cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינטרמצו
אינטרמצו אופראי
האינטרמצו במאה ה-18 היה הפסקה קומית מוזיקלית, שהוכנסה בין מערכות או תמונות של אופרה. אלה יכלו להיות יצירות משמעותיות ומושלמות בזכות עצמן, אם כי קצרות מהאופרה שהכילה אותם. לרוב הן סיפקו שחרור קומי וניגוד דרמטי לאווירה של האופרה הכוללת, ולעיתים קרובות השתמשו באחד מגיבורי האופרה או מהקומדיה דל ארטה.
בכמה מקרים יצירות האינטרמצו התפשטו מהר יותר מיצירות האופרה עצמן: הזמרים היו מפורסמים, האפקטים הקומיים משכו קהל, ויצירות האינטרמצו היו קלות יחסית להעמדה. בשנות ה-30 של המאה ה-18 הסגנון פשט באירופה, ובכמה ערים - למשל במוסקבה - היו ביקורים והופעות של קבוצות באינטרמצו שנים לפני שראו הופעת אופרה ראשונה.
חברים
שידור
לאחר ציפיות ארוכות שהעונה התשיעית תהא העונה האחרונה של הסדרה, NBC השיגה בסוף דצמבר 2002 עסקה שהחזירה את הסדרה לעונה עשירית ואחרונה. העסקה נסגרה מוקדם מכיוון שצוות הקריאייטיב של הסדרה לא רצה להמשיך בדיונים בשנה החדשה, אלא רצה להמשיך לכתוב את פרקי העונה התשיעית, שעדיין שודרה, וגם פרק סיום אפשרי. NBC הסכימה לשלם לוורנר ברוס 10 מיליון דולר על הפקת כל פרק בעונה העשירית, המחיר הגבוה ביותר בתולדות הטלוויזיה לסדרה של 30 דקות, אף על פי ש-NBC לא הצליחה לקבל תשואה מספקת מפרסומות כדי לכסות את הוצאות ההפקה. צוות השחקנים דרש שהעונה העשירית תצומצם מ-24 פרקים (כך היה בשאר תשע העונות) ל-18, כדי לאפשר להם לעבוד גם על פרויקטים אחרים.
אינטרמצו
אינטרמצו אופראי
האינטרמצו היה ההשפעה היחידה החשובה ביותר בפריז באמצע המאה ה-18, ועזרה ליצירת הרפרטואר החדש של אופרה בצרפת.
חברים
שידור
החל מקיץ 2011, כל עונות הסדרה (10 עונות, 236 פרקים) משודרות בארצות הברית בהפרדה גבוהה. על מנת "לחדש" את איכותם של הצילומים, חברת האחים וורנר שחזרה תמונות שנחתכו (אלו ששודרו בגרסה המקורית, 4:3) בשוליהן הימניות והשמאליות, בעזרת הפילם המקורי של הסדרה (35 מ"מ) שמשלים את שולי התמונות למסך רחב (16:9). בחלק מן הקטעים, לרוב בעונות הראשונות, תמונות הוגדלו מאחר שעותק הפילם לא נמצא בארכיון.
אינטרמצו
אינטרמצו כלי
במאה ה-19 קיבל האינטרמצו משמעות נוספת: יצירה כלית שהיא פרק בין שניים אחרים ביצירה גדולה יותר, או קטע בעל אופי ייחודי העומד בפני עצמו.
חברים
סיום הסדרה
יוצרי הסדרה סיימו את הטיוטה הראשונית לפרק-הסיום של העונה העשירית, ושל הסדרה בכלל, בינואר 2004, ארבעה חודשים לפני ששודר. הפרק התעתד להימשך כשעה. קריין, קאופמן וברייט צפו בפרקי סיום של סדרות סיטקום אחרות, ושמו לב לדברים שהצליחו ולדברים שלא, על מנת לבנות את תוואי הפרק ואת מאפייניו. הם אהבו את פרקי הסיום שנשארו נאמנים לסדרה, ואף שיבחו את פרק הגמר של המופע של מרי טיילר מור, וראו בו כפרק הסיום האידיאלי. ברייט, קאופמן וקריין התקשו בכתיבת הפרק האחרון, והעבירו ימים שלמים בחשיבה על הסצנה האחרונה, מבלי שהצליחו לכתוב מילה. הם לא רצו שיהיה "קונספט גבוה מדי, או להוציא את הסדרה מעצמה". הקטעים החשובים ביותר בפרק הסיום צולמו ללא קהל, ועם מספר מינימלי של אנשי צוות. במהלך הסצנה האחרונה התקשו השחקנים להישאר חתומי פנים ונדרשו שוב ושוב לתקן את האיפור מכיוון שלא הפסיקו לבכות (מה שניכר גם בסצנה המשודרת), מה שהפך את צילום הסצנה לארוך במיוחד. צוות השחקנים המרכזי נהנה מפרק הסיום והיה בטוח שהמעריצים יגיבו בצורה דומה:
NBC קידמה ופרסמה רבות את הפרק האחרון, שמשך שבועות לפני שידורו הרבה "באזז" ועניין תקשורתי. סניפי NBC מקומיים ארגנו מסיבות צפייה ברחבי ארצות הברית, ולפני הפרק האחרון שודרו במשך שעה שלמה קליפים רטרוספקטיביים, מעונות ופרקים קודמים. לאחר הפרק, נערכה תוכנית מיוחדת של "The Tonight Show", עם המנחה ג'יי לנו, ובה התראיינו צוות השחקנים, על סט בית הקפה סנטרל פרק. מחיר פרסומת בת 30 שניות בפרק הסיום היה בממוצע 2 מיליון דולר.
אינטרמצו
אינטרמצו כלי
גם במאה ה-20 היה שימוש אקראי במושג: שוסטקוביץ' קרא כך לאחד מפרקי רביעיית המיתרים מס' 15 שלו, הפרק החמישי בסוויטה הארי יאנוש של קודאי נקרא גם באותו השם וכמו כן בארטוק קרא כך לפרק הרביעי (מתוך חמישה) בקונצ'רטו לתזמורת שלו.
חברים
סיום הסדרה
בארצות הברית, 52.5 מיליון צופים ראו את הפרק ב-6 במאי 2004, והפכו אותו לשידור הבידורי הנצפה ביותר בארצות הברית במשך שש השנים הבאות. אף על פי שהוא לא היה הפרק הנצפה ביותר בתולדות הסדרה, פרק-הסיום של "חברים" היה לרביעי ברשימת פרקי-הסיום הנצפים ביותר בתולדות הטלוויזיה, כשהסדרות שעקפו אותו היו סיינפלד, חופשי על הבר, ומ.א.ש שנצפו על ידי 76.2, 80.4, ו-105 מיליון צופים בהתאמה. פרק הנוסטלגיה שקדם לו נצפה על ידי 36 מיליון צופים, ופרק-הסיום היה לתוכנית השנייה הנצפית ביותר באותה שנה, כשהנצפית ביותר הייתה הסופר בול. לאחר סיומן של חברים ופרייז'ר, מבקרים תהו על עתידו של ענף הסיטקום. היו שטענו שזהו סופן של תוכניות הסיטקום, בעוד שהיו שטענו כי זוהי רק הידרדרות קטנה, והיו שטענו שקיימת הפחתה כללית של תוכניות מבוססות תסריט, לטובת תוכניות ריאליטי.
"איחוד"
ב-21 בפברואר 2016, 12 שנים לאחר ירידת "חברים" מהמסך, שידרה רשת NBC מופע הוקרה מיוחד לבמאי הטלוויזיה ג'יימס בורוז, אשר ביים חלק מפרקי הסדרה. במופע ההוקרה נכחו שחקנים מסדרות קומיות רבות שביים בורוז לאורך השנים, ביניהם גם חמישה מכוכבי הסדרה חברים: אניסטון, לה בלאנק, קוקס, שווימר וקודרו. מת'יו פרי לא נכח פיזית באיחוד הטלוויוני, אך הופיע על גבי מסך בקטע וידאו שצולם מבעוד מועד. מופע ההוקרה היה מפגש טלוויזיוני נדיר בו נכחו השחקנים בהרכב כמעט מלא, דבר שלא התרחש מאז הסתיימו שידורי הסדרה.
פרק איחוד
בשנת 2020 הודיעו כי חברי הקאסט יחזרו ל"פרק איחוד", שיכלול את כל ששת השחקנים הראשיים. הודגש כי הפרק אינו חלק מעלילת הסדרה וכי ששת השחקנים לא יגלמו את דמויותיהם, אלא יופיעו יחד בתור עצמם, יבקרו בסט ויספרו חוויות מצילומי הסדרה. צילומי הפרק נדחו פעמיים עקב מגפת הקורונה, אך לבסוף הושלמו בחודש אפריל 2021. הפרק עלה לשידור ב-27 במאי 2021 בשירות הסטרימינג האמריקאי HBO Max.
המחזמר
עקב ההצלחה של הסדרה, בוב וטובלי מקסמית', היוצרים של מחזות זמר בהשראת "צער גידול בנות", "הצלצול הגואל" ועוד, יצרו מחזמר בהשראת הסדרה בשם "חברים! המחזמר!" או באנגלית "". ההפקה אינה הפקה הרשמית אלא מדובר בפארודיה על המיתולוגיה של סדרה. השחקנים לא יופיעו במחזמר, אך כלל הקונספט של הסדרה יועבר באופן המתאים לרוח הסדרה. הייתה לסדרה גרסה לא רשמית של המחזמר-"חברים: האחד בו הם שרים!" או באנגלית-"Friends: The One Where They Sing!" כך שהרעיון לא היה מקורי, אך לאחר שחווה הצלחה רבה בשיקגו, גרסת הפארודיה של מקסמית' תגיע בהמשך השנה, עדיין לא ידוע התאריך, לתיאטראות ברודוויי ויציגו אותה מביניהם, בתיאטרון ה"תרייד". בין השירים שנכתבו על ידי מקסמית' עבור המחזמר ישתתפו "אוי אלוהים! זו ג'ניס", "בית הקפה היחיד בניו יורק" ו-"היינו בהפסקה". הכרטיסים יחלו בתהליך מכירה באביב הקרוב במהלך חודש יוני בניו יורק.
