cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טמפלרים (תנועה)
תקופת המשטר הנאצי
מרבית הגרמנים הטמפלרים שחיו בארץ ישראל בשנות השלושים, תקופת עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, השתדלו לשמור על נייטרליות. הם נזקקו ליחסים טובים עם השוק המקומי היהודי שרכש מהם את מרבית תוצרתם, ועם האוכלוסייה הערבית שספקה להם את כוח העבודה הזול. עם זאת, הם נחשפו יותר ויותר לתעמולת המפלגה הנאצית, ורעיונות נאציים החלו לפעפע בקרב חברים מבני הקהילה. קרל רוף, אדריכל מחיפה, ייסד את סניף המפלגה הנאצית בארץ ישראל. הוא נולד בחיפה ועבר עם רעייתו לגרמניה, שם הצטרף למפלגה הנאצית וקיבל את רעיונותיה, אותם הביא לארץ ישראל. בתחילת 1933 הוגשו בארץ ישראל 14 בקשות הצטרפות למפלגה הנאצית. קרל רוף שימש נציג המפלגה בא"י מטעם ארגון משרד החוץ - "לנדספרטראונסמן פלשתינה", ועסק בעיקר בהעברת חומר מגרמניה וגיוס חברים נוספים תוך חיזוק מעמדה של המפלגה.
החרם כנגד היהודים בגרמניה הנאצית בחודש אפריל 1933 פגע בעקיפין בקהילה הגרמנית בארץ. היהודים השתדלו שלא לקנות סחורות מתוצרת גרמנית, דבר שפגע במסחר הגרמני המקומי. בעקבות החרם פנתה הקהילה הטמפלרית הארצישראלית לגרמניה בבקשה להפסיק את החרם האנטי יהודי, פניה שעוררה את כעסם של הנאצים המקומיים. הייתה זו הפעם היחידה שבה התערבה הקהילה הגרמנית בארץ ישראל בענייני המדינה הגרמנית. הסמלים של המפלגה הגיעו גם לארץ ישראל, וצלב הקרס שימש את הגרמנים כמגן בפני התקפות ערביות על מכוניותיהם. אך מנהיגי המפלגה בארץ הבינו כי קיימת בעיה עם הקהילה היהודית. עיתון הקהילה הטמפלרית "די וארטה" כתב: "אל לנו לשכוח שאנחנו חיים בארץ לא גרמנית, בקרב אוכלוסייה לא גרמנית, ושמשימתנו בפלשתינה אסור שיהיה לה אופי פוליטי. תהיה זו טעות אם אלה בינינו שמקבלים על עצמם את עקרונות הנציונל-סוציאליזם ילעגו לאלה שעדיין מהססים ויפגעו בהם. אין ספק שכולנו היינו ועודנו גרמנים פטריוטים טובים".
בכינוסים של הגרמנים בארץ ישראל החלו להרצות על עקרונות המפלגה הנאצית ולהפיץ את האידאולוגיה החדשה. בנובמבר 1933 כבר היו רשומים בארץ ישראל 42 חברים במפלגה הנאצית. הקונסוליה הגרמנית פעלה יחד עם נציגי המפלגה הנאצית בארץ, ומן הספריות הגרמניות הוצאו ספרים "אסורים" והוכנסו ספרי תעמולה נאציים. באפריל גם הוחלט לברך את כולם במועל יד וב"הייל היטלר". באפריל 1934 דווח, עם השינוי הרדיקלי לאחר עלייתו של היטלר לשלטון והסתננות תעמולה, המשפיעים על רגשות הטמפלרים כלפי יהודים, קיימת גם תעמולה היטלריסטית של הגרמנים בקרב הערבים. ויש: 'ארגון נאצי בקרב הנוער הערבי, המונהג על ידי ההיטלריסטים הגרמנים בארץ'. בחודש יוני 1934 החליטה המפלגה שלא להשכיר דירות ליהודים, וחזית העבודה הגרמנית פעלה בעניין במלוא המרץ. הילדים הצעירים החלו נוטלים חלק בפעילות של תנועות הנוער הגרמניות, וקבוצות צעירים נסעו לגרמניה למחנות קיץ, שם קיימו פעולות לחיזוק האידאולוגיה הנאצית וקיבלו כלים שבעזרתם יוכלו להשפיע על המבוגרים.
בכינוס של הקהילה בשנת 1934 קבעו הנציגים הנאצים כי המפלגה היא זו שתכתיב את מהלך העניינים הגרמניים בארץ. הפעיל הנאצי קורנליוס שוורץ מונה כראש הקהילה בארץ ישראל, וקיבל את התואר של Landesgruppenleiter. הוא התרכז במיוחד בתעמולה נגד היהודים ובמלחמה מתמשכת בהסכם ההעברה, ומאוחר יותר פעל נגד תוכנית החלוקה של ועדת פיל. המפלגה הנאצית שמה דגש על חינוך הצעירים, חינוך שהיה תלוי בגרמניה הן בתקציביו והן בעובדה שהמסיימים נזקקו להכרה בתעודות הגמר של בתי הספר בארץ להמשך לימודיהם בגרמניה. המורים בבתי הספר חויבו להשתייך להתאחדות המורים הנאציים. משלחת של 70 בני נוער יצאה לסיור בגרמניה, וכשחזרו הביאו אתם מסר נאצי ברור, תוך הבעת צער על כך שלא הצליחו להשתתף בכינוס בנירנברג (בטקס חוקי הגזע). ב-1935 דווח שהוקם מועדון בשם הירח האדום שע"י ערבים בחיפה.
שנת 1935 הייתה שנת שיא בייצור החקלאי של הטמפלרים במושבות הצפוניות. המתח עם היישוב היהודי בעמק יזרעאל עלה על רקע האירועים בגרמניה, ובשלב זה כבר נמנו בארץ ישראל 250 חברי מפלגה.
ב-19 באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול. הטמפלרים הכריזו על נייטרליות, ואכן בפרוטוקולים של הקהילה בבית לחם הגלילית ניתן לראות כי הקהילה החליטה שלא לסייע לערבים בפעילות נגד היהודים, דבר שלא מנע מיחידים לשתף פעולה עם נציגי הוועד הערבי העליון. הגרמנים סיפקו נשק, עזרו לארגן מהומות בטבריה, וחברי כנופיות ערבים הסתתרו בוולדהיים ובבית לחם הגלילית. הרמן סוס מוולדהיים אף הניח מוקש ב-14 במרץ 1939 ליד אלונים, שגרם להרג שלושה צעירים בני הקיבוץ. המרד הערבי היקשה מאוד על הגרמנים, אבל חיזק את מעמדה של המפלגה ששלחה מתנדבים למושבות החקלאיות כדי לעזור למתיישבים, במקום הערבים שהכריזו על השביתה. לנוכח מצבם העדין של הגרמנים, שנמצאו בין היהודים לערבים בזמן המרד, פנה קורנליוס שוורץ לגרמניה וביקש שלא לשלוח לארץ ישראל את העיתון הנאצי 'דר שטירמר': "אנו כאן בארץ היהודים...עלינו להיאבק מלחמה קשה...ולפיכך עלינו להימנע מכל דבר, העלול לשפוך עוד שמן על המדורה".
בינואר 1938 גדל מספר חברי המפלגה הנאצית ל-330 (17% מן האוכלוסייה הגרמנית בארץ). האזרחים הגרמנים השתתפו ב-9 באפריל במשאל עם על סיפוח אוסטריה (הם עלו על האונייה "מילווקי" והצביעו מחוץ למים הטריטוריאליים). 173 הצביעו כן, לעומת 6 שהצביעו לא.
מלחמת העולם השנייה
ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-20 באוגוסט 1939, הגיע מברק המזמן את האזרחים הגרמנים חייבי גיוס להתייצב בגרמניה. ביום האחרון של החודש עזבו המגויסים לשירות הצבאי, ויחד אתם יצאו גם חלק מבני משפחותיהם, בסך הכול כ-550 איש. הגיוס למלחמה יצר ויכוח בין ראשי המפלגה הנאצית לנציגי האגודה הטמפלרית, אשר דרשה להשאיר חלק מהגברים שהיו חיוניים למשק הגרמני בארץ ישראל.
על פי הוראות שלטונות המנדט הבריטי, שראו באנשי הקהילה הגרמנית נתיני אויב, הוקפו המושבות הגרמניות בגדרות תיל ובמגדלי שמירה והפכו למחנות מעצר. תושבי חיפה הגרמנים הועברו צפונית לעכו, למחנה המעצר מזרעה, ובהמשך הועברו חלק מהם למושבות הגליליות. לשמירה על המושבות הוקמה יחידה מיוחדת של נוטרים, שמנתה בשיאה 300 איש. במחנות הוחרמו מכשירי הרדיו, הייתה האפלה בערב, ובוצעו חיפושים בבתים ועל גופם של העצורים. 1147 איש שהו במחנות מעצר אלו.
