cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערב אנטארקטיקה
מערב אנטארקטיקה, או אנטארקטיקה הקטנה יותר, אחד משני חבלי הארץ הגדולים של אנטארקטיקה, הוא אותו חלק של היבשת המשתרע בגבולות חצי הכדור המערבי, וכולל את חצי האי האנטארקטי. הוא מופרד ממזרח אנטארקטיקה בהרים הטראנס-אנטארקטיים ומכוסה בתכסית הקרח של מערב אנטארקטיקה. חבל ארץ זה משתרע בין ים רוס (מכוסה בחלקו במדף הקרח רוס, וים ודל (מכוסה ברובו במדף הקרח רון-פילכנר). אפשר לראות בו חצי אי ענק, הנמשך מן הקוטב הדרומי לעבר קצה אמריקה הדרומית.
מערב אנטארקטיקה מכוסה ברובה בתכסית הקרח האנטארקטית, אך לפי מחקרה של פרופ' ריקרדה וינקלמן ממכון פוטסדם לחקר האקלים (nature, 2020) לשינוי אקלים השפעה משמעותית על תכסית קרח זו, שכבר החלה להתכווץ, ובין 1.5° ל-3° מעל העידן הטרום-תעשייתי אנו צפויים לחזות ב"התמוטטותה של מערב אנטארקטיקה" (כעת אנו ב-1.3°). חופי חצי האי האנטארקטי היו בעבר החלקים היחידים של מערב אנטארקטיקה שמשתחררים (בקיץ) מקרח. אלה מהווים את הטונדרה האנטארקטית מרילנדיה והאקלים בהם הוא החמים ביותר באנטארקטיקה. הסלעים עוטים טחבי עלים ואזוב, שיכולים להתמודד עם הקרה העזה של החורף ועונת הצמיחה הקצרה.
מיקום ותיאור
מערב אנטארקטיקה, המשתרעת בצד האוקיינוס השקט של ההרים הטראנס-אנטארקטיים, מהווה את חצי האי האנטארקטי (יחד עם ארץ גרהאם, ארץ פאלמר וארץ אלזוורת', ארץ מרי בירד וארץ אדוארד השביעי, איים סמוכים כגון האי אדלייד, ומדפי קרח, בעיקר מדף הקרח רון-פילכנר על ים ודל, ומדף הקרח רוס על ים רוס. ים רוס וים ודל מפרידים את מערב אנטארקטיקה מיבשת אנטארקטיקה גופא, מה שמציג אותה כחצי אי ענק, המתחיל פחות או יותר בקוטב הדרומי ומשתרע אל עבר הקצה הדרומי של אמריקה הדרומית.
שלא כמזרח אנטארקטיקה, תכסית הקרח במערב אנטארקטיקה מגלה בעשורים האחרונים סימנים לירידה בנפח.
טונדרת מרילנדיה האנטארקטית
אותם חלקים של מערב אנטארקטיקה שאינם מכוסים בקרח, נוה מדבר אנטארקטי, שהם חופי חצי האי האנטארקטי, מהווים אזור גיוון ביולוגי (biodiversity), הידוע בשם הטונדרה האנטארקטית מרילנדיה (בעקבות ארץ מרי בירד). האקלים באזור זה הוא החם ביותר באנטארקטיקה והסלעים מצמיחי הטחב והאזוב נקיים משלג בחודשי הקיץ, אף כי הקור עודנו עז ועונת הצמיחה קצרה מאוד.
שיר הפטנטים
שיר הפטנטים נכתב בשנת 1966 עבור אורי זוהר. המילים של חיים חפר והמנגינה של מל קלר.
שיר הפטנטים הוא שיר הלל הומוריסטי לתעשייה הישראלית ולכושר ההמצאה היהודי. השיר מביא כדוגמה שלושה מן המוצרים הנפוצים ביותר בשוק הביתי באותה התקופה: שמן המאכל, תנור החימום והתריסול, תוך שילוב פרסומות שנכתבו עבורם.
יחסי ספרד–קוריאה הדרומית
יחסים דיפלומטיים
היחסים הדיפלומטיים בין ספרד לרפובליקה של קוריאה כוננו במרץ 1950. בשנת 2010 נחגגו 60 שנה לכינון יחסים דיפלומטיים. מאז ביקורם של משפחת המלוכה באוקטובר 1996 ושל נשיא הממשלה, חוסה מריה אסנאר, באוקטובר 2000, הביאה להתעצמות הקשרים. ביקור המדינה בספרד על ידי הנשיא מו-היון, בפברואר 2007, סייע לבסס את היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות, ואיפשר חתימה על הסכמים חשובים כמו מזכר ההבנה של הדיאלוג הפוליטי או ההצהרה המשותפת. שר החוץ והשיתוף, מיגל מורטינוס, ביקר בקוריאה ב-25 במרץ 2009. במהלך ביקורם נחתם הסכם סיוע שיפוטי בעניינים פליליים והסכם להגנה על מידע צבאי מסווג.
שיר הפטנטים
הפזמון החוזר
ישראל איננה מדינה נידחת אלא מדינה ש"מתפתחת בצעדי ענק" הודות לגאוניות, ליצירתיות ולחדשנות היהודית.
יחסי ספרד–קוריאה הדרומית
יחסים כלכליים
ספרד וקוריאה הדרומית הראו את עצמן כמדינות עם התנהגות, ביחס לתחום ההשפעה שלהן, מעל הממוצע. הגידול ביחסי הסחר מתרחש באופן לא אחיד, מכיוון שחוסר האיזון המסחרי עולה בהתמדה לטובת קוריאה. גירעון הסחר של ספרד עם קוריאה הסתכם בשנת 1997 ב-460 מיליון אירו, ואילו בשנת 2005 עמד על 2,569 מיליון אירו. חלק מהתפתחות זו נובע מהגידול ביצוא הקוריאני מאז 1998, כדרך להתאושש ממשבר 1997, מאז אותה שנה הכלכלה הקוריאנית הייתה תלויה בשווקים זרים לצמיחה.
שיר הפטנטים
הבית הראשון
מדבר בשבחו של שמן המאכל המיוצר בשיטות כימיות חדשניות שנועדו לשמור על בריאותם של הצרכנים. השיר אינו נוקב במפורש בשם המותג אך ברור למאזין של שנות השישים שמדובר בשמן מאכל של חברת שמן הנמכר תחת השמות "מגד" ו"עץ הזית".
בית החרושת שמן, בבעלותם של האחים נחום, משה וגדליהו וילבושביץ, נחנך בארץ בימי המנדט, בשנת ,1924 על ידי הנציב הבריטי סר הרברט סמואל.
שמן המאכל הופק בתהליך זיקוק חדשני שהבטיח הרחקת חומצות שומן ומנע הצטברות משקעים בתחתית הבקבוק.
החברה השקיע רבות בפרסום מוצריה שכללו לא רק שמן מאכל אלא גם מוצרים קוסמטיים.
בשנת 1934 פרסם אברהם שלונסקי בכתב העת "טורים" גיליון ל"ב - ל"ג, שיר ששימש פרסומת לשמן "מגד", אותו כתב יחד עם לאה גולדברג ונתן אלתרמן. מילות שיר הפטנטים “אפשר לרמות רק בני אדם, אך לא את בני המעיים” נכתבו בהשראת פרסומת זאת. בשנת 1938, פרסמה לאה גולדברג שיר נוסף על שמן "מגד" באותו כתב עת.
הבית השני
מפרט את דרך פעולתו, את יתרונותיו, את יעילותו ואת קלות הפעלתו של תנור החימום "זלמן". ברור למאזין שהכוונה היא לתנור "פרידמן", תנור החימום הנפוץ ביותר בארץ. הפרסומת הידועה "כי פרידמן הוא פרידמן מה יש לדבר, כי פרידמן תמיד הוא הטוב ביותר", שנכתבה על ידי דן אלמגור עבור המפעל, נכללה בשלמותה בבית זה, תוך שינוי שם התנור מפרידמן לזלמן.
חברת ש. פרידמן בע"מ הוקמה בשנת 1936 על ידי שמואל שמריהו פרידמן ובניו, עולים מהונגריה. ייצור תנורי החימום התחיל בשנת 1940. בשנות ה-60 של המאה ה-20, מוצרי החברה נמצאו כמעט בכל בית בישראל.
הבית השלישי
"המצאה יוצאת מן הכלל" הייתה ללא ספק תריס ההזזה העשוי לוחות אזבסט שאפשר הגדלת שטח הדירה על ידי סגירת מרפסות. החברה המובילה בתחום הייתה חברת "תריסול" שהוקמה בשנת 1957 על ידי המהנדס רם בר-טל אשר אף הוציא פטנט על המצאתו. חברות מתחרות יצאו לשוק עם המותגים "תריזז" ו"תריס-קל".
הבית השלישי והאחרון בשיר הפטנטים מתאר את אופן פעולתו של התריס, את קלות הפעלתו -"תריס זז, תריס רץ, תריס עף, תריס בום" ואת סגולותיו הבריאותיות - "שובר קרניים אולטרה סגוליות".
אל מונטה
אל מונטה (באנגלית: El Monte) היא עיר בדרום מחוז מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה אשר בארצות הברית. העיר ממוקמת בעמק סן גבריאל, מזרחית לעיר לוס אנג'לס. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת כ-115,000 תושבים. מבין האישים הבולטים שהתגוררו בעיר לפרק זמן כזה או אחר ניתן למנות את סקטמן ג'ון, ג'יימס אלרוי והילדה סוליס.
