cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטריק ואן לוון
ביוגרפיה
ב-24 ביוני 2016 הצטרף ואן לוון למכבי תל אביב כמנהל הביצועי של מחלקת הנוער, וב-2020 החל להיות מעורב בקבוצה הבוגרת במקביל לעבודתו במחלקת הנוער. לאחר עזיבתו של מאמן הקבוצה ולדימיר איביץ' בסוף עונת 2019/2020, תפקד ואן לוון כמאמן הקבוצה הבוגרת עד להחתמת מאמן. בזמן זה זכה עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים לאחר שניצח את מחזיקת הגביע הפועל באר שבע בצמד משחקים בתוצאה כוללת של 4–0.
בדצמבר 2020 חזר ואן לוון לעמדת המאמן לאחר פיטוריו של יורגוס דוניס. בעת המינוי הייתה הקבוצה במקום החמישי בטבלה. עד לסיום העונה הסדירה צברה הקבוצה, תחת הדרכתו, 44 נקודות מתוך 48 אפשרויות וחזרה למאבק האליפות. בפלייאוף העליון ניצחה הקבוצה רק בארבעה משחקים והפסידה את התואר למכבי חיפה. אך זכתה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 2-1 בהארכה במשחק הגמר על הפועל תל אביב. בעונה לאחר מכן הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגה האזורית והובילה את בית א' לאחר שלושה משחקים. בליגה, לעומת זאת, הקבוצה התקשתה לשחזר את היכולת. אחרי שבעה מחזורים דורגה הקבוצה במקום ה-12 עם ארבעה הפסדים. ב-26 באוקטובר 2021, שעות ספורות לאחר הפסד לקבוצת מ.ס. אשדוד, פוטר מתפקידו.
ב-28 ביוני 2022 מונה ואן לוון למאמן זוריה לוהנסק. ב-3 ביולי 2023 מונה למאמן שחטאר דונצק.
אוליבייה רולנז'ה
אוליבייה רולנז'ה (בצרפתית: Olivier Roellinger; נולד ב-14 בספטמבר 1955) הוא שף צרפתי.
ביוגרפיה
אוליבייה רולנז'ה נולד בקנקאל שבצפון ברטאן. סבו מצד אביו היה סוחר מאלזס שלפני מלחמת העולם השנייה התיישב בקנקאל, אמו היא ברטונית, נצר לז'אן שואן. רולנז'ה הוא מהנדס כימיה במקצועו ואשתו ז'אן רוקחת. כשהיה בן 24 תקפה אותו כנופיית צעירים ברחובות העיר סן-מלו הסמוכה והכתה אותו מכות אנושות, לקח לו שנתיים להתאושש, במהלכן הוא ישב על כיסא גלגלים. כשהתאושש החליט רולנז'ה לעסוק במקצוע שיהיה בנוי על רגשות ולא על השכל ולכן נהפך לטבח. הוא למד חצי שנה בבית ספר לבישול וב-1982 פתח את מסעדתו לה מזון דה בריקור (Les maisons de bricourt) בקנאקאל, מעל למסעדה פתח מלון בוטיק. במדריך גו מיו ב-1984 זכה ב-15 נקודות, באותה שנה זכה בכוכב במדריך המישלן, ב-1988 זכה בשני כוכבי מישלן ב-1994 ב-19 נקודות בגו מיו וב-1995 כינהו גו מיו "הטבח הטוב באירופה" ובחר בו לשף השנה, ב-2006 זכה לשלושה כוכבי מישלן.
רולנז'ה משתית את מטבחו על מיטב פירות הים והדגים שנידוגים באוקיינוס האטלנטי ומוגשים במסעדתו בשיא הטריות עם בישול מועט, הוא מגדל בחצר ביתו ירקות. בכל חופשותיו כשהמסעדה הייתה סגורה הוא נוסע לחופשות בהודו, תאילנד ודרום אמריקה ומביא משם תבלינים למסעדה. רולנז'ה לא משתמש בשמנת, חמאה, שמן זית ושום וגם לא נעזר בצירי עוף, בשר או דגים. כל הרטבים מבוססים על ציר ירקות המועשר באמולסיות מזוקקות של תבלינים אורינטליים. הוא מבשל עם מעט מרכיבים ובלי טיגון.
בכפר סן-מלואר דז-אונד פתח את המלון מזון רישה (MAISON RICHEUX) ומסעדה לה קוקיאז' (LE COQUILLAGE), שהיא מעין ביסטרו ימי; שני המלונות (ביחד עם לה מזון דה בריקור) שבבעלותו הם רלה א שאטו ובבעלותו מלון נוסף. יש לו גם חברה ליבוא תבלינים, מעדנייה, בית תה ובית ספר לבישול והוא עורך מסעות שיט לאורך חופי ברטאן.
ב-2008 הודיע רולנז'ה שהוא יסגור את מסעדת העילית שלו, יחזיר את כוכבי המישלן ויעבור לבישול פשוט יותר, זאת מכיוון שפיזית קשה לו לבשל, תוצאה של התקיפה שעבר שלושים שנה קודם לכן. כיום (2010) הוא שומר על 19 נקודות בגו מיו, אך ללא כוכבי מישלן.
בנובמבר 2009 נבחר לסגן נשיא של רשת רלה א שאטו.
ב-16 במרץ 2011 קיבל את אות מפקד מסדר האמנויות והספרות.
עדה רפפורט-אלברט
עדה רפפורט-אלברט (באנגלית: Ada Rapoport-Albert; 26 באוקטובר 1945 – 18 ביוני 2020) הייתה חוקרת ישראלית, שהתגוררה בממלכה המאוחדת. עסקה בין השאר בחסידות ובשבתאות. הייתה פרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב. אמהּ, עלמה לבית תַגֵּ'ר, נולדה בעיר סופיה שבבולגריה, למדה בווינה, והגיעה לארץ ישראל המנדטורית ב-1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביה, זלמן רפפורט, נולד בברדיצ'ב (אז ברוסיה וכיום באוקראינה), והגיע לארץ ישראל העות'מאנית עם הוריו כפעוט בן 5 או 6 ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אמה הייתה פסנתרנית, ואביה, בוגר גימנסיה הרצליה, למד אגרונומיה בבלגיה ועם שובו לישראל השתלב כאגרונום במשרד החקלאות המנדטורי ואחר כך במשרד החקלאות הישראלי. בראשית שנות ה-60 עבר למשרד החוץ ונשלח מטעמו לבריסל שבבלגיה, שם כיהן, עד פרישתו לגמלאות ב-1976, במשרת היועץ החקלאי לשגרירויות ישראל בשש מדינות השוק האירופי המשותף.
הייתה חברה בלהקת גייסות השריון (יחד עם יוסי אלפי, שלי טימן, צבי שיסל ושוקי פורר). לאחר שחרורה משירותה בצה"ל נסעה בקיץ 1965 לבריטניה והחלה ללמוד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL). שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1968, סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה יהודית. ב-UCL למדה רפפורט-אלברט אצל חוקר החסידות והקבלה יוסף גאורג וייס, תלמידו של גרשם שלום. גם את תואר הדוקטור לפילוסופיה סיימה בקולג' (בשנת 1974). משנת 2002 עד פרישתה לגמלאות הייתה ראש המחלקה ללימודי יהדות ועברית בקולג' האוניברסיטאי.
לאורך השנים לימדה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת אוקספורד ושימשה פרופסור אורחת במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר נחשבים. היא לימדה בבית הספר לדתות של אוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת קולומביה, במרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. כן עמדה בשנת 2001, כנשיאת האגודה, בראשה של האגודה הבריטית למדעי היהדות.
רפפורט-אלברט הייתה חברה בקבוצת חוקרים בינלאומית במכון שמעון דובנוב בלייפציג שמטרתה כתיבתה של "היסטוריה חסידית" חדשה. מלבדה חברים בפרויקט זה דוד אסף, דוד ביאל, בנימין בראון, אוריאל גלמן, סמואל היילמן, משה רוסמן, גדי שגיב ומרצ'ין וודז'ינסקי. בשל נסיבות אישיות פרשה מהקבוצה ושמה לא נזכר בין מחברי הספר שראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בסוף שנת 2018 (Hasidism: A New History).
נפטרה ב-18 ביוני 2020.
מחקריה של רפפורט-אלברט
עבודת הדוקטורט שכתבה רפפורט-אלברט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון עסקה בהתפתחותה של תנועת החסידות מקבוצה קטנה ולא מגובשת של אישים כריזמטיים באמצע המאה ה-18 בפולין לתנועה גדולה וממוסדת של תחייה רוחנית ששטפה את כל מזרח אירופה ואת מרכזה של היבשת במהלך המאה ה-19.
מאז פרסמה מחקרים רבים בנושאים שונים. תחומי מחקרה המרכזיים ונושאים נוספים שבהם עסקה הם ראשיתה של תנועת החסידות, התחום שבו עסקה כבר בעבודת הדוקטורט שלה, חסידויות שונות (ובהן חסידות ברסלב וחסידות חב"ד), שבתאות, פרנקיזם, מגדר (בהקשרים יהודיים שונים), תנועת ההשכלה ונושאים נוספים.
