון שהאי שוכן בסמוך לאזור לחץ האוויר הגבוה הקרוי באנגלית South Pacific High, ומחוץ לטווח של אזור ההתכנסות הבין-טרופי, לא מתחוללים באזור אי הפסחא ציקלונים או הוריקנים.
הטמפרטורה הממוצעת של מי הים שסביב האי היא C° 18.
אוכלוסייה
בתחילת המאה ה-20 שרר רצון נרחב, בייחוד בקרב הצעירים, לעזוב את האי. עם זאת, המשטר הצבאי הצ'יליאני עצר ניסיונות אלו. רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 השתפרו תנאי המחיה, והאוכלוסייה גדלה. ב-1960 כבר התגוררו באי כ-1,000 תושבים.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2017 התגוררו באי 7,750 תושבים, צפיפות אוכלוסייה של 47.3 תושבים לקילומטר רבוע. ב-1988 התגוררו באי 1,938 תושבים, ב-1992 התגוררו באי 2,767 תושבים, ב-2002 התגוררו באי 3,791 תושבים, וב-2012 5,806 תושבים. הגידול באוכלוסייה בין 2002 ל-2017 היה 104%, בין הגבוהים בצ'ילה. הגידול המשמעותי במשך שנים אלו נבע בעיקר עקב הגירה מצ'ילה. כתוצאה מכך ההרכב הדמוגרפי של אוכלוסיית אי הפסחא השתנה ומשקלם של הילידים הפולינזיים באוכלוסייה הפך לקטן יותר. ב-2002 תושבים ילידים אלו היוו 60% מכלל אוכלוסיית האי מול 39% תושבים ממוצא אירופאי (רבים מהם תושבים זמניים, כדוגמת פקידי ממשל, אנשי צבא, מדענים ובני משפחותיהם) ו-1% של צ'יליאנים ממוצא אינדיאני. על פי המפקד של 2017, הפכו הילידים הפולינזיים של אי הפסחא למיעוט (כ-45%) במולדתם.
המגמה בעשורים האחרונים הייתה לא רק של הגירה אל האי אלא גם הגירה ממנו. במפקד של 2002 נמצא כי בתחומי צ'ילה גופא מתגוררים 2,269 ילידים שמוצאם מאי הפסחא. באמצע המאה ה-19 היו באי שישה יישובים מרכזים: אנקנה, טונגריקי, ואיהו (Vaihu), וינאפו, מאטאוורי והאנגה רואה. כיום התושבים מרוכזים סביב היישובים האנגה רואה ומאטאוורי בדרום מערב, שגדלו עד שכיום ניתן להתייחס אליהם כאל יישוב אחד. באזורים הנותרים של האי מתקיימים מעט מקומות יישוב קטנים.
אקולוגיה
כיום רוב האי הוא ערבות דשא, אך בעבר, לפני שהתיישב בו האדם, היה אי הפסחא ברובו מיוער. שינוי זה מיוחס לפעילות הרסנית של המתיישבים, שכרתו את עצי היער מסיבות שונות. מעבר לאובדן המקור לעץ, גרמה פעולת הכריתה הרחבה לאובדן ההגנה שהעניקו העצים ואדמת האי נחשפה לסחיפת קרקע נרחבת.
צמחייה
הגורם הראשי בהפצת צמחייה לאי הוא לכן האדם. המתיישבים הראשונים הביאו צמחים מבויתים, כפי שמספרת האגדה על הוטו מאטואה. צמחים מבויתים רבים היו על האי בטרם הגיעו האירופאים לראשונה לאי, כפי שמעידים הדיווחים המפורטים של חוקרי הארצות הראשונים, כדוגמת יאקוב רוחבן. אלו כללו, לדוגמה: בננה, בטטה, קנה סוכר, יאם (Dioscorea alata), טארו (Colocasia esculenta), תות נייר, ו-Cordyline fruticosa. קרוב לוודאי שהמתיישבים הביאו איתם מינים נוספים שלא התאימו לאקלים הקר יחסית של האי ולכן לא צלחו דוגמת דקל הקוקוס ועץ הלחם. האירופאים הביאו לאי מינים רבים נוספים של צמחים, לדוגמה מינים שונים של עשב שנועד לשמש למרעה של צאן ובקר. על פי מחקר מ-1991 יש באי 150 מיני צמחים שמתוכם 45 מינים נחשבים מקוריים.
הצמחייה השלטת כיום באי אינה הצמחייה המקורית, אלא תוצאה של התערבות אנושית מסיבית במערכת האקולוגית. אי הפסחא, יחד עם שכנו הקרוב, האי הזעיר והבלתי מיושב, סאלס אי גומס, 391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא, מוכרים על ידי אקולוגים כאזור אקולוגי (ecoregion) המכונה "היערות הסובטרופיים של עצים רחבי עלים של רפה נוי" (Rapa Nui subtropical broadleaf forests). היערות הסובטרופיים הלחים של עצים רחבי עלים ששגשגו פעם באי הפסחא אינם עוד, אבל מחקרים פלאובוטניים של אבקה מאובנת ושל תבניות עצים שנשארו חקוקות בזרמי לבה, מעידים כי האי היה מיוער בצפיפות בעבר, והיה בו מגוון רחב של עצים, שיחים, שרכים ועשבים.