היסטוריה
אזור נהר סן גבריאל היה מיושב על ידי אינדיאנים במשך מאות שנים. המשלחת המערבית הראשונה שעברה באזור זה הייתה משלחת פורטולה בשנים 1769–1770. בשנים 1849–1850 החלה התיישבות באזור שהיה על הציר מסנטה פה ללוס אנג'לס. המתיישבים הגיעו בעיקר מטקסס, ארקנסו ומיזורי, בתקופה בה אלפים נדדו לקליפורניה בחיפוש אחר זהב. המתיישבים הראשונים עסקו בעיקר בחקלאות. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה אל מונטה זירה לעימותים בין אקדוחנים, עימותים שגרמו להקמת מיליציות מקומיות להגנת התושבים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861 הייתה אל מונטה מעוז שתמך בהתנתקות של דרום קליפורניה מהאיחוד על מנת להצטרף לקונפדרציה. במרץ 1862 הוקם מחנה של צבא האיחוד על מנת לדכא כל מרד פוטנציאלי, והוא נסגר בתום המלחמה בשנת 1865.
בשנת 1873 הוקם בסמוך להתיישבות מסילת רכבת שהאיצה את פיתוח האזור. בתקופה זו כבר התגוררו בעיירה כ-1,200 תושבים. העיירה הכרזה כעיר בשנת 1912. בעשורים שלאחר מכן התקיימה מתיחות גזעית בין תושביה הלבנים של העיר לבין אלו ההיספנים (אוכלוסייה שגדלה בהתמדה) והמהגרים היפנים.
החל משנות ה-50 אל מונטה הייתה זירה בולטת להתפתחות מוזיקת הרוק אנד רול. אמנים רבים הגיעו מלוס אנג'לס להופיע בעיר, ובהם דיק דייל, ריצ'י ואלנס, Earth, Wind & Fire וגרייטפול דד. בשנת 1963 פרנק זאפה פרסם שיר על העיר. בתחנת הטלוויזיה המקומית הופיעו הביטלס והביץ' בויז במרץ 1964.
זאכארי היקס
זאכארי היקס (באנגלית: Zachary Hickes 1739 – 25 במאי 1771) היה קצין בצי המלכותי, משנה ללייטננט ג'יימס קוק במסעו הראשון לאוקיינוס השקט והראשון בין אנשי הצוות של קוק לאתר בצפייה את יבשת אוסטרליה. היקס היה קצין מהימן, שהתקדם במהירות מדרגה לדרגה והיה ממונה על ניהול הקשרים וההתחייבויות הצבאיות למען קוק, לרבות פיקוד על קבוצות חוף בריו דה ז'ניירו וחטיפתו של ראש שבט מטהיטי כדי לאלץ את אנשיו לשתף פעולה ולסייע בהשבתם של עריקים. החשיבה המהירה של היקס כשהיה מפקד זמני של "אנדוור" גם הצילה את חייהם של קוק, ג'וזף בנקס ודניאל זולאנדר, כשמאורים התקיפו אותם בניו זילנד בשנת 1769.
אך בריאותו של היקס, חבר נאמן ונמרץ בסגל "אנדבר", נפגעה והמשיכה להתערער ככל שהתקדם המסע. הוא הלך לעולמו במאי 1771 ממחלת השחפת, שבה נדבק כנראה עוד לפני ההפלגה מאנגליה. גופתו נקברה בלב ים, סמוך לאי האטלנטי סנט הלנה. מפרץ היקס בניו זילנד ופוינט היקס במזרח אוסטרליה קרויים על שמו.
שירות בצי
היקס נולד בסטפני בשנת 1739. הוא התגייס או גויס בכוח לשירות צבאי בריפון ושמו מופיע לראשונה ברשומות הצי כמלח כשיר בצי המלכותי וכחובל על סיפון אוניית הצי "לונסטון" בשנת 1766. כימאי מיומן, קודם לדרגת קצין זוטר על סיפון החד-תורנית "הורנט" באוגוסט 1767, וללייטננט בפועל באותה אונייה במרץ 1768. מינויו לקצין אושר רשמית ב-26 במאי 1767 במקביל להעברה אל "אנדוור", ספינתו של ג'יימס קוק, שם היה סגן לייטננט ומשנה למפקד. באופן רשמי הצטרף לספינה ב-3 ביוני.
כקצין, זכה היקס להערכה אך לא במידה יוצאת דופן: ההיסטוריון ג'. ביגלהול מתאר אותו כ"אדם מוכשר" אך "ללא סיכוי להבריק ... אדם ראוי לאין שיעור, מן הסתם, בכל משלחת; אבל אולי מי שנולד להיות משנה."
היציאה למסע
החודשים הראשונים של היקס ב"אנדוור" היו שגרתיים. הוא איננו מוזכר ביומנים של קוק או של ראשי החברה המלכותית ג'וזף בנקס או סידני פרקינסון עד שה"אנדוור" הגיעה לנמל הפורטוגזי ריו דה ז'ניירו ב-13 בנובמבר 1768. שם הטיל קוק על היקס את המטלה המוגדרת הראשונה שלו: להוריד לחוף את סירת האונייה בפיקודו, ליצור קשר עם השלטונות במקום ולבקש רשות לחדש את אספקת הספינה. המשימה לא עלתה יפה, כיוון שהמשנה מלך הפורטוגזי אנטוניו רולים דה מורה סירב להאמין, שה"אנדוור" נמצאת שם במשימה מדעית. תחת זאת, נעצרו היקס והחובל הראשון צ'ארלס קלרק ועוכבו על החוף בזמן שקוק נדרש לענות על שאלות הנוגעות לספינתו, לכלי הנשק שעליה ולאנשי הסגל. הסירה הוחזרה ל"אנדוור" ללא היקס, והוא וקלרק הורשו לחזור לספינתם רק לאחר עיכוב של שעות אחדות.
ב-19 בנובמבר נשלח שוב היקס לחוף, למסור מכתב מקוק למשנה למלך. כשהגיע אל רציפי ריו, התנגד היקס לחייל פורטוגזי שעלה על סירתו וסירב להתלוות אליו, וכתוצאה מכך נעצרו הוא ואנשיו והמשמר הרחיק אותם מהחוף. הרשויות הפורטוגזיות החרימו את הסירה של "אנדוור", כלאו את צוות מלחיה ושלחה את היקס חזרה לספינה לבדו. לאחר מחאות רשמיות מצד קוק, שוחרר הצוות של היקס והסירה הוחזרה, אך ללא הדגל הימי שלה, שאבד, לטענת הפרטוגזים. השלטונות הפורטוגזיים האשימו את היקס באיום על חיי החייל שלהם ובהפגנת "רגזנות וחוצפה". הם דרשו להחזיק אותו על ה"אנדוור" ולא לשלוח אותו שוב לחוף. קוק, מכל מקום, לא סבר שבהתנהגותו של היקס היה משום התגרות ברשויות הפורטוגזיות במידה שתצדיק לשלול ממנו את השימוש בסירה ואת הפיקוד עליה.
סיורים באוקיינוס השקט
לאחר היציאה מריו, הקיפה "אנדוור" את כף הורן והמשיכה מערבה לרוחב האוקיינוס השקט כדי להגיע אל טהיטי באפריל 1769. כישורי המנהיגות של היקס עמדו למבחן כאשר שלושה ימים לפני המועד המתוכנן להפלגה, ערקו שניים ממלחי "אנדוור" מן הספינה ונמלטו להרים כדי להישאר עם "נשותיהם" בנות טהיטי. קוק הסמיך את היקס לוודא את חזרתם והורה לו לחטוף את ראש השבט טוטאהה ועוד שלושה אנשים כדי לאלץ את תושבי טהיטי להסגיר את מקום המסתור של העריקים. החטיפה עלתה יפה אבל האסטרטגיה נכשלה; אנשי טהיטי הגיבו בחטיפתו של רופא הספינה, ויליאם מונקהאוז, ועוד ארבעה מאנשי צוותה, והחזקתם כבני ערובה סמוך לחוף. קוק פנה שוב אל היקס, שהוביל פלוגה חזקה של ימאים אל החוף ואיים, כי "ראשי השבט יסבלו" אם בני הערובה לא ישוחררו. האיום של היקס עשה את שלו - מונקהאוז והמלחים שוחררו, בני טהיטי מצאו את העריקים והחזירו אותם והכל הושבו ללא פגע אל ה"אנדוור", יחד עם מנחת שלום של ארבעה חזירים.
על סיפון ה"אנדוור" ניתן להיקס הקרדיט על גילוי מפרץ היקס בניו זילנד, ואחר על היותו הראשון לראות את יבשת אוסטרליה בהיקס פוינט (יבשה נצפתה במשמרת הבוקר שלו). קוק קרא לשני המקומות על שמו.
"אנדוור" עגנה במפרץ בוטני במזרח אוסטרליה ב-29 באפריל 1770. לאחר הירידה לחוף, קיבל היקס פיקוד על הקבוצה, שהייתה אחראית לאיסוף מים ועצים לחידוש המלאי באונייה. היקס יצר את המגע הראשון של המשלחת עם האסטרלים הילידים, כאשר יותר מתריסר מהם התאספו על החוף לצפות באנשיו הצוברים מים. קוק ציין ביומנו, כי "מר היקס עשה כל שביכולתו לשדל אותם להתקרב אליו, בהצעת מתנות וידידות, אך ללא הועיל, כל רצונם היה שנסתלק משם." אף על פי כן, היקס לא הרפה ובמהלך הימים הבאים הצליח ליצור קשר מספיק לתרגום מילים ספורות משפת הילידים.
