cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריך מרקס
גנרל אריך מרקס (בגרמנית: Erich Marcks; 6 ביוני 1891 – 12 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הפלישה לנורמנדי.
קריירה מוקדמת
מרקס נולד ב-6 ביוני 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית לאריך מרקס שהיה היסטוריון מפורסם ולפרדריקה לבית פון זלין. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-9 (שלזוויג - גנרלפלדמרשל גראף פון ולדרזה). בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט הארטילריה של המילואים ה-17, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, שבה נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מרקס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1925 מונה מרקס לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, ובשנים 1927–1928 הוא היה מפקד סוללה 14 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1929 מונה מרקס לאיש יחסי ציבור במשרד המלחמה, וב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1933 הוא התמנה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-6, וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה לראש מטה הקורפוס ה-8, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה מרקס ראש מטה הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו במהלך הפלישה לפולין. ב-25 באוקטובר 1939 מונה מרקס לראש מטה הארמייה ה-18, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת ארמיות B. ב-10 בדצמבר 1940 מונה מרקס למפקד הדיוויזיה הקלה ה-101, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17. ב-26 ביוני 1941 נפצע מרקס במהלך הקרבות, ואיבד עין ורגל, ועל כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ואת אות הפציעה בזהב. לאחר החלמתו מונה מרקס ב-25 במרץ 1942 למפקד הדיוויזיה ה-337, שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-19 ביולי 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
ב-21 בספטמבר 1942 מונה מרקס למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה מוצב בצרפת כעתודת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוקטובר הועלה מרקס לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-5 בנובמבר 1942 מונה מרקס למפקד הקורפוס ה-87, שהיה מוצב בצרפת כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוגוסט 1943 מונה מרקס למפקד הקורפוס ה-84, שהיה מוצב בנורמנדי כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות B, ובמקומו מונה גוסטב-אדולף פון צנגן, שפיקד קודם לכן על הקורפוס ה-87.
מרקס היה מהקצינים הבודדים בוורמאכט שסברו שפלישת בעלות הברית לצרפת תהיה בנורמנדי, והוא השתדל להעלות את רמת המוכנות של קציניו לכך. ב-6 ביוני 1944 עם פלישת בעלות הברית, פיקד מרקס על הקורפוס ה-84 בלחימה בחצי האי קוטנטן. ב-12 ביוני נפגע מרקס מתקיפה אווירית במהלך סיור שעשה בקו הקדמי באזור סן-לו, וכעבור זמן קצר מת. על פעולותיו בקרבות, הוענק למרקס לאחר מותו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
הלפיד האולימפי
הלפיד האולימפי (לעיתים: האש האולימפית) הוא מהסמלים המזוהים ביותר עם המשחקים האולימפיים. מסורת הדלקת הלפיד האולימפי החלה עוד ביוון העתיקה: במשחקים האולימפיים שהתקיימו שם, תפקידו של הלפיד האולימפי, שנשמר דולק בכל תקופת המשחקים, היה להזכיר את גנבת האש מהאל היווני זאוס על ידי פרומתאוס. עם תום המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה גם מסורת הדלקת הלפיד האולימפי נשכחה. היא חודשה רק 1535 שנה לאחר מכן, באולימפיאדת אמסטרדם (1928). "מרוץ הלפיד" המסורתי המתרחש לפני המשחקים האולימפיים, ובו רצים מעבירים את הלפיד באזורים רבים עד שהוא מגיע לבסוף לאתר המשחקים, נוסד בידי קרל דיים, נשיא הוועדה המארגנת של אולימפיאדת ברלין שהתקיימה בגרמניה הנאצית. דיים ייסד את הריצה עם הלפיד כדי לפאר את הרייך השלישי, ואף על פי כן המסורת נמשכת עד לימינו. באופן מסורתי, הלפיד מודלק על ידי ריכוז קרני השמש בעזרת מראה, ואלה מציתים ענף עץ זית. מהענף הבוער מדליקים מנורת שמן עתיקה. המנורה מדליקה את הלפיד, ומשם מתחיל המסע. הדלקה זו נעשית בטקס רב רושם באולימפיה שביוון.
האולימפיאדה העתיקה
בימי קדם, נחשבה האש לדבר מקודש בעיני עמים רבים, כולל היוונים. בשל חשיבות האש, במקדשים רבים שמרו כל הזמן את האש בוערת.
במהלך האולימפיאדה בעת העתיקה נהגו להקריב קורבנות לזאוס. בטקסים אלה, הכהנים הדליקו משואה והספורטאי שזכה במרוץ הדליק את האש על המזבח והקריב קורבנות.
העידן המודרני
בשנת 1928 במשחקי האולימפיאדה באמסטרדם המנהג חודש והודלקה להבה אולימפית במגדל באמסטרדם. המנהג של העברת הלפיד מיוון לאצטדיון חודש בשנת 1936 באולימפיאדה בברלין על ידי קרל דיאם מארגן המשחקים. הלפיד הובל במשך 3,187 ק"מ על ידי 3,331 רצים בתוך שנים עשר ימים ועשרה לילות מיוון לברלין. מטרת המסע הייתה להאדיר את שמו של היטלר.
מסלולים
הלפיד מתחיל את מסעו ביוון שם הוא מודלק בטקס חגיגי ומרשים ומשם הוא ממשיך את מסלולו על גבי כלים שונים לארץ המארחת. לדוגמה:
מבעירי הלפיד ונושאיו
במקרים אחדים, לא ספורטאים הדליקו את הלהבה לדוגמה: הרץ היפני יושינורי סאקאי שנולד בהירושימה ב-6 באוגוסט 1945, היום שבו הנשק הגרעיני הרס את העיר הדליק את הלהבה כשהמשחקים נפתחו בטוקיו ב-1964 והוא סימל את תחייתה של יפן לאחר המלחמה. ב-1976 במונטריאול, הדליקו את הלהבה שני נערים - האחד מהחלק הדובר צרפתית של המדינה, ואחד מהחלק הדובר אנגלית - מה שבא לסמל את האחדות של קנדה.
מחאות
במהלך השנים הפגנות רבות נערכו נגד הובלת הלפיד ולעיתים גם נגד הממשל שמארח את האולימפיאדה. לדוגמה בשנת 2008 כשהלפיד התארח בסין ניסו לכבות אותו מספר פעמים פעילים טיבטים שמחאו על הנהגת השלטון הסיני כלפי עמם.
גיטנאס נאוסדה
ביוגרפיה
בשנים 1987–1982 למד נאוסדה באוניברסיטת וילנה בפקולטה לכלכלה תעשייתית, ובין השנים 1989–1987 בפקולטה לכלכלה. בין השנים 1992–1990 התמחה באוניברסיטת מנהיים בגרמניה. החל משנת 2009 הוא פרופסור חבר בבית ספר לעסקים באוניברסיטת וילנה.
קריירה מקצועית ופוליטית
לאחר סיום לימודיו, החל נאוסדה לעבוד במוסד לחקר כלכלה והפרטה בליטא.
בשנים 1994–1993 עבד בתפקיד ראש שווקים פיננסיים בגוף הממונה על ההגבלים העסקיים בליטא.
בשנים 2000–1994 עבד בבנק ליטא, תחילה במחלקה האמונה על הרגולציה של הבנקים בליטא ובהמשך כמנהל המחלקה למדיניות מוניטרית.
בשנים 2018–2000 כיהן בתפקיד הכלכלן הראשי ויועץ ליו"ר AB Vilniaus Bankas.
בשנים 2018–2008 כיהן בתפקיד אנליסט כלכלי ויועץ ראשי, ובהמשך ככלכלן ראשי לנשיא SEB bankas.
ב-17 בספטמבר 2018, הכריז נאוסדה על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות ליטא. הוא זכה בסיבוב השני של הבחירות ב-26 במאי 2019, והחל את תפקידו כנשיא ליטא ב-12 ביולי 2019.
חיים אישיים
ב-1990 נישא לדיאנה נאוסדינה, להם שתי בנות. מלבד השפה הליטאית, נאוסדה דובר מספר שפות נוספות: אנגלית, גרמנית ורוסית.
אוזאסקו
אוזאסקו (בפורטוגזית: Osasco) היא עיר במדינת סאו פאולו, ברזיל, והיא חלק מהמטרופולין של העיר סאו פאולו. אוכלוסייתה מוערכת ב-697,886 תושבים (נכון ל-2017) על שטח של 64.935 קמ"ר. העיר היא בין הערים הצפופות ביותר בברזיל, ודומה ברמת צפיפותה לערים טוקיו וניו יורק.
אוזאסקו נחשבת למרכז העירוני העיקרי של החלק המערבי של סאו פאולו רבתי ובשנת 1989 הפכה גם למקום מושבה של הבישופות הקתולית של אוזאסקו. המוטו של העיר הוא "Urbs labor", ביטוי לטיני שפירושו "עיר העבודה".
היסטוריה
אוזאסקו נוסדה במאה ה-19, על ידי המהגר האיטלקי אנטוניו ג'וזפה אגו (שעל שמו קרוי רחוב ראשי בעיר). אגו הגיע מן הקומונה אוזאסקו בחבל פיימונטה באיטליה וקרא ליישוב החדש על שמה של אוזאסקו האיטלקית. היישוב התפתח ותוך זמן קצר נבלע על ידי העיר סאו פאולו והפך לרובע שלה. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הגיעו לאוזאסקו מהגרים איטלקים, ספרדים, פורטוגזים, גרמנים, אירים ויפנים, וסוחרים ממוצא ארמני, לבנוני ויהודי תרמו לפיתוח הכלכלי של אוזאסקו.
