cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיידה
שלב שני ושלישי
לאחר סיום השלב הראשוני המוקדם הייתה תקופה בת 3-2 מיליון שנים שבה לא הייתה פעילות געשית ועיקר הפעילות הגאולוגית הייתה סחיפה. הפוגה בפעילות געשית טיפוסית לאיים הקנריים. האי לה גומרה לדוגמה נמצא כרגע בשלב זה. לאחר תקופת הפוגה זו, התמקדה הפעילות הגעשית בתוך שני מבנים גאולוגיים גדולים: מסיב אנאגה והר הגעש לס קנייאדס (Las Cañadas) שנוצר במרכז האי. בהיסטוריה הגאולוגית של טנריפה היו כמה הרי געש בשם לס קנייאדס, ולכן כונה הר געש זה לס קנייאדס הראשון (Las Cañadas I) והוא התפתח מעל חרוטי המגן שנוצרו במיוקן. קוטרו המשוער הגיע ככל הנראה ל-40 קילומטרים וגובהו המשוער ל-4,500 מטרים.
שלב רביעי וחמישי
לפני 220-160 אלף שנים התמוטטה פסגת לס קנייאדס הראשון, תוך יצירת קלדרה המכונה כיום "קלדרת לס קנייאדס". מאוחר יותר התפתח הר געש שכבתי חדש, לס קנייאדס השני (Las Cañadas II) ואף הוא עבר התמוטטות קטסטרופית. מיפוי מדוקדק הראה כי מיקומו של הר געש לשעבר זה היה בסביבות הר גואחרה (Guajara). הר הגעש השלישי שנשא את השם לס קנייאדס (Las Cañadas III) נוצר באזור בקלדרה המכונה דייגו הרננדס (Diego Hernandez). שני הרי הגעש הגיעו ככל הנראה לגובה של הר הגעש טיידה (המכונה גם הר הגעש לס קנייאדס הרביעי).
על השאלה כיצד נוצרה הקלדרה הגדולה (9 קילומטרים על 16 קילומטרים) של לס קנייאדס קיימות שתי תאוריות. הראשונה טוענת שהשקע הוא תוצאה של התמוטטות הר הגעש כתוצאה מהתרוקנות תא המאגמה הרדוד, בערך בגובה פני הים מתחת להר הגעש לס קנייאדס, לאחר התפרצות געשית עזה שבה נפלטו כמויות גדולות של טפרה. התאוריה השנייה היא שהקלדרה נוצרה בסדרה של מפולות סלעים צדדיות שמקורם בהשפעת כוח הכבידה בדומה לאלו שנצפו בהוואי. הוכחות התומכות בתאוריה שנייה זו נמצאו הן בתצפיות שנערכו באיים, והן ממחקרים של גאולוגיה ימית.
השלב החמישי והאחרון התרחש בשלהי תקופת הפליסטוקן ואופיינה בפעילות געשית מחודשת כאשר לבה אלקלית מאפית נפלטה מרצועת הבקעים ובהדרגה נבנה הר הגעש המרכזי טיידה מלבה פונוליטית. והרי הגעש פיקו וייאחו ומונטניה בלנקה. טפרה, שמקורה בהתפרצויות הרי הגעש פיקו וייאחו, טיידה ומונטניה בלנקה, ממלאה חלקית את קלדרת לס קניאדס.
התפרצויות היסטוריות
טיידה הוא כיום הר געש רדום. ההתפרצות האחרונה בהר התרחשה ב-1909 מלוע אל צ'יניירו (El Chinyero), חרוט אפר השוכן כ-10 קילומטרים צפונית מערבית לפסגת טיידה. פעילות געשית היסטורית באי התרחשו בבקע סנטיאגו או בבקע הצפון מערבי (בוקה קנגרחו (Boca Cangrejo - "פה הסרטן") ב-1492, מונטניאס נגראס (Montañas Negras - "הרים שחורים") ב-1706, נאריסס דל טיידה (Narices del Teide - "הנחיריים של טיידה") או צ'אהורה (Chahorra) ב-1798 ואל צ'יניירו (El Chinyero) ב-1909) ובקורדיליירה דורסל (Cordillera Dorsal) או הבקע הצפון מזרחי (פסניה (Fasnia) ב-1704, סייטה פואנטס (Siete Fuentes - "שבעה מעיינות") ואראפו (Arafo) ב-1705). התפרצות מונטניאס נגראס ב-1706 הרסה את העיירה והנמל העיקרי גרצ'יקו, כמו גם כמה יישובים קטנים יותר.
ההתפרצות המתפוצצת האחרונה במתחם הגעשי של טיידה התחוללה במונטניה בלנקה לפני כ-2,000 שנים. הפעילות הגעשית ההיסטורית האחרונה הקשורה להרי הגעש השכבתיים טיידה ופיקו וייאחו התרחשה ב-1798 מנאריסס דל טיידה או צ'אהורה במדרון המערבי של פיקו וייאחו. התפרצות זו הייתה סטרומבוליאנית באופייה ומרבית הלבה הייתה לבת טרשים או לבת אַאַ (בהוואיית: a'a'). ניתן להבחין בלבה זו בשולי הדרך וילאפלור-צ'יו (Vilaflor–Chio).
התפרצות עתידית
בשל חשש מהתפרצות געשית (ההערכה היא שהתפרצות במדד 3 תשפיע על 30,000 תושבים והתפרצות במדד 4 עלולה להשפיע על יותר מ-400,000 תושבים) הקצתה הממשלה הספרדית ב-2005 תקציב למועצה הלאומית למחקר מדעי של ספרד (Consejo Superior de Investigaciones Científicas - בראשי תיבות CSIC) שהקימה את פרויקט TEGETEIDE (טכניקות גאופיזיות וגאודטיות למחקר המתחם הגעשי פסגת טיידה), שבמסגרתו הופעלו תחנות סייסמיות ברחבי האי השולחות את הנתונים בזמן אמת לתוכנה ייחודית המכונה TISS (Teide Information Seismic Server) המופעלת באוניברסיטת ברצלונה. תוכנה זו אמורה לאתר סימנים מטרימים להתפרצות געשית.
העפלות עיקריות
ההעפלה המתועדת הראשונה על הר טיידה מופיעה בזיכרונותיו של האנגלי סר אדמונד סקורי (Sir Edmund Scory) שהופיעו בקובץ סיפורי המסעות Purchas his Pilgrimes ב-1626 והתרחשה ב-1582 או, ככל הנראה מאוחר יותר בסוף המאה ה-16, התיעוד ההיסטורי הבא על העפלה על ההר גם הוא של אנגלים: פיליפס וורד, ג'והן וובר, ג'והן קאולינג, תומאס ברידג'ס וג'ורג' קוב טיפסו על ההר בשנת 1646 או 1650 (תלוי במקור) ותיאור מסעם אל ההר מופיע בדיווח שכתב הבישוף רוברט תומאס ספראט (Robert Thomas Sprat) לחברה המלכותית ב-1667. תיאור נוסף של העפלה לפסגה מופיע בביטאון החברה המלכותית ונכתב על ידי הנוסע האנגלי ג'. אדנס (J. Edens) שהעפיל לפסגה ב-13 באוגוסט 1715 בראש חבורה שכללה בריטים, הולנדי ומדריך מקומי.
לאחר תום עידן הנאורות הפך הטיפוס על טיידה להיות אופנתי עבור כל חברי המשלחות בדרכם למזרח אסיה או לאוקיינוס השקט. גם חברי משלחת בראשות ג'ורג' מקרטני (George Macartney) הבריטית לחצרו של צ'יינלונג, קיסר סין משושלת צ'ינג עצרה באיים הקנריים באוקטובר 1792, אבל הניסיון של חברי המשלחת בראשות ג'ורג' סטאונטון (George Staunton) וג'והן בארו (John Barrow) לטפס על טיידה כמעט והסתיים באסון, כשהם נתקלו בסופת גשם שהתחלפה בסופת שלג ולאחר שהגיעו למונטניה בלנקה הם נאלצו לסגת.
הגאולוג וההרפתקן הגרמני האנס מאייר (Hans Heinrich Joseph Meyer), שהיה האדם הראשון שהעפיל לפסגת הקילימנג'רו ב-1889, טיפס על טיידה ב-1894 על מנת לבחון את תנאי הקרח על הר הגעש. הוא תיאר את שני ההרים כ"שני מלכים, האחד מתנשא באוקיינוס, והשני בלב מדבר וערבות".
פלורה ופאונה
קילוחי הלבה על מדרונות טיידה מתבלים לשכבת קרקע דקה מאוד, אבל עשירה בחומרי מזון ומינרלים המקיימת מגוון נרחב של מיני צמחים. מקבוצת הצמחים הווסקולריים יש בהר 169 מינים, 58 מתוכם אנדמיים לאיים הקנריים, ומתוכם 33 אנדמיים לטנריפה.
אורן קנרי (Pinus canariensis) צומח בגבהים שבין 1,000 מטרים ל-2,100 מטרים. יערות אורן קנרי מכסים את חלקם המרכזי של מדרונות הר הגעש ומגיעים לקו העצים האלפיני, כ-1,000 מטרים פחות מהרים ביבשת באותו קו רוחב. מעל גבהים אלה מספקת קלדרת לס קניאדס הגנה מספקת למינים רגישים הכוללים את האורן הקנרי והערער הקנרי (Juniperus cedrus).
