cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנצ'שט
סמל
סמל העיר - שעוצב על ידי ק. פולבוי - בהשראת סמליהם של משפחת הבויארים חנקולשט ושל מנוק ביי מרזאיאן, כפי שנבחר על ידי מועצת היישוב, מציג אריה מוזהב בעל לשון ושיניים אדומות, כתר מוזהב על ראשו, המחזיק בידו הימנית גרזן מוזהב. ברקע- מגן כחול המוחזק בצדדים על ידי שתי חסידותבעלות צבע טבעי המחזיקות במקורותיהן - מימין - ענף אלון ומשמאל - אשכול ענבים. מתחת על רצועה מזהב רשום המוטו של העיר באותיות שחורות: Compos sui - בלטינית: "אני שלוט בעצמי."
בימי נסיכות מולדובה
בימי הביניים היוו חבל מולדובה והנסיכות מולדובה שער אל אירופה מכיוון מזרח. המסלול מכיוון אסיה לאירופה שחצה אותה כונה "הדרך המולדבית" או "הדרך המולדובנית". היישוב חנצ'שט הוקם בסביבות שנת 1500 בשם "דוברן" (Dobreni) ב"אמפיתיאטרון" טבעי ענק בעמק מוקף בגבעות של הנחל קוגלניק-בוצ'ום והיה אחד הצמתים בדרך המסחר הנ"ל. הוא גבל בחלק המזרחי של יערות לפושנה שבו התרחשו אירועים היסטוריים רבים בימי השליט שטפן הגדול של מולדובה. אחת הדמויות הבולטות בתולדות חבל לפושנה היה מיכלצ'ה חנקו, בויאר בעל אחוזה, שלפי שם משפחתו נקרא היישוב עצמו.
חנצ'שט מוזכר לראשונה בשם זה ב-17 באוגוסט 1522. הוא לבש כבר אז אופי של עיירת סחר והיה בו פונדק לסוחרים זרים. הוא מוזכר על עמוד של ספר תהלים (פסלתיריון) שנקנה על ידי אדם בשם "דומיטרו בז'אן מחנצ'שט", ככל הנראה בימי שלטונו של גאורגה שטפאן בשנים 1658-1653.
בימי השלטון הקיסרי הרוסי
אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) איש העסקים והדיפלומט הארמני מנוק ביי מרזאיאן שהוכרז על ידי השלטון העות'מאני ל"דרגומן" ותיווך בחתימת הסכם בוקרשט (1812) בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, התיישב בחנצ/שט ברשות הצאר הרוסי. הוא קנה את אחוזתו כאן מנסיכת דולגורוקי והביא לכאן את משפחתו.
לפי הערך בלקסיקון האנציקלופדי הרוסי של ברוקהאוס ואפרון (1907-1890) בשנת 1890 הייתה חנצ'שט בשנת 1890 עיירה בת 3098 תושבים. היא הייתה חלק ממחוז קישינב בגברניית בסרביה. ביישוב היו 587 בת משקים, פעלו שתי כנסיות אורתודוקסיות, כנסייה ארמנית גרגוריאנית, 4 בתי תפילה יהודים, 2 בתי ספר, בית חולים כפרי, בית מלאכה לפרוות, מזקקה, בתי חרושת לנרות, ללבנים, 3 בתי מלאכה לעיבוד עורות ו6 לצביעה.
תחת שלטון ממלכת רומניה
בשנת 1928 גדלה אוכלוסיית היישוב ל-5710 תושבים. פעלו בו פרטורה, עירייה, בית משפט, שומרי יערות, דואר, טלגרף, נקושת משפטרה, 3 בתי ספר יסודיים, סניפי בנקים, מפעל לסבון, 27 חניות, 2 בתי מלון. פעלו גם כנסיות ובתי תפילה יהודים. כמו כן - רופאים, מיילדות, רופאים וטרינרים ונוטריונים.
בשנים 1918–1940 הייתה כמו כל בסרביה חלק ממלכת רומניה. עם סיפוחה לברית המועצות בשנים 1940–1941 נקראה "קוטובסקויה" לזכר גריגורי קוטובסקי, יליד העיירה, שנודע כאחד מגיבורי המשמרות האדומים הבולשוויקיים במלחמת האזרחים ברוסיה.
ימי מלחמת העולם השנייה והשואה
בעת השלטון הרומני החוזר בימי מלחמת העולם השנייה בשנים 1941–1944 נקראה שוב חנצ'שט. בימי שואת יהודי בסרביה ורומניה ביולי 1941 מעל מאה יהודים אזרחים שהובאו לחפירות מחוץ ליישוב נטבחו על ידי ז'נדרמים רומנים. במלחמה העיר ניזוקה מאוד. נהרסו בדליקה הארמון של מנוק ביי, טחנת קמח, מזקקה, בית התרבות, חנויות, מסעדות ובתי אחרים.
ימי השלטון הקומוניסטי הסובייטי - מולדובה הסובייטית
בשנים 1945–1965, עם סיפוחה לברית המועצות בשנית, נקראה "קוטובסקויה". בשנת 1965, תחת השלטון הסובייטי, שונה שם היישוב מקוטבסקויה לקוטובסק. בימי השלטון הסובייטי, במסגרת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית פעלה בחנצ'שט, אז קוטובסקי, תעשיית מזון, של יינות, תעשייה קלה, מפעלים לאספלט ולבטון, ללבנים, ומכללה טכנית להנדסאות בניין. בשנת 1970 הגיעה אוכלוסיית העיר ל 14,300 תושבים.
ברפובליקת מולדובה
אחרי עצמאות רפובליקת מולדובה בשנת 1990 הוחזר לעיירה שמה הרומני-מולדובני הקודם - חנצ'שט. בשנת 1991 מנתה העיר 19,300 תושבים ובשנת 2006 ירדה האוכלוסייה ל-15,300. בעיר פועלות כיום 80 חברות, סניפי בנקים, בתי חרושת ממלכתיים ופרטיים, וכן חברות ביטוח.
דמוגרפיה
בשנת 1890 חיו בחנצ'שט 3098 תושבים. ב-1930 1523 מהתושבים היו יהודים. ב-1970 אוכלוסיית העיירה הגיעה ל־14,300 תושבים וב-1991 ל 19,300. במפקד האוכלוסין בשנת 2006 חיו בה 19,500 תושבים. בשנת 2008 ההרכב האתני העיר היה כדלהלן: 88.4% מודלובנים (רומנים), 7.7% אוקראינים, 2.8% רוסים, 0.3% צוענים, 0.2% יהודים, 0.2% בולגרים, 0.4% אחרים.
יהודי חנצ'שט
בשנת 1897 חיו בעיירה 2,278 יהודים, בשנת 1930 1,521.
אקלים
האקלים הוא אקלים ממוזג יבשתי בעל אופי בלתי יציב. הטמפרטורה הממוצעת היא +9 ° C, בעוד הטמפרטורה הירודה ביותר נרשמה בינואר (-32 ° C) והטמפרטורה המרבית - ביולי - היא + 40 ° C)
טבע
על יד העיר נמצאים שמורת הטבע הגדולה ביותר ברפובליקת מולדובה - יער חנצ'שט, כמו כן והשמורה הגדולה ביותר במדינה לצמחי מרפא - "סראטה גאלבנה" Sărata Galbenă.
כלכלה
ביישוב פועלים 494 משקים חקלאיים ו-109 בתי מלאכה ומפעלים. מתוכם 14 הם חברות רשומות בבורסה, 4 מפעלים מוניקיפליים ומפעל אחד הוא ממלכתי. ידועים יותר הם בית החרושת למוצרי חלב "אלבה", בית החרושת לנעלים "רומניצה", המפעל לעיבוד יינות "ויטיס-חנצ'שט" ,המפעל הבין-משקי לגידול חזירים, וכו'. בשטח העיר פועלות 8 תחנות דלק, בית מלון בעל 36 מקומות, 2 שווקים, 6 סניפים של בנקים מסחריים ו 2 מוסדות לשרותי רווחה. התעשייה הקלה בעיר מיצאת בעיקר לאיחוד האירופי, לאוקראינה ולרוסיה.
תשתיות
כמעט כל העיר מקבלת אספקה בגז באמצעות מוביל גז. האספקה במים שוטפים לשתייה היא בעיה המעסיקה את הנהגת העיר. לפי שעה אורך רשתות האספקה במי שתייה הוא 43 ק"מ. היקף התפוקה של הציוד לאיסוף מים הוא 1920 מ"ר ב-24 שעות. רוב המשקים מספקים מים לעצמם באופן עצמאי. אורך הדרכים בעיר הוא בסה"כ 43,3 ק"מ. רובן ללא אספלט. הרחוב הראשי של העיר נקרא מיכלצ'ה חנקו.
בריאות
בחנצ'שט פועל בית חולים מחוזי עם 395 מיטות, מרכז לרפואת משפחה ומרפאה לרופאי משפחה. מספר הרופאים בעובדים בעיר הוא 94.
תרבות
בעיר פועל בית תרבות, בית ספר למוזיקה, מוזיאון ושתי ספריות ציבוריות המאחסנות מעל 68000 ספרים. כמו כן פועלים בה 7 הרכבים אמנותיים ו 5 להקות בעלות תואר "להקה לדוגמה".
תקשורת
ממגדל הטלוויזיה של חנצ'שט משודרים ערוצי הטלוויזיה: כמו כן הערוצים הארציים:
ספורט
בחנצ'שט אצטדיון עירוני וקבוצת כדורגל FC Petrocub-Hîncești
פוליטיקה ומנהל
ראש העיר הוא אלכסנדרו בוטנאר מהמפלגה הדמוקרטית של מולדובה, שנבחר לראשונה בשנת 2003. הרכב המועצה המקומית של העיר (23 חברים) שנבחר ב-14 ביוני 2015 הוא כדלהלן:
תקציב העיר שאושר לשנת 2003 במדור הכנסות היה 7,703,000 ליי מולדובנים. נצברו 10,800,000 ליי (מעל הסכום המתוכנן). בהוצאות חלק נכבד נתפס על ידי ההוצאות לחינוך. לבניית מוביל הגז הוקצבו 1,680,000 ליי ולשיפוץ כללי של הדרכים 1,862,000 ליי.