בוולדהיים נפתח גם מחנה מעצר לשבויים איטלקיים. כותב מאיר שלו בספרו "כימים אחדים" על ולדהיים ומחנה השבויים שהיה במקום:
בקיץ 1941, לנוכח התקרבות החזית הגרמנית מכיוון צפון אפריקה לארץ ישראל, החליטו הבריטים להוציא מהארץ עצירים גרמנים, מתוך החשש שישמשו כגיס חמישי. בסך הכול הוצאו מהמושבות 665 איש. הם הורשו לקחת מזוודה בת 40 ק"ג כל אחד, והועברו לנמל סואץ במצרים, שם הועלו על האונייה 'קווין אליזבת', שנשאה שבויים איטלקיים מטוברוק ופצועים אוסטרלים שחזרו הביתה. ב-15 באוגוסט הגיעו לנמל פרת', נבדקו על ידי הרופאים, מסרו טביעות אצבע ומילאו טופסי הגירה. משם הועברו דרך סידני למחנה בטטורה (180 קמ' צפונית למלבורן). במחנה חיו העצירים באורח חיים משלהם עם הנהגה מקומית ואוטונומיה בניהול חייהם השוטפים, ואף התקיימה ביניהם פעילות נאצית. באותו מחנה ישבו גם יהודים גרמנים, דבר שגרם למריבות וסכסוכים מרובים בין היהודים לגרמנים הנאצים. הצלב האדום הגרמני הביא להם חבילות ודמי כיס מגרמניה.
בארץ ישראל נותרו 1052 טמפלרים, במושבות שהפכו למחנות תחת שמירת שוטרים בריטים ונוטרים יהודים. הותר להם לבקר במושבות אחרות באוטובוסים מאורגנים ובליווי. כל חודש היה מבקר מפקח של הסי.אי.די וקונסול ספרד, ובכל חצי שנה היה מבקר נציג של הצלב האדום.
באוקטובר 1944 השתתפו שלושה מבין בני הקהילה הטמפלרית שהתגייסו למודיעין הגרמני במבצע אטלס, ניסיון נפל גרמני להתסיס ולארגן מחדש את המרד הערבי בארץ ישראל. לאחר אימונים בגרמניה, הוצנחו השלושה יחד עם שני ערבים מארץ ישראל בסביבות יריחו. המבצע כשל כבר בראשיתו עקב תקלות מבצעיות ועבודה טובה של המודיעין הבריטי, ואנשי הקומנדו על ציודם נפלו בידי הבריטים.
חילופין - טמפלרים תמורת יהודים
באירופה שתחת הכיבוש הנאצי נלכדו במחנות ריכוז יהודים שיצאו מארץ ישראל לפני המלחמה. המשפחות בארץ לחצו על הסוכנות היהודית לפעול לשחרורם, כאשר במקביל לחצו גם טמפלרים וגרמנים על ממשלת גרמניה לפעול לשחרור בני משפחותיהם הכלואים במחנות מעצר בארץ ישראל. לחץ נוסף להסכם חילופין הפעיל ולדמר פאסט, מזכיר ראשון בשגרירות גרמניה בטורקיה, שהוריו היו במעצר בירושלים.
במאי 1940 אישרה ממשלת פלשתינה-א"י כניסה לתושבים חוזרים, נשים וילדים של תושבי ארץ ישראל, למרות חששם של הבריטים משובם של מי מהם שהצטרפו למפלגה הנאצית ותודרכו לפעול כגייס חמישי.
ב-23 באוקטובר 1941 יצא צו של ראש הגסטאפו היינריך הימלר, על איסור הגירת יהודים מגרמניה, אבל לכלל זה היו מספר חריגים: בעלי נתינות זרה ממדינות נייטרליות או מדינות גרורות של גרמניה, קבוצת חילופין של יהודים מגרמניה, או בעלי רכוש רב ששילמו על יציאתם. למשרד בארץ ישראל היו 17 רשימות "מועמדי עליה" שהורכבו מאותם ארצישראלים שנותרו באירופה עם פרוץ המלחמה. את הרשימות הכינו בקושטא על סמך הרשימות לעלייה שהיו בארצות השונות, והמאושרים קיבלו אישורי עלייה. בסך הכול הועברו רשימות עם 21,710 שמות לידי הגרמנים, אך חלק גדול מהם לא היה ניתן לאיתור.
ביולי 1941 גורשו 661 טמפלרים לאוסטרליה, דבר שזרז את החילופין. בעת שגורשו, שרו את השיר הנאצי הידוע "הורסט וסל ליד". בדצמבר 1941 נשלחו מארץ ישראל 69 גרמנים נוספים. לחץ למימוש החילופין הפעיל גם קורנליוס שוורץ, בן הקהילה הטמפלרית ששהה בגרמניה. הוא תכנן לשלוח את הגרמנים המוחלפים לחצי האי קרים. אך הטמפלרים, מבחינתם, לא מיהרו להתחלף. הם רצו לשמור על זכויותיהם במושבות, לא גילו עניין בחצי האי קרים. ב-1942 גורשה קבוצה נוספת של כ-700 גרמנים לגרמניה. החילופין התבצעו בטורקיה, וטופלו בידי השגריר פאסט ונציגי המפלגה הנאצית. באביב 1943 החליטו הגרמנים לעכב 10,000 יהודים מהשמדה למטרת חילופין – וייעדו לשם כך את מחנה ברגן-בלזן. ב-2 במרץ 1943 מסר משרד החוץ למשרד הראשי לביטחון הרייך של הימלר:
הדבר תאם את הוראת הימלר מדצמבר 1942:
במרץ 1943 הורו על הקמת המחנה המיוחד בברגן-בלזן ליהודים בעלי קשרים, לבני ערובה ללחץ פוליטי או כלכלי, ולדמויות מפתח חשובות. בסך הכול עברו במחנה בשנים 1943–1944 כ-5,000 יהודי חליפין בעלי דרכונים ארצישראליים או דרכוני חסות. הטמפלרים, שרבים מבניהם שרתו בוורמאכט, הפעילו לחץ לחלופין, וכן גם הוועד לענייני פליטים שהוקם בארצות הברית. במקביל הפעילה הסוכנות היהודית לחץ על הממשל הבריטי. היהודים המועמדים לחלופין באו מהולנד, שם הכינו רשימות של כאלה עם משפחות בארץ ישראל. הועברו מאות שמות, והחשש היה כי ריבוי שמות יוריד את ערך הרשימות. כמו כן, לא נמצאו מספיק גרמנים שרצו לעזוב את ארץ ישראל. בסך הכול אושרו בירושלים 2,817 שמות. בוסטרבורק רוכזו 1,297 יהודים לחלופין, משם הועברו לברגן-בלזן והמתינו להחלפה.
ב־9 ביולי 1944 הוחלפו 283 יהודים תמורת 150 גרמנים (מהם 74 מדרום אפריקה ו-41 מארץ ישראל). גרמנים ששוחררו תמורתם והגיעו לווינה ב-9 ביולי וב-26 ביולי נפגעו מהפצצה אווירית, ביניהם 3 ממשפחת בלדנהופר ו-4 מבני משפחת הסלשוורד, וכן 3 משרונה (משרונה לבדה הוצאו 42 איש). בסך הכל הוחלפו בהמשך 551 יהודים תמורת 455 גרמנים.
לאחר מלחמה"ע ה-2, מלחמת העצמאות והגירוש
עוד לפני המלחמה, לא ראה היישוב היהודי בעין יפה את תמיכת הגרמנים במפלגה הנאצית. בסיומה, עם היוודע ממדי הזוועות והחורבן שהמיטה האידאולוגיה הנאצית על יהדות אירופה, החליטו ראשי ארגון ההגנה להיפרע מן הנאצים המקומיים, אך לא רק מהם. התעשיין גוטהילף וגנר, מראשי הטמפלרים, נורה בתל אביב ב-22 במרץ 1946. בנובמבר 1946 נורו ליד ולדהיים בעמק יזרעאל שני גרמנים – מקס מיטשרניץ ורודולף מולר לעיני משפחתם על ידי לוחם הפלמ"ח רפי איתן. השניים נבחרו באופן אקראי בהיותם בין ראשוני השבים לארץ ישראל, כדי להרתיע את האחרים מלשוב. בחיפה הוכו למוות באותו הזמן וילפריד שומאכר וגרמני נוסף בשם רופרט.
לאחר תום המלחמה ביקשו הטמפלרים לשוב לבתיהם בארץ ישראל ולקבל חזרה את רכושם. המוסדות היהודיים התנגדו לבקשה זאת ובקשו מהבריטים לגרש את שאר הטמפלרים מארץ ישראל ולמסור את רכושם ליהודים כפיצוי על קשיי היהודים במהלך המלחמה. בסוף 1946 הודיע השלטון הבריטי כי על הטמפלרים לעזוב את ארץ ישראל, אולם הגירוש התמהמה.
ב-17 באפריל 1948, ערב הכרזת מדינת ישראל, יצא גדוד 4 של גולני לכבוש את ולדהיים ובית לחם הגלילית, על רקע החשש כי הערבים השכנים יתפסו את המושבות הגרמניות.
במהלך הכיבוש נורו בביתם בוולדהיים הזוג איימן בידי החייל מנהלל, שחשב אותם בטעות לבני משפחת אדולף אייכמן. הגרמנים מבית לחם הגלילית נמלטו ברובם מהמקום, להוציא זקנים ומספר נשים. הם נתפסו מאוחר יותר בכפר הערבי ספוריה בידי כוחות ההגנה שהיו בדרכם לנצרת. אחרוני הגרמנים שישבו במעצר בארץ ישראל הועלו על אונייה לקפריסין, שם נכלאו בפמגוסטה ומשם, לאחר חמישה חודשים, הובלו לאוסטרליה וצורפו ליתר המגורשים שישבו שם מאז 1941.
מתוך דו"ח הפריצה של מטה גדוד 4 מה-17.4.1948 על כיבוש וולדהיים ובית לחם:
ההתיישבות הטמפלרית בוולדהיים שימשה רקע לספר "פונטנלה", פרי עטו של הסופר מאיר שלו.