מיני הצמחים האנדמיים לפארק הלאומי טיידה כוללים את Spartocytisus supranubius מתת-משפחת הפרפרניים, שיח הדומה לאחירותם החורש, אלא שבניגוד אליו פרחיו לבנים ולא צהובים; Descurainia bourgaeana, שיח ממשפחת המצליבים שפרחיו צהובים; אריסימון קנרי (Erysimum scoparium), מין של אריסימון שפרחיו סגולים ועכנאי וילדפרטיי (Echium wildpretii) שפרחיו האדומים יוצרים תפרחת מרהיבה בצורת פירמידה שגובהה יכול להגיע ל-3 מטרים. את חִננית טיידה (Argyranthemum teneriffae), ממשפחת המורכבים אפשר למצוא בגבהים קרוב ל-3,600 מטרים ואת ה-Viola cheiranthifolia, מין של סגל, אפשר למצוא עד לפסגה, ובכך הוא הצמח הפורח הגדל במקום הגבוה ביותר בספרד.
צמחים אלו עברו התאמה לתנאי הסביבה הקשים על הר הגעש: גובה, קרינת שמש חזקה, שינויים קיצוניים בטמפרטורה, ולחות נמוכה. ההסתגלות האבולוציונית כוללת צורות כדוריות למחצה, כיסוי דמוי שעווה או פלומתי, צמצום בשטח העלים החשוף, וייצור כמות גדולה של פרחים. הפריחה מתרחשת בשלהי האביב או בתחילת הקיץ במאי וביוני.
הפארק הלאומי טיידה כולל מגוון נרחב של מינים של חסרי חוליות, מתוכם מעל ל-700 מיני חרקים, כשמעל ל-40% מהם הם מינים אנדמיים, ו-70 מצויים בשטח הפארק הלאומי בלבד. הפאונה של חסרי החוליות כוללת: עכבישאים, חיפושיות, זבובאים, פשפשאים ודבוראים.
שלושה מיני זוחלים אנדמיים מצויים בפארק: לטאת האיים הקנריים (Gallotia galloti galloti), שממית האיים הקנריים (Tarentola delalandii) וחומט האיים הקנריים (Chalcides viridanus). היונקים המקומיים היחידים בפארק הם העטלפים, בהם הנפוץ ביותר הוא המין Nycatalus leisleri. יונקים אחרים המצויים בפארק דוגמת המופלון, הארנב, העכבר המצוי, החולדה המצויה, חתול הרחוב והקיפוד האלג'ירי הם כולם מינים פולשים.
גישה
הר הגעש והשטחים סביבו, כולל כל קלדרת לס קניאדס מוגנים באמצעות הפארק הלאומי טיידה. הגישה לפארק היא בדרך ציבורית החוצה את הקלדרה מצפון מזרח לדרום מערב. חברת האוטובוסים TITSA מפעילה קו פעם ביום לטיידה מפוראטו דה לה קרוס (Puerto de la Cruz) ומפלאיה דה לס אמריקס (Playa de las Americas). בפארק עצמו יש מלון (פאראדור) וכנסייה קטנה. רכבל המתחיל בתחנה הסמוכה לכביש בגובה 2,356 מטרים עושה את מרבית הדרך לפסגה ומגיע לגובה של 3,555 מטרים, כשהוא נושא עד 38 נוסעים. הנסיעה נמשכת כ-8 דקות. תורים בהמתנה לרכבל יכולים לארוך שעתיים בעונת השיא. הגישה לפסגה עצמה מוגבלת ללא יותר מ-150 תיירים ליום ולכן נדרש אישור על מנת לטפס את 200 המטרים האחרונים.
בשל הגובה, רמות החמצן נמוכות יותר מאשר בגובה פני הים. עובדה זו יכולה לגרום לאנשים הסובלים מבעיות בלב או בריאות לחוש סחרחורת, או לפתח מחלת גבהים, ובמקרים קיצוניים לאובדן ההכרה. הטיפול היחיד הוא לחזור לגבהים הנמוכים יותר ולעבור תקופת הסתגלות.
בתרבות
טיידה הוא הסמל הראשי של טנריפה והמונומנט הטבעי המזוהה ביותר עם האיים הקנריים. דמותו של טיידה כשלהבות פורצות ממנו נמצאת במרכז שלט האצולה של טנריפה, כשמעל הר הגעש מופיעה דמותו של המלאך מיכאל, הקדוש הפטרון של טנריפה. דמות טיידה צוירה לעיתים קרובות במהלך ההיסטוריה, החל מהתחריטים הקדומים ביותר שנעשו בידי הכובשים האירופאים, לחפצי אומנות טיפוסיים לאיים הקנריים, על גב שטר של 1,000 פזטות ספרדיות, בציורי שמן ועל גבי גלויות.
המוזיקאי האנגלי מייק אולדפילד כינה בשם "הר טיידה" קטע אינסטרומנטלי בן 4 דקות באלבום האולפן השביעי שלו Five Miles Out.
הר על הירח
מונס פיקו, אחד מהרי הירח ברכס מונטס טנריפה בטבעת הפנימית של ים הגשמים, כונה לראשונה בשם זה על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן הירונימוס שרוטר (Johann Hieronymus Schröter; 1816-1745) על שם "פיקו פון טנריפה", אחד משמותיו של טיידה במאה ה-18.
סופת קרח
השפעות סופת קרח
הגשם המקפיא הנוצר מסופת הקרח מכסה הכל בשכבת קרח שקופה, חלקה והומוגנית. קרח זה המכסה את הכבישים הופך אותם לחלקלקים ומסוכנים לנהיגה. כיוון שהקרח גורם לרכבים להחליק ולצאת מכלל שליטה, דבר שעלול לגרום לתאונות דרכים קשות ותאונות מרובות רכבים. הולכי רגל מושפעים מהסופות, כיוון שהמדרכות והמדרגות עלולות להיות חלקלקות, דבר המהווה סכנה להחלקה ונפילה.
בנוסף לתנאי הכביש המסוכנים, ענפי עצים או אפילו עצים שלמים יכולים להישבר מהמשקל העודף של הקרח וליפול ובנפילתם לחסום כבישים, להרוס קווי טלפון וחשמל. משקל הקרח עצמו יכול להפיל עמודי חשמל, גגות של מבנים שאינם מחוזקים מספיק. ובמצב כזה תושבי האזור יכולים להישאר ללא חשמל מספר ימים, ובמזג אוויר קשה, הצורך באמצעי חימום חיוני לצורכי הישרדות.
בנוסף, אובדן החשמל במהלך סופות קרח גורם בעקיפין למחלות רבות ומקרי מוות כתוצאה מהרעלת פחמן חד-חמצני (CO). ברמות נמוכות יותר, הרעלת פחמן חד-חמצני גורמת לתסמינים כגון בחילות, סחרחורות, עייפות, כאב ראש, אבל רמות גבוהות יכול לגרום לחוסר הכרה, אי ספיקת לב, ומוות. שכיחות גבוהה יחסית של הרעלת CO במהלך סופות קרח מתרחשת עקב השימוש בשיטות חימום ובישול חלופיות במהלך הפסקות חשמל ממושכות. מחוללי גז, פחם, גז פרופאן ותנורי נפט, גורמים להרעלת CO כשהם מופעלים במקומות סגורים. CO נוצר כאשר מכשיר שורף דלק במקום ללא נוכחות מספקת של חמצן, כגון, מרתפים ומקומות מקורים אחרים.
אובדן אספקת החשמל במהלך סופת קרח יכול גם להוביל להיפותרמיה ואף למוות ממנה. וכן לגרום להריסת צינורות אספקה בשל קפיאת המים בתוכם.
סביון איינשטיין
סביון איינשטיין (נולדה ב-27 באפריל 1982) היא תסריטאית, מפיקה ופרסומאית. בתו של שדר הספורט מאיר איינשטיין.
ביוגרפיה
איינשטיין נולדה בירושלים למאיר ואוליביה איינשטיין. את לימודי התיכון השלימה בתיכון ליד האוניברסיטה ובשנת 2003, סיימה בהצטיינות קורס הפקה ראשון במכללת "הבצפר" בתל אביב.
את דרכה המקצועית החלה כמפיקת פרסומות לטלוויזיה, תחילה ב"קדישזון הפקות" כמפיקה בפועל ומאוחר יותר כמפיקה ראשית ב"גוסטבו הפקות". איינשטיין הפיקה למעלה מ-100 קמפיינים, בין היתר עבור חברת קוקה-קולה, תאגיד יוניליבר, פרוקטר וגמבל, חברת ויזה, סוכנות יונדאי ועוד.
בין הפרסומות אותן הפיקה איינשטיין: סדרת הפרסומות של פוקס עם בר רפאלי ונועם טור, סדרת הפרסומות של עוף טוב עם דרור קרן, והפרסומת של הבנק הבינלאומי הראשון עם אסי כהן "פופקורן", עבורה זכו בקקטוס הזהב ופרסי אפי. בין השנים 2012–2013 שימשה איינשטיין כמבקרת סרטים באתר "סרט", שם ביקרה את הסרטים: "בכל מחיר", "ייסמין הכחולה", "הואלס האחרון" ו"הורג אותם ברכות".
בשנת 2007 התמחתה איינשטיין בחברת ההפקות של התסריטאי סטיבן זאיליאן כקוראת תסריטים. בשנת 2014, עברה איינשטיין להתגורר בלוס אנג'לס. באותה שנה תסריט שכתבה איינשטיין זכה בפרס ג'ופלין בתחרות התסריטים BlueCat והיא נבחרה להשתלם בסדנת כתיבה של "The Black List" בהדרכתם של התסריטאים מקס בורנשטיין וג'סיקה בנדינגר. בשנת 2017 נבחרה על ידי Tracking Board לאחת התסריטאיות המבטיחות בהוליווד.
