cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המנהל האזרחי
היסטוריה
בספטמבר 1981 החליט שר הביטחון, אריאל שרון, להפריד בין המשימה הרגילה של צה"ל להגן על מדינת ישראל ותושביה מפני איומים חיצוניים, לבין אחריותו לדאוג לצרכיה האזרחיים של האוכלוסייה הפלסטינית שבשליטת ישראל. לשם כך הוא הפריד את המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והותיר בידי הממשל הצבאי רק את האישור הסופי לפעולות בעניינים אזרחיים. ב-4 בנובמבר 1981 פוצלו הסמכויות. המושלים הצבאיים הפכו לקציני המנהל האזרחי, סמכויותיהם צומצמו לנושאים אזרחיים בלבד. ראש המנהל האזרחי האחראי עליהם כפוף למתאם הפעולות בשטחים ולשר הביטחון. במקביל הוקמו שלושה מרחבים: יהודה, בנימין ושומרון, שמפקדיהם, קצינים בדרגת אלוף-משנה, עוסקים בביטחון שוטף וכפופים לאלוף פיקוד המרכז וממנו למטכ"ל ולשר הביטחון. לאחר האינתיפאדה הראשונה הורחבה פריסת צה"ל והוקמה אוגדת אזור יהודה ושומרון. המרחבים פוצלו לשש חטיבות מרחביות: חטיבת מנשה, חטיבת אפרים, חטיבת שומרון, חטיבת בנימין, חטיבת יהודה וחטיבת עציון.
בשנת 1995, כחלק מהסכם הביניים (אוסלו II), הועברו חלק מסמכויות המנהל האזרחי לרשות הפלסטינית. תפקידי המושלים הצבאיים של המנהל האזרחי בכל נפה בוטלו. כיוון שבידי ישראל נותרו סמכויות אזרחיות וביטחוניות רבות, היה צורך בתיאום של הרשויות הפלסטיניות עם אלו הישראליות, ולכן הקימו מדינת ישראל והרשות הפלסטינית את מפקדות התיאום והקישור (מת"ק). עם פרוץ האינתיפאדה השנייה חדלו משרדי המת"ק לעסוק בתיאום ובשיתוף פעולה בין הרשויות הישראליות והפלסטיניות כמעט לגמרי, ועבודתם התמקדה בטיפול בבקשות להיתרי מעבר בין חלקים של איו"ש ובין איו"ש לישראל. בניגוד לעבר, פונים בשנים האחרונות פלסטינים רבים ישירות למשרדי המת"ק הישראליים, מבלי להזדקק לשירותיהם של מקביליהם הפלסטיניים.
בספטמבר 2005, עם השלמת תוכנית ההתנתקות, בוטל המנהל האזרחי ברצועת עזה.
במהלך שנת 2005 הוקמה מפקדת תיאום וקישור גם באזור עוטף ירושלים, סמוך למעלה אדומים, כדי לתת מענה לסוגיות מרקם החיים שנפגע עקב בנייתה של גדר ההפרדה.
מועצת התכנון העליונה
בשנת 1966, כשנה לפני תחילת מלחמת ששת הימים, חוקק חוק ירדני הקרוי "חוק תכנון ערים, כפרים ובניינים מס' 79", אשר הסדיר את נושא התכנון והבנייה בגדה המערבית, שהייתה בידי ירדן. חוק זה החליף את החוק הירדני הקודם, "חוק לתכנון ערים, כפרים ובנינים מס' 31" משנת 1955 שהחליף בזמנו את החקיקה המנדטורית הבריטית. החוק, משנת 1966, קבע בין היתר, את הרכב רשויות התכנון ואת סמכויותיהן, התווה את תהליך תכנונן ואישורן של תוכניות פיתוח ואת תהליך הוצאת רישיונות בניה, וכן הגדיר את הליכי הערעור על החלטות רשויות התכנון ואת הצעדים שיינקטו במקרה של עבירות על החוק.
הצו אשר הוציא צה"ל ב-1971 ביטל את הוועדות המחוזיות. כל הסמכויות רוכזו בידי מועצת התכנון העליונה הנמצאת במנהל האזרחי בבית אל. בראש מועצת התכנון העליונה, לפי חוק התכנון והבנייה הירדני, עומד שר הפנים הירדני. מפקד האזור מינה את קצין המטה לענייני פנים של המנהל האזרחי ליו"ר מועצת התכנון העליונה. הנהלים הייחודיים הפכו את חברי ועדת התכנון העליונה והעומד בראשה, קצינים ואזרחים עובדי צה"ל בדרג בינוני, לכל-יכולים בתחום. הסמכות שניתנה בידם רבה יותר מסמכותו של שר הפנים בכל הנוגע לתוכניות מתאר בתחומי הקו הירוק.
ועדת המשנה להתיישבות
ועדת המשנה להתיישבות של מועצת התכנון העליונה, הוקמה בשנת 1979 כדי לטפל בתכנון ההתנחלויות בכל אזור יהודה ושומרון. סמכויות הוועדה נרחבות וכוללות:
ועדת המשנה לתכנון ורישוי
בשנת 2021 הוועדה הכינה תמ"א 52/1 להסדרת נושא חציבה בשטחי יהודה ושומרון.
תפקיד המנהל האזרחי
מהותו של המִנהל ותפקידו הוגדרו בצו מס' 947 של הממשל הצבאי, הקובע בסעיף 2: הגוף הוקם כדי להוציא מידי צה"ל את ניהול העניינים האזרחיים בשטחים שנכבשו ב-1967 ולא סופחו לישראל, אולם הוא אינו גורע מסמכויות הממשל הצבאי באזור, כיוון שפעולותיו כפופות לאישור מתאם פעולות הממשלה בשטחים, שהוא אלוף בצה"ל הפועל במסגרת משרד הביטחון, ומדיניותו צריכה להיות מעוגנת בצווים של אלוף פיקוד המרכז, שהוא הממונה על החקיקה בשטחים הכפופים למרות ישראל באזור יהודה ושומרון. המנהל האזרחי זוכה לליווי משפטי שוטף של "היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון" בפרקליטות הצבאית (יועמ"ש איו"ש).
המנהל האזרחי משמש בתפקיד מקביל למשרדי הממשלה בישראל, כאשר כל המשרדים הממשלתיים הרלוונטיים (משרדי הפנים, האוצר, התחבורה, הבריאות וכו') שולחים נציגים מטעמם האחראים כל אחד על התחום באזור השיפוט של המנהל האזרחי. הקשר עם התושב עצמו נוצר ומתנהל באמצעות תשעת משרדי התיאום והקישור הישראליים הפועלים ביהודה ושומרון. המנהל האזרחי אחראי על כל ההיבטים האדמיניסטרטיביים של התושבים. בין השאר הוא אחראי על הנפקת אישורי הכניסה לישראל, אישורי התנועה בתוך יו"ש, אישורי תנועה ברכב (היתר כתר), אישורי עבודה וכמעט כל אישור רלוונטי אחר.
מנהלי היחידות במנהל מקבלים את התואר קצין מטה (קמ"ט), אף על פי שרבים מהם אזרחים המהווים את הנציגות המקצועית של משרדי הממשלה השונים, לדוגמה:
יחידת הפיקוח
ביוני 2017 החלה היחידה להפעיל לראשונה רחפנים בשטחי הרשות הפלסטינית, כחלק מהאכיפה נגד פעילות המפחמות המזהמות.
הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש באזור יהודה ושומרון
יחידת "הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש" (המכונה גם "קמ"ט אפוטרופוס") הוקמה עם כניסת צה"ל ליהודה ושומרון ביוני 1967, ופעלה תחת הממשל הצבאי עד שנת 1981, מאז פועלת היחידה במסגרת המנהל האזרחי. סמכות הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש מבוססת על שני צווים: "צו בדבר רכוש ממשלתי (יהודה והשומרון) (מס' 59), התשכ"ז-1967" ו"הצו בדבר נכסים נטושים (רכוש הפרט) (אזור הגדה המערבית) (מס' 58), התשכ"ז-1967". בצווים אלו נקבעו סמכויותיו של הממונה בנוגע לניהול הרכוש הממשלתי (אדמות מדינה) והנטוש (אדמות נפקדים) ביהודה ושומרון. בנוסף לכך, הממונה הוא נציג מינהל מקרקעי ישראל ביהודה ושומרון. בצו בדבר נכסים נטושים (מס' 58), התשכ"ז-1967, נקבע, כי "רכוש נטוש הוא נכס שבעליו החוקי או מי שהחזיק בו כדין, עזב את האזור לפני התאריך הקובע (7 ביוני 1967), בתאריך הקובע או אחרי המועד האמור, בהשאירו את הנכס באזור".
משנת 1980 הממונה הוא הגורם המרכזי בהכרזה על קרקעות באזור כאדמות מדינה והקצאתן לצורך הקמת יישובים חדשים, בעיקר התנחלויות. סקר ראשוני הראה כי כ־1.5 מיליון דונם, כ־26% משטחי יהודה ושומרון יכולים להיות מוכרזים כאדמות מדינה. ההליך להכרזת אדמות אלו כאדמות מדינה כלל ביצוע סקר מקדים, הודעה בפני המוחתארים המקומיים כי ישנה כוונה להכריז על אדמות באזורם כאדמות מדינה, והקצאת פרק זמן לערעור על החלטה זו. אם לא התקבלה התנגדות להכרזה, נרשם השטח כאדמות מדינה. בפועל, בשל מדיניותה של פליאה אלבק, לא הוכרזו אדמות מדינה במקום שבו הייתה אדמה מעובדת בידי פלסטינים. בין 1980 ל־1984 הוכרזו כ־800,000 דונם כאדמות מדינה.