הקהילה הטמפלרית לאחר הגירוש מישראל
מיד לאחר קום המדינה החלה הקהילה הטמפלרית ללחוץ על ישראל להחזיר את הרכוש שלה שהוחרם בידי הבריטים. ב-1950 הוקם "האיגוד הלותרני הבינלאומי" בשווייץ שפעל בשם הקהילה מול ישראל.
בשנת 1952, במסגרת דיוני הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה הוחלט על פתיחת משא ומתן על נכסי הגרמנים בישראל. ביוני 1962 נחתם הסכם פיצויים עם הקהילה הטמפלרית, על פיו ממשלת ישראל שילמה חמישים וארבעה מיליון מארק (שהיו שווי ערך לכשלושה עשר מיליון דולר) על הרכוש הטמפלרי שהושאר בישראל. המשא ומתן נוהל בידי המתווך פרופסור סוונסן. התשלום בפועל של הכסף ארך כעשר שנים נוספות. 60 אחוזים מסכום הפיצויים הועבר לקהילה באוסטרליה, ו-40 אחוזים לקהילה בגרמניה.
הטמפלרים המשיכו לחיות ולפעול כקהילות המשמרות את מורשתם ואמונותיהם הדתיות בשתי תפוצות עיקריות: אוסטרליה, שהייתה לביתם החדש, ומולדתם גרמניה. את מרכזיהם הקימו במלבורן ובשטוטגרט, עם קהילות משנה בערים אחרות. קהילות אלה ממשיכות להתקיים עד היום, ומורכבות בעיקר מצאצאי הטמפלרים שחיו ופעלו בארץ ישראל עד שגורשו ממנה. בסך הכול מונים הטמפלרים נכון לתחילת המאה ה-21 כ-2,000 נפש, מהם כ-1,300 באוסטרליה וכ-700 בגרמניה. צאצאי הטמפלרים באים מעת לעת לביקורים בישראל כדי לפקוד את קברי אבותיהם שבבתי העלמין הטמפלריים.
עיקרי אמונה
הטמפלרים מגדירים את עצמם כאגודה נוצרית עצמאית ולא-דוגמטית, המאמצת את הערכים השזורים במשנתו של ישו. המקדש ("טמפל"), בשמה של האגודה, מבטא את תפיסתה לגבי הקהילה הנוצרית, המחויבת להיות מקדש רוחני לאל השוכן בתוכה. בו בזמן, כל אדם כשלעצמו מהווה מקדש לאלוהים השוכן בו, ועל כן המחויבות לפעול על פי תורתו של ישו היא אישית וקהילתית בו-זמנית.
האל הוא מקור החיים ומרכז המציאות הרוחנית. האדם אחראי כלפיו ומקובל על ידו, אך אין ביכולתו של האדם לתפוס את מלוא משמעותו של האל. ישו, לעומת זאת, בניגוד לתפיסתו בכתות ובזרמים אחרים בנצרות, הוא בן אנוש ולא בן אלוהים, שחי ופעל בהשראת האל ובקרבה רבה אליו. יכולתו להתקרב לאל ולראות נכוחה וללא מורא את אהבתו היא שמעלה אותו לדרגת מושיע, שנכון היה למסור את נפשו כדי לבטא את מסירותו לאל ואמונו בו. תחייתו של ישו מן המתים היא, מעל הכל, אירוע רוחני ולא פיזי, המבטא קיום רוחני המשתרע מעבר לחיים, ואפשרי פוטנציאלית בכל אדם.
"מלכות האלוהים" היא מושג מרכזי בתפיסה הדתית הטמפלרית. זוהי, לשיטתם, ליבת המסר של ישו, ועל פיה תיקון האנושות לעבר שלמות, והתקרבות בני האדם לאל ובינם לבין עצמם, הם תהליכים מתמשכים הן במציאות הגשמית והן מעבר לה.
כתבי הקודש הם המשנה הבסיסית של הנצרות, והטמפלרים מכירים בהם ורואים בהם מקור עשיר לחוויות המפגישות אדם ואלוהים. עם זאת, הם אינם "דברי אלוהים חיים", ואין ללכת אחריהם באופן עיוור. יש לקרוא אותם קריאה ביקורתית, כזו שנדרשת לגבי כל מקור היסטורי, תוך הפעלת שיקול דעת המונחה על ידי תורתו של ישו, ולבחון היטב אלו תיאורים בהם משקפים מציאות שהייתה נכונה לזמנה בלבד ואלו רלוונטיים לימינו אנו.
הטמפלרים רואים בהקמת קהילות וטיפוחן מטרה נעלה, היות שפרקטיקת הנצרות מתבצעת במיטבה במסגרת קהילתית שבה חברים חולקים אמונה משותפת ופועלים יחדיו. המעורבות הקהילתית חשובה יותר מקיום הטקסים הדתיים, שהם רצויים אך אינם בגדר חובה לחברים. על כן, אין מניעה שחבר בטמפלרים יהיה במקביל חבר בזרם נוסף של נצרות או כת אחרת, ואף בדת שאינה נוצרית. כמה מהטקסים הדתיים הנוצריים נדחים לחלוטין בידי הטמפלרים, כגון הטבלה.
הטמפלרים אינם מייחסים קדושה יתרה למקום התפילה ולמבנה המשמש אותה, שהרי הקהילה והאדם הם המקדש ולא המבנה המאכלס אותם. אין אצלם כמורה מוסמכת או כוהני דת במשרה מלאה, והמנהיגות הדתית של הקהילה מופקדת בידם של כמה מזקני הקהילה.
מנדלוביץ'
מנדלוביץ' הוא שם משפחה יהודי, פטרונים של השם מנדל.
המשרד (סדרת טלוויזיה בריטית)
המשרד (באנגלית: The Office) היא קומדיית מצבים מוקומנטרית בריטית אשר נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי ריקי ג'רווייס וסטיבן מרצ'נט. הסדרה הופקה במקור בבריטניה לערוץ BBC2 בין השנים 2001 ל-2003. בעקבות הצלחתה של הסדרה נוצרו לה גרסה אמריקאית, גרסה צרפתית, גרסה גרמנית וכן הגרסה הישראלית, ששודרה בערוץ yes Stars Comedy ב-yes.
בנוסף ל-12 הפרקים של הסדרה הופקו שני פרקים מיוחדים לחג המולד באורך של 45 דקות. הסדרה נמכרה לרשתות שידור בלמעלה מ-80 ארצות ברחבי העולם.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ סטאר וורלד ו-BBC entertainment (לשעבר BBC prime).
הדמויות הראשיות
הסדרה עוקבת אחר קבוצה מעובדי משרד ובעיקר אחר ארבע דמויות:
מארינר 8
מארינר 8 (ידועה גם בתור מארינר־H) הייתה גשושית אמריקאית שנבנתה כחלק מתוכנית מארינר־מאדים 1971 של נאס"א. הגשושית מארינר 9 הייתה אף היא בתוכנית מארינר־מאדים 1971. מארינר 8 נועדה להיכנס למסלול סביב מאדים ולשדר תמונות שלו לכדור הארץ. בעקבות כישלון השיגור, הגשושית לא נכנסה אפילו למסלול לווייני נמוך אלא חדרה לאטמוספירה ונחתה באוקיינוס האטלנטי זמן קצר לאחר השיגור.
מהלך המשימה
מארינר 8 שוגרה על גבי משגר אטלס־קנטאור. 265 שניות לאחר תחילת השיגור הוצתו שני מנועי ה־RL-10 של שלב הקנטאור, אבל המשגר החל לרעוד ויצא מכלל שליטה. הרעידות גרמו לכך שהדלק לא הגיע למנועי שלב הקנטאור ו־365 שניות לאחר תחילת השיגור הוא כבה. שלב הקנטאור והגשושית הופרדו וחדרו לאטמוספירה. שאריות הגשושית התרסקו באוקיינוס האטלנטי כ־1,500 ק"מ מאתר השיגור וכ־560 ק"מ מפוארטו ריקו.
תוכנית מארינר־מאדים 1971
תוכנית מארינר־מאדים 1971 כללה שתי גשושיות, מארינר 8 ומארינר 9. לכל גשושית היו משימות שונות לבצע במסלול סביב מאדים אם כי כל אחת יכלה לבצע את המשימות של השנייה. שתי הגשושיות היו אמורות לתפקד לפחות 90 יום במסלול סביב מאדים, שבמהלכם הן יאספו נתונים על ההרכב, הצפיפות, הלחץ והטמפרטורה של האטמוספירה ועל ההרכב, הטמפרטורה וטופוגרפיה של פני הקרקע של מאדים. חלק ממשימותיה של מארינר 8 הוספו לפרופיל המשימה של מארינר 9 ובוצעו בהצלחה.
המחקר הכולל, הפיתוח, השיגור והתמיכה הטכנית בכל משימות תוכנית מארינר עלו כ־554 מיליון $.
טמפרה (עיר)
טמפרה (בפינית: Tampere; בשוודית: Tammerfors) היא עיר בדרום מערב פינלנד, השנייה בגודלה במדינה. העיר שוכנת על גדות ימת נסי. העיר משמשת מרכז חשוב לתעשייה, ויש בה תחנת כוח הידרו-חשמלית המשמשת להפעלת בתי החרושת בעיר.
אתר התיירות הראשי בטמפרה הוא הפארק - Särkänniemi, המכיל דולפינריום ומגדל, בראשו יש מסעדה מסתובבת, ואטרקציות נוספות לתיירים.
