cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולה (קבוצה אתנית)
חליפות סוקוטו והאמירויות הרבות שלה
נראה שהייתה התנגדות ניכרת לכפיית קבלת האסלאם על ידי האמירויות. לדוגמה, נוודים פולאנים רבים, בעיקר וודאבה, ברחו מצפון ניגריה כשהחופש שלהם הוגבל והם אולצו להמיר את דתם לאסלאם בעקבות הג'יהאד שיזם אוסמאן דן פודיו מסוקוטו. משמעות המרת הדת לאסלאם הייתה לא רק שינוי דת, אלא גם ציות לכללים שעוסקים בכל היבט של החיים החברתיים, הפוליטיים והתרבותיים – תכתיבים שנוודים פולאנים רבים לא הרגישו איתם בנוח.
חברה
אנשי הפולאני ואנשי ההאוסה ספגו השפעות תרבותיות מסוימות אלה מאלה. בעקבות ההצלחה שנחלה המלחמה הפולאנית של אוסמאן דן פודיו (Usman dan Fodio) בשנת 1804, רבים מבין הפולאנים הצטרפו למעמד השליט של האמירות הצפון ניגרית. הם התלבשו ודיברו כמו שכניהם, בני ההאוסה, וחיו באותה הצורה. הפולבה וצאצאיהם שלא התיישבו במהלך התקופה הזו שמרו על זהות שונה באופן ברור מזו של בני ההאוסה ושל קבוצות סובבות אחרות במחוז הנ"ל. האינטראקציה הזאת בין הפולאני וההאוסה נדירה מחוץ לתת-מחוז המזרחי של מערב אפריקה.
אנשי הטוקולאור ממרכז העמק של נהר סנגל קשורים באופן הדוק לבני הפולה, במהלך ימי הביניים הם חלקו כבוד לבני הפולה. חלק גדול מדוברי שפת הפולה האחרים מפוזרים במחוז ובעלי מעמד חברתי נמוך יותר. הם צאצאיהם של עבדים שהיו ברשות הפולה. כעת, כששוחררו באופן חוקי, באזורים מסוימים הם עדיין מתייחסים ביראת כבוד לאליטה הפולאנית, ולעיתים קרובות נמנעת מהם האפשרות להתקדם במעלה הסולם החברתי.
עבדות ומערכת הקאסטות
חברת הפולאני מחולקת לקאסטות בצורה שאופיינית למחוז המערב אפריקאי. למערכת הקאסטות הנוקשה למדי של אנשי הפולה יש שורשים בימי הביניים, במאה ה-15 היא כבר הייתה מבוססת היטב, והיא שרדה עד העידן המודרני. מרטין קיץ' טוען שארבע הקאסטות המרכזיות, מהגבוהה לנמוכה, הן: "אצולה, סוחרים, בעלי מלאכה וצאצאי עבדים".
הקאסטה הפולאנית ה"ראויה", היא קאסטת האצולה, הנקראת גם רימבה (Rimɓe) ודימו (Dimo), שמשמעו "אציל". קאסטת בעלי המלאכה כוללת נפחים, קדרים, מוזיקאים ובדרנים, גנאלוגים, חרשי עץ ותופרים, אלה שייכים לקאסטות אך נחשבים לאנשים חופשיים. כמו כן, ישנן הקאסטות של צאצאי השבויים, העבדים והצמיתים. השליטים והסוחרים הפולאנים היו, בדומה לקבוצות אתניות אחרות באפריקה, מעורבים בסחר העבדים. הם השיגו עבדים באמצעות פשיטות שערכו ובאמצעות יציאה למלחמות ולקיחת שבויים.
הקאסטות הפולאניות הן אנדוגמיות – מה שאומר שהשייכים לקאסטה נישאים רק בתוכה. מערכת הקאסטות הזו לא הייתה כה משוכללת במקומות כמו צפון ניגריה, מזרח ניז'ר וקמרון. לפי מספר הערכות, בסוף המאה ה-19, כמחצית מהאוכלוסייה של אמירות אדאמאוואה שבשליטת הפולבה הייתה מורכבת מעבדים, שכונו 'ג'ייאבה' (Jeyaɓe). זהו שיעור מאוד גבוה, אך הוא אופייני גם להרבה אמירויות אחרות בחליפות סוקוטו, שאדאמאוואה הייתה חלק ממנה. הריבוד החברתי בקאסטות בקרב אנשי הפולה היה נפוץ ונצפה ברחבי סאהל – בבורקינה פאסו, ניז'ר, סנגל, גינאה, מאלי, ניגריה, סודאן ואחרות.
פרנסה ואורח חיים מסורתי
הפולאנים הם במקור נוודים ורועי צאן. העדרים שלהם כוללים בקר, כבשים ועיזים בשטחי מרעה עצומים ויבשים בפנים הארץ שבה הם חיים. הם מפרידים את עצמם מהאוכלוסיות החקלאיות המקומיות. הם מהווים את הקבוצה האתנית הנודדת הגדולה ביותר בעולם ומאכלסים מספר טריטוריות ששטחן הכולל עולה על שטחה של ארצות הברית.
לפולאני קוד התנהגותי הידוע בשם פולאקו (Pulaaku), שכולל תכונות כמו סבלנות, שליטה עצמית, משמעת, זהירות, צניעות, כבוד כלפי אחרים (גם לאויבים), חכמה, מחשבת תחילה, אחריות אישית, הכנסת אורחים, אומץ ועבודה קשה. הנשים בקרב אוכלוסיות פולאני הנודדות עושות בזמנן הפנוי מלאכות יד שכוללות חריטה על דלועים, אריגה, סריגה, עטיפות לדלועים העשויות בקפידה וידועות בשם מבדו (Mbeedu), וסלים. הגברים הפולאנים מעורבים פחות במלאכות כמו קדרות, נפחות וצביעה, בניגוד לגברים מקבוצות אתניות שכנות להם.
כמעט בכל אזור מערב אפריקה בו חיות קבוצות הפולבה הנודדות ישנה מגמת עלייה בקונפליקטים בין החקלאים (שאינם נודדים) והאיכרים (הנודדים). היו מקרים רבים של קונפליקטים במישור ג'וס (Jos), המישור המערבי הגבוה, ובחגורות המרכזיות שבניגריה, צפון בורקינה פאסו ודרום צ'אד. גידול בקר הוא הפרנסה העיקרית של 4 מתוך 10 המחוזות האדמיניסטרטיביים של קמרון, בנוסף לשלושה מחוזות בהם רעיית צאן ובקר פחות נפוצה, במחוזות בצפון ומרכז ניגריה, בכל רחבי סאהל ובמחוז סודאן.
במשך ארבעה עשורים היו תגרות בין הוודאאבה בורורו (האיכרים הנוודים) והחקלאים המיושבים בהם ג'וקון (Jukun), טיב (Tiv), צ'אמבה (Chamba), באמילקה (Bamileke) ולפעמים אפילו ההאוסה. קונפליקטים מסוג זה החלו לרוב מכך שהעדר סטה לתוך שטחים חקלאיים והרס יבולים. אלפי פולאניים אולצו להגר מהאדמות המקוריות שלהם בסאהל לאזורים דרומיים יותר בגלל תהליך המדבור של הסהרה. ניגריה, לדוגמה, מאבדת בכל שנה 2168 קמ"ר של שטחי מרעה ואזורים חקלאיים בגלל המדבור, שמהווה איום רציני לפרנסתם של כ-20 מיליון אנשים.
בגלל הבצורות החוזרות ונשנות משפחות רועים רבות אולצו לוותר על חיי הנוודות, ובכך איבדו את זהותם בתהליך. תהליך העיור הגדל גרם לשטחי מרעה פולאניים רבים להפוך לשטחי פיתוח עירוניים, וכן, שטחים רבים אולצו להפוך לשטחים חקלאיים. פעולות אלה נבעו מההתקפות האלימות והתקפות הנגד בין הפולאני, שהרגישו שאורח החיים שלהם וההישרדות שלהם היו תחת איום, ובין אוכלוסיות אחרות שנפגעו מאיבוד יבולים חקלאיים אף שמלכתחילה האדמות אותם עיבדו היו צחיחות ולא מעובדות.
הפולאני שחיו בניגריה לרוב דרשו פיתוח של שטחי מרעה במיוחד בשבילם על מנת לרסן את הקונפליקטים. כל המועמדים לנשיאות מבחירות קודמות שהיו מעוניינים בהצבעות של הפולבה, הבטיחו הבטחות שווא בקמפיינים שלהם. הדיונים בין פקידים ממשלתיים, שליטים מסורתיים ושליטים של הפולאני בנוגע לרווחת הנוודים תמיד התרכזו סביב הדרישות והבקשות להגן על שטחי המרעה. הלחץ הגובר מצד הארדואן (המנהיגים של קהילת הפולאנים) לישועת שטחי המרעה המקוריים שנותרו, גרמו למספר ממשלות עם אוכלוסיות גדולות של רועים (כמו גומבה, באוצ'י, אדאמאוואה, טאראבה, פלטו וקאדונה) לכלול בתוכניות הפיתוח את השימור וההחייאה של שטחי המרעה. המנהיגים מיהרו להיאחז בנואשות הרועים לשטחי מרעה וייסדו ועדה לשימור שטחי המרעה על מנת למצוא פתרון ארוך טווח לדילול המהיר של שטחי המרעה בניגריה.
