cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל במלחמת ששת הימים
תקופת ההמתנה
ב-25 במאי קיבלה ישראל מידע מודיעיני שמצרים עומדת לתקוף אותה ב-27 במאי. לאחר פניית הנשיא לינדון ג'ונסון לברית המועצות בנושא, ביטלה מצרים את תוכנית התקיפה. ב-27 במאי לא הושגה הסכמה בדיון בממשלת ישראל על יציאה מידית למלחמה.
המצב הבינלאומי והניסיונות למנוע את המלחמה
בסיום מבצע סיני ארצות הברית דרשה מישראל לסגת מסיני והתחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של ישראל במיצרי טיראן. אך עם סגירת המיצרים בידי מצרים והיווצרות המתיחות בין מצרים לישראל, ארצות הברית, שרצתה לשמור על הסטטוס קוו אנטה ולמנוע מלחמה, הזהירה את שתי המדינות שתתקוף את המדינה שתפתח במלחמה, ולשם כך גם הוכנו תוכניות תקיפה אמריקאיות.
ברית המועצות פרסמה הצהרה שבה הצדיקה את כניסת הצבא המצרי לתוך סיני ואת גירוש חיילי כוח החירום של האו"ם. בהצהרה הסובייטית התעלמו לחלוטין מחסימת המיצרים לשיט ישראלי.
צרפת, שהייתה הספקית העיקרית של מערכות הנשק שהיו בידי צה"ל ובת בריתה של ישראל מאז שנות ה-50, החלה לשנות את עמדותיה מאז הסתיימה המלחמה באלג'יריה. שארל דה גול, נשיא צרפת, הזהיר את ישראל מיציאה למלחמה ואף הטיל אמברגו נשק למזרח התיכון. האמברגו פגע רק בישראל כי ארצות ערב התבססו על ספקי נשק אחרים.
משט הים האדום
לאחר מלחמת סיני, בעת הדיונים באו"ם על נסיגת ישראל מהשטחים שכבשה, תבעה ישראל שיובטח חופש השיט במצרי טיראן. החלטה בנושא זה הוכשלה על ידי ברית המועצות, בנימוק שאין לתת לתוקפן (ישראל) שום טובת הנאה מתוקפנותו. ארצות הברית הצהירה מחויבות לחופש השיט במצרי טיראן ומספר מדינות ימיות פרסמו הצהרות דומות.
לאחר חסימת מצרי טיראן על ידי המצרים, פנתה ישראל לארצות הברית וביקשה את מימוש מחויבותה. במגעים אלה התברר שארצות הברית וישראל תפסו את ההצהרה בצורה שונה - ארצות הברית הצהירה רק על מחויבות להבטחת השיט האמריקאי במצרי טיראן. הוסכם שארצות הברית תנסה לארגן את פריצת המצור על נמל אילת על ידי שיירת ספינות של מדינות ימיות שונות, אך במגעים של האמריקאים עם המדינות המועמדות למשלוח ספינות, רק הממלכה המאוחדת והולנד הסכימו להשתתף, לכן ארצות הברית זנחה את הרעיון ונתנה לישראל הסכמה שבשתיקה לפעול כראות עיניה.
ההסכם הירדני-מצרי
ירדן נתפסה על ידי רבים במרחב הערבי כמדינה מלאכותית, יציר האימפריאליזם הבריטי ובית המלוכה שלה כסוכני האימפריאליזם. חוסיין, מלך ירדן היה מודע לכך ועשה מאמצים לקבל לגיטימציה ערבית. קיום המשטר הירדני התאפשר במידה רבה גם הודות לאיום הישראלי לצאת למלחמה במקרה של כניסת כוחות עוינים לגדה המערבית, איום שהרתיע מדינות ערביות אחרות מניסיון לכבוש את ירדן.
חתימת הברית הצבאית בין מצרים ובין סוריה, סילוק חיילי האו"ם מסיני, הכנסת הצבא המצרי לתוך סיני ולבסוף סגירת מצרי טיראן לשיט ישראלי, היו צעדים שהלהיבו את ההמונים בארצות ערב ומולם ההססנות וחוסר תגובה צבאי תקיף של ישראל, בנוסף לדיווחים על חולשתה הכלכלית של ישראל בגלל המיתון, יצרו את הרושם שהנה, הנה, מתקרב סוף המדינה הציונית וישראל לא תוכל לעמוד בפני הקואליציה המנצחת של הנאצריזם. כמה פוליטיקאים ירדניים הזהירו את המלך שאי הצטרפות לנאצר עלול להביא לכך שייעשה ניסיון להפיכה ותהיה מלחמת אזרחים בירדן. חוסיין, אשר חשש גם מכך שהצבאות הערבים המנצחים עלולים להמשיך את מצעדם ולאחר חיסול ישראל, יחסלו גם את ממלכתו, החליט להצטרף לקואליציה זו, כדי לזכות בלגיטימציה של פטריוטיות ערבית.
המלך חוסיין ביקש להיפגש עם נאצר ולהזמנתו טס ב-30 במאי בבוקר למצרים יחד עם ראש ממשלתו, ראש המטה הכללי של צבאו ומפקד חיל האוויר הירדני. המלך חוסיין הציע לצרף את ארצו לפיקוד הצבאי המשותף של מצרים וסוריה, אך סוריה התנגדה לברית צבאית עם ירדן. מצרים הציעה לירדנים לחתום על הסכם הגנה, בדומה להסכם המצרי-סורי. המלך חוסיין ביקש לקרוא את ההסכם ולאחר שקרא אותו ביקש לחתום על הסכם זהה, שיוחלף בו שמה של סוריה בשמה של ירדן. בשעה 15:30 נקטעו שידורי הרדיו המצריים ופורסמה הודעה דרמטית על הקמת מפקדה צבאית משותפת למצרים, עיראק וירדן ובראשה סגן הרמטכ"ל המצרי.
ימים אחדים לאחר מכן הכוחות הירדנים היו תחת פיקודו של הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד. בעקבות חתימת ההסכם, המלך חוסיין הזמין את הכוחות העיראקיים להיכנס לממלכתו ושליט עיראק, עבד אל-רחמאן עארף, שסירב להזמנה דומה שבוע לפני כן, נענה הפעם בהתלהבות.
ב-4 ביוני נחתם הסכם הגנה מצרי-עיראקי ובכך הושלמה הקואליציה המלחמתית נגד ישראל - הכוחות העיראקים נועדו להגיע לגבול ישראל דרך ממלכת ירדן.
ספקולציות מסביב לנושא הגרעיני
החוקר ד"ר אבנר כהן טוען כי בשלהי מאי 1967, בעיצומה של תקופת ההמתנה, הצליחה ישראל, לאחר פעילות קדחתנית, לבנות התקן גרעיני מאולתר. הפרשן הצבאי יוסי מלמן טען שאף הייתה היערכות להפעלתו.
במהלך תקופת ההמתנה טסו מטוסים מצריים מספר פעמים מעל הכור בדימונה ומכאן הועלו ספקולציות שאולי מצרים וברית המועצות יצרו את המשבר כדי שתהיה להם הזדמנות לתקוף את הכור בדימונה לפני שתהיה לישראל יכולת גרעינית. מאותו בסיס הועלתה גם השערה שישראל יצאה למתקפה, כדי למנוע אפשרות התקפה על הכור בדימונה. השערות אלה לא זכו לאישוש בעדויות או מסמכים שהתפרסמו, אך זכו לפופולריות מסוימת במדיה.
האווירה בישראל והקמת ממשלת הליכוד הלאומי
תקופת ההמתנה הייתה תקופה של חרדה עצומה בציבור הישראלי מפני המלחמה המתקרבת.
החרדה של רבין
לאחר שמצרים חסמה את מצרי טיראן לשיט ישראלי, מעשה שהוגדר על ידי ישראל כקזוס בלי, הסיק יצחק רבין שהאירועים פונים לכיוון של מלחמה. הוא הלך להתייעץ עם דוד בן-גוריון ורצה שהלה יחזור לתפקידו הקודם אך בן-גוריון נזף בו קשות על כך שסיבך את ישראל במצב בו אין לה מעצמה כבת ברית במלחמה עתידית והזהיר אותו מפני מלחמה כזאת. גם השר חיים משה שפירא, מנהיג המפד"ל, שהתנגד למלחמה, אמר לו: "איך אתה מעז ללכת למלחמה כאשר כל התנאים הם לרעתנו". בנסיבות אלה, כשהתחזיות דיברו על עשרות אלפי הרוגים במלחמה, רבין, שמיעט בשינה והירבה בעישון וחש חולשה גופנית זימן לביתו את סגנו, עזר ויצמן ואמר לו: "סיבכתי את מדינת ישראל בגלל טעויות רבות שעשיתי". הוא העביר את הפיקוד לוויצמן ועל פי מצוות קצין הרפואה הראשי, הלך לישון ולנוח לשם "טיפול רפואי של הרעלת ניקוטין", כעבור 36 שעות מנוחה, ב-26 במאי שב רבין ולקח את הפיקוד לידיו. פרשה זו התפרסמה בציבור רק באפריל 1974, אך ראשי המדינה היו מודעים לה בזמן אמת.