היסטוריה
טמפרה נבנתה כשוק ליד נהר הטמרקוסקי בשנת 1775 על ידי גוסטב השלישי מלך שוודיה, וארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1779, זכתה במעמד של עיירה. באותו הזמן הייתה טמפרה קטנה מאוד, ולא עלתה על כמה קילומטרים מרובעים מסביב לנהר הטמרקוסקי. טמפרה גדלה במהירות עצומה במאה ה-19, והייתה מרכז תעשייתי ומסחרי חשוב בפינלנד. במשך המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה טמפרה בעלת כמחצית כוח העבודה התעשייתי בפינלנד. אופייה התעשייתי במאה ה-19 ובמאה ה-20 העניק לטמפרה את הכינוי "מנצ'סטר של הצפון".
טמפרה גדלה לאחר שהצטרפו אליה אזורים ושכונות סמוכים: טמפרה הייתה זירת לאירועים חשובים מבחינה אסטרטגית במלחמת האזרחים הפינית (28 בינואר - 15 במאי שנת 1918).
טמפרה הייתה ידועה בעיקר בזכות מפעלי הנייר, המתכת והטקסטיל שלה, שרובם הוחלפו בענפי טכנולוגיית המידע ותקשורת.
ערים תאומות
לטמפרה יש 19 ערים תאומות:
תעמולה קומוניסטית
תעמולה קומוניסטית או פרסום קומוניסטי היא קידום אמנותי וחברתי של אידאולוגיית הקומוניזם, תפיסת העולם הקומוניסטית והאינטרסים של התנועה הקומוניסטית. אף שהמונח נוטה לשאת משמעות לוואי שלילית במערב, המונח "תעמולה" מתייחס באופן רחב לכל פרסום או קמפיין שמטרתו לקדם מטרה והוא משמש או שימש למטרות רשמיות על ידי רוב הממשלות הקומוניסטיות. המונח עשוי להתייחס גם לקמפיין של מתנגדים למפלגות פוליטיות. נטועה בשורשי המרקסיזם, התעמולה הקומוניסטית נתפסת בעיני תומכיה ככלי להפצת הרעיון הנאור של אנשי מעמד הפועלים ומניעתם מהתעמולה של מי שהם רואים כמדכאיהם, שלטענתם מחזקת את הניצול, כגון הדת או תרבות הצריכה.
באלפבית של הקומוניזם כתב התאורטיקן הבולשביקי ניקולאי בוכרין: "התעמולה הממלכתית של הקומוניזם נהפכת בטווח הארוך לאמצעי למיגור העקבות האחרונים של תעמולה בורגנית המתוארכת לשלטון הישן; והיא מכשיר רב עוצמה ליצירתה של אידאולוגיה חדשה, של אופני חשיבה חדשים, של השקפת עולם חדשה."
מקורות תאורטיים
האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה מגדירה את התעמולה הקומוניסטית כביטוי לתפיסת העולם המהותית של מעמד הפועלים ולמטרותיו והאינטרסים הטבעיים המוגדרים על ידי מעמדו ההיסטורי ככוח החברתי שיוביל בסופו של דבר את תקופת הקומוניזם.
על פי התיאוריה שהוגדרה במניפסט הקומוניסטי, ההיסטוריה של החברה כולה החלה עם פרוץ מלחמת מעמדות, עם כל שלב שעבר במאבק זה, הגיע מערך חדש של יחסים חברתיים שהכתיבו את כיוון התפתחות החברה וביסודה מערכת הייצור וההפצה של סחורות שירותים. כתוצאה מיצירת עודפים במהלך המהפכה הנאוליתית, חלוקה לא שוויונית של עודף זה תוגברה על ידי המדינה המייצגת את האינטרסים של המעמד השולט באותה תקופה. בעוד שלכל החברות והתרבויות יש היסטוריה ייחודית של התפתחות, הן עוברות שישה שלבים ייחודיים של יחסים כלכליים המשתפים מאפיינים משותפים, ואלה: קומוניזם פרימיטיבי (חברות ציידים-לקטים), עבדות, פיאודליזם, קפיטליזם, סוציאליזם ולבסוף חזרה לקומוניזם בצורה מתקדמת ביותר הנחשבת לעידן שבו האנושות נחשבת כציוויליזציה מפותחת לחלוטין.
התעמולה הקומוניסטית משרתת בהתאם את אותה מטרה כמו כל התעמולה שקדמה לה: לאכוף באופן אידאולוגי את הלגיטימיות של מעמד הפועלים (אלו המתפרנסים ממכירת עבודתם) כמעמד השולט בחברה. במסגרת זו, התעמולה הנגדית העיקרית היא התעמולה הבורגנית, או תעמולה המקדמת את שלטון המעמד הקפיטליסטי (אלו המתפרנסים מחזקה פרטית בנכסים והון). תעמולה קומוניסטית מוגדרת כמערכת המבוססת מדעית להפצת האידאולוגיה הקומוניסטית במטרה לחינוך, הכשרה וארגון ההמונים.
מטרות שימוש
האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה הגדירה את הפעולות הבאות כהכרחיות למימוש המטרות של התעמולה הקומוניסטית:
יעדים
כתכונה משותפת של כל תעמולה והאנלוגיה שלה, היעדים והטכניקות של התעמולה הקומוניסטית מכוונים על פי קהל היעד. סיווג היעדים הרחב ביותר הוא:
שימוש באידאולוגיה המרקסיסטית
תהליך הקמתה ברית המועצות הוצג כאירוע המפנה החשוב ביותר בהיסטוריה האנושית, המבוסס על התיאוריה המרקסיסטית של המטריאליזם ההיסטורי. תיאוריה זו הגדירה את אמצעי הייצור כגורמים העיקריים לתהליך ההיסטורי. הם הובילו ליצירת מעמדות חברתיים, והמאבק המעמדי היה "המנוע" של ההיסטוריה. האבולוציה החברתית-תרבותית של החברות נאלצה להתקדם בהכרח מעבדות, דרך פיאודליזם וקפיטליזם לקומוניזם. כשולדימיר לנין המשיך לפתח תיאוריה זו אחר מרקס, הוא דאג יתר על כן, לבסס את מעמדה של ההמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות כ"גיבורת ההיסטוריה", כ"חלוצת מעמד הפועלים". מכאן שטענו כי סמכויותיהם הבלתי מוגבלות של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית נטענות ובלתי נמנעות כמו ההיסטוריה עצמה. בעקבות זאת, נטען, כי אין מנוס מניצחון עולמי של המדינות קומוניסטיות.
ערכים מקוטבים
אף על פי שהשתנתה במקצת מאז ימי ההפסקה, התעמולה הקומוניסטית מתרכזת במספר דיכוטומיות מקוטבות: מעלות העולם הקומוניסטי לעומת חסרונות העולם הקפיטליסטי, כמו: קיטוב נוסף התמקד במהותם האמיתית והנטענת של מונחים שונים, כגון "חופש", "דמוקרטיה", ולעיתים קרובות מנוגדים למשל, "דמוקרטיה בורגנית" לעומת "דמוקרטיה אמיתית" או "דמוקרטיה עממית". המונח האחרון מוכר כביטוי "הרפובליקה הדמוקרטית העממית של-" כ"שם אמצעי השגור" במדינות קומוניסטיות.
ביקורת עצמית
על פי ספרו של ז'אק אלול "תעמולה: גיבוש עמדותיהם של גברים", ניתן להשיג יכולת תעמולתית מוחלטת רק כאשר היא מסוגלת לקבל את ביקורתו של המתחרה, או לפחות לשלב אותו במערך התעמולתי שיצרה. מערך הטמעת ביקורת זה הושג על ידי התעמולה הסובייטית על ידי פרסום הביקורת העצמית של מתנגדיה, כך שמתנגדי השלטון עדיין יכלו להתנגד לשלטון ולהצהיר הצהרות או לפרסם מאמרים, וכך לייצר מראית-עין של משטר צודק. כאשר הביקורות מפורסמות, ההצהרות שזהו "שלטון קומוניסטי" כאילו בדויות וכך בעצם מחסל את לגיטימיות המתנגדים.
אמצעי שימוש
תעמולה קומוניסטית הועברה לרוב באמצעות האמצעים הבאים:
מדריכים קומוניסטים
המדריך "ההיסטוריה של ה-הקב"מ (ב)"-(ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים)) הודפס בשנים 1938–1953 ונהיה לפופולרי בקרב מצטרפי המפלגה הטריים. עמו הועבר גם כן קורס קצר והסבר חובה על האידאולוגיה הסובייטית. המדריך תורגם לשפות רבות ביניהם לעברית.
שידורי רדיו
מאמר משנת 1952 "שידורים קומוניסטים לאיטליה" דיווח כי נכון ליוני 1952 סך כל שידורי הרדיו הקומוניסטי לאיטליה הסתכם ב-78 שעות בשבוע, בהשוואה ל-23 שעות של קול אמריקה ו- BBC, וציין כי איטליה תפסה תפקיד מרכזי בסכסוך בין הגושים אז. שידורים אלה מקורם לא רק במוסקבה, אלא גם בארצות הגוש הסובייטי, כמו גם ממכשירי "התנגדות מחתרתית" מזויפים שנמצאו ככל הנראה גם בתוך הגוש הסובייטי ולא במערב.
קולנוע ותיאטרון
מנהיגי ברית המועצות האמינו כי הקולנוע הוא אמצעי תעמולתי חשוב. סרטים סובייטים סייעו ליצירת אגדות המהפכה: אוניית הקרב פוטיומקין, אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם וסופה של סנט פטרסבורג. רומן קארמן היה צלם ובמאי קולנוע ואחד הדמויות המשפיעות ביותר על יצירת סרטים תיעודיים. סרטו של מיכאיל רום משנת 1965, "פאשיזם אוביקנובני" (פשיזם משותף המכונה לילה של מחשבות או ניצחון על אלימות) תיאר את התעמולה הטוטליטרית בדוגמת הנאציזם.