ב-19 בפברואר 1962 אוזאסקו הפכה לעיר בפני עצמה לאחר הצבעה בקרב התושבים.
אקלים
כמו כמעט כל הערים של מדינת סאו פאולו, האקלים באוזאסקו הוא סובטרופי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא סביב ה-18 מעלות צלזיוס, כאשר החודש הקר ביותר הוא יולי, אז הטמפרטורות מגיעות לכ-12 מעלות, ופברואר הוא החם ביותר, אז הטמפרטורות יכולות להגיע לאזור 30 מעלות. כמות המשקעים השנתית היא סביב 1,400 מ"מ.
ירמיה גריגורסקו
יֶרֶמִיָה תאופיל גריגורֶסקו (ברומנית: Eremia Teofil Grigorescu, 28 בנובמבר 1863 − 21 ביולי 1919) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני. עקב ניצחונו בקרב מרששט בימי מלחמת העולם הראשונה, על הכוחות האוסטרים-גרמנים, כונה "הגבור של מרששט" קיבל את העיטור "מיכאי ויטיאזול" (מיכאי האמיץ), המחלקה השלישית. נחשב אחד מגיבוריה הלאומיים של רומניה.
בין 30 ביולי 1917−1 ביולי 1918 כגנרל-חטיבה מילא ירמיה גריגורסקו את התפקיד של מפקד הארמייה הראשונה. בימי מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הרומנים בקרב מרששט. מאוחר יותר היה שר ההגנה (אז התפקיד נקרא ברוח התקופה - שר המלחמה) בממשלת קונסטנטין קואנדה באוקטובר-נובמבר 1918.
ילדותו ולימודיו הראשונים
ירמיה גריגורסקו נולד בשנת 1863 בכפר גולשיי Golăşei (הידוע גם כבוז'ור-סאט Bujor-Sat), על יד העיירה טרגו בוז'ור Târgu Bujor במחוז גאלאץ של היום, בזמנו המחוז קובורלוי. הוריו היו גריגורה גריגורסקו ואשתו, מריה לבית קזאקו.
ירמיה גריגורסקו למד בבית ספר יסודי בעיר גאלאץ בין השנים -1874-1870 אחר כך המשיך את לימודיו בגימנסיה "וסילה אלכסנדרי" באותה עיר בין 1878-1874. בהמשך נסע לעיר יאש שבה התקבל לבית הספר התיכון "הלאומי" (ליצ'אול נציונאל), ה"אקדמיה מיכאיליאנה" לשעבר. שם למד בין השנים 1878 -1881 ורכש ידע רחב במקצועות ריאליים והומניים כאחד. לאחר מכן למד שנתיים בפקולטה לרפואה ולמדעים של אוניברסיטת יאש (1881-1882.
לימודיו הצבאיים
מפני שעוד מנעוריו חלם על קריירה צבאית, מיאש ירמיה גריגורסקו עבר לבירה, בוקרשט, שבה היה קיים בית הספר לקצינים. התקבל בשנת 1882 למחלקה לארטילריה וסיים אותה בשנת 1884 בדרגת "סובלוקוטננט" (סגן משנה). בין השנים 1884–1886 למד בהצטיינות ב"בית הספר הישומי" לארטילריה והנדסה קרבית בבוקרשט. ואחר כך, בין השנים 1887–1889 למד במשך שנתיים מתמטיקה באוניברסיטת סורבון בפריז. כמו כן השתתף בקורסים לארטילריה (במוזיאון לארטילריה שעל יד כנסיית תומאס אקווינס בפריז) ולפיקוד ומטה מטעם משרד המלחמה הצרפתי (1887 - 1889)
התקדמותו בהייררכיה הצבאית ופעילותו האקדמית
בחזרתו לרומניה מונה לסגן מנהל ואחר כך למנהל מחסן התחמושת של הצבא בדודשט (1899 − 1904). השתתף באותה תקופה במאמצים לרכישת כלי נשק מודרניים לצבא הרומני. היה חבר בוועדה שדנה ברובי הרגלים מסוג מנליכר מ.ד.1893 (Mannlicher md.1893) שרומניה רכשה מאוסטריה וכעבור כמה שנים בוועדה לרכישת התותחים מסוג קרופ מ.ד.1904. אחר כך קיבל משרה במנהל הארטילריה של משרד המלחמה הרומני (1905). בשנת 1906 הועלה לדרגת קפטן (סרן) והתמנה למפקד חטיבת הארטילריה מס. 3 . כעבור שנה, ב-1907 היה למפקד בית הספר היישומי לארטילריה והנדסה קרבית, שבו למד. לימד שם קורס לאלגברה מתקדמת. בשנת 1910 עלה לדרגת קולונל ובשנת 1913 התמנה למפקד האגף לכוח אדם במשרד המלחמה. גנרל -חטיבה (תת-אלוף) (general de brigadă), החל משנת 1915 פיקד על הדיוויזיות (אוגדות) 14 (1915) ו 15 (1916) של חיל הרגלים.
פעילותו כמפקד במלחמת העולם הראשונה
בעת כניסת רומניה למלחמה בצד מעצמות ה"הסכמה" נגד "מעצמות המרכז", בשנת 1916 גריגורסקו פיקד על הדיוויזיה 15 של חיל הרגלים בחזית דוברוג'ה, בגזרת אראבאג' (כיום הכפר חאצג, על יד הכפר מולצ'ובה' - היום אברוּד - ואדמקליסי), שם הצליח בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1916 לסגור את הפיצול שגרם האויב בין האוגדות הרומניות 2 ו12.
הועבר בדחיפות עם אוגדתו -דיוויזיית 15 רגלים, לחזית הקרפאטים והשתתף בקרב אויטוז הראשון במעבר אויטוז ב-11 - 17 באוקטובר 1916 שחסם את התקדמות הצבא הגרמני לדרום מולדובה. זאת תחת הסיסמה ה "מיתולוגית" :"אף דרך כאן אל יעבור" (Nici pe aici nu se trece), שהזכירה את זאת שהצרפתים השתמשו בה בימי הקרב בוורדן. משום כך אוגדתו קיבלה את הכינוי "אוגדת הברזל". בסוף שנת 1916 מונה מפקד קבוצת הכוחות "אויטוז-וראנצ'ה" שהייתה מורכבת מ12 אוגדות רגלים רומניות, אוגדת רגלים רוסית, חטיבת פרשים רומנית, וחטיבה רומנית מעורבת. בדצמבר 1916- ינואר 1917 גריגורסקו וחייליו עמדו בהצלחה בהתקפות של קבוצת הכוחות הגרמנים בפיקודו של פון גֶרוֹק (Von Gerock). עד יולי 1917 התבסס בעמדות עם הדיוויזיה שבפיקודו ובהמשך נשלח לנמלואסה כמפקד של "הגוף הצבאי השישי". משם נשלח למרששט כמפקדן של הארמייה הראשונה הרומנית והארמייה הרביעית הרוסית. גריגורסקו טען בעד שמירת העמדות הרומניות שממערב לנהר סירט שהותקפו בעיקשות על ידי קבוצת הארמיות בפיקודו של הפלדמרשל מקנזן, שהיה ידוע בכינוי "שובר החזיתות". ביולי 1917 הגנרל גריגורסקו הורה על המעבר להתנגדות פעילה והחלטית מתוך הקווים הקיימים. שלח חלק מכוחותיו - הדיוויזיה 15 - מערבה מהסירט והחליף עם כוחות טריים את היחידות העייפות של הדיוויזיה 34 הרוסית שהתקשתה להחזיק מעמד מול ההתקפות הגרמניות. בהמשך ב-30 ביולי, ב ב 1, 2, 6 וב-15 באוגוסט 1917 כוחותיו עמדו בגבורה בפני ההתקפות הסוערות של חיל הרגלי הגרמני, שנתמכו בתותחים כבדים. איפוא, למרות התנאים הנחותים של צבאו הצליח לנצח בכמה קרבות קשים ביותר כוחות גרמנים שבפיקודו של שהיה ידוע כ"שובר חזיתות". בסופו של דבר, התקפות הנגד של היחידות שבפיקודו, גרמו לארמייה התשיעית הגרמנית - שנחשב כוח המחץ של מקנזן - לסגת. על ידי כך חייליו הצליחו למנוע מהכוחות הגרמנים והאוסטרים להשלים את כיבוש רומניה על ידי כיבוש חבל מולדובה ולהתקדם משם מזרחה אל דרום רוסיה. קרב מרששט נחשב הניצחון המובהק היחידי של כוחות "ההסכמה" בחזית המזרחי במהלך שנת 1917.
חשיבתו הצבאית
גריגורסקו דגל בהגנה דינמית : תוך כדי התקפות נגד מהצד, התנגדות תקיפה על קווים עוקבים, עירוב כוחות המילואים בעיתוי הנכון. בהתקפות היה חסיד הפעלת ארטילריה כבדה, תוך ריכוז האש נגד קווי הכוחות העומדים לצאת להתקפה נגדו. תמך בהתנגדות בכל מחיר בקו הראשון ובמקרה שהאויב מצליח להתגבר עליה - הכין דחייתו על ידי כוחות טריים מהמערך הבא.