הביוגאוגרף הניו זילנדי ג'ון פלנלי (John Flenley) ביצע באי הפסחא מחקרים באמצעות פלינולוגיה (המדע העוסק בחקר אבקת הפרחים, הנבגים וגרגירי האבקה המאובנים) בשנים 1977 ו-1983. ניתוח של אבקת פרחים בקידוח של קרקעית אגמי הלוע שבאי, שביצע הוכיחו שהעץ הבולט ביותר בנוף היה מין דקל גדול שנכחד, שקיבל את השם המדעי Paschalococos disperta, שמשערים כי היה קרוב משפחה של דקל היין הצ'יליאני (Jubaea chilensis). על פי מחקרם של אנדריאס מיית (Andreas Mieth) והאנס רודולף בורק (Hans-Rudolf Bork) גדלו באי למעלה מ-16 מיליון דקלים ממין זה. על סמך העדויות, בעיקר אבקה מאובנת ואגוזים ריקים, אבל גם יציקות של גזעי עצים שנקברו בלבה של הר טרוואקה, וסימני השורשים, משערים כי קוטר גזע העץ עלה על שני מטרים ובזמן שהיה קיים היה הדקל הגדול בעולם. קרובו, עץ הדקל הצ'יליאני, נזקק לקרוב למאה שנה של צמיחה על מנת להגיע לגובהו המקסימלי, בין 25 ל-30 מטרים כשקוטר הגזע עד 180 סנטימטרים. ייתכן גם שהדקלים היו מקור חשוב למזון, שכן הדקל מצ'ילה מניב אגוזים אכילים והגזע מפיק שרף מתוק שאפשר להתסיסו ליין, או להכין סוכר, סירופ ותחליף דבש. על פי המחקר הועלו השערות שונות מה גרם להיעלמות העץ. טענה נפוצה היא שהחולדה הפולינזית שהובאה לאי יחד עם המתיישבים הראשונים מנעה צמיחה מחודשת בכך שכרסמה את האגוזים המכילים את הזרע. אבל בדיקה מדוקדקת של המאובנים מעלה שעל פחות מ-10% מהאגוזים יש סימני שיניים של החולדה, ומלבד זאת ביערות המקבילים בצ'ילה של דקל היין הצ'יליאני חיים העצים והחולדות בשווי משקל אקולוגי. שרידים של גזעי דקלים מהתקופה בין 1250 ל-1500 במקומות שונים מוכיחים שבני אדם הפילו את העצים משום שבמקומות רבים הגדמים של העצים מראים חיתוך מכוון. ובמקרים מסוימים שרפה מכוונת. הועלו כמה השערות מדוע כרתו התושבים את העצים: לפנות מקום ליישובים ולשדות, להגיע אל לב הדקל האכיל בתקופה של מחסור במזון, לבנות סירות למטרת דיג או שהגזעים שימשו כגלילים שעליהם הסיעו את פסלי המואי למקומם.
הארכאולוגית הצרפתייה קתרין אורליאק (Catherine Orliac) זיהתה באמצעות רסיסי עץ מפוחמים שנלקחו מתנורים ומגלי אשפה באי הפסחא 16 מיני עצים נוספים הקרובים או זהים למיני עצים נפוצים במזרח פולינזיה כיום. בהם:
אובדן יערות הדקלים שהגנו על היבולים מפני הרוח הנושבת באופן קבוע, ומפני יובש, גרמה לסחיפת קרקע נרחבת, שככל הנראה גרמה לפגיעה משמעותית בייצור המזון ולהתמוטטות מהירה של האוכלוסייה באי.
הטורומירו (Sophora toromiro) (שם מדעי: Sophora toromiro) – עץ (לעיתים שיח) ממשפחת הקטניות שהיה אנדמי מהפרהיסטוריה לאי הפסחא, נכחד מהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 וקיים כיום רק במספר גנים בוטניים בעולם. עצי הטורומירו נוצלו על יד התושבים להסקה, לבניין, ליצירת כלי בית ולבניית סירות (אך לא, כפי שטענה המסורת המקובלת, ליצירת לוחיות העץ עליהם חקקו את הכתובות בכתב הייחודי לאי הפסחא, הרונגו-רונגו). גני קיו בלונדון והגן הבוטני בגטבורג בגטבורג בשוודיה, שאליהם הובאו זרעים מהעץ האחרון בטרם נכרת על ידי התושבים, עושים מאמץ להחזיר את העץ לאי מחדש.
אגמי הלוע ראנו רארקו וראנו קאו מכוסים במרבדים גדולים של צמח מים שהילידים מכנים בשם "אנגאטו" (Nga'atu). צמח זה מוכר יותר כטוטורה (Totora), כינוי מקובל באמריקה הדרומית לאותו המין הגדל גם על גדות אגם טיטיקקה בהרי האנדים בגבול שבין פרו לבוליביה וממנו בונים את האיים הצפים של בני האורו. שמו המדעי של המין היה בעבר Scirpus riparius, אלא שמחקרים פילוגנטיים משייכים אותו כיום לסוג Schoenoplectus וכיום הוא מכונה Schoenoplectus californicus. ילידי אי הפסחא השתמשו בצמח כסכך לבתים בצורת סירות ("הארה פאנגה"). תור היירדאל טען כי קיומו של צמח זה באי הפסחא מעידה על כך שהמתיישבים הקדומים של האי הגיעו מאמריקה הדרומית והביאו את הצמח איתם, אבל מחקרים פלאובוטניים מוכיחים שהצמח גדל באי לפני למעלה מ-30,000 שנים, הרבה לפני שכף רגלו של האדם הראשון דרכה על אדמת האי.
