cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריסטיאן הורנימן
כריסטיאן הורנימן (בדנית: Christian Horneman; 15 באוגוסט 1765 – 7 במרץ 1844) היה צייר מיניאטורות ופסטל דני, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאות. היה אביו של המלחין אמיל הורנימן.
ביוגרפיה
הורנימן נולד ב-15 באוגוסט 1765 בקופנהגן. הוא למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות משנת 1780, זכה במדליית הכסף הקטנה בשנת 1785, ובמדליית הכסף הגדולה שלה בשנת 1786. בשנת 1787 יצא לאירופה להמשך לימודיו וחלפו שש עשרה שנים עד שחזר לדנמרק.
הוא התמחה במיניאטורות דיוקן. הוא חווה את התפרצות המהפכה הצרפתית בפריז בשנת 1789. הוא ביקר גם באיטליה ובווינה. בברלין למד טכניקה חדשה, ככל הנראה מדניאל חודובייצקי, בה השתמש לעיתים קרובות בעבודתו המאוחרת.
בשנת 1803 חזר הורנימן לדנמרק ובשנה שלאחר מכן מונה לצייר מיניאטורות המלכותי. בשנת 1805 הפך לחבר באקדמיה ובשנת 1816 קיבל תושבות חופשית בשרלוטנבורג. הוא התמנה לפרופסור בשנת 1835.
בשנותיו האחרונות סבל מבריאות לקויה ומשנת 1840 קיבל פנסיה שנתית.
יצירה
בהיותו באירופה הייתה לו ההזדמנות לצייר דיוקנאות של כמה מהדמויות המובילות בימיו, ביניהן לודוויג ואן בטהובן (1802) ויוזף היידן. הרישומים של כמה מפורסמים אחרים מצויים בספר השמור כעת בגלריה הלאומית הדנית. דיוקנו של בטהובן צויר בשנת 1803 כמיניאטורה. בטהובן אהב מאוד את התוצאה, ייתכן כי הוא נראה בה טוב מאוד בהשוואה לייצוגים מאוחרים יותר, ושלח אותה לסטפן פון ברונינג חבר ילדות שלו מבית הספר, בתקווה שיתפייס שנה איתו לאחר השלמת הדיוקן.
לב יפימוביץ' מנביץ'
פולקובניק לב יפימוביץ' מנביץ' (ברוסית: Лев Ефи́мович (Изра́илевич) Мане́вич; 20 באוגוסט 1898 – 11 במאי 1945, כינויו במודיעין היה "אטיין") היה סוכן חשאי רוסי שביצע משימות מודיעין עבור הצבא האדום של ברית המועצות. ב-1965 הוענק לו, אחרי מותו, הוענקו לו התואר גיבור ברית המועצות ועיטור לנין.
ראשית חייו
מנביץ' נולד ב-20 אוגוסט 1898 בצ'אבוסי שברוסיה, היה הצעיר מבין 7 ילדים, אח לשלוש בנות ושלושה בנים (חווה, חסיה, אמיליה, מויסי, יוסיף ויעקב) בגיל 12, מנביץ' נשלח ללמוד בשווייץ בפוליטכניום. הוא הצטרף לאחיו הבכור יעקב שהיה רופא בז'נבה שברח ממאסר ברוסיה בגלל פעילותו המהפכנית. בשווייץ, מנביץ' צבר ידע בגרמנית, צרפתית ואיטלקית.
שני האחים חזרו לברית המועצות ב20 יולי 1917 ומנביץ' החל להתנדב בסניף המקומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. שנה אחר כך הצטרף לצבא האדום כממונה על רכבת משוריינת. במהלך מלחמת האזרחים הוא פגש ונשא לאישה אחות. בסוף המלחמה, הצטרף לאקדמיה הצבאית הגבוהה שסיים בהצטיינות ב-1924.
הוא נשלח לסייע לצבא הסובייטי בסין לסייע ליועץ הצבאי בליוקר. בחזרתו החל ללמוד בבית הספר לטייס על שם ז'וקוב, שם כמעט נהרג כשהתרסק מטוסו באימונים. כשסיים את לימודים הוא הוצב בטייסת ועמדה בפניו קריירה של מפקד טייסת בחיל האוויר. אך הוא עבר משם לשרת במטכ"ל ונשלח לבצע משימות מודיעין מפני שהוא למד בשווייץ, ביקר בארצות באירופה וגם ידע את שפותיהן היטב. בהתחשב בכישרונות שלו, מנביץ' נשלח לעבוד כסוכן עצמאי באירופה ולא כחלק מרשת סוכנים.
פעילותו המודיעינית ומאסרו
את הבסיס לפעילותו הקים בווינה ב-1932, כאיש עסקים אוסטרי בשם הבדוי "קונרד קרטנר" (כינויו המבצעי במודיעין היה "אטיין") כחלק ממשרד לרישום פטנטים בשם "אאורקה". מנביץ' העביר את המשרד הראשי של אאורקה מוינה למילאנו שבצפון איטליה, שם הוא ייצג חברות גרמניות, אוסטריות וצ'כיות שרצו למכור את תוצריהן באיטליה. במסגרת עסקיו הוא ביקר במדינות רבות באירופה, השתמש בקשרים העסקיים שלו על מנת להשיג מידע מודיעיני, והעביר אותו למוסקבה באמצעות משדר רדיו.
הוא נעצר בסוף 1936 במילאנו על ידי שירות הביטחון של איטליה הפשיסטית. הם לא הצליחו להוציא ממנו שום מידע, הוא המשיך לטעון שהוא חף מפשע ושהוא רק איש עסקים אוסטרי אך הוא עדיין נידון ל-12 שנות מאסר. הוא ישב בכלא ברומא, הועבר למודנה והוחזר לדרום איטליה. בספטמבר 1943 נפל לידי הגרמנים בעקבות השתלטותם על חלקים מאיטליה. הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה וכשהגיע הציג את עצמו בתור יעקב ניקיטיץ' סטארוסטין והוחזק שם בתור שבוי מלחמה רוסי. הועבר למחנה אבנזה ושם הפך לחלק ממנהיגי המחתרת שם שארגנו התקוממות.
ב-5 במאי 1945 אנשי האס אס רצו לרכז את האסירים במנהרה ולפוצץ אותה מעליהם, לכן ציוו אותם אחרי מסדר להיכנס למנהרה. מנביץ' חשד בכוונותיהם של אנשי הס"ס לכן צעק במספר שפות לאסירים, על מנת שכולם יבינו אותו, לא להיכנס למנהרה וכך היה. אנשי האס אס עזבו את המחנה באותו היום, ויום למחרת הגיעו הכוחות האמריקאיים ושחררו את האסירים. מנביץ', ששקל אז 37 ק"ג, לא הצליח לשרוד ונפטר כמה ימים לאחר מכן משחפת (טוברקולוזיס).
לאחר מותו
חבריו קברו אותו בלינץ שבאוסטריה תחת השם "פולקובניק יעקב ניקיטיץ' סטארוסטין". מודיעין הצבא הסובייטי התעלם שנים רבות מהאיש, אך חבריו ממחנה הריכוז שאפו לגלות את הסיפור שלו מפני שהציל את חייהם.
סיפורו פורסם בספר שנכתב על ידי הסופר הסובייטי וורוביוב. לאחר מותו, הוענק לו ב-1965 התואר גיבור ברית המועצות ו"עיטור לנין" כהוקרה על מעשיו, גילוי אומץ לב וגבורה בביצוע משימות עבור הממשלה הסובייטית נגד הפשיזם.
שלו עד-אל
שלו עד-אל (נולד ב-1968 ברמת גן) הוא נגן צ'מבליסט ומנצח ישראלי.
ביוגרפיה
שלו עד-אל הוא זוכה מלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל, בוגר תלמה ילין וחתן פרס פרנסואה שפירא לשנת 1987. בשנת 1988 סיים לימודיו באקדמיה הלאומית של האג. בארץ הופיע כסולן עם התזמורות המובילות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הוא חבר ב"איל גרדלינו" הבלגית, ב"קונסורט דוריאן" השווייצרי, וב"סולני סטרדיוואריוס" של הפילהרמונית של ברלין. הוא גם משמש כמנהל המוזיקלי של "אקדמיה דניאל" ושל סולני הבארוק של אוסלו.
עד-אל הוא אורח קבוע כמנצח וכנגן צ'מבלו בפסטיבלים ובבמות המוזיקה החשובות בעולם כגון פסטיבל ברוז', פסטיבל באך בלייפציג, 92 בניו יורק, וויגמור הול בלונדון, סנטורי הול של טוקיו והפסטיבל של סידני. בין השנים 1997–2007 היה מנצח אורח קבוע של תזמורת האלה.
כמו כן ניצח על התזמורת הסימפונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של בוגוטה, התזמורת הסימפונית של בנגקוק, תזמורת האקדמיה של הונג קונג, תזמורת הפסטיבל של סידני, התזמורת הסימפונית הלאומית של פרו, התזמורת הסימפונית הלאומית של פנמה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הקאמרטה הישראלית ירושלים, והתזמורת הקאמרית הישראלית. שלו עד-אל שימש בין השנים 2013 - 2016 כמנהלה המוזיקלי של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
עד-אל הקליט עד כה למעלה מ-80 אלבומים לחברות התקליטים כגון דויטשה גרמופון. הוא החזיק במשרות הוראה קבועות באקדמיות של ברנו ושל דרזדן, וכן באוניברסיטת בוסטון.
ב-2008 היה עד-אל ללא-גרמני הראשון שזכה בפרס פאש היוקרתי לתרומה להחייאת המוזיקה המרכז-גרמנית.