ביקורות
הביקורות המוקדמות על הסדרה היו מעורבות. היו שחשבו שהסדרה היא "ניסיון מעורפל ובלתי-מוצלח לחקות את ההומור של 'סיינפלד'", או שהסדרה "מנסה להיות כמו 'סיינפלד', אך לעולם לא תהיה מצחיקה כמוה", אך היו שטענו כי "זוהי אחת הקומדיות המבריקות ביותר בעונת השידורים הנוכחית", וגם היו מבקרים שקראו לה "בפשטות, סדרת הקומדיה הטובה ביותר כרגע".
היו מבקרי טלוויזיה שמצאו את דמויותיהם של ג'ואי ורייצ'ל בלתי-מפותחות, אך ככלל נאמר על צוות השחקנים ש"הם אנסמבל צעיר שאפשר להתאהב בו", ושיש ביניהם "כימיה טובה". מבקר הטלוויזיה של עיתון ה-USA Today, רוברט ביאנקו, אף הגדיל ושיבח את משחקו של שווימר כ"מעולה". ביאנקו אף הילל את הדמויות הנשיות, אך היה מודאג מכך שדמותו של פרי כצ'נדלר הייתה "בלתי מוגדרת", ושלה-בלנק "מסתמך יותר מדי על תפקיד החתיך הטיפש". ביקורות אחרות טענו שהשחקנים "מנסים ומשתדלים יותר מדי", במיוחד פרי ושווימר.
ככל שהסדרה התקדמה, הביקורות החלו להיות חיוביות יותר, ו'חברים' הפכה לאחת מתוכניות הסיטקום הפופולריות ביותר בזמנה. המבקרים שיבחו את הסדרה על הכתיבה המצוינת והתסריט החד, ועל הכימיה ששררה בין השחקנים הראשיים. היו אף עיתונאים שחזרו בהם מביקורתם הראשונית, שהסדרה היא "חיקוי נואש של 'סיינפלד'", והתנצלו. הביקורות אף שיבחו את הסדרה על כך שהיא "גורמת לך לצחוק בקול מספר פעמים בכל פרק", ושאיכות הכתיבה אפשרה לסדרה להיות "מקורית וחדשנית". עיתון הניו יורק טיימס הילל את העונה השמינית, וקרא לה "קאמבק מדהים באמת". העיתון קבע כי "בזכות איכות העלילה וכמויות הצחוק, הסדרה מוצאת לה מקום חם בלב המעריצים". לעומת זאת, היו ביקורות שמצאו את העונה התשיעית "מאכזבת ביחס לעונות האחרות", מכיוון שהעלילה החלה לנטות מחוץ לקו הנורמלי של הסדרה, ואירועים משונים וביזאריים החלו להופיע בעלילה. עוד ציינו המבקרים את "מצעד הסלבריטאים" שהופיעו בעונה התשיעית, כנראה, לפי המבקרים, כדי לחפות על ההידרדרות בעלילה. למרות האכזבה מהעונה, הביקורות מצאו ש"הכתיבה עדיין חדה". גם הביקורות על העונה העשירית לא היו מזהירות, ואף נכתב עליה שהיא "איומה בצורה מחשידה, והרבה יותר גרועה מאיך שהייתם מדמיינים סדרה שפעם הייתה כל כך טובה". אך בסופו של דבר, 'חברים' הופיעה ברשימת "מאה תוכניות הטלוויזיה הטובות ביותר בכל הזמנים" של הטיים מגזין, בנימוק ש"סודה של הסדרה היה שהיא נקראה 'חברים', אך לאמיתו של דבר, היא עסקה במשפחה".
הביקורות על פרק-הסיום היו מעורבות, אך נטו להיות חיוביות. ביאנקו מעיתון ה-USA Today תיאר את הפרק כמבדר ומספק, ושיבח את המיומנות בשילוב בין ההומור לרגש בכל אחת מן הדמויות. היו ששיבחו את אניסטון ושווימר על משחקם, אך חשבו שחידוש הקשר הרומנטי ביניהם היה "סוף יותר מדי טוב, אף על פי שזה מה שצבא המעריצים של הסדרה רצה". בסופו של דבר, נכתב כי פרק-הסיום היה "יותר מרגש מאשר מצחיק, יותר מספק במונחים של סגירת מעגל מאשר מצחיק עד דמעות".
פרסים
כדי לשמר את פורמט האנסמבל של הסדרה, צוות השחקנים החליט להגיש את כל השחקנים לאותה קטגוריית פרסים, "שחקן-משנה", והחל מהעונה השמינית, לקטגוריית "שחקן-ראשי". הסדרה הייתה מועמדת ל-63 פרסי אמי, וזכתה בשישה. אניסטון וקודרו היו לשחקניות היחידות שזכו ב"אמי", בעוד שקוקס הייתה השחקנית היחידה שכלל לא הייתה מועמדת. הסדרה זכתה בפרס אמי לשנת 2002 לסדרת הקומדיה הטובה ביותר, והייתה מועמדת בקטגוריה זו בשנים 1995, 1996, 1999, 2000 ו- 2003. הסדרה זכתה בשלל פרסים נוספים: פרס American Comedy, פרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, פרס גלובוס הזהב, שלושה פרסי Logie, שישה פרסי People's Choice, פרס Satellite, ושני פרסי Screen Actors Guild.
רייטינג
הטבלה שלהלן מציגה את מדרוג הצפייה של חברים בארצות הברית, שם היא התמקמה בקביעות בין עשר התוכניות הנצפות ביותר. טור ה"דירוג" מציין את דירוגה של חברים ביחס לסדרות אחרות ששודרו באותה עונת-שידורים, בשעות צפיית השיא. שיטת הדירוג בארצות הברית דומה לזו שבישראל, ומסתמכת אף היא על מדד נילסן. טור ה"צופים" מתאר את כמות הצופים הממוצעת בעת השידור הראשון של כל פרק. "תחילת העונה" מתייחס לתאריך שידור פרק הפתיחה של העונה, "וסיום העונה" מתייחס לתאריך השידור של הפרק האחרון.
השפעה תרבותית
אף על פי שמפיקי הסדרה חשבו על חברים כ"רק תוכנית טלוויזיה", מספר פסיכולוגים חקרו את השפעתה התרבותית של חברים לאורך שידורה. סגנון השיער של אניסטון כונה בשם "תספורת רייצ'ל", ואומץ אצל נשים ברחבי העולם. משפט הפתיחה של ג'ואי, "?'How you doin", הפך למשפט פופולרי בסלנג האמריקאי, כשורת-פתיחה או כברכה בין חברים. לסדרה גם הייתה השפעה על השפה האנגלית, לפי מחקר של פרופסור לבלשנות מאוניברסיטת טורונטו, אשר מצא שהדמויות בסדרה השתמשו במילה "so" פעמים רבות כדי לאייך שמות תואר, כמו עם המילים "very" ו-"really". אף על פי ששינוי זה כבר חדר לתרבות האנגלית, שימושו בסדרה כפי הנראה תרם לפופולריות שלו. לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הרייטינג של הסדרה עלה ב-17% מהעונה הקודמת, מכיוון שהצופים ראו בסדרה מקום מפלט.
בית הקפה סנטרל פרק (משחק מילים על הסנטראל פארק בעיר ניו יורק), אחד ממוקדי ההתרחשויות המרכזיים של הסדרה, היווה מודל לחיקוי במקומות רבים בעולם. בשנת 2006, איש עסקים איראני בשם מוג'טבה אסאדיאן פתח קו של זכיינות בתי קפה בשם "סנטרל פרק", ורשם את השם על שמו ב-32 מדינות בעולם. בתי הקפה עוצבו כמו ב"חברים", והיו בהם העתקים מדויקים של הספות, הדלפקים, שלטי הניאון והלבנים. בבתי הקפה היו גם ציורים שהציגו את שלל דמויות הסדרה, והטלוויזיות הקרינו פרקי חברים. ג'יימס מייקל טיילר, ששיחק את גאנת'ר, מנהל בית הקפה בסדרה, נכח בפתיחה החגיגית בדובאי, ועבד שם כמלצר. "סנטרל פרק" נבנה מחדש כחלק מתערוכה מוזיאונית באולפני וורנר ברוס, והוצג בתוכנית הטלוויזיה "המופע של אלן דג'נרס" באוקטובר 2008.
ביולי 2019, אולפני האחים וורנר פתחו תערוכה מיוחדת בניו יורק בשם "friends pop up experience" לציון 25 שנה לשידור הסדרה. התערוכה מציעה למבקרים להתנסות בקטעים ידועים מהסדרה, למשל לחבוש תרנגול הודו על הראש כמו ג'ואי, לשבת על הספה הכתומה הידועה מבית הקפה, ולהציץ לדירה של רייצ'ל ומוניקה.
בריטניה
חברים שודרה לראשונה בבריטניה ב-1994. הסדרה הייתה לאחת התוכניות הפופולריות ביותר, ובכל פרק צפו בממוצע 2.6 מיליון בריטים. פרק הסיום בבריטניה הצמיד אל המסך 8.6 מיליון צופים, יותר משליש מקהל הטלוויזיה בבריטניה באותה עת.