צמח מקורי נוסף, Triumfetta semitriloba, שיח עצי המכונה באי האו-האו (מין במשפחת החלמיתיים קרוב של עץ התרזה) שמקליפתו אפשר לייצר חבלים, ושימש ככל הנראה מקור לרשתות הדיג ולחבלים שאיתם משכו את פסלי המואי, נחשב כי נכחד אבל נתגלה מחדש באי ב-1988. בתחילה שיערו כי המתיישבים הביאו אותו איתם, אבל מאובנים של האבקה מוכיחים כי הצמח היה קיים על האי לפחות 35,000 שנים.
נוף אי הפסחא כיום מאופיין במשטחי עשב נרחבים. משפחות הצמחים הנפוצים ביותר הם דגניים וגמאיים (Cyperaceae), שמהם רק ארבעה מינים היו באי במקור, ובהם Axonopus paschalis, Danthonia pascahlis ו-Paspalum forsterianum. משפחת צמחים נפוצה נוספת היא מורכבים, שכיום כל המינים השייכים לה הובאו לאי בידי האדם. בדרום מערב האי יש שטחים גדולים של גויאבה. כמו כן בשנת ה-40 וה-50 של המאה ה-20 ניטעו באי שטחים נרחבים של אקליפטוס, ובחוף אנקנה ניטע מטע של דקלי קוקוס. החקלאים מגדלים בטטות, בננות, אננס, טארו, יאם, קנה סוכר, דלעת, פלפלת ופירות סובטרופיים.
החוקרים האירופאים הראשונים שהגיעו לאי דיווחו כי גידול היבולים התבצע בחלקות מטופחות היטב. ז'אן-פרנסואה לה פרוז, שביקר באי ב-1787, העריך שכעשירית משטח האי, בייחוד באזורים הנמוכים הקרובים לחופים היו מעובדים. שטח זה, המוערך בכ-20 קילומטרים רבועים, הספיק על מנת לכלכל אוכלוסייה בת כמה אלפי נפשות.
האדמה ממוצא געשי של אי הפסחא הצטברה בתוך מספר צינורות לבה. כתוצאה מהסחיפה התמוטטה התקרה של צינור הלבה ונוצר צוהר שהתמלא בהדרגה בהומוס. מכיוון שהרוחות הנושבות בקביעות פוגעות באפשרות לגדל יבולים גבוהים, השתמשו החקלאים בשקעים מוגנים מרוח אלו, המכונים מנאוואי (Manavai), לשם גידול צמחים גדולים, בעיקר בננות. חלק משקעים אלו עדיין בשימוש, למשל בקרבת וינאפו (הרחבה על המנאוואי ושיטות החקלאות העתיקות בפרק ההיסטוריה).
בעלי חיים
להתערבות האנושית הייתה השפעה מכרעת על הפאונה של אי הפסחא. חפירות ארכאולוגיות לפני יישובים פולינזים איתרו 25 מינים מקוריים של עופות ים בהם: אלבטרוסים, סולות, פרגטות, יסעורים, שחפיות ופתונים ושישה מינים מקוריים של עופות יבשה: מין של אנפה, שתי רליות, שני תוכיים ותנשמת. על האי עצמו (להוציא האיונים הקטנים סביבו) מקננים שלושה מינים של עופות ים וארבעה מינים של עופות יבשה, אף אחד מהמינים אינו מקורי או אנדמי.
לא היו באי קודם לבוא האדם יונקים, אבל היו בו חרקים (מין חדש אנדמי נתגלה במערה רק ב-2010), ולפחות סוג אחד של זוחלים. כל היונקים באי כיום הם חיות מחמד וחיות משק מיובאות: סוסים, כבשים, בקר וחזירים. חלק מהסוסים הפכו לסוסי פרא ומהווים כיום מטרד. הם עוזרים להפיץ את שיח הגויאבה באמצעות אכילת פירותיו והפרשת הזרעים בגללים במקום אחר. הם גם נוהגים להתחכך בפסלים הנטושים וגורמים לבלייה מהירה יותר. החולדה הפולינזית (Rattus exulans), שקרוב לוודאי הובאה לאי בידי המתיישבים הראשונים כמקור מזון נכחדה או שנעלמה כשהגיעה לאי החולדה המצויה הגדולה והתוקפנית. אין באי הפסחא חיות מסוכנות לאדם או הנושאות מחלות מידבקות.
בין הזוחלים באי הפסחא מצוי החומט Cryptoblepharus poecilopleurus. שמו בשפת רפה נוי מוקו אורי אורי (moko uri uri). הלטאה החומה זהובה באורך כ-12 סנטימטרים זכתה ככל הנראה למעמד דתי משום שיש כמה פסלונים שלה מעץ טורומירו מגולפים בפרוטרוט כצלמיות בעלות מאפיינים אנושיים. צלמיות אלו שימשו כחפצים פולחניים וחלקם מוצגים במוזיאונים (דוגמת המוזיאונים המלכותיים לאמנות והיסטוריה - Musées d'Art et d'Histoire Royaux בבריסל).