חיים אישיים
שלו עד-אל מתגורר כיום בברלין.
סנטה מריה דל נרנקו
כנסיית סנטה מריה דל נרנקו (בספרדית: Iglesia de Santa María del Naranco, באסטורית: Ilesia de Santa María'l Narancu) היא כנסייה קתולית אסטורית בעלת ארכיטקטורה טרום-רומנסקית הממוקמת על שיפולי הר נרנאקו, כ-3 קילומטרים מאוביידו, שבצפון ספרד. רמירו הראשון, מלך האסטורים הורה לבנות אותה כארמון מלכותי כחלק מקומפלקס גדול בהרבה שכולל גם את כנסיית סן מיגל דה ליליו אשר ממוקמת 100 מטר ממנה. היא הושלמה ב-848. המבנה הוסב להיותו כנסייה בסוף המאה ה-13. הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
מבנה
הכנסייה עצמה אינה כמו אף בניין בן התקופה שאנו מכירים. בפועל היא מבנה בסגנון פורטיקו, אם ניתן בכלל לנכס מושג כזה למבנה נוצרי דתי. עד כמה שניתן להבין מממצאים ארכאולוגיים, המזבח היה ממוקם באחת המרפסות ועל כן נראה שהתפילה התנהלה מחוץ למבנה. ההבדל הגדול הוא שעושה רושם שהייתה כניסה צידית וחלק מהמתפללים קיבלו כניסה לחלק הפנימי של המבנה. הקישוט הפנימי שונה אף יותר ממודלים קלאסיים כמו המתאר החיצוני. על הקירות הפנימיים ישנם עיטורים תמוהים אשר מהם בוקעים צלעות הבניין. כמו כן עמודי התווך בנויים בסגנון שונה מאוד לתקופה ולאופי הכללי של המבנה.
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן (באנגלית: Treaty of Mutual Cooperation and Security between the United States and Japan; ביפנית: 日本国とアメリカ合衆国との間の相互協力及び安全保障条約) היא אמנה אשר כוננה ברית צבאית בין ארצות הברית ליפן. האמנה נחתמה לראשונה ב-1951 בפרסידיו של סן פרנסיסקו לאחר חתימת חוזה סן פרנסיסקו בבית האופרה לזכר המלחמה שבעיר. לאחר מכן, בינואר 1960 נחתם הסכם רחב יותר בוושינגטון די. סי.
כאשר האמנה נחתמה לראשונה בשנת 1951, היא הכילה תקנות וסעיפים שאיפשרו לארצות הברית לפעול לשמירת השלום במזרח אסיה ואף להפעיל כוח על סכסוכים פנימיים ביפן. עם זאת, ההסכם החדש שנחתם ב-1960 לא כלל את הסעיפים האלו. האמנה החדשה כללה מספר סעיפים לפיהם, ארצות הברית תהיה מחיובת להגנה על יפן ולעדכן אותה לפני שהיא מגייסת את כוחותיה לאזור. תיקונים אלו נוספו כדי לתקן את אי-השוויון בהסכם מ-1951.
האמנה גם כללה סעיפים בנוגע לשיפור שיתוף הפעולה בין ארצות הברית ליפן בתחום החינוך, הכלכלה, התרבות והמדע.
רקע
הסכם הביטחון המקורי בין ארצות הברית ליפן, נכפה על היפנים על ידי ארצות הברית, חתימת הסכם שכזה הוצב כתנאי אמריקאי לסיום הכיבוש האמריקאי של יפן שהחל לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ההסכם נחתם ב-8 בספטמבר 1951, במקביל לחתימת אמנת סן פרנסיסקו. להסכם הביטחון המקורי לא היה תאריך סיום או דרך מוגדרת לבטל אותו. ההסכם איפשר לכוחות האמריקאים המוצבים ביפן להשתמש בכל מקום ביפן לכל מטרה ללא התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן. כמו כן, היה סעיף שאיפשר לכוחות האמריקאים לרסן התנגדות יפנית למהלכים של הצבאים האמריקאים. ההסכם לא כלל שום סעיף אשר חייב את ארצות הברית להגן על יפן במקרה ותותקף על ידי צד שלישי.
מכיוון שההסכם החדש היה עדיף על ההסכם הישן, קישי ציפה שהוא יאושר באופן רגוע יותר מההסכם הקודם. בהתאם לכך, הוא הזמין את אייזנהאואר לבקר ביפן ב-19 ביוני 1960, בין השאר כדי לחגוג את ההסכם שאושר לאחרונה. אם הביקור של אייזנהאואר היה מתנהל כמתוכנן, הוא היה הופך לנשיא האמריקאי הראשון שביקר ביפן.
התנגדות להסכם
אף על פי שההסכם החדש היה טוב יותר ליפנים מאשר ההסכם הקודם, יפנים רבים מכל הקשת הפוליטית התרעמו על הימצאותם של בסיסים צבאיים אמריקאים על אדמת יפן וקיוו להיפטר מההסכם לחלוטין. ארגון בשם "מועצת העם למניעת תיקון אמנת הביטחון" הוקם כבר בשלבי המשא ומתן המתקדמים, ב-1959 על מנת לתאם את פעולות ההתנגדות האזרחית לאישור ההסכם החדש. הקבוצות שפעלו תחת הארגון היו איגודי עובדים, ארגוני סטודנטים, איגודי איכרים, ארגוני נשים, פעילי המפלגה הקומוניסטית היפנית ועוד מספר ארגונים שהתנגדו להסכם עם האמריקאים. בסך הכל ביצעה מועצת העם ארגנה כ-27 מחאות המונית ארצית ממרץ 1959 עד יולי 1960.
מול אופוזיציה פופולרית ברחובות, ואופוזיציה חזקה אף יותר בפרלמנט של יפן, ראש הממשלה קישי הלך ונהיה מיואש יותר להעביר את ההסכם עד הגעתו המתוכננת של אייזנהאואר ליפן ב -19 ביוני. לבסוף ב -19 במאי 1960. במהלך שנקרא לימים "תקרית ה-19 במאי" קישי פתאום קרא להצבעת בזק על ההסכם. כאשר חלק מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאליסטית באופוזיציה הפגינו נגד המהלך, קישי הוציא אותם פיזית מאולמי הפרלמנט על ידי המשטרה.
מעשיו של קישי נתפסו כאנטי-דמוקרטיים ועוררו זעם מכל קצות הקשת הפוליטית. בעקבות צעדיו של קישי, החלו ההפגנות להיות יותר ויותר גדולות. עשרות אלפי מפגינים התכנסו מדי יום סביב הפרלמנט היפני. ב-10 ביוני אלפי מפגינים קפצו על המכונית של דובר הבית הלבן, ג'יימס האגרטי. ההמון הזועם חתך את צמיגי המכונית, ניפץ את הפנסים ונדנד את המכונית קדימה ואחורה למשל יותר משעה עד שהנוסעים ברכב חולצו על ידי מסוק נחתים אמריקאי. לבסוף, ב-15 ביוני מספר סטודנטים ניסו להתפרץ למבנה הפרלמנט, דבר שגרם למאבק עז עם המשטרה, מאבק בו נהרגה סטודנטית מאוניברסיטת טוקיו בשם מיצ'יקו קנבה.
נואש להישאר מספיק זמן בתפקיד על מנת שיכול לארח את אייזנהאואר, קיווה קישי שיכול להבטיח את השקט ברחובות בזמן ביקורו של אייזנהאואר על ידי שימוש בכוחות ההגנה היפנים ובסיוע של עשרות בריונים שיביאו מקורביו של קישי לעזור לאנשי הצבא. עם זאת, לא היה מנוס מלבטל את ביקורו של אייזנהאואר מחשש כי לא יהיה ניתן להבטיח את ביטחונו האישי בזמן הביקור. לאחר שהכריז כי הביקור יבוטל, התפטר קישי מתפקידו כראש הממשלה על מנת לדכא את ההפגנות הנרחבות נגד מעשיו.
סוגיית אוקינאווה
סוגיה מרכזית בדיונים על ההסכם הייתה על המשך הנוכחות הצבאית האמריקאית הכבדה במחוז היפני הקטן אוקינאווה. בסיסי הצבא האמריקאי מכסים כחמישית מאוקינאווה ולמעשה, כ-75% מהכוחות האמריקאים ביפן היו במחוז הזה. מחלוקות, חיכוכים ובעיות סביבתיות הקשורות לבסיס גרמו לאוקינאוואנים רבים להרגיש שאף על פי שהסכם הביטחון עשוי להועיל לארצות הברית ויפן כולה, הם נושאים חלק בלתי מידתי בנטל וסובלים רבות מההשלכות של ההסכם.
תמיכה ציבורית
על אף ההתנגדות הרבה להסכם במהלך אישורו בינואר 1960, היפנים החלו עם הזמן לקבל את הברית ואף לתמוך בהמשך קיומה. על פי סקר שנערך בשנת 2007, כ-73.4% מהאזרחים היפנים תמכו בברית בין ארצות הברית ליפן ובירכו על הנוכחות האמריקאית ביפן.
כיסוי הסכם
ב-2012 הבהירה ארצות הברית כי על אף המחלוקות בנוגע לאיי סנקאקו בין היפנים לסין העממית, מחלוקת שהגיעה לשיאה באותה שנה, ההסכם תקף גם לאיי סנקאקו.
באפריל 2019 אישרו יפן וארצות הברית כי מתקפות סייבר מכוסות גם הן בהסכם. שתי המדינות הבטיחו גם להגדיל את שיתוף הפעולה הביטחוני בתחום לוחמת סייבר ולוחמה אלקטרונית.