הססנות הממשלה והגמגום של אשכול
בשיא תקופת ההמתנה, הממשלה ולוי אשכול בראשה, נתפסו כנוהגים בהססנות בסוגיית היציאה למתקפת מנע מול האיום המתגבר. בהצבעה, שנערכה בממשלה בשעות הלילה של 27 במאי, על היציאה למלחמה, היו הדעות חלוקות. תשעה שרים תמכו ביציאה מיידית למלחמה, ותשעה תמכו בהמתנה. ראש הממשלה, לוי אשכול, לא הצליח להכריע בין המחנות, ודחה את המשך הדיון ליום אחר.
ב-28 במאי 1967 נשא אשכול נאום לאומה ברדיו. במהלך הכנת הנאום נוצרו כמה נוסחים, לאחר שאשכול העביר את הנאום המודפס הגהה מהירה. הנאום שודר בשידור חי. כאשר הגיע אשכול לפסקה, שבה בוצע תיקון, הוא לא הבין את התיקון שנעשה, והחל מגמגם אל המיקרופון. פעולה זו יצרה את הרושם בעיני הציבור כי בראשות הממשלה יושב אדם הססן, שאינו מסוגל להכריע, וכי המדינה נמצאת בסכנה גדולה.
ראש אג"ם, האלוף עזר ויצמן, שצידד בהנחתת מכה מקדימה על מדינות ערב, הגיע ללשכתו של אשכול ואמר: "אשכול, תן פקודה וצה"ל יצא למלחמה. למה לך את משה דיין? מי צריך את יגאל אלון? יש לנו צבא חזק והוא רק ממתין לפקודה שלך. תן לנו פקודה לצאת למלחמה ואנו ננצח."
הרחבת הממשלה ומינוי דיין לשר ביטחון
בעקבות הגמגום בנאום ואי נקיטת צעדים תקיפים, היה קל יותר לבעלי עניין ליצור בדעת הקהל תחושה, שלוי אשכול אינו מתאים לתפקיד שר הביטחון בעת מלחמה וחוגים שונים תבעו למנות לתפקיד זה אדם בעל ניסיון צבאי-מלחמתי, יוצרי דעת הקהל יצרו תחושה ש"הציבור" רוצה או את בן-גוריון או את דיין. את הקמפיין הזה הובילו מצד אחד ארגונים שתמכו בדיין ומצד שני גורמים באופוזיציה בראשות בן-גוריון שרצה שימנו את דיין לראשות הממשלה ואותו ליועצו אם ירצה בכך דיין ובגין שרצה להרכיב קואליציית אחדות בה גם לגח"ל בראשות בגין יהיה חלק, אך אשכול סירב לוותר על משרד הביטחון. ב-1 ביוני הסכים לוי אשכול לוותר על תיק הביטחון ולהעבירו לידי יגאל אלון, ששבוע קודם לכן (ב-24 במאי) שב ארצה מכנס בברית המועצות. לחצים מתמשכים אילצו את אשכול למסור את תיק הביטחון לידיו של משה דיין (שהיה אז איש האופוזיציה מסיעת רפ"י), במסגרת יצירת ממשלת אחדות לאומית. לממשלה החדשה צורפו, בנוסף לדיין, נציגי גח"ל, מנחם בגין ויוסף ספיר, שמונו לשרים בלי תיק. הייתה זו ממשלת האחדות הראשונה שהוקמה במדינת ישראל, ובאותו הזמן כונתה "ממשלת ליכוד לאומי".
מרד הגנרלים
בראשית יוני התברר כי הפעילות המדינית למניעת המלחמה לא צלחה ואין מנוס מפעולה צבאית.
בתקופת ההמתנה נערכו מפגשים מתוחים אחדים בין ראש הממשלה ואחדים משריו ובין המטכ"ל. מתיחות זו הגיעה לשיא ביום שישי, 2 ביוני, שלושה ימים לפני המלחמה, שבו התכנס הקבינט הביטחוני עם פורום מטכ"ל בקריה בתל אביב. ישיבה זו זכתה לכינוי "מרד הגנרלים", בשל הביקורת מהדרג הצבאי (בראשות האלופים אריק שרון ומתי פלד) על הממשלה והאשמתה בהססנות, עקב הימנעותה (באותו שלב) מיציאה למכה מקדימה.
ב-3 ביוני הביעו האמריקאים הסכמה שבשתיקה לפעולה כנגד מצרים. הסכמה זו איפשרה, לדעת ההיסטוריון מאיר פעיל, לקבע את ההישגים של המלחמה לאורך זמן.
העורף האזרחי בתקופת ההמתנה
הידיעות מן החזית המדינית ומן ההכנות הצבאיות רדפו זו את זו במהירות ובכל פינה ניתן היה לראות אזרחים צמודים למכשירי רדיו טרנזיסטור ומאזינים בדומיה לכל פיסת מידע, ולפרשנותו המשודרת של חיים הרצוג, שהרים תרומה מכרעת לחיזוק רוחו של הציבור (בין השאר אמר, ב-1 ביוני: "אילו הוטל עלי לבחור הלילה בין האפשרות להיות טייס מצרי התוקף את תל אביב, ובין האפשרות להיות אזרח בתל אביב - הייתי בוחר, מטעמים של ביטחוני האישי, באפשרות השנייה"). במעט מכשירי הטלוויזיה שהיו אז במדינה ניתן היה לקלוט את שידורי הטלוויזיה המצרית, על תהלוכות הראווה שנערכו בערי מצרים ועל הנאומים חוצבי הלהבות של מנהיגה ששודרו בהם.
ערביי ישראל, שרק שבעה חודשים לפני כן השתחררו מהממשל הצבאי, נזהרו מהצטרפות לאויבי ישראל, בגלל היעדרות המגויסים זכו לתעסוקה מלאה ואף עבדו שעות נוספות. ג'ורג' חכים, ראש העדה היוונית קתולית בישראל ומראשי הציבור הערבי הישראלי של התקופה, קרא לבני עדתו לתרום דם למען פצועי צה"ל.
העורף האזרחי במלחמת ששת הימים
עיקר הלחימה במלחמת ששת הימים התקיימה מחוץ לגבולות ישראל אך במהלכה, ובפרט בתחילתה, היו התקפות אחדות, בירי ארטילרי ובהפצצות מהאוויר, על יישובים ישראלים. להתגוננות מההפצצות נדרשו תושבי המדינה להפעיל בלילות את ההאפלה שהוכנה בתקופת ההמתנה, ואזעקות שהופעלו לפי הצורך שלחו תושבים למקלטים ולשוחות.
ביומה הראשון של המלחמה, בשעה 10:00 בערך התחילו הירדנים בהרעשת תותחים ומרגמות לכל אורך החזית, כולל כפר סבא ותל אביב שהופגזו מתותחים בגזרת קלקיליה, בסיס חיל האוויר רמת דוד וירושלים המערבית. ההפגזות הירדניות בירושלים ביומיים הראשונים ללחימה גרמו למותם של 15 אזרחים ופציעתם של כ-500 אחרים. בהפגזה בירושלים נפגעו בית הנשיא, משכן הכנסת וגן החיות התנ"כי. מטוסים ירדנים תקפו את מפעל "אלבר" בכפר סבא ובהפצצה נהרגו ארבעה מעובדי המפעל.
יישובי עמק החולה ספגו הפגזות סוריות במהלך כל המלחמה, שנענו בהפגזות והתקפות אוויריות מהצד הישראלי. ביום שלישי, 6 ביוני 1967, ניסה גדוד חי"ר סורי יחד עם כ-10 טנקים לתקוף את תל דן ואת קיבוץ דן, אך נהדף על ידי כוח ההגנה של הקיבוץ, כוחות חי"ר ויחידת טנקים של צה"ל שהוצבו בגזרה. בתל קציר נהרס חדר האוכל אך מלבד זאת לא נגרמו נזקים כבדים.
התמורות במדיניות ובחברה הישראלית
ישראל השיגה הישג מדיני וצבאי עצום בכך שלא הופעל עליה לחץ מצד שתי המעצמות הגדולות לסגת מיד מכל השטחים שכבשה, שלא במסגרת הסדר שלום. (כמו לאחר מבצע סיני) היה ברור שהשטחים שנכבשו מהווים קלף מיקוח חשוב בדיוני השלום. הדיונים באו"ם בעניין זה נמשכו מספר חודשים עד שב-20 בנובמבר 1967 התקבלה במועצת הביטחון החלטה מס' 242 ששימשה בסיס לפעילות המדינית במשך העשור שלאחר מלחמה זו, ולמעשה עד היום.
מבחינה דיפלומטית, היו תוצאות המלחמה מעורבות: מדינות רבות האשימו את ישראל בתוקפנות וניתקו עימה את כל הקשרים, בעיקר בגוש הסובייטי ובאפריקה. צרפת, בעלת ברית וספקית נשק עיקרית של ישראל, ציננה את היחסים עם ישראל ערב המלחמה והטילה עליה אמברגו נשק. את מקומה כבת ברית קרובה החליפה לימים ארצות הברית. רוב עמי המערב חשו אהדה לישראל המנצחת המלחמה וזאת בעיקר בשל המלחמה הקרה ותמיכתה של ברית המועצות, אויבתם הגדולה, בערבים דווקא. מדינות ערב ספגו השפלה קשה, בעיקר המשטר המצרי ונאצר, שאיבד רבות מיוקרתו כמנהיג האומה הערבית. הוא יזם את מלחמת ההתשה ומת בשנת 1970.
