cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאליה
גאליה (בלטינית: Gallia) הוא שמו ההיסטורי, בתקופת הברזל ובתקופה הרומית, של אזור במערב אירופה החופף בגבולותיו לצרפת המודרנית ולאזורים נוספים ממערב לנהר הריין, בהם בלגיה, לוקסמבורג וחלקים מערביים של שווייץ, הולנד וגרמניה. באזור זה ישבו בתקופת האימפריה הרומית הגאלים, בני עם קלטי, שנפוצו אף מחוץ לגבולות גאליה. בין היתר, הם יישבו את המישורים בצפון איטליה, באזור שכונה על ידי הרומאים בשם גאליה קיסאלפינה (הצד הקרוב של הרי האלפים). החלק הנותר של גאליה היה "גאליה טראנסאלפינה" (גאליה שמעבר לאלפים), אלו היו שטחי גאליה שמצפון להרי האלפים ועד בלגיה של ימינו.
היסטוריה
מרבית הידע על גאליה מגיע ממקורות ארכאולוגיים. המקור הכתוב העיקרי להיסטוריה של הגאלים הם כתביו של פוסידוניוס מאפמאה שצוטטו על ידי טימגנס, יוליוס קיסר, ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס וסטרבון.בתקופת הברונזה המאוחרת יושבו האזורים של מזרח ודרום צרפת על ידי תושבים שדברו שפה פרוטו-קלטית המכונים בני תרבות אורנפילד (המאה ה-12 – המאה ה-8 לפנה"ס) מהם התפתחה תרבות האלשטאט שהתאפיינה ביכולת לייצור ועיבוד ברזל. עד שנת 500 לפנה"ס הפכה תרבות זה לתרבות השלטת במרבית שטחה של צרפת (למעט אזור האלפים והקצה הצפון מערבי).ברקע של תרבות האלשטאט החלה מתפתחת במאות ה-7 וה-6 לפנה"ס תרבות קלטית קונטיננטלית מוקדמת המכונה תרבות לה טנה שספגה השפעה ניכרת מהתרבויות המפותחות של היוונים, הפיניקים והאטרוסקים והחלה מתפשטת לאורך נהרות הסיין, הריין והאלבה. עד לסוף המאה ה-5 לפנה"ס התפשטה תרבות לה טנה בכל שטחה של גאליה וגם באזורים נוספים באירופה.במאות ה-4 וה-3 לפנה"ס התפשטו הגאלים הרבה מעבר לשטחה של גאליה הרומאית (אזור צרפת ובלגיה) ואף ישבו באזורים בצפון איטליה תוך שהם מהווים איום ישיר על האימפריה הרומית המתהווה. באזור ישבו לצדם בני עמים נוספים, כגון היונים והפיניקים שהתבססו לאורך חוף הים התיכון והקימו ערי נמל ונקודות מסחר כגון מסיליה (מרסיי של היום). בנוסף לכך לאורך החוף הדרום המזרחי התערבבו עמים ליגורים עם הקלטים ליצירת תרבות קלטית-ליגורית.במאה ה-2 לפנה"ס דרום מזרח גאליה (לאורך חוף הים התיכון) הפכה לאזור מפותח ומשגשג כלכלית, בצפון גאליה לעומת זאת נודעו מספר ערים שכללו את העיר המבוצרת אוואריקום (כיום בורז') עיר גדולה בת כ-40,000 תושבים, ואת הערים קנבאום (אורליאן), אוטריקום (שארטר) והאופידום ביבראקטה וכן מבצרים נוספים בהם השתמשו בזמן מלחמה. הערים המשגשגות של גאליה הים תיכונית הותקפו על ידי קואליציה של ליגורים וגאלים, ותושבי מסיליה פנו לעזרתה של רומא. הרומאים התערבו בסכסוך בגאליה ב-125 לפנה"ס וב-121 לפנה"ס השתלטה רומא על האזור הים תיכוני של גאליה שסופח לאימפריה הרומית וכונה בהמשך גאליה נארבוננסיס.
מלחמת גאליה
גאליה נכבשה על ידי יוליוס קיסר בשנים 58 - 50 לפנה"ס וסופחה לאימפריה הרומית. מלחמתו של יוליוס קיסר עלתה בחייהם של גאלים רבים, ורבים אחרים נמכרו כעבדים. הגאלים שנותרו הפכו לחלק מהאימפריה הרומית. בירת גאליה בימי הרומאים הייתה אופידום בשם לוגדונום (כיום ליון). לאחר הכיבוש, שימשה גאליה את הרומאים גם כ"ארץ גזירה" אליה הגלו יריבים פוליטיים, כך לאחר שהדיח אוגוסטוס קיסר רומא את ארכלאוס נשיא העם ביהודה מכיסאו, הגלה אותו לגאליה, בה מת ארכלאוס בשנת 16 לספירה והוא בן 39.
הגאלים נטמעו תוך כמה דורות בתוך האימפריה הרומית ותוך 200 שנה איבדו את זהותם הקלטית. הגאלים סיפקו חיילים ואפילו קיסרים לשליטה באימפריה. התרבות הקלטית של הגאלים נטמעה אף היא בתרבות היוונית-רומית של הכובשים; לא נותרו ממנה שרידים של ממש, והמעט הידוע מתבסס בעיקר על מקורות רומאיים. במקביל, נאבקו הרומאים בדרואידיות. גאליה הייתה חלק נאמן ואינטגרלי מהאימפריה הרומית. בעת משבר המאה השלישית קם בפרובינקיה ובסביבותיה שלטון עצמאי (המכונה "האימפריה הגאלית" במחקר לצורכי נוחות) קצר-ימים שנמשך למעלה מעשור, אך זה לא נבע בשום אופן משאיפות גאליות ייחודיות אלא ממניעיו הפוליטיים של המצביא פוסטומוס.
תקופת האימפריה הרומית המאוחרת
במאה החמישית לספירה, פלשו לאימפריה הרומית שבטים גרמאניים והביאו לנפילתה. בין הפולשים היו גם הפרנקים, שהתיישבו בגאליה. בעקבות כך, נטמעו התושבים הגאלים בתוך אותם השבטים.
המושל הגאלו-רומי העצמאי האחרון היה סיאגריוס, שאת ממלכתו כבש כלוביס הראשון. בתקופת שלטונו של כלוביס הראשון, נעלם השם "גאליה" ובמקומו נכנס לשימוש השם "ממלכת הפרנקים" (Regnum Francorum) או "פרנקיה" (Francia). השם מבטא את תפיסת הממלכה בתקופה זו כממלכה של אוכלוסייה ולא של שטח. "גאליה" נשאר שמה של צרפת בלטינית, במקביל לחלופות: "פרנקיה" ו"פרנקו-גאליה" (Francogallia, "גאליה הפרנקית").
לאורך המאות ה-6 וה-7, נמשך תהליך המיזוג בין האוכלוסייה הגאלו-רומית המקומית לאוכלוסייה הפרנקית (שהחל עוד לפני שלטון כלוביס הראשון, בצורת נישואי משפחות), עד שבסופו של דבר היו לחברה אחת.
ויז'ווה נובה
ויז'ווה נובה (באוקראינית: Нова Вижва, נובה ויז'ווה; בפולנית: Wyżwa Nowa) הוא כפר במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, על מסילת הרכבת ברסט-קובל, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
הכפר ויז'ווה נוסד בתחילת המאה ה-16, ובשנת 1548 הוענקו לו זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך. עם בניית תחנת רכבת בכפר בסוף המאה ה-19 הואץ פיתוחו הכלכלי של היישוב.
יהודי ויז'ווה נובה
יהודים התיישבו בוויז'ווה מראשיתו. לאחר פרעות ת"ח ות"ט השתקמה הקהילה ביישוב, והייתה כפופה לקהילת קובל. במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית ביישוב, והגיעה לכמחצית תושביו. בשנת 1897 נמנו בכפר כ-500 יהודים, ופעלו בו שני בתי כנסת. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-400 יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
ב-5 באוגוסט 1941 רוכזו יהודי הכפר בבית הכנסת בו, וכ-260 מתוכם נרצחו מחוץ ליישוב. בספטמבר ובדצמבר 1941 הוטלו על יהודי הכפר הנותרים תשלומי כופר גבוהים. בקיץ 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו, אליו הובאו יהודים נוספים מכפרי הסביבה. בסוף אוגוסט 1942 נרצחו כל יושבי הגטו. לפני האקציה הספיקו עשרות יהודים מהגטו להימלט ממנו, תוך הצתת בתיהם, אך רובם נתפסו בידי אוקראינים ונרצחו.
עשייה לשמה
עשייה לשמה הוא מונח בהלכה שמשמעותו הכנת תשמישי מצווה בכוונה מיוחדת לשם מצווה זו. ישנן חמש מצוות שחייבים לקיימן מלכתחילה לשמן, שאם לא – לא יצא בהן ידי חובתו או שנפסלו:
ראשית חכמה
הספר זכה לתפוצה רבה בקרב העם, ובייחוד במזרח אירופה. שמו של הספר הוא על-פי הכתוב: "ראשית חכמה יראת ה'".
תוכן הספר
הספר מחולק לחמישה "שערים" (חלקים) המביאים את עיקרי המידות עליהן צריך האדם לעבוד, והן: היראה, האהבה לה', התשובה, ההקפדה על קדושה וטהרה והענווה.
בסוף הספר, העתיק המחבר פרקים מתוך ספר 'מנורת המאור' לרבי ישראל אלנקאווה, חמישה במספר, אשר מצא בכתב-יד. הספר נדפס בוונציה בשנת 1578 וזכה לאחר מכן ליותר מ-50 מהדורות. כמו כן, יצאו לאור עיבודים וקיצורים שונים שלו ואף תרגום לספרדית ויידיש, וכל אלה זכו לפופולריות רבה.