נתן ג'ורקוביץ
נתן ג'ורקוביץ (באנגלית: Natan Jurkovitz; נולד ב-4 באפריל 1995) הוא כדורסלן שווייצרי-צרפתי-ישראלי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בפרייבורג אולימפיק.
קריירה
בשנת 2012, שיחק ג'ורקוביץ בתיכון לייק אוסווגו שבמדינת אורגון בארצות הברית. ב-2013 עבר ג'ורקוביץ לוילארס באסקט מהליגה השווייצרית השנייה. בקיץ 2015, עבר ג'ורקוביץ לפרייבורג אולימפיק מהליגה השווייצרית הראשונה. בשנת 2016, זכה עם קבוצתו באליפות שווייץ, הצלחה שנשמרה גם עונה לאחר מכן כאשר זכה בטראבל עם אליפות, גביע ובגביע הליגה. בסתיו 2018, היה ג'ורקוביץ אחד השחקנים הבולטים אשר סייעו לקבוצתו לעלות שלב בליגת האלופות, כאשר קלע 18 נקודות, הוריד 8 ריבאונדים ומסר 6 אסיסטים בשלב הנוקאאוט מול סקירה ביורקשייר הטורקית. הישג זה היווה את אחת ההצלחות הגדולות ביותר של הכדורסל השווייצרי. בעונת, העמיד ג'ורקוביץ בליגה ממוצעים של 12.1 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק, מה שגרם לבחירתו לתואר השחקן המצטיין של העונה.
בעונת, חתם ג'ורקוביץ בלאיונס דה ז'נבה, אך זמן קצר לאחר מכן השתמש בסעיף שחרור כדי לחתום בהפועל באר שבע מהליגה הישראלית.
בחודש מרץ 2021 שוחרר מהחוזה לפי בקשתו וחזר לשווייץ.
ז'קי סבג
ז'קי סבג (נולד ב-1944) הוא ראש עיריית נהריה לשעבר, תפקיד אותו מילא במשך כ-27 שנים במצטבר.
ביוגרפיה
סבג נולד במרוקו, ולמד בקזבלנקה בבית ספר אורט. עלה לישראל ב-1964 והתגורר בעכו. שימש חבר מרכז הליכוד, יו"ר אגודת בית"ר נהריה בכדורגל ופעיל פוליטי בעיר. בשנות ה-80 היה חבר מועצת עיריית נהריה באופוזיציה.
במרץ 1989 זכה במספר הקולות הגדול ביותר בבחירות לראשות העיר עם כ-27.9% מהקולות ועלה לסיבוב השני. לקראת הסיבוב השני חבר אליו ראש העירייה הקודם, חיים לבב, וסבג נבחר לראשות העיר. ב-2003 הפסיד בבחירות לרון פרומר, אך ב-2005 פסק בית המשפט המחוזי בחיפה על בחירות חוזרות, לאחר שנקבע שההסכמים של פרומר עם כמה מהסיעות טרום הבחירות היו בלתי חוקיים. בבחירות שנערכו בדצמבר 2005 ניצח סבג בהפרש של 107 קולות (47.4 אחוז מהקולות). ב-2006 עבר למפלגת קדימה. ב-2012 חזר לשורות הליכוד. ב-2013 נבחר לכהונה שלישית עם יותר מ-42% מהקולות.
ב-2004 הורשע בעבירה על החוק למניעת זיהום ים ממקורות יבשתיים בגין הזרמת מי ביוב גולמי לחוף הים, ונקנס ב-8,000 ש"ח. ביולי 2018, נחקר ביאח"ה בחשד להפרת אמונים, חקירה שהייתה השלמת חקירה מ-2013.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-30 באוקטובר 2018, קיבל סבג 23% מקולות הבוחרים, והפסיד לרונן מרלי.
באוגוסט 2021 פסק בית הדין האזורי לעבודה 'הרמת מסך', וחיובו של סבג ושתי בכירות נוספות ברשימתו בחובותיה של רשימת 'נהריה אחת' ל-70 נערים ונערות אשר עבדו עבורם בבחירות באוקטובר 2018 ולא קיבלו את שכרם. הרשימה ושלושת המועמדים חויבו לשלם לנערים כ-128 אלף שקלים ועוד 20 אלף שקלים הוצאות משפט..
קלאודיה פינה
קלאודיה פינה מדינה (בקטלאנית: Clàudia Pina Medina; נולדה ב-12 באוגוסט 2001) היא שחקנית כדורגל ספרדייה (קטלונית) המשחקת בעמדת החלוץ בקבוצת ברצלונה.
נעורייה ותחילת דרכה
פינה נולדה במונטקדה, בספרד, והחלה לשחק קטרגל. בגיל 11 גילו אותה סקאוטים של קבוצת אספניול והיא החלה לשחק בקבוצת הילדים שלה. ב-2013 עברה לקבוצת הילדים של ברצלונה ובעונתה השנייה במועדון שחקה ב20 משחקים ולקחה חלק בעונה בה הובקעו 100 שערים. שער שלה זכה לפרסום רב באינטרנט לאחר שעברה 4 שחקניות בדרבי מול קבוצתה לשעבר אספניול.
ברצלונה (2017-)
פינה ערכה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בינואר 2018 בגיל 16 ו5 חודשים וקבעה שיא חדש לשחקנית הצעירה ביותר במשחק רשמי.
בעונת 2022-23 זכתה עם קבוצתה בליגת האלופות ואף נכנסה כמחליפה במהלך משחק הגמר.
נבחרת
פינה זומנה לסגל נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 16 כשהייתה בת 14. ב-2016 זומנה לנבחרת הנשים עד גיל 17 וכבשה שלושער במשחק הבכורה שלה.
בסוף שנת 2017 הוכרזה ככובשת המצטיינת של אופא לגברים ונשים לאחר שכבשה 16 שערים באותה שנה.
ממורו שיגמיטסו
ממורו שיגמיטסו (ביפנית: 重光 葵; 29 ביולי 1887 - 26 בינואר 1957) היה פוליטיקאי ודיפלומט יפני שימש שר החוץ של האימפריה היפנית ערב כניעת האימפריה היפנית שהתרחשה בסיומה של מלחמת העולם השנייה. לאחר סיומה של המלחמה, שימש שיגמיטסו כסגן ראש ממשלת יפן.
תחילת דרכו
שיגמיטסו נולד במה שהיום היא העיר בונגו-אונו שבמחוז אויטה שביפן. הוא למד בבית ספר למשפטים של אוניברסיטת טוקיו וסיים את לימודיו בהצלחה ב-1907. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבד שיגמיטסו במספר תפקידים דיפלומטיים מטעם משרד החוץ היפני בגרמניה ובממלכה המאוחדת. בנוסף, שימש במשך זמן קצר כקונסול דיפלומטי מטעם יפן בעיר סיאטל שבארצות הברית. בעקבות תקרית מוקדן ב-1931, שהביאה לפלישתה של יפן למנצ'וריה שנמצאה בשליטתה של סין, עבר שיגמיטסו בין מדינות אירופה השונות ובעזרת מאמצים דיפלומטיים ניסה להפחית את חששם מהתעצמותו של הצבא היפני הקיסרי ומהפגיעה היפנית בריבונות הסינית.
בעת תקרית שאנגחאי בשנת 1932, עימות צבאי קצר מועד בין יפן לסין, הצליח שיגמיטסו להביא את מדינות המערב לתווך להפסקת אש בין הצדדים. ב-29 באפריל של אותה שנה, הוא השתתף באירוע חגיגי בעיר שאנגחאי שהתקיים לכבוד יום הולדתו של הירוהיטו, קיסר יפן. במהלך האירוע, זרק יון בונג-גיל, פעיל לאומני קוריאני שתמך בעצמאותה של קוריאה, פצצה אל עבר במה בה נמצאו באותה עת אנשי צבא וממשל יפניים. הפצצה הרגה את גנרל יושינורי שירקאווה ופצעה רבים אחרים ובהם שיגמיטסו. כתוצאה מהפציעה, נאלצו הרופאים לכרות את רגלו הימנית של שיגמיטסו והוא נאלץ ללכת עם רגל מלאכותית ומקל הליכה במשך שארית חייו.
בעת מלחמת העולם השנייה
ב-1938, בעת ששימש שגריר יפן בברית המועצות, לקח שיגמיטסו חלק מרכזי במשא ומתן עם הרוסים שהתקיים על רקע קרב אגם חסן, עימות צבאי מוגבל בין יפן לברית המועצות. בסופו של המשא ומתן, נחתם הסכם שלום בין הצדדים. זמן קצר לאחר מכן, מונה שיגמיטסו לשמש כשגריר יפן בממלכה המאוחדת. שיגמיטסו הגיע לממלכה המאוחדת בעת שהיחסים בינה לבין יפן החלו להידרדר על רקע תקרית טיינג'ין שהתרחשה ב-1939. התקרית, שהחלה עם הטלת מצור על ידי כוחות צבא יפניים על העיר טיינג'ין שבצפון הרפובליקה הסינית שבאותה עת הייתה תחת שליטה בריטית, התפתחה לכדי תקרית דיפלומטית חריפה שהביאה את שתי המדינות על סף מלחמה. ביוני 1941 נקרא שיגמיטסו לחזור ליפן.
שיגמיטסו נהג לבקר בחריפות את מדיניות החוץ של שר החוץ יוסוקה מצואוקה ובפרט את מאמציו לכונן ברית בין יפן לגרמניה הנאצית שהביאה בסופו של דבר לחתימתה של יפן על ההסכם התלת-צדדי. שיגמיטסו הזהיר שההסכם יחזק את הרגשות האנטי-יפניים בארצות הברית וידרדר עוד יותר את היחסים בין המדינות. לפני שחזר ליפן מהממלכה המאוחדת, שהה שיגמיטסו שבועיים בוושינגטון הבירה וניסה, באמצעות שגריר יפן בארצות הברית, קיצ'יסאבורו נומורה, לארגן פגישת משא ומתן, פנים אל פנים, בין פומימרו קונואה, ראש ממשלת יפן לבין פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית.