הפולאני מאמינים שהתרחבות שטחי המרעה תגדיל את אוכלוסיית המשק החי, תוריד את הקושי שברעיה, תקטין את ההגירה העונתית ותגביר את האינטראקציות של האיכרים, הרועים והאנשים הכפריים. בניגוד לציפיות הנ"ל, שטחי המרעה אינם נמצאים בהישג היד של כשלושת רבעי הפולאני הנודדים בניגריה, שמספרים מגיע למיליון, ושל כ-60% מהרועים המהגרים שמשתמשים בשטחי מרעה זהים בכל יום.
פיזור שטחי המרעה ומספרם בניגריה עבור המשק החי של הפולאנים משתנה מלא מספיק ללא מספיק באופן חמור. במדינות כמו ניגריה, קמרון ובורקינה פאסו, בהן אספקת הבשר תלויה לחלוטין בפולאני, קונפליקטים מסוג זה מובילים למחסור בבשר ולקפיצה במחירי החלבון מן החי.
בתקופה האחרונה הסנאט הניגרי היה קרוע בין הניסיונות להעביר מיסוי על שטחי המרעה ורווחי ההגירה של הרועים הפולאנים. זה נבע בעיקר מכך שהמחוקקים מדרום למרכז ניגריה התנגדו להצעה, והמחוקקים מהצפון תמכו בה. הפולאני היו מעורבים בקונפליקטים הציבוריים בניגריה.
שפה
שפת הפולאני היא הפולאר (Pulaar). כל הסנגלים והמאוריטיאנים שזוהי שפת האם שלהם ידועים בתור האלפולאר (Halpulaar), שמשמעו "דוברי הפולאר" (האל הוא השורש של הפועל הפולארי "האאלוגול" (Haalugol) שמשמעו - לדבר). באזורים מסוימים, למשל בצפון קמרון, השפה הפולאנית היא הלינגואה פרנקה.
שפת הפולה היא שפה לא טונאלית (שפה טונאלית היא שפה הכוללת מספר טונים, כלומר מספר מסוים של הבחנות בין תדירויות-צליל), היא מדוברת בכ-20 מדינות לאורך מרכז ומערב אפריקה. כמו שפות נוספות (למשל: שפת וולף ושפת סרר) היא שייכת לתת משפחה האטלנטיות של שפות ניז'ר קונגו.
היא דוברה לראשונה על ידי אנשי הפולה ובהמשך גם דוברה גם על ידי קבוצות נוספות (כמו בני הטוקולור) מעמק נהר סנגל.
אף על פי שישנם הרבה שמות לשפת הפולה כמו פולאני, פולר, פולאר, מסינה-פולפיאד וכדומה, בדרך כלל מדובר על אותה שפת יסוד.
נגזרותיה של שפת הפולה מדוברת במספר מדינות: פולאני היא שפה רשמית בסנגל (Pulaar) וניגריה (Fulfulde), שפה אזורית רשמית גינאה (Pular), ושפה לאומית של מאלי (Maasina) וניז'ר (Fulfulde).
סה"כ ישנם כ-24 מיליון דוברים (על כל נגזרותיה) את שפת הפולה בתור שפת אם, במרכז ובמערב אפריקה.
קוד מוסרי
מאפיין מרכזי בתרבות הפולאנית הוא קוד התנהגות הידוע בתור פולאקו (Pulaaku), או לאאוול פולבה (laawol Fulɓe) בשפת הפולה, שמשמעו "הדרכים הפולאניות" שמועברות מדור לדור בתור ערכים מוסריים נעלים של הפולבה. ערכים אלה מאפשרים להם לתחזק את זהותם לאורך הגבולות ולצד השינויים של אורח החיים. ישנם ארבעה עקרונות בסיסיים שמגדירים את הפולאני מיסודו: המוניאל הוא שילוב בין חוזק ואומץ בזמן מצוקה וקבלה סטואית וסיבולת של גלגל החיים שנקבע מראש. לרוב עיקרון זה מפורש כסובלנות. הסמטאנדה מתוארת בתור חוסר ריסון ושליטה עצמית בעת אינטראקציות חברתיות ביום יום, ומתועדת כחולשה בהתמודדות עם מצוקות. לרוב היא מפורשת כבושה. כשמישהו מתנהג בצורה מבישה, הפולבה נוהגים לומר "או סמפטי" (O sempti), שמשמעו שהם ביישו את עצמם, או "או וואללה סמטאאנדה" (O walaa semteende), שמשמעו שאין להם בושה. המילה חאקילו, משמעה אינטליגנציה, ראיית הנולד ושכל הישר, מפורשת בתור זהירות ופיקחות בניהול הפרנסה והיתקלויות פנים מול פנים. במילים אחרות, פולאני חייב להכיר את האילוצים החברתיים בכל הקשור לדרכי ההתנהגות ולהיות מסוגל להימנע מהפרתם בכל המצבים האפשריים, בעיקר מול אנשים אחרים. פולאני אמיתי נמצא בשליטה מלאה של הרגשות והדחפים שלו. כמו כן, נדרשת ממנו הבנה גבוהה גם של השפה וגם של העם הפולאני.
לבוש
בתת קבוצות הפולאניות אין צורת לבוש מסוימת, לרוב הבגדים והאביזרים תלויים במחוז הספציפי. הלבוש המסורתי של הפולבה וודאבה כולל שמלות ארוכות וצבעוניות, רקומות בצניעות או מקושטות בצורה אחרת. בהרי פוטה ג'אלון במרכז גינאה, נהוג לראות גברים הלובשים כובעים מיוחדים עם ריקמה צבעונית. בניגריה, קמרון וניז'ר הגברים לובשים כובע בעל שלושה קודקודים הידוע בשם נופיירה (Noppiire). גם הנשים וגם הגברים לובשים שמלות כותנה לבנות או שחורות המקושטות ברקמות בצבעים כחול, אדום וירוק. הסגנון משתנה בין המחוזות ובין המינים.
נפוץ לראות נשים המקשטות את השיער שלהן עם חרוזים וצדפות. נשות הפולה לרוב משתמשות בחינה על מנת לקשט את הזרועות והרגליים, בדומה לתרבויות אחרות באפריקה. שיערן הארוך נקלע לחמש צמות ארוכות שלרוב או משתלשלות למטה או מלופפות לצידי ראשן. נשים וילדות רבות מחברות מטבעות כסף וענבר לצמות שלהן. חלק מהטבעות הללו עתיקים מאוד והועברו מדור לדור במשפחות. הנשים לרוב עונדות צמידים רבים על מפרקי הידיים שלהן.
בדומה לגברים, גם לנשים יש סימנים על הפנים, מסביב לעיניים והפה, שניתנו להן כשהיו ילדות. הפולבה המערביים ממדינות כמו מאלי, סנגל ומאוריטניה משתמשים בדיו אינדיגו מסביב לפה, מה שגורם לשפתיים ולחניכיים שלהם להשחיר.
הגברים הפולאנים לרוב לובשים חולצות ומכנסיים בצבע אחיד, שמגיעים עד לקרסוליים שלהם, העשויים מכותנה מקומית, בד ארוך מלופף מסביב לפנים שלהם. על הטורבנים שלהם הם חובשים כובע חרוטי העשוי מקש ועור. הם הולכים עם מקלות הליכה על הכתף כשהידיים מעליהם. לרוב, לגברים יש סימונים משני צידי הפנים או על המצח. הם קיבלו את הסימנים כשהיו ילדים, בדומה לנשים. האתיקה הפולאנית נמשלת בידי רעיון הפולאקו. הנשים לובשות שמלות ארוכות עם שאלים פרחוניים. הן מקשטות את עצמן עם שרשראות, עגילים, נזמים, וצמידי רגליים.
רעיית צאן
אנשי הפולה ידועים בעיקר בתור רועים אבל באזורים מסוימים חלקם עוסקים גם במסחר. רוב הפולה באזורים הכפריים עומדים על רגליהם ברוב הזמן, וניתן לראות אותם הולכים עם העדר שלהם ברחבי פנים מערב אפריקה, בחיפוש מים ומרעה טוב יותר. הם היו ונשארו הקבוצה האתנית המהגרת העיקרית במזרח אפריקה, אף על פי שאנשי טוארג, שבט נודד נוסף מצפון אפריקה, גרים צפונית לטריטוריית הפולה ולפעמים גרים לצידי הפולאני במדינות כמו מאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו. כתוצאה מההגירה ממקום למקום בעבר, הפולאני יכולים להימצא בכל אזור אקלים במערב אפריקה – מהמדבריות בצפון לסוואנה והיערות בדרום.
במאות ה-16–20 קהילות פולאניות רבות התיישבו באזורים ההרריים של מישור ג'וס, המישור המערבי הגבוה של באמנדה ומישור אדאמאוואה בניגריה וקמרון. אזורים אלה הם הגבוהים ביותר באפריקה המערבית, וגובהם יכול להגיע לכ-8,700 רגל מעל פני הים. המישורים ההרריים מאופיינים באקלים וטמפרטורות המסייעים לפעילויות של רעיית עדרים, וזה אפשר לאוכלוסיות הפולבה להתיישב שם בגלי ההגירה מהמערב. אף על פי שכיום רוב הפולה גרים בערים או כפרים, חלק גדול מהם עדיין נודד לחלוטין או נודד חלקית מטבעו.