מבחינה לאומית, הסירה המלחמה את האיום הקיומי, ונתנה תמריץ לפיתוח כלכלי לאחר שנות מיתון אחדות. הקמת יישובים, בסיסי צבא ושדות תעופה, פיתוח התיירות והשימוש בשדות הנפט בסיני האיצו את צמיחת המשק הישראלי והביאו לשגשוג כלכלי. המורל הלאומי היה גבוה. אלבומי תהילה ללוחמי צה"ל, ולטייסים נמצאו ברבים מהבתים. בייחוד זכה להערצה שר הביטחון משה דיין, ראש המטה הכללי, יצחק רבין, ראש אג"ם, עזר ויצמן, שבתקופתו כמפקד חיל האוויר לפני המלחמה תרם רבות לבניית יכולת המכה המקדימה שלו, וכמובן מפקד חיל האוויר עצמו, מוטי הוד. על רקע האופוריה, שרבים נתפסו אליה, היו גם מנהיגים שהרחיקו ראות והבינו שהמצב החדש טומן בחובו סכנות וסיכויים. סגן השר לובה אליאב התפטר מתפקידו בסוף חודש יוני 1967, כדי לצאת לסיורים במחנות הפליטים, להיפגש עם מנהיגים פלסטינים וללמוד את המצב החדש. בסיום סיוריו, בתחילת 1968, פנה לראש הממשלה, לוי אשכול והציע לנצל את ההזדמנות לשם משא ומתן עם הפלסטינים לפתרון בעיית הפליטים. הוא גם הציע את עצמו לעמוד בראש ראשות ארצית לפתרון בעיית הפליטים. הצעותיו לא זכו לאוזן קשבת.
העולם היהודי
קהילות יהודיות ויהודים בודדים בארצות ערב הותקפו על ידי פורעים ערבים שהוציאו את תסכולם מהניצחון הישראלי על שכניהם היהודים.
ההזדהות היהודית ברחבי העולם בתקופת ההמתנה והשותפות בגל השמחה שפרץ בין היהודי, כשנודעו תוצאות המלחמה, חיזקו את הקשר בין ישראל ובין יהדות העולם. גל של מתנדבים יהודים הגיע לישראל, כדי לסייע לצהל בעבודות תחזוקה, לתור את הארץ ולהרגיש תחושת שותפות יהודית. הגיעו גם מתנדבים לא יהודים, שהזדהו עם גורל המדינה היהודית. לאחר שנים של ירידה בעלייה וגדילה בירידה, התהפכה המגמה והעלייה שבה לגדול. הניצחון רומם את הגאווה הלאומית היהודית בכל מקום בעולם ותרם לשיפור המעמד של יהודי הגולה בעיני עצמם וגם בעיני שכניהם הלא יהודים.
פתיחת הדרך למקומות הקדושים ליהדות, עוררה תנועה של תיירים יהודים מכל העולם שבאו לבקר אותם, בחלקם מסיבות דתיות ובחלקם בעקבות התעוררות של תחושות לאומיות לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים.
השליטה הישראלית על אוכלוסייה כבושה
כיבוש שטחים מאוכלסים חייב את השלטון החדש לבנות אדמיניסטרציה ולתת פיתרונות חקיקתיים, כדי למנוע תוהו ובוהו לאחר היעלמות השלטון הקודם. הוקם ממשל צבאי והוצאו צווים אשר קבעו על פי איזה מערכת חוקים יתנהלו החיים. תחילה נשארו בתוקפם החוקים שהתושבים היו רגילים אליהם, החוק הירדני בגדה המערבית והחוק המצרי ברצועת עזה, אך בהמשך השתנתה המציאות החקיקתית בחבלים שונים לפי שינוי שחל במעמדם – על מזרח ירושלים ומאוחר יותר על רמת הגולן, הוחל החוק הישראלי והתושבים המקומיים קיבלו תעודת זהות ישראלית והתאפשרה להם התאזרחות ישראלית.
העובדים הפלסטינים בישראל והשפעתם על שוק העבודה
בעקבות מלחמת ששת הימים זינק המשק הישראלי ממיתון לפריחה. הממשלה חתמה חוזי ענק לפיתוח חלקי הארץ החדשים והמשק שב למצב של תעסוקה מלאה. מצבם של העובדים שהועסקו בתעשייה המסורתית, בבניין ובחקלאות הורע בגלל פתיחת שוק העבודה לעובדים פלסטינים בלתי-מאוגדים, חסרי זכויות ובעלי דרישות שכר נמוכות.
כוח העבודה הזול, שסופק מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, הפסיק או עיכב במידה רבה תהליכים של מודרניזציה ומיכון בתעשייה ובחקלאות הישראליות, כי הוא הציג חלופה זולה יותר מרכישת הטכנולוגיות והמכונות. העבודה הפלסטינית הזולה חדרה אפילו ליישובים חקלאיים אידאולוגים, שהתבססו בעבר על עבודה עצמית. יישובים אלה לא הצליחו להתמודד בשוק החופשי מול משקים אחרים שהעסיקו עובדים פלסטינים זולים, לכן חיפשו ומצאו נתיבים להעסקה ישירה או עקיפה של עובדים פלסטינים.
שאלת עתידם של השטחים
שאלת עתידם של השטחים עמדה במרכז מחלוקת פוליטית חריפה בין השמאל והימין בארץ. מצד אחד היו שהאמינו כי השטחים הם קלף מיקוח שיאפשר השגת שלום למדינת ישראל, ומאידך, היו שהאמינו ברעיון "ארץ ישראל השלמה".
המקומות הקדושים
ליהודים נפתחה הדרך למקומות קדושים שהגישה אליהם לא נתאפשרה להם תחת שלטון ערבי מוסלמי וגם לערביי ישראל נפתחה הדרך למסגדי הר הבית ומערת המכפלה. השלטון הישראלי התקין סידורי שלטון וניהול למקומות הקדושים לכמה דתות, תוך ניסיון לספק את המאמינים של הדתות השונות מבלי לקפח מאמינים אחרים, כמו בסידורי התפילה במערת המכפלה או העלייה להר הבית.
גורל הטריטוריות שנכבשו במלחמה
תוצאות המלחמה מבחינה מדינית נמצאות במחלוקת עד עצם היום הזה. חצי האי סיני הושב למצרים במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים. ברמת הגולן הוחל, באמצעות חוק רמת הגולן, המשפט, השיפוט והמינהל של מדינת ישראל. רצועת עזה נותרה בידי ישראל לאחר שנשיא מצרים, אנואר סאדאת, סירב לקבלה. הגדה המערבית נותרה בשליטת ישראל לאחר שחוסיין, מלך ירדן, ויתר על השליטה בה, וניתן לה בישראל השם "יהודה ושומרון" – שם המשקף את ניתוק הזיקה בין שטחים אלה לירדן. בשטחים שנכבשו התפתחה התיישבות נרחבת של יהודים ישראלים (התנחלויות).
במסגרת הסכמי אוסלו נמסרו חלק משטחי רצועת עזה ויהודה והשומרון לידי הרשות הפלסטינית שהוקמה בעקבות אותם הסכמים. בשנת 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות שביצעה ממשלת ישראל בראשותו של אריאל שרון, פונו כל שטחי רצועת עזה מיישובים ישראלים ומכל נוכחות צבאית ישראלית.
מלחמת ששת הימים העמידה את ישראל בפני דילמה. מחד, רצתה ממשלת ישראל להשתמש בשטחים שכבשה למטרות ביטחון וכקלף מיקוח מדיני, ולהמשיך ולהחזיק בכולם או ברובם לאורך זמן (חרף דעות מיעוט שראו בשטחים פיקדון זמני בלבד). גם זיקה היסטורית לשטחים אלה עודדה צעד זה. מאידך, סיפוח כל השטחים למדינת ישראל היה עלול לעורר התנגדות בינלאומית (כפי שאכן עורר סיפוחה של מזרח ירושלים ולימים סיפוח רמת הגולן), וכן היה מחייב גם להעניק לתושבים הפלסטינים של השטחים זכויות אזרח במדינת ישראל, מה שהיה מצמצם מאוד ואולי מעמיד בסכנה את הרוב היהודי במדינה, רוב שכל ממשלות ישראל רואות כערך שיש לקדם.
השאלה שנותרה בלתי פתורה גרמה ליחס דואלי של ממשלות ישראל לחבלי ארץ אלו. ממשלות מסוימות תמכו, עודדו ואף יזמו הלכה למעשה את ההתנחלויות אך הותירו את האזורים בהם הוקמו מחוץ לשטחה הריבוני של מדינת ישראל, וממשלות אחרות פעלו לצמצום, להגבלה ואף לפינוי של ההתנחלויות.
אף ממשלה לא הכריעה בצורה חד משמעית את גורלם של אזורים אלו (מלבד גורלן של ההתנחלויות בחצי האי סיני ורצועת עזה). עקב כך, נוצרה מציאות שבה קיימת התיישבות של מאות אלפי ישראלים יהודים על אדמות, שמצד אחד הן בעלות חשיבות ביטחונית למדינת ישראל וזיקה היסטורית לעם היהודי, ומצד שני אינן בתחומה הריבוני של מדינת ישראל, והן בתוך אזור המיושב במספר רב של פלסטינים, שעל כולו או מרביתו מקווים אש"ף והקהילה הבינלאומית בהנהגת האו"ם להקים מדינה פלסטינית.
פוסום זנב-טבעת נחושתי
פוסום זנב-טבעת נחושתי (שם מדעי: Pseudochirops cupreus; קרוי גם פוסום זנב-טבעת אדמוני) הוא מין של פוסום גדול ושעיר בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי למרכז גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס והוא המין הגדול ביותר בסוגו ובמשפחתו.