מיונז
מיונז (מצרפתית Mayonnaise) או מיונית הוא רוטב סמיך המורכב בעיקר משמן צמחי ומחלמוני ביצה. השמן והחלמונים יוצרים תחליב יציב בצבע לבן-צהבהב המתובל בדרך כלל במלח, פלפל, חומץ מיץ לימון, ולעיתים, חרדל.
אטימולוגיה
תאוריות למקור השם הן הפועל הצרפתי "manier" שיכול להתפרש כ"ערבול" או "טריפה", וכן עיר הנמל הספרדית "Mahón", שבה ניצחו הצרפתים את הבריטים ב-1756.
הכנה
הכנת מיונז מתבצעת על ידי הוספה איטית של שמן לתוך תערובת של חלמונים, חרדל, חומץ ומלח תוך טריפה נמרצת של התערובת. הלציטין שבחלמונים ובחרדל פועל כחומר מתחלב. הוספה של המלח בסיום התהליך במקום בתחילתו עלולה לגרום להיווצרות כתמים לבנים. ניתן להשתמש במעבד מזון אך יש הטוענים כי מיונז שנטרף ביד עולה באיכותו על מיונז שהוכן במכונה.
שימוש
במטבח הצרפתי מיונז הוא בסיס חשוב לרטבים קרים. נהוג להגישו עם בשר עוף קר או ביצים קשות. בארצות השפלה נהוג להגיש מיונז עם צ'יפס. ברחבי העולם נהוג למרוח אותו על לחם כבסיס לכריך, להכין ממנו סלט תפוחי אדמה, סלט טונה ועוד.
סלמונלה
סלמונלה אנטריטידיס הוא זיהום חיידקי קשה. מקור התחלואה העיקרי מסלמונלה הוא אכילת ביצים לא מבושלות. בישראל תועדו מספר מקרים של הרעלת סלמונלה כתוצאה מאכילת מיונז מקולקל. האירוע הקשה ביותר אירע בבסיס צה"ל בדרום ב-1995 בו 260 חיילים נפגעו ואדם אחד נפטר כתוצאה מאכילת מיונז נגוע בסלמונלה שהוכן במטבח הבסיס.
דורון הרצוג
דורון הרצוג (כ"ג בסיוון ה'תשי"ז, 22 ביוני 1956 - כ"ה בניסן ה'תש"ע, 10 באפריל 2010) היה מורה דרך וחוקר ירושלים. מחקרו ופועלו עבור בית העלמין היהודי 'סמבוסקי' שהוזנח וחולל, היוו פריצת דרך לשיקום המקום בחייו ולאחר מותו. פעל רבות להנחלת ערכי הציונות ומורשת ירושלים במסגרות חינוכיות ובאמצעים בלתי פורמליים. נולד ונפטר בירושלים.
קורות חייו
נולד וגדל בירושלים בשכונת בקעה, בן לניצולי שואה. למד בבית הספר היסודי "דוגמה" ובתיכון הדתי הימלפרב. כנער פעל להקמת סניף בני עקיבא בקעה בירושלים, הדריך סיורי קבוצות, התנדב במד"א במהלך מלחמת יום הכיפורים, והיה חבר במועצת הנוער ובתנועת 'נוע"ם' – 'נוער מניע' שססמתו הייתה 'בלעדיך אי אפשר'- אמירה שהייתה נר לרגלו לאורך חייו. הרצוג שירת בנח"ל כחובש קרבי, ושימש בתפקיד זה במסגרת היאחזות הנח"ל מבוא דותן.
משנת 1979, התנדב הרצוג בחברה להגנת הטבע במשך למעלה משלושה עשורים, ובשנת 2008 קיבל פרס 'מדריך מתנדב מצטיין' כהוקרה על פועלו. הרצוג הוכשר כמורה דרך בשנת 1983 והדריך במסגרות שונות ובאופן עצמאי לאורך חייו.
בשנים 1979–1985 הועסק מטעם הסוכנות היהודית באגף 'הנוער החלוץ', ובמסגרת זאת יזם והגה את 'תוכניות שבת' שבה סטודנטים יהודים מחו"ל חוו שבת יהודית לראשונה וכן 'תוכנית בר מצווה' בארץ עבור סטודנטים מחו"ל. בשלוש השנים הבאות (85'-87'), הרצוג פעל כשליח מטעם בני עקיבא העולמית, בקהילה היהודית של מלבורן באוסטרליה. בשנים 1988–1996 עבד באגודת אכסניות נוער בישראל (אנ"א) במחלקת ההדרכה.
משנת 1998 חקר במסגרת מחלקת המחקר של הקרן למורשת הכותל המערבי.
במהלך חייו חקר באופן פרטי ואינטנסיבי נושאים שונים בהיסטוריה של ירושלים, והתמקד בעיקר בסוגיות שהרגיש שלא זוכות לסיקור הראוי להן.
הגותו ומחקריו
"במקום שאין אנשים השתדל להיות איש". (מסכת אבות) זהו משפט שליווה את הרצוג במהלך חייו. הרצוג פעל לשינוי עוול או פגם שראה במציאות באמצעים שהיו ברשותו כאדם פרטי, לרוב באמצעות המחקר והעלאת המודעות הציבורית בנושא. הוא האמין בתרומה של האדם הקטן, כל פעילות יומיומית וקטנה היא יסוד לשינוי. הרצוג חווה את הכיסופים לארץ ישראל וירושלים וראה בהקמת מדינת ישראל כמימוש הכיסופים לארץ. הוא ראה בירושלים כמקום המאחד מבחינה לאומית ורגשית של עם ישראל. הרצוג חי, נשם ודיבר ירושלים ואהב לצטט בהזדמנויות שונות את הפסוק: "אִישׁ אֶת רֵעהוּ יַעְזֹרוּ וְּלאִָחִיו יֹאמר חֲזָק"(ישעיהו מ"א ו') - הערבות הדדית והאמין באחריות של כל אדם על סביבתו הקרובה לו.
דורון הרצוג הדריך במהלך חייו נושאי מורשת קרב ופיתח רבות את הידע בתחום – בסן סימון, המושבה היוונית, שכונת בקעה. נוסף לאלו, נודע בחשיבתו מחקרו על קורות שכונת מקור חיים במלחמת העצמאות אשר לא זכתה לסיקור מקיף ורחב עד כה. שכונת מקור חיים התמודדה עם 'מצור בתוך המצור' שהוטל על ירושלים במלחמה, ותושביה ומגינה נאבקו בגבורה להחזקת השכונה במלחמה. הרצוג יחד עם דודיק כתר, יליד השכונה בעת המלחמה, חקרו ותיעדו את הנעשה בשכונה ואף קיימו כנס של הלוחמים בשכונה בשנת 1995. כמו כן הרצוג וכתר פעלו להקמת מצבה לזכר הנופלים בשכונה ולהנצחת זכרם ומעשיהם הראויים להוקרה.
הרצוג חקר במסגרת מחלקת המחקר של הקרן למורשת הכותל המערבי, ופרסם מאמרים שונים שאוגדו בספר לאחר פטירתו. הידע הרב תחומי ויכולת הלמידה שלו היו מפורסמים ברבים עד שכונה האנציקלופדיה המהלכת. ידיעותיו שרכש באופן אוטודידקטי ומחוץ למוסדות האקדמיים הובילו אותו לניתוח המקורות הראשוניים באופן בלתי אמצעי ולעיתים לחדש זווית שונה מהמקובל.
הרצוג אסף פרטי יודאיקה בנושאי ארץ ישראל (כגון קופסאות כחולות של קק"ל), ציונות, ירושלים והכותל המערבי, בהם גלויות ותצלומים נדירים שסייעו לו במחקריו ובהדרכותיו.
הוקרה
הוקרה על מפעל חיים כמדריך מצטיין בחברה להגנת הטבע.
אמסטלפיין
אמסטלפיין (בהולנדית: Amstelveen) היא עיר במחוז צפון הולנד, השוכנת מדרום לעיר אמסטרדם ובסמוך לה. אוכלוסייתה מונה 78 אלף תושבים. שם העיר נטבע בשל נהר אמסטל שלצידו היא שוכנת. מדובר בעיר שינה בעיקר בשל היותה סמוכה לאמסטרדם. בעיר מספר אתרים ידועים, כגון מוזיאון קוברה לאומנות מודרנית, יער אמסטרדם, פארק אמסטל, וכן טחנות רוח ובהן טחנה על גדות האמסטל אותה הנציח הצייר הנודע רמברנדט בציוריו. כן פועלים בעיר רכבת קלה מוזיאונית, המקושרת למוזיאון הטראם שבדרום אמסטרדם, ובתי מלאכה לגבינות וקבקבים הולנדים, המשמשים גם כמרכזי מבקרים ותיירים.
במרכז העיר, המכונה סטאטפליין, פועלים שני קניונים גדולים, בית קולנוע, וספרייה הכוללת גם ספרים בעברית. ברחבה הגדולה מתקיים מדי שבוע שוק גדול, שנחשב לאחד השווקים הידועים בהולנד. כמו כן, בעיר נמצא בית הספר הבינלאומי של אמסטרדם.
קווי התחבורה הציבורית המרכזיים בעיר (קו טראם מס' 5 וקו מטרו מספר 51), מגיעים גם למרכז אמסטרדם. סמוך לעיר נמצא שדה התעופה סכיפהול.
באמסטלפיין קהילה גדולה של מהגרים מיפן, וכן מהודו ומבריטניה. כן קיימת בה קהילה של יהודים וישראלים.