לביידז'ייב
לביידז'ייב (בבלארוסית: Ле́бедзева, לביידזייבה; בפולנית: Lebiedziew; ברוסית: Лебедево, לבדבו; ביידיש: לעבעדעווע; בעברית: לבדוב או לבדובה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
1323-1790 היישוב היה חלק מהממלכה הפולנית לאטבית.
1790-1915 היישוב השתייך לאימפריה הרוסית.
1921-1939 בין שתי מלחמות העולם היה היישוב חלק מפולין.
1939-1941 בתחילת מלחמת העולם השנייה היישוב סופח בידי הסובייטים.
1941-1944 נכבש על ידי השלטון הנאצי.
בשנת 1944 עם סיום מלחמת העולם השנייה נכבש היישוב על ידי ברית המועצות עד שבשנת 1990 הוכרזה עצמאות למדינת בלארוס לה משתייך היישוב עד היום.
יהודי לביידז'ייב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של תנועת "החלוץ הצעיר", בית ספר עברי שהיה שייך לרשת "תרבות", רשת בתי ספר עבריים ציוניים שפעלה בארצות מזרח אירופה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו תוך מספר ימים את הגברים היהודים בה, והובילו אותם למחנה שבויים ממנו לא שבו.
ב-24 ביוני 1942 הוכנסו כ-650 עד 800 יהודי הגטו שבעיירה לרפת גדולה בסמוך לכפר הסמוך מרקוב, ושם נשרפו חיים לאחר העלאת המתחם באש בידי הגרמנים. בהמשך ניהלו גרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים מהעיירה, ורצחו עשרות מהם.
שלושת המוסקטרים (סרט, 2011)
שלושת המוסקטרים (באנגלית: The Three Musketeers) הוא סרט הרפתקאות פעולה ורומנטי משנת 2011 בבימויו של פול ו.ס. אנדרסון בכיכובם של מת'יו מקפדיין, לוגאן לרמן, ריי סטיבנסון, מילה יובוביץ', לוק אוונס, מאדס מיקלסן, אורלנדו בלום וכריסטוף וולץ. הסרט מבוסס על הרומן מ-1844 של אלכסנדר דומא באותו השם.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 בספטמבר 2011 בגרמניה, ב-12 באוקטובר 2011 בבריטניה ובצרפת וב-21 באוקטובר 2011 בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה. עם שחרורו, הסרט גרף 132 מיליון דולר כנגד תקציב הפקה של 75 מיליון דולר בלבד וספג ביקורות שליליות. המבקרים אומנם שיבחו את רצף הפעולה הפסקול ואת הופעותיהם של מק'פאדן ומיקלסן ואת הסגנון החזותי, אך ביקרו את התסריט, את קו העלילה והדמויות ותוכניות ליצירת זיכיון נגנזו.
עלילה
בוונציה, המוסקטרים אתוס, פורתוס וארמיס, בעזרתה של מיליידי דה-וינטר, גונבים שרטוטים של ספינת אוויר של לאונרדו דה וינצ'י. עם זאת, הם נבגדים על ידי מיליידי, אשר מהממת אותם ומוכרת את התוכניות לדוכס של בקינגהאם.
רישלייה מורה למיליידי, שותפתו, להטמין מכתבי אהבה מזויפים בין חפציה של המלכה אן, לגנוב את מחרוזת היהלומים שלה ולקחת אותם למגדל לונדון כדי לסדר זאת כך שייראה כאילו היא מנהלת רומן עם בקינגהאם, מה שייאלץ את המלך לואי להענישה ולהכריז מלחמה על אנגליה. בשלב זה, האנשים תובעים מנהיג מנוסה יותר: את רישליה עצמו. כדי לבטח את עצמה, מיליידי דורשת מרישלייה לחתום בכתב אישור כי היא פועלת מטעם צרפת.
המכתבים המזויפים נמצאים ונמסרים למלך לואי, שמקבל מרישלייה המלצה לפיה המלכה אן תיאלץ ללבוש את המחרוזת שלה. אם לא תלבש, אזי תהיה זו הוכחה לכך שהרומן שלה אמיתי וצרפת תכריז מלחמה. המשרתת של המלכה אן, קונסטנס בונסייה מגלה את תוכניתו של רישלייה ומתחננת למוסקטרים לעצור אותו. הם יוצאים בעקבות מיליידי ובקינגהאם ללונדון, בעוד קונסטנס נלכדת על ידי רושפור בשל הסיוע שהעניקה למוסקטרים ואפשר להם לברוח ממנו.
בלונדון, מיליידי אומרת לבקינגהאם שהמוסקטרים הגיעו לנקום בו ומלמדת אותו את כל הטכניקות ומגמות הקרב שלהם. ד'ארטנאיאן נלכד, אבל מתברר שהוא הופעל כהסחה מאחר שלפי תוכניתה של מיליידי הם "ציפו" שהמוסקטרים יעקבו אחריהם ובכך תתאפשר לחבריו ההזדמנות לגנוב את ספינתו של בקינגהאם ולהציל אותו. העגלון של מיליידי מתגלה בתור המשרת פלאנצ'ט שמשרת את המוסקטרים, הוא מוסר אותה לאדוניו, שנוטלים ממנה את המחרוזת. אתוס מתכונן להוציא להורג את מיליידי בעוון בגידה, אבל היא מזנקת מהאונייה, כשהיא ככל הנראה מתה בתנאים שלה.
המוסקטרים חוזרים לפאריס רק כדי שספינת האוויר תיורט על ידי רושפור בספינת אוויר גדולה בהרבה, שכן מיליידי נתנה לרישלייה עותקים מתוכניותיו של דה וינצ'י. רושפור מציע להחליף את קונסטנס תמורת המחרוזת, אבל לוכד את ד'ארטניאן ופותח במתקפה ברגע שהוא מקבל את התכשיטים. ספינת האוויר שלו פוגעת קשות אבל המוסקטרים משתמשים בעננים כדי לעצורת את התקפת הנגד. הקרב מסתיים כאשר שתי הספינות כאחד, מתרסקות על נוטרדאם. על גג הקתדרלה, ד'ארטניאן ורושפור מתעמתים בדו-קרב ובסופו של דבר רושפור נהרג. קונסטנס נשלחת קדימה כדי להחזיר בשקט את מחרוזתה של המלכה אן. המוסקטרים מגיעים בכדור פורח ולמען המלך לואי ואנשיו, משקרים בטענה שרושפור ניסה לחבל באוניית הספינה שבנה רישלייה עבורם, וכי הם הוציאו אותו להורג על בגידתו באישורו של רישלייה. כדי לשכנע את המלך, אתוס מציג את אישורה של מיליידי, שהיא קיבלה מידי רישלייה. מרוצה, הקרדינל מציע למוסקטרים מקום במשמרות האדומים שלו, אבל הם מסרבים ורישלייה מבטיח נקמה.
בינתיים, מיליידי נמצאת בחיים בתעלה האנגלית על ידי בקינגהאם, שמכריז על כוונתו לנקום. המצלמה נסוגה לאחור כדי להראות שהוא מתקדם לכיוון צרפת עם צי מסיבי של ספינות קרב וספינות אוויר.
אתרי צילום
צילומי מיקום נעשו בבוואריה עם צילומי פנים באולפני בבלסברג. מיקומי הצילומים כוללים:
צילומים
חלק ניכר מהמימון לסרט הגיע ממקורות גרמניים: 4 מיליון דולר מקרן הבנק של בוואריה (BBF) וקרן הקולנוע והטלוויזיה (FFF), כ-1.3 מיליון דולר מהמועצה הפדרלית לסרטים, כ-10 מיליון דולר כהחזר מס מקרן הקולנוע הגרמנית, DFF ומיליון דולר (800,000 €) במימון סובסידיות ממועצת התקשורת של ברלין ברנדנבורג. תקציב ההפקה היה בין 75 מיליון דולר ל -90 מיליון דולר.
הכנסות
הסרט הרוויח 132,249,913 דולרים. יצא בגרמניה ב-1 בספטמבר 2011 והכניס 3.38 מיליון דולר. הוא שוחרר באוסטריה באותו יום אך שם הכניס 503,239 $ בסוף השבוע הראשון. הסרט הכניס סכומים צנועים יחסית בשבוע הפתיחה שלו באיטליה (2,023,021 $), ברזיל (2,343,786 $) וטורקיה (219,645 $). בבריטניה, אירלנד ומלטה, הכניס 2,312,509 $, כאשר הוא שוחרר בין 12 ל-14 באוקטובר 2011. הפתיחה הגבוהה ביותר הושגה ביפן (עם 3.86 מיליון דולר).
הסרט שוחרר ב-21 אוקטובר 2011 בצפון אמריקה נפתח במקום הרביעי עם סך הכנסות של 8,674,452 $. מאחר שהסרט שווק כסרט לצפייה בתלת מימד, הצגת הסרט באופן כזה אפשרה להגדיל את ההכנסות. מילה יובוביץ' ביקרה את Summit Entertainment שלא "קידמה את הסרט" כהלכה כ"סרט משפחתי "בארצות הברית. ב-Deadline Hollywood דיווחו כי האולפנים הגיבו בטענה ש"היא לא יודעת על מה היא מדברת ואנחנו לא יודעים מאיפה היא באה." ושאולי תחשוב שהיא תתקשר אלינו קודם? זה מתסכל. זו לא הדרך הנכונה להתנהג. אם יש לה בעיה אז שתבוא לאולפנים ונדבר על זה".