מוות
היקס מת מזיהום ריאתי ב-26 במאי 1771, יום השנה השלישי למינויו ללייטננט על סיפון ה"אנדוור". כפי שרשם קוק ביומנו, הסיבה למותו של היקס הייתה שחפת, שבה לקה עוד לפני שהפלגנו מאנגליה, כך שאפשר להגיד באמת ובתמים, שמאז היה גווע והולך, אף כי החזיק מעמד יפה למדי עד שהגענו לבאטביה. גופתו נטמנה בים לא רחוק מחופי האי סנט הלנה שבדרום האוקיינוס האטלנטי, במה שקוק תיאר כ"הטקסים הרגילים".
הנצחה
זכרו של היקס מונצח בכתובת שעל גבי מצבת זיכרון בפוינט היקס, בה נאמר, "לייטננט ג'יימס קוק, הצי המלכותי, מן ה"אנדוור", צפה לראשונה את אוסטרליה מנקודה זו, שאותה כינה פוינט היקס על שמו של לייטננט זאכארי היקס, הראשון שראה את היבשה." כתובת דומה מתנוססת על מצבת זיכרון באתר ביתון לשעבר של היקס בגרייט אייטון שבצפון יורקשייר. רחוב מתעקל בפרבר של מלבורן, אנדוור הילס, נושא את השם "סהרון זאכארי היקס".
הערות
בהערה מתאריך 2 במאי 1770 רשם איזאק סמית, קצין בצי המלכותי וימאי כשיר על סיפון ה"אנדוור", כי היקס נתן לו את התרגומים הבאים משפת הילידים: "בורווי" משמעו שלוש; "וארגאל" משמעו כלב; "מריאנג" משמעו לעוף; "גונג" משמעו שמש; "אדנארדה" משמעו ירח; "פאדו" משמעו מים; "במאלה" משמעו אדמה; ו"גואיונג" משמעו אש.
כנסייה ביזנטית בנהריה
גילוי הכנסייה וחפירתה
בשנת 1964 בעת הנחת יסודות לבניית מועדון נוער על ידי העירייה ליד בית ספר כצנלסון התגלתה רצפת פסיפס מפוארת. בתחילה חשבו שמדובר ברצפה של חווילה רומית. בעקבות גילוי הרצפה החליט ראש העירייה, גרשון טץ, ומהנדס העירייה לשנות את ייעוד השטח, והאתר כוסה מחדש, עד לביצוע חפירות ארכאולוגיות.
בשנת 1972 החלה באתר חפירת הצלה אותה יזם מנהל המוזיאון העירוני נהריה. החפירה בוצעה על ידי גרשון אדלשטיין ארכאולוג אגף העתיקות והמוזיאונים. בחפירת ההצלה זוהה המבנה שנחשף ככנסייה ביזנטית מפוארת. המשך החפירה של האתר התקיים בשנים 1974 ו-1976 בהשתתפות קלודין דופין מומחית לתקופה הביזנטית.
כדי לשמר את האתר מימנה העיר בילפלד מגרמניה, עיר תאומה של נהריה, מבנה גדול מעל האתר. בשנת 1988 הגיעה משלחת מומחים מבילפד ששחזרה קטעים מרצפת הפסיפס. האתר נפתח לציבור במרץ 1988. במשך מספר שנים היה האתר חלק מאתרי הסיור של המוזיאון העירוני בנהריה, לאחר מכן נסגר האתר לביקורי הקהל.
בשנת 2021 לאחר שנים רבות שהייתה סגורה ומוזנחת, עברה הכנסייה שיפוץ במבנה ההיקפי ושימור הפסיפס בסיוע עיריית נהריה, רשות העתיקות ובביצוע של רשות השימור ומורי דרך ומתנדבים נהריינים. הכנסייה נפתחה לציבור מחדש.
כהוקרה לעיריית בילפלד על תרומתה לשימור האתר נקראו הרחובות המובילים לאתר "רחוב בילפלד" ו"שביל בילפלד".
הכנסייה מופיעה בסקר הארכאולוגי של ישראל במפה 5-נהריה ומפת עמקה, בשם חורבת עיתאים מספר אתר 58.
מיקום הכנסייה
הכנסייה שהתגלתה ניצבת על גבעה, היא חלק מאתר ארכאולוגי שנקרא "חורבת עיתאים". אתר זה היה יישוב גדול שראשיתו בתקופה הפרסית הוא היה מיושב גם בתקופה הרומית והביזנטית. היישוב שכן על הדרך שהייתה מיושבת בצפיפות בין אנטיוכיה לעכו. יישובים אלה חוברו בשנת 56 לספירה בדרך שנסללה בימי נירון קיסר. כנסיות נוספות שנמצאו על דרך זאת היו בחניתה, עברון, סוחמאתא ושבי ציון ועוד.
היישוב שכן מצפון לנחל געתון וממזרח לכביש עכו-ראש הנקרה של היום. כיום שוכנות על האתר שתי שכונות של נהריה, שכונת שרת מצפון, ושכונת כצנלסון מדרום. שטח האתר הוערך בסקר הארכאולוגי כ-100 דונם.
מצפון מערב לכנסייה נחפר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שדה קברים שכלל עשרים ושתיים מערות קבורה ועשרים ושמונה קברי יחיד. מערות הקבורה היו בשימוש החל מהמחצית השנייה של המאה ה-2 ועד המאה ה-4. קברי היחיד תוארכו לשנים שבין המחצית השנייה של המאה ה-1 עד המחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה. מערת קבורה נוספת נחשפה בשנת 1988 מדרום מערב לכנסייה.
מצפון מזרח לכנסייה התגלו בשנת 1955 שלושה כבשנים לייצור קנקנים. האתר נסקר גם בסקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל ונמצא שרובו הרוס.
מבנה הכנסייה
הכנסייה היא בסיליקה שאורכה הוא 28 מטר ורוחבה 17.70 מטר שנבנתה על שרידי מבנה מהתקופה הארוכה הביזנטית היא מסתיימת בשלושה אפסיסים (גומחות). בחזית האפסיס המרכזי שהיה הגדול מבין השלושה, ניצבה בימה אליה עלו בשתיים-שלוש מדרגות. אולם הכנסייה חולק על ידי שני טורי עמודי שיש שבכל אחד מהם היו שישה עמודים. העמודים הסתיימו בכותרות שעוטרו בדגמים מעולם הצומח. על פי החופרים, העמודים תמכו בקורות עץ שעליהן ניצבו שתי גלריות שרוחבן היה כרוחב אולם התווך המרכזי של הכנסייה.
קירות הכנסייה נבנו מאבנים מקומיות מסותתות, שטויחו בטיח עבה. להערכת החוקרים בקירות הכנסייה הותקנו חלונות. הממצאים הארכאולוגיים כללו שברים רבים של זכוכית שטוחה שמקורם כנראה בחלונות.
רצפת הפסיפס של הכנסייה הונחה על גבי אדמה שהונחה על השרידים הקודמים. בחזית הבימה מול האפסיס המרכזי על רצפת הפסיפס, גודר חלק מהכנסייה בסורג. הסורג נבנה משנים-עשר לוחות שיש. כל לוח היה בגובה של 0.6 מטר, ואורכו נע בין 1.5-1.2 מטר. בין הלוחות הפרידו 10 עמודי שיש. לוחות השיש והעמודים עוטרו בתבליטים. כל אחד מהלוחות הופיעה כתובת ביוונית שהוקדשה ללאוניטיס הכוהן ובני משפחתו שהיו תורמי הסורגים. שניים מהלוחות עוטרו בשני איילים שפניהם לכוון המרכז וביניהם צלב.
בשטח שגודר על ידי הסורג ניצבו שני שולחנות משיש, על חלק מרגלי השולחנות שעוצבו כעמודים, נחקקו צלבים. על חלק מכותרות הרגליים נחקקו שלוש האותיות היווניות IAP. השערת החופרים היא שמדובר כנראה בשמו של יואן ארכיאפיסקופוס שהיה הארכיבישוף של צור בשנת 555 לספירה. זיהוי זה גם נסמך על מציאת שמו של הארכיבישוף בכתובת שנמצאה בכנסייה עתיקה בסוחמאתא. תיארוך הכנסייה נעשה על פי הכתובת והממצאים האחרים בכנסייה.
רצפת הפסיפס
רצפת הפסיפס השתרעה על כל שטח הכנסייה. רוב האולם עוטר בדגמים של קשקשים בצבע לבן כשקודקוד הקשקש עוטר באדום. רצפת הכנסייה הוקפה בפס שעוטר במדליונים שכללו דמויות אדם, בעלי חיים וצמחים. במרכז האולם מול האפסיס המרכזי והבימה נמצא עיטור רוזטה בקוטר 1.6 מטר העשויה מדגמים גאומטריים שנתנו תחושת עומק. מול האפסיס המרכזי וקרוב אליו נמצא עיטור של שני טווסים כשפניהם זה מול זה וביניהם אמפורה. פס המדליונים שהקיף את הסיטראות הוא ברוחב של 60 ס"מ, מתוך הפס שרדו 87 מדליונים, אורך הפס ששרד 57 מטר. האפסיסים מעוטרים בדגמים גאומטריים.
