cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נח נובל
תקופת כהונתו השנייה
כשבית הנבחרים היה חלוק בנושא בהפרש קולות קטן, הוגשו הצעות למיזמים נוספים בחלקים הדרומיים של המדינה כדי לגייס את תמיכת נציגי המחוזות שם. כל המיזמים אוגדו להצעת חוק אחת שעברה כחוק העבודות הציבוריות של מאמות' ב-1836. החוק גרם לשמחה רבה במדינה ונובל החשיב אותו כהישג הגדול ביותר שלו באותה תקופה. כדי לממן את החוק, שעלותו הצפויה עמדה על 10 מיליון דולר, המליץ נובל על העלאה של 50 אחוזים במיסים המדינתיים, אך צעד זה לא עבר בבית הנבחרים.
בשנה שלאחר מכן הכתה, וגרמה לירידה חדה בהכנסות ממסים, גם כאשר בתקציב המדינה של אינדיאנה השתקף גירעון גדול בשל הריבית על החובות. נובל הציע שהמיזמים ידורגו לפי סדר עדיפות, והעבודות במיזמים פחות חשובים יופסקו זמנית כדי לשמור על הכספים, אך התוכנית נדחתה. כאשר הסתיימה כהונתו של נובל, היה מצבה הפיננסי של אינדיאנה עגום, אך עדיין לא היה ברור שנלקחו הלוואות גדולות בהרבה מהסכומים שהמדינה הייתה מסוגלת לפרוע. על אף המצב הקשה, סיים נובל את כהונתו ב-1837 כדמות פוליטית אהודה ועלה בידו לעשות שימוש ביוקרתו כדי לסייע לסגנו דייוויד וולאס, להיבחר כמושל הבא.
הן ב-1834 והן ב-1836, הוזכר שמו של נובל כמועמד לכהן בסנאט של ארצות הברית, אך בשתי ההזדמנויות הללו החליט בית המחוקקים של אינדיאנה, לאכזבתו של נובל, לבחור באישים אחרים.
שנותיו האחרונות
לאחר סיום כהונתו כמושל, היה נובל לחבר מועצת העבודות הציבוריות, שעליה הוטלה המשימה לפקח על העבודות הציבוריות באינדיאנה. ב-1840 סיימה אינדיאנה לממן את כל המיזמים. בראשית 1841 היה ברור שהמדינה לא תוכל לשלם אפילו את הריבית על חובותיה, ותשלום החובות עצמם לא בא כלל בחשבון. המועצה אישרה את שליחתו של ג'יימס לנייר לשאת ולתת על פשיטת רגל עם בעלי החוב, וכל מיזמי העבודות הציבוריות, למעט מיזם תעלת וובאש ואירי, שמומן בנפרד, הועברו לידי בעלי החוב בתמורה להפחתה של 50 אחוזים מחוב המדינה.
עוד טרם סיום כהונתו של נובל כמושל, רבים ממתנגדיו החלו להאשים אותו במצבה הפיננסי של אינדיאנה. הוא טען שהוא הציע העלאת מיסים כדי לממן את המיזמים, והאשים את האספה הכללית המדינתית שלא אישרה זאת. אף על פי שהמצב קצר הימים היה מתסכל ורבים מהמיזמים מעולם לא הושלמו, עבודות ההכנה של המיזמים הובילו לפיתוח מהיר לאחר שהמשבר הפיננסי נפתר. בינתיים, התברר לציבור במהלך תקופת כהונתו של יורשו של נובל על המשבר שהוביל לקריסה ההדרגתית של המפלגה הוויגית באינדיאנה, שיותר לא עלה בידה להגיע לשלטון במדינה. בשנים שלאחר מכן עלו הדמוקרטים לשלטון ונפטרו מכל המיזמים. בסופו של דבר הוביל מצב זה לאיסור על המדינה בחוקת אינדיאנה של 1851 לקחת על עצמה חובות.
לאחר פיזורה של מועצת העבודות הציבוריות ב-1841 שב נובל לחייו הפרטיים. המצב היה קשה מדי, והאווירה באינדיאנה הייתה יותר מדי נגד הוויגים, כך שלא היו לנובל סיכויים להיבחר שוב למשרה ציבורית.
נח נובל נפטר באינדיאנפוליס ב-8 בפברואר 1844, בגיל 50. הוא נטמן לצידה של רעייתו, קתרין, בבית הקברות גרינלואן שבעיר. ב-1979 הועברה גופתו לבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס. על שמו של נובל נקראו מחוז נובל שבאינדיאנה והעיירה נובל שבמחוז קאס.
תנין תורביארנרסון
תנין תורביארנרסון (שם מדעי: Crocodylus thorbjarnarsoni) הוא מין נכחד של תנין מהפליוקן-פליסטוקן שנכחד לפני 4.2-2 מיליון שנה. הוא חי בקניה. ייתכן שזה מין התנין הארוך ביותר שהיה.
מאפיינים
תנין זה הגיע לגודל של עם גולגולת באורך של 85 ס"מ, גדולה בהרבה מגולגולת תנין הים שאורך גולגולתו מגיעה ל-75 ס"מ. הוא היה דומה לתנין היאור מודרני וגם למין הקרוב אליו תנין אנתרופופאגוס שחי בתקופתו. היו לו חוטם רחב עם נחיריים שפנו קדימה ולסתות חזקות והוא ארב לטרף מתחת למים.
תנין זה חי בתקופה בה התבסס ראשוני האנשים בעולם וייתכן שהוא טרף הומיניניים קדומים כמו הפרנתרופוס ומינים אפריקנים קדומים מהסוג אדם. בשל גודלו לא היה להם כל סיכוי להימלט מטריפה אם נתפסו.
לחמנייה שחורה
בסיס העוגה הוא קלתית מבצק פריך. תערובת הפירות שבעוגה כוללת צימוקים, דומדמניות, שקדים, קליפת תפוז, זנגביל, קינמון, פלפל שחור, ופלפל אנגלי. הכיסוי עשוי בצק פריך.
מקובל להכין את העוגה זמן רב לפני הגשתה, ולשמור אותה בכלי אטום. באופן מסורתי נהגו להכינה כחצי שנה לפני המועד בו היא נאכלת.
עוגה זו נאכלת באופן מסורתי בסקוטלנד החל מהמאה ה-16 וככל הנראה היא נוצרה בהשפעת הפנפורטה האיטלקי. מקובל להגיש את העוגה בצורת כיכר לחם אולם לעיתים היא נאפית בצורת לחמנייה (ומכאן שמה). הצבע השחור בשם העוגה מתייחס לצבע המילוי שלה.
החמישייה במסע מרתק
החמישייה במסע מרתק (באנגלית: Five on a Hike Togerther) הוא ספר בריטי לילדים ונוער מאת איניד בלייטון, שהוא חלק מסדרת החמישייה הסודית. הספר פורסם בשנת 1951. הספר מספר על הרפתקאה של חברי החמישייה הסודית, ג'ורג', אן, דיק, יוליאן וטימי הכלב, שאליה נקלעו במקרה, ושבסופה מצאו את התכשיטים הגנובים של מלכת פאלוניה.
עלילה
בתחילת חופשת אמצע החורף בבתי הספר בבריטניה, יוצאות בנות הדודות אן וג'ורג' מהפנימייה שלהן יחד עם כלבן טימי כדי להיפגש עם אחיה של אן, דיק ויוליאן. החמישייה מתכוונת לצאת לטיול באזור הנקרא "הערבות". ביום הראשון לטיול, רודף טימי הכלב אחרי ארנבים, ונחבל כאשר הוא נופל אל אחד מחוריהם. ארבעת הילדים מחליטים שדיק ואן ילכו לפונדק שבו כל החמישייה התכוונה ללון, ואילו ג'ורג', יוליאן וטימי ילכו לווטרינר כדי לבדוק את מצבו של טימי.
בדרכם לחפש את אותו פונדק, ולאחר שאדם מסוים מפנה את דיק ואן לכיוון שגוי, הם מגיעים לביתה של אישה זקנה וחירשת. האישה מסכימה בקושי להרשות לאן ללון בעליית הגג שלה, בעוד דיק הולך לישון באסם סמוך. בחצות הליל, איש משונה מגיע לאסם שבו ישן דיק, קורא לדיק בשמו, ומוסר לו פתק ואת ההודעה "שני עצים, מים כהים, ג'יין החצופה, ומגי גם היא יודעת".
דיק המבולבל יוצא בבוקר מהחווה יחד עם אן. לאחר שהם יוצאים לדרכם, הם פוגשים ילד רכוב על אופניים. הילד מספר להם כי הם לא הגיעו לפונדק, והאיש המשונה שקרא לדיק בשמו הוא אסיר בורח בשם נאילר. הילד ממשיך ואומר שלבנה של האישה החירשת קוראים דיק, המוכר בכינויו "דיק המלוכלך", עקב התנהגויותיו הנלוזות. אז מבינים דיק ואן שאותו נאילר התכוון בעצם לפנות לבנה של האישה החירשת, ולא לדיק.
לאחר שיטוט, מוצאים דיק ואן את ג'ורג', יוליאן וטימי. הם דווקא הגיעו מהפונדק אליו דיק ואן היו צריכים להגיע. החמישייה אוכלת ארוחת בוקר, ולאחר מכן הם מנסים לפענח את ההודעה ששמע דיק בלילה. על פי הפענוח שלהם, מתברר ש"שני עצים" הוא בית אשר נמצא ב"ערבות", ו"מים כהים" הוא אגם סמוך לבית זה. כמו כן, החמישייה מנחשת ש"ג'יין החצופה" היא, כנראה, שם של סירה, ומגי היא חברתו של דיק.
