cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמריקן גנגסטר
הכתיבה
סקוט דן על התסריט עם השחקן ראסל קרואו בעת שהם עבדו ביחד על הסרט A Good Year בשנת 2006 בצרפת, והם תכננו לקחת על עצמם את הפרויקט. הבמאי בחן את תסריטו של זאיליאן, את התסריט המשוכתב של טרי ג'ורג' וגרסה נוספת של ריצ'רד פרייס כשהבמאי אנטואן פוקואה ניהל את הפרויקט. סקוט העדיף את גישתו של זליאן ובחר בו בביצוע הפרויקט, הבמאי עמד בפני אתגר בתסריט מאז שדמויותיהם של פרנק לוקאס וריצ'י רוברטס אינן פוגשות זו את זו עד לעשרים דקות לפני שהסרט מסתיים. הבמאי חיפש להעבות את עולמותיהם הפרטיים של הדמויות ולפתח אותם שיחתכו את הסצינות במעבר בין דמות לדמות כדי ליצור שיווי משקל. נכתבו עלילות משנה כמו יחסיו של לוקאס עם משפחתו ונישואיו הכושלים של רוברטס כדי להעשיר את הרקע של הדמויות.
קרואו נלקח לפרויקט בגלל שהוא עבד קודם לכן עם הבמאי על הסרטים גלדיאטור וA Good Year.
ההפקה החלה בקיץ 2006. (הערה 2) כדי להתכונן לתפקידיהם, השחקנים נפגשו עם הדמויות האמיתיות אותן גילמו. וושינגטון רכש את מבטאו הדרומי של לוקאס, קרואו סיגל את סגנון דיבורו ושפת גופו של רוברטס, ונעזר בהקלטות קוליות של רוברטס כדי לעשות זאת. (הערה 3) במרץ שאחרי כן, האולפן רכש מחדש את זאיליאן כדי שישכתב את התסריט ל אמריקן גנגסטר. (הערה 14) נפוצו שמועות שוושינגטון קיבל 20$ מיליון נוספים כשהפרויקט התחדש, אך השמועות הללו התבררו כלא נכונות. לפי Variety התשלום הנוסף שקיבל הוא רק מרווחי הסרט.
הצילומים
הבמאי צילם את אמריקן גנגסטר ב-180 אתרים שונים, מספר גבוה באופן בלתי רגיל להפקה, זאת בכל חמשת הרבעים של ניו יורק. כ-50–60 מהם היו בהרלם. הבמאי גם מצא מספר מבנים שנותרו מוזנחים מאז שנות הארבעים ולמרות בעיות היגייניות, הוא בחר לצלם סצינות באתרים הללו. דירתו של פרנק לוקאס בסרט צולמה במלון הילטון בניו יורק בליבה של מנהטן. כל האתרים בסרט היו אותנטיים, כשהיוצא מן הכלל היה בית הקפה של פרנק לוקאס, שנבנה כאתר בפני עצמו בפינה הצפון-מזרחית של הרחוב ה-122 בשדרת לנוקס Lenox Avenue. סקוט נוכח לדעת שהצילומים בהרלם יהיו קשים, הוא תיאר אותם כ"אזור של שדרות רחבות" שרצפת בטון והעדר עצים מספקים אפשרויות מוגבלות לזוויות צילום. (הערה 15) בנוסף לכך שצילם בחמשת הרבעים, הוא צילם גם במחוז ווסצ'סטר Westchester County באחוזת בריאקליף Briarcliff Manor.
הפצת הסרט וההצלחה בקופות
שבועיים לפני שיצא אמריקן גנגסטר לבתי הקולנוע, צופה בסרט הדליף ידיעה באינטרנט.
הסרט הופץ בתחילה בארצות הברית וקנדה ב-2 בנובמבר 2007 ב-3,054 בתי קולנוע.
