cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיסיגמביס
ביוגרפיה
על פי פלוטרכוס, אלכסנדר שמע שהנשים משוכנעות שדריווש מת בקרב, וכי הן מתאבלות עליו. הוא שלח לאוהלן את לאונטוס, אשר הודיע להן שדריווש לא מת, והבטיח להן יחס הולם. על פי יוסטינוס, אלכסנדר הגיע בעצמו אל האוהל, ונשות משפחת המלוכה "נצמדו זו לזו למראה הזרים החמושים, והקימו זעקות שבר כמו מצפות למוות מיידי. אחר הן נפלו לרגליו של אלכסנדר והתחננו לא על חייהן, אלא לעיכוב הוצאתן להורג עד שיקברו את גופת דריווש". אלכסנדר התרגש מהדאגה שהפגינו, והבטיח להן שהמלך חי. הוא ניחם אותן והבטיח להעניק להן יחס מכובד ואף למצוא לבנות חתנים מתאימים. סיפור מפורסם מובא אצל דיודורוס, על פיו אלכסנדר נכנס לאוהל יחד עם חברו הטוב ביותר, הפאיסטיון. שניהם היו לבושים בצורה דומה, אך הפאיסטיון היה גבוה יותר ויפה יותר. סיסיגמביס חשבה שהוא המלך, ומיהרה להשתחוות בפניו. הנוכחים תיקנו אותה והצביעו על אלכסנדר, וסיסיגמביס המבוישת השתחוותה גם בפניו. אלכסנדר הרגיע אותה במילים "אל דאגה, אמא! גם הוא אלכסנדר". סצנה זו זכתה לייצוגים רבים באומנות.
כך או כך, כל המקורות מסכימים שנשות המלוכה קיבלו יחס ההולם את מעמדן. סביר להניח שפעולה זאת לא נבעה מנימוס או טוב לב, אלכסנדר רצה לבסס את טענתו לכתר הפרסי על ידי כך שיאמץ כבני משפחתו את משפחת המלך הקודם, תחת שישעבד אותה כמנהג מלך כובש. המשפחה המשיכה להתלוות אל אלכסנדר, ובהדרגה למדה סיסיגמביס להעריך אותו באופן אישי, ונוצרו ביניהם יחסים כה קרובים עד שלעיתים הוא כינה אותה "אמא". במהלך קרב גאוגמלה, כאשר נראה היה בהתחלה שהפרסים מנצחים, היא סרבה לנצל את ההזדמנות ולברוח. לאחר כיבוש שושן הותיר אלכסנדר את סיסיגמביס שם כדי שתוכל ללמוד שם יוונית. לאחר רציחתו של דריווש בשנת 330 לפנה"ס, אלכסנדר שלח את גופתו אל סיסיגמביס, שקברה אותה בכבוד הראוי. בשנת 324 לפנה"ס נישא אלכסנדר לנכדתה סטטירה השנייה.
קשרי הידידות שנוצרו בינה לבין אלכסנדר היו כה עמוקים, עד שכאשר אלכסנדר מת בפתאומיות בשנת 323 לפנה"ס, היא הרעיבה את עצמה למוות מרוב צער.
טוראנוצרטופס
טוראנוצרטופס (שם מדעי: Turanoceratops) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הצרטופסים, שחי בקרטיקון העליון לפני 90 מיליון שנה. בעבר נחשב נשתייך למשפחת הצרטופסיים הגדולה. משמעות שמו היא: "פרצוף מקורנן מטוראן" - חבל לשעבר במרכז אסיה הידוע כטורקסטן.
הטוראנוצרטופס התגלה בתצורות ביסקטי באוזבקיסטן והוגדר ב-1989. בסוג זה היה מין אחד - Turanoceratops tardabilis. שם המין פירושו: "מאוחר", עקב ההתעכבות שבין גילוי המאובנים לנתינת השם. ההתעכבות נגרמה מאחר שכמה חוקרים ראו בו טקסון מוטל בספק, המורכב משרידי אנקילוזאורים ומשרידי זאורופודים. גם לאחר נתינת השם הספקות המשיכו וב-2004 גם פיטר דודסון דבק ברעיון.
הטוראנוצרטופס חולק מאפיינים שונים עם צרטופסיים כמו הטריצרטופס אך הוא מקובל כקדום יותר מהמשפחה וקרוב יותר לזוניצרטופס ולעוד צרטופסים קדומים בעלי עטרה גדולה. הוא היה קטן יחסית באורך 2 מטרים ומשקל של 175 ק"ג, על פי החוקר גרגורי ס. פאול.
בדומה לשאר הצרטופסים היה צמחוני בעל מקור חזק כמו מקור תוכי איתו אכל שרכים או עלי עצים. מבנה השיניים שלו היה פרימיטיבי ביחס לצרטופסיים והוא הכיל 2–3 שיניים בכל צד של הלסת.
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג (בגרמנית: Otto I., Markgraf von Brandenburg; 1128 - 8 ביולי 1184) היה מרקיז ברנדנבורג בין השנים 1170–1184.
קהילת יהודי חלם
חֶלְם (בפולנית: Chełm; באוקראינית: Холм או Хелм; בגרמנית: Cholm; ביידיש: כעלם) היא עיר במזרח פולין שנמצאת במחוז לובלין. היא הוקמה במאה ה-13 והיא אחת מבין הקהילות העתיקות ביותר בפולין. במאה ה-16 נחשבה הקהילה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות ביותר בפולין. יהודי העיר עסקו בעיקר במלאכה ובמסחר. לפני השואה יהודי חלם היוו כמחצית תושבי העיר אך כיום לא ידוע על יהודים שמתגוררים שם.
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
ביוגרפיה
אוטו נולד בשנת 1128, לאלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג וסופיה מוינצנבורג, בתו של הרמן הראשון, רוזן וירצנבורג.
קהילת יהודי חלם
ראשית הקהילה
ידוע על יהודים שהתגוררו בעיר חלם מהמאה ה-13, בשנים אילו העיר לא הייתה מסופחת לפולין, אך האזכורים הראשונים על יהודים שהתגוררו בעיר הגיעו רק מהמאה ה-15, לאחר סיפוחה לפולין. היהודים הוזכרו בתור גובי מיסים מטעם המלך. באותו הזמן הוקמה בתוך העיר קהילה יהודית עצמאית שנחשבה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות והמשמעותיות בפולין. באמצע המאה ה-17 התחילו מהומות ופוגרומים נגד יהודי העיר שגרמו להירצחם של רוב יהודי העיר אך הקהילה הצליחה להשתקם תוך זמן קצר. בחלם הוקמה ישיבה במחצית המאה ה-16 שמבין הרבנים הגדולים שכיהנו בה היו רבי שמעון אוירבך ורבי זלמן סלומוני.
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
ביוגרפיה
החל משנת 1144 שלט אוטו לצד אביו, אולם לא קיבל את התואר מרקיז. בשנת 1170 מת אביו אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג, ואוטו עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו עסק אוטו בעיקר במאמצים לשמור על גבולות הנחלה, ולא ניסה לכבוש שטחים נוספים.
קהילת יהודי חלם
בין שתי מלחמות עולם
בערב מלחמת העולם השנייה רצתה עיריית חלם לשפץ את רחובות העיר, ובפרט את הרחוב הראשי שהיו בו חנויות רבות בבעלות יהודית, והוא היה מקום מפגש לנוער היהודי אך גם לאנטישמים בעיר. העירייה החלה בביצוע, שגרם לפגיעה במאות עסקים יהודיים וכן במוסדות יהודיים נוספים כמו משרדי הקהילה, מערכות העיתונים היהודיים, בית התרבות היהודי, משרד האיגוד המקצועי היהודי וכן חלק מסניפיהן של המפלגות היהודיות בעיר. פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את המשך השיפוצים.
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
ביוגרפיה
ב-8 ביולי 1184 מת אוטו הראשון, ובנו אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג עלה לשלטון במקומו.
קהילת יהודי חלם
תולדות הקהילה בזמן השואה
חלם נכבשה על ידי הגרמנים בתחילת חודש ספטמבר בשנת 1939, אך ב-14 בספטמבר, כאשר הצלב האדום נכנס לאזור, הגרמנים ברחו ממנה. תקופת השהות של הצלב האדום בחלם הייתה קצרה אך בזמן הזה הם הקימו הנהלה עירונית שעמד בראשה ראש עיר יהודי. ב-9 באוקטובר הגרמנים חזרו לעיר. התחילו התעללויות ופרעות נגד הקהילה היהודית. היהודים אולצו לעבוד בעבודות כפייה ללא תמורה. כתוצאה מכך ובעקבות החוסר במזון הם הלכו ונחלשו. ב-1 בדצמבר 1939 התרחש הגירוש הראשון בחלם שבמהלכו נרצחו יותר מ-1000 יהודים. מפקד הכוחות הגרמניים פקד על ראש הקהילה היהודית לרכז בכיכר השוק 2,000 גברים יהודיים בני 60-16. מספר יהודים נרצחו במקום, והשאר הובלו לעיר הרוביישוב. בדרך נרצחו כ-1000 יהודים. כ-400 הוכרחו לשחות את נהר הבוג שמימיו היו קרים ורובם טבעו. רק מאות ספורות מתוך כל המגורשים ששרדו הצליחו לשוב בחזרה לחלם. הייתה זו צעדת המוות הראשונה שהתרחשה בשואה. החוקרים בחרו להתעלם ממנה כיוון שרוב צעדות המוות המפורסמות התרחשו לאחר השואה.