ביקורת
הסרט זכה לביקורות שליליות מהמבקרים, כולל ביקורת על היעדר מקוריות, הופעות משחק וסגנון חזותי מיושן. "רק האתוס של מת'יו מקפיידן מציג מראית עין של אישיות... ללא דרמה או יראת כבוד למקור וחוסר בכל עניין אמיתי בהיסטוריה או בספרות, הסרט מציע תענוגות קטנים עם בעיטות חזותיות שלו, שנמצאות בעיקר בסצנות ממושכות של מאבק ספינות האוויר ועבודת פעלולים גנרית שמותאמת לסרטי פעולה מהונג קונג", כך על פי סקירתו של סטיבן הולדן מהניו יורק טיימס. "זה לא מקורי מספיק כדי להיות מצחיק, לא רציני מספיק כדי להיות מרתק, הסרט הזה נראה [כמו] נמשך לנצח, ולאחר מכן מסתיים באיום ל[סרט] המשך", היה חלק מביקורת שכתב רובי קולינס בסקירה עבור טלגרף. בסקירה באתר עגבניות רקובות דווח כי רק 24% מתוך 90 הביקורות נתנו לסרט ביקורת חיובית, עם ממוצע של 4.1 מתוך 10. באתר Metacritic הוקצה ציון ממוצע משוקלל מתוך 100 ביקורות וניתן לסרט ציון של 35 בהתבסס על 15 ביקורות. באתר סCinemaScore דיווחו שהצופים העניקו ציון ממוצע של "B" בסולם A+ ל-F.
מדיה ביתית
שלושת המוסקטרים שוחרר ב-DVD ו-Blu-ray בארצות הברית ב-13 במרץ 2012.
רימה
רִימָּה היא שלב הזחל במחזור חייו של הזבוב.
מבנה ותיאור
גודל הרימה נע בין 2 עד 12 מילימטר בהתאם לשלב הגדילה בו היא נמצאת. צבען של מרבית הרימות משתנה בטווח של לבן כבוי (Off-White) עד חום בהיר, אף על פי כן חלקן יכולות אף להיות בצבע צהוב או אדמדם. הן בעלי זוג גפיים דקים דמויות קרס המשמשות לאכילה אך חסרות רגליים.
מחזור חיים
מחזור החיים של הזבוב מורכב מ-4 שלבים: ביצה, רימה, גולם ובוגר (זבוב). הביצים יכולות להיות מוטלות בכל מקום בו יש די מזון עבור הרימות ובתנאי שהוא לח במידה מספקת. בין מקומות אלו נמנים צואת בעלי חיים, דשן, בריכות מים אך בעיקר בבשר נרקב. הביצים בוקעות בתוך 20-8 שעות מרגע הטלתן, מיד עם הבקיעה מופיעה הרימה המאביסה עצמה בבשר עד שהיא מוכנה לעבור לשלב הגולם. בשלב זה עוזבת הרימה את מקור המזון ועוברת למקום לחלוחי יותר על מנת להפוך לגולם. לאחר 12–14 ימים בוקע מן הגולם זבוב בוגר.
שימושים ברפואה
הרפואה בעבר ובהווה משתמשת ברימות בשל טבען - הן מכרסמות בעור נגוע מבלי לפגוע ברקמות הבריאות. השימוש ברימות מאפשר למעשה לנקות ולחטא פצעים פתוחים מתאים מתים. בעבר, טרם המצאת האנטיביוטיקה, השתמשו רופאים ברימות כדי לחטא פצעים פתוחים.
הרימה בתנ"ך
יש כמה פסוקים בהם מופיעה הרימה, בדברי איוב:. בדרך כלל הרימה נזכרת כסמל או כחלק מתיאור של מוות. לפעמים המקרא גם כותב תולעת בהקשרים שכנראה הכוונה לרימות, לדוגמה:.
סטריכנין
סטריכנין (Strychnine; מוכר בכינוי "רעל עכברים") הוא אלקלואיד גבישי רעיל מאוד (LD50 = 10 mg/kg), המשמש כחומר הדברה, במיוחד נגד בעלי חוליות קטנים, כמו מכרסמים (למרות שהשימוש בו נמצא במגמת ירידה). סטריכנין גורם לעוויתות שרירים ובסופו של דבר למוות עקב חנק או תשישות. המקור הנפוץ ביותר לסטריכנין הם צמחים מהסוג סטריכנוס (המקור לשם התרכובת), ובעיקר מזרעי העץ Strychnos nux vomica, שמקורו בדרום-מזרח אסיה. סטריכנין הוא גם אחד החומרים המרירים ביותר הידועים לאדם. ניתן לזהות את טעמו בריכוזים נמוכים עד כדי חלק אחד למיליון (1ppm).
סטריכנין פועל כחוסם בקולטן הגליצין (GlyR), הרגיש לסטריכנין; קולטן זה הוא תעלת כלוריד בעלת שער ליגנד, המצויה בחוט השדרה ובמוח.
הרעלת סטריכנין בבני אדם
הרעלת סטריכנין יכולה להיות קטלנית בבני אדם. הרעל יכול לחדור לגוף בנשימה, בליעה, או ספיגה דרך העיניים או הפה. ההרעלה גורמת לסימפטומים דרמטיים ומכאיבים במיוחד, ולכן משמשת לעיתים קרובות כמרכיב עלילתי בספרות ובקולנוע.
הסימפטומים הראשונים מופיעים כעשר עד עשרים דקות לאחר החשיפה, אז מתחילות התכווצויות שרירים החל בראש ובצוואר. ההתכווצויות מתפשטות לכל שרירי הגוף, עם עוויתות כמעט רציפות, המוחמרות עם כל גירוי, קל ככל שיהיה. חומרת ותכיפות העוויתות מתגברות, עד לקישות עמוד השדרה. המוות נגרם בדרך כלל עקב חנק, הנגרם על ידי שיתוק המסלולים העצביים האחראים לנשימה; או עקב תשישות, הנגרמת על ידי העוויתות הבלתי פוסקות. הנפגע מת בדרך כלל בתוך שעתיים עד שלוש שעות מרגע החשיפה. ברגע המוות הגוף "קופא" מיד, אפילו באמצע עווית.
אין תרופת נגד פרטנית לסטריכנין. הטיפול בהרעלה כולל החדרה דרך הפה של פחם פעיל, במטרה לספוח רעל שעוד לא נספג בגוף, ונותר במערכת העיכול. הנפגע מקבל חומרים נוגדי עוויתות, כמו פנוברביטל או דיאזפאם, וחומרים להרפיית שרירים, כמו דנטרולן, כדי להאבק בקשיחות השרירים. עד שנת 1934, הקודקס הפרמקופי הבריטי המליץ על תמצית מהצמח ״רוש עקוד״ (Conium maculatum) כטיפול להרעלת סטריכנין; החומרים בצמח זה רעילים ביותר, אך פעילותם המשתקת הפוכה לפעילות המעוררת של סטריכנין, ולכן יכולה לנגוד אותו. עם זאת, כיום לא משתמשים בצמח למטרה זו, עקב רעילותו הגבוהה (שימש, לדוגמה, להוצאתו להורג של סוקרטס).
מנות קטנות של סטריכנין שימשו בעבר כתרופה, כמעורר, משלשל, או חומר נגד חוליי קיבה אחרים. לסטריכינין אכן אפקט מעורר במנות קטנות, אך עקב רעילותו הגבוהה הוא נזנח לאחר מציאת אלטרנטיבות בטוחות יותר.
המנה לשימוש רפואי הייתה "1/60 גרעין עד 1/10 גרעין", בין 1.1 מיליגרם ל-6.4 מיליגרם. בדרך כלל המנה המרבית הייתה 3.2 מיליגרם, מחצית מ"מנה מלאה". מחצית גרעין (32 מיליגרם) נחשבה למנה קטלנית, למרות שידועים מקרי מוות עקב 5 מיליגרם סטריכנין בלבד.
הטיפול בהרעלת סטריכנין בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה מתן חומצה טנית, הגורמת לשיקוע הסטריכנין כמלח טנט לא מסיס, והרדמת החולה בכלורופורם עד לשכיכת השפעות הרעל.
שימוש כחומר הדברה
הרעלת סטריכנין בבעלי חיים נגרמת בדרך כלל עקב עיכול פתיונות המיועדים למכרסמים. פתיונות אלה פוגעים לעיתים קרובות גם בכלבים, עבורם המנה הקטלנית היא כ-0.75 מיליגרם לקילוגרם משקל גוף. השפעת הסטריכנין על בעלי חיים דומה להשפעתו על האדם, והטיפול דומה גם הוא.
השימוש בסטריכנין למטרה זו נמצא במגמת ירידה, ומאז 1990 רוב הפתיונות הנמכרים בארצות הברית מכילים אבץ פוספיד במקום סטריכנין. לפתיונות אלה ריח חזק של פוספין, המשוחרר לאוויר בתהליך הידרוליזה. ריח זה מושך מכרסמים, אך דוחה חיות רבות אחרות; עופות אינם רגישים לריח זה. פתיונות אלה מיוצרים בדרך כלל בצורת אבקה שחורה, המכילה 75% אבץ פוספיד, ו-25% אנטימון אשלגן טרטרט, סם הקאה, המיועד למקרה בו החומר נבלע בטעות על ידי בני אדם או חיות בית.
מקרי מוות
תיעוד היסטורי של מוות מסטריכנין מתואר בשנת 1874 בה אנה רקוביצ'ה, אשתו של הממציא והרופא הרומני המפורסם קרול דה וילה, מתה כתוצאה מאדמיניסטרציה של סטריכנין במקום כינין על ידי הרופא המשפחתי.
