cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיליבר ציראנאנה
שקיעת המשטר ונפילתו 1967–1972
אחרי 1967 נאלץ ציראנאנה לעמוד בפני בקורות גוברות. קדום בלטה לעין יעילותם המוגבלת במישור מקרו-כלכלי של המבנים שהוקמו על ידי הסוציאליזם המלגשי. נמתחו בקורת על הגישות השמרניות מדי כמו איסור לבישת ה"מיני-ז'ופ" שהייתה עלול להרתיע תיירים. בנובמבר 1968 יועץ טכני צרפתי ומחבר מלגשי פרסמו מסמך בכותרת " עשר שנות הרפובליקה" שמתחו בקורת חריפה על מנהיגי מפלגת פ.ס.ד. והוקיעה כמה שערוריות פיננסיות המיוחסות לשלטון. נפתחה חקירה שהסתיימה בהרשעה פלילית של אחד ממחברי המסמך. השחיקה המתמדת של המשטר הראתה מעוררת מחאה מוצנעת אך ודאית.
לואר (מחוז)
הערות שוליים
7
פיליבר ציראנאנה
קולות נגד המדיניות הפרנקופילית
בין השנים 1960–1972 מלגשים רבים, מבני מרינה ועד תושבי החופים, השתכנעו כי לארצם יש עצמאות פוליטית ריאלית אבל אין עצמאות כלכלית. הכלכלה נשלטה על ידי הצרפתים שמילאו גם כמעט את כל התפקידים הטכניים של המנהל הציבורי. בחינה מחדש של ההסכמים עם צרפת וההלאמה משמעותן בעיני המלגשים הייתה שחרורן של 5,000–10,000 משרות ציבוריות חשובות שהוחזקו על ידי אירופים. גברו הקולות נגד שייכותה של מדגסקר לאזור הפרנק. יותר ויותר אנשים היו משוכנעים כי המשך מדיניות זו תביא לכך שרק בנקים צרפתים וסניפיהם יוקמו באי. בעוד הבנקים המקומיים נמנעו לקחת את הסיכון הכי קטן שיאפשר יוזמות מקומיות, זאת בתירוץ של העדר ערבויות מספיקות. למלגשים הייתה גישה מוגבלת לאשראי, מפני שהעדיפות הייתה ניתנת לצרפתים. בנוסף ההשתייכות לאזור הפרנק גררה אחריה הרגלים של הגבלת חילופי מטבעות. באור המציאות הזאת, אחרי 1963, שנת הקונגרס השמיני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אישים מהמפלגה השלטת, דיברו על אפשרות של רוויזיה של ההסכמים המלגשים-צרפתיים. בשנת 1967 בקונגרס ה-11 של המפלגה, אנדרה רסאמפה שהיה האיש מספר אחד אחרי הנשיא, דרש את שינוי ההסכמים.
מחלת הנשיא
ביוני 1966 מצבו הבריאותי של ציראנאנה ירד עקב מחלת לב. נאלץ לקחת חודשיים וחצי חופשת מחלה אחר כך הבראה בת 3 שבועות בצרפת. רשמית הוסר לציבור שהנשיא סובל מעייפות. בהמשך הרבה הנשיא לנסוע לפריז לבדיקות רפואיות ולמנוחה בהריביירה הצרפתית. אולם בריאותו נותרה לקויה. אחרי תקופה של התרחקות מסוימת מניהול ישיר של העניינים, בסוף שנת 1969 הרגיש כבר מחוזק מספיק כדי לקחת בידיו בעוצמה את רסני השלטון ו"לפזר" להפתעת הכול את הממשלה ב-2 בדצמבר. החלטה כזו הייתה לא חוקתית, מפני שהייתה צריכה לנבוע מהצעת אי אמון. כעבור 15 יום הרכיב ממשלה זהה, פרט לשני יוצאים מן הכלל. אולם בינואר 1970 כשביקר שוב בצרפת חלה החמרה חוזרת במצב בריאותו. הנשיא פומפידו סיפר לז'אק פרוקאר כי התרשם משיחה איתו כי מצבו הפיזי גרוע מאוד.
ב-24 במאי חזר הנשיא למדגסקר. בדצמבר 1970 הרבה לבקר במדינה ולהודיע כי התכוון לשרת גם הלאה את העם, מאחר שהחלים. אבל ירידת כוחו הפוליטי הייתה כבר עובדה. בנסיבות אלה התעצם פולחן אישיותו, הפך ליותר סמכותי ואיריטאבילי. התחיל ליחס למנהיגותו קשר לרצון האל. "מדוע בחר אלהים בדוד, רועה צאן פשוט, להיות מלך ישראל?" היה אומר. "ומדוע הוביל אלהים את הבוקר העני מכפר נידח במדגסקר עד לראשותו של עם שלם?" מוקף באנשי חצר אינטרסנטים וחנפנים, לא היה מסוגל להעריך שוב נכונה את המצב החברתי-כלכלי בארצו.
האשמות של שחיתות
מאבק הירושה התחיל למעשה עוד בשנת 1964. בתוך מפלגת השלטון התנהל בשקט עימות בין הענף המתון, ליברלי ונוצרי מסביבו של ז'אק רבמננדזארה ובין הענף הקרוי " פרוגרסיסטי" בראשותו של שר הפנים החזק, אנדרה רזאמפה. ב-1964 ז'אק רבמננדזארה, שכיהן אז כשר הכלכלה, הותקף במסע תקשורתי שלם בכל העיתונים במדינה, כולל עיתוני המפלגה, תוך כדי הטלת האשמות של שחיתות. נטען כי הוא ושותפיו לעבודה, לא נהגו בניקיון כפיים בעסקה בתחום האספקה. מאחורי ההשמצות המתוזמרות עמד הסנטור רקוטונדרוזאקה, מקורב של אנדרה רזאמפה. בסופו של דבר לא יכלו להביא שום בדל של הוכחה להאשמות אלו. הנשיא לא נקף אצבע להגנתו של שר הכלכלה שלו, רבמננדזארה. ב-1965 האחרון החליף רבמננדזארה את תיק הכלכלה בזה של החקלאות וביולי 1967 התמנה לשר החוץ. ננקטו כמה אמצעים לביטול טובות הנאה ופריבילגיות שהיו עד אז נחלתם של כמה פקידים ואישים בכירים, כמו בתחום השימוש במכוניות שרד, אבל דימוי הממשלה נותר מוכתם בעיני הציבור. באופן פרדוקסלי, ב-14 בפברואר 1967 עודד הנשיא השתתפותם של שרים וחברי פרלמנט בעסקי השקעות ברחבי המדינה. מבחינתו היה מדובר בפעילות פרטית של השתתפות בפיתוח הארץ. אם ברמה ממשלתית וממסדית השחיתות לא הייתה כל כך בולטת, חלה אחרי שנת 1964 התפשטות השימוש בשוחד תמורת שירותים שונים.
אנדרה רסאמפה, יורש?
בשנת 1968 אנדרה רסאמפה בלט כיורש הפוטנציאלי של הנשיא. אבל עלייתו אל השלטון לא הייתה חלקה. פרט לז'אק רבמננג'ארה, יושב ראש האספה הלאומית, אלפרד נאני נראה באותה תקופה יריב רציני. בימי אשפוז החירום של ציראנאנה בינואר 1970 בבית החולים סלפטרייר בפריז בעקבות התקף לב, נטה ז'אק פרוקאר, "מר אפריקה של הארמון "אליזה"", יותר לטובת סגן הנשיא קאלוון ציאבו (Calvin Tsiebo). אבל איש לא פתח בפועל את נושא הירושה, ללא אות מצד הנשיא.
אחרי ההטבה במצב בריאותו של ציראנאנה בשנת 1970, בוצע שינוי מהיר של החוקה. הממשלה הורחבה באופן משמעותי ומונו ארבעה סגני ראש הממשלה, כאילו כדי ליפות את תקיעות המצב. רסאמפה התמנה לראשון מבין סגני היושב ראש. קאלוון ציאבו הצטרך להסתפק בתפקיד זוטר יותר. היה רושם כי רזאמפה עומד לנצח במערכה. אבל לא חסרו מתחים בין הנשיא ובין זה נחשב ליורשו. רסאמפה עמד בראש הטוענים נגד ההסכמים עם צרפת ואף הצליח להשפיע ב-7 בנובמבר 1970 על המועצה הלאומית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להמליץ על רביזיה שלהם. נוכח נסיבות אלה ציראנאנה התרגז ומסכים לקבל את טענות סובביו כי הראשון מבין סגניו שהוא בחר, מבקש לחתור תחת סמכותו. ב-26 בינואר 1971 בערב, הורה ציראנאנה לתגבר את כוחות הז'נדרמריה בטננריבה, ושל משמר ארמון הנשיאות ולבטל את החופשות בצבא. ב-17 בפברואר 1971 פיזר את הממשלה והוריד את מעמדו של רסאמפה לטובת קלוון ציאבו ואף פיטר אותו מתפקיד שר הפנים, כשהוא לוקח את התיק לעצמו. בארמון אליזה פוקאר התחיל להיות מוטרד מהחדשות. ב-2 באפריל 1971 העיר בפני הנשיא פופמידו כי החלטותיו האחרונות של ציראנאנה הן, לדעתו, תוצאה של הזדקנותו וחשדנותו המופרזת. סילק את שר הפנים ויועציו שהיו מעורים היטב בענייני המדינה. "המדינה מידרדרת והולכת. הגיוני היה ש (ציראנאנה) יודה בטעותו ויחזיר את רסאמפה למעמדו; אולם להפך, סביר ביותר שיתנכל אליו ויעצור אותו, מה שיהווה אסון".
