cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של תאילנד
הפיכה צבאית - 2006
המהפכנים, כמו עשרות אלפי המפגינים בחודשים שלפני המהפכה, האשימו את תאקסין בשחיתות. לדבריהם הוא זייף את תוצאות הבחירות ב-2005, וגם את הבחירות החוזרות שעליהן הכריז בעקבות ההפגנות ההמוניות, ושנפסלו על ידי בית המשפט העליון. הרמטכ"ל סונדהי בונייארטקלין, שהוביל את המהפכה, אמר שתאקסין היה מעורב במעשי שחיתות חמורים, העליב את המלך וניסה לקעקע במעשיו את מוסדות הדמוקרטיה.
מלך תאילנד פומיפון אדוניאדט, שכונהראמה התשיעי, מתערב לעיתים רחוקות במהלכים פוליטיים אולם נחשב בעל סמכות קובעת. המלך לא התנגד למהפכנים, וכעבור יום הכריז על הרמטכ"ל המוסלמי סונדהי כראש המדינה הזמני. הצבא הכריז על משטר צבאי, ביטל את החוקה הדמוקרטית ואסר על התכנסויות של יותר מחמישה בני אדם.
מספר מדינות בעולם הגיבו בחומרה וגינו את המהפכה. חלק השעו את הקשרים הדיפלומטיים "עד שיתבהר המצב". ארצות הברית, שתמכה באיל ההון תאקסין, הודיעה מיד על השעיית הסיוע הצבאי, וישראל הפסיקה את מתן אשרות העבודה לתאילנדים שהיו אמורים לעבוד בה בחקלאות.
המצב בתאילנד נרגע לאיטו, ומרבית האזרחים ומדינות העולם מקבלים את המהפכה כעובדה מוגמרת. בבנגקוק ניסו, ללא הצלחה, לארגן כמה הפגנות נגד ביטול החוקה והממשל הצבאי. ההפגנה הגדולה ביותר מנתה פחות מאלף איש, לעומת מאות אלפים, בהפגנות נגד תאקסין. הוא עצמו נותר בגלות בלונדון.
באוקטובר 2006 הציג ראש הממשלה החדש, הרמטכ"ל לשעבר צ'ולנונט סוריוד, את ממשלתו הזמנית. למרות היותה ממשלה ממונה ולא נבחרת היא זכתה לאישור המלך, בין השאר בזכות התחייבות מנהיגי המהפכה לערוך בחירות דמוקרטיות במדינה בתום שנה. מנהיגי הצבא גם התחייבו לנסח חוקה חדשה תוך תשעה חודשים.
בנובמבר 2006 הסירה הממשלה את המשטר הצבאי ב-41 מתוך 76 המחוזות, ובכך נעשתה לגיטימית יותר בעיני העולם. אפילו ארצות הברית, שהחוק בה אוסר על קשרים עם מדינות ששליטן הנבחר הודח בהפיכה צבאית, שלחה את הנשיא לשעבר ג'ורג' בוש האב לסיור במדינה. ארצות הברית עדיין קוראת לתאילנד לחזור לשלטון דמוקרטי בכל הזדמנות, אבל בוש האב לחץ את ידו של ראש הממשלה סוריוד ואמר לו, באופן רשמי קצת פחות, כי הוא "מבין" את המצב בתאילנד. כדי להבטיח את המשך שלטונם, הגדילה החונטה השלטת את תקציב הצבא ב-66 אחוזים לשנת 2007, התקציב צפוי לגדול לחמישה מיליארד דולר ב-2008.
תוצאת לוואי של ההפיכה הייתה תקווה להפסקת הפיגועים בדרום המדינה. מנהיגי הצבא הצהירו שהם מוכנים לשאת ולתת עם המורדים בשלושת המחוזות המוסלמים בדרום. המיעוט המוסלמי, 4% מול 95% בודהיסטים בתאילנד - דורש עצמאות למחוזות שבגבול מלזיה, שסופחו לתאילנד לפני מאה שנים. תאקסין היה שנוא על המוסלמים, בשל ניסיונותיו לדכא את המרד בכוח. רבים העריכו שהמשבר לא ייפתר כל עוד הוא בשלטון, וראו בהדחתו הזדמנות לשלום – גם משום שהרמטכ"ל, שעמד בראש המהפכה, הוא מוסלמי. אולם, השיחות לא הובילו לפתרון, ובאמצע אוקטובר 2006 חודשו הפיגועים.
בחירות 2008
לאחר למעלה משנה במהלכה הוטל שלטון צבאי במדינה, נערכו בחירות כלליות במסגרתן זכתה מפלגת PPP של תומכי ראש הממשלה לשעבר, תאקסין. שנה מאוחר יותר בוטלו תוצאות הבחירות בטענת זיופים ומרמה, כשהמפלגה הדמוקרטית (DP), אשר עמדה בראש קואליציה בת 6 מפלגות, תפסה את רסן השלטון. מנהיג המפלגה הדמוקרטית, אבהיסיט וג'ג'יווה, מכהן כיום כראש הממשלה, מדצמבר 2008, כשהבחירות הבאות צפויות להיערך ב-2011.
אי היציבות הפוליטית במדינה צפויה להימשך, על רקע המחלוקות והשסעים החברתיים השוררים בין השכבות בחברה. חוסר היציבות בולט במיוחד על רקע מצבו הבריאותי הרעוע של המלך, כשמותו הקרוב עלול להביא להתערערות נוספת של היציבות השברירית ולהתפרצויות אלימות נוספות במדינה.
בחירות 2011
בבחירות הכלליות שנערכו ביולי 2011 זכתה מפלגת האופוזיציה פהו תאי בראשותה של אחות ראש הממשלה המודח, יינגלאק צ'ינוואט, ברוב של 265 מתוך 500 מושבי הפרלמנט. ראש הממשלה המכהן, אבהיסיט וג'ג'יווה הודה בתבוסתו וקיבל את תוצאות הבחירות. צ'ינוואט תהיה האשה הראשונה המכהנת בתאילנד בתפקיד ראש הממשלה.
2014
ב-2 בפברואר 2014 נערכו בחירות במדינה, אולם האופוזיציה החרימה את הבחירות. ב-21 במרץ 2014 הודיע בית המשפט לחוקה במדינה על ביטול תוצאות הבחירות. ב-7 במאי 2014 הורה בית המשפט החוקתי לראש הממשלה יינגלאק צ'ינוואט להתפטר מתפקידה. בהמשך חודש מאי הכריז צבא תאילנד על שלטון צבאי. וכעבור כמה ימים עצר את ראש הממשלה, והעביר אותה למתקן צבאי.
רכס אמיר
רכס אמיר הוא קמר, רכס הרים המהווה את חלקו הדרומי של הכרמל בצפון-מערב השומרון.
שטח הרכס כ-200 קמ"ר וצורתו מעין טרפז עם בסיס רחב במזרח ובסיס צר במערב. גבולותיו הם נחל עירון בצפון, עמק יזרעאל במזרח, עמק דותן ונחל חדרה בדרום ומישור החוף במערב. פסגתו של הרכס בהר אלכסנדר, שגובהו 527 מטרים מעל פני הים.
הרכס מנוקז למזרח אל נחל קישון, ולדרום, מערב וצפון אל נחל חדרה באמצעות מספר נחלים. העיקריים שבהם הם נחל עוז, נחל רימונים, נחל תענך וואדי אל-ג'אמוס הנשפכים לנחל קישון, ונחל נרבתה הנשפך לנחל חדרה.
לאורך הרכס עוברים הקו הירוק וגדר ההפרדה. חלק מהרכס נמצא בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית (A ו-B).
יישובים
על רכס אמיר נמצאים ישובים רבים, המשתייכים בחלקם לישראל ובחלקם לרשות הפלסטינית. היישובים הגדולים ביותר ברכס הם אום אל-פחם, חריש וערערה (ישראל), יעבד ואל-יאמון (הרשות הפלסטינית).
שמורת הר אמיר
ליד עין אל-סהלה נמצאת שמורת הר אמיר אשר ידועה בעצי האלון המצוי, שרידים ליער קדום אשר היה באזור נחל עירון, יער שנעלם ברובו בגלל שתי סיבות מרכזיות:
גוש דן
גוש דן הוא שמו המקובל של אגד הערים שבמרכזו תל אביב-יפו, ושמהווה את הטבעות הפנימיות של מטרופולין תל אביב, ולפעמים מתייחס למטרופולין כולה. בכל הגדרה, גוש דן הוא השטח העירוני וריכוז האוכלוסייה הגדול בישראל. מקור השם הוא בשבט דן, אשר נחלתו הייתה באזור גוש דן המודרני.
תיחום
קיימות מספר הגדרות לשטחו של גוש דן:
לחוד מכל ההגדרות והתיחומים הפורמליים, בשיח היום-יומי המקובל בישראל רווחת יותר ויותר ההחלפה של המונח "גוש דן" במונח "מרכז הארץ", או בקיצור "המרכז", אף כי הוא נמצא מצפון למרכז הגאוגרפי של ישראל. התייחסות זו נובעת ממרכזיותו הכלכלית והדמוגרפית של הגוש. בכך, השפה המקובלת מבטאת הבחנה סוציולוגית ותודעתית יותר מאשר גאוגרפית-טכנית, בין חלקי הארץ.
