cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלן ארמסטרונג
הקרדיטים הרבים שלו כוללים דמויות בעיבודים לכמה מספרי צ'ארלס דיקנס והבלש התמהוני בריאן ליין בסדרה "תחבולות חדשות". ארמסטרונג הוא גם שחקן תיאטרון מוכשר והופיע במשך תשע שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית. הוא גילם את תנרדייה בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "עלובי החיים". על הופעתו בתפקיד הראשי במחזמר "סוויני וד" זכה ארמסטרונג בפרס אוליבייה.
ביוגרפיה
אלן ארמסטרונג נולד באנפילד פליין קרוב לסטנלי שבמחוז דורהאם. אביו היה כורה פחם ושני הוריו היו מטיפים מתודיסטים. הוא למד בבית הספר באנפילד פליין, אחר כך בבית ספר בקונסט, שם עודד אותו המורה לנסות לשחק. בכיתה השישית הוא הופיע בתפקיד פטרוצ'יו במחזה "אילוף הסוררת" תפקיד שיגלם בעתיד עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-1964 השתתף בבית ספר קיץ של התיאטרון הלאומי לנוער, אבל הרקע שלו והמבטא הצפוני שלו גרמו לו שירגיש חוסר שייכות. ארמסטרונג נבחן לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה אבל לא התקבל. הוא למד אמנות באוניברסיטת ניוקאסל. אבל גילה שהקורסים יומרניים וחש שאינו מתאים. אחרי שנתיים הוא סולק מהאוניברסיטה כי לא נכח בשיעורים.
ארמסטרונג עבד כבנאי וכקברן לפני שהחליט לנסות שוב את המשחק. הוא התחיל לעבוד כעוזר מנהל במה בתיאטרון האמנויות בקיימברידג'. אחר כך הצטרף ללהקת תיאטרון בחינוך המזוהה עם התיאטרון הרפרטוארי של שפילד ושיחק בהפקות דרמה רדיופוניות בערוץ הרדיו Radio 4.
קולנוע
ב-1971 הופיע ארמסטרונג לראשונה בקולנוע בסרט "תפוס את קרטר". הוא כתב מכתב לחברת ההפקה MGM כשגילה שהם מפיקים סרט בניוקאסל, והוזמן לפגוש את הבמאי מייק הודג'ס שהיה להוט ללהק שחקנים מקומיים.
ארמסטרונג הופיע במספר סרטי קולנוע לרוב בתפקידי משנה. ב-1977 שיחק בתפקיד קטן בסרט "גשר אחד רחוק מדי" וגילם את אחד מחיילי הכוחות הבריטיים בקרב על ארנהם. ב-1983 שיחק בסרט "המצור על יבשת קרול" בתפקיד מנהיג השודדים, טורקוויל.
ב-1992 שיחק ארמסטרונג בסרט "משחקים פטריוטים" בתפקיד קצין SO-13. בסרט "לב אמיץ" מ-1995 הופיע בתפקיד האציל הסקוטי מורניי שבגד בוויליאם וולאס. ב-2001 שיחק בתפקיד מנהיג הכת המצרית באלטוס חאפז בסרט "המומיה חוזרת", וב-2004 גילם את דמותו של פטרוס הקדוש במבטא ג'ורדי בסרט "מיליונים". עוד שיחק בתפקידים קטנים בסרט "סליפי הולו" (1999), "ואן הלסינג" (2004), "אוליבר טוויסט" של רומן פולנסקי (2005) ובתפקיד הדוד גארו בסרט "אראגון" (2006).
טלוויזיה
במהלך הקריירה שלו שיחק ארמסטרונג ביותר משמונים תפקידים שונים בהפקות טלוויזיוניות. בשנות השבעים של המאה העשרים הופיע בסדרות טלוויזיה אחדות בהן בפרקים של, "פורידג'" והסדרה "The Sweeney".
בסדרה הקומית "A Sharp Intake of Breath" גילם ארמסטרונג דמויות שונות המסבכות את חייו של הדמות הראשית בגילומו של דייוויד ג'ייסון. ב-1988 הופיע בתפקיד סגן המנהל הקשוח במחזה הטלוויזיוני "Our Day Out" מאת וילי ראסל, העוסקת בקבוצת תלמידים מעוטי יכולת שיוצאים ליום טיול. ב-1981 כיכב בדרמה "Get Lost" של רשת יורקשייר טלוויז'ן.
ארמסטרונג גילם דמויות אחדות מספריו של צ'ארלס דיקנס. במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של הרומן "ניקולס ניקלבי" הוא שיחק בתפקיד ווקפורד סקווירס ומר ווגסטאף. ב-1982 צולם המחזה לטלוויזיה. הוא גם הופיע בשתי גרסאות של הרומן "אוליבר טוויסט", ב-1999 שיחק בתפקיד קפטן פלמינג, אביה של אגנס פלמינג במיני-סדרה "אוליבר טוויסט", ובסרט משנת 2005 בבימויו של רומן פולנסקי גילם את השופט פאנג. ב-1999 שיחק בתפקיד דניאל פגוטי במיני-סדרה "דייוויד קופרפילד", ב-2005 גילם את המפקח באקט בסדרת הטלוויזיה "בית קדרות" בעיבוד לרומן באותו שם. ב-2008 שיחק בתפקיד כפול של האחים ג'רמיה ואפרים פליטוויץ' בסדרה "דוריט הקטנה", וב-2012 הופיע בתפקיד חירם גרוגיוס בסרט "תעלומת אדווין דרוד". ארמסטרונג היה מעריץ של דיקנס מאז שקרא בקול את הספר "דייוויד קופרפילד" בבית הספר. הוא זכר במיוחד את בית הסירה של דן פגוטי, וכדי לשחק בתפקיד זה דחה הצעה להשתתף בסרט "צייד לבן, לב שחור" של קלינט איסטווד.
ב-1996 שיחק ארמסטרונג בסדרת הטלוויזיה "ידידינו בצפון" בתפקיד אוסטין דונהיו, דמות המבוססת על הפוליטיקאי ט. דן סמית'. ב-1999 גילם את דמותו של הנרי פוקס, פוליטיקאי מהמאה ה-18, במיני-סדרה של ה-BBC "אריסטוקרטים". ב-2000 שיחק בתפקיד ג'ורג' אולדפילד בסרט הטלוויזיה "This Is Personal: The Hunt for the Yorkshire Ripper", וגילם דמות של שוטר במשטרת מערב יורקשייר. על תפקיד זה היה מועמד לפרס "Royal Television Society".
ב-2002 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "Bedtime" בתפקיד אלמן המודאג מהתנהגותו החשודה של בנו. ב-2003 כיכב לצדה של ברנדה בלתין במיני-סדרה "בין הסדינים" שגילמו זוג נשוי בטיפול מיני. בעיבוד של הספר "המלחמה של קארי" שיחק ארמסטרונג בתפקיד איש קפדן שבאי רצון מקבל לביתו שני ילדים שפונו לוויילס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ארמסטרונג ידוע מהופעתו בתפקיד בריאן ליין בסדרה "תחבולות חדשות" על קבוצה של בלשי משטרה לשעבר שעוזרים בפענוח מקרי פשיעה ישנים במשטרת המטרופולין של לונדון. באוגוסט 2010, אחרי עשר עונות בסדרה הודיע ארמסטרונג שהוא עוזב את הסדרה. אחר כך ביקרו השחקנים בראיון ב"רדיו טיימס" את הכותבים של הסדרה,
בתקופה ששיחק ב"תחבולות חדשות" המשיך ארמסטרונג להופיע גם בהפקות אחרות. ב-2004 כיכב בסרט הטלוויזיה "כשאהיה בן 64" על אודות מורה בגמלאות שמתחיל מערכת יחסים עם גבר אחר. הוא קיבל את התפקיד למרות חששותיו מצילום סצנת אהבה עם השחקן פול פרימן, כי הוא חשב שזה סיפור יפה ומעורר מחשבה. ב-2006 כיכב בדרמה "The Girls Who Came to Stay" על אודות זוג בריטי שמקבל לביתו שתי נערות שהיו חשופות להשפעות של אסון צ'רנוביל. ב-2008 שיחק בדוקודרמה "Filth" בתפקיד בעלה של הפעילה החברתית מרי וייטהאוס.
מ-2009 ועד 2011 שיחק ארמסטרונג בתפקיד ג'ון סאותהאוס, המנטור של ויליאם גארו, בסדרת הדרמה התקופתית "Garrow's Law". ב-2012 גילם את רוזן נורת'מברלנד בעיבוד למחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון וחלק שני" בסדרת ה-BBC "הכתר החלול". בנו ג'ו ארמסטרונג שיחק בתפקיד הוטספור הבן של נורת'ברלנד. ב-2014 הופיע ארמסטרונג בסדרת האימה של שואוטיים "פני דרדפול" בתפקיד וינסנט ברנד, השחקן שמעסיק את המפלצת של פרנקנשטיין. ב-2014 הופיע בתפקיד אורח בספיישל חג המולד של סדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון".
תיאטרון
בנוסף לעבודתו בקולנוע וטלוויזיה ארמסטרונג שיחק בהפקות תיאטרון רבות. אחד מתפקידיו הראשונים היה בילי ספנסר במחזה "The Changing Room" מאת דייוויד סטורי שהועלה בשנת 1971 בתיאטרון רויאל קורט בבימויו של לינדזי אנדרסון. ב-1975 גילם את טאצ'סטון במחזה "כטוב בעיניכם" בבימויו של פיטר גיל בתיאטרון נוטינגהאם פלייהאוס.