בשנת 2016, תסריט לקומדיה רומנטית שכתבה איינשטיין הגיע לשלב חצי הגמר בתחרות התסריטאות של פרסי האוסקר - "The Nicholl Fellowship" וזכה במקום שני בתחרות התסריטים של CineStory בשנת 2018 נמכרו זכויות התסריט לסרטי סוני אותו מפיקים אליזבט בנקס ומקס הנדלמן.
משנת 2017, חברה איינשטיין בארגון Women In Film ובשנת 2018 התקבלה לאיגוד התסריטאים האמריקאי WGA.
בשנת 2019, התבקשה לשכתב את הקומדיה הרומנטית "בחצות" עבור נטפליקס וכתבה סדרה מוזיקלית עבור שירות הסטרימינג קוויבי יחד עם אורן זגמן. ב-2020, חברת ההפקה Media infornamt לקחה את הזכויות לתסריט קומי חדש שאיינשטיין כתבה, Staying Home, והוא יופק על ידי ג'ודי קיירו ומייקל סימפסון.
איינשטיין מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה איתי אגמון ושני ילדיהם.
אלבסטר
אָלַבַּסְטֶר (alabaster) או בַּהַט הוא כינוי שניתן לשני סוגי מינרלים בעלי גבישים מפותחים: גבס, מינרל המורכב מסידן וגופרית (הרכבו הכימי הוא CaSO4•2H2O), וקלציט, מינרל קרבונטי הבנוי מסידן (Ca) ופחמה (קרבונט CO3). כיום, בדרך כלל, הכינוי אלבסטר מתייחס לסוג הראשון, בעבר הוא התייחס לסוג השני. כינוי נוסף מקובל למינרל זה הוא "פצלת המשי".
קל מאוד להבחין בין שני הסוגים בשל ההבדל בקשיות שביניהם. הגבס (דרגת קשיות של 1.5 עד ל-2 בסולם מוס) הוא הרך מבין השניים וניתן לשרוט אותו באמצעות ציפורן האצבע, בעוד שהקלציט (3 בסולם מוס) קשה מדי על מנת לשורטו בצורה זו, אם־כי ניתן לשורטו בקלות בסכין. בנוסף, אלבסטר מקלציט, בהיותו סוג של פחמה, תוסס במגע עם חומצת מלח דלילה, בעוד שאלבסטר מגבס אינו מושפע ממגע עם חומצה זו.
אלבסטר מקלציט
אלבסטר מקלציט מכונה לעיתים "אלבסטר אוריינטלי", שכן הדוגמאות הראשונות לשימוש בו הגיעו מהמזרח הרחוק. האלבסטר האוריינטלי היה חומר גלם מבוקש בגילוף בקבוקי בושם או משחות קטנים הקרויים אלבסטרה. במצרים העתיקה עשו שימוש באלבסטר להכנת כדים קנופיים וחפצי קודש וקבורה אחרים. סרקופג נהדר, המגולף מגוש אחד של אלבסטר קלציטי שקוף למחצה, נתגלה על יד ג'ובאני בלצוני ב-1817 בקברו של סתי הראשון בתבאי. ונכון ל-2021, מצוי במוזיאון סואן שבלונדון.
אלבסטר, חתוך ללוחות דקים, הוא שקוף למחצה והשתמשו בו כשמשות לחלונות בכנסיות בתקופת ימי הביניים, בייחוד באיטליה. בלוחות אלבסטר גדולים במיוחד נעשה שימוש מקיף ב"קתדרלה של גבירתנו אשר על המלאכים" שבלוס אנג'לס (נחנכה ב-2002). בקתדרלה הותקנה מערכת קירור מיוחד שתפקידה למנוע שהשמשות העשויות לוחות אלה יתחממו יתר על המידה ויהפכו אטומים. מקורות מקובלים לאלבסטר מקלציט הם זקיפים, מרצפת ומקירות של מערות שנוצרו באבן גיר או טרוורטין (בעברית נטף), קלציט ששקע במי מעיין רוויי סידן. שקיעת הקלציט בשכבות רצופות גורמת לתצורת הרצועות אותה ניתן לראות לעיתים קרובות בחתך של שיש, הקרוי שיש-אוניקס או אלבסטר-אוניקס, או לעיתים אוניקס בלבד, מינוח שגוי שכן האוניקס הוא סוג של מינרל סיליקטי. את האלבסטר נהגו המצרים לעבד במקומות בקרבת סואץ ואסיוט. יש מחצבות אלבסטר עתיקות רבות בהרים המשקיפים אל מישור תל אל עמרנה. שיש-אוניקס נחצב בקנה מידה גדול במחוז אוראן שבאלג'יריה. במקסיקו יש מרבצים מפורסמים של סוג ירוק עדין בלה פדררה שבמחוז טקאלי שבקרבת פואבלה. שיש-אוניקס מצוי גם במחוז טאהואקן ובמספר מקומות בקליפורניה, אריזונה, יוטה, קולורדו ווירג'יניה.
אלבסטר מקלציט בישראל
בעבר היה מקובל כי ממצא ארכאולוגי של אלבסטר מקלציט בישראל מקורו ביבוא ממצרים. בשנות האלפיים גילה המרכז לחקר מערות בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן לראשונה מחצבות אלבסטר במערות בישראל: מערת התאומים ומערת עאבוד. נמצאו דרכים להבדיל בין אלבסטר שמקורו בישראל לזה שמקורו במצרים.
אלבסטר מגבס
כיום המונח אלבסטר, ללא תואר נוסף, מתייחס תמיד לסוג של גבס בעל גרגרים דקים. אם כי נמצאו בתל ברק (העיר נגר הקדומה שבסוריה ליד הכפר ברק כיום) אלפי חפצים עשויים מסוג זה של אלבסטר שתוארכו לאלף הרביעי שלפני הספירה, ובמסופוטמיה נמצא פסלון אלבסטר מגבס שמניחים כי הוא דמות האל אבו, המתוארך למחצית הראשונה של האלף השלישי לפני הספירה וגם אגרטל בהט מגולף מאורוק, מ-3000-3200 לפני הספירה.
המינרל אלבסטר מגבס מצוי באנגליה בסלעי החוואר של קיופר במידלנדס בייחוד בצ'לאסטון בדרבישייר בפאולד בסטאפורדשייר ובסמוך לניוארק שבנוטינגהאמשייר. בכל המקומות האלה הייתה כרייה נרחבת של המינרל. במאה ה-15 הייתה באזורים אלה תעשייה מקומית יקרת ערך ליצירת איקונין וקישוטים למזבחות בכנסייה הקתולית מאלבסטר, חפצים שהיו גם סחורת יצוא חשובה מאנגליה. דוגמאות של חפצים מאלבסטר מסוג זה ניתן לראות בעיקר באנגליה (במיוחד במוזיאון טירת נוטינגהאם, המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט) אבל גם במקומות מחוץ לאנגליה לשם הגיעו כתוצאה מסחר, לדוגמה, מוזיאון קלוני שבפריז.
אלבסטר מגבס מצוי בכמויות מעטות גם בואטצ'ט שבסאמרסט, בסמוך לפנארת בגלמורגנשייר ובמקומות נוספים. האלבסטר של נוטינגהאמשייר ודרבישייר מצוי בשכבות בעלות בליטת או "רצפות", במסות כדוריות המכונות "כדורים", ובגושים קטנים יותר המכונים "עוגות". בצ'לאסטון, שם מכונה האלבסטר "פטריק", עובד האלבסטר לחפצי קישוט בשם "פצלת דרבישייר" – כינוי שבמקור הוא סוג של פלואוריט.
בסוגי האלבסטר המעודנים יותר נעשה שימוש כאבן לקישוט, בייחוד בעיטורים בכנסיות ובמעקות של גרמי מדרגות. רכותו מאפשרת גילופו לצורות משוכללות בקלות יחסית, אבל העובדה כי חומר זה מסיס במים מונעת שימוש בו בעבודות שמחוץ לבית. צבע האלבסטר הטהור ביותר הוא לבן-שלג, אבל בדרך כלל מעורבים בו תחמוצות ברזל המוסיפות גוון חום וצורות של עורקים באבן. הסוגים הגסים יותר של אלבסטר מומרים בעזרת חימום לסוג הקרוי "גבס פריז".
פירנצה בטוסקנה היא מרכז הסחר באלבסטר באירופה. האלבסטר מצוי בגושים מסיביים המשובצים באבן גיר, יחד עם שכבות חוואר מתקופות המיוקן והפליוקן. המינרל נכרה במנהרות תת-קרקעיות במחוז וולטרה. קיימים כמה סווגים: בעלי עורקים, בעלי כתמים, מעורפלים, דמוי אגאט ואחרים. את הסוג המעודן ביותר נחצב בקסטלינה ונשלח לפירנצה לגילוף פסלונים, בעוד שהסוגים הפשוטים יותר מגולפים לכדים, תיבות לשעוני מטוטלת, וחפצי נוי שונים זולים יחסית בהם נערך מסחר ער בייחוד בפירנצה, פיזה וליבורנו.
על מנת לצמצם את השקיפות של האלבסטר וליצור אטימות כשל שיש אמיתי, נוהגים לטבול את הפסלים באמבטיית מים ומחממים את המים בהדרגה לטמפרטורת רתיחה, פעולה הדורשת זהירות רבה, שכן חימום בלתי מווסת גורם לאבן לקבל גוון לבן חיוור דמוי גיר. נראה כי השפעת החימום גורמת לייבוש חלקי של הגבס. בטיפול נאות האבן דומה מאוד לשיש אמיתי וידועה כ"מרמו די קסטלינה".