ואכן ב-1 ביוני 1971 נעצר אנדרה רסאמפה בתום ישיבת הממשלה. הוא הואשם בקשר בתמיכת הממשל האמריקאי והושם במעצר תחת השגחה באי שטן סנו מארי. שגריר ארצות הברית הוכרז לאישיות בלתי רצויה וגורש ממדגסקר. מאוחר יותר יודה ציראנאנה שלא הייתה שום קנוניה.
התפרצות המהומות
בבחירות ב-6 בספטמבר 1970 זכתה שוב המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השלטת 104 מושבים בפרלמנט לעומת 3 מושבים של מפלגת האופוזיציה א.ק.פ.מ. (AKFM). המפלגה היריבה הגישה 600 קובלנות בנוגע להפרות במהלך התקין של הבחירות אך טיפולן נשאר ללא המשך. בבחירות לנשיאות ב-30 בינואר 1972 שבהן השתתפו 98.8% מהבוחרים, נבחר ציראנאנה מחדש עם 99.72% מהקולות והתחיל קדנציה שלישית כנשיא. ובעוד שימי הבחירות מעט נלקחו אמצעים נגד עיתונים מעטים, אחרי פרסום התוצאות התחיל מבצע שלם של ציד מכשפות נגד אותם כלי תקשורת שביקרו את השתלשלות הבחירות, כולל אי סבירות התוצאות, אי תקינות שיטות החישוב והלחצים הלא הוגנים שהופעלו על הבוחרים כשי שילכו לקלפי. "הדמוקרטיה המוגבלת" של ציראנאנה התחיל להראות את חולשותיה. משוכנעת שאין לה סיכויים להשמיע את קולה דרך הבחירות, האופוזיציה החליטה לצאת לרחובות. זאת בגיבוי האליטה של בני מרינה שציאנאנה ורזאמפה השתדלו להרחיקה ממרכזי ההחלטות.
התחלת הסוף, 1971
ב-24 במרץ 1971 הפדרציה של איגודי הסטודנטים של מדגסקר, המקורבת למפלגת א.ק.פ.מ. הכריזה על שביתה באוניברסיטה. לשביתה הצטרפו כ-80% מחמשת אלפים הסטודנטים במוסדות חינוך שונים. למחרת סגר הנשיא את פתחי האוניברסיטה באומרו: "הממשלה לא תסבול, בשום אופן, שסוגיה אוניברסיטאית גרידא תנוצל למטרות פוליטיות".
בלילה בין 31 במרץ ל-1 באפריל 1971 פרץ מרד בדרום מדגסקר, במיוחד בטוליאר וסביבתה. המורדים ובראשם מונז'ה ז'אונה, היו ברובם מגדלי בקר דרום-מערב המדינה שסירבו לשלם למדינה את המס המופקע ועוד תשלומי חובה עתק למפלגה השלטת. אנשי הפרובינציה הנחשלת, ציפו להפך שהמדינה תעזור להם על מנת להבטיח את הישרדות אדמותיהם המואיימות על ידי הבצורת או על ידי נזקי הציקלונים. מפלגת מונימה (MONIMA) לא התקשתה בנסיבות אלה להסית את ההמונים לתפוס את בנייני הממשל המקומיים ולבזוז אותם.
המרד דוכא במהירות. המספרים הרשמיים של 45 הרוגים הוכחשו על ידי מונז'ה ז'אונה שדיבר על אלפי מתים. ז'אונה נעצר ומפלגתו הומאה מחוץ מחוק. מעללי הז'נדרמריה (שמפקדם היה הקולונל רישאר ראצימנדראווה, לימים נשיא של הרפובליקה לשישה ימים בשנת 1975, עד שנרצח) בדרום הארץ גרמו להתעוררות תנועת התנגדות חזקה נגד "מדינת ה-פ.ס.ד" ("המפלגה הסוציאל-דמוקרטית"). הנשיא ניסה להרגיע. הוא מתח בקורת על התנהגותם של כמה פקידים קשוחים שניצלו, כדבריו, מצוקות אנושיות, כן גינה גם אותם הפקידים שניצלו את אלה שחזרו, אחרי המרד, לכפריהם ונישלו אותם מכספם ומעדריהם.
ה"מאי המלגשי"
באמצע מרץ, ההתעלמות מתביעות הסטודנטים ברפואה גרמה לתנועת שביתה בבית הספר בפלאטאנאנה בעיר הבירה. השלטונות אסרו ב-19 באפריל 1972 את פעילותם של איגודי הסטודנטים ברפואה וברוקחות. זאת בהוראת האיש החזק החדש של המשטר, שר הפנים, ברלמי ז'והאסי, שדאג גם להגברת הצנזרה על התקשורת. במחאה, סטודנטים וכמה תלמידי תיכון יזמו ב-24 באפריל שביתה חדשה. השביתה התפשטה גם לערים פיאנארנצו (ב-28 באפריל) ואנציראבה (29 באפריל). היא זכתה מעכשיו גם לתמיכת תלמידי התיכון בערים רבות בפרובינציה, שהוקיעו את "הסכמי שיתוף הפעולה" עם צרפת ואת נזקי "האימפריאליזם התרבותי". השלטונות המופתעים ואחוזי בהלה, עצרו ב-12 במאי 380 סטודנטים ואוהדים בתוך הקמפוס האוניברסיטאי, והעביר אותם בהמשך לבית הסהר בנוסי לאווה, אי קטן בצפון. למחרת פרצה הפגנה גדולה של חמשת אלפים צעירים שהפכה למרד נגד המשטר. אנשי הביטחון שכללו רק כמה עשרות חברים ב"כוחות הרפובליקניים לביטחון" FRS מצאו עצמם בחוסר אונים. לבסוף הם ירו בהמונים. אבל הסדר לחזר לכנו, להפך, המהומות התעצמו ביתר שאת. המאזן הרשמי של 13 במאי כלל 26 הרוגים, לרבות 7 בין אנשי הביטחון, מעל 200 פצועים.
פרצי האלימות אילצו את רב הפקידים בבירה ואת עובדי החברות הרבות השוכנות בה, להפסיק את עבודתם, מה שחיסל מה שנשאר מתדמית המשטר. ב-15 במאי כמאה אלפים מפגינים צעדו אל ארמון הנשיאות, בדרישה להחזיר את העצורים הביתה. מורדים יצאו באותו יום לצוד אחרי חברים בכוחות הביטחון, ובתקריות שנוצרו, נהרגו חמישה מקרב אנשי ביטחון וחמישה מפגינים. הז'נדרמריה שנקראה להציל את המצב סירבה לדכא את המרד, בעוד הצבא נשאר בעמדה מהססת. בסופו של דבר החליטה הממשלה את נסיגת יחידות ה-FRS ועל החלפתם בכוחות צבא.
הנשיא ציראנאנה הפסיק את טיפוליו במרצאות החמות בראנומאפאנה ושב לטננריבה. הוא הורה על שחרורם של 380 האסירים הגולים, שהוחזרו ב-16 במאי לעיר הבירה. אולם סמכותו של ציראנאנה התדרדרה יותר ויותר בעיני העם. הממשלה הצרפתית הודיעה שהכוחות הצרפתיים השוהים באי "אינם מתערבים ולא יתערבו במשבר במדגסקר, שהוא משבר פנימי". משלא צלח לגייס ולהלהיב את נאמניו, הנשיא ציראנאנה העביר ב-18 במאי סמכויות מלאות לרמטכ"ל הצבא, הגנרל גבריאל רמאנאנצו.
הסתלקותו הכפויה של ציראנאנה מהשלטון
ציראנאנה נשאר עדיין נשיא הרפובליקה המלגשית. מבחינתו העברת הסמכויות המלאות לגנרל ראמאנאנצו, אינה אלה פסק זמן. ב-22 במאי 1972 אמר לז'אק פוקאר: "נבחרתי על ידי העם. אולי ירצחו אותי, אבל אינני עוזב. נמות ביחד, עם אשתי, עם נצטרך". אבל, אחרי 18 במאי, כוחו התברר כווירטואלי בלבד. נוכחותו הפכה למיותרת ומביכה. עם הזמן הוא עצמו נכח זאת לדעת. בעת טיול פרטי במדזונגה, ב-22 ביולי, מפגינים קיבלו אותו מנופפים בכתובות כמו "נמאס ממך, פאפא","הלאה PSD". במדזונגה כבר בעת המהומות בחודש מאי הפילו המורדים את פסל הדיוקן של הנשיא שנמצא עד אז במרכז העיר. היה בכל זאת צריך לחכות למשאל העם החוקתי מ-8 באוקטובר 1972 כדי להשתכנע כי זמנו עבר. במשאל העם 96.43% מהקולות הצביעו בעד העברת הסמכויות המלאות לראמאנאנצו למשך חמש שנים. בהתאם לתוצאות הודח ציראנאנה מתפקיד הנשיא.
באופוזיציה
הוא לא הרפה ידיים ותוך שהכריז על עצמו "נשיא הרפובליקה בהשהיה", לא עזב ציראנאנה את החיים הפוליטיים והפך אפילו למתנגד תקיף של המשטר הצבאי. הגנרל ראמאנאנצו העיר לו עם זאת, כי אסור לו לדבר על עניינים פוליטיים ולהתראיין אצל עיתונאים. הייתה עכשיו תורה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המודחת ממעמדה השליט, להיות קרבן לתביעות משפטיות נגד רבים ממנהיגיה. בבחירות למועצה הלאומית העממית לפיתוח מ-21 באוקטובר 1973, היא זאת שהוכשלה על ידי מניפולציות של המארגנים. המועמדים התומכים במשטר החדש זכו ב-130 מושבים מבין 144. בימי בחירות אלה חידש ציראנאנה את קשריו עם בן טיפוחיו של פעם, אנדרה רסאמפה, ששוחרר ממעצרו במאי והקים בינתיים את איחוד הסוציאליסטים המלגשים USM. הפשרה ביניהם הביא למיזוג ב-10 במרץ 1974 של שתי המפלגות PSD ו-USM בתוך מפלגה הקרויה המפלגה הסוציאליסטית המלגשית. ציראנאנה היה ליושב ראש שלה ורסאמפה למזכיר הכללי.
