cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולטר גייקי
ביוגרפיה
בשל חוסר תחושת הצבע שלו, גייקי לא הצליח לצייר בצבעי שמן, אבל שרטט בדיו, באמינות רבה את הסצנות והדמויות של חיי המעמד הנמוך הסקוטי בעיר הולדתו. סדרה של תחריטים שלו מציגים מהיימנות גבוהה מאוד, של תחריטים שפורסמו על ידו בשנים 1829–1831 ואוסף של שמונים ואחד מהם פורסם מחדש לאחר מותו ב-1841, עם הקדמה ביוגרפית מאת סר תומאס דיק לאודר, בארט.
דאנקן מקמילן תיאר אותו כמי שמייצר "תמונות שהן קיצוניות לחלוטין על טבעו של כבוד האדם."
הוא מת ב-1 באוגוסט 1837 ונקבר בקבר לא מסומן ב-Greyfriars Kirkyard באדינבורו, אולם הוקמה אנדרטה לזכרו על חומת הגבול המערבי בשנת 1996.
ישי דוידי
ישי דוידי (נולד ב-3 בפברואר 1962) הוא איש עסקים ומשקיע ישראלי. דוידי הוא מייסד, יו"ר ומנכ"ל קרן ההשקעות הפרטית פימי (FIMI). במשך עשר שנים ברציפות נכלל דוידי ברשימת 100 האנשים המשפיעים בכלכלה הישראלית. הוא אחד מן האנשים העשירים בישראל והונו האישי מוערך ב-1.3 מיליארד דולר, לפי דירוגים בעיתונים פורבס ודה-מרקר.
ביוגרפיה
דוידי נולד וגדל ברמת השרון, בשכונת רסקו. אביו היה אדריכל וצייר חובב. מגיל צעיר עבד בעבודות כפיים שונות, כגון זיפות גגות וגינון, ובתיכון החל להתעניין בשוק ההון ולסחור במניות בסכומים קטנים. בתקופת התיכון היה גם ספורטאי מצטיין, עסק בציור והדריך בתנועת הנוער המחנות העולים. שירת בצה"ל כלוחם וקצין בסיירת מטכ"ל, ונלחם במלחמת לבנון הראשונה. לאחר השחרור מן הצבא למד תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב אותו סיים בהצטיינות, ותואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כחבר הנהלה בעמותת "עלם" למען נוער בסיכון והוא תורם למוסדות רפואיים, לארגונים המסייעים לילדים נזקקים ולמיזמי תרבות שונים. הוא חובב אמנות ועוסק בספורט.
דוידי נמנע במכוון מהשקעה בגופי תקשורת בישראל.
ב-2013 הוענק לדוידי פרס מטעם ליגת הידידות אמריקה-ישראל (AIFL) על תרומתו המשמעותית לחיזוק היחסים הכלכליים בין ישראל לארצות הברית. ב-2015 קיבל ישי דוידי את אות BDO למצוינות על תרומתו לחיזוק הכלכלה במדינת ישראל.
בשנת 2019, היה דוידי אחד מתוך 34 אנשי עסקים ישראלים מובילים בתחומם שחתמו על עצומה הקוראת לקואליציה המתהווה להימנע מחקיקה שתפגע באיזון הרשויות בישראל.
דוידי מתגורר בהוד השרון, נשוי לשירה ולהם שלוש בנות.
ראשית פעילותו העסקית
עם סיום לימודיו האקדמיים שימש דוידי כמנהל וכמנכ"ל במספר חברות. עבודתו הראשונה בתום לימודיו הייתה בחברת ייעוץ עסקי, ולאחר שייעץ לתשלובת הבנייה של הקיבוץ הארצי, שהייתה שקועה בהפסדים, הוצע לו לכהן כמנכ"להּ. בין השנים 1991–1993 שימש כמנכ"ל חברת "זר תעשיות עתירות ידע" העוסקת בתחום הדיאגנוסטיקה הרפואית. ב-1993 נענה להצעת איש העסקים והנדבן האמריקני סנפורד (זלמן) ברנסטין לכהן מנכ"ל קרן הון סיכון קטנה שהקים. הקרן, קרן תקווה, זכתה להצלחה גדולה בעיקר בזכות השקעה אחת, בחברת השבבים גלילאו. בשנת 1996 פרש מהקרן וייסד את קרן ההשקעות הפרטיות הראשונה בישראל, קרן פימי. הקרן החדשה התמקדה בהשקעה בחברות בוגרות תוך מעורבות בניהולן. דוידי מצא שקרן מסוג זה תמצה את עניינו בניהול, בניגוד לקרן הון סיכון שבה עיקר הפעילות הוא באיתור השקעות בשלבים מוקדמים.
קרן פימי
קרן פימי שדוידי הקים בשנת 1996 היא קרן ההשקעות הפרטית הגדולה בישראל עם הון של מעל 6 מיליארד דולר, המתמחה ברכישת שליטה בחברות. הקרן שותפה מלאה לתהליך השבחה ריאלי של החברות בהן השקיעה. בעת הקמתה, ושנים רבות לאחר מכן, הייתה פימי קרן ההשקעות הפרטיות היחידה בישראל.
פימי משקיעה בעיקר בחברות ישראליות בינוניות וגדולות מתחומי התעשייה השונים (בכלל זה אנרגיה, פלסטיק, תעשיות ביטחוניות וחומרי בנייה) וכן מענפים נוספים, במטרה ליצור גיוון רחב של תחומי השקעה. היא אינה עוסקת בהשקעות בנדל"ן, שלדברי דוידי אינו רווחי דיו ואינו מתחום מומחיותה של הקרן, בתחום התקשורת ובתחום הפיננסים, כדי לא להיקלע לניגודי עניינים עם המשקיעים בקרן, בחלקם גופים פיננסים. ככלל מעדיפה הקרן להשקיע בחברות שעיקר מכירותיהן מכוון לייצוא. בין השקעותיה הבולטות לאורך השנים - תדיראן קשר (ציוד קשר), ליפמן (ציוד אלקטרוני), ריטליקס (תוכנה), אורמת (אנרגיה גיאותרמית), גילת רשתות לווין, G4S הישראלית (לשעבר חברת השמירה) ונייר חדרה (ייצור ומיחזור מוצרי נייר וקרטון). חלק לא מבוטל מהשקעותיה הם בחברות מענפי התעשייה המסורתית והמעורבת (לואו-טק ומיד-טק), אך גם בחברות אלה מכווינה הקרן את החברות להשקעה במחקר ובפיתוח.
עד סוף 2020 רכשה הקרן שליטה ב-94 חברות בישראל, ומתוכן מימשה 64. מרבית הרכישות של הקרן הן רכישות בלעדיות, ללא שותפים נוספים, ונעשו בהסכמת הבעלים וההנהלה ובשיתוף עמם.
צוות הניהול של הקרן עובד בה לאורך שנים רבות, וכמו דוידי, מורכב ברובו מאנשים בעלי ניסיון בניהול חברות יצרניות. גילון בק, שותף בכיר בקרן שהצטרף אליה ב-2003, שירת יחד עם דוידי בסיירת מטכ"ל.
הקרן היא למעשה שם כולל למספר קרנות בשם זה שפעלו לאורך השנים, לשביעית מביניהן הושלם גיוס הכסף בשנת 2020. משך חייה הממוצע של קרן הוא כ-7 שנים. ההשקעה המינימלית הנדרשת בקרן השביעית הייתה בגובה 5 מיליון דולר. לדברי דוידי, פעילות הקרן מכוונת להשביח באופן מהותי את ערך החברות שרכשה, בתוך פרק זמן קצר יחסית. לאורך השנים הניבה הקרן תשואות גבוהות מתשואות השוק, הן בתקופות משבר כלכלי והן בתקופות גאות. דוידי ושאר השותפים משקיעים באופן ישיר בקרן.
לקרן יש מתודולוגיות עבודה סדורות בחיפוש השקעות ובהשבחת חברות. הפרמטרים הקובעים בתהליך ההשבחה הם גיבוש צוות הניהול, הכנת תוכנית עסקית אסטרטגית למספר שנים, השקעות, בעיקר במחקר ופיתוח, הצטיינות תפעולית ושליטה ובקרה. ברוב המקרים תהליכי ההשבחה לא היו כרוכים בפיטורי עובדים או בסכסוכי עבודה, ובסופם מספר העובדים גדל. השקעות הקרן נעשות במינוף פיננסי נמוך יחסית, המאפשר לה עמידות במצבי משבר כלכלי ועליית ריבית; מצבי משבר יוצרים עבור הקרן הזדמנויות לרכוש חברות ולייעל אותן.
דוידי מכהן בעצמו כדירקטור בחלק מהחברות שבהן רכשה פימי שליטה. בחלק מהחברות מכהן כיושב ראש הדירקטוריון.
המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית
המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית (באנגלית: Scottish Oceanographical Laboratory) נוסדה ברחוב ניקולסון באדינבורו בשנת 1906. המייסד היה ויליאם ספירס ברוס, שהרבה במסעות באזורי אנטארקטיקה והחוג הארקטי ועמד בראש המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1902 עד 1904. ברוס למד תחילה רפואה באוניברסיטת אדינבורו, אבל עבר למדעי הטבע והודות לניסיון הרב והמגוון שרכש, עשה לו שם כמדען קטבים. הוא אסף מספר רב של ממצאים בוטניים, ביולוגיים, זואולוגיים וגאולוגיים, לצד כמויות עתק של נתונים מטאורולוגיים ומגנטיים. המעבדה, שהוקמה באדינבורו בבית ברחוב ניקולסון, סיפקה מקום לבדיקה, אחסון או הצגה של חומרים אלה, משרד שבו יכול היה ברוס לעבוד על הרשומות המדעיות של המשלחת הסקוטית הלאומית, ובסיס לתכנון המשלחות הבאות.