"אלבסטר שחור" הוא צורה נדירה של מינרל מבוסס גבס המצוי בשלושה מקומות בעולם בלבד: אוקלהומה (בארצות הברית), איטליה ובסין.
"פארק מערות אלבסטר" בסמוך לפרידום באוקלהומה כולל מערת גבס טבעית ובה רוב הגבס מצוי בתצורת אלבסטר. באתר מצויים כמה סוגים של אלבסטר, כולל בגוונים של ורוד, לבן והאלבסטר השחור הנדיר.
קישורים חיצוניים
[https://www.academia.edu/14485125/פרומקין_וחובריו_אבן_המלכים_בהר_אפרים_%D7%9E%D7%97%D7%A6%D7%91%D7%A עמוס פרומקין, בועז זיסו, בועז לנגפורד, רועי פורת, רעואל קסל: אבן המלכים בהר אפרים: מחצבת בהט במערת עבוד. המעבה ההר ד' 69-78]
פטרישה ניל
פטרישה ניל (אנגלית: Patricia Neal; 20 בינואר 1926 – 8 באוגוסט 2010) הייתה שחקנית אמריקנית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
ביוגרפיה
נולדה כפטסי לואיז ניל, בפאקרד, קנטקי וגדלה בנוקסוויל, טנסי. היא למדה משחק באוניברסיטה באילינוי, שבין חבריה לכיתה נמנה צ'רלטון הסטון, והחלה להופיע בברודוויי. היא אף זכתה בפרס טוני על ההצגה "צד אחר של היער" ב- 1947, כשחקנית המשנה הטובה ביותר בדרמה, בטקס פרסי הטוני הראשון. את הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה בקומדיה "הכלה המיותרת" (1949), בו כיכב רונלד רייגן בתפקיד הראשי. באותה שנה הופיעה בסרט "הלב הנמהר" לצדם של ריצ'רד טוד ורונלד ריגן.
באותה שנה כיכבה בסרט "כמעיין המתגבר", לצד גרי קופר. השניים ניהלו רומן בתקופת הצילומים. בהמשך הרומן ניל הרתה, אך הפילה כשהבינה שקופר ואשתו לא ייפרדו. ההפלה גרמה לה רגשות אשמה במשך שנים רבות.
היא כיכבה בסרטים כדוגמת "נקודת המפנה" על פי ספרו של ארנסט המינגוויי, אותו ביים מייקל קורטיז, "היום בו עמדה האדמה מלכת" שביים רוברט וייז ו"Operation Pacific" לצד ג'ון ויין. באותם ימים (1952) סבלה ניל מהתמוטטות עצבים, לקראת סיום מערכת היחסים בינה לבין קופר.
ניל פגשה את הסופר הבריטי רואלד דאל בארוחת ערב שאירחה המחזאית ליליאן הלמן ב-1951. הם התחתנו ביולי 1953 ונולדו להם חמישה ילדים, כשהבכורה נפטרה מחצבת בגיל שבע.
ב-1967, ניל כיכבה בדרמה "פנים בהמון" שביים איליה קאזאן, ובתפקיד משני בסרטים "ארוחת בוקר בטיפאני" ו"האד", עליו זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1959 שבה לברודוויי לתפקיד האם ב"בעל הנס", בו כיכבה גם אן בנקרופט. בפברואר 1965 פורסם בטעות בשבועון "Variety" כי פטרישה ניל נפטרה משבץ מוחי כפול, אולם האמת הייתה שהיא הייתה בקומה במשך 21 יום, כשבאוגוסט אותה שנה נולדה לה ילדה החמישי, שהייתה בת בריאה. בתום שלושים שנות נישואים התגרשה ניל מבעלה בנובמבר 1983. ניל סירבה לתפקיד של "גברת רובינסון" ב"הבוגר", כי חשבה שהתפקיד בא זמן קצר מדי לאחר האירוע המוחי שעברה. היא שבה אל המסך הגדול בדרמה "דבר אלי בוורדים" (1968), עליו קיבלה מועמדות לפרס האוסקר. ב-1971 הופיעה בסרט טלוויזיה בשם "The Homecoming: A Christmas Story", שהיה פיילוט לסדרה "משפחת וולטונס". למרות שזכתה על תפקידה בסרט בפרס גלובוס הזהב, היא לא הוזמנה לככב בסדרת הטלוויזיה.
ב-1981 גילמה אותה השחקנית גלנדה ג'קסון בסרט הטלוויזיה על חייה "The Patricia Neal Story". בין תפקידיה המאוחרים נמנים "סיפורה של רוח רפאים", בו כיכבה לצד צוות שחקנים מרשים כפרד אסטר, מלווין דאגלס וג'ון האוסמן, בסרט הטלוויזיה "במערב אין כל חדש", גרסה מחודשת לסרט זוכה פרס האוסקר, עליו קיבלה מועמדות לפרס אמי, סרט הטלוויזיה "היידי בת ההרים" ובסרט המתח של רוברט אלטמן "מי רצח את קוקי?".
עונת 2012/2013 בלה ליגה
עונת 2012/2013 הייתה העונה ה-82 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-18 באוגוסט 2012 והסתיימה ב-1 ביוני 2013.
הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
על ניצחון במשחק ליגה מוענקות שלוש נקודות.
מליגת המשנה עלו דפורטיבו לה קורוניה, סלטה ויגו וריאל ואיאדוליד.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-22 בתולדות המועדון. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון על אתלטיקו מדריד בסיכום מפגש כפול בזכות חוק שערי חוץ - 1:1, 0:0.
ריאל סרגוסה, דפורטיבו לה קורוניה ומיורקה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק: ליונל מסי ( ארגנטינה), ברצלונה, שכבש 46 שערים. בנוסף לכך זכה מסי גם בנעל הזהב האירופית.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: טיבו קורטואה ( בלגיה), אתלטיקו מדריד, שספג 29 שערים ב-37 משחקים.
"פרס סארה" לכדורגלן ספרדי שכבש מספר מרבי של שערים במהלך העונה הוענק: אלברו נגרדו ( ספרד), סביליה, שכבש 25 שערים.
פרסי LFP הוענקו ל:
מריה צ'בוטארי
מריה צ'בוטארי (רומנית: Maria Cebotari; 10 בפברואר 1910 - 9 ביוני 1949), זמרת סופרן ושחקנית אוסטרית ילידת מולדובה.
חייה
מריה נולדה בשם צ'ובוטארו בקישינב, אז באימפריה רוסית וכיום ברפובליקה של מולדובה. היא למדה שירה בקונסרבטוריון של קישינב ובשנת 1929 הצטרפה ללהקת התיאטרון האמנותי של מוסקבה כשחקנית. לאחר זמן קצר נישאה לראש הלהקה, הרוזן אלכסנדר וירודוב.
הלהקה עברה לברלין וצ'בוטארי השתלמה בשירה אצל אוסקר דניאל במשך שלושה חודשים והופיעה לראשונה כזמרת אופרה בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני בזמפראופרה של דרזדן, ב-15 במרץ 1931. ברונו ולטר הזמין אותה לפסטיבל זלצבורג, שם שרה את אורידיצ'ה ב"אורפיאו ואורידיצ'ה" של גלוק.
בשנת 1935 שרה בתפקיד אמינטה בהצגת הבכורה של האופרה "האישה השתקנית" מאת ריכרד שטראוס, בניצוח קרל בהם בבית האופרה של דרזדן. שטראוס יעץ לה לעבור לברלין, ובשנת 1936 הצטרפה אל האופרה של ברלין, שם הייתה פרימדונה עד 1946. בשנה זו שרה את סוזאנה בנישואי פיגארו, את צרלינה בדון ג'ובאני ואת סופי באביר הוורד עם להקת בית האופרה של דרזדן בהופעותיה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. לאחר זאת הופיעה ברבים מבתי האופרה החשובים בעולם, ביניהם האופרה של וינה ולה סקאלה במילאנו.
צ'יבוטארי התגרשה מן הרוזן וירודוב ב-1938 ונישאה לשחקן האוסטרי גוסטב דיסל, שלו ילדה שני בנים. לצד הקריירה המצליחה שלה באופרה, הופיעה צ'יבוטארי בכמה סרטים הקשורים לאופרה - כגון "שלוש הנשים של ורדי", "מריה מאליברן", "חלומה של מאדאם בטרפליי". בשנת 1946 עזבה את ברלין והצטרפה לאופרה של וינה. היא ביקרה שוב בקובנט גארדן ב-1947 עם להקת האופרה הווינאית ושרה את סלומה, דונה אנה בדון ג'ובאני, הרוזנת אלמביבה בנישואי פיגארו.
קולה של צ'בוטארי היה גמיש ורבגוני להפליא והרפרטואר שלה הקיף תפקידי קולורטורה ותפקידים קומיים, ליריים ודרמטיים; לדוגמה, היא שרה את כרמן, את סוזאנה בנישואי פיגארו, את ויולטה בלה טרוויאטה ואת סלומה - כולן באותה עונה. היא התרכזה בארבעה מלחינים - מוצרט, ריכרד שטראוס, ורדי ופוצ'יני.
רבים מתקליטיה הקיימים עדיין הם מהקלטות חיות. אף כי איכות הצליל ירודה ביותר, ההקלטה השלמה שלה כסלומה (בביצוע חי ב-30 בספטמבר 1947 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מציגה אותה כאחת ממבצעות "סלומה" הגדולות ביותר ששירתן השתמרה בהקלטה.