גרמנית שווייצרית
גרמנית שווייצרית (בגרמנית תקנית: Schweizerdeutsch, בניבים המקומיים: Schwyzerdütsch, Schwiizertüütsch, Schwizertitsch ועוד) הוא כינוי למספר ניבים אלמאניים שמדוברים בשווייץ. לעיתים גם הניב המדובר בליכטנשטיין מוכלל כגרמנית שווייצרית, בשל קרבתו לשפה זו. הגרמנית השווייצרית אינה אחידה בכל שווייץ, ומשתנה ממקום למקום. יש מילים מסוימות האופייניות לאזור מסוים.
דוברי הגרמנית השווייצרית קוראים וכותבים בגרמנית הכתובה התקנית, כמו הניב הכתוב בגרמניה, ולא בניב שלהם. עם זאת, ועל אף העובדה שאין סטנדרט כתיבה אחיד בגרמנית שווייצרית, יש נטייה הולכת וגוברת בשווייץ לכתוב בדיאלקט דברים מסוימים, מרשימות קניות למכולת ומסרים קצרים בקרב המשפחה, ועד ססמאות פרסומת קליטות, המדברות לאנשים ב"שפה שלהם". כמו כן, השימוש בדיאלקט השווייצרי גובר גם באמצעי התקשורת האלקטרוניים, ברדיו ובטלוויזיה.
מיסטאיה (נהר)
נהר מיסטאיה (באנגלית: Mistaya River) הוא נהר קצר במערב פרובינציית אלברטה שבקנדה. אורכו של הנהר 38 קילומטרים. הנהר זורם דרך הרי הרוקי הקנדיים, וחלק מהכביש המהיר אייספלידס נבנה לאורך מהלך הנהר.
סידוניוס אפולינאריס
סידוניוס אפולינאריס (לטינית: Sidonius Apollinaris; סביבות 430 - אחרי 489) היה משורר ובישוף גאלו-רומי.
מיסטאיה (נהר)
גאוגרפיה
מוצאו של נהר מיסטאיה באגם פיטו, המוזן ממימי קרחונים נמסים (בשל קמח הסלעים במים אלה, לאגם צבע כחול איזמרגד הטיפוסי לאגמי האזור).
סידוניוס אפולינאריס
חייו
נולד בעיר לוגדונום (כיום ליון שבצרפת) למשפחת אצולה גאלו-רומית. אביו, כמו סבו לפניו, היה מושל גאליה מטעם רומא. קיבל את חינוכו מטובי המורים, הצטיין בספרות ובשירה והתפרסם כנואם וכמשורר. ב-452 נשא לאישה את פאפיאנילה, בתו של הקונסול אוויטוס שהפך לקיסר רומא ב-455. באמצעות נישואים אלה קיבל חווילה מפוארת בחבל אוברן ליד העיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בצרפת). כאשר אוויטוס נסע לרומא לטקס הכתרתו לקיסר, סידוניוס התלווה אליו ונשא את נאום ההכתרה בפני הסנאט. אך ריקימר הגותי היה למעשה שליט רומא. ב-457 הוא הביס את אוויטוס ומינה את מאיוריאנוס לקיסר. סידוניוס נפל בידיו של הקיסר החדש, שהתייחס אליו בכבוד כיאה למשורר ולנואם. הוא נשא שיר הלל למאיוריאנוס, שכתמורה הציב את פסלו של סידוניוס בפורום ברומא.
מיסטאיה (נהר)
גאוגרפיה
נהר מיסטאיה זורם לכיוון צפון מערב, וזורמים אליו מספר נחלים ובהם הנחלים: דלתה (Delta), סילברהורן (Silverhorn), סירק (Cirque), נויס (Noyes), צ'פרנטוטם (ChephrenTotem), אפולט (Epaulette), בייזון (Bison), קאופמן (Kaufmann), וסאבאק (Sarback). לאורך מהלך הנהר נוצרים מספר אגמים קטנים ובהם אגם מיסטאיה (Mistaya Lake), ואגם ווטרפאול (Waterfowl Lake = אגם עופות המים).
סידוניוס אפולינאריס
חייו
ב-467 כתב שיר תהילה לכבוד הקיסר אנתמיוס, שבתמורה מינה אותו למושל רומא לשנת 468. ב-472 נתמנה לבישוף קלרמון. הויזיגותים הטילו מצור על העיר, וסידוניוס ביקש את עזרת רומא. הקיסר יוליוס נפוס ידע כי אוריק מלך הוויזיגותים מתכונן לחצות את הנהר רון, אך משום שלא היו בידיו האמצעים לעצור בעדו, הסתפק במשא ומתן. רומא הפקירה את גאליה כדי להציל את עצמה. ב-474 הוויזיגותים כבשו את קלרמון וסידוניוס, שארגן את ההגנה על העיר, הושם במעצר. הוא שוחרר והמשיך בתפקידו כבישוף אחרי, שעל מנת להשיב לעצמו את אחוזתו, כתב שיר הלל לכבודו של אוריק מלך הוויזיגותים. ב-476 אודואקר, שהתחלק בשלטון עם אאוריק, הדיח את רומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון של האימפריה הרומית המערבית. בסוף ימיו סידוניוס שם את מבטחו בכנסייה הקתולית, וביקש "להשתחרר מן החיים באמצעות מוות קדוש."
שיריו ומכתביו של סידוניוס אפולינאריס מתעדים את ההיסטוריה של גאליה במאה החמישית לספירה. הם מהווים עדות חיה על מצבה ומעמדה של האריסטוקרטיה הגאלו-רומית תחת שלטון הוויזיגותים.
מיסטאיה (נהר)
גאוגרפיה
נהר מיסטאיה מתמזג עם נהר נורת' ססקצ'ואן במעברת נהר ססקצ'ואן (Saskatchewan River Crossing).
מקור השם
מקור שמו של הנהר בשפת הקרי האינדיאנית, משמעות המילה "מיסטאיה" היא דוב גריזלי .
מחפר כווני
קידוח כווני (באנגלית: Directional boring או horizontal directional drilling או HDD) היא שיטה להתקנת צנרת תת-קרקעית למי שתייה, צנרת ביוב ושאר תשתיות תת-קרקעיות לאורך מסלול תת-קרקעי, תוך הפרעה מינימלית לסביבה. אורך הצנרת המותקנת יכול להגיע עד 4500 מטר וקוטרה יכול להגיע עד 120 ס"מ – כאשר מדובר בהתקנות לאורך קצר יותר.
יישומים
קידוח כיווני מיושם לצורך העברת כבלי תקשורת וכבלי כוח, קווי מים לשתייה, קווי גז, קווי נפט, צנרת תעשייתית וקווי ביוב. קידוח כיווני היא שיטה מועדפת מהסיבות הבאות:
אופן הפעולה
רוב מכונות הקידוח הכיווני משתמשות בנוזל קידוח (בוץ, בנטוניט), ואילו מעט מכונות מתוכננות לשימוש באוויר. נוזל קידוח מעורב בדרך כלל עם ביטוניט ומים וכן עם תוספים לשיפור ביצועי המכונה. כאשר קודחים באדמה רכה, זרם של נוזל בלחץ גבוה חותך את החול באמצעות גרגרים חדים הנמצאים בנוזל הקידוח.
באדמות רכות, מקדח זוויתי משמש לשינוי כוון הקידוח – לשינוי בנתיב הקידוח נעצרת תנועת המנוע והמקדח הכווני מכוון בהתאם לכוון הדרוש.
במקרים של אדמה בלתי יציבה – במערכות מסוימות נעשה שימוש בצינור כפול המונע התמוטטות הדפנות לתוך פיר הקידוח. לאחר סיום הקידוח אל נקודת היעד, המקדח מוסר והצינור המושחל מוצמד למוט הקידוח.
אלמנה לבנה
אלמנה לבנה (שם מדעי: Latrodectus pallidus) הוא עכביש מהסוג אלמנה שבמשפחת הכדורניים. הוא נפוץ ברחבי צפון אפריקה, המזרח התיכון ומרכז אסיה. האלמנה הלבנה חיה בערבות דרום רוסיה, קזחסטן ומדינות אחרות בדרום מערב אסיה, כמו גם באזורים המדבריים של המזרח התיכון. בהשוואה למיני אלמנה אחרים באותו אזור תפוצה, האלמנה הלבנה נדירה יחסית.
בישראל האלמנה הלבנה נמצאת באזורים מדבריים, בבקעת הירדן, עמק יזרעאל ואזורים חוליים בחופי השפלה.
תיאור
בשונה משאר מיני האלמנה, שצבעם כהה, האלמנה הלבנה, כפי ששמה מרמז, בעלת צבע בהיר. צבעה נע בין בז' ללבן, לעיתים עם נקודות חומות, רגליה כהות יותר. עכביש זה חסר הסימנים האדומים הבוהקים שנמצאים על עכבישי אלמנה אחרים כמו אלמנה אוסטרלית או אלמנה שחורה. מלבד צבעה, האלמנה הלבנה דומה במראה לעכבישים אחרים בסוגה.
ברפואה
כמו כל מיני האלמנה, לאלמנה הלבנה נשיכה ארסית והיא עלולה לפגוע בבני אדם. אף על פי שרעילותה נמוכה בהרבה מנשיכתה של האלמנה האוסטרלית או של אלמנת מקטנס (Latrodectus mactans), נשיכת האלמנה הלבנה היא משמעותית מבחינה רפואית ועלולה להרוג ילדים וחולים. מחקרים טוקסיקולוגיים דיווחו שהארס של האלמנה הלבנה דומה במבנה לזה של האלמנה השחורה. עם זאת, כרזה שפורסמה על ידי האגודה המצרית לרעלנים טבעיים מתארת את ארס האלמנה הלבנה ברמת ארסיות בינונית, ואילו ארס האלמנה השחורה מתואר כארסי ביותר בדרום אירופה.