בעת הקמת יישובים, מאחר שאדמות המדינה ביהודה ושומרון אינן רשומות בלשכת רישום המקרקעין ("טאבו"), הקרקעות היו נכס שהממונה על הרכוש הנטוש הממשלתי העניק הרשאה לתכנונו לגוף מיישב, לרוב החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית או משרד השיכון. בדו"ח מבקר המדינה מ-2012, נחשף כי ב-83 התנחלויות הממונה לא גובה דמי חכירה על אדמות המדינה (כנהוג בתוך תחומי הקו הירוק), סכום שהמצטבר למאות מיליוני שקלים לאורך השנים. כמו כן, 25 תחנות דלק ישראליות הפועלות ביהודה ושומרון וממוקמות על אדמות המדינה, פועלות שנים רבות בלי שהממונה חתם עם בעליהן על חוזה הרשאה לשימוש בקרקעות שעליהן הן נמצאות, כנדרש בצו בדבר רכוש ממשלתי, ובלי שגבה עבורן דמי שימוש.
ועדת העררים הצבאית
ועדת העררים הצבאית דנה, בין השאר, בעררים על החלטות הממונה על הרכוש הממשלתי בדבר הכרזות על קרקעות באזור יהודה ושומרון כאדמות מדינה, על סמך טענות לבעלות על הקרקע. עררים ניתנים להגשה רק בתוך 45 הימים שנקבעו לכך בצו ההכרזה.
הבעלות על הקרקעות, כמו כל זכות קניינית אחרת במשפט הישראלי, כפופה לתקנת השוק, ולפיכך אם יתגלו זכויות בקרקע לאחר שזו כבר הוקצתה על ידי הממונה כאדמת מדינה והוחל בפיתוחה בתום לב, זכותו של התובע תפקע והוא יוכל רק לתבוע פיצויים מהממונה.
צוות סטטוס מקרקעין ("קו כחול")
צוות סטטוס מקרקעין במנהל האזרחי, הידוע יותר בשם צוות "קו כחול", הוקם בשנת 1999, ומטרתו לבחון הכרזות על אדמות מדינה שהתעוררו ספקות אודות דיוקן, זאת כדי לאפשר קידום תהליכים תכנוניים בתחום יישובי יהודה ושומרון, על פי התוכניות המוגשות למנהל האזרחי. בצוות חברים מומחים לפענוח מפות ותצלומי אוויר ומשפטנים.
בהמשך קבע ארז קמיניץ המשנה ליועץ המשפטי לממשלה (משפט אזרחי), כי הצוות יבדוק יישובים אשר ביקשו להרחיב את שטח הבנייה שלהם, במלואם. עוד נקבע כי עד סיום עבודת הצוות, לרבות סיום הליך ערעורים בבתי משפט, לא תתאפשר שום פעולת מקרקעין. יצוין כי קודם עבודת הצוות, בודק "הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש" אם ישנם רישומים מוקדמים על האדמות השונות. עבודת הצוות מאושרת בידי היועץ המשפטי לאזור יהודה והשומרון.
תקציב
תקציב המנהל האזרחי, כחלק מתקציב תיאום הפעולות בשטחים, מגיע דרך תקציב המדינה ודרך הכנסותיו ("הוצאה מותנית הכנסה") כגון: אגרות רישום מקרקעין (טאבו), אגרות תכנון, אגרות תחבורה, הכנסות מבתי משפט צבאיים בגין קנסות, חילוט ערבויות ואגרות בגין ביול בקשות כניסה לישראל. בשנת 2010 התגלה כי מדינת ישראל העבירה לקופתה, במשך כ-15 שנים, מאות מיליוני שקלים מגביית אגרות והיטלים בשטחי יהודה ושומרון שנועדו לפי החוק לתקציב המנהל למען התושבים.
תקציב המנהל האזרחי בשנת 2013 היה 306 מיליון ש"ח.
ביקורת
מעט מאוד מחקרים אובייקטיביים נעשו על פעולות המנהל האזרחי מכיוון שהמנהל כמעט ואינו מפרסם נתונים על עבודתו.
אף כי הגדרת תפקידו של המנהל היא דאגה לרווחתה של כלל האוכלוסייה באזור יהודה ושומרון, נטען כי, מעצם היותו חלק מהממסד הישראלי, הוא מעדיף בפועל את האינטרסים של מדינת ישראל באזור, לרבות אלו של המתיישבים הישראלים, כשאלה מתנגשים באינטרסים של התושבים הערבים.
מאידך, נטען כנגד המנהל האזרחי שהוא מפלה לרעה את המגזר היהודי. לדוגמה בשנת 2008 איתר המינהל 646 מבנים בלתי חוקיים במגזר הפלסטיני והרס 111 מהם (17%). באותה שנה איתר המינהל 293 מבנים בלתי חוקיים במגזר היהודי והרס 105 מהם (36%). בתגובה טוענים ארגוני זכויות אדם כי לא ניתן לערוך השוואה כזו כשמראש מדיניות מתן האישורים מוטה: לטובת המתנחלים עומדים גופי תכנון אזרחיים עם נציגות לקהילה (כלומר לציבור המתנחלים) ואילו עבור הפלסטינים מתכננים גופים צבאיים ללא נציגות לפלסטינים. לטענת עמותת "במקום", ישראל משתמשת בכלים תכנוניים שונים כדי לצמצם במידת האפשר את הגידול באוכלוסייה הפלסטינית בשטח C. כך למשל בשנת 2005 הוגשו למנהל האזרחי 189 בקשות של פלסטינים להיתרי בנייה, מהן אושרו רק 13 (7%). באותה שנה נבנו בהתנחלויות 1180 יחידות דיור. לפי נתוני המינהל האזרחי, שהועברו לארגונים, רק אחוז זעום מבקשות להיתרים שמגישים הפלסטינים לבנייה אכן מאושרים. במצב כזה, לטענת הארגונים, נתוני ההריסות זניחים ביחס למבנה הבסיסי של מערכת התכנון המפלה כנגד פלסטינים.
ביקורת אחרת מצד אנשי שמאל וימין כאחד היא שהם רואים את המנהל האזרחי כגוף אנטי דמוקרטי אשר כופה את שליטתו על חיי אנשים שלא בחרו בו ובעומדים בראשו.
עם מתן צו הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון בסוף שנת 2009, הועברה האחריות על מילוי הצו למינהל. לצורך כך הגדיל המינהל את מצבת כוח האדם שלו ופעל בנמרצות להפסקת כל עבודות הבנייה היהודיות בכל שטחי יו"ש אף במקומות שכבר קיבלו אישור מוקדם יותר אולם לא החלה בהם הבנייה בפועל ואף לא הונחו יסודות. מהלך זה עורר זעם בקרב המתיישבים שטענו כי המנהל עוסק אך ורק בבנייה בהתנחלויות ולא בבנייה בלתי חוקית של ערבים בשטחי C.
המינהל האזרחי, כך פורסם, איננו משקיע את התקציבים שניתנו לו בנושאים כגון שמירה על הסביבה ופינוי אשפה, ואף על פי שתחומים אלה נמצאים באחריותו.
כמו כן נמתחת ביקורת על אוזלת היד במניעת שוד עתיקות ביהודה ושומרון של קמ"ט ארכאולוגיה במנהל, לרשותו עומד פקח אחד.
פרשות שחיתות
במהלך השנים התגלו מספר מקרי שחיתות במנהל, בעיקר פרשות של מתן היתרי כניסה לישראל, אישורי בנייה, רישיונות חציבה ורכישת קרקעות תמורת שוחד:
סניאטין
סניאטין (באוקראינית: Снятин; בפולנית Śniatyń, שְׁניאטין) היא עיר במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה. אוכלוסייתה מונה כ-10,500 נפש (נכון ל-2001).
העיר היא חלק מחבל הארץ ההיסטורי גליציה, שבמהלך המאות האחרונות עבר מיד ליד, וכיום היא המרכז המִנהלתי של הראיון סניאטין.
היסטוריה
העיר מוזכרת בכתובים לראשונה ב-1158. היא נקראה Ksniatyn על שמו של קוסניאטין שטרוסלביץ', שלו הוענקה במאה ה-12 כתמורה על שירותיו כמפקד בצבא הנסיך ירוסלאב אושמיומישל (Jarosław Ośmiomysł), שליט גליציה-ווהלין. במהלך השנים נשמטה ה-k שבראש השם.
ב-1448 הוענקו לעיר זכויות מגדבורג. בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1918 נכבשה על ידי פולין, ולפי הסכם ריגה צורפה לפולין סופית. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה העיר שייכת לחבל סטניסלב (Województwo stanisławowskie), ושימשה תחנת גבול על מסילת הרכבת מפולין לרומניה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתלטו הרומנים על חבל הארץ, עד שנכבשה על ידי הגרמנים, שהשמידו את רוב היהודים. אחרי המלחמה חזרה לברית המועצות עד התפרקותה, ומ-1991 היא שייכת לאוקראינה העצמאית.
קהילה יהודית
בעיר, שהייתה עיר מסחר על גבול בין מדינות ושימשה תחנת מעבר בדרך המסחר בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרומית הקדושה, התקיימה קהילה יהודית גדולה עוד לפני המאה ה-16. קהילה זו הייתה קשורה ארגונית ותרבותית לקהילות בוצ'אץ' וקולומיאה, ובבחירות לפרלמנט האוסטרי ייצג את שלוש הקהילות נציג אחד.