החמישייה פונה לבעל סוכנות הדואר המקומית אשר מדריך אותם איך להגיע ל"שני עצים". הם גם שואלים ממנו ציוד ללינה שם. החמישייה מגיעה לבית, מתמקמת בו, והולכת לישון. החמישייה מנסה לפענח את הפתק שקיבל דיק. בפתק היו רשומים שמות ארבעה מקומות: "גבעת טוק", "צריח", "ארובה" ו"אבן גבוהה", כאשר מכל אחת מהמילים יוצא קו, וארבעת הקווים מתלכדים במרכז הפתק. החמישייה מניחה כי בין ארבעת המקומות שנמצאים סביב האגם הללו מתחבא משהו גדול, אולי אוצר.
ביום למחרת, שטה החבורה למקום המשוער שבו נמצא האוצר. יוליאן צולל מתחת למים ומוצא את האוצר. החבורה מסמנת את מיקום האוצר באמצעות פקק וקופסה הצפים על פני המים. החבורה מחליטה להוציא את האוצר מהמים בלילה, כאשר מגי ודיק המלוכלך לא יוכלו לראותם. כשיוצאת החמישייה בלילה, צוללים דיק ויוליאן, שולים את האוצר ומביאים אותו לחוף. בתוך הקופסה מוצאת החמישייה את יהלומיה הגנובים של מלכת פאלוניה.
בבוקר, לאחר שהחמישייה יוצאת להביא את האוצר למשטרה, מגלים מגי ודיק המלוכלך שהחמישייה מצאה את היהלומים, היות שהקופסה של האוצר נמצאה בבית שבו לנה החמישייה. מגי ודיק המלוכלך טובעים בביצות בדרך לתפוס את החמישייה. החמישייה מציגה את היהלומים בפני המשטרה, והמשטרה לוכדת את מגי ודיק המלוכלך הלכודים בביצות. בסוף הסיפור, המשטרה מחזירה את ארבעת הילדים לפנימיותיהם, עקב סיום חופשת בתי הספר.
נעמי בלייק
נעמי בלייק לבית זיסל דום (11 במרץ 1924 – 7 בנובמבר 2018) הייתה פסלת יהודייה-בריטית.
קורות חיים
בלייק נולדה במוקאצ'בו, צ'כוסלובקיה (כיום מוקצ'בו, אוקראינה) להורים יהודים אורתודוקסים, אלעזר דום וחיה – עאדל שלוס, ב-11 במרץ 1924. הצעירה מבין עשרה ילדים, בלייק נקראה במקור זיסל, על ידי הוריה ושינתה את שמה לנעמי בשנת 1948. היא שרדה את השואה כנערה באושוויץ. רבים מבני משפחתה נרצחו שם. לאחר אושוויץ נשלחו בלייק ואחותה מלכי לעבודה במחנה תחמושת בצפון פולין. עם התקדמות הצבא האדום בתחילת 1945 הוצעדו אסירי המחנה לעבר המדינות הבלטיות על ידי הנאצים. האחיות הצליחו להימלט מצעדת המוות ובסופו של דבר, למרות הסכנות שארבו בדרך, חזרו למוקצ'בו. בשנת 1942 כללה משפחתה 32 בני משפחה. ארבעה סבים, הוריה, תשעה אחים, שישה בני זוג ועשרה אחיינים ואחיינים צעירים, אך עד 1945 שרדו רק שמונה מהם.
לאחר המלחמה עלתה בלייק על ספינת מעפילים בלתי לגאלית כדי לעשות את דרכה לארץ ישראל. הספינה נעצרה על ידי הבריטים ובלייק הוחזקה במחנה המעצר בעתלית ליד חיפה. עם שחרורה הצטרפה לפלמ"ח אך נורתה בצווארה על ידי חייל בריטי באפריל 1947. בזמן ששהתה בבית החולים החלה לגלף פסלונים קטנים שהפכו במהרה לתשוקה עבורה. בשנת 1948 בלייק הצטרפה לחיל הנשים של צה"ל, וסיימה את שירותה בדרגת סגן משנה.
יצירותיה
חלק ניכר מעבודותיה של בלייק התמקדו בביטוי חוויותיה. עם זאת עבודתה בעיקר אופטימית, צופה פני עתיד וחיובית. בלייק בעבודותיה הנציחה את מורשתם של ששת מיליון היהודים שנרצחו על אדמת אירופה. ביצירותיה היא ניסתה לקדם רעיונות של אחדות, בניית הבנה בין הדתות ותקווה לעתיד.
בלייק הציגה עבודות מאז 1962. עבודותיה הוצגו בגלריות רבות, בבריטניה ומחוצה לה. תערוכות יחיד של יצירותיה נערכו בגלריית וודסטוק בשנת 1972, בגלריית רחוב מגדלנה ב-1976, בגלריית אמבנקמנט בשנת 1980 ובקתדרלת נוריץ' בשנת 1987, באקדמיה המלכותית במערב אנגליה בבריסטול במהלך שנת 1989 ועבודותיה הוצגו בשנת 1991 פסטיבל קתדרלת צ'למספורד.
פסלים של בלייק מוצגים לצמיתות באתרים רבים, בין היתר בכיכר פיצרוי ובכנסיית סנט אתלברגה בלונדון, במרכז סקרמן באוניברסיטת לסטר, מרכז השואה, נוטינגהמשייר. פסל הארד שלה משנת 1980, "The Refugee" (הפליט), ממוקם בגן קתדרלת בריסטול ואילו יצירה דומה משנת 1985, "Sanctuary" מפיברגלס, נמצאת בכנסיית אלדגייט של סנט בוטולף בעיר לונדון. עבודותיה נמצאות גם באוספים פרטיים שונים, כולל אלה של אליזבת, המלכה האם והנסיך מוויילס. היא הייתה חברה באגודת הפסלים הבריטית המלכותית.
ויסט
ויסט הוא משחק קלפים, מסוג משחקי ה"לקיחה" או הצבע השליט, עליהם נמנה אף הברידג'. ויסט מיועד לארבעה אנשים.
היסטוריה של המשחק
המשחק הופיע לראשונה בבריטניה במאה ה-17, והתפתח ממשחק קלפים פרימיטיבי שנקרא Ruff and Honours. ב-1742 הופיע ספר הכללים הראשון, בעריכתו של אדמונד הויל, והפך לרב מכר. המשחק עבר עם גלי ההגירה הגדולים מערבה, אל ארצות הברית, ושם קיבל צורות שונות, לרבות הצורה הפשוטה הידועה כוויסט מינסוטה.
באנגליה נותר המשחק כמשחק של המעמד העליון. תיאור ספרותי של משחק ויסט נותן ז'ול ורן בספרו "מסביב לעולם בשמונים יום", שבו פיליאס פוג, הדמות הראשית בספר, מכור למשחק הוויסט. פוג משחק ללא הרף, בתחילת הספר במועדון של החברה הגבוהה, אך גם ברכבת, בספינה על הנהר וכו', כאשר הוא אינו משנה את הרגליו האישיים, האופייניים לבני המעמד הגבוה, גם כאשר הוא בטיול מסביב לעולם. גם הוריישיו הורנבלואר, גיבור סדרת הספרים מאת הסופר הבריטי סי. אס. פורסטר הוא שחקן ויסט נלהב, ורואה בו ביטוי מעולה ליכולותיו המתמטיות והאנליטיות, כמו גם עיסוק מרגיע, במיוחד בעת סערה נפשית או לפני קרב.
במאה העשרים החליף את הוויסט משחק הברידג', אך המשחק עודו פופולרי בחוגים נרחבים, ובאנגליה ישנם טורנירים בני מספר ימים הידועים בכינוי "Whist Drives".
שחקני ברידג' טוענים שמשחקם עולה על משחק הוויסט בתחכומו, במורכבותו ובמיומנות והתבונה הנדרשים מהשחקן, אבל שחקני ויסט מצביעים על חסרונותיו של משחק הברידג': ברידג' הוא משחק המשאיר מעט מאוד מקום ליוזמה חופשית ולהברקות אישיות. ויסט, לעומתו, מביא לידי ביטוי את אישיות ואופי השחקן. ברידג' הוא משחק הדורש שיתוף פעולה בין שני שחקנים, שחקני ויסט אינדיבידואליסטיים מתקשים להשלים עם שיתוף פעולה זה. קשה מאוד לסטות בברידג' ו"לנפח" או "להוריד" את ערך היד שבידך. מערכת ההכרזות בברידג' היא כמעט מתמטית באופייה. ויסט לעומת זאת הוא משחק של פסיכולוגיה עדינה, יוזמה אישית, ואפשרויות נרחבות המבוססות יותר על יכולתו של השחקן, ופחות על היד שקיבל בערבוב אקראי של הקלפים. ולסיום: עקומת הלמידה של ויסט קצרה יותר מזו של ברידג'. קל יחסית ללמוד את הכללים, ושחקנים מתחילים אך מוכשרים מגיעים לרמה סבירה במהירות יחסית. זו כנראה הסיבה לפופולריות שלו בקרב חיילים ומטיילים. נמצא כי שחקני ברידג' מנוסים אינם מצטיינים בוויסט, כאשר הם משחקים בו.
חוקי המשחק
במשחק משתמשים בחפיסת קלפים סטנדרטית עם 52 קלפים. סדר הקלפים בכל סדרה הוא מהגבוה לנמוך כך שאס הכי גבוה ו-2 הכי נמוך. בוויסט משחקים ארבעה שחקנים, המתחלקים לשני זוגות שותפים כך שכל אחד יושב ממול לבן זוגו. השחקנים לרוב שולפים קלפים כדי לקבוע את החלוקה לזוגות כך ששני השחקנים עם הקלפים הגבוהים שיצאו ישחקו מול שני השחקנים עם הקלפים הנמוכים. רמיזה כלשהי על הקלפים שהשחקן קיבל אסורה בהחלט, לא לטובה ולא לרעה. כמו כן אין לסמן לבן הזוג בשום צורה שהיא על הקלפים שקיבלת.