ניתן לחלק את שטח גוש דן לארבע טבעות. בהיעדר הגדרה מוסכמת ובהתחשב באופי המורכב של הקשרים בין קצות המטרופולין למרכזה, ייתכנו וריאציות בהגדרת הגבולות שבין המעגלים. להלן מוצגות הערים בכל אחת מהטבעות לפי הגדרת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה: בסה"כ מונה המטרופולין 302 יישובים.
גאוגרפיה
לפי ההגדרה המרחיבה משתרע גוש דן לאורך של כ-90 ק"מ מדרום לצפון ולרוחב של עד 20 ק"מ. שטחו המצטבר (בצירוף מחוזות תל אביב, והמרכז ונפת אשדוד של מחוז דרום) הוא כ-1,500 קמ"ר. גוש דן ממוקם במרכז שפלת החוף של ישראל ותופס את מרבית שטחו של השרון וחלק ניכר מהשפלה הפנימית. שטחו מישורי ומשתפל בהדרגה מהים לעבר הרי יהודה והשומרון. מספר נחלים חשובים זורמים בשטחו אל הים: נחל אלכסנדר, נחל פולג, נחל הירקון ויובלו העיקרי נחל איילון וכן נחל שורק.
אוכלוסייה
נתוני האוכלוסייה בגוש דן לשנת 2021:
התאגדות
לגוש דן אין מסגרת שלטונית או ארגונית מרכזית בעלת מעמד משפטי. עם זאת הוקמו איגודים של מספר רשויות מקומיות בגוש דן לצרכים שונים:
צירי תחבורה
בגוש דן מספר צירי תנועה אורכיים חשובים (מדרום לצפון):
צירי הרוחב החשובים בגוש דן (ממערב למזרח):
מעבר הואוס
מעבר הואוס (באנגלית: Howse Pass) הוא מעבר הרים הממוקם בגבול בין הפארק הלאומי באנף, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה, לבין הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. מעבר ההרים נמצא בין הר קונוויי לבין פסגת הואוס.
היסטוריה
המעבר היה בשימוש על ידי האומות הראשונות לחציית הרי הרוקי, ובייחוד שבט הקוטניי במערב ושבט הפייגן במזרח. בשנת 1806 החלה בניית דרך מהעיר רוקי מאונטיין האוס למעבר. ביוני 1807 דייוויד תומפסון השתמש במעבר ההרים על מנת להגיע לנהר קולומביה, ולמצוא דרך נוחה להגיע לאוקיינוס השקט. המעבר לא היה בשימוש רב, בשל נוחות המעבר במעבר אתבסקה.
מעבר הואוס נמוך בגובהו ממעברים אחרים בהרי הרוקי, ולכן שקלו את המעבר כנתיב עבור הרכבת הקנדית הפסיפית. לבסוף נבחר מעבר קיקינג הורס במקומו למסלול הרכבת והכבישים. המעבר הוכרז כאתר היסטורי לאומי של קנדה ב-1978.
מקור השם
מעבר ההרים נקרא על שם ג'וזף הואוס, מגלה ארצות מטעם חברת מפרץ הדסון אשר חצה את המעבר בשנת 1809.
פורט אוף ספיין
פורט אוף ספיין (אנגלית: Port of Spain, "נמל ספרד") היא עיר הבירה של טרינידד וטובגו. העיר היא השלישית בגודלה במדינה אחרי סן פרננדו וצ'אגואנס ומתגוררים בה כ-50,300 תושבים, ובעיר רבתי (מטרופולין פורט אוף ספיין) מתגוררים כ-300,000 תושבים (נכון לשנת 2010).
העיר ממוקמת לחוף מפרץ פריה, על חופו המערבי של האי טרינידד.
היסטוריה
פורט אוף ספיין נוסדה במקום בו היה קיים כפר של שבט קומוקאראפו. במאה ה-18, העביר המושל הספרדי האחרון של האיים, דון גוזה מארי, את הבירה מהעיר סן חוזה דה אורוניה (כיום סנט ג'וזף) לפורט אוף ספיין. לאחר שהעיר נכנעה לצבא הבריטי בשנת 1797 נותרה העיר בירת המושבה הבריטית והמשיכה לגדול. מספר התושבים הגיע לשיא בשנות ה-60 של המאה ה-20 (כ-100,000 תושבים), אולם כעת אוכלוסיית העיר הולכת וקטנה בשל הפירוור הגדל והולך של האזור.
העיר הייתה הבירה של הישות קצרת הימים הפדרציה של איי הודו המערבית שאיחדה תחתיה את מושבות בריטניה באיים הקריביים, אף על פי שהייתה תוכנית להקמת בירה פדרלית בצ'אגוראמאס, בצפון-מערב האי.
כלכלה
העיר מהווה מרכז כלכלי ופיננסי במדינה. בשנים האחרונות סניפים של בנקים מקומיים הממוקמים בעיר עזרו לה להפוך למרכז פיננסי לאיים קריביים ולמרכז אמריקה. נמצאים בה מפקדות של שניים מהבנקים הגדולים ביותר באיים הקריביים.
הכלכלה של טרינידד מתבססת על גז טבעי ונפט, ובעיר יש בית זיקוק מרכזי. מנמל העיר מייצאים מוצרי מזון וכן אספלט. העיר מהווה למרכז במסחר בבוקסיט שבא מגיאנה, וברזל המיובא מוונצואלה.
תחבורה
כל האי, ובפרט פורט אוף ספיין, משורת על ידי נמל התעופה הבינלאומי פייארקו הממוקם כ-10 ק"מ בערך ממזרח לעיר.
אתרים בעיר
סוואנת פארק המלכה, המקיפה את העיר הייתה בעבר חוות גידול סוכר אשר נרכשה על ידי העיר ומשמשת כיום אתר לקרנבלים ותהלוכות. בפארק ממוקם גן החיות של העיר והגנים הבוטניים. בית הנשיא ממוקם בתוך הגנים הבוטניים.
ערים תאומות
לפורט אוף ספיין מספר ערים תאומות:
שבתי (שם פרטי)
מקובל להסביר ששם זה ניתן לאדם שנולד בשבת (כפי שהשם חגי ניתן למי שנולד בחג, וישנם אנשים ששמם פסח או ניסן), אך נראה שזה איננו הפירוש המקורי של השם.
תולדות השם
השם שבתי מופיע 3 פעמים בתנ"ך:
בכל הפעמים הללו מוזכר שבתי כאחד הלויים.
השם שבתי מוזכר בתקופה זו כשבע פעמים במכתבי יב בשפה הארמית, במכתבים שנשלחו לסון (אסואן) על ידי משפחה ארמית ובכתובות בניפור שבבבל. בכל המקרים מופיע השם בתעודות המכילות שמות נוכריים מובהקים. כמו כן נמצא השם על סרקופג ארמי ליד מקדש איזיס באסואן.
מאוחר יותר, אנו מוצאים מספר אנשים הקרויים בשם זה בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי. נראה שבסוף המאה ה-3 השם הפך גם לשם נוצרי מובהק, ואנו מוצאים אותו ברומא ברשימות ובקטקומבות (מערות קבורה) יהודיות ונוצריות כאחד. גם שמו של אביו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון (483-565), היה סבטיוס (Sabbatius).
בימי הביניים ידוע על אחד מבעלי התוספות בשם זה, והוא היה נפוץ גם בדורות מאוחרים. בין האישים המפורסמים שנקראו בשם זה, הרב שבתי כהן (הש"ך) ומי שנתפס ביהדות כמשיח שקר, מייסד תנועת השבתאות, שבתי צבי.
גם בימינו נקראים יהודים בשם זה, אך נראה שהוא אינו נפוץ ברחבי העולם הלא-יהודי. כבר במאה ה-17 מעיד רבי משה אבן חביב, מרבני ירושלים, בספרו גט פשוט: "דְעתה נשתקע שם זה בגוים, ואין מצוי דיקראו הגוים בשם שבתי". עם זאת, בקהילות שנפגעו בצורה יותר אקוטית משבתי צבי (בעיקר קהילות אשכנזיות) ירדה שכיחותו של שם זה, כנראה כחלק מן המאבק בשבתאים הסמויים שנותרו בתוך הקהילות. לעומת זאת, בקרב בני יהדות גאורגיה (גאורגיה) נחשב השם לנפוץ כתרגום לשם הגאורגי שׁוֹתַא.
השמות שֶפּטיל, שֶפּס ושֶפּסיל (שעפטיל, שעפס, ושעפסיל בכתיב יידיש) משמש לעיתים ככינוי לאנשים ששמם שבתי.
שבתי או שבתאי
בתלמוד מופיעה רשימה של שמות נוכריים מובהקים: "כגון הורמיז ואבודינא, בר-שיבתאי ובר קידרי..." (כך הגרסה בדפוס, וזו גם גרסת רש"י והרא"ש שבדפוסים).
בעלי התוספות מעירים על כך בפירושם: "שבתאי גרסינן [=אנו גורסים], דשבתי [=שכן שבתי] שם ישראל הוא בכמה מקומות, אבל שבתאי הוא רוח רעה, כדאמר בפרק "כל הבשר".