בשנת 2007 הצהיר קצין מודיעין ועריק מהגוש המזרחי, יון מיהאי פאצפה, כי בפברואר 1960 אישר ניקיטה חרושצ'וב תוכנית סמויה (המכונה מושב 12) להכפיש את קריית הוותיקן בגלל עמדתה האנטי-קומוניסטית החזקה. התוכנית הציבה את האפיפיור פיוס השנים עשר כמטרה העיקרית. כחלק מתוכנית זו, גנרל איוון אגייאנטס, ראש מחלקת המודיעין של הק.ג.ב, יצר את המתווה למה שעתיד להפוך למחזה. המחזה, שאף שהוא בדיוני, התיימר להטיל ספק באמינותו המוסרית של האפיפיור ביחס לשואה.
חינוך
החינוך במדינות הקומוניסטיות כלל מידה ניכרת של אינדוקטרינציה, הן בקורסים פוליטיים ופילוסופיים מיוחדים והן בקורסים שהוכנו כראוי של חינוך כללי: היסטוריה, גאוגרפיה, ספרות עולמית וכו'. האידאולוגיה סובייטית אשר נלמדה בברית המועצות חולקה לשלושה תחומים: קומוניזם מדעי, מרקסיזם-לניניזם (בעיקר בצורה של לניניזם) וכלכלה פוליטית קומוניסטית. מקורסים רבים אחרים כללו, למשל לימוד דעותיו של מרקס או לנין בנושאי מדע או היסטוריה. מתכונת החינוך הסובייטית הוטלה (בהצלחה משתנה) על מדינות לוויין אחרות.
אמנות ותרבות
עוד מימיה הראשונים של רוסיה הסובייטית, אומנויות הוכרו כאמצעי תעמולה רב עוצמה והועברו לשליטה קפדנית וצנזורה בכל המדינות הקומוניסטיות. לנין ויוסיף סטלין היו הנושאים המועדפים, אם כי כמעט כל תמונותיו והמונומנטים של סטלין הוסרו או הושמדו לאחר מותו בשנת 1953.
ה"קוקריניקסי" היו שלושה קריקטוריסטים תעמולתיים, שתקפו את כל אויבי ברית המועצות.
אמצעים פיננסיים
ג'יי. קליבס (J. Clews) מצטט אומדנים גרמניים, צרפתים ובריטים מתחילת שנות השישים על סכום הכסף שהוצא בעולם לצורך תעמולה קומוניסטית ופעילות פוליטית בעולם הלא-קומוניסטי, העומדנים המצוטטים עמדו על הערכה של כ-2 מיליארד דולר, כלומר כ-2 דולר לאדם מחוץ לגבולות הגוש המזרחי. המדינות הקומוניסטיות אשר נשאו בהוצאות התעמולה העיקריות הן ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין.
תפיסה במערב
ההיבטים הבסיסיים של האידאולוגיה הקומוניסטית, כמו אמצעים אלימים להשגת יעדיה (מהפכה), החרמת רכוש פרטי ודיכוי חופש הדת היו כנגד הערכים המסורתיים של העולם המערבי ונתקלו בהתנגדות עזה. ניסיונות למוטט את הקומוניזם, או לפחות להפחית בצורה משמעותית את השפעתו מובאים להלן:
Attention (בינה מלאכותית)
Attention (בעברית: קשב) היא טכניקה המשמשת לשיפור ביצועים באימון של רשתות נוירונים, שנועדה לחקות קשב קוגניטיבי באמצעות חיזוק המידע הרלוונטי ביותר מתוך כלל המידע, והחלשת המידע הפחות רלוונטי. המטרה היא לאפשר לרשת הנוירונים להתרכז במידע החשוב גם אם הוא מהווה רק חלק קטן מהמידע.
טכניקות דמויות attention הופיעו עוד בשנות התשעים בתור multiplicative modules אך הגרסה המודרנית הופיעה בשנת 2017 במאמר "Attention Is All You Need". מאז פרסום המאמר, השימוש בטכניקה התפשט, והיום היא מהווה טכניקה מרכזית באימון של רשתות נוירונים.
אופן פעולה
השימוש ב-attention יכול לעזור ליצור הקשר, למשל במשפט "מיכאל הכי מהיר בגן, ראו כמה מהר הוא רץ" ה-attention יכול להבין שהמילה "הוא" היא מאזכר למיכאל שהוזכר בתחילת המשפט. Attention יכול גם לשמש לקישור של תמונות לטקסט, כמו במודלים גנרטיביים מסוג מודל דיפוזיה, כך שאפשר להגיד למודל לייצר תמונה של קוף בחליפת חלל לדוגמה.
השמות query, key וvalue נועדו לדמות את המונחים מsql. אפשר להאיץ את מהירות החישוב מאוד עי הרצת כמה ראשי attention במקביל.
נגה יודקוביק-עציוני
נגה יודקוביק-עציוני (נולדה ב-1962) היא אמנית ופסלת ישראלית.
מתילדה סראו
מתילדה סראו (באיטלקית: Matilde Serao; 7 במרץ 1856 – 25 ביולי 1927) הייתה עיתונאית וסופרת איטלקייה. היא הייתה האישה הראשונה שהוצע לה לערוך עיתון אטלקי – "איל קוריירה די רומא" ואיל ג'יורנו. סראו הייתה גם מייסדת – שותפה ועורכת של העיתון "איל מטינו", ומחברת של מספר ספרים. היא מעולם לא זכתה בפרס נובל לספרות למרות שהייתה מועמדת לפרס שש פעמים.
נגה יודקוביק-עציוני
ביוגרפיה
נולדה בקיבוץ כפר גלעדי. כיום חיה ויוצרת בתל אביב.
קארן הארופ
קארן מרגרט הארופ פטרסן (בדנית: Karen Margrethe Harup Petersen; 20 בנובמבר 1924 – 19 ביולי 2009) הייתה שחיינית דנית. היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות מאולימפיאדה אחת, 1 זהב ו-2 כסף (לונדון 1948), אלופת אירופה בעלת 3 מדליות זהב (מונטה קרלו 1947) ושיאנית עולם במשחה שליחות.
נגה יודקוביק-עציוני
ביוגרפיה
בשנים 1985–1986 למדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב. שנה לאחר מכן החלה ללמוד לתואר ראשון באמנות ב"בצלאל"בירושלים, אותו סיימה ב-1991. עד 1993 לימדה אמנות באגף הנוער במוזיאון ישראל, ואז עברה לאמסטרדם, שם סיימה ב-1995 תואר שני באמנות ב-Rietveld Academi. לאחר מכן חזרה לישראל ולימדה אמנות בבית הספר הגבוה לציור "קלישר" עד 1999. משנת 2000 ועד היום מלמדת בסטודיו בדרום תל אביב (קריית המלאכה).
קארן הארופ
הארופ, היא אחת משני האתלטים הדנים היחידים שזכו ב-3 מדליות באולימפיאדה אחת.
ביוגרפיה
הארופ נולדה בקופנהגן. היא התאמנה בהדרכתם של אינגבורג פול פטרסן ואלן לארסן. היא הייתה אחת השחייניות האירופאיות הטובות ביותר, לצידה של בת ארצה רנהילד ווגר. בגלל מלחמת העולם השנייה, נפגעו אימוניה והישגיה ושתי אולימפיאדות (1940 ו-1944) התבטלו ומנעו ממנה לזכות בתארים ומדליות אולימפיות.
מתילדה סראו
ביוגרפיה
מתילדה סראו נולדה בעיר היוונית פטרס לאב ממוצא איטלקי, פרנצ'סקו סראו, ולאם ממוצא יווני, פאולינה בורלי (או בונלי) אביה היגר ליוון מנאפולי מסיבות פוליטיות. ב-1860 המשפחה חזרה לאיטליה, בתחילה לקארינולה ובהמשך לנאפולי. סראו גדלה בעוני ועבדה כמנהלת בית ספר, ניסיון אותו היא מתארת בהמשך במבוא לספר הסיפורים הקצרים שלה הנקרא: "אגדות נפוליטניות". היא זכתה לפרסום לראשונה לאחר שפרסמה את סיפוריה הקצרים ב"איל פיקולו", עיתון שנערך על ידי רוקו דה זרבי, ואת הרומן הראשון שלה "פנטסיה" (1883), שביסס את מעמדה כסופרת המסוגלת לכתוב עם רגש ועם דקויות אנליטיות.
יצחק שרם
יצחק שרם (נולד ב-1947) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל בשוק ההון. היה שותף בקבוצת ההשקעות "שרם-פודים-קלנר" (במקור דוברת-שרם ושות') ששלטה בעשרות חברות במשק הישראלי.