אצל הפולאנים, העושר נמדד לפי גודל העדר. לפני זמן רב, שבטי הפולאני נהגו להילחם על העדרים ועל זכויות הרעייה. הפרות, שנחשבות לבעל החיים היקר ערך ביותר שהפולאני רועים, מאוד מיוחדות. אנשים רבים טוענים שאדם לא יכול לדבר בשפת הפולה אם אין ברשותו פרה. לפולאני מסורת של נתינת חאבאנאיה (Habbanaya) – פרה שמלווים אותה מאחד לשני עד שהיא ממליטה. ברגע שהעגל נגמל מהאם הוא נשאר אצל אותו הרועה והפרה מוחזרת לבעליה. החאבאנאיה נחשבת לחיה יקרת ערך. בעת קבלתה כמתנה, ישנו טקס מיוחד לכבודה. האדם שקיבל אותה קונה אוכל מיוחד ומזמין את שכניו לאירוע בו החאבאנאיה מקבלת את שמה. ישנו איסור מוחלט לפגוע בה.
הנוודים הפולאנים מחזיקים בסוגים שונים של בקר, כאשר בקר מסוג זבו הוא הנפוץ ביותר במערב אפריקה בגלל היותו עמיד לבצורות. באזורים בהם האקלים לח יותר, בפוטה ג'אלון וקאסאמאנסה, הסוג הגמדי נדאמה (N'Dama) נפוץ מאוד. הם עמידים בפנים מחלת השנה ומצבים אחרים שקשורים בלחות גבוהה. בקר פולאני לבן הידוע בשמו המקומי אקו, אקוג'י, בורורוג'י, קאנו לבן, יאקאנאג'י או בונאג'י הוא תת-סוג של הזבו. הבקר הפולאני הלבן הוא גזע חשוב המצוי בכל האזור אותו הפולאנים כבשו ומעבר לאזור סאהל באפריקה.
מקורם וסיווגם של הבקר הפולאני שרוי במחלוקת: צד אחד מחזיק בדעה שהבקר הפולאני הם בעצם זבו עם קרניים ארוכות שהגיעו למערב אפריקה יחד עם פולשים ערבים במהלך המאה השביעית, בערך באותו הזמן בו הגיעו קצרי הקרניים למזרח אפריקה. התאוריה הזו נתמכת במראה הגולגולת ובדבשת בחזית של הבקר הפולאני. צד אחר טוען שהבקר הנ"ל הגיע במקור מאזור קרן אפריקה, אתיופיה וסומליה של היום מזיווג בין זבו קצר הקרניים (שהגיע לקרן במהלך המילניום הראשון לפנה"ס) וארוך הקרניים ההאמיטי העתיק (Hamitic Longhorn) או ב. טאורוס ברכיריוס (B. taurus brachyceros) קצר הקרניים (שהגיע הרבה לפני). הזיווג התרחש בקרן בערך בין השנים 1500-2000 לפנה"ס. מאמינים שהכניסה המוצלחת של הזבו קצר הקרניים היא זו שגרמה למעבר של בקר מסוג סנגה לדרום אפריקה.
חלק מבקר סנגה ככל הנראה התערבב עם קצרי הקרניים ובעלי הדבשת במהלך התקופה בה האנשים והחיות עברו ממקום למקום באפריקה, מה שגרם להופעת זן חדש, הסנגה בעלת הדבשת בחזית. הזן החדש נדד למערב ככל הנראה יחד עם התפשטות האסלאם ליצירת בקר מסוג לירה הורנד (lyre-horned) במערב ומרכז אפריקה של היום, בו נכלל גם הבקר של הפולאני. במקור הבקר הפולאני הלבן היה יליד צפון ניגריה, דרום מזרח ניז'ר וצפון מזרח קמרון – והיה בבעלות של הפולאני ושל ההאוסה. לאחר מכן הם התפשטו לצ'אד הדרומית ומערב סודאן.
בכל שנה הגברים הפולאנים בעיר המאלית דיאפאראבה, חוצים את נהר ניז'ר עם הבקר שלהם בסבב נדידת הבקר השנתי. הפסטיבל השנתי ידוע בשפת הפולה המקומית בשם דווגאל (Dewgal). מאז הקמת הכפר בשנת 1818, הפסטיבל היה החשוב מבין כל הפסטיבלים הפולאנים. הוא מתרחש ביום שבת בנובמבר או דצמבר. היום נבחר בקפידה בהתבסס על מצב המרעים וגובה המים בנהר ניז'ר. במהלך העונות הגשומות הנהר עולה על גדותיו והאזורים מסביב לכפר מוצפים במים והופכים את הכפר לאי. את הבקר מעבירים לשדות צפונה או דרומה, אבל כאשר גשמי המונסון המערב אפריקאים נרגעים והעונה היבשה חוזרת, גובה פני הימים יורד והבקר יכול לשוב לביתו.
חציית הנהר היא מעבר לחיפוש אחר שטחי מרעה; מדובר בתחרות בה כל אחד מרעה את אומנות רעיית הבקר. הבקר מובא לנהר וכל אחד מהרועים, ללא עזרה מהאחרים, מעודד את הבהמות בצעקות להתקדם בעודו שוחה או עומד ביניהם ומחזיק בקרניים של הפרים. החיות הקטנות יותר לא שוחות אלא מורמות לתוך סירות קטנות. כשכל הבקר חוצה את הנהר, העדר נשפט על ידי פאנל שופטים, שמחליט מי מהחיות הן "השמנות" יותר. בעל העדר המנצח מקבל את הכינוי "המשגיח הטוב ביותר" ומקבל פרס מהקהילה. המשגיח הגרוע ביותר מקבל "פרס" מביש - בוטן. מדובר לא רק בתחרות של רעיית בקר אלא גם באירוע חברתי. הרועים חוזרים לביתם אחרי שנעדרו רוב השנה ופוגשים את משפחתם וחבריהם – סיבה לחגיגה. הנשים מקשטות את בתיהן עם שטיחים ארוגים וצובעים את הרצפה בטיט לבן ושחור. הן קולעות את שיערן בצורה מאוד מורכבת ומתלבשות עבור בעליהן ואהוביהן. ארגון אונסק"ו, שהורשם מהחשיבות התרבותית של האירוע השנתי, הכליל אותו ברשימת אירועי המורשת העולמיים.
מוזיקה
לפולה תרבות מוזיקלית עשירה והם מנגנים על מגוון כלי נגינה מסורתיים שכוללים תופים, הודדו (לאוטה המכוסה בעור מרוט) וריטי (כלי בעל מיתר אחד הדומה לכינור). בנוסף, הם עוסקים במוזיקה ווקאלית. המוזיקאי הידוע באאבא מאאל (Baaba Maal), ממוצא סנגלי-פולאני, שר בפולאר בהקלטות שלו. יבבות או זאגחארט (Zaghareet - כך נקראת השירה בפולאנית) היא צורה נפוצה של שירה המתבצעת תוך תנועה מהירה של הלשון מצד לצד ויצירת צלילים גבוהים וחדים.
המוזיקה הפולאנית מגוונת בדומה לאנשיה. תת-הקבוצות הרבות מתחזקות רפרטואר ייחודי של מוזיקה וריקודים. שירים וריקודים משקפים את החיים המסורתיים ומתוכננים במיוחד לכל מאורע. המוזיקה מתנגנת בכל מאורע: תוך רעיית עדרים, עבודה בשדות, הכנת אוכל או בתוך המקדש. למוזיקה חשיבות רבה למעגל החיים הכפרי – עיבוד אדמה, קציר וניפוי דוחן מבוצע בהתאם לקצב השירים והתופים.
לרועים הפולאניים משיכה מיוחדת לחליל ולכינור – ניאניאורו. רועי צאן פולאנים צעירים אוהבים לשרוק ולשיר ברכות בזמן שהם משוטטים בסוונה השקטה עם הבקר והעיזים. הכלים הפולאנים האמיתיים הם הכינור בעל המיתר הבודד (ניאניאורו), החליל, הלאוטה בעלת 2 עד 5 מיתרים, הודדו או מולו וסטי התופים שנקראים בוובה ובאוודי. עם זאת הם מושפעים מכלים אחרים מהאזור כמו הנבל המערב אפריקאי, הקורה והבאלאפון.
אוכל
קוסאם הוא המושג הכללי לחלב טרי וליוגורט, הידוע בשם פנדידאן (pendidan) בשפה הפולפולדית. הקוסאם הוא מאכל מרכזי בזהות הפולאנית ונערץ בתור משקה או בתור אחת מהצורות המעובדות שלו – יוגורט או גבינה. קטוגול ולבול הם נגזרות של שומן חלב ונעשה בהם שימוש בבישול וקליעת שיער. מראה נפוץ בקרב הנשים הפולאניות הוא נשים הרוכלות במוצרי חלב בתוך דלועים מעוצבים הנחים על ראשיהן. ארוחות אחרות כוללות מאכל בשם ניורי העשוי מקמח דגנים כמו תירס, דוחן או סורגם שנוהגים לאכול בשילוב עם מרק (טאקאי, חאאקו) העשוי מבצל, תבלינים, פלפלים וירקות אחרים.
מאכל נוסף שנפוץ בכל הקהילות הפולאניות נעשה מהתססת חלב ליוגורט. אוכלים אותו עם קוסקוס מתירס או בשמו לאצ'ירי או דאקארה, באותה הקערה או בנפרד. בנוסף אוכלים אותו עם דייסה נוזלית הנקראת גארי שעשויה מחלב ודגנים כמו דוחן, סורגום או תירס. הוודאבה נוהגים לאכול דוחן, חלב ובשר בתור מרכיבים מרכזיים. את הדוחן אוכלים בבוקר, בצהריים ובלילה כתבשיל עם רוטב או נזיד המכיל לרוב עגבניות, פלפלים, עצמות, בשר, בצל וירקות אחרים. באירועים מיוחדים הם נוהגים לאכול בשר עז או בקר. משקה סמיך הדומה למשקה הטוארגי אגהאג'ירה נעשה תוך ערבוב גבינת עיזים, חלב, תמרים ודוחן.