הייתה זו שאיפתו של ברוס, שהמעבדה תתפתח למכון סקוטי לאומי לאוקיינוגרפיה. ישיבה כונסה לדון באפשרות זו במאי 1914, וההצעה זכתה לתמיכה משמעותית מצד מדענים סקוטיים מן השורה הראשונה. קמה ועדה מארגנת, אך הנושא נדחק הצידה עם פרוץ המלחמה באוגוסט 1914 ושוב לא עלה לדיון. בשנת 1919 נאלץ ברוס, מחמת שילוב של חוסר מימון עם בריאות מעורערת, לסגור את המעבדה, שאת ממצאיה השונים, הספרים ושאר החומרים שנאספו בה תרם לאוניברסיטת אדינבורו, להחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד והמוזיאון המלכותי של סקוטלנד. מחלתו הסתיימה במוות בשנת 1921.
מדליית השירות המצוין (צבא ארצות הברית)
מדליית השירות המצוין (באנגלית: Distinguished Service Medal ובקיצור DSM) היא עיטור של צבא ארצות הברית עבור חיילים שהתבלטו בשירות מצוין תחת אחריות גדולה. העיטור הוענק בנסיבות מיוחדות גם לאנשים אחרים, בכפוף להצטיינותם בזמן מלחמה נגד אויב של ארצות הברית.
העיטור הוכרז בצו נשיאותי של נשיא ארצות הברית ב-2 בינואר 1918 ואושר על ידי הקונגרס ב-9 ביולי 1918.
תיאור העיטור
בחזית העיטור סמל ארצות הברית בצבע זהב מוקף באמייל כחול בקוטר של 1.5 אינץ' ועליו חרוט בזהב הביטוי "FOR DISTINGUISHED SERVICE MCMXVIII”. בגב העיטור מקום לחריתת שם המעוטר. MCMXVIII מייצג בספרות רומיות את השנה 1918.
זהראן עלוש
מוחמד זהראן עלוש (בערבית: محمد زهران علوش; 1971 – 25 בדצמבר 2015) היה מנהיג איסלמיסטי סורי שהתפרסם בשל פעילותו הענפה במלחמת האזרחים בסוריה. הוא היה מקים ומפקד ארגון צבא האסלאם, אשר מהווה מרכיב עיקרי בברית החזית האסלאמית, ותואר לעיתים קרובות כאחד האנשים החזקים ביותר בקרב המורדים הסורים עם "אישיות כריזמטית אך מאופקת".
תחת הנהגת זהראן עלוש, ארגון צבא האסלאם שנתמך על ידי סעודיה וטורקיה גרף ניצחונות רבים ודחק את צבא סוריה מפרבריה הדרומיים של דמשק, לצד הטרדה יום יומית של מרכזי המשטר בדמשק הבירה על ידי רקטות ומרגמות. בראשותו הארגון הצליח להביס ולהניס את כוחות המדינה האסלאמית באזור דמשק, וזאת לצד נטילת חלק בקרבות נוספים בהרי קלמון, זבדאני ועוד נגד צבא סוריה, חזבאללה ומשמרות המהפכה. בנוסף, עלוש היה אחראי לאיחוד למעלה מ-40 פלגים אסלאמיים שונים ליצירת ברית החזית האסלאמית (الجبهة الإسلامية) אשר גרפה אף היא בעקבות כך שורת ניצחונות באזור אידליב, קוניטרה ודרעא.
למרות התבטאויותיו הקיצוניות כנגד השיעים והעלווים, עלוש נתפס על ידי גורמים במערב כ"אסלאמיסט מתון" וכתחליף אפשרי לצבא הסורי החופשי שכוחו הלך ודעך בעקבות עליית גורמים קיצוניים יותר כמו המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה. עובדה זו באה לידי ביטוי בכך שנציגו של עלוש נטל חלק בוועידת האופוזיציה הסורית בריאד וכן בראיונות שהעניק לתקשורת המערבית ובפגישה עם נציגים אמריקנים.
זהראן עלוש חוסל בהפצצה מהאוויר על ידי חיל האוויר הרוסי או חיל האוויר הסורי ב-25 בדצמבר 2015 בכינוס של מפקדים בכירים בארגון באזור ע'וטה שבריף דמשק, ולצידו מצאו את מותם בתקרית 5–12 בכירים נוספים. מותו היווה מכה קשה לארגוני המורדים בסוריה בכלל ולצבא האסלאם בפרט. למחליפו של עלוש מונה עיסאם בוידאני, שעם כניסתו לתפקיד הצהיר שהארגון ינקום את מותו של עלוש וימשיך בדרכו עד הפלת משטרו של בשאר אל-אסד.
ביוגרפיה
זהראן עלוש נולד בשנת 1971 בעיר דומא הנמצאת בריף דמשק וסמוכה יחסית לבירה. אביו היה שייח' עבדאללה עלוש - איש דת ומטיף סלפי שמוצאו מסעודיה, אשר שימש כמנהל של מרכז אל-אסד ללימודי קוראן. זהראן החל ללמוד את תורת המשפט האסלאמית (השריעה) בפקולטה למשפטים באוניברסיטה האסלאמית של דמשק, וסיים את התואר הראשון באוניברסיטה האסלאמית של מדינה בערב הסעודית בחסות שייח'ים בכירים; לאחר מכן, חזר לסוריה והחל לשמש כמטיף סלפי לצד אביו במסגדים תוך כדי עבודתו כקבלן ולימודי שריעה עבור תואר שני.
זהראן נעצר לראשונה כבר ב-1987 בהיותו בן 16 עקב פעילות נגד המשטר והיה מוכר לכוחות הביטחון הסורים עקב חברותו בתנועת דאווה הסלפית. בתחילת 2009 עקב קריאותיו נגד המשטר כחלק מפעילותו הסלפית, זהראן נעצר שוב - הפעם על ידי סניף פלסטין של המודיעין הסורי, והוא הואשם בהחזקת נשק לא חוקי לאחר שהנשק "נמצא" כביכול במכוניתו. זהראן נכלא בבית הכלא סאידנאיה המיועד לאסירים פוליטיים במדבר הנמצא כ-22 קילומטר צפונית לדמשק במשך כשנתיים. במהלך שהותו בכלא עלוש יצר קשרים חזקים עם פעילים אסלאמיסטים וחבריו לכלא ועד מהרה הם הפכו לקבוצה מגובשת; קבוצה זאת עתידה לשמש כשדרת הפיקוד של ארגונו וארגון "אחראר א-שאם" בפרוץ המרד.
עם תחילת ההפגנות ברחבי סוריה בשנת 2011 כחלק מהאביב הערבי, עלוש זכה לחנינה ושוחרר מהכלא יחד עם מאה אסירים פוליטיים בחודש יוני; המשטר הסורי נקט בצעד זה על מנת לנסות להרגיע את המהומות - מה שעתיד להתברר מאוחר יותר כטעות איומה. עלוש היה נשוי לשלוש נשים ואב ל-10 ילדים.
פעילות צבאית
עם שחרורו מהכלא בשנת 2011, עלוש יצר במהרה קשרים עם חבריו מהכלא וילידי דמשק וע'וטה כדי להקים ארגון לוחם שילחם במשטר לאחר הפגנות לא אלימות שהתרחשו עד אז מצד תושבי סוריה הסונים שנתקלו באלימות של הצבא הסורי. הארגון שהוקם על ידי 16 לוחמים קיבל את השם "פלוגת האסלאם" והוא התפתח במהירות, כשעד יוני 2012 הוא התאחד עם מספר קבוצות נוספות שכונו יחד "חטיבת האסלאם". במקביל התקריות האלימות בין הצבא הסורי למיליציות הסוניות בסוריה הידרדרו לכדי מלחמת אזרחים וכוחו של ארגונו של עלוש עלה בהדרגה בתור הגורם הלוחמני החזק ביותר באזור מרחב דמשק נגד כוחות אסד. במהלך אותו זמן עלוש שיתף פעולה עם ארגונים אחרים באזור דמשק כחלק מברית חזית השחרור האסלאמית הסורית, ומלבד תפקידו כמפקד בכיר בה הוא גם שימש כדוברה. הקפיצה הרצינית של ארגונו של עלוש התרחשה באוגוסט של שנת 2013. באותו זמן אסד ביצע את המתקפה הכימית בע'וטה בניסיון לעקור מהאזור את המורדים - מה שגרם למאות נפגעים. אירוע זה זירז את הצורך באיחוד כמה שיותר ארגוני מורדים באזור דמשק ליצירת חזית מאוחדת ומוצלחת נגד המשטר. בספטמבר 2013, ארגוני המורדים ברחבי דמשק הודיעו על הקמת צבא האסלאם - ארגון שלתוכו התאחדו למעלה מ-50 פלגים חמושים ואשר היו פרוסים בכל רחבי סוריה בהנהגת זהראן עלוש; הם כללו יחדיו 64 גדודים ו-27 משרדי מנהלה ובסביבות 25,000 לוחמים. במקביל, ארגונים רבים התמזגו יחד עם ארגון אחראר א-שאם - כך ששני הארגונים הללו היו מארגוני המורדים החזקים בסוריה. חזית השחרור האסלאמית התפרקה וב-22 בנובמבר 2013 הוקמה תחתיה החזית האסלאמית בה היו דומיננטיים 3 ארגונים גדולים: צבא האסלאם של עלוש, אחראר א-שאם של חסן עבוד וצ'וקור א-שאם של אחמד אבו עיסא. סך הלוחמים שפעלו תחת החזית מוערך בכ-70,000 לוחמים.