חברת התקליטים האוסטרית פרייזר הוציאה כמה הקלטות שלה; בין התקליטים "אמנותה של מריה צ'בוטארי".
אליפות וימבלדון 2004
אליפות וימבלדון 2004 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני 2004 והסתיימה ב-4 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £9,707,280.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 ספורטאים. 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר רוג'ר פדרר משווייץ נפגש עם אנדי רודיק מארצות הברית וניצח אותו ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 טניסאיות. להלן ה-16 טניסאיות הראשונות שזכו לדירוג:
במשחק הגמר סרינה ויליאמס מארצות הברית נפגשה עם מריה שרפובה והפסידה לה בשתי מערכות. מריה שרפובה הייתה בת 17 בלבד.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר יונס ביורקמן משוודיה וטוד וודברידג' מאוסטרליה נפגשו עם יוליאן נול מאוסטריה וננד זימוניץ' מסרביה ומונטנגרו וניצחו אותם ב-4 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה. לטוד וודברידג' זה היה הניצחון התשיעי בתחרות זוגות גברים בווימבלדון.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מזוג מנצחות תחרות 2003 רק אי סוגיאמה השתתפה השנה. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
במשחק הגמר קארה בלק מזימבבואה ורנה סטאבס מאוסטרליה נפגשו עם אי סוגיאמה מיפן וליזל הובר מדרום אפריקה וניצחו אותן בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר ויין בלק וקארה בלק מזימבבואה ניצחו את טוד וודברידז' ואליסיה מוליק מאוסטרליה ב-3 מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
ישראל בווימבלדון
אנדי רם השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון הוא שיחק נגד אנדריי פאבל מרומניה והפסיד ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה דורגה במקום 16 בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא נפגשה עם קטרינה סרבוטניק מסלובניה והפסידה בשתי מערכות.
אנדי רם ויוני ארליך דורגו במקום ה-10 בתחרות זוגות גברים. בסיבוב הראשון הם נפגשו עם הזוג הצ'כי אירז'י נובק ורדק סטפנק והפסידו בשתי מערכות.
בתחרות זוגות מעורבים יוני ארליך שיחק לצד ליזל הובר מדרום אפריקה והם דורגו במקום ה-11. הם התחילו להתחרות מהסיבוב השני. בסיבוב זה הם ניצחו ב-3 מערכות. בסיבוב השלישי הם נפגשו עם הזוג שדורג כזוג ה-5 והפסידו ב-3 מערכות.
אנדי רם השתתף בתחרות זוגות מעורבים לצד אנסטסיה רודיונובה מרוסיה (כמו בשנה הקודמת). בסיבוב הראשון הם ניצחו את הזוג הסלובקי בשתי מערכות. בסיבוב השני הם נפגשו עם הזוג שהיה מדורג במקום ה-13 וניצחו אותם בשתי מערכות. בסיבוב השלישי הם הפסידו ב-3 מערכות לריינר שוטלר מגרמניה וברברה שט מאוסטריה.
מבצר אריוואן
מבצר אריוואן (בארמנית: Երևանի բերդը (ירוואני בֶּרדֶה); בפרסית: قلعه ایروان, (גאלה-יה ירוואן); באזרית: ايروان قالاسى (איראבאן קלאסי); ברוסית: Эриванская крепость (אירוונסקאיה קרפוסט)) הוא מבצר מהמאה ה-16 בירוואן.
היסטוריה
המצודה נבנתה בתקופת השלטון העות'מאני, ב- 83–1582 על ידי סרדאר פרחאת פאשה. הוא הוחזק בתקופות שונות על ידי העות'מאנים והפרסים. המבצר נהרס על ידי רעידת אדמה בשנת 1679. אחרי רעידת האדמה, מושל ארוואן הספווית, זאל חאן, ביקש מהשאה סיוע בבנייתה מחדש של אריוואן, כולל המבצר וארמון הסרדארים.
ב-12 ביולי 1679, סגן העוצר הספווית של אזרבייג'ן (אזרבייג'ן ההיסטורית, הידועה גם בשם אזרבייג'ן האיראנית ), מירזה איברהים, הגיע לאריוואן. תפקידו היה לבנות מחדש את המבצר, מקום מושבו של המושל של אריוואן. רבים מתושבי הכפרים גנג'ה, אגוליס ודאשט הועברו בכפייה לאריוואן כדי לבצע את עבודת הבנייה. עבודת הכפייה נמשכה עד החורף. מאוחר יותר, השאה התיר לכולם לחזור לבתיהם, על אף ששיקום המבצר לא היה גמור. עבודת הבנייה נמשכה, והסתיימה בשנים הבאות. באוקטובר 1827, במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), הצבא הרוסי בהנהגתו של איוואן פסקביץ' כבש את אריוואן, ומבצר אריוואן לא היה בשימוש למטרות צבאיות מאז, עד אשר ההרס המוחלט שלו ב-1930.
ב-1853, המבצר נהרס על ידי רעידת אדמה נוספת. בשנת 1865 שטחה של המצודה נרכשה על ידי נרסס טאירנטס, סוחר של הגילדה הראשונה. מאוחר יותר, ב-1880, טאיראנטס בנה מפעל ברנדי בחלקו הצפוני של המבצר. המבצר נהרס לחלוטין ב-1930 בתקופת השלטון הסובייטי, אך כמה חלקים של חומות ההגנה עדיין נותרו.
תיאור
מבצר אריוואן נחשב לעיירה קטנה נפרדת מן העיר. בין העיר למבצר היה שטח נקי מבינוי. המבצר היה מלבני עם היקף של כ-1200 מטר. חומה הקיפה את המצבר משלושה צדדים; בצד רביעי (המערבי) עמד המבצר על שפת ערוץ נהר זאנגו (כיום, נהר הרזדאן). בחלק הצפוני-מערבי של המבצר הגיע הערוץ לעומק של 640 מטר, לא נגיש, ולכן לא בנו שם חומה.
ארמון סרדאר
הארמון ישב בשטח הצפון-מערבי של המבצר, מעל ערוץ הנהר. הוא היה בניין רבוע ורחב, מחולק למדורים רבים. ההרמון היה אחד מהחלקים הגדולים, כשאורכו היה 61 מטרים ורוחבו 38 מטרים. הוא היה מחולק לחדרים ומסדרונות רבים. ארמון הזה נבנה בשנת 1798 בתקופת שלטונו של מחמוד, בנו של חוסיין-עלי חאן.
הארמון ישב על מקומם של ארמונות קודמים, אשר הושמדו כל פעם שחאן החליט לבנות חדש. הארמון שנבנה בשנת 1798 היה האחרון, והוא נבנה בסגנון אדריכלי פרסי, והכיל "שושבאנד אוויה" ("אולם מראות"), בו הקרניז היה מכוסה זכוכית צבעונית והתקרה הייתה מעוטרת בתמונות של פרחים נוצצים. ועל קירות האולם היו שמונה תמונות שצוירו על בד של מולכים שונים מן האימפריה הפרסית.
לאחר שכבשו הרוסים את אריוואן, באחד האולמות של הארמון, העלו החיילים מופע של הקומדיה המפורסמת של אלכסנדר גריבוידוב, Горе от ума, בנוכחות המחבר. לוח זיכרון אשר מנציח את האירוע מצוי במפעל היין אררט ירוואן, אשר כיום יושב במיקום שבו המבצר היה פעם.
ההרמון ובית המרחץ
הקירות הפנימיים של הרמון החאן היו מכוסים בשיש, עם דפוסים צבעוניים. הייתה בו בריכת שחייה (32 מ' אורך, 9 מ' רוחב, 2 מ' עומק).
מסגד רג'ב-פאשה
המסגד הזה נבנה בשנת 1725 בתקופת שלטונו של הטורקי רג'ב-פאשה חאן. היה זה בניין מקושת בעל 4 עמודים עם קירות חיצוניים מעוטרים. במהלך התקופה הפרסית, הוא שימש כמחסן נשק, כי היה זה מסגד סוני, והפרסים היו מוסלמים שיעים. בשנת 1827, המסגד הומר לכנסייה רוסית אורתודוקסית, ונקרא על שם הבתולה הקדושה.
מסגד עבאס מירזא (המסגד של סרדאר)
המסגד הזה היה שיעי, והוא נבנה בתחילת המאה התשע עשרה, בתקופת שלטונו של החאן האחרון של שושלת החאנים האריוואנים, חוסיין-חאן. המסגד נקרא "עבאס מירזא ג'אמי", על שם בנו של חוסיין-חאן. החזית הייתה מכוסה בזכוכית ירוקה וכחולה, בסגנון האדריכלות האזרית-איראנית. כשכבשו הרוסים את המבצר, מסגד שימש כמחסן נשק. במהלך התקופה הסובייטית המסגד, כמו מבנים דתיים רבים (כנסיות, מקדשים, ומנזרים ארמנים) נותרו נטושים ומוזנחים, וכיום רק המסגרת של המסגד נשמרה.
צילה בינדר
צילה בּינדֶר (1919 – 12 בדצמבר 1987) הייתה ציירת, סופרת ומשוררת ישראלית.
ביוגרפיה
בינדר נולדה בוילנה, שסופחה כעבור שנה לפולין. גדלה בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס). למשפחתה הייתה כריכיית ספרים בגרודנו (השם "בינדר" פירושו ביידיש 'כורך'). בגיל 12 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. אחיה הגדול של צילה, אברהם בינדר, המשיך בתל אביב את העסק המשפחתי של כריכת הספרים.