בין השנים 1979 ל-1988 הופיע ארמסטרונג עם הלהקה השייקספירית המלכותית. בשנים 1979–1980 שיחק בסיבוב הופעות ובדונמאר ורהאוס בתפקיד דוגברי במחזה "מהומה רבה על לא דבר" ובתפקיד אצדק ב"מעגל הגיר הקווקזי".
ב-1981 הצטרף ארמסטרונג לצוות השחקנים של ההפקה הבימתית "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" שאורכה שמונה שעות, עיבוד לרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס, וגילם את ווקפורד סקווירס. המחזה הוצג בסיבוב הופעות ואחר כך בתיאטרון פלימות' בברודוויי. ב-1982 צולמה ההצגה לטלוויזיה בהופעה בתיאטרון אולד ויק.
בהפקות של תיאטרון רויאל שייקספיר, תיאטרון רויאל בניוקאסל ובתיאטרון ברביקן שיחק ארמסטרונג בתפקיד טרינקולו במחזה "הסערה" ובתפקיד פטרוצ'יו במחזה "אילוף הסוררת" לצדה של שינייד קיוזאק בתפקיד קייט. ב-1983 הופיע בתפקיד ראלף טרפדור במחזה "The Roaring Girl" בכיכובה של הלן מירן. ב-1984 שיחק בתפקיד לאונטס במחזה "אגדת חורף" ואת ג'ון פרוקטור במחזה "ציד המכשפות" בסיור הופעות לאומי שכלל הופעות בכנסיית כרייסט בסטפיטלפילדס, וב-1985 בסיור הופעות בפולין. בעונה של 1985–1986 הופיע בתפקיד תרסיטס במחזה "טרוילוס וקרסידה".
בסתיו 1985 לוהק ארמסטרונג לתפקיד, שהוא כנראה הידוע ביותר שלו בתיאטרון, תנרדייה בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "עלובי החיים". תנרדייה ואשתו, בגילומה של סוזן ג'יין טאנר, מנהלים פונדק שעסקיהם המפוקפקים מתגלים בשיר "בעל הפונדק". ארמסטרונג תיאר את תנרדייה כ"דמות נתעבת וקומית".
ארמסטרונג היה אחד הראשונים שלוהקו למחזמר, יחד עם חבריו ללהקה השייקספירית המלכותית, סו ג'יין טאנר ורוג'ר אלאם. הוא עזר לעבות את הדמות במיוחד בשיר במערכה השנייה "כלב אוכל כלב". הוא הופתע מהצלחת "עלובי החיים" ואמר "זה היה שונה ממחזות זמר אחרים. הוא מושר לכל אורך ההצגה וגם בסגנון מעט אופראי; לא חשבתי שהוא יהיה מאוד פופולרי". אחרי שנה עזב את ההפקה כי התחיל להשתעמם ורצה לעסוק בדברים אחרים.
הוא שר בהקלטה של המחזמר עם צוות השחקנים הלונדוני המקורי. באוקטובר 1995 חזר וגילם את התפקיד, לצדה של ג'ני גאלוויי בתפקיד גברת תנרדייה בקונצרט של "עלובי החיים" באלברט הול, הופעה שצולמה והופצה על גבי DVD. הוא גם השתתף בקונצרט לציון 25 שנה למחזמר, אולם הפעם מאט לוקאס גילם את תנרדייה.
ב-1985 היה ארמסטרונג מועמד לשני פרסי אוליבייה: האחד להופעה מצוינת של שחקן במחזמר על תפקידו ב"עלובי החיים" והשני בקטגוריית שחקן השנה על הופעתו במחזות "ציד המכשפות" ו"אגדת חורף". ב-1988 היה שוב מועמד לפרס אוליבייה על גילום הדמות ברבאס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "היהודי ממלטה", ובתפקיד קפטן בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי למחזה "האב" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
ב-1989 ו-1990 שיחק ארמסטרונג בתפקיד איימבל קסטגנט בהפקה קצרת הימים של המחזמר "אשת האופה" בתיאטרון פניקס. ההפקה בבימויו של טרוור נאן זכתה לביקורות חיוביות אבל לא משכה את קהל הצופים וירדה אחרי 56 הצגות. על הופעתו במחזמר היה ארמסטרונג מועמד לפרס אוליבייה להופעה המצוינת של השנה במחזמר.
ב-1994 זכה ארמסטרונג בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על תפקידו במחזמר "סוויני טוד" בהפקה המחודשת בלונדון בתיאטרון הלאומי. המחזה זכה גם בפרס "ההפקה המחודשת של מחזמר הטובה ביותר", וג'וליה מקנזי שכיכבה לצדו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ב-1995 גילם ארמסטרונג את דמותו של אלברט איינשטיין במחזה "Insignificance" מאת טרי ג'ונסון, וב-1996 שיחק בתפקיד חאם במחזה "סוף משחק" מאת סמואל בקט. בשנים 1996 ו-1997 כיכב בתפקיד וילי לומן בהפקה של התיאטרון הלאומי למחזה "מותו של סוכן". ב-1997 ו-1998 הופיע בקומדיה "The Front Page" בבימויו של סם מנדס בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
ב-2002 קיבל בהתראה קצרה תפקיד ראשי במחזה "Mappa Mundi" מאת שלה סטיבנסון כמחליפו של איאן הולם שפרש בשל מחלה. ב-2006 חזר להופיע על במת התיאטרון לככב בהפקה של טרוור נאן למחזה "The Royal Hunt of the Sun" בתיאטרון הלאומי. ב-2012 שיחק במופע הפרומס בתפקיד אלפרד דוליטל בהפקה של "גבירתי הנאווה" בכיכובם של אנלין ביצ'י ואנתוני אנדרוז. ב-2014 שיחק בקומדיה השחורה "המלך הולך למות" מאת אז'ן יונסקו בסטודיו יוסטינוב של התיאטרון המלכותי.
חיים אישיים
לאלן ארמסטרונג ולאשתו סו יש שלושה בנים: טום, ג'ו ודן. ג'ו ארמסטרונג אף הוא שחקן. האב ובנו שיחקו גרסה צעירה ומבוגרת של אותה דמות בדרמה "A Passionate Woman" של ה-BBC משנת 2010, וב-2012 הם גילמו את נורת'מברלנד ובנו הוטספור בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי הרביעי". דן ארמסטרונג הוא מוזיקאי וחבר בלהקת האינדי רוק קלוק אופרה. אלן ארמסטרונג הופיע בווידאו קליפ של שירם "The Lost Buoys".
ביולי 2009 הוענקו לארמסטרונג שני תוארי כבוד על תרומתו לתחות האמנות. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת איסט אנגליה, ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת סנדרלנד.
מונפורט מעלות
מונפורט מעלות הוא מועדון הוקי קרח ישראלי מליגת ההוקי קרח הישראלית שנוסד בשנת 1999. מדי הבית הם שחור ולבן. בשנת 2010 הקבוצה זכתה באליפות הרביעית בתולדותיה לאחר ששנה קודם לכן הובסה על ידי מ.ה. הרצליה בגמר הליגה. בעונת 2011, שוב הפסידה את גביע האליפות לאחר שהובסה 5:1 על ידי מ.ה. מטולה.
כולנו מתים
כולנו מתים (בקוריאנית: 지금 우리 학교는, באנגלית: All of Us Are Dead) היא סדרת דרמה, מתח ומדע בדיוני דרום קוריאנית המשודרת בנטפליקס החל מ-28 בינואר 2022.
ישעיהו ארנרייך
ישעיהו ארנרייך הוא איש ציבור חרדי - ישראלי, המשמש סגן ראש עיריית בית שמש וחבר מועצת העיר מטעם אגודת ישראל. בשנים 2003 - 2008 היה ראש המועצה של עמנואל.
כולנו מתים
ב-6 ביוני 2022 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
ישעיהו ארנרייך
ביוגרפיה
נולד לפנחס ארנרייך, עסקן חסיד גור, וממקימי העיר עמנואל. סבו הוא יצחק גרשטנקורן ממייסדי העיר בני ברק וראש העיר הראשון שלה. התחנך במוסדות חסידות גור.
כולנו מתים
תקציר העלילה
לאחר ניסוי מדעי כושל, בית ספר תיכון מקומי מוצף בזומבים, והתלמידים הלכודים נאבקים כדי לשרוד.
ללא מזון ומים, וניתוק תקשורת על ידי הממשלה, הם חייבים להשתמש בציוד מסביב לבית הספר כדי להגן על עצמם בעיצומו של שדה קרב, אחרת הם יהפכו לחלק מהנגועים.
ישעיהו ארנרייך
פעילות פוליטית
בשנת 2003, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל, התמודד לראשות מועצת עמנואל ונבחר.
לקראת הבחירות בשנת 2008 עבר לבית שמש והוצב ברשימת אגודת ישראל כנציג חסידות גור, והוא מכהן כחבר מועצה עד היום. משנת 2008 מכהן גם כיושב ראש תאגיד המים העירוני "מי שמש".
אחרי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2013) קיבל לידיו את תיק החינוך.
אחרי הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018) נכנסה אגודת ישראל לקואליציה של ראש העיר הנבחרת עליזה בלוך, בניגוד לעמדתה של דגל התורה. ארנרייך קיבל שוב את תיק החינוך, ומונה לסגן ראש העיר בשכר למחצית הקדנציה ברוטציה עם שמעון גולדברג.