בסופשבוע הראשון של הקרנתו בארצות הברית וקנדה, גרף אמריקן גנגסטר $43,565,115,
והיה הסרט המכניס ביותר באותו סופשבוע. (הערה 22) ברנדון גריי מ-Box Office Mojo מדווח שהיה זה סרט הפשע שהרוויח הכי הרבה בראשית הפצתו בארצות הברית והיה הסרט המצליח ביותר בראשית הפצתו של דנזל וושינגטון וראסל קרואו. (הערה 23) נכון ל-25 באפריל 2009, גרף הסרט $130,164,645 בארצות הברית ו-$136,300,329 ברחבי העולם ובסך הכול סכום של $266,465,037. (הערה 21) בכך הפך הסרט לרווחי במיוחד, בהתחשב בכך שתקציבו היה 100$ מיליון ושהוא קיבל בחזרה פי שניים וחצי מהסכום שהושקע בו. זהו גם הסרט המצליח ביותר של דנזל וושינגטון.
הביקורת
הסרט זכה באופן כללי לביקורות אוהדות מהמבקרים. בסיכום הביקורות באתר Rotten Tomatoes, סברו 79% מהמסקרים שאמריקן גנגסטר הוא טוב.
באתר דומה Metacritic, נתנו לסרט 38% מהסוקרים ציון ממוצע של 76 מתוך 100.
סברו שאמריקן גנגסטר יהיה מועמד לאוסקר בהתבסס על סגנון הסרט ועל הופעותיהם של השחקנים, בכלל זה האפשרות של זכייתו של רידלי סקוט בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר.
בראיון שנתן לוקאס הוא נזעם על הסרט ועל הופעתו של דנזל וושינגטון ושהוא נדהם באיזו צורה הוא "גרם לו להראות מושפל".
במאמר של סוזנה קלהן בניו יורק פוסט הצהיר לוקאס ש"הוא מאשר שרק 20 אחוזים מהסרט נכון." לפי אותו המאמר ביקר רוברטס את הסרט בגלל שהוא תיאר מאבק שהוא ניהל לכאורה על חסות ילדו, בעוד שלמעשה בחיים האמיתיים מעולם לא היו לו ילדים. רוברטס מתח ביקורת על תיאור דמותו של לוקאס, ותיאר אותו כ"כמעט אציל".
סטרלינג ג'ונסון הבן, שופט פדרלי ששירת כתובע מיוחד לענייני סמים וסייע למאסרו ולמשפטו של לוקאס, תיאר את הסרט כ"אחוז אחד מציאות ותשעים ותשעה אחוזים הוליווד." ג'ונסון אמר שבחיים האמיתיים לוקאס היה "בור", "רשע", "אלים" ו"כל מה שדנזל וושינגטון אינו."
הסוכנים לשעבר של הרשות למלחמה בסמים DEA : ג'ק טול, גרגורי קורנילוף ולואיס דיאז הגישו תביעת דיבה נגד סרטי יוניברסל בטענם שהאירועים בסרט היו רחוקים מאוד מהאמת ושהסרט השמיץ אותם ומאות סוכנים אחרים.
עשר הביקורות המובילות
רשימה זו היא של שמונה מחמישים מבקרים שונים שהרכיבו רשימות של עשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 2007.
זכיות
איגוד המבקרים האפרו-אמריקני
Screen Actors Guild (SAG)
מועמדויות
פרס האוסקר
פרס באפט"א לשנת 2008
פרס גלובוס הזהב
Image Awards
פרס סטלייט
Screen Actors Guild (SAG)
הפסקול
ב-2006 ליאור כהן Lyor Cohen "The Biz," זוכה ה-Greg Calloway (לבדוק שם ניסוח) שמע על הסרט וניסה להפיק פסקול. הוא הציג את הרעיון בפני קרייג קלמן, היושב ראש של Atlantic Records וג'ין נלסון, היושב ראש של- A&R ונודע לו מאוחר יותר שאולפני יוניברסל ווורנר לא יכלו להשתתף בהפקת הפסקול. בין אפריל למאי 2007, המלחין מרק סטרייטפלד הקליד פרטיטורה לאמריקן גנגסטר תוך שהוא משתמש בשמונים קטעי תזמורת שהוא הקליט בחלקים כמו גם באקוסטיקה שהכין מראש וביצע כל זאת בעצמו.