ליצירת הפסיפס השתמשו באבני הפסיפס מאבן גיר מקומית, בחרסים לצבע צהוב ובקוביות זכוכית לצבעים כחול וירוק. הצבעים המופיעים ברצפת הפסיפס הם: שחור, אפור, אדום, ורוד, חום, צהוב, אוכרה, ירוק, כחול ותפוז. גודל אבני הפסיפס הם 8 על 8 מ"מ. בדמויות האדם השתמשו עבור הפנים, הידיים והרגליים באבני פסיפס בגודל 5 על 6 מ"מ.
רוב הסצנות במדליונים מתוארות במדליון אחד, מספר סצנות מתוארות בשני מדליונים למשל סצנת הצייד ובידו רומח התוקף נמר.
המדליונים ששרדו כוללים 11 דמויות אדם, 9 דמויות הן עירומות פרט לצעיף על הצוואר ומשולש המכסה את הערווה. דמות אחת "צייד הציפורים" לבושה לחלוטין, ודמות אחת "המחלל" ערומה לחלוטין. עיצוב הדמויות העירומות הוא בניגוד למה שהיה נהוג בפסיפסים מהמאה ה-6 שבה נהגו לעצב דמויות הלבושות על פי האופנה באותה עת.
דמויות בעלי החיים מגוונות וכוללות שוורים, אייליים, פסיון, כלב, נמר, תיש אריה, תרנגול ודמויות נוספות. מעולם הצומח תוארו גפן, רימון, תפוח ופירות נוספים.
סופה של הכנסייה
על פי הממצאים הארכאולוגיים הכנסייה נהרסה בשרפה עזה. החופרים משערים שהשרפה התרחשה בעת הכיבוש של ארץ ישראל על ידי האימפריה הסאסאנית שהתרחש בשנת 614 בתקופת שלטונו של המלך הפרסי ח'וסרו השני. סימני שרפה דומים נמצאו גם בכנסיות בשבי ציון ובעברון.
השרפה אחזה בגג העץ שקרס יחד עם הנברשות והקישוטים מברונזה שהיו תלויים על גבי השרשראות. השיש נותץ התפזר והתפורר. האש השפיעה גם על צבעי הרצפה, היא יצרה בחלק מהמקומות כתמים שחורים ולבנים. נמצאו גם כמויות גדולות של עופרת מותכת. בצידה הדרומי של הכנסייה ליד האפסיס נמצאו שבעה קנקני אגירה גדולים וצלחות חרס. השערת החוקרים היא שהקנקנים כנראה הובאו לשם על ידי האנשים שביקשו מחסה בכנסייה.
משאית אוכל
משאית אוכל היא כלי רכב גדול המצויד במתקנים לבישול ומכירת מזון. חלקן כולל אוטו גלידה, ובחלקן נמכר מזון קפוא או ארוז מראש. אחרות כוללות עליהן מטבחים להכנת מזון במקום. בין המזונות שנמכרים סנדוויצ'ים, המבורגרים, צ'יפס ומזון מהיר מקומי.
היסטוריה
בארצות הברית מקור משאיות האוכל הוא הצ'אק וואגון. בסוף המאה ה-19 הובלת הבקר מדרום-מערב ארצות הברית לשווקים בצפון ומזרח המדינה ארכה זמן רב. על מנת להאכיל את מובילי הבקר נוצר הצ'קוואגון. בצ'אק וואגון הוגשו ארוחות בוקר, צהריים וערב.
גלגול קודם של משאית המזון המודרנית הוא עגלת הצהריים, כפי שהגה ספק המזון וולטר סקוט בשנת 1872. סקוט החנה עגלה ליד משרדי עיתון בפרובידנס, שבמדינת רוד איילנד, ומכר בה סנדוויצ'ים, פשטידות, וקפה לעובדים בהדפסת העיתון ולעיתונאים. בשנת 1887 במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית, החל תומאס ה. באקלי לייצר עגלות ארוחת צהריים. תפוצת משאיות האוכל הלכה והתפתחה, ובסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נמנו 4000 משאיות אוכל ברחבי ארצות הברית.
אם בעבר משאיות מזון גורמה היו קיימות רק בערים גדולות, כיום משאיות אלה נפוצות גם בערים קטנות ובפרוורים בארצות הברית.
כיום
במהלך המאה ה-21 ניכר שינוי בהיצע המוצרים ובמגוון המוצע במשאיות האוכל. משאיות האוכל מציעות כיום היצע רחב של מזון המוגש בהן, מתוחכם יותר ויוקרתי יותר המוכן על ידי מומחים בתחום הקולינריה. המזון שמוגש כבר אינו מסתכם בטאקו, גלידה, נקניקיות או המבורגרים, אלא נהיה מתוחכם יותר כגון פירות ים וכדומה.
הרשויות משיתות רגולציה כלפי משאיות אוכל, והיא משתנה בין מדינות ורשויות מקומיות. כך לדוגמה במיניאפוליס, משאיות אוכל צריכות לשמור מרחק מסוים ממסעדות, מרכזים מסחריים או אירועי ספורט. בשכונות מסוימות בלוס אנג'לס משאיות האוכל חייבות לשנות מיקום בכל שעה. חלק מהרגולציה כלפי משאיות האוכל נועדה להגן על תחום המסעדות שאינן ניידות.
מפעילי משאיות אוכל יכולים להגדיל את עסקיהם, ולהקים רשתות המבוססות על משאיות אוכל. כך לדוגמה חברת coolhaus המתמחה בגלידות, שהוקמה בשנת 2009 והייתה מבוססת על משאית אוכל אחת, התפתחה לרשת המפעילה 11 משאיות.
אירועים בהם מתאספות מספר משאיות אוכל, וחניות מסודרות של משאיות אוכל נעשים נפוצים יותר ויותר בארצות הברית. כך לדוגמה בעיר טמפה, פלורידה נערך מפגש שכזה בהשתתפות 99 משאיות. בשיקגו מתקיים משנת 2016 פסטיבל משאיות אוכל הכולל עשרות משאיות אוכל ובהן מזון המוכן על ידי שפים.
בעוד שפתיחת מסעדה ממוצעת בארצות הברית עשויה להגיע לעלות של 100,000 - 300,000 דולר, פתיחת מסעדה על משאית ניידת עשויה לעלות בטווח של עד 30,000 דולר, ולכל היותר עד 80,000 דולר.
מפעילי משאיות אוכל נדרשים להשיג היתר למכירת מזון, שהתנאים להשגתו משתנים בין כל רשות מקומית לאחרת.
אסיה
באסיה המזון המוצע במשאיות אוכל דורש כישורים מעטים להכנתו, ציוד בסיסי, והשקעה כספית יחסית נמוכה.
אזרחים המתמודדים עם קשיים במציאת עבודה קבועה, ייכנסו לעיתים קרובות לתעשייה זו, שכן היא מאפשרת למשפחות שלמות לעבוד יחד ולהתפרנס. היתרון בכניסה לתעשייה זו אינה רק בהשקעה הכספית הנמוכה הנדרשת, אלא גם בגמישות שעות העבודה.
בלגיה
על מנת להסדיר את התחום, הוסדרו בבריסל 13 אזורים בהם ניתן להחנות משאיות אוכל. משאיות האוכל היו לטרנד בבלגיה, בעיקר באזור בריסל ובמחוז בראבנט הוולונית. בשנת 2014 היו 126 מפעילי משאיות אוכל החברים בארגון משאיות האוכל הבלגי.
בבריסל נערך כינוס של כ-80 משאיות אוכל, שהיה לפסטיבל משאיות האוכל הגדול ביותר באירופה
ברזיל
בברזיל הפופולריות של משאיות האוכל החלה במשאיות שהיו מגישות מזון בזמן הקרנבל במדינה, בתום משחקי כדורגל, אירועי ספורט וקונצרטים של מוזיקה. עם זאת כאשר החלו להגיש במשאיות אוכל גורמה, שמחירו גם יקר יותר, משאיות אוכל לא קושרו עוד למזון עממי, והחל להיות טרנדי המנהל לאכול אוכל רחוב במשאיות אוכל. כיום ניתן למצוא בברזיל משאיות רוכל במקומות רבים לרבות מקומות עבודה, בתי ספר, מכללות, ליד בנייני משרדים ופארקים תעשייתיים.
צרפת
אף שמשאיות אוכל נפוצות בשווקים פתוחים (לדוגמה, משאיות פיצה נפוצות במרסיי ודרום צרפת מאז שנות ה-60), משאיות אוכל בסגנון אמריקאי הופיעו לראשונה בפריז רק ב-2012.
ישראל
בשנת 2011 עתרו יזמים לבג"ץ כנגד עיריית תל אביב בגין איסורה להפעיל בעיר משאיות אוכל, ובג"ץ קיבל את העתירה. כיום ניתן לראות משאיות אוכל בישראל הפועלות באופן קבוע או באופן ארעי. משאיות אוכל החלו להיות מופעלות באירועים ובפסטיבלי אוכל ברחבי הארץ.
בשנת 2020 הסדירה עיריית חיפה נקודות להצבת משאיות אוכל ברחבי העיר.
הדוויג סופיה משוודיה
הדוויג סופיה משוודיה (בשוודית: Hedvig Sofia av Sverige; 26 ביוני 1681 - 22 בדצמבר 1708), הייתה בתו של קרל האחד עשר, מלך שוודיה וסבתו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה
הדוויג סופיה נולדה ב-26 ביוני 1681 בטירת שלושת הכתרים, סטוקהולם, בתם הבכורה של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ולאולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג. הדוויג סופיה גודלה על ידי סבתה הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ, והושפעה ממנה רבות וטיפחה בעקבות כך דעות אנטי-דניות.