פיאט 682
פיאט 682 (באיטלקית: Fiat 682) היא סדרת משאיות במגוון תצורות, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1952–1988 באיטליה.
מוזיאון ניקולה טסלה
מוזיאון ניקולה טסלה (בסרבית: Музеј Николе Тесле, בליטון: Muzej Nikole Tesle) הוא מוזיאון מדע הממוקם במרכז בלגרד, בירת סרביה. הוא מוקדש לכבוד ולהצגה של חייו ופועלו של ניקולה טסלה, וזהו גם מקום קבורתו. המוזיאון מכיל למעלה מ-160,000 מסמכים מקוריים, 2,000 ספרים וכתבי עת, 1,200 תערוכות טכניות היסטוריות, 1,500 תצלומים של חפצים מקוריים ומכשירים, ויותר מ-1,000 תוכניות ושרטוטים.
ארכיון ניקולה טסלה צורף לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו בשנת 2003 בשל תפקידו המשמעותי של טסלה בהיסטוריה של חשמול העולם ובהתקדמות הטכנולוגית בתחום זה.
היסטוריה
מוזיאון ניקולה טסלה שוכן בוילת מגורים שנבנתה בשנת 1927 על פי העיצובים של האדריכל הסרבי דראגישה בראשובאן (Dragiša Brašovan). הבניין שימש למטרות שונות עד 5 בדצמבר 1952, אז נוסד המוזיאון, בהתאם להחלטת ממשלת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. פריטים מסוימים למוזיאון נשלחו ב-7 בספטמבר 1951 מניו יורק לבלגרד, שהייתה אז בתחומי יוגוסלביה, בעקבות מאמציהם של סאווה קוסנוביץ' (Sava Kosanović), אחיינו וקרוב משפחתו הקרוב ביותר של טסלה, ועורך דינו, פיליפ ויטנברג.
תערוכות
תערוכת הקבע נפתחה לקהל לראשונה ב-1955. מעת לעת חלו בה כמה שינויים, אבל במשך שנים רבות הרעיון הבסיסי נשאר זהה. חלקה הראשון הוא בעיקר תערוכת זיכרון, בעוד חלקה השני הוא אינטראקטיבי, עם מודלים תלת-ממדיים של המצאותיו של טסלה. מעת לעת, המוזיאון מארגן תערוכות נושאיות של מסמכים, תצלומים וחומר נוסף על מנת להציג תקופות שונות מחיי ההמצאה של טסלה.
אמיגורומי
טכניקת הסריגה המקובלת באמיגורומי היא שיטת סריגה מעגלית (ספירלה), כאשר בכל שורה מוסיפים עיניים או מצמצמים עיניים כדי ליצור את הדמות הרצויה. הדמויות נסרגות בחלקים וממלאים אותם במילוי, לרוב עשוי אקרילן, שאריות בד, או ניילון, תוך כדי דחיסה כדי לתת לדמות נפח וחוזק ומראה אנושי, ולאחר מכן מחברים את כל החלקים. לסיום מחברים פריטים כמו עיניים, שיער, שפתיים ובגד.
אמיגורומי נעשה בדרך כלל בסריגה במסרגה אחת, ועושה שימוש בחוטים דקים יחסית שנסרגים במסרגה שעוביה קטן מעובי החוטי כדי ליצור סריג מוצק ולהימנע מאובדן חומר המילוי.
הלל ויטקינד
הרב הלל ויטקינד (תרנ"ט, 1899 - י"ט באלול תשל"ד, ספטמבר 1974) היה ממייסדי סניפי ישיבת בית יוסף-נובהרדוק במספר ערים בפולין ובמיוחד בוורשא שהוא הקים בה הישיבה, והיה מקורב מאוד לרבו הסבא מונובהרדוק, כפי שהעיד על עצמו שיצקתי על ידו שש שנים, ולאחר עלותו ארצה מייסד וראש ישיבת ישיבת בית יוסף-נובהרדוק בתל אביב.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תרנ"ט לרב חיים אהרן ויטקינד. בעיר אמדור שבפלך גרודנה, למד בסטוצ'ין אצל הרב רפאל אלתר שמואלביץ, חתנו של "הסבא מנובהרדוק", ומשם עבר לסלובודקה. בשנת תרע"ד, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסע להומל, שם למד מפי הסבא מנובהרדוק.
עם פרוץ המהפכה הקומוניסטית נמנה עם תלמידי ישיבת נובהרדוק שנדדו בערי מזרח אירופה להפיץ תורה. בבחרותו גויס לצבא הרוסי, והשתחרר מיד לאחר פטירת אביו.
בין השנים תרע"ח (1918)-תר"פ (1920) סייע בהקמה ובניהול סניפי הישיבה במוהלוב, ז'יטומיר, קוריסטשוב וקורסטן, ובשנת תרפ"א ייסד וניהל את הסניפים בוורשה, מלבה, וולוצלבק, פלוצק, פולטוסק, אוסטרובצה, וולודבה וקילצה.
טורונטו רבתי
אזור טורונטו רבתי (באנגלית: Greater Toronto Area, או בקיצור GTA) הוא המטרופולין המאוכלס ביותר בקנדה. המטרופולין כולל בין היתר את העיר טורונטו. בסך הכל אזור זה כולל 25 רשויות עירוניות, פרבריות וכפריות.
הלל ויטקינד
ביוגרפיה
נישא לשיינא אסתר (-כ' בטבת תרפ"ב, 1922), בת הרב דוד יצחק מגן מירושלים. לאחר נישואיהם התגוררו בוורשה, שם כיהן בראשות הישיבה המקומית של נובהרדוק. בשנת תרפ"ט (1929) עלה לארץ ישראל עם גיסו הרב אהרן ווינשטיין (חמיו של הרב משה שמואל שפירא).
טורונטו רבתי
אזור טורונטו רבתי משתרע בסך הכל על פני 7,124 קמ"ר וצפיפות האוכלוסין באזור זה, נכון לשנת 2016, הייתה 850 תושבים לקמ"ר.
הלל ויטקינד
ביוגרפיה
זמן קצר לאחר עלותו ארצה הקים יחד עם גיסו הרב וינשטיין את ישיבת בית יוסף בתל אביב, והם עמדו בראשות הישיבה עד לפטירתם.
טורונטו רבתי
לפי מפקד האוכלוסין של 2016 אזור טורונטו רבתי כלל באותה העת 6,417,516 תושבים.
הלל ויטקינד
ביוגרפיה
לאחר פטירתו בשנת תשל"ד מונה תחתיו לראשות הישיבה חתנו הרב מרדכי מן, שכיהן עד אז כר"מ בישיבה. הרב מן העביר את הישיבה לבני ברק וקראה על שמו "ישיבת בית הלל", במשך השנים הפכה הישיבה לכולל אברכים ומאז פטירת הרב מן עומד הכולל בראשות בנו הרב יוסף יעקב מן.
ספרו מוסר התורה נדפס בירושלים בשנת תש"ד, ובו שיעוריו ודברי מוסר. כמו כן ערך את החוברות "אור המוסר". כתביו נערכו ויצאו לאור על ידי נינו הרב הלל מן מירושלים.
משחק השקרים
משחק השקרים (באנגלית: The Lying Game) הייתה סדרת דרמה ששודרה בערוץ ABC Family. הסדרה נוצרה על ידי שרה שפרד ועלתה לשידור ב-15 באוגוסט 2011. בישראל היא שודרה לראשונה בערוץ Yes Drama HD ב-4 בפברואר 2012.
עונה 1
אמה בקר (אלכסנדרה צ'אנדו) מחליטה לחפש את אמה הביולוגית. היא מגלה שיש לה אחות תאומה זהה בשם סאטן מרסר (אלכסנדרה צ'אנדו). התאומות הופרדו בלידתם - סאטן אומצה על ידי הורים עשירים (טד וכריסטין מרסר) ואמה עברה ממשפחת אומנה אחת לבאה. אחיה החורג של אמה מנסה להטרידה מינית ומפיל עליה אשמת גנבה, אמה בורחת ממאסר ומחליטה לפגוש את אחותה התאומה. כשהן נפגשות סאטן מספרת לאמה שיש לה קצה חוט לגבי מיהי אמם הביולוגית ומבקשת ממנה שיתחלפו ליומיים בהם הם תוכל לחפשה, בלי שאף אחד ירגיש, ובתום יומיים אלו הן תיפגשנה בבקתה ותתחלפנה חזרה.
סאטן חוברת בלוס אנג'לס לאחיה של אחת מחברותיה, בחור בשם ת'ייר שעוזר לה בחיפושים. במקביל אמה מתחזה לסאטן ומנסה להתמיד בחזות מול חבריה ומשפחתה של סאטן. היחיד שמבין שהיא לא סאטן הוא איתן וויטהורס, אחיו של השריף, שמתברר שהוא החבר הסודי של סאטן. הוא מתעמת עם אמה ומבין שבוצעה החלפה וביחד הם הולכים לפגוש את סאטן במועד המתוכנן. סאטן אינה מגיעה.