נראה שלפני בעלי התוספות היו שתי גרסאות אפשריות לגבי השם הנוכרי המוזכר בגמרא: שבתי ושבתאי, והם פסלו את הגרסה שבתי, כיוון שסברו שהוא שם יהודי, ולעומתו שבתאי הוא שם של רוח רעה. כנראה כוונתם היא שזהו שמו של האליל שבתאי (מזוהה עם האל הרומאי סטורנוס) שמוכר כאחד משבעת המזלות (חמה, נוגה, כוכב, לבנה, שבתאי, צדק, מאדים). לדעת רבי שמואל שטראשון הגרסאות שהיו לפני בעלי התוספות הן שבתי ושיבתאי, ולא כפי שמופיע בדפוסים.
במסופוטמיה היה קיים מונח בשם שבתו שמשמעותו "יום מנוחת האלים". בכמה שפות הודו-אירופיות יום השבת נקרא על שם האל שבתאי (לדוגמה: בלטינית Dies Saturni, בהולנדית Zaterdag ובאנגלית Saturday).
על אף ההסתייגויות פירוש זה קנה לו אחיזה בקרב העם היהודי, ואנשים רבים (בעיקר שומרי מצוות) מקפידים במאות השנים האחרונות על כתיבה ללא אל"ף.
למרות זאת, גם בימינו ניתן למצוא מקרים רבים שבהם נרשם שם זה עם האות האל"ף.
כתיבת השם בגיטין
בזמן כתיבת שטר גט מקפידים מאוד על אופן כתיבת שמות האנשים והמקומות, כדי למנוע חששות לכשרותו של הגט.
וכך פוסק רבי יוסף קארו בספרו שולחן ערוך:
בספרו בית יוסף מציין רבי יוסף קארו שמקור ההלכה הוא בדברי התוספות לעיל. להלכה זו הסכימו רוב הפוסקים שבאו אחריו, אך מספר פוסקים מאוחרים מכשירים גט שנכתב בו שבתאי (רבי משה אבן חביב בספרו גט פשוט, רבי מסעוד חי בן שמעון בספרו שם חדש ואחרים).
קואורדינטות גליליות
קואורדינטות גליליות הן מערכת קואורדינטות המתארות את המרחב האוקלידי. מערכת זאת מתבססת על חלוקה "אינסופית" של המרחב לפרוסות בגבהים שונים. כל פרוסה מתוארת בקואורדינטות קוטביות (פולאריות): מרחק וזווית.
בהרבה מקרים ובעיות פיזיקליות בהן יש סימטריה גלילית נוח לתאר את המרחב באמצעות קואורדינטות גליליות. בקואורדינטות אלה מחליפות את x, y, z.
הגדרה
לכן, אם נתון לנו גוף ששיעוריו הגליליים הם אזי שיעוריו הקרטזיים הם:
מסיבה זו נהוג בדרך כלל לקרוא לגובה h בשם המקורי z. כמו כן, כמצוין לעיל, לקואורדינטות מרחק ההיטל ( \rho ) והזווית נהוג לסמן במספר אותיות. מאחר שקואורדינטות אלו שונות בתכלית זו מזו אין חשש לבלבול גם כאשר משתמשים במוסכמות סימונים שונות, וזאת כי יש רק זווית אחת בבעיה.
וקטורי היחידה ווקטור המיקום
בקואורדינטות קרטזיות אפשר לרשום את מיקומה של כל נקודה או וקטור כ כאשר הם וקטורי היחידה הקרטזיים (וקטורים אלה קבועים). באופן גאומטרי, וקטור היחידה x הוא וקטור המצביע בכיוון החיובי של ציר x ואורכו הוא 1 (ליתר דיוק נכון לומר שהנורמה שלו שווה ל 1), באותו אופן לגבי וקטורי היחידה בצירים y ו z.
אנו נרצה להציג באותה צורה את הנקודה שלנו גם בקואורדינטות גליליות: כאשר לווקטורים נקרא "וקטורי היחידה הגליליים".
אפשר לחשבם בכל נקודה במרחב ולקבל שהם נתונים על ידי
כלומר: וקטורים אלה אינם קבועים במרחב, אלא כיוונם משתנה בהתאם לנקודה.
למרות זאת, וקטורים אלה עדיין שומרים על אורתונורמליות ומהווים שלשה אורתוגונלית ימנית:.
יש לשים לב שעבור וקטור המיקום (ווקטור שיוצא מראשית הצירים), אף על פי שבקואורדינטות קרטזיות, הרכיבים שלו הן הקואורדינטות שלו, כלומר: או במפורש: הרי, זה מקרה פרטי, ובמערכת קואורדינטות גליליות, וקטור המיקום ייוצג ללא \theta:
ההסבר לכך הוא ש הוא פונקציה של \theta, אך לווקטור המיקום אין רכיב בכיוון של
תכונות מטריות
המטריקה (כלומר: המרחק בין כל שתי נקודות) בקואורדינטות אלה נקבע על ידי הטנזור המטרי שנותן את אלמנט האורך הדיפרנציאלי. הטנזור המטרי כאן הוא מטריצה אלכסונית, שהאלמנטים השונים מאפס שלה הם:
ולכן אלמנט האורך הדיפרנציאלי הוא
שטחים ונפחים
מכיוון שמדובר במערכת צירים "עקומה", אלמנט הנפח האינפיניטסימלי כאן הוא לא פשוט מכפלה של. נסתכל על אלמנט נפח אינפיניטסימלי שמונח על קליפה עבה של גליל, שהוא כל כך קטן עד שבקירוב טוב הוא די קובייתי. עוביו הוא \ d\rho, גובהו הוא \ dz ואילו אורכו (ההיקף) הוא ולכן הנפח של אלמנט הנפח האינפיניטסימלי יהיה
באותו אופן אפשר לחשב גם את השטח של אלמנט השטח.
שטח של אלמנט שטח כשאר:
אנליזה וקטורית
אנליזה וקטורית היא כלי שימושי בבעיות פיזיקליות, לרבות בעיות פיזיקליות בעלות סימטריה כדורית. תחום זה מטפל בשינוי של שדות סקלריים ווקטוריים בזמן ובמרחב. מובאות כאן הנוסחאות השימושיות של נגזרות וקטוריות (גרדיאנט, דיברגנץ, רוטור ולפלסיאן) בקואורדינטות גליליות:
קינמטיקה
במערכת קואורדינטות גליליות, המיקום של גוף יכול להכתב בצורה הבאה:
בניגוד לקואורדינטות קרטזיות, שם הצירים אינם משתנים עם הזמן (ולכן ניתן לגזור רכיב רכיב), במערכת הגלילית הצירים עצמם משתנים בזמן כיוון שהם מוגדרים יחסית לגוף הנע. לכן כאשר נגזור לפי הזמן, נצטרך לגזור גם את וקטורי היחידה המרכיבים את וקטור המיקום. אם כן המהירות, שהיא נגזרת של המיקום, יכולה להכתב:
והתאוצה תהיה הנגזרת השנייה של המיקום :
הערות שוליים
Polarkoordinaten Koordinaatisto 極座標系 Coordonate polare
אריק אדמס (מוזיקאי)
אריק אדמס (אנגלית: Eric Adams; נולד כלואיס מרולו ב־12 ביולי 1954) הוא סולן של להקת ההבי מטאל האמריקאית מנוור משנת 1980.
קריירה
אדמס, יליד אובורן שבניו יורק, היה חברו של ג'ואי דימאיו, שותפו ללהקה עוד לפני הקמתה, ומטפל בענייניה הכספיים של הלהקה. הוא מספר שהושפע מאוד מאיאן גילן (סולן הלהקה דיפ פרפל).
אדמס התעניין במוזיקה מגיל תשע. הוא ניגן בגיטרה ובגיל 11 הקים להקה בשם The Kids.
הצטרף ללהקת Manowar בשנת 1980. שם הבמה שלו מורכב מהשמות הפרטיים של שני בניו, אריק ואדם.
Clock Gating
קטימת שעון (באנגלית: Clock gating) היא טכניקה פופולרית לחיסכון בהספק של שבבים. בשיטה זו חלקים שונים בשבב מושבתים, כאשר אינם בשימוש, ולכן לא מתבזבז עליהם הספק.
לדוגמה: כאשר לשבב יש ממשקי כניסת ויציאת מידע של PCI, Ethernet ו-USB אבל בפועל במעגל שבו השבב משולב הוא משתמש רק בממשק ה-USB אין צורך שמעגלי הממשקים האחרים יעבדו וניתן לכבות אותם.
רקע
במעגל משולב אשר מכיל מעגלים סינכרוניים מחולק בתוכו לתתי יחידות ארגונית (מודולים) כאשר בדרך כלל יש תמיכה ומשאבי חומרה המאפשרים שימוש נרחב ביכולות המעגל, כך שנוצר מצב שברוב תצורות ההפעלה של המעגל אין דורש להשתמש בכל חלקיו.
במעגלים סינכרוניים מתבצעים חישובים אשר הקלט והפלט שלהם מגיע ונשמר בתאי זיכרון. במהלך העבודה התקינה של המעגל מתבצע מיתוג חשמלי בין המצבים הלוגיים "0" ו "1", כאשר במהלך פעולת המיתוג של המעגל מתבזבז הספק חשמל.
תאי הזיכרון במעגלים הללו מופעלים על ידי אות שעון ובלעדיו המעגלים הללו אינם פעילים.