מלבד היותו האמיר של צבא האסלאם, עלוש שימש גם כראש מחלקת המבצעים הצבאיים של החזית ויחד עם חסן עבוד ששימש כראש המחלקה המדינית של החזית השניים היו בין המפקדים הבכירים ביותר בארגון לצד אחמד אבו עיסא ששימש כמפקד הראשי של הארגון. החזית המאוחדת הפכה במהירות לגורם צבאי חזק שהיה שווה בכוחו לארגון החזק והוותיק - ג'בהת א-נוסרה (שלוחת אל קאעידה בסוריה), בעוד שצבא סוריה החופשית איבד הרבה מכוחו לטובת שלושת הארגונים הללו ולמעשה הפך לגורם משני בחשיבותו במלחמת האזרחים. זהראן עלוש היה ידוע כגורם מתווך בין ארגוני מורדים מנוגדים, והוא פעל ליצירת בריתות טקטיות באזורי הלחימה השונים - אפילו בין ג'בהת א-נוסרה שזהה באידאולוגיה שלו לדאעש לבין צבא הסורי החופשי המורכב מגורמים חילוניים - הכול למען מטרה אחת שהיא הפלת משטרו של אסד. היכולות של עלוש לרקום בריתות וקשרים בין ארגוני המורדים השונים הם שהביאו בסופו של דבר לאחד הניצחונות הגדולים של המורדים בשנים 2013–2014 עם נפילת מרבית מחוז אידליב לידי המורדים המאוחדים. כוחו של עלוש התחזק אף יותר בעקבות מותו של חסן עבוד בשנת 2014, ובאותה שנה הוא מונה למנהיג של הפיקוד הצבאי המאוחד של מזרח ע'וטה שכלל את צבא האסלאם, אחראר א-שאם, לגיון אלרחמן והאיחוד האיסלאמי של חיילי א-שאם.
זהראן עלוש עצמו שהה בעשרות זירות לחימה בדמשק, תכנן עשרות מבצעים צבאיים, השתתף באופן פעיל או ניהל מספר קרבות ובין סימני ההיכר שלו היה ניתן למנות מדים מנומרים (לרוב בהירים), רצועה שחורה סביב הכתפיים עם אקדח או שניים, מכשירי קשר ולעיתים גם AK-47, והופעה מוקפדת באופן כללי. עלוש השתמש בהשכלתו כמטיף לנאומים כריזמטיים חוצבי להבות בגנות המשטר הסורי בטרם יציאה לקרבות שונים בעוטף דמשק או במפגני ראווה, והתפרסם בנאומיו חדורי המוטיבציה שהפכו אותו לנערץ על ידי לוחמיו ול"גיבור המהפכה הסורית".
תחת הנהגתו של עלוש, ארגון צבא האסלאם ביצע מספר פעולות שזכו להד רב.
יחסים עם ארגונים אחרים
לעלוש היה קשר חזק במיוחד עם צמרת הפיקוד של אחראר א-שאם, שכן כולם שהו באותו כלא טרום המרד הסורי. הארגונים נלחמו יחד כמעט בכל חזיתות הלחימה וכאמור גם לקחו את החלק העיקרי בברית החזית האסלאמית. עם זאת, היחסים בין שני הארגונים הללו לבין ארגון ג'בהת א-נוסרה היו שונים: עלוש, אף ששיתף פעולה פעמים רבות עם שלוחת אל-קאעידה ואף בסרטון שהתפרסם מטעמו הוא טרח להסביר שההבדלים בין ארגונו לג'בהת א-נוסרה הם מינוריים והמחלוקת ביניהם בנושאים מסוימים ניתנת ליישוב בעזרת חוקי השריעה, מכל מקום הוא מנע בעקביות מהארגון להתבסס בכל מרחב ריף דמשק. אחראר א-שאם לעומת זאת, שיתפו פעולה באופן הדוק עם ג'בהת א-נוסרה וארגונים ג'יהאדיסטים אחרים כחלק ממפקדת ג'יש אל-פאתח. ארגונים נוספים ששיתפו פעולה במידה זו או אחרת עם צבא האסלאם במסגרת החזית האסלאמית הם: צבא המוג'אהידין, לגיון א-שאם, לגיון אלרחמן, חזית הלבנט, ג'בהת אנסאר א-דין, ואלוויה אל-פורקאן.
האיחוד האיסלאמי של חיילי א-שאם שיתף פעולה כמעט תמיד עם צבא האסלאם ואף היה אחד מעמודי התווך של הפיקוד הצבאי המאוחד של ע'וטה, אולם במהלך זמן רב התנהל ביניהם סכסוך חריף בין השאר לאחר שהשליטה על איחוד בתי הדין השרעיים בע'וטה נפלה לידי נציג האיחוד - חאלד טאפור ולא לידי נציג צבא האסלאם - סמיר כאכה. בפגישה עם זקני ע'וטה במהלך המצור המתמשך על האזור, זהראן עלוש סיפר שהאיחוד האיסלאמי עצר כמה מחברי צבא האסלאם, והם בתגובה לכך עצרו כמה חברים מהאיחוד ביניהם בכיר מוביל בגוף הפוליטי. הוא טען שאותו בכיר הודה שהאיחוד מחזיק במחסניו 1,000 טון של מזון והוא דרש מזקני ע'וטה להקים ועדה שתחשוף את המחסנים של האיחוד כדי להוזיל את מחירי המזון שכן לא ייתכן ש"במחסני האיחוד יש אלף טון של מזון בעוד שהילדים שלנו צריכים לאכול תולעים ממכולות" כן הוא טען באותה הזדמנות שהאיחוד האיסלאמי גורם במכוון למחסור במוצרים כדי להמריד את התושבים נגד צבא האסלאם. למרות זאת, מאוחר יותר המחלוקות ביניהם נפתרו והארגונים חזרו לשתף פעולה כבתחילה.
בשנים הראשונות של מלחמת האזרחים, התקיים שיתוף פעולה מלא בין צבא האסלאם ואחראר א-שאם לצבא הסורי החופשי שמורכב ממורדים חילונים או איסלאמיסטים מתונים והיה אז בשיא כוחו. עד 2013, כוחו של הצבא הסורי החופשי הלך ודעך לטובת הארגונים הג'יהאדיסטים שקמו בכל רחבי סוריה, ועיקר פעילותו הייתה בצפון סוריה ובמרכזה. היחסים בין הארגונים היו מורכבים למדי שכן צבא האסלאם ואחראר א-שאם שיתפו פעולה גם עם ג'בהת א-נוסרה שנלחמה בקביעות בצבא הסורי החופשי. בין 6 בדצמבר ל-12 בדצמבר, כוחות של החזית האסלאמית פשטו על מחסני נשק עמוסים בציוד שמקורו בסעודיה וארצות הברית במעבר הסורי-טורקי באב אל-הווא בצפון אידליב השייכים ל-SMC (אחת הזרועות של הצבא הסורי החופשי). הדיווחים הראשונים טענו שהחזית האסלאמית גירשה משם את כוחות הצבא הסורי החופשי לעבר סוריה, אולם דובר צבא האסלאם - אסלאם עלוש שמשמש גם כדובר החזית טען שה-SMC שלח עליהם קריאת מצוקה כדי להגן על המחסנים מפני התקפות של ארגונים לא מזוהים (כנראה דאעש או ג'בהת א-נוסרה). מנהיג SMC שנמלט לטורקיה - סלים אידריס, אישר מצידו שהוא ביקש מהחזית האסלאמית לשלוח סיוע וטען שהוא יכול ללכת לשם ולחזור בכל עת. עם זאת, לוחמים ששהו באותו זמן במחסנים טענו שהחזית האסלאמית השתלטה על המחסנים בניגוד לרצונם כדי למנוע מהנשק להגיע לידיים של המדינה האסלאמית. החל מתחילת המעורבות הרוסית בסוריה ב-2015 לטובת באשר אסד, שיתופי הפעולה בין כלל הארגונים ובכללם הצבא הסורי החופשי הפכו לשכיחים יותר ויותר בלית ברירה.
לאחר שהמדינה האסלאמית החליטה להקים חליפות אסלאמית בכל רחבי עיראק וסוריה ופתחה במלחמה כוללת עם שאר הארגונים, זהראן עלוש הפך במהרה להיות מהמתנגדים הגדולים שלה, ולאחר שזרוע התקשורת של דאעש העלתה סרטון שבו לוחמיה הוציאו להורג כ-12 אנשים מלוחמיו של עלוש בעריפת ראש הוא גמל להם על כך באופן דומה. מעבר ללחימה העיקשת ביניהם בעוטף דמשק ודרום סוריה, הארגון ברשותו פרסם סרטים שבהם הואשם דאעש בכך שהוא ארגון פורק עול המהווה סכנה לתנועת הג'יהאד, הורג את המוסלמים ומשאיר את עובדי האלילים, בוזז את רכוש המוסלמים ומשפיל את כבודם, משתף פעולה עם צבאו של אסד, וכן שהוא משתמש בפסוקים מהקוראן המדברים על כופרים כדי ליישם אותם על מוסלמים. בסרטון שהתפרסם ב-6 ביולי 2014, זהראן עלוש נאם בפני לוחמיו נגד המדינה האסלאמית ובין השאר אמר:
בעוד שכוחות המדינה האסלאמית הביסו את צבא האסלאם ויתר הארגונים בדיר א-זור, א-ראקה ושאר מזרח סוריה, צבא האסלאם מנגד היה מהראשונים שעצרו את תנופת דאעש בסוריה באזור ריף דמשק, ובשיתוף פעולה עם שאר הארגונים הם הביסו את דאעש גם בחלב ואידליב. זהראן עלוש שרד אף מספר התנקשויות מצד המדינה האסלאמית.
