cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איתן פרץ
ביוגרפיה
לאחר שהתחתן עם שולמית, עבר לקיבוץ דגניה א'. ריכז והדריך את גיל-הנעורים, שימש בתפקידים ציבוריים בקיבוץ ומחוצה לו, הוא למד הוראה לחטיבת הביניים והתמחה בהוראת נוער טעון טיפוח. ובמשך עשר שנים ריכז את פרויקט "חברות-הנוער" בקיבוצו כמורה, כמדריך וכמרכז חברתי, מאוחר יותר למד "עבודה סוציאלית", והתמחה בטפולים של אחד על אחד, הנחיית-קבוצות, ייעוץ-זוגי וייעוץ ארגוני. ארבע שנים שימש פרץ כמלווה-חברתי של הקיבוצים הצעירים באזור הצפון בהתהוותם, ובמשך שמונה שנים שימש כמנהל המכינות הקדם-אקדמאיות של אוניברסיטת בר-אילן במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
פיטון דה לה פורנז
גאולוגיה
ב-6 באפריל 2007 החלה סדרה של התמוטטויות בלוע דולומייה כאשר כ-150 מיליון מ"ק של סלעים נבלעו בקרקעית הלוע, מרביתם ב-24 השעות הראשונות, תוך יצירת בור בעומק שמעל ל-350 מטרים. ההתמוטטות לא לוותה בהתפרצות, ועמוד האפר שנצפה היה בעצם כמות גדולה של אבק שהתרומם עקב מפולת הסלעים.
איתן פרץ
ביוגרפיה
בשנת 1997 נפל בנו, סגן, באסון המסוקים. ערן נקרא על שם דודו, אחי אמו, סרן, שמטוסו הופל בשמי מצרים במלחמת יום הכיפורים. לזכרו של הבן הוא כתב את השיר "עקדת ערן" שהולחן ובוצע על ידי נירה ספיר.
פיטון דה לה פורנז
גאולוגיה
קילוחי הלבה הזורמים במורד המדרונות של הר הגעש מופיעים בשתי צורות האופייניות לגעשיות בזלתית. האחת, מכונה לבת מקלעות, לבת חבלים, או פָּהוֹיהוֹי (בהוואיית: pāhoehoe – "דומה לחבל") – לבה נוזלית מאוד שנקרשה ומכילה גזים מומסים. שטח פניה חלק או נראה כאילו נקלע לחבלים. צורת החבלים נוצרת כשקרום הזרם מתחיל להיקרש בעוד הזרימה תחתיו נמשכת, ותבנית פיתולי הזרימה משתמרת בקרום המתקשה. לבת הפהויהוי עשויה להתקדם בסדרה של זרמים שקרומם מתקשה ונבקע, ומתוך הבקעים זורמת לבה שקרומה מתקשה, וחוזר חלילה. הצורה השנייה, לבת טרשים, אָאָ (בהוואיית: a'a') – לבה צמיגה נטולת גזים, שבמהלך זרימתה מבקיעה את קרומה החיצוני הנוצר מהתקררות השוליים החשופים לאוויר. כתוצאה מכך נוצר משטח מחוספס וטרשי. ההרכב הכימי של שני סוגי הלבה זהה. הם בדרך כלל בזלת אפיריית (בזלת שפנוקריסטים מהווים פחות מאחוז אחד משטח הפנים שלה). כאשר הבזלת עשירה במיוחד באוליבין היא מכונה בזלת פיקריט. אם קילוח הלבה זורם בצורה חלקה גם פני משטח הלבה יהיו חלקים ובעת שהם מתקררים יוצרת צורת וילונות (המכונה לבת מקלעות). אם הזרם סוער משתחררים גזים מהלבה והלבה הופכת טרשית.
מהירות הזרם של קילוחי הלבה תלויה במהירות בה נפלטת הלבה ובשיפוע המדרון. חזית הקילוח נקרשת במגע עם הקרקע הקרה ולכן הזרם נע באיטיות (לכל היותר כמה קילומטרים לשעה). עם זאת, כאשר הלבה עוקבת אחר זרימה קודמת היא יכולה לזרום במהירות גבוהה (כמה עשרות קילומטרים לשעה). כמה מזרמי הלבה מגיעים לחוף וזורמים לתוך האוקיינוס. המגע עם המים המלוחים גורם ליצירת תימרת קיטור ולהיווצרות גזים מזיקים, בייחוד חומצת מימן כלורי. הלבה ממשיכה לזרום, מתקררת ומתפוררת מתחת לפני המים תוך יצירת לבת כרים, בניית מדף סלע והרחבה הדרגתית של קו החוף של האי.
איתן פרץ
ביוגרפיה
מאמצע העשור השני של המאה ה-21, עובד פרץ במרפאה פרטית בקיבוצו, בעבודה סוציאלית וכמרפא הולסטי. הוא מתגורר בקיבוץ דגניה א' ונשוי לנועה אילן פרץ.
פיטון דה לה פורנז
גאולוגיה
בחלק מהחופים גוון ירקרק הנובע מחול שמקורו בבליה של אוליבין שנוצר בבזלת פיקריט. ה"גרן בְּרוּלֶה" נוצר מקילוחי לבה שהתמצקו והצטברו במשך מאות אלפי שנים. הלבה הצעירה ביותר היא בעלת הגוון הכהה ביותר ועקרה מצמחייה, בעוד שלבה עתיקה יכולה להיות מכוסה בצמחייה עבותה.
צמחייה
תדירות ההתפרצויות ושפע קילוחי הלבה גורמים לשטחים רבים בהר להיות עקרים מצמחייה. אבל מהרגע שהלבה התקררה לגמרי מתחיל תהליך התיישבות של צמחים.
הראשונים להתיישב על הסלעים הם החזזיות, ובעקבותיהם השרכים, השיחים ולבסוף העצים. התופעה אינה מתרחשת בגובה רב, שבו התנאים האקלימיים קשים, והצמחייה מורכבת משיחים הגדלים בדלילות. אבל בתחתית ההר גדל יער תוך כמה עשרות שנים מהרגע שהצמחים מתחילים להתיישב על הקרקע החדשה. בסביבה דינמית זו מתחלפים חלוצי המינים דוגמת ה-Agarista salicifolia (מין ממשפחת האברשיים הקרוי בצרפתית bois de rempart – "עץ החומות") במינים פולשים דוגמת קזוארינה שבטבטית (Casuarina equisetifolia), גואיבה תותית (Psidium cattleianum) ו-Boehmeria penduliflora (מין ממשפחת הסרפדיים המכונה בצרפתית bois chapelet – "עץ מחרוזת התפילה").
משלחות מחקר ראשונות
הטיפוס הראשון המתועד אל פסגת ההר היה על ידי האציל אַנְדוֹש דוֹלְנֶה פַּלְמָרוּ (Andoche Dolnet Palmaroux) ב-21 בספטמבר 1751. התיאור של האתר ממשלחת זו קצר למדי, אך על פיו היה בראש החרוט לוע בודד.
משלחת נוספת הגיעה להר באוקטובר 1768 והובילה לגילויו של מעבר בלקומב (Pas de Bellecombe), הקרוי על שמו של מושל האי באותה עת, שהשתתף במשלחת באופן אישי, אבל פרש לפני שנתגלה המעבר. ממשלחת זו יש שני תיאורים, אחד מהם, המפורט למדי, נכתב בידי אחד המשתתפים, אוֹנוֹרֶה דה קְרֵמוֹן (Honoré de Crémont 1800-1731) ב-1770.
המשלחות המדעיות הראשונות נערכו ב-1771 ו-1772 על ידי פיליבר קומרסון (Philibert Commerson; 1773-1772) שאליו נלווה ז'אן-בטיסט לִילֶה ז'וֹפְרוּאָה (Jean-Baptiste Lislet Geoffroy; 1836-1755), אז בן פחות מ-17.
ב-17 ביולי 1791 הייתה בהר התפוצצות עזה שבעקבותיה היתמר עמוד עשן שחור ועבה שגרם לחרדות בקרב התושבים. משלחת בראשית אלכסיס בר (Alexis Bert) שכללה את ז'אן־ז'וזף פָּטוּ דה רוֹזְמוֹן (Jean-Joseph Patu de Rosemont; 1818-1767) וז'וזף אוּבֵּר (Joseph Hubert; 1825-1747) עלתה להר הגעש. בר הגיע לפסגה ב-29 ביולי ומצא שנוצר לוע חדש "לוע דולומייה" ותיאר את המראה של אדי גזים וריח הגופרית שנפלט מהלוע.
ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן
ב-1801 הוביל ז'אן-בטיסט בורי דה סן ונסן (Jean-Baptiste Bory de Saint-Vincent; 1846-1778), אז בן 23, את משלחת המחקר המדעית האמיתית הראשונה אל הר הגעש. כבסיס להעפלה שימשה פיטון-סנט-רוז ממנה יצאה המשלחת ב-25 באוקטובר. בורי, ז'וּבַנְקוּר (Jouvancourt) ובני לווייתם העפילו לאורך הסוללה הצפונית של האגן המכונה "חומת היער הלבן" (Rempart de Bois-Blanc) עד "בור קרון" (Trou Caron), חנו למרגלות פיטון דה קרק, וחקרו את מישור האוסמונדות. בורי הגיע לפסגה ב-28 באוקטובר 1801, ובאחד בצהריים הגיע לפטמה המרכזית שבין לועות בורי ודולומייה, על מנת לחזות בפעילות געשית. בורי העפיל שוב לפסגת פיטון דה לה פורנז (כשלוע דולומייה עדיין פעיל) ב-20 בנובמבר 1801 לאחר שחקר את הרמות שבין פיטון דה לה פורנז ופיטון דה נז'.