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
משפחתו
בשנת 1148 התחתן אוטו עם יודיטה מפולין, בתם של בולסלאב השלישי, דוכס פולין וזאלומה מברג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
קהילת יהודי חלם
תולדות הקהילה בזמן השואה
בדצמבר 1939 הוקם יודנראט שהורכב מעשרה אנשים. היודנראט ניסה להטיל מיסים על היהודים אך הוא נתקל בקשיים. בשנת 1940 הוקם בחלם גטו והיהודים נדרשו להתרכז בתוכו. בגטו שררו רעב וצפיפות ומאות נפטרו בעקבות מחלת הטיפוס. ב-22 במאי 1942, ערב חג השבועות, התרחשה האקציה הראשונה שבמהלכה הגרמנים ציוו על היודנראט להעסיק את כל היהודים שכשירים לעבודה בניקוי עליות גג ומרתפים. המטרה הייתה להקשות על אלו שהסתתרו. האקציה השנייה התרחשה ביוני 1942 שבמהלכה הגיעו לעיר אנשי גסטפו מסוביבור שדרשו לקחת איתם אלפי עובדים מהגטו. מפקד הגסטפו, שנראה בהתחלה כמגן על היהודים, דרש שיתייצבו ליד "השטיבל" של חסידי בעלז כשבאותו הזמן, אנשי הגסטאפו סרקו את הגטו והבתים, הוציאו את כל מי שלא התייצב מרצונו וירו בו למוות. 600 יהודים שהיו כשירים לעבודה נבחרו ונשלחו לאחר מכן לסוביבור. באוקטובר 1942 התרחשה האקציה השלישית שבמהלכה גורשו היהודים לוולודווה. במהלך הגירוש, התרחש רצח של היהודים במכות וביריות. המעטים שכן הצליחו להגיע לשם, גורשו לאחר מכן לסוביבור.
אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג
משפחתו
בשנת 1176 התחתן אוטו עם אדה מהולנד, בתם של פלוריס השלישי, רוזן הולנד ועדה מהאנטינגדון, ממנה נולד לו בן אחד:
קהילת יהודי חלם
תולדות הקהילה אחרי השואה ועד היום
העיר חלם שוחררה מהשלטון הגרמני בשנת 1944. מיהודי הקהילה נשארו עשרות בודדות שהצליחו להתחבא במקומות מסתור או לברוח לברית המועצות. לאחר המלחמה הם ניסו לחזור לעיר ולהשתקע שם אך בעקבות האנטישמיות הם עזבו את העיר. כיום לא ידוע על יהודים הגרים שם.
היהודים שחזרו אחרי השואה לחלם גילו שתושבים פולנים השתלטו על בתיהם ולקחו את רכושם. היהודים עזבו את חלם והלכו למחנות העקורים בגרמניה מתוך תקווה למצוא את בני משפחותיהם או אנשים מהקהילה. העלייה של יהודי חלם לארץ ישראל הייתה קיימת עד השואה, ולאחריה התחדשה העלייה שוב. בשנת 2001 הוקם 'ארגון יוצאי חלם לדורותיו' שמטרתו היא הנצחת יהודי הקהילה אשר נרצחו בשואה והנחלת מורשת הקהילה.
אגדת חכמי חלם
יהודים ישבו בעיר חלם מאות בשנים והייתה בה קהילה יהודית גדולה, עיר מלאה חכמים וסופרים. בין היתר, יצא מן הקהילה הרב שלמה מחלם שהתפרסם בחיבורו "מרכבת המשנה". אגדות חכמי חלם, כך מסתבר, נהגו על ידי משכילי חלם שעינם צרה במבצרה של היהדות הנאמנה בעיר ומטרתן הייתה להפוך את הנאמנים לדבר ה’ שגדשו את העיר ללעג ולקלס. בהשפעת הספרות המשכילית התפרסמה חלם כבירת הטיפשות והאבסורדיות, ואגדות חכמי חלם הפכו לנכסי צאן ברזל של הפולקלור וההומור היהודיים. הכינויים חכמי חלם או חלמאים הפכו למושגים המרמזים לבריות שמעשיהן טיפשיים ואבסורדיים. לא ידוע מדוע דווקא חלם נבחרה לייצג "עיר של טיפשים". קיימת סברה, אותה הציג החוקר אורי סלע בספרו מלה בסלע, לפיה הסיבה נעוצה במילה הפולנית "חולם", שפירושה "טיפש". ומצד שני ייתכן אף כי מקור הביטוי "חולם" בפולנית בא משמה של העיר.
בתי כנסת
במהלך המאה ה-19 הוקם בית כנסת מפואר בעיר, אך זה נשרף.
בחלם היו שני בתי כנסת. אחד מבתי הכנסת הוא בניין מגורים שלא נשתמר בו בית הכנסת. בית הקטן הקטן נבנה ב-1912, נחרב במהלך השואה והוקם מחדש על ידי שורדי השואה. בהמשך נרכש והפך למסעדת בשר.
יחסי גיאנה–רוסיה
יחסי גיאנה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה לבין הפדרציה הרוסית.
עידן ברית המועצות
בין הרפובליקה השיתופית של גיאנה לבין ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות כוננו לראשונה בתאריך 17 בדצמבר 1970.
באוקטובר 1985 שלחה ברית המועצות לג'ורג'טאון שלושה מסוקים מסוג Mil Mi-8 על מנת שישמשו את חיל האוויר בכוחות המזוינים של גיאנה. בשנות השמונים של המאה העשרים שכרה חברת התעופה הלאומית של גיאנה, גיאנה איירווייז, מטוסים מסוג טופולב Tu-154 מחברת התעופה הרומנית טארום, וקנתה מרומניה ומברית המועצות שלושה מטוסים נוספים בהסכם שבו הסכימה לקבלם בתמורה לבוקסיט.
עידן הפדרציה הרוסית
בתאריך 8 בינואר 1992 הכירה לראשונה גיאנה בפדרציה הרוסית כיורשת הבלעדית של ברית הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות, זאת לאחר התפרקותה הרשמית של ברית המועצות. רוסיה מחזיקה שגרירות רשמית בג'ורג'טאון. גיאנה האמינה את שגרירותה שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת, על רוסיה.
ב-2006 חתמה חברת רוסאל הרוסית על עסקה גדולה עם ממשלת גיאנה.
פנינייה כהה
פנינייה כהה (שם מדעי: Agelastes) היא סוג עוף ממשפחת הפניניתיים החי באפריקה שמדרום לסהרה וכולל שני מינים. הפנינייה הכהה דומה לתרנגול הודו, אך שייכת למשפחה אחרת.
מיני הפניניות חיות ביערות שונים ובסוונות טרופיות. הן מתקבצות בקבוצות קטנות המלקטות מזון קטן מהקרקע.
דגרתל שיחים
דגרתל שיחים או דגרתל (שם מדעי: Megapodius) הוא עוף מסוג הדגרתיליים מעל-סדרת דמויי תרנגול. סוג זה כולל 13 מינים קיימים ועוד שניים שנכחדו.
עופות מהסוג הזה חיים מדרום-מזרח אסיה, לאורך איי אינדונזיה עד צפון אוסטרליה וכמה איים באוקיינוס השקט. הם חיים בעיקר ביערות גשם וביערות שפלה אך חלקם חיים גם באזורים פתוחים יותר ואף בחופים.
הם בעלי מקור צבעוני, ראש וצוואר חשופים מנוצות, גוף שחור ורגליים צהובות וארוכות. הם מיוחדים באופן גידול הצאצאים: בני הזוג אינם דוגרים. הביצים מוטלות בראש תל אדמה ומכוסות בשכבת אדמה נוספת. ההורים בודקים בהמשך את הטמפרטורה במדגרה שיצרו באמצעות מקוריהם, המצוידים ב"חיישן טמפרטורה". הם מוסיפים או גורעים אדמה כדי לשמור על הטמפרטורה הרצויה. הם אינם עושים כל מאמץ להיות נוכחים בבקיעת הביצים. האפרוחים הבוקעים מסוגלים לפרוץ את מעטה האדמה, ללכת וללקט מזון בעצמם. יכולות הישרדות האלה מייתרות את תפקיד ההורים בגידולם.
רפאגליניד
רפאגליניד משמשת לטיפול בחולי סוכרת שאינה תלויה באינסולין (סוכרת של מבוגרים). ניתן להשתמש ברפאגליניד לבד או בשילוב עם metformin. את הטיפול התרופתי יש לשלב ביחד עם דיאטה מתאימה והתעמלות.
רפאגליניד שייכת למשפחה חדשה של תרופות (מגליטינידים), והיא מדמה את אופן הפעולה של האינסולין בגוף. רפאגליניד מאופיינת בזמן התחלת פעולה מהיר, ומעודדת הפרשת אינסולין רק כאשר רמות הסוכר בגוף עולות. על כן היא נלקחת מיד לפני הארוחות. כמו כן, לרפאגליניד משך זמן השפעה קצר, כך שהאינסולין מופרש רק כאשר יש צורך בכך (כלומר בזמן הארוחה).
מנגנון פעולה
רפאגליניד גורמת לשחרור אינסולין מהלבלב על ידי סגירת תעלות אשלגן תלויות ATP הנמצאות בקרום התא שלי תאי בטא בלבלב. על ידי כך גורמת לדיפוליריזציה של תאי הבטא ופתיחת תעלות הסידן, מה שגורם לזרימת סידן אל תוך התאים ושחרור אינסולין.
תגובה עם תרופות אחרות
נוגדי סוכרת אחרים, מעכבי MAO, חוסמי בטא לא סלקטיביים, מעכבי ACE, סאליצילאטים, נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, אוקטראוטיד, אלכוהול, סטרואידים אנאבוליים: תרופות אלו מגבירות את ההשפעה ההיפוגליקמית של רפאגליניד.