שנותיו האחרונות
אחרי כניסתה מחדש של רומניה למלחמה בשנת 1918, בעקבות תבוסות שנחלו מעצמות המרכז בחזיתות אחרות, הגנרל גריגורסקו מונה שר המלחמה בין התאריכים 24 באוקטובר - 28 נובמבר 1918. מילא זמנית כממלא מקום גם את תפקיד של שר המסחר והתעשייה. אחרי הקמת רומניה רבתי ב-1 בדצמבר 1918, כיהן כמפקח כללי של הצבא. הוא נפטר בבוקרשט ב-21 ביולי 1919. ב-29 באוגוסט 1924 גופתו הועברה לקבורה מחדש בתוך סרקופג מיוחד במרכז המאוזולאום של הגיבורים במרששט. יורשיו גרמו בזמנו למהומה על ידי התנגדותם לקבורה באותו מאוזולאום של הגנרל קונסטנטין כריסטסקו, שקדם לו בפיקוד על הארמייה הראשונה.
הגנרל התאהב באשתו השנייה, אלנה נגרופונטס בזמן ששהה בעת הקרבות באחוזת משפחתה. היא הייתה בת לבויאר גיורגיוס אודיסיאוס נגרופונטס, יווני יליד קונסטנטינופול. אחרי שהכוחות הגרמנים כבשו את ביתו ואחוזתו והפכו אותם למפקדתם נגרופונטס האב ברח משם והרשה לצבא הרומני להפגיזם. אחרי המלחמה הגנרל גריגורסקו התגרש והתחתן עם אלנה נגרופונטס. בנם המשותף, דן ירמיה אוליסס גריגורסקו-נגרופונטס, (1990-1917) היה צלם אמנותי ידוע.
ילדיו מנישואיו הראשונים: רומולוס, לוקרציה.
אותות ועיטורים
ו"אנה הקדושה" עם חרב.
הנצחה
נושאים את שמו:
כתבים
(מחקר בליסטי של הרובה מנליכר דגם 1893) (1898, 1902)
לקריאה נוספת
Florian Petrescu Oameni de seamă din istoria românilor  (vol 2),, editura Versus, Bucureşti 2008, ISBN 978-973-7754-21-9 (פלוריאן פטרסקו - אישים בתולדות הרומנים כרך ב, הוצאת ורסוס, בוקרשט 2008, ברומנית) *Ionescu, Nicolae. Generalul Eremia Grigorescu. Bucureşti, 1967 (ניקולאיה יונסקו - הגנרל ירמיה גריגורסקו - בוקרשט, 1967) *Grigorescu, Eremia - general, erou al luptelor de la Mărăşeşti, om politic : Fişă'' biobibliografică. ''În : Enciclopedia marilor personalităţi din istoria, ştiinţa şi cultura românească de-a lungul timpului''. Vol. 1: A-G Bucureşti : Geneze, 1999 ירמיה גריגורסקו - גנרל, גיבור בקרבות במרששט, איש פוליטי - תיק ביוביבליוגרפי, ב"אנציקלופדיית האישים בהיסטוריה, במדע ובתרבות הרומנית של כל הזמנים", כרך א, הוצאת גנזה, בוקרשט, 1999<div Grigorescu, Eremia Teofil : fişă biobibliografică. În : Cultura, ştiinţa şi arta în judeţulGalaţi : Dicţionar biobibliografic. Galaţi : Biblioteca Judeţeană „V.A. Urechia”, 1973. > (ירמיה תאופיל גריגורסקו - תיק ביוביבלוגרפי בהתרבות, המדע והאמנות במחוז גאלאץ, לקסיקון ביוביבליוגרפי, הספרייה המחוזית "ו.א. אורקיה, גאלאץ, 1973) Tighici-Iacomi, Flori Rodica. Umbrăreşti - Tg. Bujor : File de cronică. Galaţi* Editura pentru Literatură şi Artă "Geneze", 2001. Generalul Eremia Grigorescu, p. 97-102, 120. II 90 {פלורי רודיקה טיגיץ'-יאקומי - על הגנרל ירימיה גריגרוסקו ב אומבררשט - טרגו בוז'ור: דפי כרוניקה, גאלאץ,, הוצאת "גנזה", 2001 (גאורגה וארטיק - הגנרל ירמיה גריגורסקו ב"רישומים היומיים במלחמה" של המרשל אוורסקו ב 218–223 AISPM 1998)
קישורים חיצוניים
Predescu, Lucian, Enciclopedia României. Cugetarea, Editura Saeculum, Bucureşti, 1999 ISBN 973-9399-03-7 (ק. קזנישטיאנו, וו. זודיאן וא. פאנדיה - מצביאים, לקסיקון - ההוצאה המדעית והאנציקלופדיית, בוקרשט, 1983 - ברומנית)
יונתן כרמון
יונתן כרמון (28 ביולי 1931 – 6 בפברואר 2020) היה רקדן וכוריאוגרף ישראלי, ניצול השואה. מייסד ומנהל להקת המחול הנושאת את שמו - "כרמון".
ביוגרפיה
נולד בשם יונל קלמן בבוקרשט שברומניה למשפחה בת ארבעה בנים. בשנת 1944, בהיותו בגיל 13, נלקחו הוריו למחנות עבודה, אולם הוא נשלח ברכבת עם אחד מאחיו ועוד כמה עשרות ילדים דרך בולגריה, וטורקיה לארץ ישראל. עם עלייתו ארצה, בהיותו במוסד של עליית הנוער למד בבית הספר החקלאי "עיינות" ונמנה עם גרעין מתיישבי קיבוץ רמת הנגב (שבהמשך פורק וחבריו עברו לקיבוץ משמרות). במקביל לעבודתו החקלאית החל לרקוד אצל גרטרוד קראוס ולאחר מכן גם אצל מיה ארבטובה. הוריו הגיעו גם הם לישראל בעקבותיו. בזמן מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ולחם במסגרת חטיבת הנגב בבאר שבע, בביר עסלוג' ובנירים. לאחר שחרורו, שב לפעול בתחום המחול. הוא נמשך לתחום ריקודי העם - תחילה כרקדן ומאוחר יותר גם כיוצר, שפעל לצדם של יוצרי הריקודים המבוגרים והמנוסים יותר. התמנה לכוריאוגרף של כינוס המחולות שהתקיים בקיבוץ דליה, ארגן כנסי מחול ותרבות רבים ברחבי הארץ והפך לאחת הדמויות הבולטות בחיי האמנות הישראלית. ב-1953, לאחר שובו מלימודים באירופה, הקים בפתח תקווה את להקת "עלומים" ואחריה את להקת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית.
בתחילת 1956 התבקש להיות המדריך של להקת מחול מרכזית של ההסתדרות. ללהקה נבחרו 26 רקדנים ורקדניות מתוך 130 רקדנים שהגיעו לבחינות. בהמשך הפכה הלהקה ללאומית וייצגה את ישראל ברחבי אירופה, וכרמון נתמנה למנהלה האמנותי. מעבודתו זו צמחה הלהקה שהקים ונושאת את שמו, "להקת כרמון", אשר פעלה במשך עשרות שנים. בין רבים אחרים, שלמה צח (מאוחר יותר בצמד "אילן ואילנית") ועפרה פוקס־מנור, נמנו על רקדני הלהקה. בעקבות הצלחת המופעים שהעלה כרמון באולם אולימפיה בפריז הציע לו ברונו קוקטרי, מנהל האולם, לשמש כיועץ האמנותי של אולימפיה, שנחשב במשך שנים לאחד מאולמות המופעים היוקרתיים ביותר בעולם. כרמון שימש בתפקיד זה מסוף שנות ה-60 ובמשך שלושים שנה. במקביל לעבודתו באולימפיה הוסיף לפעול בפרויקטים שונים בישראל ומחוצה לה.
בין עבודותיו: כוריאוגרפיה לאופרה אותלו של ורדי, בניצוח אשר פיש, בפסטיבל ישראל 2001, וניהול אמנותי של להקת הסטודנטים ירושלים. כמו כן הוא שימש כמנהל האמנותי של הקתדרה למחול הישראלי במשרד החינוך והתרבות.
הוא נפטר בתל אביב ב-6 בפברואר 2020. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא. מאות חומרי תיעוד על פעילותו של כרמון נצברו בביתו ובמחסניו של מנהלה האדמיניסטרטיבי של להקת כרמון, אלון שמידט, ועברו בשנת 2018 דיגיטציה ורישום בספרייה הלאומית. לאחר מות כרמון, נרשם גם ארכיונו האישי בספרייה.
להקת כרמון
להקת כרמון הוקמה בשלהי שנות ה-50 ובלטה בתחומי הריקוד והשירה העממיים. הלהקה נחשבה לשגרירת התרבות הטובה ביותר של ישראל בתפוצות באותן שנים וזכתה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי למחולות עם בליל שבצרפת. בהמשך, הצליחה בהופעותיה בכל רחבי אמריקה והופיעה בתוכנית הטלוויזיה היוקרתית של אד סאליבן בארצות הברית.