השיטה
בשיטה זו נוסף מעגל חשמלי (Clock Gate) אשר קוטם את התפשטות אות השעון במערכת (Clock tree) עבור חלקים במעגל שאנחנו רוצים לאפשר את כיבויים. מעגל זה מקבל אות בקרה אשר לפיו הוא מאפשר לאות השעון להיכנס לחלק במעגל שעליו הוא מפקח. אם אות הבקרה מורה לו לכבות את החלק המפוקח אז המעגל יוציא "0" לוגי קבוע לתוך כניסת השעון של החלק המפוקח. אחרת, יעבור אות השעון ישירות לתוך המעגל המפוקח בצורה תקינה (עם עיכוב קטן).
קטימת אות השעון משביתה חלק של המעגל החשמלי, וכך הדלגלגים שלו לא מחליפים מצבים לוגיים, אינם מבצעים פעולת מיתוג, ולכן צריכת ההספק במעגל המפוקח יורדת לאפס, וההספק מתבזבז בצורה זניחה רק עקב התהוות של זרמי זליגה.
מימוש
קיימים תאי ספרייה מובנים עבור טכנולוגיות שונות של בניית שבבים שתפקידם הוא ליצור מעגל קוטם שעון מתאים. הם נקראים Integrated clock gating (ICG) cells.
ניתן להוסיף למעגל Clock Gate במספר דרכים:
דוגמאות למימוש
הקוד מתאר מעגל ובו תא זיכרון עם כניסה d, יציאה q, אות אתחול rst_n, אות שעון clk ובנוסף ואות בקרה enable המפעיל את מעגל ה clock gate. אות השעון נכנס למעגל ה־clock gate ולאחר מכן נכנס לכניסת השעון של תא הזיכרון.
שימושים
בשבבים המתוכננים לעבודה עם סוללות או הספק עבודה נמוך, כגון אלה המשמשים את הטלפונים הניידים, התקנים לבישים, חיישנים וכו' משתמשים במספר צורות של קטימת שעון יחדיו. מצד אחד נשלטים מעגלי קטימת השעון על ידי אותות הבקרה של התוכנה המנהלת את השבב, כאשר מנהל ההתקן מאפשר או משבית את השעון במקומות המתאימים. בצד השני קיים מנגנון שליטה אוטומטי של הלוגיקה החומרתית בו היא מזהה האם יש עבודה לעשות, ומכבה את השעון הרלוונטי עבור מודול שאינו נחוץ.
צורות אלה מקיימות אינטראקציה זו עם זו ועשויות להיות חלק מאותו עץ שעון. לדוגמה, עבור גשר פנימי (internal bridge) או ערוץ העברת סיגנלים רחב (bus) עשויים להשתמש בקטימת שעון אוטומטית כך שהוא ייכבה עד שהמעבד או מנוע DMA צריכים להשתמש בו, בעוד שחלק מהציוד ההיקפי בערוץ העברת סיגנלים רחב זה עלול להיקטם לצמיתות אם הוא אינו בשימוש עבור אותו לוח.
פרס מרקיורי
פרס מרקיורי (באנגלית: Mercury Prize, בעבר נקרא Mercury Music Prize) הידוע כיום עקב חסות כפרס בארקלי מרקיורי (Barclaycard Mercury Prize), הוא פרס המוזיקה החשוב והמכובד ביותר בתעשיית המוזיקה הבריטית. פרס מרקיורי ניתן פעם בשנה לאלבום הטוב ביותר בבריטניה או אירלנד, בדומה לפרס הגראמי האמריקאי.
פרס מרקיורי נוסד בשנת 1992 על ידי התאחדות חברות התקליטים הבריטית כאלטרנטיבה לטקס פרסי המוזיקה הבריטית. במקור נותנת החסות לפרס הייתה חברת "מרקיורי תקשורת" (Mercury Communications) ומשם קיבל הפרס את שמו. בהמשך הוא מומן על ידי טכניקס מ-1998 עד 2001, פנסוניק מ-2002 עד 2003, ו- Nationwide Building Society מ-2004 עד 2008. החל ממרץ 2009 מממנת את הפרס חברת Barclaycard.
הזוכה או הזוכים בפרס מקבלים 20 אלף לירה שטרלינג. המועמדים לפרס נבחרים על ידי פאנל של נבחרים המורכב ממוזיקאים, מנהלים מוזיקליים, עיתונאים ודמויות מפתח נוספות בתעשיית המוזיקה בבריטניה ואירלנד. ההכרזה על הזוכים בפרס נערכת לרוב בספטמבר, חודשיים לאחר ההכרזה על המועמדים שנערכת ביולי.
פרס מרקיורי נחשב לפרס יוקרתי ולרוב נצפית עלייה במכירות התקליטים בקרב להקות או זמרים שהיו מועמדים או זכו בפרס, במיוחד כאשר מדובר באמנים יחסית לא-מוּכרים. כך לדוגמה, לאחר זכייתה של ספיץ' דבל בפרס בשנת 2009 זינקו מכירות התקליטים שלה ביותר מפי 40.
נכון ל-2022, הזמרת פי ג'יי הארווי היא האמן היחיד שזכה פעמיים בפרס (ב-2001 וב-2011).
משפחת תאקט
משפחת תאקט (שם באנגלית: TACT Records) היא חברת תקליטים ישראלית שהוקמה על ידי צמד הראפרים סאבלימינל והצל. החברה שמה לעצמה מטרה לקדם זמרים ישראלים בתחום ההיפ הופ והראפ.
היסטוריה
בגיל 15 הכיר סאבלימינל את יואב אליאסי, הידוע יותר בשם הבמה "הצל". שניהם התחברו במהרה כתוצאה מאהבתם המשותפת למוזיקה שחורה והיפ-הופ. בשנת 1995 התחילו סאבלימינל והצל להופיע במועדונים שהקו המוזיקלי שלהם היה היפ-הופ וראפ. הצמד סאבלימינל והצל הוציא אלבום משותף ב-2002, "האור והצל", וצבר תאוצה והכרה בקרב בני נוער רבים.
בשלב מסוים החליט סאבלימינל להקים את משפחת תאקט כדי להתנתק מחברות התקליטים הגדולות שגבו נתח גדול מרווחי האלבומים שהוציאו. בשנת 2001 החברה הפיקה את אלבומה הראשון, האור מציון, בהפצת חברת הליקון. באופן רשמי נרשמה תאקט כחברה רק בשנת 2003.
מקור השם
השם "תאקט" (TACT) נבחר על ידי מקים החברה, סאבלימינל, כראשי התיבות באנגלית למשפט "Tel-Aviv City Team", שם זה נבחר כיוון שרוב חברי הקבוצה (כולל סאבלימינל והצל בעצמם) מתל אביב במקור ובעיר הזו נמצאים משרדי החברה והיא משמשת כמוקד הפעילות שלה האמנים נוטים להזכיר רבות את שם החברה בשיריהם במיוחד באמצעות איות האותיות ת-א-ק-ט או T-A-C-T.
הבעת דעה וביקורת
בעקבות האינתיפאדה השנייה החל הצמד סאבלימינל והצל לחבר שירים הנושאים אופי לאומי-פטריוטי, שהמפורסמים שבהם היו "חי מיום ליום", "הפרד ומשול" ("ביחד נשרוד, לחוד ניפול") ו"תקווה" ("בואו נמשיך, החיים לפנינו"). סאבלימינל מגדיר את עצמו כפטריוט ואת המוזיקה שלו כ"היפ-הופ ציוני".עם זאת, השניים היו אלה שגילו את הראפר הערבי תאמר נפאר מלוד, שמבצע שירי ראפ המבטאים את העמדות הפוליטיות של ערביי ישראל וסייעו לו בתחילת דרכו.
בניגוד לתדמית העבריינית של ראפרים אמריקאים, סאבלימינל והצל מטיפים לציונות, שירות בצה"ל ומתבטאים נגד סמים ועישון. למרות התדמית אותה ניסו לטפח נקשר שמו של הצל למקרי אלימות. סאבלימינל השתתף בקמפיינים טלוויזיוניים רבים עבור חברות כמו תנובה (קמפיין "שוקו קרלו"), דלק (קמפיין "סמודיס" עבור רשת מנטה) ועוד.
אלבומים
האור מציון 2 (2021)
לוס אנג'לס ראמס
לוס אנג'לס ראמס (באנגלית: Los Angeles Rams) היא קבוצת פוטבול אמריקנית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה מתחילת 2016 עת הועברה מסנט לואיס. הקבוצה בבעלותו של איש העסקים סטן קרונקי מאז אוגוסט 2010, ולפני כן היה שותף מיעוט.
הקבוצה זכתה ארבעה פעמים באליפות ה-NFL, בפעם האחרונה בסופרבול LVI.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בקליבלנד, אוהיו ב-1936 בשם קליבלנד ראמס, שנה מאוחר יותר הצטרפה לליגת ה-NFL, וזכתה באליפות בשנת 1945. ב-1946, החליטו בעלי הקבוצה דאז להעביר את הקבוצה מקליבלנד לאור תפוסה נמוכה במשחקי הבית והתחרות עם קבוצת הקליבלנד בראונס על אהדת הקהל המקומי. הקבוצה עברה ללוס אנג'לס ושיחקה עד 1994 תחת השם לוס אנג'לס ראמס, זאת על אף שב-1980 עברה לאצטדיון בעיר אנהיים. ב-1995 הועברה הקבוצה שוב, הפעם לסנט לואיס, מיזורי.