הכוחות הרומנים הגיעו לעיר ביולי 1941, ומיד, בסיוע התושבים האוקראינים, החלו בפרעות ביהודים ובביזת רכושם. עיקר ההרג התבצע בקרב פליטים יהודים שהגיעו לעיר מבוקובינה ובסרביה. באוגוסט הגיעו למקום כוחות צבא הונגריים, שלקחו יהודים לעבודות כפייה. בספטמבר 1941 הגיע הצבא הגרמני.
השלטון הגרמני ערך מפקד תושבים ורכוש והקים יודנראט שבין תפקידיו היה צריך ליצור גטו ליהודי העיר והסביבה. כל בעלי החיים, אמצעי התחבורה ומכשירי הרדיו שהיו ברשות יהודים הוחרמו. בספטמבר 1941 לקחו הגרמנים 30 מנכבדי העיר ודרשו מהיודנראט כופר גבוה עבורם. יהודי העיר התגייסו למצוות "פדיון שבויים" ומסרו את רכושם – אולם הגרמנים לא שיחררו את בני הערובה, לקחו אותם ליער הסמוך, הכריחו אותם לחפור בור והרגו את כולם. מאז לא פסק ההרג.
במהלך השואה הושמדה הקהילה על ידי האוקראינים בפיקוח הגרמנים, במחלות רעב וצמא, בבורות ירי, בבלזץ ודרך גירוש שארית אנשי הקהילה (בספטמבר 1942) לסטניסלב (איוואנו-פרנקיבסק) והריגתם שם או שליחתם למחנות השמדה. מכ-3,300 יהודי העיר שרדו את השואה 15 איש.
הירש גליק
הִירְש גְלִיק (בפולנית: Hirsz Glik; 24 באפריל 1922 – 1944) היה משורר ופרטיזן יהודי-ליטאי שלחם באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה, מחבר "המנון הפרטיזנים היהודים".
ילדותו
הירש (הירשק'ה) גליק נולד ב-24 באפריל 1922 בפרבר שְׁנִיפִּישׁוֹק (שמו היידי של Šnipiškės) שבווילנה לוולף (וֶלוֶול) ורחל גליק. אביו סחר בגרוטאות ברזל, בסמרטוטים ובבקבוקים משומשים. משפחתו, שפרט לו כללה עוד שלושה אחים ואחות אחת, חיה בעוני מרוד, וחרף זאת הצליחה לשלב מסורת יהודית ואדיקות עם השפעות חילוניות. גליק למד בבית הספר "בית יהודה" של רשת החינוך העברית-ציונית "תרבות", והיה תלמיד מוכשר למדי. בשנת 1938 נאלץ גליק לעזוב את בית הספר במטרה לעזור למשפחתו, ומצא עבודה אצל כורך ספרים ובבית חרושת לנייר. הוא היה נער פעיל מאוד, ונטל חלק בפעילויות השומר הצעיר.
כבר ב-1935, כשהיה בן 13, החל לחבר שירים ופרסם אותם בעיתונות היהודית המקומית. בתחילה כתב את שיריו בעברית, אך בהמשך, בהשפעת משוררי קבוצת "יונג וילנה" ("יונג ווילנע"; יידיש: "וילנה הצעירה"), החל לכתוב ביידיש, שפת האם שלו. גליק אסף סביבו קבוצת אנשי-עט צעירים, נערים שגרו בשכנות לו בשניפישוק-הקטנה, שקראו זה בפני זה יצירות רבות. מאוחר יותר התאגדו חברי הקבוצה סביב שכנם המנוסה הרבה יותר, לייזר וולף מ"יונג וילנה". בעזרתו של וולף הוציאו לאור במשך ארבעה חודשים ב-1939 את כתב העת "יונגוואלד"; שם זה הפך גם לשמה של קבוצה ספרותית חדשה וצעירה, שנחשבה מאוחר יותר כאחד מענפיה של "יונג וילנה". הירשק'ה גליק היה המשורר החשוב והמבטיח ביותר בחבורת "יונגוואלד". הוא פרסם את שיריו בכתב העת "יונגוואלד", ומאוחר יותר, בשנת 1940, כשהסובייטים כבר הגיע לווילנה, ב"ווילנער עמעס" (יידיש: "[ה]אמת [של] וילנה"; עיתון "פראבדה" של יהודי העיר) ובעיתון "די ניַיע בלעטער" שיצא לאור בקובנה.
פלישת הנאצים ומותו
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, נשלח גליק יחד עם אביו לעבודת פרך במכרות הכבול של בַּלְטוֹיִי ווֹקֶה, כ-20–25 ק"מ מווילנה. גליק חלה, אך העבודה לא שברה את רוחו, והוא המשיך לכתוב שירים מלאי תקווה, אשר עודדו את מאות יושבי המחנה. בין היתר חיבר פואמה גדולה, "אין גיהנום ביַי לענינגראַד" (יידיש: "בגיהנום שליד לנינגרד"); "דער פייף פון מאטאציקל", שיר סרקסטי על מפקד מחנה נרוה; וכן שירים על וילנה ועל מקומות המסתור בגטו. יצירות אלה אבדו.
את יצירותיו שלח לחברו בגטו וילנה. איגוד הסופרים השתדל אצל שלטונות הגטו כדי שיעזרו לו. בגטו וילנה זכו שיריו להצלחה רבה, עד כדי כך שזכו פעמיים בפרסים בתחרויות. בין השאר כתב גליק במחנה רֶשֶה (רעשע) את "הבלדה על התיאטרון החום" (נדפסה בכתב העת "די גאָלדענע קייט", גיליון 4, תל אביב 1949); את "בלדת הטיפוס"; את שירי-הזמר "השיבולת הקטנה" (?), "הס, הלילה מכוּכב", "מי שטובע תוך כדי שירה", "יונים לבנות", "שיר הכבול" (נדפסו ב"די גאָלדענע קייט", גיליון 15, ת"א 1953).
בחודש מאי 1943, כשחוסל מחנה-הכבול ברֶשֶה בגלל קשרים עם הפרטיזנים, הועבר גליק לגטו וילנה. בחודשים מאי עד ספטמבר של אותה שנה הוסיף גליק לחבר שירים; בין היתר חיבר אז את הבלדה המקברית "די באַלאַדע פון ברוינעם טעאַטער", שבה תיאר את ייסורי האימים של יהודים בכלא לוקישקו (Lukishko), בטרם שילוחם למות בפונאר.
בגטו הצטרף ללוחמים הצעירים של ארגון הפרטיזנים המאוחד (אֵף-פֵּא-אוֹ, FPO). ב-1 בספטמבר 1943, בעת חיסול הגטו, ניסה גליק לברוח אל הפרטיזנים ביער, אך נתפס בידי הגסטאפו וגורש למחנה הריכוז "גולדפילץ" באסטוניה. בקיץ 1944, כאשר החל הצבא האדום במתקפה על המדינות הבלטיות, נמלט גליק עם שמונה מחבריו הפרטיזנים. הוא המשיך להילחם, אף שקבוצתו נחלה הפסדים ומרבית חבריו נתפסו ונרצחו. לבסוף נהרג אף הוא בקרב נגד הגרמנים, ביער בקרבת מחנה הריכוז "גולדפילץ", בגיל 22.
המנון הפרטיזנים היהודים וזכרו של גליק
את המנון הפרטיזנים היהודים (ביידיש: פּאַרטיזאַנער ליד), השיר שבזכותו התפרסם, חיבר גליק בהיותו בגטו וילנה. השיר נכתב לזכרם של לוחמי מרד גטו ורשה וחבריו שנרצחו, למנגינה שחיברו המלחינים היהודים-הסובייטים האחים פוקראס (Покрасс) לשירו של המשורר הסובייטי אלכסיי סורקוב (Сурков), המתחיל במילים: "לא ענני גשם הם, אלא ענני סער". השיר הפך לסמל ההתנגדות ההירואית לנאצים.
לאחר השואה הושר השיר בהתכנסויות רבות של יהודים. עד לימינו הוא מושר באירועי זיכרון לשואה ולגבורה. במקביל, נעשו ניסיונות שונים לקבץ מחדש את שיריו ואת פזמוניו של גליק, והם ראו אור בעיתונים ובכתבי-עת שונים, והופיעו באוספי שירים פרי עטם של יהודים אשר שהו בגטאות ובמחנות.
דמותו של הירש גליק שימשה השראה ביצירותיהם של אברהם סוצקובר, שמריהו קצ'רגינסקי, פרץ מרקיש ואחרים. דמותו מופיעה בפואמה "מלחמה" למרקיש.
מבחן ברטל
מבחן ברטל או טקסונומית ברטל של סוגי שחקנים הוא סיווג של שחקני משחקי וידאו (גיימרים) המבוסס על מאמר משנת 1996 של ריצ'רד ברטל על פי הפעולות המועדפות עליהם בתוך המשחק. הסיווג תיאר במקור שחקנים של משחקים מקוונים מרובי משתתפים (כולל  MMORPGs), אבל כיום הוא מתייחס גם לשחקנים של משחקי וידאו לשחקן יחיד.
הטקסונומיה מבוססת על תיאורית דמות. תיאורית הדמות הזאת כוללת ארבע דמויות: הישגיים, חוקרים, חברתיים, ורוצחים. אלה מתוארים על פי מודל רביעים, ציר X מייצג העדפה לאינטראקציה עם שחקנים אחרים לעומת העדפה לחקור את עולם המשחק, וציר Y מייצג העדפה לאינטראקציות לעומת משחק עצמאי.