ה-PSM דרשה הקמת ממשלת קואליציה על מנת לשים קץ לאי הסדר הכלכלי והחברתי (מחסורים רבים, עימותים אתניים בין בני מרינה ובני שפת הים וכו') שנבע מ"מלגשיזציה" ו"סוציאליזציה" של החברה המלגשית. בהודעה מ-13 בפברואר 1975 הציע ציראנאנה הקמת "ועד של חכמים", שנועד לחפש אישיות שתרכז סביבה ממשלה זמנית על מנת לארגן בחירות חופשיות ודמוקרטיות תוך 90 יום.
המשפט
אחרי התפטרות הגנרל גבריאל רמאנאנצו ועלייתו לשלטון ב-5 בפברואר 1975 של קולונל הז'נדרמריה, רישאר ראצימאנדראווה, החליט ציראנאנה לעזוב את החיים הפוליטיים. אולם ב-11 בפברואר 1975 ראצימדראווה נרצח. בית דין צבאי מיוחד התכנס לצורך "משפט המאה". בין 296 החשודים נמצא גם ציראנאנה, שנגדו הועלו 8 אישומים, ביניהם הכי חמורה - זו של "קשר לביצוע רציחתו של הקולונל רישאר ראצינאדראווה, ראש המדינה וראש הממשלה". לבסוף שוחרר ציראנאנה בגין חוסר ראיות.
מותו
אחרי המשפט מעטים התעניינו בו במדגסקר. נסע לפרק זמן לצרפת להיפגש עם בני משפחתו ולהתייעץ עם רופאיו. אחרי כן הוסע ב-14 באפריל בנסיעת חירום לטננריב, במצב קריטי. אושפז בתרדמת בבית החולים בפלאטאנאנה, מבלי יחזור להכרה. נפטר ב-13 באפריל 1978, אחרי הצהרים. המועצה העליונה של המהפכה בראשותו של דידייה רציראקה ארגנה לו טקס הלוויה לאומי. ליוו אותו בדרכו האחרונה המוני תושבים כמישהו שנכנס להיסטוריה המלגשית. הוא הובא לקבורה בכפר אחוזתו המשפחתית, אנאהידראנו, על יד אנצוהיהי, במחוז מג'ונגה. אחרי הדחתו, המפלגה הסוציאליסטית המלגשית התפרקה למספר מפלגות: RPSD vaovao, PFDM, PSD, RPSD.
חייו הפרטיים
ב-29 בינואר 1933 ציראנאנה התחתן עם ז'וסטין קאליטודי (1918–1999), אז בת 15. לזוג נולדו שמונה ילדים: 5 בנים ו-3 בנות, מתוכם שרדו שישה. שניים מהם נכנסו לפוליטיקה: פייר ציראנאנה ורופין ציראנאנה. בתו ז'וליין (Julienne) הייתה לאשת השגריר ארנסט-ז'אן בזאזה שייצג את מדגסקר בגרמניה ובאיטליה. רופין (Ruffine, ילידת 1939) הייתה לאשת מינהל ומנהיגה של איגוד הסוציאל-דמוקרטים. פייר, בן הזקונים, הקים מפלגה בשם "המפלגה החזקה למען דמוקרטיה במדגסקר" (PFDM). פיליפ עסק בהוראה בצרפת ואחר כך במדגסקר. הוא נכשל כישלון חרוץ בבחירות לנשיאות בשנת 2006.
טבלת גיבוב
במדעי המחשב, טבלת גִּבּוּב או טבלת ערבול (באנגלית: Hash table), היא מבנה נתונים מילוני, אשר נותן גישה לרשומה באמצעות המפתח המתאים לה. המבנה הזה עובד באמצעות הפיכת המפתח על ידי פונקציית הגיבוב, למספר המייצג מיקום במערך שמפנה אל הרשומה המבוקשת. הפעולה העיקרית שבה היא תומכת ביעילות היא אחזור המידע מתוך מבנה הנתונים: בהינתן מפתח נתון (למשל שם של אדם), מצא את הרשומה המתאימה (למשל מספר הטלפון של אותו אדם).
הרעיון לטבלת הגיבוב הופיע כבר ב-1953 במזכר פנימי בחברת IBM שפורסם על ידי ה.פ. לון (H. P. Luhn) ובמקביל פותחה על ידי ג'ין אמדל (Gene amdahl), ה.מ בוהם (E. M. Boehme), נתניאל רוצ'סטר (Nathaniel Rochester) וארתור סמואל (Arthur Samuel) תוכנית שמשתמשת בגיבוב. כאשר למדען המחשב הרוסי אנדריי ארשוב (Andrey Ershov), היה את אותו רעיון כמו לאמדל.
מבנה טבלת הגיבוב
טבלת הגיבוב מורכבת ממערך, והתאים שבו מפנים לרשומה הרצויה. כדי להגיע אל התא הרצוי נעשה שימוש בפונקציה שנקראת פונקציית גיבוב או פונקציית ערבול. הפונקציה מקבלת את המפתח של הרשומה ומחזירה את מספר התא שמפנה אל הרשומה אם היא קיימת. הפונקציה משמשת לחיפוש רשומה רצויה, מציאת מקום מתאים עבור הכנסה של רשומה חדשה, ומציאת המקום של רשומה שצריך למחוק.
כדוגמה לטבלת גיבוב פשוטה נוכל לקחת מפעל קטן בעל 1000 עובדים שבו רוצים לשמור רשומות המכילות את פרטי העובדים והגישה לרשומות תהיה לפי מספר עובד בן 3 ספרות (000-999). כדי לבנות טבלת גיבוב מתאימה, נוכל להשתמש במערך בעל אלף תאים ונבחר פונקציית גיבוב פשוטה שעבור כל מספר עובד, מחזירה את המספר עצמו (פונקציית הזהות) ולמעשה מצביעה על כך שאת המידע על העובד שמספרו X נוכל להשיג בתא מספר X. בדוגמה הזאת ביצענו מיעון ישיר - השתמשנו ב"פונקציה חד-חד-ערכית", כלומר, לא קיים יותר ממספר עובד אחד שיופנה לתא מסוים.
בעיית ההתנגשות
פעמים רבות לא ניתן להשתמש ב"פונקציה חד-חד-ערכית", למשל, אם היינו רוצים לגשת לרשומות עובדים בעזרת מספר תעודת הזהות שלהם ושימוש בפונקציית הזהות, אז היינו צריכים להקצות מערך של מיליארד(!) תאים כדי שיתאים לטווח של הפונקציה. הבעיה נוצרת כאשר מספר המפתחות האפשריים, גדול בהרבה מאשר מספר הרשומות שיהיו בטבלת הגיבוב. כדי להתמודד עם הבעיה משתמשים גם בפונקציות שאינן חד-חד-ערכיות, מה שיאפשר שימוש במערך קטן יותר אך יגרור בעיה נוספת של התנגשויות, כלומר, הפונקציה מחזירה עבור הרשומה, מספר תא שמתאים גם לרשומה אחרת.
טבלה פתוחה וסגורה
טבלה סגורה פותרת את בעיית ההתנגשות על ידי הפניה מכל תא במערך אל מבנה נתונים שמספק את אותן תכונות כמו טבלת הגיבוב (חיפוש, מחיקה, הוספה וכו'). טבלת הגיבוב משתמשת בפונקציה כדי למצוא את התא המתאים במערך והוא מפנה אל מבנה הנתונים שנותן גישה אל כל הרשומות שנשלחו לתא על ידי הפונקציה. השימוש במבני הנתונים הנוספים, משפיע על מאפייני הטבלה כמו למשל על סיבוכיות הזמן של פעולות הטבלה, המקום בזיכרון שהטבלה תצרוך ומספר הרשומות שיהיה ניתן להכניס לטבלה. דוגמה לכך היא שימוש ברשימות מקושרות שכל תא במערך מפנה לאחת מהן. השימוש ברשימה מקושרת, מאפשר להכניס אל טבלת הגיבוב מספר רשומות גדול מ B אבל אם מספר הרשומות (n) יהיה גדול משמעותית מ B, אז לפי עקרון שובך היונים הרשימות המקושרות תהיינה יותר ארוכות וסיבוכיות הזמן של פעולות על הטבלה תושפע מהרשימות ותהיה \ O(n). השימוש במבנה הנתונים הנוסף גם יצרוך יותר מקום בזיכרון בגלל דרישות מבנה הנתונים ובגלל המערך שסביר ויהיו בו יותר תאים ריקים בניגוד לטבלה הפתוחה.
קיימת שיטה נוספת לפתרון התנגשויות הנקראת גיבוב קוקייה.
כאשר הרשומות שיהיו בטבלה, ידועות מראש, ניתן להשתמש בגיבוב מושלם, כלומר, שימוש בפונקציה שידוע מראש שהיא מתאימה עבור כל מפתח את האינדקס המתאים לו בלי שום התנגשות. ולכן מאפשרת השגת נתון ב-(O(1 גם במקרה הגרוע ביותר. טבלה זו קלה לתחזוק, אך נדרש זמן גדול לבנייתה הראשונית והיא דורשת מקום מורחב יחסית לטבלת גיבוב רגילה.
פעולת חיפוש
כדי לחפש ערך בטבלה משתמשים בפונקציית הגיבוב שמקבלת כמשתנה את המפתח של הרשומה המבוקשת כאשר המטרה היא שהערך שהפונקציה מחזירה יוביל אותנו אל הרשומה.