גלולות נגד הריון, תיאזידים, קורטיקוסטרואידים, הורמוני תירואיד, תרופות סימפאתומימטיות: תרופות אלו מפחיתות את ההשפעה ההיפוגליקמית של רפאגליניד. תרופות ממשפחת חוסמי בטא: עלולות למסך תסמינים של היפוגליקמיה. יש להשגיח בקפידה על רמות הסוכר בדם.
מידע והוראות שימוש
מנה שנשכחה: אם קרב הזמן לנטילת המנה הבאה, דלג על המנה שנשכחה, וקח את המנה הבאה כרגיל, לפני הארוחה. אין לקחת מנה כפולה. הפסקת התרופה: אין להפסיק את התרופה בלי להיוועץ ברופא; הפסקתה עלולה להחמיר את הסוכרת. מינון עודף: יש לפנות לחדר מיון. מינון עודף עלול להביא לירידה מוגזמת ברמת הסוכר בגוף (היפוגליקמיה) ולתסמינים כגון: סחרחורת, הזעה, רעד, כאבי ראש. יש לקחת מיד מזון או משקה עתיר סוכר. דרושים אמצעי חירום אם מופיעים התקפי עווית או איבוד הכרה.
מרידיאן (איידהו)
מרידיאן (באנגלית: Meridian) היא עיר במחוז אדה שבמדינת איידהו שבארצות הברית. זוהי העיר הגדולה ביותר באיידהו לאחר בויסי, בירת המדינה והעיר בה קצב גידול האוכלוסייה הוא המהיר ביותר מבין ערי איידהו, עם שיעור גידול אוכלוסייה של 81.5% מאז שנת 2000.
היסטוריה
העיר הוקמה ב-1891 על בסיס חוות אונווילר שמצפון למיקומה הנוכחי של העיר ונקראה אז "הנטר" (Hunter). שנתיים לאחר מכן התארגן במקום סניף של המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן, שקרא לעצמו מרידיאן בשל מיקומו על המרידיאן (קו האורך) של בויסי, ובהתאם שונה שם העיר. תעלת ההשקיה של המתיישבים, שנחפרה ב-1892, הפכה את האזור הצחיח לקהילה חקלאית יצרנית שהתאגדה ב-1902 וב-1903 קיבלה מעמד של עיר.
למתיישבים הראשונים שהגיעו לאזור לא היה ידע בהשקיה באמצעות תעלות. הם הגיעו מאזורים בהם מי הגשמים סיפקו את כל הצרכים לשתייה ולחקלאות. עד מהרה היה צורך דחוף ליצור מערכת השקיה. כריית תעלות ההשקיה הייתה עבודה מפרכת. שעות רבות של עבודה באתים קדמו לשיטות חדישות יותר, אך עבודה זו הייתה עדיין משימה יומיומית לעוסקים בחקלאות. רבים ממתיישבים ראשונים אלו שבו לאזורים ברוכי הגשמים מאחר שלא יכלו לעמוד במשימה קשה זו. אלה שנותרו באיידהו היו החזקים שביניהם.
ב-1893 היה מיקומה המקורי של מרידיאן על אדמה שהוענקה על ידי הממשלה לאליזה אן זנגר. בן זוגה, כריסטיאן, קיבל את החלקה וקרא לה מרידיאן. המתיישבים הראשונים, רבים מהם קרובי משפחה, עזבו את בתיהם במיזורי ונדדו מערבה, בין אם על ידי נסיעה בקרונות והן בנסיעה ברכבת. הם ייסדו מוסדות מקומיים זמן קצר לאחר הגעתם ויישבו את חלקות האדמה שקיבלו. במילים אחרות הם נדדו למרידיאן כקהילה.
ב-1908 גויס סכום של 4,000 דולר ומרידיאן חוברה לרשת מסילות הברזל. המסילה הגיעה עד למרכז היישוב. ב-1912 נבנו תחנת הרכבת ובניין תחנת הכוח המקומית הקטנה ומסילת הברזל הוארכה עד לנמפה. ב-1928 נכנסה החברה שהחזיקה את הקו לפשיטת רגל לאחר שבמשך 20 שנה סיפקה שירותי תעבורה ליישובים סביב למרידיאן. ב-1900 נפתחה שלוחת הרכבת של חברת יוניון פסיפיק וכיום היא מפועלת על ידי חברת הרכבת של עמק בויסי. חברות תעשייתיות רבות ממשיכות להעביר באמצעותה מטענים מענפי היערנות, החקלאות והתעשיות הכימיות.
ימי השיא של השפל הגדול היוו דווקא תקופת הצלחה עבור אנשי תעשיית החלב המקומית כאשר המחלבה השיתופית של המחוזית החלה לפעול ב-1929. המחלבה ביצעה בדיקות איכות לחלב של חברי הקואופרטיב, אפשרה להם לשלם את מסיהם וסיפקה מזון למשפחותיהם. חברים אחרים בקהילה הובילו את החלב שייצרו למחלבה והועסקו על ידה בייצור חמאה.
המחלבה פעלה שבעה ימים בשבוע במשך 40 שנה ובתקופה זו היא הורחבה ושופרה. בשנות פעולה האחרונות ייצרה המחלבה גם מזון לתינוקות.
בריי-צ'רוויניה
בריי-צ'רוויניה (איטלקית: Breuil-Cervinia; צרפתית וגם פרנקו-פרובנסאלית: Breuil) היא עיירה ואתר סקי במחוז ואל ד'אוסטה שבצפון־מערב איטליה. העיירה היא פרציונה (תת-יחידה מוניציפלית) של הקומונה ואלטורננש המצויה כ־6 קילומטרים מדרום לה.
טופונומיה
שם העיירה מורכב משני שמותיה בצרפתית ובאיטלקית. מקורו של השם Breuil הוא צרפתי. זהו שם נפוץ בחבל ואל ד'אוסטה ומשמעותו בדיאלקט המקומי היא "טרסה אלפינית ביצתית". השם צ'רוויניה מזכיר את צ'רווינו - שמו האיטלקי של הר המטרהורן הסמוך, וניתן למקום בתקופת השלטון הפשיסטי באיטליה.
היסטוריה
התיירות בעיירה החלה להתפתח בסוף המאה ה-19 כשמטפסי הרים הגיעו אל המקום והשתמשו בו כבסיס לניסיונות ההעפלה לפסגת המטרהורן והפסגות שסביבו. עם תחילת תיירות הסקי, בתחילת המאה ה-20, הפכו מדרונות ההרים שמעל העיירה ליעד לתיירי סקי. ב-1934 הקימו יזמים פיימונטזים את חברת צ'רווינו במטרה להפוך את העיירה ליעד תיירותי מרכזי הכולל מעליות סקי. ב-1936 נחנך הרכבל הראשון לאתר פלה מייזון (Plan Maison) שהגיע לגובה של 2,555 מטר מעל פני הים. ב-1939 הקימה חברה אחרת רכבל מפלה מייזון לאתר פלאטו רוסה המצוי על הגבול עם שווייץ בגובה של 3,480 מטר. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, התחדש העניין באתר ובמשך השנים נוספו בו קווי רכבל וקווים הישנים הוחלפו במודרניים יותר. ב-1991 נבנה הרכבל הנוכחי לפלאטו רוסה הכולל שני קרונות בעלי קיבולת של 140 איש כל אחד. מתחילת המאה ה-21 החלה החברה המפעילה את האתר לסבול מקשיים כלכליים ניכרים. ב-2008 מכרה משפחת קרווטו, בעלת השליטה בחברה, כ-70% ממניות החברה לרשויות המחוז ואל ד'אוסטה ויתרת האחזקות בחברה נותרו בידי משקיעים פרטיים.
גאוגרפיה
צ'רוויניה נמצאת בגובה של 2,006 מטר מעל פני הים, לרגלי מורדו הדרומי של הר המטרהורן (באיטלקית: מונטה צ'רווינו, בצרפתית: מון סרוון), בעמק המוקף בהרי קרחון יבשתי. היא חולקת את אזור הסקי שלה עם אתר הסקי השווייצרי, צרמט, הנמצא מצדו הצפוני של המטרהורן. הרכס המחבר את שני אתרי הסקי הוא פלאטו רוסה (Plateau Rosa). חלק ממסלולי הסקי ארוכים מאוד. אורכו של המסלול הארוך ביותר הוא 22 ק"מ והוא מתחיל בקליין מטרהורן (באיטלקית: פיקולו צ'רווינו) שבשווייץ ומגיע עד ואלטורננש שבאיטליה.
בעמק בו נמצאת העיירה וגם בעיירה עצמה, זורם המרמורה - פלג של הנהר דורה בלטאה. אחד ממקורות המרמורה הוא לאגו גוייה (Lago Goillet), אגם מלאכותי הנמצא כ-2.3 ק"מ ממזרח לעיירה, בגובה 2,516 מטר.
אקלים
כאחד מאתרי הסקי הגבוהים באירופה, הטמפרטורות השוררות בעיירה הן בדרך כלל נמוכות ביחס ליישובים האחרים בסביבה ויורד בה שלג לעיתים תכופות בחורף ובאביב. באתר הסקי שנמצא על הקרחון היבשתי פלאטו רוסה שוררים תנאי גלישה לאורך רוב השנה. בחודשי החורף הטמפרטורה הממוצעת היא (5-) עד (10-) מעלות צלזיוס ובקיץ 8–10 מעלות צלזיוס. טמפרטורות אלו גורמות בדרך כלל לשלג להישמר במצב טוב. לפי שיטת קפן בבריי-צ'רוויניה שורר אקלים תת-ארקטי.
אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג
אוטו השני, מרקיז ברנדנבורג (בגרמנית: Otto II., Markgraf von Brandenburg; 1147 - 4 ביולי 1205) היה מרקיז ברנדנבורג בין השנים 1184–1205.
ביוגרפיה
אוטו נולד בשנת 1147, לאוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג ויודיטה מפולין, בתו של בולסלאב השלישי, דוכס פולין.
בשנת 1184 מת אביו אוטו הראשון, מרקיז ברנדנבורג, ואוטו עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו שיפר אוטו את ההגנה של המדינה, והשתדל כמה שיותר ליישבה. אוטו ניהל מלחמות כנגד הסלאבים, וכנגד קנוט השישי, מלך דנמרק. בחורף 1198–1199 נכבשה פומרניה על ידי הדנים, שבזזו אותה והשאירו אחריהם הרס רב. במהלך הסכסוך על כתר הקיסרות, תמך אוטו בפיליפ משוואביה, מלך גרמניה כנגד אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-4 ביולי 1205 מת אוטו השני, ואחיו אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג עלה לשלטון במקומו.
סטיבן ג'יי גולד
סטיבן ג'יי גוּלד (באנגלית: Stephen Jay Gould; 10 בספטמבר 1941 – 20 במאי 2002) היה פלאונטולוג יהודי-אמריקאי, וכן ביולוג אבולוציוני, היסטוריון של המדע ומחברם של ספרי מדע ומדע פופולרי רבים.
קריירה
גולד שימש כפרופסור לגאולוגיה, זואולוגיה ולהיסטוריה של המדע באוניברסיטת הרווארד, ואת מרבית עבודתו המדעית עשה במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק.
גולד היה אחד הפופולריזטורים החשובים של מדעי החיים, ופרסם סדרת ספרים, רובם אסופות של מאמרים שהופיעו במגזין "Natural History", תחת הכותרת "השקפה זו של החיים". כתיבתו הפופולרית עוסקת בדרך כלל בנושא האבולוציה, תוך הגנה על הבסיס היסודי של תורתו של צ'ארלס דרווין, אל מול חסידי הבריאתנות. כתיבתו קולחת, ולרוב מביאה דוגמאות מאוצר רחב של ידע בתחומים שונים, מהיסטוריה ועד בייסבול.
גולד היה הומניסט והקדיש חלק ניכר מזמנו ומעיסוקו האינטלקטואלי לסתירתן של תאוריות המבדילות בין גזעים שונים ובין אנשים ממוצא אתני שונה על בסיס גנטי כביכול, תאוריות אותן כינה "דטרמיניזם ביולוגי". כהומניסט, ראה את תפקידו כפופולריזטור של מדעי הטבע כשליחות, ומילא תפקיד זה במסירות על אף מחלת הסרטן שבה חלה.
תרומתו העיקרית למדע היא תאוריית "שיווי המשקל המקוטע" שפיתח בשלב מוקדם של הקריירה שלו יחד עם ניילס אלדריג'. לפי תאוריה זו מינים נמצאים במשך מיליוני שנים בשיווי משקל עם סביבתם ולכן כמעט ואינם משתנים, אך בעת אירועי ספציאציה הם עשויים להשתנות ולהתפתח למינים חדשים בקצב מהיר יחסית (אלפי או עשרות אלפי שנים "בלבד"). התאוריה נועדה להסביר תופעות שונות בממצאי המאובנים, ותרומתה חשובה בכל הקשור לקצב האמיתי שבו מתרחשים שינויים אבולוציוניים. עם מתנגדיו החשובים בנקודה זו נמנה ריצ'רד דוקינס.
תרומה נוספת שלו היא שותפותו (עם ריצ'רד לוונטין) לניסוח תיאוריית הספנדרל הביולוגי, לפיה איברים רבים בגופיהם של בעלי חיים התפתחו כי שיפרו תפקוד מסוים, ולאחר מכן "התלבש" עליהם שימוש נוסף - שבהדרגה הפך לשימוש העיקרי.
ספריו בעברית
בסוגריים - שנת המקור.
כל הספרים, למעט הראשון, יצאו לאור בהוצאת זמורה-ביתן-דביר.
פול גז (מגזין)
פול גז הוא מגזין אינטרנט ישראלי בנושא אופנועים וקטנועים הפועל מאוגוסט 2002. האתר מפיק באופן עצמאי חלק ניכר מהחדשות, המבחנים והתכנים המופיעים בו, באמצעות מערכת מצומצמת של בוחנים, כתבים וצלמים.
האתר מתעדכן באופן-יום-יומי, כשהוא מכסה את התחום המוטורי הדו-גלגלי על כל רבדיו: החל מחדשות יום-יומיות מהמתרחש בארץ ובעולם בענף הדו-גלגלי, אופנועים חדשים שנחשפים, מבחני דרכים לאופנועים ולקטנועים, מבחנים השוואתיים, ספורט מוטורי מהארץ ומהעולם, ראיונות עם אנשי מפתח בתחום, מדריכים טכניים, וכתבות מגזין שונות על תחומים ענפים. המגזין מוכר על-ידי לשכת העיתונות הממשלתית כגוף תקשורת רשמי בישראל, ועיתונאיו מחזיקים בתעודת עיתונאי של לע"מ.
היסטוריה
תוך זמן קצר המגזין תפס תאוצה והחל לתפקד כמערכת עיתונאית לכל דבר ועניין, עם עורך ראשי, כותבי תוכן, צלמים ורכז מערכת. אל המערכת הצטרפו ככותבים אבי פרידמן שבעברו כתב טור במגזין מוטו, ואלון סקיאנו. כשנה אל תוך הפעילות של בולשיטדוטקום, השתנה השם ל'פול גז', כאשר הדומיין fullgaz.co.il נתרם לחברי בולשיטדוטקום על-ידי דויד מארק ורן ורדי – שהפעילו אתר אופנועי שטח בשם פול גז ואשר נסגר חודשים ספורים קודם לכן.
עם השנים הצטרפו כותבים חדשים ועזבו ותיקים, כשבין הכותבים הבולטים היו אביעד אברהמי, אייל פרדר, מוטי גלברט, עזרא יצחק, נעם יעקובסון, אסי ארנסון, אורי ארגמן, נמרוד ארמן ואסף זומר, וגם צלמים כמו טל זהר, שהיה גם למנכ"ל הראשון של האתר, וכן אסף רחמים, בני דויטש ואופק דנון. בין כותבי טורי האורח באתר היו ניר זמיר, טל שביט, רועי בן משה, אבי ששון, אלי פנגס ועוד.
תוכן וסגנון
מגזין פול גז דגל מאז ומתמיד בכתיבה בגובה העיניים – 'מרוכבים אל רוכבים'. כך, גם הסלוגן בשנים הראשונות היה 'מגזין מוטורי בגובה המשקף'.
תפוצה ושיתופי פעולה
מגזין פול גז נוכח בכל הרשתות החברתיות המובילות, בהן מופץ התוכן על בסיס קבוע. לאתר עמוד פייסבוק פעיל עם כ-43 אלף עוקבים, חשבון טוויטר פעיל, חשבון אינסטגרם, ערוץ טלגרם, וכן למעלה מ-6,000 מנויים ברשימות תפוצה בוואטסאפ המקבלים ישירות את כל התוכן שמתפרסם בפול גז.
התפוצה האינטרנטית של המגזין עומדת על בין 100 ל-120 אלף משתמשים ייחודיים בחודש ויותר. ע"פ מידע שפרסם האתר, גולשים בו כ-12 אלף גולשים ביממה. פרט לאתר עצמו, מתקיימים גם שיתופי פעולה אסטרטגיים עם גופי תקשורת נוספים: המגזין מספק תוכן דו-גלגלי למדור הרכב של ידיעות אחרונות ולמוסף הרכב התלת-שנתי של העיתון, ובנוסף משדר תוכן דו-גלגלי באופן קבוע בתוכנית 'עולם הרכב' של ערוץ ספורט 5. בנוסף, תוכני האתר מוטמעים באתר מחירון האופנועים של 'לוי יצחק' כחלק משת"פ תוכן בין שני הגופים, כשכתבות של פול גז מתפרסמות במחירון האופנועים המודפס של לוי יצחק.
קישורים חיצוניים
אתר האינטרנט של מגזין פול גז
פול גז ברשת החברתית פייסבוק
פול גז ברשת החברתית אינסטגרם
פול גז ברשת החברתית טוויטר
פול גז ברשת החברתית יוטיוב
ערוץ הטלגרם של פול גז
הוצאת אוניברסיטת קרוליינה הצפונית
הוצאת אוניברסיטת קרוליינה הצפונית (או בקיצור: UNC Press), שנוסדה בשנת 1922, היא הוצאה אוניברסיטאית השייכת מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית. ההוצאה יושבת בעיירה צ'אפל היל, היכן שממוקמת האוניברסיטה הראשית במערכת - אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. ההוצאה חברה באיגוד ההוצאות האוניברסיטאיות האמריקאיות (AU Presses).
היסטוריה
ההוצאה היא מוסד ללא כוונת רווח להוצאת ספרים וכתבי עת אקדמיים, וכן ספרי עיון לציבור הרחב, והיא ההוצאה האוניברסיטאית הראשונה שנוסדה בדרום ארצות הברית. ההוצאה מקדמת את המשימה המשולשת של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית – הוראה, מחקר, ושירות לציבור – באמצעות הוצאה לאור של ספרים וכתבי עת עם ביקורת עמיתים עבור סטודנטים, חוקרים, והציבור הרחב. היא נתמכת כספית על ידי קרוליינה הצפונית ועל ידי תורמים פרטיים ומוסדיים, אשר הקימו עבורה הקדש ציבורי.