צבא האסלאם של עלוש היה יריב מר של ארגוני הטרור השיעים שבאו לעזרת אסד ממדינות שיעיות - בעיקר חזבאללה מלבנון, קאטיב חזבאללה מעיראק וחטיבת הפאטימיון האפגנית. היחסים בין ארגונו של עלוש לבין הכוחות הכורדים היו מורכבים יותר: בעוד שבשנים הראשונות של מלחמת האזרחים גם ארגוני המורדים הג'יהאדיסטים שיתפו פעולה עם ארגונים כורדים כדוגמת ג'בהת א-אכראד בלחימה מול אסד ודאעש (החזית האסלאמית הכורדית אף התאחדה עם אחראר א-שאם לגמרי), ככל שעבר הזמן היחסים ביניהם הפכו למתוחים יחסית - ייתכן גם בשל השפעתה של התומכת העיקרית טורקיה שראתה בהתעצמות הכורדים בצפון סוריה איום אסטרטגי. תקריות וחילופי אש בין צבא האסלאם וארגונים סוניים אחרים לבין ה-YPG או הכוחות הסוריים הדמוקרטיים חדלו מלהיות נדירים כבעבר, בעיקר בשל הרושם שהכורדים משתפים יותר ויותר פעולה עם אסד נגד המורדים וכן התנגדות לרעיון של אוטונומיה כורדית בצפון סוריה.
יחסים עם המערב
ארצות הברית לא תמכה בארגון בפומבי, אך מתחת לפני השטח היו מגעים עם הארגון בשל ההבנה של הממשל האמריקני שזהראן הוא איש מפתח באופוזיציה הסורית הנחשב למתון יחסית לאל-קאעידה ובשל גורמים נוספים כמו היחלשות צבא סוריה החופשית לטובת ארגונים ג'יהאדיסטים אחרים ועליית כוחו של ארגון המדינה האסלאמית. נציגי צבא האסלאם נפגשו עם השליח היהודי של אובמה לסוריה - דניאל רובינשטיין ועם נציגים אמריקנים נוספים, וזהראן עצמו העניק מספר פעמים ראיונות לכלי תקשורת מערביים. על כך הוא גם זכה לכתבות בגנותו במגזין דאביק של המדינה האסלאמית. במאמר משנת 2014 שהוקדש לאופוזיציה הסורית, שגריר ארצות הברית לשעבר באלג'יריה וסוריה רוברט סטיבן פורד תיאר את עלוש כ"מפקד איסלמיסטי שאפתן" השייך לארגוני האופוזיציה המתונים, ואשר היה מהראשונים להנחיל אבדות לכוחות המדינה האסלאמית בקרבות עקובים מדם בעוטף דמשק. בהתייחסה לתפקידו של צבא האסלאם בחלק מהסדר עתידי, מחלקת המדינה של ארצות הברית אמרה ש"יש לנו חששות משמעותיים בנוגע להתנהגות של 'צבא האסלאם', אבל הם הלכו לריאד והשתתפו מתוך רצון טוב". ב-20 במאי 2015 במהלך ריאיון לאתר אמריקני עלוש הביע ביקורת מרירה על אובמה שבאה לביטוי במספר טענות: 1. אמריקה פלשה לעיראק ומוטטה את שלטונו של סדאם חוסיין על בסיס שמועות בדבר נשק ביולוגי שברשותו, בעוד שלגבי אסד אשר מפציץ באופן גלוי את האזרחים בנשק כימי היא לא עושה מאומה. 2. אובמה ביקש מצבא האסלאם להפסיק ירי רקטות לעבר בסיסים של המשטר בדמשק, אף על פי שהרקטות באו בתגובה להפצצות חסרות הבחנה של המשטר על כיכר מרכזי בע'וטה בה נהרגו כ-80 אנשים. 3. אובמה מנע העברת משלוחים של טילי נ"מ מתקדמים מלוב לידי הארגונים בסוריה על מנת שיוכלו להתגונן מול ההפצצות הרצחניות עליהם ועל אזרחים. לטענת עלוש "הגענו למסקנה שלממשל האמריקני הנוכחי לא אכפת מהעם הסורי. הם רואים את הזוועות שקורות בסוריה והם לא עושים כלום. הם לא מאפשרים לנו להגן על עצמנו והם מהווים למעשה מכשול בפני חירותו של העם הסורי". ה-20 במאי 2015.
המתנגדת העיקרית לארגונו של עלוש הייתה הממשלה הסורית שלא חסכה ממנו תיאורי גנאי כ"טרוריסט", "שופך דם" וכיוצא בזה, וכן איראן ורוסיה. החל מתחילת המעורבות הרוסית בסוריה, הרוסים ניסו לשכנע את מינהלת האו"ם ללוחמה בטרור (CTED) להכניס את צבא האסלאם לרשימת ארגוני הטרור כדי שלא יהיה צורך לנהוג בהם על פי חוקי המלחמה - אך הדבר נתקל בהתנגדות של ארצות הברית בלחץ טורקיה, סעודיה וקטר. מלבד המדינות שהוזכרו לעיל (סוריה, איראן, רוסיה) ומצרים, צבא האסלאם לא הוכרז במערב כארגון טרור.
אידאולוגיה והתבטאויות
זהראן עלוש השתייך לתנועת הסלפים מהאסכולה הסונית, אך אישיותו הייתה שנויה במחלוקת בכלי תקשורת ובקרב העולם הערבי; אף על פי שגינה את הדמוקרטיה והודיע שארגונו שואף להקים תיאוקרטיה אסלאמית סונית שבה חוקי השריעה ייושמו במלואם, בו זמנית הוא היה גם פרגמטי מספיק לתמרן את דרכו בפוליטיקה של המורדים הסורים והבריתות המתחלפות בה תדיר וכן להציג את עצמו במערב כמגן העם הסורי מפני משטרו של אסד. למרות היחס אליו כגורם "מתון", הוא התפרסם פעמים רבות בשל התבטאויותיו הקיצוניות כלפי שיעים ועלוואים האופייניים לאסכולה זו. הוא נהג לכנותם בשלל כינויי גנאי כדוגמת "טמאים", "טינופות", "ראפידה" "מאג'וס" ו"נוסיירי". בחודש הרמדאן בשנת 2013, הוא נשא נאום חריף במיוחד נגד השיעים; להלן חלקים ממנו:
עלוש איים להרוס את מקדש א-סיידה זיינב הקדוש לשיעים עם נפילתו של משטר אסד (אירוע שהתבצע בסופו של דבר דווקא על ידי המדינה האסלאמית), ולטהר את דמשק משיעים ועלוואים. בתקשורת המערבית לעומת זאת, עלוש טען כי חלק מההצהרות נגרמו בעטיו של לחץ פסיכולוגי במהלך המצור של צבא סוריה על העיר ע'וטה. דוברו של עלוש טען בתקשורת המערבית שהוא משתמש ברטוריקה אסלאמית לצרכים פנימיים ועל מנת ללכד תחתיו את הלוחמים.
בריאיון לרשת אל-ג'זירה ששודר ב-19 ביוני 2013, אמר עלוש שארגונו "ימשיך לבנות את מדינתנו, דתנו והציוויליזציה האסלאמית, ואנו נחפש אחר הצדק לנצח ונחזיר את הזכויות לבעליהם" והדגיש בין השאר כי דיאלוג עם משטר אסד הוא יהרג ואל יעבור בגלל הפשעים שבוצעו על ידו בעם הסורי. כמו כן הוא צוטט ש"אנחנו להוטים לקיים יחסים טובים עם המדינות השכנות, אך לעולם לא נשכח בוגדים שתמכו במשטר כמו איראן והיזבאללה". הוא ציין ש"זכויות המיעוטים בסוריה תישמרנה, ותמיד נהיה הוגנים עם כל אחד". לשאלת המנחה על עמדתו לגבי ישראל, עלוש אמר שישראל היא מדינה כובשת בתוך שטח סוריה, היא תופסת קרקע פלסטינית ועוינת לעם הסורי, ופשעיה שימשו תירוץ של המשטר במשך 30 שנה לדריכה על העם הסורי בתואנה של "התנגדות".
מותו
ביום שישי ה-25 בדצמבר 2015, זהראן עלוש התכנס יחד עם מספר בכירים בארגונו ובכירים בארגון אחראר א-שאם ולגיון אלרחמן באזור א-רוטה א-שרקייה בפרוורי ע'וטה שבריף דמשק לצורך תיאום התקפות ודרכי פעולה. המבנה שבו שהו הופצץ במספר טילים על ידי מטוסי קרב, מה שגרם לפיצוץ וקריסת הבניין על לוחמי הארגון ששהו בו. לבד מעלוש נהרגו בההפצצה על פי הדיווחים גם בנו ואחד מסגניו, בנוסף לכ-12 בכירים נוספים מארגונו ובכירים באחראר א-שאם ולגיון אלרחמן. על פי פרסומים בכלי תקשורת לבנונים עלוש אותר על ידי שיחת טלפון מסגירה שביצע עם בכיר במדינה ערבית כל שהיא (ייתכן שמדובר בסעודיה), אך יש שסברו שמדובר במרגל מבפנים. גורמי אופוזיציה וגורמים מערביים העריכו שחיל האוויר הרוסי אחראי לחיסול, בעוד שהרמטכ"ל הסורי עלי עבדאללה איוב הודיע כי הפעולה בוצעה על ידי מטוסי חיל האוויר הסורי, אף על פי שהטלוויזיה הממלכתית הסורית לא הזכירה זאת.