מתילדה סראו
ביוגרפיה
יחד עם בעלה, הסופר אדוארדו סקרפוגליו, היא ייסדה את העיתון "איל קוריירה די רומא", שהיה הניסיון האיטלקי הראשון להפיק יומון במתכונת העיתונות הפריזאית. חייו של העיתון היו קצרי ימים, ולאחר שנסגר, עברה סראו להתגורר בנאפולי וקבעה בה את מושבה, שם ערכה את העיתון "איל קוריירה די נאפולי". ב־1082, היא יסדה יחד עם בעלה את העיתון "איל מטינו", שהפך להיות היומון החשוב והנפוץ ביותר בדרום איטליה. ב־1904 היא הוציאה לאור את העיתון שלה "איל ג'ורנו" וערכה אותו עד מותה. עומס הקריירה העיתונאית שלה לא הגביל את פעילותה הספרותית. בין 1890 ל-1902 היא הוציאה לאור שמונה רומנים: "ארץ קוקיין", "הבטן של נאפולי", "להתראות אהבה", "זקיף ערני", "עונש", "הרקדנית", "האחות ג'יאוונה של הצלב", "ארץ ישו", שבכולם הדמויות מוצגות ברגישות, בעלות עוצמה, סימפתיה ורוחב לב. רוב הספרים האלו תורגמו לאנגלית. הסופר האנגלי של סוף המאה ה-19, ג'ורג' גיסינג, קרא שלוש מיצירותיה באיטלקית המקורית בין נובמבר 1894 לתחילת ינואר 1895: "המאהבים", "לב חולה" ו"פנטזיה".
קארן הארופ
אלופת אירופה ושחיינית מצטיינת של האליפות
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במונטה קרלו, מונקו בספטמבר 1947 זכתה הארופ ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:15.9 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:18.2 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.3 דקות והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות כולה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה הארופ ב-3 מדליות 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:14.4 דקות, לפני סוזן צימרמן מארצות הברית (1:16.0 דקות) וג'ודי ג'וי דייוויס מאוסטרליה (1:16.7 דקות). מדליות כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:21.2 דקות, אחרי אן קרטיס מארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 5:17.8 דקות, ולפני קתרין גיבסון מבריטניה (5:22.5 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:29.6 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 4:29.2 דקות, ולפני הולנד (4:31.6 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.1 דקות. המנצחת במשחה הייתה בת ארצה גרטה אנדרסן (1:06.3 דקות).
לאחר המשחקים האוליפיים החלה הארופ בשנת 1949 ללמד ולאמן שחייה.
יצחק שרם
ביוגרפיה
יצחק שרם נולד בתל אביב. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
שרם החל את דרכו ככלכלן במחלקת ניירות ערך של בנק דיסקונט. בשנת 1976 גייס אותו אהרן דוברת, אז המנכ"ל קונצרן "כלל", לנהל את חברת שירותי השקעות ומסחר בניירות ערך של הקונצרן - "בטוחה". בהמשך הפך שרם ליד ימינו של דוברת בכלל ועמד בראש חטיבת הפיננסים של הקונצרן, שכללה גם את עסקי הביטוח שלה. באוקטובר 1986 מונה למשנה למנכ"ל. בדצמבר 1990 הודיעה אהרן דוברת על פרישתו מתפקיד המנכ"ל והמליץ על שרם כמחליפו, אך הוא לא נבחר וגם פרש מהחברה.
לאחר פרישתו מכלל הקים באפריל 1991, עם דוברת את חברת ההשקעות "דוברת, שרם ושות' בע"מ" ואת חברת "לידר", שהתמחתה בחיתום ובהשקעות. המשקיע הראשון בחברה היה אלפרד אקירוב, ובהמשך גייסו משקיעים נוספים, בהם מיכאל שטראוס. וב-1993 הונפקה החברה בבורסה. תוך זמן קצר קבוצת דוברת-שרם לחברת השקעות בעלת פעילות מגוונות עם החזקות בחברות תעשייה, טכנולוגיה מתקדמת, תקשורת, פיננסים ונדל"ן. היא ביצעה שורה של רכישות והנפקות בבורסה של חברות ליצירת פירמידת שליטה מורכבת בעלת חמש עד שש שכבות. שבמקביל מכרו לחברות הציבוריות השקעות שהחזיקו באופן פרטי, לרוב תוך יצירת הפסדים לחברות הציבוריות. כך לדוגמה מכרו את חברת "דוברת-שרם תעשיות" שהחזיקו באופן פרטי לחברת "לידר" הציבורית. עם אלפרד אקירוב הקימו חברה בשם "אדש"ה פיתוח השקעות ויזמות בע"מ" (אדש"ה היא ראשי תיבות של שמות המשפחה של המשקיעים אקירוב-דוברת-שרם-הייטנר). ביוני 1994 הונפקה החברה בבורסה, וביולי 1995 רכשה חברת אלרוב של אקירוב את מניות דוברת ושרם באדש"ה והפכה לבעלת השליטה.
בשנת 1995 רכשו את השליטה בחברת "אורדן תעשיות", יצרנית של מוצרי מתכת לשוק הביטחוני והאזרחי, ובאמצעותה רכשו שנת 1996 את השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים ("פועלים השקעות"), ושבהמשך שונה שמה ל"פולאר השקעות". "פועלים השקעות" עצמה הייתה בעלת מניות בשורה של חברות. בינואר 1997 מכרו את פעילות הנדל"ן שלהם "קלד"ש", שהחזיקו באופן פרטי לחברה הציבורית "פועלים השקעות". פעילות אוגדה בחברה חדשה בשם "פולאר נדל"ן" וסבלה אחר כך מהפסדים כבדים של כ-235 מיליון שקל. בנוסף הובילו את "פולאר השקעות" לשורה של רכישות ממונפות, השקעות בשורה של חברות טכנולוגיה ונדל"ן.
בשנת 1998 נפרד דוברת משרם, תוך כדי סכסוך אישי חריף, מכר את חלקו בחברה לאביגדור קלנר ויאיר פודים, ושם הקבוצה שונה ל"שרפ"ק - שרם-פודים-קלנר". הקבוצה המשיכה להתרחב באמצעות רכישות וגיוס הון בבורסה, והתרחבות בפעילות גם מחוץ לישראל. בשנת 2000 היה שרם שיאן השכר במשק הישיראלי עם שכר שעלותו הייתה 15 מיליון שקל.
בשנת 2000 הוביל שרם השקעה בחברת "EER", שהקים יזם בשם משה שטרן שפיתח טכנולוגיה לטיפול בפסולת עירונית. החברה גייסה במשך השנים קרוב ל-60 מיליון דולר מ"אורדן תעשיות" ומשקיעים שונים. במרץ 2007 הכריז שרם שהחברה עומדת בפני הנפקה לפי שווי של מאות מיליוני דולרים, אולם הדבר לא יצא לפועל. אחר כך מוזגה החברה לשלד בורסאי, ולבסוף נסגרה ב-2013 לאחר של יצרה מעולם הכנסות.
איזר (נהר בצרפת)
איזר (Isère) הוא נהר העובר במזרח צרפת ומהווה את אחד מיובליו העיקרים של נהר הרון.
יצחק שרם
ביוגרפיה
בעקבות התפוצצת בועת הדוט-קום בשנת 2001, אחר כך המשבר הכלכלי, עקב ההחמרה במצב הביטחוני ב-2002 כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה, גרמה לחברות בקבוצה לצבור הפסדים כבדים, ולמחירי המניות שלהם לרדת בצורה חדה. במיוחד נפגעה חברת "פולאר השקעות" שגייסה הון באיגרות חוב, אך סבלה מהפסדים בהשקעות כושלות בנדל"ן וחברות טכנולוגיה. בשנת 2001, מחקה החברה השקעות בסך 245 מיליון שקל ורשמה הפסד של 217 מיליון שקל. שווי השוק שלה בשנת 2004 היה שמחצית משוויו בעת שרכשו את החברה כעשר שנים קודם.
אן מק'קפרי
אן אינז מק'קפרי (באנגלית: Anne Inez McCaffrey, 1 באפריל 1926 - 21 בנובמבר 2011) הייתה סופרת אירית-אמריקאית, שכתבה בעיקר ספרי מדע בדיוני עם אלמנט של פנטזיה, חלקם רבי מכר. האשה - הסופרת הראשונה שזכתה בפרס הוגו למדע בדיוני ובפרס נבולה. ידועה בעיקר בסדרת רוכבי הדרקונים של פרן (Dragonriders of Pern), אותה החלה לכתוב ב-1968 ושזיכתה אותה בפרסים ספרותיים רבים. ב-2005 הייתה הסופר ה-22 (והסופרת השנייה בלבד אחרי אורסולה לה גווין), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
יצחק שרם
ביוגרפיה
בינואר 2007 זומן שותפו של שרם, אביגדור קלנר, לחקירה במשטרה בחשד לעבירות של מסחר בניירות ערך תוך שימוש במידע פנים, תרמית בניירות ערך ובהעברת מידע פנים לרואה החשבון וחבר מרכז הליכוד קובי בן גור. בנוסף נבדקה מעורבותו בפרשת רשות המיסים. ביוני נשלח למעצר בית של 10 ימים והודיע כי הוא משעה את עצמו מתפקידיו בחברת "פולאר השקעות" ויוצא לחופשה. בספטמבר הודיעו יצחק שרם ויאיר פודים כי הם מוחקים את שמו של קלנר משם הקבוצה שבשליטתם - "שרם-פודים-קלנר", ושינו את שם החברה ל"שרם פודים גרופ". במקביל, באותה עת, מכרו את השליטה ב"פולאר השקעות" למיליארדר היהודי קנדי ז'יל פלדמן. שלוש שנים אחר כך, לאחר שיאיר פודים עזב את הקבוצה, שמה שונה לאס.אר.גרופ.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 "שרם פודים גרופ" רשמה הפסד של כ-130 מיליון שקל ב-2009, ושתי חברות נוספות של הקבוצה, לידר שוקי הון ושרם פודים טכנולוגיות, קיבלו הערות "עסק חי" מרואי החשבון שלהם}. חברה נוספת של הקבוצה, "לידר השקעות", ביקשה דחיית תשלומים של 60 מיליון שקל לבעלי איגרות החוב שלה, ובאוקטובר 2009 נמכרה. בינואר 2012 הודיע גם חברת פולאר השקעות כי אין בקופתה מספיק מזומנים בשביל לשלם את החוב למחזיקי איגרות החוב שלה.