בשנת 1697 היה מדובר שהדוויג סופיה תתחתן עם קרל, נסיך דנמרק ואחיה קרל השנים עשר, מלך שוודיה יתחתן עם סופיה הדוויג, נסיכת דנמרק, אולם הנישואים לא יצאו אל הפועל, וב-12 במאי 1698 התחתנה עם פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ. הנישואים ביניהם לא היו מוצלחים, בעקבות חייו המופרעים של פרידריך, ונולד להם רק בן אחד קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ. בשנת 1699 עברו בני הזוג לשוודיה, שם השתתפו במסיבות רבות ובנשפים שנערכו שלכבודם. בשנת 1700 פרצה מלחמת הצפון הגדולה, ובעקבות כך נותרו הזוג בשוודיה.
בשנת 1702 מת בעלה פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ובנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ ירש את נחלותיו ותאריו, תוך שהדוויג סופיה שימשה כעוצרת הדוכסות יחד עם גיסה כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין. לאחר מות בעלה עלתה הצעה שהדוויג סופיה תתחתן עם גאורג, נסיך הכתר של הנובר, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל. הדוויג סופיה ניסתה בכל יכולתה לדאוג לכך שבנה יהיה יורש העצר של שוודיה, ויירש את אחיה לאחר מותו, ונעזרה במפלגת הולשטיין לשם כך.
ב-22 בדצמבר 1708 מתה הדוויג סופיה מאבעבועות שחורות, וכששמע על כך אחיה קרל השנים עשר, מלך שוודיה הוא פרץ בבכי. בשנת 1718 מת אחיה קרל השנים עשר, מלך שוודיה, אולם אחותה אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה ירשה אותו, וגברה על בנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ במאבק הירושה.
פאולו רינק
פאולו רוברטו רינק (בפורטוגזית: Paulo Roberto Rink, נולד ב-21 בפברואר 1973 בקוריטיבה שבברזיל) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ במגוון קבוצות, בעיקר באתלטיקו פרנאאנסה הברזילאית ובאייר לברקוזן הגרמנית. רינק ערך 13 הופעות במדי נבחרת גרמניה, עמה השתתף בגביע הקונפדרציות 1999 וביורו 2000.
קריירת מועדונים
פאולו רינק החלל את הקריירה במועדון הברזילאי אתלטיקו פרנאאנסה, שם שיחק עד לשנת 1997, למעט תקופות השאלה קצרות לאתלטיקו מיניירו ושאפקואנסה הברזילאיות. בשנת 1997 חתם רינק בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה אליה נמכר תמורת שישה מיליון דולר אמריקאי, הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז לשחקן של אתלטיקו פרנאאנסה. רינק שיחק בבאייר לברקוזן במשך ארבע עונות, עם תקופת השאלה קצרה בסנטוס. לא תמיד הייתה לרינק עדיפות בהרכב, כאשר שיחקו בתקופתו בבאייר לברקוזן חלוצים כאולף קירסטן, תומאס ברדריץ' ואוליבר נויביל. בעונתו הראשונה בבאייר לברקוזן הבקיע רינק תשעה שערים, ועונת השיא שלו הייתה 1999/00, עת חזר מסנטוס, והבקיע עשרה שערים ב-16 משחקים בלבד, וסייע לבאייר לברקוזן לסיים במקום השני בבונדסליגה, כאשר הקבוצה לא זכתה באליפות רק בגין הפרש שערים נחות יותר משל האלופה באיירן מינכן. בעונת 2000/01 הבקיע רינק חמישה שערים בבונדסליגה, וקבוצתו סיימה רביעית, כאשר בליגת האלופות הקבוצה סיימה במקום השלישי בשלב הבתים, בו רינק הבקיע שער אחד, והמשיכה לגביע אופ"א.
את עונת 2001/02 החל רינק בבאייר לברקוזן, אך חתם לקראת סוף חלון ההעברות בנירנברג, שם שיחק עונה אחת, הבקיע שלושה שערים, ושרד עם הקבוצה בהצלחה את מאבקי התחתית. בתום עונה זו חתם רינק לעונה אחת באנרגי קוטבוס מהבונדסליגה, שם שיחק עונה אחת, הבקיע שלושה שערים ב-13 הופעות, ונשר עם המועדון אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון. זה היה המועדון האחרון בו רינק שיחק בגרמניה, ואת המשך הקריירה העביר בעיקר בליגת העל הקפריסאית, כאשר שיחק שתי קדנציות קצרות באולימפיאקוס ניקוסיה וקדנציה אחת באומוניה ניקוסיה, ובנוסף שיחק בויטסה ארנהם ההולנדית ובג'אונבוק יונדאי מוטורס מקוריאה הדרומית. בשנת 2007 חזר רינק למועדון נעוריו, אתלטיקו פרנאאנסה, שם ערך 13 הופעות, ופרש מכדורגל. במאי 2007 נערך לכבודו משחק הוקרה, בו שיחקו חבריו של רינק לאורך השנים.
קריירה בינלאומית
סבו של פאולו רינק היגר מהיידלברג שבגרמניה לברזיל בשנת 1904. עובדה זו סייעה לאזרח את רינק בגרמניה בקלות, והוא נקרא לשחק בנבחרת גרמניה על ידי המאמן ברטי פוגטס. בספטמבר 1998 ערך את הופעות הבכורה במשחקי ידידות מול נבחרת רומניה ונבחרת מלטה. בשנת 1999 השתתף רינק עם נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 1999, ושיחק בשני משחקים. בשנת 2000 השתתף רינק ביורו 2000, פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף בשניים הנותרים. בשני הטורנירים הודחה גרמניה בשלב הבתים. על הדחתה מיורו 2000 ספגה נבחרת גרמניה ביקורות קשות, כאשר לזימונו של רינק על ידי ברטי פוגטס היה חלק בביקורות אלו. לאחר יורו 2000 לא זומן רינק שוב לנבחרת גרמניה, ולזכותו 13 הופעות במדים הלאומיים, בהן לא הבקיע.
דאוני
דאוני (באנגלית: Downey) היא עיר בדרום מחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה אשר בארצות הברית. העיר ממוקמת דרומית למרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס. נכון לשנת 2019, מעריכים שאוכלוסייתה מונה כ-111,000 תושבים.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים בעיר הם קייזר פרמננטה, חברת קוקה-קולה, וכן מערכות הבריאות והחינוך המקומיות.
היסטוריה
בשנת 1873 החלה התיישבות חקלאית רבה באזור. ההתיישבות התפתחה עם השנים, והוכרזה כעיר בשנת 1956. במהלך מלחמת העולם השנייה מפעלי האזור בנו ופיתחו רבים ממטוסי חיל האוויר האמריקאי. תעשייה אווירית זו הייתה משמעותית עבור נאס"א ותוכנית אפולו בשנות ה-60, אך היא נסגרה בשנת 1999.
בשנת 2008 צולם בדאוני הסרט "פיינאפל אקספרס".
אהרון מדואל
אהרון מדואל (נולד ב-1961) הוא יו"ר תנועת עיר לכולנו אשר כיהן כחבר מועצת תל אביב-יפו מיוני 2014 עד נובמבר 2018. הוא מזכיר ועד שכונת כפר שלם, המנהל מאבק ציבורי ומשפטי מתמשך נגד פינוי תושבי השכונה לטובת פיתוח נדל"ן באזור, מאז 1992. קבלן במקצועו.
רקע
מדואל נולד בכפר שלם שבתל אביב ב-1961 להורים שומרי מסורת ילידי תימן שהגיעו לשכונה ב-1949. הוא התחנך בחינוך הממלכתי דתי ובתנועת בני עקיבא, למד בבתי הספר עוזיאל ועמיאל בשכונת התקווה, במכינת בני עקיבא בגבעת שמואל ובישיבה תיכונית כפר הרא"ה. בשירותו הצבאי שימש מדואל בתפקיד קרבי בחיל הקשר (קשתות). לאחר שירותו הצבאי עבד בעיריית רמת גן ובמסגרת תפקידו סייע לדיירים להתאגד ולהקים ועדי בית. כיום הוא נשוי, אב לארבעה, ועובד כקבלן רשום.
מאבקים בדרום תל אביב
מאז 1992 מוביל מדואל, כמזכיר הוועד, את מאבקם המשפטי והציבורי של תושבי שכונת כפר שלם נגד ניסיונות חברת השיכון העירונית חלמיש לפנות את תושבי הכפר מבתים שהתיישבו בהם לאחר מלחמת העצמאות, עת ננטשו בתי הכפר הפלסטיני סלמה. הוועד בראשות מדואל יזם את "חוק כפר שלם" המסדיר את זכויותיהם של תושבי השכונה, שזכה לתמיכה מכל קצוות הקשת הפוליטית, מחד"ש ועד הבית היהודי. מדואל הוא גם מיוזמיה של רוח דרומית, מסגרת לתיאום ושיתוף פעולה בין פעילים חברתיים משכונות דרום ת"א ויפו, שהובילה את המאבק נגד ביטול פרויקט שיקום שכונות. במסגרת המאבק נגד פינוי תושבים מבתיהם בדרום תל אביב וביפו סייע מדואל בארגון הפגנות מול העירייה ומול ביתו של ראש העירייה רון חולדאי. כך גם התבלט מדואל במחאה הציבורית נגד התוכניות של חברת הזרע להקים שכונת מגורים בשטחים המיועדים לפארק אריאל שרון.