אירוויזיון 1957
אירוויזיון 1957 הייתה האירוע השני של תחרות הזמר של האירוויזיון. התחרות נערכה ב-3 במרץ 1957, באולם גרוסר זנדזאל דס הזישן רונדפוקס, הממוקם בעיר פרנקפורט שבגרמניה המערבית. היא הופקה על ידי איגוד השידור האירופי ורשות השידור הגרמנית ARD. אנאיד איפליקיאן הנחתה את אירוויזיון 1957, שכמו באירוע הקודם הוצג בעיקר כתוכנית רדיו, חרף העלייה במספר האנשים הצופים בטלוויזיה ביתית בו.
עשר מדינות השתתפו בתחרות זו. אוסטריה, דנמרק והממלכה המאוחדת רשמו את הופעתן הבכורה והצטרפו לאירוויזיון.
בתום ספירת הקולות זכתה הנציגה ההולנדית קורי ברוקן, שביצעה את השיר "Net als toen", במקום הראשון. השיר נכתב והולחן על ידי וילי ואן המרט וגווס יאנסן. זה היה הניצחון הראשון מתוך חמישה של הולנד באירוויזיון.
מיקום
לאחר שנחרבה בקרבות מלחמת העולם השנייה, פרנקפורט בנתה את עצמה מחדש עד שנות ה-50, והפכה למוקד פיננסי חשוב באירופה. את רוב עלויות הבנייה שילמו ארגונים בינלאומיים ופיננסיים כאחד. בשנת 1957, כשבוע לפני האירוע, הסתיימה בנייתו של אחד מגורדי השחקים הגבוהים בעיר.
יש הטוענים כי איגוד השידור האירופי בחר בגרמניה לארח את האירוויזיון השני בשטחה, כיוון שהיא הגיעה למקום השני בשנת 1956, עם השיר "Im Wartesaal zum großen Glück" של וולטר אנדראס שוורץ. הדבר לא אושר אף פעם על ידי גורם רשמי ממארגני התחרות.
פורמט
באירוויזיון 1957 בוצעו שני שירים השונים באורכם באופן משמעותי מהאחרים: השיר האיטלקי, "Corde della mia chitarra" בביצוע של נונציו גאלו, נמשך כחמש דקות, ואילו השיר הבריטי, "All" בביצועה של פטרישיה ברדין, נמשך כשתי דקות בלבד. לאחר התחרות הגביל איגוד השידור האירופי את אורך השירים לשלוש דקות בערך.
בניגוד לשנה הקודמת, באירוויזיון 1957 אפשר האיגוד לצמדים מוזיקליים להשתתף בתחרות. נציגי דנמרק, בירטה וילקה וגוסטב וינקלר, היו הצמד הראשון שעלה על בימת התחרות. בתום ההופעה שלהם, הזוג התנשק במשך כחצי דקה – הדבר עורר את חמתם של כמה פלגים שמרניים בחלק מהמדינות המשתתפות באירוע.
המדינות המשתתפות
כל שבעת המדינות שהתחרו באירוויזיון 1956, השתתפו גם באירוע זה. אליהן הצטרפו אוסטריה, דנמרק והמממלכה המאוחדת; אוסטריה ודנמרק רצו בכל מעודם להשתתף בתחרות ב-1956, אך פספסו את מועד ההרשמה. גם הממלכה המאוחדת הייתה, לכאורה, צפויה להשתתף, אולם בינואר 2017 איגוד השידור האירופי הצהיר כי מדובר בספקולציה של מעריצי התחרות. כשהאומה הבריטית הצטרפה לתחרות בשנת 1957, הצהיר האיגוד כי חלק מהשינויים שבוצעו בפורמט האירוויזיון התבססו על פסטיבל הזמר הבריטי של ה-BBC.
מנצחים
כל הופעה נוהלה על ידי המנצח שניצח על התזמורת.
פתיחתא
פתיחתא (בעברית "פתיחה") היא צורה ספרותית המשמשת בקרוב לאלפיים מדרשים מספרות האגדה.
בראש הפרשיה הדרשן פותח בפסוק מן הכתובים (לעיתים מן הנביאים) ואז קושר אותו באמצעות דרשה לפסוק הראשון (לעיתים השני) של פרשת השבוע על פי מנהג ארץ ישראל אשר היו קוראים בתורה במחזור של שלוש וחצי שנים. אורכה של הפתיחתא בדרך כלל קצר ונושאה אינו עוסק בפרשה עצמה אלא דן בנושאים כללים.
על תפקידה של הפתיחתא נחלקו החוקרים. יש שטענו שנועדה לבוא כהקדמה לדרשה בציבור לפני קריאת התורה בבית הכנסת, ויש שטענו שמקומה בבתי המדרש.
במדרש תנחומא נמצא גם סוג מיוחד של פתיחתא שבו הדרשן פותח בשאלה הלכתית רטורית ("ילמדנו רבינו"), ואז עונה עליה תוך כדי דרשה ומֲעבָר לפסוק הפותח בסדר.
קוצניים (עכברים)
קוצניים (שם מדעי: Deomyinae; בעבר Acomyinae) היא תת-משפחה של מכרסמים ממשפחת העכבריים החיים באפריקה ואסיה וקרובים לתת-משפחת העכברים. בתת-משפחה זו 4 סוגים.
יצורים אלה קיבלו את שמם עקב שערם הסמור והדוקרני של חלק מהמינים המזכיר קוצים, בייחוד של בני הסוג קוצן. למינים אלה אין מאפיינים מורפולוגיים השונים ממינים אחרים במשפחת העכבריים, וקיבוצם בתת-משפחה נובע בעיקר בגלל DNA משותף דומה.
הקוצנים הם יצורים אוכלי כל החיים בקבוצות קטנות ויכולים להסתדר בבתי גידול מדבריים. הם פעילי לילה.
בישראל נפוצים שני מינים: קוצן מצוי, הנפוץ באזורי סלעים בכל ישראל, וקוצן זהוב הנפוץ במדבר יהודה ואזורי סלעים בנגב.
ניופלן מגלינר
ניופלן מגלינר (בגרמנית: Neoplan Megaliner) הוא אוטובוס דו-קומתי מהודר, מתוצרת יצרנית האוטובוסים והטרילובוסים הגרמנית Neoplan  (שם מלא: Neoplan Bus GmbH), חברה בת של מאן אשר יוצר בין השנים 1983–2000.
טופאק קטארי
טופאק קטארי (Túpac Katari, לעיתים מאוית גם Catari או Qatari; נולד בסיקהסיקה (Sicasica) בסביבות 1750 - לה פאס, 15 בנובמבר 1781) הוא השם בו נודע חוליאן אפאסה (Julián Apasa), מנהיגה של מרידה אינדיאנית של בני האיימרה באזור אלטו פרו (Alto Perú; באזור בוליביה כיום) בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-18. השם "טופאק קטארי" נועד ליצור זיקה בין אפאסה לבין שני מנהיגי מרידות דומות שהתחוללו בהרי האנדים באותן השנים: טופאק אמארו השני ותומאס קטארי.
טופאק קטארי הצליח לגייס צבא של כ-40,000 איש על פני שטח נרחב, בעזרתם הטיל מצור על העיר לה פאס בשנת 1781, עד אשר נשבר המצור בידי הכוחות הקולוניאליים של האימפריה הספרדית. מאוחר יותר, ב-5 באוגוסט אותה השנה, הטיל טופאק קטארי מצור שני על לה פאס, והפעם זכה לתמיכתם של שניים מאחייניו של טופאק אמארו השני: אנדרס טופאק אמרו (Andrés Túpac Amaru) ומיגל בסטידאס טופאק אמרו (Miguel Bastidas Túpac Amaru), אולם כשל בשנית. ביום 17 באוקטובר 1781, הצליחו אנשי העיר להדוף את הצרים בשנית. המרדף אחר טופאק קטארי ואנשיו התהדק, וטופאק קטארי נתפס והוצא להורג, על ידי קריעת גופו לארבעה חלקים, ב-13 בנובמבר אותה השנה בלה פאס. מפקד אחר של המרידה, דייגו קריסטובל טופאק אמרו (Diego Cristóbal Túpac Amaru) נתפס גם הוא ב-15 במרץ 1782 וכאשר המרד נותר ללא תוחלת, ביקש מיגל בסטידאס טופאק אמרו את חנינת הספרדים, תמורת עזרתו בדיכוי שארית המרד.
על אף כישלונו, הבגידה בו והוצאתו להורג נשאר טופאק קטארי גיבור בעיני תנועות אינדיאניות מודרניות בבוליביה, אשר אנשיהן מתקראים "קטריסטים" (kataristas) על שמו. גם קבוצת הגרילה הבוליביאנית, צבא הגרילה טופאק קטארי (Ejército Guerrillero Túpac Katari) נושאת את שמו.
המאבק נגד תעשיית הצמר
המאבק נגד תעשיית הצמר הוא מאבק אידאולוגי שמניעות בעיקר תנועות שונות למען זכויות בעלי חיים. צרכנים רבים ורשתות הלבשה רבות ברחבי העולם נמנעים מצריכה וייבוא צמר, בגלל טענות שהפקתו כרוכה בסבל גדול הנגרם לכבשים בעיקר בתעשיית הצמר האוסטרלי.
היסטוריה
סרטון הסברה אליו התגייסה הזמרת פינק על תעשיית הצמר מטעם ארגון זכויות בעלי-החיים ששודר בתוכנית יומן חייתי, עורר הדים רבים בציבור, וביקורת על המיוסלינג, האלימות בהובלה, פשיטת העור, כריתת הגפיים והשחיטה שנעשים בהכרה מלאה .