השהות של בורי על הר הגעש הייתה קצרה יחסית (שתי העפלות תוך פחות מחודש). עם זאת, בורי הותיר אחריו תיאורים טופוגרפיים מדויקים, תמצית של התצפיות הקודמות, איורים, והשערות על תופעות געשיות שמאז התבררו כנכונות. כחוקר טבע מלומד הוא תיאר רבים מסוגי הצמחים והמינרלים ונטל עמו דגימות מהם. בורי גם העניק שמות למקומות השונים, ומרביתם קרויים בשמות אלו גם כיום. דרך עבודותיו וספריו סלל בורי את הדרך הן להרחבת הידע הוולקנולוגי המודרני והן להפגת חששם של תושבי ראוניון מהר הגעש שהיה קשור בתודעתם בהילה של רוע.
תקופת מורי הדרך
ההעפלה על פיטון דה לה פורנז הפכה לטיול פופולרי, אבל עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 היא הייתה מוגבלת למבקרים עשירים ולמשוגעים לדבר, משום שלא היה כביש גישה לאתר והעפלה הייתה קשה מאוד ונדרשו שירותיהם של מורי דרך וסבלים.
ליווי מבקרים להר הגעש הפך להיות מומחיות ומקצוע צדדי לכמה תושבים ברמת Plaine des Cafres (הרמה בין הרי הגעש), בייחוד תושבים מהקילומטר ה-27, כיום הכפר בּוּר-מוּרָה (Bourg-Murat). שם בולט במיוחד מתקופה ארוכה זו הוא ז'וזמון לוֹרֶה (Josémont Lauret) שמת מעייפות וקור בליל ה-6 באוקטובר 1887. אנדרטה לזכרו ניצבת בקצה שביל ההליכה להר.
במאה ה-20 הייתה נקודת המפגש פונדק הר הגעש, כיום ליד המוזיאון "בית הר הגעש" (Maison du Volcan) בבּוּר-מוּרָה. מרבית המטיילים היו בני ראוניון או תיירים מצרפת, ולעיתים נדירות תיירים ממדינות אחרות. באופן טבעי גדלה כמות המטיילים כאשר הר הגעש התפרץ. מספר מורי הדרך והסבלים שהתלוו למטיילים היה תלוי בעושרם של המטיילים ובאורך הזמן המתוכנן למסע.
הסיור להר ארך בדרך כלל שלושה ימים. היום הראשון הוקדש להליכה עד לחומת אגן פוקה, השני כלל את ההעפלה לפסגת פיטון דה לה פורנז, וצפייה בלועות, ויום השלישי הוקדש לחזרה לנקודת המוצא.
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 בילו המטיילים את הלילות במערות, או במחסות שנבנו מענפים מכוסים בעשב, ואז נבנתה בקתה במעבר בלקומב. בקתה זו שהייתה בהתחלה פשוטה, הפכה במשך השנים, לאחר כמה שינויים, הרחבות ושיפוצים למלון ומסעדה.
היסטוריה של התפרצויות אחרונות
מאז התצפיות הראשונות ב-1650 קיימים רישומים על כ-300 התפרצויות. הרישומים נעשו באופן שיטתי מאז אמצע המאה ה-20. את ההתפרצויות ניתן לראות בדרך כלל מפסגה סמוכה בשם Piton Bert.
מאז שהחלו התצפיות זוהו מקורות ההתפרצות בשלושת הלועות שבפסגה שבחרוט המרכזי או בתוך אגן פוקה. עם זאת התרחשו גם התפרצויות מתוך סדקים מחוץ לאגן. ההתפרצויות הבולטות ביותר מסוג זה התרחשו לאחרונה: לאחר תקופה של חוסר פעילות של יותר מחמש שנים בין 1992 ל-1998, חזר פיטון דה לה פורנז להיות פעיל מאוד. לאחר ההתפרצות הגדולה של מרץ 1998 שנמשכה 196 ימים, התרחשו בין שתיים לשלוש התפרצויות מדי שנה מאז.
ההתפרצות הגדולה של 2007, שהחלה ב-2 באפריל 2007, הייתה עזה באופן יוצא דופן. נוצר סדק בהר בגובה נמוך וממנו ניתזו מזרקות של לבה. כמה מיליוני מ"ק של סלע מותך נשפכו לאוקיינוס. הכפריים בכפר טְרַמְבְּלֶה הסמוך חששו מזרימת לבה מתוך האגן. החשש לא התממש, אבל הם סבלו מאפר געשי, ולפילי שנחתו על בתיהם, מפליטת גזי גופרית ואדים חומציים, ומשריפות יער. התרוקנות הלבה מתוך תא המאגמה בתוך הר הגעש גרמה להתמוטטות המסיבית של לוע דולומייה.
שתי התפרצויות בזק של כמה שעות התחוללו בשלהי 2009. הראשונה ב-5 בנובמבר 2009 באגף המזרחי של לוע דולומייה, והשנייה ב-14 בדצמבר 2009 בצד הדרומי של חרוט דולומייה.
במהלך 2010 התחוללו שלוש התפרצויות: הראשונה, בין 2 ל-12 בינואר 2010, השנייה, החלה ב-14 באוקטובר 2010 בלוע שאטו פוֹר (Chateau Fort) והסתיימה ב-31 באוקטובר, והשלישית ב-10-9 בדצמבר.
ב-2015 התפרץ ההר פעמיים, בפעם האחרונה החלה ההתפרצות ב-17 במאי 2015.
העפלה להר כיום
כביש יער מס' 5 (route forestière n° 5) המכונה "נתיב הר הגעש" (route forestière du Volcan) הוא כביש נוח סלול המוביל מהכפר בּוּר-מוּרָה לקצה הקלדרה למקום המכונה "מעבר בלקומב". בקצה הדרך חנייה ותצפית על אגן פוקה, ובמזג אוויר טוב ניתן לראות את החרוט המרכזי. בסמוך "בקתת הר הגעש" (gîte du Volcan) שבה ניתן ללון.
לאחר ההתפרצות של אפריל 2007 שבה התמוטטה רצפת לוע דולומייה לעומק של 300 מטרים נאסרה ההעפלה לפסגה באופן רשמי לקהל הרחב עד דצמבר 2009. שולי הלועות של הפסגה נסדקו והם בלתי יציבים וגושי סלע ניתקים מהם לפתע באופן תדיר.
מ-24 בדצמבר 2009 הותרה הגישה לנקודה תצפית בודדת בסמוך לקצה המזרחי של לוע דולומייה. מצד שני הסיור סביב הלועות עדיין אסור בשל הסכנה הנמשכת מהתמוטטות.
הדרך אל הפסגה מתחילה במורד חומת אגן פוקה במעבר בלקומב. בתחתית המורד מתחיל שביל המסומן היטב באמצעות כתמים גדולים של צבע לבן שנועד לעזור למטיילים במקרה של היווצרות ערפל, תופעה שכיחה מאוד בהר הגעש.
השביל עובר במרחק של כמה מאות מטרים מחרוט אפר קטן המכונה "פורמיקה לאו" ("Formica Leo"), ואז ממשיך אל מבנה געשי בגובה עשרה מטרים, הורניטו שחללו הפנימי מזוגג, המכונה "קפלת רוזמון" ("Chapelle de Rosemont").
השביל הנוכחי פונה שמאלה ומטפס בהדרגה על הצד הצפוני של הפסגה. השביל הקודם אפשר לפנות ימינה להעפלה ישירה ללוע בורי, לסייר סביב לועות בורי ודולומייה ולבסוף לחזור דרך הצד הצפוני. הגישה ללוע דולומייה נאסרה לחלוטין בצו מ-11 בספטמבר 1992 כיוון ששולי הלוע ורצפתו אינם יציבים ועלולים להתמוטט בכל רגע.
ניטור
הפעילות הגעשית מנוטרת באורח קבע בעזרת רשת של סיימוגרפים, חיישנים גאופיזיים (טילטמטרים, אקטנסומטרים, חיישני GPS וכו'), מגנטומטרים, חיישני המזהים פליטת גז רדון ורשת של מצלמות מעקב. ציוד המעקב ניזון מחשמל המופק בתאים סולריים, והמידע מהחיישנים השונים נשלח בתשדורת אלחוטית למצפה הר הגעש פיטון דה לה פורנז (OVPF – ראשי תיבות של Observatoire volcanologique du piton de la Fournaise) השוכן בכפר בּוּר-מוּרָה, כ-20 קילומטרים צפונית-מזרחית מפסגת הר הגעש. המצפה שנוסד ב-1978 בעקבות זרם הלבה שהרס חלקו מפיטון-סנט-רוז ב-1977, מופעל על ידי "Institut de Physique du Globe de Paris" (המכון הגאופיזי העולמי של פריז), בשיתוף פעולה עם "המרכז הלאומי למחקר מדעי" (CNRS ראשי תיבות של Centre national de la recherche scientifique) ואוניברסיטת ראוניון. המצפה מפרסם לעיתים קרובות דוחות בצרפתית באתר האינטרנט שלו על הפעילות העכשווית של פיטון דה לה פורנז. "מרכז המידע הגאולוגי של האי ראוניון" (RIGIC ראשי תיבות של Réunion Island Geological Information Center) מתרגם דוחות אלו לאנגלית לחלוקה בקהילה המדעית דוברת האנגלית.
הנהלים מפרטים כמה רמות של כוננות עליהם מחליט המושל (préfet) על בסיס הדוחות המדעיים:
רוסטוב-דון
מועדון הכדוריד "רוסטוב-דון" (ברוסית: Гандбольный Клуб Ростов-Дон) היא קבוצת כדוריד נשים מרוסטוב על הדון, רוסיה. אחת הוותיקות במדינה.
