cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחמיה פרסוף
ביוגרפיה
פרסוף נולד בירושלים, כדור חמישי בעיר, לפועה לבית הילמן ולשמואל פרסוב, במשפחה בת חמישה ילדים. אביו, שמואל, היה אמן ומורה לצורפות בבצלאל. בשנת 1929 היגר עם משפחתו לארצות הברית. הוא סיים את בית הספר המקצועי Hebrew Technical Institute בניו יורק ב-1937. לאחר ששירת בצבא במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא החל בקריירת המשחק שלו בתיאטרון ניו יורק. הוא התקבל לאולפן השחקנים של לי שטרסברג ב-1947 ולבסוף השתתף בסרטים. הוא שב מספר פעמים לישראל לתקופות קצרות והופיע בתיאטרון הקאמרי, ב-1951-2, בהצגה "ביבר הזכוכית" וב-1966 (בתפקיד האב בפרנסואה ראש גזר).
הבולטים בסרטים בהם השתתף הם: "חופי הכרך", "חמים וטעים" (בתפקיד "בונאפרט", מנהיג המאפיה האיטלקית), "אל קפונה", The Greatest" Story Ever Told", "מסע הארורים", The" Comancheros", "גם גיבורים נופלים" (סרטו האחרון של המפרי בוגרט). "ינטל" (שם גילם את אביה של ברברה סטרייסנד), "תאומים" וכן בסרטי "פייבל והחלום האמריקאי" (סדרת סרטים מונפשת) (שם דיבב את "אבא מאוסקביץ").
באמצע שנות ה-80 החל פרסוף לעסוק בציור, התמחה בציור בצבעי מים. באותה עת הוא סבל מבעיות בריאות שכפו עליו להפחית ממטלות המשחק הרבות שלקח על עצמו. לאחר מכן הוא פרש לחלוטין ממשחק והקדיש עצמו לציור.
משפחתו
נישא לתחיה ב-1951. ילידת ארץ ישראל, ממנה התאלמן ב-2021. לבני הזוג נולדו ארבע בנות.
נפטר ב-5 באפריל 2022.
גבס
גבס הוא מינרל רך מאוד המורכב מסידן וסולפט, והרכבו הכימי הוא CaSO4•2H2O.
כאשר מחממים את הגבס מעל ל-150 מעלות צלזיוס מתאיידים 75% מהמים האגורים במבנה הכימי שלו על פי הנוסחה הבאה: CaSO4•2H2O + חום → CaSO4•½H2O +  1½ H2O (משתחרר כקיטור) והגבס רוכש תכונות אנהידריטיות (חסרי מי גבש). בצורה הזאת הוא נקרא טיח פריז. לכן מלט העשוי טיח פריז או המכיל אותו נוטה להתקשות במים, ומכאן נובע השימוש בו לקיבוע איברי גוף שבורים. גבס רך נמס במים בתגובה אקסותרמית.
ברוב המקרים הגבס הוא משקע הנוצר כאשר מים מתאדים בלגונות ימיות או באגמים סגורים. באזורים מדבריים נוצר הגבס כקרום מעלייה נימית של מי תהום מלוחים.
ישנן כמויות מעטות של גבס הנוצרות ממוצא געשי כאשר הגזים העשירים במימן גופרתי מתרכבים עם הסלעים הסידניים שבסביבת ההתפרצות.
כמויות מסחריות של גבס מצויות באנגליה, קנדה, ובניו יורק, מישיגן, איווה, קנזס, ניו מקסיקו, קולורדו ויוטה בארצות הברית.
תכונות הגבס
גבס מבודד היטב טמפרטורה ורעש. הוא מתמוסס במים ועל כן קל לאחות בין חלקים ישנים לחדשים. הוא עביד ביותר - כאשר יוצקים אותו לתוך תבנית הוא מקבל פרטים דקים מאוד משום שהתמיסה זורמת וממלאת כל נקב בתבנית. קל לשלוט על משקלו המרחבי של הגבס הקשוי - משקל זה תלוי בכמות הנקבוביות שבו וכמות זו היא תוצאה של כמות המים בתמיסה (בתעשייה מתייחסים ל"יחס מים/גבס").
עקב תכונותיו אלה, בנייה בגבס נפוצה מאוד, בייחוד בקירות פנימיים.
אמה ללמאן
אמה מארי ללמאן (16 באוגוסט 1898 – 11 בספטמבר 1988) הייתה אלופת העולם בהטלת כידון, פעילה פמיניסטית וסוציאליסטית צרפתייה, שהוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בצרפת בתקופת השואה.
אשתו כגופו
אשתו כגופו הוא כלל הלכתי המדמה אשה לבעלה עד כדי שתידמה לו מבחינה דינית בתחומים מסוימים בהלכה.
עדוּת
לעניין פסולי עדות: האשה נחשבת כבעלה, שנאמר:, [ועל זה אמרו חז"ל] והלא אשת דודו היא? אלא שאשה כבעלה . [ופסק הרמב"ם כי] לפיכך כל בעל שאתה פסול להעיד לו, כך אתה פסול להעיד לאשתו (, , ג).
גבולות הכלל במקרה של ריחוק דורות
ריחוק הדורות כשנתרחקו הדורות עד דור שלישי, אין אומרים אשה כבעלה. ולכן אפילו לדעת הסוברים שראשון בשלישי פסול להעיד (ראה ערך פסולי עדות), לאשתו הוא כשר, כגון משה מותר להעיד לאשת פינחס בן בנו של אהרן (מובא בתוספות ב, בדיבור המתחיל "רב").
אשתו יותר מגופו
לגבי כבוד אשתו ההנחיה היא שיכבד אותה יותר מאשר את גופו. מקור הדברים הוא בתלמוד. וכך כתב הרמב"ם:.
Live in Concert 2006
האלבום הגיע למקום ה-7 בארצות הברית כאשר מכר 62 אלף עותקים בשבוע זה ולאחר 4 שבועות במצעד מכר 106 אלף עותקים.
אמה ללמאן
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בבית אמו של סיימון פגשה ללמאן בנער היהודי יענקל פרצדבורג. אחותו כבר נעצרה כשניסתה לחצות את הגבול לצרפת של וישי, וביולי 1942 נעצרה גם אמו והועברה למחנה ריכוז. יענקל ביקש מללמאן סיוע לאחר שבאוקטובר נודע לו ולאביו שהם עומדים להיעצר. היא נתנה לילד מקלט, ולאביו הציעה כי יגור בבית סמוך אחר שבבעלותה. האב סירב להצעה, מתוך ציפייה שיוכל למצוא את אשתו ובתו בגרמניה, וכעבור מספר ימים נעצר. ללמאן לקחה את יענקל תחת חסותה. בחלק מהזמן עברה לגור איתו בבית קיט שהיה ברשותה מחוץ לריימס, שם היה קל יותר להשיג מזון באמצעות גידול עצמי של ירקות. על מנת להקשות על זיהויו, האריך יענקל את שיערו והעמיד פנים שהוא הגנן.
אשתו כגופו
תשלומי בושת
במסכת כתובות (דף סה) דנה הגמרא על תשלומים המגיעים לבעל בגין נזקים הנגרמים לאשתו. המשנה קבעה שכאשר אדם בייש אישה מגיעה תשלום ה"בושת" לבעלה.
יריקה על אדם נחשבת ככלל של "המבייש את חברו" שממנו לומדים למקרי בושת שונים. פסק רב פפא שהיורק על בגד חברו אינו חייב לשלם בושת – יריקה המחייבת תשלום בושת חייבת לנגוע בגוף האדם. לעומת זאת, כאשר יורקים על אשתו של אדם, הוא עצמו חש ביזיון. הגמרא מנסה להשוות זאת למקרה אחר של בושה עקיפה, ודוחה ומבהירה: "אשתו גופֵיה הוואי" (תרגום: אשתו היא גופו).
אמה ללמאן
לאחר המלחמה
יענקל היה היחיד מבני משפחתו ששרד את השואה. באוקטובר 1956 אימצה אותו ללמאן באופן רשמי והגדירה אותו כיורשה. ללמאן המשיכה להיות פעילה אחרי המלחמה במפלגה הסוציאליסטית ולפעול למען זכויות נשים וזכויות אזרח.
אשתו כגופו
דאורייתא ודרבנן
ישנן כמה דעות בפוסקים לגבי גדר הכלל:
אמה ללמאן
הכרה והנצחה
ב-3 בינואר 1980 הכיר יד ושם במארי ללמאן כחסידת אומות העולם, ולכבודה ניטע עץ בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
האוניברסיטה הפתוחה הלאומית ע"ש אינדירה גנדי
האוניברסיטה הפתוחה הלאומית על-שם אינדירה גנדי (הינדית: इंदिरा गाँधी राष्ट्रीय मुक्त विश्वविद्यालय; ראשי תיבות: IGNOU - Indira Gandhi National Open University), היא אוניברסיטה לאומית המאפשרת למידה מרחוק, ומרכזה ממוקם בניו דלהי, הודו. היא קרויה על שם ראש ממשלת הודו לשעבר, אינדירה גנדי. היא נחשבת לאוניברסיטה הגדולה בעולם, עם יותר מ-3 מיליון סטודנטים.
האוניברסיטה הוקמה ב-1985 בתקציב של כ-20 מיליארד רופי הודי, לאחר שהפרלמנט ההודי העביר את חוק IGNOU. היא הוקמה במטרה להנגיש את הלימודים הגבוהים לחלקים נרחבים באוכלוסייה ולשכבות חלשות ומרוחקות, במתכונת של אוניברסיטה פתוחה. האוניברסיטה מנוהלת על ידי ממשלת הודו.