כאשר מדובר על טבלה פתוחה, פעולת החיפוש צריכה לטפל בבעיית ההתנגשות. כלומר, המפתח הוביל אותנו אל רשומה שלא מתאימה אליו. בעיה זו נפתרת לרוב על ידי משתנה נוסף שהפונקציה מקבלת והוא מקבל ערך חדש עבור כל התנגשות נוספת בחיפוש הנוכחי. פונקציית הגיבוב מתייחסת אל המשתנה הזה כאשר היא מחזירה את הערך ותחזיר ערך חדש אחרי כל התנגשות. החיפוש נגמר כאשר מצאנו את הרשומה המתאימה או כשמגיעים לתא שלא הפנה לשום ערך. בשימוש בשיטה הזאת יכולה להתקיים בעיה כאשר מוחקים מהטבלה את אחת הרשומות שהיא גם אחת מההתנגשויות בחיפוש אחר רשומה נוספת. בפעולת החיפוש נקבל את הרושם שהגענו לתא שלא הפנה לשום רשומה ולכן נפסיק את החיפוש. הפתרון לבעיה הוא באמצעות משתנה שישמור עבור כל תא בטבלה אם הוא הפנה אל רשומה ובזמן החיפוש נבדוק באמצעות המשתנה אם התא "אוכלס" בעבר.
בטבלה סגורה בעיית ההתנגשות נפתרת על ידי מבנה נתונים נוסף שאליו התא בטבלה מפנה. החיפוש נעשה על ידי שימוש בפונקציית הגיבוב שמחזירה אינדקס במערך ולאחר מכן בפונקציית החיפוש של מבנה הנתונים שאליו מפנה האינדקס.
מגל (קיבוץ)
מַגָּל הוא קיבוץ בצפון השרון, על קו התפר כ-10 ק"מ מדרום-מזרח לחדרה. היישוב הוא הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית מנשה.
טבלת גיבוב
פעולת חיפוש
עבור פונקציית גיבוב טובה, כאשר כמות הרשומות באותו סדר גודל של מספר התאים במערך (מסומן "B~n"), סיבוכיות החיפוש תהיה במקרה הממוצע \ O(1) כיוון שבכל מבנה נתונים יהיה בממוצע מספר בודד של רשומות. במקרה הגרוע, הסיבוכיות תהיה כמו הסיבוכיות במקרה הגרוע של מבנה הנתונים בו משתמשים.
מגל (קיבוץ)
היסטוריה
קיבוץ מגל נוסד ב-1953 כהיאחזות נח"ל על גבעה המשקיפה על הרי השומרון ומה שהיה אז קו הפסקת האש עם ירדן. מקור השם הסמל של הנח"ל - מגל וחרב. הקיבוץ יושב על גבעה הידועה ממלחמת העצמאות כ- "מישלט 86" -על שום גובה הגבעה מעל פני הים (86 מטר).. תחילה יושב הקיבוץ על ידי גדוד צופים, אך כשהם עזבו החלו להתיישב בו גרעיני נח"ל שהמשיכו להגיע אליו עד שנות ה-80. הקיבוץ משתייך לתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם) ונמצא בשטח המועצה אזורית מנשה, ומהווה את הגבול הדרומי שלה עם עמק חפר.
טבלת גיבוב
פעולת הכנסה
הכנסת רשומה לטבלה מתבצעת בעזרת מציאת מקום מתאים לרשומה באופן דומה לחיפוש רגיל בטבלה והכנסת הרשומה במקום שנמצא.
מגל (קיבוץ)
היסטוריה
בעבר הייתה פרנסת הקיבוץ מפרדס הדרים, מטעי אבוקדו וכותנה וגידולי שדה אחרים. היום מגדל הקיבוץ זיתים, שקדים, ורימונים. בקיבוץ מייצרים ומשווקים שמן זית וכן מספקים שירותי קייטרינג לסביבה. החל משנות ה-70 מתבסס הקיבוץ על מפעל "נטפים", שבשיתוף עם קיבוצים נוספים הוא תאגיד בינלאומי למוצרי השקיה וטיפטוף, ונחשב למפעל הקיבוצי המצליח ביותר. החל מסוף שנות ה-90 החלה בקיבוץ הפרטה וכיום הוא מופרט כמעט לחלוטין, ונחשב למבוסס כלכלית.
טבלת גיבוב
פעולת הכנסה
עבור הכנסה בטבלה פתוחה, גם כאשר מוצאים תא שהיה בעבר מאוכלס, מכניסים לתוכו את הרשומה. סיבוכיות ההכנסה עבור פונקציה טובה וטבלה שמספר הרשומות בה קטן באופן משמעותי ממספר התאים, תהיה במקרה הממוצע \ O(1). במקרה הגרוע של הרבה התנגשויות הסיבוכיות תהיה \ O(n).
בטבלה סגורה ההכנסה מתבצעת באמצעות מציאת המקום המתאים בטבלה על ידי פונקציית הגיבוב ואז שימוש בפונקציית ההכנסה של מבנה הנתונים הנוסף איתו עובדים. סיבוכיות ההכנסה תהיה כמו בחיפוש.
מגל (קיבוץ)
היסטוריה
בשנת 2005 החל פרויקט הרחבה לצד הקיבוץ: תושבי הקיבוץ ביחד עם תושבי ההרחבה יהוו אגודה שיתופית, אשר תדאג לכלל הנושאים המשותפים לקיבוץ ולהרחבה. התושבים הראשונים מאכלסים את ההרחבה החל מאפריל 2009. בשנת 2010 נכנסו הדיירים הראשונים לחלקו השני של הפרויקט ובשנת 2016 נכנסו הדיירים של חלקו השלישי.
טבלת גיבוב
פעולת מחיקה
גם הוצאת רשומה מטבלת הגיבוב דומה לחיפוש.
מגל (קיבוץ)
שבט מגל
קיבוץ מגל מחזיק שבט צופים. השבט כיום מונה כ 200 חניכים ושכבה בוגרת. השבט נמצא בהנהגה חדשה שהוקמה בשנת 2016 - הנהגת החורש. צבעי השבט הם חום וכחול.
טבלת גיבוב
פעולת מחיקה
בטבלה פתוחה, מבצעים חיפוש של הרשומה וכאשר מוצאים אותה, מוחקים אותה ומסמנים את התא כתא ש"אוכלס". סיבוכיות המחיקה תהיה כמו סיבוכיות החיפוש.
בטבלה סגורה המחיקה מתבצעת באמצעות מציאת המקום המתאים בטבלה על ידי פונקציית הגיבוב ואז שימוש בפונקציית ההוצאה של מבנה הנתונים הנוסף איתו עובדים. סיבוכיות המחיקה תהיה כמו סיבוכיות החיפוש.
שיטות גיבוב
עבור טבלה סגורה, ניתן להשתמש במבנה הנתונים רשימה מקושרת ואף על פי שבמקרה הגרוע, היעילות תהיה \ O(n) עבור כל אחת משלוש הפעולות, קלות התפיסה של פעולת הרשימות המקושרות והתכנות שלהם, יכולים לפצות על כך. ניתן להשתמש גם בעץ חיפוש מאוזן כמו עץ AVL ועץ B+ שיקטינו את החיפוש במקרה הגרוע ל \ O(\log n). במערכות זמן אמת בהם זמן ביצוע פעולה הוא קריטי גם במקרה הגרוע, בחירה במבני נתונים אלו יכולה לשפר את ביצועי המערכת.
בטבלה הפתוחה קיימות מספר שיטות לפתירת בעיית ההתנגשות:
שימושים לטבלאות גיבוב
טבלאות גיבוב מועילות כאשר יש לאחסן מספר גדול של רשומות ובמיוחד כאשר גודל קבוצת הנתונים ניתן לחיזוי.
טבלאות גיבוב משמשות לעיתים למימוש מערכים אסוציאטיביים, קבוצות, ומטמון (אזור אחסון של נתונים שלהם יזדקק המחשב בתדירות גבוהה). בשחמט ממוחשב, טבלת גיבוב משמשת בדרך כלל למימוש טבלת מעברים, ובמסדי נתונים שונים ניתן להשתמש בטבלת גיבוב להחזקת טבלאות תוכן.
מסע אל קצה הלילה
מסע אל קצה הלילה (בצרפתית: Voyage au bout de la nuit) הוא הרומן הראשון של הסופר הצרפתי לואי-פרדינן סלין (1894-1961), שיצא לאור בשנת 1932 והוא מבוסס במידה רבה על פרקים מחייו של הסופר, בימי מלחמת העולם הראשונה ובשני העשורים לאחר מכן. זו תקופה שבה התגבשה באירופה אידאולוגיה פשיסטית, שהייתה לה אחיזה איתנה במציאות הצרפתית, ומולה עולות גם תנועות של שמאל רדיקלי קיצוני. הספר מבטא פסימיות, ניכור ואנרכיזם כמעט ביחס לכל היבט של החברה. קשה למצוא בו ניצוצות של אופטימיות, גם לא בתקופה שלאחר המלחמה הגדולה. זהו בוודאי ספר אנטי מלחמתי מובהק. אף שזהו סיפור של חייל אחד מבין מיליונים, עולה ממנו זוועת הקטל ההמוני שאפיין כל כך את המלחמה הזו. החייל, באמצעות הספר, בז לכל הערכים כביכול שבני אדם נלחמים עבורם כמו אהבת מולדת, כבוד, גבורה וכדומה.