מאמציו של שיגמיטסו למנוע מיפן להיכנס למלחמה כלל עולמית העלתה את חמתם של הסיעות המיליטריסטיות רבות העוצמה בהנהגה היפנית. כתוצאה מכך, יומיים בלבד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הורחק שיגמיטסו מתפקיד בעל השפעה בממשל כאשר מונה לשמש כשגרירה של יפן בממשלה הלאומית המאורגנת מחדש של הרפובליקה הסינית, מדינת חסות יפנית שהוקמה בשטחי הרפובליקה הסינית שנכבשו על ידי יפן במלחמת סין–יפן השנייה. בזמן שהותו בסין, טען שיגמיטסו כי הניסיון ליצור מרחב שגשוג משותף במזרח אסיה רבתי תלוי ביכולתה של יפן ליצור יחס שוויוני והוגן בין יפן לרפובליקה הסינית ולמדינות אסיה האחרות במרחב. ב-20 באפריל 1943, במה שנתפס בשעתו כניסיונו של הממשל היפני להכין את עצמו לנפילתן של מדינות הציר לידי בעלות הברית, פיטר הידקי טוג'ו, ראש ממשלת יפן, את שר החוץ מאסיוקי טאני לטובתו של שיגמיטסו, שנחשב בעולם כאחד מהדיפלומטים האנטי-מיליטריסטיים הבולטים ביפן באותה עת. בעת כהונתו הראשונה של שיגמיטסו כשר חוץ, התקיימה ועידת מזרח אסיה רבתי. ב-22 ביולי 1944 סיים שיגמיטסו את תפקידו כשר חוץ ומונה לעמוד בראש המשרד למזרח אסיה רבתי. שיגמיטסו שימש בתפקיד זה בממשלו של קוניאקי קויסו ולמשך זמן קצר, גם בממשלו של הנסיך היגשיקוני באוגוסט 1945.
לאחר המלחמה
לאחר שהסתיים הכיבוש האמריקאי של יפן נכנס שיגמיטסו לחיים הפוליטיים בשנית, הקים את מפלגת קאיישינטו ונבחר לכהן בבית התחתון של בית הנבחרים של יפן. מפלגתו של שיגמיטסו התקיימה באופן עצמאי זמן קצר בלבד וב-1954 היא התאחדה עם המפלגה הדמוקרטית של יפן. באותה שנה, נבחר שיגמיטסו לשמש כסגן ראש ממשלת יפן תחת ראש הממשלה איצ'ירו הטויאמה, שעמד גם בראש המפלגה הדמוקרטית של יפן. במקביל לכהונתו כסגן ראש הממשלה, חזר שיגמיטסו למשרד החוץ בשלישית והחל לכהן גם כשר החוץ. ב-1955, במהלך כהונתו, הוא ייצג את יפן בועידת באנדונג שהתקיימה באינדונזיה. השתתפותה של יפן בוועידה סימנה את חזרתה של יפן לזירת הוועידות הבינלאומיות מאז פרישתה מחבר הלאומים בשנת 1932. בשנה שלאחר מכן, נאם שיגמיטסו בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות, אישר את תמיכתה של יפן בעקרונות שעליהם הוקם הארגון והגיש בקשת הצטרפות רשמית. ב-18 בדצמבר 1956 אושרה בקשת החברות של יפן והיא הפכה למדינה ה-80 החברה באומות המאוחדות. באותה השנה, טס שיגמיטסו למוסקבה במטרה לכונן מחדש יחסים דיפלומטיים בין יפן לברית המועצות ולנסות לפתור את הסכסוך בין המדינות בנוגע לאיים הקוריליים. ב-19 באוקטובר 1956, בסופו של הביקור, חתמו נציגי שתי המדינות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב הלוחמה ביניהן והביאה לכינונם מחדש של היחסים הדיפלומטיים. זמן קצר לאחר מכן, סיים שיגמיטסו לכהן כסגן ראש הממשלה ושר חוץ.
שיגמיטסו נפטר בביתו שבעיר יוגאוורה ב-26 בינואר 1957 כתוצאה מתעוקת לב והוא בן 69.
תומאש סקורהבי
סקורהבי החל את הקריירה במדי ספרטה פראג, וזכה עמה בחמש אליפויות צ'כוסלובקיה, לפני שעבר לשחק בגנואה האיטלקית. בהמשך הקריירה שיחק גם בספורטינג ליסבון הפורטוגלית.
לסקורהבי הייתה קריירה בינלאומית בשתי נבחרות שונות. לפני פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, ייצג סקורהבי את נבחרת צ'כוסלובקיה, רשם במדיה 43 הופעות בהן כבש 14 שערים, מתוכם חמישה שערים בטורניר מונדיאל 1990. לאחר הפירוק נכלל בסגל נבחרת צ'כיה וכבש שלושה שערים בשש הופעות במדיה.
קריירת משחק
לקראת עונת עבר סקורהבי לקבוצת הבז'דה צ'ב, שם הפך לשחקן הרכב קבוע. בעונתו השנייה בקבוצה כבש לראשונה מספר דו-ספרתי של שערים בעונה אחת, עם 13 כיבושים. עונה זו החלה עבורו רצף של שמונה עונות רצופות (במדי שלוש קבוצות שונות) בהן כבש מספר דו-ספרתי של שערי ליגה.
בעונת, לאחר שתי עונות בקבוצה, חזר סקורהבי לקבוצת נעוריו ספרטה פראג, והפך לאחד משחקניה המובילים. כבר בעונת החזרה שלו כבש סקורהבי 18 שערי ליגה, שיא קריירה אישי עבורו. בארבע עונות בקבוצה מאז חזר אליה, זכה עמה סקורהבי בארבע אליפויות ושני גביעים, והפגין יכולת התקפית מרשימה עם 55 שערי ליגה ב-113 הופעות.
בשנים הבאות לא הצליחה הקבוצה לשחזר את הצלחתה, ונאבקה כנגד הירידה. בסיום עונת, עונתו החמישית של סקורהבי בקבוצה, ירדה הקבוצה לסרייה ב'. בחמש העונות של הקבוצה בסרייה א' כבש סקורהבי 57 שערי ליגה, והיה למלך שערי הסרייה א' של הקבוצה בכל הזמנים. סקורהבי פתח במדי גנואה גם את עונת בליגת המשנה, אך במהלך העונה עזב את הקבוצה והצטרף לספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. סקורהבי לא הצליח להטביע את חותמו בקבוצה, ורשם במדיה ארבע הופעות ליגה בלבד. לקראת עונת, לאחר חצי עונה בפורטוגל, חזר סקורהבי למולדתו והצטרף לקבוצת ויקטוריה ז'יז'קוב, אך לא שותף כלל במשחקיה באותה עונה ופרש ממשחק פעיל בגיל 32.
נבחרת צ'כוסלובקיה
סקורהבי החל את דרכו בנבחרת צ'כוסלובקיה תחת המאמן יוזף מסופוסט במשחק ידידות מול ב-4 בספטמבר 1985. סקורהבי עלה כמחליף תשע דקות לסיום המשחק, שהסתיים בניצחונה הביתי של נבחרתו, 3-1. הוא נאלץ לחכות שנה שלמה עד להופעתו הבאה בנבחרת, אך לאחריה כבר החל להשתלב כשחקן קבוע בסגל במהלך טורניר מוקדמות יורו 1988. סקורהבי היה שותף גם למוקדמות מונדיאל 1990, ובמהלך הטורניר כבש את שערי הבכורה שלו במדי הנבחרת, צמד שערים מול בניצחון 4-0 של נבחרתו.
הקריסטל האפל: עידן המרד
תקציר העלילה
עלילת הסדרה עוקבת אחרי שלושה גלפלינגים - ריאן, בריאה ודיט - לאחר שהם מגלים את הסוד שמאחורי כוחם של גזע הסקקסיס, ומתחילים במסע להתחיל במרד ולהציל את עולמם.
תומאש סקורהבי
נבחרת צ'כוסלובקיה
לאחר שכבש בסך הכול ארבעה שערים בטורניר המוקדמות, והוסיף שער נוסף במשחקי ההכנה לטורניר, זומן סקורהבי על ידי המאמן יוזף ונגלוש לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1990 באיטליה. צ'כוסלובקיה פתחה את הטורניר בניצחון 5-1 על. סקורהבי כבש את הראשון בנגיעה בוך הרחבה לאחר מהלך התקפי נאה של נבחרתו. 11 דקות לסיום כבש סקורהבי את השני שלו במשחק והרביעי של נבחרתו, בנגיחת ראש לאחר הגבהת קרן. סקורהבי השלים משחק מלא בשני המשחקים הבאים של צ'כוסלובקיה בשלב הבתים, בהם גברה 1-0 על ונוצחה 2-0 על ידי  המארחת. צ'כוסלובקיה העפילה לשמינית הגמר מול, ושם רשם סקורהבי את הופעתו המוצלחת ביותר במדי הנבחרת. הוא כבש את השער הראשון במשחק בנגיחה בדקה ה-12, שער שקבע את תוצאת המחצית. לאחר שקוסטה ריקה איזנה בפתיחת המחצית השנייה, כבש סקורהבי את השני שלו בדקה ה-63 בנגיחה נוספת והעלה את נבחרתו ליתרון 2-1. בדקה ה-82 כבש סקורהבי בנגיחה בפעם השלישית במשחק, וקבע את תוצאת הסיום - 4-1 לצ'כוסלובקיה. סקורהבי השלים משחק מלא בהפסד 1-0 ל ברבע הגמר, בו סיימה נבחרתו את דרכה בטורניר. סקורהבי היה לסגן מלך השערים של הטורניר עם חמישה כיבושים, אחד פחות מסלבטורה סקילאצ'י האיטלקי.