ההוצאה הייתה הראשונה שפיתחה סדרה ארוכת־טווח של ספרים מאת ועל סינים־אמריקאים, החל מסוף שנות ה־20 של המאה ה־20. עשרות כרכים הופיעו בסדרה, כולל ספרו הראשון של ההיסטוריון ג'רלד הופואי פרנקלן, "הכושי החופשי בקרוליינה הצפונית, 1790–1860", שפורסם ב־1943. בשנות ה־70 הייתה ההוצאה בין הראשונות שהכירו במקצוע הבינתחומי המתהווה, לימודי נשים, ופרסמה יצירות ספרותיות והיסטוריות פמיניסטיות בולטות. הן לימודים אפרו-אמריקאים והן לימודי מגדר ונשים ממשיכים להיות אבני יסוד בקטלוג הפרסומים של הוצאת אוניברסיטת קרוליינה הצפונית. במאה ה־21, סייעה ההוצאה לטפח את התחום המתפתח לימודי אינדיאנים וילידים.
בשנים הראשונות לאחר ייסודה, הוציאה ההוצאה לאור אך ורק חיבורים עבור חוקרים ומאת חוקרים, בעיקר אלה מסגל האוניברסיטה של קרוליינה הצפונית עצמה. מאז התרחב הקטלוג ומכיל פרסומים מאת מחברים מרחבי העולם.
ההוצאה משתפת פעולה עם מוסדות תרבות וקבוצות ציבוריות אחרות, לרבות מכון אומוהונדרו להיסטוריה ותרבות אמריקאית מוקדמת, המרכז ללימודים תיעודיים באוניברסיטת דיוק, מרכז קלמנטס ללימודי דרום מערב ארצות הברית באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית ורשות הארכיונים וההיסטוריה של קרוליינה הצפונית.
בשנת 2006, הקימה ההוצאה חברת בת בשם Longleaf Services, אשר מספקת שירותי הפצה להוצאות ספרים אקדמיות אחרות.
פרסומי ההוצאה
נכון ל־2022, יובל המאה לייסוד ההוצאה, בקטלוג ההוצאה למעלה מ־6,000 ספרים, מתוכם למעלה מ־4,000 עודם בדפוס.
על המחברים הבולטים שפרסמו ספרים בהוצאה נמנים ההיסטוריונית גרדה לרנר, וחוקרי הספרות והסופרים קליאנת' ברוקס, פיליס ויטלי, ותומאס וולף, ורבים אחרים.
ההוצאה הפיקה סדרות מרובות כרכים של מקורות ראשוניים, כגון "מסמכי ג'ון מרשל", "מסמכי הגנרל נתנאל גרין", "מסמכי מתנגדי־העבדות השחורים", ו"כל כתבי קפטן ג'ון סמית'".
חיבורי יען בולטים שראו אור בהוצאה הם "האנציקלופדיה לתרבות הדרום", "האדריכלות של צפון קרוליינה", ו־"האנציקלופדיה של צפון קרוליינה".
יחסי בוליביה–רוסיה
יחסי בוליביה–רוסיה היא מערכת היחסים בין שתי המדינות, בוליביה ורוסיה. לרוסיה יש שגרירות בלה פאס, ולבוליביה שגרירות במוסקבה.
רקע כללי
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם בוליביה ב-18 באפריל 1945.
יחסים עכשוויים
עבור בוליביה ההתמקדות ביחסים עם רוסיה היא בעיקר כלכלית, בניגוד לעמדה פוליטית ואסטרטגית, כפי שמראה הסכם השקעה בשדות הגז הטבעי של בוליביה. נראה שהוא "עוזר לאמריקה הלטינית... [בזמן שהיא] מרחיבה את ההזדמנויות הכלכליות של אמריקה הלטינית, מגוונת את מערכות היחסים שלה ... זה בריא."
בספטמבר 2008 גזפרום, חברת האנרגיה הרוסית שהמדינה מחזיקה בה בשליטה, חתמה על הסכם בשווי 4.5 מיליארד דולר לחיפוש אחר גז בבוליביה. בדצמבר 2008 השקיעה רוסיה ארבעה מיליון דולר במחקר שעסק בתעשיית הגז הבוליביאנית, בתקווה לפתוח מרכז משותף ברוסיה-בוליביאנית לחקירת גז מתישהו בשנת 2009.
במרץ 2009 חתמו רוסיה ובוליביה על הסכם פרוטוקול שמטרתו לחזק את הדמוקרטיה בכל מדינה. בפברואר 2009 ביקר הנשיא אוו מוראלס במוסקבה. נסיעתו הייתה הראשונה אי פעם על ידי ראש מדינה בוליביאני לבירת רוסיה. במהלך הביקור חתמו שני המנהיגים על הסכם לחיזוק האנרגיה וקשרים צבאיים בין שתי המדינות בנוסף לחיזוק שיתוף הפעולה הנרקוטי. במאי 2009 אמר הנציג של בוליביה לענייני חוץ כי בוליביה תבצע רכישת נשק ותחבורה רב-מיליון דולרים מרוסיה במאבק להברחת וייצור סמים בבוליביה.
באוקטובר 2009 הודיע הנשיא אוו מוראלס על התוכניות להקמת מתקן תמיכה טכני לתיקון מטוסים רוסים בבוליביה שיוקם בבסיס לשעבר של ארצות הברית בסמוך לעיירה צ'ימור במרכז המדינה. ההשקעה הראשונית בבנייה מוערכת בכ-5 מיליון דולר ואורך המסלול הקיים יורחב בשלוש פעמים "כדי שיהיה ניתן לקלוט את המטוס המודרני ביותר."
יהודה בן שמואל אבן-עבאס
רבי יהודה בן-שמואל אבן-עבאס (משפחתו מכונה גם: אבן אבון) (הראשון) (פאס ד'תת"ס 1100-חלב ד'תתקכ"ז 1167) היה דיין ומשורר יהודי-מרוקאי.
ר' יהודה בן שמואל עבאס, נולד בפאס והיה שם לדיין ומשכיל נכבד בעיני הגויים והיהודים. את אשתו חנה, הוא פגש בבגדאד, והיא מתוארת על ידי בנה שמואל, כאישה משכילה הבקיאה ביהדות וקוראת וכותבת בעברית. שנים רבות לא היו לזוג ילדים, ולאחר תפילות נולד לה בנה היחיד, לו קראה שמואל, כמעשה הדמות המקראית חנה. בשלב מסוים נדד למזרח ובשנותיו האחרונות חי בארם צובא (חלב), ונפטר בעיר מוסול בעת שנפגש עם בנו סמואל (ראו להלן). ידועים לנו ממנו כעשרים פיוטים, כמה מהם נקלטו במחזור ארם צובא.
"עת שערי רצון להיפתח"
פיוטו הידוע ביותר הוא פיוט העקידה "עת שערי רצון להפתח", שזכה לתפוצה עצומה ונכנס לכל מנהגי יהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם. הפיוט נאמר על ידי יהודי עדות הספרדים ועדות המזרח בתפילת ראש השנה, לפני תקיעות השופר שבין תפילת שחרית לתפילת המוסף. הפיוט מספר את סיפור העקידה בהרחבה רבה, תוך עשיית שימוש במדרשי חז"ל הרבים שנכתבו אודותיה. יש קהילות הנוהגות לאמרו גם בתפילת נעילה של יום הכיפורים, ויש אף הנוהגות לאמרו עבור יולדת במהלך הלידה. האותיות הראשונות בכל מחרוזת בפיוט יוצרות אקרוסטיכון של שם המחבר: "עבאס יהודה שמואל".
יש האומרים שייתכן ויהודה בן-שמואל אבן-עבאס כתב את הפיוט בעקבות טרגדיה אישית שפקדה אותו: בנו סמואל אלמוגרבי (שמואל) התאסלם באזריביג'אן בשנת 1163, ולימים אף כתב ספר שנקרא "אפחאם אל-יהוד" ("השתקת היהודים"), שבו הוא מנסה להפריך ולערער טענות בסיסיות של חכמי היהדות. לא ידוע בוודאות האם הבן התאסלם עוד בימי חייו של אביו או רק לאחר מותו. יש הסוברים שהתאסלם עוד בימי חייו של אביו ואולי צערו זה של האב משוקע בתוך פיוט העקידה, הרווי כאב.
גרנד פרי סין
גרנד פרי סין הוא מרוץ מכוניות המתקיים אחת לשנה, כחלק מסבב תחרויות הפורמולה 1. המירוץ נערך במסלול הבינלאומי של שאנגחאי מאז שנת 2004. לואיס המילטון הוא הנהג בעל מספר הניצחונות הגבוה ביותר בסבב (6 ניצחונות) ומרצדס היא הקבוצה בעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר (6 ניצחונות)
היסטוריה
ממשלת סין ניסתה לקדם הצטרפות של המדנה לסבב הפורמולה 1 כבר במהלך שנות התשעים ולשם כך הקימה הממשלה את מסלול המרוצים הבינלאומי בעיר ג'וחאי הנמצאת במחוז גואנגדונג. המסלול נכלל בתכנון של סבב המרוצים בשנת 1999, אך המסלול לא עמד בדרישות של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) ולבסוף הוצא מהסבב. בשנת 2002 חתמה הממשלה הסינית על הסכם עם FIA לקיום שבעה מרוצים החל משנת 2004. כחלק מההכנות שבוצעו נבנה מסלול המרוצים הבינלאומי של שאנגחאי, שתוכנן על ידי הרמן טיקה. עלות בניית המסלול הסתכמה ב-240 מיליון דולר, המסלול היקר ביותר שנבנה עד אז. אורך המסלול הוא 5.451 קילומטר והוא נחשב לאחד המסלולים המאתגרים לנהיגה בשל שילוב הפניות הקיימות לאורכו.