ראשיתה של החסידות
במאמריה חקרה רפפורט-אלברט את ראשיתה של התנועה החסידית. באחד ממאמריה ניסתה לתאר את המבנה הארגוני של החסידות בדורותיה הראשונים. הטענה המקובלת במחקר ובהיסטוריוגרפיה החסידית עד שכתבה את מאמרה הייתה כי הבעל שם טוב, מייסד החסידות, היה מנהיגה היחידי של התנועה ומי שמינה את תלמידו דוב בער ממזריטש ("המגיד") ליורשו. לאחר מותו של ר' דוב בער חלה בתנועה תמורה רעיונית וחברתית ואחדים מתלמידי המנהיג החלו להנהיג במקום מגוריהם קהילה משלהם. באמצעות בחינת בני חוגו של הבעש"ט הגיעה רפפורט-אלברט למסקנה כי היו אלו אנשים בעלי יכולות שלא ראו ברבי ישראל מנהיגם, אלא מעין "ראשון בין שווים". כן היא כותבת שבטענה כי הבעש"ט מינה את המגיד ליורשו אין ממש. היא הגיעה במאמר למסקנה כי גם המגיד לא היה מנהיג החסידים הריכוזי לאחר מות הבעש"ט, אלא הבולט שבין מנהיגי קבוצות חסידיות; אחדים בתלמידיו החלו, עוד בחייו, להנהיג קבוצה חסידית משלהם (לדוגמה רבי אהרן הגדול מקרלין). וכך היא כותבת:
השינוי המדובר בתחילת המאה ה-19 היה אם כן לא מהנהגה שושלתית-ריכוזית להנהגה שושלתית מפוצלת, אלא התמסדות הנהגה כריזמטית, מפוצלת ולא-תורשתית ההופכת במהלך המאה התשע-עשרה להנהגה מפוצלת של שושלות צדיקים מתרבות והולכות, שלכל אחת מהן מבנה ריכוזי מובהק. התשתית הרעיונית, לדברי רפפורט-אלברט, למבנה משתנה זה מקורה בתורת הניצוצות של קבלת האר"י. לפי תפישה זו לנשמת הצדיק ולנשמת החסיד הקשור בו שורש משותף, ולכן יחפש החסיד את הצדיק שנשמתו קשורה בנשמתו שלו, וביכולת הצדיק לדחות בעלי נשמות "זרות".
נשים בחסידות ובשבתאות
נושא מרכזי נוסף במחקריה של רפפורט-אלברט הוא מעמדן של נשים בזרמים המיסטיים של היהדות (בין השאר חסידות ושבתאות).
במאמר "On Women in Hasidism, S. A. Horodecky and The Maid of Ludmir Tradition" ("על הנשים בחסידות: ש"א הורודצקי ומסורת הבתולה מלודמיר") פתחה רפפורט-אלברט למעשה את הדיון הביקורתי במציאות ההיסטורית של הנשים בחסידות בזיקה למסורות העממיות על הבתולה מלודמיר. בספרו "החסידות והחסידים" עסק הורודצקי בקצרה בנשים ובמעמדן בחסידות. הוא כתב כי הנשים זכו למעמד של "שוויון גמור" בחסידות הבעש"טיאנית, ותפיסה זו החזיקה מעמד במשך שנים רבות כמוסכמה מחקרית. רפפורט-אלברט עושה שימוש בגישה זו של הורודצקי לדיון מעמיק יותר בנושא. הורודצקי מציג מספר ביטויים למעמדן השווה של הנשים: חיזוק מעמד הנשים בקהילה ובחיי המשפחה, בכך שהבעל ואשתו היו בעלי זיקה שווה לצדיק; כתיבת ספרות המיועדת לנשים ביידיש, ובכך נפתחו שערי הלמדנות בפני הנשים; הנשים בחסידות יכלו להיות אפילו לצדיקים, בעלות השפעה ויוקרה כצדיקים הגברים. רפפורט-אלברט עברה על ראיותיו של הורודצקי, והתאמצה על מנת להפריכן. טענתו העיקרית, שהחסידות ידעה להכיל אפשרות של מנהיגות דתית נשית, נדחתה על ידיה בצורה מלאה. היא טוענת, שלמרות קיומן של דמויות נשיות בעלות כוח בתולדות החסידות, התפיסה של נשים המנהיגות בזכות עצמן מעולם לא נתפסה כלגיטימית באידאולוגיה החסידית. כדוגמה היא עושה שימוש בפרשת "הבתולה מלודמיר", היא חנה רחל ורבמאכר. על פי המסופר, זכתה למעמד של צדיק חסידי, וניהלה "חצר" משל עצמה, עד להתערבותו של רבי מרדכי מטשרנוביל, שחשד שנשמתו של צדיק התגלגלה לגופה, והיא נאלצה להינשא ולהפסיק עם פעילותה. לימים התגרשה, ייתכן שפעמיים, ועלתה לארץ ישראל. אף שהורדצקי ואחרים בעקבותיו רואים בסיפור הוכחה לרוח השוויונית של החסידות, רפפורט-אלברט קובעת נחרצות כי זהו אינו סיפור של הצלחה, אלא של כישלון מובהק. היא מגדירה את המקרה כ"סיפורה של סוטה חברתית, שכישלונה משרת היטב את האינטרס השמרני בה בשעה שהוא דוחה על הסף את הפוטנציאל המהפכני הגלום בו. הכישלון מבצר דווקא את הגבולות שאותם רצתה הבתולה לחצות, וודאי שאיננו ממוטט אותם". בסופו של המאמר היא טוענת נחרצות שהחסידות קיבלה על עצמה את כל תפיסות היהדות הרבנית הקלאסית בנוגע לנשים. גם כאשר התייחסו בדורות המאוחרים יותר של החסידות לנשים כמאגר שניתן לנצלו למאבק בהליכי חילון ומודרניזציה, היה זה כחלק מתפקידן המסורתי, כפי שהיא מסבירה בסוף המאמר. דוד אסף ועמנואל אטקס הגדירו את המאמר "פורץ דרך בחקר מעמד האישה בחסידות", והוא צוטט פעמים רבות.
רפפורט-אלברט עמדה על מקורות ההשפעה לתפיסה זו של שבתי צבי, שהכריז על רצונו לשחרר את הנשים מן החטא הקדמון ומן השעבוד לבעליהן. חוסר היציבות הרב באימפריה העות'מאנית באותו זמן הוביל לתודעת משבר מתמדת, והשפעת חברת האנוסים – שעזבו את ספרד ונשים מילאו בה תפקיד חשוב בשמירת הזיקה ליהדות – הורגשה היטב. מקור השפעה נוסף הוא ספר הקנה, שייתכן שביקורתו על הדרת נשים ממצוות (אף שהספר דוחה את הביקורת בסופו של דבר) חידדה אצל צבי את הבעייתיות שבמעמד הנשים. שבתי צבי ראה עצמו כמוביל עם ישראל אל אחרית הימים, שעל פי דרשות חז"ל ישתנו בה סדרי עולם ואולי אף יתבטל החיוב לקיים מצוות. גם בתפיסתו של יעקב פרנק, שלפיה מול אלוהים עומד "האח הגדול" ולידו "עלמה", "מלכה" או "בתולה", והם מוקפים ישויות מטפיזיות המתחלקות לנקביות ולזכריים בשווה. אם לסכם, זיהתה רפפורט-אלברט שתי מגמות שעיצבו את החזון הנשי השבתאי: שוויון, המאפשר נטילת חלק בריטואלים הדתיים; וליברטניות, הקוראת לפריקת עול המסורת, בעיקר בתחום יחסי המין. אותה פריקת עול, בעיקר בתחום גדרי העריות, היא שמנעה מהמהפכה הנשית לגלוש אל החסידות, שינקה רבות ממקורות ההשפעה הקבליים של השבתאות.
מחקרה בתחום ההגות השוויונית השבתאית בא לידי ביטוי גם בפרסום של כתב יד (כולל תרגום לעברית, מבוא והערות), שמוצאו בחוג מאמיני פרנק בפראג של ראשית המאה ה-19 - "דבר מה אל המין הנשי". בהקדמתה הצביעה, באמצעות דמותו של המחבר, אריה חנוך הניג פון הניגסברג, שהיה משכיל ופרנקיסט, על הקשר בין השבתאות המהפכנית בשדה היהודי לבין החילון, הרפורמה והמודרניזציה, על פי הצעתו של גרשם שלום בזמנו. אף שהושפע מן הנאורות האירופית לא אימץ פון הניגסברג את התפיסה הפמיניסטית הכוללת תכונות אופי ייחודיות לנשים: הוא סבר שמספר תכונות מתבטאות אצל נשים בצורה מולדת, ובראשן החושניות, והוא שאף לשחרר את החושניות הנשית מכבלי הצניעות והמוסר המקובל.
אמביוטוציים
אמביוטוציים (שם מדעי: Embiotocidae) היא משפחה של דגים ימיים מסדרת הדקראים. הם חיים רק בצפון האוקיינוס השקט שלחופי אמריקה (רק לעיתים נדירות הם נצפים מדרום לבאחה קליפורניה) אך כמה מינים חיים גם לחופי רוסיה, סין או יפן.
מינים אלה הם קרובי משפחתם של האמנוניים והם מגיעים עד לאורך 47 ס"מ. כל המינים במשפחה יולדים צאצאים חיים. הם בעלי סנפירים קרניים, שפתיים גדולות וסנפירי חזה קטנים. רבים מהם צבעוניים או מפוספסים והם מבלים את מרבית חייהם בין צמחי המים או הקלפ של הימים הממוזגים.
מוריס מייג'ור
מוריס מייג'ור (באנגלית: Morris Major, קרויה גם: Austin Lancer) היא מכונית משפחתית קומפקטית, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות British Motor Corporation (Australia) האוסטרלית, חברת בת של (British Motor Corporation Limited (BMC  בין השנים 1958–1964 באוסטרליה.