הקריסטל האפל: עידן המרד
הפקה
בכנס הקומיק-קון שנערך בניו יורק בשנת 2018, לטרייר חשף כי הסדרה כולה מופקת עם בובות ולא עם אנימציה ממוחשבת, למעט השימוש במסכים ירוקים על מנת להסיר את הבובנאים. ב-17 בדצמבר 2018, יום השנה ה-36 ליציאת הסרט המקורי לאקרנים, נחשפו צוות המדבבים של הסדרה, וכן מספר תמונות קידום של הדמויות הראשיות. הסדרה עלתה לשידור באוגוסט 2019.
תומאש סקורהבי
נבחרת צ'כוסלובקיה
הטורניר הרשמי האחרון של צ'כוסלובקיה היה מוקדמות מונדיאל 1994, בו סיימה שלישית בבית וכשלה להעפיל לטורניר הגמר. עד לפירוק הנבחרת בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה ב-1993, רשם סקורהבי 43 הופעות במדיה, בהן כבש 14 שערים. סקורהבי נכלל בין עשרת הכובשים המצטיינים בהיסטוריה של נבחרת צ'כוסלובקיה.
נבחרת צ'כיה
הקריירה הבינלאומית של סקורהבי נמשכה במדי. הופעת הבכורה שלו בנבחרת החדשה נערכה בניצחון 5-3 על במשחק ידידות ב-25 במאי 1994. הוא הספיק לרשום ארבע הופעות במוקדמות יורו 1996. הופעתו הבינלאומית האחרונה נערכה במסגרת אותו הטורניר, כשפתח בהרכב ואף כבש בניצחון 2-0 על ב-6 בספטמבר 1995. הוא ערך בסך הכול שש הופעות במדי צ'כיה, בהן כבש שלושה שערים, וסיים את הקריירה הבינלאומית כולה עם 49 הופעות בינלאומיות במדי שתי הנבחרות, בהן כבש 17 שערים.
נשר (עיר)
נֶשֶׁר היא עיר בישראל השוכנת בשיפולים הצפון־מזרחיים של רכס הכרמל, ובדרום־מזרח מישורי מפרץ חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כשישה קילומטרים דרומית־מזרחית לחיפה על כביש 752, בסמוך לכביש 75. שייכת מבחינה מנהלית לנפת חיפה, מחוז חיפה.
ראשית היישוב שלובה בהיסטוריה של בית החרושת למלט, שנקרא גם הוא "נשר". הצריפים הראשונים של שכונת הפועלים, המסמלים את ייסוד היישוב העברי במקום, נבנו בסוף שנת 1923 ובתחילת שנת 1924, כיוזמה מקומית של פועלי בית החרושת "נשר". השכונה ששם המפעל דבק בה הוקמה במישור לצד המפעל ובמדרון ההר, כדי להימנע מיוממות מחיפה דרך כפרים ערבים עוינים על כביש חיפה–נצרת.
במהלך מלחמת העצמאות אכלסו עולים חדשים את היישובים הסמוכים בלד א-שייח' וחוואסה, לאחר שאלו התרוקנו מתושביהם הערבים. עם הקמתם שמרו היישובים על עצמאותם ונוהלו על ידי ועדות מקומיות. שמה של בלד א-שייח' שונה לתל חנן, ואילו שמה של חוואסה נותר על כנו עד ששונה לבן דור. בשנת 1949 החלה להיבנות על צלע ההר שכונת גבעת נשר כהרחבה למתחם המגורים של פועלי בית החרושת בסמוך למפעל. תושבי שלושת היישובים העצמאיים שאפו להצטרף כשכונות לעיר חיפה, אך משרד הפנים התנגד לכך. ב־22 ביולי 1952 התקיימו בחירות בשלושת היישובים למועצה מקומית מאוחדת, והוקמה המועצה המקומית נשר המאגדת את שלושת היישובים. עם השנים הורחב היישוב, ובמעלה הכרמל נבנו שכונות חדשות: שכונת גבעת עמוס, שכונת רמות יצחק ושכונת "רחוב התאנה" ליד שכונת דניה בחיפה נשר הוכרזה כעיר בשנת 1995.
נכון ל-24 בדצמבר 2017 מונה אוכלוסיית העיר 24,856 תושבים, כ־89% מהם יהודים. גילם של כ-60% מתושבי העיר הוא עד 45 וכ-25% מהם עד גיל 20. נכון לספטמבר 2020 מספר תושבי העיר הוא 25,208 תושבים. מספר הנשים הוא: 12,877, ומספר הגברים הוא: 12,331.
הקמת בית חרושת למלט
ההיסטוריה של היישוב נשר שלובה בהיסטוריה של בית החרושת למלט "נשר". בשנת 1903 עלה מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ. הוא סייר בארץ כדי לבחון את אפשרויות הפיתוח בה. באותה עת לא היה בארץ מפעל לייצור מלט. וילבושביץ העריך שתנופת בנייה בעתיד תגדיל הביקוש למלט, והמליץ על הקמתו של מפעל מלט בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל. מלחמת העולם הראשונה דחתה את מימוש תוכניותיו של וילבושביץ. ב־1918 הוא חזר לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון. סלים ח'ורי הצליח לרכוש במאה ה-19 את השטח שנקרא אל ח'רייבה, הודות לקשריו הטובים עם פקידי הממשל העות'מאני. הוא גידל בשטח עצי תות והקים באזור מפעל למשי, שפעל עד 1934. המוכרים חשבו שהיהודים מעוניינים בשטח לשימוש חקלאי.
ב-1920 הגיע לארץ מזכיר ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל" ביחד עם מהנדס בריטי, כדי לבחון מקום להקמת מפעל למלט. במסגרת התוכניות נלקח בחשבון גם שטח שיתאים לבניית משרדים ומעונות לעובדים. המהנדס הבריטי כתב בדוח שלו מ־16 ביולי 1920 את הדברים הבאים: המלצה זו שימשה בסיס להקמת יישוב הפועלים נשר.
בנובמבר 1921 קנה יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב את האדמות. בחיפושיהם אחר משקיע הגיעו לתעשיין היהודי־רוסי מיכאל פולק. פולק הגיע לארץ ישראל במאי 1922. הוא מצא את השטח מתאים, אבל היה מודאג מביצות הקישון וממחלת המלריה שפגעה בפועלים. פולק דאג לטפל במיגור הקדחת בעזרת צוות סניטרים שבראשם עמד צבי סליטרניק. בשלב זה הוחלט על השלמת רכישת השטח. השטח כלל מקום שנקרא "סלמיה" (באזור מחצבת נשר הישנה של היום), שבו היה חאן ששימש בעבר למגורי אריסים.
בנובמבר 1922 החלו מדידות השטח, ונשכרו שני שומרים יהודים מחיפה, שעברו להתגורר בחושות של סלמיה. זו הייתה ההתיישבות היהודית הראשונה באזור. כדי לחזק אותה הותר לתשעה מבני "קבוצת אחווה" של המרכז החקלאי, אשר יועדו להקים את קיבוץ יגור, להצטרף לשומרים. בזמן מגוריהם במקום עסקו בעבודות חקלאיות.
בספטמבר 1923 התחילו עבודות הפיתוח הראשונות בסלמיה לשיפור שלושת מבני החאן. מבנה אחד שימש כמשרד טכני, ושני המבנים האחרים שימשו למגורי הפועלים שהעדיפו ללון בשטח. עבודות ניקוז השטח וחפירת יסודות המפעל ניתנה לקבוצת חלוצים מחיפה. ב־18 באוקטובר 1925 הופעל הכבשן הראשון בבית החרושת והמפעל החל בייצור מלט.
התהוות היישוב
בסוף שנת 1923, תוך כדי התחלת הקמת המפעל, נוסד וגדל היישוב. עם התקדמות העבודות הגיע מספר הפועלים העוסקים בהקמת המפעל לכ־150, ובאתר נבנו צריפים לשיכונם. היישוב נוסד לא כתוצאה מהחלטה מסודרת, אלא כיוזמה של הפועלים שחיפשו דרך לשפר את חייהם ובנו צריפים במקום. בניית הצריפים יסדה קהילה בעלת רציפות מהקמת הצריפים ללא כל הפסקה. במקביל לבניית הצריפים נבנה מטבח פועלים, ומסעדה נוספת להאכלת הפועלים הוקמה ביוזמה פרטית בבלד א-שייח'. לשירות הפועלים נבנה בוואדי צריף המכבסה, שכלל חדר כביסה, חדר לכובסות וחדר למגורי השומרים. חלק מהמשפחות הראשונות שהקימו את נשר הורכבו מזוגות של כובסות ושומרים. הקהילה נוסדה במקביל להקמת בית החרושת אבל במובחן ממנו.
באוקטובר 1925 כלל השטח הבנוי אחד עשר מבנים למנהלים, פקידים ופועלים מקצועיים, שבעה צריפי פועלים, מטבח, צריף, מכבסה ובית מרחץ.