עיר לכולנו
ב-2008 נבחר מדואל לסגן יו"ר תנועת עיר לכולנו והוביל את כניסתם של קבוצת פעילים מדרום תל אביב אל התנועה. מדואל שימש כחבר מועצת העיר ונציג עיר לכולנו בוועדה המקומית לתכנון ובנייה. עקב ערר שהגיש מדואל על החלטת ועדה נדרשו יזמי פרויקט "גינדי תל אביב" להוסיף 54 דירות להשכרה במחיר הנמוך ב-30% ממחיר השוק. לאחר הודעתו של דב חנין שלא ישוב לרוץ לראשות העיר נבחר ב-24 באפריל 2013 פה אחד כמועמדה של התנועה ליו"ר התנועה ומועמדה לראשות העיר. בבחירות לראשות העיר זכה מדואל בכ-8.6% מהקולות, ועיר לכולנו זכתה ב-3 מנדטים בלבד. מדואל הוביל את עיר לכולנו לחתימה על הסכם קואליציוני עם רון חולדאי וסיעת תל אביב אחת, ובכך הוביל להפסקת היותה תנועה אופוזיציונית.
בבחירות המוניציפליות שנערכו בנובמבר 2018, לא הצליחה עיר לכולנו לעבור את אחוז החסימה, ומדואל נותר מחוץ למועצת העיר.
פוליטיקה ארצית
מדואל הוא חבר בליכוד אך מזדהה כאיש שמאל חברתי.
ג'ואל אבו חנא
ג'ואל אבו חנא (בערבית: چويل أبو حنا, בגרמנית: Joël Abu Hanna; נולד ב-22 בינואר 1998) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי-גרמני, המשחק בעמדת הבלם במכבי נתניה בליגת העל, ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
אבו חנא נולד בטרוזדורף שבגרמניה, לאב ערבי-נוצרי מישראל ולאם גרמנייה-נוצרית. אבו חנא התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות ובגיל 10 הצטרף לבאייר לברקוזן.
בסוף אוגוסט חתם בפ.צ. קייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה. ב-29 בספטמבר 2017, אבו חנא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד גרויטר פירט. בסיום העונה, קייזרסלאוטרן ירדה ליגה ואבו חנא עזב את המועדון.
בקיץ, אבו חנא חתם בפ.צ. מגדבורג מליגת המשנה בגרמניה. במגדבורג לא זכה לדקות משחק כלל, ובינואר הושאל לפורטונה קלן מהליגה השלישית בגרמניה.
ביולי, אבו חנא חתם בזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית, קבוצתו הראשונה מחוץ לגרמניה. ב-1 בספטמבר 2019, אבו חנא הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2–2 נגד דינמו קייב.
ב-27 ביוני 2023 חתם במכבי נתניה.
גרמניה
בעברו, שיחק בנבחרות הנערים והנוער של גרמניה, והיה חלק מהסגל של נבחרת הנוער הגרמנית שזכתה באליפות אירופה לנבחרות נוער עד גיל 19 בשנת.
ישראל
בשנת, אבו חנא זכה להתעניינות בבוגרים של נבחרת ישראל ושל נבחרת פלסטין, אך לבסוף בחר בישראל.
ב-26 באוגוסט 2020, זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, לקראת צמד משחקיה מול סקוטלנד ומול סלובקיה במסגרת טורניר ליגת האומות 2020/2021 של אופ"א. את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל ערך ב-11 באוקטובר 2020 מול צ'כיה, בו אבו חנא גם פתח בהרכב וגם כבש שער עצמי, במשחק הביתי בו ישראל הפסידה 2–1.
מירון סימה
מירון סימה (בגרמנית Miron Sima, ברוסית Мирон Cимa 22 בינואר 1902 פרוסקורוב, כיום חמלניצקי באוקראינה, אז באימפריה הרוסית – 20 בדצמבר 1999 ירושלים) היה צייר וגרפיקאי ישראלי, יליד אוקראינה.
רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו
מירון סימה נולד ב 1902 בפרוסקורוב בחבל פודוליה שבאוקראינה, בבנם של בנימין סימה, אדריכל וקליגרף, ושל אשתו ביילה לבית ישראל סובול. בעל כישורים לאמנויות מילדות, מירון גדל בבית שבו טיפחו של השכלה הרחבה ואת ערכי הציונות. שנות הילדות והנעורים עמדו בצל ההתמודדות עם אימת הפרעות נגד היהודים ומלחמת העולם הראשונה. בפברואר 1919 היה עד לפוגרום שביצעו אנשי פטליורה בפרוסקורוב ונמנה עם המארגנים של ההגנה העצמית היהודית. אחרי לימודים בגימנסיה למד במכללה לאמנות באודסה, שם היה תלמידו של ק' קוסטאנדי. בגלל האווירה העוינת ליהודים באוקראינה מירון סימה נמלט בשנת 1921 לפולין וכעבור שנה הוריו ואחותו עלו לארץ ישראל. בשנת 1924 סימה הגיע לדרזדן בגרמניה ונרשם שם באקדמיה לאמנות.
לימודיו ופעילותו בגרמניה
בתקופה זאת יצר סדרה של תחריטי עץ בשם "הזעקה" (Der Aufschrei) (1924) שהושפעה מחוויות הפרעות בחבל הולדתו. בשנים 1928–1932 הציג עבודות בתערוכות המרכזיות בדרזדן. יצירות חשובות אחרות מהשנים בדרזדן היו "קפה קניג" (1924), "סמטה חשוכה" (1929), "האם והילד" (1931).
חייו ופעילותו בארץ ישראל
בהגיעו לארץ ישראל התיישב מירון סימה בתל אביב שבה חיה משפחתו. התפרנס בעיקר מעבודות עיצוב בתיאטראות הבימה ואהל שם. הכיר בהזדמנות זו את חנה רובינא ודמויות אחרות מעולם הבמה המקומית. קיבל פעמיים פרסים מטעם עיריית תל אביב (פרס דיזנגוף) בשנים 1936 ו-1938. בשנת 1939 עבר לגור בירושלים, בה פתח סטודיו להוראת אמנות.
הצטרף לשם לחבורה של אמנים יהודים שהתחנכו בגרמניה שנחשבה מרדנית לעומת הזרם המוביל באמנות הארץ-ישראלית. לקבוצה זו השתייכו אמנים כמו יעקב שטיינהרט, יעקב פינס, לאופולד קרקאואר, יוסף בודקו ואחרים.
בירושלים התוודע גם למשוררת בשפה הגרמנית אלזה לסקר-שילר ופרסם בשנת 1983 ספר רישומים על אודותיה. רגיל עם מעורבות קהילתית וחברתית, מירון סימה הקים "אגוד לאמנות פלסטית לסיוע האמנים הנזקקים" וייסד בית ספר לאמנות של ההסתדרות שפעל עד שנת 1943. כמו כן היה פעיל בהגנה. בימי מלחמת העולם השנייה פעל גם במסגרת "ליגה וי", ארגון שהזדהה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי מברית המועצות שביקש לגייס תמיכה כספית במאמץ המלחמתי הסובייטי נגד גרמניה הנאצית.
אחרי הקמת המדינה
המשיך לגור בירושלים וללמד שיעורי אמנות. הציג בתערוכות אישיות וקבוצתיות בישראל ובחו"ל. הקהל הרחב הכיר במיוחד את ארבע מאות רישומיו מזמן התנהלות משפטו של אייכמן בירושלים. בינואר 1961 הציג עבודות בתערוכה אישית בגלריה נורה. הציג גם בארצות הברית ובגרמניה. בין השנים 1952–1954 אף חי בארצות הברית. בשנת 1958 השתתף בביאנלה של וונציה ובשנת 1963 זכה שם במדליה. בשנת 1970 זכה במדליית זהב בביאנלה להדפס של פירנצה עבור חיתוך העץ הצבעוני הכלה.
לראשונה חזר לבקר בגרמניה בשנים 1962–1963 ושמח לפגוש שם את מורו ורבו, אוטו דיקס. ניסה לשווא לקבל הסכמת עיריית דרזדן שהייתה אז חלק מ"גרמניה המזרחית" תחת שלטון קומוניסטי, לארגן תערוכה בעיר שבה התחיל את הקריירה האמנותית. את חלומו זה הגשים רק אחרי נפילת הקומוניזם, כאשר בשנת 1991 פגש בישראל את ראש העיר לשעבר של דרזדן, הרברט וגנר, ועבודותיו הוצגו בגלריה רהניצגאסה.
בעזרת פורום המוזיאונים התארגנה גם בישראל תערוכה רטרוספקטיבית תחת הכותרת "מירון סימה - מדרזדן לירושלים". בסוף שנותיו התגורר בכמה בתי מלון בירושלים. בגיל 97 נפטר בירושלים בבית המשפחה שטיפלה בו בתקופה האחרונה. בהתאם לרצון האמן עיזבונו מנוהל על ידי המוזיאון לאמנות בעין חרוד.