אריאל דיין
אריאל דיין (נולד ב-1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
דיין התגייס ב-1997 לקורס טיס אותו סיים במגמת מסוקי סער. במלחמת לבנון השנייה היה סגן מפקד מבנה המסוקים שהוביל את כוח סיירת מטכ"ל לפעולה בבעלבכ בה נהרג עמנואל מורנו. שימש ראש מדור מפקדת העומק וראש מדור מסוקים במטה חיל האוויר. בשנים 2016–2018 פיקד על טייסת 118 לאחר מכן שימש ראש ענף תכנון ובקרה במחלקת תכנון וארגון של חיל האוויר. ב-2020 מונה לראש מחלקת תכנון וארגון במטה החיל.
באוגוסט 2023 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס תל נוף. דיין הוא טייס המסוקים הראשון בתפקיד מפקד הבסיס, לאחר שבעבר אויש בעיקר על ידי טייסי קרב.
דיין בעל תואר ראשון במשפטים וכלכלה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
קאליאס (מצביא)
קאליאס, (ביוונית: Καλλίας; המאה ה-5 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי שפיקד על הכוחות האתונאים בקרב פוטידאה.
ביוגרפיה
בשנת 432 לפנה"ס, חימשה אתונה שלושים ספינות ו-1,000 הופליטים תחת פיקודו של ארכסטראטוס, ושלחה אותם אל כלקידיקי במטרה להעניש מרד של פוטידאה שפרץ בתמיכת מוקדון וקורינתוס. אולם כשהגיע אל כלקידיקי גילה ארכסטראטוס שכל ערי כלקידיקי כבר התמרדו והתאגדו נגד אתונה, ומכיוון שהיה בנחיתות מספרית תקף את מוקדון במקום. במוקדון התחברו אליו דרדאס, ופיליפוס, קרובי משפחתו של פרדיקאס השני, מלך מוקדון שמרדו בו. האתונאים מינו את קאליאס שהיה בנו של אדם בשם קאליאדס, כמפקד של 40 ספינות ו-2,000 הופליטים שיצאו לסייע לארכסטראטוס. יחד אתו פיקדו על חיל המשלוח עוד ארבעה מפקדים ששמותיהם אינם ידועים. הם התחברו עם הכוח של ארכסטראטוס שכבש את תרמי, וצר על פידנה. פרדיקאס מלך מוקדון, שידע שאתונה במצב קשה הציע לכרות הסכם שלום, בלית ברירה הסכימו האתונאים, כיוון שמצב העניינים בפוטידאה חייב אותם לחזור לכלקידיקי. אליהם הצטרפו 600 פרשים מוקדונים תחת פיקודם של פיליפוס אחיו של פרדיקאס, ושל פאוסניאס בן דודו של פרדיקאס. שניהם לפני כן היו בין המורדים בפרדיקאס, ולכן האתונאים יכלו לסמוך על נאמנותם גם במקרה שפרדיקאס יעתיק את נאמנותו. הם כבשו את העיר ברויאה, אולם נכשלו בכיבוש העיר סטרפסה. לאחר סטרפסה הם צעדו עוד שלושה ימים כשבמקביל הספינות שטו בים. כעבור שלושה ימים הגיעו לגיגונוס הסמוכה לפוטידאה.
בינתיים, פרדיקאס שוב בגד באתונאים והגיע עם 200 פרשים מוקדונים לפוטידאה. הקורינתים, הפוטידאים, והמוקדונים, בחרו למפקד הראשי של כוחות בעלי הברית את אריסטאס. הוא הקים את מחנהו במיצר בכיוון אולינתוס. תוכניתו הייתה כדלהלן, עיקר הכוח המורכב מכלקידיקים וקורינתים יעכב את הכוח האתונאי במיצר. בזמן שפרדיקאס ופרשיו המוקדונים יחנו באולינתוס וברגע המתאים יתקפו מהעורף את האתונאים. אולם תוקידידס מספר שקאליאס חזה מראש מהלך זה והתריע בפני חבריו לפיקוד על כך. האתונאים הציבו את הפרשים המוקדונים בכיוון אולינתוס, כך שפרדיקאס היסס לתקוף וקרב פוטידאה הסתיים בניצחון אתונאי. אם כי קאליאס מת בקרב.
טירת שיון
טירת שיון (בצרפתית: Château de Chillon) היא טירת אי השוכנת בקצהו המזרחי של אגם ז'נבה בקנטון וו, בסמוך למונטרה.
הטירה, בת מעל לאלף שנה, נתנה השראה לסופרים כגון ז'אן-ז'אק רוסו, ויקטור הוגו, לורד ביירון (אשר גם כתב את הפואמה "The Prisoner Of Chillon"), וציירים כגון דלקרואה וקורבה. כיום הטירה היא אחת הטירות המתוירות ביותר בשווייץ.
היסטוריה
החפירות הארכאולוגיות באזור החלו בסוף המאה ה-19, בעיקר על ידי הארכאולוג אלברט נאף ואישרו שהמקום היה מאוכלס עוד מתקופת הברונזה.
הטירה כיום היא תוצאה של מאות שנים של בניה, התאמות, שיפוצים ושחזורים.
הטירה שולטת בדרך לעמק הרון שבהרי האלפים השווייצרים. האי הסלעי שעליו בנויה הטירה היווה הן הגנה טבעית והן מקום אסטרטגי השולט על המעבר בין צפון אירופה לדרומה.
ההיסטוריה של הטירה מחולקת לשלוש תקופות: תקופת בית סבויה, השלטון הברנאי, ותקופת וו.
תקופת בית סבויה (המאה ה-12 עד 1536)
המסמך הקדום ביותר שבו מצוינת הטירה מתוארך לשנת 1150 ובו מצוין שבית סבויה כבר שלטה בנתיב העובר לאורך אגם ז'נבה. המסמך מתייחס לשיון כקסטרום, מה שמעיד שהיה כפר עליו היא חלשה. במהלך המאה ה-13 כבשו אבירי בית סבויה את רוב שטחו של קנטון וו וחילקו אותו למספר של חלקות פיאודליות. חלוקה זו מסמנת את תחילת שלטונו של בית סבויה על כשני שלישים מהאזור הצרפתי של שווייץ של ימינו.
השטח שנכבש בידי בית סבויה כלל הן את האזור שמצפון לאלפים והן את האזור שמדרומם, והם שלטו בשני המעברים העיקריים החוצים את האלפיים הדרומיים: מעבר סן ברנאר הגדול ומעבר מון סני. שני המעברים האלו, שהיוו ציר גישה עיקרי בין איטליה לבין צפון מערב אירופה, התבררו כמקור הכנסה לא מבוטל. תחזוקת הדרך וההגנה על הסוחרים מומנה ממסים שנגבו על הסחורות שעברו. טירת שיון, שנמצאת במסלול של מעבר סן ברנאר הגדול, הייתה חשובה הן מבחינה כלכלית והן מבחינה אסטרטגית. בשנת 1214, ייסד תומאסו, רוזן סבויה את וילנב, כשני קילומטרים דרומית לשיון באזור רחב מספיק כדי לבנות עמדת גביה, מחסנים לסחורות העוברות ונמל.
דוכסות סבויה חולקה למחוזות במחצית השנייה של המאה ה-13 ומושל הטירה החל גובה מיסים עבור מחוז שבלה. מחוז שבלה הפך למחוז העשיר ביותר בממלכת סבויה בעיקר בזכות המיסים שנגבו במזרח אגם ז'נבה ובשפך הרון השווייצרי. הטירה היוותה נדבך חשוב מבחינה אדמיניסטרטיבית והפכה למרכז הפיננסי של צפון סבויה. על אי הטירה נוספו שני מבנים: המשרד הפקידותי ובית האוצר. לקראת סוף המאה ה-14 החלה דוכסות סבויה לעבור לשלטון ריכוזי יותר וחלק ניכר מהאוצרות שנשמרו בטירת שיון עברו לשיאמברי, המרכז האזורי. בתי המשפט העדיפו גם הם לעבור לעיירות סמוכות, ומרכזיות הטירה ירדה. אמדאו השמיני, דוכס סבויה (שלימים הפך לאנטי-אפיפיור פליקס החמישי) ניסה לחזיר את החיים לטירה, ושלח את נגרו הפרטי, איימונה קורנואה, לתחזק את הטירה. קורנואה אכן שיפץ את המגדלים והחומות אך ללא הועיל, הטירה נשארה זנוחה עד הכיבוש של ברן.
התקופה הברנאית (1536 - 1798)
כיבוש קנטון וו על ידי השווייצרים (למעשה על ידי קנטון ברן) הושלם ב-29 במרץ 1536, ביום בו נפלה טירת שיון בידי צבא ברן. הבניין שניצל מהמלחמות הבורגונדיות היה מעט שחוק אבל המבנה בסך הכל היה שמור. הטירה הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי של נפת ווה ומשכן הקבע של האחראי על המיסים, חבר האצולה הברנאית. הוא קיבל את התואר קפטן שיון ובגלל שייצג את המלוכה הוא היה מחויב למספר פונקציות. החלוקה הישנה של הטירה עם שני אזורים, האחד לאדון הטירה והשני למבקרים כבר לא הייתה נחוצה והכובשים ארגנו את הטירה מחדש לפי צורכיהם. מערכת ההגנה הותאמה לשימוש בנשק חם.