בתים
הפולה הנודדים גרים בבתים עם כיפות הידועים בשם "בוקארו" או "סואודו הודו" שמשמעו "בית דשא". במהלך העונות היבשות הבתים בצורת חצי מעגל נתמכים באמצעות ערימות של דוחן היוצרות עמודים, ובאמצעות מחצלות קנים שמוחזקות ביחד וקשורות כנגד עמודי עץ בעונות היבשות או הרטובות. בתים ניידים מסוג זה קלים להרכבה ופירוק, בצורה האופיינית לקהילות נודדות. כשמגיע הזמן לעבור, הבתים מפורקים בקלות ומועמסים על גבי חמורים, סוסים או גמלים המשמשים כתחבורה. עם זאת הרבה מהפולה גרים כיום בבתי בוץ או בטון, בהתאם לטרנדים העכשוויים.
ברגע שמסיימים להרכיב את הבית – החדר מחולק לאזורי שינה בהם הדלועים נערמים אחד על השני בהתאם לגודלם ושימושם. כפות העשויות מדלעת נתלות מהתקרה עם דלועים נוספים שמשמשים לאחסון דגנים.
חקר גנטי
השושלות האבהיות של הפולבה/פולה/פולאני נוטות להשתנות בהתאם למיקום הגאוגרפי. לפי המחקר של קרושיאני ואחרים שבוצע בשנת 2002, קרוב ל-90% מהפולאניים מבורקינה פאסו היו נשאים של כרומוזום haplotype 24, שתואם לכרומוזום haplogroup E1b1a הנפוץ במערב אפריקה. הנותרים, שייכים לקבוצת הכרומוזום haplotype 42 / haplogroup E-M33. בדומה אליהם, 53% מהפולאני בצפון קמרון נשאו את הכרומוזום haplogroup E-M33, והיתר נשאו את השושלות של מדבר סהרה (12% נשאו את הכרומוזום haplogroup A, ו-6% נשאו את הכרומוזום haplogroup E1b1a). מיעוט נשא של הכרומוזום המערב אירו-אסיאתי (18% נשאי הכרומוזום haplogroups T ו12% נשאי הכרומוזום R-M173). מולקאר ואחרים בחנו ב-2004 את תדירות תת-הקבוצות הטקסונומיות של הכרומוזום haplogroup R1 מדגימות של הפולאני מקמרון (18%).
מחקר של חסאן ואחרים בשנת 2008 על הפולאני מסודאן בחן את ההופעה המשמעותית (53.8%) של הכרמוזום המערב אירו-אסייאתי haplogroup R-M173. הנותרים היו שייכים למגוון תת-קבוצות של haplogroup E1b1b אפרו-אסייאתיות שכללו 34.62% של הכרומוזום E-M78 ו-27.2% של הכרומוזום E-V22.
בשנת 2013, בוקובה ואחרים, בדומה לקודמיהם, בחנו תדירויות משמעותיות של הכרומוזומים haplogroups R1b ו-E1b1b בקבוצות הרועים הפולאניות מניז'ר. E1b1b נצפה בתדירות הגבוהה (60%) ביותר בקרב הפולאני אדאר המקומיים (Fulani Ader), ו-R1b נצפה בתדירות הגבוהה ביותר בקרב פולאני זינדר (31%). זה היווה ניגוד משמעותי לרוב קבוצות הרועים הפולאניות במקומות אחרים, כולל אלו מבורקינה פאסו, קמרון, מאלי וצ'אד. כל הקהילות המצוינות לעיל נשאו מעל 75% קבוצות haplogroups אבהיות מערב אפריקאיות.
הגנום המיטוכונדריאלי האמהי
בניגוד לשושלות ההטרוגניות האבהיות, הפולאני לרוב מעורבבים בשושלת האמהית שלהם עם קהילות אחרות מניגר-קונגו. רק 8.1% מהגנום המיטוכונדריאלי שלהם היה קשור לקבוצות מערב אירו-אסיאתיות או אפרו-אסייתיות (J1b, U5, H, V). לפי מארק ס. מילר, מחקר של ארבע קהילות פולאניות נודדות, שנערך על 186 פרטים, בשלוש מדינות בסאהל (צ'אד, קמרון ובורקינה פאסו), הקבוצה היחידה של פולאני נוודים שהפגינה דמיון מסוים עם קהילות חקלאיות הקשורות אליה מבחינה גאוגרפית (מגינאה, ביסאו וניגריה) הגיעה מצ'בואה בצפון קמרון.
האוטוזום הכללי
לפי טישקוף (Tishkoff) ואחרים ב-2009, כל השושלת הגנומית מתנגשת עם הקהילות הדוברות את השפה הצ'אדית והמרכז סודנית. בהתבסס על עובדה זו החוקרים מציעים שהפולאנים אימצו את השפה הניגר-קונגואית בשלב מסוים בהיסטוריה שלהם תוך נישואים פנימיים עם הקהילות המקומיות. בנוסף, דרגות נמוכות עד בינוניות של תערובת עם מערב אירו-אסיאתיים נצפה גם כן בדגימות הפולאניות, החוקרים מציעים שמקורה של התערובת הזו היא בחצי האי האיברי.
לקריאה נוספת
University of Chicago Press, 1978 (עיבוד לספר של עבודת הדוקטור של פרופ' ויקטור עזריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים)
לונס-לה-סונייה
לונס-לה-סונייה (בצרפתית: Lons-le-Saunier) היא עיירת קומונה, במחוז ז'ורה שבמזרח צרפת.
אנדוקתקציה
היסטוריה ואטימולוגיה
את המונח אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה טבע הפסיכולוג האמריקני הנרי אלכסנדר מוריי (1893-1988 Henry Alexander Murray) בספרו "חקירות של אישיות" (Explorations in Personality) שיצא לאור בשנת 1938.
לונס-לה-סונייה
גאוגרפיה
העיירה שוכנת בלב אזור רבמונט, למרגלות הרי היורה. אשר משתרע ממזרח ומדרום, בעוד ממערב שוכן מישור ברסה ומצפון אזור כרמים נרחבים.
אנדוקתקציה
היסטוריה ואטימולוגיה
המונח נבנה בשפה האנגלית (התחילית: endo + המילה cathexis > cathection) אך האטימולוגיה של המילה היא מיוונית שבה המשמעות המילולית של השם אֶנְדוֹקֶתֶקְצְיָה (κάθεξις+ ἔνδον) היא אחיזה חיצונית.
לונס-לה-סונייה
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת בערך באותה מידה בין בזנסון, דיז'ון, בורג-אן-ברסה וז'נבה, אם כי בין האחרונה שבהן מבדיל רכס הרי היורה. בעיר עובר הכביש האוטומטי A39, שבאמצעותו ניתן להגיע אל דיז'ון תוך כשעה וליון תוך כשעה וחצי. תחנת הרכבת של העיר שוכנת על הקו משטרסבורג לליון.
דרך העיירה עובר נהר Vallière, הנהר סגור מאז שנות ה-60 מטעמי היגיינה, בגלל שקעי הביוב שהתחילו להיות מוזרמים לתוכו. קטע קטן נותר באוויר הפתוח ליד פארק דה באן, ונותר רק גשר בודד (הפונט דה לה גוישה).
אזור גידול היין מצפון לעיירה מפורסם במיוחד, וכולל את הבצירים של ל'אטואל, שאטו שאלון וארבואה.
רכס הרי היורה מדרום וממזרח הוא אזור תיירות פופולרי, אזורי התיירות שלו כוללים את האגמים של Chalain, Clairvaux ו-Vouglans (ב- Lect, Jura), ואתרי נופש הרריים כמו Prénovel ו- Les Rousses.
לונס-לה-סונייה היא העיר המחוזית השנייה בגודלה בצרפת, אחרי בוביני.
My Name Is Barbra
עטיפת האלבום צולמה על ידי אחיה של הזמרת והיא למעשה צולמה כאשר הזמרת הייתה בת 5 בלבד.
בשנת 1990 האלבום יצא מחדש על גביי דיסק ועל גבי DVD.
שבחים
האלבום זיכה את הזמרת בפרס הגראמי הרביעי שלה באותה תקופה בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר".
סינגלים
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים. להלם הסינגלים ביחד עם תאריך יציאתם ומיקומם במצעד האמריקאי:
שרה ג'יין מוריס
שרה ג'יין מוריס (נולדה ב־21 במרץ 1959, בסאות'המפטון, אנגליה) היא זמרת אנגלית. שרה בסגנון פופ, ג'אז, רוק ו- R&B וכותבת שירים.
ביוגרפיה
בשנת 1982 הצטרפה מוריס כזמרת ראשית להרכב "The Republic", להקה אפרו-קריבית-לטינית בלונדון. הם קיבלו פרסום רב בעיתונות המוזיקה כולל סיפור שער במגזין "NME" ובמגזין "City Limits" וסרט תיעודי לערוץ "Granada Television". הלהקה נחשבה פוליטית מדי להשמעה ברדיו, למעט בתחנת הרדיו Capital London.
הלהקה הוחתמה ב-"Oval Records Ltd" של צ'רלי ג'ילט והוציאה מיני אלבום בשם "Three Songs From The Republic" ושני סינגלים בשם "One Chance" ו"My Spies". ההצלחה לא באה בעקבות התקליטים והלהקה התפרקה בשנת 1984.