ישראל
בישראל עלתה הסדרה לראשונה ביוני 1995 בערוץ 3, שם שודרה עד עונתה השמינית. בשתי עונותיה האחרונות שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית קשת, אשר רכשה גם את כל שאר עונותיה לשידור הן בערוץ 2 והן בערוץ ביפ (אשר שייך לזכיינית). לדברי חברת שידורי קשת, בישראל יש לסדרה קהל צופים גדול ונאמן יותר מכל סדרת רכש אחרת, ומשום כך עדיין משודרים שידורים חוזרים של הסדרה. ערוץ סטאר וורלד הבינלאומי גם שידר פרקים חוזרים של הסדרה, אך הוא נקלט בישראל רק במסגרת הכבלים והלוויין, ושידורי הערוץ הסתיימו לבסוף בישראל בשנת 2009. לאחר תקופה זאת, שודרו שידורים חוזרים בלילות בערוץ 2 ובעשור השני של המאה ה-21 משודרים פרקים חוזרים של הסדרה בערוץ יס קומדי של חברת הלוויין ובערוץ הוט קומדי סנטרל. הסדרה זמינה גם כיום בנטפליקס ישראל ונחשבת לאחת הסדרות הנצפות ביותר שם.
מוצרים נלווים
כל עשר עונות הסדרה יצאו במארזי DVD ובמארז Blu-ray מהודר בעל הפרדה גבוהה. כל מארז של סדרה מכיל תוספות מיוחדות וגם קטעים שירדו בעריכה. מוצרי מרצ'נדייז רבים של "חברים" יוצרו על ידי חברות רבות. בסוף ספטמבר 1995, יצא האלבום "הפסקול הטלוויזיוני המקורי של 'חברים'", אשר הכיל שירים מהסדרה, והגיע למקום ה-46 ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר. עד נובמבר 1995 נמכרו 500,000 עותקים שלו. בשנת 1999, יצא עוד אלבום פסקול, בשם "שוב חברים". עוד מוצרי חברים כללו משחק-זיכרון על פרקי הסדרה ב-DVD, וגם משחק מחשב בשם "חברים: ההוא עם כל הטריוויה" כיום יש גם במהדורה מוגבלת תקליטים של שירים שנשמעו במהלך הסדרה.
ספין אוף
לאחר סיום הסדרה ב-2004, לה-בלנק הצטרף לספין אוף של "חברים", שנקראה "ג'ואי", ועקבה אחרי מעברו של ג'ואי ללוס אנג'לס וניסיונותיו להצליח כשחקן. קאופמן וקריין לא רצו להצטרף לצוות סדרת-הבת, אך ברייט הסכים ושימש כמפיק בפועל. NBC פרסמה רבות את "ג'ואי" ושיבצה אותה במשבצת השידור הישנה של חברים, ימי חמישי ב-20:00. פרק הפיילוט נצפה על ידי 18.60 מיליון צופים אמריקאים, אך הרייטינג ירד וירד לאורך שידורן של שתי עונות הסדרה, ובממוצע צפו 10.20 מיליון צופים בפרקי העונה הראשונה, ו-7.10 מיליון בשנייה. הפרק האחרון ששודר נצפה על ידי 7.09 מיליון צופים במרץ 2006. NBC ביטלה את הסדרה במאי 2006, לאחר שתי עונות. ברייט האשים את חוסר שיתוף הפעולה בין בעלי תפקידים ב-NBC, האולפן ושאר המפיקים, בחיסולה המהיר של הסדרה:
121 מנוע לשינוי חברתי
רקע
עמותת 121 הוקמה במטרה לפתח הצעות חקיקה ומדיניות לשיפור רשת הביטחון החברתית-כלכלית של כל אזרחי המדינה בתחומים: תעסוקה, רווחה, חינוך, דיור, גיל שלישי ובריאות.
העמותה משתפת פעולה עם ארגונים חברתיים ועסקיים, מומחים מהפרופסיה ומהאקדמיה, התארגנויות אזרחיות ובעלי עניין אחרים בתחומים שבהם היא עוסקת. יחד עמם היא מפתחת, על בסיס מחקר והניסיון המצטבר בשטח, הצעות ממוקדות שמטרתן חיזוק אוכלוסיות מוחלשות, צמצום פערים חברתיים והגברת השוויון והצדק החברתי בישראל. את יישומן של ההצעות מקדמת העמותה באמצעות עבודה שוטפת מול שרי הממשלה, חברי הכנסת והפקידות המקצועית הבכירה.
הקמה וצוות
עמותת 121 הוקמה בשנת 2017 על ידי טלי ניר, העומדת בראש העמותה, ורועי מאור, המשמש כמנהל פיתוח המדיניות.
ניר כיהנה בעבר כסמנכ"לית האגודה לזכויות האזרח וניהלה את המחלקה לזכויות חברתיות וכלכליות ואת המחלקה לפעילות ציבורית, ובין השאר השתתפה בהובלת המאבקים להפסקת ניתוקי מים לחסרי אמצעים, הכנסת רפואת שיניים לילדים לסל הבריאות והפסקת תוכנית ויסקונסין. קודם לכן הייתה עוזרת משפטית של פרקליטת המדינה, וכתבת, עורכת ומגישה בחברת החדשות של ערוץ 2 ובגלי צה"ל.
מאור שימש בעבר מנכ"ל, סמנכ"ל, חבר ועד ויועץ של ארגונים בתחומי זכויות אדם, ליווה את הקמתם של כמה ארגונים לשינוי חברתי ושימש שש שנים כסמנכ"ל מרחבים – המכון לקידום אזרחות משותפת בישראל.
צוות העמותה כולל אנשי מקצוע בתחומים: מחקר, קידום מדיניות, ניהול שותפויות וקבוצות אקטיביסטיות, תקשורת ודיגיטל, גיוס משאבים ועוד.
עם חברי המועצה הציבורית של 121 נמנים: רינה מצליח, יוסי קוצ'יק, פרופ' יוסי זעירא, הרב ד"ר רפי פוירשטיין ועוד.
Nous Les Amoureux
"Nous les amoureux" (בתרגום חופשי לעברית: "אנחנו, האוהבים") היה השיר הזוכה באירוויזיון 1961, שבוצע עבור לוקסמבורג על ידי הזמר הצרפתי ז'אן-קלוד פסקל.
השיר בוצע ארבעה-עשר בליל האירוויזיון (אחרי דריו קמפוטו שייצג את דנמרק עם השיר "Angelique" ולפני האליסונים שייצגו את הממלכה המאוחדת עם השיר "?Are You Sure"). עם סיום ההצבעה היא קיבלה 31 נקודות, דבר שהציב אותה במקום הראשון מבין 16 מדינות.
השיר מספר את סיפור האהבה המסוכלת בין הזמר לאהבתו. המילים נמשכות ומדברות על האופן בו היחסים שלהם נדחים על ידי אחרים אך סוף סוף יתאפשרו. בהמשך הסביר פסקל כי השיר עוסק במערכת יחסים הומוסקסואלית ובקשיים העומדים בפניהם. מכיוון שנושא זה היה נחשב לשנוי במחלוקת בראשית שנות ה-60, הטקסטים אינם חד משמעיים ואינם מתייחסים למגדרם של האוהבים. זה איפשר להסתיר את המסר האמיתי של השיר, שלא הובן כך על ידי הציבור הרחב באותה תקופה.
בגלל חריגת הזמן של התחרות, חזרתו של שיר זה לאחר ניצחונו לא הוצגה בבריטניה. הסיקור של בריטניה הסתיים זמן קצר לאחר סיום ההצבעה והכרזת השיר הזוכה.
מנצחת האירוויזיון בשנה שלאחר מכן, באירוויזיון 1962, הייתה הנציגה הצרפתייה איזבל אוברט, עם השיר "Un premier amour".
נציג לוקסמבורג באירוויזיון בשנה לאחר מכן, באירוויזיון 1962, היה קמילו פלגן עם השיר "Petit bonhomme".
השיר הוצג גם בעונה 2, פרק 6 של שירות חשאי מאוד.
וולטר ויילד
וולטר ויילד (באנגלית: Walter Wild, 13 באוקטובר 1872 - 16 בדצמבר 1953) היה כדורגלן אנגלי ונשיאו הראשון של מועדון הכדורגל ברצלונה.
ביוגרפיה
ויילד נולד באנגליה, ובהמשך עבר להתגורר בעיר ברצלונה עקב עסקים, במסגרתם יצר קשר עם ז'ואן גאמפר, מייסד המועדון.
ב-29 בנובמבר 1899 היה ויילד בין 12 הנוכחים בפגישה שארגן ז'ואן גאמפר במטרה לייסד את מועדון הכדורגל. הוא נבחר להיות הנשיא הראשון על ידי גאמפר, כיוון שהיה הבוגר מבין הנוכחים. בפגישה נקבעו השם, הסמל והצבעים של המועדון. ויילד היה נשיא המועדון עד 25 באפריל 1901. סגנו הראשון היה ג'ון פרסונס. גאמפר היה דובר המועדון וקפטן הקבוצה. במקביל להיותו נשיא, היה ויילד שחקנה של קבוצת הכדורגל. הוא שיחק בעמדת ההגנה ושותף בעשרה משחקים בלבד, ובהם גם המשחק הראשון אי פעם של המועדון. הוא זכה עם הקבוצה בגביע הראשון שלה, בטורניר ידידות כנגד נבחרת קטלוניה.
ויילד תרם את דירתו כמפקדה הראשונה של המועדון. אחד מהישגיו הבולטים כנשיא היה סיכום עם בית המלון "קזנובס" לאפשר למועדון להשתמש, כמגרשו הביתי, במגרש של בית המלון. יתר על כן, תחת ויילד השתתף המועדון במהדורה הראשונה של "גביע מסאיה", אם כי הקבוצה לא זכתה בה להצלחה רבה.
ויילד נבחר מחדש לתפקיד שלוש פעמים, בין דצמבר 1899 לבין דצמבר 1900. הוא פרש מתפקידו ב-25 באפריל 1901 כיוון שנאלץ לחזור לארץ מולדתו. ביום עזיבתו נבחר להיות "חבר כבוד" של המועדון. בחגיגות היובל של המועדון היה ויילד אורח כבוד, ומשום שלא עקב אחר התפתחות המועדון, התפלא לראות עד כמה רחוק הגיע.