רוסטוב-דון זכתה 9 פעמים באליפויות המדינה (2 מהם בתקופת ברית המועצות), 13 פעמים בגביע המדינה (2 מהם בתקופה הסובייטית), שבע פעמים בסופר קאפ והיא גם זוכת גביע מחזיקות הגביע האירופי (1989/90), גביע ה־EHF האירופי (2017), סגנית אלופת ליגת האלופות (2019).
היסטוריה
המועדון, שהוקם בשנת 1965, נקרא רוסטסלמאש עד 2002, על שם נותן החסות מפעלי רוסטסלמאש לבניית מכונות.
המועדון סיים במקום השני בעונת 1993, זכה בגביע EHF נשים בשנת 2017 והעפיל לגמר גביע EHF לנשים 2015, לאחר שהפסיד בגמר נגד הקבוצה הדנית TTH הולסטברו.
בעונת 2017/2018, ליגת האלופות של ה-EHF, המועדון העפיל לפיינל-פור בבודפשט, לראשונה בתולדות המועדון. המועדון סיים במקום הרביעי. בשנה שלאחר מכן, בליגת האלופות EHF 2018/19, העפיל שוב לפיינל-פור והפעם העפיל לגמר, בו הפסיד לגיורי אאודי ETO, אחרי שבחצי הגמר גבר על מץ הגרמנית.
בעונת 2019/2020 העפיל לרבע גמר ליגת האלופות. הישג ששוחזר גם בעונת 2020/2021.
I Shot the Sheriff
I Shot the Sheriff (בתרגום חופשי: יריתי בשריף) הוא שיר שנכתב ובוצע לראשונה על ידי זמר הרגאיי בוב מארלי ולהקת הוויילרס. השיר יצא באלבום הרביעי של הלהקה, "'Burnin", בשנת 1973 ונחשב לאחד משירי המחאה המפורסמים של מארלי. לשיר נעשו גרסאות כיסוי רבות.
מארלי נודע בתמיכתו באהבה ובשלום ובקריאותיו כנגד האלימות הפוליטית. השיר פורסם על רקע קריאותיו של בוב מארלי לשלום, לשוויון ולצדק ודן בצדק שלא נעשה, בחפות מפשע ובמאבקו חסר הסיכוי של אדם אחד כנגד הממסד. השיר קורא תיגר כנגד החברה הצבועה והמקפחת, חסרת הסובלנות ובעלת הדעות הקדומות.
גרסת כיסוי נוספת לשיר בוצעה בשנת 1997 על ידי הראפר וורן ג'י. גרסת הראפ של השיר ספגה ביקורת, ולפיה הגרסה עיקרה את השיר מתוכנו והציגה אותו כתומך באלימות, בניגוד לערכים שייצג הכותב והמבצע המקורי בוב מארלי.
המצור על כות
המצור על כות היה חלק מהמערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הוא נערך בין 7 בדצמבר 1915 ל-29 באפריל 1916. כ-15,000 חיילי הצבא הבריטי, רובם הודים, הושמו במצור על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית בעיירה כות (الكوت, קרויה גם כות אל-עמארה), שעל הגדה השמאלית של החידקל, כ-160 ק"מ מדרום לבגדאד. כוחות חילוץ ששלחו הבריטים לעזרת הנצורים לא הצליחו במשימתם. לבסוף, לאחר כמעט חמישה חודשי מצור, הנצורים נכנעו, ואלה מהם ששרדו את הקרבות נלקחו בשבי, בו נספו אלפים מהם.
רקע
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התקיים מאזן כוחות מתוח בין הבריטים והעות'מאנים באזור. העות'מאנים שלטו במסופוטמיה והיו בעלי גישה למפרץ הפרסי, בעוד שהבריטים פעלו להגן על האינטרסים שלהם בשדות הנפט ומתקני עיבוד הנפט באיראן שמרכזם היה בעיר אבאדאן, ותופעלו על ידי חברת הנפט האנגלו-איראנית.
עם פרוץ המלחמה מצאו עצמם שתי המעצמות משני צידי המתרס. בעוד שהבריטים נתנו קדימות לאזור זה כדי להבטיח את המשך הזרמת הנפט במפרץ הפרסי, הרי שהעות'מאנים ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ודיללו, בהתאם לכך, את צבאם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
צומת ראם
צומת ראם (נקרא גם צומת מַסְמִיָּה) הוא צומת המחבר את כביש 3 עם כביש 40.
המצור על כות
רקע
המערכה החלה עם פלישת הבריטים לשאט אל ערב ב-1914. במהלך 1915 ניהלו הבריטים סדרה של קרבות לאורך נהרות נהר החידקל ונהר הפרת.
צומת ראם
בשנת 1960 היו בצומת תחנת דלק ושלושה קיוסקים, שהשתייכו לשלוש מועצות אזוריות שונות, מועצה אזורית נחל שורק, מועצה אזורית יואב ומועצה אזורית באר טוביה. לצד הצומת נשארו מספר בתים ערביים מהכפר מסמיה בהם התגוררו מספר תושבי המעברה שלא עברו לבני עי"ש. בשנת 1963 נטען שאין תושבים המתגוררים בצומת עצמו. מדרום לצומת נמצאים המשרדים של מועצה אזורית יואב. בסוף שנת 1965 הוחלט לבצע שיפור יסודי של הצומת.
המצור על כות
נסיבות המצור
ב-29 בספטמבר 1915 ניצחו הבריטים את הטורקים בקרב א-סין דבר שאיפשר להם לכבוש את כות לאחר שהטורקים נסוגו ממנה. ניצחון זה נתן תקווה לבריטים שכיבוש בגדאד נמצא בהישג ידם, ולכן יצאו ב-21 בנובמבר 1915 לקרב קטסיפון שהתחולל במבואות בגדאד. הקרב הסתיים ב-24 בנובמבר 1915 ללא הכרעה ולאחר ששני הצדדים סבלו מאלפי נפגעים. מתוך הבנה שלא ניתן להתקדם לבגדאד, הורה מפקד הכח הבריטי מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד לכוחותיו לסגת לכות להתאוששות.
פיירפליי (קומיקס)
פיירפליי הוא האלטר אגו של גארפילד לינס, אמן אפקטים מיוחדים בקולנוע שמנסה לשדוד תיאטרון על ידי ביום שרפה, אך הוא נעצר בידי באטמן ורובין. הוא נמלט, ובאטמן מגלה בחשיכה גחלילית מרוחקת, אותה הוא טועה לחשוב כסיגריה דולקת של לינס, ורודף אחריו בכיוון הלא נכון. לינס לוקח בכך השראה בזהותו כפיירפליי, ומשתמש באפקטים של תאורה ואשליות אופטיות בפשעיו. בהמשכיות שלאחר המשבר בעולמות האינסופיים נקבע כי לינס הוא גם אמן המומחה בפירוטכניקה ופיצוץ. תלבושתו מכילה להביור, מטולי רימונים וארסנל שלם של כלי נשק היוצרים אש.
המצור על כות
נסיבות המצור
כשנודע למפקד הכח העות'מאני נוראדין איברהים פאשה (היה המפקד בפועל עד הגעתו של קולמר פון דר גולץ לחזית) שהבריטים נסוגו מעמדותיהם בקטסיפון הוא החליט לרדוף אחריהם. מאחר שקוי האספקה של העות'מאנים היו קצרים ואפקטיביים, הצליח נוראדין לרענן ולחזק את יחידותיו כדי להתחיל במרדף אחר הבריטים. ב-3 בדצמבר 1915, לאחר שנסוגו כ-65 ק"מ דרומה-מזרחה מקטסיפון לכות, הגיעו חיילי הדיוויזיה ההודית-בריטית ה-6 של "פונה" (שהיו חלק מכוח המשלוח ההודי הרביעי (Indian Expeditionary Force D) לכות אל-עמארה. טאונסנד בחר להישאר בכות במקום להמשיך דרומה אל בצרה, למרות שנמלה של זו האחרונה הבטיח לכוחותיו אספקה שוטפת. הוא החליט כך, בין היתר, כיוון שעיקול בנהר החידקל, במקום בו נמצאת העיירה, הקל על הגנת המקום.
פיירפליי (קומיקס)
לאחר האתחול המחודש של יקום DC, פיירפליי חדש הוצג - טד קרסון. כאשר התחולל גל שריפות בגות'אם, גארפילד לינס נחשד במעשים, אך התגלה כי למעשה המורה לשעבר טד קרסון עמד מאחורי השרפות וכי לינס היה קורבנו הראשון. נראה בחוברת Batman Eternal כאחד מנבלי-העל אותם הנבל קלומאסטר (Cluemaster, "אדון הרמזים") שולח לתקוף את גות'אם.
המצור על כות
קרבות ראשונים
ב-7 בדצמבר הגיעו לכות, בעקבות הבריטים, כוחות מן הארמייה העות'מאנית השישית, ובה שני קורפוסים, שמפקדה היה הגנרל הגרמני הברון קולמר פון דר גולץ (Goltz). כשנוכח טאונזנד שכוח האויב גדול דיו לעריכת מצור, פקד על כוח הפרשים לעזוב את כות ולסגת דרומה, והם עשו זאת בהצלחה. במהלך דצמבר ערכו כוחות העות'מאנים מספר התקפות על הכוחות הבריטיים שבכות, כדי לכבשה תוך הסתערות, וכל ההתקפות נהדפו. כיוון שכך, החליט פון דר גולץ לצור על המקום על מנת להכניע את מגיניו. את קווי המצור החזיק אחד הקורפוסים. בנוסף, כיוון שגולץ חשש מפני מתקפה בריטית מדרום, הוא הקים ביצורים במורד הנהר, כדי לקדם סכנה אפשרית מכיוון זה, והקורפוס השני נערך בהתאם.