תחילה הציעה האוניברסיטה רק שני מסלולי לימוד, לתואר בניהול ובלמידה מרחוק, ולמדו בה כ-4,000 סטודנטים. כיום היא מציעה 228 מסלולי לימוד ב-21 מחלקות, וכוללת רשת של 67 מרכזי לימוד אזוריים, 2,667 מרכזים תומכי למידה, ו-29 מוסדות לימוד שותפים ברחבי העולם. עובדים בה 810 חברי סגל, 574 אנשי צוות אקדמי ו-33,212 יועצי לימודים.
Marvel Snap
Marvel Snap הוא משחק קלפים דיגיטלי שפותח על ידי Second Dinner ופורסם על ידי Nuverse עבור אנדרואיד, iOS, macOS ו-Windows. המשחק כולל אוסף של דמויות שונות מיקום מארוול. המשחק יצא לאור ב-18 באוקטובר 2022, לאחר תקופה של בדיקות בטא.
משחקיות
לכל אחד יש חפיסה של 12 קלפים. כל קלף מתאר דמות של מארוול עם עלות, רמת כוח ויכולת פוטנציאלית מיוחדת. בתחילת כל משחק, שחקנים שמים בו זמנית קלף אחד או יותר עם הפנים כלפי מטה באחד משלושה מיקומים הלקוחים מיקום מארוול. המיקומים מוקצים באופן אקראי לכל סיבוב, ולכל מיקום יש אפקט ייחודי. בסוף כל סיבוב קלפים נחשפים ויכולות מיוחדות של קלפים מופעלות. מי שיש לו את הכוח הגבוה ביותר במיקום נתון זוכה במיקום זה. מטרת המשחק היא לזכות בשניים מתוך שלושת המקומות. המשחק נמשך בדרך כלל שישה סיבובים, כל אחד מהם נותן "אנרגיה" גוברת לשחק קלפים חזקים יותר.
שחקנים מטפסים בסולם המדורג של המשחק על ידי הרווחת "קוביות". משחק מתחיל עם קובייה בודדת בתור ההימור שלו, אבל שחקן יכול להכפיל את ההימור בכל עת על ידי "נקישה", ובשלב זה ליריבו יש אפשרות לסגת או לגשת לנקישה. המעצב קנט-אריק הגמן השווה את הנקישה לקוביית ההכפלה של משחק הלוח המסורתי שש-בש.
המשחקיות של Marvel Snap נחשבת לפשוטה יחסית בהשוואה למשחקי קלפים אחרים, ומשחקים בודדים נמשכים בדרך כלל כמה דקות.
בזמן השחרור העולמי, המשחק הציג למעלה מ-170 קלפים, כאשר המספר גדל מדי שבוע.
פיתוח
Marvel Snap הוא משחק הבכורה של חברת המשחקים Second Dinner, אולפן לפיתוח משחקים שהוקם על ידי מפתחי Hearthstone לשעבר בן ברוד, יונג וו והמילטון צ'ו. ב-31 בינואר 2023, Second Dinner הוסיפה את מצב הקרב ל-Marvel Snap, המאפשר משחקים פרטיים עם חברים.
הטריילר לקידום המשחק מציג את סמואל ל. ג'קסון חוזר על תפקידו כניק פיורי וחוזר ל-S.H.I.E.L.D. לגלות שהוא פוטר באופן לא רשמי והוחלף בנערה חנונית ומתבגרת.
יחסי גרמניה–טובאלו
יחסי גרמניה–טובאלו הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין טובאלו.
סקירה כללית
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ופיג'י כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 ביוני 1979.
בנובמבר 2017 הוביל ראש ממשלת טובאלו, אנלה סופוגא, משלחת לוועידת האקלים של האו"ם (COP 23) בבון, שם אירח גם סדנה.
כלכלה ופיתוח
הסחר הדו-צדדי בין גרמניה לטובאלו הוא צנוע. על פי נתוני DESTATIS, גרמניה ייצאה לטובאלו בשווי 10,000 אירו בשנת 2019 וייבאה סחורות בשווי 126,000 אירו מהמדינה.
הספנות הימית היא סקטור חשוב מאוד עבור טובאלו. חברות ספנות גרמניות מנהלות משרד גיוס בפונאפוטי.
שיתוף הפעולה הגרמני עם טובאלו לובש צורה של מיקרו-פרויקטים.
חברת Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) GmbH מבצעת גם פרויקטים בארצות האוקיינוס השקט שממנו נהנית טובאלו. מטרת הפרויקט האזורי הנוכחי, התמודדות עם שינויי אקלים באזור איי האוקיינוס השקט, היא לחזק את יכולות ההסתגלות לשינויי האקלים באזור על ידי מתן שירותי ייעוץ בין השנים 2009–2020. המימון הכולל של הפרויקט לאורך השנים הסתכם ב-53,472 מיליון אירו.
גרמניה גם מסייעת לקדם את התפתחות טובאלו באמצעות תרומותיה לקרן האירופית לפיתוח (EDF).
ואסילה מילאה
ניקולאה צ'אושסקו טען אף הוא במשפטו שוואסילה התאבד ולא נרצח, כמו כן טען שהוא בוגד שלא מילא את חובותיו מכיוון שלא ציית לפקודות. לשאלה לאיזה פקודות לא ציית סירב לענות.
לאחר מותו, מילאה הוכרז כגיבור המהפכה הרומנית, ולזכרו נקראו כ-10 רחובות ושדרות ברחבי הארץ על שם שר ההגנה לשעבר.
קרב קוסובו
קרב קוסובו (בסרבית: Косовска битка - Kosovska bitka או Бој на Косову, בטורקית: Kosova Savaşı או Kosova Meydan Muharebesi) הוא קרב שהתנהל ב-15 ביוני 1389 בין קואליציה של אצילים סרבים בפיקודו של הנסיך לזר חרבליאנוביץ' ולצבא הפולש העות'מאני בפיקוד הסולטן מוראט הידאוונדיגאר ובניו, יאקוב ובאיזיט. הצבא הסרבי כלל פרט לצבא של הנסיך לזר גם לוחמים בפיקודו של האציל ווּק ברנקוביץ' ועוד גדוד סרבי מבוסניה שנשלח על ידי המלך טוורטקו הראשון ובפיקוד הוויווד הגדול ולטקו ווקוביץ'. הנסיך לזר היה שליט "סרביה המוראבית" והחזק שבשליטים המקומיים הסרבים באותה עת. ווק ברנקוביץ' ששלט במחוז ברנקוביץ' באזור קוסובו ובשטחים סמוכים, היה בן חסותו של לזר.
שדה הקרב שנקרא בסרבית קוסובו פולייה, כלומר "שדה השַחֲרוּר" נמצא בזמנו ב"סרביה של בני ברנקוביץ'", בימינו במחוז פרישטינה של אזור קוסובו. אתר הקרב נמצא במרחק של כחמישה קילומטרים דרומית-מערבית מן העיר פרישטינה.
קרב קוסובו הפך לאירוע מכונן בהיסטוריה העממית והרשמית ובתודעה הלאומית הסרבית. גיבוריו הסרבים העיקריים - הנסיך לזר ומילוש אוביליץ' החצי-אגדי הוכרו מאוחר יותר כקדושים של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
רקע
אחרי מות הצאר סטפאן אורוש הרביעי דושאן "החזק" (1355-1311) עלה לכס המלכות בסרביה בנו סטפאן אורוש החמישי "החלש" (1371-1355) שזמנו הוחלש השלטון המרכזי וקמו בסרביה מספר רב של נסיכויות כמעט עצמאיות. תקופה זו ידועה כ"תקופה השפל של האימפריה הסרבית". אורוש החמישי לא היה מסוגל לשמור על הממלכה הגדולה שנוצרה על ידי אביו, לא הצליח להדוף את האיומים מבחוץ ואת מגמות הפילוג של האצולה מבפנים. הוא מת ללא ילדים ב-4 בדצמבר 1371, אחרי קרב מריצה עם הטורקים משנת 1370 שבו נהרגו רבים מאצילי סרביה. לזר חרבליאנוביץ', ששלט בסרביה המורבית, בצפון האימפריה הסרבית לשעבר, היה ער לאיום מצד הטורקים העות'מאנים ולכן החל בהכנות דיפלומטיות וצבאיות נגדם. אחרי שהצליח לזר לנצח ניצחון זמני את הטורקים בקרב פלוצ'ניק (1386) ובקרב בילצ'ה (1388), הזיז הסולטאן מוראט הראשון באביב 1388 את כוחותיו בשטחי בולגריה מפיליפופול לאיחטימן. משם עבר צבאו דרך ולבוז'ד וקראטובו (כיום בשטח רפובליקת מקדוניה). על אף שזו הייתה דרך ארוכה יותר מן הדרך החלופית דרך סופיה ועמק נישבה, הוביל המסלול שנבחר אל קוסובו שהיה אחד הצמתים החשובים ביותר בבלקן. מקוסובו יכול היה צבאו של מוראט לתקוף שתי נסיכויות סרביות חשובות - זו של לזר וזו של ווק ברנקוביץ' גם יחד. אחרי שהות מסוימת בקראטובו, יצא מוראט עם לוחמיו דרך קומנובו, פרשבו וגילן אל פרישטינה, לשם הגיע ב-14 ביוני 1389.
מהמעט שידוע על הכנותיו של לזר, הוא כינס את כוחותיו על יד ניש, על הגדה הימנית של מורבה הדרומית. ככל הידוע, נשאר צבאו שם עד שהגיע לידיעתו כי מוראט עבר לוולבוז'ד. אז עבר לזר דרך פרוקופליה לקוסובו. זה נראה ללזר המקום המתאים ביותר לעימות מכיוון שנתן לו אפשרות לשלוט על כל הדרכים הפנויות בפני מוראט. דיווחים היסטוריים מהימנים על הקרב הם מעטים: עם זאת, השוואה בקורתית עם קרבות מאותה תקופה ממש, כמו קרב אנקרה או קרב ניקופול מאפשרת שחזור סביר.