תקופת קנטון וו (מאז 1798)
בינואר 1798 תפסו את הטירה מהפכנים מוו וממונטרה ללא התנגדות. הטירה הפכה לרכוש לאומי בזמן המהפכה ועברה לקנטון החדש של וו בשנת 1803. בתחילה לא נעשה שום מאמץ לחדש את טירה, משגיח ושני שוטרים שמרו על הבניין ולא נמצא לו שום שימוש מעבר לאחסון ובית כלא. בטירה אוחסנו אבק שרפה, נשק ותחמושת ששום מחסן אחר לא הסכים לקבל. התנועה הרומנטית גילתה מחדש את ימי הביניים בהתלהבות רבה ותדמית חדשה של טירת שיון הפכה לפופולרית. בספרו "Julie, ou la nouvelle Héloïse" שפורסם בשנת 1762 רוסו משך תשומת לב לאתר כאשר מיקם את אחת הסצנות בטירה, מרמז בקצרה למאסר של בוליבאר. אולם, היה זה לורד ביירון שהוסיף לשיון ממד מיתי, כאשר בשנת 1816, כאשר במסע עלייה לרגל למקומות שתיאר רוסו הוא כתב את הפואמה המפורסמת: "האסיר משיון". פואמה זו מאדירה את הסבל של פרנסואה בוליבאר (1493 - 1570) שהוחזק בשבי בשיון עקב התנגדותו לבית סבויה ושוחרר לאחר הכיבוש הברנאי. דמותו של בוליבאר הפכה לסמל של חירות ושל קדוש מעונה.
הטירה והנוף בו היא טובלת מלאים במאפיינים אסתטיים שהיו אהובים מאוד על הרומנטיקנים: צללית ציורית, קירות עתיקים שהיו עדים לעבר קודר, ומסגרת מעוררת השראה של ההרים המקיפים את הטירה. סופרים, ציירים ומבקרים הוקסמו מהטירה וסביבתה. אולם ממשלת וו לא התרשמה מהסלבריטי החדשה שזה עתה צצה. בשנת 1836 הם שינו את הבניין שיתאים יותר לאחסון הנשק והאסירים. ולמרות זאת מספר המבקרים רק הלך ועלה, אפילו שהביקור היה מותר רק בחדרי הטירה תחת עינם הפקוחה של השוטרים ששימשו גם כמדריכים, עד שמאוחר יותר החלו מדריכים מקצועיים ללוות את המבקרים. על מנת לעניין את המבקרים החלו המדריכים להוסיף גרסאות משלהם לדרמות ולרומנים שהתרחשו בטירה.
OSS 117
OSS 117 הוא שם הצופן של הובר בוניסיו דה לה באת' (בצרפתית: Hubert Bonisseur de La Bath), סוכן חשאי בדיוני שנוצר על ידי הסופר הצרפתי ז'אן ברוס. הוא מתואר כקולונל מלואיזיאנה ממוצא צרפתי. לאחר שירות במשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), דה לה באת' עבד עבור סוכנות הביון המרכזית (CIA), ולאחר מכן המועצה לביטחון לאומי (NSC).
עם תחיית הסדרה בשנת 2006, הדמות עוצבה מחדש כסוכן חשאי צרפתי שעובד עבור Service de Documentation Extérieure et de Contre-Spionnage, סוכנות הביון הצרפתית מ-1944 עד 1982 (כיום DGSE).
במציאות, OSS מספר 117 היה שם הצופן של ויליאם ל. לנגר, שהיה ראש ענף המחקר והניתוח של OSS.
רומנים וסרטים
ז'אן ברוס כתב 88 רומנים עבור סדרת ההוצאה לאור הצרפתית Fleuve Noir Espionnage החל משנת 1949, והקדים את ג'יימס בונד 007 של איאן פלמינג בארבע שנים. לאחר שברוס מת בתאונת דרכים ב-1963, אשתו ג'וזט ברוס (חתומה בשם "ג'יי ברוס") כתבה 143 רומנים נוספים על הדמות לפני שפרשה ב-1985. החל משנת 1987, בתו של ברוס מרטין ובעלה פרנסואה כתבו 23 ספרים נוספים. הרומן האחרון שפורסם היה OSS 117 prend le large משנת 1992.
העיבוד הקולנועי הראשון היה OSS 117 Is Not Dead, שנוצר בשנת 1957 עם איוואן דסני בתור OSS 117.
בשנת 1960, הזכויות על הרומן של ז'אן ברוס Documents à vendre, נרכשו להפקה על ידי מישל קלמנט והופק הסרט הצרפתי Le Bal des espions (1960). עם זאת, הזכויות על הדמות לא סוכמו ולכן שמה של הדמות שונה לבריאן קאנון, שמה של דמות אחרת מרומן מאת ז'אן ברוס, Romance de la Mort.
בשנות ה-60, הדמות הוצגה בסדרת סרטים מצליחה בהפקת יורוספיי שרובם בוימו בידי אנדרה אונבל. את התפקיד הראשי גילם בתחילה קרווין מתיוס, ולאחר מכן פרדריק סטאפורד, כאשר ג'ון גאווין גילם את התפקיד כאשר סטאפורד צילם את טופז של אלפרד היצ'קוק. ברם לפני שעזב, סטאפורד כיכב בסרט Atout cœur à Tokyo pour OSS 117 (1966), אשר בולט בהיותו הסרט הראשון בסדרה שהשתמש בקו עלילה מקורי במקום עיבוד לרומן, וככזה הוא נכתב על ידי במאי ג'יימס בונד טרנס יאנג.
בשנת 1966, שון פלין כיכב בסרט Five Ashore in Singapore, שהוא עיבוד לרומן OSS 117 שנכתב על ידי ז'אן ברוס. עם זאת, כפי שהיה במקרה של Le Bal des spions (1960), למפיק פייר כלפון לא היו הזכויות הקולנועיות על הדמות, הוא נאלץ להחליפה בדמות מקורית במקום זאת. הזכויות על הדמות ניתנו בלעדית על ידי המפיק פול קאדאק באותה תקופה. כלפון, לעומת זאת, ירכוש את הזכויות על הדמות שנים מאוחר יותר, וכתוצאה מכך יפיק את הסרט OSS 117 לוקח חופשה (1970), אותו הפיק וביים יחד עם לוק מרנדה.
לאחר שהסרט האחרון לא הצליח, הסדרה ניסתה לעבור למסך הקטן על ידי הפקת פיילוט לסדרת טלוויזיה פוטנציאלית עם ליהוק של אלן סקוט בתור הסוכן החשאי. עם זאת, הוא לא שודר על ידי הרשתות ובסופו של דבר יצא כסרט טלוויזיה עצמאי, בשם OSS 117 tue le taon (1971).
פרודיות
עם השחקן-קומיקאי ז'אן דוז'רדן בתפקיד הראשי, הגלגול הזה של הדמות הומצא מחדש כמרגל צרפתי שעובד עבור SDECE, שמתואר כאיש בעל חשיבות עצמית, מעורפלת ושגויה פוליטית. הוא מתואר בדרך כלל כצרפתי טיפוסי. כדמות קומית, הוא יוצר לעיתים קרובות מצבים חברתיים מביכים בשל האידאולוגיה הקולוניאלית שלו, הפטריוטיות הצרפתית האיתנה, השוביניזם והמאצ'ואיזם שלו. במקביל, הוא מגלם את ארכיטיפ הסוכן החשאי האידיאלי: חתיך, מיומן פיזית (אוהב לריב ורוקד את כל סוגי הריקוד) ומשתמש בקסמו כדי לפתות לא מעט נשים. כשבן ברית מבטא את שם הצופן שלו בצורה לא נכונה, הוא מתקן אותו באקסצנטריות בהגייה המתאימה - מאה ושבע עשרה ("סנט דיקס-ספט" בצרפתית) בניגוד ל"דאבל און סוון" (כאזכור לדאבל 0 סוון של ג'יימס בונד).
שני הסרטים הראשונים, קהיר, רשת מרגלים (2006) ואבוד בריו (2009), מבוימים שניהם על ידי חזנוויצ'וס ונכתבו יחד עם הלין. עם זאת, לסרט השלישי, חזנוויצ'וס בחר שלא לחזור לסרט עקב חילוקי דעות יצירתיים עם הלין בנוגע לתסריט. במקום זאת, ניקולה בדוס קיבל על עצמו את משימת הבימוי ועבד בצמוד להלין על עיבוד התסריט שלו, וכתוצאה מכך מאפריקה באהבה (2021), שבניגוד לשני הסרטים הראשונים, בוחר בטכניקות צילום עכשוויות.
אוספדלה דלי אינוצ'נטי
אוספדלה דלי אינוצ'נטי (באיטלקית: Ospedale degli Innocenti, "בית החולים של התמימים") הוא בית יתומים בפירנצה, שעוצב על ידי פיליפו ברונלסקי ומשמש היום כמוזיאון קטן עם עבודות של לוקה דלה רוביה, סנדרו בוטיצ'לי, פיירו די קוזימו ודומניקו גירלנדיו ונמצא גם בשימוש על ידי יוניסף.
בנייתו של בית היתומים החלה בשנת 1419, בהזמנת גילדת סוחרי המשי של פירנצה. ברונלסקי פיקח על חלק מהבניה ובהמשך הוכנסו שינויים בתכנון המקורי.
Live at Reading
Live at Reading הוא אלבום הופעה ו-DVD של להקת הגראנג' האמריקאית נירוונה, יצא לאור ב-2 בנובמבר 2009.
אוספדלה דלי אינוצ'נטי
מאפייני המבנה
חזית המבנה נבנתה כפורטיקו ומורכבת מתשע קשתות חצי עגולות ולא מחודדות כפי שהיה נהוג באותה תקופה הצומחות מעמודים מסוג הסדר המשולב, המעבר מקשת מחודדת לקשת חצי עגולה בהתאם לסגנון הקלאסי לוקח את המבנה לכיוון האדמה. להמחשת התפקיד של הבניין נוספו ליד הקשתות החצי עגולות עיגולים כחולים טונדו מטראקוטה מזוגגת בתוך ספנדרל עם תבליטי תינוקות מאת אנדראה דלה רוביה, המדגישים את האופי האופקי של המבנה. מעל כל קשת חצי עגולה שובץ חלון אדיקולה. המבנה מקפיד על מידות כאשר המרווח בין העמודים זהה לגובהם ולרוחב האכסדרה דבר היוצר בין כל שני עמודים חלל פנימי במבנה דמוי קובייה. גובה האנטבלטורה שווה לחצי מגובה העמוד.