הראמס העפילו חמש פעמים למשחק הסופרבול, בעונות 1979, 1999 2001, 2018 ו-2021. בעונת 1999 זכתה בסופרבול, והתקפת הקבוצה בהנהגתם של הקוורטרבק קורט וורנר, הרץ האחורי מרשל פולק והתופסים טורי הולט ואייזק ברוס, כונתה "The Greatest Show on Turf" (בתרגום חופשי: ההצגה הטובה ביותר על כר הדשא). בשנת 2001 הפסידה הקבוצה בסופרבול לניו אינגלנד פטריוטס אף על פי שלפני המשחק הייתה הפייבוריטית הברורה לניצחון.
ב-13 בינואר 2012 הודיעו הראמס על מינויו של ג'ף פישר כמאמן הקבוצה. פישר אימן את טנסי טייטאנס 17 עונות כולל עונת 1999 בה הפסידו לראמס בסופרבול XXXIV בסיום דרמטי.
ב-13 בינואר 2016 הצביעו בעלי קבוצות ה-NFL על הצעות מעבר לעיר לוס אנג'לס. לאחר שהראמס, הצ'ארג'רס והריידרס הגישו מועמדות, זכו הראמס (30 בעד ו-2 נגד, כאשר המינימום לזכייה היה 24 קולות). בעונת 2016 שיחקו הראמס באצטדיון לוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום ובעונת 2020 עברו לאצטדיונם החדש אצטדיון SoFi שנבנה באינגלווד סמוך לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס במימון הבעלים קרונקי ובעלות של 1.86 מיליארד דולר.
בעונת 2021 זכו הראמס בסופרבול LVI לאחר שניצחו את סינסינטי בנגלס בתוצאה 20-23, שון מקווי היה למאמן הצעיר ביותר שזוכה בסופרבול.
OpenSUSE
openSUSE, לשעבר SUSE Linux ו־SuSE Linux Professional, היא הפצת לינוקס המפותחת על ידי חברת SUSE Linux וחברות אחרות. במערכת נעשה שימוש נרחב ברחבי העולם. התמקדות הפיתוח שלה הוא יצירת כלי קוד-פתוח שמישים עבור מפתחי תוכנות ומנהלי מערכות, תוך מתן שולחן עבודה נוח וסביבת שרת עשירה.
המהדורה הקהילתית הראשונית, הייתה גרסת בטא של לינוקס SUSE 10.0. הגרסה היציבה הנוכחית היא openSUSE Leap 15.1. בין השאר בפרויקט יש גם גרסה של הפצה מתגלגלת שנקראת openSUSE Tumbleweed, אשר מתעדכנת עם חבילות בדוקות ויציבות. והפצה זו מבוססת על בסיס הקוד בשם 'Factory'. כלים ויישומים אחרים הקשורים לפרויקט openSUSE הם YaST, Open Build Service, openQA, Snapper, Machinery, Portus ו־Kiwi.
openSUSE נוצרה על ידי חברת Novell לאחר רכישת לינוקס סוזה עבור 210 מיליון דולר ב־4 בנובמבר 2003.
דרישות מערכת
על פי אתר ההפצה, דרישות המערכת הן:
עמנואל גולדשטיין
עמנואל גולדשטיין הוא דמות בדיונית המופיעה ברומן הדיסטופי "1984" מאת הסופר הבריטי ג'ורג' אורוול. הוא נחשב לאויב העיקרי של מפלגת השלטון במדינת אוקיאניה, כראש ארגון מתנגדים פיקטיבי בשם ה"אחווה" וככותב הספר הבדיוני "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה".
היסטוריית הדמות
על אף כל זאת, לא ברור לקורא אם גולדשטיין או ארגון "האחווה" באמת קיימים. כאשר הגיבור וינסטון סמית' שואל את אובריאן, חבר במפלגה הפנימית, האם האחווה קיימת, אובריאן עונה:
על אף הכחשה זו, אובריאן כן מודה בפני וינסטון כי הספר 'קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה' נכתב על ידי המפלגה אך כאמור, הצהרה זאת לא עונה על שאלותיו של וינסטון בעניין קיומו של גולדשטיין, דבר שמעיד שיש סיכוי שגולדשטיין לא באמת קיים אך אובריאן לא מאשר ולא מכחיש טענה זו. פרשנות אפשרית לשקר של המפלגה בעניין קיומו של מתנגד משטר בשם עמנואל גולדשטיין והמצאת גולדשטיין היא שגולדשטיין הוא כלי למניעה וגילוי של התנגדות פוליטית לאח הגדול. על פי אותה פרשנות, גולדשטיין היה כלי פסיכולוגי שבזכותו יכלו אנשי המפלגה להסיח את דעתם ולמקד את כעסם של אזרחי אוקיאניה ב"איש קש" שלא קשור למפלגה (ואף מתנגד לה).
למעשה, גולדשטיין מהווה שעיר לעזאזל בספר "1984" ומהווה את ההצדקה למעקב הבלתי פוסק של המשטר אחר האזרחים ולחיסול כל זכויות האזרח וזכויות האדם במדינה.
ליאון טרוצקי כהשראה לדמותו של גולדשטיין
במהלך שהותו בגלות, כתב טרוצקי את הספר "המהפכה שנבגדה" , שם הוקיע את סטלין ומה שקרה לברית המועצות לאחר מותו של לנין. כאשר סטלין ביסס את שלטונו על ידי רדיפת ורציחת מתנגדיו מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (וממפלגות אנטי־קומוניסטיות אחרות) כחלק מהטיהורים הגדולים, התעמולה בניצוחו של סטלין תיארה תמיד את טורצקי כמוח מאחורי כל המזימות והניסיונות לפגוע במהפכה הקומוניסטית ובברית המועצות. ב־1940, הסוכן הסטליניסטי רמון מרקאדר רצח את טרוצקי במעונו של האחרון במקסיקו.
ב־1954 כתב איזאק דויטשר שהוא סובר כי ספרו של גולדשטיין הוא פרפרזה לספרו של טרוצקי, 'המהפכה שנבגדה'.
ג'ורג' סורוס
ג'ורג' סורוס הוא איל הון יהודי־הונגרי־אמריקאי אשר תומך בארגוני שמאל וארגונים ליברליים בארצות הברית ובמקומות אחרים בעולם.
בספר "האירוניה של הקרן של ג'ורג' סורוס עוזבת את בודפשט" כותב כי בפוליטיקה ההונגרית הימנית ובפרט מבחינת מפלגת השלטון ההונגרית, פידס, סורוס משמש כמעין שעיר לעזאזל ובן דמותו של גולדשטיין, שמוצג על ידי מפלגת פידס, כאויבם של ההונגרים וכמיליונר ליברלי שמנסה לכפות אידאולוגיה זרה וליברלית על ההעם ההונגרי. סורוס ביקר לאורך השנים את ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן על צעדים שלטענת סורוס היו איום על הדמוקרטיה והחלשה מכוונת של האופוזיציה וכן על טיפול במשבר הפליטים באירופה ב-2015.
מלבד הספר, מספר פובליציסטים ועיתונאים התייחסו לסורוס כדמות מקבילה מהמציאות לגולדשטיין.
הכותל המערבי
לכותל המערבי חשיבות דתית עקב קרבתו למיקום קודש הקודשים, לצד חשיבות לאומית והיסטורית. כתוצאה מכך מגיעים אליו מיליוני מבקרים בכל שנה, יהודים (כ-10 מיליון איש בשנה) ושאינם יהודים. בני מצווה עולים שם לתורה בימי שני וחמישי, חיילי צה"ל נשבעים אמונים ברחבתו העליונה, ואנשים מרחבי העולם מבקרים בו.
תיאור המבנה
הכותל המערבי נבנה כחלק מסדרת שיפוץ מקיפה ביותר שיזם המלך הורדוס בהר הבית במאה הראשונה לפני הספירה. עד ימיו של הורדוס היה הר הבית קטן למדי, והשתרע על שטחו הטבעי של הר המוריה. הורדוס הרחיב את המתחם אל הגאיות וההרים המקיפים את ההר. כדי לתמוך ברחבה הגדולה, ששוליה תוכננו להיות מעל פני הקרקע, הורדוס הקים ארבעה קירות תמך עצומים, שיצרו יחד מבנה טרפזי, ובחלל בינם לבין ההר בנה קשתות וקמרונות. הכותל המערבי, שהוא הארוך מבין הכתלים, נמשך לאורך כ-488 מטרים, גובהו המקורי היה כ-60 מטרים אך כיום הנקודה הגבוהה ביותר היא 40 מטרים. גובהו ברחבת התפילה הוא כ-32 מטרים. בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בעבר בהר הבית לא נמדד עובי הכותל, אולם נראה כי עובי הכתלים היה מטר אחד. בחפירות ברמת שלמה התגלתה מחצבה שבה נחצבו סלעים הדומים ללבני הכותל, באורך של כ-8 מטרים וברוחב של מטר אחד.