תיאור
הפוסום הנחושתי הוא המין הגדול ביותר במשפחת פוסומים זנבות-טבעת, כשאחריו נמצאים פוסום הסלע והדאון הענק. אורך ראשו וגופו: 41-36 סנטימטרים אורך זנבו: 31-27 סנטימטרים ומשקלו 2.2-1.3 קילוגרם. מבנה גופו חסון וכבד, גפיו עבות, וראשו גדול, נפוח ומעוגל. אוזניו קצרות ועגולות, עיניו גדולות וחוטמו רחב. זנבו ארוך ועבה עם טבעת לפיתה בקצהו, והשליש האחרון שלו קירח וחשוף ומשמש כסימן זיהוי של המין. בכפות ידיו ורגליו כריות הצמדה וטפרים גדולים וחזקים המסייעים לו בטיפוס. באצבעות רגליו וידיו בהונות מנוגדות שתפקידן לשפר את האחיזה בעצמים.
הפרווה של הפוסום הנחושתי גסה, צפופה וזיפית. צבעה הכללי נחושת כהה או בהיר, ולעיתים גם זהוב-זית או חום-אגוז. הגב נוטה להיות כהה יותר משאר הגוף ולאורכו פס שחור לא מוגדר. המותניים והצלעות בעלי גוון אפרורי, והכפות שחרחרות. הגחון בצבע אפרפר חיוור, בעוד שהחזה והמפשעה בצבע לבן בוהק. הראש בצבע זהה לצבע הגוף, עם כתמים שחרחרים סביב האוזניים ופנים אפרוריות. הסנטר בצבע לבן בוהק והלוע זהוב. האף ורוד כהה או שחור והעיניים חומות. הזנב כהה משאר הגוף, וקצהו החשוף בצבע ורוד כהה.
מבחינה חיצונית, הפוסום הנחושתי דומה מאוד לפוסום הנזירי שחי במערב גינאה, אולם נבדל ממנו בממדי גופו הגדולים ובצבעו הבהיר יותר.
תפוצה ואקולוגיה
הפוסום הנחושתי מצוי לאורך הקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה בשטחן של פפואה ואינדונזיה: מרכס מאוקי דרך רכס ביסמרק וכלה ברכס אואן סטנלי. בית הגידול של פוסום זה מורכב מיערות גשם טרופיים, יערות עננים, יערות טחב ובתה תת-אלפינית גבוהה ברום 4,000-1,500 מטר מעל פני הים, כשהוא מעדיף יערות ראשונים ומדי פעם נראה גם ביערות משניים ומטעים.
אף על פי שהפוסום הנחושתי נצפה בשעות היום, הוא פעיל בעיקר בשעות הלילה. את שעות היום הוא מבלה בשינה בחללי עצים או בחפירות נטושות של קוסקוס קרקעי וחולדה צמרירית דה וויס (Mallomys aroaensis). הפוסום ישן בדרך כלל בגפו, אך ישנן תצפיות של שינה בזוגות. הנקבה יוצאת לפעילות בסביבות השעה 7:00 בערב, והזכר כחצי שעה לאחר מכן. בסביבות 5:20 בבוקר, הפוסומים מחפשים מקום ללון בו למשך היום הבא.
בין 85 ל-90% מתזונתו של הפוסום הנחושתי מורכבת מעלים והיתר מפירות. בין הפוסום הנחושתי לקוסקוס ההרים מתרחשת תחרות על מקורות מזון שכן שני המינים חופפים בטווח התפוצה עם העדפות תזונה דומות; במפגש על עץ המשמש למזון, הפוסום הנחושתי מעדיף לסגת מפני קוסקוס ההרים החזק יותר, ויחזור לעץ רק לאחר שהקוסקוס יתרחק מהאזור.
הפוסום הנחושתי מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה; לאחר תקופת היריון קצרה נולד צאצא יחיד ששוהה בכיס של הפוסומית בחודשים הראשונים לחייו.
מצב
הפוסום הנחושתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, וכי אין זה סביר שתתרחש ירידה משמעותית במספרים. אין עדיין איומים משמעותיים על המין, אך ההפרעה האנושית בסביבת המחיה שלו דוחקת אותו לאזורים גבוהים יותר. אף על פי שהפוסום מושפע מציד אינטנסיבי לבשר, העדפות בית הגידול שלו גורמות לכך שהציד לא משפיע עליו ברמה משמעותית. הפוסום הנחושתי מצוי במספר אזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה יציבה, אך מספר הפרטים הבוגרים אינו ידוע.
גלקאיו
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 30 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא אפריל עם 32 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר הוא ינואר עם 28 מעלות צלזיוס. סך המשקעים הממוצע הוא 364 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש עם כמות הגשמים הגדולה ביותר (109 מ"מ), וחודש פברואר הוא החודש עם כמות הגשמים הקטנה ביותר (מילימטר אחד).
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אומבריה
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אומבריה (באיטלקית: Museo archeologico nazionale dell'Umbria) הוא מוזיאון לתצוגת ממצאים ארכאולוגיים ממחוז אומבריה. המוזיאון שוכן מאז 1948 במבנה של מנזר לשעבר בפרוג'ה, אחד המבנים הגדולים והנאים בעיר, הכולל מגדל פעמונים מסיבי של הכנסייה.
המוזיאון נחשב לריכוז חשוב של עתיקות אטרוסקיות. הוא כולל אוספי עתיקות משתי תקופות: הפרהיסטורית והאטרוסקית-רומא העתיקה. רוב הממצאים התגלו באזור במאה ה-19. החשובים שבהם הם אלו: סרקופג של ספרנדיו (Sperandio), אבן מיל של פרוג'ה (cippo of Perugia) ושערי הברונזה של מצודת סנט קסטלו לשעבר. במוזיאון שוחזר בית קברות עתיק של משפחה אטרוסקית, היא משפחת צ'אי-קוטי (Cai-Cutu) מהמאה ה-3 עד המאה ה-1 לפנה"ס, יחד עם אביזרי קבורה. חלק מהאוספים הפרהיסטוריים נרכשו מפרטיים ומראשית המאה ה-20, הפריטים הם מחפירות יזומות באזור.
המדור הפרהיסטורי
ממצאי התקופה הפרהיסטורית מוצגים לאורך פרוזדור ארוך של 26 מטר. חלקם, היו במקור אוסף פרטי והשאר נחשפו בראשית המאה ה-20. הממצאים כוללים: כלים לשימוש יום-יומי, כלי-נשק וכן קישוטים. התיארוך של התצוגה הוא מתקופת הברונזה ומאוחר יותר, מתקופת הברזל.
אטרוסקית-רומאית
אלו ממצאים שנחשפו במאה ה-19. החשוב שבהם הוא "צ'יפו של פירוג'ה" - הכתובת הארוכה ביותר בשפה האטרוסקית.
אבן הצ'יפו, נמצא בשנת 1822, בגבעת סן-מרקו, בקרבת העיר פרוג'ה. לאבן היה בסיס רחב וגס, אשר רק חלק ממנו נחשף, הוא חלק הכתובת המצויה במוזיאון.
הכתובת מבוססת על אלף-בית שהיה מקובל בצפון אטרוריה ובאופן מיוחד בפרוג'ה, במאות ה-2 וה-3 לפנה"ס. הכתובת ניתנת לקריאה מימין לשמאל, כוללת 24 שורות בחלק הקדמי ועוד 22 שורות בחלק השמאלי. מהכתובת זוהו ארבעה קטעים.
השורה הראשונה כתובה באותיות גדולות, השורה ה-12 מייצגת הפסקה ברצף. השורה הבאה מתחילה מעט בהזזה ובהמשך כתוב בקטע במלואו. בשורה 9 אפשר להבחין בתיקון הכתיבה. במקום אחר יש הדגשה על מילה כתובה.
הכתובת כוללת הסכם חוזי בין שתי משפחות וולטינה (Velthina), משפחה המוכרת בפרוג'ה ו"אפונה" (Afuna), משפחה מאזור קיוסי (Chiusi). ההסכם הוא על רכוש השייך לאציל ממשפחת וולטינה. השורה הראשונה והשנייה כוללת את שם השופט ושמות העדים הקשורים לעסקה. השורה החמישית עוסקת בהרשאה לבצע את ההסכם, מוזכרות בשורה המושגים "ציבור" ו"אטרוסקים". בשורה 12 מופיע המונח "נאפר" שהוא יחידת מדידה. הסיום, הוא כמקובל בסוף מסמך
להלן הטקסט:
שיחזור קבר משפחתי
בקומת המרתף של המוזיאון שוחזר בית הקברות של בני משפחת צ'אי קוטו האטרוסקית בארבעה חדרים, כפי שנמצאו במקור. הסדר שבו הם נמצאו חשוב להבנת השינויים שחלו מהשימוש בשפה האטרוסקית לשימוש בשפה הלטינית. ככל שהכתובות חדשות יותר, מספר הביטויים בלטינית גדול יותר.
בית הקברות התגלה בשנת 1938 בגינתו של איכר. חדרי הקבורה היו מכוסים גג וכאשר הוסר הגג נמצאו בו כחמישים ארונות קבורה מכל הגדלים. הארונות עשויות ברובם מאבן מקומית, כאשר שניים כוסו בסטוקו. כאשר הנורמה של שריפת מתים נפוצה, הארון קטן ורק כתובת עם השם מופיע עליו.