פיירפליי (קומיקס)
עיבודים
בעונתה השנייה של סדרת הלייב אקשן "גותהאם" הופיעה פיירפליי חדשה בשם ברידג'ט פייק בגילומה של השחקנית מישל ויינטימילה.
המצור על כות
המצור
בנוסף לביצורים כלפי דרום, בנו העות'מאנים עמדות אל מול העיירה, במטרה לסגור את מוצאותיה. לאחר כחודש של מצור ביקש טאונסנד אישור לכך שהצבא שבפיקודו יפרוץ לו דרך החוצה מתוך מעטפת המצור. אלא שמפקד חזית מסופוטמיה, שהיה גם מפקדו של טאונסנד, סר ג'ון ניקסון, העדיף שכוחו של טאונסנד יישאר במקומו, וכך ירתק כוחות אויב, ובקשתו של טאונסנד לא נענתה. הכוח הנצור התחפר מסביב לעיירה, והייתה לו אחיזה גם בגדה הימנית של הנהר, כאשר גשר פונטונים (סירות מחוברות זו לזו ועליהן משטח מעבר) מקשר בין שתי הגדות. כשנשקפה סכנה לאותו גשר, הורה טאונסנד להרסו, ומאז הקשר בין הגדות הוגבל לסירות. הכוח הנצור נקט בשיטת הגנה פסיבית, בלא ניסיונות להפריע לפעילות האויב או לתקפו. כך, מרבית הפעילות הבריטית בניסיון להסרת המצור נעשתה על ידי כוחות שמבחוץ.
נוסף לעצם המצור, הרכב הכוח הבריטי הקשה על אספקת המזון לחיילים. בנוסף לבריטים, אשר היוו לרוב את שלד הפיקוד, הכוח היה מבוסס על חיילים הודים בני דתות שונות, כאשר לאלה אסור היה, על פי דתם, לאכול ממזונם של אלה. בהמשך דיווח טאונסנד שנותרה לו אספקה לחודש אחד נוסף בלבד, אם כי למעשה הייתה זו הערכת-חסר, והדיווח היה שגוי. על סמך דיווח זה, שלח ניקסון כוחות לחילוץ הנצורים. בסוף ינואר 1916 נמצא מאגר גרעינים נוסף, ועל פי ההערכות המעודכנות הייתה לנצורים אספקה עד לאמצע אפריל.
קרב שייח' סעד
לצורך התחברות עם הנצורים בכות הורכב ונשלח בחופזה מעלי אל ע'רבי, הנמצאת כמה עשרות ק"מ במורד הנהר, כוח שרובו היה הודי-בריטי. הכוח היה בן ארבע חטיבות, ובו כ-9,900 חיילים רגלים, 1,340 פרשים ו-42 תותחים, ומלווה בארבע ספינות תותחים, בפיקודו של לוטננט גנרל פנטון איילמאר, ונע במעלה החידקל, בשתי גדותיו. כוחות נוספים לוקטו בימים הקרובים. תחילה יצא כוח החלוץ, ובו ארבע חטיבות, ואיילמר עצמו, שעסק בליקוט כוחות נוספים, יצא לדרך אחריו. ב-10:30 בבוקר של 6 בינואר 1916 נוצר המגע הראשון עם הכוחות העות'מאניים, מספר קילומטרים מזרחה לשייח' סעד, בערך במחצית הדרך לכות. כוח החלוץ של הבריטים, אשר תקף ביתרון מספרי גדול בשתי גדות הנהר, לא הצליח לעקור את המגינים וסבל כ-600 הרוגים. ההתקפה נמשכה עד אחר הצהריים, עת הכוחות התוקפים כונסו מחדש. באותו ערב הצטרף הכוח הבריטי העיקרי, כולל המפקד איילמר, וגם העות'מאנים תוגברו. איילמר הורה למחרת על מתקפה כללית בשתי גדות הנהר. המתקפה בגדה הימנית צלחה, ואילו על הגדה השמאלית החזיקו הכוחות העות'מאניים מעמד. ב-8 בינואר ארגן איילמר את כוחותיו מחדש, וביום המחרת המגינים, אשר מצאו עצמם תחת אש כבדה משתי גדות הנהר, אולצו לסגת משייח' סעד. בתשיעי בחודש תפסו הבריטים את העמדות שהתפנו גם בגדה השמאלית. בשל גשמים עזים, לא איפשרו הדרכים המקומיות רדיפה יעילה אחר הנסוגים. אלה האחרונים, שסבלו כ-1,200 אבדות, נסוגו כ-15 קילומטרים והתבצרו היטב בעמדתם החדשה, כאשר הם הצליחו לפנות בזמן הנסיגה חלק גדול מציודם, כולל תותחים.
למרות ההצלחה שבהתגברות על כוח החסימה העות'מאני, האבדות הכבדות שסבלו הבריטים, 1,962 הרוגים וכ-2,300 פצועים, פגעו במידה רבה בהמשך דרכו של כוח החילוץ. בנוסף, ההכנות החפוזות התבטאו לאחר הקרב בהיעדר אמצעים מספיקים לטיפול בפצועים.
קרב ואדי
על פי תוכנית ההתקפה הבריטית, חטיבה אחת יועדה להתקפה חזיתית על מערך ההגנה, ובחסות אותה התקפה יתר הכוח יאגף את המגינים. ההתקפה שתוכננה להיערך עם בוקר התעכבה בשל ערפל ובשל התקדמות איטית של הארטילריה ונפתחה רק לפני הצהריים. בשל העיכוב וההתקדמות האיטית אבד אלמנט ההפתעה. בנוסף, בשל העדר מפות טובות, איבדו התוקפים את דרכם. העות'מאנים הספיקו להיערך כיאות, תוך שינוי עמדותיהם מקו הגנה המשתרע מצפון לדרום, לקו המשתרע ממזרח למערב, לנוכח כיוון התקדמות הכוח שניסה לאגפם. כך, ההתקפה החזיתית נהדפה תוך אבדות כבדות לתוקפים, ובנוסף, נכשלה גם פעולת האיגוף. לקראת ערב הפסיק איילמר את ההתקפה והתוקפים הועברו לגדתו הימנית של החידקל. העות'מאנים, מצידם, נסוגו כשמונה ק"מ במעלה החידקל, ונערכו שוב להגנה בשטח שהיווה מעבר צר בין ביצות סווייקיה לחידקל. אם כי בשל התנועות של הצבא העות'מאני השתלטו הבריטים לבסוף על הוואדי, הרי לנוכח האבדות הכבדות, כ-1,600 חיילים, ולנוכח העובדה שהכוח המגן, שסבל 527 אבדות, לא יצא משיווי משקלו, היה הקרב כישלון בריטי מכל בחינה מעשית. שוב סבל הצבא הבריטי ממחסור באמצעים לסיוע רפואי, מה שהגדיל את סבלם של הפצועים.
קרב אום-אל-האנה
הבריטים הפגיזו את עמדות העות'מאנים במעבר שבין הביצות לחידקל ב-20 בינואר, ולאחר הפגזה נוספת ב-21 לחודש, הם תקפו, בנסותם לעבור בקרקע המוצפת. הניסיון נכשל כליל לנוכח קווי ההגנה הערוכים לקרב, הנתמכים בעמדות מקלעים שהוצבו בצורה מושכלת. הבריטים סבלו כ-2,700 אבדות, לעומת 503 אבדות של העות'מאנים. כמו בקרבות הקודמים שערך כוח החילוץ, שוב ניכר מחסור חמור באמצעים לסיוע רפואי, וסבלם של הפצועים גבר עוד בשל לילה קר באופן בלתי רגיל שירד על שדה הקרב. המורל של כוח החילוץ ירד לשפל המדרגה, וכמוהו גם המורל של הנצורים בכות, שקולות הקרב הגיעו עדיהם.
התקדמותו של כוח החילוץ נעצרה.
קרב דוג'יילה
זמן קצר לאחר כישלון ניסיון החילוץ שבפיקודו של איילמר, הוחלף מפקד חזית מסופוטמיה, ניקסון, בגנרל פרסי לייק (Lake). הבריטים ערכו ניסיונות נוספים לפרוץ את המצור, כאשר מספר גורמים קבעו את מהלכיהם מכאן ואילך.
העות'מאנים תיגברו כוחותיהם בכ-30,000-20,000 חיילים, וגם כוחו של איילמר תוגבר. לאחר הקרבות שנערכו בינואר חיזקו העות'מאנים מאוד את ביצוריהם אשר חסמו את הגישה לכות מדרום. הבריטים נקלעו ללחץ זמן כיוון שבאמצע מרץ מתרחשת הפשרת השלגים במוצא החידקל, אליה מצטרפת עונת הגשמים, ואז הופכת הקרקע שלגדותיו לביצה קשה למעבר, כאשר באזור שבין בצרה לכות לא היו למעשה דרכים סלולות או מסילות ברזל. כל זאת נוסף לכך שכמות האספקה בכות הלכה ואזלה.
כיוון שהביצורים בגדתו השמאלית של החידקל הוכחו כעמידים, וכיוון שעקיפתם הצריכה התרחקות מן החידקל, ששימש במידה רבה עורק החיים של הצבא, איילמר העדיף לתקוף את העות'מאנים בגדה הימנית.