הקיר נבנה ברובו באבני גיר מסוג אבן ירושלמית (מֵלֶכֵּה), שנחצבו כנראה בין השאר במערת צדקיהו, השוכנת במרחק של כמה מאות מטרים מהר הבית. גודל האבנים ומשקלן משתנה, ונע בין כשני טון לכמה מאות טונות כל אחת. האבן הגדולה ביותר שוכנת במנהרות הכותל ואורכה כ-14 מטרים. כדי לייצב את הכותל, שהיה נתון בלחץ עצום של הקשתות והקמרונות בחללים הפנימיים שמאחוריו, הוא נבנה בתבנית פירמידאלית, כך שכל נדבך נסוג בכשני סנטימטרים פנימה ביחס לנדבך שתחתיו. דבר זה מאפיין את הכתלים כולם, וניתן להבחין בשיפועים אלה בפינות הר הבית. לטענת דן בהט מטרת התבנית הפירמידאלית היא לתקן את האשליה האופטית הגורמת לעומד בסמוך לקיר גבוה לחשוב שהקיר נוטה לכיוונו. חלקו העליון של הכותל היה מעוטר בפילסטרים, שנהרסו על ידי הביזנטים בשנת 628 כאשר הם כבשו מחדש את ירושלים מידי הסאסאנים.
בשנת 2011 התגלו מתחת לנדבך הראשון של הכותל, באזור קשת רובינסון, מטבעות שככל הנראה הוטבעו כ-20 שנה לאחר מות הורדוס; תגלית זו מערערת את הקביעה כי הכותל המערבי נבנה כולו בתקופת הורדוס.
הכותל המערבי קיים עד היום לכל אורכו, ומשתרע מפינת הר הבית הדרום-מערבית ועד הפינה הצפון-מערבית, לאורך הגן הארכאולוגי ירושלים, רחבת התפילה, בצמוד לבתים פרטיים ברובע המוסלמי ולאורך מנהרות הכותל. הקטע הדרומי, השוכן בגן הארכאולוגי, משתרע לאורך כ-80 מטרים; רחבת התפילה כוללת כ-60 מטרים, וכל המשכו של הקיר עובר במנהרות הכותל. החלק הגלוי המוכר ביותר של הכותל הוא רחבת התפילה, בה מתנשא הכותל לגובה של 15 מטרים, כ-8 מהם (7 נדבכם) מקוריים. מתחת לרצפת רחבת הכותל המערבי קבורים עוד 17 נדבכים מקוריים.
עם סיום המצור על ירושלים וכיבוש העיר על ידי הרומאים, הרסו חיילי הלגיון את כותלי הר הבית ופירקו את האבנים שהרכיבו אותן, עד שהאבנים המפורקות כיסו את השורות שנותרו. בפינות הר הבית השתמרו השורות ההרודייניות במפלס גבוה יותר, משום שאלו נבנו מאבנים גדולות של 40–50 טונות, שהקשו על פירוקן. לא ברור אם הריסת הכתלים התרחשה מיד אחר כיבוש העיר או מאוחר יותר. ניתן להניח כי הפירוק נעשה בידי הלגיון העשירי (שחנה בעיר למעלה מ-200 שנה מאוחר יותר). חלק גדול מהאבנים שנערמו לצדי הכתלים שימשו לבנייה חוזרת במקומות אחרים בתקופה הרומית המאוחרת, בתקופה הביזנטית ובתקופה המוסלמית.
שיפוץ הכותל התבצע מאוחר יותר בידי שושלת בית אומיה המוסלמית במאה השמינית או בידי הפאטמים. במסגרת שיפוץ זה בנו המוסלמים מספר נדבכים מעל אבני הכותל המקוריות, ופילסו את שטח הר הבית מחדש. ברחבת התפילה, למשל, ניתן להבחין בין האבנים המקוריות ובין השיפוץ: האבנים ההרודיאניות גדולות מאוד אך מגוונות בגודלן, הן מוחלקות, ולכל אחת מהן מסגרת שוליים מוקפדת. האבנים המוסלמיות, לעומת זאת, קטנות בהרבה, בעלות גודל אחיד, ופניהן חלקות לגמרי ללא גימור או מסגרת.
מעל הבנייה המוסלמית הקדומה נוספו בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי 16 נדבכים צרים לכותל באזור רחבת התפילה (שהייתה אז סמטה צרה). ההוספה בתקופת המנדט (השורה העליונה בכותל, הבולטת בבוהקה הלבן) עוררה מתח בין יהודים ומוסלמים, ואף עלתה כטענה יהודית על הפרת הסטטוס קוו בדיונים במשפט הכותל.
קטע הכותל ברחבת התפילה מאופיין בצמחיית-קירות טיפוסית, הכוללת כמה פרטים של צלף קוצני, שיכרון זהוב, שרביטן, מציץ סורי, צמרנית הסלעים, לוע הארי הסיצילי, וארכובית שבטבטית.
כתובות על גבי אבני הכותל
על אחדות מאבני הכותל המערבי (וכך גם בשאר כותלי הר הבית) נחרטו במהלך השנים כתובות עבריות על ידי עולי רגל יהודים שביקרו במקום.
כתובת עברית קדומה מצויה מתחת לקשת רובינסון ומצטטת (לא במדויק) מדברי ישעיהו הנביא את המילים "וראיתם ושש לבכם ועצמותם כדשא". בין הנוסח הזה לנוסח המסורה יש שני שינויים חשובים: "ועצמותם" במקום "ועצמותיכם", וחסרונה של המילה "תפרחנה" אחרי "כדשא". כתובת זו נחשפה בחפירות בידי בנימין מזר, והוא תיארכה למאה ה-4, וייחסה ליהודים שקיוו לבניין בית המקדש השלישי, בעקבות תמיכת הקיסר יוליאנוס הכופר בבנייתו. מאוחר יותר חפרו במפלס שמתחת לכתובת רוני רייך ויעקב ביליג וגילו בית קברות, ככל הנראה של נוצרים. אחת מהשערותיהם היא שהכתובת מתייחסת אל נקברים אלה, ושהשינוי בנוסח הפסוק נעשה בכוונה תחילה - כלעג לעצמות הגויים.
ברחבות הכותל המערבי מצויות, בנדבכים שמעל לראשי המתפללים, כתובות רבות המאזכרות שמות עבריים, ככל הנראה של עולי הרגל עצמם שבכך ביקשו להנציח את שמם על גבי האבנים הקדושות. כתובות אלו נחרתו על אבנים שהיו בעבר בגובה המתפללים, אך בשל הנמכת מפלס הרחבה קשה כיום לראותן. בין הכתובות היו שמולאו בצבע כדי להבליט את הכתובת על פני האבן, ובשאר הכתובות - עם חלוף השנים הצבע נעלם או הוסר והכתובות התמזגו עם גון האבן.
קדושת המקום
על הר הבית חלים דיני קדושה שונים. לפי דיני קדושה אלו נאסרו חלקים שונים ברחבי הר הבית לכניסה שלא בטהרה ושלא בקיום תנאים מיוחדים נוספים. גם לאחר חורבן הבית הקדושה עדיין קיימת באותם המקומות ומחמת שלא ניתן היום להיטהר מטומאת מת הרי שעל פי ההלכה היהודית הכניסה לחלקים מסוימים מהר הבית (אזור המקדש והעזרות) אסורה באיסור כרת. מאחר שתקופה ארוכה לא הורשו יהודים להיכנס אל ירושלים ואל הר הבית, לא נשארה מסורת ברורה היכן בדיוק המקומות המותרים בו. תפילה מול כתליו השונים של הר הבית הייתה המקום הקרוב ביותר שלא היה ספק לגביו. מאוחר יותר זכה כותלו המערבי של הר הבית למעמד מיוחד לעומת שאר הכתלים.
בדרך כלל מדרשי האגדה המזכירים את הכותל המערבי מתייחסים בלשונם לכותלו של בית המקדש (שנחרב לבסוף, לכל המאוחר במאה השביעית), ולא לקיר התמך המערבי של הר הבית כולו - הכותל המערבי של ימינו. כך למשל במאמר. מאז שלהי ימי הביניים ביטוי זה מאוזכר ומצוטט רבות בכתבי המחברים ועולי הרגל השונים בהקשר לכותל של ימינו. יש הטוענים שקישור זה הוא מאוחר ואינו כוונת המדרש. אך במדרש "איכה רבה", יש כרוניקה המתארת את חורבן כותלי חומות ההר, ואת הדרך בה נשתייר הכותל המערבי. שם גם מופיע הנימוק לכך שדווקא כותל זה נותר על מקומו. עם השנים, כאשר נתקבע הכותל המערבי כמקום תפילה מרכזי ובעל חשיבות רבה, התרחב השימוש בציטוט המדרשים השונים כדרך לתאר את מידת חשיבותו של הכותל של ימינו.
תקופת המשנה והתלמוד
תפילות של יהודים ועלייתם לאתרים סביב קירות הר הבית מוזכרות בתלמוד כבר לגבי חכמים בדור שלאחר החורבן, אולם לאחר מרד בר כוכבא אסרו הרומאים על יהודים לבוא לירושלים. תפילות של יהודים מול קירות הר הבית מתועדות החל מהמאה הרביעית בסיפורי נוסעים ועולים לרגל. עדות ראשונה לכך נמצאת בדבריו של "הנוסע מבורדו" - עולה רגל נוצרי, שהגיע לירושלים בשנת 333:
התיאור מתייחס ככל הנראה לטקסי האבלות של תשעה באב. מקומה של "האבן הנקובה" אינו ברור, אך לצד ההנחה שהכוונה לאבן בכותל המערבי, שכן הוא מופיע בפירוש בתיאורים דומים נוספים, יש שמעריכים שהיא עמדה דווקא באזור הפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית. באותה תקופה הוטלו מגבלות חמורות על כניסת יהודים לירושלים, כך שיהודים פקדו בעיקר את הר הזיתים, שממנו היה אפשר להשקיף על הר הבית. כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שממנו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין אפר פרה אדומה בתקופת המקדש.