האיונים הקטנים (מוטו) שממערב לאי משמשים אתר קינון לעופות ים כולל: פרגטה, יסעור, סולה, שחפית כהה ושחפית הפיה.
על צוקי הלבה לא נוצרו שונית אלמוגים, אבל קיימים בחופיו שישה סוגים של אלמוגים, מהם שניים אנדמיים (כלומר קיימים רק באי הפסחא). אלמוגים שובצו בפסלי המואי בתור עיניים. משום שלא נוצרה שונית אלמוגים גם לא יכולה הייתה להיווצר המערכת האקולוגית העשירה בבעלי חיים של ים האלמוגים. עם זאת נתגלו ב-1970 במימי האי שני מיני דגים אנדמיים השייכים למשפחת הפיתיונאיים (Antennariidae), חלק מסדרת החכאים: Antennarius randalli ו-Antennarius moai. בקרבת אי הפסחא נמנו 164 מיני דגים, כולל 107 מינים של דגי חוף. יחסית זהו מספר נמוך מאוד. בים שסביב איי פיג'י חיים מעל ל-1,000 מיני דגים. ג'יימס קוק, שביקר באי במרץ 1774, כתב ביומנו:
העוני היחסי במיני הדגים יכול להיות אחד הגורמים להצטמצמות האוכלוסייה ולנסיגה בתרבות של אי הפסחא.
לעיתים נדירות ניתן לצפות מהאי בלווייתנים מהמין ראשתן גדול-ראש. כמו כן משערים שבמעמקים שוכן דיונון ענק. בים העמוק יש את הריכוז הגדול ביותר של מעשנות שחורות (סוג של נביעות הידרותרמיות), נביעות געשיות פעילות שמהם נפלטים מים לוהטים מבעבעים עשירים במינרלים שסביבם נוצרו חבורות בעלי חיים יוצאי דופן. ב-2005 נתגלה במרחק של 1,500 קילומטרים מדרום לאי הפסחא ובעומק של 2,200 מטרים מין סרטן חדש שקיבל את הכינוי סרטן היטי.
מין אנדמי של חלזון ימי ששמו המדעי Erosaria englerti על שם האב אנגלרט, שוכן רק בסמוך לאי הפסחא ולאי הבלתי מיושב סאלס אי גומס, כ-391 קילומטרים מזרחית לאי הפסחא.
גילוי התרופה רפמיצין
ב-1975 התגלה בדגימת אדמת האי, שנאספה כעשר שנים קודם לכן, חיידק בשם Streptomyces hygroscopius, המפיק את התרופה רפמיצין, הקרויה על שם אי הפסחא. התרופה נחשבה תחילה לאנטי-פטרייתית בלבד; לאחר מכן היא התגלתה גם כמסייעת למניעת דחיית שתלים בהשתלת איברים. בהמשך הסתבר שהיא פועלת גם נגד סוגי סרטן מסוימים ונגד סוכרת ועוד מחלות קשות אחרות, ולאחרונה, לפי מחקר מ-2009, הוכחה כתרופה המסוגלת להאריך את תוחלת החיים המרבית של יצור חי, באופן משמעותי ביותר.
היסטוריה של מחקר האי
מהפעם הראשונה שאירופאים הגיעו לאי הפסחא ב-5 באפריל 1722 התעורר עניין רב בהיסטוריה של האי. הגורם לכך היה בעיקר התעלומה כיצד חברה פרימיטיבית קטנה ומבודדת הצליחה לגלף פסלי ענק, להוביל אותם מרחק רב, ולהעמידם על במות מוגבהות, וכל זאת מבלי שהיו בידיה לכאורה הכלים הנדרשים למשימה כבירה זו. העניין בהיסטוריה גבר משהתגלה שהאי ככל הנראה חווה אסון אקולוגי מהגדולים ביותר בהיסטוריה האנושית, ובכל זאת תושביו שרדו, ואף הצליחו לפתח כתב, המקום היחיד בכל רחבי פולינזיה.
ראשית המחקר באי תועד על ידי המשלחות הראשונות שהגיעו אליו, החל מהמשלחת ההולנדית בראשות יאקוב רוחבן (1722), דרך המשלחת הספרדית (1770), ומשלחותיהם של הקפטן הבריטי ג'יימס קוק (1774) והרוזן הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז (1786). כל אלו השאירו תיעוד חשוב על האתנולוגיה, הביולוגיה והארכיטקטורה של האי.
המחקרים הארכאולוגים הראשונים באי נערכו על ידי הגרמנים. בספטמבר 1882 הגיעה לאי ספינת התותחים הויאנה (SMS Hyäne). בהוראת מפקדת הצי הקיסרית ערך הסגן וילהלם גייסלר (Wilhelm Geiseler) מחקר מדעי עבור מחלקת האתנוגרפיה במוזיאון הפרוסי המלכותי בברלין. גייסלר הכין תיאורים מפורטים של המנהגים, השפה והכתב של אי הפסחא, והכין שרטוטים של מואי, של מבני המגורים ושל אתר הפולחן באורונגו.