לאחר שתוגבר עם הדיוויזיה ה-13 הבריטית, תקף שוב הצבא ההודי-בריטי שבפיקוד איילמר את הביצורים העות'מאניים בדוג'יילה שמדרום מזרח לכות, בצידו הימני של החידקל, אשר חוזקו מאוד בשבועות שלפני הקרב. התוקפים היו כפולים במספרם מן המגינים: 18,891 חיילים רגלים, 1,268 פרשים ו-68 קני ארטילריה, לעומת כ-8,500, כ-1,500 ו-32, בהתאמה. ב-7 במרס בלילה חצה הצבא הבריטי את החידקל בשלושה טורים. שני טורים שקובצו יחדיו היוו את כוח התקיפה בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'ורג' קמבול (Kemball), והטור השלישי שימש ככוח עתודה. בהיעדר תוואים בולטים בשטח, כל טור ניווט בלילה את דרכו בעצמו, בעזרת מצפן, ספירת צעדים וכיוצא באלה. הדבר גרם לכך ששני הטורים התוקפים איבדו זה את זה, וזמן מה חלף עד שהתקלה תוקנה. גם צוותי הארטילריה התמהמהו באיתור עמדותיהם. כל אלה גרמו לאובדן זמן של כשעתיים. התוקפים התייצבו בעמדותיהם מעט לפני עלות השחר של 8 במרס.
כוחות החלוץ עלו על המתחם העות'מאני בדוג'יילה ונתקלו במספר קטן של חיילים מופתעים. בכל זאת, הורה מפקד הכוח קמבול להמתין שלוש שעות כדי לתקוף לפי התוכנית שסוכמה מראש, כולל הכנה ארטילרית, ואף הורה לסגת לשם כך מהעמדות העות'מאניות שנתפסו. כך, כשהתחילה ההתקפה המיועדת, היו העות'מאנים ערוכים ומוכנים, ופון דר גולץ, מפקדם, אף העביר עד תום ההתקפה כ-8,000 חיילים מן הגדה השמאלית לימנית, ובזאת הכפיל כמעט את הכוח המגן.
למרות העיכוב, בעת ההכנה הארטילרית, שהחלה ב-7:00 בבוקר, עדיין לא היו כל היחידות התוקפות בעמדות ההסתערות. יתרה מזו, יחידות שיכלו לתקוף כאשר הקו העות'מאני עדיין לא הוחזק באופן רציף ובמלוא הכוח, קיבלו הוראות להמתין ולפעול על פי התוכנית המקורית. כשהחלה ההסתערות, התוקפים נתקלו באש מכונות ירייה וארטילריה, וכמעט כולם נאלצו לעצור או לסגת. בכל זאת, עד לשעות אחר הצהריים, הצליחו שני גדודים מבין התוקפים לתפוס שני קווי הגנה עות'מאניים. בהיעדר עתודות לניצול ההצלחה, נותרו הגדודים להגן על הקווים שתפסו, עד שהתקפות נגד עות'מאניות, בעזרת רימוני יד וכידונים, השיבו בהדרגה ובהתמדה את האבידה, בעוד הבריטים, שתחמושתם החלה לאזול, נסוגו עד הערב מהקווים שנתפסו. מעט יותר ממחצית החטיבה ההודית השמינית, אליה השתייכו שני הגדודים, נמנו כאבדות באותו היום (1,174 מתוך 2,301). לתוקפים בכללם נגרמו 3,500 עד 4,000 אבדות, לעומת 1,290 למגינים. הבריטים, שהתקפתם נכשלה, חנו בלילה כשבעה ק"מ מדוג'יילה, וכשהעות'מאנים לא השיבו בהתקפת נגד, נסוגו לגדה השמאלית של החידקל.
מספר ימים לאחר הקרב, ב-12 במרס, הודח איילמר ובמקומו נתמנה לפיקוד על הכוח המיועד לחילוץ הנצורים מייג'ור ג'נרל ג'ורג' גורינג' (Gorringe).
ניסיון החילוץ האחרון
בניסיון החילוץ האחרון הבריטים ניסו לפרוץ את הדרך אל כות ממזרח, כאשר שני הצדדים היו שווים בקירוב במספרם: כ-30,000 חיילים כ"א. ההתקדמות החלה בחמישי באפריל ובמהרה הבריטים תפסו את פאלאחייה תוך ספיגת אבדות כבדות.
ב-17 באפריל הבריטים תפסו את בית עיסא. יומיים אחר כך הלך לעולמו פון דר גולץ, כתוצאה מזיהום במערכת העיכול, ככל הנראה טיפוס הבטן. ניסיונם של הבריטים לכבוש את סאנאיית ב-22 לחודש נהדף, והם ספגו כ-1,200 אבדות.
בכך נסתיימו ניסיונות החילוץ, שעלו לבריטים בכ-23,000 אבדות, בעוד אבדות העות'מאנים הסתכמו בכ-10,000 חיילים.
כניעה
הכישלונות החוזרים של כוח החילוץ, יחד עם עצם המצור, השפיעו לרעה על המורל של הנצורים בכות. חיילים הודים מוסלמים, שממילא לבם לא היה לגמרי שלם עם לחימתם לצד מעצמה נוצרית כנגד מעצמה מוסלמית, החלו לערוק. האספקה החלה לאזול, וגם ניסיון לספק לנצורים מזון באמצעות מטוסים, בפעם הראשונה בהיסטוריה, לא הועיל משמעותית. ספינת אספקה בריטית נפלה, על מטענה, בידי העות'מאנים. ניסיונות לחילוץ הכוח במשא ומתן או בעזרת כוח רוסי שלחם באותה עת במסגרת המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה, כשלו. ב-26 באפריל פנה טאונסנד לעות'מאנים בבקשה להפסקת אש ושלושה ימים לאחר מכן נכנע בראש חייליו. בעת השבי נספו כ-70% מן החיילים הבריטים וכמחצית מן ההודים, עקב יחס אכזרי של השובים או ממחלות. הודים אחרים מבין השבויים הצטרפו לצבא העות'מאני.
אחרית דבר
הכניעה, אחת התבוסות הגדולות שידע הצבא הבריטי מעודו, הובילה לשידוד מערכות בשורותיו. גורינג' ולייק הודחו, ובראש הצבא הבריטי במסופוטמיה הועמד גנרל פרדריק סטנלי מוד. בשארית שנת 1916 הוא ערך וארגן את צבאו, כולל מערכת אספקה משופרת, שהיוותה עקב אכילס במסע המלחמה שכשל. כל אלה הניבו פירות, מנקודת ראות בריטית, לקראת סופה של המלחמה: מסע מלחמה מוצלח במסופוטמיה, אשר היה ממבשרי כניעתה של האימפריה העות'מאנית, ובהמשך, של התפרקותה.
חיובי כוזב ושלילי כוזב
חיובי כוזב ושלילי כוזב הם שני מצבי טעות כתוצאה של בדיקה שנועדה לברר קיום או אי-קיום של תופעה מסוימת. חיובי כוזב הוא מצב שבו הבדיקה מראה על קיום התופעה, אף שלמעשה היא אינה קיימת. שלילי כוזב הוא הטעות ההפוכה - מצב שבו הבדיקה מראה שהתופעה הנבדקת אינה קיימת, אף שלמעשה היא קיימת.
דוגמאות:
בבדיקת השערות סטטיסטית מצבי טעות אלו קרויים שגיאות מסוג I ו-II: שגיאה מסוג I היא דחייה שגויה של השערת האפס, כלומר ניסוי מסתיים בתוצאה שהתגלתה תופעה מסוימת, אך תוצאת הניסוי שגויה והתופעה אינה קיימת במציאות. שגיאה מסוג II היא קבלה שגויה של השערת האפס, כלומר הניסוי לא מצליח לאשש שתופעה מסוימת קיימת, למרות שהתופעה אכן קיימת במציאות.
מצבי טעות אלה מנוגדים למצבים שבהם אין טעות: חיובי אמיתי ושלילי אמיתי.
בביצוע מבחן סטטיסטי ההסתברות לקבלת תוצאה של חיובי כוזב קרויה רמת מובהקות.
בעת כיול של בדיקה ניתן לעיתים לקבוע איזה טעות עדיפה, חיובי כוזב או שלילי כוזב. דוגמה: בהתקנה של אזעקת פריצה ברכב ניתן לכוון את רגישות המכשיר, ולכוונו לרגישות גבוהה, שתגרום למקרים רבים יותר של אזעקת שווא (חיובי כוזב), או רגישות נמוכה, שתגרום למקרים רבים יותר של פריצה שלא תינתן עליהם אזעקה.
מטריצת הטעות
הצגה חזותית לשגיאות מסוג I ו-II, או "חיובי כוזב" ו"שלילי כוזב", בהתאמה. מתבצעת בעזרת מטריצת טעות (ראו מסגרת).
אם נוספות בשולי הטבלה גם ההתפלגויות השוליות לכל אחד מהמסווגים, נהוג לקרוא למטריצה טבלת תלות, או טבלת שכיחות דו-ממדית.
דוגמה מספרית
טבלת התלות הבאה מתארת נתונים ממחקר מסוים לגבי יעילות בדיקת דם סמוי בצואה בזיהוי סרטן המעי הגס. במקרה זה, ניתן לבצע גם אנדוסקופיה, אלא שזהו תהליך חודרני, ולכן מועדפת האפשרות לבדיקת צואה.
אם נחלק את כל אחד מהתאים בגודל המדגם (2030), נקבל אומדן לשיעור של כל אחת מהאפשרויות באוכלוסייה כולה.