השמות על הארונות הם של גברים בלבד וכוללים שם פרטי, שם משפחה, שם האב ולעיתים גם שם משפחת האם. בארונות של אנשים מבוגרים נרשם גם עיר המוצא של האדם. עם התרחבות השימוש בלטינית, הופיעו שני שמות המשפחה. כך למשל : שם המשפחה האטרוסקי "קוטו" שונה ללטינית "קוטיוס".
קלמנס השמיני
האפיפיור קלמנס השמיני (בלטינית: Clemens VIII; 24 בפברואר 1536 - 3 במרץ 1605) כיהן מ-30 בינואר 1592 ועד מותו. החזיר את היציבות לכס הקדוש לאחר שנה וחצי בה התחלפו שלושה אפיפיורים, מאז מותו של סיקסטוס החמישי. נודע כדמות מגשרת ומייצבת בין האימפריות הקתוליות של אירופה, ספרד, צרפת והקיסרות הרומית הקדושה וכן כאפיפיור שגזר גזירות קשות על יהודי איטליה.
שנים ראשונות
נולד בשם אִיפּוֹלִיטוֹ אַלְדוֹבְּרַנְדִינִי (Ippolito Aldobrandini) למשפחת אלדוברנדיני מפירנצה בעיר פאנו שבמארקה, שהייתה שייכת למדינת האפיפיור. ב-1585 קידם אותו האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר לדרגת קרדינל. סיקסטוס החמישי מינה אותו לשליח אפיפיורי מיוחד לפולין, בה שהה בין 1586 ל-1588. הישגו הגדול היה ניהול משא ומתן מוצלח לשחרורו מן הכלא של הארכידוכס מקסימיליאן השלישי מבית הבסבורג (שטען לכתר האיחוד הפולני-ליטאי לאחר מותו ללא יורשים של סטפאן באטורי), עובדה שזיכתה אותו בתמיכה והוקרה של בית הבסבורג.
ב-30 בינואר 1592, לאחר מות אינוקנטיוס התשיעי לאחר שני חודשי כהונה בלבד, נבחר אלדוברנדיני לאפיפיור.
יחסי חוץ
קלמנס השמיני פעל על מנת לשמר את העצמאות והריבונות של מדינת האפיפיור, ומיצב את עצמו כמגשר ומפשר בין שליטיה הקתולים של אירופה. ב-1593 הכיר באנרי הרביעי, מלך צרפת, ביטל את הנידוי שהטיל עליו סיקסטוס החמישי והעניק לו את ברכת הכנסייה, על אף היותו של מלך צרפת הוגנוטי. בכך שם קץ למלחמות הדת בצרפת.
ב-1597, לאחר מות אלפונסו השני ד'אסטה, דוכס פרארה, ללא יורשים, הצליח קלמנס השמיני לצרף את פרארה למדינת האפיפיור, למגינת לבם של שליטי ספרד, שביקשו להמליך על העיר את בנו הבלתי חוקי של רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, צ'זארה ד'אסטה. הוקרת הטובה של צרפת סייעה לאפיפיור לעמוד איתן נגד פליפה השני, מלך ספרד ולהיכנס לפרארה ללא הפעלת כוח צבאי.
במאי 1598 יזם את חתימת הסכם השלום בין ספרד וצרפת בוורווה (Vervins) שבפיקרדי. "אדריכל ההסכם" היה שליחו הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י, לימים יורשו, האפיפיור לאו האחד עשר. במסגרת ההסכם הכירה גם ספרד בלגיטימיות שלטונו של אנרי הרביעי בצרפת.
האפיפיור קידם את יצירת הברית בין המדינות הנוצריות במזרח אירופה למלחמה משותפת באימפריה העות'מאנית, שתתפתח למלחמה הארוכה בהונגריה. על החוזה, שנחתם בפראג ב-1595 חתמו זיגמונד באטורי נסיך טרנסילבניה, רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אארון הטיראן (Aron Tiranul), וויווד נסיכות מולדובה ומיכאי האמיץ, נסיך ולאכיה. קלמנס השמיני עצמו הבטיח סיוע ותמיכה למלחמה בכופרים המוסלמים.
מדיניות פנים
אחת הבעיות של מדינת האפיפיור בראשית תקופת שלטונו הייתה התקופה הארוכה יחסית (שנה וחצי) בה לא כיהן אפיפיור חזק באופן רצוף. בעקבות כך השתלטו תקיפים מקומיים על שטחים בפריפריה של מדינת האפיפיור באומבריה ומארקה. אחת מפעולותיו הראשונות של קלמנס השמיני הייתה להעניש בחומרה תקיפים אלה, רבים מהם בני משפחות אצולה ותיקות והעברת רכושם לכנסייה ולמשפחת אלדוברנדיני. בפרט הוציא להורג את בת אחת המשפחות הרומאיות החזקות ביותר, ביאטריצ'ה צ'נצ'י, שרצחה את אביה, ככל הראה בשל התעללות שעברה.
משפטי אינקוויזיציה מפורסמים בתקופתו היו ההוצאות להורג של מנוקיו (מחבר "הגבינה והתולעים", שכפר בבריאה) ושל ג'ורדנו ברונו.
צווים נגד היהודים
בבולה Cum saepe accidere מ-1592 הצר האפיפיור את צעדי הקהילה היהודית של אביניון והטיל עליהם מגבלות מסחר שתכליתן הייתה לרושש את היהודים ולעודד את הגירתם משטחי המדינה האפיפיורית.
ב-1593 הוציא את הבולה Caeca et Obdurata Hebraeorum perfidia ("הבגידה היהודית העיוורת והאטומה"), אחד החיבורים החריפים נגד היהודים שאסר את לימוד התלמוד. הבולה אסרה את התיישבותם של יהודים בכל שטחי מדינת האפיפיור פרט לערים רומא, אנקונה ואביניון על מנת להביא בעיקר לגירושם מהתיישבותם החדשה יחסית בבולוניה ואומבריה.
תאולוגיה
האפיפיור לא הכריע בין הגישות והקים, לצורך דיון בסוגיות, את מועצת de Auxiliis (מילולית: "בסיוע..." (החסד האלוהי)) בקוריה הרומאית.
סוף ימיו ולאחר מותו
קלמנס השמיני מת ב-1605 לאחר שנים בהן לא יכל לזוז ממיטתו בשל מחלת גאוט. הוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, ב-1646 הועברו שרידיו למאוזוליאום שהוקם לכבודו בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ביוזמת פאולוס החמישי.
אוקטבה
מקור השם "אוקטבה" הוא במספר שמונה, ובמוזיקה המערבית אוקטבה אכן מציינת מרווח בן שמונה תווים (למשל, מדו אחד לדו הבא אחריו: דו-רה-מי-פה-סול-לה-סי-דו).
אוקטבה כתוחמת מנעד
נהוג לתחום כל סדרה של 12 חצאי טונים מהצליל דו על ידי הכללתם באוקטבה בעלת שם מסוים. כלומר, כל הצלילים בין הצליל דו, לצליל סי שמעליו יכללו באותו תחום של אוקטבה. האוקטבות מסודרות באופן הבא: האוקטבה הראשונה היא זו שמתחילה מהדו האמצעי בפסנתר ועד לסי שמעליו, והיא נקראת אוקטבה ראשונה. האוקטבה הבאה בסדר היא האוקטבה השנייה, וכן הלאה. מתחת האוקטבה הראשונה נמצאת האוקטבה הקטנה. מתחתיה האוקטבה הגדולה, ומתחתיה האוקטבה הנגדית. האוקטבה שמתחת לאוקטבה הנגדית, זו שבפסנתר סטנדרטי מהווה את שלושת קלידיו התחתונים, היא האוקטבה התת-נגדית. על-פי שיטת ספירת האוקטבות האמריקאית, האוקטבה הראשונה היא האוקטבה הנגדית בשיטה שהוזכרה לעיל, וספירת האוקטבות מתחילה ממנה. לפי שיטת זו, האוקטבה הרביעית בשיטה המוזכרת לעיל היא האוקטבה השביעית לפי השיטה האמריקאית. השיטה האמריקאית לרוב אינה בשימוש בשיח האקדמי בישראל.
חלוקת המנעד לפי אוקטבות עוזרת בהגדרתו המדויקת של גובה הצליל; ניתן למשל, לתאר את הצליל לה (440 הרץ) אשר איתו מכוונים תזמורת כ-לה ראשון, כלומר, לה אשר נמצא באוקטבה הראשונה. הצליל לה באוקטבה שמתחתיו הוא לה קטן, וכן הלאה. ניתן גם תיאר גובה מדויק של צליל בעזרת אותיות באופן הבא:
כלפי מטה:
תווי האוקטבה במיתולוגיה ההינדית
כל אחד מהתווים הבסיסיים באוקטבה, משויך במיתולוגיה ההינדית לצבע ולקול או לקריאה הטבעית של חיה: דו משויך עם ירוק וטווס, רה עם אדום ועפרוני, מי עם זהב ועז, פה עם לבן צהבהב ואנפה, סול עם שחור וזמיר, לה עם צהוב וסוס וסי עם שילוב של כל הצבעים ופיל.
מדליות באולימפיאדת ברצלונה (1992)
באולימפיאדת ברצלונה שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 1992 השתתפו 9,356 ספורטאים מ-169 מדינות או ישויות מדיניות, ב-257 אירועים ב-28 ענפי ספורט שונים.