עלילה
פרדינן בארדאמי, גיבור הסיפור, סטודנט לרפואה בן עשרים בראשית הספר, מספר בגוף ראשון את תולדות חייו. הסיפור מתחיל כאשר הוא מתלהב מטור חיילים הצועד בסך ברחובות פאריס והוא הולך ומצטרף ולדבריו נלכד במלכודת. הוא יוצא לחזית באזור פלנדריה, להילחם בגרמנים, וכאן מגלה את פניו האמיתיים של חיי החייל באמצעות המלחמה. עיקר תפקידו היה כחייל קישור בין יחידות צבא, וככזה הוא פוגש את זוועות המלחמה במגוון הופעותיה. לא רק חיילים המתרסקים בפגזי האויב, אלא גם את האוכלוסייה האזרחית הכפרית שכפריה עולים באש פגזי האויב בזה אחר זה. למרות גילויי הפחדנות שלו הוא נאלץ להמשיך בטירוף. בשלב מסוים הוא מסכם: "לא נשארה לי בררה אלא תקווה אחת קטנה: ליפול בשבי", אלא שגם פעולה זו מסוכנת למדי, שכן האדם ממול מפחד לא פחות, ומשתחרר מפחדו זה בירייה באנשים שממול גם אם מוסרים עצמם. לזמן מה חוזר הגיבור לפריז מסיבות בריאותיות. בבית החולים פוגש בחורה אמריקאית בשם לולה, וגם בפניה מבטא את פחדו העמוק להיות מוחזר לחזית אל המלחמה. לבסוף הניחו לו, אך לדבריו הוא נותר "דפוק בראש, לא שווה כלום".
חלקו של הסיפור העוסק במלחמה ובמוראותיה תופס רק חלק קטן מן הספר (את הרבע הראשון לערך), אבל יש למלחמה השפעה נפשית עמוקה על המשך חייו של הגיבור. בשנים הראשונות הוא אינו מצליח להתבסס במקום אחד. הוא יוצא תחילה לאפריקה כדי למצוא את עושרו באחת המושבות הצרפתיות, אך חיי חיים עלובים ביותר. משם במעין ספינת עבדים הוא עובר לחפש את מזלו בארצות הברית של אמריקה, ארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות, ומוצא עצמו שם עובד כפועל בקו לייצור מכוניות. בחלקו השני של הסיפור בארדאמי חוזר לצרפת, משלים את לימודי הרפואה שלו ומתפרנס כרופא בפרבר עני בפאתי פריז, שם חי בדלות וצמצום רבים. בחלק זה של הסיפור, חיי הגיבור באותו פרבר עני, התופס חלק נכבד מהרומן, מתוארים קשריו עם אנשים שונים במקום מגוריו: השוערת והאחיין שלה בבר שמת למרות נסיונותיו של בארדאמי להצילו, הזוג אנרוי שבחצר ביתם גרה בצריף ישן אמו של הבעל ומפחדת לצאת מפתח דלתו, חשדנית כלפי כל אדם, לאון רובנסון, חייל שהכיר במלחמה ומאז נכנס ויוצא מחייו של גיבורנו לסירוגין, ועוד חולים רבים ושונים.
בשלב מסוים בסיפור, רובנסון ואמו של מר אנרוי נפגשים בדירתו של באראדאמי, ומתפתחים ביניהם קשרי ידידות. גברת אנרוי מעוניינת כבר זמן רב להיפטר מהזקנה, ולכן היא ובעלה מציעים לרובנסון לחסל אותה תמורת סכום כסף גבוה. הוא מסכים ומספר לבארדאמי על העסקה, והלה מסתייג אך לא עוצר בעדו, ובכך ממשיך את גישתו האדישה לאורך הסיפור כולו, בוז פסיבי. רובנסון נפצע במסגרת ניסיון החיסול, ובעידוד האב פרוטיסט, הכומר האזורי, מר וגברת אנרוי ובאראדמי עצמו מחליטים לשלוח אותו ואת הזקנה לנהל מערת תיירים קטנה בטולוז, בדרום צרפת.
בארדאמי נשאר בפריז ודרך חברו לאקדמיה משכבר הימים, פאראפין, פרופסור מדען, מתקבל לעבודה בבית החלמה לפגועי נפש בסביבת פריז. הוא קושר קשרים חבריים ומקצועיים גם יחד עם מנהל בית ההחלמה, פרופסור באריטון, ומתחיל ללמדו אנגלית. באריטון לאט לאט מתמכר לספרות האנגלית, ובסופו של דבר מחליט לעזוב את המוסד לאנגליה ולהותיר את ניהולו בידי בארדאמי ופאראפין. לאחר מספר חודשים, רובנסון שוב חוזר לחייו של הגיבור ומגיע למוסד ההחלמה, ומספר לו שהוא בורח מארוסתו בטולוז מאמה שנהיו קנאיות, ולא הסכימו לקבל את העובדה שרצה להיפרד מאותה ארוסה. אותה ארוסה עוקבת אחריו לבסוף עד למיקומו, ובעת נסיעה במונית היא יורה בו שלוש יריות שכתוצאה מהן הוא מת בבית ההחלמה. בארדאמי מנסה להציל אותו על שולחן הניתוחים אך נכשל.
תרגומים לעברית
הספר יצא לאור בתרגום לעברית של אילנה המרמן, שהוסיפה לו גם אחרית דבר. בהוצאת עם עובד, 1994. תרגום הספר עורר פולמוס ציבורי, על רקע דעותיו האנטישמיות של סלין ואהדתו לנאציזם. כמה שנים אחרי פרסום הספר בצרפת, פרסם סלין כמה קונטרסים אנטישמיים קיצוניים למדי. לפני מלחמת העולם השנייה הוא צידד בברית בין צרפת לגרמניה הנאצית, ובזמן המלחמה תמך במשטר וישי. כתוצאה מכך, היו שהתנגדו בתוקף לתרגום ספריו לעברית. הפולמוס סביב ספריו של סלין מתנהל גם בימינו בארץ ובעולם.
איסלנד במשחקים האולימפיים
איסלנד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז האולימפיאדה בברלין בשנת 1936. עוד קודם לכן, השתתפו ספורטאים איסלנדים באולימפיאדת סטוקהולם (1912), כחלק מהמשלחת הדנית, מאחר שהייתה עדיין תחת שלטון דנמרק, ורק ב-1918 שודרג המעמד האוטונומי שלה. אף שהיו חלק מהמשלחת הדנית, כיום מקובל לשייך לאיסלנד את הישגיהם של הספורטאים האיסלנדים באולימפיאדת סטוקהולם.
במשחקי החורף משתתפת איסלנד מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), למעט אולימפיאדת סאפורו (1972) ממנה נעדרה. אף ספורטאי איסלנדי לא זכה במדליה אולימפית במשחקי החורף, והישגיהם היו בדרך כלל נמוכים מאוד.
היסטוריה
שני ספורטאים איסלנדים התחרו במסגרת המשלחת הדנית באולימפיאדת סטוקהולם. הבכיר שבהם, המתאבק סיגוריון פטורסון, דורג במקום השישי. באולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה כמשלחת עצמאית, מאז ברלין 1936, רשמו הספורטאים האיסלנדים הישגים סמליים בלבד.
במדליה הראשונה עבור איסלנד זכה האתלט ויליאלמור איינרסון בתחרות הקפיצה משולשת באולימפיאדת מלבורן (1956). איינרסון קבע שיא אולימפי חדש כשקפץ למרחק של 16.26 מטרים, אך הפסיד את מדליית הזהב כאשר שיאן העולם הברזילאי אדהמר דה סילבה קפץ אחריו למרחק של 16.35 מטרים. באולימפיאדת רומא (1960) לא הצליח איינרסון לשחזר את הישגו, וסיים במקום החמישי.
הפעם הבאה בה זכה ספורטאי איסלנדי במדליה אולימפית הייתה רק באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אז זכה הג'ודוקא ביירני פרידריקסון במדליית ארד. מטיל הכידון איינר ויליאלמסון העפיל לגמר ודורג שישי, ונבחרת הכדוריד דורגה אף היא במקום השישי במשחקים אלה. באולימפיאדת סיאול (1988) דורגה נבחרת הכדוריד במקום השמיני.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) נבחרת הכדוריד כלל לא הייתה אמורה להשתתף, אך בעקבות החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי לאסור על השתתפותה של יוגוסלביה במשחקים אלה, כחלק מהסנקציות שהוטלו עליה, הוזמנה נבחרת איסלנד לטורניר במקומה, ורשמה את הדירוג הגבוה ביותר שלה עד אז - המקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת המשלחת המאוחדת ובמשחק על מדליית הארד לנבחרת צרפת. בנוסף, בלט מטיל הכידון סיגורדור איינרסון, שדורג במקום החמישי.
באולימפיאדת סידני (2000) הייתה האתלטית ואלה פלוסאדוטיר לאישה האיסלנדית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, עם זכייתה במדליית הארד בתחרות הקפיצה במוט. אתלטית נוספת, גונדרון ארנרדוטיר, סיימה במקום השביעי בריצת 400 מטר משוכות. השחיין ארן ארנרסון העפיל אף הוא למקצה גמר, במשחה ל-200 מטר גב, וסיים במקום הרביעי. באולימפיאדת אתונה (2004) בלטו שני ספורטאים איסלנדים: האתלטית ת'וריי אדה אליסדוטיר סיימה במקום החמישי בקפיצה במוט והמתעמל רונאר אלכסנדרסון דורג במקום השביעי בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נרשם הישג השיא של איסלנד בספורט כאשר נבחרת הכדוריד שלה זכתה במקום השני ובמדליית כסף לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ספרד, והפסידה בגמר לנבחרת צרפת 23–28. במשחקים אלו הייתה איסלנד המדינה בעלת שיעור האוכלוסין הנמוך ביותר שזוכה במדליה כלשהי. באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה נבחרת הכדוריד את שלב הבתים ללא הפסד, אך הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת הונגריה, לאחר שתי הארכות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא השיגה המשלחת האיסלנד מדליות, ההישגים הטובים ביותר נרשמו על ידי השחייניות רפנהילדור לות'רסדוטיר שסיימה שישית בגמר משחה 100 מטר חזה ואיגלו אוסק גוסטפסדוטיר שסיימה שמינית בגמר 200 מטר גב וקבעה שיא לאומי חדש.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
יאנג לי-פינג
יאנג לי-פינג (בסינית מנדרינית: 杨丽萍, בכתב פיניין: Yánglí Píng; נולדה ב-10 בנובמבר 1958) היא רקדנית וכוריאוגרפית סינית, בת לקבוצה האתנית באי. נודעה ביצירתיות שלה ובביצוע "ריקוד הטווס" מן המסורת של בני דאי.