בירגר שברג
בירגר שברג (בשוודית: Birger Sjöberg, נהגה לערך - בירייר שבר, 6 בדצמבר 1885 ונרסבורג - 30 באפריל 1929, וקשה) היה משורר, מלחין, זמר יוצר, סופר, ועיתונאי שוודי. נודע במיוחד הודות למקבץ שיריו המולחנים "Fridas Bok" (ספרה של פרידה) ולרומן "Kvartetten som Sprängdes" (הרביעייה שהתפרקה) המספר על ההימורים במניות הבורסה בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומאמצי השיקום. בתחילת דרכו היה שברג עיתונאי וכתב שירים בזמנו הפנוי. ספר הבכורה שלו "הספר של פרידה" התקבל באהדה על ידי הקהל והמבקרים כאחד. אחרי סיור הופעות נסוג שברג מאור הזרקורים והתמקד בכתיבה.
אחרי מותו, בשנת 1929 פורסמה סדרה חדשה של שירי זמר שיצר וכן אנתולוגיה משירתו.
ביוגרפיה
בירגר שברג נולד בעיירה ונרסבורג, במערב שוודיה. להוריו הייתה חנות בגדים. העסק פשט את הרגל כששברג היה בן 13. מאז נאלצה המשפחה, לרבות שברג ושני אחיו, להתמודד עם קשיים כלכליים רבים. בבית הספר ציוניו היו גרועים, מה שגרם לנשירתו מהלימודים ללא תעודה. עובדה זו הותירה בו מועקה כבדה לשאר חייו. החליט ללמוד צילום ואחר כך עבד מספר שנים כמוכר בחנות. בשנת 1906 עבר לגור בסטוקהולם, בה השיג משרת עיתונאי בעזרת אחיו יסטה שברג. כעבור שנה עבר להלסינגבורג בדרום המדינה וחי שם כסופר פרי לנסר וכזמר-יוצר.
שברג נפטר בשנת 1929 בגיל 44 עקב דלקת ריאות.
שברג חונן בכושר משחק פארודי ומופעיו ריתקו את הקהל, עם זאת, בחייו הפרטיים היה ביישן ונשאר רווק כל חייו.
יצירתו
עוד מנעוריו שברג כתב והלחין שירים שזכו בהערכה רבה אצל חבריו ובחוג מכריו. רבים משיריו מוקדשים לעיירת הולדתו, אותה כינה "לילה פריז" Lilla Paris - "פריז הקטנה" בשיריו הלך שברג בעקבות מסורת שוודית מיוחדת, אשר נודעה לציבור הרחב, במאה ה-18, לרוב עקב יצירותיו של המשורר והמלחין קארל מיקאל בלמן (1795-1740) - שיריו היו בעלי מנגינה פשוטה ועממית, אך תובעניים מבחינה ספרותית ואמנותית. רק בשנת 1922 בלחץ חבריו, פרסם שברג את שיריו בקובץ בשם "הספר של פרידה "Fridas Bok". השירים מתארים באירוניות את אהדת חיי העיירה השוודית ואת אהבת המחבר לפרידה, אך אם פרידה הייתה אדם ממשי בשר ודם לא ידוע עד היום. הקלילות לכאורה של השירים משכיחה לפעמים את התחכום האמנותי שבם - כמו אצל היינריך היינה, למשל - בין תמימות לאירוניה, בין הרגש הכן והפארודיה של אותו הרגש, בין רצינות לבדיחות הדעת ה"ספרה של פרידה" זכה להצלחה גדולה. שברג עשה ביצועים של שיריו בסיורי הופעות בכל רחבי שוודיה. על אף פחד הקהל של האמן הפך סיור זה למסע ניצחון ממש. עד לימינו רבים משירי פרידה נשארו פופולריים והם מושרים לעיתים קרובות.
חובתיים
חוּבָּתיים (שם מדעי: Otididae) היא המשפחה היחידה בסדרת החובתאים (Otidiformes), ולשעבר בסדרת העגוראים, של עופות קרקע. אלו עופות יבשתיים גדולים, החיים לרוב בערבות ובשטחים פתוחים ויבשים בעולם הישן (אירופה, אפריקה ואסיה). עופות אלו הם אוכלי כל. הם מקננים על הקרקע. רגליהם חזקות ובהונותיהם גדולות. כנפיהם גדולות ורחבות. הנקבה מטילה בין שלוש לחמש ביצים כהות וזרועות כתמים, והיא דוגרת עליהן לבדה.
סוגים
במשפחה הסוגים הבאים:
קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית
קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית (בפורטוגזית: Comunidade dos Países de Língua Portuguesa ובראשי תיבות CPLP), היא פורום רב לאומי לשיתוף פעולה וידידות בין מדינות דוברות פורטוגזית ברחבי העולם (מדינות לוזופוניות - שתרבותן מבוססת על מורשת האימפריה של פורטוגל, ללא תלות במוצא אתני או במיקום גאוגרפי. המונח שאוב משם הפרובינקיה הרומאית "לוסיטניה" ששטחה חפף ברובו לשטח פורטוגל של ימינו).
הקמת הפורום והמדינות החברות
ה-CPLP הוא גוש מדינות המצוי בהקמה, ושמונה החברות יודעות מעט מאוד על שאר חברותיהן לגוש. אחד מהמאפיינים הייחודיים של הגוש הוא שהחברות בו שותפות בלשון ובתרבות, היוצרות גשר בין יבשות.
ב-2005, בפגישה בלואנדה, שרי התרבות של שמונה המדינות הכריזו על ה-5 במאי כיום התרבות הלוזופונית (Dia da Cultura Lusófona).
חשיבות ה-CPLP
במדינות דוברות הפורטוגזית מתגוררים 223 מיליון בני אדם, והן מפוזרות על פני כדור הארץ, אך תרבותן קרובה, וההיסטוריה שלהן משותפת. אומות ה-CPLP הם בעלות שטח משותף של - 10,742,000 קמ"ר, שטח הגדול, לדוגמה, משטחה של קנדה.
מאז שנוצרה, סייעה קהילת ה-CPLP לפתור בעיות בסאו טומה ופרינסיפה, ובגינאה ביסאו, בשל הפיכות במדינות אלו. פתרון בעיות אלו סייע לשתי המדינות ברפורמות כלכליות ודמוקרטיות.
מנהיגי CPLP מאמינים שהשכנת שלום באנגולה ובמוזמביק, כמו גם עצמאותה של מזרח טימור יסייע לחיזוק הקשרים בין המדינות, ולפיתוח הגוש כולו.
מערכת ה-CPLP
מזכירות הארגון אחראית לייזום ויישום פרויקטים ויוזמות. המזכירות ממוקמת בליסבון. המזכירות נבחרת לתקופה של שנתיים, ויכולה להיבחר מחדש רק פעם אחת.
קווי הפעולה וסדרי העדיפויות של הארגון נקבעות על ידי פגישה דו שנתית של ראשי המדינות החברות, ותוכנית הפעולה הנקבעת מאושרת על ידי פגישה שנתית של שרי החוץ של מדינות הארגון.
ישנה גם פגישה חודשית של "ועדת ההיגוי הקבועה" העוקבת אחרי היוזמות והפרויקטים העומדים על הפרק.
הארגון ממומן ברובו על ידי המדינות החברות בו.
בעבר היה דגל הארגון מעין עיגול המוקף בשבע כנפיים. כיום יש לעיגול שמונה כנפיים, לציון הצטרפותה של מזרח טימור.
תנועה חופשית של אזרחים
שמונה המדינות החברות חתמו על הסכמים לאפשר תנועה חופשית של אזרחיהן בין מדינות הגוש, לרבות ויזות לכניסות מרובות של אנשי עסקים ונוסעים אחרים, מתן עדיפות מנהלית לבקשות לכניסה, והזכות לטיפול רפואי ואישורי שהייה לכל אזרחי מדינות CPLP בכל מדינה חברה אחרת.
הצעה ליצירת אזרחות משותפת לא עלתה יפה בשל התנגדותן של אנגולה ומוזמביק. ההסכם, שהוא כבר בתוקף בין ברזיל ופורטוגל, יאפשר זכויות פוליטיות וזכויות אזרח שוות לכל אזרחי מדינות CPLP. עם זאת, אחד המכשולים העיקריים לתוכנית זו הוא חשש מהגירה המונית לפורטוגל, שהיא מדינה החברה באיחוד האירופי. תנועה חופשית בין המדינות החברות תסכן את מעמדה של פורטוגל ואת חובותיה כלפי האיחוד. בתחילת שנות ה-90, הייתה הגירה משמעותית מברזיל לפורטוגל אשר הביאה את שאר חברות האיחוד ללחוץ על פורטוגל להדק את הביקורת על ההגירה מברזיל (וזאת בשל העובדה שהגבולות בין מדינות האיחוד עצמן היו באותו הזמן עצמו בהליכי פירוק). הדבר גרם למתחים בין ברזיל ופורטוגל.
ב-2005 פורטוגל יצרה שירותי נמל מיוחדים בנמל התעופה של ליסבון לאזרחי מדינות CPLP, בדומה לאלו הניתנים לחברי האיחוד האירופי. על הקמת מסדרון שירותים זה הוחלט בוועידת CPLP שהתקיימה ביולי 2002 בברזיליה.
מדינות וטריטוריות אחרות
כמה מתושבי החבל האוטונומי גליסיה, שבספרד, דרשו ליטול חלק בארגון, בשל העובדה ששפתם, גליסית, קרובה מאוד לפורטוגזית.
ה"Instituto Internacional de Macau" (המכון הבינלאומי של מקאו) הוא אף הוא בעל מעמד משקיף, ומטרתו לקרב את צעירי מקאו לתרבות המשותפת לחברי CPLP, ולקיים זהות נפרדת מן הזהות הסינית.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1994
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1994 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
מאורע
בתורת ההסתברות, מאורע הוא מצב שניתן לייחס לו הסתברות. באופן פורמלי יותר, מאורע הוא קבוצה השייכת לסיגמא-אלגברה שעליה מוגדרת מידת הסתברות.