סירת שיטור ימי
סירת שיטור ימי היא כלי שיט המשמש את יחידות המשטרה לסיור במקווי מים. בסירת שיטור ימי, בדרך כלל, מסיירים בנהרות גדולים, בקרבת הנמלים, מול חופי ערים או במקומות שבהם יש צורך בנוכחות משטרתית משמעותית בנוסף ליחידות ביטחון נמלים או משמר החופים.
המנועים של סירת שיטור ימי, בדרך כלל, בעלי ביצועים גבוהים, על מנת להשיג את הנמלטים על המים. סירת שיטור ימי נכנסו לשימוש רחב מתחילת המאה ה-20.
זהראן עלוש
השלכות
גורמים מערביים העריכו, שחיסולו של עלוש מהווה אסטרטגיה רוסית וסורית כדי להפחית את השפעתם של המורדים "המתונים" יחסית בסוריה ולצמצם הבחירה בין אסד לבין המדינה האסלאמית - זאת כדי למנוע מהקהילייה הבינלאומית לפעול להדחת אסד ממשרתו כאשר החלופה המוצעת גרועה לאין שיעור.
סירת שיטור ימי
כלי השיט של יחידת השיטור:
Out In Africa
פסטיבל הסרטים הלהט"בי בדרום אפריקה Out In Africa (באנגלית: Out In Africa South African Gay and Lesbian Film Festival, או OIA) הוא פסטיבל קולנוע להט"בי אשר נוסד בשנת 1994 כדי לחגוג את ההכללה בחוקת דרום אפריקה של סעיף האוסר אפליה על רקע של נטייה מינית. מטרת הפסטיבל הייתה לשנות את המצב של חוסר הנראות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס (להט"ב) בחברה ובתרבות הדרום אפריקאית, אחרי עשרות שנים של דיכוי באפרטהייד, ולהיאבק נגד דימויים שליליים של להט"בים בקהילות מסורתית ודתיות, וכן כדי לשמש פלטפורמה לדיון על המצב של להט"בים בדמוקרטיה החדשה.
הפסטיבל נערך מדי שנה ביוהנסבורג ובקייפטאון, עם פסטיבלי "לווין" קטנים יותר בעיירות אחרות.
הפסטיבל פועל במשך כ-20 ימים בכל שנה, בין סוף ספטמבר עד תחילת נובמבר. מוצגים בו סרטים מקומיים ובינלאומיים, מז'אנרים שונים, כולל סרטים קצרים, תיעודיים, קומדיות ודרמות.
קנת קוקרל
ביוגרפיה
קנת קוקרל נולד באוסטין שבטקסס. הוא סיים לימודי בית הספר ולמד הנדסת מכונות באוניברסיטת טקסס באוסטין ממנה קיבל תואר ראשון בשנת 1972. בשנת 1974 הוא קבל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה של פלורידה המערבית.
לאחר סיום קורס טיס הוא היה טייס בנושאת מטוסים מידוויי (CV-41) בשנים 1975–1978 ובהמשך בנושאת מטוסים USS Constellation (CV-64).
בשנת 1987 הוא עזב את הצי ונקלט במרכז החלל ג'ונסון כטייס.
בסך הכול קוקרל צבר מעל ל-12 אלף שעות טיסה.
שירות בתחום החלל
לאחר שירות בנאס"א כטייס במשך מספר שנים, ב-1990 קוקרל נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-56 של מעבורת החלל דיסקברי כמומחה משימה (קנת קמרון היה מפקד הצוות). המשימה התרכזה במחקרים בתחום חקר כדור הארץ והשמש. במשימת STS-69 בשנת 1995 הוא היה טייס של מעבורת החלל קולומביה והיה מפקד צוות. המטרה העיקרית הייתה ביצוע ניסויים עם מערכת Wake Shield Facility, הצבת לוויין "Spartan 201" והכנות להרכבת תחנת החלל הבין-לאומית. בשנת 1996 הוא טס בפעם השלישית על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס כמפקד צוות. זה הייתה המשימה הארוכה בתולדות תוכנית המעברות. במהלך הטיסה הוצבו במסלול זוג לוויינים ובוצעו מחקרים עם מערכות ORFEUS-SPAS II ו-Wake Shield Facility-3. בשנת 2001 קוקרל היה מפקד צוות של STS-98 של מעבורת החלל אטלנטיס. הצוות הרכיב על תחנת החלל הבינלאומית מודול חדש שנבנה בארצות הברית. בשנת 2002 קוקרל טס לחלל בפעם החמישית. הוא היה מפקד צוות של STS-111 של מעבורת החלל אנדוור. המטרה הייתה להביא לתחנת החלל הבינלאומית אספקה ולהחליף צוות.
La Recaída
La Recaída (בעברית: הנסיגה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת המקסיקנית גלוריה טרווי, ביחד עם רקדן הפלמנקו טימו נוניז. השיר יצא לאור ב-21 בינואר 2022, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט, כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן השלושה עשר שלה, Isla Divina.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של מקסיקו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מרסלה דה לה גרזה וגלוריה טרווי והופק על ידי יופרד. "La Recaída" הוא שיר העוסק באהבה הגורמת לשני דברים: אושר וכאב. במהלכו, שרה טרווי על כך שעל אף שהיא נהנית מאהבתו של בחיר ליבה, אך באותו הזמן חשה כאילו הוא "מזריק לה ארס לוורידים שלה". באחת מהבית היא מכנה אותו כ"חומר האסור" שלה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-2 מיליון השמעות.
הצלחה מסחרית
"La Recaída" זכה להצלחה מסחרית מיידית כאשר יצא והפך לשיר הראשון בשנת 2022 בביצוע אישה שהצליח להגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של מקסיקו. הוא שהה במקום הראשון במצעד במשך שבועיים רצופים והפך לשיר הראשון בביצוע אישה שהצליח לעשות זאת בשנת 2022 גם כן.
במצעד האיירפליי של מקסיקו דורג בשיאו במקום הרביעי והצלח לשהות במצעד במשך תשעה שבועות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-21 בינואר 2022, ביום יציאתו של "La Recaída" כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות אולם תיאטרון. בהמשך לכך, נמצאת טרווי ביחד עם טימו נוניז בחדר הלבשה והשיר מתחיל. לאורכו של השיר, שותים השניים אלכוהול כשהם מנסים לפתות אחד את השני בדרכים שונות ובאמצעות ריקודי פלמנקו.
נכון לאפריל 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-5.8 מיליון צפיות.
חוף הזהב ההולנדי
חוף הזהב ההולנדי המוכר גם בשם גינאה ההולנדית (בהולנדית: Nederlandse Bezittingen Ter Kuste Van Guinea או Nederlandse Guinea; בתרגום חופשי: הנחלה ההולנדית בחוף גינאה) היה קולוניה של האימפריה ההולנדית בחוף הזהב שבמערב אפריקה, כיום גאנה, אשר נוסדה ב-1612.
ההולנדים הראשונים הגיעו לאזור ב-1598, והתיישבו לצדם של נתיני האימפריה הפורטוגזית, אשר השתקעו במקום עשרות שנים קודם לכן, ואף בנו את תחנת המסחר הידועה, מצודת אלמינה, שהקמתה מתוארכת לסוף המאה ה-15.
לאורך הזמן הפכה המושבה לאחת העמדות ההולנדיות החשובות ביותר באפריקה, בייחוד לאחר כיבוש המצודה הפורטוגזית ב-1637. בראשית דעיכתו ההדרגתית של שוק העבדים במאה ה-19 החלה הקולוניה להתפזר, עד שבשנת 1872 סופחה באופן סופי לאימפריה הבריטית, במסגרת ה.
התיישבות הולנדית
הפורטוגזים היו האירופאים הראשונים שהגיעו למערב אפריקה, ועד ל-1471 כבר השתקעו באזור שעתיד היה להיקרא בשם חוף הזהב. הבהלה לזהב, שנהב ופלפל צמחה לממדים כה גדולים, עד שב-1482 בנו במקום תחנת מסחר קבועה, היכן שכיום שוכנת מדינת גאנה. אותו מבצר, אשר כונה תחילה בשם סאו ג'ורג' דה מינה ומאוחר יותר שונה שמו למצודת אלמינה, נבנה על מנת לבסס את המסחר הפורטוגזי באזור, ולהגן עליו מפני מתחרים אירופאים ושבטים אפריקאים עוינים.
ההתיישבות הפורטוגזית המקומית, המוכרת יותר בשם חוף הזהב הפורטוגזי, נותרה על כנה במשך יותר ממאה שנים. במהלך אותה תקופה, השלטונות בליסבון חיפשו להשיג מונופול על כל המסחר במערב אפריקה ולהעביר אותו לידי בית המלוכה, זאת על ידי מינוי והצבת בכירים שונים במצודתם, וכן באמצעות הפגנת יחס עוין ואלים כלפי כל ניסיון אנגלי, צרפתי או הולנדי, לקיים פעילות מסחרית על רצועת החוף.
היה ההולנדי הראשון אשר נודע בכך שהצליח לנצל את משאביו הטבעיים של חוף הזהב, ולשוב חזרה לנמל ארצו בשלום. אריקס, סוחר ים, נלכד בשבי הפורטוגזי ב-1591 לאחר שנאלץ לעצור בחופי אפריקה בעקבות נזק כבד שספגה ספינתו. במהלך השנתיים ששהה כאסיר בסאו טומה למד לעומק את ההתנהלות המקומית ואת דרכי הפורטוגזים, ולאחר שעלה בידו להימלט חזרה להולנד במרץ 1593, השיג מימון מידי מספר משקיעים עבור הקמת משלחת ימית חדשה ושליחתה לחוף הזהב. משימתו השאפתנית הוכיחה את עצמה כהצלחה גדולה, וכעבור תשעה חודשים שב לביתו עם מטען עשיר בזהב, שנהב ופלפל, מאורע אשר סימל את פתיחת שעריה של מערב אפריקה בפני האימפריה ההולנדית.