בנובמבר 2004 הכריזה התעשייה האוסטרלית על ביטול הדרגתי עד שנת 2010 של ניתוח המיולסינג (mulesing) – חיתוך עור "המכנסיים" של טלאים מגזע המרינו ללא משכך כאבים בתעשיית הצמר האוסטרלית, במטרה ליצור צלקת שאמורה למנוע מתקפות זבובים קטלניים מסוג flystrike הגורמים סבל רב לכבשים ויכולים אף לגרום למותם. האיסור הושג בעקבות קמפיין מוצלח של ארגון זכויות בעלי-החיים .
בפברואר 2008 רשתות ההלבשה הגדולות בשוודיה, בגיבוי ממשלתי, הכריזו חרם על תעשיית הצמר האוסטרלי עקב התאכזרותה לכבשים.
זאת בעידודו של ענק ההלבשה השוודי H&M, שברשותו 1,500 חנויות ב-28 מדינות שונות, הודיע כי לא ירכוש עוד צמר אוסטרלי, ויתור אחר מקורות חלופיים לצמר, זאת עקב התאכזרותה של תעשיית הצמר האוסטרלית לכבשים ובפרט אכזריותו של מנהג ה-Mulesing שזכה לביקורת חריפה ברחבי העולם. ההחלטה התקבלה בעקבות תכתובת בין נציגי החברה לארגון ההגנה על זכויות בעלי החיים, הפועל לכינון חרם בינלאומי על מוצרי הצמר האוסטרלים .
במרץ 2008, הורחב החרם האירופי על תעשיית הצמר האוסטרלית. רשתות הביגוד וההלבשה בדנמרק הודיעו אף הן כי יחלו להחרים את מוצרי הצמר האוסטרלים – נורווגיה היא המדינה הבאה השוקלת את החרם. שר החקלאות של נורווגיה הודיע כי יחוקק חוק שימנע את מכירתו של צמר אוסטרלי שמקורו בכבשים שעברו תהליך מיולסינג. בכך תצטרף נורווגיה לשוודיה ולדנמרק, בהן הוטל חרם על מוצרי הצמר האוסטרלים בשל המנהג החל מפברואר 2008.
במקביל, מנכ"ל החברה הבריטית G.Modiano, הקונה השני בגודלו לצמר האוסטרלי ברחבי העולם, הודיע כי משלוחי הצמר האוסטרלי בהם מטפלת חברתו בוטלו במהלך 10 השבועות האחרונים, והזהיר כי אם לא תפעל הממשלה הפדרלית לפתרון המשבר לשביעות רצונה של תעשיית הביגוד, יעלה הדבר לאוסטרליה בתעשיית הצמר שלה, למילותיו.
הדוגמנית והשחקנית האוסטרלית אנליז בראקנסיק התגייסה גם היא ב-2006 לקמפיין נגד תעשיית הצמר .
פולי ווקר
פולי ווקר (באנגלית: Polly Walker; נולדה ב-19 במאי 1966 בוורינגטון) היא שחקנית אנגלייה, מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית בסדרת דרמה לשנת 2005 על תפקידה בסדרה "רומא" מבית HBO.
ביוגרפיה
ווקר החלה את דרכה כרקדנית, אך כבר בגיל 18 נאלצה לזנוח את העניין עקב פציעה. היא החלה להתעניין במשחק, ולמדה בדרמה סנטר בלונדון. מאוחר יותר הצטרפה לרויאל שייקספיר קומפני, וגילמה מספר תפקידים קטנים לתקופה קצרה.
ב-1990 גילמה לראשונה תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה (לורנה דון), וכעבור שנה ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה, בסרט הקולנוע הצרפתי "Les Équilibristes". ב-1992 השתתפה בסרט הקולנוע "משחקים פטריוטיים", לצידו של האריסון פורד, בו גילמה פעילה אנגלייה במחתרת האירית. סרטים נוספים בהם השתתפה ווקר בהמשך, ושזכו להצלחה בינלאומית, כללו את "התחדשות" (1995), "אמה" (1996), "8 וחצי נשים" (1999) ו-"טיהור מוחלט" (2002). ב-2003 גילמה את דמותה של לוסטה בסדרת טלוויזיה המבוססת על ספרו של תומאס הרדי, "ראש העיר קסטרברידג'", בהפקת ערוץ ITV.
בין 2005 ל-2007 גילמה ווקר את דמותה של אטיה המניפולטיבית בסדרת הטלוויזיה "רומא". הופעתה בסדרה זיכתה אותה במועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 2005.
בין 2016 ל-2019 שיחקה ווקר בעונות 5-3 של סדרת הטלוויזיה המשטרתית "שחיתות" בדמותה של ג'יל.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" ברשת Epix, את דמותה של בטי סייקס.
בשנת 2020 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "מכשפת" שעלתה לשידור ביולי באותה השנה בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
קולומלה
לוקיוס יוניוס מודראטוס קולומלה (Lucius Junius Moderatus Columella; 4 – 70 לספירה לערך) היה סופר חשוב על חקלאות באימפריה הרומית.
חיבורו "על החקלאות" (De re rustica), שנכתב בשנות ה-60 של המאה ה-1, הוא המקיף ביותר בספרות הרומית שנכתב על חקלאות. הוא נשמר בשלמותו ומהווה מקור חשוב על החקלאות הרומית, יחד עם חיבוריהם של מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס ומרקוס טרנטיוס וארו, אותם הוא נוהג לצטט. בדרך כלל מיוחס לו גם ספר קטן יותר על עצים (De arboribus).
ב-1794 הבוטניקאים הספרדים חוזה אנטוניו פאבון אי חימנז והיפוליטו רואיז לופז קראו לסוג של אסטרידים פרואני "קולומליה", לכבודו.
חייו האישיים
ידוע מעט על חייו של קולומלה. הוא נולד כנראה בקדיס, היספניה בייטיקה, כנראה להורים רומאים. הוא היה טריבון בסוריה בשנת 35 לספירה, ולאחר קריירה צבאית הוא עבר לעסוק בחקלאות באחוזותיו בארדיאה, קרסאולי ואלבה בלאטיום.
החיבור "על החקלאות"
קולומלה כתב את החיבור "על החקלאות" (De Re Rustica) בערך בשנים 60–65 לספירה. בעת העתיקה החיבור נקרא די מעט, צוטט רק על ידי פליניוס הזקן, סרוויוס, קאסיודורוס ואיזידורוס מסביליה, ונשכח כמעט לחלוטין לאחר שפאלאדיוס פרסם תקציר שלו.
החיבור מוצג כעצה לאדם בשם פובליוס סילבינוס. החיבור היה ידוע רק בקטעים שונים, עד שנתגלה בשלמותו בין אלה שנתגלו בספריות של מנזרים בשווייץ וצרפת על ידי פוגיו בראציוליני ועוזרו ברתולומאו די מונטפולציאנו במהלך ועידת קונסטנץ, בין השנים 1414 ל-1418.
החיבור מורכב מ-12 כרכים:
ספר 10 נכתב כולו בהקסמטר דקטילי, בחיקוי או הוקרה לורגיליוס. ייתכן ובתחילה נועד להיות הכרך המסכם, וספרים 11 ו-12 אולי היו תוספות לתוכנית המקורית.
ספר 3 נכתב לפני שנת 65 לספירה, מאחר שקולומלה מתייחס בו אל סנקה כעדיין בחיים. קולומלה מספר בספר זה על כך ש"לאחרונה" הוא עצמו ראה "באחת התצוגות של התהלוכה במשחקים בקירקוס", יהודי ענק, "שהיה בעל מבנה גדול יותר מאשר הגרמני הגבוה ביותר". הוצע לזהות את היהודי הגבוה הזה עם היהודי הענק אלעזר שנשלח על ידי ארטבאנוס מלך הפרתיה כמתנה לקיסר טיבריוס. עוד מספר קולומלה, ש"יהודה וערב" נחשבות מפורסמות בשל צמחיהן הריחניים.
מקורותיו של קולומלה
בנוסף לקאטו הזקן ווארו, קולומלה השתמש במקורות רבים שלא שרדו, שהוא אחד הבודדים שמאזכר אותם. אלה כוללים חיבורים מאת קורנליוס קלסוס, הסופר הקרתגי מאגון, טרמליוס סקרופה , ומקורות יווניים רבים. דודו מרקוס קולומלה, "איש פיקח וחקלאי יוצא מהכלל", עשה ניסויים בגידול כבשים, כשהכלא איילי בר צבעוניים, שהובאו מאפריקה לצורך משחקי גלדיאטורים, עם כבשי בית, וייתכן שהשפיע על תחומי העניין של אחיינו. קולומלה היה בעליהן של חוות באיטליה; הוא מציין ספציפית אחוזות בארדאה קרסאולי  ואלבה, ומדבר שוב ושוב על ניסיונו המעשי האישי בחקלאות.
רג'ינלד פול
רג'ינלד פול (באנגלית: Reginald Pole; 12 במרץ 1500 - 17 בנובמבר 1558) היה חשמן והארכיבישוף מקנטרברי הקתולי האחרון.
תולדות חייו
בנם השלישי של מרגרט פול, רוזנת סולסברי וריצ'רד פול. סבו מצד אמו היה ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיהם של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה וריצ'רד השלישי, מלך אנגליה.
התחנך במודלן קולג' של אוניברסיטת אוקספורד וסיים ב-1515 בתואר בוגר אוניברסיטה. בשנת 1518 מינה אותו הנרי השמיני, מלך אנגליה לכומר בדורסט ובסולסברי ולאחר מכן דקאן כנסיית אקסטר. ב-1521 יצא ללימודים באוניברסיטת פדובה וב-1529 ייצג את מלכו בדיון בסורבון בפריז שדן בביטול נישואיו לקתרין מאראגון.