המחולות שיצר כרמון ללהקתו שילבו בין המחול הפולקלוריסטי לבין המחול האמנותי, המודרני, הבלט הקלאסי ומוטיבים מיצירות בולטות באמנות הישראלית. כרמון שילב בתוכניות הלהקה שירי עם ופולקלור מהזמר הישראלי החדש והישן. המנהל המוזיקלי של הלהקה היה גיל אלדמע שעיבד את השירים וניגן על האקורדיון. תקליטי הלהקה יצאו בחברת התקליטים הבינלאומית "ואנגארד" ובארץ הודפסו בחברת הד ארצי. במרבית ההופעות של הלהקה בארץ ובעולם, ליווה את הלהקה , האקורדיוניסט המחונן , יוסי קוגוט , שלימים פתח את מועדוו הבמבוק המפורסם בנתניה , ואף ליווה אומנים כמו דליה עמיהוד. זמרים ישראלים רבים החלו דרכם בלהקת כרמון ואחרים השתלבו בהופעות הלהקה מחוץ לישראל, ביניהם: שושנה דמארי, יפה ירקוני, "אילן ואילנית" (כרמון הגה את השם כצמד), מייק בראנט, מיכל טל, בועז שרעבי (שהופיע אצלו כנגן חלילית), יזהר כהן, החלונות הגבוהים, האחים והאחיות, ושלמה בר.
בשנת 1967 התחוללה סערה בעקבות מקרה שחברי להקת כרמון החזירו טיסה שיצאה מלונדון לארצות הברית חזרה ללונדון, כי הגישו לקבוצה הישראלית אוכל כשר, בזמן שהם התעקשו לאכול מזון לא כשר. הרב הראשי הרב אונטרמן ושורה של בכירים פוליטיים ואנשי חינוך פרסמו הודעת גינוי על הפרשה.
הוקרה
ב-2004 בטקס הענקת פרסי משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול, הוענק ליונתן כרמון פרס על מפעל חיים. בין הדברים שנכתבו בנימוקי השופטים: "יונתן כרמון הנו אחד מהיוצרים החשובים שקמו למדינת ישראל בתחום המחול... הוא יצר סגנון מחול סיפורי ותיאטרלי בהשראת הפולקלור היהודי והישראלי... בחזונו האמנותי, באישיותו הוא העמיד דורות של רקדנים".
כרמון הוכרז כזוכה בתחום המחול בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008. כמו כן בעל עיטור מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
ב-2016 זכה בפרס אריק איינשטיין ליוצרים ותיקים.
ב-2018, זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו למחול הישראלי במסגרת פסטיבל "אשדודאנס".
אבורטד
אַבּוֹרְטֶד (Aborted) היא להקת דת' מטאל ברוטאלי בלגית שהוקמה בשנת 1995. הלהקה נוסדה על ידי הסולן, סוון דה קאלווה, אשר מצא חברים נוספים בשנת 1997, ולבסוף השיג ללהקה את החוזה הראשון עם אוקסיקון רקורדס (UXICON records). אבורטד הייתה חתומה בחברת התקליטים סנצ'ורי מדיה (Century Media) והופיעה לצד להקות כמו קריפטופסי ומורביד אנג'ל.
רודף העפיפונים (סרט)
רודף העפיפונים (במקור: The Kite Runner) הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר דרמה שיצא אל מסכי הקולנוע בשנת 2007 ומבוסס על רומן הנקרא "רודף העפיפונים" שם שכתב חאלד חוסייני. הסרט שבויים על ידי מארק פורסטר מספר את סיפורו של אמיר, ילד אפגני המתגורר קאבול ומערכת היחסים שלו עם חסן, בנו של המשרת של אביו ואחיו למחצה, אותו הוא נוטש אחרי אירוע אלים ומתייסר על כך שנים רבות. הסיפור מתרחש על רקע מאורעות מסעירים, מנפילת המלוכה באפגניסטן באמצעות הפלישה הסובייטית, העזיבה ההמונית של פליטים אפגניים לפקיסטן וארצות הברית, ואת החיים תחת משטר הטליבאן ונע בין תקופת ילדותו של אמיר באפגניסטן לחייו הבוגרים בארצות הברית.
תקציר העלילה
הסרט נפתח בשנת 2000 כשסופר אפגני אמריקאי, אמיר קאדירי (בגילומו של חאליד עבדאללה) ורעייתו מביטים בילדים המעיפים עפיפונים. כשהם חוזרים הביתה מחכה לאמיר חבילה עם הרומן החדש שלו והזוג מתייחס לספר כאל "התינוק" שלהם, פרט המרמז על חוסר היכולת של השניים להביא ילד משלהם. עולמם משתנה כשאמיר מקבל שיחת טלפון לא צפויה מידיד ותיק של אביו, רחים חאן, שחי בפקיסטן.
הסרט חוזר אחורה לסוף שנות ה-70 כשאמיר וחברו הטוב ביותר, חסן, בנו של המשרת מעיפים עפיפונים בתחרות ילדים. השניים מסתבכים עם עסאף, ביריון השכונה, וחסן מגן בגופו על אמיר. מאוחר יותר חוזרים בריוני השכונה לנקום ואונסים את חסן. אמיר, שנמצא במקום רואה את המתרחש אך מעדיף לברוח מהמקום. הוא מתייסר על הבריחה ועל אי מתן עזרה לחברו הטוב, מתעלם ממנו ובסופו של דבר מבקש מאביו לפטר את משרתו ובנו הגרים איתם. האב מסרב ואמיר מביים גנבה של חסן כדי לגרום לאביו להיפטר מהשניים.
ושוב בשנת 2000: רחים חאן משכנע את אמיר לבקרו בפקיסטן בטענה שהוא חולה. מאוחר יותר מבין אמיר כי לא זו הסיבה היחידה לבקשתו של רחים ומציג לו מכתב שכתב חסן ובו הוא מספר לו כי הוא בעצם אחיו למחצה. רחים מספר לאמיר כי חסן הוצא להורג על ידי הטליבן, אך בנו מוחזק בבית יתומים באפגניסטן. אמיר יוצא למסע מסוכן בעיר הולדתו כדי לאתר את אחיינו ולהביאו לארצות הברית.
הפקה
למרות שרוב הסרט מתרחש באפגניסטן, חלקים אלה צולמו בעיקר בעיר קאשגאר שבסין, בשל הסכנות הרבות של צילומים באפגניסטן באותה התקופה. רוב הדיאלוגים בסרט הם בשפה הדארית (השפה הרשמית השנייה באפגניסטן), והיתר באנגלית. הילדים המשחקים בסרט דוברים דארי, אולם כמה מהשחקנים הבוגרים למדו את השפה לצורך הצילומים.
הסרט היה אמור להשתחרר ב-2 בנובמבר 2007, אך עם זאת לאחר דאגה לשלומם של השחקנים הצעירים בשל החשש מפעולות תגמול אלימות לאור סצנות בעלות אופי מיני אלים בהן מופיעים, תאריך השקתו נדחה בשישה שבועות ויצא רק ב-14 בדצמבר 2007.
פרסים ומועמדויות
המלחין אלברטו איגלסיאס היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה המקורית אילסיאס היה מועמד, יחד עם הסרט, גם לפרס גלובוס הזהב אולם בסופו של דבר נותר ללא פרסים.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות חיוביות בסך הכל הן בקופות והן מבחינת המבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון של 65% מתוך 171 ביקורות.
בשבוע הראשון להקרנתו גרף הסרט רק $1,604,411 בארצות הברית אך בהמשך הוסיף $15,800,078 נוספים. בהקרנתו ברחבי העולם הצליח הסרט קצת יותר כשגרף $57,475,969 שהיוו כ-80% מהכנסותיו הכלליות. בסך הכל רשם הסרט הכנסות של $73,276,047.
Unexpected Song
Unexpected Song (בעברית: שיר לא צפוי; מוכר כ-The Unexpected Song) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך פסקול המחזמר "שיר וריקוד". השיר יצא לאור בספטמבר 1984, כסינגל מתוך הפסקול על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דון בלאק והופק על ידי אנדרו לויד ובר. הבי-סייד של השיר הוא השיר "Come Back With The Same Look In Your Eyes", אשר לקוח מאותו הפסקול Song and Dance, בו נכלל השיר "Unexpected Song", עצמו. מאוחר יותר, נכלל השיר בפסקול Surrender ובאלבום האוסף, The Andrew Lloyd Webber Collection.
כמו כן, היה שימוש בשיר עבור המחזמר "ספר לי ביום ראשון", תוך שבוצע במספר מופעים שהתקיימו במסגרת המחזמר.
מלחמת עשר השנים
מלחמת עשר השנים (בספרדית: Guerra de los Diez Años) הייתה הראשונה בסדרה של שלוש מלחמות בין תושבי קובה לבין הממשל הספרדי הקולוניאלי, בשלהי המאה ה-19. המלחמה נמשכה בין 1868 לבין 1878, וכשתי המלחמות שבאו אחריה, המלחמה הקטנה ומלחמת העצמאות, לא הביאה לעצמאות קובה, אך היוותה ציון דרך חשוב בדרך לכך.
רקע
בשנות ה-60 של המאה ה-19 פקד את קובה משבר כלכלי, שהגיע לשיאו בשנים 1867-1866. חרף המשבר, הממשל הקולוניאלי המשיך לגבות מסים גבוהים, שרובם המכריע כלל לא הושקעו בקובה עצמה, אלא שימשו את מנגנוני השלטון או הועברו לספרד. באותה העת היוו הספרדים 8% מהאוכלוסייה, אך החזיקו בלמעלה מ-90% מההון. בנוסף על הפערים הכלכליים, היו גם פערים פוליטיים - רוב תושביה של קובה היו נטולי זכויות פוליטיות, ונעדרו את היכולת להשפיע על הנעשה בה.