ב המשיך יצחק שרם להיות פעיל בשוק ההון. הוא שימש יושב ראש של חברת חברת ברידאיט (BreedIT), שעסקה בפיתוח זנים חדשים של קנאביס רפואי. השקיע בחברת "אמרלד" שפיתחה מערכת לאבחון סרטן העור, והתמזגה עם שלד בורסאי הנסחר בבורסה שמעבר לדלפק בארצות הברית. והוביל קבוצת משקיעים שמיזגו שלד בורסאי עם חברת ננו דיימנשן, העוסקת בפיתוח וייצור מדפסות תלת־ממד לתעשיית האלקטרוניקה. שרם שימש יושב ראש החברה בשנים 2014–2018. באוקטובר 2017 הקים שרם את חברת "אפולו פאוור", כשמיזג בין השלד הבורסאי אור סיטי לחברת סולארפיינט, הפועלת בתחום האנרגיה הסולארית.
אן מק'קפרי
קורות חיים
מק'קפרי נולדה ב-1926 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. היו לה שני אחים והיא הייתה השנייה משלושת ילדיהם של אן דורותי (לבית מק'אלרוי) ולויטננט קולונל ג'ורג' הרברט מק'קפרי (1890–1954). האם הייתה ממוצא אירי והאב היה ממוצא אנגלי-אירי. האב שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה והיה בין השאר המושל הצבאי של נפת פלרמו שבסיציליה. ביולי 1943 היו מי שהאשימו אותו בפשע מלחמה, משום שעמד בראש קבוצת חיילים אמריקאים שניסו לפזר המון של אזרחים איטלקיים שבזזו מפעל בפלרמו. כשההמון המשיך את הביזה למרות האזהרות הוא הורה לחייליו לירות בהמון ושמונה אזרחים נהרגו. התקיימה חקירה, ובסיומה מק'קפרי לא הואשם בשום עבירה בעניין זה והמשיך בשירותו הצבאי, כרגיל. בפי מאשימיו של מק'קפרי מכונה האירוע בשם "טבח קניקאטי".
מק'קפרי למדה בפנימייה לבנות בווירג'יניה, בית ספר תיכון בניו ג'רזי ואחר כך במכללת רדקליף, שם סיימה ב-1947, בהצטיינות, תואר ראשון בספרות ובשפות סלאביות.
נישאה ב-1950 להוראס רייט ג'ונסון ונולדו להם שלושה ילדים. ב-1970 התגרשה, ובעקבות פטור ממס הכנסה, שאירלנד נתנה לסופרים, היגרה למדינה זו יחד עם שני ילדיה הצעירים יותר וזמן קצר אחר כך הצטרפה אליהם גם אימה, שבאותה עת כבר הייתה אלמנה. בעלה לשעבר של מק'קפרי, שנשאר בארצות הברית מת ב-2009. מק'קפרי חיה מ-1970 ועד יום מותה ב-2011, באירלנד.
כתיבתה
כוונתה המקורית של מק'קפרי הייתה להיות שחקנית או זמרת אופרה, והיא אכן הופיעה על במות אחדות כשחקנית וכזמרת, ואף הספיקה לביים אופרה אחת, אבל הצלחתה הספרותית שינתה כוונות אלה.
במקביל לסדרת פרן יצרה מק'קפרי עוד לפחות שלוש סדרות ספרים אחרות, בנוסף לכתיבת ספרי מדע בדיוני ופנטזיה העומדים בזכות עצמם, שלא כחלק מסדרה. שלוש הסדרות האחרות שכתבה היו:
בין הספרים שאינם חלק מסדרה, שכתבה היו: (Decision at Doona (1969), The Ship who Sang (1969), The Rowan (1990 ועוד.
איזר (נהר בצרפת)
אורכו של האיזר הוא כ-290 ק"מ. מקורו באלפים, בסביבות הגבול בין צרפת לאיטליה. הנהר מתפתל ממקורותיו באלפים מערבה דרך העמקים טאראנטז וגראסיודאן ונשפך לנהר הרון מצפון לעיר ולנס. בין יובלי האיזר ניתן למנות את הנהרות ארק, וארלי ודראק. העיר החשובה ביותר השוכנת לגדותיו היא גרנובל.
אן מק'קפרי
כתיבתה
שלושת ספרי הדרקונים המקוריים של מק'קפרי תורגמו ויצאו לאור גם בעברית: מעוף הדרקון (תרגום: יוסף כרוסט. יצא לאור פעמיים, ב-1981 בהוצאת מעריב וב-2002 בהוצאת אופוס), מסע הדרקון והדרקון הלבן (שני האחרונים יצאו לאור ב-2002 בהוצאת אופוס בלבד, תרגום: יעל סלע-שפירו וענבל שגיב בהתאמה). בנוסף, תורגם ויצא לאור ב-1981 בהוצאת "עם עובד" גם הספר הספינה המזמרת (תרגום: אריה חשביה), ובהוצאת זמורה ביתן יצא לאור ב-1998 הספר שירת הגבישים, שהוא הראשון משלושת ספרי סדרת קילשנדרה של מק'קפרי.
פרסים
מק'קפרי זכתה בפרסים רבים על כתיבתה. בנוסף לפרסי הוגו (1968) ונבולה (1969), שהוזכרו, היא זכתה גם בפרס סקיילרק (1976), "עט הזהב", "פרס מרגרט אדוארדס", "פרס דיטמר" (1979, אוסטרליה), "פרס גנדלף" (1979) לספר הפנטסיה הטוב ביותר שיצא בשנה הקודמת, על ספרה "הדרקון הלבן", בלרוג (1980, שני סוגים), ספר השנה של מועדון ספרי המדע הבדיוני (SFBC 1994, 1993, 1992, 1990 ,1989 ,1986), פרס HOMer (1991), פרס קרל אדוארד וגנר (2000), ב-2005 "אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה" הכתירה אותה ל-Grand Master ה-22 שלה וב-2007 זכתה בפרס רוברט היינליין.
בפסטיבל אייקון 2012 בישראל התקיים כנס מיוחד לכבודה.
אולוס קרמוטיוס קורדוס
אולוס קרמוטיוס קורדוס (בלטינית: Aulus Cremutius Cordus; מת בשנת 25 לספירה) היה היסטוריון רומאי. נותרו מעט מאוד קטעים מיצירתו (שייתכן שנקראה "אנלים" Annales), המכסים בעיקר את מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית ואת שלטונו של אוגוסטוס.
קורדוס מוזכר על ידי סנקה הצעיר, טקיטוס, קווינטיליאנוס, סווטוניוס (חיי שנים-עשר הקיסרים) ודיו קאסיוס.
בשנת 25 לספירה אולץ קורדוס להתאבד על ידי סיאנוס, שהיה פראיפקטוס פראיטוריאני תחת טיבריוס, לאחר שהואשם בהפרת חוק מאייסטס  (lex maiestas), "חוק הבגידה". קורדוס הואשם בבגידה על ידי סאטריוס סקונדוס על שהספיד את ברוטוס ודיבר על קסיוס כ"אחרון הרומאים"  (אדם המגלם את ערכי החברה הרומית העתיקה). לפי טקיטוס, זה היה "אישום חדש שנשמע לראשונה". אף אחד לא הואשם ב"מאייסטס" (בגידה) בגין כתיבת היסטוריה (editis annalibus). הסנאט הורה על החרמת כתביו ושריפתם על ידי האיידילים. סנקה, לעומת זאת, מספר במכתב לבתו של קורדוס, שהוא ככל הנראה גרם למורת רוחו של סיאנוס בשל ביקורתו עליו, מכיוון שסיאנוס הזמין פסל של עצמו. אנו גם יודעים ממכתב זה שהוא הרעיב את עצמו למוות.
אלבר, הדוכס הרביעי מברוי
ז'אק-ויקטור-אלבר, הדוכס הרביעי מברוי (בצרפתית: Jacques-Victor-Albert, le quatrième duc de Broglie; 13 ביוני 1821 – 19 בינואר 1901), היה פוליטיקאי, סופר, היסטוריון ומתרגם צרפתי. שימש כראש ממשלת צרפת לתקופה קצרה בין מאי 1873 למאי 1874.
ביוגרפיה
אלבר נולד בפריז ב-13 ביוני 1821 הוא היה בנו הבכור של ויקטור, הדוכס השלישי מברוי אשר היה פוליטיקאי חשוב בתקופת המונרכיה של יולי. אמו הייתה אלברטינה, הברונית סטאל פון הולשטיין. בתה של מאדאם דה סטאל ושל בנז'מן קונסטן. לפיכך היה אלבר נינו של ז'אק נקר.
אלבר נכנס לפוליטיקה בעקבות אביו, ולזמן קצר שימש כשגריר צרפת במדריד ורומא. עם זאת, בעקבות מהפכות 1848 בצרפת וביטול המונרכיה, פרש אלבר מהפוליטיקה והפך לסופר. עוד לפני כן הוא תרגם לצרפתית חלק מכתביו של לייבניץ, ולאחר מכן פרסם מאמרים בכתבי עת שונים. הוא הצטרף ל. בדעותיו הפוליטיות הוא נודע כמלוכני מובהק והשתייך לתנועת האורליאניסטים (האגף המלוכני שתמך בחזרתו לשלטון של בית אורליאן). ב-1870 מת אביו והוא ירש את תואר הדוכס מברוי.