רובנס באריקלו מקבוצת פרארי הוא המנצח הראשון בתולדות הגרנד פרי. בשנת 2006 ניצח בגרנד פרי מיכאל שומאכר, היה זה ניצחונו האחרון בקריירה.
בעקבות ההפסדים הגדולים שגם הגרנד פרי, נשקלה בשנת 2008 האפשרות מצד המארגנים לבטל את המשך המרוצים. בפברואר 2011 הוכרז על הארכת חוזה ההתקשרות עם הפורמולה 1 עד לעונת 2017, זאת לאחר שהנהלת FIA הסכימה להפתחה משמעותית בתשלום אותו נדרשה לשלם ממשלת סין תמורת הזכות לארח את המרוץ.
הגרנד פרי שהתקיים בעונת 2019 היה המרוץ ה-1,000 בתולדות האליפות.
התפרצות מגפת הקורונה הביאה לביטולו של המרוץ שתוכנן להתקיים במדינה בשעונת 2020. הקורונה המשיכה להשפיע והביאה לביטולו של המרוץ גם בשלוש השנים לאחר מכן. לקראת עונת 2024 שובץ המרוץ בלוח המרוצים.
בית ללא חוקים
בית ללא חוקים (באנגלית: The House of Yes) הוא סרט דרמה-קומדיה אמריקאי משנת 1997. השחקנית הראשית פארקר פוזי זכתה בעקבות משחקה בסרט בפרס מיוחד של השופטים בפסטיבל סאנדנס.
עלילה
מרטי (ג'וש המילטון), שב מניו יורק לבית אימו לכבוד חג ההודיה לאחר היעדרות של שנה. המשפחה חיה בסמיכות לביתם של משפחת קנדי בוושינגטון. מרטי מביא עמו את ארוסתו - לזלי (טורי ספלינג).
המפגש עם אימו (ז'נבייב בוז'ולד), אחיו הצעיר אנתוני (פרדי פרינז ג'וניור) ואחותו התאומה "ג'קי או" (פארקר פוזי) הוא טעון. אימו של מרטי אומרת לו שעליו לעזוב ללא שהות בגלל ג'קי שהייתה מאושפזת בבית חולים לחולי נפש. לג'קי או ולמרטי יש קשר מיוחד המתעלה על זה של תאומים רגילים. בני המשפחה דוברי שפות רבות, בעלי טעם מסוגנן, נגנים מוכשרים בפסנתר ובעלי אינטליגנציה מפותחת, ואילו לזלי היא פשוטה וקרתנית. ג'קי או מביעה את מורת רוחה מאירוסיו של אחיה ללזלי. מרטי טוען בפני ג'קי או כי הוא בחר לאהוב את לזלי, וכי יחסיהם מושתתים על אהבה מתוך בחירה ולא נכפתה עליו. כשעה לפני סעודת החג, סופה גורמת להפסקת חשמל והארוחה מתבטלת. לזלי מספרת כי מרטי והיא נפגשו במסיבה. במהלך הערב מתגלה כי ג'קי או ירתה במרטי ועקב כך אושפזה בכפייה.
בינתיים אנתוני עולה לחדרה של לזלי ומנסה לפתות אותה. לזלי המבוישת אומרת לו שהיא אינה יכולה להיענות לו מפני שהיא מאורסת לאחיו. אנתוני מגלה לה על הרומן של התאומים ולזלי שהולכת לחפש את מרטי רואה את שניהם יחדיו. לזלי ההמומה חוזרת לחדרה ואנתוני שמנחם אותה שוכב עימה. בבוקר הסופה נחלשת והאם מעירה את לזלי ומודיעה לה שעליה לעזוב את ביתה ולא, תספר למרטי כי שכבה עם אחיו. לזלי הנבוכה אינה מוכנה לוותר על מרטי ומטיחה בפניה כי היא יודעת ששני ילדיה עוסקים בגילוי עריות ואילו היא מכחישה וטוענת כי לעולם לא ניתן לדעת דבר. היא הולכת להעיר את ילדיה הישנים ורואה את ג'קי או מעורטלת למחצה וניכר כי היא יודעת על יחסיהם המיניים. היא נוטלת את האקדח מידיה של ג'קי או ומחביאה אותו במיכל הדחת השירותים. היא מעירה אותם ומודיעה כי לזלי בדרכה חזרה לניו יורק. לזלי מתחננת בפני מרטי שיחזור עימה. אנתוני מספר כי שכב עם לזלי והמפגש עומד על סף פיצוץ. ג'קי שהפסיקה לקחת את הכדורים שלה מפגינה חוסר אחיזה במציאות: היא טוענת כי אימם רצחה את אביהם וקברה אותו בחצר האחורית כדי שיישאר קרוב אליהם. מרטי אומר ללזלי כי ג'קי או מבולבלת, כי אביהם עזב את הבית ביום בו קנדי נורה ובחצר האחורית חפרו כדי להתקין מיזוג אוויר. לזלי מפצירה שוב במרטי כי יסלח לה וישוב עימה לניו יורק ומרטי מסכים. ג'קי או מוצאת את האקדח שאימה החביאה ומבקשת ממרטי לשחזר איתה את רצח קנדי בפעם האחרונה. מרטי מסכים וג'קי יורה. הסרט נגמר בנקודת מבטה של ג'קי שאומרת שמרטי נהרג וכי היא קברה אותו בחצר האחורית ליד אביהם.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות חיוביות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 64%, המבוססת על ידי 37 מבקרים, עם זאת, הסרט היה מועמד גם לפרס פטל הזהב.
קהילת יהודי אוהנוב
קהילת יהודי אוהנוב (באוקראינית: Угнів, אוהניב; בפולנית: Uhnów; ביידיש: היוונעוו/היבניב), שבמערב אוקראינה, היא קהילה עתיקת יומין. ישנן תעודות המורות על הימצאות יהודים באוהנוב עוד בשנת 1550. בעקבות גזרות ת"ח ות"ט הצטמצם מספר היהודים בעיירה, אך לקראת סוף המאה ה-18 התבססה הקהילה היהודית מחדש. במשך השנים חוותה הקהילה היהודית באוהנוב טלטלות, פרעות ומקרי אנטישמיות רבים שהגיעו לשיאם בשואה. בשנת 1942 חוסלה סופית הקהילה היהודית באוהנוב על ידי הנאצים.
ראשית הקהילה
הקהילה היהודית באוהנוב היא עתיקת יומין. במקורות היסטוריים אין פרטים רבים על אודותיה, אולם בזכות רבניה הידועים, מתברר כי לפחות במשך 350 שנה הייתה קהילה במקום. ייתכן שהקהילה עתיקה אף יותר. אחד מיוצאי אוהנוב מעיד שלפני מלחמת העולם השנייה ראה בבית העלמין באוהנוב מצבה על קברו של רב מפורסם שנפטר 400 שנה לפני כן.
החיים בעיירה
באוהנוב היו ארבעה בתי כנסיות. ה"קלויז" היה בית הכנסת הגדול של העיירה וגובהו היה 16 מטרים. פרט לבית הכנסת המפואר ובית המדרש, לא היו באוהנוב מוסדות ציבוריים או מוסדות תרבות אחרים. היהודים גרו במרכז העיירה והגויים בפרברים. הבתים בעיירה היו עשויים מעץ והגגות מפח, אולם העניים היו בונים את בתיהם מקש.
בעיירה שכן בית הספר של הממשלה ונזירות היו המורות בו. הבנים היהודים למדו בתלמוד תורה, "החיידר", והבנות בבית הספר הכללי. היה גם בית הספר בעיירה רווה-רוסקה הסמוכה, שהייתה גדולה יותר.
יחסי ידידות טובים שררו ברוב התקופות בין היהודים לבין שכניהם הגויים. היו ביניהם שיתופי פעולה וקשרי מסחר. מקורות הפרנסה של היהודים התרכזו בעיקר בעיירה עצמה, הם היו בעלי החנויות ואנשי מקצוע ומלאכה. בידי יהודים היו הרבה מעמדות המפתח במוסדות הציבוריים של העיירה כמו: מוסדות כספיים, נציגי סוכנויות הביטוח והגרלות ממשלתיות. כמו כן, יהודים נתמנו כחברי עירייה ופקידים גבוהים וכנציגי השלטון המרכזי במקום. בשלהי המאה ה-19 היה השלטון בעיירה בידי הנציג היהודי ר' ישראל שרובער. גם משרת ה"מעטריקל-פיהרער" (הממונה על ניהול הפנקסים ורשומי הנולדים, נפטרים ונישאים) באזור אוהנוב הייתה בידי יהודי.
במרוצת השנים החלה האוכלוסייה האוקראינית להתפתח, ולפתח את חיי תרבות, השכלה וקהילה, במסגרתה גם החלו במאמצים להשתלטות כלכלית על העיירה. ראשית צעדם הייתה הגשמת שאיפתם להצר את רגלי היהודים ולנשלם מן המסחר. הם פתחו את החנות האוקראינית הראשונה ובית מרזח, והחלו להחרים את המסחר היהודי. הם הגישו תביעה לבית המשפט של העיירה ושם טענו כי היער המקיף את העיר הוא רכושה הבלעדי של העדה הנוצרית. הסיבה לטענת השקר הזו היא מפני שרצו לשלול מן היהודים את זכותם במסחר העצים (שהיווה חלק מרכזי מאוד בפרנסתם). המשפט נערך בעצלתיים ונמשך שנים רבות. במהלכם כמה פעמים הפסידו היהודים בבית המשפט באוהנוב ובלמברג אך בבית המשפט הגבוה בווינה קיבלו את טענות היהודים, דבר שהביא בכל פעם לדיון חוזר בבית המשפט באוהנוב. לבסוף, התערבו ראשי השלטון בגליציה בעניין מאחר שהיו זקוקים לקולות היהודים בבחירות ובסופו של דבר נדונו מזימות האוקראינים לכישלון חרוץ. השנאה שפעפעה בעיירה בעקבות המשפט החלה להתגבר לממדים עצומים על ידי הסתת הגלח הרוסי רומאנובסקי. בעיצומה של תקופה זו, בשנת 1903 פרצו ביום אחד בעיירה 30 שרפות במקומות שונים בעיר. רחובות שלמים שהיו מאוכלסים ביהודים החלו לבעור. היהודים נמלטו. ברחובות הוכו יהודים רבים באכזריות. חנויות נהרסו ובתים נשרפו. לבסוף, הגיעה תגבורת של קצינים מרווה-רוסקה והם עצרו את ההמון.