במהרה החלו סוחרים הולנדים רבים לפקוד את חופיה של מערב אפריקה, ביניהם אישים נודעים כגון קלאס אדריאנס,, ו. לא חלף זמן רב בטרם החלו להפנות את מבטם לכיוון המצודה הפורטוגזית הגדולה. , טען, מגלה ארצות אשר העלה בכתב את התיעוד הראשון של מערב אפריקה בשפה ההולנדית. בין פורטוגל וספרד לבין הרפובליקה ההולנדית, אשר נמשכה מ-1609 עד ל-1621, הפריעה לפעילותם השוטפת של הסוחרים ההולנדים בחוף הזהב, מאחר שהעניקה לפורטוגזים את האמצעים להגן על מונופול המסחר שלהם. תחילה ניסו הסוחרים להתאגד לכדי חברה מאוחדת וחזקה יותר, ולבסוף עתרו לסטאטן חנראל, הפרלמנט של הרפובליקה, בתחינה להקים מבצר משלהם על החוף. הפרלמנט נענה לבקשתם, וב-1611 שלח לחוף הזהב את יאקוב אדריאנס קלנטיוס, הגנרל הראשון של הקולוניה. כעבור שנה, לאחר שהצליח למסד את רשותם של מנהיגי השבטים המקומיים בדמות, הקים את בסמוך ל, היכן שקודם לכן עמדה תחנת מסחר הולנדית אשר הפורטוגזים שרפו עד היסוד .בתום הפסקת האש נוסדה חברת הודו המערבית ההולנדית ב-3 ביוני 1621, אשר החלה להדק את אחיזתה מסביב לקולוניות הפורטוגזיות באפריקה ובאמריקה כחלק ממדיניות , התוכנית הגדולה. במהרה הבינו ההולנדים שבכדי לעקור את השורשים הפורטוגזים בברזיל, תחילה יהיה עליהם לקטוע את אספקת העבדים שהגיעה מאפריקה.
לאחר ב-25 באוקטובר 1625, בו ספגו ההולנדים תבוסה מוחלטת כאשר נטבחו בידי הכוח הפורטוגזי ששמר על המצודה, חלפו כמעט תריסר שנים בטרם ניסו את מזלם שוב. , אשר התרחש בין ה-24 ל-29 באוגוסט 1637 והובל בידי הקולונל האנס קווין, הביא לכניעתם הסופית של הפורטוגזים, לאחר שאנשי החברה תקפו והפציצו את המבצר באש תותחים במשך מספר ימים. בשנים הבאות נפלו גם מצודת סן סבסטיאן ב-1640 ומצודת סנטו אנטוניו ב-1642, עד שלא נותרה כל נוכחות פורטוגזית בחוף הזהב.
תחרות אירופאית
חברת הודו המערבית ההולנדית קיבלה ב-1621 מונופול על כל המסחר באיים הקריביים ובחוף הזהב, אך הנוכחות האירופאית הזרה לא מיהרה להיעלם מהאזור, ומספר מקרים יוצאי דופן אף זכו לפרסום, לאחר שעובדים בכירים עזבו את שורות החברה לטובת סוכנויות אירופאיות אחרות. אחד מהם,, היה קצין רם-דרגה לשעבר בחברה ההולנדית , אשר החל לעבוד עבור שנוסדה ב-1649 בידי התעשיין  על מנת לקדם מסחר בקולוניה, אשר בחלוף הזמן, נודעה בשם. עם זאת, הנוכחות השוודית בחוף הזהב הוכיחה את עצמה כזמנית בלבד. אנשי המשלחת הקימו את מצודת קייפ קוסט על בסיס תחנת מסחר קודמת שנבנתה בידי הפורטוגזים, אך תככים שונים בינם לבין כוחות הדנים הובילו לערעור מעמדם האזורי, עד שלבסוף השתלטו ההולנדים לחלוטין על מצודתם ב-1663.
ההתיישבות הדנית באזור, עם זאת, הוכיחה את עצמה כעיקשת יותר, והפכה למטרד קבוע עבור ההולנדים. בראשית דרכם הקימו הדנים את טירת אוסו ואת, אשר נכבשו פעמים רבות, והשלטון בהן נודע בכך שעבר מיד ליד. לאורך שהותם במערב אפריקה איישו חמישה מבצרים שונים, עד שלבסוף מכרו אותם לידי הבריטים ב-1850. הכוחות הבריטים הפכו ליריביהם העיקריים של ההולנדים, ולחמו בהם ללא הפוגה, בייחוד במסגרת, סדרת עימותים אלימים אשר התרחשו בין השנים 1694–1700 והתגלגלו לכדי מאבק אינטרסים סבוך. ההולנדים ביקשו לשמור על המונופול המסחרי שלהם, הבריטים חפצו להקים מחדש את מצודתם בקומנדה, השבטים המקומיים עסקו במאבקי שלטון פנימיים, וסוחרים אירופאים דומיננטיים התנדנדו מצד אחד לאחר.
בין כל המאבקים הללו בלטה גם נוכחותה הקטנה של המשלחת הגרמנית מברנדנבורג, אשר דרכה על אדמת חוף הזהב לראשונה ב-1682, והקימה עליה שני מבצרים; ומצודת דורותי. שמה של הקולוניה שונה באופן רשמי ל ב-1701 עם התפרקות מרקיזות ברנדנבורג והיווסדות ממלכת פרוסיה. על אף שמבצרי הקולוניה נכבשו מספר פעמים, היא החזיקה מעמד עד ל-1721, אז מכר אותה פרידריך וילהלם הראשון להולנדים.
השבטים המקומיים
תושבי הקולוניות האירופאיות נשאבו מעת לעת אל תוך המאבקים והקונפליקטים של השבטים המקומיים, היות שבין שני הצדדים התקיימו בריתות לצורכי מסחר ושלום. הסכמים אלו, אשר לרוב היו מסובכים מטבעם, עירבו את שני הצדדים, הבריטים וההולנדים כאחד, בניסיונות לגייס את האוכלוסייה המקומית לשורותיהם, או לשכנע אותה לתקוף את הצד היריב ואת בעלי בריתו האפריקאים. הדבר פעל גם להפך, בדמות כוחות אפריקאים אשר ניסו לגייס את האירופאים בתור שכירי חרב עבור המלחמות הפנימיות שניהלו, או בתור דיפלומטים לשם בוררות והתרת סכסוכים.אחת הדרכים הנפוצות בה השתמשו האירופאים על מנת להימנע ממלחמות הייתה. לעיתים קרובות נהגו לקיים הסכמים עם המקומיים בעזרת טקס הנקרא או סליזארי, שם הנגזר מהמילה הפורטוגזית סזאר, שמשמעותה להתחתן. הגברים ההולנדים נהגו להינשא לנשים אפריקאיות שמשפחותיהן היו מעורבות בשוקי העבדים. בצורה זו, נהנו שני הצדדים זה מזה, ואיפשרו את המשך קיומן של שותפויותיהם הרווחיות. נשים אפריקאיות אשר הרו לגברים הולנדים במסגרת קשר נישואים היו זכאיות לכסף וחינוך עבור ילדיהן, ובמקרה שבעליהן עזבו אותן ושבו לאירופה, או שמתו, יכלו לרשת את רכושם ואת עבדיהם. מרבית הקבוצות האתניות שחיו באזורי החוף, כגון הגה והפנטה, השתמשו בשיטה הזו על מנת לרכוש יתרונות כלכליים ופוליטיים. המנהג היה נפוץ בתרבויות המקומיות עוד קודם להגעת האירופאים לחוף הזהב, והופיע בכל פעם בה עם או שבט בעל כוח פוליטי משמעותי, פגש ביריב שווה לו. במילים אחרות, הייתה זו מעין מערכת חברתית שנבנתה בכדי להקל על צמיחתם של קשרי ידידות ועסקים.
במצודת אלמינה ירשו ההולנדים מערכת עסקית דומה מקודמיהם, הפורטוגזים, בה שילמו תשלומים סמליים ל, בני הלאום הדומיננטי באזור. אימפריית אשנטי, אשר הביסה את הדנקירה לאחר, נטלה גם את הפריווילגיות ההולנדיות שהיו בידיהם. אף על פי שקיומו של הסכם רשמי בין שני הצדדים מוטל בספק, נטען כי ההולנדים נהגו לשלם לבני האשנטי שתי אונקיות זהב מדי חודש. הקשר האדוק שנוצר בחלוף הזמן בין בני האשנטי לבין ההולנדים השפיע באופן ניכר על שאר המקומיים, וכן על הבריטים, אשר שמרו על קשר דומה עם בני הפנטה. , שהתרחשה בין השנים 1806–1807, יצרה מתחים בין כל הצדדים אשר נמשכו עד לסיפוח חוף הזהב ההולנדי לאימפריה הבריטית ב-1872.לאחר שסילקו את השוודים מ, החלו ההולנדים להקים במקום את מצודת בטנסטיין. מועצת המנהלים של חברת הודו המערבית ההולנדית שיערה כי נוכחות אירופאית במקום תתרום לקיום משא ומתן בדבר חתימת אמנה עם השלטון המקומי של בני ה, אשר תבטיח שלום ארוך-טווח באזור. מנהיגי שבט האהנטה אכן ראו את הרעיון בעין יפה, וב-27 באוגוסט 1656 נחתמה, אשר עיגנה את חוף הזהב בתור מדינת חסות של הולנד, והובילה ליצירת קשרים דיפלומטיים יציבים וארוכים בין שני הצדדים, אשר נמשכו יותר מ-213 שנים.