כשל הצלף הבודד
כשל הצלף הבודד הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי בו אירוע שהתרחש באופן אקראי מוצג כאירוע נדיר הדורש הסבר סיבתי לא אקראי. הכשל מתרחש כאשר הצופה מתעלם מסך האירועים החלופיים השקולים מבחינה סטטיסטית לאירוע הכביכול נדיר, שהתרחשות אחד מתוכם במקום האחר הוא אקראי.
השם מבוסס על סיפור אודות אדם היורה באקראיות לעבר קיר, ולאחר מכן מסמן מטרה סביב צבר של פגיעות וטוען שהוא צלף.
הכשל נקרא גם "אשליית הצבר"; בלוגיקה הוא מכונה "כשל החלוקה", וכהנמן וטברסקי כינו אותו "חוק המספרים הקטנים". שמות אלו מכוונים לכך שעל פי הכשל, הצופה מצפה שבכל חלוקה של אירועים לתת-קבוצות, ההתפלגות בכל תת-קבוצה תהיה זהה להתפלגות בקבוצה.
אחת הדוגמאות הנפוצות לכשל הצלף הבודד היא זיהוי הצטברות מקומית של מקרי סרטן עם מפגע סביבתי כלשהו, על אף שבאופן אקראי לגמרי מתבקש שתהיינה הצטברויות מקומיות של מקרים כאלה.
דוגמה נוספת נוגעת למציאת רמזים לאירועים עתידיים בתוך כתבי קודש, למשל בנבואותיו של נוסטרדמוס. אם מספר הדרכים לפרש את הכתבים או למצוא בהם רמזים הוא מספיק גדול, הרי שניתן יהיה למצוא רמזים למספיק אירועים אקטואליים, באופן שיטעה את הצופה הבלתי מיומן בסטטיסטיקה בכוחם הנבואי של כתבי הקודש.
המגיד מדובנא, שנודע במשליו המרובים, הסביר שהוא מכין את המשלים מראש, בהנחה שבהמשך יצוצו הנמשלים המתאימים. מי שמתפעל מהתאמת המשלים לנמשלים - לוקה ב"כשל הצלף הבודד".
אבישג רבינר
אבישג רבינר (נולדה ב-1 באוגוסט 1971) היא שחקנית, סופרת ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
רבינר גדלה בגדרה ועסקה תקופה בדוגמנות, היא בעלת תואר בקולנוע ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב.
היא הופיעה בתפקיד אורח בקומדיה פאזל, היא גילמה את מיקה, חברה של אסף בסדרה טירונות, ב-2003 שיחקה בסרט הסטודנטים "נסיעה טובה", בשנה זו גם הוציאה ספר שכתבה "עלמה ומרתה". היא שיחקה בסדרה כוכב הצפון.
סולון בלידיה
סולון בלידיה (בגרמנית: Solon in Lydien) הוא סיפור קצר מאת בנימין זאב הרצל, שפורסם ב-1900. עלילתו של הסיפור מתרחשת במאה ה-6 לפנה"ס, ושואבת את השראתה מסיפור המפגש האגדי בין סולון האתונאי לבין קרויסוס מלך לידיה, שהובא על ידי מחברים יווניים רבים כגון הרודוטוס ופלוטרכוס.
הסיפור עובד גם למחזה על ידי הרצל, ועלה ב-1903 בתיאטרון הגרמני (Deutsches Theater) בפראג. המחזה הועלה בישראל על ידי תיאטרון "האהל" ב-1949, בד בבד עם העלאת עצמותיו של הרצל לקבורה בישראל.
צבאות השם
על פי דברי הרבי, כל ילד וילדה יהודיים, עם לידתם "מגויסים" לצבאות השם, המפקד העליון הוא – הקדוש ברוך הוא וספר הפקודות הוא – התורה.
מלבד הארגונים שפועלים רשמית בשם 'צבאות השם', מקובל בחסידות חב"ד להשתמש בשם זה (וכן ב"חיילי צבאות השם" וכדומה) בפעילות עם ילדים.
הן הזרם המשיחיסטי בחב"ד והן הזרם המתון בחסידות חב"ד מפעילים בישראל ארגונים שונים בשם צבאות השם.
אופיו ומטרותיו של הארגון
הארגון משתמש במושגים ומונחים שמקורם בעולם הצבאי. כל ילד החבר בארגון קרוי 'חייל', הקב"ה מזוהה כמפקד העליון. ההוראות לילדים החיילים מכונות 'פקודת היום' או פקודת מבצע. משימת 'צבא הילדים' היא זירוז ביאת המשיח. ההתגברות על יצר הרע מדומה ללחימה באויב, והתורה והמצוות מדומים לכלי נשק. המוטו של הארגון, המופיע בסמליל שלו, הוא ובמקור We want Moshiach now.
בהתוועדות בי"א בניסן תשמ"א הכריז הרבי על מבצע לאחד את כל ילדי צבאות ה', בנים לפני בר מצווה ובנות לפני בת מצווה, על ידי כתיבת אות בספר תורה שייכתב ליד הכותל המערבי.
פעילות עולמית
ארגון 'צבאות השם העולמי', שמרכזו בניו יורק, מנוהל מאז היווסדו (בעת הכרזת הרבי על הקמת התנועה) על ידי ירחמיאל בנימינסון, ושלום דובער בוימגרטן הוא מנהל התפעול. הארגון פעיל במדינות רבות ברחבי העולם.
התנועה מפעילה מערכת הוצאה לאור (בשם "הח"י", על שמה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון, אשתו של הרבי). בנוסף לספרים מוציאה התנועה מספר עיתונים המותאמים לילדים יהודים שאינם משתייכים לקהילה החב"דית. הוותיק מביניהם הוא דו-שבועון בשם "משיח טיימס". הרבי מליובאוויטש התייחס לפרטי העלון, כולל האיורים על גבי דף השער. מאוחר יותר החלה התנועה להוציא גם ירחון בשם "קידס". כיום הוא מופץ בשבע שפות ומופיע גם באיראן. בשנים האחרונות החלה התנועה להדפיס את שבועון "החייל", המיועד לילדי החסידים ומופץ בקהילות חב"ד במדינות דוברות אנגלית.
התנועה מפעילה את "חידון ספר המצוות להרמב"ם", על פי תקנתו של הרבי לילדי ישראל להגות בספר זה באופן יום-יומי. ספר המצוות הודפס במהדורה מותאמת לילדים, ומדי שנה נערך עליו חידון עולמי בקראון הייטס בהשתתפות אלפי ילדים.
בשנת תשס"ד (2004) הקימה התנועה את מוזיאון הילדים היהודי בהשקעה של כ-40 מיליון דולר, והוא ממוקם בסמיכות למרכז חב"ד העולמי – 770. במוזיאון מבקרים מאות אלפי ילדים מכל הציבורים בארצות הברית, כולל ילדים לא יהודים.
הפעילות בישראל
בשנים הראשונות לאחר הקמת התנועה על ידי הרבי התבצעה פעילות צבאות ה' (ארגון כינוסי ילדים, הפקת חומר וכדומה) בצורה לא ממוסדת על ידי גופים שונים, כמו רשת אוהלי יוסף יצחק, גם מכירת האותיות בספר התורה של ילדי ישראל התבצעה בתחילה תחת השם צבאות ה'.
ניידות חב"ד ו"צבאות ה' בע"מ"
בשנת תשמ"א החלה בצפונה של ישראל פעילות 'צבאות השם' על ידי ארגון ניידות חב"ד בישראל בראשות דוד נחשון. לטענת נחשון, בשנת תשמ"ג, בעקבות פניית מנהלי רשת אהלי יוסף יצחק, החלו בניידות חב"ד לפעול באופן רשמי גם בשאר חלקי מדינת ישראל; אך בפרוטוקול מתוך אספת העמותה שהפעילה את התנועה, נכתב כי הפעילות התרחבה לשאר חלקי הארץ רק כתשע שנים מאוחר יותר, בשנת תשנ"ב. התנועה הזמינה מנהלי בתי ספר לעודד הצטרפות תלמידים ל"צבאות השם". בשנת 1989 נרשמה הפעילות כעמותה בשם "תנועת נוער צבאות השם שעל ידי ניידות חב"ד - אה"ק". התנועה הקימה מועדוני נוער פעילים בערים שונות, הנפיקה תעודות חייל נושאי דרגות שונות וביטאונה 'במחנה צבאות השם' פורסם בתפוצה ארצית. מעט אחרי פטירתו של הרבי מליובאוויטש, הופחתה פעילות הארגון ולעמותה ניתן צו פירוק על ידי בית המשפט.
בשנת תשס"ו (2006) הקימה התנועה חברה לתועלת הציבור בשם 'צבאות ה' בע"מ' והחלה התעוררות מחודשת של הארגון: חודשה הוצאת העלון השבועי 'במחנה צבאות השם', וכן ההוצאה לאור של מוצרי צבאות השם.
הארגון מפעיל רשת המאגדת תחתיה עשרות קייטנות ומחנות קיץ ברחבי הארץ וכן מקיים כינוסים לקראת י"א בניסן, שבהם משתתפים אלפי ילדים מדי שנה. בשנת 2017 הקים הארגון את מקהלת הילדים 'מקהלת צבאות ה' בארה"ק'. המקהלה הוציאה תקליטורים, סינגלים והופיעה בכינוס משיח בכיכר ובאירועים נוספים של חב"ד.
הארגון מזוהה עם הזרם המשיחיסטי בחסידות חב"ד.
במחנה צבאות השם
"תנועת הנוער שעל ידי 'ניידות חב"ד - אה"ק'" מפיקה את העיתון "במחנה צבאות השם". במשך השנים יצא העיתון לאור בתקופות שונות ובפורמטים משתנים.