לאחר מכן הופיעה מוריס עם להקת "The Happy End", להקת כלי נשיפה הקרויה על שם המחזה המוזיקלי של ברטולט ברכט, אליזבת האופטמן וקורט וייל.
הם ערכו סיבוב הופעות במספר מקומות, שכללו את Zap Club בעיר ברייטון ואת פסטיבל הפרינג' באדינבורו, להקת "The Happy End" ניגנה מוזיקת ​​מחאה מאפריקה, אירלנד ואמריקה הלטינית בדומה למוזיקה שניגן ההרכב Liberation Music Orchestra של צ'ארלי היידן.
מוריס גילתה את הצד היותר תיאטרלי שלה במחזמר של ברכט ואייזלר "There's Nothing Quite Like Money" ובשיר "Pirate Jenny" מתוך המחזה אופרה בגרוש של ברטול ברכט וקורט וייל.
The Happy End הוציאו שני אלבומים בלייבל Cooking Viny יחד עם שרה ג'יין מוריס.
בעקבות ההופעה המוצלחת של אדינבורו בשנת 1986, מוריס הצליחה להגיע למצעד הפזמונים עם ההרכב של הצמד The Communards. מוריס התפרסמה בעיקר בזכות להיטם "Don't Leave Me This Way". מוריס בלטה בשירתה בשירים רבים של ההרכב, בשל טווח הקול הנמוך והעמוק שלה, שהיה מנוגד לפלסט של זמר ההרכב ג'ימי סאמרוויל. היא גם הקליטה כאמנית סולו, והוציאה אלבומים מאז 1989. אלה זכו לפופולריות רבה באיטליה וביוון. מוריס השתתפה בשנת 1991 גם באופרה "The Fall of the House of Usher " מאת המלחין הבריטי פיטר האמיל ו-  Judge Smith בשירתה את חלק המקהלה.
היא שיחקה את דמותה של Mère Ubu באלבום Long Live Père Ubu! של להקת הרוק Père Ubu!, הכולל שירים מתוך Bring Me The Head of Pere" Ubu", העיבוד התיאטרלי של הזמר דייוויד תומאס למחזה המלך אובו של המחזאי הצרפתי אלפרד ז'ארי.
היא הקליטה אלבום גרסת כיסוי של הגיטריסט והזמר ג'ון מרטין עם הגיטריסט טוני רמי בשנת 2019 בשם "Sweet Little Mystery".
שרה ג'יין מוריס היא בת דודה של הסופר והעיתונאי האמריקאי ארמיסטד מופין.
זכאי
{{פירושונים|
אישים ששמם זכאי:
אחר:
פורד מודל A (1931-1927)
פורד מודל A (1931-1927) (באנגלית: Ford Model A (1927–1931) היא מכונית משפחתית אשר בנוסף יוצרה במגוון תצורות בין השנים 1931–1927 על ידי קונצרן הרכב פורד וחברות הבת
דגמי "פורד מודל A (1931-1927)" יוצרו ב-8 מפעלים בארצות הברית, מפעל בקנדה, 5 מפעלים באירופה (בריטניה, אירלנד, איטליה, גרמניה, ודנמרק), בארגנטינה, צ'ילה, רוסיה, יפן, טורקיה ואוסטרליה.
אילש דשי
אילש דשי (במקור דויטש, בהונגרית: Dési Illés; בודפשט, 12 בנובמבר 1931 – בודפשט, 3 בינואר 2018) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, טוקסיקולוג, פרופסור אמריטוס, דוקטורנט למדעי הרפואה (1965), דוקטור (Ph.D) במדעי הרפואה (1979).
ביוגרפיה
אילש דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה דויטש (1896–1944), אורולוג שניספה בשואה ושל אנה אדלר (1899–1994) רופאת שיניים. סבו מצד אמו היה הרב אילש (אליהו) אדלר (1868–1924). הוא למד בבית הספר היסודי ברחוב הולאן בבודפשט ולאחר מכן סיים את הגימנסיה הממלכתית דניאל ברז'ני בבודפשט. בין 1950 לבין 1956 היה סטודנט באוניברסיטת זמלווייס לרפואה. לאחר מכן למד לדוקטורט בהנדסה טכנית ותואר בהנדסת סביבה באוניברסיטת התעשייה הכימית בעיר וספרם (1974–1976) כיום שמה אוניברסיטת פאנון (Pannon Egyetem). ב-1959 עבר את הבחינות ברפואת מעבדתית וברפואה תעסוקתית וב-1980 בפתופיזיולוגיה ובאלקטרואנצפלוגרפיה. הוא השיג הסמכה גם בטוקסיקולוגיה ב-1984. דשי היה בעל מלגה של ארגון הבריאות העולמי (WHO) ב-1965, ובעל מלגה ממלכתית הונגרית ב-1971. הוא ערך מספר רב של נסיעות לימודיות מחוץ להונגריה.
מאוקטובר 1956 עד אוקטובר 1969 היה מרצה בכיר במכון לפתופיזיולוגיה של אוניברסיטת בודפשט לרפואה, מ-1969 עד 1984 היה ראש המחלקה לטוקסיקולוגיה של המכון הלאומי ההונגרי לבריאות הציבור, ב-1971 ראש המחלקה לטוקסיקולוגיה והמחלקה הראשית להיגינה ביולוגית (Higiénés Biológiai Főosztály). בין 1984 לבין 1994 היה ראש המחלקה לבריאות הציבור ואפידמיולוגיה של אוניברסיטת סגד, פרופסור מן המניין וראש קתדרה. הוא קיבל פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת סגד בשנת 2001. רעייתו הייתה אניקו גרגיי עורכת, מתרגמת. ילדיהם הם יאנוש דשי וד"ר ג'רג' אנדראש דשי.
תפקידים אקדמיים
דשי היה חבר בוועדה לרפואה מונעת של האקדמיה ההונגרית למדעים ונציג באספה הכללית של האקדמיה ההונגרית למדעים. בין השנים 2001–2006 היה חבר ב-MAB - ועדת ההסמכה ההונגרית להשכלה גבוהה. הוא היה העורך הראשי של כתב העת של "האגודה ההונגרית של היגיינים" (Magyar Higiénikusok Társasága), בשם "מדעי הבריאות" (Egészségtudomány). דשי היה חבר ב"מועצת הדוקטורט הלאומית" כפרופסור אמריטוס.
לרגל יום הולדתו ה-80 של פרופסור אילש דשי, הוועדה האקדמית של סגד של האקדמיה ההונגרית למדעים והמכון לבריאות הציבור של אוניברסיטת סגד ארגנו מפגש מדעי ב-7 בדצמבר 2011. ההרצאות שנישאו שם פורסמו בגיליון 3 של 2012 על ידי כתב העת "מדעי הבריאות" (Egészségtudomány).
שדה מחקר
בריאות הציבור, טוקסיקולוגיה, נוירוטוקסיקולוגיה. הדגמה של ההשפעה המוקדמת של מינונים קטנים ואפילו תת-קליניים של חומרי הדברה ופלסטיק על ידי שיטות נוירופיזיולוגיות EEG, EMG, התנהגותיות, חיסוניות וגנטיות. הכרה ומניעה של השפעות רעילות מוקדמות הנגרמות מכמויות קטנות של חומרי הדברה בשימוש בחקלאות, תוך שימוש במערכת עצבים רגישה (נוירופיזיולוגית והתנהגותית), מחקרים חיסוניים וגנטיים בחיות ניסוי ועובדי הגנת הצומח במחוז צ'ונגרד.
מייקל צ'אנג
מייקל טה-פה צ'אנג (באנגלית: Michael Chang; נולד ב-22 בפברואר 1972) הוא טניסאי עבר אמריקאי. מבין הטניסאים הגברים, צ'אנג היה לצעיר ביותר אי פעם לזכות בתואר גראנד סלאם כשזכה באליפות צרפת הפתוחה ב-1989, כשהיה בן 17 וארבעה חודשים. צ'אנג, אשר נודע בזכות רוח הלחימה שלו ובשל מהירות תנועתו הגבוהה על המגרש, נחשב על ידי רבים כשחקן קו אחורי הגנתי מהטובים בכל הזמנים. צ'אנג גם הנהיג את חבטת גב-היד בשתי ידיים תוך כדי קפיצה, שנכנסה לעולם הטניס לראשונה, בזכותו.
במשך מספר שנים, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, דורג צ'אנג בקביעות בטופ 10 של הסבב העולמי לגברים (ATP). בספטמבר 1996 הגיע לדירוג השיא בקריירה שלו, כשהעפיל למקום השני בדירוג העולמי.
ב-2008 נבחר צ'אנג להיכלל בהיכל התהילה של הטניס.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה צ'אנג לאימון, ונכון ליוני 2016 הוא מאמנו של קיי נישיקורי.
שנותיו הראשונות
צ'אנג נולד בהובוקן ניו ג'רזי ב-1972, בן לבטי (לבית טונג) ולג'ו. הוריו היגרו לארצות הברית מטאיוואן ב-1966 וב-1959, בהתאמה. השניים הכירו בארצות הברית, לאחר שידיד משותף הפגיש ביניהם. בטי נולדה בדלהי, הודו, כבִתו של מייקל טונג ששימש אז כדיפלומט מטעם הרפובליקה הסינית בהודו. מייקל שימש אז כמחוקק בבית המחוקקים החד-ביתי של טאיוואן וכיהן גם כשגריר בקמבודיה וברפובליקה הדומיניקנית/סנט וינסנט והגרנדינים, לצד משרות דיפלומטיות אחרות שמילא בין שנות ה-60 לשנות ה-80 של המאה ה-20. ג'ו נולד בשאוז'ו, סין, ועבר לטאיוואן בגיל שבע. שמו הסיני של מייקל נבחר על ידי ג'ו, ושמו האנגלי על ידי בטי (אשר העניקה לו את שמו של אביה).