צבא השחרור הלאומי (לוב)
צבא השחרור הלאומי של לוב (בערבית: جيش التحرير الوطني الليبي) היה הזרוע המזוינת של מועצת המעבר הלאומית. הוא הוקם בפברואר 2011 על מנת להדיח את מועמר קדאפי. צבא השחרור הלאומי ניצח את צבא לוב בזירת הרי הנפוזה, בזירת מיסראתה, בזירה המערבית-צפונית ובזירת המדבר הדרום מזרחית וזרועותיו שימשו בסיס להקמתו מחדש של הצבא הלאומי של לוב.
כוח וארגון
גודלו של הצבא הוערך בין 35,000 ל-40,000 לוחמים מתנדבים אך אין מידע מדויק בנושא זה, בנוסף ידוע שהצבא אורגן ב-26 חטיבות (אם לא יותר) כשהחטיבה הגדולה והמאומנת ביותר היא חטיבת טריפולי, אשר קיבלה אימון של שלושה שבועות על לוחמה בשטח עירוני מהכוחות המיוחדים של הצבא הקטרי, בנוסף, הגיעו מפקדיה ממדינות דוברות אנגלית, מה שעזר בתיאום עם נאט"ו, גודלה בעת הקרב על טריפולי הוערך בכ-1,300 לוחמים. נכון לספטמבר 2011, עמד האומדן על עד 5,000 לוחמים.
איחוד האמירויות הערביות
דווח כי איחוד האמירויות הערביות מספקת למורדים רובי FN FAL.
מצרים
ע"פ דיווחים סיפקה מצרים למורדים בעיקר נשק קל כמו רובי סער ותחמושת
צרפת
צרפת הודתה כי סיפקה למורדים בהרי הנפוזה טילי "מילאן" נגד טנקים, רובים ותחמושת
קטר
קטר סיפקה למורדים טילי "מילאן" וע"פ הערכות סיפקה יותר מ-400 רובי AK-47. קטר סיפקה גם אמצעי הסוואה, אפודי מגן, אמצעי תקשורת למורדים, ואימונים לחטיבת טריפולי בהרי הנפוזה לקראת הקרב המכריע על טריפולי.
ארצות הברית
ארצות הברית סיפקה 25 מיליון דולר למורדים לצורך אספקה רפואית ומכשירי תקשורת כך שלא תכלול נשק.
בריטניה
בריטניה סיפקה למורדים אמצעי תקשורת ואפודי מגן.
מודר בדראן
מודר בדראן (בערבית: مضر بدران; 18 בינואר 1934 – 22 באפריל 2023) היה פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן במהלך שלוש כהונות לא רצופות.
ביוגרפיה
מודר בדראן נולד בשנת 1934 בג'רש שבעבר הירדן. למד משפטים בדמשק, והחל לאחר מכן קריירה בשירותי הביטחון הירדניים. בשנת 1970 הוא התמנה למנהל השירות החשאי בעיצומו של המאבק בין המלך חוסיין נגד הכוחות המזוינים הפלסטיניים בספטמבר השחור.
בדראן חזר לתפקיד ראש הממשלה לאחר פחות משנה, בעקבות מותו המפתיע של שרף כתוצאה מהתקף לב. הוא החליף את ד"ר קאסם א-רימאווי שמונה באופן זמני, והחל לכהן בשנית ב-28 באוגוסט 1980. ממשלה זו כללה מספר רב יותר של פלסטינים, איתות פוליטי ליאסר ערפאת שכוחו נחלש לאחר גירושו מלבנון. בפברואר 1981 נלכדו סוכנים סוריים שזממו להתנקש בחייו של בדראן, לטענתם כיוון שתמך בארגון האחים המוסלמים שפעל כנגד המשטר בסוריה. כהונתו השנייה של בדראן התאפיינה בעיסוק במישור הכלכלי גם היא, בייחוד לאור המצב המחריף של הממלכה בעקבות ירידת מחירי הנפט ופרוץ מלחמת איראן–עיראק. חוסר השיפור במצב הכלכלי הביא לביקורת ציבורית כלפי בדראן, שבאה לידי ביטוי גם דרך "המועצה הלאומית המייעצת" (הגוף ששימש כפורום פוליטי ציבורי למן 1978 בעקבות פיזורו של הפרלמנט הירדני ארבע שנים קודם לכן). ביקורת זו הביאה להתפטרותו מראשית הממשלה ב-10 בינואר 1984. החליפו בתפקיד אחמד עוביידאת, שגם הוא היה בעל רקע ביטחוני.
אחיו של מודר, עדנאן בדראן, כיהן גם הוא כראש ממשלת ירדן בשנת 2005. בדראן נחשב היה לידידו הקרוב של המלך חוסיין.
רווית ליאור-מנדל
רוית ליאור-מנדל היא במאית טלוויזיה ועורכת תוכן ישראלית. היא עומדת מאחורי עריכת פורמטים בינלאומיים כגון "המירוץ למיליון", "הישרדות" ו"האח הגדול" ששודרו בארץ.
ביוגרפיה
רוית ליאור גדלה ביישוב אופירה שבסיני בתקופה בה חצי האי היה בשליטת ישראל (כיום במצרים), ועברה עם משפחתה לראשון לציון. שירתה בצה"ל כמש"קית ת"ש בחטיבת הצנחנים. עבדה כדיילת באל על וסיימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כתחקירנית בטלוויזיה בכבלים ומשם התקדמה לעריכת תוכניות יומיות. שימשה כעורכת משנה בתוכניות בערוץ 2 ובין השאר בתוכנית הבישול של גיל חובב ועריכת ספיישלים כגון טקס פרסי המוזיקה, טקס אנשי השנה וטקס בחירת מלכת היופי. ב-2003 עברה להתמקד בפיתוח תכנים בחברת JCS וב-2005 נכנסה אל עולם הריאליטי כשיצרה את התוכנית הדוגמניות שבה שימשה כעורכת ראשית. מנדל שימשה כעורכת הראשית של הישרדות בעונה הראשונה בערוץ 10 ולאחר מעברה לזכיינית רשת ערכה את שלוש העונות הראשונות של המירוץ למיליון. בנוסף עמדה בראש מחלקת פיתוח התוכן וריאליטי בשידורי קשת. במהלך 2017 עברה מקשת לאנדמול שיין ישראל, ועסקה בפיתוח פורמטים.
ב-2018 לאחר מעבר התוכנית האח הגדול משידורי קשת לרשת, נבחרה לשמש כעורכת ראשית וכדמות האח הגדול. שמונה התוכניות הראשונות אותן ערכה מיד לאחר הפיצול של ערוץ 2, השיגו אחוזי רייטינג גבוהים משאר ממוצעי העונה, אבל עקב נסיבות אישיות ומקצועיות החליטה לפרוש. את מקומה תפס רועי עוז שהמשיך לעונות הבאות של האח הגדול ברשת.
חיים אישיים
ליאור-מנדל נשואה לפרופ' דרור מנדל, מנהל בית חולים דנה-דואק לילדים בתל אביב ולהם שני ילדים.
השמיים שבתוכי
השמיים שבתוכי הוא מהדורה חדשה ומורחבת של יומנה האישי של אתי הילסום, אישה צעירה וליברלית, יהודייה הולנדית, שחיה באמסטרדם בתקופת שואת יהודי הולנד ונספתה במחנה אושוויץ.
רקע
היומן הוא למעשה מספר מחברות בכתב יד צפוף, שנכתבו בשנים 1941–1943, שנערכו לכדי כרך אחד וראו אור לראשונה בהולנדית בשנת 1982, ומאוחר יותר גם בעברית, בשם "חיים כרותים" (הולנדית: Het Verstoorde Leven). במהדורה השנייה שונה שמו של הספר מ"חיים כרותים" ל"השמיים שבתוכי". שינוי זה מבטא, בין היתר, את העובדה שלמרות (ואולי בגלל) השואה שהתחוללה סביבה, התעצמה רוחה של הילסום והתפתחה.
היומן, שנכתב לא הרחק ממקום מחבואה של אנה פרנק, נכתב על רקע שנות הכיבוש הנאצי בהולנד. אולם בשונה מיומנה של פרנק, מדובר ביומן של אישה בוגרת, עצמאית ושוחרת ידע בשנות העשרים לחייה, שכבר הספיקה לסיים תואר שני בלימודי משפטים והמשיכה ללמוד פסיכולוגיה ולשונות סלאביות.
ביומן מתארת אתי הילסום את משפחתה, את חייה, את חיי האהבה שלה ואת התפתחותה הרוחנית, ועושה זאת בגילוי לב וללא כחל ושרק. היומנים נשמרו כארבעים שנה מוסתרים מעין רואה, וכאשר נחשפו פורסמו תחילה בהולנדית (על ידי בית ההוצאה האן), ולאחר מכן בלמעלה מעשר לשונות נוספות.
הספר תורגם לעברית על ידי שולמית במברגר, ויצא לאור לראשונה בהוצאת "כתר" בשנת 1985, בשם חיים כרותים: יומנה של אתי הילסום 1941–1943. בשנת 2002 יצאה לאור שוב במהדורה חדשה, תחת השם "השמיים שבתוכי".
רקע היסטורי
פלישת הנאצים להולנד הובילה לגל חרדה בקרב יהודי הולנד כאשר יהודים רבים ניסו לברוח לבריטניה או דרומה, עשרות התאבדו משום שחששו שתהיה רדיפת יהודים. דבר זה אומת כבר בקיץ 1940, אז החלו לצאת הגזירות באופן הדרגתי - מהקל אל הכבד. היהודים חשו כי הגזירות הן כאלה שניתן לעמוד בהן, והמשיכו לקוות שלא יוטלו עליהם גזרות נוספות בעתיד.