העיתון החל לצאת לאור בשנת תשמ"ח, כהמשך לדפי המשימות שהופצו בין ילדי התנועה. לאחר פטירת הרבנית חיה מושקא שניאורסון ביקש בעלה, הרבי מליובאוויטש, להקים מוסדות וארגונים על שמה. בארגון "ניידות חב"ד" הוחלט להוציא לאור ירחון לעילוי נשמתה, במסגרת הפעילות של צבאות השם. ההצעה קיבלה את אישורו של הרבי, שאף חיווה את דעתו לעיתים על תוכנו ואף על עיצובו.
במהלך השנים העיתון הפך מירחון לדו-שבועון. בשנת תשנ"ו הפסיק העיתון לצאת בצורה סדירה. בשנים תשס"ז - תשע"ז (2007 - 2017) יצאה גרסה נוספת (מוקטנת) של עלון בשם זה, שיועדה גם לילדים מרקע שאינו דתי.
בשנת ה'תשס"ה (2005) החלה התנועה להוציא לאור עיתון בשם זה, בתוך השבועון "בית משיח". בשנת ה'תשע"ז (2017) החל לצאת - במקביל לעיתון המודפס כמדור בבית משיח - גם מגזין כרומו בשם זה. העיתון מחולק למנויים בתוכנית המשפחתית של התנועה.
רוסיה הקדומה
מעט ידוע על רוסיה הקדומה בתקופה שלפני המאה ה-9 לספירה. זאת בעיקר בשל היעדרה של לשון כתובה (הקירילית נוצרה בשנת 863 לספירה) וריחוקם של האזורים הסלאביים המזרחיים.
המעט הידוע לחוקרים מבוסס על חפירות ארכאולוגיות, רשמים של מבקרים ברוסיה מאותה תקופה וניתוחים בלשניים. פרט לספר ולס השנוי במחלוקת ישנם מסמכים ספורים מרוסיה שלפני המאה ה-11 לספירה, ואף לא אחד מלפני המאה ה-9. כתב היד המשמעותי המוקדם ביותר שנתגלה הוא "הכרוניקה הרוסית הראשונה" מסוף המאה ה-11 או תחילת ה-12. בחיבור זה נזכרים 12 "פלמנה" (שבטים או עמים סלאביים) שהתיישבו במאה ה-9 בין הים השחור לים הבלטי.
על סמך עדויות ארכאולוגיות ובלשניות, מעריכים חוקרים כי הסלאבים המזרחיים התגבשו כקבוצה אתנית באמצע האלף השני לפנה"ס באזור שכיום הוא פולין, צ'כיה, מערב בלארוס וצפון מערב אוקראינה. זאת לאחר כניסתם לעידן הברזל במאה ה-8 לפנה"ס והתפשטותם ההדרגתית.
במהלך התפשטותם פגשו הסלאבים קבוצות אתניות אחרות שחיו או נדדו לתוך מישורי מזרח אירופה. הידועים מאלו הם הסקיתים שהיו באזור אוקראינה דהיום מהמאות ה-6 ועד ה-2 לפנה"ס ונודעו כאנשי מלחמה ופרשים מעולים. הסקיתים לא נזכרים בכתובים מהמאה ה-1 לפנה"ס, אך הרומאים לעיתים התייחסו בשם זה לכל הסלאבים. עד שנת 600 לספירה כבר הסתמנו הסלאבים כקבוצה הדומיננטית במזרח אירופה ובערך באותו זמן התפצלו לשונותיהם לענף דרומי, מזרחי ומערבי.
הסלאבים המזרחיים התיישבו לאורך נהר הדנייפר וממנו צפונה אל עמק הוולגה, ממזרח למוסקבה של היום ועד לאגן הדניסטר הצפוני ונהר הבוג המערבי במולדובה של היום. מיקום זה איפשר להם שליטה בנתיבי הסחר באזור הסקנדינבי-בלטי ושייריה המזרחיים של האימפריה הרומית, בפרט האימפריה הביזנטית והמושבות לחופו הצפוני של הים השחור. הם קיימו יחסי סחר עם הוויקינגים שנקראו בפיהם ורנגים ועם הביזנטים. קייב, שהייתה לבירת רוס, נוסדה כפי הנראה במאה ה-5 או ה-6 לספירה כמבצר השולט על עמק הדנייפר שבו אספו מיסים מספינות שחזרו מביזנטיון.
במאות ה-8 וה-9 לספירה, שילמו כמה שבטים סלאביים מיסים לממלכת הכוזרים, ששכנה בדרום הוולגה, אזור הקווקז ודרום רוסיה של היום.
במאה ה-9 ביססו קבוצות של נורמנים–ורנגים, סקנדינבים שמוצאם משוודיה, את שלטונן על הסלאבים שבאגן הדנייפר. כובשים אלה כונו "רוסים" על ידי הנכבשים הסלאבים. השבט שכבש את האזור והשליט הגמוניה פיאודלית הגיע מאזור צפון שוודיה של היום. בפי המקומיים הוא נקרא "רוס", ומכאן שמם. הרוסים התיישבו לאורך הנהרות וולגה (הנשפך לים הכספי) ודנייפר (הנשפך לים השחור) ועסקו ככל הנראה במסחר.
הרוסים הכובשים נאלצו להתארגן בקבוצות כדי להגן על עצמם מפני האוכלוסייה שהכניעו, ולצורך כך הקימו מחנות מבוצרים הקרויים בסלאבית "גורוד" (gorod) והתיישבו בהם סביב חצרות נסיכיהם ודיוקנות אליליהם. הערים הרוסיות העתיקות ביותר היו בראשיתן מחנות כאלה, כמו למשל סמולנסק, סוזדל, נובגורוד, וקייב – שהייתה החשובה שבהן ונסיכה היה השליט העליון של רוסיה הקדומה. בסוף המאה ה-9 נכבשו קייב ונובגורוד על ידי הוורנגים, ונוסדה נסיכות רוס של קייב, שהייתה אבן היסוד לאימפריה הרוסית.
הפולשים התקיימו מן המיסים שהטילו על האוכלוסייה המקומית. הם התקיימו מתפוקת אדמתם, אך מיקומם אפשר להם לקשור קשרים עם החוץ וגרם להם לעסוק במסחר: במזרח מעבר לים הכספי שכנה ח'ליפות בגדאד, ובדרום מעבר לים השחור קונסטנטינופוליס הביזנטית. השטחים שכבשו העמידו לרשותם מוצרים טבעיים מתאימים למסחר עם אימפריות עשירות: יערותיהם סיפקו דבש ופרוות, ועבדים נמכרו להרמונות מוסלמיים, למשקי בית גדולים ולבתי מלאכה ביזנטיים. הפגניות של הסקנדינבים של הדנייפר שחררה אותם מן הלבטים הדתיים שהכבידו על התקשרות בין הנוצרים במערב לבין המוסלמים. על היקף הסחר שקיימו הרוסים עם האימפריה המוסלמית ועם האימפריה הביזנטית מעידים מצבורי המטבעות הערביים והביזנטיים שנמצאו ברוסיה, שמתווים גם את נתיבי המסחר: מאזור קייב דרומה לאורך הדנייפר, מזרחה לאורך הוולגה, וצפונה לאורך הדוינה המערבית לכיוון אגמי מפרץ בותניה שבים הבלטי. על מסחר זה יש גם עדויות כתובות בידי נוסעים יהודים וערבים ומחברים ביזנטים. הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (המאה ה-10) תיאר בכתביו את הרוסים מכנסים את אוניותיהם בקייב מדי שנה לאחר המסת השלגים. צי האניות יורד במורד הדנייפר, ואנשיו עוקפים מפלי מים ומכשולים אחרים, כשהם גוררים את סירותיהם לאורך הגדות. בהגיעם אל הים הם שטים לאורך החופים אל יעדם הנכסף – קונסטנטינופוליס, שם יש לסוחרים הרוסים רובע מיוחד וחוזים מסחריים (הקדום שבהם מן המאה ה-9) המסדירים את יחסיהם עם תושבי העיר. רבים מהם מתיישבים בה ומשרתים במשמר המלכותי.
צבאות השם
צעירי אגודת חב"ד
עם הכרזת הרבי בשנת תשמ"א על הקמת "צבאות השם" עסקו בצעירי אגודת חב"ד (צא"ח) בפעילות עם ילדים, בהוצאה לאור של חומר ובכינוסי ילדים בתאריכים שעליהם הורה הרבי. סניפי צא"ח בישראל הפעילו מועדוני "צבאות השם" בערים שונות, ומרכז צא"ח הפיק חומרי עזר לפעילות, וכן פעל על מנת לעודד ילדים להירשם למועדונים אלו.
בשנת תשמ"ח הוחלט בצא"ח להקים מחלקה לפעולות צבאות השם, ובראשה הועמד הרב נפתלי רוט. המחלקה קיימה פעילות במשך מספר שנים, הפיקה פרסומים וערכה כינוסים שנתיים שבהם נבחנו אלפי ילדים על ספר המצוות של הרמב"ם, על פי תקנתו של הרבי מלובביץ' שילדי ישראל ילמדו בספר זה. גם מבצע 'מצה לתלמיד' של צא"ח התנהל באותן שנים תחת מחלקה זו.
בשנת תשמ"ט פסק בית דין רבני חב"ד בישראל שפעילות צבאות השם (כמו כל פעילות של הפצת היהדות על ידי חב"ד), חייבת להיות כפופה למרכז הפעילות של צא"ח. עם זאת, בשנת תש"ן כתב הרב יצחק יהודה ירוסלבסקי, מזכיר בית הדין, שלרב דוד נחשון מותר לפעול במסגרת צבאות השם ובפעולות נוספות באופן עצמאי.