מאז ראשית המאה ה-19 קמו התארגנויות בדלניות שונות, ממניעים שונים, אך רובן ככולן דוכאו במהרה על ידי השלטון הספרדי. ביולי 1867 הוקם ארגון בדלני חדש, שנבדל מקודמיו בזהות מקימיו: בהנהגתו נמנו כמה מעשירי בעלי המטעים בקובה, בעיקר מאזור ביאמו ומנסניו שבמחוז אוריינטה, ביניהם פרנסיסקו ויסנטה אגילרה וקרלוס מנואל דה סספדס, שהיה לדמות הבולטת בו. הספרדים ניסו לעצור את ההתארגנות באמצעות מאסרו של בנו של סספדס, אוסקר. סספדס סירב לשאת ולתת עמם, ובנו הוצא להורג.
אירועי המלחמה
ב-10 באוקטובר הגיע סספדס לעיירה יארה, בין ביאמו למנסאניו, שחרר את עבדיו, וקרא להם להצטרף אליו למאבק למען עצמאות קובה. קריאתו, שנודעה בשם "Grito de Yara" ("קריאת יארה"), היוותה את יריית הפתיחה של המלחמה. ביום שלמחרת ספגו כוחותיו של סספדס מהלומה קשה, והוא נמלט עם 12 מאנשיו בלבד. עם זאת, המהלך שהניע צבר תאוצה, ורבים נענו לקריאתו. בתוך ימים ספורים כבר השתלטו כוחות מורדים על שמונה עיירות באוריינטה. עד סוף החודש כבר מנו כוחות המורדים כ-12 אלף לוחמים. לכוחות הצטרף גם מקסימו גומס, קצין לשעבר בחיל הפרשים הספרדי, שהגיע מהרפובליקה הדומיניקנית וסייע בפיתוח טקטיקות לחימה.
ב-20 באוקטובר השיגו המורדים ניצחון משמעותי, כאשר השתלטו על ביאמו. במהלך הקרבות כתב המשורר פרוצ'ו פיגרדו את השיר "La Bayamesa", לימים המנונה של קובה. הספרדים הצליחו להשיג מחדש את השליטה בעיר לאחר שלושה חודשים, ואולם בשלב זה, היא כבר חרבה. בהמשך, גלשו הקרבות גם לקמגואיי ולמחוז לאס ויאס (מחוז ויה קלרה של ימינו), אך לא הגיעו להוואנה ולמערבה של קובה.
בראשית 1869 החליף סספדס את גומס בתומאס ג'ורדן, אמריקני ששירת כקצין בצבא הקונפדרציה, והביא עמו גם ציוד מארצות הברית.
ב-10 באפריל התכנסה בקמגואיי אספה מכוננת, במטרה להקנות למאבק גם משמעות ארגונית ומשפטית. באספה השתתפו נציגים מכל האזורים שהשתתפו בלחימה, ובתום הדיונים הוכרז כינונה של רפובליקה והאסיפה הוגדרה כבית הנבחרים. אחד הנושאים המרכזיים שעמדו על הפרק היה השאלה האם יש צורך במנהיג אחד לצבא ולעניינים האזרחיים, או שיש להפריד בין הסמכויות. רוב הנוכחים בחרו באופציה השנייה. סספדס נבחר לנשיא הרפובליקה והגנרל מנואל דה קסאדה למפקד הצבא.
לאחר שנכשל בניסיון להגיע להבנות, חוקק הממשל הקולוניאלי מספר חוקים דרקוניים שנועדו להקל על מאבקם במורדים. בין היתר, נקבע כי מנהיגי המורדים ומשתפי הפעולה עמם שיילכדו - יוצאו להורג מיד, כמו גם צוותי ספינות הנושאות נשק, וגברים מעל גיל 15 שיימצאו מחוץ למקום מגוריהם או למטעים בלא הסבר. כמו כן, נצטוו הערים ברחבי קובה להניף דגלים לבנים או שיועלו באש. בין האירועים הידועים בהם נעשה שימוש בחוקים אלה היו הוצאתם להורג של שמונה סטודנטים מאוניברסיטת הוואנה ב-27 בנובמבר 1871, והוצאתם להורג של 53 אנשי צוותה של הספינה "וירג'יניוס" שנלכדה מחוץ למימיה הטריטוריאליים של קובה ב-4 בנובמבר 1873, מרביתם בריטים ואמריקאים.
ב-1873 חלו שינויים פרסונליים בצמרת המורדים. השר איגנסיו אגרמונטה נהרג מכדור תועה ב-11 במאי, והוחלף במקסימו גומס. חילוקי דעות פוליטיים הביאו לכך שסספדס הוחלף בסלבדור סיסנרוס בטנקורט, שכיהן עד אז כנשיא בית הנבחרים. חודשים ספורים אחר כך, ב-27 בפברואר 1874, נקלע סספדס למארב של חיילים ספרדים, ונהרג.
עיקר התמיכה במורדים הייתה באזורי האוריינטה וקמגואיי. ב-1875 החל גומס לנוע מערבה, לאזורים אליהם לא הגיעו הקרבות. גם גומס לא הצליח לגייס תמיכה מקומית, לא של בעלי המטעים ולא של העבדים, ולאחר מותו של נאמנו, הגנרל האמריקני הנרי ריב, ב-1876, נסוג מזרחה.
סיום המלחמה
באותה שנה אירעה תפנית מסוימת בקרבות. מ-1872 הייתה ספרד שקועה במלחמה הקרליסטית השלישית, ולא יכלה להשקיע מאמצים רבים גם בקובה. עם תום המלחמה הקרליסטית, נשלחו חיילים רבים לקובה, ומספרם הגיע לכרבע מיליון. בנוסף, גורמים שונים הביאו להיחלשות המורדים: מחלוקות פנימיות, בעיות ארגוניות ומחסור במשאבים, היעדר התמיכה במערב האי, התנגדות אמריקאית לרעיון העצמאות (ארצות הברית אף סיפקה נשק לספרדים) וכן הצלחת הספרדים בהטמעת החשש לפיו יופר האיזון בין שחורים ללבנים, שהביא לירידה בתמיכת הלבנים במורדים.
בסופו של דבר, ב-8 בפברואר 1878 פוזר בית הנבחרים, וב-10 בפברואר חתמו הצדדים על הסכם סאנחון (Zanjón). בהסכם זה הוכרזה כניעתם המוחלטת של המורדים, והם נאלצו להכיר בכך שספרד היא הריבון היחיד בקובה. לצד זאת, הסכימו הספרדים לאפשר קיומן של מפלגות פוליטיות, לאפשר חופש עיתונות והתארגנות, כל עוד אינם מופנים נגד ספרד, לשחרר את כל העבדים שהשתתפו בלחימה נגד ספרד וחלק מהמורדים שנאסרו על ידם.
מיעוט מהמורדים, בהנהגתם של אנטוניו מאסאו וקליקסטו גארסיה סירבו להכיר בהסכם, והמשיכו להילחם בספרדים, אך בקנה מידה מצומצם בהרבה. בסופו של דבר, השתכנע גם מאסאו להניח את נשקו, ופעולות האיבה פסקו ב-28 במאי.
הסכם סאנחון שם אומנם קץ לקרבות, אך המתיחות בין הקובנים לבין הספרדים נותרה בעינה, ובשנים הבאות פרצו שתי מלחמות נוספות - המלחמה הקטנה ומלחמת העצמאות. רבים ממנהיגי המורדים במלחמת עשר השנים נטלו חלק פעיל גם במלחמות אלה.
מגדל מים
מגדל מים הוא מכל מים המתנשא לגובה במטרה לייצב את הלחץ במערכת אספקת המים ולצבור מים לצריכה רגילה או למצב חירום. זמינות המים מהמגדל לא תלויה באספקת חשמל. בחלק מהמקומות, כמגדל המים משמשת בריכה הנמצאת בנקודה טופוגרפית גבוהה כך שכל הצרכנים שוכנים מתחתיה, ולכן אין צורך בבניית מגדל.
תיאור
כיום, מדינות רבות מוציאות את מגדל המים ממערכת אספקת המים שלהם ומשתמשות במשאבות מודרניות עם מערכות בקרה אשר יכולות להגיב לשינויים בצריכת המים. מגדלי מים רבים נבנו בתקופת המהפכה התעשייתית, וכיום מתייחסים אל כמה מהם כאל ציוני דרך אדריכליים ואנדרטות ועל כן לא יהרסו. מספר מגדלי מים הופכים להיות בית דירות או דירות גג יוקרתיות.
ישנם הרבה מגדלי מים המקושטים, בין היתר, בעבודת לבנים מפוארת או סורגים המכוסים בקיסוס. כמו כן, יש ערים המציירות את שם העיר בפסגת המגדל כעזר לטייסים מתחילים.
שימושים נוספים
ישנם מגדלי מים המשמשים נקודת תצפית. ישנם אפילו מגדלי מים עם מסעדות בקומות העליונות. נפוץ גם להשתמש במגדלי מים כמתקן לאמצעי תקשורת כמו שידורי רדיו או אנטנה.