הרכב הצבאות
צבאו של מוראט מנה בין 27,000 ל-40,000 לוחמים. בתוכם לא יותר מ 2,000 יניצ'רים, כמו כן 2,500 פרשים ממשמר הסולטאן, 6,000 ספאחיים, 2,000 אזאפים ואקינג'ים ו-8,000 חיילים של בני חסותו. מרקו ודראגאש, למרות היותם בני חסות של העות'מאנים, לא השתתפו בקרב זה. הצבא העות'מאני נתמך גם על ידי כוחות טורקמנים מן הבייליק איספנדיאר באנטוליה.
צבאו של לזר מנה 12,000 עד 30,000 לוחמים. לפי אנציקלופדיה יוגוסלבית משנת 1972, היו לו 30,000 לוחמים: 12,000 עד 15,000 היו תחת פיקוד לזר עצמו, 5,000 עד 10,000 בפיקודו של ווק ברנקוביץ', אציל סרבי מקוסובו, שנשא את התואר דספוט, ועוד מספר זהה בפיקודו של ולטקו ווקוביץ', שנשלח על ידי מלך בוסניה, טברטקו הראשון קוטורומניץ'. הצטרפו גם כמה אלפי אבירים הוספיטלרים שנשלחו על ידי האביר הקרואטי איוואן פאליז'נה. פרט לכך קיימים כמה דיווחים אנכרוניסטיים לפיהם "צבאו הנוצרי" של לזר היה גדול יותר ושכלל גם יחידות שנשלחו על ידי עמים אחרים, אך הדבר לא ניתן להוכחה.
התפרסות הכוחות
שני הצבאות נפגשו בשדה קוסובו. בראש הצבא העותמ'אני עמד הסולטאן מוראט הראשון עם שני בני:יארוב - משמאלו, ובייזיט מימינו. כאלף קשתים עמדו בקדמת האגפים, מגובים על ידי אזאפים ואקינג'ים; בקדמת החלק המרכזי עמדו יניצ'רים, ומאחוריהם עמד מוראט מוקף בפרשי משמרו; שיירות האספקה מאחור נשמרו על ידי מספר קטן של חיילים. אחד המפקדים העות'מאנים היה פאשה ייגיט ביי.
במרכז הצבא הסרבי עמד הנסיך לזר, מימינו ניצב ווק ומשמאלו - ולטקו. בקדמת הצבא הסרבי עמדו הפרשים הכבדים ומצדם - עמדו פרשים קשתים, כשהרגלים מאחור. על אף ההתפרסות המקבילה, שני מערכי הצבאות לא היו סימטריים כשלצבא הסרבי חזית רחבה מאשר החלק המרכזי של העות'מאנים.
הקרב
הדיווחים הסרבים והטורקים על הקרב שונים זה מזה, מה שמקשה על שחזור האירועים. הדעה הרווחת היא שהקרב התחיל כשקשתים עות'מאנים ירו על הפרשים הסרבים, שהיו מוכנים למתקפה.
לאחר שנפרסו בצורת טריז הצליחו הפרשים הסרבים לפרוץ אל האגף העות'מאני השמאלי אבל לא צלחו באותה מידה נגד הכוח המרכזי והאגף הימני של האויב. הסרבים נהנו מיתרון אחרי מתקפתם הראשונה, שגרם לנזקים משמעותיים לאגף הטורקי שבפיקודו של יאקוב ג'לבי. אחרי סיום מתקפת האבירים, עבר חיל הפרשים הקל הרגלים העות'מאנים למתקפת נגד וכאן השריונות הכבדים של הסרבים הפכו לחיסרון. במרכז התחילו החיילים הסרבים להדוף אחורה את הכוחות העות'מאנים, פרט לאגף של בייזיט, שעמדו בקושי מול לוחמיו של ולטקו ווקוביץ'. ווקוביץ' גרם לעו'תמאנים אבדות כבדות ביותר. בסופו של דבר העות'מאנים, במתקפה נגדית נסערת בפיקוד בייזיט, הדפו גם את הסרבים לאחור והכריעו את חיל הרגלים הסרבי. עדיין שני האגפים בצדדים הסרבים החזיקו מעמד, והיסחפות לוחמי ווקוביץ' מרכזה פיצתה על האבדות הגדולות של הרגלים הסרבים. לפי עדויות היסטוריות ווק ברנקוביץ' שהבחין כי לא הייתה תקווה לניצחון נמלט משדה הקרב כדי להציל כמה שיותר מכוחותיו. הוא ברח אחרי שלזר נפל בשבי, אך שירי העם האשימו אותו שבגד בלזר והשאיר אותו ליפול באמצע הקרב ואינם מציינים שהוא ברח אחרי לכידתו של לזר והאבדות הכבדות של מרכז הצבא הסרבי. זמן מה אחרי נסיגתו של ברנקוביץ' גם הכוחות הבוסנים והסרבים הנותרים עזבו את שדה הקרב, בראותם שלא היה יותר סיכוי לנצח.
זניט (סדרת לוויינים)
זניט (ברוסית:Зенит) סדרת לווייני ריגול שפותחה בברית המועצות. השיגורים בוצעו בשנים 1961–1994 ובתקופה זו שוגרו כ-500 לוויינים.
הלוויין תוכנן בOKB-1 על בסיס חללית "ווסטוק". הוא כלל בין היתר יחידת נחיתה בקוטר 2.3 מ' ובמשקל של כ-2400 ק"ג. בחללית הותקנו מספר מצלמות. לאחר מספר שיגורים ראשונים התברר שצריך לשפר את יכולות המצלמות ופותחו מצלמות מיוחדות. יחידת נחיתה כללה מערכת פיצוץ עצמי שהייתה יכולה לפעול במידה ונחיתה התרחשה מחוץ לגבולות ברית המועצות. משך פעילות של הלוויין היה 8–15 ימים.
דגמים
על בסיס לווייני הסדרה פותחו לוויינים לצרכים אזרחיים. סדרת לווייני "יאנטר" בתחילה השלימה את לווייני "זניט" ובהמשך החליפה אותם.
צ'ארלי וילסון (פוליטיקאי)
'''צ'ארלס א. וילסון הבן (באנגלית: .Charles A. Wilson Jr'''; 18 בינואר 1943 – 14 באפריל 2013) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אוהיו בשנים 2007–2011. וילסון, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס בבית המחוקקים המדינתי של אוהיו, תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
ביוגרפיה
וילסון נולד בינואר 1943 בעיר מרטינס פרי (Martins Ferry) שבמזרח אוהיו, שוכנת על גבול אוהיו–וירג'יניה המערבית. בשנת 1967 היה לבוגר אוניברסיטת אוהיו ומכללת סינסינטי למדעי המוות. וילסון היה בעל עסק קטן ונשיא "בתי הלוויות וילסון" ו"חנות הרהיטים וילסון". בשנת 1996 נבחר לייצג את מחוז הבחירה ה-99 בבית הנבחרים של אוהיו. הוא גבר על ויליאם ל. תומאס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית עם 54% מהקולות. הוא נבחר מחדש בשנים 1998, 2000, ו-2002. בשנת 2004 פתח במסע בחירות אל הסנאט של אוהיו, אחרי שנציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית של מחוז הבחירה ה-30 הודיע על פרישתו. משנבחר וילסון בבחירות הכלליות עם 67% מקולות הבוחרים, הושבע לתפקידו בבית העליון של בית המחוקקים בינואר 2005.
בשנת 2006 החליט חבר הקונגרס הדמוקרטי טד סטריקלנד לפרוש מבית הנבחרים האמריקאי לשם התמודדותו לתפקיד מושל אוהיו. וילסון החליט להתמודד על המושב הריק שהותיר אחריו סטריקלנד במחוז הקונגרס השישי של אוהיו. החוק במדינת אוהיו מחייב כי מועמד לקונגרס יגיש 50 חתימות מצד בוחרים במחוזו כדי להעפיל מלכתחילה אל הבחירות המקדימות. כאשר אימתה מועצת הבחירות של מחוז קולומביאנה את חתימותיו של וילסון, 46 בלבד מתוך 93 החתימות שהגיש וילסון נספרו כחתימות תקניות של בעלי זכות בחירה המתגוררים במחוז.
לפיכך, שמו של וילסון לא הופיע על פתקי ההצבעה בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-2 במאי. מטה הבחירות של וילסון פתח במערכה ציבורית, בסיוע הממסד הדמוקרטי ואיגודי עובדים, ושמו של וילסון אכן נרשם בפתקי ההצבעה בעקבות הלחץ הציבורי. הוא ניצח בפריימריז עם 66% מהקולות, ונבחר אל הקונגרס בנובמבר אותה שנה.
לאחר השבעתו לקונגרס הצטרף וילסון ל"קואליציית הכלבים הכחולים", קבוצה של דדמוקרטים תמונים ושמרנים בקונגרס. בבחירות 2008 נבחר מחדש לתקופת כהונה שנייה, אך בבחירות האמצע שלאחר מכן הפסיד וילסון לביל ג'ונסון, יוצא חיל האוויר של ארצות הברית שניצח את וילסון במסגרת הישגים רבים של המפלגה הרפובליקנית בבחירות אמצע אלה. בנובמבר 2011, לקראת הבחירות ב-2012, שב וילסון לזירה הפויטית כדי להתייצב פעם נוספת מול ג'ונסון בבחירות. המירוץ בין השניים בשנה זו נחשב לתחרותי ביותר, והסקרים הצביעו על תחרות צמודה בין ג'ונסון לווילסון. ב-6 בנובמבר הפסיד וילסון לג'ונסון פעם נוספת.
ב-14 באפריל 2013 הלך וילסון לעולמו, בן 70 במותו.