ארבע שנים אחר-כך, ב-1886, הגיע לאי הסלופ המלחמתי האמריקני מוהיקן (USS Mohican). בשהות בת אחד עשר הימים של הסלופ באי ערך ויליאם תומסון (William Thomson), קצין האפסנאות והשלם של הספינה, סיור מקיף באי והכין תיעוד מקיף על הביולוגיה והארכאולוגיה של האי. הוא גם צילם לראשונה את פסלי המואי.
במרץ 1914 הגיעו לאי קתרין רטלג' (Katherine Routledge) ובעלה ויליאם על סיפון הסקונר מנה (Mana) בשליחות המוזיאון הבריטי על מנת לתעד את הארכאולוגיה והמסורות של התושבים. השניים שהו באי במשך שנה וחצי. הם סקרו אתרים ארכאולוגיים ורשמו סיפורים מפיהם של תושבי האי. בשל המחקר המעמיק נחשבת רטלג' לחוקרת החשובה הראשונה של הפרהיסטוריה והאתנולוגיה של האי. ב-1919 פרסמה רטלג' את אחד הספרים החשובים ביותר להבנת ההיסטוריה של האי, "המסתורין של אי הפסחא".
האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו הגיע לאי הפסחא כחלק מהמשלחת הצרפתית-בלגית בין השנים 1934–1935. מטרו קיבץ אגדות, מסורות ומיתוסים ומידע על האמנות השימושית של התושבים, ובמקביל ביצע הארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henry Lavachery) חפירות. ספריו של מטרו הפכו למקור תקני על ההיסטוריה של האי.
ב-1935 הגיע לאי הכומר הגרמני סבסטיאן אנגלרט (Sebastian Englert) ממסדר הקפוצ'ינים. אנגלרט חי באי עד מותו ב-1969 ונקבר בו. אנגלרט לא הסתפק בתפקידו כרועה רוחני אלא גם עסק בנושאים חברתיים, שירותי בריאות וחינוך. במקביל הוא אסף ממצאים בתחום הארכאולוגיה, הבלשנות, התרבות, ההיסטוריה והביולוגיה. אוסף המוצגים השיטתי שלו היווה את הבסיס למוזיאון על שמו באי.
בשנים 1955–1956 פעלה באי משלחת ארכאולוגית נורווגית בראשות האתנולוג תור היירדאל. היירדאל סיכם את מחקריה בספר אקו אקו (יצא לאור בעברית בהוצאת הדר). אף שהיירדאל הגיע נחוש להוכיח את תיאורית ההתיישבות של פולינזיה על ידי ילידים מאמריקה הדרומית, ותוך כדי כך נהג להתעלם מעובדות שסתרו תאוריה זו, יש למשלחת שעמד בראשה חשיבות גדולה בהגדלת המודעות בעולם לאי הפסחא, בחשיפת ממצאים, בהדגמת תהליך חציבת הפסלים ובהעמדתם ובהצלת עץ הטורומירו.
לקראת סוף המאה ה-20 בוצעו מחקרים מגוונים שחשפו צדדים שונים בפרהיסטוריה של האי. בין החוקרים החשובים ביותר: הביולוגים ג'ון פלנלי (John Flenley) ושרה קינג (Sarah King) שבחנו ב-1983 ליבות משקעים מקרקעית אגמי הלוע וזיהו את העובדה שבעבר היה האי מכוסה ביער עצי דקל; הארכאולוגית קתרין אורליאק (Catherine Orliac) שזיהתה בפחמי העץ מינים רבים של עצים שצמחו בעבר באי; הפלאונטולוג דייוויד סטדמן (David Steadman) והארכאולוגים קלאודיו קריסטינו (Claudio Cristino) ופטריסיה ורגס (Patricia Vargas) שערכו ב-1994 חפירות בתעלה לפני האהו בחוף אנקנה שמהן התבררו ממדי האסון האקולוגי, והתקבל תיארוך לגבי ההתיישבות הראשונה באי; הארכאולוג כריסטופר סטיבנסון (Christopher Stevenson) שחקר את שיטות החקלאות הקדומות; אריקה הגלברג (Erika Hagelberg) וחוקרים נוספים שמיצו DNA משלדים על מנת לזהות את מקורם או נטלו דגימות דם מאנשים חיים; הארכאולוגית ג'ו אן ון טילבורג (Jo Anne Van Tilburg) שחוקרת ומתעדת החל מ-1982 את פסלי המואי; והאנתרופולוג טרי האנט (Terry L. Hunt) והארכאולוג קארל ליפו (Carl Lipo) שחפרו באי בשנים 2004–2005 והגיעו לתוצאות שונות מקודמיהם בנוגע לתיארוך ההתיישבות הראשונה, ולגבי ההערכה שבאי היה אסון אנושי.
פרהיסטוריה
את ההיסטוריה הקדומה של אי הפסחא קשה לשחזר, כיוון שעדויות בכתב לא קיימות מתקופה זו. עקב כך קיימות דעות והשערות שונות לגבי מועד ההתיישבות, מקור התושבים, גודל האוכלוסייה, אשמתה בבירוא יער עצי הדקל הגדול שהיה באי בטרם בואם, והאם היה אסון אקולוגי שגרם למחסור במזון ועקב כך לרעב, מלחמות פנימיות, ואף לקניבליזם.