ערבוב וחלוקה
כל אחד יכול לערבב את הקלפים, אך נהוג שהשחקן משמאל לדילר הוא המערבב. הדילר מחלק את הקלפים אחד אחד עם כיוון השעון עם פניהם כלפי מטה, כך שלכל שחקן יש 13 קלפים. הקלף האחרון, השייך לדילר, מונח עם הפנים מעלה כדי לקבוע את הסדרה השלטת. הקלף נשאר מונח על השולחן עד שתורו של הדילר לשחק.
ניקוד
לאחר ש-13 הסיבובים שוחקו, הצמד שזכה ביותר לקיחות יקבל נקודה אחת על כל לקיחה מעבר ל-6. כאשר ארבעת השחקנים מנוסים לא סביר שהניקוד יהיה יותר מ-2 לכל יד. המשחק מסתיים כאשר אחד הצמדים מגיע ל-5 נקודות. ישנן וריאציות משחק אשר מוסכם לשחק עד סכום גבוה יותר של נקודות.
גרסאות שונות
בויסט קוריאני, שלוש תלתן משמש גם כשליט ללא תלות במה שהוא אכן השליט
ביביסרה אסאובייבה
ביביסארה אסאובייבה (בקזחית: Бибісара Асаубаева, Bibısara Asaubaeva; נולדה ב-26 בפברואר 2004) היא שחמטאית קזחית. אסאובייבה מחזיקה בתארים של מאסטר בינלאומי ורב-אמן אישה. היא זכתה 6 פעמים באליפות העולם בשחמט. היא אלופת העולם בשחמט בליץ לנשים, הצעירה בהיסטוריה שזכתה בתואר. היא זכתה בתואר השחמטאית הטובה ביותר באסיה לשנת 2021 על ידי פיד"ה.
ביוגרפיה
נאסאובייבה נולדה בשנת 2004 בטראז, קזחסטן. היא שיחקה את משחק השחמט הראשון שלה בגיל ארבע, מי שלימד אותה לשחק היה סבה. דז'יובן אולג איבנוביץ', אלוף קזחסטן בשחמט מספר פעמים, מאסטר בינלאומי, הפך למנטור הראשון שלה.
היא זכתה באליפות העיר הראשונה שלה כשהייתה בת שש. היא השיגה את התואר אלופת פיד"ה לנשים בשנת 2011, בגיל 7, כאשר זכתה באליפות העולם לנוער בקלדאס נובאס, ברזיל במקצה בנות U8. אסאובייבה גם התחרתה בהתעמלות אמנותית והייתה אלופת אסטנה (בירת קזחסטן) מספר פעמים.
ב-2016 היא עברה עם משפחתה להתגורר במוסקבה והעבירה את השתייכותה לפדרציה הרוסית. אסאובייבה זכתה במדליית זהב באליפות העולם לקדטים בבתומי, גאורגיה בקטגוריית בנות U12, ובשנה שלאחר מכן, היא זכתה בכסף במקצה בנות U14 במונטווידאו, אורוגוואי. כמו כן בשנת 2017, בגיל 13, התחרתה באליפות אירופה ליחידים במינסק שם היא ניצחה בשלושה משחקים, הפסידה בשלושה ותיקו ארבעה, והשיגה "נורמה" לתואר המאסטר הבינלאומי.
בשנת 2019 החליטה אסאובייבה לחזור לקזחסטן והעבירה את הפדרציה הלאומית שלה לארץ הולדתה; היא מעולם לא הגישה בקשה לאזרחות רוסית בזמן שחיה ברוסיה. במרץ 2019 היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת קזחסטן באליפות העולם לנבחרות על הלוח השלישי והשני וצברה 5 נקודות מתוך 9; התוצאה הייתה הטובה ביותר בצוות.
ב-28 בדצמבר 2021, היא סיימה במקום השני אחרי אלכסנדרה קוסטניוק באליפות העולם בשחמט מהיר לנשים, שנערכה בוורשה, פולין.
יומיים לאחר מכן ב-30 בדצמבר 2021, היא זכתה באליפות העולם בבליץ עם 14 מתוך 17 נקודות על ידי הבטחת ניצחון בסיבוב אחד מסיום הטורניר. בעקבות ניצחונה זה היא נכנסה לספר השיאים של גינס כשחקנית הצעירה ביותר אי פעם שזכתה בתחרות.
הדירוג הגבוה ביותר בקריירה שלה עד כה היה ב-1 באוקטובר 2022, עם ציון של 2,440 נקודות.
מחלוקות
רב המאסטר והמאמן הרוסי יבגני סולוז'נקין האשים את אסאובייבה במספר מאמרים באינטרנט במרמה במהלך אליפות העולם לנוער עד גיל 14 באורוגוואי בספטמבר 2017. היו שסברו שסולוז'נקין ניסה לעזור לבתו יליזבטה סולוז'נקין, שהשתתף גם באליפות העולם הזו לנוער באותה קבוצת גיל כמו ביביסארה. מנגד, קבוצה של רב-מאסטרים כתבה מכתב פתוח לתמיכה בסולוז'נקין. ועדת האתיקה של פיד"ה השעתה את סולוז'נקין בשל העלאת האשמות לא מבוססות על רמאות. משפחתה של אסאובייבה תבעה את סולוז'נקין בגין האשמות לשון הרע שהעלה בפומבי ובתקשורת, ושפגעו בכבודה של אסאובייבה. בית המשפט לערעורים במוסקבה הורה לסולוז'נקין להתנצל, להתנער מהטענות שלו בפני התקשורת, למחוק את הכתבות המשמיצות ולשלם סכום פיצוי של 100 אלף רובל.
בשנת 2022 חשף ערוץ העיתונות החוקרת "מדוזה", הפועל מריגה, כי אסאובייבה, יחד עם שחמטאיות רבות אחרות, קיבלה מכתבי הטרדה המכילים קונדומים משומשים ותמונות פורנוגרפיות מתושב בריגה, לטביה. בסיוע מומחים לזיהוי פלילי, ובאמצעות חיפוש בתוכן של פרצות מידע, הצליחה "מדוזה" לאתר את זהות השולח כמאסטר הבינלאומי אנדרייס סטרבקובס.
פרברים רפיוג'יז
פרברים רפיוג'יז (באנגלית: Parvarim Refugeez) היא להקת היפ הופ ישראלית, שהוקמה בשנת 2000 והתפרקה בשנת 2007. הלהקה הייתה אחת מלהקות ההיפ הופ לייב היחידות בישראל, נחשבת לאחת מחלוצי להקות ההיפ הופ בישראל.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 2000 על ידי שמונת חבריה, תושבי מכבים-רעות. הטקסט של הלהקה עסק בגרסתם של חברי הלהקה לחיים ביישוב, באופן סאטירי, השואב השראתו מסרטי כנופיות וגנגסטא-ראפ. הלהקה שרה באנגלית ובעברית, וזכתה להצלחה ברחבי הארץ. במהלך פעילותה הוציאה פרברים רפיוג'יז מספר סינגלים, אי.פי ואלבום בצורה עצמאית.
בשנת 2002, יצא אלבום המכיל תיעוד מלא של ההופעה הראשונה של הלהקה במועדון בארבי בתל אביב.
בשנת 2002 פורסמה גרסה חדשה לשירם, "כיכר פארטי", שהיה לשיר ההצלחה של הלהקה. חברי הלהקה הקימו את חברת התקליטים היי פייבר הפקות, דרכה הוציאה הלהקה מיני אלבום בשם "מודיעין בבילון", ובו חמישה שירים.
בשנת 2004 יצא מיני-אלבום שני ללהקה, בשם "Kikar Partee". באותה שנה השתתפה הלהקה במופע של אמן הדאדא חוני המעגל וקבוצת סמרטוט בפסטיבל עכו בשם אוריינט אקספרס, שהיה פופולרי מאוד.
בשנת 2007 יצא אלבומה המלא הראשון והיחיד של הלהקה, תחת הלייבל היי פייבר הפקות, בשם "Rapperrarium". האלבום היה להצלחה, והכיל מספר שירים שהופיעו קודם לכן במיני האלבומים. בסוף אותה שנה התפרקה הלהקה.
בינופארם
בינופארם (ברוסית: Биннофарм או Binnopharm בשמה הבינלאומי) היא חברת ביוטכנולוגיה רוסית העוסקת במחקר, פיתוח, ייצור והפצה של מוצרים פרמצבטיים. היא חברת בת של AFK Sistema והיצרנית הראשונה בעולם של חיסון ספוטניק V.
תחומי פעילות
בינופארם היא אחת מחברות הביופרמצבטיקה הרוסיות הגדולות ביותר עם חטיבת מו"פ משלה. החברה מפתחת ומייצרת תרופות ביוטכנולוגיות מהונדסות גנטית, כולל חיסון נגד הפטיטיס B, בהתאמה מלאה לתקני האיכות הבינלאומיים של GMP ומבצעת ייצור וסיטונאות של תרופות וחומרים פרמצבטיים. 74% מההון המורשה של החברה שייך לחברת סיסטמה.
בינופארם מחזיקה ביכולות GMP הגדולות ביותר ברוסיה לייצור חיסון באמפולות (עד 80 מיליון אמפולות בשנה), כמו גם מעבדת בקרת איכות מצוידת באופן מקיף לרוסיה.
החברה מפתחת תרופות משולבות מקוריות, ביוסימילרים, תרופות ביוטכנולוגיות מקבוצות טיפוליות שונות: ריאתי, נוירולוגיה, קרדיולוגיה, אונקולוגיה, גסטרואנטרולוגיה ואנדוקרינולוגיה.