איגנלינה
איגנלינה (בליטאית: Ignalina; בפולנית: Ignalino, איגנלינו; ביידיש: איגנאלינע) היא עיר במחוז אוטנה בצפון מזרח ליטא, 110 ק"מ מצפון לווילנה. מרכזו המנהלי של מחוז המשנה איגנלינה.
בסביבות העיר כ-200 אגמים. בעיר נמצאים תחנת כוח גרעינית, כנסיית לידתה של הבתולה מריה (נבנתה ב-1999) וכן בית חולים מחוזי, מרכז תרבות וספורט חורף ותחנת רכבת. עוברת בה מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה.
שם העיר הוא גרסה במין נקבה של השם איגנציוס – כנראה גרסה סלבית (פולנית, בלארוסית או רוסית) של שמו הפרטי של אחד האצילים שהיו בעלי היישוב בעבר.
תולדות העיר
האזור היה מיושב כבר במאה ה-9 ומוזכר במקורות מהמאה ה-13. ב-1810 קנה אציל מקומי אחוזה במקום והדבר תרם להתפתחות היישוב. בניית מסילת הברזל סנט פטרסבורג-ורשה הביאה לבנייתה, במאה ה-19, של תחנת רכבת ביישוב. בתקופה זו היו רוב בתי היישוב בנויים מעץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשה פולין את אזור וילנה, ובכלל זה השטח בו נכללה איגנלינה. בתקופה זו נעצרה התפתחות היישוב.
בספטמבר 1939 כבש הצבא האדום את איגנלינה, אך כעבור ימים מעטים סופח היישוב לליטא. ביוני 1940 סופחה ליטא, ואיגנלינה בתוכה, לברית המועצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב היישוב לגדול, וב-1950 הוענק לו מעמד של עיר שהפכה למרכז מחוזי. בתקופה הסובייטית התפתחה העיר בתור מרכז תיירותי
יהודי איגנלינה
רב העיר, מ-1903 ועד השואה, בה נספה, היה הרב משה אהרן חייט.
הטחנות הגדולות
הטחנות הגדולות של ארץ ישראל בע"מ היא טחנת קמח שהוקמה בשנת 1921 ביוזמתו של הברון רוטשילד. הטחנה נמצאת בחיפה, ועד היום נטחנים בה גרגרי החיטה שמגיעים מממגורות דגון.
מפעל הקמח
הטחנה הוקמה ביוזמת הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בתחילת שנות ה-20, במטרה לעזור לאיכרים בארץ ישראל להתבסס על עבודת אדמה ולאפשר להם למכור את יבולם תמורת שכר הוגן, ובנוסף לסייע למכור את התוצרת החקלאית מישראל לחוץ לארץ.
בניין הטחנה הוקם על הדרך הראשית בקִדמת שכונת ואדי סאליב. הוא תוכנן על ידי המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט. הבנייה החלה ב-1921 והסתיימה לקראת ספטמבר 1922. הבניין היה אז בין המבנים הכי גדולים בארץ ישראל לתקופתו. ביולי 1923 הונעו גלגלי הטחנה על ידי מנועי דיזל חדשניים לדאז. המסילת רכבת הובילה אל תוך חצר הטחנה להקל על ההטענה והפריקה.
הטחנות התקשו בתחילה לשווק את תוצרתם לחנוונים הערבים, ובעקבות זאת קיימו מכירה קמעונאית. בשלוש השנים הראשונות לפעולתו ייצרו בטחנות 20 מיליון קילוגרם קמח. הלחם שנאפה מתוצרת הקמח של הטחנות הגדולות נקרא לחם "תוצרת".
מפעל המצות
הכשרת הטחנה לקראת פסח בשנת 1924 עוררה תרעומת בקרב הטחנות הקטנות שהתמקדו בטחינת קמח לפסח ובעקבות זאת הרבנות הראשית נמנעה מלהתערב בנושא ההכשר לטחנה ודרכי ההכשרה של טחנה כה גדולה, והשאירה את העניין בידי רבה של חיפה, הרב ברוך מרקוס.
לאחר פתיחת הטחנות החלו הכנות להקמת מפעל למצות בצמוד לטחנה. בית החרושת נבנה על ידי סולל בונה בשנת 1925 ובדצמבר 1925 הוחל בייצוא המצות.
התקיפה הערבית לאחר הקמת המדינה
בשנת 1952 הוחלט על ידי הנהלת פיק"א לחדש, להרחיב ולשכלל את המפעל, ולהוסיף לו ממגורה גדולה לגרעינים, שבנייתם החלה עוד באותה השנה, והסתיימה בשנת 1955.
בעלות
חברת "הטחנות הגדולות של ארץ ישראל בע"מ" נמצאת בעלות משפחת חפץ (משפחתו של צבי חפץ, השליח המיוחד לנציגויות מדינות המפרץ, איחוד האמירויות ובחריין). במאי 2004 פשטו חוקרי רשות ההגבלים העסקיים על "הטחנות הגדולות" וכמה טחנות קמח אחרות ברחבי הארץ, בחשד שפעלו כקרטל שתיאם מחירים וחילק את השוק בין חבריו, אך לא נמצאו ראיות לפעילות כזו. בשנת 2008 אישרה רשות ההגבלים העסקיים לחברות "הטחנות הגדולות של ארץ ישראל בע"מ" ו"טחנות קמח מפרץ בע"מ" להתאחד. "טחנות קמח מפרץ בע"מ" עצמה רכשה את "טחנת קמח מן בע"מ" בחיפה בשנת 1999 והייתה בבעלות איש העסקים יעקב אדרי.
בנדיקט ליבשיץ
בנדיקט קונסטנטינוביץ' ליבשיץ (ברוסית: Бенедикт Константинович Лившиц;) היה משורר ומתרגם אוקראיני-רוסי ממוצא יהודי.
קורות חייו
שיריו הראשונים פורסמו עוד בעת לימודיו באוניברסיטה. שיר משלו נדפס באנתולוגיה של השירה הרוסית המודרנית, שיצאה בקייב בשנת 1909. בשנת 1910 הוא הצטרף לעורכי כתב העת הסימבוליסטי "אפולון", עם העורך סרגיי מקובסקי.
בשנת 1913 פרסם ליבשיץ את המאמר 'שחרור המילה' שהיה המאמר המרכזי בקובץ הפוטוריסטי "הירח המקרקר".
בשנות העשרים חבר למשוררים הפוטוריסטיים הקומוניסטים הסובייטים, יחד עם ניקולאי בורליוק ואחיו המו'ל דוד בורליוק, ולדימיר מאיאקובסקי, וסילי קמנסקי, ואדים שרשניביץ', ילנה גורו, קורניי זלינסקי, בוריס אגפוב, איליה סלווינסקי ומשוררים נוספים. והיה בין מייסדי הקבוצה "הילאה" - ברוסית "גילאה", של הפוטוריסטים הרוסיים.
בתגובה לפוטוריזם האיטלקי אמני האוונגרד הרוסי גיבשו תפישה מיוחדת של פוטוריזם. הפוטוריסטים האיטלקים סגדו למכונה כמרכיב היסודי של קדמת הציוויליזציה האירופאית, ובכך הם הבליטו את הנטייה הדה-הומניסטית של המודרניזם המערבי. בניגוד לכך הפוטוריסטים הרוסים פנו לפרימיטיביזם, ובעזרתו גילו את היסודות הראשוניים של אמנות כשלעצמה שבה הם ראו את היצירתיות האנושית הטהורה שתוביל לתרבות העתיד'', מתוך מאמר של איגור ארונוב באתר "בצלאל".
בשנת 1933 פרסם ליבשיץ ספר זכרונות, על משוררי הפוטוריזם, שנחשב לאחד מהספרים הטובים ביותר על הפוטוריזם הרוסי. בשנת 1934 הוא פרסם ספר גדול של תרגומי שירה מצרפתית, מהשירה הרומנטית ועד לסוריאליזם. כמו משוררים סובייטים נוספים שאויימו בידי השלטון הסטאליניסטי, התרגום נותר השדה היחיד שבו יכלו לפרסם.
בשנת 1937 במהלך הטיהורים הגדולים, נעצר בנדיקט ליבשיץ ונרצח בספטמבר 1938 כ" אויב העם". נסיבות מותו זויפו בתיקו, וכללו הצהרה שליבשיץ נפטר מהתקף לב ב-15 במאי 1939. לא הועילו לו לא ההתבוללות של משפחתו ולא ההתנצרות ולא הטמיעה באינטליגנציה הרוסית. הוא נרצח גם כמשורר יהודי ולא רק כמתנגד המשטר.
מעט מאוד משירתו תורגם בתוך מאמריהם של עמנואל גלמן רועי חן, ואיגור ארונוב.
בכמה מאמרים וספרי זכרונות מהתקופה ההיא, יש בלבול מסוים בין שני הליפשיצים - משה ליפשיץ ובנדיקט ליפשיץ. שניהם היו משוררים ומתרגמים והעיקר - שניהם היו מקורבים לולדימיר מאיאקובסקי.
עאטף סאלם
עאטף מוחמד סאלם סייד אל-אהל (בערבית: عاطف محمد سالم سيد الاهل, תעתיק מדויק: עאטף מחמד סאלם סיד אלאהל) הוא דיפלומט מצרי שכיהן כשגריר מצרים בישראל.
סאלם נולד וגדל בקהיר. הוא למד תקשורת המונים ומדעי המדינה באוניברסיטת קהיר. עבד בשגרירויות מצרים במספר מדינות בין היתר ברוסיה, תאילנד, סין, מאלי ובהולנד. בין השנים 2006–2009 שימש כקונסול המצרי באילת ובין היתר טיפל בסוגיית האסירים המצרים שנידונו למאסר בגין עבירות פליליות וכלואים בישראל ובעסקה לשחרור אילן גרפל. לאחר מכן מילא שורה של תפקידים במשרד החוץ בקהיר, בהם ראש אגף סין ומונגוליה במשרד החוץ המצרי, יועץ של שר החוץ לענייני צפון אמריקה, יועץ שר העבודה וההגירה ליחסים בינלאומיים ויועץ שר החוץ לענייני תרבות.