ב-1532 עזב פול את אנגליה לפאדובה, עקב סכסוך עם המלך, על רקע נישואי המלך לאן בולין. ב-1536 שלח פול למלך חיבור שהיה למעשה מענה תאולוגי לשאלות שהפנו אליו תומאס קרומוול ואחרים בנוגע לנישואי המלך. החיבור, שנכתב בלטינית ונקרא Pro ecclesiasticae unitatis defensione ("הגנה למען אחדות הכנסייה"), הדגיש את מעמדו המיוחד של האפיפיור כעליון מעל מעמדם של כל המלכים (בכך קרא תיגר על חוק העליונות הראשון של הנרי) ובד-בבד גינה את המלך בשל נישואיו לקתרין מארגון שהייתה אשת אחיו. הנרי זעם ושלח לפול מכתב גינוי על ידי אמו, מרגרט פול.
ב-22 בדצמבר 1536 מינה אותו האפיפיור פאולוס השלישי לחשמן והפקיד אותו על מתן סיוע ליוזמי ה-"Pilgrimage of Grace" ("צליינות החסד"), התקוממות גדולה בצפון אנגליה שהחלה באוקטובר 1536, שבה השתתפו 20,0000 עד 40,0000 מורדים בהנהגת רוברט אסק, ביחד עם חלק מאצולת הצפון, בקריאה להנרי לוותר על חוק העליונות ולשוב לחיק הכנסייה הקתולית האפיפיורית. ב-1539 נשלח פול לחצר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בתיווכו של אסטאס שאפווי, על מנת לארגן אמברגו של ארצות אירופה הקתוליות על אנגליה. כך הפך פול למורד במלכות. המלך, חסר יכולת להתנקם בפול עצמו, התנקם בבני משפחתו. אחיו נאסרו ונחקרו על ידי תומאס קרומוול, תאריהם ואדמותיהם נלקחו מהם והם נאסרו במצודת לונדון באשמת קשירת קשר למרידה במלכות. אחיו הבכור, הנרי פול, וכמה מאנשיו הוצאו להורג. ב-27 במאי 1541, לאחר מאסר ממושך במצודת לונדון, הוצאה להורג גם אמו.
ב-1554, עם עליית מרי הראשונה, מלכת אנגליה לשלטון והחזרת הקתוליות לאנגליה, החל פול במסע השיבה שלו מגלותו, הפעם כנציג רשמי של האפיפיור. אולם, המלכה מרי והקיסר קרל החמישי, עיכבו את הגעתו ללונדון עד לאחר נישואיה של מרי עם פליפה השני, מלך ספרד. מיד לאחר הורדת תומאס קרנמר הפרוטסטנטי מעמדתו כארכיבישוף קנטרברי במרץ 1556, מונה פול לארכיבישוף תחתיו. במקביל כיהן כנשיא (צ'נסלור) אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'. באופן בלתי-רשמי כיהן כיועצה הקרוב של המלכה וכנציגה בעניינים שונים.
פול מת בלונדון משפעת, 12 שעות לאחר מותה של המלכה מרי ונקבר בקתדרלת קנטרברי.
נרגיס
פאטימה ראשי הידועה בשם הבמה שלה נרגיס דאט (1 ביוני 1929 – 3 במאי 1981) הייתה שחקנית ופוליטיקאית הודית שהופיעה בקולנוע הינדי. היא נחשבת לאחת השחקניות הגדולות בתולדות הקולנוע ההודי. היא הופיעה לראשונה על המסך בתפקיד משנה בגיל חמש עם טלאש-אי-האק (1935), אך קריירת המשחק שלה למעשה החלה עם הסרט טמאנה (1942).
בקריירה שנמשכה שלושה עשורים, היא שיחקה בכמה מהסרטים הבוליוודיים המפורסמים ביותר ביניהם דרמת הפשע של ראג' קאפור "הנווד" (1951),הנודד (1955) והקומדיה הרומנטית צ'ורי צ'ורי (1956). נרגיס שיחקה בדרמה האפית של מהבוב חאן, שהייתה מועמדת לאוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אמא הודו (1957), הסרט שהיה הרווחי ביותר בהודו באותה נקודת זמן, עליו זכתה בפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר. היא הופיעה לעיתים רחוקות בסרטים במהלך שנות ה-60. חלק מסרטיה בתקופה זו כוללים את הדרמה ראת אור דין (1967), עליו קיבלה את פרס הסרט הלאומי הראשון לשחקנית הטובה ביותר.
נרגיס התחתנה עם כוכב "אמא הודו" סוניל דאט ב-1958. ביחד נולדו להם שלושה ילדים, כולל השחקן סנג'אי דאט. יחד עם בעלה הקימה נרגיס את להקת תרבות האמנויות של אג'נטה ששכרה כמה שחקנים וזמרים מובילים באותה תקופה וערכה מופעי במה באזורי הגבול. בתחילת שנות השבעים, נרגיס הפכה לפטרונית הראשונה של האגודה לשיתוק מוחין של הודו ועבודתה לאחר מכן עם הארגון הביאה לה הכרה כעובדת סוציאלית ומאוחר יותר מונתה לרג'יה סבהה ב-1980
נרגיס נפטרה בשנת 1981 מסרטן הלבלב, שלושה ימים בלבד לפני שבנה סנג'אי דאט ערך את הופעת הבכורה שלו בסרטים הינדיים עם הסרט רוקי. בשנת 1982 הוקמה לזכרה הקרן לזכרה של נרגיס דוט לסרטן. הפרס לסרט העלילתי הטוב ביותר על שילוב לאומי בטקס פרסי הסרט השנתי נקרא פרס נרגיס דאט לכבודה.
חיים מוקדמים
נרגיס נולדה ב-1 ביוני 1929 בשם פאטימה ראשיד בכלכותה, בנגל, הודו הבריטית (כיום קולקטה, מערב בנגל, הודו) למשפחה מוסלמית פנג'אבית. אביה עבדול רשיד, לשעבר מוהנצ'אנד אוטמצ'אנד טיאגי ("מוהאן באבו"), היה במקור יורש עשיר של הינדואים פנג'ביים של קסטת המוהיאל ברהמין מרוואלפינדי שהתאסלם. אמה הייתה ג'דנבאי חוסיין, מהעיר בנארס, מדינת בנארס, שנולדה למשפחה מוסלמית ממוצא הינדי ברהמין שהתאסלמה ; והייתה זמרת מוזיקה הינדוסטנית ואחת מהחלוצות הראשונות של הקולנוע ההודי. בילדותה, משפחתה של נרגיס עברה מפונג'אב לאלהאבאד, המחוזות המאוחדים של אגרה ואודה, לפני שהתיישבה בכלכותה, נשיאות בנגל.
קריירה
פאטימה הופיעה לראשונה בסרט "טלאש האג" משנת 1935 כשהייתה בת שש, והוכרה כבייבי נרגיס. נרגיס ( نرگس [ˈnərɡɪs] ) היא מילה פרסית שמשמעותה נרקיס, פרח הנרקיס. לאחר מכן היא זכתה לכינוי כנרגיס בכל סרטיה.
נרגיס הופיעה בסרטים רבים לאחר הופעת הבכורה שלה. ב-1943, בגיל 14, היא הופיעה בסרט "תקדיר" של מחבוב חאן, יחד עם מוטילאל. הסרט זכה להצלחה קופתית, והיא זכתה לשבחים רבים על הופעתה.
בעקבות תקדיר, נרגיס כיכבה בדרמה התקופתית "הומאיון" משנת 1945, מול השחקן הראשי של אותם זמנים, אשוק קומאר. היא הופיעה בעוד 3 סרטים ב-1948. בשניים מהם כיכבה עם דיליפ קומאר וובאחד מהם שיתפה פעולה עם ראג' קאפור. בשנת 1949, נרגיס כיכבה בדרמה עטורת השבחים של מהבוב חאן, אנדאז. בסרט ראו אותה מגלמת את נינה, שבעלה ראג'אן (ראג' קאפור) חושד שהיא מנהלת רומן עם חברו דיליפ (דיליפ קומאר). הוא התחיל לאט בקופות, אבל ברגע שהתפשט מפה לאוזן, הוא התגלה כהצלחה מסחרית גדולה והסרט הרווחי ביותר בכל הזמנים. הסרט היה הלהיט הראשון בקריירה של קאפור, והיווה פריצת דרך עבור נרגיס וקומאר. לאחר הצלחת הסרט, קאפור ליהק אותה שוב כשחקנית ראשית במיזם הבימוי השני שלו אחרי אאג הלא מוצלח (1948).
ברסאת, בבימויו של קאפור, כיכבה נרגיס כבת הכפר וקאפור כמשורר. הסרט היה הופעת הבכורה של נימי, שלימים תהפוך לשחקנית ידועה. יציאתו כבר הייתה בהייפ בגלל ההצלחה האדירה של אנדאז, ולכן הוא הפך לעוד להצלחה קופתית גדולה. ברסאת היה הסרט הרווחי ביותר של 1949, כמו גם של כל הזמנים, ושבר את השיא של אנדאז.
לאחר מכן, נרגיס שיחקה בתפקידים הראשיים בסרטים של ג'וגאן ובאבול משנת 1950, יחד עם דיליפ קומאר. שניהם היו שוברי קופות והופעה שלה בבאבול זכתה לתשומת לב מיוחדת.