לאחר שעברו מהובוקן שבניו ג'רזי לסיינט פול שבמינסוטה, שם למד מייקל טניס, עברה משפחת צ'אנג שוב, תחילה לפלסנטיה שבקליפורניה ולאחר מכן לאנסיניטאס, בקליפורניה גם כן, על מנת להרחיב את האפשרויות של מייקל ושל אחיו הגדול, קארל, להתפתח כטניסאים. בטי התפטרה מעבודתה ככימאית, על מנת שתוכל להצטרף למסעותיו של מייקל בטורנירים של הסבב העולמי לגברים (ATP). לאחר שטיפס למקום ה-163 בעולם, כשחקן בוגר בן 15, חווה צ'אנג צניחה דרמטית בציוניו בבית הספר התיכון סן דייגיטו, לאחר שלא ניגש לבחינות ה-GED (General Educational Development, מבחני ההשכלה הכלליים, מקביל למבחני הבגרות בישראל) בפברואר 1988, על מנת לקדם את קריירת הטניס שלו. צ'אנג למד במשך שנה וחצי באוניברסיטת ביולה, אשר בלה מיראדה, קליפורניה. הוא מכהן בדירקטוריון של האוניברסיטה.
קריירת הטניס
שיא ה"צעיר ביותר אי פעם" המשמעותי ביותר של צ'אנג הגיע כשזכה באליפות צרפת הפתוחה, כשהוא בן 17 שנים ו-110 ימים, ובכך הפך לטניסאי הזכר הצעיר ביותר אי פעם שזכה בגראנד סלאם. במשחק הגמר ניצח את סטפן אדברג בחמש מערכות, 6–1, 3–6, 4–6, 6–4, 6–2. ניצחונו נחקק בזיכרון הציבורי גם בזכות מאבק אפי בן חמש מערכות מול איוואן לנדל בסיבוב ברביעי (ראו בהמשך). צ'אנג הפך בכך לגבר האמריקאי הראשון לזכות ברולאן גארוס מאז 1955, ולגבר האמריקאי הראשון שזכה בגראנד סלאם מאז 1984. באוגוסט 1989 הפך צ'אנג לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שדורג בין חמשת הראשונים בעולם.
צ'אנג פגש באדברג בחצי הגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ב-1992, כשבפעם הזאת ניצח אדברג בתום התמודדות של חמש מערכות, 6–7, 7–5, 7–6, 5–7, 6–4. ההתמודדות בת חמש השעות ו-26 הדקות הייתה לארוכה בתולדות אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס. לאחר שזכה באליפות צרפת הפתוחה, העפיל צ'אנג שלוש פעמים נוספות למשחק הגמר בטורנירי גראנד סלאם, אך הפסיד לתומאס מוסטר בגמר הרולאן גארוס ב-1995, לבוריס בקר באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-1996, ולפיט סמפראס באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס, מאוחר יותר באותה השנה. באליפות צרפת הפתוחה ב-1995, ניצח צ'אנג את מיכאל שטיך, ולאחר מכן, בחצי הגמר, ניצח גם את סרגיי ברוגרה, שזכה ברולאן גארוס פעמיים בשנים קודמות, כשהוא מביס אותו 0–3 במערכות. ב-1996, הן באליפות אוסטרליה הפתוחה, הן באליפות ארצות הברית הפתוחה, ניצח צ'אנג 0–3 את אנדרה אגאסי בחצי הגמר; לו היה מנצח את סמפראס באליפות ארצות הברית הפתוחה, היה מעפיל צ'אנג למקום הראשון בעולם. באליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1997, נחשב צ'אנג לבעל הסיכויים הגבוהים ביותר לזכייה בטורניר, לאחר שסמפראס הפסיד לפטר קורדה. אף על פי כן הפסיד צ'אנג בסופו של דבר 0–3 בחצי הגמר לפטריק ראפטר, שעשה את כל הדרך עד לזכייה באליפות.
את עולם הטניס הכיר לצ'אנג אביו, ג'ו, שהיה מאמנו הראשון. בתקופה בה דרך כוכבו, ב-1989, כולל הזכייה באליפות צרפת הפתוחה, אימן את צ'אנג חוזה היגוארס. במשך רוב הקריירה המקצוענית שלו, מאמנו היה אחיו הבכור קרל צ'אנג, שבנוסף לאימונו, אף שיתף עִמו פעולה כשחקן בכמה טורנירי זוגות בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. צ'אנג היה השחקן הראשון שהפסיד לרוג'ר פדרר, בהגרלה הראשית של טורניר גראנד סלאם באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2000. בנוסף, צ'אנג היה לשחקן השני שהפסיד לאנדי רודיק בהגרלה הראשית של טורניר גראנד סלאם, בסיבוב השני של אליפות צרפת הפתוחה 2001.
צ'אנג פרש מהסבב המקצועני ב-2003. במהלך הקריירה שלו, הוא זכה ב-34 תוארי יחידים בטורנירים מקצועיים. התואר המקצועני האחרון בו זכה היה בטורניר בלוס אנג'לס בשנת 2000. במהלך הקריירה שלו הרוויח צ'אנג 19,145,632 דולר אמריקני מפרסים רשמיים בלבד. דירוג השיא בקריירה שלו היה מספר 2 בעולם ב-1996, לאחר שהפסיד בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 סיים צ'אנג שש שנים ברציפות את השנה בין עשרת המדורגים הראשונים בעולם (1992–1997), הישג שרק פיט סמפראס עמד בו באותו העשור. הוא אחד מכמה שחקנים בודדים בתולדות ה-ATP שזכה בתארים בשלושה עשורים שונים. שלושת התארים בהם זכה בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס היוו שיא זכיות לטניסאי בטורניר זה במשך 15 שנים, בטרם האפיל פדרר על הישג זה ב-2012, עת זכה בטורניר בפעם הרביעית.
לאחר שפרש מהשתתפות בטורנירים מקצועניים, נטל צ'אנג חלק בטורניר הוותיקים של ג'ים קורייר שהחל ב-10 במרץ 2006 בנאפלס, פלורידה.
ב-2014 התמנה צ'אנג למאמנו של קיי נישיקורי.
ההתמודדות מול איוואן לנדל באליפות צרפת הפתוחה 1989
ההתמודדות המפורסמת ביותר של צ'אנג התרחשה באליפות צרפת הפתוחה 1989, בדרכו לזכייה בתואר הגראנד סלאם היחיד שלו. לאחר שהביס את אדוארדו מאסו, את פיט סמפראס ואת פרנסיסקו רואיג בסיבוב הרביעי, התמודד צ'אנג מול המדורג מספר 1 בעולם, אלוף אוסטרליה הפתוחה המכהן, ומי שזכה קודם לכן שלוש פעמים באליפות צרפת הפתוחה, איוואן לנדל. על פי החוכמה המקובלת היה לנדל הפייבוריט הברור לזכייה בהתמודדות מול צ'אנג בן ה-17.
לאחר שניצח בשתי המערכות הראשונות 4–6, 6-4, ואף שבר את ההגשה של צ'אנג במשחקון הראשון של המערכה השלישית, נראה לנדל בדרך לניצחון משכנע, מול מי שהיווה הפתעת הטורניר עד לאותו שלב. אף על פי כן, צ'אנג הגיב לשבירה במשחקון הראשון בשבירה משלו במשחקון השני, והמשיך להפגין יכולת גבוהה בדרך לזכייה במערכה השלישית כולה, 6-3. במהלך המערכה הרביעית חווה צ'אנג התקפה חמורה של התכווצות שרירים ברגלו, ואף על פי כן, המשיך במשחק וניצח אף במערכה הרביעית, והשווה את ההתמודדות. במערכה החמישית, כשהוא מוביל 1–2 במשחקונים, שקל צ'אנג לפרוש מההתמודדות, ולאחר מכן אמר שחש "שכנוע בלתי-יאומן בלִבו" לא לוותר, והחליט להמשיך במערכה עד תומה.
צ'אנג אימץ כמה טקטיקות חריגות, במאמץ להתגבר על התכווצויות השרירים מהן סבל. בנקודות רבות הוא חבט בכדור גבוה באוויר, על מנת להאט את המשחק, וכמו כן החל לחתור להשגת יותר וינרים, בשאיפה לקצר את הנקודות. צ'אנג גם הקפיד לאכול בננות וללגום מים בכל הזדמנות אפשרית. הצלחת הטקטיקות הללו גרמה ללנדל, שהתפרסם כשחקן שאינו מוטרד בקלות, לאבד את הקצב שלו, ואף לקלל את השופט ואת הקהל, בייחוד לאחר שאיבד נקודת מפתח במערכה החמישית, כשצ'אנג זיעזע אותו עם הגשה תחתית (הקפצת הכדור מלמטה למעלה, בתנועה שדומה לחבטת כף יד).