מועד ההתיישבות אנושית באי
קיימות כמה השערות לגבי השאלה מתי יושב אי הפסחא לראשונה. ההשערה המדעית הראשונה נקבעה על ידי הארכאולוג האמריקני ויליאם מולוי שהגיע לאי כחלק מהמשלחת הארכאולוגית שארגן האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל ב-1955. מולוי קבע שמועד ההתיישבות הראשונה באי היה בשנת 400 לספירה. זו גם ההשערה הנפוצה ביותר בספרות הפופולרית על האי (שלעיתים מקדימים אותה למועד כלשהו בין שנת 300 לשנת 400 לספירה). השערה זו הסתמכה על גלוטוכרונולוגיה, חישוב ההבדלים בין הניב הפולינזי המדובר באי הפסחא לבין הניב המדובר במנגארווה, נקודת היציאה המשוערת לאי הפסחא. כמו כן הסתמכה השערה זו על תיארוך פחמן-14 משלושה מקומות: פחמי עץ מאהו טה פאו, מהחפירה בפויקה, וממשקעי אגם. מרבית החוקרים המודרניים של תולדות האי חולקים על השערה זו. ראשית, ידוע שהאיים המזרחיים ביותר בפולינזיה השוכנים מערבית לאי הפסחא יושבו בין 600 ל-800 לספירה. מועדים אלו עומדים בסתירה להשערה על יישוב אי הפסחא מוקדם יותר, בהנחה שגל ההגירה של תושבי פולינזיה היה ממערב למזרח. שנית, המומחים מטילים ספק בחישובים הגלוטוכרונולוגיים, משום שהן שפת אי הפסחא והן השפה המדוברת כיום במנגארווה עברו שינויים שנבעו ממפגש והתיישבות עם מתיישבים אחרים, ושלישית, התיארוכים באמצעות פחמן-14 נעשו בשיטות מיושנות.
הפלאונטולוג דייוויד סטדמן והארכאולוגים קלאודיו קריסטינו ופטריסיה ורגס ערכו ב-1994 חפירות בתעלה לפני האהו בחוף אנקנה. הם חשפו בשכבות הארכאולוגיות הקדומות ביותר שבהן הייתה עדות לנוכחות אדם פחמי עץ ועצמות, בעיקר עצמות דולפינים, עצמות עופות יבשה, עצמות של החולדה הפולינזית, כמו גם מעט עצמות דגים ותרנגולות. תיארוך פחמי העץ נע בין שנת 660 לספירה לשנת 900 לספירה. חוף אנקנה הוא המקום הכמעט יחיד שניתן להנחית עליו סירות באי הפסחא, וסביר ששימש כנקודת ההתיישבות הראשונה באי.
לעומת זאת, תיארוך הממצאים בחפירות שביצעו האנתרופולוג טרי האנט מאוניברסיטת הוואי והארכאולוג קארל ליפו מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה ב-2004, גם הן בחוף אנקנה, מגלה תאריך אפילו מאוחר עוד יותר, 1200 לספירה. "תיארוך באמצעות פחמן של השכבות הסטרטיגרפיות המוקדמות ביותר באנקנה באי הפסחא וניתוח של תיארוכים קודמים באמצעות פחמן-14 מרמזים שהאי יושב מאוחר יותר, בערך בשנת 1200 לספירה. ההשפעות האקולוגיות המשמעותיות וההשקעות התרבותיות הראשיות בארכיטקטורה המונומנטלית ובפסלים החלה אם כן מיד לאחר תחילת ההתיישבות". תאריך זה מקביל למועד התיישבות הראשונה של פולינזים באיי הוואי.
מקור האוכלוסייה
גם לגבי השאלה מניין הגיעו התושבים הראשונים, והאם היה גל הגירה אחד לאי או כמה גלי הגירה קיימת מחלוקת.
השערה אחת, שנושא דגלה היה האתנוגרף הנורווגי תור היירדאל, היא שהיו כמה גלי הגירה לאי, ושחלק מהתושבים הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית. עשרים שנים קודם לבואו לראשונה לאי הפסחא התגורר תור היירדאל במשך כשנה באי פאטו היווא בקבוצת איי מרקיז לאחר שסיים את לימודיו בזואולוגיה. מפי הילידים באי שמע את הטענה שאבות אבותיהם הגיעו ממזרח, כלומר מיבשת אמריקה הדרומית. היירדאל ניסה להוכיח כי מסע כזה אפשרי בכך ששחזר ב-1947 מסע מפרו לפולינזיה על רפסודת בלזה, אותה כינה קון-טיקי. כחלק נוסף מהניסיון להוכיח שתושבי פולינזיה הגיעו מאמריקה הדרומית ארגן היירדאל משלחת ארכאולוגית לאי הפסחא בשנים 1956-1955. חברי המשלחת, ובהם הארכאולוג האמריקני ויליאם מולוי, ערכו מחקר ארכאולוגי מעמיק באי. בסופו הגיע היירדאל למסקנות הבאות: העובדות עליהם הסתמך היירדאל לתמיכה בתאוריה זו היו:
במשך שנים רבות הייתה השערה זו התאוריה המקובלת. כך למשל מופיעה תאוריה זו כעובדות היסטוריות בערך על אי הפסחא באנציקלופדיה תרבות משנות ה-60 של המאה ה-20, אבל מרבית החוקרים בנושא כיום דוחים תאוריה זו.