קישורים חיצוניים
Galia Bar-Or Both You and I are Immigrants - Miron Sima and Israeli Art - Museum of Art Ein Harod גישה ב-25 במרץ 2011
ליס
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
צווח ככרוכיה
צווח כִּכְרוּכְיָה הוא ניב ארמי-תלמודי שמופיע גם מאוחר יותר בספרות ההלכה ופירושו "צועק בקול גדול". בדרך כלל משמש הביטוי לאדם נואש שלא שומעים לו או לאדם הבטוח בצדקתו ומנסה להוכיחה תוך תימהון רב על חוסר הקבלה של הצד השני.
מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, במסכת קידושין, בסוגיה העוסקת בדיני קידושי נערה:
התלמוד עוסק במחלוקת בין רבי יוחנן לריש לקיש בשאלה האם להשוות בין קידושין לגירושין בדין קבלת קידושין לנערה. במהלך הסוגיה, מביא התלמוד סיפור בו רבי אסי שואל את רבי זירא מה נאמר בבית המדרש. רבי זירא עונה לו בשם רבי אבין שכל חבורות בית המדרש נמנו וגמרו לפסוק כרבי יוחנן, וריש לקיש צעק לעומתם את הלימוד הידוע מן הפסוק בספר דברים - - להשוות דיני גירושין לקידושין, אך אף אחד לא השגיח בו.
השימוש בביטוי
הביטוי משמש בספרות התורנית בעיקר כזעקה על קיום מנהג או דעה מסוימים. למשל, רבי ירוחם פישל פרלא בביאורו על ספר המצוות של הרס"ג, משתמש בביטוי על מנת לבטא את הביקורת הגדולה של הרמב"ם על מנהג מסוים:
הביטוי משמש גם לאדם הצועק ולא שומעים לו. דוגמה לכך ניתן למצוא בשו"ת מהרשד"ם:
וירטמברג-הוהנצולרן
וירטמברג-הוהנצולרן (בגרמנית: Württemberg-Hohenzollern) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בימי גרמניה המערבית (הרפובליקה הפדרלית של גרמניה). המדינה הוקמה ב-1945 תחת אזור הכיבוש הצרפתי לאחר מלחמת העולם השנייה. עיר הבירה שלה הייתה טיבינגן. וירטמברג-הוהנצולרן חדלה מלהתקיים ב-1952 לאחד שמוזגה למדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג.
היסטוריה
וירטמברג-הוהנצולרן הורכבה מחלקה הדרומי של המדינה החופשית וירטמברג שקדמה לה ומהאזור המנהלי הפרוסי פרובינציית הוהנצולרן. חלקה הצפוני של וירטמברג הפך למדינת וירטמברג-באדן תחת הכיבוש האמריקני. החלוקה בין החלק הצפוני לדרומי הוגדרה באמצעות נתיב (Autobahnen) שחיבר בין קרלסרוהה למינכן באזור האמריקני.
ב-18 במאי 1947 חוקקה חוקה חדשה לגרמניה המערבית ונבחר הפרלמנט הראשון של וירטמברג-הוהנצולרן. עם הקמת גרמניה המערבית כ-5 ימים לאחר מכן, וירטמברג-הוהנצולרן הצטרפה לרפובליקה הפדרלית.
ב-24 בספטמבר 1950 נערכה הצבעה בווירטמברג-הוהנצולרן, וירטמברג-באדן ודרום באדן בנוגע למיזוג שלוש המדינות. משאל העם התרחש ב-16 בדצמבר 1951 ושלוש המדינות אוחדו ב-24 באפריל 1952 ויצרו מדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג. כיום המדינה מהווה אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
אדוארד א' וילסון
וילסון כונה "אבי הסוציוביולוגיה" ו"אבי המגוון הביולוגי" בשל היותו פעיל למען איכות הסביבה ובשל הרעיונות החילוניים-הומניסטיים והדאיסטים שלו. בין תרומותיו לתאוריה האקולוגית - תורת הביוגאוגרפיה של האיים, אותה פיתח בשיתוף עם האקולוג המתמטי רוברט מקארתור. תאוריה זו שימשה בסיס לתחום עיצוב אזורי השימור, כמו גם התאוריה הנייטרלית המאוחדת של המגוון הביולוגי של סטפן פ' האבל (Hubbel).
וילסון היה פרופסור באוניברסיטת פלגרינו, פרופסור אמריטוס באנטומולוגיה במחלקה לביולוגיה אורגניזמית ואבולוציונית באוניברסיטת הרווארד, מרצה באוניברסיטת דיוק ועמית בוועדה לחקירה ספקנית (Committee for Skeptical Inquiry). האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, המעניקה את פרס נובל, העניקה לד"ר וילסון את פרס קראפורד, פרס שנועד לכסות תחומים שאינם מכוסים על ידי פרסי נובל (ביולוגיה, אוקיינוגרפיה, מתמטיקה, אסטרונומיה וכו'). וילסון הוא חתן הפרס ההומניסטי של האקדמיה הבינלאומית להומניזם, זכה פעמיים בפרס פוליצר לספרות כללית (על ספרו "על טבע האדם" ב-1979, ועל ספרו "הנמלים" ב-1991) וחיבר רבי מכר של הניו יורק טיימס, "הכיבוש החברתי של כדור הארץ" (The Social Conquest of Earth), "מכתבים למדען צעיר" (Letters to a Young Scientist) ו"משמעות הקיום האנושי" (The Meaning of Human Existence).
וילסון כתב מעל 30 ספרים ופרסם מעל 430 מאמרים מדעיים, חלקם מהמצוטטים ביותר בהיסטוריה, שהופיעו על שער כתבי העת Nature ו-Science. מאמריו "Character displacement" שפורסם ב-1956 בשיתוף עם ויליאם בראון ג'וניור, "Theory of Island Biogeography" שהוכן עם רוברט מקארתור ב-1967, "Experimental zoogeography of islands: the colonization of empty islands" בשנת 1969 עם ד' ס' סימברלוף וספריו "חברות החרקים" ו"סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה" זכו בפרס Science Citation Classic, הפרס החשוב ביותר שמזהה את היצירות המצוטטות ביותר או היצירות שהן המקור הרווח ביותר לאזכור בתחום מחקרן.
ב-1995 נבחר וילסון לאחד מ-25 האישים המשפיעים ביותר באמריקה על ידי Time, וב-1996 דירג אותו סקר בינלאומי כאחד ממאה המדענים המשפיעים בהיסטוריה. בשנת 2000, כינו אותו המגזינים "טיים" ו"אודובון" (Audubon) "אחד מ-100 אנשי איכות הסביבה המובילים של המאה". בשנת 2005 כינה אותו Foreign Policy "אחד ממאה האינטלקטואלים החשובים בעולם". בשנת 2008 נבחר וילסון לאחד ממאה המדענים החשובים בהיסטוריה על ידי אנציקלופדיה בריטניקה. בשנים שלאחר מכן נכלל במספר רב של רשימות דומות, בהן הרשימה "50 המדענים המשפיעים ביותר בעולם כיום" שהוכנה על ידי TheBestSchools.
ראשית חייו
וילסון נולד בברמינגהאם שבאלבמה וגדל בעיקר בסביבות וושינגטון הבירה ובאזור הכפרי סביב מוביל, אלבמה. מגיל צעיר התעניין בטבע. הוריו, אדוארד ואינז וילסון, התגרשו כשהיה בן שבע. חוקר הטבע הצעיר גדל בכמה ערים ועיירות עם אביו ואמו החורגת.
בשנה בה התגרשו הוריו, התעוור וילסון בעין אחת בתאונת דיג. הוא סבל במשך שעות, אבל המשיך לדוג. הוא לא התלונן כי היה להוט להישאר בחוץ ולהמשיך בצפייה בטבע. הוא לא פנה לטיפול רפואי. מספר חודשים לאחר מכן, אישונו הימני התערפל עם קטרקט. הוא אושפז בבית החולים פנסקולה כדי להסיר את העדשה. וילסון כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הניתוח היה ניסיון מפחיד של המאה ה-19". וילסון נותר עם ראייה מלאה בעינו השמאלית של 20/10. החזון של 20/10 הניע אותו להתמקד ב"דברים קטנים": "שמתי לב לפרפרים ולנמלים יותר מאשר ילדים אחרים, והתעניינתי בהם באופן אוטומטי".
אף על פי שאיבד את הראייה הסטריאוסקופית שלו, עדיין יכול היה לראות אותיות קטנות ושערות על גופם של חרקים קטנים. יכולתו המופחתת להתבונן ביונקים ובציפורים הביאה אותו להתרכז בחרקים.
בגיל תשע ערך וילסון את מסעות התצפיות הראשונות שלו, בפארק רוק קריק בוושינגטון הבירה. הוא החל לאסוף חרקים והפגין תשוקה לפרפרים. הוא לכד אותם באמצעות רשתות עשויות ממטאטאים, מתלי מעילים ושקיות בד לייצור גבינה. היציאה למסעות אלה הובילה להיקסמותו של וילסון מנמלים. הוא תיאר באוטוביוגרפיה שלו איך יום אחד משך את קליפת העץ הנרקב וגילה מתחתיו נמלי ציטרונלה. נמלי העבודה שמצא היו "נמוכות ושמנות, בעלות ברק צהוב, ופלטו ריח לימוני חזק". וילסון אמר שהאירוע הותיר עליו "רושם חי ומתמשך". הוא זכה בפרס צופי הנשר והיה מנהל הטבע של מחנה הקיץ שלו בצופים. בגיל 18, מתוך כוונה להפוך לאנטומולוג, החל באיסוף זבובים, אבל המחסור בסיכות חרקים עקב מלחמת העולם השנייה גרם לו לעבור לנמלים, שניתן לאחסן בבקבוקונים. בעידודה של מריון ר' סמית', מירמקולוגית מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון, החל וילסון בסקר כל הנמלים באלבמה. מחקר זה הוביל אותו לדווח על המושבה הראשונה של נמלי אש בארצות הברית, ליד נמל מוביל.