מבוא חמה
מְבוֹא חַמָּה הוא קיבוץ של התק"ם הנמצא בדרום רמת הגולן. מבוא חמה הוא היישוב הדרומי ביותר בגולן, והוא שוכן על רמה בחלקה הדרומי של רמת הגולן. הקיבוץ ממוקם בגובה של כ-350 מטרים מעל פני הים (560 מטרים מעל פני הכנרת), בראש מצוקי און היורדים אל הכנרת ובמרחק של כשני קילומטרים ממנה. כשני ק"מ מדרום מזרח לקיבוץ נמצאת שמורת נחל מיצר וכן ח'רבת עיון, בה שכנה העיירה התלמודית עיון הנזכרת בתלמוד ובכתובת רחוב בתחום סוסיתא.
מבוא חמה הוא היישוב השני שהוקם בגולן לאחר מלחמת ששת הימים. היישוב הוקם על חורבותיו של מוצב סורי בשם עמרת עז א-דין, שממנו ירו הסורים על בתי הקיבוצים האון ועין גב שנמצאים לרגלי המצוק. בינואר 1968 התאספו שמונה חברי קיבוצים שונים בעמק הירדן והחליטו להתיישב במיקומו של המוצב שירה עליהם קודם לכיבושו במלחמת ששת הימים. בתחילה הוקם הקיבוץ בתחנת הרכבת אל חמה הסמוכה לחמת גדר, יחד עם חברי גרעין "רם" של תנועת הצופים העבריים. בשנת 1971 הצטרפו ליישוב גרעיני נוער נוספים מישראל, אוסטרליה ואנגליה. השם מבוא חמה ניתן ליישוב על ידי אמיתי שלם, בנו של המשורר מתתיהו שלם, שהיה ממייסדי הקיבוץ, ומשמעותו היא "מערב", תוך רמז לשמה של חמת גדר הסמוכה מדרום. באמצע 1972 היו בקיבוץ 15 משפחות עם 23 ילדים, בנוסף לרווקים וקבוצות נוער.
עיקר כלכלת היישוב מתבסס על תעשייה, כאשר בקיבוץ נמצאים שני מפעלים: "מפל" המייצר את ציוד משרדי תחת המותג flic ומפעל קטן יותר בשם אל-חמה העוסק במכשירי מדידה בעיקר לשימוש מדעי. בנוסף לכך קיימת בקיבוץ חקלאות המבוססת בעיקר על גידולי שדה, בקר, מדגה וכרם. הקיבוץ הוא אחד מארבעת היישובים השותפים בבעלות והפעלת כפר הנופש והתיירות חמת גדר.
חדר האוכל שנבנה במבוא חמה, נבנה לאחר מספר שנים גם בקיבוץ גרופית שבערבה בתיקון קל. בגרופית הוסיפו מכונה לשטיפת כלים בעוד שבמבוא חמה התגאו ששוטפים כלים בידיים.
תצוגה רב-תכליתית
תצוגה רב-תכליתית או צג רב-תכליתי (באנגלית: Multi Functional Display, בראשי תיבות: MFD) הוא סוג של צג דיגיטלי בכלי טיס, המאפשר שינוי והתאמה של תוכן התצוגה ושליטה על מערכות מרובות, בניגוד למסכים בעלי תכלית אחת דוגמת מחווני טיסה או צג מכ"ם ייעודי. מסכי MFD מהווים מרכיב מרכזי בתפישת העיצוב של תאי טייס מודרניים, ובכללם העיצוב של קוקפיט מזכוכית.
היסטוריה
עם התקדמות הטכנולוגיה יכולות הצגים והכמות שלהם בתאי הטייס גדלה ואף החלה להשפיע על תפיסת העיצוב הארגונומי לא רק במטוסי קרב או מטוסים צבאיים בכללי אלא גם במטוסים אזרחיים. מסכים רב-תכליתיים הותקנו במטוסי נוסעים ומנהלים החל משנות ה-90 המוקדמות. בשנת 1999 מטוס הסירוס SR-20 היה לראשון לכלול תצוגה רב-תכליתית במטוס פרטי קל. כיום מרבית מערכות התצוגה הרב-תכליתית כוללות שני סוגי מסכים, צג נתוני טיסה ראשי (PFD) המציג את נתוני הטיסה העיקריים ומחליף את מחווני הטיסה, ומסך רב-תכליתי המציג את שאר הנתונים, מכשירי מנוע, מפות וכדומה.
מאפיינים
צגי MFD מוקדמים השתמשו במסכי שפופרת קרן קטודית ישרי מסך בהם התמונה יוצרה על ידי מחולל תצוגות אנלוגי שלרוב נכלל בתוך מחשב בקרת הירי של המטוס, צגי MFD המודרניים הם מסוג LCD וחלקם מסוגלים לחולל את התצוגות שלהם עצמאית וכל מה שהם דורשים זה נתונים שהם יכולים לאסוף מפסי תקשורת דיגיטליים.
יוהאן זרקו
יוהאן זרקו (בצרפתית: Johann Zarco, נולד ב-16 ביולי 1990) הוא רוכב מרוצי אופנועים צרפתי המתחרה באליפות ה-MotoGP עבור קבוצת דוקאטי אנטיביה. זכה פעמיים באליפות ה-Moto2  (2015, 2016).
תצוגה רב-תכליתית
מאפיינים
לצגים יש ריבוי של פורמטים (תפריטי תצוגה) שניתן לדפדף ביניהם. לכל צג יש ריבוי של מקשים (Soft Key) המותקנים בהיקף של מסגרת הצג ותפקידם נקבע על ידי הפורמט הרלוונטי. לדוגמה, במסך הראשי ניתן לבחור את המערכת שאת נתוניה רוצים לראות, האופציות מופיעות צמוד למקש הרלוונטי, ברגע הלחיצה במקש, הצג עובר לפורמט הרלוונטי והתפקיד של אותו המקש משתנה בהתאם לאופציות הזמינות בפורמט.
צגי ה-MFD יכולים לכלול תצוגת וידאו ממצלמות, מפות ניווט, תצוגת מכ"ם, תצוגות מערכות נשק, מחווני טיסה וכן תפריטי בקרה ושליטה על מערכות כלי הטיס השונות.
יוהאן זרקו
קריירה
זרקו נולד בקאן. בשנת 2004 החל להתחרות באליפות המינימוטו. שנה לאחר מכן סיים במקום השני באליפות אירופה בקטגוריה. בשנת 2006 סיים במקום השני באליפות אירופה הפתוחה. במקביל התחרה באליפות איטליה קטגוריית 125 סמ"ק, בה סיים במקום ה-12.
תצוגה רב-תכליתית
Primary Flight Display
בשל ריכוז התצוגות שהחליפו את מחווני הטיסה העיקריים צג אחד חייב להיות מיועד לתצוגת נתוני הטיסה בשביל שאלה תמיד יהיו זמינים לטייס. במטוסי קרב התע"ל מציג נתוני טיסה ולכן שאר הצגים הרב-תכליתיים יכולים להציג דברים אחרים. עם זאת במטוסים בהם אין תע"ל צג אחד יוגדר כצג נתוני הטיסה העיקרי (PFD - Primary Flight Display). בחלק ממערכות התצוגה ניתן לחלק את הפורמט של הצג לשתי תצוגות, לדוגמה חלק מהמסך יציג את נתוני הטיסה והחלק השני יציג מפת ניווט או תרשים שדה וכדומה, אבל נתוני הטיסה תמיד יישארו על הצג. תצוגת נתוני מערכות המטוס יכולות להופיע בצג ייעודי או כחלק מהתצוגות של ה-MFD.
יוהאן זרקו
קריירה
בשנת 2007 לקח חלק בתחרויות גביע הרוקי'ס של רד בול. הוא ניצח בארבעה מרוצים וזכה בתואר. בעקבות כך התקבל לאקדמיה של רד בול. בשנת 2008 מיעט להתחרות וערך הופעות בודדות באליפות איטליה.
125 סמ"ק
את הבכורה במרוצי גרנד פרי ערך בגרנד פרי קטר בפתיחת עונת 2009. המרוץ קוצר בעקבות הגשם העז שירד על המסלול וזרקו שסיים במקום ה-15 קיבל רק מחצית הנקודה. במהלך העונה צבר נקודות בשבעה מרוצים נוספים, את העונה סיים במקום ה-20 בדירוג הנהגים הכולל. בשמונת המרוצים הראשונים של עונת 2010 צבר נקודות. בגרנד פרי של צ'כיה, המרוץ התשיעי של העונה, קבע לראשונה את זמן ההקפה המהירה, אך לבסוף סיים את המרוץ במקום ה-19, מחוץ לטווח הנקודות. למרות שלא הצליח לסיים את שלושת המרוצים האחרונים של העונה, דורג בסיומה במקום ה-11.
תצוגה רב-תכליתית
Primary Flight Display
היתרון בסידור זה הוא שאם מסך ה-PFD כושל, צג ה-MFD הנותר יכול להציג את נתוני הטיסה בצורה אוטומטית.
יוהאן זרקו
125 סמ"ק
בעונתו השלישית בקטגוריה עבר להתחרות עבור קבוצת AJO. בגרנד פרי של ספרד, המרוץ השני בעונה, סיים במקום השלישי ועלה לראשונה על הפודיום. עד לסיום העונה השיג עשרה פודיומים נוספים, כולל ניצחון בכורה בגרנד פרי היפני. את העונה סיים במקום השני.