מגדלי מים בישראל
בישראל, קיימים מגדלי מים ברבים מן היישובים, קיבוצים, מושבים, מושבות וערים, והם הפכו לנקודות ציון ביישובים אלה. במספר ערים ומועצות מקומיות נראה מגדל המים בסמל העיר בהן: ירושלים, נהריה, יהוד-מונוסון, לוד, רעננה, הרצליה, רמת השרון, מגדיאל וכפר הדר (כיום חלק מהוד השרון), נתיבות, חדרה, גני תקווה, קלמניה, טירת צבי, גבעת שמואל, בני ברק, קריית מוצקין, קריית ביאליק, גבעתיים, עומר, פרדסיה, גבעת חיים איחוד,מעלות תרשיחא, מצפה רמון, כפר יהושע, מגדל העמק וירוחם.
ב-2010 התקיימה תחרות עיצוב וייעוד מחדש למגדלי המים בישראל, בשם "מבטים חדשים" ביוזמת האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל והמועצה לשימור אתרים ובשיתוף גופים נוספים. במסגרת התחרות תועדו קרוב ל-40 מגדלים מרחבי הארץ והועלו הצעות של אדריכלים לשימוש מחדש במגדלים לטובת הקהילה. בדצמבר 2010 נפתחה תערוכת הזוכים בנמל יפו, בשילוב צילומים היסטוריים של רודי ויסנשטין וכרזות היסטוריות, לאחר מכן התערוכה נדדה לקריית טבעון, שם הוצגה בתוך מגדל המים של היישוב אשר הוסב לגלריית תצוגה לאחר שיצא משימוש.
צבא אשור
הצבא האשורי היה אחד הצבאות החזקים בסהר הפורה. בעזרת צבא זה, הצליחו האשורים להקים אימפריה ענקית, שנפלה אחרי תבוסת צבאה. הורכב מיחידות קבועות ומיליציה שגויסה אד-הוק.
הצבא האשורי
האשורים, במקור עם חקלאי שישב לגדות החידקל, הושפעו רבות מהפלישות הנשנות לשטחם והאקלים החורפי הקשה. מצבם הביא ללידת עם קשה־עורף, אמנם צבאם היה דל וחלש. רק לקראת ימי האימפריה האשורית חל השינוי במבנה הצבאי. חשובות במיוחד הן הרפורמות של תגלת פלאסר השלישי. על מבנה הצבא האשורי אנו למדים מתבליטים בארמונות מלכיה.
הצבא האשורי, כשאר צבאות עמי התקופה, נתחלק לשלושה חילות עיקריים: חיילות הפרשים, חיל המרכבות, וחיל הרגלים. חיילות אלו הורכבו מאשורים ועמים אחרים שנכבשו על ידי אשור, כפי שמדווח סרגון השני, כובש השומרון, בכרוניקות בבליות.
גודל הצבאות נבע מהצורך והיכולת להחזיקו, שכן במונולית מכורח, מצבה המציינת את גודל הכוחות בקרב קרקר, מצוין צבא בעלות הברית כאחד שמנה 60,000 רגלים, 2,450 מרכבות, 1,900 פרשים ו-10,000 רוכבי גמלים. אל מול צבא חזק זה, העמיד שלמנאסר השלישי צבא של כ-100,000 איש, אף על פי שחוקרים מודרניים מניחים כי הצבא היה קטן בהרבה ולא עלה על כמה עשרות אלפי חיילים.
הצבאות האשוריים נפרסו בערים החשובות, קצוות האימפריה ולאורך דרך המלך, הקשר בין הכוחות למלך היה דרך שליחים מיוחדים שתפקידם היה לרכב מבסיס לבסיס עם הודעות ותגבורת, ובעת לוחמה כנראה שימשו חיילות-המצב אלו כתגבורת לצבא האשורי הלוחם. הצבא האשורי הצטיין בניידותו, חיל ההנדסה שלו אפשר בניית גשרים ואלתור סירות למען חציית נהרות, ואף היו בשימוש הצבא האשורי נאדות שנופחו ושומשו כמצופים במבצעים אמפיביים.
חיל הרגלים
נושאי הרמחים היו המרכיב החשוב ביותר בצבא אשורי. הם עשו את מרבית לחימת פנים-אל-פנים ועבודות המצור לצד חיל ההנדסה. הגנתם הייתה מגן, קסדת ברזל ושריון קשקשים [לפעמים הם היו מוגנים על ידי שריון עור]. המגן והקסדה שונו פעמים רבות, בעיקר עקב חוסר ההחלטיות של מלכי אשור בדבר המגן. המגנים המלבניים שאופייניים לצבאו של אשור נצירפל השני הפכו במהרה למגנים קטנים ועגולים, ועשויי עור או מקלעת – שינויים שהצריכו את הגדלתם של המגנים הקלים בימיו של אשור בניפל.
הקשתים מילו תפקידי מפתח בצבא, הם צוידו בקשת מורכבת, אשר נפלה באיכותה לעומת זו ששימשה את קשתי המצרים. הקשתים ניצבו בפני בעיה קשה, והיא הצורך בהגנה עצמית יחד עם שמירה על ניידות הכרחית בשדה הקרב. עד ימיו של תגלת פלאסר השלישי לבש הקשת בשריון קשקשים כבד ולווה על ידי נושא מגן. מימיו של תגלת פלאסר ואחריו, הוחלפו כל אלו בנושא צינה (מגן גבוה, מלבני בבסיסו ואליפטי בקצו, שהיה עשוי עץ ועור, הדומה למגנו של הקשת החמוש בקשת אופקית בימי הביניים) מיוחד, שנע מקדימה לקשת. עד לימיו של אשור-בניפל גדלה הצינה מעבר לגובה האדם הממוצע, כדי לספק הגנה מרבית לקשתים. בניגוד לקשתים מבני העם האשורי, הקשתים מקרב העמים הכבושים נשלחו לשדה הקרב עם הגנה מעטה, אם בכלל. קשתותיהן של האשורים עוטרו בקצותיהן, עיטור שהקל על קשירת החבל לצידי הקשת, האשפות של האשורים היו מלבניים או אליפטיים.
הקלעים התווספו לצבא אשור מאוחר יותר, בימיו של תגלת פלאסר השלישי, והיו ברובם מקרב העמים הזרים שנכבשו על ידי אשור, או שכירי חרב. מרבית פועלם היה בזמן המצור, בו עמדו מאחורי הקשתים והמטירו גלי אבנים על מגני ערי האויב ותושביהם.
חיל הפרשים
הפרשים בצבא אשור, התפלגו אף הם לתת קבוצות. תפקידם היה הן איגופו של האויב, והן הסתערות ישירה בשטח הפתוח. מרבית הפרשים האשוריים, בדומה לרגלים היו אף הם קלים או בינוניים, אם כי לפחות חלקם לבש שריון קשקשים כבד ואפשר לסווגם כ"כבדים".
הפרשים נושאי הרמחים, שציודם דמה לזה של נושאי הרמחים הרגלים. תפקידם היה להסתער על שורות האויב, לפני נושאי הרמחים הרגליים.
הפרשים הקשתים היו חמושים בקשת מורכבת. מנגד, שימשו לאיגוף האויב, רדיפתו והתקפות גרילה. היותם רכובים על סוס אפשר להם ללבוש שריון קשקשים כבד, אך הרכיבה על הסוס גרמה לבעיה אחרת, ההחזקה במושכות הסוס וירי בו בזמן. הפתרון לבעיה זאת דמה לפתרון של בעיית הקשתים הרגליים; הפרשים בעלי הקשתות עבדו בזוגות, כאשר בן הזוג של הקשת התלווה אליו עם סוס משלו ותפס את המושכות בעת הצורך, כמו כן לעיתים אף נשא הגנה נוספת לבן זוגו.
חייל המרכבות
מרכבות המלחמה האשוריות, היו דומות למרכבות שהיו בשימושם של עמים אחרים בסהר בעת העתיקה. המרכבות היו החלק חשוב ביותר בצבא האשורי. המרכבה האשורית דמתה-משהו למקבילתה המצרית, הן במבנה והן במספר האנשים שרכבו עליה. מרכבות המלחמה האשוריות עברו התפתחות ארוכה עוד מימי קדם, ונהוג היה למקם עליהן שני חיילים, אחד הדריך את סוסי המרכבה, והשני עשה את הלחימה (לרוב היה מדובר בקשת, או לחלופין נושא רמח). בימיו של אשורנצירפל השני הוסף סוס שלישי לשני הסוסים שעמדו בראש המרכבה, ומטרתו הייתה להחליף את אחד הסוסים במקרה שזה נפגע. לצידה של המרכבה הוצמדו האשפות זאת על זאת, ובהן הוחזקו גרזנים ורומח (לשימושו של הרכָב, במקרה הצורך).
גלגלי המרכבה הבינוניים חוזקו על ידי 6 חישורים ומבנה זה של המרכבה נשמר, למעט הורדת הסוס השלישי עם קץ ימי אשורנצירפל השני, עד לימיו של תגלת פלאסר השלישי.
בימיו של האחרון, הוגדלו הגלגלים ומספר החישורים עלה ל-8, שינויים שגרמו לעלייה במשקל וכוח המרכבה, דבר שאפשר את נשיאתו של חייל נוסף על כל מרכבה, בימיו של סרגון השני, אם כי סנחריב בחר להשתמש הן במרכבות בעלות שישה חישורים והן בכאלו בעלות שמונה. בימיו של אשור-בניפל חוזקו ועובו הגלגלים עוד יותר, בעיקר כדי לאפשר את עלייתו של חייל נוסף על המרכבה, תפקיד החיילים שנוספו על השניים המקוריים, היה בעיקר להגן על הרוכבים והלוחמים שבמרכבה.