ביטול העבדות
חברת הודו המערבית ההולנדית התפרקה ב-1 בינואר 1792, וכל השטחים שהיו בשליטתה הועברו לבעלות הסטאטן-חנראל של הרפובליקה ההולנדית. במהלך הכיבוש הצרפתי של ארצות השפלה בשנים 1810–1814, נתיני הקולוניה ההולנדית בחוף הזהב מצאו את עצמם בעמדה יוצאת דופן, מאחר שהיו בגבולות הטריטוריה ההולנדית היחידה, למעט האי דג'ימה שביפן, אשר לא הייתה נתונה תחת שלטון צרפתי או בריטי.
חוק סחר העבדים הבריטי של 1807 עצר במהרה כל פעילות הקשורה לעבדות בחוף הזהב. וילם הראשון, מלך הולנד, הכיר בחוק על כל משמעויותיו, ואף חתם על צו מלכותי דומה ביוני 1814, ועל במאי 1818. באותה העת מונה לגוברנור-חנרל של חוף הזהב. דנדלס היה פטריוט הולנדי אשר לקח חלק ב; תחילה מונה לגוברנור-חנרל של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, אולם עם התפרקות הרפובליקה הבטאווית, רקעו הרפובליקני והמהפכני הפך אותו לדמות שנויה במחלוקת בעיני השלטון של ממלכת ארצות השפלה, אשר הוקמה ב-1815. החשש כי יהפוך לסמל נפוליאוני הביא לבסוף להחלטה למנות אותו למושל חוף הזהב, כאמצעי להרחקתו מעיני הציבור.
דנדלס ניסה לפתח מחדש את הקולוניה כך שהמסחר והייצוא יתבססו על חקלאות ומטעים, ענפים אשר הפכו ללגיטימיים יותר עם ביטול העבדות. בהסתמך על הניסיון שרכש כאשר היה מוצב בג'אווה, בה בנה את דרך הדואר הגדולה, החל לעבוד על מספר פרויקטים שאפתניים לפיתוח תשתיות הקולוניה, ביניהם דרך ראשית אשר תחבר בין אלמינה ל. הממשלה ההולנדית העניקה לו יד חופשית, אולם תוכניותיו לא נשאו פרי מאחר שמת ממלריה ב-8 במאי 1818.
גיוס לצבא איי הודו המזרחיים
מצבו של חוף הזהב ההולנדי התדרדר בכי רע לאורך המאה ה-19, ואי סדר תמידי שרר ברחבי הקולוניה. ההתפתחות היחידה שהתרחשה באותה תקופה הייתה תהליך הגיוס המאסיבי עבור. הדרישה הנואשת ל, קרי הולנדים שחורים באינדונזית, החלה ב-1831 בתור אמצעי חירום, לאחר שהשלטון ההולנדי איבד אלפי חיילים אירופאים מצבאו, וכן מספר רב של לוחמים ילידים, ב, ובאותה העת צפה בצניחה כמותית של אוכלוסייתו עם הכרזת העצמאות של בלגיה.מאחר שההולנדים רצו שמספר הילידים בצבאם יהיה נמוך מכמות הכוחות האירופאיים, או לפחות שווה להם, וזאת על מנת לשמור על סטנדרט מסוים של נאמנות, נתפשה בעיניהם התגבורת מחוף הזהב בתור ההזדמנות האידיאלית לשמור על חוזקו של הצבא ועל מורל החיילים בעת ובעונה אחת. כמו כן קיוו כי החיילים האפריקאים יהיו חסינים לאקלים הטרופי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ולמחלות הייחודיות לו. לבסוף החליטה הממשלה ההולנדית ב-1836 לגייס חיילים אפריקאים בעזרתו של מלך אשנטי. מייג'ור-חנרל הגיע לאלמינה ב-1 בנובמבר אותה שנה במיוחד עבור מטרה זו. מהמצודה המשיך לקומאסי, בירת אשנטי, בראש משלחת בת תשע מאות אנשים. בתום משא ומתן ארוך, הגיע להסכם עם המלך קוואקו דואה הראשון. בעיר הוקמה תחנת גיוס, ולבקשת המלך לקח ורוויר את שני בניו יחד עמו חזרה להולנד, בכדי שירכשו השכלה וחינוך.
אחרית הקולוניה ההולנדית
בזמן שחוף הזהב ההולנדי החל להתפרק בערבוביה כאוטית, המצודות הבריטיות התגבשו לכדי קולוניה מאוחדת, בייחוד לאחר שרכשה בריטניה את המבצרים הדנים ב-1850. הנוכחות ההולנדית באזור הפכה במהרה ללא רצויה, ועד שלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 החלו הכוחות הבריטים לרמוז על רכישת מצודותיהם, או התקדמות לקראת חילופי מבצרים, צעד אשר יהפוך את שתי הקולוניות למרוכזות יותר.
שיח על רכישה לא היה אפשרי בזירה הפוליטית בהולנד, ולפיכך החלו שני הצדדים לשקול את אלטרנטיבת חילוף המצודות. במסגרת ב-1867, הועברו כל המצודות ממזרח לאלמינה לידי הבריטים, וכל המצודות ממערב לה לידי ההולנדים.
החילוף התגלה כאסון עבור הצד ההולנדי, מאחר שבריתם ארוכת השנים עם אימפריית האשנטי לא מצאה את מקומה לצד אוכלוסיית שבט הפנטה, אשר נמצאה עתה בסמוך למצודות החדשות, ועדיין שמרה על נאמנות לבריטים.
ההולנדים גמרו אומר בדעתם לכנס משלחת אשר תצא לכיוון הבירה המקומית, קוואסי-קרום, בניסיון להרגיע את הרוחות, אולם באותו הזמן נוסדה קונפדרציית פנטה, אשר שמה לה למטרה לגרש את הכוחות ההולנדים יחד עם בני בריתם האשנטי מאלמינה, ובמהרה הקימה צבא אשר הגיע לשערי העיר במרץ 1868. אף על פי שהכוח נתפש כחזק דיו בכדי להטיל מצור ממושך שיביא לכניעתה, מאבקים פנימיים בין השבטים שהרכיבו אותו הובילו להסרת המצור במאי.
לבסוף נחתמה ביוני אמנה בין הקונפדרציה לשלטון העיר, אשר עיגנה את הסכמת ההולנדים לשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין האשנטי לפנטה. אף על פי כן, המחסום מעל העיר לא הוסר, והמסחר בין ההולנדים לאשנטי צנח במהרה. ניסיונות לצרף את אלמינה לקונפדרציה נתקלו בהתנגדות עזה. ההולנדים שלחו בקשת עזרה למלך האשנטי, וצבאו הגיע למפתן העיר ב-27 בדצמבר 1869. כצפוי, מפקדי הכוחות הפגינו גישה עוינת כלפי יריביהם, בני הפנטה, והפכו כל פשרה בין שני הצדדים לבלתי אפשרית.
באותה העת, דחפו המאבקים שהתרחשו מעבר לים את השלטון בהולנד לקדם את העברת הקולוניה כולה לידי בריטניה בהקדם האפשרי. קורנליס נחטחלס, מאחרוני המושלים במושבה, ניסה לשכנע את תושביו למסור את העיר לידי הבריטים, אולם הדבר לא עלה בידו בשל נוכחות צבא האשנטי במקום, אשר אפילו עצר את נחטחלס למשך תקופה קצרה באפריל 1871.
בפברואר אותה שנה נחתמו, אשר קבעו כי כל קולוניית חוף הזהב תסופח לאימפריה הבריטית בתמורה לסכום של כ-46 אלף גילדרים הולנדים. ב-6 באפריל 1872, לאחר אשרור ההסכם בפרלמנט, נמסרה אלמינה לידי בריטניה.
הפצצת מצודת אלמינה
כצפוי, בני האשנטי לא היו מרוצים מהעברת השלטון באלמינה לידי הבריטים, אשר היו בני בריתם של בני הפנטה. מלך האשנטי טען כי מסמך אלמינה, קרי התשלום ששילמו ההולנדים לשבטו מדי חודש בדמות שתי אונקיות זהב, הצביע על זכותם לשליטה במושבה. המצב החמיר ב-1873 לאחר שצבא האשנטי החל להתקדם לכיוון העיר במטרה לכבוש אותה. בצעד זה נפתחה, ובריטניה פתחה בהפגזת המושבה ב-13 ביוני, מה שהוביל להחרבתה של העיר העתיקה, ובאופן ציורי סימל את תום העידן ההולנדי בחוף הזהב.
חברת הודו המערבית ההולנדית
במהלך השלטון של חברת הודו המערבית ההולנדית בחוף הזהב, הרשות המבצעת בה הייתה הממשלה המקומית, ובראשה עמד אדם בכיר בדרגת דירקטור-חנרל, אשר לידיו הייתה נתונה מועצה המורכבת מקצינים קולוניאלים בכירים. מלבד סמכויותיו בתור השליט העליון של המושבה, פעל הדירקטור גם כמפקד הכוחות הצבאיים ביבשה ובים, ובמשך זמן מה גם בתור קצין בית הדין. הדירקטור קיבל מנדט כפול הן מידי הסטאטן-חנראל והן מידי חברת הודו המערבית ההולנדית. בין השנים 1621–1637 שכנה הממשלה במצודת נסאו. עם כיבוש מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים ב-1637, העבירה את מקום מושבה למבצר החדש, שם נותרה עד לאחרית ימיה.