ביוגרפיה
יאנג נולדה ב-1958 בכפר ון צ'יאנג, שליד העיר סיביהו, בנפת דאלי שבמחוז יונאן שבדרום-מערב סין. היא הבכורה בין 4 ילדים. הוריה וסביה, בני המיעוט באי, היו איכרים מכפר סמוך. סבתה הייתה זמרת בכפר.
הקריירה האמנותית
יאנג התחילה ללמוד ריקוד בגיל 11 בלהקה מאזור שישואנגבאנה, אזור מאוכלס בבני דאי, בשפלה הדרומית של מחוז יונאן, בגבול עם מיאנמר. ריקוד הטווס ידוע כאחד הסממנים של מסורת העם דאי. בהגיעה בשנות ה-20 לחייה לבייג'ינג התקבלה יאנג לי-פינג לאנסבמל המרכזי לריקודים ולשירים של עמי סין ועיצבה ריקוד טווס משל עצמה, תוך המצאת תנועות חדשות בעזרת ידיה ואצבעותיה. ב-1986 גרסתה בעיצובו ובביצועו של הריקוד - "רוח הטווס" (雀之灵) זכו לפרס ראשון בתחרות לאומית מאז כונתה "הנסיכה - טווס". יואנג הפכה לבמאית, לכוריאוגרפית ולכוכבת של המופע "יונאן הדינמית" שמשך המוני צופים ברחבי סין. היא בשנת 2005 סיירה איתו גם באירופה ובארצות הברית. בשנים 2004–2008 ביימה ועיצבה יאנג את הכוריאוגרפיה לטרילוגיית "יונאן הדימני", "הדים משנגרילה" ו"מיתוס טיבטי". בשנת 2004 זכתה "יונאן הדנימי" 5 פרסים של פרח הלוטוס הלאומי, לרבות פרס הזהב לריקוד ספקטקולרי, לכוריאוגרפיה הטובה ביותר ולרקדנית הטובה ביותר. בעבודת העיצוב של הריקודים והשירים במופע "יונאן הדנימי" השתמשה יאנג בחומרים שליקטה בכפרים נידחים של 26 שבטים ביונאן ובחרה 60 איכרים בעלי כישורים לריקוד ולזמרה שאיתם יצרה ארכיון המוקדש לשחזור אותה מורשת תרבותית ששימשה לה במופע במאי 2009 הפיקה יאנג מופע חדש "הצליל של יונאן" במסגרת התיאטרון הניסיוני של המכון יונאן לאמנות. ב-17 בנובמבר 2009 ב"אולם הגדול של העם" ביצעה יאנג בפני הנשיא ברק אובמה, בעת ביקורו בסין, את הריקוד הקלאסי "רוח הציפורים". יאנג משתתפת בחבר השופטים בתוכנית טלוויזיונית פופולרית לתחרויות ריקודים. ב-2018 הופיעה יאנג לי-פינג ולהקת המחול שלה באירופה וגם באופרה הישראלית בתל אביב עם הצגת תיאטרון מחול שנקראה "תחת המצור" שקיבלה השראה מספור הקרב העתיק בין צבאו של צ'ו לצבאו של האן
חייה הפרטיים
בעלה הראשון היה עמית באנסמבל המרכזי לריקודים ולשירים של עמי סין. יאנג פגשה בשנת 1990 את ליו יו-צ'ינג, אזרח טאיוואן-אמריקאי והתחתנה איתו ב-1995
קישורים חיצוניים
22 באפריל 2017 באתר החדשות Zhang Ruijun כתבה מאת ג'אנג רויג'ון- CGTN
רשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי
הרשימה מחולקת לתרופות ליבה ותרופות משלימות. תרופות הליבה נחשבות לבעלות יחס העלות-תועלת הטוב ביותר לפתרון בעיות בריאותיות מרכזיות, והשימוש בהן אינו מצריך משאבים נוספים ממערכת הבריאות. התרופות המשלימות דורשות תשתיות נוספות כגון ספקי שירותי בריאות ייחודיים או ציון אבחון או שהן בעלות יחס עלות-תועלת נמוך יותר. כ-25% מהתרופות נמצאות ברשימה המשלימה. חלק מהתרופות מופיעות גם ברשימת הליבה וגם ברשימה המשלימה, בקטגוריות שונות. אף שרוב התרופות ברשימה הן תרופות גנריות, תרופה שעדיין רשומה כפטנט יכולה להיכנס אף היא לרשימה.
הרשימה הראשונה פורסמה בשנת 1977 וכללה 212 תרופות. ארגון הבריאות העולמי מעדכן את הרשימה מדי שנתיים. המהדורה ה-20 פורסמה בשנת 2017, והיא מכילה 433 תרופות.
אהרן צ'חנובר
אהרן צ'חנובר (Aaron (Aharon) Ciechanover; נולד ב-1 באוקטובר 1947, ה'תש"ח) הוא ביוכימאי ישראלי והמדען הישראלי הראשון שזכה בפרס נובל. ביחד עם אברהם הרשקו ואירווין רוז, הוענק לו פרס נובל לכימיה לשנת 2004 "על גילוי אחד מהתהליכים המחזוריים החשובים ביותר בתא שמאפשר את פירוק החלבונים". חתן פרס א.מ.ת בקטגוריה מדעי החיים בתחום הרפואה לשנת 2002, וחתן פרס ישראל בחקר הביולוגיה לשנת תשס"ג (2003).
קורות חייו
צ'חנובר נולד בחיפה למשפחה דתית ממעמד הביניים. משפחתו דגלה בחינוך, בדגש על חינוך ליהדות ואהבת הציונות. אביו, יצחק, היה פקיד במשרד עורכי דין ולאחר מכן הפך לעורך דין, ואמו, בלומה (לבית לובשבסקי), עקרת בית ומורה לאנגלית. הוריו עלו ארצה מפולין מהעיר צ'חנוב (ומכאן שם משפחתו) לפני מלחמת העולם השנייה. גדל בהדר הכרמל ולמד בבית הספר "חוגים". כשהיה בן תשע התייתם מאמו וכעבור כשש שנים מת גם אביו. מאז גדל אצל דודתו מרים ואצל אחיו הבכור, יוסף (יוסי) צ'חנובר, הגדול ממנו ב-14 שנים, שלימים הפך לעו"ד, יועץ משפטי ומנכ"ל משרד החוץ.
לימודים
עם סיום לימודיו התיכוניים, הצטרף צ'חנובר לעתודה האקדמית, ולמד רפואה באוניברסיטה העברית. בשנת 1971 קיבל תואר מוסמך למדעי הטבע ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור לרפואה מטעם בית הספר הדסה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1972 התחיל שיתוף פעולה עם הביוכימאי הישראלי אברהם הרשקו. החל משנת 1973 ועד לשנת 1976 שירת כרופא בצה"ל, תחילה בשייטת ספינות הטילים, ואחר כך ביחידת המחקר והפיתוח של חיל הרפואה. עם סיום שירותו הצבאי הצטרף למחלקה לביוכימיה של הפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, כתלמיד לתואר שלישי. בשנים 1981–1984 שהה בהשתלמות לצורך פוסט-דוקטורט ב-MIT. בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור למדעים בהנחייתו של פרופ' אברהם הרשקו. מחקר זה, שלו היה שותף גם אירווין רוז מהמכון לחקר הסרטן בפילדלפיה, הוא שזיכה את השלושה בפרס נובל לכימיה כעבור יותר מעשרים שנה. במחקר זה גילו ותיארו את מערכת האוביקוויטין, האחראית לסימון חלבונים לפירוק בתוך התא, והביא לפריצת דרך בחקר הסרטן, מחלות ניווניות במוח ומחלות אחרות.
תפקידים
בשנת 1985 היה פרופסור אורח במכון דנה-פרבר לחקר הסרטן בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד שבבוסטון.
בשנת 1987 היה פרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון שבסנט לואיס.
בשנים 1994–2000 שימש מנהל המכון למחקר במדעי הרפואה על שם משפחת רפפורט בטכניון בחיפה.
משנת 1996 עד שנת 2007 היה חבר מועצה בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 2002 התמנה לפרופסור מחקר. עיקר מחקרו עוסק במנגנוני פירוק החלבונים בתא ובמעורבות של הליך זה בגרימת מחלות.
בשנת 2003 הפך לפרופסור אורח בנושא חלוקה ריאתית וטיפול רפואי קריטי בבית הספר לרפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
צ'חנובר חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2004, חבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2007, חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2008 וחבר באקדמיה האפיפיורית למדעים משנת 2008. מאז זכייתו בפרס נובל קיבל כ-46 תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות אקדמאיים ברחבי העולם (נכון לנובמבר 2011).
בשנת 2011 התמנה צ'חנובר לדיקן מכון המחקר למדעי הכימיה וביו-פרמצבטיקה באוניברסיטת נאנג'ינג בעיר נאנג'ינג שבסין.