במרץ 2012 מונה לשגריר בישראל והגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה שמעון פרס ב-17 באוקטובר. מינויו בא בזמן שלטונו של מוחמד מורסי בנשיאות מצרים ובתקשורת הערבית פורסם כי לרגל מינויו שלח מורסי איגרת לנשיא שמעון פרס.
בתחילת מבצע עמוד ענן הוחזר השגריר עאטף לקהיר להתייעצויות, ומאז עד תום כהונתו לא שב לישראל.
קוריאקים
קוריאקים (ברוסית: коряки) הם קבוצה אתנית במזרח הרחוק הרוסי, המתגוררים בצפון חצי האי קמצ'טקה בקמצ'טקה קראי, ומאכלסים את אדמות החוף של ים ברינג וים אוחוצק. הגבולות התרבותיים של הקוריאקים כוללים את טיגילסק בדרום ואת אגן נהר אנאדיר בצפון.
הקוריאקים דומים מבחינה תרבותית לצ'וקצ'ים של הקצה הצפון-מזרחי של סיביר. השפות ו (הנחשבת לעיתים קרובות כניב של הקוריאקית), קרובות מבחינה לשונית לשפת הצ'וקצ'י. כל השפות הללו הן חברות במשפחת השפות הצ'וקוטקו-קמצ'טקיות. הקוריאקים קשורים רחוק יותר ל בחצי האי קמצ'טקה. כל העמים הללו ומיעוטים אחרים שאינם קשורים בקמצ'טקה ובסביבתה ידועים ביחד בשם.
השכנים של הקוריאקים כוללים את ה ממערב, את ה מדרום (במצר היבשה של חצי האי קמצ'טקה), את ה ממזרח ואת הצ'וקצ'י מצפון-מזרח.
הקוריאקים מחולקים בדרך כלל לשתי קבוצות. אנשי החוף נקראים נמלאן (Береговые) כלומר 'תושבי הכפר', משום שהם חיים בכפרים. אורח חייהם מבוסס על דיג מקומי וציד יונקים ימיים. הקוריאקים שבפנים הארץ, רועי איילי הצפון, נקראים צ'בצ'ובן (чавчувен), כלומר 'עשירים באיילים'. הם נוודים יותר, עוקבים אחר העדרים בזמן שהם רועים עם עונות השנה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2010, היו ברוסיה 7,953 קוריאקים.
מקור
מקורם של הקוריאקים אינו ידוע. אנתרופולוגים שיערו שגשר יבשתי חיבר את יבשת אירואסיה ואמריקה הצפונית במהלך הפליסטוקן העליון. ייתכן שעמים נודדים חצו את ארץ הקוריאק של ימינו בדרך לאמריקה הצפונית. מדענים משערים שאנשים נדדו הלוך ושוב בין האזור הזה ל לפני שעידן הקרח האחרון נסוג. הם משערים כי אבותיהם של הקוריאקים חזרו לאסיה הסיבירית מאמריקה הצפונית במהלך תקופה זו. קיים דמיון תרבותי ולשוני מסוים בין ה והקוריאקים.
היסטוריה
הקוריאקים שכנו פעם בשטח הרבה יותר גדול במזרח הרחוק הרוסי. גבולותיהם החופפים השתרעו עד לאזורי ניבך בחבל המנהלי חברובסק עד הגעת ה, שדחפו אותם לאזורם הנוכחי. מגפת אבעבועות שחורות בשנים 1769–1770 ומלחמה עם קוזאקים רוסים הפחיתו את אוכלוסיית הקוריאקים מ-10,000–11,000 בשנת 1700 עד 4,800 בשנת 1800.
תחת ברית המועצות, נוצר האוקרוג האוטונומי קוריאק בשנת 1931 ונקרא על שמם של בני קבוצה אתנית זו. בהתבסס על משאל עם מקומי בשנת 2005, המחוז מוזג עם קמצ'טקה קראי החל מ-1 ביולי 2007.
תרבות
משפחות התקבצו בדרך כלל בקבוצות של שש או שבע, ויצרו להקות. לצ'יף הנומינלי לא הייתה סמכות דומיננטית, והקבוצות הסתמכו על קונצנזוס כדי לקבל החלטות, בדומה לשוויון נפוץ בקבוצות קטנות.
חייהם של האנשים בפנים הארץ נסבו סביב איילי הצפון, מקור המזון העיקרי שלהם. הם גם השתמשו בכל חלקי גופו לייצור חומרי תפירה ובגדים, כלים וכלי נשק. הבשר נאכל בעיקר צלוי והדם, מח העצם והחלב נשתו או נאכלו נא. הכבד, הלב, הכליות והלשון נחשבו למעדנים. אלתית ו אחרים, כמו גם פירות יער ושורשים שיחקו תפקיד מרכזי בתזונה, שכן בשר האיילים לא הכיל כמה ויטמינים ומינרלים נחוצים, וגם לא סיבים תזונתיים, הדרושים כדי לשרוד בטונדרה הקשוחה.
כיום קונים הקוריאקים גם מזון מעובד, כמו לחם, דגנים ו. הם מוכרים כמה איילים מדי שנה תמורת כסף, אבל יכולים להשלים את עדריהם בגלל האוכלוסייה הגדולה של איילים.
הבגדים היו עשויים מעורות איילים, אך כיום גברים ונשים מחליפים את זה לעיתים קרובות בבד. הגברים לבשו מכנסיים רחבים וחולצת עור, שלעיתים קרובות היה מחובר אליה ברדס, מגפיים וכובעים מסורתיים מעור אייל. הם עדיין משתמשים במגפיים ובכובעים. הנשים לבשו אותו דבר כמו הגברים, אבל עם חולצה ארוכה יותר שמגיעה עד השוקיים. כיום נשים לרוב לובשות מטפחת ראש וחצאית, אך לובשות את גלימת עור האיילים במזג אוויר קר.
הקוריאקים חיו באוהלים בעלי צורת כיפה, הנקראים ג'ג'אנגה, או יראנגה (מהמונח הצ'וקצ'י המפורסם יותר) בדומה לטיפי של האינדיאנים של המישורים האמריקאיים, אך פחות אנכיים, בעוד שחלקם חיו ביורטות. המסגרת כוסתה בעורות רבים של איילים. משפחות מעטות עדיין משתמשות ביארנגה כמגורים, אך חלקן משתמשות בהן למסעות לטונדרה. במרכז היארנגה הייתה מדורה, אשר הוחלפה בתנור ברזל. מיטות עורות איילים ממוקמות ממזרח למדורה. הם השתמשו בארונות קטנים לאחסון מזון, ביגוד וחפצים אישיים של המשפחות.
תחבורה
קוריאקים בפנים הארץ רכבו על איילי צפון כדי להתנייד, הם כרתו את הקרניים שלהם כדי למנוע פציעות. הם גם הרכיבו לצוות של איילים רתמות והצמידו אותם למזחלות כדי להעביר סחורות ואנשים בעת העברת המחנה. כיום הקוריאקים משתמשים באופנועי שלג לעיתים קרובות יותר מאיילים. רוב התחבורה הבין-כפרית היא באוויר או בסירה, אם כי כלי רכב משמשים לנסיעות לכפרים שכנים.
קבוצת השישה
השישה, או קבוצת השישה, (בצרפתית: Les Six) הוא שם שקיבל את השראתו מקבוצת החמישה הרוסית, ושנתן המבקר אנרי קולט לקבוצה של שישה מלחינים שעבדו במונפארנס. מקובל לראות במוזיקה שחיברו קריאת תִּגָּר על הווגנריות והאימפרסיוניזם.
קוריאקים
תחבורה
הם פיתחו נעלי שלג, בהן השתמשו בחורף (ועדיין עושים זאת) כשהשלג עמוק. נעלי שלג מיוצרות על ידי קשירת גיד איילים ורצועות עור לקליפת שדר בצורת מחבט טניס או חישוק מערבה בוכייה. רצועות הגידים משמשות להצמדת הנעל לכף הרגל.
קבוצת השישה
החברים
חברי הקבוצה באופן רשמי היו:
קוריאקים
תחבורה
ילדים למדו לרכוב על אייל, מזחלת ולהשתמש בנעלי שלג בגיל צעיר מאוד.
קבוצת השישה
החברים
לעוד רבים היה חלק בפעילות בקבוצה והנודעים ביותר ביניהם היו אריק סאטי, ז'אן קוקטו וז'אן וינר.
קוריאקים
תחבורה
הקוריאקים האחרים היו יורדי ים מיומנים שצדו לווייתנים ויונקים ימיים אחרים.
קבוצת השישה
פרלוד: הצעירים החדשים
בשנת 1917, כשתיאטראות ואולמות קונצרטים רבים נסגרו בגלל המלחמה, החליטו בלייז סנדראר והצייר מואיז קיסלינג לארגן קונצרט ברחוב הויגנס מס' 6, אולפנו של הצייר אמיל לז'ן. לכבוד אירוע זה כוסו קירות האולפן בבדים של פיקאסו, מאטיס, לז'ה, מודיליאני ואחרים. המוזיקה בקונצרט הייתה משל סאטי, הונגר, אוריק ודורה. קונצרט זה הוא שנטע באריק סאטי את הרעיון להרכיב סביבו קבוצת מלחינים, שתוכר בשם "הצעירים החדשים", מבשרת "השישה".