Live at Reading
האלבום הוקלט ב-30 באוגוסט 1992 והיה המופע המרכזי בשנה זו בפסטיבל רדינג שהתקיים באנגליה. לאחר שהיה קיים רק בבוטלג ולא יצא המון שנים, יצא האלבום עם הביצועים מהפסטיבל כאשר הוא נערך ונצבע מחדש.
אוספדלה דלי אינוצ'נטי
מאפייני המבנה
המבנה נבנה בכמה שלבים כשברונלסקי פיקח על הבנייה בשנים 1419–1427, תוספת תבליטי תינוקות מאת אנדראה דלה רוביה בוצעה בשנת 1484 כתוספת לתכנון המקורי של ברונלסקי שתכנן מדליונים ריקים. בית היתומים נפתח בשנת 1445.
היסטוריית המקום
בחזית הבניין היה מוצב אגן, שלעיתים השאירו בו אנשים באישון לילה תינוקות לא רצויים. על מנת למנוע נזק לתינוקות, שהושארו לעיתים קרובות שעות רבות לבד עד שהתגלו על ידי צוות המקום, הוחלף האגן בשנת 1660 במתקן שהגן על התינוקות ומנע מההורים הנוטשים את הצורך להיחשף: הייתה זו דלת מסתובבת קטנה שהכניסה את התינוק לבניין מבלי שהיה על ההורה להיכנס למבנה עצמו. מערכת זו פעלה עד סגירת המקום ב-1875.
Live at Reading
רקע
הופעתה של נירוונה בפסטיבל רדינג של 1992 היה הפעם השנייה של הלהקה בפסטיבל זה (אחרי ההופעה ב-23 באוגוסט 1991), וההופעה הראשונה שלה מאז הצלחת האלבום השני שלה, "Nevermind", שהרים את מעמדה להיות אחת הלהקות הפופולריות והמושמעות ביותר בעולם בתקופה זו. ההופעה סגרה את סיבוב ההופעות של הלהקה בממלכה המאוחדת.
ההופעה ב-30 באוגוסט 1992, התקיימה כשבוע וחצי בלבד לאחר לידתה של פרנסיס בין קוביין, ביתם המשותפת של סולן וגיטריסט הלהקה קורט קוביין וקורטני לאב שהייתה סולנית וגיטריסטית להקת הול. בצל ההופעה התחזקו השמועות לגבי פירוקה של להקת נירוונה, בגלל מתחים בין חברי הלהקה, לכאורה לאור התמכרותו הקשה של קוביין להרואין.
המופע
בתחילת המופע דחף עיתונאי המוזיקה אברט טרו את קוביין לבמה על גבי כסא גלגלים, וכשהוא לובש חלוק בית חולים ופאה, וזאת על מנת ללעוג לשמועות על מצבו הבריאותי הרעוע לכאורה. בהגיעו לחץ את ידו חבר הלהקה קריסט נובוסליץ' ואמר לקהל כי "עם תמיכת חבריו ומשפחתו, הוא יוכל לעשות זאת." קוביין העמיד פנים כי הוא מתקשה לקום מהכיסא, ונעמד באיטיות מול המיקרופון, שר שורה מהשיר "The Rose" והתמוטט לרצפה. לאחר ששכב ללא תזוזה לזמן קצר, חזר לעמוד, והלהקה החלה מיד בהופעה כרגיל.
ההופעה כללה כמעט את כל שירי הלהקה מהאלבום "Nevermind", ועוד מספר שירים מאלבום הבכורה שלה מ-1989, "Bleach". לאחר מכן רפרטואר השירים שלה מהשנים האחרונות לפני המופע, ואת הסינגלים ""tourette's", "All Apologies" ו-"Dumb", שהופיעו באלבום שיצא חודש לאחר מכן "In Utero". לאחר 18 שירים ירדה הלהקה מהבמה, אך חזרה להדרן של עוד 7 שירים, רובם קאברים לשירים של להקות אחרות, האחרון שבהם הוא "Territorial Pissings" שכתב קוביין ביחד עם צ'ט פאוארס. ההופעה הסתיימה בניגון מאולתר של המנון ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים", לאחריו סיימה הלהקה את המופע עם ריסוק כלי הנגינה שלה, למעט קוביין שהביא את הגיטרה שלו לאחד ממעריציו בקהל.
סנג'ק פוז'גה
סנג'ק פוז'גה היה סנג'ק עות'מאני באזור סלאבוניה, אשר סופח בשלום קרלוביץ לממלכת הבסבורג.
היסטוריה
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד בית יגלו (המשפחה ממנה באו מלכי פולין, ליטא, צ'כיה והונגריה). התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית. בשנים לאחר מכן כבשו העות'מאנים את רוב שטחה של ממלכת הונגריה, ובכלל זה את אזור סלאבוניה, שנכלל משנת 1538 בסנג'ק פוז'גה.
בתחילה היה הסנג'ק חלק מאיילט בודין, ובשנת 1580 צורף לאיילט בוסניה. בשנת 1596 צורף הסנג'ק לאיילט סיגטוואר, ובשנת 1600 צורף לאיילט קניז'ה.
בשנת 1699 נחתם הסכם קרלוביץ אשר סיים את מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), ובמסגרת ההסכם העבירה האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג את רוב שטחי ממלכת הונגריה שהיו ברשותה, ובכלל זה את אזור סלאבוניה.
סן-ברי-סוס-פורט
סן-בריס-סו-פורה (בצרפתית Saint-Brice-sous-Forêt ) היא קומונה בעלת 14,000 תושבים, בפרווריה הצפוניים של פריז, השוכנת במרחק של 16.5 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון אקואה, ברובע סרסל, במחוז ואל ד'אואז, בחבל איל-דה-פראנס.
יהדות
קרבתה של העיר לעיר סרסל בה ישנה קהילה יהודית גדולה, גרמה לכך שגם בסן-ברי ישנה קהילה יהודית מכובדת.
המאפיה הצ'צ'נית
המאפיה הצ'צ'נית (בצ'צ'נית: Нохчийн мафи, או Noxçiyn mofi; ברוסית: Чеченская мафия) היא אחת מקבוצות הפשע המאורגן הגדולות הפועלות בשטחי ברית המועצות לשעבר לצד קבוצות המאפיה הרוסית שהוקמו.
מבנה
בעוד שרוב הגנגסטרים הסלאביים והקווקזים בעידן הסובייטי עקבו אחר תת-התרבות הגנבים בחוק, הצ'צ'נים התנגדו ברובם לרעיונות אלה, במקום זאת העדיפו להשתמש במבנה השבטי של הטיפ, כמו גם במושג אברק, גיבור מחוץ לחוק.
במוסקבה
הסניף המוסקבאי של המאפיה הצ'צ'נית, המכונה גם "אובשינה" או "הקהילה", הוקם על ידי הגנגסטר ניקולאי "סולימאנוב" במהלך שנות השמונים. סולימנוב הפעיל עסק רכב יד שנייה והרוויח את עיקר הרווחים שלו באמצעות העלמת מס. בהמשך עברה הקבוצה לסחיטה לאחר שהקפיטליזם חדר לכלכלה הסובייטית ובשלב זה הוכנס חוז' אחמד נוחאייב, אז סטודנט באוניברסיטה וחלק מתנועת סטודנטים מחתרתית שהוקדשה לעצמאות צ'צ'נית. נוחאייב האידאולוגי יותר הטיל תנאי נוסף על עסקים תחת "הגנתו", שהיה עליהם להזמין צ'צ'ני לכוח העבודה שלהם. במאמציה להקל על הגירה צ'צ'נית למוסקבה המאפיה הפכה לכוח אימתני בעולם התחתון הרוסי. בוריס ברזובסקי היה אחד מאנשי העסקים הקשורים לצ'צ'נים בתקופה זו.
המוניטין הצ'צ'ני לאלימות היה אדיר ובמשך זמן רב הם היו לקבוצת הפשע הדומיננטית במוסקבה. הדבר הביא אותם לעימות עם הכנופיות הסלאביות, כולל אחוות סולנצבו וכנופיית אורוחובסקאיה, שכוננו ברית להרחקת הצ'צ'נים מהעיר. הם נתמכו על ידי שירות הביטחון הפדרלי, שדאגו מהקשרים ההולכים וגדלים בין הפשע המאורגן לתנועה הבדלנית הצ'צ'נית.
קשרים לתנועת הבדלנות הצ'צ'נית
בתוהו ובוהו של צ'צ'ניה שנקלעה למלחמה, רבים מכוחות המורדים פנו לפשע כדי לגייס כספים. חטיפה הפכה לעסק מפתח הן עבור המורדים והן עבור השודדים המקומיים, כולל הגדוד האסלאמי למטרה המיוחדת של ארבי ברייב. באחד המקרים הידועים לשמצה במיוחד, ארבעה מהנדסים בריטים נחטפו וראשם נערף.