ספורטאים מ-64 מדינות זכו לפחות במדליה אחת, ועל כן 105 מדינות או ישויות מדיניות לא זכו באף מדליה. הקבוצה המאוחדת של מדינות ברית המועצות לשעבר זכתה במרבית המדליות (112 במספר), ואף במרבית מדליות הזהב (45 במספר) והכסף - 38 במספר). ארצות הברית זכתה במרבית מדליות הארד (37 במספר). ספרד, המדינה המארחת, זכתה ב-22 מדליות (מהן 13 מדליות זהב, 7 מדליות כסף ושתי מדליות ארד).
באולימפיאדה זו זכתה ישראל לראשונה במדליה אולימפית, כאשר הג'ודוקא יעל ארד זכתה במדליית כסף במשקל עד 61 ק"ג. כבר למחרת זכתה ישראל למדליה נוספת - הג'ודוקא אורן סמדג'ה זכה במדליית ארד במשקל עד 71 ק"ג. ספרד זכתה במדליית הזהב בכדורגל גברים וארצות הברית זכתה במדליית הזהב בכדורסל גברים. לינפורד כריסטי מבריטניה (גברים) וגייל דיברס מארצות הברית (נשים) זכו במדליות הזהב במרוצים ל-100 מטר. שאנון מילר, המתעמלת האמריקאית, גרפה חמש מדליות.
צ'לסי (מנהטן)
צ'לסי (באנגלית: Chelsea) היא שכונה הממוקמת בחלק המערבי של רובע מנהטן שבניו יורק אשר בארצות הברית. השכונה נתחמת ברחוב 14 מדרום, בנהר ההדסון ממערב, בשדרה השישית ממזרח, ורחוב 31 ו-34 מצפון. השכונה נקראת על שם בית האבות המלכותי צ'לסי בלונדון, אנגליה.
השכונה מכילה בעיקר אזורי מגורים הכוללים בנייני דירות, פרויקטים של דיור עירוני, בתים עירוניים ובתים משופצים. רבים מתושבי השכונה מזהים עצמם כחלק מקהילת הלהט"ב והשכונה ידועה כמרכז החיים החברתיים של הקהילה הלהט"בית במנהטן. השכונה ידועה במיוחד גם כמרכז אמנות בולט ומכילה מעל ל-200 גלריות אמנות שונות.
זביונה
זַבַּיוֹנֶה (באיטלקית: Zabaglione) הוא קינוח איטלקי, העשוי מחלמוני ביצים, סוכר, יין מתוק (בדרך כלל יין מרסלה) ולפעמים גם חלבוני ביצים או שמנת. מקובל להכינו באמבט מרים, על מנת להימנע מהקשיה בטרם עת של החלמון.
הזביונה היא רפרפת מאוד קלה, שמוקצפת לשם החדרת אוויר. הזביונה פופולרי גם בארגנטינה, שם הוא נקרא סמבשון.
מסורתית, הזביונה מוגש עם תאנים טריות, אך כיום הוא משמש גם כבסיס לקינוחים רבים אחרים.
מקורה של הזביונה מאזור רג'ו אמיליה באיטליה. על פי סיפור עממי, המאכל נקרא על שמו של מנהיג צבאי איטלקי, זבאן בז'ון, שנתן ללוחמיו לאכול את הזביונה כשלא נשאר שום דבר במטבח הצבאי. זבאן פקד על טבחו לקחת את כל מה שיש במטבח ולטרוף אותו ביחד וכך נוצרה הזביונה.
המצאת המתכון, מכל מקום, מיוחסת לשני שפים. ראשית, לברתולומאו סקאפי, שהיה טבח איטלקי מפורסם בתקופת הרנסאנס ובישל בין היתר לאפיפיור פיוס החמישי; אך גם לשף בחצרו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, במאה ה-18.
כנפון קצה-כנף
כנפון קצה כנף הוא הארכה זוויתית מעלה או משיכה לאחור של קצות כנפי כלי טיס כמו מטוסים ודאונים בעלי כנף קבועה המיועדת להקטנת הגרר הנגרם ממערבולות קצה כנף.
עקרון פעולה
תפקיד הכנפון קצה כנף הוא להוסיף יציבות למטוס ולהקטין את התנגדות האוויר (התנגדות מושרית) אשר נובעת ממערבולות קצה כנף - זרימה של אוויר מחלקה התחתון של הכנף בו הלחץ גבוה לחלקה העליון של הכנף בו הלחץ נמוך המקטינה את העילוי ומגדילה את הגרר. הקטנת מערבולות קצה הכנף מסייעת להקטין את ההתנגדות הכללית של המטוס ועל ידי כך מביאים הכנפונים לחיסכון בדלק, במיוחד בטיסה בגבהים רמים.
הזווית שהאוויר פוגע בשפת ההתקפה של הכנף נקראת זווית התקפה (מכונה גם "זווית אלפא"). ככל שזווית זו גבוהה יותר, כך העילוי גדול יותר (עד למצב של הזדקרות). האוויר שפוגע בכנף משנה את כיוונו לפי צורת הפרופיל בצידו התחתון ("עקימון תחתון"). כאשר האוויר מתנתק מהפרופיל קצת לפני שפת הזרימה הוא מתחיל לעלות למעלה, מאחורי הכנף, כפיצוי לריק שנוצר שם (האוויר שהיה אמור להיות שם שינה את כיוונו כאשר הוא פגע בשפת הזרימה ועקב אחרי צורת הפרופיל). כך נוצרת מערבולת קטנה, הנקראת "מערבולת משנית". בגלל שבטבע לכל מערבולת יש מערבולת בכיוון הנגדי, מתחילה להיווצר מערבולת גדולה יותר מסביב לכל הכנף, בכיוון הנגדי למערבולת המשנית. כך נוצר לחץ גבוה מתחת לכנף ולחץ נמוך מעל הכנף, וזרימת אוויר זו נקראת "זרימה טורבולנטרית". במצב הזה הפרופיל טס בזווית ההתקפה האופטימלית.
המאמצים הגדולים ביותר על הכנף נמצאים בשורש הכנף אך ההתנגדות הגדולה ביותר נמצאת דווקא בקצה הכנף (ההתנגדות המושרית). לא ניתן למנוע את ההתנגדות הזו, אך ניתן להקטינה על ידי שימוש בכנפוני קצות-כנף. ככל שהעילוי גדול יותר, כך התנגדות זו גדולה יותר.
סיבה נוספת בנוסף למתן יציבות היא מניעת מערבולות קצה כנף. כפי שהוסבר יש לחץ נמוך מעל הכנף ולחץ גבוה מתחת לכנף (מה שיוצר כוח עילוי). בקצה הכנף הלחץ הגבוה רוצה "לברוח" אל הלחץ הנמוך, ופוגע בכך בביצועי המטוס (מפחית את העילוי ויוצר גרר מושרה). על ידי יצירת כנפונים בזווית שכזו מפחיתים את התופעה שנקראת "מערבולות קצה הכנף".
דייב בנטון
דייב בנטון (באנגלית: Dave Benton; נולד ב-31 בינואר 1951 בשם Efrén Eugene Benita) הוא זמר פופ, המוכר בעיקר לאור ניצחונו באירוויזיון 2001.
כנפון קצה-כנף
כנפוני קצה כנף משוכים לאחור
כנפוני קצה כנף משוכים לאחור בנויים במטוסי בואינג כאשר קצה הכנף משוכה לאחור בזווית אלכסונית גדולה יותר מזווית המשיכה הרגילה של כל הכנף ולא אנכית כלפי מעלה, דבר המגדיל את מוטת הכנפיים. מטרת משיכת הכנפונים לאחור היא לשפר את צריכת הדלק, לשפר את ביצועי המטוס בעת טיפוס לגובה ולאפשר המראה במסלולים קצרים יותר. כנפונים אלה עובדים על אותו עיקרון של הכנפונים האנכיים הרגילים. מניסויים שערכו בואינג ונאס"א נמצא כי כנפונים משוכים לאחור מורידים את הגרר בשיפור של כ-5.5% לעומת שיפור של 3.5% עד 4.5% בכנפונים רגילים. כנפונים משוכים לאחור יעילים יותר אך מאחר שמוטת הכנפיים גדולה יותר זה יוצר קשיים בהמצאות המטוס על הקרקע.
דייב בנטון
ביוגרפיה
בנטון נולד באי הקריבי ארובה. כשהיה בשנות ה-20 לחייו עבר להתגורר בארצות הברית. בנטון עבד עם מספר אמנים כמתופף וכן כזמר רקע, בהם: The Drifters, טום ג'ונס, בילי אושן, חוזה פליסיאנו והפלאטרס.
בייל
{{פירושונים|
כנפון קצה-כנף
כנפוני קצה כנף משוכים לאחור
מטוסים בעלי כנפונים משוכים לאחור:
דייב בנטון
ביוגרפיה
בשנות השמונים עבר בנטון להתגורר בהולנד, שם פגש את אשתו מאריס בעת שהיה בשיט, ובשנת 1997 עבר להתגורר עמה בארץ מוצאה אסטוניה. לזוג יש שתי בנות בשם סיסי וליסה.
כנפון קצה-כנף
בואינג
בשנת 1985 הציגה בואינג את הגרסה החדשה של מטוס ה-בואינג 747 הידוע בשם בואינג 747-400 אשר יועד להיות בעל טווח וקיבולת גדולים יותר. לשם כך השתמשה בואינג במטוס זה בשילוב של הארכת מוטת הכנפיים ובכנפונים מאונכים כלפי מעלה. הכנפונים הגדילו את טווח המטוס ב-3.5% לעומת הדגם 747-400D שזהה לו מבחינה אווירודינמית.