קוריאקים
דת
קוריאקים מאמינים בישות עליונה שאותה הם מכנים בשמות שונים: ŋajŋənen (יקום/עולם), ineɣitelʔən (מפקח), ɣət͡ɕɣoletənvəlʔən (מאסטר-של-העולם העליון), ɣət͡ɕɣolʔən (אחד במרומים). הוא נחשב כמי שמתגורר בגן עדן עם משפחתו וכאשר הוא רוצה להעניש את האנושות על מעשים לא מוסריים, הוא נרדם ובכך מותיר את האדם חשוף לציד לא מוצלח ולמחלות אחרות. המיתולוגיה הקוריאקית מתמקדת בשמאן העל-טבעי קוויקיל (העורב הגדול), אשר נוצר על ידי הישות העליונה כאדם הראשון והמגן של הקוריאק. מיתוסים של העורב הגדול נמצאים גם בדרום-מזרח אלסקה בתרבות הטלינגיט, ובקרב ילידי היידה, צימשיאן ושאר העמים הילידים בחוף הצפון-מערבי של אמריקה הצפונית.
סביבה
אדמות קוריאק הן הרים וטונדרה וולקנית. עצים מחטניים גדלים ליד האזורים הדרומיים לאורך החוף של "מפרץ שלחובה" של ים אוחוצק. האזורים הצפוניים בפנים הארץ קרים הרבה יותר, שם גדלים רק שיחים שונים, אך די בהם כדי לקיים נדידת איילים. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 13- מעלות צלזיוס בעוד בקיץ הקצר היא +12 מעלות צלזיוס. השטח המיוער לפני הקולוניזציה הרוסית היה 301,500 קילומטרים רבועים, המקביל בערך למחוז קוריאק, שהמרכז המנהלי שלו הוא פלנה. כיום הקוריאקים הם קבוצת המיעוט הגדולה ביותר עם 8,743 איש. אוכלוסיית החבל המנהלי היא כיום רובה רוסית אתנית, צאצאים של המתיישבים הקוזאקים.
קבוצת השישה
השישה
לפי מיו:
"קולט בחר שישה שמות באופן שרירותי לחלוטין, אוריק, דורה, הונגר, פולנק, טאיפר ואני, פשוט משום שהכרנו זה את זה, היינו מיודדים והופענו על אותן תוכניות מוזיקליות, ולא משנה, שלכל אחד מאתנו היו מזג ואישיות שונים לגמרי מאלה של האחרים! אוריק ופולנק היו נאמנים לרעיונות של קוקטו, הונגר נהה אחרי הרומנטיקה הגרמנית, ואותי משכה הליריות הים תיכונית!" (עברי 1996)"
אבל זו רק פרשנות אחת למקורותיה של קבוצת השישה: כותבים אחרים, כמו אורנלה וולטה, היו שמים דגש על תמרוניו של ז'אן קוקטו להיעשות מנהיגה של קבוצת אואנגרד, המקדישה עצמה למוזיקה, כדוגמת הקבוצות הקוביסטיות והסוריאליסטיות, שצצו באמנות החזותית זמן קצר קודם לכן, עם פיקאסו, אפולינר ואנדרה ברטון כמייצגיהם הראשיים. העובדה, שסאטי עזב את "הצעירים החדשים" פחות משנה לאחר הקמת הקבוצה, הייתה "מתת משמיים", שהגשימה לקוקטו את משאלתו ושאיפתו: Le Coq et l'Arlequin שלו משנת 1918 היה ציון דרך לכך.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החלו ז'אן קוקטו והשישה לבלות בבאר בשם "השור על הגג", שנתן למיו השראה לכתיבת הבלט המפורסם שלו. בליל הפתיחה של הבאר, ניגן פסנתרן בשם ז'אן וינר נעימות משל ג'ורג' גרשווין ווינסנט יומאנס, וקוקטו ומיו ליוו אותו בכלי הקשה. בין הנוכחים היו האמרגן הרוסי סרגיי דיאגילב, פבלו פיקאסו, במאי הסרטים רנה קלייר, הזמרת ג'יין באתורי ומוריס שבלייה.
הקבוצה נחנכה רשמית בינואר 1920 בסדרה של שני מאמרים פרי עטו של מבקר המוזיקה והמלחין הצרפתי אנרי קולט בכתב העת הצרפתי "קומדיה". לכאורה היה ברור וגלוי, שקוקטו עמד מאחורי המאמרים הללו, אך את השם לקבוצה בחר קולט, שהחליט להשוות את "השישה" עם "החמישה" הרוסים.
הקבוצה הוציאה לאור אלבום משותף של יצירות לפסנתר ("אלבום השישה", המפורסם). חמישה מחברי הקבוצה גם שיתפו פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של קוקטו Les Mariés de La Tour Eiffel (הנישואין במגדל אייפל), שהופקה על ידי הבלט השוודי, יריבו של הבלט רוס. קוקטו הציע תחילה את הפרויקט לאוריק, אבל כיוון שאוריק לא היה זריז די הצורך בהשלמת המוזיקה לפי דרישות לוח החזרות, בחר קוקטו לחלק את היצירה בין שאר חברי "השישה". דורה, שלא היה בפריז אותו זמן, לא השתתף. הצגת הבכורה עוררה שערורייה ציבורית, שהתחרתה בזו של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, כמה שנים לפני כן. אף על פי כן, הבלט נשאר ברפרטואר של הלהקה כל שנות ה-20'.
לא יהיה זה מדויק לאמור, ש"הנישואין במגדל אייפל" ציין את "סופה של קבוצת השישה", כיון שדורה היה נוכח בכל קונצרט ובכל ביטוי אחר לציון ימות השנה לייסוד הקבוצה. קבוצת השישה לא חדלה מעולם להתקיים, חבריה פשוט פנו לכל אחד לנתיבו הנפרד והייחודי, נתיבים שעליהם הצהירו מלכתחילה.
זאק אידי
זאק אידי (באנגלית: Zach Edey; נולד ב-14 במאי 2002) הוא כדורסלן קנדי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פרדו.
קריירה
אידי נולד בטורונטו לאב קנדי ולאם ממוצא סיני. בילדותו שיחק אידי הוקי קרח ובייסבול. הוא החל לשחק כדורסל בצורה סדירה רק בתיכון, במסגרת איגוד האתלטים החובבים, ורק כאשר גובהו החריג לא אִפשר לו להמשיך לשחק בייסבול – החל להתמקד בכדורסל. הוא בחר לשחק כדורסל עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פרדו, ובעונתו הראשונה באוניברסיטה גובהו כבר עמד על 2.24 מטרים, מה שהפך אותו לשחקן הגבוה ביותר בהיסטוריה של ה-"Big Ten Conference ".
ב-2 במרץ 2021 הוא רשם שיא עונתי של 21 נקודות ושבעה ריבאונדים מהספסל בניצחון 73–69 על ויסקונסין. בעונתו הראשונה באוניברסיטה העמיד ממוצעים של 8.7 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-1.1 חסימות ב-14 דקות למשחק, ונכנס לנבחרת הצעירים של העונה.
ב-3 בינואר 2022 רשם שיא קריירה של 24 נקודות ו-10 ריבאונדים ב-20 דקות בהפסד 74–69 לוויסקונסין. ב-26 בפברואר 2022 קלע שיא קריירה של 25 נקודות ב-22 דקות בהפסד 68–65 למישיגן סטייט. בעונתו השנייה באוניברסיטה העמיד ממוצעים של 14.4 נקודות, 7.7 ריבאונדים, 1.1 אסיסטים ו-1.2 חסימות ב-19 דקות בלבד למשחק, ונבחר לקבוצה השנייה של העונה.
ב-17 בדצמבר 2022 הפך לשחקן ה-55 בהיסטוריה של פרדו שהגיע ל-1,000 נקודות בקריירה, ולשחקן ה-11 בתולדות האוניברסיטה שהגיע ל-100 חסימות בקריירה.
קריירת נבחרות
אידי ייצג את נבחרת קנדה בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19 ב-2021. הוא העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות, 14.1 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק, הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הארד ונבחר לנבחרת הטורניר. ב-24 במאי 2022 הודיע כי ישחק בעתיד עבור נבחרת קנדה בכדורסל.
חיים אריה לייב מישקובסקי
הרב חיים אריה לייב (רוטנבורג) מישקובסקי (ידוע בכינויו: ר' חיים לייב סטוויסקר; תקצ"ו, 1836 – כ"ח בסיוון תרנ"ח, 1898) היה הרב של סטוויסק. נודע כצדיק ו"בעל מופת".
קורות חייו
נולד לרב יוסף שכיהן כדיין בסטוצ'ין. מילדותו נהג בהנהגות יוצאות דופן של פרישות. בגיל שמונה עשרה נסע לאיישישוק ושהה בה חמש שנים בחברת תלמידי החכמים הפרושים במקום. בשנת תרי"ט (1859), בגיל עשרים ושלוש, התמנה כרב באורלובה. בהמשך התמנה כרב ואב"ד העיר סטוויסק שבמחוז ביאליסטוק שבליטא הפולנית וכיהן בה עד פטירתו.
היה מ"בעלי המופת" המפורסמים בליטא. החפץ חיים היה בא אליו ולומד עמו ביחידות, וכשהיה שב לעירו ראדין נהג לספר באוזני בני הישיבה על צדקותו. לפני שהוציא את ספרו משנה ברורה פנה אליו החפץ חיים בבקשה שיוציא לאור ספר הלכתי המרכז את הדינים הנחוצים ליום-יום שיתאים לבני דורנו, אולם הוא התחמק והחזיר את ההצעה לחפץ חיים עצמו. במהלך חיבור הספר נסע החפץ חיים מספר פעמים לסטוויסק כדי להתייעץ עמו בנושאים הלכתיים. היה אוסר להכניס עיתונים לביתו, אך כאשר נזקק משום "תקנת עגונה" לראות מודעה שנדפסה ב"הצפירה", ציווה להוציא את העיתון לחצר ביתו, כשהוא עוצם את עיניו וקוראים באוזניו את המודעה הדרושה.