Moto2
לקראת עונת 2012 עבר להתחרות בקטגוריית ה-Moto2 ורכב עבור קובצת JIR. את עונת הבכורה בקטגוריה סיים כרוקי העונה. בעונתו השנייה עבר לרכב על אופנועי סוטר (Suter) ואת העונה סיים במקום התשיעי, שיפור של מקום לעומת העונה הקודמת. בעונת 2014 הצטרף לקבוצת קטרהאם שהוקמה באותה השנה. מגמת השיפור נמשכה ואת העונה סיים במקום השישי. הוא המשיך לעבור בין קבוצות ובעונת 2015 הצטרף לקבוצת AJO, עבורה התחרה בקטגוריית ה-125 סמ"ק. 14 פודיומים, מתוכם 8 ניצחונות הקנו לו את תואר האליפות בפער של כ-120 נקודות מאלכס רינס שסיים במקום השני. הוא שב וזכה בתואר בעונת 2016 והיה לראשון בקטגוריה שזוכה באליפות שנתיים ברציפות.
MotoGP
אחרי צמד הזכיות באליפות עבר להתחרות בקטגוריה הבכירה והצטרף לקבוצת טק 3 ימאהה. במרוץ פתיחת העונה הפתיע רבים, כשלקח את ההובלה מיד בתחילת המרוץ. הוא הספיק לקבוע את זמן ההקפה המהירה והוביל בפער של 2 שניות לפני שהתרסק במהלך ההקפה השישית ונאלץ לפרוש מהמרוץ. בגרנד פרי הצרפתי סיים במקום השני והשיג את הפודיום הראשון עבורו בקטגוריה. את עונת הבכורה סיים במקום השישי, מיקום בו דורג גם בסיום עונת 2018. במהלך העונה חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת KTM, החל מעונת 2019
זרקו התקשה להגיע להישגים עם KTM ובמהלך חודש אוגוסט שוחרר מהקבוצה, כשנותרוווווו עוד שישה מרוצים לסיום העונה. בשלושת המרוצים האחרונים של העונה רכב כמחליף בקבוצת הלווין של הונדה. לקראת עונת 2020 חתם בקבוצת דוקאטי אנטיביה.
רבאב רזא
רבאב רזא (באורדו: رُباب رضا; נולדה ב-15 בינואר 1991) היא שחיינית אולימפית והשיאנית הלאומית של פקיסטן. היא הייתה השחיינית הראשונה לייצג את פקיסטן בשחיית נשים באולימפיאדה, כששחתה בתחרות 50 מטר סגנון חופשי במשחקי 2004 באתונה.
קריירה
רזא הייתה בת 13 כשנבחרה לייצג את פקיסטן באולימפיאדת הקיץ באתונה של 2004, לאחר שנים רבות בהן שחיית נשים הייתה בלתי חוקית בפקיסטן. עד שנות ה-1990 השחייה הייתה נגד החוק ושידור תחרויות בינלאומיות בטלוויזיה נאסר. גם אחרי שהחוק היבש שונה, נשאר טאבו חזק נגד שחיית נשים וילדות בשל חשיפת הזרועות והרגליים בעת השחייה.
הוריה של רזא, שהיא ילידת לאהור, תמכו בפיתוח הקריירה הספורטיבית שלה בכל דרך. כשפדרציית השחייה הפקיסטנית תמכה בה רק בסכום של 30$ לחודש, היה לה המזל שבידיהם האמצעים הכלכליים - אביה סגן-אלוף בדימוס ואמה רופאה - להעסיק עבורה מאמן פרטי. היא השתתפה בתחרויות בינלאומיות, וביצועיה הרשימו את הוועדה האולימפית, אשר העניקו לה את אחד ממקומות ה"קלף החופשי" באולימפיאדת 2004.
היא שחתה במירוץ 50 מטר בסגנון חופשי, ואף על פי שלא התקדמה לשלב הבא, היא פתחה את הדלת עבור שחייניות פקיסטניות עתידיות. היא הייתה השחיינית הראשונה והספורטאית הפקיסטנית השנייה להתחרות באולימפיאדה—כשקודמתה הייתה שבאנה אכטר, הקופצת לרוחק, באולימפיאדת 1996—והקדימה אך במעט את מייצגת מדינתה השלישית, Sumaira Zahoor, שרצה באירוע 1500 מטר באולימפיאדת 2004 כעבור מספר ימים. בגיל 13, רזא גם הייתה הספורטאית האולימפית הצעירה ביותר לייצג את פקיסטן.
היא זכתה במספר תארים לאומיים, וראתה הצלחה בטורנירי שחייה באסיה. היא זכתה בשתי מדליות כסף, ומדליית ארד, במשחקי דרום אסיה 2004. היא זכתה גם במדליית זהב ב-50 מטר סגנון חופשי במשחקי הסולידריות האסלאמים לנשים בטהראן, איראן. לאחר השתתפותה באולימפיאדה, היא גם שחתה עבור פקיסטן באירועים אחרים, ביניהם משחקי דרום אסיה 2006 ומשחקי חבר העמים הבריטי 2006.
שחייניות פקיסטניות שבאו אחריה מונות את רזא כמי שסללה את דרכן, כולל סימרה נאסיר, המחזיקה במספר שיאים לאומיים, ובגיל 14 מייצגת את פקיסטן במשחקי דרום אסיה ותחרויות אחרות, ומקווה להגיע גם היא לאולימפיאדה. לדבריה, היחס כלפי ספורטאיות בפקיסטן אולי השתפר מעט מימיה של רזא, אך עדיין הטאבו קשה והיא ועמיתותיה סופגות התייחסות שלילית ולעיתים אף מאיימת.
איש האומגה
איש האומגה (באנגלית: The Omega Man, מסוגנן כ-Ωmega Man) הוא סרט פעולה אמריקני פוסט-אפוקליפטי מ-1971 שביים בוריס סגל ובכיכובו של צ'רלטון הסטון כמדען השורד מגפה עולמית שמשמידה את רוב האנושות. הסרט נכתב על ידי ג'ון וויליאם קורינגטון וג'ויס קורינגטון, על בסיס הרומן "אני אגדה" משנת 1954 מאת הסופר האמריקאי ריצ'רד מת'סון. מפיק הסרט וולטר זלצר המשיך לעבוד עם הסטון בסרט המדע הבדיוני הדיסטופי סוילנט גרין בשנת 1973.
איש אומגה הוא העיבוד השני לרומן של מת'סון. הראשון היה האיש האחרון על כדור הארץ (1964), בו כיכב וינסנט פרייס. עיבוד שלישי, אני האגדה, בכיכובו של וויל סמית', יצא לאקרנים בשנת 2007.
עלילה
ב-1975, סכסוך גבול סיני-סובייטי הופך למלחמה טוטאלית ומתדרדר לשימוש בלוחמה ביולוגית היוצרת נגיף שמשמיד את מרבית המין האנושי. קולונל רוברט נוויל הוא מדען שגר בלוס אנג'לס שהזריק לעצמו חיסון ניסיוני שהופך אותו לחסין לנגיף. באוגוסט 1977, נוויל מאמין שהוא השורד היחיד של המגפה. כשהוא נאבק לשמור על שפיותו, הוא מבלה את ימיו בסיורים בלוס אנג'לס הריקה, בציד והרג בני "המשפחה" – כת של קורבנות המגפה שהפכו למוטציות לבקניות ליליות ובעלת עמדות טכנופוביות, שמבקשת להשמיד את כל הטכנולוגיה ולהרוג את נוויל, שהפך עבורם לסמל המדע, אותו הם מאשימים בקריסת האנושות.
באחד מסיוריו בעיר, נוויל מבחין בשורדת נוספת, אולם מפטיר אותה כהזייה לאחר שלא מצליח למצוא אותה. לאחר מכן, "המשפחה" לוכדת את נוויל וגוזרת עליו עונש מוות במשפט ראווה באשמת כפירה במנהיג הכת, ג'ונתון מתיאס, עיתונאי לשעבר. נוויל כמעט נשרף על המוקד באצטדיון דודג'ר, אולם ניצל ברגע האחרון על ידי ליסה, האישה שראה לפני כן, ודאצ', סטודנט לשעבר לרפואה. ליסה ודאצ' מנהיגים קבוצת ניצולים ליד לוס אנג'לס – ילדים שנדבקו במחלה, אך טרם עברו מוטציה. דאצ' מנסה למצוא עבורם חיסון, ואילו נוויל מאמין שהרחבת חסינותו לאחרים עשויה להיות אפשרית על ידי יצירת נסיוב מדמו שלו.
נוויל וליסה חוזרים לעיר, שם הם מתחילים לטפל באחיה של ליסה, ריצ'י, שנדבק שבנגיף. בעוד נוויל וליסה מתחילים קשר רומנטי, המשפחה תוקפת שוב וכמעט מצליחה להרוג את ליסה בטרם נוויל מציל אותה. לאחר שהוא מצליח ליצור חיסון ולרפא את ריצ'י, נוויל ויתר הקבוצה מתכננים לעזוב את לוס אנג'לס ולהקים קהילה חדשה בטבע, אולם ריצ'י מתעקש שגם "המשפחה" ראויה לקבל את החיסון, ובורח למפקדה שלהם בניסיון לשכנע אותם לשתף פעולה עם נוויל. מתיאס חושד בו כמרגל, ומוציא אותו להורג.
במקביל, ליסה נדבקת במחלה ומצטרפת ל"משפחה" שאורבים לנוויל בדירתו. מתיאס מאלץ את נוויל לראות את המשפחה מחרבת את ביתו, אך הוא מצליח לברוח. בדו-קרב הסופי, מתיאס מטיל עליו חנית. דאצ' והניצולים מגלים את נוויל גוסס, וברגעיו האחרונים הוא נותן להם את הסרום. דאצ', ליסה המפוכחת ויתר הניצולים עוזבים ומותירים מאחור את העיר הנטושה.
מתיאס קלאודיוס
מַתיַאס קְלַאוּדְיוּס (בגרמנית: Matthias Claudius; 15 באוגוסט 1740 – 21 בינואר 1815) היה משורר ועיתונאי גרמני, הידוע גם בשם העט "אסמוס" (Asmus).