גנבת נפט והברחה הפכו גם הם למקור הכנסה עיקרי. במהלך תקופת העצמאות הקצרה שלה, צ'צ'ניה נפלה במהירות לאנרכיה והפכה למוקד מרכזי בסחר בנשק (עם שוק אקדחים במרכז גרוזני), מאפיונרים מקומיים השתמשו בבנקים כדי להלבין רווחים מפעילות פלילית, ולוחמים המחתרת הצ'צ'נית, כמו גם כנופיות חמושים ואיסלאמיסטים טרוריסטים, כולם נלחמים זה בזה על השליטה בצ'צ'ניה. אווירת ההפקרות הזו היא שהחמירה את המתחים עם הממשלה הפדרלית של רוסיה וסייעה בהצדקה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
קשרים לממשלת צ'צ'ניה
תחת שלטונו של רמזן קדירוב, העמקת הפשע בצ'צ'ניה קיבל תפנית שונה במקצת לכאוס המלחמה שקדם לו. גורמים בממשלה הצ'צ'נית הואשמו במעילה של מיליארדים בכספי הרפובליקה שנשלחו ממוסקבה והפכו את צ'צ'ניה למעין "חור שחור" כלכלי, כמו גם בדרישה להחזר כספים לפרויקטים שנועדו לבנייה ושיקום הרפובליקה. כמו כן, מאמינים כי אנשיו של קדירוב (המכונים קדירובצי) אחראים למספר מקרי רצח וניסיונות רצח, חלקם התנקשויות פוליטיות כמו במקרה של האחים ימדאייב, וחלקם קשורים לעסקים, כמו ניסיון הפגיעה בבנקאי גרמן גורבונצוב בלונדון בשנת 2012.
הכורסא
הכורסא היא הוצאת ספרים ישראלית, חברת בת של מודן.
היסטוריה
ההוצאה הוקמה ב-2010 על ידי הילית חמו-מאיר, היא הוקמה כהוצאת בת של ידיעות ספרים, החל מ-2016 היא הוצאת בת של מודן.
הכורסא מוציאה בעיקר פרוזה מתורגמת, ההוצאה הוציאה למעלה מ-150 ספרים.
בין הסופרים שספריהם הוצאו לאור על ידי הכורסא ניתן למנות את קריסטין הרמל, ג'ון גרין, אנדי ויר, ניל גיימן, סילביה פלאת', זורה ניל הרסטון, מיוריאל ספארק, אליזבת גאסקל.
ב-2017 קיימו שיתוף פעולה עם הוצאת תשע נשמות והוציאו סדרה בשם "חוצפנית" ותת סדרה של נובלות בשם "חוצפנית קטנה". שיתוף הפעולה הסתיים ב-2022.
יצחק אביעזר
יצחק אביעזר הוא מלחין, משורר ומנצח תזמורת, עורך, מפיק, כותב ומגיש, ממייסדי קול ישראל בערבית, חוקר ומרצה על מוזיקה ועל מוזיקאים יהודים וערבים, אשר תרם תרומה רבה לשימור ולהמשכיות מסורת הפיוט והמוזיקה של יהדות בבל ושל יהדות המזרח.
תחילת חייו
יצחק אביעזר נולד בבגדאד בירת עיראק בשנת 1931. בשנת 1951, עלה לארץ בלי משפחתו ונקלט בקיבוץ מעוז חיים ובשנת 1970 עבר לגור ברמת גן.
יצחק אביעזר למד ספרות עברית וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשידוריו לעולם הערבי הוא השתמש בשם אסחאק אבו אלעיז.
פעילותו במסגרת קול ישראל בערבית
עם סיום לימודיו בשנת 1957, נקלט בצוות המייסד של קול ישראל בערבית, שהיה ידוע גם כרשת ד', וכיהן כעורך המוזיקלי של התחנה עד לפרישתו בשנת 2005.
עם תחילת עבודתו בתחנה, הוא ערך ושידר חידון מוזיקלי שבועי בשם "נעימה ושאלה" בו המאזינים התבקשו לזהות יצירות מוזיקליות ופרטים הקשורים בהן.
בשנת 1966 יזם את התוכנית השבועית "אנר'אם מן אישראיל', (מנגינות מישראל), בה שידר שירים עבריים, תוך מתן הסבר על משמעות השירים.
פעילויות אחרות
במקביל לפעילותו ברשת ד' הוא הקים את התזמורת המזרחית הישראלית-רמת גן, שכללה שבעה עשר נגנים ואת מקהלת נהריים.
מקהלת נהריים, הוקמה בשנת 1987 בתמיכת מרכז ההסברה של משרד ראש הממשלה. המקהלה ביצעה את הפיוט הבבלי ולחנים שנכתבו על ידי יצחק אביעזר. הופעתה הראשונה של מקהלת נהריים בניצוחו של יצחק אביעזר התקיימה בהיכל התרבות בתל אביב בנוכחות נשיא המדינה חיים הרצוג. המקהלה הופיעה במקומות שונים בארץ, בין היתר במשך מעל עשרים שנה ברמת גן, בתמיכת נורי מורד ומחלקת תרבות המזרח בעיריית רמת גן.
בשנת 1970, הוצג בהיכל התרבות בתל אביב פסטיבל המוזיקה הערבית הראשון בישראל, בהפקתו ובעריכתו של יצחק אביעזר, בשיתוף עם קול ישראל בערבית.
בשנת 2005 התקיים במרכז סוזן דלל בתל אביב מופע שהוקדש כולו לשירי אום כלתום, בעריכתו של יצחק אביעזר.
יצירתו
יצחק אביעזר הלחין פרקים מהתנ"ך, משירי משוררים, מִכִּתְבי האבות ומִשִּׁירָתוֹ הוא, הן בעברית והן בערבית.
יצירותיו בוצעו בין היתר על ידי מקהלת נהריים ועל ידי התזמורת למוזיקה ערבית מנצרת בהופעותיהן ברחבי הארץ.
הספר "מנהריים עד נהריים: הפיוטים, השבחות והשירים החדשים ששרה מקהלת נהריים", שיצא לאור בשנת 2001 ברמת גן, מרכז את היצירות שהרכיבו את רפרטואר המקהלה, ביניהן יצירות רבות של יצחק אביעזר.
פרסים ואותות הוקרה
בשנת 2017 הוענק ליצחק אביעזר פרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על תרומתו רבת השנים לשימור ולהמשכיות מסורת הפיוט והמוזיקה של יהודי בבל והמזרח בישראל.
בשנת 2016 הוענק לו אות יקיר רמת גן.
לילה קאבוט פרי
לילה קאבוט פרי ( Lilla Cabot Perry; 13 בינואר 1848 - 28 בפברואר 1933) הייתה אמנית אמריקאית שעבדה בסגנון האימפרסיוניסטי, והציגה דיוקנאות ונופים בסגנון המנחה שלה, קלוד מונה. עבודתה של פרי עוצבה על ידי חשיפתה בבית הספר לאמנים של בוסטון ומסעותיה באירופה וביפן. היא הושפעה מאוד גם מהפילוסופיה של ראלף וולדו אמרסון ומהידידות שלה עם קמיל פיסארו. אף על פי שרק בגיל שלושים ושש קיבלה פרי הכשרה רשמית, עבודתה עם אמני התנועות האימפרסיוניסטיות, הריאליסטיות, הסימבוליסטיות והסוציאליסטיות הגרמניות השפיעו רבות על סגנון היצירה שלה.
ביוגרפיה
לידיה (לילה) קאבוט נולדה ב -13 בינואר 1848 בבוסטון, מסצ'וסטס. אביה היה ד"ר שמואל קאבוט השלישי, מנתח מכובד. אמה הייתה חנה לואל ג'קסון קאבוט. היא הייתה הבכורה מבין שמונה ילדים, שלושה מהם - סמואל קאבוט הרביעי (נולד בשנת 1850), כימאי ד"ר ארתור טרייסי קאבוט (נולד בשנת 1852), רופא מנתח וגודפרי לואל קאבוט (נולד בשנת 1861), מייסד חברה.
משפחתה בלטה בעילית של בוסטון, פרי למדה ספרות, שפה, שירה, מוזיקה וערכה פגישות לא פורמליות עם חברותיה. פרי הייתה בת שלוש עשרה כשהתחילה מלחמת האזרחים. הוריה היו מעורבים ולקחו חלק פעיל במאמץ המלחמתי בכך שנתנו טיפול לחיילים פצועים ועזרו בהגנה על עבדים בורחים. בגיל שבע עשרה, עם תום מלחמת האזרחים, עברה פרי עם משפחתה לחווה בקנטון, מסצ'וסטס, שם עוצב חלק גדול מהאינטרס שלה בנופים ובטבע. היא נסעה עם הוריה בשנת 1867 לאירופה, שם למדה ציור.
בשנת 1884 החלה פרי את הכשרתה האמנותית הרשמית אצל צייר הדיוקנאות אלפרד קווינטון קולינס. קולינס למד באקדמיה ז'וליאן בפריז בהדרכתו של ליאון בונאט. "המתחיל" של פרי, 1885-86, מייצג את העבודה הראשונה אותה השלימה בהדרכה רשמית.
בשנת 1885 נפטר אביה של פרי והשאיר לה ירושה שאפשרה לה ללמוד יותר ברצינות אמנות. בינואר 1886 היא החלה ללמוד אצל רוברט וונו, אמן שעבד בסגנון האימפרסיוניסטי בגראן-סור-לואינג בצרפת. היא לקחה שיעורים גם אצל דניס בונקר בבית הספר לאמנות בבוסטון החל בנובמבר 1886. בית הספר לאמנות בבוסטון, לימד את תלמידיו "תיאוריות ליברליות" ביצירת אמנות ריאליסטית - תיאוריות שהשפיעו על פרי מאוד.