הפנסאים - צבאות השם
בשנת תשע"א החלה לפעול עם ילדי כפר חב"ד תוכנית בשם 'פנסאים' תחת הסיסמה: "מאירים את העולם על ידי לימוד התורה", ובשנת תשע"ב הורחבה הפעילות לכל רחבי הארץ. שמו של הארגון לקוח מדברי הרבי בעת התוועדות בי"ג בתמוז תשכ"ב, בה אמר שכל חסיד הוא פנסאי (מדליק פנסים, מקצוע שהיה נפוץ בעבר כאשר מנורות הרחוב האירו באמצעות נפט) שתפקידו להאיר את העולם. בשנת תשע"ד (2014) אוחד הארגון עם עמותת 'בת מלך' ששינתה את שמה ל'ארגון נוער חב"ד: בת מלך, הפנסאים - צבאות ה', מועדון המעשים הטובים (ע"ר)'. הפעילות מוכרת כתנועת נוער, ומתוקצבת על ידי משרד החינוך (בסכום של כ-2.5 מיליון ש"ח בשנת 2017).
הארגון מפעיל כ-30 סניפים בישראל שבהם פעילים כאלפיים ילדים. הילדים מקבלים לביתם מגזין וידאו דו-חודשי ועלון שבועי. הארגון גם מארגן כנסים, טיולים (כולל נסיעות קבוצתיות לניו יורק, לביקור בחצר הרבי) ושבתות עבור הילדים החברים בו. הארגון גם מוציא לאור ספרים ומוצרים נוספים.
הארגון שותף בהפעלת רשת מחנות קיץ ברחבי הארץ, המונה עשרות קייטנות ומחנות קיץ, בשם "גן ישראל ארץ הקודש", וכן מקיים כינוסים לציון יום פטירתו וכן לכבוד יום הולדתו של הרבי, בהם משתתפים אלפי ילדים מדי שנה.
הארגון מזוהה עם הזרם המתון בחב"ד.
סמל "צבאות השם"
סמלו של ארגון צבאות השם אויר על ידי הצייר מיכל שוורץ והוגה ותוקן על ידי הרבי.
בשנת 2015 נרשם הסמל "צבאות השם" כסימן מסחר בבעלות ארגון צבאות השם בארה"ק המנוהל ע"י הרב ישראל דוד נחשון ובנו הרב לוי נחשון. ארגוני חב"ד אחדים (ארגון נשי ובנות חב"ד באה"ק, מרכז לענייני חינוך (ע"ר), ארגון נוער חב"ד, בת מלך, הפנסאים - צבאות ה', מועדון המעשים הטובים) פנו לרשם הפטנטים, העיצובים, המדגמים וסימני המסחר בבקשה שיבטל רישום זה, על מנת לאפשר לכלל הציבור להשתמש בסמל, וב-4 בינואר 2023 הבקשה אושרה, ולטובת מבקשי המחיקה נפסקו הוצאות משפט בסך 80 אלף ש"ח.
סנגלאה
סנגלאה (Senglea) הידועה גם בשם ל-איסלה (L-Isla - "האי") היא עיר בצפון-מזרחה של מלטה, הנמנית עם שלוש הערים. העיר שוכנת על חצי אי קטן באורך של כקילומטר וברוחב של עד 300 מטרים, הבולט אל מימיו של הנמל הגדול בין "ערוץ המספנה" (Dockyard Creek) מצפון ל"ערוץ הצרפתי" (French Creek) מדרום. מבחינת שטחה, סנגלאה היא הקטנה בערי מלטה, והיא משתרעת על פני שטח של 0.2 קמ"ר בלבד. רחובותיה ערוכים בתבנית שתי וערב, המתבססת על שישה צירי אורך, המובילים מדרום-מזרח לצפון-מערב. בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית העיר כ-3,000 תושבים.
שם העיר
שמה של העיר מנציח את הגראנד מאסטר קלוד דה לה סנגלה (Claude de la Sengle), אך היא עדיין ידועה בשמה המקורי, "ל-איסלה" (L-Isla) - שיבוש השם האיטלקי ל'איזולה (l'Isola) - היינו "האי". בנוסף מכונה העיר בשם "צ'יטה אינוויקטה" (Città Invicta או Civitas Invicta), היינו "העיר הבלתי מנוצחת", בשל עמידתה במצור הגדול על מלטה בשנת 1565.
היסטוריה
תחילתה של העיר בימי שלטונו של ל'איל-אדאם (Philippe Villiers de L'Isle-Adam), הגראנד מאסטר הראשון ששלט באי החל בהגעת ההוספיטלרים למלטה ב-1530. הוא נטע בחצי האי עצי זית רבים כדי להופכו לאזור נופש וציד לאבירים, אשר קבעו את מעוזם בעיר הסמוכה בירגו. בהמשך הוקמה בחצי האי וילת המגורים של הגראנד מאסטר, אשר נודעה בשם "קאזה מג'יסטראלה" (Casa Magistrale), והחל ב-1550 הוא בוצר על ידי דה לה סנגלה שהעניק לה את שמה. רחובות העיר נסללו בתבנית שתי וערב, ודגם זה אומץ לימים על ידי זא'ן דה לה ולט, אשר הקים את הבירה החדשה ולטה החל ב-1566. המבצר בכניסה אל העיר, הוקדש למלאך מיכאל, (כיום מבצר סנט מייקל), שכן בנייתו החלה ביום חגו של הקדוש, ב-8 במאי 1552. המבצר הושלם ב-1553. דה לה סנגלה עודד את אכלוסה של העיר בדרך של מכירת שטחים לבנייה במחירים סמליים.
בעת ההתקוממות כנגד הצבא הצרפתי שפלש אל מלטה בשנת 1798, הפגיזו המורדים את הכוח הצרפתי בעיר, וכשבעים בתים נהרסו עקב כך. כאשר הבריטים כבשו את מלטה ב-1800, הם החרימו את המספנות שלאורך חופו הדרומי של חצי האי לצרכים צבאיים, ובעליהן נאלצו לנדוד לאורך חופי הנמל הגדול אל מחוץ לעיר, ולהתמקם לאורך המפרצון שנודע לימים כ"נמל החדש" (Newport) או "ערוץ מרסה".
במלחמת העולם השנייה נהרסו יותר מ-75% מבתי העיר בהפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר, והבזיליקה חרבה. האבדות בנפש היו כבדות, ותושבי העיר פונו ממנה או נטשו אותה. לאחר המלחמה העיר שוקמה והבזיליקה הוקמה מחדש.
נתן רונן
נתן רונן (רכטמן) (נולד ב-10 באפריל 1948) הוא סופר, מרצה במכללות ופעיל קהילתי בארגוני התנדבות. בעברו איש מערכת הביטחון וקהילת המודיעין הישראלית, על זרועותיה השונות, בדרגת סגן-אלוף ודרגת ייצוג אלוף-משנה.
ביוגרפיה
רונן נולד בעיר ליגניצה בפולין, כנחמן פייביש רכטמן, לליאון (לייבוש) רכטמן (1913) ולאטל לבית ביימן (1920). בני המשפחה עלו לישראל באונייה "נגבה" ב-1949. כילד בפולין נשא את השם "נַטֶק", ורק לאחר עליית המשפחה לישראל, שונה שמו לנתן.
רונן למד והתחנך בחיפה בשכונת חליסה. למד בבית ספר "צפרירים" ואחריו בבית ספר יל"ג בשכונת הדר הכרמל, לשם עברה המשפחה. הוא בוגר בית ספר תיכון חדש בחיפה.
לאחר שחרורו מצה"ל למד יחסים בינלאומיים ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים עד שנת 1972, אז גויס למשרד ראש הממשלה ונסע לעבודה בלונדון עד 1975.
בשנת 1978 חזר למערכת הביטחון כאנליסט במדור מידע באגף מודיעין - המחלקה לקשרי חוץ בפיקודו של סא"ל צבי רויטר, נשלח לקורס קציני מודיעין, עבד במחלקה לתכנון אסטרטגי באגף התכנון, ומונה כנע"ת כקצין המבצעים של השיחות האסטרטגיות עם האמריקנים בשנים 1985–1988 ("גאות"). בנוסף, הושאל לגופי קהילת המודיעין בתפקידים שונים.
בשנת 1988 התמנה לראש ענף קשרי חוץ וארגונים בינלאומיים.
בשנת 1993 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והמשיך בשירות מילואים פעיל בפיקוד העורף במחלקת ההסברה.
היה דובר נציבות כבאות והצלה שהוקמה לאחר מלחמת המפרץ, סמנכ"ל שיווק וסחר בינלאומי בתשלובת "דנהיל תעשיות" בנגב, דובר ומנהל מחלקת השיווק, יחסי ציבור ותורמים של רשת "אורט ישראל" עד 2005.
בשנת 2005 הקים יחד עם חברים את חברת "אדיומארט" לייעוץ שיווק אסטרטגי, וייעוץ לעמותות וגופי חינוך, שימש מנכ"ל שותף בחברת הייעוץ הבינלאומית "סינרגיה משימתית", שהיא חלק מחברת "GENESIS - יועצים", שייסד דב ינאי. החברה פעלה במשך כמה שנים בבלקן ובמדינות שהתפרקו מיוגוסלביה עבור לקוחות עסקיים, במיוחד בנקים גרמנים.
משנת 2002 הוא מרצה במכללה הטכנולוגית אורט רחובות, בית הספר להנדסאים, ובביה"ס לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת תל אביב כמרצה חוץ. כמו כן מרצה בבית ספר להנדסאים של המכללה למינהל ואפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב וכן במכון ללימודי חוץ של הטכניון בחיפה. בתחומים: התנהגות ארגונית, שיווק, מיומנויות ניהול, שיווק בינלאומי ומכירות.
רונן למד לתואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית, ותואר שני במינהל עסקים במגמת שיווק באוניברסיטת דרבי.