ב-1871 הוא נבחר לאספה הלאומית כנציג מחוז אר. ב-19 בפברואר של אותה שנה הוא מונה לשגריר צרפת בלונדון. במרץ 1872, בעקבות ביקורת על המשא ומתן שניהל על הסכמי המסחר בין בריטניה לצרפת, התפטר מתפקידו וחזר לתפקידו הקודם באספה הלאומית, שם הפך להיות הנציג הבולט של התנועות המלוכניות כנגד הנשיא אדולף טייר. ב-1873 הוחלף טייר בידי פטריס דה מק-מהון אשר נודע כמלוכן מובהק. מק-מהון דאג שדה ברוי יקבל את תפקיד שר החוץ, ובהמשך השנה אף הטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה, מה שהפך אותו לראש ממשלת צרפת. במהלך כהונתו הוא נודע בגישתו השמרנית ("סדר המוסרי") וניסה להביא לפשרה בין שלוש הסיעות השונות בין המלוכנים. התוצאה הייתה נפילת ממשלתו ב-22 במאי 1874.
ב-16 במאי 1877, פיטר מק-מהון את ראש הממשלה דאז ז'ול סימון אשר נחשב לרפובליקני מובהק, והטיל על אלבר דה ברוי להקים ממשלה במקומו. האספה סרבה להכיר בראש הממשלה החדש, מה שנודע בתור "המשבר ב-16 במאי 1877" והגשת מנשר ה-363. לאחר מערכת בחירות סוערת שנערכה באוקטובר 1877 זכה גוש השמאל הרפובליקני בראשותו של לאון גמבטה ברוב מוחץ ומק-מהון נאלץ להסכים להקמת ממשלת שמאל בראשות ז'ול-ארמאן דופור. אלבר דה ברוי עצמו הובס במחוז שלו ולא נבחר לאספה הלאומית. ניסיון נוסף שלו להיכנס לאספה הלאומית ב-1885 נכשל, ולאחר מכן החליט דה ברוי לעזוב את הפוליטיקה לצמיתות, והשקיע את זמנו בחיבור ספרי היסטוריה וביוגרפיות.
ב-18 ביוני 1845 הוא נישא לפולין דה גאלאר דה בראסק דה ביארן (1825-1860), אשר מפורסמת בזכות הדיוקן שלה מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, "הנסיכה מברולי". היא ילדה לו חמישה בנים.
נכדו היה חתן פרס נובל לפיזיקה לואי דה ברויי, הדוכס השביעי מברוי.
ג'נדרקוויר
גֶ'נְדֶרְקְוִויר (מאנגלית: Genderqueer; לרוב ניתן להחלפה עם א-בינארי) הוא מי שזהותו המגדרית אינה רק "גבר" או רק "אישה". הזהות המגדרית הג'נדרקווירית עשויה להיות מורכבת מזהות כגבר וכאישה יחד, בשילובים שונים, או שונה ונפרדת לחלוטין משתיהן. זהות ג'נדרקווירית עשויה אף להשתנות מביטוי מגדרי אחד לאחר (genderfluid).
כיוון שהזהות המגדרית של ג'נדרקווירים לא תואמת למגדר שיוחס להם בלידה (בן או בת), ג'נדרקווירים נחשבים לרוב כחלק מהקשת הטרנסג'נדרית.
אופי הזהות המגדרית
אנשים המזדהים כג'נדרקוויר עשויים לחשוב על עצמם כאחד או יותר מהדברים הבאים:
אין מדובר בהכרח במראה חיצוני או גופני, אלא בזהות אישית בלבד, גם אם במקרים מסוימים המגדר בא לידי ביטוי באופן חיצוני או גופני. קיימים ג'נדרקווירים שנראים כפי שמקובל להיראות בחברה הכוללת, ואחרים שנראים כבין המגדרים, כבלתי ניתנים לתיוג, כבעלי מגדר שאינו תואם את ייעודם המגדרי, או אפשרויות אחרות.
הזהות הג'נדרקווירית נופלת תחת המטרייה הטרנסג'נדרית, מונח שכולל בתוכו כל זהות מגדרית אשר שונה מן המגדר שהועידו לאדם בעת לידתו. אולם אנשים שמזדהים כטרנסג'נדרים אינם בהכרח מזדהים כג'נדרקווירים - זהותם המגדרית של מרבית הטרנסג'נדרים היא "גבר" או "אישה".
ג'נדרקווירים אינם רואים עצמם כבעלי זהות גברית או נשית באופן מוחלט, והם אינם מוצאים עצמם בתוך הדואליות של המגדר. אין במינוח מטרה להפוך זהויות מגדריות אחרות לבלתי-לגיטימיות, אלא פשוט להרחיב את הלגיטימיות לכל הזהויות במקום להגביל אותה לחלקן.
ישנם ג'נדרקווירים מסוימים הבוחרים לעבור טיפול הורמונלי או ניתוחים מסוימים על מנת להתאים את המראה הגופני שלהם למגדר הדומיננטי שלהם, או על מנת להשיג מראה של טשטוש-מגדרי. עם זאת, בניגוד למרבית הטרנסקסואלים, לא כל הג'נדרקווירים בוחרים לעבור ניתוחים או טיפול הורמונלי וההחלטה לעבור אותם משתנה מאדם לאדם. גם הומוסקסואליות אינה קשורה לג'נדרקווריות, שכן נטייה מינית אינה קשורה לזהות מגדרית.
ההבדל המהותי בין זהות קווירית לג'נדרקווירית היא שבעוד שזהות קווירית עשויה לכלול שונות או נזילות בתחומי מגדר, משיכה, הרגלים מיניים וחברתיים, זהות ג'נדרקווירית עוסקת בשונות מגדרית בלבד, שונות שלעיתים מתבטאת בחוויית מגדר כנזיל, שאינו גברי או נשי. למשל, אדם שחווה את עצמו כגבר ב-75% מזמנו, וכאישה בשאר.
ג'נדרקווירים דוברי אנגלית בוחרים פעמים רבות להשתמש בשמות תואר שאינם זכריים או נקביים, בין אם ב-They לגוף יחיד המקובל ובין אם בניאופרונונס כגון Ze, Hir. השפה העברית היא שפה מחויבת מגדר. לכן, ישנם ג'נדרקווירים דוברי עברית הבוחרים להשתמש בלשון פנייה מעורבת, המערבת לשונות "את" ו"אתה", וזאת בהתאם לסיטואציה או לתחושה הפנימית שלהם. עם זאת, קיימים ג'נדרקווירים הבוחרים להישאר עם לשון הפנייה אשר מתאימה לייעודם המגדרי, או כאלו שבוחרים בלשון ההפוכה לו.
ג'ק מונרו, בלוגרית ומחברת ספרי בישול, מזדהה כג'נדרקוויר, ושינתה את שמה, שהיה במקור מליסה, לשם ג'ק שהוא פחות נשי. בשנת 2015 תבעה את עיתון הדיילי מייל על מאמר שבו כונתה "מליסה".
המושג "ג'נדרקוויר" הוא מושג חדש יחסית בשיח המגדרי. נעשה בו שימוש לראשונה באמצע שנות התשעים, והוא הפך לפופולרי בשנת 2002 עם פרסום הספר "Genderqueer: Voices Beyond the Sexual Binary". עם זאת, ביטויים של טשטוש הזהות המגדרית וערעור על הגבולות הנוקשים של מושג המגדר, ניתן למצוא כבר זמן רב לפני טביעת המושג, למשל, בכתביו של הסופר והחוקר לזלי פיינברג שהוא עצמו ג'נדרקוויר. בסרט "ויקטור ויקטוריה" הנוגע בנושא, בגלאם רוק אצל דייוויד בואי ואנני לנוקס, ובמקומות אחרים.
בתרבות
דמויות א-בינאריות מופיעות, בין השאר, ביצירות הבאות:
בוגאטי שירון פור ספורט
בוגאטי שירון פור ספורט (באנגלית: Bugatti Chiron Pur Sport) היא מכונית-על במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי בוגאטי בייצור מוגבל (60 יחידות ) משנת 2020. היא נחשפה ב-3 במרץ 2020.
היא גרסה המיועדת למסלול ולנהיגה נוחה יותר במסלולים של הבוגאטי שירון.
== סקירה כללית == היא גרסה היועדת למסלול ובעלת מהירות נמוכה יותר (350 קמ"ש) מאשר השירון הרגילה, בנוסף היא כוללת שינויים אווירודינמיים שמגבירים את כושר ההצמדה מלפנים ומאחור, ליציבות משופרת. מאחור יש כנף אחורית גדולה לא חשמלית באורך 1.9 מטר, זו מחליפה את הכנף הנשלפת של השירון הרגילה וחוסכת בכך 10 ק"ג בזכות הסרת המנועים החשמליים. לפור ספורט כיול מתלים נוקשה יותר, הקפיצים הוקשחו ב-65% מלפנים ו-33% מאחור, נוספו מוטות מייצבים מסיבי פחמן בשני הסרנים והבולמים האדפטיביים הוקשחו לנהיגה דינמית יותר. משקל הפור ספורט ירד בעוד 10 ק"ג מלבד ה-10 ק"ג של הכנף, על ידי הוספת סיבי פחמן במקום האלומיניום לחישוקי הגלגלים ובלמים מטיטניום.
בתחום ההנעה הדגם ממשיך עם אותו מנוע של השירון הרגיל אך קו האדום עלה ב-200 סל"ד יותר ותיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים חדשה שמציעה יחסי העברה טובים יותר ב-15%. המהירות המרבית עומדת על 350 קמ"ש.