פרי יצאה לאירופה ביוני 1887 והגיעה לפריז. ונרשמה לאקדמיה קולארוסי, שם עבדה עם גוסטב קורטויס וג'וזף בלאן. היא למדה אצל פליקס בורכרדט, צייר גרמני. בנוסף לקבלת הכשרה אקדמית רשמית, פרי בילתה חלק ניכר מזמנה בלימוד עבודות הציירים הקלסיים במוזיאונים. היא גם נסעה לספרד כדי להעתיק יצירות במוזיאון הפראדו. "הכובע האדום" של פרי משנת 1888 משקף היטב את האימונים הרשמיים שקיבלה ואת חשיפתה לציירים קלסיים ובמיוחד לעבודה של סנדרו בוטיצ'לי.
בעידודו של וולטר גיי, פרי הגישה שני ציורים שהשלימה ל- Société des Artistes Indépendants. הדיוקנאות של בעלה תומאס סמל פרי (1889) ושל בתה אדית פרי (1889). שניהם התקבלו על ידי הסלון ועם ההישג הזה החלה הקריירה של פרי בצרפת.
ההצלחה של פרי בשנת 1889 אפשרה לה להיות אחד המעטים שנבחרו לכיתתו של אלפרד סטיבנס בפריז. בעודה בפריס התיידדה עם מרי קסאט, קאמי פיסארו וקלוד מונה.
ז'יברני
בשנת 1889 נתקלה פרי לראשונה ביצירתו של קלוד מונה בגלריה של ז'ורז' פיט. בהשראת עבודתו העביר מפריז את הקיץ הבא בז'יברני, שם גר קלוד מונה, כדי להחשף עוד יותר לסגנון האימפרסיוניסטי. בין 1889 ל -1909 בילתה פרי תשעה קיצים בז'יברני. כאן מצאה את עצמה כאמנית. במהלך תקופתה בז'יברני יצרה חברות קרובה עם קלוד מונה שהטיפול האימפרסיוני שלו בצבע ובאור העניק השראה רבה ליצירתה. בנוסף, היא גם עבדה עם אמנים אמריקאים שמצאו את דרכם לז'יברני כולל תיאודור רובינסון, ג'ון ברק ותאודור ארל באטלר. ישנו שינוי מובהק בעבודתו של פרי לאחר שהגיעה לז'יברני. La Petite Angèle שלה, השני (1888) ממחיש את ההתפתחות בסגנון שלה בתקופה זו. בניגוד לדיוקנאותיה הקודמים, כמו "המכתב", שהסתמכו על טכניקות מסורתיות יותר. הציור "המלאך הקטן 2", הוא בעל אופי אימפרסיוניסטי ברור עם משיחות מכחול בצורה חופשית שיוצרות את האפקט של אור וצבע. במקום להתמזג יחד עם כל מכחול, פרי אפשרה לקומפוזיציה להיות "גולמית", מה שלא היה אפשרי ביצירותיה הקודמות. ז'יברני ובאופן ספציפי יותר קלוד מונה, העניקו השראה לפרי לעבוד עם משיכות מכחול אימפרסיוניסטיות, צבעים רכים ואדום פרג. בסתיו 1889 פרי עזבה את ז'יברני לסיור בבלגיה ובהולנד וחזרה לבוסטון עם משפחתה בשנת 1891 עם ציור של מונה וסדרת נופים מאת ג'ון ברק.
חזרה לבוסטון
הקריירה האמנותית של פרי קיבלה משמעות חדשה כשחזרה לבוסטון. היא לא הסתפקה פשוט לצייר בסגנון החדש שרכשה בזמן שהייתה מעבר לים. היא קיבלה השראה ל"טיפוח אמת חדשה בציור."
פרי זכתה במדליית כסף בשנת 1892 בתערוכה של האגודה לצדקה של מסצ'וסטס. בשנת 1893 נבחר פרי לייצג את מסצ'וסטס בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו, אילינוי. פרי היצגה בתערוכה שבע עבודות, מתוכן ארבע מהקומפוזיציות האימפרסיוניסטיות, ושלוש היו עבודות אולפן פורמלי יותר - דיוקנאות. בשנת 1894 פרי השיגה הצלחה נוספת כאשר ציוריה האימפרסיוניסטים הוצגו בבוסטון במועדון סנט בוטולף יחד עם אמנים אחרים ובהם אדמונד צ'ארלס טרבל (1862–1938), פיליפ לסלי הייל (1865–1931), תיאודור וונדל (1859–1932 ), פרדריק פורטר וינטון (1846–1911). לא רק שתערוכה זו חשפה כי יצירתה של פרי התקבלה באמריקה, היא גם הוכיחה כי האימפרסיוניזם החל סוף סוף להתקבל כצורת אמנות מחוץ לאירופה. היא גם ערכה תערוכה של עבודותיו של מונה באגודת הסטודנטים לאמנות בוסטון באותה השנה.
בין 1894 ל־1897, עבודתה של פרי זכתה לשבחים בינלאומיים. לא רק שהצליחה להציג את עבודותיה בבוסטון, היא גם הציגה באופן קבוע ב- Société Nationale des Beaux-Arts בסלון דה שאף דה מארס במהלך תקופה זו. בשנת 1897 אורגנה תערוכת יחיד עבורה במועדון סנט בוטולף, בתערוכה זו הוצג רוחב ההישגים האמנותיים של פרי כולל דיוקנאות ונופים אימפרסיוניסטים.
יפן
השראה חדשה נכנסה לחייה בשנת 1897 כשבעלה קיבל משרת הוראה ביפן כפרופסור לאנגלית באוניברסיטת קיו ג'יג'וקו. במשך שלוש שנים התגוררה פרי ביפן וניצלה את מלוא הכישורים האמנותיים הייחודיים שלה. באוקטובר 1898 הציגה פרי את עבודתה בטוקיו, בסיועו של קאקוזו, והפכה לחברת כבוד באיגוד האמנות לאמנות של יפן.
המעורבות של פרי בעולם האמנות האסיאתי השפיעה רבות על עבודתה ואיפשרה לה לפתח סגנון ייחודי המאגד בין מסורות אסתטיות מערביות ומזרחיות. ציוריה "ילדה בקימונו" ו"נערה צעירה עם תפוז" ממחישה באופן חיובי את השינויים המובהקים שהתרחשו בעבודתה של פרי במהלך שהותה ביפן. בשונה מיצירותיה הקודמות, שתי הקומפוזיציות מושכות את העין לנושא ייחודי ומראות השפעה חזקה של הקווים הנקיים מהדפסים יפניים.
התוצאה של מיזוג זה של אמנות המזרח והמערב הוא מדהים עם דיוקנאות אימפרסיוניסטים הזורמים בצורה חלקה עם הקומפוזיציות המאורגנות והמאוזנות, שבעולם האמנות המזרחית הייתה ידועה בתקופה זו. הר פוג'י הפך לנושא של 35 ציורים שלה והיא עשתה בסך הכל יותר מ -80 ציורים בהיותה ביפן.
בוסטון - פריז
בשנת 1901 פרי שבה לבוסטון לביתם ברחוב מרלבורו, ושנתיים לאחר מכן הם קנו בית חווה בהנקוק, ניו המפשייר כבית קיץ.
בשנת 1905 היא חזרה לצרפת ובחורף של אותה שנה, בריאותה קרסה. בנוסף לכך היו לה הפסדים כתוצאה מהשקעות לא רווחיות, והיא הפסידה את רוב הירושה מאביה, פירושו של דבר שפרי נאלצה כל הזמן לצייר דיוקנאות לפרנסת המשפחה, מה שגבה את המחיר בבריאותה שהתדרדרה.
בשנת 1908 פרי עברה לבוסטון לצמיתות, אך התמקדה בפורטרטים מכיוון שהם סחירים יותר מנופיה. היא חזרה לבריאותה והיו לה שישה ציורים שהוצגו בפריס בסלון des indépendents, כולל Dans un Bateau ו- Le Paravent Jaune בשנת 1908.
בנובמבר 1909 חזרה פרי לאמריקה עם השראה מחודשת לעבודותיה.
פרי קיבלה מדליית ארד נוספת בתערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו, קליפורניה עבור דיוקנה, "בתו של חבר".
לאורך הקריירה שלה כאמנית, פרי הייתה מעורבת עמוקות בקהילות האמנותיות בכל עיר בה חיה וקידמה באופן פעיל את הסגנון של האימפרסיוניזם. בשנת 1913 עזרה פרי להקים את הגילדה האולטרה-שמרנית של אמני בוסטון במטרה להתנגד לזרמים האוונגרדיים של עולם האמנות. פרי לא הייתה מרוצה מה"אמנות המודרנית שהשתלטה".
בשנת 1922 הייתה לה תערוכת יחיד ראשונה בניו יורק, שכללה את נופיה מיפן וז'יברני. עיתון בוקר בניו יורק כינה אותה "אחת התערוכות המרגשות שהעניקה אישה לעיר זו מזה שנים".
אחרית ימיה
בשנת 1927 הציגה תערוכה בגלריה גורדון דנת'ורן. היא פרסמה את "זיכרונותיו של קלוד מונה משנת 1889 עד 1909" ב-1927 במגזין לאמנות.
פרי ציירה סצינות חורפיות, שמשקפות השפעה האמנות מופשטת, בביתה בהנקוק, ניו המפשייר. הערפל על ההר (1931) היה הנוף האחרון שלה.
לילה קאבוט פרי נפטרה ב־28 בפברואר 1933. האפר שלה ושל בעלה, שנפטר בשנת 1928, קבורים בבית הקברות בהנקוק, ניו המפשייר.
מורשתה
גלריות הירשל ואדלר הציגה רטרוספקטיבה של עבודותיה בשנת 1969 והסטודיו בבוסטון הציג את עבודותיה במרץ 1982. המיזוג שלה עם האסתטיקה המזרחית והמערבית וחזונותיה הרגישים של העולמות הנשיים והטבעיים הציעו תרומות סגנוניות משמעותיות לבתי הספר האמריקאיים והצרפתים של האימפרסיוניסטים.