אבישי ז'אנו
אבישי (יעיש) ז'אנו (נולד ב-19 ביולי 1970 בנצרת עילית) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת המגן הימני והקשר האחורי.
קריירה
מעונת 1995/1996 החל לשחק במדי מכבי חיפה בה שיחק תשע שנים וזכה עם הקבוצה בעונת 1997/1998 בגביע המדינה וכן בעוד מספר תארים, בהם 3 אליפויות, בעונות 2001 עד 2004. בעונת העפיל עם הקבוצה לליגת האלופות. ברוב שנותיו במכבי חיפה שימש בועט הפנדלים הקבוע של הקבוצה. בעונת 2004/2005 עבר לשחק במדי הפועל נצרת עילית בהם שיחק שתי עונות ושימש כקפטן הקבוצה.
חיים אישיים
ז'אנו נשוי בשנית. יש לו שלושה ילדים מאדתו הראשונה וילד אחד מאשתו השנייה. כיום עוסק ז'אנו במכירת רכבי יד שנייה.
וולקו צ'רבנקוב
וולקו ולב צ'רבנקוב (בבולגרית: Вълко Велев Червенков; 6 בספטמבר 1900, זלאטיצה, נסיכות בולגריה – 21 באוקטובר 1980, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית), היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה ותוך יישום שיטת הסלאמי ורדיפת מתנגדי המשטר, הפך את המדינה לגרורה סובייטית מלאה. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה צ'רבנקוב ממובילי ההתנגדות לרדיפת יהודי בולגריה, אך בתקופת כהונתו כראש הממשלה, הופסקה עליית יהודי בולגריה לישראל, נסגרו מוסדות קהילתיים כגון בתי ספר, בתי העם ובית החולים בסופיה ונרדפו חלק מבניה בשל זיקה דתית או ציונית.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1919 הצטרף צ'רבנקוב למפלגה הקומוניסטית ובספטמבר 1923 נטל חלק בניסיון ההפיכה הכושל שהובילו חברי המפלגה ודוכא בכוח רב על ידי הצבא הבולגרי. ב-1925 נמלט צ'רבנקוב לברית המועצות, הועסק כמנהל בית ספר ונמנה עם חוג מקורביו של יוסיף סטלין. ב-1941 מונה למנהל תחנת הרדיו "חריסטו בוטב" שהפיצה תעמולה פרו קומוניסטית ואנטי נאצית.
כהונת ראש הממשלה
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה ובמקביל התחוללה ברחבי הממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת. קימון גאורגייב הפך לראש הממשלה ומנהיגי המפלגה הקומוניסטית הורשו לחזור לבולגריה. צ'רבנקוב וגיסו גאורגי דימיטרוב חזרו ותפסו עמדות מפתח במפלגה ובהמשך בממשלה הבולגרית. ב-1947 מונה צ'רבנקוב לשר התרבות וב-1949 לסגן ראש הממשלה ומזכיר כללי של המפלגה הקומוניסטית. עם מותו של וסיל קולארוב מונה צ'רבנקוב לתפקיד ראש הממשלה. צ'רבנקוב היה סטליניסט, פעל לביסוס כלכלה ריכוזית ובכלל זה קולקטיביזציה של ענף החקלאות. בתקופתו הגיעה לשיאה רדיפת מתנגדי המשטר, אשר מאות מהם נשלחו למחנות עבודה וחלקם כמו ראש הממשלה לשעבר ניקולה מושאנוב הוצאו להורג בידי סוכני המשטרה החשאית. צעדיו הנוקשים של צ'רבנקוב הקימו עליו מתנגדים מתוך המפלגה הקומוניסטית ועם מותו של סטלין חל כרסום זוחל במעמדו. ב-4 במרץ 1954 התפטר מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית לטובת טודור ז'יבקוב וב-17 באפריל 1956 התפטר גם מכהונת ראש הממשלה. בתקופת כהונתו של צ'רבנקוב התחולל אירוע הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה שגרם למתיחות קשה ביחסי שתי המדינות.
אחריתו
בין 1956 ל-1961 כיהן צ'רבנקוב כסגן ראש הממשלה. בשלהי 1957 סולק צ'רבנקוב מחזית המולדת הבולגרית וב-1961 נאלץ להתפטר מתפקידו כסגן ראש הממשלה ומחברותו בפרלמנט. ב-1962 סולק גם מהמפלגה הקומוניסטית. ב-1969, לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה שבה נטל הצבא הבולגרי חלק פעיל, החליטה הנהגת המפלגה הקומוניסטית להשיב לצ'רבנקוב את חברותו במפלגה, כמחווה. צ'רבנקוב לא חזר להנהגת המפלגה ונותר חבר מפלגה מן המניין עד יום מותו. ב-1980 הלך צ'רבנקוב לעולמו בסופיה והוא בן 80 שנים.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה נמנה צ'רבנקוב עם מובילי המאבק נגד רדיפות יהודי הממלכה. לאחר כניסת הצבא הגרמני לבולגריה ירדו הקומוניסטים למחתרת. מרבית מנהיגי המפלגה ובכלל זה צ'רבנקוב חיו בגלות זה שנים אחדות. מידת השפעתה על הציבור בבולגריה לא הייתה מקיפה, אך היא הביעה עמדות נחרצות נגד פגיעה ביהודי בולגריה. ב-21 בנובמבר 1941 נאם צ'רבנקוב בתחנת השידור הקומוניסטית "חריסטו בוטב". בנאומו תקף בחריפות את המדיניות האנטישמית של הממשלה הבולגרית. ב-26 באוגוסט נאם שוב ותקף את העיתון האנטישמי "דנס", את המלך בוריס השלישי ואת ראש הממשלה בוגדאן פילוב. צ'רבנקוב המשיך בסדרת נאומי רדיו שבהם כינה את השלטון בבולגריה "כנופיה בזויה", ציין שהעם הבולגרי מתנגד לכל שנאה על רקע גזעי ועליו להתאחד נגד הפגיעה ביהודי הממלכה, מיעוט נאמן ושומר חוק.
ביולי 1942 הגיש פילוב לפרלמנט הבולגרי הצעת החוק המאפשרת לממשלה הבולגרית לאחוז בכל האמצעים העומדים לרשותה כדי לפתור את "בעיית היהודים" בממלכה. החוק אושר ברוב גדול, בעקבותיו הוקם הקומיסריון לשאלות יהודיות ובראשו עמד אלכסנדר בלב שהיה מראשי הארגון האנטישמי ראטניק. בנאומו בעקבות אישור הפרלמנט, כינה צ'רבנקוב את החוק מביש ומטיל קלון על בולגריה והזהיר שהמשך רדיפות היהודים היא טעות מסוכנת. בכרוז שהפיצה המפלגה הקומוניסטית בערי בולגריה נכתב בין השאר:
ב-11 בספטמבר 1942 איים צ'רבנקוב בנאומו על אלכסנדר בלב וציין שבלב עתיד לתת את הדין ויהיה זה דין צדק ללא כל רחמים.
בתקופת כהונתו כראש הממשלה ולאחריה
יחסו של צ'רבנקוב לקהילה היהודית בבולגריה בתקופת כהונתו ולאחריה היה שונה בתכלית מיחסו בתקופת מלחמת העולם השנייה. במהלך כהונתו נרדפו מוסדות, גופים ואזרחים שהיו בעלי זיקה השונה ממדיניות המפלגה הקומוניסטית ובכלל זה בעלי סממנים לאומיים חוץ בולגריים או דתיים. בתקופתו נסגרו כל בתי הספר היהודיים והמבנים נמסרו לשלטונות. גם בתי הספר הטכניים של רשת אורט ובית החולים היהודי בסופיה נסגרו והמבנים נמסרו לידי השלטונות. ב-1952 הפסיקו השלטונות הבולגרים להעניק אשרות יציאה לבני הקהילה אשר ביקשו לעלות לישראל. גישתו של צ'רבנקוב הובילה לתסכול ותסיסה בקרב הקומוניסטים היהודים וחלקם אשר נשאו בתפקידים רשמיים התפטרו או סולקו מתפקידם. במרץ 1953 בוצע טיהור בקהילת פלובדיב בשל "אלמנטים ציוניים חתרניים המצויים בה, סטיות לאומניות ושגיאות פוליטיות". הוטל איסור על כל פעילות בעלת קונוטציה יהודית בכל מוסד חינוכי ובכלל זה הדלקת נרות חנוכה ושירה בעברית. הנהגת הקהילה, מורים, גננות ובעלי תפקידים אחרים סולקו מתפקידיהם וחלקם נעצרו.
ב-1956, במהלך אירועי המרד ההונגרי נשא צ'רבנקוב נאום ובמהלכו האשים אלמנטים יהודיים במפלגה הקומוניסטית ההונגרית בליבוי המרד. ראשי הקומוניסטים היהודים שלחו מכתב מחאה ובו ביקורת חריפה על צ'רבנקוב. בתגובה, ביטל הפוליטביורו את הקונסיסטוריה היהודית ואת ועדי הקהילות ומינה במקומם מועצות מטעם המפלגה הקומוניסטית. כך בוטלו כל ההתאגדויות הפוליטיות והקהילתיות של יהודי בולגריה עד לתום השלטון הקומוניסטי בבולגריה.
קמינגטוניט
קמינגטוניט הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) של ברזל, מגנזיום והידרוקסיד, השייך לתת הקבוצה קלינו-אמפיבול בקבוצת האמפיבול, והוא גם שמה של קבוצת מינרלים הכוללת את הקמינגטוניט.