כשסאטן יוצרת קשר עם אמה בשיחת וידאו היא מגלה להם כי לא הגיעה למפגש כי הציוד שלה נגנב וכי היא ממשיכה בחיפושים. אמה מספרת לה כי גם בבית הוריה ביקר פורץ שלקח רק את הלפ-טופ שלה עליו היה המחקר של סאטן על אמן הביולוגית. סאטן מאתרת את אימה הביולוגית לפי השם בתעודת הלידה - רות פיטרסון אולם כשהיא ות'ייר מתעמתים מולה מתגלה כי מישהו שילם לה כסף רב שתחתום על תעודת הלידה אולם בפועל, היא אינה אימה הביולוגית. כמו כן היא מציינת כי אמה אומצה על ידי משפחה עשירה מבוורלי הילס, לאור זאת סאטן מבקשת מאמה כי תתמיד בהעמדת הפנים עד שימצא קצה חוט אחר.
לטד מרסר, אביה של סאטן, יש חבר טוב מילדות בשם אלק שהוא במקרה גם התובע המחוזי. מתחילת הסדרה עולה כי ביניהם יש סודות רבים שקשורים לאימוץ של סאטן. כאשר המשטרה חוקרת את הפריצה והגנבה של הלפ-טופ, הוא נמצא במכוניתו של איתן. איתן כמובן מכחיש כל קשר ומזוכה מאשמה כאשר אחותה של סאטן, לוראל, ממציאה שהיא גנבה את המחשב ושתלה אותו אצל איתן כי קינאה בסאטן. סאטן מאתרת את המשפחה שאימצה את אמה בבוורלי הילס ומגלה שזמן קצר לאחת האימוץ הגיעה בחורה בשם אנני לביתם עם מסמכים מזויפים ולקחה מהם את התינוקת. סאטן מוצאת תמונה שלה ועל רקע בית בכפר ומחליטה לאתר את האישה בתמונה. סאטן ות'ייר מצליחים לאתר את הבית בתמונה ומגלים באחד החדרים ציור של כוכבים עם חתימה של "אנני הובס" ומחליטים לאתר את האישה. במקביל אלק מדבר עם בית מחסה לחולי נפש בו מתאכסנת אישה בשם אנני הובס ומבקש כי לא יתנו לסאטן לראותה במידה ותגיע. בזמן הזה אמה זוכה בתואר "מלכת הנשף" והיא ואיתן מתאהבים ומצולמים מתנשקים. סאטן רואה את התמונה ומחליטה כנקמה לשכב עם ת'ייר. כשת'ייר מבין זאת הוא עוזב את סאטן לבדה וחוזר לפניקס.
סאטן מוצאת את בית המחסה ומתגנבת לחדר של אנני הובס שמתוודה בפניה שהרגה את תינוקה וסאטן חושבת שאנני בטוחה שאמה נהרגה בשריפה ולכן נתנה אותה לאימוץ אולם לפני שהיא מצליחה להשיג מידע נוסף היא נתפסת על ידי אנשי הצוות שמעבירים אותה למעצר. היא משוחררת בערבות אנונימית (אשר מתגלה בהמשך שאלק ביצע), ומחליטה לחזור הביתה. לרגל יום הולדתה של סאטן נערכת מסיבה ענקית וסאטן מחליטה להתחלף חזרה עם אמה במקומות. היא משאירה לה הודעה מאיתן לפגוש אותה בבקתה ולמעשה מתכננת לפתות את איתן כדי שאמה תראה אותם יחד. השלושה מתעמתים וסאטן מאיימת שתחשוף אותה במסיבה אם תתנגד. סאטן נוסעת למסיבה אולם בדרך מאבדת שליטה על הרכב ועפה לאגם. אמה מחליטה להגיע למסיבה ולהתעמת שוב עם סאטן אולם היות שהיא מבוששת לבוא היא נאלצת שוב לקחת את מקומה כסאטן.
צ'ארלס אדוארדס (שחקן)
צ'ארלס אדוארדס (באנגלית: Charles Edwards; נולד ב-1 באוקטובר 1969) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
אדוארדס נולד בהייזלמיר שבמחוז סארי. הוא הצעיר במשפחה בת ארבעה בנים. התחנך בווינצ'סטר קולג', למד משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, וסיים את התואר ב-1992.
תיאטרון
הופעתו המקצועית הראשונה בתיאטרון הייתה בגיל 24 במחזה "Blithe Spirit". מאז שיחק בהצגות רבות בהן "הדוכסית ממאלפי", "Hay Fever", "חיים פרטיים" ו-"The Apple Cart".
אדוארדס זכה לשבחיים על הופעת הבכורה שלו בברודוויי במחזה "39 המדרגות" עיבוד מאת ריצ'רד האנאי משנת 2005. המחזה הוצג בלונדון ב-2006 ובארצות הברית ב-2007 בבוסטון וב-2008 בעיר ניו יורק. הוא היה השחקן היחיד מההפקה הלונדונית שהופיע גם בהפקה האמריקנית. הופעתו האחרונה במחזה הייתה ב-6 ביולי 2008.
הוא השתתף במחזות שייקספיריים רבים בהם ההפקה של פיטר הול למחזה "הלילה השנים עשר" בתיאטרון המלכותי הלאומי (אודיטוריום קוטסלו) בתפקיד סר אנדרו אגונצ'יק, במחזה "מהומה רבה על לא דבר" שהוצג בשייקספיר גלוב גילם את בנדיק, במחזה "הסוחר מוונציה", ובמחזה "חלום ליל קיץ" גילם את אוברון לצדה של ג'ודי דנץ' בדמות טטיאנה.
ב-2012 שיחק אדוארדס בתפקיד הראשי בדמות ברטי בהפקה הבימתית המקורית של "נאום המלך" בסיבוב הופעות ברחבי בריטניה ובווסט אנד. הוא זכה לתגובות חיוביות מהמבקרים, ומייקל בילינגטון כתב עליו "אדוארדס, שמתקדם לכיוון הכוכבות במשך כמה עונות, הגיע לכך כעת באופן חד משמעי".
ב-2011 היה אדוארדס מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר של איבנינג סטנדרד יחד עם בנדיקט קמברבאץ', ג'וני לי מילר וברטי קארבל, על תפקידו כבנדיק במחזה "מהומה רבה על לא דבר", ולפרס "Whatsonstage" על תפקידו בדמות אנדרו אגונצ'יק במחזה "הלילה השנים עשר".
ב-2012 שיחק בדמות המצליף הקונסרבטיבי ג'ק ות'רהיל במחזה הפוליטי "This House" מאת ג'יימס גרהאם שהועלה בתיאטרון קוטסלו לצדם של פיליפ גלניסטר ופיל דניאלס.
אדוארדס כיכב בעיבוד של סיימון גודווין למחזה זוכה פרס פוליצר "Strange Interlude" מאת יוג'ין או'ניל בתפקיד צ'ארלס מרסדן בתיאטרון ליטלטון של התיאטרון הלאומי.
ב-2015 כיכב בדמות המלך ריצ'רד השני בהפקה של סיימון גודווין בשייקספיר גלוב, ובתפקיד הנרי טרבל במחזה "Waste" מאת הנרי גרנוויל ברקר בתיאטרון הלאומי.
טלוויזיה וקולנוע
ב-2002 גילם את דייוויד, שהיה אחר כך אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת, בסרט הטלוויזיה "ברטי ואליזבת'" ברשת ITV.
ב-2011 גילם את דמותו של מייקל פיילין בסרט "Holy Flying Circus", עיבוד דרמטי של התגובות לסרט "בריאן כוכב עליון". הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לדרמה הטובה ביותר.
באוקטובר 2012 הופיע אדוארדס בעונה השלישית של סדרת הדרמה התקופתית עטורת השבחים "אחוזת דאונטון" בתפקיד מייקל גרגסון, מו"ל לונדוני עשיר שלו פרשת אהבים עם ליידי אדית' קרולי (בגילומה של לורה קרמייקל). הוא חזר והופיע בעונה הרביעית של הסדרה, כאשר באמצע העונה הדמות נעלמת באופן מסתורי. בעונה החמישית מתברר באופן סופי שגרגסון מת.
ב-2013 השתתף אדוארדס בסרט "דיאנה" המתאר את השנים האחרונות בחייה של הנסיכה דיאנה. אדוארדס גילם את המזכיר הפרטי שלה פטריק ג'פסון. את הסרט ביים אוליבר הירשבייגל ובתפקיד דיאנה כיכבה נעמי ווטס.
קינת ניפור
קינת ניפור היא קינה משוּמֶר המבכה את חורבנה של ניפּוּר, עיר עתיקה במסופוטמיה שהייתה עיר בעלת חשיבות דתית בתרבות השומרית. הקינה מתארת את שיקומה של העיר לאחר החורבן.
הקינה שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית - סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים. קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אוּר בסוף האלף השלישי לפנה"ס. הקינה כתובה בכתב יתדות על לוחות טין שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור דרום מסופוטמיה. בקינה 323 שורות המחזיקות שנים עשר בתים הקרויים בשומרית "כּירוּגוּ" (kirugu).
רקע: חשיבותה של העיר ניפור
ניפור הייתה עיר שומרית בדרום מסופוטמיה (עיראק של היום). על אף שמעולם לא שימשה כעיר שלטת בעלת חשיבות פוליטית עליונה, הרי חשיבותה הדתית, כעירו של בכיר האלים השומרים, אֶנְלִיל (מילולית: אל הרוח), הקנתה לה מעמד מוביל. עשרים וארבע עונות חפירה בעיר הניבו ממצאים ארכאולוגיים רבים, שהחשוב שבהם הוא ארכיון המקדש, הכולל עשרות אלפי לוחות טין הכתובים בכתב יתדות, וכוללים בין השאר טקסטים פולחניים וספרותיים הכתובים בשפה השומרית. ניפור שימשה כמרכז דתי של האזור כולו, ושליטי האזור שאבו את סמכותם מן האל אנליל.