בימי הביניים
עד למאה השביעית, עמדו בשממונן חורבותיו של בית המקדש. בשנת 614 גורשו הביזנטים על ידי הפרסים, שנעזרו ביהודים במלחמותיהם בארץ ישראל ובירושלים, ואלו העניקו ליהודים חופש פעולה מסוים שעורר תקוות משיחיות בקרב היהודים, שאף היו מעורבים בהרס הכנסיות שחוללו הפרסים. כעבור זמן לא רב חל מפנה בעמדת הפרסים, שנטו אחר כך להעדיף לטפח את קשריהם עם המוני הנוצרים בשטחים שכבשו. השינוי בעמדתם של הפרסים הביא לקיצו את הניסיון היהודי להפוך את ירושלים לעיר יהודית.
עם שובם של הביזנטים לשלוט בירושלים בשנת 628 נפרעו מן היהודים על תמיכתם, וחוללו הרס בהר הבית. הכותל המערבי של הר הבית ניזוק פחות, שכן למרגלותיו שכנה שכונת מגורים, שהרס הכותל היה מחייב את פינוייה. הארכאולוג מאיר בן דב, שהיה מנהל החפירות הארכאולוגיות ליד הר הבית ופיקח על חפירות הכותל, סבור כי בתקופת הרס זו החלה בניית "כנסיית ניצחון" מתומנת על הר הבית, צורה אדריכלית מקובלת במבנים נוצריים דומים, ודומה לזו של הכנסייה בגריזים. אך זמן לא רב אחרי שובם של הביזנטים, בשנת 638, נכבשה ירושלים בידי המוסלמים. אלו שיפצו והגביהו את כתליו החרבים למחצה של הר הבית, הקימו מבני ציבור של הח'ליפות סמוך לכותל המערבי. הם בנו, אולי על בסיס יסוד הכנסייה הביזנטית, את מבנה כיפת הסלע.
בראשית התקופה הערבית הראשונה הגיעו לירושלים כשבעים משפחות יהודיות מטבריה, בהזמנת השלטון החדש אשר נזקק למלאכות שבהן עסקו. יהודים אלה קבעו את מקום מגוריהם בסמוך לכותל הדרומי של הר הבית. נאסר עליהם להיכנס להר הבית, שאותו הפכו המוסלמים לאתר הקדוש להם.
על תפילות היהודים בסמוך לכתלים הדרומי והמזרחי של הר הבית בתקופה הערבית הראשונה, כותב מאיר בן דב:
הרמב"ם אשר שהה בארץ ישראל בשנים 1165–1166, שביקר בירושלים למשך שלושה ימים, נכנס כנראה להר הבית עצמו להתפלל אך אינו מזכיר ביקור באחד מכתליו של ההר.
בנימין מטודלה, שביקר בירושלים בשנת 1170 בערך, מזכיר מקום מול כיפת הסלע: "כותל מערבי, אחד מהכתלים שהיו במקדש בקודש הקודשים, וקוראים אותו שער הרחמים, ולשם באים היהודים להתפלל בפני הכותל בעזרה". הוא מספר שהיהודים היו נוהגים ל"כתוב את שמם כל אחד ואחד על הכותל". תיאור דומה מופיע בספרו של רבי יצחק חילו, שבילי ירושלים, שיצא לאור ב-1333, וגם בתיאור זה נזכר "הכותל המערבי" עם הביטוי "שער הרחמים".
לדעת בן-דב בעקבות התפתחות הקהילה היהודית ברובע היהודי בראשות הרמב"ן שהחלה בשלהי המאה ה-13, ניתן לשער שהתפילה בכותל המערבי של הר הבית נקבעה במאה ה-14.
בראשית העת החדשה
התיאור הראשון שאפשר לקשרו בוודאות למקום המוכר בימינו בשם "הכותל המערבי" נכתב בשנת 1488 בידי רבי עובדיה מברטנורא, בעקבות ביקורו בירושלים.
במהלך המאה ה-16 התרבו התיאורים של הכותל המערבי ברשימותיהם של נוסעים יהודים, רבניים וקראים, ונראה שבתקופה זו כבר הפך המקום לאתר תפילה יהודי מוכר וסמל קדוש ליהודי התפוצות. מתקופה זו ישנם מקורות בהם חכמי ישראל מייחסים למעמד התפילה הסמוך לכותלו המערבי של הר הבית, יחס נכבד בדומה לעמידה בפני כותלו המערבי של בית המקדש.
במאה ה-19 נאלצו היהודים לשלם לשלטונות העות'מאנים עבור הזכות להתפלל ולקונן ליד הכותל. הקונסול האמריקאי אלברט רודס מסר כי מדובר בתשלום שנתי בסך 1,500 דולר. משה מונטיפיורי קנה את הזכות לתמיד. עוד במאה ה-19 ידוע על מנהג התחיבה של פתקים ברווחים שבין אבני הכותל.
הכותל במסורת המוסלמית
הערבים כינו את הכותל בשם "כותל הדמעות" או "כותל הבכי" (حائط المبكى, חאאֶ'ט אלמַבְּכּא), על שם תפילותיהם ובכיים של היהודים שבאו להתפלל שם, וכינוי זה התקבל מאוחר יותר גם לתיאור הכותל בשפה האנגלית (The Wailing Wall) ו"כותל הקינות" (Le Mur des Lamentations) בשפה הצרפתית. באנציקלופדיה של האסלאם שיצאה בראשית המאה ה-20, בספרו של ההיסטוריון עראף אל-עראף, "ההיסטוריה המפורטת של ירושלים" וכן בספרי תיירות של הוואקף עד 1990 אין אזכור לכותל המערבי כקשור לאסלאם.
על פי ד"ר שמואל ברקוביץ', עד המאה ה-19 המסורת המוסלמית זיהתה את הכותל הדרומי או המזרחי כמקום אליו קשר הנביא מוחמד את הבהמה הפלאית שלו, "אל-בוראק", לאחר מסע הטיסה הלילי שלו ממכה לירושלים. כאשר התפתח המאבק סביב הכותל המערבי במאה ה-19, העתיקו המוסלמים, ממניעים פוליטיים, את מסורת זיהוי נקודת הקשירה של "אל בוראק" אל הכותל המערבי.
בתקופת השלטון הבריטי
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, התגברה נוכחותם של יהודים תושבי הארץ ומבקרים מהתפוצות בכותל המערבי.
בין השנים 1918–1920 חידשה ההסתדרות הציונית באמצעות ועד הצירים את היוזמה לרכישת הכותל המערבי ופינוי שכונת המוגרבים הסמוכה לו. השטח היה חלק מהקדש "ווקף אבו מדין" ולכן ניתן היה לרוכשו רק בעסקת חליפין. מושל מחוז ירושלים רונלד סטורס היה מעורב ביוזמה וניהל מגעים חשאיים עם ההנהגה המוסלמית. במקביל התנהל משא ומתן בין נציגי הקהילה היהודית בירושלים בהובלת יוסף בר"ן מיוחס ומנהלי הווקף ללא ידיעתו של ויצמן. ישנן עדויות שאיש הביניים בין ועד הצירים והמופתי של ירושלים, כאמל אל-חוסייני, שעמד בראש הווקף, היה אחיינו של המופתי, אמין אל-חוסייני לו הובטחו דמי תיווך. ועד הצירים נסוג מן העסקה ומתשלום דמי התיווך משהודיע הרברט סמואל, בפברואר 1920, שכאשר ייכנס לתפקיד הנציב העליון תהיה ירושלים העתיקה לעיר עתיקות יפה, סמטאותיה הצפופות והמלוכלכות ייהרסו וממילא תפותח גם רחבת הכותל.
מאורעות תר"פ 1920 התחוללו בעיר העתיקה בסמוך לכותל.
זמן קצר לאחר מכן בעקבות הסכמת המושל הצבאי לתת למופתי את האפשרות לבצע תיקונים בכותל המערבי ללא צורך בהסכמת העם היהודי באמצעות נציגיו, פנה רבה הראשי של ארץ ישראל הרב אברהם יצחק הכהן קוק אל המושל במחאה על פגיעה בקדושתו של הכותל תוך שהוא מזהיר "כי חלילה לשום יד לנגוע בכותל הקדוש מבלי הרשאתינו".
במהלך שנת 1921 נרשמו אירועים של פגיעה בבאי הכותל, אך זרם הפוקדים את הכותל המשיך לעלות בהתמדה ובמיוחד בימי חג ומועד.
בשל העומס הרב במקום בימים נוראים ובשל תודעתם הלאומית, הציבו היהודים לקראת יום הכיפורים מספר ספסלים עבור חלושי-כח, ובפעם הראשונה גם מחיצה להפרדה בין גברים לנשים. בעיצומו של יום הכיפורים של שנת ה'תרפ"ט, 24 בספטמבר 1928 התפרצו שוטרים בריטים והסירו, תוך כדי התנגשות בקהל המתפללים, את המחיצה והספסלים. בנוסף המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני ציווה על המואזין לעמוד סמוך לכותל ולהשמיע מוזיקה בקול רם בשעת קריאת יזכור.