הרכב
נוסחת המבנה הכימי של הקמינגטוניט היא Mg,Fe2+)7Si8O22(OH)2). נוסחה זו זהה לנוסחת המינרל הנפוץ יותר אנתופיליט שהוא פולימורף אורתורומבי של הקמינגטוניט המונוקליני.
הקמינגטוניט נמצא באמצעיתה של קבוצה בת שלושה מינרלים איזומורפיים (כלומר תרכובות דומות בהרכבן) היוצרים ביניהם תמיסה מוצקה, שבה כמויות משתנות של מגנזיום וברזל, והקרויה קבוצת הקמינגטוניט. המינרל העשיר יותר בברזל קרוי גרונריט. במינרל זה היחס בין כמות המגנזיום לסה"כ כמות המגנזיום והברזל במינרל נע בין 0 ל-0.29. המינרל העשיר יותר במגנזיום קרוי מגנזיו-קמינגטוניט, ובו היחס בין כמות המגנזיום לסה"כ כמות המגנזיום והברזל במינרל נע בין 0.7 ל-1. בקמינגטוניט היחס בין כמות המגנזיום לסה"כ כמות המגנזיום והברזל, על פי ההגדרה המקובלת, נמצא בין שני קצוות אלו כלומר בין 0.3 ל-0.69, והוא הנפוץ מבין השלושה.
ריכוזי הסידן, הנתרן והאשלגן בקמינגטוניט נמוכים. עם זאת קמינגטוניט נוטה יותר להחלפה של אטומים בסידן מאשר האנתופיליט. לעומת זאת בקמינגטוניט יש תכולה נמוכה יותר של Fe+3 ושל אלומיניום מאשר באנתופיליט.
קיים דמיון בין ההרכב של קמינגטוניט לבין הרכב של מינרלים אמפיבוליים אלקליים אחרים כדוגמת ארפוודסוניט או גלאוקופן-ריבקיט. עם זאת כמעט שלא נוצרת תמיסה מוצקה בין הקמינגטוניט למינרלים אלו בשל ההבדל בצורת הגבישים וחוסר האפשרות להחלפה בין יסודות אלקליים ויסודות פרו-מגנזיים (ברזל-מגנזיום, כלומר השייכים לקבוצת מתכות המעבר) בתוך מבנה האמפיבול.
גם מנגן יכול להחליף את הברזל או המגנזיום בקמינגטוניט, כשהוא מחליף את האטום באתר B. מינרלים שבהם בוצעה החלפה כזו מצויים בתצורת ברזל הפסים מותמרת בדרגה גבוהה ואז נוצרים המינרלים טירודיט (Mn2Mg5Si8O22(OH)2) או דנאמוריט (Mn2Fe5Si8O22(OH)2) או שילוב ביניהם.
קריסטלוגרפיה
הקמינגטוניט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" 2/m\, וחבורת סימטריות מרחבית C2/m. הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=9.53, b=18.23Å, c=5.32Å, וגודלה של זווית β הוא 101.97°. ככל מינרל בקבוצת האמפיבול בנוי הקמינגטוניט משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או ברזל.
תכונות פיזיקליות
המינרל מופיע בדרך כלל כמקבצים סיביים קורנים באורך עד 20 ס"מ, עמודיים, להביים, או גרגיריים (גבישים בלתי מפותחים). גבישים בודדים נדירים מאוד. לקמינגטוניט יש פצילות מושלמת המצטלבת בזוויות של 56° ו-124° (האופייניות לקבוצת האמפיבול). הקשיות של המינרל בינונית, 6-5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.35 גרם לסמ"ק. גבישים תאומים נפוצים. צבעו וצורתו דומים מאוד לאלו של המינרלים אנתופיליט וגדריט ונדרשת בדיקה במעבדה בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן על מנת להבדיל בין השלושה.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי. מקדמי השבירה של הקמינגטוניט הם: nα=1.639-1.671, nβ=1.647-1.689 ו-nγ=1.664-1.708, המקדמים גדלים ככל שתכולת הברזל גדלה. השקיפות של גבישי הקמינגטוניט נעה משקיפות מלאה דרך שקיפות למחצה ועד אטומה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של ירוק כהה, חום, חום שחרחר, אפור. בשקף מנוסר הקמינגטוניט חסר צבע עד ירוק חיוור. הברק של הקמינגטוניט הוא זגוגי או משיי, והנפיצה שלו חלשה. הקמינגטוניט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש עד בינוני (תלוי בתכולת הברזל). משתי זוויות הוא נראה חסר צבע, ומזווית שלישית הוא נראה חסר צבע עד ירוק חיוור.
שימושים
יש שימוש מועט למינרל קמינגטוניט, והוא משמש מעט כמינרל לאספנים. חבר אחר בקבוצת הקמינגטוניט, המינרל גרונריט, נכרה לשימוש כאזבסט במזרח פרובינציית טרנסוואל שבדרום אפריקה תחת השם המסחרי אמוסיט. מקור השם בחברת הכרייה "מכרות האזבסט של דרום אפריקה" שראשי התיבות של שמה באנגלית (Asbestos Mines of South Africa) הם "אמוסה". לאזבסט יש שימושים תעשייתיים רבים למרות סיכוני הבריאות שהוא גורם (אבק אזבסט הוא חומר מסרטן), והוא מיוצר ממינרלים רבים שלהם צורה סיבית. המינרלים סרפנטין וטרמוליט נחשבים מינים טובים יותר לשימוש כאזבסט, משום שסיביהם גמישים יותר ועמידותם למתחים גדולה יותר, אבל גם לאזבסט מגרונריט יש שימושים.
מקור
קמינגטוניט מצוי בסלעים עשירים במגנזיום שעברו התמרה וכן באמפיבוליטים. המינרל מצוי בדרך כלל יחד עם מינרלים כדוגמת הורנבלנדה או אקטינוליט, קלינוכלור מגנזי, טלק, סרפנטין-אנטיגוריט או פירוקסן שעבר התמרה. קמינגטוניט עשיר במגנזיום עשוי להימצא יחד עם אנתופיליט.
קמינגטוניט נמצא גם בסלעי יסוד פלסיים כדוגמת דקיט. קמינגטוניט עשוי להיווצר בשלב מאוחר בסלעי יסוד כדוגמת בזלת ונוריט, אבל כמעט שאינו מופיע בסלעי עשירים בסיליקה. סוגים עשירים במנגן מצויים בסלעים מותמרים עשירים במנגן. הסוג גרונריט מאפיין את תצורת ברזל הפסים המותמרת של אזור ימת סופיריור ושל חגורת לברדור. בהתמרה מתקדמת (התמרה שבמהלכה הטמפרטורה והלחץ עולים) הקמינגטוניט והגרונריט עוברים התמרה לחברים בקבוצות האוליבין והפירוקסן (היפרסתן ואנסטטיט). התמרה נסוגה (התמרה שבמהלכה הטמפרטורה והלחץ יורדים) יכולה לגרום לשחזור הקמינגטוניט כמו גם אמפיבולים אחרים של ברזל ומגנזיום.
תפוצה
הקמינגטוניט הוא מינרל נפוץ. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את האתר בסמוך לעיירה קמינגטון (Cummington) במחוז המפשייר (Hampshire) שבמדינת מסצ'וסטס (שם נמצא המינרל לראשונה), ובתצורת הברזל של מחוז ג'קסון (Jackson County Iron Formation) שבארצות הברית; בתצורת הברזל ואבוש (Wabush Iron Formation), לברדור סיטי (Labrador City), בלברדור שבפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור שבקנדה; בנפת מייאמורי שבמחוז איוואטה ביפן; בקומפלקס גרבל היל-גלן פיין (Garabal Hill-Glen Fyne complex) שבסקוטלנד; ובנורדמרק שבמחוז ורמלנד (Värmland) שבשוודיה.
ג'ון מולנאר
ג'ון רוברט מולנאר (באנגלית: John Robert Moolenaar; נולד ב-8 במאי 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת מישיגן מאז 2015. מולנאר, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה טרם היבחרו אל הקונגרס האמריקאי חבר בית המחוקקים במישיגן — תחילה בבית הנבחרים המדינתי בשנים 2003–2008 ואחר כך בסנאט בשנים 2011–2014.
ביוגרפיה
מולנאר נולד ב-8 במאי 1961 במידלנד שבמישיגן, צאצא למשפחה של הולנדים-אמריקאים. בשנת 1983 קיבל תואר ראשון ממכללת הופ (Hope College) השוכנת בעיר הולנד שבמישיגן. ב-1989 השלים מולנאר באוניברסיטת הרווארד לימודי תואר שני במנהל ציבורי. בהכשרתו מולנאר כימאי, ובעבר עבד בחברת "דאו כימיקלים" במשך שמונה חודשים בטרם נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית. מולנאר עבד גם כעוזר פרלמנטרי עבור ביל שוּטֶה (Schuette), חבר בסנאט המדינתי של מישיגן. טרם היבחרו אל בית המחוקקים היה חבר במועצת העירייה של מידלנד בין השנים 1997–2000.
בבחירות 2002 נבחר אל בית הנבחרים של מישיגן, שם מילא שלוש תקופות כהונה. ב-2010 נבחר לסנאט המדינתי של מישיגן, והחל את כהונתו ב-1 בינואר 2011. בבחירות 2014 התמודד מולנאר אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הרביעי של מישיגן. בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית באוגוסט 2014 גבר מולנאר על פול מיטשל עם 52.4% מהקולות. ביום הבחירות הכלליות נבחר אל הקונגרס האמריקאי כשגרף 56.5% מקולות הבוחרים.
מולנאר הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2015, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. בשנת 2019 מולנאר ועמיתו לייצוג מישיגן בבית הנבחרים אנדי לוין הציגו חקיקה לעיכוב בן שנתיים של כל גירוש עיראקים בארצות הברית חזרה לעיראק.