השליטה בעיר, הבנייה בה ובמקדשיה וההשתתפות בטקסי הפולחן שנערכו בה נחשבו כמתן לגיטימציה לשלטונם של מלכים אלה באזור כולו. עדויות ארכאולוגיות קושרות לעיר זו שליטים רבים, החל מהתקופה הפרה-סרגונית. שליטים אלה בנו בניפור, שפצו והרחיבו את מקדשיה, השתתפו בטקסיה הפולחניים והקדישו חפצים שונים לאליה. נראה כי מעמדה הדתי המיוחד של ניפור הביא להקדשת קינה מיוחדת לעיר זו.
סוג ספרותי ומקבילות
קינת ניפור שייכת לסוגה ייחודית בספרות השומרית - סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים. קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אור בשנת 2004 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה התיכונה). קינות הערים חוברו במהלך המאה ה-20 לפנה"ס, והמשיכו להימסר עד המאה ה-16 לפנה"ס. כיום מוכרות חמש קינות כאלה: כמו כן קיימת יצירה נוספת, קדומה יותר, המכונה קללת אכד שהיא בעלת זיקות ברורות לסוגה זו, אף שאין להגדיר אותה כקינה.
טיפוס שני של קינות על חורבן מכונה "קינות פולחניות". הצד השווה בינן לבין קינות הערים הוא שגם אלו מבכות את חורבנן של ערים ואף חולקות אוצר דימויים ורעיונות משותף. ואולם, הקינות הפולחניות הן בעלות סגנון תבניתי המבוסס על רשימות של אלים, ערים ומקדשים המשובצות בתוך ליטניה – נוסחת תפילה קבועה החוזרת על עצמה בשינויים קלים לאורך שורות רבות. כמו כן הקינות הפולחניות חסרות את האופי ההיסטורי הספציפי של קינות הערים.
לקינות הערים השומריות אין אח ורע בשום ספרות אחרת מן המזרח הקדום למעט במקרא. ניתן לזהות קווי דמיון בין קינות אלו למגילת איכה המקראית. מלבד הנושא המשותף, יש דמיון רב בתיאורי ההרס, הרעב והמגפות, הטבח בתושבים והגלייתם. האויבים, הן במסורת השומרית הן בזו המקראית, מתוארים ככלי ביד האל לביצוע גזירת החורבן. ישנה הקבלה מסוימת גם בתחום אוצר הביטויים של הקינות: שאלות רטוריות כגון "איכה" ו"עד מתי" מופיעות בשתי מסורות הקינות.
זמנה של הקינה ומקום חיבורה
קינת ניפור מתייחסת בהרחבה למלך אישמה-דגן (Ishme-Dagan; 1953–1935 לפנה"ס) המלך הרביעי והחשוב של השושלת הראשונה של איסין. מלך זה מתואר בקינה כמושיעה ומשקמה של העיר החרבה, והוא מלך כשישים שנה לאחר חורבן העיר. החוקרים נוטים אפוא לתארך את חיבור הקינה לימיו של אישמה דגן, ומניחים שהיא מתייחסת למאורעות היסטוריים שקרו כשישים שנה קודם לכן. השערה זו מאחרת את זמן חיבורה של קינת ניפור ביחס לקינות ערים אחרות, שנוטים לתארך אותן לתקופה הסמוכה יותר לחורבן עצמו. כך, הקינה על אור והקינה על שומר ואור מזכירות פרטים היסטוריים ספציפיים הנוגעים לחורבן, כגון שמו של המלך המובס איבי-סין (2028–2004 לפנה"ס), אנשאן, העיר אליה הוגלה, וכן שמם של האויבים שהחריבו את הממלכה, עילמים ושימשכי (Shimashki). מאפיינים אלה הובילו חוקרים לשער כי קינות אלה קדומות באופן יחסי, וכי הן משקפות זיכרון היסטורי טרי יותר.
ניתן להניח כי הקינה נכתבה בניפור, בחוג בתי הספר של כוהני הדת בניפור. אפשרות אחרת היא כי היא נכתבה באיסין, בחצר המלוכה. בין כך ובין כך הרמיזות הרבות בקינה לטקסטים שומרים אחרים מצביעות על כך שמחבר הקינה היה אדם משכיל הבקי בכתבים השומריים.
ישנם 33 עדי נוסח לקינת ניפור, כולם מן התקופה הבבלית הקדומה. כולם נמצאו בניפור מלבד עד נוסח אחד מסִיפָּר ועד נוסח אחד נוסף שמקורו אינו ידוע מכיוון שנקנה מסוחר עתיקות בשנת 1910. שינויי נוסח והתאמות מעידים על תהליך של מסירה והעתקה מחדש בבתי הספר של כוהני ניפור.
תפקידה הפולחני של הקינה ומגמתה
כל קינות הערים השומריות, מלבד הקינה על שומר ואור, מסתיימות בתיאור של טקס פולחני שבמהלכו "איש עניו" מקונן ומתפלל לפני אל העיר, כדי שזה יאפשר את שיקום העיר. ייתכן שהקינה התבצעה במהלך טקס פולחני זה. לפי השערה זו, הקינות בוצעו בציבור כחלק מטקס שיקום העיר החרבה. בקינת ניפור, "האיש העניו" המבצע את הקינה, איננו כהן-קינות אלא אישמה-דגן, המלך שבחצרו, על פי ההשערה, חוברה הקינה. החלפה זו של כהן הקינות במלך מעידה על מרכזיותו של אישמה דגן בקינת ניפור.
הקינה מציגה את אישמה-דגן כשליחו של האל הפטרון של ניפור, אנליל, ומשבחת אותו על חלקו בשיקום העיר, מקדשיה ופולחנה. היא חותרת להציג את אישמה-דגן כשליט המועדף על האלים וכמגן המסורת הדתית של שומר. החוקרים סבורים, לפיכך, שקינת ניפור נכתבה לצרכים פוליטיים-תעמולתיים על ידי סופריו של אישמה-דגן מלך איסין. מלכי שושלת איסין ביקשו להציג את שלטונם כהמשכה הלגיטימי של שושלת אור 3. כחלק ממדיניות תעמולתית זו, אישמה-דגן מלך איסין מוצג כמי שבונה מחדש את ערי שומר החשובות מתקופת אור-3 לאחר שנחרבו, ומחזיר את עבודת הפולחן למקדשיהן.
מבנה הקינה ותוכנה
לקינת ניפור שני חלקים עיקריים. החלק הראשון (כירוגו 1–5) הוא קינה המבכה את העיר ניפור ומתפללת לשיקומה. החלק השני (כירוגו 6–12) הוא המנון למלך אישמה-דגן המוצג כשליחו של האל אנליל הפועל לשיקום העיר. ההמנון מסתיים בטקס חגיגי המתואר בכירוגו 12.
כירוגו 1
שתי השורות הפותחות את הקינה מהוות מעין מצג של הקינה כולה.
שורות אלה מכילות שני מושגים חשובים במיתולוגיה השומרית: המכלאה (tur) וטקסי הפולחן (me). המכלאה היא ניפור. השימוש בדימוי המכלאה משקף את איכויותיה המגינות של העיר. כשם שהמכלאה מספקת הגנה לעדרי הבקר שבה ומלכדת אותם יחד כך העיר ניפור סיפקה הגנה וביטחון ליושביה. me הוא מונח יסוד בספרות השומרית, המתאר את קביעותו של כל יסוד קוסמי או סדר חברתי ביקום. אנליל קובע את ה-Me ואנכי (Enki) מופקד בדרך כלל על יישומו. על דרך המטונימיה, ה-me משמש גם כשם כולל לטקסים פולחניים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי. בשורות אלה מציין ה-me את טקסי הפולחן המאגיים שתפקידם לשמר את הסדר הקוסמי הקיים. לאורך הכירוגו החורבן מתואר אל מול העבר המפואר.
כירוגו 2
בית זה של הקינה ממשיך את קודמו. הוא מרבה להשתמש במונחים המציינים הבעת צער כמו 'דמעות', 'שירה מרה' ו'קינה'.
ההרס והחורבן באים לביטוי באובדן אוצרות המקדש ואובדן מחסני התבואה (63), דרכו של האויב מצליחה (64), תושבי ניפור נשחטו כחיות (65), משפחות שלמות, כצבורים צבורים, קצורות כערמות יבול (66). הקינה מדגישה את כנות הכוונה הדתית של תושבי העיר על ידי שימוש בתארים "אמת" או "נאמן" כדי לתאר את המקדש ואת דרכם של תושבי ניפור
מטרתם של תארים אלה היא להדגיש את התפיסה שלחורבן אין צידוק דתי כלשהו: לא כתוצאה מחטא כלפי האלים חרבה ניפור; החלטה שרירותית של האלים היא שהביאה את ההרס. אדון העיר ניגח בה (70) ובלי שום סיבה נראית לעין הלך לרעות בשדות זרים (71). חלק זה מסתיים בתהייה: מה הם (אנשי ניפור) עשו (74), שאדונם שפך עליהם חמתו ומהלך בזעם (75).