צ'חנובר חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
מחקריו
לאחר שירותו הצבאי, בחר צ'חנובר להמשיך ללמוד ולחקור במקום ללכת להתמחות כרופא. צ'חנובר הצטרף למעבדה של פרופ' אברהם הרשקו במחלקה לביוכימיה בטכניון ושם החל את עבודת המחקר שלו. ב-1976–1981 גילו השניים את מערכת האוביקוויטין האחראית לפירוק חלבונים. המחקר שלהם מתבסס על כך שגופינו הוא דינמי, חלבוני הגוף נהרסים ומתחדשים ומדי יום אנחנו מחליפים 6%-8% מהחלבונים בגופינו. הם בדקו מדוע גופינו צריך את התפקוד הזה, ואינו יכול להישאר סטטי. הם ראו כי החלבונים בגופינו רגישים לשינויים סביבתיים ונהרסים בקלות ועל כן יש להחליפם, ובנוסף, בקרה של תהליכים בגוף דורשת סילוק של חלבונים המשמשים בלמים או זרזים לתהליך המדובר. המחקר של צ'חנובר עוסק במנגנון האחראי לסילוק חלבונים אלו שיש להחליפם. הם ראו כי חלבונים המיועדים לפירוק מסומנים על ידי חלבון הנקרא אוביקוויטין, אותו הם מכנים 'תג המוות'. חלבון זה נדבק ומסמן את כל החלבונים המיועדים לפירוק וכך הגוף יודע בצורה מדויקת באילו חלבונים אין צורך. החלבון המסומן מגיע בעזרת האוביקוויטין לאנזים גדול הנקרא פרוטאוזום, הוא מוכנס לחלל הפנימי שלו ושם הוא מתפרק ונהרס. כל המערכת הזאת פועלת בצורה בררנית, ישנם קולטנים המאפשרים רק לחלבונים שעליהם מודבק האוביקווטין לעבור תהליך זה ולהתפרק, כך לא נהרסים גם החלבונים הטובים.
תהליך זה חשוב מפני שאם בקרת החלבונים לא תעבוד בצורה נכונה ולא יתפרקו החלבונים שאין בהם צורך, החלבונים הפגומים יצטברו ובסופו של דבר יפגעו בתפקוד. הפרעות כאלה בתפקוד נמצאו במחלות מוח ניווניות ומחלות סרטן שונות. גילוי מערכת האוביקוויטין והבנת תפקודה הוא בעל משמעות רבה לעולם המדע ולפיתוח תרופות ונוגדנים למחלות רבות.
כ-11 שנים לאחר זכייתו בפרס נובל, פרסם צ'חנובר מאמר העוסק בגילוי של שני חלבונים שיוצרת מערכת האוביקוויטין המעכבים סרטן. מחקר זה הוא המשך לתגלית האוביקוויטין, והוא בוצע בהובלת ד"ר ילנה קרבצובה איבנצב.
צ'חנובר כתב כ-96 מאמרים מדעיים בנושאים שחקר, 24 מאמרי סקירה ו-21 ספרים העוסקים באוביקוויטין. הוא הוזמן להרצות במעל 90 כנסים בינלאומיים.
בשנת 2015 עופר בינה וחברת סאן-פארמה החלו בפיתוח תרופה על בסיס רעיונות של צ'חנובר.
פרסים
1997 – פרס הנרי טאוב בטכניון עבור הצטיינות מחקרית.
1999 – פרס וכטר מטעם אוניברסיטת אינסברוק, אוסטריה (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו).
2000 – פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו).
2000 – פרס אלקלס.
2001 – פרס מיכאל לנדאו למדעי החיים (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו).
2002 – פרס א.מ.ת (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו ועם פרופ' ליאו זקס).
2002 – הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
2003 – (תשס"ג) פרס ישראל בחקר הביולוגיה.
חיים אישיים
צ'חנובר מגדיר את עצמו "אדם דתי" אף שאיננו שומר מצוות במובן המקובל: בערב שנערך לכבודו לאחר זכייתו בפרס נובל אמר כי "בעולמו של הקב"ה אני בסך הכול תייר שהזדמן לו להציץ ולהיות שותף לתגלית שהייתה כאן מאז ימי הבריאה. לא המצאתי דבר. התגלית שלנו היא לטובת האנושות כולה ואני מודה לאלוהים על כך". כאשר נשאל האם הוא מאמין בחיים שלאחר המוות או בתודעה אלוהית - ענה בשלילה מוחלטת, וציין כי בארנקו מצוי כרטיס "אדי" לתרומת איברים וכן אמר: "אני לא מאמין בשום דבר שהוא מעבר לחיים. אני מאמין שאנחנו נולדים, ואז יש עובדה ודאית אחת: אנחנו הולכים למות. זו העובדה היחידה שאני מאמין בה. עם זאת, אני מאוד יהודי. אולי יהודים דתיים לא יקבלו זאת... אולי הם מרגישים אחרת על אלוהים ועל הטקסים והתפילות והציוויים והחיים. לגבי - לא. זו תרבות".
נשוי לד"ר מנוחה צ'חנובר, מנהלת לשעבר של המחלקה הגריאטרית במרכז הרפואי כרמל שבחיפה. לזוג בן אחד, יצחק (צחי).
מוקדמות יורו 2020
מוקדמות יורו 2020 הוא טורניר כדורגל שנערך בין ה-21 במרץ 2019 ליוני 2020, ובמסגרתו התמודדו 55 נבחרות לאומיות החברות באופ"א על 24 מקומות ליורו 2020; 20 נבחרות העפילו משלב הבתים ועוד 4 נבחרות שהעפילו משלב הפלייאוף.
לראשונה מאז 1976, אף נבחרת לא העפילה באופן אוטומטי כמארחת, שכן אירוח טורניר יורו 2020 התחלק בין 11 מדינות באירופה. מבין 55 המדינות שהשתתפו במוקדמות, נבחרת קוסובו התחרתה בפעם הראשונה.
הגרלת הבתים
הגרלת משחקי המוקדמות נערכה בדבלין בירת אירלנד ב-2 בדצמבר 2018. הנבחרות חולקו ל-6 קבוצות איכות על פי תוצאות הנבחרות בליגת האומות 2018/2019. לאחר מכן הוגרלה לכל בית נבחרת אחת מכל קבוצת איכות.
דרג 1 מחולק לשניים, כאשר ארבע מנצחות הבתים בדרג הבכיר של ליגת האומות - שווייץ, אנגליה, פורטוגל והולנד - הופרדו מיתר הנבחרות בדרג. ההפרדה בוצעה כדי לוודא שארבעתן תשובצנה לבתים של חמש נבחרות, מאחר, שבמהלך אחד ממחזורי המוקדמות, הן תתמודדנה בפיינל-פור ליגת האומות על תואר אלופת הליגה.
בדרג 6 יש חמש נבחרות לעומת עשר נבחרות בשאר הדרגים, כך חמישה בתים מכילים שש נבחרות וחמישה בתים מכילים חמש נבחרות.
שלב הפלייאוף
20 הנבחרות שסיימו בשני המקומות הראשונים בכל בית - העפילו ליורו 2020.
ארבעת הכרטיסים הנותרים חולקו במסגרת שלב הפלייאוף, בו שיחקו 16 נבחרות לפי דירוג ליגת האומות. ארבע הנבחרות הבכירות בכל דרג (שלא העפילו ליורו משלב הבתים) - התמודדו בפלייאוף של כל אחד מארבעת הדרגים (א', ב', ג' ו-ד') - חצי גמר וגמר (משחק אחד כל אחד).
הנבחרות
בסיכום ליגת האומות 2018/2019 דורגו 55 הנבחרות באופן הבא:
דוד ריב
דוד ריבּ (נולד ב-1952) הוא אמן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ברחובות לאורה ומשה, ממייסדי אגף כח האדם בצה"ל. אביו, משה, היה דוקטור ומרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 שהתה המשפחה באנגליה, שם השלים האב דוקטורט. לאחר שובה, התיישבה המשפחה ברמת השרון. את עיסוקו באמנות החל ריב בנעוריו. בתיכון למד אמנות אצל רפי לביא. כמו כן הושפע על ידי שמעון צבר, אמן, סופר ועיתונאי שהיה חבר של הוריו. בשנות ה-70 של המאה ה-20 שירת בצה"ל כטנקיסט בחטיבה 188 בגדוד 74. במלחמת יום הכיפורים נפצע בתל סאקי.
למד בבצלאל בשנים 1975–1978. בשנים 1980–1982 התגורר בניו יורק. בשנת 1983 הציג במסגרת תערוכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו עבודה שהכילה את צבעי דגל אש"ף ודגל ישראל. קבוצה גדולה של עבודות נוצרו על פי תצלומיו העיתונאיים של מיקי קרצמן. במהלך שנות ה-2000 החל ריב להציג גם יצירות במדיום הצילום.
חלק ניכר מציוריו של ריב, החל משנות ה-80 של המאה ה-20, עושים שימוש בדימויים מן המציאות הפוליטית הישראלית. הוא עושה שימוש בתצלומי עיתונות וטלוויזיה, אותם הוא מעבד לציורי אקריליק, תוך שימוש בצבעוניות עזה ובסגנון ציור שטוח. בין עבודותיו הידועות סדרת ציורי ה"קו הירוק" (1986-1985), שני ציורי "Camel Time" משנת 1989 ועוד.
ריב נשוי ואב לשניים, ומתגורר בתל אביב.
יצירתו
ריב הוא בין היתר אמן פוליטי המרבה להגיב ביצירתו על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מימי טבח סברה ושתילא (1982), דרך האינתיפאדה הראשונה (1987), ועד ימינו. בציוריו הוא מרבה לשאוב דימויים מתוך צילומים. תחילה השתמש בצילומי עיתונות, לאחר מכן נעזר באלכס ליבק ובמיקי קרצמן, ובהמשך החל מצלם בעצמו. מאז 2005 מתייצב ריב באופן קבוע לצלם את ההפגנות בבילעין, בנעלין ובנבי סאלח. באוגוסט 2015 נעצר בשעה שתיעד הפגנה בנבי סאלח, ושוחרר למחרת. בדצמבר 2021 עמד במרכזה של שערורייה ציבורית, כאשר כרמל שאמה הכהן, ראש העיר של רמת-גן, דרש להסיר את יצירתו "ירושלים" מתערוכה המוצגת במוזיאון העירוני.