הגדרה פורמלית
בהינתן מרחב הסתברות, קבוצה נקראת מאורע. קבוצת כל המאורעות \mathcal{F} היא סיגמא-אלגברה, ולעיתים מכונה "שדה המאורעות".
לפי אקסיומות ההסתברות, לכל מאורע E מתקיים.
דוגמה
נבחן את המקרה של הטלת קובייה הוגנת. מרחב המדגם של הטלת קובייה הוא המרחב האחיד. כל תת-קבוצה של קבוצה זו הוא מאורע. בעזרת העובדה שלכל תוצאה סיכוי של 1/6 להתקבל ובזכות הסיגמא-אדיטיביות של פונקציית ההסתברות נוכל לחשב את ההסתברות לכל מאורע:
תכונות
כאשר מרחב המדגם הוא בדיד (דיסקרטי), כלומר הוא סופי או בן מנייה, מספיק להגדיר את ההסתברות לכל מאורע פשוט, דהיינו לכל יחידון במרחב המדגם, כדי להגדיר את ההסתברות של כל תת-קבוצה של מרחב המדגם. על כן במרחב שכזה ניתן להגדיר את שדה המאורעות להיות קבוצת החזקה של מרחב המדגם. לעומת זאת, במרחבים אחרים כגון הישר הממשי לא תיתכן מידת הסתברות המוגדרת לכל תת-קבוצה של המרחב, ולכן ביחס למידת הסתברות נתונה, לא כל תת-קבוצה היא מאורע.
לכל מאורע E קיים מאורע משלים E^c שהוא קבוצת המשלים של המאורע ביחס למרחב המדגם. מהגדרת פונקציית ההסתברות נובע כי.
זוג מאורעות A,B נקראים בלתי תלויים ביחס למידת הסתברות נתונה, אם מתקיים. המשמעות היא שהתרחשות אחד איננה משפיעה על התרחשות השני. אם השוויון לא מתקיים המאורעות נקראים תלויים.
בהינתן שני מאורעות A,B כאשר B מאורע לא זניח (\Pr(B) > 0), ניתן להגדיר את ההסתברות המותנית. הסתברות זו משקפת את הסיכוי שמאורע A יתרחש בהינתן ש-B התרחש.
דיוקן עצמי עם אוזן חבושה
דיוקן עצמי עם אוזן חבושה הוא דיוקן עצמי הנעשה באמצעות צבע שמן בשנת 1889 על ידי הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
אודות היצירה
בדיוקן העצמי, ואן גוך חובש כובע כחול עם פרווה שחורה, והוא לובש מעיל ירוק. בנוסף, ניכר שאוזנו חבושה עם חבישה המשתרעת עד לסנטרו. מבטו מופנה לצד ימין, ככל הנראה מחוץ לציור. ברקע ניתן לראות חלון פתוח הנותן לרוח חורפית להיכנס לחדר, קנבס על כן והדפס יפני על חיתוך עץ. יש הסוברים כי הדפס זה הוא "Geishas in a Landscape" של סאטו טוקיו משנות ה-70 של המאה ה-19. הוספת פרט זה לדיוקן מראה את החשיבות שואן גוך ייחס לאמנות היפנית. כמו בציורים רבים של ואן גוך, הוא השתמש בטכניקת האימפסטו בעיקר באופן אנכי, מה שהוסיף טקסטורה ועומק לדיוקן. ואן גוך השתמש בירוק ובצהוב כדי לצייר את עורו. כדי להשלים את הדיוקן, הצייר השתמש במראה, ולכן ניתן לטעות שאוזנו הפגועה היא הימנית בעוד דווקא השמאלית היא זו שנפגעה.
תקרית האוזן
ואן גוך עבר מפריז לארל בתקווה ליצור קהילת אמנים שתתמוך בחבריה. הוא הזמין את פול גוגן שעמו הוא התיידד במהלך שהותו בפריז להצטרך לקהילה. השניים לא הסתדרו ונטו לריב, לעיתים אף באלימות. בערב 23 בדצמבר 1888, במהלך אחד מוויכוחיהם של השניים, ואן גוך איים על גוגן בסכין, אולם הוא פצע את עצמו בחיתוך חלק מאוזנו השמאלית. לאחר מכן, הוא הלך לבית בושת והביא את אוזנו המבותרת לפרוצה בשם רייצ'ל. גוגן גילה על התקרית יום למחרת כשראה שהחדר של ואן גוך מלא בדם. ואך גוך סבל מדימום ואיבוד דם עקב פגיעה בעורק בצווארו. הוא הובהל לבית החולים, וכשתושאל לגבי נסיבות האירוע הוא אמר כי אינו זוכר דבר.
היסטוריית החזקת היצירה
יש הטוענים כי דיוקן זה אינו אותנטי וכי ואן גוך לא צייר אותו. בינואר 1889, ואן גוך כתב לאחיו, תיאו, כי הוא השלים דיוקן עצמי נוסף. ייתכן שואן גוך התייחס במכתבו ל-"דיוקן עצמי עם אוזן חבושה ומקטרת" ולא ל-"דיוקן עם אוזן חבושה". בשני הדיוקנאות ואן גוך לבוש באותם בגדים ונמצא באותה פוזיציה, אולם ישנו שוני ביניהם המתבטא בין היתר בצבעים וברכיבים נוספים. "דיוקן עצמי עם אוזן חבושה ומקטרת" נחשב כאותנטי יותר מבין השניים באישורה של האקדמיה.
לאנג'ואוזאורוס
לאנג'ואוזאורוס (שם מדעי: Lanzhousaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני בן לקבוצת האורניתופודה אשר חי בתחילת הקרטיקון לפני 130 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו בידי חוקרים סינים ב-2005 במחוז גאנסו, סין. סוג זה כלל מין יחיד - Lanzhousaurus magnidens. הוא קרוי על שם העיר הגדולה לאנג'ואו, בקרבתה נמצא.
דינוזאור זה הכיל לסת תחתונה ענקית באורך של 1 מטר שהיו בה שיניים גדולות ועבות, גדולות יותר מכל אוכל עשב אחר שהיו בעלי ציפוי שגדל במהירות רבה. במראהו דמה הדינוזאור לאיגואנודון והיה קרוב רחוק שלו. הדינוזאור הדומה לו ביותר הוא הלורדוזאורוס (Lurdusaurus) מאפריקה. האורך של היצור הגיע ל-10 מטר ומשקלו ל-6 טון, כמו פיל אפריקני. למרות גודלו הוא יכל להזדקף ולעמוד על 2 כדי לנוע מהר.
סיכון שולט
סיכון שולט ותמורה שולטת הן שתי גרסאות של עקרון הפתרון של שיווי משקל נאש בתורת המשחקים, שהוגדרו על ידי ג'ון הרסני וריינהרד זלטן. שיווי משקל נאש נחשב תמורה שולטת אם הוא יעיל פארטו עבור כל שיוויי משקל נאש האחרים במשחק. כאשר ניצבים מול בחירה בין כמה שיוויי משקל, כל השחקנים יסכימו על שיווי משקל של תמורה שולטת היות שהתמורה שמתקבלת היא לפחות כגודל התמורה הטובה ביותר שכל שחקן יכול לקבל.באופן דומה, שיווי משקל נאש נחשב סיכון שולט אם ככל שלשחקנים חוסר ודאות לגבי פעולות של השחקנים האחרים, יותר סביר שהם יבחרו את האסטרטגיה המתאימה לשיווי משקל נאש.
מטריצת התמורה, בטבלה 1, מראה דוגמה של משחק בעל שני שחקנים-שתי אסטרטגיות פשוט עם שני שיוויי משקל טהורים. האסטרטגיה (ציד, ציד) היא תמורה שולטת היות שהתמורות הן גבוהות יותר עבור שני השחקנים בהשוואה לשיווי משקל נאש השני (ליקוט, ליקוט).
מצד שני, (ליקוט, ליקוט) זהו סיכון שולט על (ציד, ציד) כיוון שאם קיים חוסר ודאות לגבי פעולות השחקנים האחרים, ליקוט צפוי לספק תמורה גבוהה יותר. המשחק בטבלה 1 הוא משחק תאורטי ידוע שנקרא ציד האייל. ההגיון מאחורי המשחק הוא ששיתוף פעולה (ציד) עם השחקנים האחרים מובילה לתמורה גבוהה יותר, אם כל השחקנים תורמים מכישוריהם. אבל אם לא ידוע על יכולתו של השחקן האחר לתרום לציד, ליקוט יכול להתברר כאסטרטגיה טובה יותר עבור היחיד- אספקה גדולה יותר של אוכל, כיוון שהוא לא תלוי בתיאום אסטרטגיות עם השחקנים האחרים. בנוסף, ליקוט לבד עדיף על ליקוט בקבוצה שכן התחרות על המשאבים פוגעת בתמורה. בדומה לדילמת האסיר, משחק זה מספק הסבר מדוע שיתוף פעולה עלול להכשל בהיעדר התחייבויות אמינות.
טבלה 1: משחק ציד האייל
טבלה 2: משחק התאמה כללי
הגדרה רשמית
המשחק המתואר בטבלה 2 הוא משחק מתואם אם אי-שוויונות התמורה הבאים מתקיימים עבור שחקן 1 (השורות): A>B, D>C ועבור שחקן 2 (העמודות): a>b, d>c. האסטרטגיה (H,H) והאסטרטגיה (G,G) הן האסטרטגיות היחידות שהן שיווי משקל נאש טהור. בנוסף, ישנו שיווי משקל נאש מעורב כאשר שחקן 1 משחק H עם הסתברות ו-G עם הסתברות 1-p. שחקן 2 משחק H עם הסתברות ו-G עם הסתברות 1-q.