כירוגו 3
חלק זה מרחיב את השאלה שהוצבה בסופו של הקודם ועוסק בהרס הלא מוסבר והלא מובן של ניפור. סדרה של שאלות מופנית אל אנליל אדון העיר
קולות המקדש נדמו (83) ועתה ישנה בו דממת מוות (85). כאילו נטמאו כלי הכוהנים, כאילו טקסי טהרתה לא הביאו רוגע (87) כאילו חיללה קודש (91). אף על פי שאלו לא קרו בפועל גורלה של העיר ועונשה הם של עיר חוטאת. אנליל הפך את העיר שהייתה לאיננה עוד (102). גם בחלק זה כבחלקים הקודמים מועצמת תחושת החורבן על ידי הצגת המצב הנוכחי החרב אל מול המצב הקודם – ניפור בתפארתה. אמצעי ספרותי זה הוא כאמור אחד ממאפייני הקינה השומרית.
כירוגו 4
תוכן חלק זה דומה לקודמיו אלא שכאן קולה של העיר נשמע. ניפור בעצמה מבכה את גורלה, את תושביה את מקדשיה וטקסיה.
שינוי נקודת המבט גם הוא בא להעצים את תחושת השבר, הצגתו מזוויות ראייה שונות מאפשרת גם חזרה על מוטיבים מרכזיים. חלק זה נגמר בפנייה ישירה לאנליל בתחינה לשיקום העיר. פנייה זאת תורחב בחלקה הבא של הקינה.
האנטיפון החותם את כירוגו 4 מסכם את מצבה האבוד של העיר.
כירוגו 5
חלק זה הוא בקשה ותחינה מאנליל לנוח מכעסו ולשקם את עיר. למרות ההרס הנורא הקינה והדמעות שתוארו עד כה משפיעים על אנליל ומישהו (ייתכן ומדובר כאן במלך אישמי דגן, אך אפשר גם להניח המשכיות מחלק הקודם והעיר היא היא השליחה) נשלח להתפלל אליו ולהשתדל בשם העיר כדי שאנליל ינוח מרוגזו ויחזיר שכינתו לעירו.
כירוגו 6
חלק זה מסמן את שינוי האווירה ביצירה. גורלה של העיר מתהפך ובהתאמה גם היצירה הופכת מקינה להמנון, לשיר הלל לאנליל ושליחו המלך אשמה-דגן על תקומתה של ניפור. אנליל מכלה את האויבים, מרחם על ניפור, אומר "עד כאן" ושב אליה (157 – 160). את משימת שיקום מקדשו מקבלים נינורתה, בנו של אנליל, והגיבור שליחו אישמה-דגן. אישמה דגן עצמו מוצג לעיתים כבנו של אנליל. מלבד השיקום הפיסי של העיר חל גם שיקום פולחני, וטקסי ה me החשובים שבים על כנם. (167 – 171). אישמה-דגן מוצג כרועו הנאמן והאהוב של אנליל אשר ישיב את קיצבת הקורבנות היומית לפולחנו של אנליל ויעמוד בתפילה (172 – 175).
כירוגו 7
חלק זה ממשיך את תימת הבניה המחודשת של ניפור ומקדשיה, את אכלוסה מחדש ואת השיבה האלוהית אליה. נינליל, זוגתו של אנליל, לוקחת חלק בשינוי מצב רוחו של אנליל (186) ומבקשת על העיר, וגם העיר עצמה מפצירה בו (187). לאחר שאנליל שוקל את הדבר (189) הוא פוסק לטובת שיקומה של ניפור. המקדשים השונים בעיר הולכים ונבנים ואנליל ונינליל שבים לשכון בהם. מובעת הבטחה לשלטון ארוך שנים (199 – 200). עמה של ניפור שב אליה מן הגלות ומשפחות מתאחדות שוב (207 -208). הכירוגו מסתיים בהצהרה חגיגית: "מקדשי ניפור, אנליל ההר הגדול שב אליהם" (210).
כירוגו 8
חלק זה מרחיב את תהליך השיקום מניפור לשאר ערי המדינות בשומר ובאכד. בכירוגו זה ישנו שימוש רב ברשימות של ערים שומריות, מקדשים, ואלים השבים אליהם. אל אנליל מצטרפים האלים הבכירים האחרים: אן (An, אל השמים), אנכי ונינמח (Ninmah, האלה האם) אשר ביחד עם אנליל מרכיבים את מועצת האלים הגבוהה, וביחד הם מבטיחים אריכות ימים לשלטון הנוכחי של שושלת איסין (236 – 237). האנטיפון בסופו של חלק זה מסכם: "אן, אנליל, אנכי ונינמח ציוו (על שיקום האזור כולו)" (245).
כירוגו 9
כירוגו קצר זה מתאר את יום גאולת הארץ היום בו התהפך גורלה של ניפור לטובה.
ביום טוב זה יתחדשו המקדשים (249 – 250), שומר ואכד יתרחבו (251), בתיהם יבנו ומחסניהם יתמלאו (252), הזרעים ינבטו והחי יוליד (253), תושבי ניפור יפרו וירבו (254 – 258) והמשפט והצדק ישובו לארץ (261). מבחינה צורנית, שורותיו של כירוגו זה מתאפיינות במבנה נוסחתי החוזר על עצמו. ומכאן והלאה ניפסק השימוש באנטיפון אשר סגר כל כירוגו בקינה עד כה, וזאת מכיוון שהאווירה ביצירה השתנתה לחלוטין והפכה להמנון מלכותי.
כירוגו 10
חלק זה מציג את התוצאות של התהפכות הגורל של ניפור לטובה של אותו יום המתואר בכירוגו הקודם. גם כאן יש שימוש בטכניקה בה מוצג המצב בעבר, הפעם החורבן, אל מול הווה בו דברים שבים לקדמותם. "האדונים אשר קובעים הגורלות בעצמם ציוו על חזרתם למקומם" (274). שוב מודגשת חשיבותו של אישמה-דגן (276) אשר מצווה לטהר את המזון והמים (277), לטהר ולכונן מחדש את טקסי הפולחן (278) ולהשיב את הקורבן היומי לאלים (281). ייתכן וציוויו אלו של אישמה-דגן הם מעין הכנה לטקס שיתואר בכירוגו 12.
כירוגו 11
חלק זה מתאר מציאות אוטופית בה מתקיים סדר חברתי מופתי בו כל אחד מכיר במקומו, בנים מכבדים את אבותם (284), הענווה ממלאת את הארץ (285), מעשים טובי נעשים (288), יש חופש תנועה (290a), תרבות דיבור (291a) כל זאת על פי ציוויו הבילתי חוזר של אנליל (294). גם כאן בולט המבנה הנוסחתי של הפסוקים ויש זיקה אל יום הגאולה המוזכר כבר בכירוגו 9.
כירוגו 12
החלק השנים עשר והאחרון בקינה עוסק בעיקר בחידוש הטקסים ובחזרת עבודת הפולחן לקדמותה. אנליל מלא הרחמים (297) מקדש מחדש את הטקסים שחוללו (300) ומטהר את הזיקורת (301). במרכז הטקס עומד אישמה-דגן, המלך בעצמו, בתפילה (304), תפילתו מתקבלת אצל אנליל (307) אשר שואב הנאה ממילותיו של אישמה-דגן (308). הקינה ממשיכה בתיאור אדיקותו הדתית של אישמה- דגן (309 – 313) ובשכר שבצידה – ההבטחה לשלטון ארוך ומשגשג של אישמה-דגן (314 – 318). כפי שכבר הוזכר, הצגת אישמה-דגן כשליח האלים הפועל לריצויים והשומר על המסורת הדתית של שומר, היא מגמת הקינה כולה. הקינה מסתיימת בהבטחת הנצחיות הטקסים הפולחניים והתשורות לאנליל.
היבטים תאולוגיים ואידאולוגיים
על פי קינות הערים השומריות, האחראים לחורבן הם האלים הגדולים ובראשם האל הראשי אנליל. לפיכך, רק אנליל רשאי להחליט על שיקום העיר ומקדשיה לאחר החורבן. אל מול מועצת האלים הגדולים ניצבים האלים הזוטרים, פטרוני העיר, המתוארים לרוב כמי שמשתדלים למען עירם בפני מועצת האלים אך אינם מצליחים בכך ונאלצים לנטוש את עירם ולעיתים אף לברוח ממנה. קינת ניפור יוצאת דופן בעניין זה. כיוון שאנליל מתפקד גם כפטרונה של העיר וגם כראש הפנתאון, קינה זו איננה מתאפיינת במתח הרגיל בקינות הערים בין האל הראשי ובין האל הפטרון של העיר, ואין למצוא בה סצינות המתארות את מאמצי האלים הפטרונים לבטל את גזרת החורבן. בקינה על ניפור אנליל מחליט על החורבן ומבצע זאת במו ידיו
נטישת האלים הפטרונים את משכנם אשר בעיר משמשת בקינות השומריות כאקט סמלי המתאר את הפקרתה של העיר.
תמונת הציפורים העפות היא ביטוי סמלי לנטישה האלוהית גם בקינות אחרות. כפי שנטישת האלים מסמלת את חורבנה של העיר, כך חזרת האלים מסמלת את שיקומה. חזרת האלים למשכנם בולטת מאוד בקינת ניפור ומוקדשים לה שני חלקים: בחלק הראשון, כירוגו 6 ו-7, מתוארת השיבה האלוהית:
ובחלק השני, כירוגו 8, מתוארת השיבה לשאר ערי המדינה בשומר ובאכד.