בדצמבר 2020 נמנה מולנאר בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש מעלה הכרמל
היסטוריה
במרץ 1957 אמר שר הבריאות ישראל ברזילי שמבנה בית החולים בעכו אינו מתאים לתפקידו, אולם לא ניתן לסגור את בית החולים ללא הקמת בית חולים אחר, ושהדבר דורש כסף רב. בנובמבר 1957 הודיע שר הבריאות שמשרדו פועל להקים בית חולים אזורי גדול לחולי נפש בצפון הארץ. רעיונות שונים עלו למיקום בית החולים, בהם צפת, נצרת, מצפון לכפר העבודה מזרע, בסמוך למע'אר ועל הר הכרמל. ד"ר זיגפריד פליגלמן, שהיה אז הפסיכיאטר המחוזי במחוז חיפה והצפון, ניסה לקדם את הקמת בית החולים על הר הכרמל, אולם בשל התנגדות התושבים בסביבה, הרעיון לא צלח. בספטמבר 1962 התלבטו במשרד הבריאות האם לבנות את בית החולים בחיפה, כך שימצא בקרבת בית חולים רמב"ם, או בעכו, בסמוך למקום בו היה בית החולים בכלא עכו, באופן שיקל לקלוט את עובדיו. בסוף אוקטובר 1962 הודיע יצחק רפאל, סגן שר הבריאות, שבית החולים יוקם בעכו. במאי 1963 הודיעו במשרד הבריאות שאותר מגרש בחיפה להקמת בית החולים. בתחילת יולי 1963 הודיע רפאל שיוקמו שני בתי חולים שבכל אחד 250 מיטות, אחד בעכו ואחד בדרום חיפה בדרך לטירת כרמל. ב-20 באוקטובר 1963 הונח אבן פינה לבית החולים בחיפה, ליד כפר זמיר.
בשנת 1965 שונה התוכנית לבית החולים. קיבולת בית החולים הוגדל ל-400 מיטות אשפוז ומיקומו עבר דרומה אל טירת כרמל. בשנת 1969 בעת הצגת תוכנית אב לפיתוח האשפוז הפסיכיאטרי של משרד הבריאות אושרו כבר תוכניות הבניה של בית החולים. בית החולים תוכנן על ידי אבא אלחנני בצורה של כפר נופש או שכונת מגורים קטנה, עם חדרי מלאכה, תרבות ובידור, מרכז מסחרי קטן ובית כנסת. הקמת בית החולים עוררה מחלוקת בטירת כרמל בין תומכים שהדגישו את מקומות העבודה הרבים שיספק בית החולים, למתנגדים שחששו בתווית שלילית על היישוב. בתחילת 1971 הודיע סגן מנכ"ל משרד הבריאות שעומדים להתחיל בבנייה, לאחר שהתנגדות המועצה המקומית הוסרה. במרץ 1972 פורסם בעיתנות "עתה עומדים להוציא מכרזים לבנייה" של בית החולים ובהמשך החודש פורסם שבית החולים נמצא בבנייה.
הקמת בית החולים הושלמה במאי 1978 והיא נפתחה רשמית בתחילת ספטמבר 1978 בנוכחות שר הבריאות. בית החולים יועד לקלוט את החולים בבית החולים בעכו, אולם העברת החולים עוכבה על ידי צוות בית החולים בעכו, שחשש לפיטוריו עם סיגרת בית החולים בעכו. בנובמבר 1979 טען מנכ"ל משרד הבריאות שמיטות בבית החולים נותרות ריקות בגלל מחסור בתקנים לעובדים, ושחולים המפונים מבית החולים בעכו מועברים לבתי חולים פרטיים.
בעקבות שישה מקרי התאבדות בבית החולים, הוקמה בשנת 1981 ועדת חקירה שמצאה בבית החולים ליקויים מנהליים. בעקבות זאת, הציעו במשרד הבריאות למנהל בית החולים, מריוס ארדרייך, לעבור לתפקיד אחר. בסוף שנת 1981 עמד תקן בית החולים על בין 240–270 חולים. בשנת 1984 לא ניתנו טיפולים מסוימים לחולים בהיעדר רופא מרדים בבית החולים.
בשנת 2008 התוכנית "כלבוטק" חשפה מקרי התעללות במטופלים במקום. בשנת 2014 שונה שם בית החולים במטרה להדגיש את היותו של בית החולים בית חולים אזורי לכל אזור חיפה, ולמתגו מחדש כנותנת רמת שירות גבוהה יותר.
בשנת 2015 נפתח בבית החולים חדר מיון חדש.
שירותים
בית החולים מעניק שירותי אשפוז לאוכלוסיית צפון ישראל, כחצי מיליון אנשים, מחיפה והקריות ועד חדרה. המטרה המרכזית של בית החולים היא שיפור בריאותם הנפשית ותפקודם של החולים, לצד התייחסות וסיוע למשפחותיהם. הטיפול ניתן במסגרת שבע מחלקות, חלקן סגורות וחלקן פתוחות, בהן מאושפזים נפגעי נפש בוגרים, נוער (במחלקה נפרדת) וקשישים (מחלקה פסיכוגריאטרית). בנוסף, ניתנים בו שירותי אשפוז יום לחלק מהחולים, הכוללים טיפול יום לנוער, טיפול יום תעסוקתי, מרפאה לילדים ונוער, מרפאה למבוגרים ומרפאה לקשישים. בבית החולים קיימת גם יחידה לדיור זמני – היחידה למגורים טיפוליים אינטנסיביים, בה מתגוררים מטופלים עם מאפייני תפקוד ופוטנציאל שיקומי להתקדמות למגורים מחוץ לגבולות האשפוז.
במתחם בית החולים פועל בית ספר לחינוך מיוחד בשם "מאור", בו לומדים בני נוער המאושפזים במחלקת הנוער של בית החולים או באשפוז יום. מסגרת בית הספר משלבת טיפול נפשי, לימודים על פי תוכנית משרד החינוך והכנה תעסוקתית. הפעילויות הטיפוליות לנוער כוללות גם עבודה התנדבותית בפינת חי ובחממה שבשטח בית החולים.
בית החולים מעניק שירותים במסגרת הקהילה, בשלוחות במתכונת מרפאה, הממוקמות ביישובים טירת כרמל, קריית חיים, קריית מוצקין, קריית ביאליק, קריית ים, קריית אתא, קריית טבעון, נשר, דלית אל-כרמל, עוספיה, בתחנה לטיפול בילדים ונוער בהדר הכרמל בחיפה ובבית המעצר "קישון" לשם בדיקות עצירים עם צו הסתכלות פסיכיאטרית.
בית החולים מסונף לבית הספר לרפואה של הטכניון, ומשמש כמרכז מחקר, הוראה והתמחות בפסיכיאטריה לרופאים מתמחים ולסטודנטים לרפואה. בנוסף לכך, המרכז מהווה מוקד להתנסויות, התמחויות ופרקטיקום קליני לסטודנטים בתחומי הסיעוד, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, קרימינולוגיה, ריפוי בעיסוק, דרמה-תרפיה וטיפול באמנות, מטעם אוניברסיטת חיפה ומוסדות אקדמאיים אחרים בצפון.
בית החולים שם דגש על גינון ואסתטיקה של המתחם הפיזי וזוכה מדי שנה ב"כוכבי יופי". ב-2010 זכה ב"דגל היופי" מטעם המועצה לישראל יפה בתחרות "בית חולים נאה בישראל יפה".
מנהלים
עם הקמתו מונה למנהל בית החולים, ד"ר מריוס ארדרייך, שהיה מנהל בית החולים בעכו. באמצע שנות ה-80 כיהנה כמנהלת בית החולים ד"ר קטיה פילוסוף. ד"ר מיכאל שניידמן כיהן כמנהל בית החולים במשך 14 שנים, עד צאתו לפנסיה בשנת 2006. בשנים 2006–2008 ניהל את בית החולים ד"ר אלכסנדר גרינשפון. מסוף 2008 מכהן כמנהל בית החולים, ד"ר יעקב פולאקביץ.
אש (פירושונים)
{{פירושונים|* אש – תהליך חמצון מהיר של גזים הנפלטים מחומר דלק, תוך שחרור חום ואור, המאופיינים בדרך-כלל על ידי להבות.
אישים:
ראו גם
}}
ישעיה די טראני
רבי ישעיה ב"ר מאלי די טראני - רי"ד (1165~ - 1240~). מגדולי ראשוני איטליה, פרשן מקרא, המשנה ומדרשי ההלכה, פרשן התלמוד ופוסק. נודע בעיקר בזכות פירושו המקורי והמקיף לתלמוד.
על מנת ליצור בידול בין שמו ובין שם נכדו - ר' ישעיה ב"ר אליה האחרון (ריא"ז) הוא מכונה בדרך כלל רבנו ישעיה הראשון או ר' ישעיה הזקן.
תולדות חייו
רי"ד חזר לאיטליה ושם הפך לאישיות התורנית המרכזית באזור כולו, וגם מחוצה לו קיבל שאלות. הוא הרבה לנוע ברחבי הארץ ומחוצה לה, ובין היתר היה בוונציה, קושטא, אלכסנדריה, ואף עלה פעמיים לרגל לארץ ישראל: ישראל מ' תא שמע מעריך כי בסביבות 1185-1190 הסתובב הרי"ד בארץ במסלול שהיה מסלול מקובל בקרב תיירים שטיילו באזור, ושלקראת פטירתו עלה ארצה על מנת להיקבר בה, לקראת שנת 1250.