היה נשוי בזיווג שני לגיטל, בת ר' אריה לייב קרצ'מר מביאליסטוק. אחותה, הנדל, הייתה אשת הרב יוסף זונדל הוטנר. מזיווגו זה נולד בנם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. בזיווג שלישי נישא ליוכבד בת הרב יהושע סגל מוורשה - בנו הצעיר של הרב יחזקאל הלוי אב"ד בוברויסק, ממנה נולדו לו שני בנים ובת.
טווס
טווס (שם מדעי: Pavo) הוא סוג של עוף במשפחת הפסיוניים. הוא מוכר בשל זנבו ההדור של הזכר שמציג אותו לראווה בפני הנקבה בתקופת הרבייה.
מיני הטווס הם:
המין הנקרא בעברית "טווס קונגו" אינו שייך לסוג "טווס", אלא לסוג אחר בתת-משפחת הפסיונים, ושמו המדעי Afropavo congensis.
סקירה
הטווס האסייתי הטיפוסי השייך לסוג pavo כולל את הטווס המצוי המוכר ואת הטווס הירוק. אורך גוף הטווס הוא כמטר אחד; גם מניפת נוצות הטווס מגיעה לאורך זה. בטבע הטווס הוא אוכל-כול; הוא ניזון מחלקי צמחים: עלי כותרת של פרחים וראשי זרעים; עם זאת מזונו המועדף הוא חרקים ופרוקי-רגליים אחרים. הטווס צד בעלי חיים קטנים, דגים קטנים, ופרוקי-רגליים על הקרקע, בנחלים רדודים ובאזורים עשביים. נחשים קטנים וזוחלים אחרים חביבים על הטווס החי באזורי פרא. הרכב הירקות מעניק לטווס את הסיבים התזונתיים הנחוצים לו.
הטווס הירוק הורג את הזוחלים הקטנים שמהם הוא ניזון על ידי גירויים לתקיפה חוזרת ונשנית, עד שהם מותשים. אז מצליף הטווס בטרפו ברגליו וכנפיו הקשים. טפרי רגליו משמשות גם כהגנה מפני טורפים.
טווסים מאכלסים אזורי ערבה טרופית ויערות השוכנים בקרבת חופים.
טווסים ירוקים צעירים דומים לאמם.
לטווס הירוק יש חיים חברתיים מורכבים אשר עשויים לכלול את אימוצם של טווסים צעירים בני שנה ושנתיים בידי אחיהם בני השלוש והארבע.
הקשר בין הטווס האב לבין צאצאיו עשוי לארוך זמן רב. טווסים בני שנה הנגמלים מטיפול אימם מצטרפים לרוב לתא החברתי של אביהם.
כל מיני הטווסים נוהגים לשבת על ענפי עצים החוסים על אזור מחייתם.
נוצות הטווס
לטווס הזכר יש נוצות זנב ססגוניות ירוקות-כחולות או ירוקות. בנוצות יש סדרות "עיניים" הנראות בצורה מיטבית כאשר הטווס פורס את זנבו. לכל מיני הטווס יש ציצת נוצות בראשם. נוצות זנבו הן הנוצות הארוכות מבין כל בעלי חיים. הצבע של הנוצות נובע מצבעוניות מבנית.
בשביה יש לטווס מגוון רחב של גוני נוצות. מדובר במוטציות שנשמרו בשל רבייה מכוונת ע" האדם. נכללים בהם צבעי לבן, פחם, ארד, לשם (Opal), אפרסק, סגול ושילוב בין הנ"ל.
זנבו הארוך של הטווס מהווה דוגמה קלאסית לעקרון ההכבדה.
חיזור
טווסים יכולים להתרבות בגיל שנתיים. בגיל שנתיים נוצות הטווס עדיין לא מפותחות במלואן מבחינת האורך והצפיפות. בגיל שלוש שנים מגיעות נוצות הטווס לאורכן המקסימלי.
תקופת הייחום מתחילה בתחילת האביב ומסתיימת בתחילת הסתיו. טקסי הזיווג הנעשים בטבע בזירת החיזור כוללים את הצגת זנבו הפרוס של הזכר, הרעדת הנוצות וקריאה רמה, כזו הנשמעת דומה ל"מיאו" מודגש מאוד של חתול; בעוד קול קריאת הנקבה מזכיר במידה מסוימת קול נביחת כלב. הטווס מנער את נוצותיו בכיוון הטווסה, קרוב לוודאי כדי לזכות בתשומת לבה. טווסים הם פוליגמיים - זכרים יכולים להזדווג עם 4 או 5 נקבות במהלך עונת הייחום.
אם הצליחה ההרבעה, הטווסה תטיל בגומה בקרקע בין 4 ל-7 ביצים, הבוקעות לאחר 28 עד 30 יום בהם היא דוגרת עליהן לבדה.
תפוצה וביות
הטווס המצוי הוא יליד תת-היבשת ההודית ומהווה בה את הציפור הלאומית. הטווס הירוק הופץ ממיאנמר ומזרחה לג'אווה. הוא מצוי בתאילנד, בקמבודיה, במיאנמר ובמלזיה. הטווס הירוק נמצא בסכנת הכחדה כתוצאה מציד ומצמצום ופגיעה בשטחי המחיה שלו. ניתן להכליא בין שני המינים. הטווס חי פרא באזורים שצוינו אך הוא בוית כבר בימי קדם. יש השערה שלפיה הובאו טווסים מהודו לאירופה בידי אלכסנדר מוקדון. הטווס המצוי נחשב עוף חסון המתרבה היטב בשבי, והוא עוף פופולרי לתצוגה בגני חיות. לעומתו הטווס הירוק חסון פחות ונחשב תוקפני ואינו גדל לרוב בשבי.
הטווס הוא הציפור הלאומית של הודו. בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה גדלים טווסים רבים שהתרבו בטבע, קיימת תנועה של תושבים שמאכילים אותם ומנגד רבים שמתנגדים לקיומם ברחובות העיר ומבקשים לצמצם את האוכלוסייה.
הטווס במקורות היהדות
רוב החוקרים והפרשנים סבורים שה"תכיים" הנזכרים במקרא הם הטווסים, וכך גם מתורגם בתרגומים הקדומים של המקרא לארמית, בתרגום הפשיטתא ובוולגטה.
גשר ביג דם
גשר ביג דם (באנגלית: Big Dam Bridge; השם הרשמי: גשר הולכי הרגל והאופניים של מחוז פולאסקי (Pulaski County Pedestrian and Bicycle Bridge)) הוא גשר להולכי רגל ואופניים הנטוי על פני נהר ארקנסו במדינת ארקנסו שבארצות הברית. הוא מחבר בין הערים ליטל רוק שמדרומו ונורת' ליטל רוק שמצפונו. רוחבו הוא 4 מטרים ואורכו 1,288 מטרים, וככזה הוא גשר הולכי הרגל הארוך ביותר בצפון אמריקה.
טווס
הטווס במקורות היהדות
כמו כן ישנם פרשנים הסבורים שהטווס הוא כנף רננים המוזכר בספר איוב.
הטווס נזכר בספרות חז"ל, ביחד עם התרנגול והפסיון כעוף נאכל שטעמו משובח ובעוד הקשרים . מהמקורות עולה בבירור שמדובר בעוף כשר. בספרות ההלכה של האחרונים היו דיונים אחדים בעניין ההיתר לאכלו. בעת החדשה נותרה מסורת אכילה פעילה בידי יהודי איטליה, שפסקה כנראה במהלך המאה התשע עשרה.
גשר ביג דם
המבנה
אורך קטע הגשר המתנשא מעל הנהר הוא 1,055 מטרים, ורמפות העלייה אליו מהוות את יתרת אורכו. חלקו המרכזי נשען על גבי מבנה סכר ותא השיט מארי (Murray) שעל הנהר. הגשר נטוי בגובה של 9.1 מטרים מעל הסכר ו-27 מטרים מעל הנהר. הוא מקשר בין הפארקים העירוניים המצויים ליד שני קצותיו, וכולם יחד מהווים אתר למרוצים ולמרוצי אופניים שונים. לאורכו מצויות שמונה מרפסות תצפית.
טווס
הטווס בתרבות
הטווס מופיע כסמל של רשת הטלוויזיה "NBC" וכמו כן הופיע בעבר בתור הסמל של "אולפני הרצליה".
גשר ביג דם
המבנה
עלות הקמת הגשר הגיעה ל-12.8 מיליון דולר. הוא נחנך ב-30 בספטמבר 2006.
טווס
הטווס בתרבות
הטווס היה נושא ליצירות אמנות, בעיקר ציור ופסיפס, עוד מימי קדם, בשל הדרו. ניתן לראות ציורים של טווס מצוי על פסיפסים מהתקופה הרומית.
גשר ביג דם
המבנה
למקימי הגשר הוענקו מדליות רבות וביניהן מטעם מנהל הכבישים המהירים הפדרלי ומטעם אגודת מהנדסי התאורה בארצות הברית (עבור תאורת ה-LED שהותקנה בחלקו המרכזי).
מסגד קטן בערבה
מסגד קטן בערבה (Little Mosque on the Prairie) היא קומדיית מצבים קנדית.
סדרה זו מתרחשת בעיירה הבדיונית "מרסי" בססקצ'ואן אשר ממוקמת בערבות קנדה.
הסדרה עוקבת אחרי קהילה של מוסלמים אדוקים המונהגים על ידי קבלן בניין מקומי בשם יאסיר חמודי אשר נשוי לשרה, נוצרייה לשעבר העובדת כיחצ"נית ראש העיירה. דמויות נוספות בסדרה הן רופאה פמיניסטית בשם ריאן, בתם הבכורה של יאסיר ושרה, פרקליט לשעבר בשם עמאר ראשיד המתפקד כאימאם העיירה ומרצה לכלכלה בשם באבר סדיקי המתואר כמוסלמי שמרני מאוד. הסדרה עוקבת אחרי מערכות היחסים בתוך הקהילה וכן בין הקהילה לקהילה נוצרית סמוכה.