אך בשנת 1941, הנאצים הוציאו גזרות חדשות וקשות יותר על יהודים, ביניהן: איסור על כניסת יהודים למוסדות ציבור, פארקים, מקומות רחצה, מרוצי סוסים, בתי מלון, בתי קפה, מועדוני ספורט, תיאטראות, גנים ציבוריים, ריקודים ועוד. גם במרץ 1942, הנאצים הטילו גזרות נוספות ואסרו על היהודים לצאת ולטייל מחוץ לעיר ובכל מקום החלו להופיע שלטים של איסור כניסת יהודים. כשגיבורת הספר הולכת ברחובות הולנד, היא שמה לב לכל הגזרות הנוספות שהוטלו על היהודים ואף רואה מעשי רצח.
במאי 1942, היהודים חויבו לענוד את הטלאי הצהוב, טלאי שנשא את הכיתוב "JOOD" שמשמעותו "יהודי" בהולנדית. בחודש לאחר מכן, החלו שמועות על גזרות חדשות ליהודים ההולכות להיכנס לתוקף בקרוב, הכוללות: איסור לקנות אצל ירקן, מסירת האופניים שלהם, איסור לנסוע בחשמלית וחיוב לשהות בביתם כל ערב, משעה שמונה ועד לשעה שש למחרת בבוקר.
אתי הילסום ציינה כי ישנו רעב שהולך וגובר עקב מחסור כבד במזון. לקראת קיץ 1941, לפי עדותה של אתי, החלה הרעה נוספת במצבם של היהודים - מעצרים, מעשי טרור, שליחה למחנות ריכוז, והיעלמות שרירותית של קרובי משפחה כאשר ברקע רצות שמועות על שליחת כל היהודים למחנות ריכוז בפולין.
לאחר שנה, ביוני 1942, הגיעו אליהם ידיעות שכל יהודי הולנד יישלחו לפולין, ותחנת השידור האנגלית הודיעה שמאז אפריל בשנה שעברה נספו כ-700,000 יהודים בגרמניה ובארצות שכבשו הגרמנים.
ב-7 ביולי 1942, יצאה מודעה כי רכבת תצא שבוע לאחר מכן ב-1 וחצי בלילה והנסיעה בחינם, כאשר אסור לקחת חיות מחמד (אחד מחוקי נירנברג אסר החזקת כלבים וחיות מחמד בידי היהודים), ויש לקחת נעלי עבודה, שני זוגות גרביים וכף, טבעת נישואין אך לא חפצי זהב, כסף ופלטינה. המשלוחים ההמוניים למחנות החלו מיום 15.7.1942 ועד ליום 13.9.1942 - יום אחרי יום, כאשר כל משלוח כלל מאות עד אלפי אנשים. ב-29 ביולי 1942, המשלוחים מאמסטרדם הופסקו, והחלו יום למחרת (30 ביולי) ברוטרדם.
אתי הפסיקה לכתוב ביומנה בתקופה שבין 29 ביולי ל-15 בספטמבר 1942. במהלך תקופה זו, אתי החליטה להצטרף מרצונה האישי אל היהודים שנתפסו ונשלחו למחנה וסטרבורק, משום שהיא לא רצתה להתחמק מגורלם של היהודים. אתי שהתה במחנה מאוגוסט 1942 ועד לספטמבר 1943, שם עבדה בבית החולים. היא נשלחה לאושוויץ בספטמבר, ונרצחה בתאריך 3.11.1943 יחד עם 2,044 יהודים שנרצחו באותו יום באושוויץ.
רצח רוז פיזם
רצח רוז פיזם (בצרפתית: Rose Pizem) הוא רצח של הילדה רוז פיזם בת ארבע וחצי שנים בידי סבהּ ואמהּ, שאירע ב-12 במאי 2008, ונחשף ב-26 באוגוסט באותה השנה. המשפחה הסתירה את דבר הרצח במשך שלושה חודשים, אך לאחר פניית אמו של סבה של רוז לגורמי הרווחה נפתחה חקירה משטרתית שבסופה נמצאה גופתה של רוז במזוודה בנחל הירקון ב-11 בספטמבר 2008.
רקע משפחתי
הוריה של הילדה רוז פיזם, בנימין רון, תושב נתניה ומארי-שרלוט רנו-פיזם, נוצרייה מצרפת, התגוררו בישראל ובצרפת לסירוגין. רון נולד בצרפת אחרי מערכת יחסים קצרה בין אביו, רוני רון, למתנדבת נוצרייה בשם ביאטריס, שגידלה את רון בצרפת מבלי שהכיר את אביו רוני. רק אחרי לידת רוז, ובנוכחות אשתו מארי, פגש בנימין באביו רוני.
בישראל ניהלה מארי פיזם קשר רומנטי עם חמיה לשעבר, רוני רון, ולשניים נולדו שתי בנות.
בדצמבר 2007 אושפזה רוז בבית חולים בצרפת, ובעקבות האשפוז חשדה מארי פיזם שבתה עברה התעללות והזנחה כשהייתה בידי בעלה לשעבר בנימין רון. מארי פיזם ניהלה מאבק משפטי שבסופו עלה בידה לקבל משמורת על רוז, וזו עברה לגור עמה ועם רוני רון בישראל. בהמשך, מארי ורוני, שלא רצו בה, מסרו אותה במרץ 2008 לידי אמו של רוני, ויויאן. בתקופה זו, בה שהתה רוז אצל סבתא רבתא שלה, טענה זו שמארי לא התעניינה ברוז, אך רוני טיפל בה מדי פעם. ב-12 במאי באותה השנה, כחמישה חודשים מהיום שקיבלה מארי פיזם לחזקתה את הילדה, ויויאן ביקשה מרוני רון לרשום את רוז לגן, והוא ענה לה: "את לא תראי יותר את רוז." מאז נעלמו עקבותיה של רוז.
פרשת הרצח
כאשר שאלה ויויאן את בנה לגבי רוז, דיווח לה רון ששלח את הילדה למוסד פנימייתי סגור של חינוך מיוחד. ויויאן, שחשדה בכנות תשובתו של בנה, פנתה למועצה לשלום הילד, הן מחשש שהילדה מצויה במערכת חינוכית שאינה מתאימה לה והן מחשש שהיא נעדרת. ואולם, מידע זה הגיע למשטרה רק כחודש מאוחר יותר.
בבקשת אישור כניסה לארצות הברית מסרה האם כי בחזקתה שני ילדים בלבד (שתי הבנות ממערכת היחסים עם רוני), זאת טרם היעלמה של רוז.
כעבור שבועיים נוספים נמצאה בירקון, בתחומי תל אביב, המזוודה ובה גופתה של רוז ובגדיה.
רוז נקברה במונטסו, פרבר של פריז ב-22 בספטמבר 2008, בהשתתפות עשרות מלווים, בהם אביה וקרובי משפחה אחרים, נציגי הקהילה היהודית בצרפת ונציגת משטרת ישראל.
הכרעת בית המשפט
רוני רון ומארי פיזם הועמדו לדין באשמת רצח רוז. במהלך המשפט סיפר הסב רון כי הרג אותה בשוגג במהלך נסיעה, אך בהמשך החליף את גרסתו כ-15 פעמים. התביעה במשפט דחתה את הודאתו בנימוק שהוא מנסה לחפות על מעורבותה של האם מארי.
ב-19 במאי 2011 הרשיע בית המשפט המחוזי מרכז בהרכב בראשות השופט אברהם טל את רוני רון ברצח, ואת מארי פיזם בשידול לרצח: "גרסת הנאשם (רוני רון) לפיה רוז שברה את המפרקת ונחנקה כתוצאה מהמכה שהנחית על פניה נסתרת מממצאי הנתיחה... הנאשמת (מארי פיזם) פעלה באופן שמלמד על כוונתה שהנאשם יגרום למותה של רוז".
ב-13 ביוני 2011 גזר בית המשפט מאסר עולם על בני הזוג, מארי ורון.
ב-11 בדצמבר 2014 הרשיע בית המשפט העליון את מארי פיזם ברצח, ובכך הוחמרה העבירה שבגינה הורשעה ב-2011.
לאחר הרצח
בשנת 2010 הוקם בפארק הירקון גן המשחקים "גן רוז", על שם רוז פיזם.
ב-6 ביוני 2011 התאבדה איזבל דיי, סבתה של רוז ואמה של מארי, בקפיצה מגשר בנורמנדי שבצרפת, שם התגוררה. גופתה נמצאה כעבור יומיים בנהר הסן. מחקירת הרשויות לא הוכח קשר בין מעשה ההתאבדות לבין מעשה הרצח של רוז פיזם.
ב-24 באוקטובר 2022 דחה נשיא המדינה יצחק הרצוג את בקשת החנינה שהגישה מארי פיזם.
אלישי כדיר
אלישי כדיר (נולד ב-4 בנובמבר 1987) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת הפועל תל אביב עודפים מליגה א'. גובהו 2.03 מטר. במהלך הקריירה שיחק כדיר בעירוני רמת גן, הפועל גלבוע גליל, עמה זכה באליפות המדינה, מכבי תל אביב, מכבי חיפה, הפועל ירושלים, הפועל אילת, מכבי ראשון לציון, עירוני נס ציונה והפועל תל אביב. כמו כן שיחק כדיר בנבחרות הצעירות של ישראל ובנבחרת הבוגרת.
לאורך השנים שיחק כדיר בארבעה משחקי אולסטאר של ליגת העל: 2012, 2015, 2016 ו-2018. נכון ל-2019 מחזיק כדיר בשיא הנקודות למשחק אולסטאר בעקבות משחק האולסטאר ב-2012 בו קלע 40 נקודות.