בינדר למדה במחזור הראשון של תיכון חדש בתל אביב והייתה חניכה בתנועת השומר הצעיר. החלה לצייר בגיל צעיר. לדברי אחייניתה, יעל בינדר-מן, בתו של הצייר אברהם בינדר, הוא זה שלימד אותה ציור באופן מקצועי כבר מילדותה. יעל מוסיפה ומספרת, שכאשר צילה עלתה לארץ אברהם בינדר כבר היה מעורה בין הציירים בתל אביב ועזר לה להתאקלם בעולם האמנות. לאורך כל החיים קיימו השניים קשר קרוב שעסק באמנות של שניהם. בינדר הציגה בתערוכות בתל אביב, איירה כרזות לתיאטרון ונודעה בציבור בעיקר באיור ספרים רבים, בעיקר ספרי ילדים. הספר הראשון שאיירה היה הספר "שלה פלא" (1946) מאת לוין קיפניס (הוצאת דביר) ולאחריו איירה את הספר "מיטב השיר לגן" (1951) שהיה לקט שירים לילדים מאת משוררים שונים.
בינדר לא למדה מעולם ציור בצורה ממוסדת ומסודרת, ורכשה את השכלתה האמנותית כשומעת חופשית בבצלאל. לדבריה, עסקה באופן תמידי בלימוד עצמי ובחיפוש של הדבר שרצתה לעשות, כגון לימוד טכניקת הדפוס לצורך הכרזות שאיירה. לאחר פטירתו של אלתרמן ב-1970 הפסיקה בינדר לצייר.
צילה בינדר נפטרה משבץ מוחי ב-1987 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. את כל עזבונה ציוותה למוסד אלתרמן. העזבון האמנותי שלה נמצא כיום בתוך ארכיון אלתרמן שבמרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית באוניברסיטת תל אביב. לאחר מותה נערכה בגלריה "גלאי" תערוכה מעזבונה, שזכתה להצלחה רבה.
יצירתה
מבקר האמנות של העיתון ״על המשמר״ פאול לנדאו כתב עליה בשנת 1948, שהיא ציירת רעננה ומרהיבה ברישומיה, ומסוגלת לספר סיפורים באמצעות מבטה החד בדמויות שהיא מציירת ורושמת. בתערוכתה ב-1950 כתב עליה אריה לרנר מבקר האמנות של עיתון ״דבר״, שהיא מחוננת בחוש הסתכלות ער ומציירת בהעזה, ושיש לצפות להמשך עבודתה של אמנית צעירה זו. אויגן קולב, מבקר אמנות ומנהל מוזיאון תל אביב, ציין בביקורת שכתב על אותה תערוכה, שניתן להבחין ברישומיה ובציוריה בכשרונה ועינה החדה הקולטת את מהות האדם ואת פנימיותו. בשנת 1952 כתב מבקר האמנות אריה לרנר תחת הכותרת התקדמותה של ציירת, שהפעם כבר הוכיחה מעבר לכל ספק את כשרונה וזאת בזכות עבודתה האוטודידקטית, ולמרות העדר לימוד אמנות מסודר. בשנת 1963 כתבה עליה בעיתון ״מעריב״ מבקרת האמנות רחל אנגל, שכוחם של ציוריה אינו דווקא באיכות הציורית אלא ביכולת להביא את החוויה האנושית, את הבגרות הנפשית, בפני הצופה. בשנת 1966 הפתיעה צילה בינדר, לאחר שנודעה כרשמת בעיקר, בתערוכת יחיד בגלריה גורדון, עם ציורי שמן וקולאז'ים, ציורים רגישים וצבעוניים, לדברי המבקרת רחל אנגל. בינדר ציירה, לדבריה המצוטטים בכתבת ביקורת משנת 1966 בעיתון ״דבר״, ציור ספונטני, "הרפתקה שיעדה ידוע, אך הדרכים אליה נסתרות ומשונות" "ובסוף אני מקבלת תמיד את מה שאהבתי. הציורים שלי דומים לריבועי נחושת, לפסלים כושיים ולשטיחים עתיקים, אני אוהבת ריבועים, פסלים ושטיחים, ואף כי מעולם אינני מתכננת מה לצייר, אני מגיעה לדברים שאני אוהבת". בתערוכה זו, כמו בקודמותיה, היא ציירה בעלי חיים, ילדים, פסלים, ופורטרטים, בעיקר בטכניקת רישום.
העורכת/סופרת נגה אלבלך כתבה בעיתון ״הארץ״ על חייה ויצירתה:
תערוכות יחיד
לאחר מותה:
ירק
יְרָקוֹת הוא מונח מתחום הקולינריה והתזונה המתאר מספר סוגים של צמחים אכילים.
ירקות משמשים למגוון מאכלים נרחב, בין אם הם נאכלים טריים כמו בסלט ירקות ובין אם הם עוברים תהליך מסוים של אידוי, בישול, טיגון או אפיה. למשל קיימים מרקי ירקות, ירקות מוקפצים, ירקות אפויים בתנור ועוד.
בשל העובדה שהירקות גדלים באופן מבוקר, לעיתים תוך ריסוס מפני מזיקים, נהוג לשטוף היטב את הירקות (לפחות את אלו שאוכלים עם הקליפה) לפני השימוש בהם.
הגדרת ירקות לעומת פירות
במשמעות הקולינרית של המושגים, מבחינים בין ירקות ופירות על פי הטעם. על פי רוב, פירות הם בעלי טעם מתוק או חמוץ, וירקות הם בעלי טעם מר, חריף, או חסרי טעם. במובן זה, ישנם ירקות שהם פירות מבחינה בוטנית.
יש המתייחסים למונח כשם כולל לקבוצת גידולים חקלאיים חד שנתיים ברובם שמשמשים כמרכיבי מזון מרכזיים בשימוש טרי, מבושל או מעובד בעיבוד תעשייתי.
ההפרדה בין קטגורית הירקות לקטגורית הפירות מלאכותית ונובעת בעיקר מאופן השימוש, מה שגדל בגן הירק ומשמש לעיקר הארוחה הוא ירק ומי שמשמש כמנה אחרונה ולארוחות ביניים הוא הפרי.
מבחינה בוטנית, ההבחנה בין ירקות ופירות שונה ומתייחסת לחלק הנאכל – פרי הוא תוצר הפריה שמכיל זרעים ואילו ירק אינו כזה. לפיכך, קיימים כמה זני ירקות אשר לפי הבוטניקה הם למעשה פירות, בזמן שהכלל מגדיר אותן כירקות, כמו למשל עגבנייה ופלפל (גמבה).
בוטניקה
מבחינה בוטנית החלקים האכילים בירקות, הם לעיתים החלקים הנקראים פרי. לדוגמה, פלפל, עגבנייה ומלפפון. לעיתים החלקים האכילים בירקות, הם חלקים אחרים של הצמח:
ירקות בתזונה
ירקות הם לרוב דלים בקלוריות, שומן ונתרן, נעדרים בכולסטרול ומכילים סיבים תזונתיים, ויטמינים כגון ויטמין C, ויטמין K, פרו-ויטמין A וחומצה פולית ומינרלים כגון אשלגן, ברזל וסידן. נמצא שתזונה עשירה בירקות ופירות מועילה למניעת מחלות לב, שבצים, יתר לחץ דם, סוגים מסוימים של סרטן ובעיות בדרכי העיכול ובעיניים, וגם מובילה לשיפור ברמות הסוכר בדם.
בנוסף, לעיסת מזונות קשים ופריכים כגון פירות בזמן הילדות, לפני שבקעו השיניים הקבועות ומאוחר יותר שיני הבינה, וכאשר עצמות הלסת עדיין צומחות, דרושה להתפתחות תקינה של הלסת, ובכך מונעת בקיעה לא נכונה של השיניים, המובילה לשיניים עקומות ולשיני בינה שלא בקעו נכונה.
ירקן
ירקן הוא אדם העוסק במכירה קמעונאית של ירקות ופירות. ירקן עובד בחנות העוסקת אך ורק במכירת ירקות ופירות, או במחלקה העוסקת בכך במסגרת חנות מזון מקיפה יותר, כגון סופרמרקט. בשוק נמצאים פעמים רבות דוכנים רבים של ירקנים, מהם המוכרים מגוון רחב של ירקות ופירות, ומהם המתמחים בסוג מסוים (כגון פרי הדר או אבטיח).
רכישת מקצוע זה נעשית בדרך כלל בשיטה של הכשרה תוך כדי עבודה.
בישראל
גידול ירקות הוא אחד מענפי החקלאות המובילים בישראל, כשהירקות משמשים לאספקת ירקות איכות לשוק המקומי וכן מהווים מרכיב מרכזי ביצוא החקלאי הטרי של ישראל. במהלך השנים גדל יצוא הירקות האורגניים שהגיע לכלל 15% מכלל יצוא הירקות מישראל.