גדלותו נודעה גם ממרחק הדורות, עד שהמהר"ם מרוטנבורג משווה אותו לגדולי הראשונים: . גם הריבב"ן ותלמידו, שבלי הלקט, מרבים לצטטו בפסקיהם.
חיבוריו
רי"ד כתב פירוש לתורה, "נימוקי החומש", ככל הנראה בצעירותו. את חידושיו לתלמוד, "תוספות רי"ד", חיבר לאחר מכן וכשסיים את פירושו חיבר את פסקיו ("פסקי רי"ד") ואת "ספר המכריע".
תוספות רי"ד
חידושיו לתלמוד נקראים בכתב היד היחיד הקיים בשם "תוספות" (ובשם זה נדפסו), ולא בשם "חידושים", ככינויים של ספרי הפרשנות הספרדיים. על פי י"מ תא שמע, הספר מקיים קווי דמיון לשתי הסוגות ומאידך יש בו תכונות השונות משתיהן:
בשונה משאר חידושי התוספות על התלמוד כדוגמת "תוספות הרא"ש" ו"תוספות רבינו פרץ", "תוספות ישנים" ו"תוספות חד מקמאי", התוספות רי"ד הוא לרוב חידושים עצמאיים ולא אלו המובאים בתוספות שעל התלמוד.
חידושיו של התוספות רי"ד נדפסו במסכתות אחדות על גיליון התלמוד בבלי מהדורת וילנא, ורבי אלחנן וסרמן בהקדמתו לספרו קובץ הערות על מסכת יבמות טוען, שהוא גם מחברו של הספר חידושי הרשב"א על מסכת מנחות. בשיטה מקובצת למסכת בבא קמא מביא פירושים רבים בשם "ר' ישעיה", ובעבר יוחסו הפירושים בטעות לר' ישעיה, אבל באמת הם נכתבו על ידי חכם צרפתי בשם זה המאוחר לרי"ד, ויש שאמרו שהוא ר' ישעיה מוייל, אחיו של ר' יצחק מדורא.
תופעה ייחודית אצלו היא העובדה שחזר על תלמודו והוציא מהדורות נוספות של חידושיו על המסכתות השונות - עד ארבע וחמש מהדורות למסכת. הרי"ד לא היסס לחלוק על הקודמים לו, באמירה שהוא יכול לחלוק עליהם על אף גדלותם, משום שהוא עומד כננס על כתפי ענקים. ביטוי זה, ששמע רי"ד מסביבתו הנוכרית על פי עדות עצמו, נטבע באיטליה זמן לא רב לפני שרי"ד החל להשתמש בו. כחלק מהעזתו לחלוק על קודמיו בחתירתו לאמת, חולק הוא מאות פעמים על חידושיו שלו-עצמו, ולעיתים בחריפות רבה ביותר. את מהדורותיו מספר הרי"ד בקפידה, וכלל בספריו הפניות רבות ממקום למקום וממהדורה למהדורה, ואף לספרים אחרים.
ריבוי המהדורות והחזרות הביא כמה חוקרים למחשבה שספר זה לא נועד לפרסום ולא היה אלא אוסף מחברות חידושים לקראת פרסום הספר העיקרי, הלוא הוא ספר הפסקים. ואולם ישראל מ' תא שמע העיר כי "אין זה הרושם המתקבל מן הספר", והשאיר סוגיה זו בצריך עיון.
פסקי רי"ד
ספר הפסקים של רי"ד חובר לאחר תוספותיו, ועל כן נחשב לעיקרי יותר, ועם זאת כמעט נשכח מלב לעומת תוספות רי"ד, אשר נלמדות לרוב בבתי המדרש. כתוספותיו היו גם לספר זה מהדורות שונות, ואולם כאן הייתה מהדורה סופית אשר ביטלה את כל המהדורות הקודמות, ועל כן בספר שבידינו, שנערך על פי כתבי יד טובים ועדכניים, נמחה כל זכר לאותן המהדורות. חיבור זה משלב פסקים עם פירושים במזיגה אחת.
מכון יד הרב הרצוג הוציא לאור את סדרת ספרי 'פסקי הרי"ד' יחד עם 'פסקי הריא"ז', רוב הכרכים בעריכת הרב אברהם יוסף ורטהיימר.
ספר המכריע
כהמשך לספר הפסקים צורף ספר משלים, "ספר המכריע", שהכיל משא ומתן למדני רב. ובו הוא מתווכח עם גדולי דורו והקודמים לו בהלכה. בשנת תשנ"ח יצאה לאור מהדורה מחודשת של הספר מתוך כת"י בידי מכון 'כתב יד וספר' בעריכת הרב שלמה אהרן ורטהיימר בנו של הרב אברהם יוסף ורטהיימר.
תשובות הרי"ד
ספר השו"ת של הרי"ד מרכז את תשובותיו לשואליו ובו למעלה מחמישים תשובות, חלקם בהלכה למעשה, ורבים מהם ביאורי סוגיות שנשאל עליהם. בשנת תשכ"ז יצא הספר לאור מכת"י על ידי מכון 'יד הרב הרצוג' בעריכת הרב אברהם יוסף ורטהיימר.
התקבלות כתבי הרי"ד
רבים מספרי הרי"ד אבדו ואינם בידינו; תוספות הרי"ד נותרו בכתב יד יחיד, והגיעו אל הדפוס רק במאוחר. עד אז, בקושי נודעו חידושיו מחוץ לאיטליה ויוון. ועם זאת, מאז שנדפסו תוספות הרי"ד בלמברג בשנים ה'תרכ"ב-ה'תרכ"ד (1862 – 1864), התקבל הספר בהתלהבות אצל לומדי התורה, והפך לאחד מן הספרים הקלאסיים בלימוד התלמוד.
ספרי הפסקים איבדו את חשיבותם מאז שנדפסו ספרי הטור והשולחן ערוך, ולא נדפסו עד לאחרונה. ספר המכריע הודפס לקראת סוף המאה ה-18, בזכות ערכו הלמדני. כתבים אחרים, כאמור, לא שרדו את חלוף הדורות ואבדו.
פרשנות המקרא
רי"ד היה פרשן מקרא פשטן ומקורי, ופירושו מצטיין באורכו הקצר יחסית ובחתירתו לפשט ללא פלפולים. אופיינית לו דרך טיפולו בפירוש הפרקים הקשים של יחזקאל העוסקים בבית המקדש השלישי: בניגוד לשאר הפרשנים, הוא נמנע מלפרשם, וכך כתב:
הרב אברהם יוסף ורטהיימר נכדו של הרב שלמה אהרן ורטהיימר מחוקרי גניזת קהיר גילה את כתב היד של פירוש הרי"ד לנ"ך בספריה הלאומית בפריז בשנת תשי"ג והוציאו לאור בשלשה כרכים בשנים תשי"ט - תש"ל, בתוספת מבואות.
לפי חלק מהחוקרים (ד"ר מרדכי מרגליות) הפירוש המיוחס לו על הנ"ך לא נכתב על ידו אלא על ידי נכדו.
זוהר ארגוב
זוהר ארגוב (16 ביולי 1955, כ"ו בתמוז ה'תשט"ו – 6 בנובמבר 1987, י"ד בחשוון ה'תשמ"ח) היה זמר ישראלי, אשר היה פעיל בין השנים 1977–1987. ארגוב נחשב לגדול זמרי המוזיקה המזרחית והאחראי המרכזי על ההכרה במוזיקה הים תיכונית כחלק מההוויה הישראלית. מכונה "הזמיר" ו"המלך". יחד עם זאת, ארגוב הוא דמות שנויה במחלוקת, בשל התמכרותו לסמים והעבירות הפליליות שבהן הורשע, בהן אונס.
מבקר המוזיקה בן זילכה תיאר את חשיבותו המוזיקלית כך: "ארגוב הוא פורץ דרך אמנותי בסדר גודל של יוצרים ידועי שם מהתרבות הפופולרית המערבית, גאונים מוזיקליים שמעט מאוד מהמהפכה שלהם הייתה קשורה ליד המקרה".
ילדותו
ארגוב נולד בשם זוהר עורקבי וגדל בשיכון המזרח שבראשון לציון. הוא היה בנם הבכור (מתוך עשרה אחים ואחיות) של עובדיה ויונה עורקבי, עולים מתימן. כבר מילדותו בלט בכישרון הזמרה שלו. ב-1968, בגיל 13, הפסיק את לימודיו ויצא לשוק העבודה עקב המצב הכלכלי בבית. ב-1970, בגיל 15, הכיר את ברכה צברי וב-1972 נישאו. בספטמבר 1973 נולד בנו גילי, וביום הברית, נפטר אביו עובדיה. ארגוב לא שירת בצה"ל בראיון לדניאל פאר הסביר מדוע "התחתנתי בגיל 17 ובגיל 18 כבר היה לי ילד". לפרנסתו עבד ארגוב תחילה כצבע ביחד עם חברו שימי תבורי ולאחר מכן כקבלן בתחום השיפוצים והצבע.
שנות ה-70
בשנת 1977, בגיל 22, הוציא לראשונה תקליטון סינגל ובו שני שירים: "כל יום שעובר" ו"ילדה חיכיתי שנים", אותם כתב והלחין משה נגר.
בעצה משותפת עם אשתו ברכה, שינה עורקבי בתקליטון זה את שם משפחתו לארגוב (אותו מצאו דרך סריקת מדריך טלפונים), גם בגלל הסיבה שהשם עורקבי אינו "נשמע טוב" לתקשורת ולממסד, דבר שעלול להיות לו למכשול בדרך להשמעת שיריו ברדיו. בנוסף, השם "ארגוב" היה כשמו של אחד מגדולי המלחינים והמוזיקאים בארץ באותה תקופה, סשה ארגוב. למרות שינוי השם לא זכה התקליטון להתייחסות ברדיו.