ביוגרפיה
קלאודיוס נולד ב, ליד ליבק, ולמד תאולוגיה ומשפטים באוניברסיטת ינה. הוא שהה במשך רוב חייו בעיירה (כיום רובע של המבורג), שם רכש את המוניטין הספרותי הראשון שלו על ידי עריכת עיתון שנקרא תחילה Der Wandsbecker Bote ("הכרוז של ונדסבק") בשנים 1771–1773, ואחר כך Der Deutscher Bote, ("הכרוז הגרמני") בשנים 1773–1775, בו פרסם מספר רב של מסות בפרוזה ופואמות וכן יצירות של גתה, לסינג, הרדר ואחרים. הם נכתבו בגרמנית טהורה ופשוטה, ופנו לטעם העממי, שגבל לעיתים בילדותיות; ברבים מהם הייתה נימה של הומור אקסטרווגנטי או אפילו בורלסקה, בעוד שאחרים היו עמוסים במדיטציה שקטה וסנטימנט חגיגי. בשנותיו המאוחרות יותר, אולי בהשפעתו של קלופשטוק, אותו הכיר כאשר שימש כמזכירו הפרטי של דוכס הולשטיין בקופנהגן, ושאיתו יצר היכרות אינטימית, נעשה קלאודיוס פייטיסט אדוק, ונחשף הצד החמור יותר של טבעו. עם זאת, כבונה חופשי הטיף לסובלנות דתית. ב-1814 עבר להמבורג, לביתו של חתנו, המו"ל, שם נפטר ב-21 בינואר 1815.
יצירתו
הפואמה של קלאודיוס "העלמה והמוות" שימש את המלחין פרנץ שוברט בשנת 1817 לאחד משיריו המפורסמים ביותר, אשר בתורו הפך לבסיס לרביעיית המיתרים משנת 1824 בעלת אותו השם.
יצירותיו שנאספו של קלאודיוס פורסמו תחת הכותרת Asmus omnia sua secum portans, oder Sämtliche Werke des Wandsbecker Boten (שילוב בין לטינית: "אסמוס נושא את כל רכושו עמו", וגרמנית: "או יצירות שלמות של השליח של ונדסבק", 8 כרכים, 1775–1812; מהדורה 13, מאת C. Redich, 2 כרכים, 1902). הביוגרפיה שלו נכתבה על ידי וילהלם הרבסט (Wilhelm Herbst, מהדורה רביעית, 1878). ראו גם Schneiderreit, Max, Matthias Claudius: Seine Weltanschauung und Lebensweisheit (מקס שניידררייט, "מתיאס קלאודיוס, השקפת עולמו וחוכמתו" 1898).
מחוות
האסטרואיד 7117 קלאודיוס (7117 Claudius) קרוי על שמו.
סנל
סנל הוא שם משפחה, ושמם של מספר מקומות יישוב בארצות הברית.
הסופר קאפ האיטלקי 2009
הסופר קאפ האיטלקי 2009 היה המהדורה ה-22 של הסופר קאפ האיטלקי. הוא נערך ב-8 באוגוסט 2009, באצטדיון הלאומי בייג'ינג, שבבייג'ינג, סין. המשחק שוחק בין אלופת הסרייה א' לעונת 2008/09, אינטר מילאנו, לבין מחזיקת הגביע האיטלקי של אותה העונה, לאציו. לאציו ניצחה במשחק בתוצאה 2-1. זאת הייתה הפעם הראשונה שבה משחק במסגרת מפעל זה התקיים בסין, בנוסף לכך, סין הפכה להיות המדינה הרביעית שבה הסופר קאפ האיטלקי התקיים.
אסר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דניאל אדייר
דניאל פטריק אדייר (באנגלית: Daniel Patrick Adair; נולד ב-19 בפברואר 1975) הוא מתופף קנדי. אדייר היה המתופף של להקת 3 דורז דאון בין השנים 2002 – 2005, וכיום הוא מתופף של להקת הפוסט-גראנג' הקנדית ניקלבק. אדייר משמש כמתופף קבוע של כמה להקות מקצועיות בו זמנית כשהוא מתפרנס גם מניהול חנות והוראת תיפוף.
ביוגרפיה
אדייר נולד וגדל בטורונטו שבקנדה. אביו היה מתופף ובגיל 13 החל אדייר לנגן על מערכת התופים של אביו. הוא המשיך ללמד את עצמו לנגן עד גיל 21 והוא הושפע מג'ון בונהם, ניל פירט ואמנים נוספים.
במהלך התקופה העמוסה הזו, הלך אדייר לאודישן של הזמר דייוויד מרטון שחיפש מתופף כדי להקים להקה. לאחר שנבחר אדייר הוקמה הלהקה "מרטון" והם החלו להקליט את האלבום הראשון שלהם ב-1999.
בקיץ 2002, היה לאדייר את ההזדמנות להבחן כמתופף קבוע של להקת 3 דורז דאון. הוא הצטרף ללהקה בתקופה שהיה חבר בה, הקליטה הלהקה את האלבום " Seventeen Days" ואת אלבום ההופעה חיה "Another 700 Miles". בנוסף יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ב-14 מדינות והופיעה מספר פעמים בטלוויזיה.
בינואר 2005, עזב דניאל את הלהקה כדי להצטרף ללהקה הקנדית ניקלבק. 7 חודשים לאחר הצטרפותו יצא האלבום All the Right Reasons, אשר זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעד בילבורד. בנוסף לעבודתו עם ניקלבק אדייר השתתף באלבומים והופיע עם הלהקות: " Theory of a Deadman", " Thornley", " Faber Drive" ולהקת הג'אז מארטון.
אדייר הוציא עם ניקלבאק עוד אלבום אשר נקרא Dark horse (בתרגום לעברית: סוס אפל). האלבום יצא ב-18 בנובמבר 2008, אשר זכה להצלחה רבה, האלבום מכר 300,000 עותקים כבר בשבוע הראשון והגיע למקום השני של רשימת שבועון הבילבורד האמריקאי, מקום ראשון בקנדה, ומקום שלישי באוסטרליה. אותו אלבום הגיע למעמד פלטינה (כמיליון עותקים), ב-9 בדצמבר באותה שנה.
פורטמן
פורטמן (באנגלית: Portman) הוא שם משפחה.
טיטאנוזאורוס
טיטאנוזאורוס (שם מדעי: Titanosaurus; מילולית: "לטאת טיטאן") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הזאורופודים הענקיים שחי בסוף תור הקרטיקון, לפני 70 מיליון שנה. מאובניו נמצאו בהודו.
הטיטאנוזאורוס הגיע לאורך 9–12 מטרים ושקל עד 16 טונות. הוא היה גדול יחסית לדינוזאורים אחרים באותה תקופה, אך קטן יחסית לזאורופודים. הטיטאנוזאורוס היה קרובם של הזאורופודים ענקיים ביותר, כמו הארגנטינוזאורוס מאמריקה הדרומית. מבנה עצמותיו של דינוזאור זה גרמו לחוקרים לשייך אותו לכמה מינים שאינם זהים לו. כיום ישנם רק שני מינים של טיטאנוזאורוס: T. indicus ו-T. blanfordi. מינים אחרים סווגו מחדש והועברו לסוגים אחרים מקבוצת הטיטנוזאוריה, כולל מינים שמוצאם מאמריקה הדרומית או דרום אירופה.
זוחלים ענקיים אלה אכלו עלים מהעצים ונעו בקבוצות ברחבי הודו. הם נכחדו לפני כ-70 מיליון שנה.
גראנד סלאם תל אביב 2023
סקירה
בתחרות זו התחרו 398 ג'ודוקא מ-52 מדינות. סך הפרסים הכספיים שחולקו לזוכים הוא 154 אלף דולר. במשלחת הישראלית התחרו 41 ג'ודוקא ב-14 מתוך 14 קטגוריות המשקל השונות. המשלחת הישראלית זכתה בארבע מדליות כאשר שגיא מוקי ורז הרשקו זכו במדליית זהב, תמר מלכה זכתה במדליית כסף ותמנע נלסון-לוי זכתה במדליית ארד.
רשימת הזוכים
<section begin=Medals/>
פרסים כספיים
הסכומים שנכתבו הם לכל מדליסט, מה שמביא את סך הפרסים ל-154,000 אירו.
אידאה וילריניו
אידאה וילריניו (בספרדית: Idea Vilariño; מונטווידאו, 18 באוגוסט 1920 – 28 באפריל 2009) הייתה משוררת, פובליציסטית ומבקרת ספרות אורוגוואית שהשתייכה לקבוצת סופרים המכונה "דור 45". כמו כן הייתה מתרגמת, מלחינה מצליחה ומרצה באקדמיה.
ביוגרפיה
אידיאה וילריניו נולדה למשפחה של שוחרי תרבות מהמעמד הבינוני, שבה הספרות והמוזיקה תמיד היו נוכחים. אביה, לאנדרו וילריניו (1892–1944), היה משורר שיצירותיו לא פורסמו בחייו. כמו כל אחיה גם היא למדה מוזיקה. אמה הכירה היטב את הספרות האירופאית, ואביה היה אנרכיסט ידוע.
היא כתבה מגיל צעיר, והשירים הראשונים שלה נוצרו בין גיל 17 ל-20. ספרה הראשון, La Suplicante (המתחננת), פורסם ב-1945. בשנים הבאות זכתה לפרסום בינלאומי ולפרסים ספרותיים. שיריה טבועים בחוויה אינטימית, באינטנסיביות ובמועקה. את סגנונה המיוחד מבקריה מייחסים לבעיות בריאותיות שמהן סבלה ולילדותה.