בשל הצלחתם של אנדאז וברסאת, ראג' קאפור התרשם מהקסם והנוכחות של נרגיס על המסך. לכן הוא בחר בה לגלם דמות ראשית ב - סרטו הנווד (1951). הסרט יצא לאקרנים ב-14 בדצמבר 1951, וזכה להערכה אוניברסלית על הופעותיהם של פריתוויראג', ראג' ונרגיס. לא רק בהודו, הסרט היה שובר קופות גם מעבר לים, והפך את נרגיס וראג' לכוכבים ידועים במדינות כמו יוון וארצות הברית. הוא הפך לסרט הרווחי ביותר בכל הזמנים.
סרטיה של נרגיס שיצאו לאקרנים בין 1952 ל-1954 לא זכו לביצועים טובים, לא ביקורתית ולא מסחרית. בשנת 1952, היו לה עד שישה סרטים וב - 1953 ו-1954 עוד חמישה סרטים, אף אחד מהם לא היה שובר קופות. עם זאת, סרטה "אה" מ-1953 זכה למעמד פולחן במהלך השנים. נרגיס החיתה את הקריירה שלה עם הדרמה החברתית של ראג' קאפור, הנודד (1955), שהפך לסרט הרווחי ביותר באותה תקופה. נרגיס וראג' קאפור שיחקו יחד ב-16 סרטים שנפרשו על פני תקופה של 10 שנים, עבודתם המשותפת בהנווד והנודד הפכה את הזוג למפורסם בעולם, במיוחד בברית המועצות, שם הסרט דובב לרוסית.
בשנת 1957, היא הופיעה בדרמה האפית של מהבוב חאן, המועמדת לאוסקר, אמא הודו שזיכתה אותה בפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר. לאחר נישואיה לסוניל דאט ב-1958, נרגיס ויתרה על הקריירה הקולנועית שלה כדי להשתקע עם משפחתה, לאחר שסרטיה האחרונים יצאו לאקרנים.
היא הופיעה בסרט האחרון בדרמה הפסיכולוגית ראת אור דין (1967), כשהיא משוכנעת לשחק לאחר 15 שנים. הסרט זכה להערכה רבה וההופעה של נרגיס כאישה שיש לה הפרעת זהות דיסוציאטיבית זכתה לשבחים. על הופעתה בסרט, היא קיבלה מועמדות לפרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר, וזכתה בפרס הסרט הלאומי הראשון לשחקנית הטובה ביותר.
היא גם מונתה לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט ההודי ) מ-1980 עד 1981, אך חלתה ונפטרה במהלך כהונתה.
חיים אישיים
לנרגיס הייתה מערכת יחסים ארוכת שנים עם השחקן ראג' קאפור, שהיה שותף שלה בסרטים הנווד והנודד. ראג' קאפור היה נשוי והיו לו ילדים. לאחר שסירב להתגרש מאשתו, נרגיס סיימה את מערכת היחסים שלהם בת תשע שנים.
נרגיס התחתנה עם השחקן סוניל דאט ; שהיה הינדי, וגם הוא ממוצא פנג'בי מוהיאל, ב-11 במרץ 1958. לפי השמועות, דאט הציל את חייה משריפה על הסט של אמא הודו. בנוסף היא גם עזרה לאחותו ולאמו של דאט. היא המירה את דתה להינדואיזם עם נישואיה. נולדו להם שלושה ילדים: סנג'אי דאט, נמרטה דאט ופריה דאט.
סנג'אי המשיך והפך לשחקן קולנוע מצליח. נמרטה נישאה לשחקן קומאר גאורב, בנו של השחקן הוותיק ראג'נדרה קומאר שהופיע לצד נרגיס וסוניל דאט באמא הודו. פריה הפכה לפוליטיקאית ולחברת פרלמנט ( לוק סבהה ).
עם בעלה הקימה נרגיס את להקת התרבות של אג'נטה, שכללה כמה שחקנים וזמרים מובילים באותה תקופה, והופיעה בגבולות מרוחקים כדי לבדר את החיילים ההודים בגבול. זו הייתה הלהקה הראשונה שהופיעה בדאקה, לאחר מלחמת השחרור של בנגלדש ב-1971. מאוחר יותר, נרגיס פעל למען ילדים עם שיתוק מוחין. היא הפכה לפטרונית הראשונה של אגודת הספסטיקים בהודו. עבודת הצדקה שלה עבור הארגון קיבלה את ההכרה שלה כעובדת סוציאלית.
מחלה ומוות
ב-2 באוגוסט 1980, נרגיס חלתה במהלך מושב של הרג'יה סבהה, כאשר החדש הראשוני היה צהבת. היא הובהלה הביתה ואושפזה בבית החולים בריץ' קאנדי בבומביי. לאחר 15 ימים של בדיקות, שבמהלכן מצבה המשיך להחמיר והיא ירדה במשקל במהירות, היא אובחנה כחולה בסרטן הלבלב. בשנת 1980 ועברה טיפול במחלה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק.
עם שובה להודו, מצבה הידרדר והיא אושפזה בבית החולים בריץ' קנדי. נרגיס נכנסה לתרדמת ב-2 במאי 1981 לאחר שחלתה במחלה קשה ומתה למחרת, בגיל 51. היא נקברה בבדה קבראסטן מומבאי. ב-7 במאי 1981, בהקרנת הבכורה של סרט הביכורים של בנה רוקי, מושב אחד נותר פנוי עבורה.
שנה לאחר מותה, הוקמה על ידי סוניל דאט לזכרה הקרן לזכר סרטן נרגיס דאט. למרות שמותה של נרגיס מיוחס לסרטן הלבלב, בתה, נמרטה דאט קומאר, טענה שאמה נלחמה בהצלחה בסרטן אך מתה מזיהום בדרכי השתן. בנהו של נרגיס, סנג'אי דאט, הוסיף כי מערכת החיסון הנמוכה שלה הפכה אותה לרגישה לזיהום.
מוֹרֶשֶׁת
סצנה מהסרט ברסאת משנת 1949, בהשתתפות ראג' קאפור מחזיק את נרגיס בזרוע אחת וכינור בשנייה, נבחרה כבסיס ללוגו של RK Films. נכתבו ספרים רבים על נרגיס. הראשון נכתב ב-1994 על ידי טי ג'יי אס ג'ורג' ונקרא The Life and Times of Nargis. בשנת 2007 הוציאו בנותיה של נרגיס פריה ונמרטה ספר על חיי הוריהן, שכותרתו, מר וגברת. דוט: זיכרונות של ההורים שלנו.
בשנת 2000, היא זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר של המילניום" על ידי Hero Honda ומגזין הקולנוע Stardust. בשנת 2011, Rediff.com כינתה אותה "השחקנית ההודית הגדולה בכל הזמנים" והיא נכללה ברשימת 25 השחקנים האסייתים הגדולים בהיסטוריה" על ידי CNN בשנת 2010. את נרגיס שיחקה השחקנית מנישה קוירלה בסרט "סנג'ו" מ-2018, על בסיס הביוגרפיה של בנה, סנג'אי דאט. הסרט מדורג כאחד הסרטים ההודיים בעלי הרווחים הגבוהים ביותר של 2018. פרינה ווזהיר גילמה אותה בסרט מנטו משנת 2018.
פרסים והכרות
פרסי הקולנוע הלאומיים כיבדו את נרגיס על ידי הקמת פרס נרגיס דאט לסרט העלילתי הטוב ביותר על אינטגרציה לאומית עם הישגה בקולנוע הינדי.
גרודנו (מחוז)
מחוז גרודנו (בבלארוסית: Гродзенская вобласць, ברוסית: Гродненская область, בפולנית: Obwód grodzieński) הוא אחד מששת מחוזות בלארוס, שוכן במערב המדינה ובירתו העיר גרודנו. המחוז משתרע על פני שטח של 25,127 קמ"ר, שהם 12% משטח בלארוס. בשנת 2012 התגוררו במחוז 1,064,000 תושבים.
המחוז גובל בצפונו בליטא ובמחוז ויטבסק, במזרחו במחוז מינסק בדרומו במחוז ברסט ובמערבו בפולין.
במחוז נמצאים שניים מתוך ארבעת אתרי המורשת העולמית שבבלארוס; טירת מיר וחלק מיער ביאלובייסקה.
שטח המחוז הועבר לשליטת האימפריה הרוסית בעקבות חלוקת פולין בסוף המאה ה-18. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא היה חלק מפולין ובעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב סופח לברית המועצות.
ערים ועיירות במחוז
המחוז מחולק ל-17 ראיון-ים, 194 מועצות כפריות (סלסובייט), 12 ערים, שש רשויות מקומיות ו-21 יישובים עירוניים.
אנדריי לינדה
אנדריי דמיטרייביץ' לינדֶה (ברוסית: Андре́й Дми́триевич Ли́нде; נולד ב-2 במרץ 1948) הוא פיזיקאי וקוסמולוג אמריקאי (סובייטי בעברו) ממוצא יהודי.
חייו
מודל המפץ הגדול הראשוני (או הסטנדרטי), ניבא מספר ניבויים אשר עמדו בהתאמה גמורה למציאות. לדוגמה: המודל הסטנדרטי ניבא את קיומה של קרינת הרקע הקוסמית, ולאחר שזו התגלתה בהתאם לתחזיות של התאוריה, הפכה הקוסמולוגיה מ"מדע ספקולטיבי" לתאוריה מדעית לכל דבר. בעקבות כך, החלו פיזיקאים רבים, מומחים בתחומי פיזיקה מגוונים, לגלות עניין בקוסמולוגיה ולנסות להחיל עליה את תחומי המחקר שלהם. המחקרים הללו גילו כי המודל הסטנדרטי נתקל במספר בעיות שלא נמצא להן מענה במסגרת התאוריה. כדי להתמודד עם בעיות אלו הגה הפיזיקאי האמריקאי אלן גות' בשנת 1981, את מודל התפיחה של המפץ הגדול.