כעבור שנה, ב-1978, הורשע ארגוב באונס ונגזרו עליו שלוש שנות מאסר, מהן שנה בפועל. במהלך משפט זה, כשעדיין לא היה ברור לבית המשפט האם היה זה אונס או שהדבר נעשה בהסכמה, אמר ארגוב לשופט:. בעקבות דבריו אלה הורשע ארגוב באונס. בפסק הדין כתב השופט דב לוין:. למרות שלא הודה באונס, אשתו לא סלחה לו והשניים התגרשו.
עם שחרורו מהכלא בשנת 1979 החל ארגוב לעסוק במוזיקה כעיסוקו העיקרי. תחילה עבד כנהגה של להקת צלילי העוד, שאחד מחבריה ומייסדיה היה יהודה קיסר. הלהקה הופיעה בתקופה זו במועדונים ובאירועים משפחתיים. באחד האירועים בבאר שבע ביקש ארגוב לשיר וחברי הלהקה הסכימו. ארגוב שר באותה הופעה שני שירים: את השיר ברצלונה ואת השיר "עת דודים כלה".
שנות ה-80 - תקופת ההצלחה
יהודה קיסר, שהיה באותם הימים הגיטריסט של להקת "צלילי העוד", התרשם מקולו של ארגוב והציע להפיק את אלבומו השני, "אלינור", שיצא בשנת 1980. על אף שההקלטה נעשתה באמצעות רשמקול פשוט במועדון "הברווז" ביפו הצליח האלבום מאוד ונחשב, גם עשרות שנים לאחר מותו של ארגוב, למצליח ולאיכותי.
בעקבות הצלחת האלבום בשנת 1980 הפך ארגוב לזמר מבוקש בהופעות חיות ברחבי ישראל. ב-1981 יצא אלבומו השלישי, "היו זמנים", שכלל מספר שירים שחידש ארגוב, ובהם "ברצלונה" (שהיה ידוע בביצוע של ג'ו עמר), "את לי לילה" (שהיה ידוע בביצועו של בועז שרעבי), "להלה יזיד אקטר" (שיר במרוקאית בביצוע ), "שיר אהבה בלב" ("ממש מראה נהדר"), אשר שאל את הלחן שלו מהשיר "Campanera" של חוזליטו "ילד הפלא" הספרדי. בניגוד ל"אלינור", הוקלט והופק אלבום זה באולפן הקלטות מקצועי ובאיכות גבוהה, וגם הוא הצליח במכירות.
בשנת 1982 הצליחו המפיקים אשר ומאיר ראובני להכניס את ארגוב לפסטיבל הזמר המזרחי "דרור - למנצח שיר מזמור", עם השיר "הפרח בגני" (שיועד מלכתחילה לזוהר ארגוב, זוהר לא רצה בו, הוא הועבר לשימי תבורי. תבורי טס להופעות בחו"ל ולא יכל להשתתף בפסטיבל, והחזיר לארגוב את השיר). את השיר כתב אביהו מדינה, הלחין אביהו עם משה בן מוש ועיבד ננסי ברנדס. ארגוב לא אהב את השיר בתחילה והעדיף להשתתף בפסטיבל עם השיר "שיר פרטי", אך בסופו של דבר ביצע את "הפרח בגני" מעל בימת בנייני האומה בירושלים בחול המועד פסח תשמ"ב, 10 באפריל 1982. ארגוב זכה במקום הראשון. ההופעה בפסטיבל, ששודר בשידור ישיר בערוץ 1, הזניקה את הקריירה של ארגוב.
באותה שנה יצא אלבומו "נכון להיום", אלבומו המצליח ביותר שכלל את השירים: "הפרח בגני", "בדד", "נכון להיום", "כבר עברו השנים", "עוד דקה את נעלמת", ועוד. השירים "הפרח בגני", "נכון להיום" ו"כבר עברו השנים" צעדו תקופה ארוכה בראש מצעדי הפזמונים של רשת ג' וגלי צה"ל, ועם אחד מהם ("כבר עברו השנים") הוזמן ארגוב להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "עוד להיט" בפברואר 1983 בהנחיית אלי ישראלי. האלבום זכה לפופולריות גם בקרב קהל שלא שמע מוזיקה מזרחית עד אז וכך תרם לפריצת דרך של המוזיקה המזרחית אל קהל חדש. באותה העת, ארגוב נודע בכינויו: "המלך". האלבום "נכון להיום" נמכר ביותר מ-350 אלף עותקים. שנים אחר כך, בשנת 2008, נבחר על ידי העיתון "ידיעות אחרונות" כאלבום החשוב ביותר במוזיקה הישראלית של שנות ה-80. כמו כן, השיר "הפרח בגני" זכה בשנת 1998 במקום השביעי (מתוך מאות שירים) בתוכנית 'שיר היובל' בערוץ 1 (במקום הראשון זכה שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב", בביצועה של שולי נתן).
בפברואר 1983, בעידודו של המפיק אשר ראובני הופיע ארגוב בפני חיילי חטיבה 14 בלבנון, יחד עם הבדרן יואב לוי, בצומת המים. מספר ראובני: "כשפרצה המלחמה, הוא אמר שרוצה לעשות שירות מילואים בלבנון ולשמח את החיילים. הוא יזם את העניין הזה. לא ביקש כסף. לא ביקש כלום, הוא בא ונתן הופעה מדהימה [...] הוא אמר שזו הייתה ההופעה הכי טובה ומרגשת בחייו".
ההידרדרות לסמים
בינואר 1983, לאחר חזרתו מסיבוב הופעות באמריקה עם מומי אלפין, התארח ארגוב בתוכנית שעה טובה - תוכנית האירוח של הערוץ הראשון ששודרה אחת לשבועיים ביום שישי בערב, ושם התראיין על ידי מנחה התוכנית דניאל פאר שבין היתר שאל אותו: "זוהר, היו זמרים ישראליים שהופיעו באמריקה והחליטו שטוב להם שם", וזוהר בתשובה ענה: "איך שהמטוס נחת בניו יורק, וירדתי ממנו, הרגשתי פה לא שלי. אני חושב שבשבילי פה (בישראל) זה אמריקה". עוזי חיטמן, שצפה בתוכנית זו, כתב לו בעקבות דברים אלה את השיר "אמריקה שלי" לאלבום הבא. בתוכנית האירוח, נראה ארגוב במיטבו ושר שני שירים מתוך אלבומו האחרון ("נכון להיום") - "סיימתי מילואים" ו"הפרח בגני".
במהלך שנת 1983, החלו הסמים בהדרגה להשפיע על תפקודו: הוא לא הגיע להקלטות באולפן ולא מילא את התחייבויותיו להופעות. אף על פי שהיה בעל אמצעים, הונו בוזבז על הסם. גם גוון קולו נפגע מעט. באוקטובר 1983 עבר ארגוב תהליך של גמילה במשך שבועיים במלון "גני שולמית" באילת (כיום מלון דן פנורמה אילת), שהיה בזמנו בבעלות חברו בצלאל מזרחי. ארגוב הצליח להחזיק את עצמו בלי הסם למשך שבועיים, ונגמל לחלוטין.
בתחילת שנת 1984 יצא ארגוב עם האלבום "כך עוברים חיי", עם הלהיטים: "מרלן", "עד מתי אלוהי", "כמו שיכור", "יסמין", "כל יום שעובר" שהופיע בתקליטון הראשון (והיה השיר היחיד של זוהר שהופיע פעמיים באלבומיו) ועוד. רוב השירים נכתבו על ידי הפזמונאי עוזי חיטמן. לדברי חיטמן, כשכתב עבורו את מרלן, ביקר את זוהר בביתו, שם ראה אדם שחי בעושר עצום, בפעם הבאה שביקר אותו, כעבור שנה, ראה בית מרוקן ללא ריהוט, מוזנח וללא אמצעים ואז כתב עבורו את השיר "עד מתי אלוהיי". האלבום "כך עוברים חיי" נחל הצלחה רבה, והשיר "מרלן" ו"יסמין" הפכו ללהיטי ענק וזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
במהלך שנת 1984 יצא ארגוב לסיבוב הופעות בצרפת ובאמריקה. שם חזר למעגל הסמים. עקב כך החליטו "האחים ראובני", אמרגניו ומפיקיו באותה עת, לשחררו מהחוזה כשנתיים לפני המועד המתוכנן. ארגוב עבר לאמרגנים והמפיקים ניסים בן חיים מירושלים ואביגדור בן מוש מתל אביב, והוציא לאור בשנת 1985 את האלבום "ים של דמעות". באותה תקופה יצאה לאור הקלטת "הופעה חיה בצרפת", ששם מוקלטים קטעים מהופעתו בצרפת וברחבי הארץ. אלבומיו המשיכו להצליח במכירות, אך הביקוש להופעותיו ירד בשל נטייתו לאחר להופעות ואף לא להגיע כלל להופעות. באותה שנה חזר להופיע בפסטיבל "דרור" - פסטיבל לשירים ופזמונים ישראליים תשמ"ה, עם השיר "מלאך שטן" מהאלבום "ים של דמעות". ארגוב הגיע עם שיר זה רק למקום ה-8 מתוך ה-12 (במקום הראשון זכה חיים משה עם השיר "עד כלות הנשימה" מתוך האלבום "להיות זמר").