המשוררת סבלה מגיל צעיר מאוד מבעיות אסתמה ואקזמה, שבגללן נאלצה לעזוב את הבית ואת משפחתה בגיל 16. חולשה גופנית שנהפכה לאמוציונלית והעניקה לה רגישות מיוחדת. מותם המוקדם של הוריה ואחיה הבכור השפיעו גם הם, והפכו את האבל לרגש קבוע בחייה. היא הייתה חלק מדור הסופרים בעלי סגנונות שונים שהופיעו בזירה הספרותית מ-1945 עד 1950 ונקרא "דור 45". בדור הזה הסופרים הבולטים היו חואן קרלוס אונטי, מריו בנדטי, אנחל רמה, רודריגס מונגל ועוד סופרים שהחלו לפרסם באותן שנים. וילריניו השתתפה במספר רב של יוזמות ספרותיות. היא הייתה בין המייסדים של כתב העת הספרותי "סינמן ונומרו" שהיה בעל השפעה בין השנים 1945–1985 (ודרכו הכירה את חואן רמון חימנס) והייתה בין הכותבים בעיתונים "מרצ'ה", "אופיניון", "ברצה", "אסיר" ו"טקסטו קריטיקו".
תרגומיה זכו להכרה וחלקם, כמו תרגומיה לשייקספיר, הוצגו על במות תיאטרון במונטווידאו.
ב-1997 התראיינה אצל רוסריו פיירו ופבלו רוקה (Rosario Peyrou & Pablo Rocca), ראיון ששימש בסיס לסרט התיעודי "אידאה" שהוצג ב-1998.
ספריה תורגמו לאיטלקית, לגרמנית ולפורטוגזית.
שירים שהלחינה בוצעו על ידי הזמרים הפופולריים ביותר באורוגוואי, בהם דניאל ויגליטי, אלפרדו סיטרוסה, ולהקת לוס אולימרניוס.
ב-2004 קיבלה את פרס קונקס של מרקוסור, שניתן על ידי קרן קונקס הארגנטינאית, כסופרת המשפיעה ביותר בארצות האזור. נפטרה במונטווידאו ב-28 באפריל 2009 בגיל 88 בעקבות ניתוח שהסתבך.
כיום כתבי היד של יצירותיה יצאו מאורוגוואי בניגוד לרצונה המפורשː מחברות שיריה, שבהן כתבה במשך כ-70 שנה, נמכרו לארכיון של אוניברסיטת פרינסטון.
חלק גדול מיצירותיה משקפות את קשר האהבה הסוער של המשוררת עם הסופר האורוגוואי החשוב חואן קרלוס אונטי (Juan Carlos Onetti).
באג'י ראו הראשון
באג'י ראו הראשון (Bajirao ; 18 באוגוסט 1700 – 28 באפריל 1740) כונה גם ראו (במראטהי =' राऊ '). היה ראש ממשלה (פשווה) של האימפריה המראטהית בשנים 1740-1720. הוא עמד בראש כוחות האימפריה שניהלה קרבות נגד כוחות האימפריה המוגולית ששלטו על חלקים נרחבים מהודו, והצליח להדוף אותם, ולהרחיב את שטחי האימפריה המראטהית באופן משמעותי. הוא העביר את בירת האימפריה לעיר פונה בצפון-מערב הודו.
חיים אישיים
אשתו הראשונה הייתה קאשיבאי (Kashibai). היו להם שלושה בנים, שאחד מהם נענע סאהב הפך ליורשו בתפקיד לאחר מותו בשנת 1740.
אשתו השנייה הייתה מאסטני (Mastani). בני משפחתו ההינדית של באג'י ראו התקשו לקבל את הנישואין כי אימה של מאסטני הייתה מוסלמית, וזה הוביל למשבר במשפחה. באג'י ראו רחש אהבה עזה למאסטני, ובנה ארמון לכבודה בעיר פונה. לבני הזוג נולד ילד אחד.
באג'י ראו נפטר לאחר שלקה בחום גבוה לפני הגיעו לגיל 40. זמן קצר אחר כך נפטרה גם מאסטני, אשתו.
ימין ה' רוממה
ימין ה' רוממה הוא ניגון מכוון מניגוני חב"ד של רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק).
אודות הניגון
בהיות הלחן ממוצא חרדי, חלק גדול ממבצעי השיר שרים אותו, כשמגיעים בשיר למילים שמוזכר בהן שם השם, בצורה מצונזרת – "הַשֶׁם", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה, בעת התפילה כאשר קוראים את ההלל עצמו, שרים את השיר ללא צנזור.
בזמן קריאת ההלל כשהיה מגיע הצמח צדק לפסוק זה היה מנגן אותו, עם השנים הפך ניגון זה לאחד הניגונים הקבועים בתפילת הלל בחסידות חב"ד והוא אחד מהניגונים המכוונים אותם נוהגים לנגן בזמנים ידועים.
בספר הניגונים חב"ד, "ימין ה' רוממה" הוא ניגון מספר ט"ו (15).
עיבודים מוזיקליים
ב-1960 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 1" של ניח"ח. ב-1998 הופיע השיר באלבום ניגון הבעש"ט של אברהם פריד. ב-2010 באלבום "עצם הנשמה" 3 של הרב יאיר כלב. ב־2013 הופיע באלבום "יוצאין בשיר" של הלב והמעיין, ב־2016 הופיע השיר באלבום צמאה 3 בביצוע ישי ריבו, ב־2017 הופיע הניגון באלבום "הניגונים" של משה לאופר בביצוע שמחה פרידמן.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי אלי מרקוס, מנדי ג'רופי, ישראל ורדיגר ואחרים.
סמל פרגוואי
סמל פרגוואי (בספרדית: Escudo de Armas) הוא סמל עגול אדום על רקע לבן. בתוך הסמל מופיע הכיתוב "רפובליקת פרגוואי" בספרדית (República del Paraguay), סביב סמל שבשמאלו ענף דקל ירוק ובימינו ענף עץ זית הקשורים זה לזה בתחתית הסמל. במרכז הסמל מופיע כוכב זהוב בן חמישה קצוות.
בצידו האחורי של הסמל מופיעים הכיתוב "שלום וצדק" בספרדית (Paz y justicia), אריה ומצנפת פריגית.
בורז'ואה
בורז'ואה (בצרפתית: Bourgeois) הוא שם משפחה.
סמל פרגוואי
הסמל עוצב לראשונה בשנת 1820 עת שלט בפרגוואי הדיקטטור חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה.
יעקב רז
יעקב רז (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב, חוקר תרבות יפן ומתרגם של כתבי זן, סופר ומשורר הכותב, בין השאר, שירת הייקו בעברית. מורה למדיטציית הזן ופעיל חברתי ישראלי.
מי יאהב אותי עכשיו?
מי יאהב אותי עכשיו? (באנגלית: ) סרט דוקומנטרי ישראלי-בריטי משנת 2016 אותו הפיקו וביימו ברק הימן ותומר היימן, בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט מתמקד בסער מעוז, הומו ישראלי נשא HIV החי בלונדון. סער חוזר הביתה, לראשונה מאז נזרק על ידי משפחתו הדתית 20 שנה קודם לכן משום שיצא מהארון. הסרט מציג את הקשיים שלו מול משפחתו שמסרבת לקבל אותו אל מול החיים החדשים שבנה לעצמו כחבר במקהלה של גברים הומואים בלונדון.
יעקב רז
רז מגדיר את עצמו כבודהיסט.
מי יאהב אותי עכשיו?
הסרט הוצג לראשונה ב-2016 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ה-66, שם זכה בפרס הקהל הפנורמי עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר.
יעקב רז
קורות חייו
יעקב רז נולד בדרום תל אביב, וגדל במרכז העיר, ברחוב קינג ג'ורג'. הוא בן למשפחה שמוצאה בסלוניקי. אביו היה במאי תיאטרון ביוון, ויעקב הרבה ללכת עם הוריו לתיאטרון בילדותו, ומשם באה אהבתו לתיאטרון יותר מאוחר. יעקב רז למד בבית הספר היסודי 'אחד העם' ואחר-כך למד במגמה הריאלית בתיכון עירוני א'. רז למד לנגן על פסנתר החל בגיל שש אצל מורים פרטיים ובקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, והרבה לנגן מוזיקה קלאסית וג'אז עד סוף שנות העשרים שלו. רז היה חניך בתנועת הצופים בשבט "גוש צופים קשישים" בתל אביב, בצבא שירת בגרעין נח"ל והיה חבר קיבוץ חצרים במשך כמה שנים.
הוא למד פילוסופיה ותיאטרון לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב. רוב השיעורים בחוג לפילוסופיה היו על פילוסופיה מערבית, למעט שני שיעורים על פילוסופיה של המזרח ופילוסופיה השוואתית, אותם לימד פרופ' בן-עמי שרפשטיין. באותו זמן התקיים בחוג גם סמינר על פילוסופיה סינית קלאסית שהעביר פרופ' דניאל לסלי מאוסטרליה. שם נחשף רז לראשונה לנושאים שאחר כך יהפכו למרכז חייו. אז החל ללמוד סינית קלאסית, ומאוחר יותר, יפנית. תוך כדי לימודיו האקדמיים התעניין בתיאטרון, והחל לביים. בחוג לתיאטרון היה בין מקימי קבוצה קטנה, 'תיאטרון האוניברסיטה', שיצרה הצגות שהוצגו גם מחוץ לאוניברסיטה. התיאטרון היה לו אז תחביב. המחזה הראשון שביים היה "אסקוריאל" (1970) פרי עטו של המחזאי הבלגי (שהוריו היו פלמים) מישל דה גלדרוד. ההצגה הועלתה באוניברסיטה ומחוצה לה, וזכתה לביקורות טובות. ההצגה השנייה אותה ביים הייתה "מיכאל קולהאס", על פי הנובלה בשם זה מאת היינריך פון קלייסט, בעיבודה של עליזה עליון-ישראלי.