צ'אנג המשיך לסבול מהתכווצויות, אך הצליח לעלות ליתרון של 3–5 במערכה החמישית, כשלזכותו שתי אפשרויות שבירה על ההגשה של לנדל. כשהוא מכוון לשבור שוב את הריכוז של לנדל, נעמד צ'אנג כמעט על קו ה-T, במרכז המגרש, כשהוא ממתין לקבל את ההגשה של לנדל. הקהל החל לצחוק למראה הסיטואציה הביזארית, ונראה היה שלנדל נתון תחת הרושם שכולם לועגים לו. הטקטיקה פעלה, ולנדל ניפק שגיאה כפולה שהביאה לניצחונו של צ'אנג במשחקון, במערכה ובהתמודדות כולה, 4–6, 4–6, 6–3, 6–3, 6–3, במשחק שארך ארבע שעות ו-37 דקות. בסיום המשחק צנח צ'אנג על ברכיו ופרץ בבכי. שבעה ימים לאחר מכן הניף צ'אנג את ה-Coupe des Mousquetaires (הגביע המוענק לזוכה בתחרות היחידים לגברים באליפות צרפת הפתוחה), והפך בכך לגבר הצעיר ביותר אי פעם שזכה בתואר גראנד סלאם.
ההתמודדות התקיימה ב-5 ביוני 1989, רק יום אחר לאחר שיאו של הטבח בכיכר טיין-אן-מן. צ'אנג ציין פעמים רבות את השפעת הטבח, כשנזכר בניצחונו באליפות צרפת הפתוחה:
צ'אנג ולנדל קיימו התמודדות דומה במשחק חצי הגמר של Grand Slam Cup ב-1991, אז ביצע צ'אנג, פעם נוספת, קאמבק מפיגור של שתי מערכות וניצח 2–6, 4–6, 6–4, 7–6, 9–7.
יזמות עסקית
צ'אנג ומשפחתו ייסדו את CMCB Enterprises, אשר בבעלותה נדל"ן, בכלל זה מרכזי קניות, בקליפורניה, טקסס, אריזונה וקולורדו. ב-2003 רכשה החברה את .Dunton Realty Co, חברת ניהול נכסים וברוקראז' קמעונאי, ושינתה את שמה ל-.Dunton Commercial Real Estate Co. ב-2004 רכשה החברה את .SullivanHayes Cos, חברת נדל"ן קמעונאי מדנוור. החברה נבחרה על ידי נמל התעופה הבינלאומי דנוור לפתח פרויקט קמעונאי חדש בן 17 אקר בשדרות פנה (Peña Boulevard), העורק הראשי של נמל התעופה.
ציוד וחסות
ב-1988 חתם צ'אנג על חוזה אימוץ בסך של מיליוני דולרים עם חברת ריבוק. הוא לבש את בגדי ונעלי ריבוק לאורך קריירת הטניס שלו והשתמש במחבטי Prince Sports. הוא החל להשתמש במחבט "Precision Michael Chang Graphite" בגודל 28 אינץ' ב-1994, מחבט שהיה ארוך באינץ' אחד מהסטנדרט הנהוג בזמנו.
ב-1989 חתם צ'אנג על חוזה אימוץ עם Nissin Foods noodles; בשנות ה-90 של המאה ה-20 חתם עם פנסוניק ועם Longines; ב-1990 חתם עם קת'אי פסיפיק; עם בריסטול מאיירס סקוויב חתם על חוזה לקידום Nuprin ב-1991; עם Stelux watches חתם על חוזה ב-1993; עם Discover Card ב-1996; וכמו כן חתם עם החברות Tiger Balm, עם פרוקטר אנד גמבל (לקידום שמפו P&G's Rejoice), עם Eveready Battery Company ועם מנעולי Yale. ב-1997 חתם על חוזה אימוץ ארוך טווח עם שעוני ריבוק, קולקציה של שעוני ספורט.
מהדורה מוגבלת של שעונים החתומים על ידי צ'אנג, שווקה במהלך חג המולד.
דמותו הציבורית
הצלחתו של צ'אנג סימלה את תחילתו של עידן בו דור חדש של טניסאים אמריקאיים, ביניהם נכללו פיט סמפראס, ג'ים קורייר ואנדרה אגאסי, הפכו לשליטי הטניס העולמי.
פעילות צדקה
ב-1994 כיהן צ'אנג כיושב ראש ה-ATP Tour Charities. צ'אנג תמך בפיתוח הטניס באסיה באמצעות התוכנית שלו, Stars of the Future, בהונג קונג, ובאמצעות ה-Reebok Challenge, בכל רחבי אסיה. הוא זכה להימנות עם חמשת הספורטאים שהוגדרו "Most Caring Athlete", ברשימה השנתית השנייה של ה-USA Today ב-1995. ב-1997 הוענק לו אחד משבעת הפרסים שהעניק ה-A. Magazine למנהיגים האסיאתיים-אמריקאים הבולטים, בשל מעמדו כמודל לחיקוי עבור אסייאתים-אמריקאים צעירים.
צ'אנג אף שימש כדובר הלאומי של ה-National Fish and Wildlife Foundation, בארצות הברית.
ב-2001 שימש צ'אנג כשגריר של רצון טוב לטובת ועדת הבחירה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ב-2002 פרסם צ'אנג ספר אודות הקריירה שלו: Holding Serve: Persevering On and Off the Court.
חייו האישיים
אור הזרקורים הופנה לראשונה לעובדת היותו של צ'אנג נוצרי מאמין, לאחר זכייתו באליפות צרפת הפתוחה ב-1989, כשהצהיר "I thank the Lord Jesus Christ, because without Him, I am nothing ("אני מודה לאדוני ישו המשיח, כי בלעדיו אני שום דבר"). ב-1999 הקימו צ'אנג ומשפחתו את ה-Chang Family Foundation, המוקדש לשילוב טניס, משפחה והאמונה הנוצרית. בסיסו של הארגון נמצא כיום ברנצ'ו סנטה מרגריטה, שבקליפורניה. צ'אנג חי במחוז אורנג' שבקליפורניה. הוא דייג להוט אשר יוצא לעיתים קרובות לטיולי דיג. צ'אנג ניחן גם בתשוקה לגידול והרביית אמנוניים אפריקאיים, במספר אקווריומים גדולים של מים מתוקים אשר בביתו.
ב-18 באוקטובר 2008 נישא צ'אנג לאמבר ליו, טניסאית עבר אף היא. לזוג שתי בנות: לאני (ילידת 9 בדצמבר 2010) ומיילי (Maile; ילידת פברואר 2013).
אוניברסיטת קולג' דבלין
אוניברסיטת קולג' דבלין (באירית: Coláiste na hOllscoile, Baile Átha Cliath) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בדבלין, אירלנד אשר הוקמה בשנת 1854 ומהווה חלק מן האוניברסיטה הלאומית של אירלנד. נכון ל-2020, עובדים בה כ-1,500 אנשי סגל ולומדים כ-33,000 סטודנטים ובכך היא מהווה האוניברסיטה הגדולה ביותר באירלנד. אוניברסיטת קולג' דבלין נחשבת לפי דירוגים רבים כאחת האוניברסיטאות הטובות ביותר במדינה ואף באירופה. מבין בוגרי האוניברסיטה וחברי הסגל בה ישנם כחמישה זוכי פרס נובל, וכן חלק משמעותי מראשי ממשלת אירלנד ונשיאי אירלנד.
מאפיינים
אוניברסיטת קולג' דבלין חברה במספר ארגונים אקדמיים שונים, ובהם אוניברסיטאס 21 וועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם. באוניברסיטה פועלים גם כ-60 אגודות סטודנטים העוסקות בתחומים רבים - דת, פעילות קהילתית ותקשורת. שתי המפלגות הדומיננטיות בקרב הסטודנטים הן פינה גייל ופיאנה פול.
אוניברסיטת קולג' דבלין הוקמה כמוסד אקדמי קתולי בשנת 1854 אך הוסמכה בתור אוניברסיטה עצמאית רק בשנת 1907. המוסד הקתולי נוסד על מנת להשביח את החינוך הקתולי באירלנד כאנטי-תזה לטריניטי קולג' הפרוטסטנטי. בשנת 1855 החלו לימודי רפואה במקום. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 בוצעו רפורמות רבות בניהול האוניברסיטה והיא נהפכה לאטרקטיבית הרבה יותר. מבין בוגרי ועובדי האוניברסיטה הידועים בתקופה זו ניתן למנות את ג'יימס ג'ויס, פטריק פירס, דאגלס הייד וג'ון קוסטלו.
אמנם בתחילת המאה ה-20 התחזקו מגמות לאומיות איריות באוניברסיטה, רבים התגייסו לצבא הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. לאחר סיום מלחמה זו, פרצה מלחמת העצמאות האירית וגם בה השתתפו רבים מאנשי הצוות והסטודנטים באוניברסיטה.
בשנות ה-40 האוניברסיטה הועברה לאזור הפרברי של דבלין על מנת להתרחב יותר.
ספרו של ג'יימס ג'ויס, דיוקן האמן כאיש צעיר מתקיים בחלקו בסביבת האוניברסיטה.
ג'ואן דידיון
ג'ואן דידיון (5 בדצמבר 1934 – 23 בדצמבר 2021) הייתה סופרת אמריקאית. ברומנים ובמסות ספרותיות שחיברה, היא בחנה את התפוררותם של ערכים אמריקאיים ואת האי-סדר התרבותי, והתפרקותה של החברה ושל יחידים בתוכה הייתה רעיון חוזר ביצירתה.
ראשית דרכה
ג'ואן דידיון נולדה וגדלה בסקרמנטו, בירת מדינת קליפורניה, ארצות הברית, להוריה, פרנק ריס דידיון ואדואין דידיון. היא העידה על עצמה שהחלה לכתוב בגיל חמש, אבל שהחלה לראות עצמה סופרת רק לאחר פרסום יצירתה הראשונה. כילדה, קראה כל מה שהיה בהישג יד, ואף נאלצה לקבל אישור בכתב מאמה כדי לשאול ספרים מספריית המבוגרים, ובמיוחד ביוגרפיות. היא טענה שהייתה ילדה ביישנית ומופנמת, אשר נאבקה להתגבר על התכונות הללו באמצעות משחק ונאום בציבור.