בשנת 1986, כשהוא שקוע בסמים קשים, הוציא ארגוב את האלבום "להיות אדם", עם הלהיטים: "להיות אדם", "אבי", "אדם שחקן", "יפה אהבה", "כשאת לידי" ועוד. האלבום והקלטת זכו להצלחה במכירות, אך פעילותו של ארגוב בהופעות דעכה, גרונו נצרד ושירתו נפגמה. באוגוסט 1986 עבר ארגוב להתגורר מספר חודשים בירושלים כחלק מתהליך גמילה, כאשר במהלכו התמוטט בדירתו והובהל לבית החולים שערי צדק לטיפול. מנהליו, משפחתו וחבריו הקרובים לא התייאשו ועזרו לו להמשיך את תהליך הגמילה בירושלים עד שהתנקה ונגמל מהסמים. חודשיים לאחר מכן חזר ארגוב אל הסם.
ב-23 בינואר 1987 התארח ארגוב בתוכנית "ממני" - תוכנית האירוח של הערוץ הראשון בהנחייתו של מני פאר ששודרה אחת לשבועיים ביום שישי בערב, ובה דיבר בגלוי על התמכרותו בעבר לסמים וטען כי היום הוא כבר נקי. אולם בתוכנית היה ניתן לראות שארגוב עדיין לא נגמל לגמרי מהסם. בסיום הריאיון שר ארגוב את שירו של אביהו מדינה "להיות אדם". באפריל אותה שנה הוציא המפיק ניסים בן חיים את אלבומו האחרון של ארגוב, "הדרך הברוכה", בו ניכרת ירידה דרסטית באיכות קולו כתוצאה משימוש בסמים. ארגוב ניסה למנוע את הוצאת האלבום על ידי צו בית משפט אך ללא הצלחה.
בין חברותיו של ארגוב הייתה הלן תמיר-שרעבי, גרושתו של הזמר בועז שרעבי ששימשה גם כאשת יחסי הציבור של ארגוב. בשנת 1991 שמה תמיר-שרעבי קץ לחייה בבית הסוהר נווה תרצה.
מותו
במהלך שנת 1987 שב ארגוב והסתבך בפלילים בעקבות התמכרותו לסמים. ב-23 ביולי אותה שנה השתוללו ארגוב, אחיו ואדם נוסף בתחנת מגן דוד אדום בראשון לציון ודרשו לקבל תחליפי סמים. השלושה הגיעו למקום בשעה 3 לפנות בוקר ודרשו לקבל תרופות המשמשות כתחליפי סמים. לאחר מכן נעצר ארגוב בחשד שגנב ארנק של רופאה ששהתה במקום אך הוא שוחרר כעבור זמן קצר לאחר שהתברר שלא הייתה לו יד בדבר. במהלך שחרורו מתחנת המשטרה, לקח ארגוב אקדח שהיה מונח על דלפק היומן וברח משם. לאחר מצוד נרחב של משטרת ראשון לציון נתפס ארגוב כשהאקדח ברשותו. ארגוב נשפט על כך ונגזר עליו חודש מאסר בפועל, אך לאחר ערעור המדינה על קלות העונש, הוחמר גזר דינו של ארגוב לשישה חודשי מאסר בפועל.
שלושה שבועות לפני שחרורו מהמאסר לאחר ניכוי שליש, ושבוע לפני מותו, יצא ארגוב לחופשת שבת, אך כששב כמקובל ביום ראשון לבית הסוהר בעתלית, נעצר ארגוב ונלקח למשטרת ראשון לציון לחקירה, לאחר שחברתו (לימים אשתו) של הזמר ישי לוי, איריס גבאי, שהייתה באותה עת חיילת בת 19, התלוננה שהוא ניסה לאנוס אותה במהלך הסופ"ש כאשר הגיעו השניים לבד לבית אמו של ארגוב בראשון לציון, לאחר בילוי משותף של השלושה בביתו של לוי שבחולון.
ב-6 בנובמבר 1987, אור ליום שישי בשעה 04:00, נמצא ארגוב בתא המעצר של משטרת ראשון לציון ללא רוח חיים כאשר קרע של שמיכה כרוך סביב צווארו, מה שנראה כהתאבדות. רב פקד אהרון טל שמונה לקצין בודק של האירוע, הודיע לאחר מכן שארגוב לא התאבד אלא ניסה לאיים בהתאבדות או לביים התאבדות על מנת לסחוט מהסוהרים עוד ועוד תחליפי סם. הוא מת כתוצאה מאי ספיקת דם למוח, או "תשניק" בשפה הרפואית, כאשר קרע השמיכה התהדק על צווארו ולא יכול היה להציל את עצמו עקב ההשפעה החזקה של תחליפי הסם שלקח. בן 32 היה במותו.
לאחר מותו
לאחר מותו יצאו לאור האלבומים "אל נבקש (דברים נסתרים)", "בכרם התימנים" ו"בן בלי בית", הכוללים שירים מתוך "הדרך הברוכה", הופעות חיות אותן ערך ארגוב בצרפת וברחבי הארץ, והקלטות אחרונות שביצע בשנת 1987 סמוך למותו. בנוסף, כוללים אלבומים אלו גרסאות כיסוי רבות.
בנוסף יצאו על שמו אלבומי אוסף רבים: "שר יוונית", "זוהר וחברים", "נעימות המלך", "חברים שרים זוהר", "זמרים שרים זוהר", "להיטי זהב", "המיטב", "חייו ומותו של המלך" (DVD), "זוהר ארגוב - שירת חייו", "שירת הזמיר", "20 שנה למותו של המלך", ועוד.
ב-11 באפריל 2023, תאגיד השידור כאן 11 פרסם שיר לכבוד 75 שנה למדינה, ובו בינה מלאכותית למדה את קולו, ופרסמה שיר דואט עם עפרה חזה שנקרא "כאן לעולם".
ב-19 ביוני 2023 בינה מלאכותית ביצעה את השיר בית משוגעים של רן דנקר בקולו ובדמותו של זוהר ארגוב
מורשת
מורשתו של ארגוב שנויה במחלוקת. ארגוב נתפס בעיני רבים כדמות מעוררת מחלוקת, בשל התמכרותו לסמים והעבירות הפליליות שבהן הורשע ובהן אונס. אחרים מתמקדים בפן המקצועי של ארגוב ובקולו הייחודי, שהצליח להפוך גם שירים שגרתיים לשירים בעלי עוצמה. מותו הפך אותו למיתוס ובמהלך השנים הפך סיפור חייו לטרגדיה סמלית על גורלם של זמרים בני עדות המזרח במדינת ישראל. בעיני רבים, נחשב ארגוב למי שהכניס את המוזיקה המזרחית אל המיינסטרים של המוזיקה הישראלית.
בתקופה הראשונה שלאחר מותו של ארגוב הוא עדיין לא זכה להכרה מצד הטלוויזיה. כאשר רצה אביהו מדינה לעשות תוכנית לזכרו ביום השנה למותו שתשודר בטלוויזיה הישראלית ונתקל בסירוב בתואנה שארגוב אינו דמות חינוכית, והשידור הציבורי אינו יכול לתת חסות לשידור תוכן על אדם שהשתמש בסמים, מדינה השיב למנהל מחלקת הבידור של הערוץ הראשון ואמר: כאמור דברים אלה לא עזרו, ורק לאחר מספר שנים, לאחר מאבק ולחץ ציבורי גדול, הוקדשו תוכניות לזכרו של ארגוב.
ב־2015, התארח מדינה בתוכנית "העולם הבוקר", שם התייחס לקורבן האונס כאל "מזרן שכונתי" וטען שלא היה ולא נברא אונס ושארגוב נאסר בשל התחצפות לשופט. לאחר שהריאיון עורר סערה, מסר מדינה את תגובתו ל"וואלה! NEWS":.
בשנת 1993 הוקם כפר זוהרים על שמו של ארגוב בחבל עדולם - לטיפול בנפגעי סמים על ידי אנשי הפנתרים השחורים. כיום המקום משמש כפר נוער חינוכי המיועד לנוער חרדי בסיכון בנשיאותו של הרב יצחק דוד גרוסמן.
ניסיונות לקרוא לרחובות בערים בישראל על שמו של ארגוב נתקלו לאורך השנים בהתנגדויות ועוררו מחלוקות, בשל הרשעתו באונס ועברו הפלילי. בדצמבר 1999 הועלתה בעיריית ראשון לציון הצעה חלופית לקרוא לרחוב ה"פרח" בשיכון המזרח, בשם "הפרח בגני". בספטמבר 2012 דנה ועדת השמות העירונית של הרצליה באפשרות הנצחתו של ארגוב באמצעות קריאת רחוב על שמו, אולם בסופו של דבר ההחלטה לא עברה ולא קיבלה את אישורה של מועצת העיר. עם זאת, רחוב אחר בהרצליה נקרא "הפרח בגני". ניסיונות דומים שלא הבשילו להנציח את ארגוב נעשו גם בתל אביב. ב-2012 הקליט המוזיקאי יהודה קיסר, אשר שיתף פעולה עם ארגוב, שיר בשם "רחוב זוהר ארגוב", כשיר מאבק לטובת קריאת רחוב על שם זוהר ארגוב.
בחודש אפריל בשנת 2009, הונפק בול לזכרו של ארגוב.
ב-1 ביולי 2015 נערך ערב מחווה באמפי-פארק בראשון לציון לרגל 60 שנה להולדתו של ארגוב.
בתרבות הפופולרית
חייו של ארגוב היו נושא לשירים (שנכתבו עליו עוד בחייו), הצגות, מחזות זמר ועוד.
ב-1993 יצא הסרט "זהר", שכתבו אמיר בן-דוד ומשה זונדר וביים ערן ריקליס, בכיכובו של שאול מזרחי. הסרט מגולל את סיפור חייו של ארגוב תוך התמקדות בהתדרדרותו לסמים עד למותו. הסרט זכה בשני פרסי אופיר, כולל השחקן הטוב ביותר.