ירקות גדלים בכל חלקי הארץ מהערבה בדרום עד עמק החולה והגולן בצפון. ירקות גדלים בשטח הפתוח לשיווק טרי ולתעשייה ובתי צמיחה מסוגים שונים. בנוסף, לאור הביקוש לירקות עונתיים בכל עונות השנה ולירקות שלא מגודלים בארץ, ולאור מחירים גבוהים של ירקות תוצרת ישראל בגלל היעדר שוק סיטונאי משוכלל ורשתות הקמוענאיות השולטות מעל 60% מהשוק ומנצלות את כוחן לתשלום מופחת לחקלאים וגביית יתר מהצרכנים, קיים גם ייבוא של ירקות לישראל ממדינות שונות בעולם. ביולי 2019, החל משרד החקלאות לפעול לפתיחת מכסות ייבוא ירקות ופירות לישראל תוך פטור ממכס על מנת להתמודד עם המחסור בשוק. צעד זה ספג ביקורת רבה מכיוון החקלאים הישראליים שראו בכך חיזוק של סיטונאי ירקות גדולים על חשבונם. באוקטובר 2019, נודע כי עיקר העגבניות שבהן נעשה שימוש בצה"ל מגיע מטורקיה.
דומוקוש סילאג'י
דומוקוש סילאג'י (בהונגרית: Szilágyi Domokos; 2; ביולי 1938 – 2 בנובמבר 1976) היה משורר, סופר ומתרגם רומני-הונגרי.
ביוגרפיה
סילאג'י בן המיעוט ההונגרי ברומניה, נולד בכפר נאג'שומקוט שבטרנסילבניה, בן לכומר רפורמיסטי. למד שפה וספרות הונגרית. בין השנים 1960 ו-1970 חי בבוקרשט, לאחר מכן גר בקולוז'וואר (קלוז'-נאפוקה ברומנית). סילאג'י היה המשורר ההונגרי החשוב ביותר ברומניה במחצית השנייה של המאה העשרים. לרוב התמקדה שירתו האוונגרדיסטית בסלידה מהיומיום ובחיפוש אחר יתרונות הקדמה ושלמות האדם. התאבד בשנת 1976.
הר עיט
הר עיט הוא הר בגובה כ־480 מטרים מעל פני הים הממוקם בצוקי שיירות, בדרום הנגב, כשלושה קילומטרים מדרום־מזרח לקיבוץ נווה חריף.
ההר נמצא על גבול עמק הערבה, בסמיכות לקילומטר ה־5 של כביש 40, כ־51 קילומטרים צפונית לאילת.
על ההר ממוקמות אנטנות הנראות ממרחק.
תצפית
ההר נישא לגובה של מעל 300 מטרים מעל עמק הערבה, ולכן ניתן לתצפת ממנו למרחק. ניתן לראות מפסגתו את דרום הערבה, כביש 90, הרי אדום בירדן ועוד.
בארלטה
בארלטה (באיטלקית: Barletta) היא עיר בנפת בארלטה-אנדריה-טראני בצפון מחוז פוליה שבדרום איטליה. בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיר 94,322 תושבים. בארלטה מפורסמת בזכות הקולוסוס של בארלטה, פסל ארד בדמותו של אחד מקיסרי רומא (ככל הנראה תאודוסיוס השני). פסל זה, שבפי תושבי העיר קרוי "ארקליו" (Eraclio), הוא פסל בגובה של כ-4 מטרים והוא הפסל הגדול ביותר מכל חלקי האימפריה הרומית ששרד עד היום. על פי אגדה מקומית, ארקליו הציל את העיר מהתקפה של סרצנים. בראותו את הספינות של הסרצנים מתקרבות לחופי העיר, המתין להם ארקליו על חוף הים. כאן העמיד ארקליו פנים כאילו הוא בוכה, וכששאלו אותו הסרצנים לפשר הבכי, הוא השיב להם כי הוא הקטן ביותר מבין תושבי העיר השמים אותו ללעג. תשובתו גרמה לסרצנים לחשוב שכל תושבי בארלטה הם ענקים ועזבו את החוף מפחד תושבי העיר.
ב-1503 הייתה בארלטה מקום התרחשותו של קרב בין אבירים איטלקים לבין אבירים צרפתים שהיו בכוחות שקולים. באותה תקופה הייתה העיר תחת מצור צרפתי ונכבשה על ידי הצבא הספרדי.
בארלטה שוכנת פחות או יותר על מיקומה של עיר קאנאי, (המקום בו ניטש קרב קאנאי בין במסגרת המלחמה הפונית השנייה) ששגשגה בתקופה הרומית ולאחר התקפות חוזרות ונשנות של הסרצנים, הוחרבה סופית על ידי הנורמנים ונותרה נטושה במשך תקופת ראשית ימי הביניים.
גאוגרפיה
בארלטה שוכנת על חוף הים האדריאטי, שם החופים המסולעים מכוסים בטין שמקורו מנהר אופנטו. הנהר מהווה את הגבול שבין נפת בארי לבין נפת פוג'יה ומאז ומתמיד השפיע על הפעילות החקלאית באזור.
בארלטה ממוקמת על קצהו הדרום-מערבי של מפרץ מנפרדוניה (Manfredonia) ושוכנת מנגד לכף גארגאנו (Gargano). העיר שוכנת על מישור נמוך בגובה שנע בין 10 ל-15 מטרים מעל פני הים. האקלים ממוזג בזכות הקרבה לים. הרוחות נושבות בדרך כלל מדרום. הגשמים מועטים, 500 מ"מ בשנה שרובם יורדים בסתיו ובחורף. כמות הגשמים בין מחצית יוני לבין מחצית אוגוסט מזערית.
העיר מחולקת לשני חלקים, מונטלטינו (Montaltino) ופיומארה (Fiumara). חופה של בארלטה ארוך וחולי ומשתרע ממערב וממזרח לנמל המסחרי שלה. לאורך החוף נמצאים כמה חופי רחצה שממערב להם שטח מיוער.
היסטוריה
בארלטה התקיימה זמן רב לפני התקופה הרומית והייתה ידועה על ידי היוונים בשם בארדולוס ועל ידי הרומאים בשם בארדולום. ההיסטוריה שלה מתחילה מאה שנים לפני הגעתם של שתי האימפריות לאזור., כפי שניתן להסיק משרידי היישוב הפולי מהמאה הרביעית לפני הספירה ומשמה הפיניקי "בעל-אל". הפיניקים ייסדו במקום לראשונה תחנת סחר לצורך קשרי המסחר שלהם עם השבטים המקומיים ועם האטרוסקים ששכנו צפונה יותר. כאן נסחרו בין השאר יינות שיוצרו מהגפנים שגדלו על הקרקע הפורייה. בשל הצלחתה של ההתיישבות במקום נקרא האזור בפי הפיניקים בשם "ארץ היין", שם שבהמשך תורגם על ידי היוונים לאואנוטריה (Οἰνωτρία).
בימי הביניים היית בארלטה מעוזם של הנורמנים והלומברדים, והפכה לנקודת הערכות של הצלבנים, של המסדר הטבטוני, של מסדר אבירי היכל שלמה ושל ההוספיטלרים. בעקבות הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל, מצא הארכיבישוף של נצרת מקלט בבארלטה.
לאחר שאוכלוסייתה של בארלטה גדלה עקב ההגירה מקאנאי הסמוכה שהוחרבה על ידי הנורמנים, זכתה בארלטה לשיגשוג הגדול בתולדותיה תחת שלטונו של פרידריך השני ולאחר מכן של מלכי ממלכת נאפולי.
בראשית המאה ה-16, במהלך מלחמת גרילה בין הצרפתים ובין הספרדים על השליטה בדרום איטליה, העיר הייתה לזירת הניצחון ההיסטורי של האבירים האיטלקים על השבויים הצרפתים. מאוחר יותר הייתה העיר למעוזם של השליטים הספרדים של דרום איטליה. ב-1528 נבזזה העיר על ידי כוחות צרפתים.
במהלך איחוד איטליה ולאחריו הייתה בארטלה עיר ענייה כמו רוב דרום איטליה. כתוצאה מכך תנאי ההיגיינה היו גרועים במיוחד. סוגים שונים של מחלות פגעו באוכלוסייה, כמו שחפת, שלשול, דלקת ריאות, אבעבועות שחורות ומלריה. כ-15% מהאוכלוסייה הייתה נגועה בגרענת. המחלה המחרידה ביותר שהייתה מנת חלקם של העניים הייתה הכולרה. מגפות כולרה התפרצו בעיר בשנים 1836, 1854, 1865, 1866, 1867 ולבסוף ב-1910, כאשר החיידק הגיע לבארלטה על ידי דייג בן המקום והמחלה הכחידה עשרות אלפים בדרום איטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בארלטה מקום התרחשותו של העימות הראשון בין האיטלקים לבין כוחות גרמנים, כאשר גדוד של צנחנים גרמנים נשלח מפוג'יה לבארלטה כדי להרוס את הנמל לפני שכוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי הצליחו להגיע. חיל המצב האיטלקי נכנע לאחר מאבק קצר. לאחר המלחמה היה בבארלטה מחנה עקורים.
כלכלה ותחבורה
כלכלת בארלטה מבוססת בעיקר על ייצור בטון ומלט. הענף הכלכלי המשני הוא החקלאות, בעיקר גידול גפנים וזיתים.
תחנת הרכבת של בארלטה מקושרת למסילת הברזל האדריאטית. ניתן להגיע לעיר באמצעות הכבישים המהירים A14 ו-SS16. נמל התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה של בארי השוכן במרחק 55 ק"מ מהעיר. נמל העיר משמש רק לספינות מטען ואין ממנו הפלגות נוסעים.
קוואוטמוק בלנקו
קוואוטמוק בלנקו בראבו (בספרדית: Cuauhtémoc Blanco Bravo; נולד ב-17 בינואר 1973 במקסיקו סיטי) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ולאחר פרישתו הפך פוליטיקאי. בקריירה השנייה שלו כיהן כראש עיריית קוארנבקה בשנים 2016–2018 ומאז 2018 מכהן כמושל מדינת מורלוס במקסיקו.