אביה שירת בחיל האוויר של ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, ובשל כך העתיקה המשפחה את מגוריה לעיתים קרובות, מה שהקשה על דידיון הצעירה להתמיד בלימודיה. בשנת 1943–1944 שבה משפחתה והשתקעה בסקרמנטו, אך אביה עצמו חי ועבד בדטרויט. דידיון כתבה בספר זיכרונותיה "Where I Was From" (2003) שהעקירות התכופות גרמו לה לחוש עצמה זרה תמיד.
בשנת 1956 סיימה דידיון את לימודיה לתואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת ברקלי. במהלך שנת הלימודים האחרונה שם, זכתה בתחרות מסות שארגן כתב העת ווג, והפרס היה משרה בצוות כתב העת.
קריירה
במשך שנתיים בכתב העת "ווג" התקדמה דידיון מרעיונאית פרסומות לעורכת כתבות. באותה תקופה חיברה את הרומן הראשון שלה, "Run, River", שפורסם בשנת 1963. לאחר ששבה לקליפורניה עם בעלה, ג'ון גרגורי דאן, פרסמה ב-1968 קובץ מסות על החיים בקליפורניה, תחת הכותרת "Slouching Towards Bethlehem" בשנת 1979 פרסמה קובץ נוסף, בשם "האלבום הלבן", ובו מאמרים שפרסמה בשעתו בכתבי העת לייף, אסקווייר, Saturday Evening Post, הניו יורק טיימס, והNew York Review of Books.
בשנת 1970 פרסמה את ספרה "Play It As It Lays", שעלילתו מתרחשת בהוליווד, ובשנת 1977, את "ספר של תפילה פשוטה". בשנת 1983, חיברה מסה ארוכה בשם "סלוודור", לאחר שביקרה עם בעלה במשך שבועיים באל סלוודור. בשנת 1984 פרסמה את הרומן "דמוקרטיה", המתרחש על רקע המלחמה הקרה ומלחמת וייטנאם. ב-1987 פרסמה ספר בשם "מיאמי", אשר בוחן את קהילת המהגרים הקובניים במיאמי. בשנת 1992 פרסמה אוסף בן תריסר מאמרים גאוגרפיים תחת הכותרת "After Henry". בשנת 1996, פרסמה מותחן רומנטי בשם "The Last Thing He Wanted".
דאן ודידיון קיימו שיתוף פעולה הדוק במשך רוב הקריירה שלהם, וחלק ניכר מיצירתם היה משותף. דידיון חיברה עם דאן מספר תסריטים, ביניהם עיבוד לספרה "Play It As It Lays", ועיבוד לביוגרפיה של העיתונאית ג'סיקה סאביץ' לסרט שיצא תחת השם "Up Close & Personal".
ב-4 באוקטובר החלה דידיון לחבר את ספרה "שנה של מחשבות מופלאות", אשר מגולל את תחושותיה לנוכח מות בעלה ומחלתה הקשה של בתם, קינטנה רו, והיא השלימה את כתב היד מקץ 88 ימים, בערב השנה החדשה. על אף השכול, לא שינתה את תוכניתה למסע קידום לספרה זה, וקיימה ראיונות והקראות פומביות רבות ברחבי ארצות הברית. היא טענה שהתהליך היה "מרפא" עבורה בתקופת האבל הזו.
בשנת 2006 הוציאה הוצאת Everyman's Library אסופה גדולה ממאמריה ומסותיה של דידיון, תחת הכותרת "We Tell Ourselves Stories in Order to Live". האסופה כוללת את כל התוכן משבעת ספרי המאמרים הראשונים שלה, ומצורף אליה מבוא מאת המבקר ג'ון לנארד.
בשנת 2007 החלה לעבד את ספרה "שנה של מחשבות מופלאות" למחזה יחיד, אשר הועלה בברודוויי בכיכוב ונסה רדגרייב ובהפקת סקוט רודין. דידיון העירה שעל אף חששות ראשוניים, הסתבר לה שסוגת הדרמה נוחה לה.
בשנת 2011, פרסמה ספר זכרונות בשם "Blue Nighs", בהוצאת קנופף. הספר עוסק בבתה של דידיון, קינטנה רו דאן, אשר מתה בדיוק לפני פרסום ספר הזכרונות הקודם, "שנה של מחשבות מופלאות". הספר עוסק במערכת היחסים ביניהן, ובמישור כללי יותר, בחרדות שחוותה דידיון כשהחלה לגדל את ילדתה, ובתהליך ההזדקנות.
בשנת 2015, שימשה תמונה של דידיון שצילם יורגן טלר במסע הפרסום של החברה הצרפתית סלין.
חיי משפחה
כשעבדה בניו יורק בכתב העת "ווג", פגשה דידיון את בעלה לעתיד, ג'ון גרגורי דאן, עיתונאי בכתב העת "טיים". הם נישאו בשנת 1964 ועקרו ללוס אנג'לס, שם חיו כעשרים שנה.
במסה "האלבום הלבן" בכרך הנושא שם זה, תיעדה דידיון התמוטטות עצבים שחוותה בקיץ 1968. לאחר אבחון פסיכיאטרי, אובחנה כסובלת מורטיגו ובחילה. במקביל, אובחנה כלוקה בטרשת נפוצה.
בדצמבר 2003, בעוד בתה המאומצת של דידיון, קינטנה רו דאן, שכבה ביחידה לטיפול נמרץ, שרויה בתרדמת עקב הלם זיהומי שנגרם מדלקת ריאות, מת בעלה של דידיון מהתקף לב בזמן שסעד. על אף שהחלימה בשנת 2004, מתה קינטנה רו מדלקת לבלב חריפה באוגוסט 2005, במהלך מסע קידום המכירות של ספרה של דידיון, "שנה של מחשבות מופלאות". קינטנה רו הייתה בת 39 במותה.
דידיון נפטרה ב-23 בדצמבר 2021.
רבי אבין נגרא
בגמרא מסופר עליו שהיה מדקדק גדול בנרות שבת וכשראה רב הונא את הנהגתו המקפידה אמר שמביתו יצאו שני צדיקים ואכן שני בניו, רב אידי (רבו של רב פפא) ורב חייא היו מגדולי הדור הרביעי של אמוראי בבל:
אלכסנדרל, שליט מולדובה
אלכסנדרל או אלכסנדר השני (ברומנית: Alexăndrel, בפולנית מכונה גם אולֶכנוֹ, כנראה 1429 – 25 במאי 1455, צ'טאטיה אלבה), היה שלוש פעמים השליט ("ווייבוד" או "דוֹמְן") של נסיכות מולדובה - בין פברואר 1449 לאוקטובר 1449, בין 1452 ל-1454 ובין פברואר למאי 1455. הוא היה בן לשושלת מושאט. דרך אמו היו לו שורשים ליטאיים והוא מתייחס לשושלת יאגיילו. בסך הכל שלטונו היה קצר והתאפיין בהידוק היחסים עם פולין ובמאבקים מתמידים על כתר מולדובה.
רקע משפחתי
אלכסנדרל נולד כנראה בשנת 1429 אך יש הטוענים כי הוא נולד מספר שנים מאוחר יותר. משמעות שמו הוא הקטנה של השם הרומני "אלכסנדרו". הוא היה בנו של השליט איליאש ושל אשתו הליטאית, מריה הולשנסקה, אחותה הקטנה של המלכה זופיה (הולשנסקה) של פולין שהייתה אשתו הרביעית של ולדיסלב השני יגיילו. אלכסנדרל היה אחיו הצעיר של השליט הקודם רומן השני. הוא ואחיו היו, דרך אמם, בני דודים של מלך פולין קזימיר יגילונצ'יק. הייתה להם גם אחות, אנסטסיה, שהייתה נשואה למגנאט הפולני יורי מניאסביז'.
שלטונו הראשון - פברואר-אוקטובר 1449
אחרי מותו של אחיו הצעיר רומן השני, אלכסנדרל בן ה-20, ששהה עם אמו במחוז קולומיאה, הובא למולדובה בתמיכה פולנית והדיח את צ'ובר וודה, דמות מסתורית שזהותה עדיין איננה ברורה, והוכתר לשליט מולדובה בפברואר 1449. השליט לשעבר, פטרו השני, שחטף בזמנו את כס המלכות מידי רומן השני, בעזרת גיסו, יאנוש הוניאדי, נאלץ לעזוב וככל הנראה נפטר אחרי זמן קצר. שלטונו הראשון של אלכסנדרל נמשך חדשים ספורים בלבד. בתקופה זו המדינה נוהלה בפועל על ידי אמו ועל ידי יד ימינה, הפרקלאב של חוטין, מנואיל.
בעזרת כוח שנשלח על ידי יאנוש הוניאדי, טוען אחר לכתר, בן מחוץ לנישואים של אלכסנדרו הטוב, בוגדאן, קרא תיגר על השליט הצעיר. ב-12 באוקטובר 1449, בקרב שהתקיים בטמשאן (Tămăşani), על נהר סירט, מצפון לעיר רומן, הצליח בוגדאן לנצח את צבאו של אלכסנדרל. המאבק היה קשה. שניים מהבויארים הנאמנים לאלכסנדרל, הלוגופט אואנצ'ה וקוסטיה אנדרוניק נהרגו בעת הלחימה. אלכסנדרל ומשפחתו נמלטו לעיר סמבור, בשטח פולין.