פעילות התנדבותית
בשנים 2021- 2002 שירת רונן במשטרת התנועה הארצית כמתנדב וראש צוות סיור בדרגת רס"ב במחוז השפלה. מ-1999 הוא מתנדב בעמותת ער"ן (עזרה ראשונה נפשית), מתנדב בכיר ומאמן. בעמותה זו הוא שימש גם כחבר מועצה ארצית וחבר וועדת ביקורת בהנהלה ארצית. מנהל בשותפות אתר אינטרנט בשם: "יידישע פוילישע מענטשן" שמטרתו להעניק במה לבניהם ובנותיהן של עולי פולין בישראל ששפת היידיש ותרבותה חשובים להם. באתר רשומים 8500 חברים פעילים.
משפחתו
רונן נישא ב-1972 לסטודנטית יהודייה מאנטוורפן שבבלגיה, פרנסין הילינגר, ונולדו להם שני ילדים.
ב-1980 נישא לדניז אבנצור, אז גנטיקאית במחלקה לביולוגיה של התא במכון ויצמן ונולדה להם בת.
מתגורר ביבנה. לו ולאשתו חמישה ילדים.
קורטוב
קוּרטוב היא יחידת מידה קטנה לנפח של נוזלים, שנהגתה בתקופת חז"ל ומשמשת בהלכה.
מקור השם
המילה קורטוב נגזרה מהמילה קורט (גרגר קטן, קמצוץ, שמץ) שבעצמה נגזרה משמו היווני של עץ החרוב. זאת, משום שזרע החרוב, הקרט, נחשב בימי קדם לזרע בעל המשקל הקטן ביותר, וכן משום שזרעי החרוב נחשבו לבעלי משקל קבוע.
השימוש במידה
בימינו משמשת המילה 'קורטוב' לעיתים קרובות לתיאור כמות קטנה של חומר כלשהו - גם מוצק (כמו קורטוב מלח), ובהשאלה משמשת המילה לשם תיאור כל דבר מצומצם, כמו בשיר "תכול המטפחת" שתרגם אברהם שלונסקי, שם מופיעה המילה בפזמון החוזר:.
מידת הקורטוב אינה משמשת באופן מעשי בענייני הלכה, אך היא מופיעה בתלמוד, כדוגמה לכך שחז"ל דקדקו בשיעורי תורה, אף בדבר מועט:
שיעורה
לדעת בעלי תוספות שיעור הקורטוב הוא שמינית משמינית ממידת לוג, היינו שווה ערך לחלק אחד משישים וארבע של הלוג.
שיעור הלוג - שממנו כאמור נגזר שיעור קורטוב - שנוי במחלוקת בין פוסקי ההלכה, מחלקותם נובעת ממחלוקת שורשית בשיעור הביצים, האם נתקטנו מכמות שהיו בזמן חז"ל או לא:
10 (סרט)
"10" הוא סרט קומדיה, שיצא למסכים ב-1979 בכיכובם של הקומיקאי דאדלי מור, זוכת האוסקר ג'ולי אנדרוז, ובו דרק. ביים את הסרט בלייק אדוארדס הידוע מסרטים כמו "הפנתר הוורוד" ו"ארוחת בוקר בטיפאני".
תקציר העלילה
ג'ורג' וובר (דאדלי מור) הוא מוזיקאי מצליח בגיל העמידה, שחגג זה עתה את יום הולדתו ה-42, שמפתח אובססיה לגבי ג'ני (בו דרק), אישה צעירה ומושכת שאותה הוא רואה כאישה המושלמת, אשר נעלמת מעיניו ברגע שהוא רואה אותה, וגורמת לו לצאת למסע חיפושים אחריה. שם הסרט נובע מסולם ההערכה שג'ורג' משתמש בו כדי לדרג את הנשים שהוא פוגש, מ-1 עד 10, כש-10 מציין את האישה המושלמת (אם כי למעשה, במהלך הסרט, כאשר ג'ורג' מתבקש לדרג את ג'ני, היא מדורגת דווקא כ-"11").
הסרט זכה להצלחה גדולה, כשהוא מסמן את כוכביו כסמלי סקס.
איציק מאנגר
יצחק (איציק) מַנְגֶר (מאנגר; בכתיב יידי: מאַנגער; 30 במאי 1901, צ'רנוביץ – 21 בפברואר 1969, גדרה) היה משורר, מחזאי וסופר יידיש. מאנגר חי בארצות: רומניה, פולין, צרפת, אנגליה, ובסופו של דבר בישראל.
תולדות חייו ויצירתו
מאנגר נולד בעיר צ'רנוביץ (בירת בוקובינה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה; כיום באוקראינה) בשנת 1901. אביו, הלל מאנגר, יליד קולומיאה, היה חייט-אוּמן שתיין, שוחר ספרות, שהתפאר באהבתו ל"ליטראתוירע" (צירוף המילים "ספרות" ו"תורה" ביידיש). מאנגר למד סמסטר אחד בגימנסיה הגרמנית הקיסרית מס' 3 בעיר הולדתו, ובזמן הלימודים התוודע לספרות הגרמנית. כעבור חצי שנה עבר ללמוד אצל קרובי משפחתו בקולומיאה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח לרומניה, ליאשי, שם התאחד עם משפחתו. ב-1918 התחיל לכתוב שירה ביידיש, שהושפעה מהשירה הגרמנית (מבחינת פורמולות, מצלול ואורתוגרפיה), ויצר קשר עם אישים משכבת האינטליגנציה דוברת היידיש כמו יעקב שטרנברג. הוא התגייס לצבא רומניה, ולאחר שסיים לשרת בצ'רנוביץ, חי מספר חודשים בבירה בוקרשט ואחר-כך שב ליאשי. החל לנהל חיים בוהמיים. כתב בעיתונות היומית היידית בצ'רנוביץ, ובשנת 1921 הופיע שירו הראשון, 'מיידל פארטרעט' בכתב העת "קולטור" של אליעזר שטיינבארג. התפרנס ממתן הרצאות במסגרת ארגון התרבות היהודי ברומניה (שדאג לשיבוץ של אינטלקטואלים להרצאות בערים ובמיוחד בעיירות); בין הנושאים שהרבה להרצות עליהם: 'מוות, לילה ושיגעון'; גולדפדן; ו'הבלדה'. עדויות מהרצאותיו מלמדות על כך שמאנגר היה מרצה כריזמטי ואהוד למדי, בעל זיכרון פנומנלי, שסחף את קהלו.
ב-1928 ביקר לראשונה בוורשה בירת פולין, שהייתה בזמנו מרכז חיי תרבות היידיש במזרח אירופה. באוגוסט 1929 ערך בצ'רנוביץ את הקונטרס השבועי "געציילטע ווערטער" ("מילים ספורות"), שממנו יצאו לאור ארבעה גליונות. במאי 1930 חידש מאנגר את הופעת הקונטרס בקרקוב שבפולין, ופרסם שבעה גליונות. באוקטובר 1930 הופיע גיליון אחד של הקונטרס בריגה שבלטביה.
ב-1929 הוציא לאור בבוקרשט את ספר שיריו הראשון, "שטערן אויפ'ן דאך" (כוכבים על הגג), שבו עירב מסורות ספרותיות חדשניות וישנות – אלמנטים מודרניסטיים (פורמליים-לשוניים, מטאפורות ונושאים) עם צורות קלאסיות כמו בלדה וסונטה – אחד ממאפייניה שירת מאנגר; וכן צָרַף יחד אלמנטים אירופיים עם אלמנטים (מסורות ונושאים) יהודיים. באותה שנה החל להוציא את כתב העת הקטן שלו, "מילים בודדות".
ספר השירים השני שלו, שיצא לאור בוורשה ב-1933, נקרא "לאמטערן אין ווינט" (פנסים ברוח). ב-1935 פרסם בוורשה את "חומש לידער" (שירי החוּמש), בו הוצגו אבות האומה כיהודים מהשטעטל. מאנגר, שבשלב זה כבר היה מוערך וידוע בקרב הקהילות היהודיות במזרח אירופה ובארצות הברית, הגיע ביצירה זו לשיא מסוים. מלכתחילה הבין שהוא לוקח את כל מה שהוא רוצה לקחת, ומעביר אותו טרנספורמציה לכדי צורה הנראית פשוטה ועממית, תוך שהוא מערבב ישן וחדש באופן אנאכרוניסטי כאילו הם קורים עכשיו. שימוש אנאכרוניסטי בחומרים הוא תופעה אופיינית לספרויות יהודיות, ומאנגר הושפע מכלים אלה לא באופן ביקורתי אלא באופן אינטואיטיבי, יחסית לא מודע; אבל כאמן הוא עשה בזה שימוש מודע לחלוטין: הוא יכול היה לקחת תמונות מודרניסטיות ממשוררים גרמניים ולחברן עם דברים שהוא מכיר מהתנ"ך, משירה עממית ביידיש או משירה עממית ברומנית – וליצוק לתוכם סוגיות קיומיות. שירי החומש עושים שימוש בהליך זה שהוא מפתח קודם ומביאים אותו לשיא אחר. השירים עוסקים בתנ"ך (הוא מתחיל בחומש, וממשיך במגילה ובספרי תנ"ך נוספים; על כן הוא עתיד לכנותם "מדרש איציק"); מרבית סממניהם הם סממנים של בלדות (וחלקם נשמעים כמו שירי עם בלדיים); הוא עוסק בַּבעייתי, וכמו המדרש מספר את הסיפור שלא סופר – הפחד של שרה כשהיא רואה שאברהם משחיז את הסכין; כאבה של הגר כשהיא מגורשת – את מאנגר מעניינת הדרמה הפסיכולוגית, ובכך הוא מהווה ממשיך של י"ל פרץ. שירי החומש עוררו פולמוס של ממש בקרב היהודים, וגם בקרב הלא-יהודים הוא עורר הערכה, ביישמו כלים של אירוניה ובחינת הממדים הפסיכולוגיים לטיפול בסיפור המקראי. הכתיבה על נושאים מקראיים אפשרה לו להיות משורר יהודי וגם משורר אוניברסלי, אלמנט שהיה חשוב מאוד למאנגר.