כאשר כבשו ההולנדים את לואנדה וסאו טומה מידי הפורטוגזים ב-1641–1642, הופרדו נחלותיה של חברת הודו המערבית ההולנדית לתחומי שיפוט של שתי ממשלות שונות. הממשלה באלמינה הייתה אחראית על, והממשלה בלואנדה על כל השטחים שמדרום לה. האי סאו טומה עבר לשליטת הממשלה בלואנדה למשך זמן מה, עד שמונה לו דירקטור נפרד. בעקבות הפיצול המשולש שונה שם התואר של שליט אלמינה ל. כאשר איבדו ההולנדים את לואנדה חזרה לידי הפורטוגזים ב-1648, עברה השליטה בסאו טומה לידי הממשלה באלמינה, עד לכיבוש האי בידי הפורטוגזים בהמשך אותה שנה.
עם הקמת חברת הודו המערבית ההולנדית השנייה ב-1675, הושבה המתכונת הממשלתית בחוף הזהב לכנה. כל האזורים תחת סמכותו של הדירקטור-חנרל הוגדרו מחדש בתור ; תואר הדירקטור-חנרל שונה שוב ל; הגדרה זו טמנה בחובה חזקת בעלות על כל הטריטוריות האבודות אשר נכבשו בידי הפורטוגזים לאורך השנים, אם כי השינוי לא נעשה על מנת לדרוש חזרה את לואנדה וסאו טומה מידי הפורטוגזים, אלא רק בכדי להשליט סמכות על כל המסחר ההולנדי שנעשה באותם אזורים. מדיניות זו הייתה רלוונטית במיוחד ל, ממנה רכשו ההולנדים כמויות גדולות של עבדים החל משנות ה-70 של המאה ה-17. עד לפירוקה הסופי של חברת הודו המערבית ההולנדית ב-1792, נותרו תואר הדירקטור-חנרל ותחומי שיפוטו ללא כל שינויים נוספים.
המועצה
בהתאם להנחיית הממשלה ההולנדית מ-1722, נשלטה המועצה בידי הדירקטור-חנרל, אשר שימש בתור הנשיא שלה. תחתיו היו הפיסקאל, קצין שיפוטי בכיר אשר פיקח על ענייני הממשלה; האופרקופמן, הסוחר הבכיר; ולבסוף האופרקומיס, נציבים שונים מרחבי הקולוניה, בעיקר מפקדי המצודות. בין השנים 1746–1768 שונה מבנה המועצה כך שלקבוצת הנציבים צורפו גם מספר קצינים בכירים, ביניהם האקוויפג'ימייסטר, שר העבודה; הבוקהאודר-חנרל, הכלכלן; והואנדריג, נושא הדגל. מספר בכירים הוסרו מהרכב המועצה ב-1768, והוחזרו שוב ב-1784 לאור פרוץ.
שלטון הולנדי ישיר
חוף הזהב ההולנדי עבר לשליטת מועצת הקולוניות של איי הודו המערביים ב-1791, זמן-מה לפני פירוקה הסופי של חברת הודו המערבית. בשנים הראשונות לא השתנה כמעט דבר, והמדיניות הארגונית הקודמת נותרה על כנה.
ניצני השינוי החלו להופיע כאשר החליפה הרפובליקה הבטאווית את הרפובליקה ההולנדית ב-1795, וממשלת חוף הזהב שונתה על פי רפורמה חדשה, אשר גובשה באופן סודי ב-12 במאי 1801. תפקיד הדירקטור-חנרל שונה לגוברנור-חנרל, והמועצה פוצלה לשתי מועצות נפרדות, קטנה וגדולה. המועצה קטנה הייתה אחראית על ענייני היומיום של ממשלת הקולוניה והורכבה מהגוברנור-חנרל וכמה משריו. חברי המועצה הקטנה, יחד עם נציגים מהמצודות השונות של הקולוניה, אשר הגיעו אחת לשלושה חודשים, הרכיבו את המועצה הגדולה.
Song Sung Blue
Song Sung Blue (בעברית: שיר מושר בעצב) הוא שיר משנת 1972 שכתב והקליט ניל דיימונד, בהשראת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 מאת מוצרט. השיר יצא כחלק מהאלבום "Moods" של דיימונד, ואחר כך הופיע באלבומי הופעה ואלבומי אוסף רבים. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 האמריקני, והיה במשך 12 שבועות במצעד Top 40. כמו כן נכנס השיר למצעד הסינגלים הבריטי והגיע למקום ה-14.
"Song Sung Blue" היה להיטו השני של דיימונד בארצות הברית שהגיע לראש המצעד, אחרי השיר "Cracklin' Rosie" משנת 1970, והוא שיר הסולו האחרון שלו במקום הראשון (ב-1978 הגיע למקום ראשון במצעד השיר "You Don't Bring Me Flowers" שאותו שר דיימונד בדואט עם ברברה סטרייסנד). בנוסף לכך שהה השיר "Song Sung Blue" במשך שבעה שבועות במקום הראשון במצעד Adult Contemporary.
חוף הזהב ההולנדי
שלטון הולנדי ישיר
ההרכב הממשלתי שונה שוב כאשר ממלכת הולנד הנפוליאונית החליפה את הרפובליקה הבטאווית ב-1806. לפי צו מלכותי שהכתיב נפוליאון השלישי, מלך הולנד, משרד הגוברנור-חנרל הורד בדרגה לקומנדנט-חנרל, והמבנה הארגוני שונה שוב .שינויים נוספים המשיכו לבוא עם הקמת ממלכת ארצות השפלה ב-1815 וביטול העבדות. הממלכה החדשה רקמה תוכנית לשנות את חוף הזהב לקולוניה מצליחה בעלת כלכלה המבוססת על מטעים. לשם כך קיבל המושל החדש, הרמן וילם דנדלס, מנדט חופשי ותקציב גדול מידי ממשלת הולנד, אולם הפרויקט נעצר עם מותו הפתאומי ב-1818.
Song Sung Blue
השיר "Song Sung Blue" היה מועמד לשני פרסי גראמי בשנת 1973, פרס תקליט השנה ופרס שיר השנה. בשני הפרסים זכתה באותה שנה רוברטה פלאק בביצועה לשיר "The First Time Ever I Saw Your Face" של יואן מקול.
חוף הזהב ההולנדי
שלטון הולנדי ישיר
משנותרה הקולוניה ללא מנהיג בעל חזון, נחתכו כל תקציביה. אסדרה חדשה שנקבעה ב-1 בנובמבר 1819 הפחיתה את תקציב המושבה למינימום הנחוץ כדי שתוכל להתקיים, פיטרה את כל הקצינים שלא נמצאו נחוצים, ושחררה את העבדים המעטים שנותרו בה. כמו כן, הורד משרד הגוברנור-חנרל לדרגת קומנדר, קרי מפקד. משרדי הנהלת החשבונות, הפיסקאל, המזכירות, הגזברות וההנהלה, אוחדו לכדי משרד אחד, אשר באופן מוזר קיבל את השם המאוחד של כל קודמיו.
Song Sung Blue
שימוש מאוחר
השיר העניק השראה לכותרת של סרט דוקומנטרי משנת 2008 על חקיין של ניל דיימונד שהיה נשוי לחקיינית של פטסי קליין.
חוף הזהב ההולנדי
שלטון הולנדי ישיר
כאשר החלו ההולנדים לגייס חיילים לצבא איי הודו המזרחיים מבין האפריקאים המקומיים, התחזק מעמד הממשלה בשנית, ולפי צו מלכותי שהוצא ב-23 במרץ 1838, קודם משרד הקומנדר חזרה לדרגת גוברנור, וקיבל תקציב נוסף להקמת משרדי שרים נוספים, זאת במטרה להפוך את ממשלת הקולוניה ליעילה יותר. המבנה הארגוני עצמו עבר רפורמה ב-1847, אשר כללה הקמה בית דין לצדק, גוף נפרד ממועצת השליט, אף על פי שמשרות מסוימות נחלקו בין שני המוסדות. כמו כן שונה שמו של משרד הפיסקאל, שבתחום אחריותו נכללה הפרקליטות, לקצין הצדק. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 שונתה החלוקה המנהלתית של תחומי השיפוט בקולוניה ממצודות למחוזות, כך שהנציב אשר מונה לכל אזור שלט לא רק במבצר בו ישב, אלא גם באדמות שסבבו אותו.
Song Sung Blue
גרסאות כיסוי
ב-1972 הוציא אנדי ויליאמס גרסת כיסוי של השיר באלבומו "".
חוף הזהב ההולנדי
תור הזהב של שוק העבדים
אף על פי שבעת המודרנית מקושר שמה של הקולוניה בעיקר לסחר האטלנטי בעבדים, לא הייתה זו הסיבה שבגינה הגיעו ההולנדים לחוף הזהב מלכתחילה. המשאבים שלכדו את עיניהם עם הגעתם לחוף במאה ה-17 היו בעיקר זהב, שנהב ופלפל. לדבריו של הגאוגרף יוהנס דה לאט, חברת הודו המערבית שינעה סחורות בשווי של כ-14 מיליון גילדרים לרפובליקה הולנדית עד ל-1637, כאשר המשאב הדומיננטי ביותר ביניהן היה זהב.
Song Sung Blue
גרסאות כיסוי
סשה דיסטל הקליט את השיר בצרפתית בשם "Chanson Bleue".
להקת גל חדש בריטית בשם Altered Images הקליטה ב-1982 גרסה של השיר באלבומה "Pinky Blue".