בעיקרו של המודל טמונה ההנחה כי בשבריר הזמן הראשון של המפץ הגדול היקום התפשט התפשטות מערכית כלומר, הוא הכפיל את גודלו שוב ושוב במרווחי זמן שווים וזעירים עד למאוד. כתוצאה מכך, היקום גדול לאין שיעור מגודלו המשוער במסגרת המודל הסטנדרטי של המפץ הגדול. התפיחה הסתימה ברגע 0.0000000000000000000000000000000001 שניות לאחר המפץ הגדול, ומיד אחר-כך עבר היקום להתפשטות המתוארת על ידי המודל הסטנדרטי. מודל התפיחה פתר בעיות רבות שעורר המודל הסטנדרטי של המפץ הגדול. מאידך גיסא גם הוא עורר קשיים חדשים. כדי להתמודד עם הקשיים הללו הגה אנדריי לינדה בשנת 1982 דגם משופר של תאוריית התפיחה הנקרא "דגם התפיחה הכאוטית". המודל של לינדה הוא למעשה דגם משופר של המודל של אלן גות. הוא מספק הסבר "טבעי" (מבחינה פיזיקלית) לתפיחה, כיוון שאינו דורש תנאי התחלה לתהליך התפיחה. מעבר לכך, דגם התפיחה של לינדה מגשר היטב בין תורת היחסות הכללית לבין תורת הקוונטים. עובדה מעניינת נוספת- כאשר מחילים את "תורת המיתרים" על הקוסמולוגיה, מסתבר כי התפיחה היא חלק טבעי ואינטגרלי מתאוריה זו. כמו כן, תאוריית התפיחה מקושרת לשדות סקלריים, ובשל כך היא מאפשרת מצב שבו התפשטות היקום מואצת על אף שכוח הכבידה פועל כנגד ההתפשטות של היקום. עובדה זו מעוררת לתחייה את הקבוע הקוסמולוגי שהגה אלברט איינשטיין בגרסה הראשונה של תורת היחסות הכללית.
בשנת 1986 העלה לינדה את הסברה שהיקום שלנו הוא אחד מיני אינסוף יקומים הנולדים מתוך מרחב על - "רב יקום" נצחי. בסוף שנות השמונים היגר לינדה לארצות הברית ובאוניברסיטת סטנפורד הוענק לו התואר פרופסור לפיזיקה. לינדה עוסק עדיין בפיתוח רעיונותיו המתארים את היקום כאחד מאינסוף יקומים תפיחתיים. רעיונותיו של לינדה מהווים כיום כר נרחב למחקר עבור פיזיקאים וקוסמולוגים רבים ברחבי העולם.
JF-17
JF-17/FC-1 (כינוי בפקיסטן Thunder, כינוי בסין Fierce Dragon) הוא מטוס קרב שפותח במשותף על ידי סין ופקיסטן. המטוס אמור להוות את עמוד השדרה של חיל האוויר הפקיסטני ומיועד לשמש כמטוס קרב רב משימתי. JF-17 נחשב למטוס קרב מהדור הרביעי.
פיתוח
פיתוח המטוס מתבסס על פרויקט מטוס ה-Super-7 הרוסי שבוטל. הפיתוח החל בשנות ה-90 בשל רצונה של פקיסטן לפתח מטוס קרב עצמאי, וזאת לאור אמברגו הנשק שהוטל על המדינה, בעיקר על ידי ארצות הברית שהייתה ספקית הנשק העיקרית של פקיסטן. הפרויקט עלה כ- 500 מיליון דולר כשממשלת פקיסטן מממנת מחצית מהסכום.
המטוס ערך את טיסת הבכורה שלו ב-25 באוגוסט 2003, ב-23 במרץ 2007 המטוס חג לראשונה בשמי פקיסטן והשתתף במטס יום העצמאות הפקיסטני. העברת המטוסים לפקיסטן לוותה בקשיים רבים וזאת בשל לחץ מסיבי שהפעילה ממשלת הודו על רוסיה לאסור על סין לספק את המטוסים שכן הם מצוידים במנועים רוסיים. המטוסים אמנם אמורים להיות מצוידים בעתיד במנועי WS-10 מתוצרת סין אך סירוב רוסי היה מעכב את העברת המטוסים כשנתיים, הזמן הוערך לסיום פיתוח המנוע הסיני.
המטוס עדיין מצוי בתהליכי פיתוח אם כי פקיסטן החלה לייצר את גרסת אב-הטיפוס הרביעי של המטוס החל מ-22 בינואר 2008 והיא מתכננת לכלול במטוס מערכות נשק מערביות ושוקלת גם יצור דגם דו מושבי של המטוס.
ממשלת פקיסטן הזמינה 150 מטוסים ושוקלת לרכוש 100 מטוסים נוספים, סין עוד לא החליטה כמה מטוסים ברצונה לרכוש ולא ברור לאיזה תפקיד היא מייעדת את המטוסים.
מדינות רבות ברחבי העולם החלו להתעניין במטוס ביניהן אזרבייג'ן וזימבבווה המנהלות משא ומתן לרכישתו (תמורת כ-15–20 מיליון דולר למטוס), מבין שכנותיה של ישראל, מצרים ואיראן מגלות עניין רב. עבור מצרים המטוס אמור להוות פתרון להיעדר מטוסי קרב בעלי יכולת BVR בחיל האוויר שלה.
המצודות הדאקיות של הרי אורשטיה
בשטחה של רומניה של שנות האלפיים ניצבות שש המצודות הדאקיות של הרי אורשטיה (רומנית Fortăreţe dace din Munţii Orăştie), שהוקפו בחומות דאקיות ייחודיות. המצודות הוקמו בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-1 ושימשו כמגן בפני הצבא הרומי.
שרידי המצודות מייצגים ממצאים ארכאולוגים שמורים היטב מתקופת הברזל. במקום יש תנועה ערה של מחפשי מטמונות בגלל היעדר חקיקה מתאימה למניעת ביזת שרידים ארכאולוגים.
אליפות וימבלדון 1947
טניסאיי ארצות הברית זכו בכל התארים, תוך שיתוף נציג אוסטרליה בתחרות זוגות מעורבים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, ג'ק קרמר, נפגש עם תום בראון וניצח אותו ב-3 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. מנצחת התחרות בשנת 1946 פאולין בץ לא השתתפה בתחרות. כמו בתחרות הגברים, 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מרגרט אוסבורן דופונט ניצחה את דוריס הארט, ב-2 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי התחרות בשנת 1946 תום בראון וג'ק קרמר לא השתתפו בתחרות כזוג. 4 זוגות דורגו.
במשחק הגמר רוברט פלקנבורג וג'ק קרמר שיחקו נגד טוני מוטרם  וביל סידוול  שלא היו מדורגים וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק פאט טוד ודוריס הארט שיחקו נגד לואיז ברוף ומרגרט אוסבורן  וניצחו אותן ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מנצחי התחרות בשנת 1946 תום בראון ולואיז ברוף ( לא השתתפו בתחרות זו כזוג. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר ג'ון ברומיץ' ולואיז ברוף  ניצחו בשתי מערכות את קולין לונג וננסי בולטון. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
נציגות ארץ ישראל
לאליפות 1947 לראשונה הגיעו נציגי היישוב היהודי.
גרטרוד קורנפלד שהשתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא ניצחה את דניס פריטצ'הרד בשתי מערכות (4-6, 2-6) ובסיבוב השני היא הפסידה לג'וי גאנון  בשתי מערכות (6-3, 6-3).
יהודה פינקלקראוט השתתף בתחרות הגברים במשחק הראשון הוא ניצח קם מלפרוי  ב-3 מערכות. במשחק השני הוא הפסיד לוולדיסלב סקונצקי ב-3 מערכות.
מרדכי אפל שיחק נגד קלוד ליסטר  והפסיד ב-3 מערכות.
ממלכת הוואי
ממלכת הוואי הייתה מדינה ריבונית שהוקמה בשנת 1795, כאשר הלוחם קמהאמהה הגדול מהאי הוואי ("האי הגדול"), שהיה אי עצמאי, כבש את האיים השכנים אוהאו, מאווי, מולוקאי ולאנאי ואיחד אותם תחת מלכותו. בשנת 1810 הצטרפו לממלכה גם קאואיי וניאיהאו.
קמהאמהה הגדול איחד את הממלכה לראשונה לאחר סדרה של קרבות מהירים ועקובים מדם. הוא נעזר ביורד ים אנגלי בשם ג'ון יאנג ובנשק מערבי. במקום השיטה הפאודלית שנהגה באיים, הוקמה אז מלוכה חוקתית מודרנית לפי המודל המערבי.
שנות קיומה של הממלכה עמדו בסימן היחלשות בכוחו של המלך, ומעבר סמכויות לממשלה נבחרת. החוקה של 1840 יצרה פרלמנט בן שני בתים. חוקות חדשות ב-1852, 1864 ושוב ב-1887 המשיכו במגמת הדמוקרטיזציה.
איקר אונדבארנה
איקר אונדבארנה מרטינס (בספרדית: Iker Undabarrena Martínez; נולד ב-18 במאי 1995) הוא כדורגלן ספרדי-בסקי המשחק בעמדת הקשר בטונדלה.