ההשערה הנוכחית היא כי המתיישבים המקוריים היו פולינזים. כבר כאשר מגלה ארצות האנגלי ג'יימס קוק ביקר באי ב-1774 הצליח אחד מאנשי צוותו, פולינזי שנולד בבורה בורה לשוחח עם הילידים בפולינזית. קרסי הדיג, גרזני האבן ושאר הכלים בהם השתמשו הילידים היו פולינזיים טיפוסיים, הצמחים אותם גידלו התושבים הם גידולים פולינזיים טיפוסים וגם בעלי החיים שהביאו עמם, התרנגולת והחולדה הפולינזית מקורם בפולינזיה. המסורת שעברה בעל פה בין הילידים מספרת על המנהיג "הוטו מאטואה" (Hotu Matu'a) שהוביל את קבוצת המתיישבים הראשונה מקבוצת האיים האגדתית "היבא" (Hiva), ככל הנראה קבוצת איי מרקיז, בהם סיומת שמות שלושה איים היא היבא. משערים לכן שהתושבים המקוריים הגיעו בגל הגירה אחד באמצעות סירות קאנו או קטמרן ממנגארווה בקבוצת איי גמבייה במרחק של 2,600 קילומטרים מאי הפסחא או מקבוצת איי מרקיז במרחק 3,200 קילומטרים מאי הפסחא. מחקר השפה מגלה שהשפה הקרובה ביותר לשפתם של ילידי אי הפסחא היא הפולינזית המדוברת במנגארווה, כשבערך כ-80% מאוצר המילים של שתי השפות זהה. מסע ממנגארווה לאי הפסחא על סירה פולינזית משוחזרת ב-1999 ארך 19 יום.
אף שהתאוריה של היירדאל על הגירה מאמריקה הדרומית אל האי נדחתה על ידי החוקרים הסתבר בעשור הראשון של המאה ה-21, שיש בה גרעין של אמת. ראשית, כל החוקרים מסכימים כי מקורה של הבטטה, ירק מאכל פופולרי במשך מאות שנים בקרב הפולינזים, הוא באמריקה הדרומית. שנית, בחפירה ארכאולוגית שבוצעה באתר אל ארנל בצ'ילה (El Arenal) ב-2007 נתגלו עצמות תרנגולת שתוארכו בין 1321 ל-1407, למעלה ממאה וחמישים שנים לפני שהספרדים, שעד תגלית זו נחשבו כמי שהביאו לראשונה את התרנגולת לאמריקה, הגיעו לאזור. חפירות באי מוצ'ה הסמוך לחופי צ'ילה חשפו עצמות תרנגולת וגולגולות בעלות מאפיינים פולינזיים, ושלישית, במחקר גנטי של 27 ילידים באי הפסחא נתגלה כי אף שמרבית מקור ה-DNA הוא פולינזי (כ-75%), יש בו גם מקור אירופאי (כ-15%), ודרום אמריקאי (כ-10%). האחרון מקוטע מאוד וסטטיסטית הוא הצטרף למאגר הגנים לפני 19 עד 23 דורות, מה שהוביל למסקנה שהיחסים בין שתי האוכלוסיות התרחשו בין 1280 ל-1495. המקור האירופי לפי המחקר הוא מהתקופה שבין 1850 ל-1895, שהוא מתאם מושלם לעובדות ההיסטוריות הידועות. המסקנה המתבקשת מעובדות אלו שהיה קשר בין פולינזיה לאמריקה הדרומית, אבל הפוך לתאוריה של היירדאל. לא אינדיאנים הגיעו לפולינזיה, אלא בני פולינזיה הגיעו לאמריקה הדרומית, השאירו שם תרנגולות, ולקחו עמם את הבטטה ונשים מקומיות. מחקר שהתפרסם ב-29 בספטמבר 2017 בכתב העת Current Biology ובדק DNA של תושבים קדומים באי הפסחא לא גילה שום מקור מלבד פולינזיה, ובכך סתר לכאורה את המחקר הקודם. המחקר מיצה DNA מצלעות של חמישה שלדים המתוארכים בין השנים 1445–1945, שנחפרו באי בשנות ה-80 של המאה ה-20 ונשמרו במוזיאון קון-טיקי באוסלו, ולא מצא בו מקור אירופאי או דרום-אמריקאי. עם זאת, מבקרי מחקר זה מציינים שהדגימה (חמישה פרטים) קטנה מכדי להוות הוכחה.