הפרק הראשון שודר ב-9 בינואר 2007. יוצרת הסדרה היא זרקא נוואז, קנדית ממוצא פקיסטני. הפרק הראשון והשני צולמו בססקצ'ואן, ושאר הסדרה מצולמת בטורונטו. הסדרה מופקת על ידי שירות השידור הקנדי. רשת הטלוויזיה פוקס בארצות הברית הודיעה שבכוונתה להפיק גרסה משלה לסדרה. ב-2 באפריל 2012 שודר הפרק האחרון של הסדרה.
ארבע העונות הראשונות שודרו בישראל ב-yes ובערוץ 33.
שם הסדרה הוא משחק מילים על הסדרה האמריקאית הפופולרית "בית קטן בערבה" ששודרה בשנות ה-70 וה-80. אין קשר בין הסדרות, פרט לעיצוב דומה של אותיות הכותרת בתחילת כל פרק.
ביצה מבושלת
ביצה מבושלת היא ביצה שבושלה על קליפתה בסיר מים מומלחים. לרוב מדובר בביצת תרנגולת. משך הבישול קובע את מידת התמצקותה של הביצה, לכן ביצה שבושלה זמן קצר וחלמונה (ולעיתים גם החלבון) עדיין נוזלי למחצה מכונה ביצה רכה (לעיתים גם ביצה קלה), בעוד שביצה שבושלה עד שהתמצקה לחלוטין מכונה ביצה קשה. (ביצים הנשלקות במים ללא קליפתן הן ביצים עלומות).
ביצים מבושלות הן מאכל מערבי ונחשבות כקלות להכנה לעומת מאכלי ביצים אחרים. קל יותר להכין ביצה קשה, שכן הכנת ביצה רכה עלולה להשתבש בשל בישול יתר (שיהפוך אותה ל"קשה"). את בישול הביצים מתחילים כאשר הביצים מוכנסות לסיר מים קרים, אשר יובאו לרתיחה. עדיף לא להכניסן מלכתחילה למים רותחים כדי למנוע היסדקות הקליפה ודליפת תוכן הביצה למים. גם הוספת מלח למים תקטין את סיכויי ההיסדקות.
ביצה רכה
להכנת ביצה רכה יש לבשל את הביצה 3–7 דקות לאחר הרתיחה (תלוי ברמת הבישול המתבקשת).
כדי להקל על הגשתה יש המשתמשים בגביע לביצים רכות, המייצב את הביצה, כך שהסועד יכול להסיר את חלקה העליון של הקליפה ולאכול את הביצה בכפית מתוך הגביע, בעודה בקליפתה. אחרים שוברים את הקליפה ושופכים את תכולת הביצה לתוך קערית או כוס, ממנה יאכלו אותה. היא נאכלת חמה ובדרך כלל מומלחת. יש הנוהגים לטבול בה לחם לספיגת נוזליה.
ביצה רכה נאכלת כארוחת בוקר במדינות אירופאיות שונות.
בשל סכנת סלמונלה בביצים שלא בושלו דיין, משרד הבריאות מנחה את מוסדות האשפוז לבשל ביצה 10 דקות מעת רתיחת המים. מאותה סיבה מומלץ לא להגיש ביצים רכות לתינוקות, קשישים ונשים הרות.
ביצה קשה
ביצה קשה מבושלת 8–10 דקות מהרתיחה. בבישול ממושך יותר צבע החלמון יהפוך בהדרגה מצהוב לאפור. הקרום האפור על החלמון נוצר מתגובה בין הגז מימן גופרי H2S הנוצר מפירוק של חומצת האמינו ציסטאין בחלבון הביצה ליוני ברזל שבחלמון כך שמתקבל ברזל סולפיד FeS שצבעו חום-שחור. ניתן לקבל ביצה קשה ללא שינוי צבע בחלמון אם מרתיחים את הביצה במים, מכבים את האש ברגע הרתיחה, מכסים ונותנים לביצה להתבשל במים המתקררים לאיטם במשך 10 דקות. בתנאים אלו אין יצירת H2S מהציסטאין שבחלבון ואין יצירת ברזל סולפיד על שולי החלמון. כדי להקל על הקילוף יש לשטוף את הביצה במים קרים מיד בתום הבישול.
ביצה קשה שקליפתה חומה (בלדינו: Huevos Haminados, "וואבוס חמינדוס") מבושלת בחמין, צבע הקליפה מתקבל מהמרכיבים האחרים בחמין. ניתן להשיגו גם בבישול ממושך מאד, או לקצרו עם קליפות בצל. כדי לקצר עוד יותר את משך הבישול ובכל זאת לצבוע את הקליפה, יש המבשלים את הביצה עם שקיק תה. לאחר שהביצה התקשתה ניתן לסדוק את קליפתה, כך שהחלבון יצבע בדוגמה מעוצבת, שתתגלה עם קילוף הביצה.
ביצה קשה מקובל גם להגיש לצד בורקס, מלאווח וג'חנון, ולעיתים גם לצד חומוס. יש המשתמשים למנות אלו בביצי, במיוחד כשמדובר בארוחת בוקר של שבת, כשזמינות הביצים שבושלו עם חמין במהלך הלילה.
סביח הוא מאכל עיראקי, פיתה המכילה חצילים, ביצה קשה, טחינה וסלט ירקות.
"ביצה ממולאת" היא מאכל אשכנזי. במתכון הבסיסי חוצים ביצה קשה לשניים, מסירים את החלמונים ומועכים אותם, את החלמונים המפוררים מערבבים עם מיונז ותבלינים (מלח, פלפל שחור), את התערובת מחזירים לתוך החלבונים כך שמתמלאת הגומה בה היו החלמונים ונוצרת מעליה תלולית קטנה. מעטרים בפרוסת גמבה או זית. ניתן להוסיף לתערובת החלמונים מרכיבים אחרים לגיוון (בצל יבש, בצל ירוק ועוד). המנה מוגשת קרה, בדרך כלל כמתאבן.
במסורת היהודית ביצה קשה היא מאכל המסמל את מעגל החיים (בשל צורתה העגולה) לכן מקושרת הן ללידה והן למוות. אוכלים אותה בברית המילה ובשבעה. בשבעה היא מוגשת מקולפת, כדי לא להטריח את האבלים בקילופה וללא מלח, כדי שתשמש רק להשביע ולא כהנאה.
בפסח ביצה קשה היא ממרכיבי קערת הסדר. היא מסמלת את קורבן חגיגה שהוקרב בבית המקדש, וכן, בהיותה סמל לאבלות, גם את חורבן בית המקדש.
בחג הפסחא הנוצרי, נהוג לצבוע ביצים קשות (שאינן מקולפות) במגוון עיטורים, להסתירן וילדים מחפשים אותן. לעיתים מכינים מהביצים שנמצאו מאכלי חג, למשל ביצה ממולאת. כיום במדינות רבות כבר אין מכינים ביצי פסחא מביצים קשות אלא מחליפים אותן בביצי שוקולד, ביצי פלסטיק ממולאות ממתקים או ביצי עץ. ביצי פסחא עשויות עץ נשמרות ויש האוספים אותן כתחביב.
סוג מיוחד של ביצי פסחא הן ביצי פברז'ה, יצירות אמנות יקרות ערך שהוכנו על ידי האמן פטר פברז'ה עבור הצארים של רוסיה בין השנים 1885–1917. ביצי פברז'ה עשויות מתכות יקרות או אבני חן ומעוטרות באבני חן ונחשבות יצירות מופת של צורפות.
במטבח היפני מוסיפים ביצים קשות למרקים כגון ראמן ואודן.
כימיה
חביתה היא מוצק שנוצר כתוצאה מחימום. בטבע, חומר מוצק המתחמם הופך לנוזל, כאשר הוא מגיע לטמפרטורת התכה בתנאים המתאימים. לעומת זאת, ביצה נמצאת במצב נוזלי, אך הופכת למוצק בעקבות חימום, מכיוון שהמבנה התלת-ממדי של החלבונים המרכיבים אותו (בעיקרם מולקולות מעטות, ארוכות, מפותלות ומורכבות) משתנה, ונוצרים קשרים פנימיים חדשים בין חלקי החלבונים. תהליך זה דומה במידה מסוימת להתגבנות החלב, או לקרישת דם ונקרא דנטורציה של חלבון.
גרגרנית יוונית
גַּרְגְּרָנִית יְוָנִית (שם מדעי: Trigonella foenum-graecum) או גַּרְגְּרָנִית חִילְבָּה - בקיצור חִילְבָּה (מערבית: حلبة), היא מין צמח חד-שנתי מתת-משפחת הפרפרניים. זרעי גרגרנית החילבה משמשים כתבלין וכצמח מרפא.
פרחי הצמח לבנים, הגבעולים זקופים ומעט שעירים, הזרעים צהובים ותרמיליהם מוארכים. סוג הגרגרנית כולל כ-130 מינים ומוצאו בדרום מזרח אירופה ובמערב אסיה. הגרגרנית היוונית נפוצה בעיקר במערב אסיה, בצפון אפריקה ובמזרח התיכון.
היסטוריה
בתקופת ימי הביניים, היה הצמח נפוץ כגידול חקלאי בארץ ישראל. אסף הרופא, כמו חז"ל, מזהה גם הוא את התלתן עם צמח הגרגרנית היוונית. על פי דבריו, הצמח משמש לריפוי שיעול ותחלואי ריאה שונים, לחימום כללי ואף לריפוי רעלים והכשות.
זרעי הגרגרנית היוונית, נקשרו למגפת ה-E.COLI אשר פגעה בעיקר בגרמניה והביאה ב-2011 למותם של 52 אנשים, ככל הנראה עקב משלוח זרעים נגוע שמקורו במצרים.