בלימודיו האקדמיים המשיך לגלות עניין הולך וגובר בתרבויות המזרח, בעידודו של פרופ' בן-עמי שרפשטיין. העניין שגילה היה בפילוסופיה הדאואיסטית, בודהיזם – במיוחד זן, אסתטיקה, וספרות של סין ויפן. הוא כתב את עבודת המאסטר שלו על המשורר האירי וו.ב. ייטס והעניין שגילה במזרח, תוך התמקדות בתיאטרון ה'נו' היפני. בעבודה זו שילב מחקר באסתטיקה, תיאטרון ותרגום בין-תרבותי. העבודה הוגשה ב-1972 בכותרת "ויליאם בטלר ייטס ותיאטרון ה'נו' היפני". במקביל לכך התחיל ללמוד אצל מורה הזן היפני קיודו רושי, שהתגורר בישראל במשך עשר שנים, והיה תלמידו של נאקגאווה סואן, מגדולי מורי הזן במאה העשרים. יעקב רז החל אז גם בלימודים של השפה היפנית, אצל האינקה פיאטלי
במחקריו המוקדמים יותר התעניין רז בעיקר באסתטיקה של הזן ובאסתטיקה היפנית, השונה במידה רבה מן התפישות המערביות. יותר מאוחר הרחיב את התעניינותו לפילוסופיות של אסיה בכלל, ולזן הסיני והיפני בפרט. הלימודים האקדמיים של הגות המזרח והאימון המעשי במדיטציה הביאו אותו לאט לאט להעמיק בנושאים הללו עד כדי כך שהפכו למרכזיים בעיסוקיו האקדמיים, בתפישת העולם שלו, ובאורחות חייו.
מלבד העיסוק בפילוסופיה ואסתטיקה התעניין רז בדמות האחר ותרבויות השוליים בתרבות היפנית וחקר את הנושא בכלים של מחקר תרבות ואנתרופולוגיה. בסוף שנות ה-80 קיבל מ'קרן טויוטה' מענק מחקר גדול ועמד בראש צוות חוקרים אמריקאי-יפני שחקר את הנושא. בהמשך המחקר התרכז בהבטים האנתרופולוגיים של עולם הפשע היפני, היאקוזה, אותו חקר רז במשך כחמש שנים. במהלך השנים הללו יצר קשר הדוק עם כמה מראשי הארגון בטוקיו. המחקר הניב שלושה ספרים: ספר של אוסף מחקרים על דמות האחר בתרבות יפן, ושני ספרים על ארגון הפשע היפני, היאקוזה: הספר האחד מחקרי והשני רומן בדיוני.
מאז שנות התשעים עניינו העיקרי של רז הוא הבודהיזם, הן כנושא למחקר והן כאורח חיים אפשרי לאדם המערבי המודרני. עיסוקו המרכזי הוא בזן הסיני והיפני, מראשיתו ועד ימינו. כמו כן הוא עוסק באינטראקציה של הבודהיזם והמערב, בתחומים שונים כמו פסיכולוגיה, חברה, מעורבות חברתית, אקולוגיה, עשיית שלום ועוד. הוא מלמד בודהיזם, בודהיזם ופסיכולוגיה, בודהיזם ואסתטיקה, ספרות יפנית, ודימויים הדדיים בין המזרח והמערב. רז מילא תפקידים אקדמיים רבים, ובמשך השנים הנחה ועודנו מנחה מספר גדול של דוקטורנטים בנושאים מגוונים, ובעיקר בתחומי הבודהיזם.
בשנת 2006 זכה רז בעיטור "מסדר השמש העולה" מממשלת יפן, כהוקרה על מפעלו המחקרי ועל תרומתו להפצת תרבות יפן.
בשנת 1978 נולד יוני, בנו היחיד של רז, ילד עם צרכים מיוחדים, ששינה לחלוטין את חייו, והוסיף משמעות עמוקה להבנתו את התורה הבודהיסטית.
התיאטרון היפני – האסתטיקה היפנית
במשך שנים אחדות חקר רז היבטים שונים של התיאטרון היפני והאסתטיקה היפנית בכלל. בתחילה משך אותו המגע בין התיאטרון היפני והעולם המערבי, במיוחד ההשפעה החזקה של תיאטרון ה'נו' היפני על המשורר והמחזאי האירי וו.ב. ייטס. יותר מאוחר חקר את היחסים המיוחדים שבין קהל ושחקנים בתיאטרון המסורתי היפני, במחקר ששילב היסטוריה, אסתטיקה ואנתרופולגיה. בכמה מאמרים שכתב עסק בהבטים שונים של האסתטיקה של התיאטרון היפני ושל האמנות היפנית בכלל, תוך קריאה בכתבים קלאסיים יפניים. מהמאות ה-11 ועד ה-19.
את מחקר האסתטיקה היפנית המשיך שנים רבות לאחר מכן בהוראה ובכתיבה סביב מה שכינה 'יופיו של הפגום' בתרבות יפן.
'"קהל ושחקנים: מחקר של היחסים ביניהם בתיאטרון היפני המסורתי"' (1983) הספר מבוסס על עבודת הדוקטור של רז, ומהווה סקירה היסטורית–אנתרופולוגית-אסתטית של מקומו של הקהל היפני באירוע התיאטרוני. לצורך המחקר חקר רז מסמכים היסטוריים רבים מן המאה העשירית ועד ימינו, ובמסקנותיו הוא מתאר את הקהל היפני כאמן פעיל הלוקח חלק בהצגה ולא רק מתבונן בה.
היבטים של האחר בתרבות היפנית
בהמשך מפעל המחקר שלו פנה רז לעיסוק בדמותו של האחר בתרבות יפן. הוא עמד בראש צוות של חוקרים מארה'ב ויפן שחקרו את הנושא במבט בינתחומי. את אוסף מחקריו בנושא פרסם בספר שיצא ביפן בשם הבטים של האחר בתרבות יפן (1992). הספר יצא ביפן בשפה האנגלית (ר' רשימה למטה). במחקרים אלה עסק בדמויות ובקבוצות שוליות בתרבות היפנית, בעבר ובהווה, וכן ביצירות ספרות שעסקו בנושא.
המחקרים כללו כתות וקבוצות שנתפשו כאחרים ואנשי שוליים, ריטואלים שקשורים בדמות האמביוולנטית של האחר, היחס של משיכה-דחייה של החברה היפנית והקבוצות השוליות אלה כלפי דמויות כאלה, ועוד. אחת הקבוצות האלה היא "גוזה" – כת של מספרות שאמאניות עיוורות, שאיתן גם בילה זמן רב. קבוצה אחרת הייתה חבורות של רוכלים, מרגלים, מבריחים ונוודים, שהשתייכו ליאקוזה, קבוצות ארגוני הפשע היפני. מחקרים אלה הובילו אותו לנושא שהעסיקו מספר שנים – ארגון היאקוזה, עולם הפשע המאורגן ביפן.
היאקוזה – עולם הפשע המאורגן ביפן
החל ב-1987 החל רז לחקור את היאקוזה, עולם הפשע המאורגן היפני. הוא הצליח ליצור קשר עם אחד הבוסים הגדולים של היאקוזה בטוקיו, ובמשך חמש שנים נסע בין יפן לישראל וקיים מאות ראיונות עם אנשי המאפיה היפנית, חי איתם, ויצר קשרי ידידות עם כמה מהם. כל אלה הניבו שני ספרים: ספר מחקר אנתרופולוגי, "'האנתרופולוגיה של היאקוזה: יפן כפי שהיא נראית מצידה האחורי'" [1996]. הספר יצא בשפה היפנית. רז הוא אחד משני החוקרים היחידים בעולם שהצליחו בעבודת שדה צמודה וממושכת עם היאקוזה.
בודהיזם
החל בראשית שנות התשעים ריכז רז את הכתיבה וההוראה שלו בבודהיזם, ובעיקר בזן הסיני והיפני. הוא עוסק בפרשנויות ובשיח עם טקסטים של הבודהיזם הקלאסי – ההודי, הסיני והיפני - כמו בהבטים של הדיאלוג שבין הבודהיזם האסיאתי לבין העולם המערבי. בין מחקרי הדוקטורט שהוא מנחה עוסקים רבים בשיח שבין בודהיזם ופסיכולוגיה, בודהיזם ומעורבות חברתית, יישוב סכסוכים, ופעילות שלום. שדה העיסוק הזה הניב מספר גדול של מאמרים וספרים, ביניהם:
זן בודהיזם – פילוסופיה ואסתטיקה (2006). ספר שבו סוקר רז סוגיות שונות בהיסטוריה, בהגות, בשירה ובאסתטיקה הזן-בודהיסטית. הספר זכה להצלחה רבה.
עלייתה והיעלמותה של ההתהוות המותנית (2012). מאמר שבו מעיין רז באחד הרעיונות המרכזיים של הבודהיזם – רעיון ההתהוות המותנית – ומציע להסתכל בו באור חדש-ישן. רז טוען שרעיון זה עצמו, כמו כל תופעה אחרת לפי הראייה הבודהיסטית, הוא חולף, וששיאו של האימון הבודהיסטי הוא ביטול רעיונותיו שלו.
[Kill the Buddha" - Quietism in Action and Quietism as Action in Zen Buddhist Thought and Practice 2010"] הוא מאמר שבו בוחן רז את גישותיו של הזן לניגוד לכאורה שבין ישיבה שקטה תוך פרישה מן החיים, לבין פעולה אקטיבית בעולם, ומציע גישה אחדותית שלפיה אין באמת סתירה בין השניים.