אסטרטגיה (H,H) היא תמורה שולטת על (G,G) אם לפחות אחד מהשניים הוא אי שוויון חזק: A>D או a>d. אסטרטגיה (G,G) היא סיכון שולט על (H,H) אם המכפלה של הפרשי ההפסדים הוא הגבוה ביותר עבור (G,G) (הרזני וסלטן, 1988, למה 5.4.4).במילים אחרות, אם אי השוויון הבא מתקיים:.
אם אי השוויון הוא חזק, אז (G,G) הוא סיכון שולט חזק על (H,H). (משמע, לשחקנים יש יותר מניעים לסטות). אם המשחק סימטרי, כלומר אם A=a, B=b, וכדומה, אי השוויון מאפשר פירוש פשוט יותר: נניח שהשחקנים לא בטוחים לגבי איזה אסטרטגיה המתחרה יבחר, ומתאימים הסתברויות לכל אסטרטגיה. אם כל שחקן מתאים הסתברויות ½ לכל H ולכל G, אז (G,G) סיכון שולט על (H,H) אם התמורה הצפויה מלשחק G גדולה מהתמורה הצפויה מלשחק H:
או פשוט B+D \ge A+C
דרך נוספת לחישב את שיווי משקל הסיכון השולט היא לחשב את גורם הסיכון לכל שיוויי משקל ולמצוא את השיווי משקל עם גורם סיכון הקטן ביותר. על מנת לחשב את גורם הסיכון במשחק 2X2 שלנו, נתבונן בתמורה הצפויה לשחקן המשחק H:
(כאשר P הוא ההסתברות שהשחקן השני ישחק H),
ונשווה אותה לתמורה הצפויה אם ישחק G:
הערך של p אשר גורם לשני ערכים אלה להיות שווים, הוא גורם הסיכון עבור שיווי המשקל (H,H) עם 1-p גורם הסיכון כאשר משחקים (G,G). ניתן גם לחשב את גורם הסיכון כאשר משחקים (G,G) על ידי אותו חישוב, אבל להגדיר את p כהסתברות שהשחקן השני ישחק G. פירוש אפשרי ל-P הוא ההסתברות הקטנה ביותר שהיריב ישחק אסטרטגיה שהתמורה בה היא גדולה מאשר שהיה משחק את האסטרטגיה השנייה.
Trisector
Trisector הוא אלבום אולפן מאת להקת הרוק המתקדם הבריטית, ואן דר גראף ג'נרייטור. האלבום יצא על ידי וירג'ין/EMI במרץ, 2008. יחודו של האלבום בכך שזהו האלבום הראשון של הלהקה כשלישייה. הסקסופוניסט דייוויד ג'קסון, עזב את הלהקה בזמן סיבוב ההופעות של הלהקה ב-2005.
אביסו (מיתולוגיה)
במיתולוגיה היפנית אביסו (יפנית: 恵比須, 恵比寿, 夷, 戎, אנגלית: Ebisu) הוא אל הדייגים, המזל הטוב והפועלים. שימש כאל המשגיח על בריאותם של הילדים, השומר על הבית ודואג לרווחת דייריו.
נקרא גם הירוקו (יפנית: 蛭子, אנגלית: Hiruko) או קוטושירו-נושי-נו-קאמי (יפנית:事代主神, אנגלית: Kotoshiro-nushi-no-kami). היה אחד משבעת אלי המזל (七福神, Shichifukujin) והיחיד מביניהם שמקורו ביפן.
בן בכור לאיזאנגי (האל הזכר) ולאיזאנמי (האלה הנקבה), נולד אביסו ללא עצמות ולפי סיפורים אחרים- ללא גפיים, בשם הירוקו (מילולית: 'ילד העלוקה'). פגמיו נבעו כתוצאה מפשעיה של אימו במהלך חתונתה. הירוקו נאבק כדי לשרוד אך היות שלא יכל אף לעמוד, הוא נשלח לים בסירת גומא טרם מלאו לו שלוש שנים. בסופו של דבר נשטפה סירתו לחוף ובני שבט האיינו אימצו אותו וגידלו אותו.
הילד הקטן והחלוש התגבר על מצוקותיו הרבות וגידל את רגליו ושאר חלקיו החסרים בגיל שלוש, אז הוכתר כאל אביסו. אמנם הוא נותר מעט נכה וחירש, אולם מלא שמחת חיים והצלחה, ומכאן משמעות שמו: האל הצוחק. הוא מתואר לעיתים כחובש כובע גבוה (Kazaori Eboshi ,風折烏帽子), אוחז במקל ובדג גדול. גם מדוזות מקושרות לאל הזה.
פסטיבל אביסו נחגג ביום העשרים לחודש היפני העשירי.
בזאנסון
בֶּזַאנסוֹן (בצרפתית: Besançon) היא עיר במזרח צרפת. משמשת כבירת מחוז דו ושימשה גם כבירת חבל פראנש-קונטה עד סוף שנת 2015. העיר ממוקמת סמוך לגבול עם שווייץ, על גבי עיקול של הנהר דו (Doubs). בשנת 2005 היו במטרופולין של העיר יותר מ-220,000 תושבים.
היסטוריה
העיר יושבה לראשונה בתקופת הברונזה, 1500 לפנה"ס על ידי שבטים גאלים.
העיר נכבשה על ידי יוליוס קיסר במאה ה-1 לפנה"ס, והיא הייתה חלק מאזור גאליה, בתקופה זו העיר נקראה Vesontio.
בשנת 843 חולקה האימפריה הקארולינגית בהסכם ורדן, והעיר נפלה בחלקו של לותאר הראשון נכדו של קרל הגדול.
משנת 1034 הייתה העיר חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, והקיסר פרידריך הראשון הפך אותה לעיר אוטונומית תחת שלטונו של הארכיבישוף של בזאנסון.
בסוף המאה ה-12 נלחמו הארכיבישופים המקומיים בקיסר, ובשנת 1290 קיבלה העיר את עצמאותה.
בתחילת המאה ה-15 נישאה דוכסית בורגוניה מארי למקסימיליאן הראשון והוא קיבל את דוכסות בורגונדיה ובזאנסון בתוכה בנחלתו, בשנת 1519 קיבל קרל החמישי מלך ספרד את הדוכסות.
בשנת 1678 נחתם חוזה ניימיכן שהותיר את העיר בשליטת צרפת, בזמן זה הפכה העיר למרכז מנהלי. במלחמת צרפת–פרוסיה הופצצה העיר מספר פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הנאצים את העיר. בין השנים 1940 ל-1944 הם הוציאו להורג במצודה שמעל העיר כמאה מלוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית. מקס ארבה, מתושבי העיר, עזר למשפחה של פליטים יהודים לעבור את הגבול לשווייץ, תוך סיכון גדול. על פעילותו זו הוא הוכר כחסיד אומות העולם. בשנת 1959 הפכה ממשלת צרפת את המצודה למוזיאון.
תחבורה
העיר מקושרת באמצעות מערכת כבישים מהירים בין היתר לשטרסבורג ולנאנסי. בעיר עוצר קו של הרכבת המהירה TGV. יש בקרבתה שני שדות תעופה קטנים המשמשים לתעופה קלה. התחבורה הציבורית מסופקת על ידי חברת ג'ינקו. בספטמבר 2014 החלה לפעול בעיר רכבת קלה. אורך הקו הוא 13 ק"מ מדרום-מערב לצפון-מזרח. בעיר פרושה רשת של תחנות עגינה של אופניים ציבוריים, בדומה לקיים בפריז.
יהדות בזאנסון
הקהילה היהודית הראשונה המתועדת בבזאנסון הוקמה במאה 14. למרות גירוש היהודים מממלכת צרפת בשנת 1394, יהודי בזאנסון הורשו לגור בעיר עד שנת 1450. הקהילה היהודית הוקמה שוב רק לאחר המהפכה הצרפתית אשר העניקה ליהודים מעמד שווה לכלל אזרחי צרפת.
בסוף המאה ה-19, במהלך המהפכה התעשייתית, הקהילה היהודית בבזאנסון רשמה לזכותה הצלחות רבות. משפחת ליפמן הקימה את מותג השעונים ליפ שהפך לאחד ממנועי הכלכלה של האזור ונשאר קשור לשם העיר.
בשנת 1881, נחתם צו המאשר את הקמת קונסיסטוריה יהודית שמושבה בבזאנסון שתפקידה לנהל את פעילות הקהילה היהודית, דבר המצביע על חשיבות הקהילה.
ערב מלחמת העולם השנייה הקהילה מנתה כ־2,000 נפשות. הקהילה הושמדה בעקבות המדיניות האנטישמית של ממשלת וישי והוקמה שוב בשנות השישים של המאה ה-20 בזכות הגירתם של יהודים רבים מאזור המגרב.
אברמק קופלוביץ'
אברהם (אַבּרָמֶק) קוֹפּלוֹביץ' (בפולנית: Abraham (Abramek) Koplowicz ; 18 בפברואר 1930 – 1944) היה נער יהודי-פולני שנרצח בשואה; לאחר מותו נמצאה ופורסמה מחברת שיריו.
את מחברת שיריו תרגמה מפולנית לעברית הסופרת והמשוררת עירית עמיאל (ז״ל) ניצולת שואה
את שמונת שיריו כתב אברמק בהיותו בגטו לודז'. שירו המוכר ביותר הוא "חלום״ :