ב"מגילה לידער" (שירי המגילה), שאותם פרסם בוורשה שנה לאחר מכן, שילב דמויות ממגילת אסתר עם דמויות ומאורעות מהווי החיים של היהודים בתחילת המאה ה-20. שירים אלו החיו את מסורת ה"פורים שפיל" (חגיגות פורים שבהן הוצגה מגילת אסתר) והומחזו, בין היתר ב-1938 על ידי צבי באומינגר עבור הנהגת השומר הצעיר בלבוב וב-1965, בישראל, כמחזמר בשם "המגילה". ספרו הסאטירי "דאָס בוך פון גן-עדן" (סיפור גן-העדן) עמד על תפיסת גן עדן אצל היהודים אל מול הווי החיים הקשה שלהם בעיירות. בשנת 1942 הוציא לאור בלונדון את ספרו "וואָלקענס איבערן דאַך" (עננים מעל הגג), שבו נדפס גם שירו הידוע "אויפֿן וועג שטייט אַ בוים" (על הדרך עץ עומד), שהתפרסם בלחנו של פיליפ לסקובסקי, וכן שיר הקינה "אונטער די חורבות" (תחת החורבות), שהתפרסם בלחנו של שאול ברזובסקי. בשנת 1951 איגד לראשונה את כל שירי התנ"ך שלו, "מדרש איציק", שראה אור בפריז. בשנת 1952 הוציא לאור בניו יורק את ספר שיריו המקובצים "ליד און באלאדע" (שיר ובלדה).
ב-1939 נמלט מפני הנאצים לפריז, שם ניסה לפלס את דרכו לארץ ישראל בלא הצלחה, ולאחר טלטולים רבים עלה בידו להגיע ללונדון ולאחר מכן, בשנת 1951, השתקע בניו יורק. הוא ביקר בישראל לראשונה כאורח לרגל חגיגות העשור, ובשנת 1966 עלה לישראל כשהוא כבר חולה, בשנת 1968 הוענק לו פרס פיכמן.
בסוף שנת 1968, חודשים ספורים לפני מותו, נוסד פרס ספרותי על שמו: פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש, שחולק משנת 1969 ועד 1999. בשנת 1999 הוענק הפרס לחוה אלברשטיין, שהלחינה ושרה אחדים משיריו של מאנגר.
ארכיון איציק מנגר מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
תרגום כתביו
כתביו של מאנגר תורגמו לשפות רבות, בהן גרמנית, הולנדית, אנגלית ועוד. רבות מיצירותיו תורגמו לעברית על ידי מתרגמים שונים, ובעיקר בנימין טנא. את ספרו "דמויות קרובות" תרגם אברהם שלונסקי בשנת 1941.
ב-1983 יצא בוורשה אנתלוגיה לשירה יהודית. באנתולוגיה 17 משיריו של מאנגר שתורגמו לפולנית על ידי אנטוני סלונימסקי, ויסלבה שימבורסקה ויז'י פיצובסקי.
מספריו
רוב יצירתו של מאנגר הודפסה לפני מלחמת העולם השנייה והוצאות אלה נדירות וקשות להשגה:
לאחר המלחמה יצאו לאור הדפסות מחודשות, ואלה העיקריות שבהן:
קריפס
קריפס (באנגלית: Crips) היא כנופיה, שבסיסה באזורי החוף של דרום קליפורניה. היא הוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1969, בעיקר על ידי ריימונד וושינגטון וסטנלי ויליאמס. הכנופיה עוסקת לעיתים קרובות בלוחמה גלויה זה עם זה. הלבוש הקובל בין חבריה הוא בגדים כחולים, נוהג שדעך במקצת בגלל שהוא הפך לסימן זיהוי בידי המשטרה. מבחינה היסטורית, מרבית חבריה היו ממוצא אפרו-אמריקאי.
הקריפס הם אחת הכנופיות הגדולות והאלימות ביותר של כנופיות רחוב בארצות הברית. עם מספר מוערך של חברים נע בין 30,000 ל -35,000 בשנת 2008, הם היו מעורבים ברציחות, שוד וסחר בסמים. לקריפס יש יריבות ארוכה ומרה עם הבלאדס.
היסטוריה
סטנלי טוקי ויליאמס פגש את ריימונד לי וושינגטון בשנת 1969, והשניים החליטו לאחד את חברי הכנופיה המקומית שלהם מהצד המערבי והמזרחי של דרום מרכז לוס אנג'לס כדי להילחם בכנופיות רחוב שכנות. רוב החברים היו בני 17.ויליאמס הוזיל את תאריך ההקמה של שנת 1969 המצוין לפעמים בזכרונותיו, פעילות הכנופיות בדרום מרכז לוס אנג'לס ששורשיה במגוון גורמים המתוארכים לשנות החמישים, כולל ירידה כלכלית שלאחר מלחמת העולם השנייה והובילה לחוסר עבודה ועוני, כאשר הפרדה גזעית הביאה להיווצרות "מועדוני רחוב" שחורים על ידי צעירים אפריקאים גברים אמריקאים שהודרו מארגונים כמו הצופים, ודעיכתם של ארגונים לאומניים שחורים כמו מפלגת הפנתר השחור ותנועת הכוח השחור.
עד 1978 היו בלוס אנג'לס 45 כנופיות קריפס, שנקראו סטים (או בעברית מערכות). הם היו מעורבים מאוד בייצור PCP, מריחואנה ואמפטמינים. ב-11 במרץ 1979 נעצר ויליאמס, חבר בווסטסייד קריפס, בשל ארבעה מעשי רצח וב־9 באוגוסט 1979 וושינגטון נורה. וושינגטון התנגד למערכות קריפס ואחרי מותו כמה מערכות קריפס החלו להילחם זו בזו. הנהגת הקריפס פורקה, מה שגרם למלחמת כנופיות קטלנית בין קובצי שכונת רולין 60 לבין שמונה מחנות גנגסטרים, שהובילו את מערכות הקריפס הסמוכות לבחור צד וליישר קו עם קריפס הגנגסטר או קריפס השכונה, וניהלו מלחמה רחבת היקף בדרום מרכז וערים אחרות. הקריפס של החוף המזרחי וקריפס הובר ניתקו ישירות את הברית שלהם לאחר מות וושינגטון. עד 1980, הקריפים היו בסערה, ונלחמו עם הבלאדם ונגד עצמם. הצמיחה וההשפעה של הכנופיה גדלו משמעותית בתחילת שנות השמונים, כאשר קראק וקוקאין הגיע לרחובות ומערכות של קריפס החלו להפיץ את הסם. רווחים גדולים גרמו לקריפס רבים להקים שווקים חדשים בערים ומדינות אחרות. כתוצאה, החברות בקריפ גדלה בהתמדה וחבורת הרחוב הייתה אחת הגדולות במדינה בסוף שנות השמונים. בשנת 1999 היו לפחות 600 מערכות של קריפס עם יותר מ-30,000 חברים שהעבירו סמים בארצות הברית.
מוצא
ויליאמס אמר כי בנדנה כחולה נלבשה לראשונה על ידי אחד מיסדי הקריפס בודהה, כחלק מבגדיו המתואמים בצבע של לוי כחולים, חולצה כחולה וכתפיות כחולות כהות. בנדנה כחולה נלבשה במחווה לבודהא לאחר שנורה ונהרג ב23- בפברואר 1973, והצבע נקשר לקריפס.
כנופיות קריפס
כנופיית הקריפס מורכבת מבין כ-30,000-35,000 חברים ו -800 נערכות, פעילים ב -221 ערים ו -41 מדינות אמריקאיות.
המדינות עם המספר הגבוה ביותר של "מערכות קריפס" הן קליפורניה, טקסס, אוקלהומה ומיזורי. החברים בדרך כלל מורכבים מגברים אפרו-אמריקאים צעירים, כאשר חלקם לבנים, היספנים, אסיאתיים ואיים באוקיינוס השקט.
מערכות קריפ פעילות גם בערים הקנדיות מונטריאול וטורונטו.
יש קריפס ששירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובבסיסים בארצות הברית ומחוצה לה.
יריבות בין קריפס לפאמליז
עד 1971, כנופיה ברחוב פירו בקומפטון, קליפורניה, המכונה "פירו סטריט בויז", התגבשה וקישרה את עצמה לקריפס כמערכה. אחרי שנתיים של שלום, התחיל ריב בין הפירוס לבין מערכות הקריפ האחרים. מאוחר יותר זה הפך לאלים כאשר התפתחה מלחמת כנופיות בין בעלות ברית לשעבר. קרב זה נמשך ובשנת 1973, פירוס רצו לסיים את האלימות וקרא לפגישה עם כנופיות אחרות שכוונו על ידי הקריפס. לאחר דיון ארוך פירוסים שברו את כל הקשרים ל"קריפס "והקימו ארגון שלימים ייקרא "הבלאדס", כנופיית רחוב הידועה לשמצה על יריבותה עם הקריפס.
מאז התחילו סכסוכים ונקמות דם אחרים בין רבים מבין מערכות קריפס שנותרו. זו תפיסה מוטעית שכיחה שקריפס מגדירים נקמות דם רק בדם. במציאות הם גם נלחמים זה בזה - למשל, הקריפס של השכונה המתגלגלת משנות ה-60 והקריפס של שכונה 83 הם יריבים מאז 1979. בוואטס, .באמצע שנות התשעים, היריבות של הובר קריפס ומלחמות עם מערכי קריפ אחרים גרמו להם להיות עצמאיים ולהפיל את שם קריפ, וכינו עצמם הובר עבריינים.