על פי התאולוגיה הנפוצה בקינות הערים השומריות, ההחלטה על החורבן מופעלת באמצעות דבר האלים הנושא כוח מאגי רב עוצמה, ומשעה שיצא מפיהם ניתן לו תוקף מוחלט ואי אפשר לשנותו עוד. תפיסה זו באה לביטוי גם בקינת ניפור, המדגישה כי כשם שאת ההחלטה על החורבן אי אפשר להשיב, כך ההחלטה על שיקום העיר היא בלתי הפיכה:
במישור המיתולוגי, החורבן מוצג בקינות הערים כתוצאה של שינוי בסדר הקוסמי של העיר בשל שיבוש טקסי הפולחן המשמרים אותו (ה-me). שינוי ה-me וביטול הפולחן הקבוע הוא ביטוי מיתולוגי של חורבן העיר, ואילו כינונם מחדש של הטקסים הוא ביטוי של השבת הסדר הקוסמי על כנו. תפיסה זו מוצאת את ביטויה גם בקינת ניפור.
כמו בקינות השומריות האחרות, סיבת החורבן לא מפורשת בקינת ניפור. העיר ותושביה מוצגים כחפים מפשע, ולא חטאם הוא שהביא לאסון.
רוב קינות הערים השומריות מסתיימות בנימה אופטימית ומופיע בהן מוטיב השיקום של העיר. בקינת ניפור מוטיב זה בולט במיוחד, ונושא השיקום תופס בה יותר ממחצית היצירה. כבר בסוף הכירוגו הרביעי ישנה נימה של תקווה:
בהמשך, הכירוגו החמישי מכיל כולו תחינה אל אנליל, המעוררת תקווה לשינוי. גם כירוגו זה מסתיים בנימה אופטימית: אנליל ישוב ויישבה לעד (152) ויחליף עוינות בטוב (153). החל מן הכירוגו השישי חלה תפנית בעלילה. אנליל, ושליחו, המלך אישמה-דגן, מתחילים בשיקום. השיקום מתואר כתהליך מתפתח, הכולל את חזרתה וביסוסה של המנהיגות המקומית (כירוגו 6 – 7) והאזורית (כירוגו 8), החזרת השליטה בשטח (כירוגו 8) והאחדות הלאומית (כירוגו 9), בנייתם המחודשת של המקדשים, שיבת האלים וחידוש הפולחן ופוריות הארץ (כירוגו 9), ושובם של השקט והביטחון. מוטיב השיקום, אם כן, תופש יותר ממחצית היצירה, והוא מתואר כתהליך ששיאו בכינון חברה אוטופית המתוארת בכירוגו האחד עשר, ובהשבת הטקסים החיוניים לקיומו של הסדר הקוסמי על תילם כפי שמתואר בכירוגו השנים עשר והאחרון בקינה.
היבטים ספרותיים וצורניים
אחד המוטיבים המעניינים בקינות הערים השומריות הוא תפקידה של האלה המקוננת, המתחננת להצלת העיר. קינת ניפור שונה בעניין זה משאר הקינות בכך שחסרה בה אלה מקוננת. אמנם נינליל (זוגתו של אנליל שגם לה היה מקדש בניפור) מופיעה או נרמזת כבר בכירוגו הראשון: "מתי גבירתה, האלה, תבקש בעבורה?" (שורה 31). גם באנטיפון הראשון, השבור ברובו, מופיע שמה של נינליל. וכן בשורה 186: "האמא הנכבדה, נינליל, אשר התחננה בתפילה שם". אלא שסצנת התפילה והתחנונים של האלה, שבקינות אחרות תופסת מקום חשוב, אינה מופיעה כלל בקינת ניפור. גם במקרה האחרון בו מופיעה נינליל, עוברת הקינה מיד אל חומת העיר, שבפיה שם המחבר את הבקשה לייצב ולחזק את ניפור הרעועה (187). עובדה זו מעניינת משום שבכירוגו הרביעי העיר עצמה, ניפור, היא המקוננת, ולפי אחד הפירושים ניפור עצמה היא זאת שנשלחת אל אנליל, בכירוגו החמישי, כדי להתחנן בפניו שיביט עליה בחסד ויחזיר שכינתו לתוכה (ראו כירוגו 5). אם נקבל פירוש זה ייתכן לומר שהעיר ניפור עצמה ממלאת בקינה זו את מקומה של האלה המקוננת.
שינוי דוברים או שינוי זווית הראייה היא טכניקה ספרותית שנועדה להשמיע קול נוסף וכן לחזור על הדברים הקשים ולהדגישם. הדוגמה לעיל של המעבר בכירוגו הרביעי אל העיר המקוננת על עצמה, מאפשרת חזרה על המוטיבים המרכזים בקינה, ואף נותנת את זווית הראייה ה"אישית" של העיר על עצמה ובה בעת את הסתכלותה החיצונית על סבל עמה:
חזרה על מילים המביעות צער ואבלות כמו "אבוי", "הוי עירי", וכן שאלות ללא מענה כמו "איך", "איכה" או "עד מתי", הם מוטיבים לשוניים המאפיינים קינות אלו וקינות בכלל.
מטרופולין דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון
המטרופולין מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של מכללות ואוניברסיטאות במדינת טקסס.
על פי מפקד האוכלוסין של 2020 אוכלוסיית המטרופולין מנתה באותה העת 7,637,387 תושבים, מה שהופך אותו למטרופולין המאוכלס ביותר במדינת טקסס ובדרום ארצות הברית, ולמטרופולין הרביעי בגודלו בארצות הברית כולה. המטרופולין משתרע בסך הכל על פני 24,000 קמ"ר. בשנת 2016 היה לאזור זה את קצב גידול האוכלוסין הגבוה ביותר בכל ארה"ב.
המנורה של תומסון
פרדוקס המנורה של תומסון הוא חידה פילוסופית שהיא וריאציה לפרדוקסים של זנון. נהגתה ב-1954 על ידי הפילוסוף הבריטי ג'יימס פ. תומסון, זאת על מנת לחקור את האפשרות של ביצוע סופר-משימה (אנ') - הרכבה של מספר אינסופי של משימות. הפרדוקס מתייחס למנורה בעלת מתג אחד - לחיצה אחת על המתג תדליק את המנורה, השנייה מכבה אותו וכן הלאה. נניח שבתחילה המנורה כבויה, ברגע t=0 לוחצים על המתג ומדליקים את המנורה, כעבור דקה (t=60) לוחצים שנית על המתג, והמנורה כבית, לאחר חצי דקה לוחצים שוב, ואז לאחר רבע דקה לוחצים שוב, וכך ממשיכים ללחוץ על המנורה במרווח זמן הולך ומתקצר, זו סדרה הנדסית אינסופית מתכנסת, לכן לאחר 2 דקות התהליך יפסק, השאלה היא מה מצב המנורה בתום התהליך? האם המנורה כבויה או דולקת?
תומסון הסיק מכך שאפשרות הביצוע של סופר-משימות יוצרת סתירה:"זה נראה בלתי אפשרי לענות על השאלה הזו. לא ייתכן שהמנורה דולקת, כיוון שלעולם לא מדליקים את המנורה מבלי שנכבה אותה לאחר מכן. והמנורה גם לא יכולה להיות כבויה, כיוון שלעולם לא מכבים את המנורה מבלי להדליק אותה לאחר מכן. אבל המנורה בהכרח נמצאת באחד המצבים - דלוקה או כבויה. וזו סתירה."
אנלוגיה לסדרה מתמטית
הדמיון ברור כאשר מסתכלים על סדרת הסכומים החלקיים - עבור n זוגי נקבל ש s_n = 1 ועבור n אי- זוגי נקבל ש s_n = 0, כלומר נקבל את הסדרה: - שכמובן לא מתכנסת.
אם נתייחס ל'1' כמנורה דולקת ול'0' כמנורה כבויה, נקבל בדיוק את סדרת המצבים של המנורה, ובדיוק באותו אופן נקבל שהיא "לא מתכנסת" - אין לדעת באיזה מצב יסתיים התהליך.
אפשר להתבונן בטור גם באופן אחר:
הפתרון למשוואה זו, בהנחה שהסכום מוגדר, הוא, ואכן קיימות שיטות סכימה שונות, המכלילות את הדרך המקובלת של גבול הסכומים חלקיים, כדוגמת סכומי צזארו, בהן הטור מתכנס לערך זה.
מובן שלפתרון זה אין ערך בפתרון הפרדוקס, שכן אין משמעות לנורה שהיא חצי דולקת וחצי כבויה, כיוון שחלק מהנחות הבסיס בפרדוקס היו שקיימת דיכוטומיה לגבי מצב המנורה - המנורה בכל רגע דולקת או כבויה.
ניסוח לא פרדוקסלי של הבעיה
במאמר של אירמן ונורטון (Earman and Norton) מ-1965 נטען כי הבעיה איננה פרדוקס כיוון שמהגדרת השאלה נגזרים קטעי זמן בהם המנורה דולקת ונגזרים קטעי זמן בהם המנורה כבויה.
וכבויה בדיוק ברגעים:
הנחת האידיאליות של המנורה באה לידי ביטוי בכך שאנחנו מניחים שהלחיצה משנה את המצב בו המנורה נמצאת בין רגע.