את המפעל בנו פועלים חלוצים שראו בו הגשמה של חלום ציוני. פועלי "נשר" קשרו עם המפעל את עתידם ואת ביתם. על פי תפיסת העולם של מנהל המפעל מיכאל פולק, נוצרה שכונה צמודה למפעל ובה שני מעמדות החופפים למדרג הנוהג במפעל – פועלים ומנהלים. הפועלים בשכונת הצריפים סבלו ממחסור במים והיו צריכים לסחוב מים בדליים מהבתים שנבנו למנהלים על ידי הנהלת בית החרושת. בקשותיהם מהנהלת בית החרושת לספק להם מים נענו בשלילה.
כדי לשפר את מצבם הכלכלי הקימו הפועלים משקי עזר בחצרות הבתים, גידלו גינות ירק והקימו לולים לגידול עופות.
מרבית הפועלים נאלצו להתגורר בחיפה, מיעוטם חכרו קרקע בבעלות הווקף של חיפה בסמוך לבית החרושת עליה הקימו את צריפיהם הארעיים באופן עצמאי. כך קמה שכונה של צריפי עץ ללא תכנון ראשוני, רחובות או מוסדות ציבור. לאורך שנים התנהל משא ומתן בין בא כוח הפועלים והנהלת בית החרושת על הקצאת 200–300 דונם מאדמות בית החרושת לבניית שכונת פועלים, בהיעדר קרקע פנויה אחרת בסביבה הקרובה ומתוך כוונה להוציא לפועל את החזון המקורי להקים שכונת גנים עבור הפועלים. בשנת 1933, עת מנה היישוב כ־2,000 תושבים, שהתגוררו בכ־200 צריפים, התקבלה תשובה שלילית סופית מההנהלה אף שאותר שטח מתאים. מנהל המפעל פולק נסוג מהתכנית המקורית; הוא העדיף שרק גרעין של בעלי המקצוע יתגורר באזור בית החרושת. הפועלים, לדבריו, היו אמורים לגור באחד היישובים בסביבה.
החיים בשכונת הצריפים היו צנועים למדי. הצריפים היו זהים וכללו חדר אחד, פרוזדור קטן ומטבח ומבנה השירותים בחוץ. בתחילת עבודתם במפעל היו רוב הפועלים רווקים יוצאי מזרח אירופה. הם השתייכו לזרמים שונים של תנועת העבודה, ומרביתם אף עברו הכשרה חלוצית. אחרי מספר חודשים הגיעו לנשר גם הפועלות הראשונות. תחילה עבדו הנשים ככובסות וכמבשלות, אולם לאחר מכן הגיעו גם פועלות שהשתלבו בעבודה כמו אריזה.
בשנת 1935 התגוררו בשכונת הצריפים סביב בית החרושת 250 משפחות. ב־19 ביולי 1936 ביקר בשטח המפעל ובשכונת נשר כתב העיתון "דבר", מ' זינגר, שדיווח על מצב האכלוס העגום של פועלי נשר בהשוואה לפועלים הערבים, הבונים לעצמם מבני פאר בבלד א-שייח'. לדבריו, בנשר לא היו תנאים סניטריים, כבישים או שבילים, וכל היישוב היה ארעי.
ארגון חיי קהילה
לשיפור חיי התרבות של היישוב, הוקמה בשנת 1928 תזמורת כלי מיתר בשם "תזמורת פועלי נשר". כן הוקמו להקת תיאטרון חובבים וקבוצת כדורגל. בנוסף, אמנים מכל ארץ ישראל הגיעו להופיע בפני תושבי נשר.
בתחילת ההתיישבות נבנו שלושה חדרי בית ספר על הגבעה שמעל המחצבה. במשך הזמן נבנה על יד בית החרושת בניין בן עשרה חדרים. גן הילדים ובית הספר פעלו במסגרת המרכז לחינוך של ההסתדרות, והחינוך היה בהתאם לערכי תנועת העבודה. באחד במאי הושבתו הלימודים, והעובדים השתתפו בהפגנת אחד במאי בחיפה.
הטיפול הרפואי לתושבים ניתן על ידי קופת חולים הכללית, שהקימה מרפאה בנשר כבר בזמן בניית המפעל.
במחצית השנייה של שנות ה־30 נבנה בניין הדואר ששירת את היישוב. הבניין הוקם במרכז נשר בתחילת הכביש שעלה למחצבת "חרייבה" (כביש 7212, בקצה רחוב השלום). בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה האזור ליד מבנה הדואר הנקודה שאליה הגיעו האוטובוסים שהביאו נוסעים מחיפה ועברו דרך אזור הסכנה בבלד א-שייח'.
הצרכנייה הראשונה נוסדה ביוזמת התושבים בשנת 1932 כשביישוב היו כ־50 משפחות וכבר היו בה מספר חנויות קטנות. שמה היה "צרכניה שיתופית נשר–יגור". אחרי מספר שנים, עם הגידול במספר תושבי השכונה, הסכימה הנהלת המפעל להקצות לה מבנה בקצה השכונה. הצרכנייה פעלה בין השנים 1932–1958. לאחר סגירת הצרכנייה הפך המבנה למועדון מפלגת פועלי ארץ ישראל ע"ש יהודה שומרוני.
ההגנה על נשר
כבר בימיו הראשונים של המפעל השתייכו כמה מבוניו לארגון "ההגנה" בחיפה. העובדים נסעו פעם עד פעמיים בשבוע לטכניון כדי להתאמן ולהדריך חברי ארגון חדשים. חברי "ההגנה" הסתירו בבית החרושת כלי נשק לשעת חירום. פולק התנגד לכך בתחילה, אולם לאחר שיחה עם חיים ויצמן התרצה ותרם כסף לקופת "ההגנה" בחיפה, ובתנאי שהנשק יוחבא ביגור.
במאורעות תרפ"ט
בשנת 1929 מנה היישוב כמאתיים איש. חוסר התכנון הפיזי של השכונה הקשה על הגנתה. שבועיים לפני שהחלו מאורעות תרפ"ט חשו הפועלים במפעל נשר בתסיסה שמתרחשת בבלד א-שייח'. מיקום המפעל והשכונה בסמיכות לכפר הגדול הפכה אותם לפגיעים במיוחד במקרה של התקפה. על רקע זה התארגנו הפועלים להגנת היישוב. הם הכינו במסגריית בית החרושת מוטות ברזל מחודדים, שנמסרו לאנשי "ההגנה", והוצאו מהמחבוא מספר אקדחים. בשכונה הוכנו מראש ערמות אבנים להתגוננות בעת הצורך. במעבדה הכימית של המפעל נעשה ניסיון לייצר פצצות בתרכובות שונות בקופסאות פח; הניסיון כשל – הקופסאות יצרו רעש גדול אך לא פגעו באיש. אנשי בלד א-שייח' רגמו את תושבי השכונה באבנים וירו לעברה. באחת התקריות הותקפה על ידי התושבים הערבים השכנים קבוצה של בחורות שעסקה בהכשרה בק"מ ה־4.5 על אדמות איזנברג, והן ניצלו רק בזכות מבצע הצלה של תושבי נשר. נקודת ההכשרה נשדדה, נשרפה ונעזבה. התושבים התארגנו גם למשמרות שמירה; ביום עבדו ובלילות התחלקו בשמירה על השכונה ועל המפעל. כאשר יצאו תושבי בלד א-שייח' במתקפה על תושבי נשר, התבצרו תושבי השכונה בשטח בית החרושת, וחלקם יצאו לקראת תושבי בלד א-שייח'. ההתקפה נבלמה, והמאורעות גוועו. בעקבות המאורעות חלה התפתחות בנושא השמירה, הודקו הקשרים עם "ההגנה" בחיפה ואף הוקמה ועדת ביטחון משותפת למפעל וליישוב. במסגרת ההתארגנות שלאחר המאורעות והידוק הקשר עם ההגנה, הגיעו ליישוב שני אנשי "ההגנה" לאמן כיתה נבחרת שאנשיה נועדו להיות מדריכים ומפקדים במקום. במדריכים היו מרדכי נמצא בי ויעקב דורי.
במאורעות תרצ"ו–תרצ"ט
בשנת 1934 החליט הווקף להקים את בית הקברות המוסלמי של חיפה, בלב השכונה היהודית בנשר, במקום בו חכרו פועלי מפעל נשר קרקע מהווקף להקמת צריפיהם; הווקף נתן לשוכני הצריפים שבוע לפנות את השטח. תושבי נשר–יגור פנו לווקף בבקשה שבית הקברות לא ייבנה בלב השכונה, אלא באתר קרוב יותר לחיפה, אך העלו חרס בידם.
בשכונת הצריפים שמדרום לכביש חיפה–נצרת, (מתחת לגבעת נשר), לא היו בתי בטון כדוגמת מבנה בית הספר באזור הצפוני. שכונה זו סבלה מהתקפות של תושבי בלד א-שייח', שחצו את ואדי א-טבל (נחל נשר), עלו על הגבעה, וירו לכיוון הצריפים ששכנו בתחתיתה.
בגלל מיקום בית הקברות המוסלמי של חיפה בתוך השכונה, ובעקבות תקיפת האוטובוסים שהסיעו את הפועלים למפעל, נענה מיכאל פולק לבקשות לממן את החזקתם של 12 גפירים. השלטונות הבריטיים סיפקו לגפירים רובים ומדים, ובאמצעות נשק זה הצליחה "ההגנה" לאמן את אנשיה לבצע תפקידי שמירה במקום. הדרכים לנשר היו מסוכנות במיוחד בלילה, ופועלים רבים שלא גרו בשכונה נאלצו להישאר ללון במפעל.
ב־12 ביולי 1938 הותקפו ביריות שני כלי רכב שעברו בבלד א-שייח'. אחד מהם, שהסיע פועלים מקריית חיים לבית החרושת בנשר, הצליח להימלט. מכונית שנייה, שהגיעה מנהלל, נתקלה במחסום והותקפה ביריות ובפצצה. שלושת הנוסעים במכונית השיבו אש והצליחו להימלט; המכונית הוצתה על ידי התוקפים.