בלנקו הוא מגדולי הכדורגלנים המקסיקנים בכל הזמנים. הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך השערים של נבחרת מקסיקו בכל הזמנים, ושני בטבלת מלך שערי כל הזמנים של קבוצת נעוריו קלוב אמריקה. הוא הכדורגלן המקסיקני הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה בתואר בטורניר רשמי של פיפ"א, לאחר שזכה בתוארי נעל הכסף וכדור הכסף בגביע הקונפדרציות 1999.
קריירת משחק
בלנקו החל את הקריירה במדי קבוצת קלוב אמריקה בשנת 1992. הוא שיחק בקבוצה הבוגרת עד ל-1997, אך לא הצליח להתבלט בחלק ההתקפי גם כשהיה לשחקן הרכב. לקראת טורניר חורף 1997 הושאל בלנקו לקלוב נקקסה, במדיה שיחק במשך שני טורנירים, וכבש 13 שערים ב-28 הופעות ליגה. לאחר שנת ההשאלה בנקקסה, חזר בלנקו חד יותר לקלוב אמריקה, והיה למלך השערים של ליגת העל המקסיקנית עם חזרתו בטורניר חורף 1998.
בלנקו, שהצטיין בגביע הקונפדרציות, עבר בפעם הראשונה והיחידה שלו לקבוצה אירופית. הוא הושאל לריאל ואיאדוליד מהליגה הספרדית הבכירה לקראת עונת. בלנקו עלה כמחליף שלוש פעמים בארבעת מחזורי הפתיחה, אך אז במהלך חודש אוקטובר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, במשחק מול, שבר בלנקו את רגלו ולא שב עוד לשחק באותה עונה. הוא חזר למגרשים עונה אחר כך, וכבש שלוש פעמים בעשרים משחקי ליגה באותה עונה. בלנקו יצא בפעם האחרונה בהשאלה מקלוב אמריקה לטורניר אפרטורה 2004, כשעבר לקבוצת וראקרוס. הקבוצה רשמה עונה מוצלחת, בה בלנקו היה ממוביליה, וכבש חמש פעמים ב-13 הופעות במדי הקבוצה.
במאי 2005 זכה בלנקו לראשונה בקריירה באליפות, כשהוביל את קלוב אמריקה לאליפות העשירית בתולדותיה לאחר ניצחון בגמר על אסטודיאנטס טקוס. במהלך שלוש העונות הבאות זכה בלנקו שלוש פעמים בתואר הכדורגלן המצטיין בליגה. בנוסף, זכה בלנקו עם קבוצתו בגביע CONCACAF לאלופות בשנת 2006. בלנקו עזב את קלוב אמריקה בפעם האחרונה ב-2007, לאחר שצבר 333 הופעות ליגה במדיה, בהן כבש 135 שערים, שהפכו אותו לסגן מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים.
ב-2 באפריל 2007 עבר בלנקו לשיקגו פייר מה-MLS. הוא התקבל על ידי כ-5,000 צופים בטויוטה פארק. הוא רשם שנה אישית מוצלחת במדי הקבוצה, בה היה בין שלושת הפינאליסטים לתואר ה-MVP של ה-MLS והמצטרף החדש המצטיין של השנה, וזכה בתואר שער השנה בליגה, על שערו מול ריאל סולט לייק. שנה אחר כך שוב הגיע לקו הגמר בקרב על תואר ה-MVP של העונה, וזכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר של ה-MLS, בו גברה קבוצת כוכבי הליגה 3-2 על וסטהאם יונייטד. באותה שנה השתכר בלנקו כ-2.7 מיליון דולר, הסכום השני בגובהו בליגה באותה עונה אחרי דייוויד בקהאם מלוס אנג'לס גלאקסי.
ב-19 בנובמבר 2008 חזר בלנקו למקסיקו כשהושאל לסנטוס לגונה. עשרה ימים אחר כך כבש את שערו היחידי במדיה, בפנדל. באוקטובר 2009 הודיע בלנקו, אז בן 37, כי לא יחדש את חוזהו בשיקגו, והחל מינואר 2010 הצטרף לוראקרוס מהליגה המקסיקנית השנייה. לאחר חצי שנה בלבד עבר בלנקו לאיראפואטו, עמה הצליח לזכות בקלאוסורה 2011 של ליגת המשנה, אך נכשל בפלייאוף ההעפלה מול טיחואנה.
בדצמבר 2011 הצטרף בלנקו לדוראדוס דה סינלואה, והצהיר כי יפרוש במדיה ויחפש עבודה כמאמן. הוא זכה עם הקבוצה בגביע המקסיקני של אפרטורה 2012, ואף כבש את הפנדל הראשון בדו-קרב בעיטות עונשין במשחק הגמר. בדצמבר 2012, שנה לאחר שהצטרף לדוראדוס, האריך בלנקו את חוזהו בחצי שנה נוספת. הוא שוחרר מהקבוצה ביוני 2013, והחליט להמשיך לשחק במדי לובוס BUAP מליגת המשנה. לאחר שנה אחת במדיה, ומשלא הצליחה להעפיל לפלייאוף, שוחרר ממנה בלנקו בהעברה חופשית.
לאחר ששקל לפרוש, החליט בלנקו בן ה-41 להצטרף בפעם האחרונה בקריירה לקבוצה מהליגה הבכירה, וחתם בפואבלה. הוא שיחק את משחקו האחרון כשחקן פעיל ב-21 באפריל 2015, בגמר הגביע המקסיקני מול גוודלחרה. הוא עלה מהספסל בדקה ה-69, שיחק עד לסיום בניצחונה של קבוצתו 4-2, ופרש ממשחק פעיל לאחר שזכה בתואר האחרון בקריירה.
נבחרת מקסיקו
בלנקו רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת מקסיקו ב-1 בפברואר 1995, בניצחון 1-0 על במשחק ידידות. עוד קודם לכן כבר נכלל בסגל מקסיקו לגביע המלך פהד 1995, אך לא שותף במהלך הטורניר.
משחקיו הבאים של בלנקו היו במסגרת גביע הזהב 1996, בו זכתה מקסיקו. בלנקו כבש את שער הבכורה הבינלאומי שלו בשלב חצי הגמר, שער שהעלה את מקסיקו לגמר עם ניצחון 1-0 על. במשחק הגמר כבש בלנקו את שערו השני בנבחרת, שער שקבע את תוצאת המשחק, 2-0 למקסיקו על.
בשנת 1997 היה בלנקו שותף לשני טורנירים בינלאומיים עם נבחרתו. בקופה אמריקה 1997 היה שותף למקום השלישי של מקסיקו, כשכבש את שער השוויון ברבע הגמר מול בדרך ל-1-1 בסיום. מקסיקו עלתה בזכות ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין, על אף החמצתו של בלנקו בדו-קרב. בגביע הקונפדרציות 1997 כשלה מקסיקו לעבור את שלב הבתים, ובלנקו סיים את הטורניר ככובש המצטיין שלה עם שלושה שערים - צמד בניצחון 5-0 על, ושער אחד בהפסד 3-2 ל.
שנת 1998 הייתה מוצלחת עבור הקריירה הבינלאומית של בלנקו. הוא זכה עם נבחרתו בפעם השנייה בגביע הזהב 1998, כשבמהלך הטורניר כבש פעמיים בניצחון 2-0 על בשלב הבתים ואף נכלל בנבחרת הטורניר. ביוני של אותה שנה, נכלל בלנקו בסגל של מנואל לפואנטה לקראת מונדיאל 1998 בצרפת. בלנקו פתח בהרכב בכל משחקיה של מקסיקו בטורניר. בשלב הבתים, במשחק השני של מקסיקו מול, נקלעה מקסיקו לפיגור 2-0 כשהיא בעשרה שחקנים. בלנקו חתם את חזרתה של מקסיקו למשחק עם שער שוויון בדקה ה-62 שקבע את תוצאת הסיום, 2-2. מקסיקו העפילה לשמינית הגמר, שם נכנעה ל בתוצאה 2-1.
בלנקו שוב רשם צמד טורנירים בינלאומיים בשנת 1999. בקופה אמריקה 1999 כבש בלנקו צמד בניצחון 3-1 על במשחק האחרון של שלב הבתים, אך הורחק בכרטיס אדום שש דקות לסיום. הוא חזר לשחק בחצי הגמר, שם נוצחה מקסיקו 2-0 על ידי ברזיל, וסיים עם הנבחרת במקום השלישי לאחר ניצחון 2-1 על. הטורניר הטוב ביותר של בלנקו במדי מקסיקו היה גביע הקונפדרציות 1999. מקסיקו פתחה את הטורניר מול ערב הסעודית, ובלנקו כבש רביעייה בדרך לניצחון 5-1. מקסיקו העפילה מהמקום הראשון בבית, ובחצי הגמר פגשה את. בדקה ה-97 בתוך ההארכה, כבש בלנקו שער זהב והעלה את נבחרתו לגמר עם ניצחון 1-0. במשחק הגמר שוב כבש בלנקו, והעלה את מקסיקו ליתרון 4-2 מול ברזיל, בדרך לניצחון 4-3 וזכייה ראשונה בהיסטוריה של מקסיקו בטורניר. בלנקו זכה בתוארי נעל הכסף על ששת שעריו בטורניר, וכדור הכסף על הופעתו המצוינת. היו אלו תארים ראשונים לכדורגלן מקסיקני בטורניר רשמי של פיפ"א.