אם כך קיבלנו פונקציה המתארת בהינתן נקודת זמן את מצב המנורה בנקודת הזמן:
אם כך מניסוח השאלה לא מוגדר מה הערך של f(2), כלומר תיאור הפרדוקס נותן מידע על מצב הנורה רק בקטע [0,2), וניתן להגדיר כרצוננו את f(2), בכל אופן כבר אין סתירה, ושללנו את ההוכחה לאי-יכולת ביצוע של סופר-משימות.
המשחק I
המשחק I הוא הספר הראשון בסדרת ספרי "המשחק" וספרה התשיעי של הסופרת הישראלית דנה אבירם, שיצא לאור בשנת 2017.
I Hate Boys
I Hate Boys (בעברית: אני שונאת בנים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית כריסטינה אגילרה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Bionic. השיר יצא לאור ב-28 ביוני 2010, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים שבאינדונזיה.
הרכב
השיר נכתב על ידי כריסטינה אגילרה, פולאו דה דון, אסתר דין, ויליאם טיילר, ביל ולינגס וג'יי. ג'יי. האנטר והופק על ידי פולאו דה דון, קלוד קלי ואנומלי. דון עבד עם אגילרה על הסינגלים הקודמים שלה מתוך האלבום, "Not Myself Tonight" ו-"Woohoo". השיר דוגם בתוכו קטע מתוך השיר "Jungle Juice", של ההרכב אלקטריק קוקונט, שיצא בשנת 1973 ונכלל באלבום המוזיקה,. השיר הוא שיר בסגנון הגלאם רוק, פופ ואלקטרופופ, שמכיל בתוכו אלמנטים של סינת'פופ ופופ אורבני.
מבחינה לירית, השיר מדבר על שנאה עזה כנגד בנים. לפי אתר המוזיקה Idolator, השיר מתחיל בקול צליל של תופים, בדיוק כפי שניתן לשמוע בלהיט הבינלאומי "I Kissed a Girl", של הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי, תוך שהוא מזכיר גם את הלהיט "Girlfriend", של הזמרת-יוצרת הקנדית אבריל לאבין.
ביקורת והצלחה
הביקורות שהופנו כלפי השיר ממבקרי המוזיקה, היו מעורבות ברובן. לסלי סיימון מ-MTV Buzzworthy כתבה שהשיר הוא "המנון ראלי-כיף וסינתטי-פופ-מנצח". ב-Daily Star תואר השיר כ-"שיר מתעתע מסוגת הגלאם רוק, בו ניתן להבין את השנאה כלפי הבנים".
פרק זמן לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-4.5 מיליון השמעות.
בית הכנסת בקניגסברג
בית הכנסת החדש בקניגסברג היה בית כנסת גדול שנבנה בשנת 1890 בקניגסברג שבמזרח פרוסיה והושמד בליל הבדולח. נחשב לאחד מבתי הכנסת המפוארים שהיו במרחב הגרמני ושוחזר מחדש בעשור השני של המאה ה-21.
היסטוריה
בית כנסת זה נבנה בסביבות 1890 עבור הקהילה האורתודוקסית-ליברלית, הוא הוקם בעיר החוף קניגסברג (כיום קלינינגרד) שהייתה בשליטה גרמנית ונקרא בית הכנסת החדש, על שום בית כנסת אחר שהיה בנוי בעיר כמאתיים שנה קודם לכן. בית הכנסת החדש הגיע לגובה 46 מטר והיה מהיפים בגרמניה.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בקניגסברג חמישה בתי כנסת. עם עליית הנאצים לשלטון, במהלך "ליל הבדולח" בין ה-9 ל-10 בנובמבר 1938, נשרפו והושמדו בתי הכנסת של קניגסברג. לאחר הפוגרום, רק בית כנסת אחד נשמר במצב יחסי, בית הכנסת "עדת ישראל". התפילות עברו לבית כנסת זה והתקיימו עד 1942. הרב האחרון של בית הכנסת מ-1 באפריל 1936 היה רבי יוסף צבי דינר. באוגוסט 1944, במהלך הפשיטה האווירית הבריטית על קניגסברג, נהרס בית הכנסת האחרון.
ב -17 באוקטובר 2011 התקיים בקלינינגרד (כיום בשטח רוסיה) טקס הנחת אבן הפינה לבית הכנסת המשוחזר. באירוע השתתפו אישי ציבור בהם ראש העיר. עד אז היה במקום קרקס, והוא התפנה לטובת השיקום. בניית בית הכנסת ארכה עד 2018.
בבית הכנסת החדש אלפיים מקומות. הוא נבנה באותו מקום בו היה בעבר בית הכנסת קניגסברג. עבור השיקום נוסדה קרן ייעודית ב-14 ביולי 2011, שנוסדה על ידי איש העסקים ולדימיר כצמן והארגון היהודי הדתי "הקהילה היהודית בקלינינגרד".
פאן יוליאנג
פאן יוליאנג (בסינית: 潘玉良 ; באנגלית: Pan Yuliang ; 14 ביוני 1895 – 22 ביולי 1977) נולדה ביאנגג'ואו בשם Chen Xiuqing, ושמה שונה ל-Zhang Yuliang (張玉良) כאשר אומצה על ידי דודה מצד אמה לאחר פטירתם המוקדם של הוריה. היא הייתה ציירת סינית, הידועה כאישה הראשונה בסין שציירה בסגנון מערבי. היא למדה בשאנגחאי ובפריז. מכיוון שעבודותיה המודרניות עוררו מחלוקת וגררו ביקורת קשה כנגדה בסין במהלך שנות ה-30, לכן בשנת 1937 פאן חזרה לפריז כדי להשתקע, לחיות ולעבוד בה. במשך 40 השנים הבאות היא לימדה ב- École des Beaux Arts, זכתה במספר פרסים על יצירתה, הציגה בתערוכות בינלאומיות באירופה, ארצות הברית ויפן, ועבודותיה נמצאו באוספים מוסדיים רבים. בשנת 1985 לאחר מותה, חלק גדול מעבודותיה הועבר לסין, לאוסף המוזיאון הלאומי לאמנות של סין בבירה בייג'ינג, מתוך העבודות שהועברו חזרה רוב העבודות נאספו מוחזקות על ידי מוזיאון אנחווי בחפיי, בירת מחוז אנחווי. עם זאת, ציורים, פסלים והדפסים משמעותיים עדיין שמורים בצרפת באוסף של מוזיאון סרנושי. חייה כאמנית תוארו ברומנים ובסרטים בסין ובארצות הברית. האמנות שלה התפתחה תוך כדי טרנספורמציות שבהן התקיימו דיכוטומיות סותרות של מזרח ומערב, מסורת ומודרנה, שוביניזם גברי ופמיניזם מתהווה. פאן נתפסה גם כמי שעוסקת בתוויות, כמו אמנית "עכשווית/מודרנית", "סינית" ו"אישה".
ראשית חייה וחינוך
ג'אנג יוליאנג נולדה ב-1895 במחוז ג'יאנגסו. אביה נפטר כשהייתה בת שנה והאמא שלה נפטרה כשהייתה בת 8. לאחר מות הוריה בשנת 1908 כשהייתה בת 13, היא נמכרה על ידי דודה לבית בושת, בעיר ווהו, שם גדלה להיות זונה. בשנת 1913 כשהיא הגיעה לגיל 18, היא משכה את תשומת ליבו של אחד מלקוחות בית הבושת, פאן זנהואה, פקיד מכס עשיר, שקנה לה את חירותה. הוא התחתן אתה כאשתו השנייה ועזר לה לצאת ללימודים; היא אימצה את שמו כשם משפחתה. באחד ממכתביה לבני משפחתה, היא הצהירה על גבי צוואתה וחתמה בשם פאן-ז'אנג יוליאנג (בסינית: 潘張玉良). מכתב הזה מהווה מסמך משפטי, שבו היא הצהירה ששמה בפאן-ז'אנג יוליאנג ובשם זה גם חתמה על המסמך.
בשנת 1917 היא החלה ללמוד ציור בשאנגחאי ובשנת 1918 כשעברה עם משפחתה לשאנגחאי, היא הצליחה בבחינות הקבלה לבית הספר לאמנות בעיר, שם למדה ציור עם וואנג ג'יואן. במסגרת בית הספר לאמנות בשאנגחאי. בשל הרקע ה'נמוך' שלה, נידו אותה לעיתים קרובות כי היא לא התאימה למודל של 'הגברת המודרנית משנחאי'. פאן תוארה לעיתים קרובות על ידי בני גילה כחמת לב וישירה, גם אם לפעמים, בוטה. פאן יוליאנג הוערכה כאחת מהבוגרות הראשונות של בית הספר לאמנות בשאנגחאי. בשנת 1921 לאחר סיום לימודיה, היא נשלחה עם קבוצת בוגרי בית הספר לליון ולפריז בצרפת, להבחן ללימודים נוספים, בחסות פאן זנהואה. בשנת 1923 היא התקבלה ללימודים במכון הסיני-צרפתי של ליון וב- Ecole National des Beaux Arts בליון. לפני שסיימה את לימודיה ב- Ecole National Supérieure des Beaux Arts de Paris, בשנת 1925, היא זכתה במלגת רומא החשובה ללימודים באקדמיה לאמנות של רומא שבאיטליה.
קריירה
בשנת 1937 פאן עזבה את שאנגחאי פעם נוספת ועברה להתגורר בפריז. שם היא זכתה להערכה. לאחר שעברה לצרפת כדי להמשיך בעבודתה, פאן הצטרפה לפקולטה לאמנות של בית הספר לאמנויות בפריז.