חינוך
בחשש שאולי לא יוכל להרשות לעצמו ללכת לאוניברסיטה, ניסה וילסון להתגייס לצבא ארצות הברית. הוא תכנן לזכות במלגת חינוך מטעם ממשלת ארצות הברית, אך נכשל בבדיקה הרפואית של הצבא עקב ליקוי ראייתו. וילסון נרשם לאוניברסיטת אלבמה שם סיים תואר ראשון ושני בביולוגיה ב-1950. בשנת 1951 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
קריירה
מ-1956 עד 1996 היה וילסון חלק מהפקולטה של הרווארד. הוא התחיל כטקסונום נמלים ועבד על הבנת המיקרו-אבולוציה שלהן, כיצד התפתחו למינים חדשים על ידי בריחה מסביבות בעלות חסרונות ומעבר לבתי גידול חדשים. הוא פיתח תאוריה של "מחזור המינים" (Taxon cycle).
הוא שיתף פעולה עם המתמטיקאי ויליאם בוסרט (Bossert) וגילה את הטבע הכימי של תקשורת נמלים באמצעות פרומונים. בשנות ה-60 שיתף פעולה עם המתמטיקאי והאקולוג רוברט מקארתור בפיתוח התאוריה על שיווי המשקל של המינים. בשנות ה-70 הוא ודניאל ס' סימברלוף בדקו תאוריה זו על איי מנגרובים זעירים בפלורידה קיז. הם חיסלו את כל מיני החרקים באזור קטן וצפו באכלוסו מחדש על ידי מינים חדשים. ספרם של וילסון ומקארתור Theory of Island Biogeography הפך לטקסט אקולוגי מכונן.
ב-1971 פרסם וילסון את הספר "חברות החרקים", על הביולוגיה של חרקים חברתיים כמו נמלים, דבורים, צרעות וטרמיטים. ב-1973 מונה לאוצר החרקים במוזיאון לזואולוגיה השוואתית. ב-1975 פרסם את הספר סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה (Sociobiology: The New Synthesis) בו יישם את התיאוריות שלו לגבי התנהגות חרקים על בעלי חוליות, ובפרק האחרון, על בני אדם. הוא שיער שנטיות שהתפתחו והועברו בתורשה אחראיות לארגון החברתי ההיררכי בקרב בני אדם. ב-1978 פרסם את ספרו On Human Nature, שעסק בתפקידה של הביולוגיה באבולוציה של התרבות האנושית וזכה בפרס פוליצר לספרות עיון כללית.
ב-1981, לאחר ששיתף פעולה במחקר עם צ'ארלס לומסדן (Lumsden), פרסם וילסון את Genes, Mind and Culture, תאוריה של קו-אבולוציה של תרבות וגנים. ב-1990 פרסם את "הנמלים", שנכתב בשיתוף עם ברט הולדובלר. הספר זכה בפרס פוליצר לעיון כללי - ספרו השני של וילסון שזכה בפרס זה.
בשנות ה-90 פרסם וילסון את "מגוון החיים" (1992), אוטוביוגרפיה בשם "איש-הטבע" (Naturalist) יצאה לאור בשנת 1994 ו-Consilience: The Unity of Knowledge (יצאה לאור בשנת 1998) על אחדות מדעי הטבע והחברה.
פרישה לגמלאות
בשנת 1996 פרש וילסון רשמית מאוניברסיטת הרווארד, שם המשיך לכהן בתפקידי פרופסור אמריטוס ואוצר כבוד באנטומולוגיה. הוא ייסד את EO Wilson Biodiversity Foundation, המממנת את פרס הכתיבה PEN/EO Wilson למדעי הספרות והיא קרן עצמאית בבית הספר לאיכות הסביבה של ניקולס באוניברסיטת דיוק. וילסון הפך למרצה מיוחד באוניברסיטת דיוק כחלק מההסכם.
וילסון פרסם את הספרים הבאים במהלך המאה ה-21:
וילסון ואשתו איירין התגוררו בלקסינגטון, מסצ'וסטס. בתו קתרין ובעלה ג'ונתן מתגוררים בסמוך, בסטאו, מסצ'וסטס.
סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה, 1975
וילסון השתמש בסוציוביולוגיה ובעקרונות אבולוציוניים כדי להסביר את התנהגותם של חרקים חברתיים ולאחר מכן - כדי להבין את ההתנהגות החברתית של בעלי חיים אחרים, כולל בני אדם, ובכך ביסס את הסוציוביולוגיה כתחום מדעי חדש. הוא טען שכל התנהגות בעלי חיים, כולל זו של בני אדם, היא תוצר של תורשה, גירויים סביבתיים וחוויות עבר, ושרצון חופשי הוא אשליה. הוא התייחס לבסיס הביולוגי של ההתנהגות כ"רצועה גנטית". ההשקפה הסוציוביולוגית היא שכל התנהגות חברתית של בעלי חיים נשלטת על ידי כללים אפיגנטיים שעובדו על ידי האבולוציה. התאוריה והמחקר הללו הוכיחו את עצמם כמכוננים, שנויים במחלוקת ומשפיעים.
המחקר הסוציוביולוגי היה בזמנו שנוי במחלוקת במיוחד בכל הנוגע ליישום שלו על בני אדם. התאוריה ביססה טיעון מדעי לדחיית הדוקטרינה הנפוצה של טאבולה ראסה, הגורסת כי בני אדם נולדים ללא כל תוכן נפשי מולד וכי התרבות פועלת כדי להגביר את הידע האנושי ולסייע בהישרדות ובהצלחה בהפצת הגנים על ידי התרבות. בפרק האחרון של הספר טען וילסון שהמוח האנושי מעוצב על ידי תורשה גנטית באותה מידה שהוא מעוצב על ידי תרבות, אם לא יותר. וילסון טען שיש מגבלות על מידת ההשפעה שיכולה להיות לגורמים חברתיים וסביבתיים על שינוי ההתנהגות האנושית.
ביקורת
"סוציוביולוגיה" זכתה בתחילה לביקורת מהותית. כמה מעמיתיו של וילסון בהרווארד, כמו ריצ'רד לוונטין וסטיבן ג'יי גולד, התנגדו נחרצות לרעיונותיו בנוגע לסוציוביולוגיה. גולד, לוונטין ואחרים מקבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה מאזור בוסטון כתבו "נגד "סוציוביולוגיה" במכתב פתוח שביקר את "השקפה הדטרמיניסטית של וילסון על החברה האנושית והפעולה האנושית". אף על פי שהמכתב מיוחס לחברי קבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה, נראה שלוונטין היה הכותב הראשי. בראיון ב-2011 אמר וילסון, "אני מאמין שגולד היה שרלטן. אני מאמין שהוא... חיפש מוניטין ואמינות כמדען וכסופר, והוא עשה זאת בעקביות על ידי עיוות של מה שאמרו מדענים אחרים והגה טיעונים המבוססים על העיוות הזה."
עבודתו של מרשל סהלינס משנת 1976 "השימוש והשימוש לרעה בביולוגיה" (The Use and Abuse of Biology) הייתה ביקורת ישירה על התיאוריות של וילסון.
הייתה גם אופוזיציה פוליטית. הסוציוביולוגיה הציתה מחדש את הדיון על שאלת תפקידם ומשקלם של התורשה והסביבה בעיצוב הפרט. וילסון הואשם בגזענות, שנאת נשים ואהדה לאיגניקה. בנובמבר 1978 הותקפה הרצאתו על ידי הוועד הבינלאומי נגד גזענות, קבוצת חזית של מפלגת הלייבור הפרוגרסיבית המרקסיסטית. חבר הקבוצה שפכה קנקן מים על ראשו של וילסון וקראה "וילסון, אתה רטוב כולך" בכנס AAAS (American Association for the Advancement of Science). וילסון דיבר מאוחר יותר על התקרית כמקור לגאווה: "אני מאמין ש. . . הייתי המדען היחיד בתקופה המודרנית שהותקף פיזית בגלל רעיון."
אחי לנשק
אחי לנשק (באנגלית: The Profession; "המקצוע") הוא ספר מאת סטיבן פרספילד משנת 2012. הספר עוסק בעתיד אפוקליפטי, שבו צבא שכירי חרב משתלט על בארות הנפט של חצי האי ערב.
אדוארד א' וילסון
ביקורת
התנגדויות של נוצרים אוונגליסטים כללו את זו של פול א' רות'רוק ב-1987: "לסוציוביולוגיה יש פוטנציאל להפוך לדת של חומרנות מדעית." הפילוסופית מרי מידג'לי נתקלה בסוציוביולוגיה בתהליך כתיבת "החיה והאדם" (1979) ושכתבה באופן משמעותי את הספר כדי להביע ביקורת על דעותיו של וילסון. מידג'לי שיבחה את הספר על טיפולו בנושאי חקר התנהגות בעלי חיים, בהירות, למדנות והיקף אנציקלופדי, אך מתחה ביקורת רבה על וילסון עקב בלבול מושגי, מדעניזם (scientism) ואנתרופומורפיזם של גנטיקה.