תחילת הקריירה
כדיר נולד וגדל ביבנה. בגיל שבע התגרשו הוריו ואמו גידלה אותו כאם חד-הורית. דרכו בכדורסל החלה במחלקת הנוער של אליצור יבנה. בגיל התיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של תיכון בליך ברמת גן. ב-2005 העפיל תיכון בליך לגמר ליגת העל לתיכונים שם הפסידה לתיכון עמק החולה (שם שיחק יוגב אוחיון). במקביל שיחק כדיר בקבוצת הנוער של מכבי רמת גן ובעונת 2004/05 נבחר לשחקן העונה של מחוז הדרום על ידי האתר ספסל.
בצעירותו שיחק כדיר בנבחרות הצעירות של ישראל. ב-2005 השתתף עם נבחרת הנוער באליפות אירופה שנערכה בסרביה, בה זכתה ישראל במקום השביעי, בה קלע כ-16 נקודות ונטל כ-7 כדורים חוזרים בממוצע למשחק. ב-2006 שיחק עם נבחרת העתודה באליפות אירופה שנערכה בטורקיה זה זכתה הנבחרת במקום ה-12 והעמיד ממוצעים של כ-12 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים. ב-2007 שיחק שוב במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה שנערכה בסלובניה בה זכתה הנבחרת במקום השישי והעמיד ממוצעים של 13 נקודות וכ-4 כדורים חוזרים.
ליגת לאומית וליגת העל
כדיר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מכבי רמת גן בליגה הלאומית ושותף בארבעה משחקים במהלך עונת 2004/05 אשר בסיומה העפילה רמת גן לליגת העל. לאחר העפלתה לליגת העל החתימה רמת גן את כדיר על חוזה לשלוש שנים. בעונתו הראשונה בליגת העל לא זכה כדיר לדקות משחק משמעותיות (8.5 דקות בממוצע למשחק). בעונתו השנייה שיחק כ-13 דקות בממוצע למשחק וקלע כ-5 נקודות והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה. בעונת 2007/08 שיחק כ-15 דקות וקלע כ-7 נקודות.
לקראת עונת 2008/09 עבר כדיר להפועל גלבוע גליל. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק כ-22 דקות וקלע כ-9 נקודות בממוצע למשחק והעפיל עם הקבוצה לחצי גמר הפיינל פור. בעונת 2009/10 היה כדיר שחקן חמישייה קבוע וממוצעיו עלו לכ-26 דקות וכ-14 נקודות. גלבוע גליל זכתה באליפות המדינה בתום העונה וכדיר נבחר לחמישיית העונה ושחקן העונה בליגת העל.
בתום העונה עבר כדיר להפועל ירושלים. בשתי עונותיו הראשונות בירושלים זכה כדיר לדקות משחק משמעותיות אך במהלך עונת 2013/14 נפגע מעמדו בקבוצה בעקבות צירופו של ליאור אליהו ולאחר שקיבל הצעות ממספר קבוצות בחר כדיר לעבור להפועל אילת. בפברואר 2014 השתתף כדיר לראשונה בגמר גביע המדינה בכדורסל וקלע שתי נקודות במשחק בו הפסידה אילת למכבי תל אביב. בעונת 2014/15 שיחק כדיר כ-31 דקות וקלע כ-12 נקודות בממוצע למשחק והגיע עם אילת לגמר הפלייאוף שם הפסידה להפועל ירושלים. עונה לאחר מכן ירדו ממוצעיו ל-25 דקות ו-9 נקודות.
לקראת עונת 2016/17 עבר כדיר למכבי ראשון לציון שם שיחק כ-23 דקות וקלע כ-8 נקודות בממוצע למשחק. בשנים 2017–2019 שיחק כדיר בנס ציונה שם שיחק כ-20 דקות וקלע כ-6 נקודות בממוצע למשחק. באוגוסט 2019 חתם בהפועל תל אביב בשכר המוערך ב-50 אלף דולר לעונה.
כדיר מיעט לשחק במדי הפועל תל אביב וב-27 בפברואר 2020 חתם בבני הרצליה מהליגה הלאומית. זמן קצר לאחר הצטרפותו להרצליה הופסקה פעילות הליגה הלאומית בשל התפרצות הקורונה בישראל, ונקבע כי הרצליה והפועל חיפה, שהוליכו את הליגה באותו זמן, יעלו לליגת העל. כדיר עלה עם הרצליה לליגת העל ובעונת 2020/21 קלע כדיר כ-4 נקודות בכ-15 דקות בממוצע למשחק. ב-21 ביולי 2021 חתם באליצור איתו אשקלון מהליגה הלאומית.
נבחרת ישראל
כדיר שיחק לאורך הקריירה בנבחרת ישראל והשתתף בארבעה טורנירי יורובסקט. ביורובסקט 2011 שנערך בליטא קלע כ-6 נקודות למשחק. ביורובסקט 2013 שנערך בסלובניה קלע כ-5 נקודות למשחק. ביורובסקט 2015 שיחקה ישראל בשלב הבתים בצרפת וקדיר קלע כ-5 נקודות למשחק. ביורובסקט 2017 שנערך בחלקו בישראל שותף כדיר בשלושה משחקים מתוך חמישה בשלב הבתים בהם קלע כ-3 נקודות. לאורך הקריירה שיחק כדיר 31 משחקים במדי נבחרת ישראל בהם קלע 130 נקודות (ממוצע של כ-4 נקודות למשחק).
חייו האישיים
כדיר מחזיק באזרחות צרפתית בנוסף על זו הישראלית. כדיר היה במשך מספר שנים בזוגיות עם אלין לוי, שהשתתפה בתוכנית הריאלטי "האח הגדול".
ז'יל רימה
ז'יל רימה (בצרפתית: Jules Rimet; 14 באוקטובר 1873, תלה, צרפת - 16 באוקטובר 1956) היה נשיא התאחדות הכדורגל הצרפתית בשנים 1919–1942, ונשיא פיפ"א בשנים 1921–1954. הוא נשיא פיפ"א שכיהן בתקופה הארוכה ביותר, 33 שנים בתפקיד.
ביוזמתו של רימה, יחד עם הנרי דלוניי, גביע העולם בכדורגל הראשון מטעם פיפ"א נערך בשנת 1930 באורוגוואי. גביע ז'יל רימה, שהוענק לזוכת גביע העולם עד 1970, נקרא על שמו. הוא אף הקים את אחת מקבוצות הכדורגל הצרפתיות הוותיקות ביותר – רד סטאר סנט-אוון.
רימה מת בסירן שבצרפת ב-1956. בשנת 2004 הוא קיבל לאחר מותו את דרגת ההצטיינות של פיפ"א.
האמן (האמן ומרגריטה)
עיסוקיו
האמן עמל כהיסטוריון במוזיאון במוסקבה ותרגם מ-5 שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, לטינית ויוונית. באחד הימים הוא זוכה במאה אלף רובל בלוטו; הוא התפטר מעבודתו, שכר דירת 2 חדרים צנומה, מעין מרתף, והחל לעמול על הרומן שלו אודות פונטיוס פילטוס, הוא ידע כי יחתום אותו במילים: "הפרוקורטור החמישי של ארץ יהודה האביר פונטיוס פילטוס." אך לדאבון לבו כשניסה להוציאו לאור, שלושת עורכי-ספרות: לטונסקי, ארימן, ודפנוביץ’ נמנעו מפרסומו. עקב כך, הוא שקע בדיכאון ושרף את כתב-היד של הרומן שלו.
אהבתו
הוא מגולל בפני איוון בליבית את סיפור היכרותו עם בחירת ליבו – מרגריטה: הוא פגש אותה לראשונה בטברסקיה כשבידה זר פרחים צהובים – מבחילים לדידו. היא פנתה לסמטה והוא התחקה אחר עקבותיה. היא נעצה בו מבטה ועינייה היו גלמודות ושאלה: "האם הינך אוהב את פרחיי?” "לא “ השיב האמן. הוא אומר לאיוון: “אהבה קפצה עלינו כליסטים מזוין". מרגריטה הייתה נשואה, אך עם מאהבה, האמן, התראתה בערבים בדירתו. בהמשך דרכיהם נפרדות. האמן מסולק מדירתו בשל מכתב קובלנה-פלילית מאת אלוזיי מוגרץ’ - שכנו. הם נפגשים שוב לאחר שמרגריטה פונה לוולנד בבקשה להתראות עם אהובה עם תום נשף השטן.
מותו
האמן מת במרתפו על ידי לגימת היין המורעל של עזאזלו, אך לאמיתו של דבר גופתו מצויה בחדר מספר 118 בבית-החולים לחולי-נפש. למעשה, הוא זוכה לחיי שלווה ומצטרף לסוויטה של וולנד יחד עם אהובתו אל מסע מעל פני האדמה.
כותרת ראשית (סרט)
כותרת ראשית (באנגלית: The Front Page בתרגום מילולי; "העמוד הקדמי") הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית שנכתב ובוים על ידי בילי ויילדר בשנת 1974. בסרט כיכבו ג'ק למון ווולטר מתאו והוא מבוסס על מחזה של בן הכט וצ'ארלס מקארתור באותו השם משנת 1928, אשר עורר השראה לסרטים רבים נוספים ולסדרות טלוויזיה.
עלילה
כתב של העיתון "שיקגו אמריקן" הילדברנד "הילדי" ג'ונסון (ג'ק למון) עזב את עבודתו כדי להתחתן עם פגי גרנט (סוזן סרנדון) ולהתחיל בקריירה חדשה, כשהפושע ארל ויליאמס (אוסטין פנדלטון) נמלט מבית הסוהר לפני הוצאתו להורג. ארל מואשם בהריגת שוטר בשגגה. הקשר היחיד של ארל לקומוניזם הוא הכנת עוגיות מזל עם מסרים הדורשים את שחרורם של סאקו וונצטי, אך העיתונות הצהובה של שיקגו ציירה אותו כאיום מסוכן ממוסקבה. כתוצאה מכך, ההמונים להוטים לראותו מוצא להורג.