בליל 13 ביוני 1939 נרצח נהג הקטר מרדכי שכטמן על המסילה שבין בלד א-שייח' לנשר, בעת שהיה עסוק בהעברת הרכבת לפסים אחרים.
1939–1948
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה השכונה מדי לילה על ידי כוחות צרפת של וישי ששכנו בסוריה. תושבי השכונה נאלצו לשבת מדי לילה במקלטים. לאחר תקופת מה השתלט הצבא הבריטי על מבנה בית הספר בשכונה, ושיכן בו את חייליו. תלמידי בית הספר למדו בחדרים בבתים פרטיים ובצריף הנוער העובד והלומד.
פרוץ המלחמה שינה את מצבו הכלכלי של המפעל. הצבא הבריטי נזקק לכמויות גדולות והולכות של מלט, ופעילות ייצור המלט חודשה. הקשר עם הספקים בגרמניה נפסק, ועובדי המסגרייה ייצרו את חלקי החילוף. בעקבות הידלדלות מקורות אבן הסיד ממחצבת נשר ליד בית החרושת, החליטה הנהלת המפעל לפתוח את המחצבה ב"חרייבה", ולשם כך השלימה את רכישת השטח (שתוכנן להירכש כבר בשנת 1922). ב־18 בינואר 1942 החלה סלילת הכביש מהמפעל אל פסגת ההר (כביש 7212). סלילת הכביש הסתיימה ב־19 בדצמבר.
קריאת המוסדות הלאומיים להתגייס לצבא הבריטי נענתה על ידי תושבי נשר. ותיקי המפעל ובניהם שנולדו בצריפים התגייסו לצבא או לשירות ההגנה. הנהלת המפעל שילמה לכל פועל בעל משפחה שהתגייס 50% משכרו.
בעקבות המלחמה גדלו הביקושים במשק, ואיתם האמירו המחירים. למרות זאת, נדחתה תביעת פועלי נשר להעלאות שכר ושיפור תנאיהם הסוציאליים. ב־15 במרץ 1945 פרצה שביתה; שביתה זו הייתה מהגדולות במשק, ונמשכה עד 26 במאי 1945. כל ראשי המשק העברי היו מעורבים בניסיון לפתור את הבעיה. השביתה הסתיימה בהישגים לעובדים. ב־1 בינואר 1946 נמכרה החברה לשותפות בבעלות סולל בונה והחברה המרכזית.
בני נשר ששוחררו מהצבא הבריטי חזרו לנשר, והתקבלו לעבודה במפעל כבני דור המשך. תנאי העבודה תחת ההנהלה החדשה השתפרו, ההנהלה הגדילה את תמיכתה במוסדות החינוך של השכונה, והוקם חדר אוכל משופר, ששימש גם כמקום מפגש. עם זאת, בעיית שיכונם של פועלי המפעל עדיין לא נפתרה; הם המשיכו להתגורר בצריפים שהוקמו על ידיהם בשטח שבקרבת בית החרושת. חלק מהפועלים רכשו בתים בקריות הסמוכות, אך רבים ציפו לבניית שכונה חדשה על הגבעה הדרומית (גבעת נשר). שטח אדמה זה נרכש בשנת 1945 על ידי חברת השיכון של ההסתדרות. בהרשמה של העובדים הסכימה הנהלת בית החרושת לתת לכל משתכן הלוואה למימון 25% מהבנייה וכן השתתפות בהוצאות פיתוח השטח. העובד נדרש לממן 25% והיתרה הלוואה מקופת התגמולים ומשכנתא. ב־27 באוקטובר 1947 סוכם הנושא על דעת ההנהלה והעובדים, וב־13 בדצמבר 1948 הונחה אבן הפינה לשכונת גבעת נשר. בשנת 1948 היה מספר הפועלים במפעל יותר מ־800.
מלחמת העצמאות
בסוף שנת 1947 החל ארגון "ההגנה" בנשר לגייס את חבריו להגנה על קיומו של היישוב. בחטיבת כרמלי הוקם "גדוד 21", ובו "פלוגה 13", שכללה את בני נשר ויגור. מפקדהּ היה חנן זלינגר. אחד הבסיסים של הפלוגה הוקם בנשר; מפקדו היה יוסף גלילי. פועלי בית החרושת החלו לייצר תת-מקלעים מסוג "סְטֵן". צבי הילבורן – מוותיקי החרטים בנשר – וחבריו ייצרו "סטנים" בסדרות של שמונה כלים. את כלי הנשק שייצרו החביאו במקומות שונים ביישוב. באותה תקופה הייתה נשר מוקפת מכל צדדיה בגדר ועמדות שמירה מבטון אשר הקיפו את הגדר. בחלק מהעמדות הותקנו סליקים להחבאת כלי נשק.
בערך באותו הזמן, פסקה התחבורה מנשר לחיפה שעברה דרך בלד א-שייח' לחלוטין. אוטובוס בקו מס' 8 של חברת "חבר" דופן בלוחות ברזל עבים מכל צדדיו. מסלול האוטובוס שונה. האוטובוס יצא מנשר ליגור, כפר חסידים, כפר אתא ומשם לצומת הצ'ק פוסט. בצומת נעשה חיפוש נשק על ידי חיילים בריטים; העונש על נשיאת נשק היה מוות בתלייה בבית הסוהר במבצר עכו.
לאחר הכרזת כ"ט בנובמבר הפך אזור נשר וסביבתו לאחד האזורים הפרועים בארץ־ישראל. שלושה ימים אחר ההכרזה נחסם כביש חיפה–נצרת על גבול בלד א-שייח'. תושבי הכפר התנפלו על הנוסעים היהודים שעברו בו. שניים מתושבי נשר נדקרו בסכינים ומכוניתם נשרפה. החיילים הבריטים שנכחו במקום לא הגיבו למעשי הפורעים. דיירי הצריפים הקיצוניים בנשר רצו לנטוש את הצריפים בגלל היריות הבלתי פוסקות לעברם מכיוון בלד א-שייח'; רק עבודת שכנוע של מנהיגי הקהילה הניא אותם מלעשות זאת. בעקבות הירי בוצרו הצריפים, הוּספו עמדות מבוצרות לאורך הגדר והוגברה השמירה במקום. לאחר קום המדינה הצטרפו להגנה על נשר 130 בחורים ממעון עולים ביישוב ובכך הקלו על התושבים בהגנה על נשר.
גם בבתי הזיקוק החל המתח לעלות. בתחילת דצמבר 1947 הכריז הוועד הערבי על שביתה בת שלושה ימים כמחאה על החלטת החלוקה. בימים הבאים התריעו הכול מפני אסון ההולך ומתקרב, אך בהנהלת בתי הזיקוק טענו שאין צורך בהתערבות הצבא או המשטרה. עד סוף דצמבר 1947 לא עשתה הנהלת בתי הזיקוק דבר כדי לחזק את הביטחון במפעל. ב־9 בדצמבר 1947 נדקר למוות תושב נשר, בתוך הכפר בלד א-שייח' כשהוא בדרכו ממקום עבודתו לביתו.
בשבוע האחרון של דצמבר אירעו מספר תקריות קשות בחיפה. בבוקר 30 בדצמבר עברה מכונית פרטית ובה חברי האצ"ל ליד שערי בתי הזיקוק. המכונית האטה, ומתוכה נזרקו שני רימוני יד; שישה פועלים ערבים נהרגו וכ-60 נפצעו. בתוך דקות אחדות לאחר מכן, פרץ המון זועם לשטח בתי הזיקוק והחל לטבוח בעובדים היהודים. בתום הפרעות נמנו 39 הרוגים מקרב העובדים היהודים וכמספר הזה פצועים.
כתגובה לטבח, בלילה הבא יצאו כוחות ההגנה מחטיבת כרמלי לפעולת תגמול גדולה בתושבי כפרים בלד א-שייח' וחוואסה במבואות חיפה המזרחיים, בהם התגוררו פועלים רבים מבתי הזיקוק. לדברי בני מוריס נהרגו בשני הכפרים כ-76 אנשים בהם כמה נשים וילדים לדברי יואב גלבר בשני הכפרים יחד נהרגו בין 15 ל-20 מתושביהם בהם גם נשים וילדים ונפצעו נוספים. לטענתו, הידיעות שנקבו במספרים גבוהים יותר היו ככל הנראה "מופרזות מאוד". בפעולה נהרגו גם שלושה מאנשי "ההגנה". בעקבות המתקפה עזבו חלק מתושבי שני הכפרים.
ב־21 באפריל 1948 השתלטה ה"הגנה" על שכונותיה הערביות של חיפה, בעקבות כך עזבו חלק גדול מתושבי בלד א-שייח' את הכפר. ב-24 באפריל, ערב ליל הסדר תש"ח, כיתרו כוחות ההגנה את בלד א-שיח' ודרשו מתושביו למסור את נשקם. התושבים מסרו 22 "רובים ישנים", וההגנה השיבה כי תתקיף את הכפר אם לא יועברו לה אמצעי לחימה נוספים. בבוקר ליל הסדר פתח ארגון ההגנה בירי מרגמות ומקלעים על הכפר, תגבורת בריטית שהגיעה לכפר יעצה לתושבי הכפר לעזוב את המקום, והם עשו זאת מיידית בליווי בריטי. בני מוריס ומשקיפים בריטיים שנכחו במקום סברו, לפי שיטת ההתקפה והמשא ומתן שהתנהל, כי מטרת ההתקפה הייתה להביא ליציאת התושבים שנותרו ולכיבוש הכפר. בני מוריס כותב גם כי . בעקבותיהם עזבו גם תושבי חוואסה ויאג'ור. מיד לאחר הפינוי נכנסו לבתים אנשי חטיבת כרמלי והתבצרו בהם בפני חיילי הלגיון הירדני ששכנו במחנה הצבא הבריטי אשר עמד על גבול נשר ובלד א-שייח'. לאחר מספר ימים נטשו גם אנשי הלגיון הערבי את המחנה. תושבי הכפרים הערבים, כ־5,000 איש, עברו לחיפה וללבנון.