בקיץ 1929 פרצו מאורעות תרפ"ט שהחלו בתשעה באב ברחבי הארץ. בעקבות אירועי הכותל ומאורעות תרפ"ט, הוקמו בקרב היישוב היהודי שתי ועדות לצורך הטיפול בענייני הכותל. הוועדות היו מורכבות מנציגים של המוסדות הלאומיים, הרבנות הראשית, ואגודת ישראל. בעקבות ועדות אלה נוצרה ב-1930 משרת רב הכותל והרב יצחק אביגדור אורנשטיין נתמנה לעמוד בראשה.
'ועדת הכותל' של חבר הלאומים
'ועדת הכותל' מונתה בקיץ 1930 על ידי חבר הלאומים בהמלצת ועדת שאו שזומנה בתגובה לפרעות תרפ"ט. - ועדה זו כונתה גם בשם "ועדת הכותל הבינלאומית". בקיץ 1930 פירסמה הועדה את מסקנותיה באופן חד צדדי משום אי נכונות הצד היהודי (הועד הלאומי תמך אך הרבנים הראשיים התנגדו) לפשרה שמשמעותה הכרה בבעלות מוסלמית על הכותל תמורת זכות שימוש ליהודים. הועדה הכירה כי "למוסלמים שייכת זכות הבעלות היחידה והקניין היחידי על הכותל המערבי מאחר שהוא חלק בלתי נפרד מחצר 'החראם אל-שריף'" וכן שלמוסלמים הבעלות על הרחבה הצרה מול הכותל ושכונת המוגרבים. מנגד יהנו היהודים מכניסה חופשית לכותל בכל עת בכפוף לסטטוס קוו שנהג, לדעת הועדה, טרם מינוייה. החלטות הועדה קבלו תוקף של 'דבר המלך במועצתו'. לאחר מלחמת ששת הימים קבע בג"ץ שעם הקמת מדינת ישראל פקע תוקפו של 'דבר המלך' על הכותל המערבי וממילא בעלות הווקף על הכותל.
במסגרת הסטטוס קוו אותו אישררה 'ועדת הכותל' נאסרה התקיעה בשופר ליד הכותל, ולכן לא התאפשרו תפילות ראש השנה יום הכיפורים לצידו. למרות זאת, בתפילת נעילה של יום הכיפורים תר"ץ 1930 תקע משה צבי סגל, צעיר מתנועת הנוער בית"ר. ובמשך השנים, הוגנבו שופרות שבהם תקעו עם סיום היום בכל שנה.
למעשה בתקופה זו, מלבד בראש השנה, התקיימו בכותל המערבי תפילות בכל ימי השבוע. בימי חג ושבת היה הכותל הומה מרוב אנשים. גם מבקרים ותיירים רבים פקדו את המקום ותועדו כמדי יום ביומנו של הרב אורנשטיין. בשנת ה'תש"ו 1946 ביקרו בכותל, לפי הערכתו של רב הכותל, כ-370,000 נפש.
בתקופת השלטון הירדני
התפילה הציבורית האחרונה בכותל נערכה בט"ז בכסלו תש"ח, ערב החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947. באותו יום נכחו בכותל כ-1,500 מתפללים שבאו במיוחד להתפלל להצלחת מדינת ישראל שבדרך. בחצות הלילה כמדי יום הגיעו קבוצות של חסידי ברסלב לערוך תיקון חצות. לאחר מכן חסמו הבריטים את הדרך אל הכותל. הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי במשך 6 חודשים, עד שנפל בידי הלגיון הירדני באביב תש"ח 1948.
בהסכם הכניעה של יהודי העיר העתיקה, סוכם שתתאפשר גישה של אזרחי מדינת ישראל לכותל. אך בפועל מאז כיבוש העיר בידי הירדנים ב-1948 ועד 1967 נמנעה גישה של ישראלים לכותל. בתחילת התקופה היה הכותל סגור לתיירים, אך בהמשך נפתח לביקורי תיירים (לא ישראלים). בתשעה באב מדי שנה נהגו יהודים לעלות להר ציון ל"מצפה הבית" כדי לצפות על הר הבית והכותל המערבי.
בתקופת שלטון ישראל
הכותל, כמו כל העיר העתיקה נכבש על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים. תצלום הצנחנים בכותל המערבי הוא מהתמונות המפורסמות בתולדות המדינה. זמן קצר לאחר מכן הרסו דחפורי חיל ההנדסה של צה"ל את שכונת המוגרבים ששכנה בסמוך אל הסימטה הצרה של הכותל, ובמקומה נבנתה רחבה למתפללים ולמבקרים.
בשבועות תשכ"ז נפתחו שערי העיר העתיקה לתנועה חופשית של תושבי ישראל. יותר מ-200,000 איש הגיעו בהתרגשות רבה לבקר באזור, שביקורים בו נמנעו מהם במשך כשני עשורים.
עקב התנועה הרבה שלעיתים הייתה כרוכה בחילול חג המוני נדרשו כללים וסדרים חדשים להתנהלות במקום, תוך תשומת לב לקדושתו וחשיבותו התרבותית. בח' בתמוז תשכ"ז, (16 ביולי 1967) - חוקקה הכנסת את חוק השמירה על המקומות הקדושים. האחריות למתחם הכותל המערבי, סדריו, תחזוקתו וניהולו עברו מן הרבנות הצבאית אל משרד הדתות, אז בראשותו של השר זרח ורהפטיג. תקנות שהותקנו מכוח חוק זה קובעות את המותר והאסור בכותל המערבי ובאזור הסמוך אליו.
לקראת תשעה באב תשכ"ז 1967 התחיל חיל ההנדסה בהתקנת פנסים וזרקורים להארת המקום, כדי שאפשר יהיה לשהות בו גם בלילה, וכן נהרסו מבנים שנמצאו בסכנת התמוטטות. בתקופה זו התמנה האדריכל יוסף שנברגר לשמש יועץ שר הדתות לפיתוח רחבת הכותל. פרופ' בנימין מזר מונה לשמש ראש המשלחת הארכאולוגית לחפירות בכותל הדרומי ובכותל המערבי. במשך מספר חודשים שימש החלק הדרומי של רחבת הכותל כעזרת גברים, ואילו החלק הצפוני אשר מוגבה יותר שימש כעזרת נשים. הוחלט ליישר את השטח הצפוני המוגבה, ונחשפה הכניסה מתחת לבנין המחכמה. עפר, פסולת ושברי אבנים, מתחת לבנין המחכמה עד לקשת וילסון פונו. כמו כן חודשה משרת רב הכותל ועוגנה בתקנות מדינת ישראל במסגרת הרבנות הראשית לישראל וחוק השמירה על המקומות הקדושים. משנת 1988 נמצא הכותל באחריות מלאה של הקרן למורשת הכותל המערבי, שהוקמה בשנה זו. הקרן למורשת הכותל, הכפופה למשרד ראש הממשלה, אחראית על כל ענייני האדמיניסטרציה הקשורים בכותל המערבי, על אחזקה וניקיון של רחבת הכותל המערבי ומנהרות הכותל, פיתוח ובינוי של רחבת הכותל וסביבתה, וכן על תחומי חינוך הקשורים בכותל המערבי.
כיום
אזור תחום ברחבה המשתרע עד הכותל עצמו נחשב כבית כנסת אורתודוקסי, בו נערכים מאות של מניינים במהלך כל היום ולפיכך קיימת בו הפרדה בין נשים לגברים. בכניסה אליו מתבקשים המבקרים לכסות את ראשם, והנשים מתבקשות לשמור על כללי הצניעות. יש נוהגים שנערים המגיעים לגיל מצוות באים לכותל כדי לעלות לתורה. התפילה במקום מתנהלת על פי ההלכה.
עקב זאת, מדי פעם מתעוררות מחלוקות; למשל בעקבות ניסיונות של קבוצת נשות הכותל (חלקן שייכות לתנועה ליהדות מתקדמת) להתפלל ברחבת הכותל כשהן עטופות בטליתות. בעקבות עתירה לבג"ץ אישרה הממשלה בינואר 2016 את מתווה הכותל - הסדר שלפיו תורחב עזרת ישראל, רחבת התפילה המעורבת בחלקו הדרומי של הכותל המערבי, והיא תנוהל בידי מועצה שבה נציגי הזרמים הלא אורתודוקסים ונשות הכותל. בלחץ המפלגות החרדיות חזרה בה הממשלה מהמתווה וביטלה אותו ביוני 2017.
הכותל המערבי הוא אתר מרכזי בטקסי ההשבעה של צה"ל; ברחבת הכותל משביעים את חיילי חטיבת כפיר, חטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחיל המשטרה הצבאית בנוכחות מכובדים, אורחים ומשפחות החיילים; וכן נערכים בו אירועים ממלכתיים נוספים, כמו פתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה.
מבקרים בכותל נוהגים לכתוב פתקים עם בקשות לאלוהים ולשימם בין אבני הכותל. מספר ארגונים יהודיים מפעילים מצלמת אינטרנט המשדרת תמונה עדכנית במהלך כל שעות היום מהכותל. כמו כן, ישנו שירות חינם של חברת בזק לקבלת בקשות מכל רחבי העולם בפקס ובדואר אלקטרוני, על מנת לשים אותן בכותל. בערב ראש השנה ובערב פסח, אוספים שמשי הכותל את הפתקים הרבים ומעבירים אותם לגניזה.
בי"א באב תשע"ח, 23 ביולי 2018, נפלה אחת מאבני הכותל לתוך רחבת עזרת ישראל, ככל הנראה עקב רטיבות במסגד אל אקצה. לא היו נפגעים.