טקטיקות לוחמה אשוריות
אין בידינו הוכחות מספקות בדבר התנהלות הקרבות בשטח הפתוח, עקב חוסר היכולת של התבליטים לתאר דברים שאינם סטטיים, או שאינם סצנה ספציפית בקרב. מן המעט שביכולתו ללקט ולהסיק, פותחה התאוריה כי בעת לוחמה בשטח הפתוח יפרצו קודם המרכבות האשוריות וישרעו תוהו בשורות האויב, מאוחר יותר יחברו הפרשים הן בירית חצים וניסיונות איגוף על הכוח המבולבל והן בלחימה של אדם אל אדם. בשלב זה יפרצו לתוך הזירה הרגלים האשוריים - נושאי הרמחים יחלו בקרבות אדם אל אדם, בחסות חצי הקשתים, עד לכיליון או נסיגת אחד הצבאות.
לעיתים התקדמו האשורים בשורות מאורגנות, המזכירות מעט במבנן את הפלנקס היווני, ולרוב הושארו כוחות מאחור כדי למנוע איגופים. חרף כך, היחידות והאסטרטגיה הושפעו רבות על ידי תנאי השטח, תיעודים של קרבות בשטח הררי דווקא מציינים כי מרבית הלחימה נעשתה בידי הפרשים.
לעומת זאת, כשנגע העניין למצור, בחרו האשורים אחת מארבע שיטות:
הטלת מצור והרעבת האוכלוסייה, שימוש באילי מצור ומגדלי מצור, הסתערות על חומות העיר וכיבושן, או חפירת מנהרות מתחת לחומות כדי להביא לקריסתן.
בורית
בורית (שם מדעי: Saponaria–מקור המילה 'סבון') הוא סוג של צמחים בעלי פרחים ממשפחת הציפורניים. רבים ממיני הבורית שימשו (וחלקם עדיין משמשים) כמרכיבים בסבונים וחומרי חיטוי שונים. הבורית נזכרת במקרא כחומר ניקוי, בפסוק.
מאפיינים
מיני הבורית הם עשבוניים, עם עלים מנוגדים ופרחים בעלי חמישה עלי כותרת. צבעי הפרחים תלויים במין, ולעיתים משתנים בין זנים של אותו מין, כשהצבעים הנפוצים הם ורוד, צהוב וסגול. הסוג נבדל מסוגי ציפורניים דומים בכל שהוא בעל שני עמודי עלי בלבד בכל פרח.
שימוש במאכלים
תמצית שורש הבורית משמש כתוסף מאכל בייצור חלווה בעזרת כתישה והקצפה במפעלים לייצור מוצרי חלווה.
שימוש למוצרי ניקוי
מספר מיני בורית משמשים כחומרי ניקוי דמויי סבון. טחינה של עלי ושורשי הצמח יוצרת חומר בעל הקצפה קלה, וקיים תיעוד של הכנת סבון באופן זה מימי הרנסאנס. גם במאות ה-20 וה-21 מייצרים סבונים מבורית, בין השאר למטרות שחזור וניקוי בדים עתיקים במוזיאונים, או למוצרי קוסמטיקה כגון שמפו.
אנדרטת חללי הספארי
אנדרטת חללי הספארי היא אנדרטה לזכר חללי צה"ל שנהרגו באסון הספארי, מפיצוץ מכונית תופת כנגד רכב מסוג ספארי בלבנון. האנדרטה נמצאת במטולה, בכניסה לגן הלאומי.
ב-10 במרץ 1985 בשעות הצהרים, הופעלה מכונית תופת כנגד משאית "ספארי" שהובילה את חיילי סדנת "נבטיה" (מהיחש"מ המערבי בלבנון) שחזרו מחופשה. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 12 חיילים ונפצעו 14.
האנדרטה מסמלת את הקשר, האחווה והמשפחתיות בין החיילים שהיו אחד המאפיינים העיקריים בסדנה. קשר הדוק זה בא לידי ביטוי בשרשרת שבאנדרטה המחברת את שמות החיילים אל סמל היחידה.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ישראל גודוביץ, במקום שניתן על ידי המועצה המקומית מטולה ורשות שמורות הטבע. העמדת הסלע התבצעה על ידי מחצבות כפר גלעדי, עבודות המתכת נעשו במרכז שיקום ואחזקה חיפה, וגימור העבודה נעשה על ידי סדנת קריית שמונה.
יחסי אל סלוודור–ונצואלה
יחסי אל סלוודור–ונצואלה הם היחסים הבילטרליים בין אל סלוודור לוונצואלה.
היסטוריה
אל סלוודור הייתה בין עשר המדינות של מרכז אמריקה והאיים הקריביים שחתמו על הסכם האנרגיה של קראקס ב-19 באוקטובר 2000, שבו תמכור ונצואלה נפט בתנאי תשלום מועדפים, לתקופת חסד של שנה אחת ולאחר מכן לתקופה של חמש עשרה שנים באשראי עם ריבית שנתית של 2%. בספטמבר 2012, ובשל העליות המתמשכות במחירי הדלק באל סלוודור, קיבלה המדינה את ההחלטה להגיש בקשה להצטרף לארגון Petrocaribe.
נשיא אל סלוודור, סלבדור סנאצ'ס סרן, הביע את הזדהותו עם הנשיא ניקולאס מדורו במהלך ההפגנות בוונצואלה ב-2017, ובהמשך בירך אותו על הבחירות לאספה המכוננת הלאומית. אל סלוודור הביעה את תמיכתה בבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, הכירה בתוצאות שבהן הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח ונמנע בהחלטה של ארגון מדינות אמריקה, שאושרה ב-5 ביוני 2018, שבה הוכרז כי התוצאות מהבחירות לנשיאות לא ידועות.
חיים בזרם
עלילה
רודי הוא עכבר, חיית המחמד המפונקת של המשפחה שאצלה הוא מתגורר. כאשר המשפחה נוסעת לחופשה ומשאירה את רודי בבית, הוא מנצל זאת כדי לעשות מסיבה בבית השומם עם בובות, משום שאין לו חברים אמיתיים. בשלב מסוים חודר לבית סיד - עכבר שמן וגס רוח, שמשתלט על הבית. רודי המפונק אינו מרוצה מכך ומנסה לסלק את סיד מהבית ולהדיח אותו באסלה. המזימה שלו נכשלת - וסיד הוא זה שדוחף את רודי לאסלה ומוריד את המים. רודי נשטף לביוב ונסחף לעיר תת-קרקעית המאוכלסת בעכברים. בעיר העכברים רודי מברר איך יוכל לחזור למעלה, לבני האדם. נאמר לו שרק ריטה, עכברית אמיצה שנרדפת על ידי עכברושים וקרפדים מרושעים, תוכל לעזור לו. רודי מוצא את ריטה ומתברר שהיא נרדפת על ידי העכברים והקרפדים כי סירבה לתת לקרפד אבן אודם יקרה שקיבלה מאביה. רודי רואה איפה ריטה מחביאה את האודם. עוזריו של הקרפד חוטפים את רודי וריטה, ורודי מגלה להם איפה האודם. הקרפד משנה את יחסו לרודי ומראה לו את אוסף האמנות שלו, שכולל מזכרות שונות של בית המלוכה הבריטי. רודי שובר בטעות את האוסף, והקרפד מחליט להקפיא למוות את רודי וריטה כעונש. רודי משתף פעולה עם ריטה כדי לברוח. ריטה גונבת את הכבל הראשי של הקרפד. רודי וריטה סוגרים עסקה - היא תעזור לו לחזור לעולם בני האדם שמעל הביוב, והוא יביא לה אבן אודם ששייכת לבעליו. בן דודו של הקרפד מנסה להחזיר את הכבל. ריטה ורודי מגלים שהקרפד צריך את הכבל הראשי כדי להגשים את המזימה שלו: להרוס את עיר העכברים. רודי וריטה מנסים למנוע את המזימה - ומצליחים.
פיליפ ביי
פיליפ ביי (באנגלית: Phillip Bay) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (City of Randwick).
גאוגרפיה
פיליפ ביי הוא מהפרוורים הדרומיים ביותר באזור הפרוורים המזרחיים, וגובל מדרומו בלה פרוז, במערב במפרצון יארה (Yara Bay), בצפון במטרוויל ופורט בוטאני ובמזרח בליטל ביי ובצ'יפלי. דרך בנרונג תוחמת את הפרוור ממזרח, ופארק בייסנטניאל תוחם את הפרוור ממערב. בפרוור מספר רחובות בודדים ופחות מאלף תושבים.
היסטוריה
קפטן ארתור פיליפ הגיע עם המשלחת האירופאית לאוסטרליה ב-1788, ועגן לראשונה באזור מפרץ בוטאני. המעגן הראשון נקרא על שמו, מפרצון פיליפ (כיום, מפרצון יארה). אחרי הגעת האנייה השנייה בפיקודו של ג'ון האנטר, עקרה המשלחת האירופאית ממפרץ בוטאני ועברה למפרץ ג'קסון, באזור שלימים ייקרא נמל סידני. הפרוור פיליפ ביי נקרא על שם המעגן הראשון, וגם לאחר שהמפרצון הסמוך נקרא מחדש בשם יארה (על בסיס מקורות אבוריג'ינים) שמר הפרוור על השם האירופאי.