דייב בנטון
ביוגרפיה
בנטון פיתח קריירה מוזיקלית נרחבת במדינות צפון אירופה. הוא הופיע בהפקה הגרמנית למחזמר "City Lights", לאחר שהתבקש להחליף את אנגלברט המפרדינק בסיבוב ההופעות האוסטרלי.
כנפון קצה-כנף
איירבוס
איירבוס מעדיפה להשתמש במטוסיה בכנפוני גדר (wingtip fence). כנפונים אלה הם משטחים מוארכים אנכית גם כלפי מעלה וגם כלפי מטה בקצה הכנף, והם קצרים או זהים בשטחם לכנפונים רגילים בעלי מבנה אווירודינמי דומה. כנפוני גדר הם המועדפים על ידי חברת איירבוס והם בנויים בכל המטוסים של החברה חוץ מבמטוסים ממשפחת A340, A330 ו-A350. בשנת 2014 התחילה איירבוס להשתמש בכנפונים רגילים ("Sharklets") במטוסים צרי הגוף (A320 A321 A319 A318ׂ).
פרסום
ישנן חברות תעופה כמו אמריקן איירליינס, טורקיש איירליינס, אל על ועוד, המשתמשות בחלקם הפנימי של הכנפונים, הפונה לגוף המטוס, כדי לפרסם את כתובת אתר האינטרנט או את הלוגו שלהן.
קישורים חיצוניים
הכנפון בקצה הכנף באתר כלכליסט 24 ביוני 2017
קרחון לונג (אנטארקטיקה)
קרחון לונג (באנגלית: Long Glacier) הוא קרחון בחלקו הדרום-מזרחי של האי ת'רסטון, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 15 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון דרום ונשפך אל מדף הקרח אבוט, 26 קילומטרים ממערב לנונאטאק הריסון.
בסמוך ממערב לקרחון מצוי מצוק לונג.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1966.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של פרד א. לונג, הבן (Fred A. Long, Jr.), שהיה מכונאי מטוסים של טייסת VX-6 של צי ארצות הברית בתחנת אמריקה הקטנה בשנת 1957; וכן שהא באנטארקטיקה בחורף האוסטרלי 1960–1961 ובחורף האוסטרלי 1962–1963.
אביר (רכב)
האביר (M462) הוא רכב שטח שיוצר והורכב בשנים 1986–2005 על ידי תעשיות רכב נצרת עילית.
היסטוריה
פיתוח הרכב בשיתוף עם צה"ל, כתחליף לקומנדקר M325 (שנקרא גם נ.נ. - נושא נשק) החל ב-1985, והרכב הראשון יצא מפס הייצור בפברואר 1986. החידושים שהוכנסו לאביר לעומת הקומנדקר היו: מנוע דיזל מתוצרת ג'נרל מוטורס בנפח 6.2 ליטר, תיבת הילוכים אוטומטית והגה כוח. עם כושר נשיאה של 1,900 ק"ג. טווח נסיעה של 650 ק"מ (לעומת כ־400 בקומנדקר הישן) וצריכת דלק של 5 - 6 ק"מ לליטר.
מבנה ונתונים טכניים
האביר בעל הנעה כפולה, תיבת הילוכים אוטומטית ומנוע דיזל. הודות למרכב פשוט וקל, האביר התאים לשמש כרכב מנהלה לסיוע בלחימה (למשל לאספקת תחמושת ללוחמים). מרכבים אחרים התאימו אותו ליעודים אחרים כגון אמבולנס צבאי. חלקו האחורי היה מכוסה בבד ברזנט או בפלסטיק לשימושים בעלי אופי מנהלתי, ובמפרט כבד וממוגן לשימושים מבצעיים. נבנה להובלת 13 לוחמים או 1800 ק"ג מטען וכן קדמי וצידי למקלע. האביר סבל מרמת בטיחות נמוכה בנסיעה בכבישים ועבר שינויים ושיפורים במבנהו בשל כך. צה"ל הכניס במקומו לשירות את רכב ההאמר.
ק.א.ל.
צ'אלנג' איירלינס (ישראל) בע"מ (עד שנת 2021 נקראה ק.א.ל - קווי אוויר למטען) היא חברת תעופה ישראלית לשינוע מטענים. בסיסה של החברה נמצא בנמל התעופה בן-גוריון והיא מהווה את הזרוע הישראלית של חברת Challenge Airlines הבלגית, שבסיסה בנמל התעופה לייז'.
היסטוריה
חברת "ק.א.ל - קווי אוויר למטען" נוסדה ביוני 1976 ביוזמתו של מרדכי הוד, במטרה לשבור את המונופול של אל על על הטסת תוצרת חקלאית לייצוא מישראל.
באוגוסט 1976 החליטה הנהלת אגרקסקו להשתמש בשירותיה של החברה באופן בלעדי. החברה החלה לפעול ב-2 בנובמבר 1976 וכניסתה הביאה לירידה דרסטית במחירי הטסת מטען.
עד שנת 1999 לא היו לחברה מטוסים משלה והיא חכרה מטוס עם צוות ושירותי אחזקה מאל על, למשך ששת חודשי החורף בכל שנה, כאשר כמחצית מהתוצרת מוטסת על ידי ק.א.ל. והמחצית השני על ידי אל על. בהמשך חכרה החברה מטוסים גם מחברות אחרות. בשנת 1999 רכשה ק.א.ל. שני מטוסים משלה.
בינואר 2020 הגישה בקשה לרשות התעופה האזרחית להפעלת טיסות נוסעים עבור גופים עסקיים.
בשנת 2021 בוצע מיתוג מחדש במהלכו חברת ACE שינתה את שמה ל-Challenge Airlines, וחברת ק.א.ל הפכה למעשה לזרוע הישראלית שלה, בסם "צ'אלנג' איירלינס (ישראל)", והיא מרכזת תחתיה את כל טיסות המטען לישראל וממנה.
עם הפסקתה של אל על את ההפעלה העצמית של מטוסי המטען, ב-2019, והמעבר שלה להפעלת מטוס אמריקני חכור על צוותו, נותרה צ'אלנג' איירליינס כחברה הישראלית היחידה המפעילה בעצמה מטוסי מטען, לצד מתחריה הזרים הפוקדים את ישראל בשגרה.
בעלות
עם הקמת החברה, הוד קיבל 49% ממניות החברה והמרכז החקלאי 51%. בעקבות מעבר הוד לאל על, הועברו מניותיו למועצות הייצור השונות כך שבסביבות 1995 הייתה חלוקת הבעלות 56.65% - ניר שיתופי אגודה ארצית שיתופית להתיישבות עובדים בישראל בע"מ, 17.85% - המועצה לייצור ולשיווק של פרחים, פקעות וצמחי נוי, 7.65% - מועצת הפירות ו-17.85% - המועצה לייצור ושיווק של ירקות. בעקבות הזרמת כספים על ידי ניר שיתופי הגיעה חלקה של ניר שיתופי לכ-87% בעוד מועצת הצמחים, שאיחדה את מועצות הפירות, הירקות והצמחים, נותרה עם כ-13% מהבעלות בחברה. בשנת 2006 בקשה התנועה הקיבוצית, שהחזיקה במחצית ממניות ניר שיתופי, למכור את חלקה בחברה לתנועת המושבים, אולם המכירה בוטלה. בשנת 2010 נמכרה החברה לחברת כנפי חגי שבשליטת עופר גלבוע.
יעדים
במשך כ-20 שנה ביצעה ק.א.ל. את עיקר טיסותיה לקלן בה היא ניהלה מסוף מטענים וממנה הופצה תוצרת חקלאות מישראל לכל רחבי אירופה. עם הקמת נמל התעופה למטענים בלייז', הקימה ק.א.ל. עם אגרקסקו את LACHS הבלגית, ( Liege Air Cargo Handling Services S.A, )חברת בת לטיפול במטעני ק.א.ל. בלייז'. כיום שמה Challenge Handling, בשנת 2005 רכשה קאל את חלקה של אגרקסקו בחברה הבת.
נכון לנובמבר 2021, אלה יעדי החברה הקבועים:
To li eshchyo budet...
' (ברוסית: ') הוא אלבום האולפן הרביעי של זמרת הפופ הרוסית אלה פוגצ'ובה. האלבום פורסם בברית המועצות בשנת 1980, ושנה לאחר מכן, בשנת 1981, הוא שוחרר בצ'כוסלובקיה על ידי חברת Supraphon תחת השם Alla Pugačova.
האלבום כלל חלקית משירים חדשים, אך כלל גם שירים מהסרט "האישה ששרה", שהוקלט בשנת 1977 ("כן" (Да), "לא הפכת לגורל" (Ты не стал судьбой) ו"העולם הזה" (Этот мир), והשיר "מה היה פעם" (Что было однажды), שהוקלט לסרט "31 ביוני" (31 июня), אך לא נכלל בגרסה הסופית של הסרט. התקליט שוחרר במחזור הראשוני של 12 אלף עותקים, והמחזור הסופי שלו הסתכם בכ -2 מיליון 200 אלף עותקים.