החברה הקדומה
מהמסורות שנמסרו בעל פה למיסיונרים בשנות ה-60 של המאה ה-19 ומהחפירות הארכאולוגיות עולה כי החברה הקדומה חולקה בצורה חדה למעמדות חברתיים. האי חולק ל-11 או 12 טריטוריות בבעלות שבט או משפחה מורחבת. לכל טריטוריה היה קטע חוף וכל השטח מהחוף ועד לב האי. בראש כל טריטוריה עמד ראש שבט, ותחתיו היו משפחות מכובדות שהתגוררו בבתים המפוארים יותר המכונים "הארה פאנגה" (hare paenga), ופשוטי העם שהתגוררו בבתים פשוטים המכונים "הארה אוקה" (hare oka). בראש האי עמד צ'יף המכונה אריקי (ariki), שלמרותו סרו כל ראשי השבטים. תפקיד זה עבר בירושה לבכור מבין הצאצאים הישירים של הוטו מאטואה, המייסד האגדי של ההתיישבות באי. לכל שבט היו במות ועליהן פסלי מואי, וככל הנראה התחרו השבטים ביניהם ביצירת פסלים גדולים יותר ויותר. עם זאת, התחרות לא נשאה אופי אלים, להפך. מעצם העובדה שהמחצבה לפסלים נמצאה בשטח טריטוריה אחת, ועם זאת הפסלים הגיעו לכל חלקי האי, ובדרך אל יעדם הסופי הם חייבים לחצות שטחים של טריטוריות אחרות, למדים שהיה שיתוף פעולה בין כל הטריטוריות. בדומה הפאות שהושמו על ראש הפסלים נחצבו בשטח טריטוריה אחרת וגם הן הגיעו לכל חלקי האי.
משערים כי המואי ייצגו אבות קדומים שהועלו לדרגת אלים. כפי שנכתב ב-National Geographic: "מרבית החוקרים משערים שהמואי נוצרו על מנת לחלוק כבוד לאבות הקדומים, ראשי השבטים או דמויות חשובות אחרות, עם זאת, אין לאי היסטוריה כתובה וההיסטוריה שהועברה בעל פה מועטה, כך שבלתי ניתן לאמת זאת". משערים גם שהתושבים האמינו שבינם לבין אבותיהם הקדמונים המתים יש יחסים סימביוטיים. המתים העניקו לחיים כל מה שהם נזקקו לו (בריאות, פוריות ומזל), והחיים העניקו למתים מקום טוב יותר בעולם הרוחות באמצעות מנחות. לשם כך הוקמו פסלי הענק המכונים מואי שייצגו את האבות הקדמונים שהועלו לדרגת אלים. פסלי אבות אלו הועמדו כשפניהם כלפי צאצאיהם וגבם לעולם הרוחות שבים.
לא ניתן לתארך במישרין את מועד יצירת הפסלים או הבמות עליהם ניצבו, אבל באמצעות תיארוך האלמוגים ששימשו כעיניים של הפסלים ושל פחמי העץ שנמצאו בבימות משערים כי הפסלים הראשונים נוצרו במאה ה-12 והאחרונים בתחילת המאה ה-17, וניתן לזהות שיפור מתמיד באיכות הפיסול ובמקביל הפסלים נעשו גדולים יותר ויותר. הפסל המכונה פארו שהיה הפסל הגדול ביותר שהוצב על במה ושקל כ-75 טון היה בין האחרונים.
אסון אקולוגי
כשהגיעו המתיישבים הראשונים לאי הוא היה מכוסה ביער עבות מגוון. מחקרים באמצעות פלינולוגיה של קידוחים באגמי הלוע, וניתוח רסיסי עץ מפוחמים שנלקחו מתנורים ומגלי אשפה באי הפסחא הוכיחו כי באי גדלו בעבר לפחות 21 מינים של עצים שנכחדו מהאי. העץ העיקרי היה מין דקל גדול (Paschalococos disperta) שמשערים כי היה קרוב משפחה של דקל היין הצ'יליאני (Jubaea chilensis). על פי הערכה גדלו על האי 16 מיליון עצים ממין זה. משערים שהדקלים היו מקור חשוב למזון, שכן הדקל מצ'ילה מניב אגוזים אכילים והגזע מפיק שרף מתוק, כמו כן כפות הדקלים יכולים לשמש לסכך, ולקליעת סלים ומחצלות. גם המינים האחרים שנעלמו היו שימושיים: מהגזעים של ה-Alphitonia zizyphoides וה-Elaeocarpus rarotongensis אפשר להכין סירות קאנו לדיג, מה-Psydrax odorata אפשר להכין תרנים לסירות או צלצלים, הפירות של ה-Syzygium malaccense אכילים, והעצה הקשה של ה-Thespesia populnea שימשה לגילוף.
בנוסף לצמחייה השופעת קיננו באי גם שפע עופות. הזואוארכאולוג דייוויד סטדמן גילה בגלי האשפה עצמות של לפחות שישה מינים של עופות יבשה: מין של אנפה, שני מינים של רליות, שני מינים של תוכיים ומין של תנשמת, ו-25 מינים של עופות ימיים: אלבטרוסים, סולות, פרגטות, יסעורים, שחפיות ופתונים.
במאה ה-18 כשהגיעו האירופאים לאי לא היה זכר לעצים, כל שטח האי היה ערבת עשב זרועה בסלעים, והעופות היחידים היו התרנגולות שהמתיישבים הביאו איתם. על השאלה מה גרם להכחדת העצים והעופות אין הסכמה בין החוקרים. מרביתם מסכימים כי לאסון האקולוגי אחראים התושבים. ההוכחות לכך נמצאות בשרידי התנורים שבהם ניתן היה להיווכח כי הילידים נהגו להסיק את התנורים בעצים וכיצד בהדרגה משרפה של מיני העצים השונים עברו הילידים לשרוף עשב.