תרבות
בית יארה ביי נבנה לראשונה ב-1907, כמעון למתפעלי תחנת טלגרף מקומית. לאחר הפסקת שירות הטלגרף, שימש המעון למספר משרדים ממשלתיים, ולבסוף הועבר לידי מועצת הקרקע האבוריג'ינית, שמחזיקה בו עד היום. בית יארה ביי משמש כיום כמרכז שיקום אקולוגי, המתרכז בהחזרת מיני הדו-חיים המקומיים למפרץ.
לי את גליק
לי את גליק (נולדה ב-27 במרץ 1972) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
אביה של גליק, שהיה רופא, נפטר כשהייתה בת 7. למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב. במהלך לימודי זכתה במספר מלגות, ביניהן מלגת קרן שרת ומלגת עדנה פלידל. בשנת ב-2006 והחלה ללמוד קולנוע ובימוי בבית הספר מנשר לאמנות. סרט הגמר הקצר שלה, "לילה בהיר", התקבל לפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2012 בקטגוריית "סרטים העוסקים בילדים ונוער".
בשנת 1995, לאחר שסיימה את לימודי המשחק, שיחקה בתיאטרון הקאמרי בהצגות: "הקמצן", "קפריסין", "סיפור משפחתי", "כטוב בעיניכם", "חיכיתי רק לך", "השחקן", "רצח", "חברות הכי טובות" ו"הורדוס". ב-2010 שיחקה בהצגה "תיבת נח".
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1996 גילמה את תום בסרט הקולנוע "לנגד עיניים מערביות" של יוסף פיצ'חדזה, ועל משחקה בסרט זה זכתה בפרס וולג'ין. ב-1998 החלה לגלם את איילה בסדרת הטלוויזיה "20 פלוס". איילה הפכה לדמות ראשית בעונה השנייה.
ב-2000 גילמה את דינה בסרטו של עמוס גיתאי "כיפור".
ב-2002 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "101" שביים חגי לוי; וגילמה את ד"ר טליה דותן בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ".
ב-2006 גילמה את יעל בסרטו של אורי ברבש "מלח הארץ".
ב-2012 שיחקה בסרט "מלח ים", בבימויו של איתי לב.
ב-2002 עברה להתגורר בניו יורק, שם שיחקה בהצגות באוף ברודוויי.
ב-2016 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "פעם הייתה ילדה", בבימויה של נטלי קפלן. הסרט הוצג בפסטיבלים ביוון, הודו, איטליה, ברזיל וישראל.
עמיקם
עַמִּיקָם הוא מושב באזור מערב רמות מנשה, ליד זכרון יעקב, שנמצא במועצה אזורית אלונה.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים יהודים יוצאי העיר חרבין שבסין. בשנת 1953 הצטרפו עולים יוצאי צפון אפריקה. בשנה 1956 הצטרפו למושב גם משפחות ממזרח אירופה. היישוב הוקם בעזרת תנועת החרות בית"ר, שטיפלה בעלייה מסין ובהקמת המושב. בתקופה הראשונה להקמת היישוב גרו הילדים והנשים בשולי פארק ז'בוטינסקי שליד בנימינה.
חלק מהמשפחות עוסקות בחקלאות הכוללת מטעים של אפרסקים, שזיפים, נקטרינות, שסק ועוד. כיום מונה המושב כ-145 משפחות. במושב שוכן בית הספר היסודי "תל"י אלונה". בתוך המושב עובר נחל תנינים.
במושב מתגורר שר הביטחון יואב גלנט.
ההר העגול
ממזרח למושב, מעל נחל תנינים, נמצאת גבעה המשקיפה על האזור, ומכונה "ההר העגול". משפחת גלקין טיפחה את הגבעה לזכרו של הצנחן, בן המושב, רב-טוראי, שנפל במלחמת יום הכיפורים בהתקפה אווירית על אזור הגשרים על תעלת סואץ, יום לאחר קרב החווה הסינית. על לחימתו בחווה הסינית הוענק לו צל"ש אלוף הפיקוד. הגבעה היא אתר לנופש בטבע ובראשה אנדרטה, לזכרו של ראובן. האנדרטה הוקמה בשנת 2010 על ידי הפסל אורי סיגל גלקין, אחיו של ראובן.
בשנת 2018 הפך האתר לאתר הנצחה לכלל חללי גדוד 890 במלחמת יום הכיפורים והוקמו בו אנדרטות פלוגתיות.
מרקוס מילר
מרקוס מילר (באנגלית: Marcus Miller, נולד ב-14 ביוני 1959 בברוקלין, שבניו יורק) הוא זמר ג'אז, מלחין, רב נגן ומפיק מוזיקלי זוכה פרס גראמי. ידוע בעיקר בשל כישוריו בנגינת גיטרת הבס. מילר מנגן גם על כלים רבים אחרים, כמו קלרינט, סקסופון, קלידים וגיטרה. לקח חלק במאות הפקות ג'אז, רוק ורית'ם אנד בלוז והוציא מספר הקלטות סולו מאז תחילת דרכו בסוף שנות ה-70.
בגרותו
מרקוס מילר נולד בברוקלין וגדל בג'מייקה, שם למד לנגן על מספר כלי-נגינה בקלות עד בגרותו. מילר הצעיר הופיע רבות במועדוני ג'אז ניו יורקים עוד לפני שהגיע לגיל 18. לאביו, שניהל מקהלה וניגן באורגן (בעיקר בכנסייה), הייתה השפעה מכריעה על השכלתו המוזיקלית. לאחר שניגן עם מוזיקאי ג'אז גדולים כמו דייב גרוסין, ארל קלו, גרובר וושינגטון ובוב ג'יימס, התחיל לעבוד בצורה סדירה עם מיילס דייוויס האגדי, עמו עבד על מספר אלבומים, ביניהם Tutu ו- Music from Siesta.
קריירה מוזיקלית
משנות ה-80 ועד היום מילר הקליט מספר אלבומי סולו. עבודותיו האישיות זהות לעבודותיו החיצוניות; בעיקר הכלאות של פאנק, רית'ם-אנ'-בלוז, וג'אז, אך שני האלבומים - The Sun Don't Lie ו-Tales שיצאו ב-1993 ו-1994 שילבו טכנולוגיות סאמפלינג שאז היו דיי חדשניות. ב-2001 אלבומו M2 זיכה אותו בפרס גראמי בקטגוריית אלבום הג'אז המהפכני ביותר. בשנת 1998 החלה חברת הגיטרות הגדולה, פנדר, לשווק את הבס ג'אז "Marcus Miller Sigantaure". מילר חבר לבסיסטים סטנלי קלארק וויקטור ווטן להקמת ההרכב המשותף SMV
כיום, מרקוס גם מנהל חברת גיטרות בס בשם Sire, המייצרת אלטרנטיבות זולות לגיטרות הבס של פנדר שבהן הוא משתמש ועוד סוגים שונים של גיטרות בס.
סגנון נגינה
מרקוס מילר משתמש בדרך כלל בצורת הפריטה "סלאפינג" (Slapping) ו"פופינג" (Popping) שבה מכים ומושכים את המיתרים בעזרת אצבעות יד ימין (ולא על ידי פריטה בעזרת ה"אצבע" וה"אמה") ונחשב לאחד מאמני הבס השולטים ביותר בצורת נגינה זאת. לעיתים הוא מוסיף אפקטים מיוחדים לנגינתו.
פאפא (פירושונים)
{{פירושונים|
מיטל דוהן
מיטל דוהן (נולדה ב-24 באוגוסט 1976) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס התיאטרון הישראלי ומועמדת פעמיים לפרס אופיר.
ביוגרפיה
דוהן נולדה בגבעתיים, לעדנה - ציירת ומורה לאמנות, ולדוד דוהן - איש עסקים. כשהייתה בת 3 עברה משפחתה ליישוב חרוצים בשרון, שם גדלה. למדה בבית הספר חוב"ב בבני ציון ולאחר מכן בחטיבת-ביניים ותיכון "עמי אסף" בבית ברל. בשנת 1994 החלה את שירותה הצבאי בתיאטרון צה"ל.
בשנת 1995 החלה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד שרון שטרק, תמר קינן, משה נאור, אלינור אהרון ויואב היימן. במהלך שלוש שנות לימודיה זכתה במלגת קרן שרת ובמלגת קרן אמריקה-ישראל בשנים 1996 ו-1997. היא בוגרת "הבוסתן - בית ספר לתיאטרון, מחול וקרקס עכשווי" בנתניה.
קריירה
לצד קריירת משחק, דוהן עוסקת גם במוזיקה. ב-2011, הוציאה לראשונה את השיר "Yummy Boyz" שהצליח להגיע למצעדים בבריטניה. בחודש מאי 2012 פורסם השיר "On Ya" של דוהן בהשתתפות זמר הראפ הג'מייקני-אמריקאי שון קינגסטון. ב-2013 יצא שיר נוסף שלה "Give Us Back Love".
ב-2007 הוציאה בהוצאת גוונים את ספר השירים "אהבה ושאר הרגלים מגונים" המלווה בתמונות עירום שצילמה קרן גילרמן הראל.
בתיאטרון
כתבה, ביימה ושיחקה ב"בשר נע" בתיאטרון תמונע, וכתבה ושיחקה בהצגה "כינים" שביימו עידו בורנשטיין ושלמה פלסנר.