דב שובל
ביוגרפיה
דב בן זאב שובל נולד בפולין הרוסית, סיים את לימודיו בגימנסיה העברית בביאליסטוק והיה פעיל בעירו בתנועה הציונית הסוציאליסטית השומר הצעיר. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, היה ממייסדי קיבוץ עין החורש ופעיל בארגון "ההגנה". בשנת 1943 הצטרף לצוות המייסדים של ביטאונה של השומר הצעיר, "משמר" (לימים "על המשמר"), ובמשך עשרות שנים, עד פרישתו לגמלאות, היה סופר העיתון באזור חיפה (בין היתר סיקר את המאבק בבריטים בדרך לעצמאות).
בשנת 1940 הופיע תרגומו לכרך הראשון של ספרו של הפוליטיקאי והפובליציסט הגרמני פרנץ מֶהרינג על סיפור חייו של קרל מרקס. בשני העשורים האחרונים לחייו ערך ספרי זיכרון לחללי מערכות ישראל וכן את ספרי היזכור לקהילות סרנאקי (1968) ושֶבּרֶשין (1984).. כמו כן חיבר שירים, שהופיעו בהוצאה עצמית לאחר מותו. מוכר תרגומו לשירו של ו' רומן "חבריה אנחנו" (הולחן על ידי משה ביק).
מיתרידטס השישי, מלך פונטוס
מיתרידטס השישי (ביוונית: Μιθραδάτης) הידוע גם כדיוניסוס אופטור ("Eupator Dionysius") (132 לפנה"ס - 63 לפנה"ס) היה שליט פונטוס בין השנים 111 לפנה"ס - 63 לפנה"ס. נחשב אחד מגדולי מלכי פונטוס והיה מאויביה המרים של הרפובליקה הרומית.
ילדות
מיתרידטס היה בנו של מיתרידטס החמישי מלך פונטוס. לאחר מות אביו בשנת 120 לפנה"ס החלו מאבקי ירושה בינו לבין אימו ואחיו הצעיר שבעטיים ברח מהמדינה. מאבקי הכוח הסתיימו כנראה בשנת 114 לפנה"ס. מיתרידטס תפס את המלוכה בכוח, כלא את אימו, הרג את אחיו ונישא לאחותו. בשנת 111 לפנה"ס פלש מיתרידטס לחצי האי קרים על פי בקשת ההתיישבויות היווניות שם, הביס את הסקיתים שאיימו על מושבות אלו, סיפח את סקיתיה, והוכתר כמלך ממלכת הבוספורוס (בוספרוס הקימרית).
המלחמות נגד רומא
המלך לא הסתפק בזאת. מספר שנים מאוחר יותר כבר כבש את ארמניה הקטנה, פונטוס המזרחית וקולכיס, ובמקביל לדרך הצבאית דאג גם לכרות ברית עם מלך ארמניה באמצעות הסכמי חיתון. מיתרידטס נהדף לראשונה בשנת 92 או 93 לפנה"ס על ידי סולה, כאשר ניסה לכבוש את קפדוקיה ופפלגוניה. סולה, אז נציב קיליקיה, קיבל הוראות לבלום השתלטות זו. הוא יצא בראש כוחות צבאיים רומיים דלים שהועמדו לרשותו ומספר כוחות עזר שגייס מבנות הברית של רומא באזור קפדוקיה. על אף חסרונו בכוח אדם, סולה ניצח בקלות את נציבו של מיתרידטס בקפדוקיה ואת כוחות העזר שנשלחו לשם על ידי מלך ארמניה.
מיתרידטס ויתר במהרה על כל טענה שהייתה לו כלפי השטח הקפדוקי שכבש וטען לניקיון כפיים בכל הסיפור. ניסיונו השני של מיתרידטס החל כשנה מאוחר יותר, תוך כדי שהוא ניצל את ההתקוממויות בחצי האי האפניני. הוא כבש את פפלגוניה ואת ביתיניה ושבה את מלכיהן, אך שוב נכנע ללחץ כבד של הרומאים, נסוג מהשטחים החדשים ושחרר את המלכים השבויים. מעט מאוחר יותר פלש שנית לביתיניה ובכך החל את מלחמת מיתרידטס הראשונה (89-85 לפנה"ס).
בשנת 87 לפנה"ס, כשהגיע סולה למזרח בהוראת הסנאט הרומי, השתלט כבר מיתרידטס, שכרת ברית עם אתונה, על רוב אסיה הקטנה ואיי הים האגאי ורק מספר ערים יווניות, בראשות רודוס, נשארו נאמנות לרומא וערכו מלחמת מגן נגד הכובש הפונטי. גם בדרום יוון נחל מיתרידטס הצלחות רבות עד שכוחותיו נעצרו בבויאוטיה על ידי הנציב הרומי במקום. סולה החל את מסע המלחמה שלו באפירוס. כוחותיו מנו 5 לגיונות, מספר רב של פרשים, וכוחות עזר שגייס מתסליה ובויאוטיה. מאפירוס עבר סולה לאטיקה דרך בויאוטיה, וצר על מעוזי הכוח של מיתרידטס ביוון, אתונה ופיראוס. בגלל חוסר חמור באוניות שלח סולה את סגנו, לוקלוס, לגייס צי בקפריסין, בעוד הוא פיצל את כוחותיו בין אתונה ופיראוס. סולה לא היסס לבזוז את אוצרות מקדשי היוונים בדלפי ואולימפיה ולכרות את חורשות אקדמיה והליקון הקדושות לצורכי מלחמתו. לאחר מצור ממושך נפלה אתונה בשנת 86 לפנה"ס לידיו של סולה ונבזזה על ידי חייליו. לאחר מכן ניצח את הצבא הפונטי במספר קרבות חשובים, והבריח את צבאו של מיתרידטס בחזרה לאסיה.
בקיץ 85 לפנה"ס, לאחר שסידר את ענייני רומא ביוון, וחבר אל הצי הרומי, חצה סולה את מצרי הדרדנלים ועבר לאסיה הקטנה. כשהגיע לשם מצא צבא רומי שני, שנשלח על ידי ממשלת הפופולרים החדשה, שהדיחה את סולה מתפקידו כמצביא המלחמה הפונטית. בניגוד לתקוותו של מיתרידטס, לא פרצו קרבות בין שני המצביאים הרומים שאיימו עליו. לנוכח היתרון הרומי הברור אילץ סולה את מיתרידטס לדון על תנאי כניעתו ועל שלום אפשרי ליד דרדנוס. המלך הפונטי נסוג מכל כיבושיו, שילם פיצויים לרומא, ומסר לה את צי המלחמה שלו.
בשנת 82 לפנה"ס פלש לוקיוס ליקיניוס מורנה, נציב הפרובינקיה אסיה, לפונטוס. הפלישה נחלה מפלה, והרומאים נסוגו בהוראת סולה. מאבק זה נקרא מלחמת מיתרידטס השנייה (83-81 לפנה"ס).
בשנת 74 לפנה"ס סיפחה רומא את ביתיניה לפרובינקיית אסיה. מיתרידטס ראה בסיפוח זה איום ישיר על ממלכתו, ופתח במלחמה חדשה נגד רומא, הידועה כמלחמת מיתרידטס השלישית. מיתרידטס הצליח להביס את נציב ביתיניה, להשמיד את הצי הרומי, ולהטיל מצור על קיסיקוס. אך בואו של המצביא הרומי לוקולוס לאסיה הקטנה שינה את מהלך המלחמה, וגרם לשבירת כוחו של צבא פונטוס. מיתרידטס ברח לארמניה, ממלכת חתנו. בשנת 69 לפנה"ס פלש לוקלוס גם לארמניה, והביס את מלכה, אולם מרידה שפרצה בצבאו מנעה ממנו לסיים את המלחמה, ומיתרידטס ניצל מרידה זו כדי לחזור לפונטוס.
בריחה ומוות
המצביא השאפתן פומפיוס מונה לנציב הפרובינקיה אסיה ופתח במלחמה כנגד פונטוס ב-66 לפנה"ס. פומפיוס הביס את מיתרידטס ליד המקום בו יסד פומפיוס אחר כך את המושבה ניקופוליס. מלך פונטוס המובס ברח לקרים, שם הקים צבא חדש בן 36,000 חיילים אותם אימן בשיטות הרומיות. בשנת 63 לפנה"ס פרץ נגדו מרד בהנהגת בנו, וכאשר כוחות המורדים סגרו על מבצרו האחרון, הוא התאבד בעזרתו של אחד משומריו.
עם מותו של מיתרידטס, גדול אויביה של הרפובליקה הרומית במזרח, נפתח לפני הרומאים האגן המזרחי של הים התיכון (כולל ארץ ישראל). התקדמותם של הרומאים מזרחה נעצרה מעתה והלאה רק על ידי האימפריה הפרתית.
דמויות בהשראתו
סיפור חייו של מיתרידטס השישי שימש כהשראה למחזהו של ראסין "מיתרידטס" (בצרפתית Mithridate), ומחזה זה שימש כבסיס לכמה אופרות. אחת האופרות המפורסמות היא האופרה המוקדמת של מוצרט, "מיתרידטס, מלך פונטוס" (באיטלקית: Mitridate, re di Ponto).אופרה זו מבוססת על תרגום המחזה של ראסין על ידי ג'וזפה פאריני.
אפקט מנדלה
אפקט מנדלה (באנגלית: Mandela Effect) היא תופעה של בעיית זיכרון קולקטיבית, כאשר לחלק נרחב מהאוכלוסייה יש זיכרון כוזב של אותו אירוע או פרט שלא התרחשו במציאות.