שידוך
שידוך הוא התאמה בין איש ואישה, במטרה להביאם בברית נישואים. בתרבויות רבות נישאים בעיקר באמצעות שידוך, אבל כיום נישואים מאורגנים פחות מקובלים בחברה המערבית. עם זאת, השידוך נהוג בחוגים שמרניים גם היום, ונותן גושפנקא ממסדית לקשר בין איש ואישה בטווח הזמן שבין ההיכרות לנישואים.
בחברות שעדיין מסתמכות על השידוך בהפגשת בני-זוג, התהליך מתבצע לרוב בעזרת שדכן או שדכנית, העוסקים בשדכנות לפרנסתם. שידוך נעשה גם באמצעות מכרים וידידים - על ידי הצעת מועמד לנישואים אחד למשנהו, או להורי הצעירים. ההורים או המועמדים עצמם מבררים אחד על השני אצל חברים וקרובי משפחה, על מנת לוודא התאמה מקסימלית בטרם יפגשו.
ספר השירים האמריקאי הגדול
ספר השירים האמריקאי הגדול (Great American Songbook), הוא מושג המתייחס לאסופה של עשרות שירים קליטים שנוצרו בין 1920 ל-1960 עבור מחזות זמר בברודוויי, סרטים מוזיקליים בהוליווד ועבור הזמר האמריקאי הפופולרי ששימש גם לריקודים אשר שרדו מתוך אלפי שירים דומים של התקופה, זכו לעשרות ביצועים ורובם הפכו לסטנדרטים של ג'אז. השירים נכתבו על ידי מוזיקאים שחלקם הגדול התרכז בסמטת טין פאן בניו יורק או היו מושפעים מכותבים אלה. אין מקור מוסמך המפרט את השירים, אך קיימים מספר מקורות המהווים אסופה שלהם, בהם סדרה בהפקת חברת התקליטים "Verve" שהופקה בשנות החמישים ושנות השישים ובה מבצעת אלה פיצג'רלד 252 שירים מתוך "ספר השירים האמריקאי הגדול", שם הסדרה קיבע במידה רבה את המושג.
שידוך
מקור המונח "שידוך"
הר"ן (רבינו ניסים בן ראובן גירונדי - פוסק ומפרש על הרי"ף, חי בברצלונה בשנים 1320–1380) מייחס את השורש למילה 'שידוך' לשורש המילה 'שקט' בשפה הארמית, כנראה בהתבסס על תרגום הפסוק בספר שופטים: "וַתִּשְׁקֹט הָאָרֶץ", אשר המתרגם לארמית תרגמו: "וּשְׁדוֹכַת אַרְעָא". מכאן, ששורש המילה 'שקט' בארמית היא 'שידוך' והוא "מלשון שקט ומנוחה שהאשה מוצאת בבית בעלה", כמו שנכתב במגילת רות: ..וּמְצֶאןָ מְנוּחָה, אִשָּׁה בֵּית אִישָׁהּ וגו'.
ספר השירים האמריקאי הגדול
מבנה מוזיקלי ותמתי
המוזיקה היא שילוב אמריקאי מקורי בין ג'אז מוקדם, בלוז, רגטיים, השפעות אירופאיות של אופרטות, בעיקר אלה של גילברט וסאליבן ופרנץ להר והשפעות של מוזיקה ממקורות ההגירה העיקריים של המלחינים כמו אירלנד, איטליה ומוזיקה יהודית. עלילת חלק מהמחזות המוזיקליים התרחשה באתרים "אקזוטיים" (כגון ספרד, סין או ארצות ערב) ודרשו לפיכך שילוב קטעי מוזיקה "אותנטיים", דבר שהעשיר עוד את ההשפעות והאלמנטים בשירים, שכאשר זכו לפופולריות הפכו לאופנות.
את השירים מאפיין מבנה של בית ופזמון. הבית מתאפיין בקצב משתנה בסגנון רובטו ובהגשה דיקלומית. הפזמון בנוי מ-32 תיבות במבנה AABA או ABAC. המלודיה של הפזמון קליטה ופשוטה יחסית, כאשר לעיתים נעשה שימוש בסולם פנטטוני, לדוגמה בשיר I Got Rhythm של ג'ורג' גרשווין, בסולמות כרומטיים כמו ב-Night & Day של קול פורטר, ובתחכום הרמוני כמו בשיר של ג'רום קרן All the Things You Are.
שידוך
מקור המונח "שידוך"
המונח "שידוכין" השתרש בתקופת התלמוד כתיאור לשלב הראשון בתהליך הנישואים באותה תקופה, שהיה התחייבות חוקית של הגבר והאישה לקיים ביניהם את השלבים הבאים, שהם הקידושין והנישואים. מונח זה מקביל למונח "אירוסים" של ימינו, אם כי בימינו לשלב האירוסים אין תמיד תוקף חוקי. המילה "אירוסין" מקורה במונח המקראי למה שנקרא החל מתקופת המשנה "קידושין". מוסד השידוכים של ימינו הוסיף שלב נוסף בדרך לנישואים, וכך תפס לו כל אחד מהמונחים השונים בעבר משמעות אחרת בתהליך הנישואים המקובל כיום.
ספר השירים האמריקאי הגדול
מבנה מוזיקלי ותמתי
בשיר בדרך כלל שרד בתודעה הפזמון לבדו והוא המושר והמנוגן, לעיתים יחד עם בית או שניים. על אף שמקורות רוב השירים במחזות וסרטים, הם הופקעו מתפקידם עם השנים והפכו לשירים העומדים בפני עצמם, לפיכך קוצרו לכדי מסגרת של פחות מ-3 דקות. הלחנים מצטיינים במהלך הרמוני עשיר ומעניין, שקסם למאלתרי הג'אז. מקצב רוב השירים מתאים לריקוד ולחלק ניכר מהם הותאמו ריקודים.
התמליל הוא בדרך כלל פשטני מבחינת נושאיו ועוסק לרוב באהבה, אם כי היו כותבי שירים (איירה גרשווין, למשל) שהכניסו מסרים מורכבים ואף חתרניים לשירים הקלילים. בעוד שלרוב התמליל שויך לעלילת המחזה או הסרט המקוריים, היה התוכן כללי מספיק על מנת שתתאפשר שירת השיר במנותק מהקשרו. המילים, אצל רבים מהפזמונאים, משקפות שנינות, ברק והומור.
הכותבים ושיריהם העיקריים
ניתן לחלק את הכותבים ליוצרים שכתבו מילים ולחן כמו
זוגות של מלחין ופזמונאי כמו:
בנוסף ניתן למנות את המלחינים
עם כותבי המילים נמנו, בין היתר,
המבצעים
בין המבצעים העיקריים של ספר השירים האמריקאי הגדול בשנות התהוותו נמנו אל ג'ולסון, לואי ארמסטרונג, פרד אסטר, פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד, בילי הולידיי, צ'ט בייקר, נט קינג קול, בינג קרוסבי, נינה סימון, שרה ווהן, דיינה וושינגטון ואחרים.
אמני ג'אז על כל זרמיו חזרו והקליטו שירים רבים והפכו אותם לסטנדרטים, בסיס מלודי והרמוני לאלתור. בשנות השבעים נכתבו רוב הלחנים של הסטנדרטים בספרי ה-"Real Book" אשר סייעו למוזיקאי ג'אז להכיר את הרפרטואר.
מאז ראשית שנות התשעים הפכו הקלטות מחודשות של שירים מספר השירים האמריקני הגדול לצעד מקובל על אמני פופ ורוק. נטלי קול הפיקה ב-1991 אוסף בן 22 שירים בשם Unforgettable... with Love (כולל דואט עם הקלטת קולו של אביה, נט קינג קול), שזכה להצלחה עצומה ועודד אחרים לבצע שירים אלה. בולטים בהם רוד סטיוארט, שהקליט ארבעה תקליטי "Great American Songbook" בין 2001 ו-2005 שזכו כל אחד מהם לפלטינה כפולה, דיאנה קראל, בט מידלר, סטינג, מוריסי, רופוס ויינרייט ואחרים. תוכנית הטלוויזיה אמריקן איידול, הביאה לחשיפה נוספת של השירים בראשית שנות ה-2000, כאשר רבים מן המתמודדים בחרו לבצע שירים "קלאסיים" אלה במסגרת התחרות.
יעקב שריד
יעקב שריד (שניידר) (י' בטבת תרס"ג, 9 בינואר 1903 – כ"ד בכסלו תשל"ז, 16 בדצמבר 1976) היה מחנך ישראלי, מנכ"ל משרד החינוך והתרבות בין השנים 1967–1970.
ביוגרפיה
שריד נולד בשם יעקב שניידר בעיירה רפלובקה (ברוסית: Рафаловка) (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה). הוא למד ב"חדר" ואחר כך בבית המדרש למורים העברי של "תרבות" בווילנה. עבר כמורה במקומות שונים בווהלין ובמקביל היה פעיל ציבור בהסתדרות המורים העבריים בפולין. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ועבד כמורה ומנהל בית ספר ברחובות (כיום קרוי על שמו בית הספר "שריד" בעיר זו).
לאחר שנודע לו שכל בני משפחתו נספו בשואה שינה את שם משפחתו לשריד. מאוחר יותר התברר לו שלא כל בני משפחתו נספו ועדיין נשארו בני משפחה עם השם שניידר.