שלם כפי שתזרוק
שלם כפי שתזרוק (באנגלית: Pay As You Throw; נקרא גם מדידת פסולת, תשלום יחידה, תשלום משתנה או תשלום משתמש) הוא מודל תשלום לפי שימוש עבור שירותי איסוף פסולת ביתית. המשתמשים מחויבים על פי כמות הפסולת בפועל אותה הם הוציאו לאיסוף על ידי הרשות העירונית או חברת האיסוף.
קיימים מספר מודלים המשתנים לפי אזור גאוגרפי וסוג הרשות. כמות הפסולת נמדדת על פי משקל או נפח כאשר זיהוי היחידות נעשה באמצעות תגיות RFID או שקיות ייעודיות. שירותי איסוף פסולת המיועדת למחזור או הדשנה בדרך כלל ניתנים בחינם כאשר יש שימוש בשיטה זו.
קיימות שלוש שיטות עיקריות המשמשות בתוכניות שלם כפי שתזרוק:
הגיון התוכנית
השיטה הנפוצה ביותר בתחום פינוי האשפה הביתית היא תשלום קבוע הנגבה כחלק מהמס העירוני. כל המשתמשים משלמים את אותו הסכום ללא קשר לכמות הפסולת אותה הם מייצרים עבור פינוי. תחת שיטה זו לא מיוצר כל תמרוץ למשתמש להפחית את כמות הפסולת אותה הוא מייצר.
שלם כפי שתזרוק מבוסס על שני עקרונות מנחים של המדיניות הסביבתית: עקרון המזהם משלם ועקרון חלוקת האחריות. ניתן לחלק את הגיון התוכנית לשלוש קטגוריות:
כלכלי
תחת תוכנית שלם כפי שתזרוק ניתן להוציא חלק או את כל העלויות המיוחסות לפינוי פסולת מתוך המס העירוני מה שיאפשר חופש ניהול וחופש פיננסי למערך ניהול הפסולת. באופן כזה ניתן להתייחס לשירותי ניהול הפסולת באותו האופן שמתייחסים לשירותי חשמל או מים המחויבים על פי צריכה בפועל בלבד.
סביבתי
תוכניות שלם כפי שתזרוק הן כלי יעיל בהגדלת הפרדת הפסולת במקור, הפניה של פסולת ממוינת להשבה ומיחזור ומעודדת הקטנת כמות הפסולת בכלל. התוצאה היא חיסכון באנרגיה כתוצאה מהקטנת סבבי האיסוף, הגדלת ההשבה של חומרים למחזור וקיטון בזיהום כתוצאה מהטמנה ושריפת פסולת במשרפות. תוכניות שלם כפי שתזרוק מעודדות את היצרנים באופן עקיף לפתח אריזות יעילות יותר כמו גם מוצרים ידידותיים יותר הניתנים למיחזור.
חברתי
עלויות איסוף הפסולת מתחלקות באופן הוגן יותר בין המשתמשים ולפי פרופורציית כמות הפסולת שהם מייצרים. "רוכבי חינם" לא יכולים להמשיך ליהנות מסבסוד ההתנהגות שלהם על ידי אחרים וטוענים כי תוכניות שלם כפי שתזרוק מעודדות קיימות קהילתית. משפחות קטנות, קשישים והורים יחידנים המייצרים פחות פסולת יוכלו לשלם פחות.
הסטת פסולת וסיכונים אחרים
גביית תשלום עבור פינוי פסולת עלולה גם לגרום להשלכת פסולת לא חוקית על ידי העברה ממקום אחד למקום אחר (מיכל של שכנים), השלכה במקום אסור או שימוש בדרכי פינוי אסורות (כגון שרפה). בפועל תופעות מעין אלו לא נצפו ברשויות שהופעלה בהן תוכנית שלם כפי שתזרוק בייחוד כאשר הופעל מערך כלי אצירה לאיסוף פסולת למיחזור ולקומפוסטציה.
התנגדות
התנגדות ציבורית ופנים עירונית היא דבר נפוץ בכל מקום בו מנסים לשנות שירות ציבורי מבוסס. מחלקת הגנת הסביבה של מסצ'וסטס המליצה להפחית את המס העירוני באותו הסכום של גביית מחיר על פינוי פסולת לפי שימוש וזאת כדי שהאזרחים לא ירגישו שהתשלום הוא עלות חדשה נוספת.
יישום
אוכלוסיות עירוניות מציעות בדרך כלל איסוף פסולת מצד המדרכה ואוכלוסיות כפריות מציעות איסוף הדורש הבאה של הפסולת לנקודת איסוף מרוכזת. האיחוד האירופאי כמו גם ארגון הסביבה האמריקאי הוציאו ספרים המנחים כיצד יש ליישם את תוכנית שלם כפי שתזרוק.
צפון אמריקה
תוכניות שלם כפי שתזרוק פועלות בקליפורניה, מישיגן, ניו יורק ווושינגטון כבר מתחילת שנות ה-70, למרות שהעיר סן פרנסיסקו יישמה סוג של שלם כפי שתזרוק כבר משנת 1932. בשנת 2000, 6,000 קהילות בארצות הברית (20%) ו-200 בקנדה יישמו תוכניות פסולת מבוססות תשלום משתמש. ב-2002 צפון אמריקה פינתה 24 מיליון טון פסולת, כאשר מתוכה 9.5 מיליון טון משויכים לפסולת ביתית. תוכניות שלם כפי שתזרוק הביאו לירידה שבין 9% ל-38% בפסולת ביתית להטמנה ועלייה של 6% עד 40% בפסולת למיחזור.
אירופה
אוסטריה הייתה המדינה הראשונה שיישמה תשלום אישי על פסולת בשנת 1945, אולם שלם כפי שתזרוק לא תפס עד לשנת 1980 כאשר מערכות אלקטרוניות יעילות נכנסו לשימוש. העיר הראשונה באירופה שהכניסה לשימוש מערכת אלקטרונית לזיהוי וחיוב עבור שירותי איסוף פסולת הייתה דרזדן, גרמניה. בספרד החלו להשתמש במערכות אלו ב-2003. משנת 1991 מדיניות הפסולת האירופאית דרשה כי חלק מהעלות שאינה מושבת באמצעות השבה ומיחזור פסולת ייגבה לפי עקרון המזהם משלם. ניתן למצוא בכל אירופה יישומים שונים של תוכנית שלם כפי שתזרוק.
זהות (אלבום)
זהות הוא האלבום השלישי של להקת מרסדס בנד. האלבום הופץ ב-30 ביוני 2011. אלבום זה, שהופק יחד עם יוסי פיין, הוא האלבום הראשון של מרסדס בנד שנכתב ובוצע כולו על ידי ההרכב החדש (גיא שמי כגיטריסט ויוני כהן כבסיסט). השינויים בהרכב באים לידי ביטוי בסגנון המוזיקלי של האלבום, שסגנונו דומה יותר לרוק הכבד שאפיין את האלבום השני מאשר לפאנק (Funk) שאפיין את האלבום הראשון.
ב-28 במרץ 2011 הופץ סינגל ראשון מאלבום זה, "מה פתאום". סינגל נוסף שהופץ זמן מה לאחר מכן נקרא "וודו". ב-31 במאי הופץ הסינגל השלישי העונה לשם "פאטה מורגנה". ב-30 באוגוסט, כבר אחרי יציאת האלבום הופץ סינגל נוסף בשם "סופי" לשיר צולם גם קליפ בבימוי קרן חכמה (אשתו של גל תורן).
פרס אנני לסרט הטוב ביותר
פרס אנני לסרט הטוב ביותר (באנגלית: Annie Award for Best Animated Feature) הוא פרס אמריקאי לאולפנים על סרטי הנפשה, המוענק באופן שנתי מאז 1992 על ידי האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה
ב-1998, שם הפרס שונה ל-"Outstanding Achievement in an Animated Theatrical Feature", אך הוא הוחזר לשמו המקורי ב-2001. עוד באותה השנה, החלה גם חלוקתו של פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, ומאז זכו לעיתים קרובות אותם הסרטים בשני הפרסים מדי שנה, פרט ל-2006, 2008, 2010, 2012, 2014 ו-2019. ב-2015, הוחלט לפצל את הפרס לכדי אחד חדש - פרס אנני לסרט העצמאי הטוב ביותר, בו מועמדים סרטי הנפשה זרים שאינם זכו להפצה רחבה בבתי הקולנוע בצפון אמריקה. הלכה למעשה, סרטי האולפנים הגדולים הם אלו שנותרו להתחרות על הפרס המקורי.
פרסי הקולנוע של נוליווד 2014
סרטי נוליווד הפרסים של שנת 2014 התקיימו ב-18 באוקטובר 2014 במלון אינטרקונטיננטל, בלאגוס.
פרסים
הזוכים בכתב מודגש. יתר הרשימה הם המועמדים האחרים לפרס.
סטלה אמיו אדדבו
נצרות אורתודוקסית מערבית
הנצרות האורתודוקסית המערבית או ברית הכנסיות האורתודוקסיות המערביות (באנגלית: The Communion of Western Orthodox Churches, בקיצור: CWOC; בצרפתית: Communion des Églises orthodoxes occidentales, בקיצור: CEOO) היא קבוצה של כנסיות נוצריות שאימצו את מסורת הנצרות האורתודוקסית, אולם שומרות על נוסח פולחני ומנהגים רוחניים של הנצרות המערבית. הן קיימות במקביל לכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות ולכנסיות האוריינטליות.