דמויות מהעיירה
באוהנוב היו רבנים וגדולי תורה וחסידות רבים. מהבולטים שבהם - ר' פייביש מהיבניב, רבי יעקב משה, הרב שמלקא רוקח, הרב ד"ר מאיר מונק ור' ישראל היבנווער.
אוהנוב במלחמת העולם הראשונה
בשנת 1914 נכבשה אוהנוב על ידי הרוסים מידי האוסטרים. לאחר שנה, כבשוה חזרה האוסטרים-גרמנים. לפני שנסוגו, לקחו עמהם קבוצה של יהודים בני ערובה, כפי שעשו במקומות רבים נוספים. בין השבויים היו רבה של היבניב - רבי ישראל רוקח, השמש - ר' שלמה ועוד עשרה מיהודי המקום. הם נלקחו לרוסיה והוחזקו שם עד סיום המלחמה.
בתקופת המלחמה, פרצה מגפת כולרה בעירה. נאמר שסגולה לעצירת המגפה היא דאגה להבאתם לחופה של זוג עניים בבית העלמין, וכך עשו לשני זוגות. במשך המלחמה ניסו הפולנים לגייס את הבחורים היהודים לצבא הפולני. יהודים רבים עשו עצמם משוגעים כדי להיפטר מהצבא ויש על כך סיפורים רבים.
בשנת 1916 חזרו הגרמנים לעיירה ובהפגזותיהם נפלו כמה קרבנות יהודים וכמחצית מבתי העיירה נשרפו.
בשנת 1918, עם סיום המלחמה, נכללה אוהנוב בשטחים בהם ניתנה אוטונומיה ועצמאות לאוקראינים אשר היוו את רוב הגויים גם בעיירה זו. הם ציפו להצטרף לאוקראינים הרוסים, אולם הפולנים לא הסכימו להחלטה זו ורדפו את האוקראינים במטרה לצרפם תחת שלטונם. אף על פי שהיהודים לא התערבו במלחמה שבין שני הלאומים, אלא הסתתרו בבתיהם, הם היו נרדפים מצד שני הצדדים הכובשים וסבלו רבות. לאחר חצי שנה, התבסס שלטון הפולנים באזור והיבניב בתוכו והיו לחלק אינטגרלי מפולין.
הציונות והנוער
היו כמה מפלגות מרכזיות: "גורדוניה" - ציונות סוציאליסטית. "ציונים כלליים" - שכללה את הנוער האינטלקטואלי. "הבונד" - מפלגה סוציאליסטת לא ציונית. פעלה גם "תנועת המזרחי". "אחווה" - היה ארגון הנוער של ה"ציונים הכללים". הנוער היה נפגש בלילות, בעיקר בערבי שבת ומדבר על ציונות. כשמישהו היה נוסע לארץ ישראל היו עושים מסיבה.
בין שתי מלחמות עולם
בטבת תר"ץ, ביום שני בלילה, נכנסו בריונים ל"בעלזער-קלויז", ניפצו את החלונות ופתחו את ארון הקודש. הם הוציאו ממנו ספר תורה וקרעו אותו לשניים, שפכו נפט על ספר התורה הקרוע ושרפו אותו. הם גם שפכו נפט על ארון הקודש, ככל הנראה בניסיון להצית אותו אך הופרעו באמצע וברחו. ביום שלישי בבוקר, כאשר הגיע ר' אלי השמש לקלויז הבחין בשמשות המנופצות. הוא הבחין בפינה אחת בגמרות קרועות ומיד הבין שדבר נורא קרה. הוא רץ לארון הקודש, שם ראה שהמנעול הורד וכי מורגש ריח של נפט ושריפה. הוא הזעיק את יהודי העיירה והם התייצבו כולם. רב העיירה הכריז על שלושה ימי צום וכל אנשי העיירה צמו בחמישי שני וחמישי שלאחר המקרה. החשודים במעשה הם הטטרים שהיו ידועים בפראותם ובשנאתם ליהודים. בתקופה האוסטרית, הממשל התייחס בחומרה רבה למעשים מעין אלו, ואילו בשנים אלו השתוללו הטטרים מדי לילה ברחובות ובצעו מעשי בריונות. כמעט ולא חלף שבוע בו לא הודיעו כי בבתי יהודים נופצו שמשות או שהוכו יהודים ברחוב. רק שנה קודם לכן נרצחה בהיבניב משפחה יהודית שלמה - משפחת מרדכי האנץ.
באייר תר"ץ היה גל שריפות בעיירה. במשך שבוע, יום אחר יום, פרצו שריפות בעיירה ובשל מחסור במים וחוסר התארגנות של ראשי העיירה, היה קשה מאוד להשתלט עליהן. אנשים איבדו לא רק את פרנסותיהם הדלות ושארית עמלם, אלא גם את קורת גגם. בסיומו של הגל, נותרו 30 משפחות יהודיות ללא קורת גג. הוקם בעיירה ועד עזרה לקרבנות השרפות והנפגעים התאכסנו לבינתיים אצל מכרים ובבית המדרש.
לאורך כל התקופה המצב הכלכלי היה קשה מנשוא וקופת הגמ"ח בהיבניב התקשתה לעזור לכולם. בעיתון "דער נייער מארגען" מ-19 ביוני 1933, גיליון 37, נאמר כי בשל המצב הכלכלי הקשה, בתיהם של יותר ממאה משפחות נשארו החורף בלי הסקה. חלק גדול מענפי הפרנסה התמוטטו. ענף התבואה התמוטט לחלוטין בשל חוק ההקפאה שקבע שאיכר יכול להחזיר את הכסף רק לאחר שלוש שנים. גם אצל בעלי החנויות המצב קשה משום שמתנהלת תעמולה נגד קנייה אצל יהודים וגם מפני שרבים מעדיפים את החנויות הקופארטיביות שנפתחו אז. גם בעלי המקצוע, הסנדלרים והנגרים הלכו בטל ולא מצאו תעסוקה. המוסד היחידי אשר עדיין נחלץ לעזרה הוא קופת גמילות החסד. מן הדו"ח שנמסר עולה כי מעל מאתיים משפחות נהנו מן הקופה.
ב-2 באפריל 1933 נערכה בבית הכנסת הגדול באוהנוב אספת מחאה נגד הצעדים האיומים של גרמניה כלפי היהודים. באספה נשא ר' אברהם האן הרצאה ארוכה אודות מצבם הטראגי של היהודים בגרמניה.
קורות הקהילה בזמן השואה
מספרת סערל (סוניה) ז'צינסקי, מבנות העיירה:
כבר בימים הראשונים לשלטון הגרמנים נכלאו היהודים בבית הכנסת הגדול, באחד הקלויזים ובבית המדרש. שבוע לאחר הכליאה, הלשינו אוקראינים על שבעה גברים ואשה אחת ששיתפו פעולה עם הסובייטים והם הוצאו להורג. במשך הזמן שהיו כלואים, חלו רבים והתפשטה מגפת טיפוס. לאחר שלושה שבועות, שוחררו הכלואים לבתיהם, והגרמנים הורו להקים יודנראט ומשטרה יהודית. היודנראט נתבע לספק באורח סדיר גברים לעבודת כפייה. פעמים אחדות אף תבעו הגרמנים מן היהודים מתנות, כסף ותכשיטים. הגברים הועסקו בסבלות בתחנת הרכבת, וכן בעבודה חקלאית; ואילו הנשים היו משרתות את האוקראינים והגרמנים.
בנובמבר 1941 ציוו הגרמנים על היודנראט לספק 80 גברים לעבודה ברווה-רוסקה. משנפוצה הידיעה, ברחו והתחבאו צעירים רבים אצל מכרים נוצרים, במקומות העבודה או מחוץ לעיר. בלילה עברו שוטרים אוקראינים בליווי איש היודנראט מבית לבית ואספו את הרשומים לשילוח אך עלה בידיהם לאסוף 40 גברים בלבד. הם שולחו לרווה-רוסקה, משם הובאו במשאיות לתחנת האיסוף בלבוב ושולחו למחנות עבודה שונים. חלק מבני העיירה הוכרחו להתגייס לצבא הפולני או הרוסי. מספר יהושוע אורטנר :
ביולי 1942 שולחו יהודים נוספים לגטו בעיר רווה-רוסקה. שאר יהודי אוהנוב נשלחו לשם באוקטובר 1942 (חג הסוכות תש"ג) והישוב היהודי באוהנוב חוסל.