במלחמת העצמאות נפלו 30 חיילים תושבי היישוב.
מחנות צבא בריטים
בשטח השיפוט של העיר נשר פעלו מספר מחנות צבא בריטיים. קרבתו של האזור לעיר חיפה שהייתה מרכז השלטון של המנדט הבריטי בארץ ישראל הביאה לריבוי מחנות צבא באזור.
מחנה הצבא העיקרי שכן בקו הגבול שבין שטח נשר לשטח בלד א-שייח', צפונית לכביש 705. הבסיס גבל מדרומו בכביש חיפה–נצרת, ממזרחו בבתי שכונת נשר, ממערבו בבלד א-שייח' ומצפונו במסילת רכבת העמק. בבסיס שרתו יחידות של הצבא ההודי, הקפריסאי, האיטלקי חיילים שחורים מדרום אפריקה, ויחידות של הלגיון הערבי. לאחר פינוי הצבא הבריטי, הפך מחנה זה לבסיס של יחידת בינוי. במשך הזמן נחצה הבסיס לשניים בעקבות סלילת דרך בר יהודה, שהסיטה את כביש 752 צפונה מהכביש המקורי. לחיבור שני חלקי הבסיס נבנה גשר שעבר מעל כביש 752. במשך השנים פונה הבסיס, תחילה חלקו הדרומי, ובשנת 2009 פונה גם חלקו הצפוני.
מחנה נוסף שכן בתחילת כביש 7212 משני צדי הכביש, בחלקו על שטח בית הספר בית יהושע. המחנה היה בנוי מצריפי ניסן. חייליו היו חיילי הלגיון הערבי – לגיון הספר בעלי כאפיות אדומות. ליד הבסיס ממזרחו של כביש 7212 בנה הצבא הבריטי בעת מלחמת העולם השנייה בונקרים ועמדות תותחים להגנה על בית הזיקוק מפני הפגזות של חיל האוויר האיטלקי. בעמדות אלה הוצבו תותחי דמה. תפקיד חיילי הלגיון היה לתחזק את העמדות. בסיס זה פונה ב־1948 והפך למעון עולים.
בנוסף לשני בסיסים אלה שכנו במקום בסיסי דלק. הבסיס העיקרי היה בשטח של בלד א-שייח' (תל חנן – בקטע שבין רחוב ישורון ורחוב פרץ) בסיס נוסף היה בכניסה לכביש שעלה לחוואסה (בן דור בתחילת רחוב הביטחון). במקום זה שכנו גם מכלי דלק. המאגר העיקרי של הדלק שכן בכניסה לנחל נשר במכלים תת-קרקעיים. עם הקמת המדינה עברו בסיסים אלה לצה"ל והם פונו עם השנים. ליד המחנה הגדול שכן מפעל לייצור מכלים ("ג'ריקנים") לשימוש הצבא.
הקמת השכונות תל חנן ובן דור וההכרזה כעיר
בעקבות חקיקת חוק נכסי נפקדים, עברו הבתים והאדמות של הכפרים הערביים לבעלות המדינה, ולניהולה של רשות הפיתוח. הבתים ביישובים בלד א-שייח' וחוואסה אוכלסו על ידי יהודים. שמה של בלד א-שייח' שונה לתל חנן. בשלב מאוחר יותר שונה שמה של חוואסה לבן-דור. יישובים אלה לא קיבלו כל מעמד רשמי ונוהלו על ידי מחלקת הקליטה של הסוכנות. אזור שטח בתי יאג'ור הועבר לקיבוץ יגור (בשלב מאוחר יותר נהרסו הבתים והשטח הפך לשדות הקיבוץ). מיד עם יציאת התושבים הערבים החלה הסוכנות היהודית לשכן עולים חדשים בתל חנן. בני נשר הנשואים שהיו לוחמי ההגנה, גרו בצפיפות בצריפי ההורים בנשר ורצו להיכנס לבתים שהתפנו מתושביהם הערבים בתל חנן, נתקלו בהתנגדות של הסוכנות. רק פנייה דרך מפקדיהם לסוכנות אפשרה את כניסתם לבתים כבר בתחילת חודש מאי 1948. באוגוסט 1949 הוחלט על ידי הסוכנות על מתן שלטון עצמי ליישובים הנטושים שאינם נמצאים בתחום שיפוט של הממשל הצבאי. בין היישובים האלה נכללה תל חנן. עד שנת 1952 היו לשכונות תל חנן, בן דור נשר וגבעת נשר ועדי קהילה נפרדים. תושבי השכונות היו מעוניינים להצטרף לחיפה, אבל משרד הפנים התנגד לאיחוד זה.
בשנים הראשונות הייתה בעיה של אספקת מים בכל השכונות. בתל חנן תושבי המדרון ירדו בדליים לקחת מים ממכון המים, בבן דור הגיעה אספקת המים במכוניות כיבוי אש ובשכונת נשר היו תושביה מביאים מים לשתייה בבקבוקים מיישובים אחרים, כי המים במקום הכילו 1,400 מיליגרם כלור לליטר מים.
בשנים אלו היגרו לארץ עולים רבים מאירופה, ורבים מהם התיישבו בכפרים הנטושים. בשנת 1952 הוכרז על כינונה של מועצה מקומית. בשנים הראשונות שאחרי מלחמת העצמאות הייתה ההתיישבות בשכונות תל חנן ובן דור חסרת סדר והכוונה. עולים חדשים הגיעו ביוזמתם ליישוב והתיישבו בבתים הנטושים. האוכלוסייה שהיגרה ליישוב הייתה מגוונת והגיעה מיותר מעשרים ארצות כולל הגירה מארצות צפון אפריקה. יוצאי מעברות שביקשו לעצמם בתים, אנשים שגרו בחיפה בבתים מאוד קטנים וחיפשו לשפר את מצבם ואחרים נכנסו אל הבתים הנטושים של הכפרים הערביים ואל הצריפים של ותיקי היישוב. חתך האוכלוסייה השתנה והפך מגוון יותר. תושבי נשר הוותיקה נטמעו בתוך העולים החדשים. בראשית שנות החמישים של המאה ה-20, רק 8% מהתושבים היו ותיקים, תושבי שכונת נשר המקורית.
עם השנים התפתח היישוב ונבנו בו שיכונים רבים. במסגרת הבנייה נהרסו בתי האוכלוסייה הערבית. עד 1967 הוקמו שישה מכוני מים שהזרימו מים לשש ברֵכות והוקמה צנרת מסועפת של מים לכל הבתים בשכונות העיר. כמו כן, הוקמה מערכת חינוך, לרבות בית ספר תיכון. בסוף שנות ה־70 הוקמה שכונת גבעת עמוס, הבנייה המסיבית ביישוב החלה בשנת 1983, כששיא הבנייה היה בתחילת שנות ה־90, עם הקמת שכונת רמות יצחק אשר טיפסה על גב ההר לכיוון שכונת דניה בחיפה ואוניברסיטת חיפה. נשר הייתה ליישוב שקלט עולים רבים מחבר העמים, כמעט 30% מכלל האוכלוסייה בעיר. במקביל התחילה נשר בפרויקט שיקום שכונות ובפרויקט בנה ביתך.
תנופת הפיתוח והצמיחה הדמוגרפית לוו בהשקעה גבוהה מאוד בתשתיות כמו פיתוח אזורי תעשייה, פתרונות תחבורתיים ובעיקר השקעה בחינוך ותרבות ובנושאי איכות החיים ביישוב. שיאו של התהליך היה ב-11 בספטמבר 1995, אז הוכרזה נשר כעיר במעמד ראש הממשלה יצחק רבין.
תוכניות לעתיד תוכנית מתאר נשר
בחודש מאי 2022 אושרה תוכנית המתאר החדשה של העיר נשר. התוכנית פורסמה להערות הציבור בספטמבר 2020. לאחר סבב ההתנגדויות והדיונים, פרסמה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז חיפה את התוכנית המאושרת. התוכנית כוללת גידול צפוי של העיר לגודל אוכלוסייה של 67,400 תושבים. תוספת של 10,500 יחידות דיור בעיקר בשטח מחצבת נשר הישנה בצמוד למפעל נשר חיפה שחדל מלייצר מלט ובתחומו מוסיף לפעול מפעל לאריזת מלט. מרכז עסקים חדש, הקמת מוקדי תיירות כמו פארק האגמים, נשר, טיפוח פארק נשר - פארק הגשרים התלויים, יצירת מוקד תיירותי במחצבת החרייבה השוכנת על כביש 7212 מתחת לגבעת ההגנה וכן תחנת רכבת חדשה במסגרת מסילת העמק הנוסעת ממרכזית המפרץ עד בית שאן ועוברת בשטחה של העיר נשר. בתוכנית נכללת תוספת של כ-1,308,000 מ"ר עבור שטחי תעסוקה ומסחר, וכ-45,500 מ"ר לצורכי ציבור. מתחם תעסוקה בשטח מחצבת 4.5 מתחת לשכונת בן דור, דרגנועים שיחברו בין השכונות וכביש עוקף חדש לעיר.