בזמן שהכתבים עמלים בסיקור המשפט, מתברר שארל כלל לא עזב את הכלא. והוא נכנס לחדר העיתונות של הכלא בזמן שהילדי לבדו נמצא שם. הילדי לא יכול לעמוד בפני הפיתוי בפני מה שיכול להיות הסקופ הגדול ביותר של הקריירה שלו. ובעידודו של עורך העיתון האסרטיבי, וולטר ברנס (וולטר מתאו), שמעוניין לשמור על הילדי בעבודה, מסקר עבורו את הסיפור. כל זה מתסכל את פגי, הלהוטה לתפוס את הרכבת לפילדלפיה ולהתחיל בחיים החדשים כפי שסוכם. כאשר ארל עומד להתגלות, מולי מאלוי (קרול ברנט), יצאנית ששוהה במקום אשר התיידדה עם ארל, יוצרת הסחת דעת על ידי קפיצה מהחלון בקומה השלישית.
כאשר ארל נתפס, הילדי ווולטר נעצרים על סיוע לחשוד נמלט, אבל משוחררים כאשר הם מגלים כי ראש העיר והשריף שתפו פעולה כדי להסתיר את החנינה שקיבל ארל ברגע האחרון על ידי המושל. וולטר מתעצבן על אובדן הכתב שלו ונותן לו את שעונו כמתנת פרידה. וכאשר הילדי ופגי עולים לרכבת בדרך להתחתן, וולטר מתקשר לתחנת הרכבת הבאה כדי לדווח להם שהאיש שגנב את שעונו נמצא ברכבת הנכנסת ויש לעצור אותו על ידי המשטרה.
ינשוף
ינשוף (שם מדעי: Asio) הוא סוג של עוף לילה דורס ממשפחת הינשופיים.
מיני ינשופים
בסוג 8 מינים:
אנטומיה
גודל הינשופים הוא כגודל תרנגולת צעירה, אך בגלל נוצותיהם התפוחות הם נראים גדולים יותר מגודלם הממשי; צבעם של הינשופים - חום מנומר; הכנפיים והזנב שלהם מחוספסים. רגליהם של הינשופים חזקות מאוד, קצרות ומכוסות בנוצות. מלבד זאת, כל רגל של הינשוף מצוידת בטפרים חדים, כאשר שתי אצבעות של הרגל פונות קדימה, והשתיים האחרות פונות אחורה. ראשו של הינשוף גדול ורחב, ועיניו נמצאות בחלק הקדמי של הראש ומופנות קדימה (כמו אצל בני האדם. אך אצל עופות אחרים מסוגו, עיניים בחלק הקדמי הן תכונה נדירה), ועל ידי כך מקנות לינשוף יכולת ראייה סטריאוסקופית. ככל דורסי הלילה, פרצוף-השמע משמש לקליטת צלילים וניתובם לפתחי האוזניים. צווארו של הינשוף ארוך וגמיש, דבר שמקנה לו יכולת לסובב את ראשו בזווית של עד 270 מעלות, אף יותר מחצי סיבוב ימינה ושמאלה.
אורח חיים
הינשוף פעיל רק בלילה וצד את טרפו בצורה הבאה: הוא עף בשקט מוחלט בחושך ואז הוא מתנפל על הטרף, הורג אותו בעזרת טפריו וקורע ממנו חתיכות בעזרת מקורו המאונקל. הינשופים מבחינים בטרף בעזרת עיניהם החדות המותאמות לראייה בלילה, ובעזרת חוש שמיעתם המחודד. לאחר סיום עיכול הטרף, הינשוף מקיא את החלקים שאינם יכולים להתעכל בגופו, כגון: נוצות, עצמות ושערות. גוש השאריות שהינשוף הקיא נקרא צנפה. מזונם העיקרי של הינשופים הוא: עופות קטנים מהם, מכרסמים, זוחלים, חרקים ודגים.
רבייה
הינשופים חיים בזוגות, והם מחלקים את הטיפול בצאצאים. הנקבה מטילה ביצים, ודוגרת עליהם. הזכר מביא מזון לגוזלים עד שהם לומדים לעוף ומסוגלים להזין את עצמם לבד. הינשופים אינם בונים קנים, אלא גרים במקומות נטושים וחשוכים כמו: גזעים חלולים של עצים, כוכים, סלעים, או קנים נטושים של ציפורים אחרות. הם מטילים בין 2 ל־9 ביצים לבנות (לעיתים נדירות מאוד גודל התטולה הוא 12 ביצים). הגוזלים יוצאים מהביצה עיוורים, ומכוסים בפלומה דקה.
בישראל
המין הנפוץ בישראל הוא ינשוף העצים
במיתולוגיה ובמקרא
שמו של הינשוף נגזר מקולות הנשיפה שהינשוף משמיע (בדומה לתנשמת שמשמיעה קולות נשימה), ואולי גם מהמילה "נשף", שפירושה "לילה".
הינשוף מוכר בתור סימן לעתידות, אך גם למעשי כשפים ובשורות רעות, וזאת משום העיניים שלו שנראות כאנושיות והקולות שהוא משמיע. ביוון העתיקה, ובעיקר באתונה, הינשוף היה בעל החיים אשר שויך לאלת החכמה - אתנה, פטרונית העיר אתונה. מסיבה זו נעשה לסמל המדע, ואף סמלם של מטבעות אתונה, בהם הוא מופיע בדרך כלל.
בתנ"ך
במקרא, הינשוף נזכר כאחד מהעופות הטמאים (בספר ויקרא), וכעוף חרבות (בספר ישעיה)
.
בתלמוד
בתלמוד (ברכות, נז:) מובא שהינשוף הוא אחד מהעופות שלא יפה לחלום ונקרא שם בשם קפופא.
אבישי ברוורמן
אבישי ברוורמן (נולד ב-15 בינואר 1948) הוא פרופסור לכלכלה, פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי. לאחר מילוי תפקידים בכירים ככלכלן בבנק העולמי, כיהן כנשיא החמישי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1990–2006). כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה (2006–2015), שימש כשר לענייני המיעוטים, יו"ר ועדת הכלכלה ויו"ר ועדת הכספים של הכנסת. חתן פרס ישראל לשנת תש"ף 2020 על מפעל חיים, על פועלו כנשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
ביוגרפיה
ברוורמן נולד ברמת גן. אביו, יעקב, יליד פולין, היה נגר ואימו, שרה, ילידת ליטא, הייתה גננת. סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בליך ברמת גן שם היה קפטן נבחרת הכדורסל. ב-1968 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות יתירה בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ולאחר מכן שירת כקצין בדרגת סגן ועסק בניתוח מערכות. למד לתואר שני באוניברסיטת תל אביב והמשיך את לימודיו לדוקטורט בכלכלה, בהנחייתו של פרופ' ג'וזף שטיגליץ, באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
הבנק העולמי
עם קבלת תואר דוקטור ב-1976, הצטרף לבנק העולמי בוושינגטון שבארצות הברית ושירת שם 14 שנה ככלכלן בכיר ומנהל חטיבה. במהלך אותן שנים הוביל מדיניות, מחקרים ותוכניות לפיתוח בדרום אמריקה, באפריקה, באסיה, במזרח התיכון ובמזרח אירופה. בתפקידו האחרון הופקד על המדיניות החקלאית של הבנק. במשך שנים אלו פרסם מאמרים רבים וערך ספרים העוסקים בנושאים הקשורים בכלכלת פיתוח, כלכלה חקלאית, ארגון תעשייתי, מדיניות ציבורית וניהול משאבים ומקורות מים.
אוניברסיטת בן-גוריון
באוקטובר 1990 התמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכיהן בתפקיד 16 שנים. באוניברסיטיה למדו אז כ-5,700 סטודנטים ובנאומו הראשון כנשיא הכריז כי האוניברסיטה תגדל משמעותית תחת שלושה עקרונות: מצוינות במחקר, פתיחת האוניברסיטה לאוכלוסיות מוחלשות, ובניית פארק טכנולוגי ־ תעסוקתי. בתקופת כהונתו הוקמו מכוני מחקר, בהם בית ספר קרייטמן ללימודי מחקר מתקדמים, המכון הלאומי לביו־טכנולוגיה בנגב על שם משפחת דה־פיצ'וטו ומכון אילזה כץ למדע וטכנולוגיה בתחום הננו־מטרי, וכן קרן לקידום מצוינות במחקר על שם הווארד ולוטי מרקוס ששוויה כ־450 מיליון דולר. ברוורמן גייס תמיכה גדולה מממשלת גרמניה למכונים לחקר המדבר בשדה בוקר, על שטח הצמוד לאוניברסיטה יזם הקמת פארק תעשיות והביא אליו את חברת התקשורת "דויטשה טלקום". כמו כן גייס תרומות מיוחדות לבניית תחנת רכבת וגשר, שחיברו את האוניברסיטה והפארק למרכז הארץ. בסוף כהונתו למדו באוניברסיטה כ-18,000 סטודנטים, בהם כ-400 סטודנים מהפזורה הבדואית.
בשנים 1991–2005 כיהן שלוש פעמים כראש ועד ראשי האוניברסיטאות (ור"ה), היה חבר הוועדה הציבורית לבחירת דירקטורים לבנקים (1993), שימש יו"ר פרס ירושלים לספרות (2003), יו"ר הוועדה לרפורמה במילואים במינוי שר הביטחון (2005) ודירקטור מטעם הציבור בחברות מכתשים אגן, חברה לישראל, אי־די־בי פיתוח ומפעלי ים המלח.