קורות הקהילה לאחר השואה
לאחר השואה היו ניצולים מהקהילה באוהנוב שהתרכזו בלבוב. מהעיירה היהודית עצמה לא נותר דבר. אפילו בית הקברות היהודי נהרס ושמואל כ"ץ, יהודי ששב לעיירה לאחר המלחמה מספר שראה מדרכות שרוצפו ממצבות בית העלמין היהודי . בית הכנסת הגדול של העיירה הפך לבית ספר; ובחלקו האחורי ששימש לעזרת נשים פתח תושב פולני נפחייה. מספר אשר קלינשפיז, יוצא אוהנוב:
שני בחורים, נכדים של אנשל קייזר ששם משפחתם היה גינזבורג הצליחו להסתתר במשך כל תקופת המלחמה מפני הגרמנים. יש שתי גרסאות בנוגע לסופם. גרסה אחת היא שכאשר הסתיימה המלחמה יצאו הם מהמחבוא והרגו אותם האוקראינים. גרסה אחרת מספרת כי יומיים לפני השחרור אוקראינים הלשינו עליהם לגרמנים ואלו הרגו אותם.
הנצחת הקהילה
מספר שנים לאחר השואה, יוצא העיירה ניצול השואה ר' נתן אורטנר כתב ספר זיכרון לקהילת יהודי אוהנוב והסביבה והקים יחד עם ניצולים נוספים מהעיירה את "אגודת יהודי אוהנוב".
דב הוז
דב הוז (19 בספטמבר 1894 – 29 בדצמבר 1940) היה מראשי תנועת העבודה, ממייסדי ארגון "ההגנה" ומחלוצי הטיס העברי בארץ ישראל.
ביוגרפיה
הוז נולד בעיר אורשה (Орша) שבפלך מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ויטבסק בבלארוס) לברוך ושרה, ובאלול תרס"ו, ספטמבר 1906, הגיעה משפחתו ליפו. אביו ברוך שהיה מחנך במקצועו החל ללמד בבאר טוביה ואילו אמו שרה פתחה את ביתה ביפו ועשתה אותו "פנסיון שרה הוז", אשר שימש כמקום מגורים לאחדים מתלמידי גמנסיה הרצליה, אשר נשלחו על ידי משפחותיהן הציוניות ללמוד בא"י. יותר מאוחר קיבל אביו משרת הוראה בבית ספר תחכמוני.
בעת שהגיעה המשפחה לארץ ישראל, הוז, אז בן 12, נרשם לגימנסיה העברית "הרצליה", והיה בוגר המחזור הראשון של הגימנסיה. החל משנת 1909 היה חלק מחבורה שארגנה את השמירה על העיר תל אביב. לחבורה זו שכונתה "ארבעת הגיסים" השתייכו גם: שאול אביגור, אליהו גולומב ומשה שרת.
בין השנים 1913–1914 עבד כפועל בקבוצת דגניה (לימים דגניה א'). במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא העות'מאני, נשלח לבית הספר לקצינים באיסטנבול, סיים את הקורס ושירת כקצין. במהלך הלחימה שהה בדמשק שם פגש את אביו, שבא לבקרו. לאחר אותה פגישה נפטר אביו בדרכו חזרה הביתה. הוז קיבל חופשת אבל אך לא שב ממנה אל יחידתו ובחר לפעול בקרב היישוב היהודי בארץ. על מעשהו זה נידון למוות. הוז נמלט שוב, בתחילה לתל אביב הנטושה ואחר כך לדרום הארץ, שכבר נכבש על ידי הבריטים, וכך ניצל מעונשו. היה ממארגני ההתנדבות לגדוד הארצישראלי.
בשנים 1920 עד 1930 היה חבר הוועד המרכזי של ההגנה. בשנים 1931 עד 1940 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה. במהלך תקופה זו היה אחד מראשי תנועת העבודה, נשלח כציר לקונגרס הציוני, והיה חלק מהקבוצה שהקימה את מפלגת אחדות העבודה. בשנת 1935 התמנה לתפקיד סגן ראש עיריית תל אביב ולאחר מכן היה ראש המחלקה המדינית בהסתדרות. יחד עם יצחק בן-יעקב, הקים הוז וניהל את חברת "אווירון", שמטרתה הייתה להקים תעופה עברית בארץ ישראל, בעיקר לצורכי ביטחון, על ידי הכשרת טייסים, הקמת קווי תעופה בארץ ומחוץ לה. חברה זו שימשה כיסוי ל"שירות האוויר" של ההגנה.
בתו, תמר, נישאה למשה גדרון.
תאונת הדרכים
הוז נהרג בתאונת דרכים ב-29 בדצמבר 1940 בשעה 11:30 לערך, בכביש חיפה-תל אביב ("הישן") בדרכו חזרה מהצפון, בו ביקר את מ"ג אסירי ההגנה בכלא עכו לפני יציאתו לשליחות בלונדון, ולאחר מכן נכנס לקיבוץ גינוסר ואסף משם את אשתו רבקה שרתוק-הוז (בת 45, אחותו של משה שרת), ואת בת אחותו אורה בורודובסקי (בת 12). עוד במכונית היו בתו תרצה הוז (בת 17); גיסתו צִבְיה שרתוק (בת 37, אשת יהודה שרת); אחותו חוה בורודובסקי, וכן שותפו לרעיון ולחברה, יצחק בן-יעקב. דב הוז, שהיה הנהג, איבד את השליטה על ההגה. הרכב סטה לתעלה בצד הדרך ונחבט בעוצמה בקיר בטון של גשר שהיה במקום. דב הוז, צביה שרתוק ויצחק בן-יעקב נהרגו במקום. רבקה שרתוק-הוז, תרצה הוז, חוה בורודובסקי ובתה אורה פונו לבית החולים, אך מלבד חוה, שנפצעה קשה אך החלימה מפצעיה, מתו כולן כעבור שעה. במקום התאונה, ליד צומת פרדסיה, הוקמה בשנת 1950 אנדרטה לזכר הנספים.
יחסי ארצות הברית–גיאנה
יחסי ארצות הברית–גיאנה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הקואופרטיבית של גיאנה לארצות הברית.
היסטוריה
המדיניות האמריקנית כלפי גיאנה מבקשת לפתח מוסדות, חוקים ומנהלים פוליטיים דמוקרטיים חזקים ובר קיימא; לתמוך בצמיחה ופיתוח כלכלי; ולקדם בה יציבות וביטחון. במהלך שנותיו האחרונים של ממשלו, הנשיא הגיאני דזמונד הויט ביקש לשפר את היחסים עם ארצות הברית כחלק מההחלטה להניע את ארצו לעבר אי-הזדהות פוליטית אמיתית. היחסים שופרו גם על ידי מאמציו של הויט לכבד את זכויות האדם, הוזמנו משקיפים בינלאומיים לבחירות 1992 ונעשתה רפורמת בחוקי הבחירות. ארצות הברית גם בירכה על הרפורמה והמאמצים הכלכליים של ממשלת הויט, אשר עוררו השקעה וצמיחה. הבחירות הדמוקרטיות ב-1992 והאישור המחודש של גיאנה על מדיניות כלכלית תקינה וכבוד לזכויות האדם הועילו ליחסים בין המדינות. תחת מספר ממשלות רצופות של המפלגה העממית הפרוגריסבית, הידועה בתור PPP, ארצות הברית וגיאנה המשיכו בשיפור היחסים. הנשיא צ'די ג'גן היה מחויב לדמוקרטיה, אימץ מדיניות שוק חופשי יותר ודאג לפיתוח בר-קיימא לגיאנה. הנשיא בהרט ג'גדאו ממשיך במסלול זה, וארצות הברית מקיימת יחסים חיוביים עם הממשלה הנוכחית.
במאמץ להילחם בהתפשטות האיידס בגיאנה המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן האמריקניים (CDC) פתחו משרד בשגרירות ארצות הברית בשנת 2002. בינואר 2003, הרפובליקה השיתופית של גיאנה נבחרה כאחת משתי מדינות בלבד בחצי הכדור המערבי שנכללו בתוכנית החירום של הנשיא בוש להקלה באיידס. סוכנות CDC, בתיאום עם הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), מנהלת תוכנית של 5 מיליוני דולרים לחינוך, מניעה וטיפול באנשים הנגועים במחלה.
אקטיביזם פוליטי בתוך גיאנה
קיימת מפלגה פוליטית פעילה לצד תנועה אזרחית בגיאנה הדוגלת בקשרים עמוקים יותר בין ארצות הברית לגיאנה, המבקשת להפוך אותה לשטח אמריקני או להיכנס לקהילייה שלה בדומה לפוארטו ריקו. אפילו מדינה אפשרית נוסחה כמטרה סופית. לאור, בין היתר, ההגירה הגיאנית לארצות הברית והקשרים ההדוקים שצמחו מההגירה הזו מבחינה חברתית וכלכלית הוקמה נוכחות אינטרנטית רשמית, והיא פועלת מזה מספר שנים ומספקת מידע מפורט אודות הגירה ועובדות אחרות הנוגעות למדינה הגיאנית הנוכחית.
אוטביו
אוטביו אדמילסון דה סילבה מונטירו (בפורטוגזית: Otávio Edmilson da Silva Monteiro; נולד ב-9 בפברואר 1995), הידוע בכינויו אוטביו (בפורטוגזית: Otávio או Otavinho) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הקשר או הקיצוני בפורטו ובנבחרת פורטוגל.
אוטאביו, שנולד וגדל בברזיל, ייצג את נבחרות ברזיל עד גיל 20, אך מאוחר יותר העדיף לייצג את נבחרת פורטוגל.
אינטרנסיונל
אוטביו החל את הקריירה באינטרנסיונל לאחר שהצטרף לאקדמיה של מועדון פורטו אלגרה בגיל 15. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית רק שנתיים לאחר מכן, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בתיקו 0–0 מול סנטוס ב-15 ביולי. שער הליגה הראשון שלו הגיע ב-8 ביוני 2013 בתיקו 2–2 מול קרוזיירו.