הנק שוקלי Hank Shocklee הלחין והקליט חומר מוזיקלי נוסף.
אלבום הפסקול הרשמי של אמריקן גנגסטר הופץ בידי Def Jam Recordings בשבוע יציאתו של הסרט לבתי הקולנוע. בנוסף לפרטיטורות של סטרייטפלד ושוקלי, הציג אלבום הפסקול גם שירים תקופתיים משנות השישים והשבעים אותם ביצעו זמרי הבלוז והנשמה בובי וומאק, הסטייפל סינגרס, סאם אנד דייב, וג'ון לי הוקר.
אלבום הפסקול הופץ בידי Varèse Sarabande ב-19 בפברואר 2008.
במקור דנזל וושינגטון לחץ על מפיק הסרט בריאן גרייזר כדי ש-Jay-Z הראפר ונשיא Def Jam יצור פסקול בשביל הסרט, אבל גרייזר והבמאי רידלי סקוט התנגדו מכיוון שהם רצו שתהיה בסרט תחושה אותנטית של שנות השבעים. כתוצאה מכך, נוצרו רק שני קטעים מושרים חדשים במיוחד בשביל הסרט. "Heart of the City (Ain't No Love)", שירו של Jay-Z מתוך אלבומו משנת 2001 The Blueprint נכלל בקטעי הסרט. במקום שיצור פסקול במיוחד בשביל הסרט, הפיץ Jay-Z אלבום בהשראת הסרט, שכונה אף הוא אמריקן גנגסטר, בד בבד עם הפצת הסרט.
קטעי המוזיקה בסרט
1. "Do You Feel Me" – 3:56 Performed by Anthony Hamilton
2. "Why Don't We Do It in the Road?" – 3:46 Performed by Lowell Fulson
3. "No Shoes" – 2:24 Performed by John Lee Hooker
4. "Across 110th Street" – 3:47 Performed by Bobby Womack
5. "Stone Cold" – 4:06 Performed by Anthony Hamilton
6. "Hold On I'm Comin'" – 2:31 Performed by Sam & Dave
7. "I'll Take You There" – 4:34 Performed by The Staple Singers
8. "Can't Truss It" – 4:39 Performed by Public Enemy
9. "Checkin' Up on My Baby" – 2:12 Performed by Hank Shocklee
10. "Club Jam" – 3:10 Performed by Hank Shocklee
11. "Railroad" – 2:20 Performed by Hank Shocklee
12. "Nicky Barnes" – 3:11 Performed by Hank Shocklee
13. "Hundred Percent Pure" – 2:13 Performed by Marc Streitenfeld
14. "Frank Lucas" – 2:40 Performed by Marc Streitenfeld
הגרסאות הביתיות של הסרט
הגרסאות הביתיות של הסרט הופצו ב-DVD וב-HD DVD ב-19 בפברואר 2008.
גרסה ה-DVD של אמריקן גנגסטר כללה ערכה ובה שני דיסקים ובה קטע של צילומים שלא נראו בסרט בן 19.23 דקות,
שכוללים סוף מורחב; הגרסה המקורית של הסרט גם נכללה בערכה.
שוחרר גם אוסף של שלושה דיסקים והוא כלל מהדורה מורחבת בת שני דיסקים עם דיסק בונוס וספר בן 32 עמודים שתיעד את הפקת הסרט. דיסק הבונוס מכיל שני קליפים של מוזיקה, אחד של Jay-Z והשני של Ghostface Killah וקטעים בטלוויזיה ששודרו על הסרט, הוא גם כלל a Digital Copy של הגרסה המורחבת של הסרט.
הסרט הופץ בשלב ב-14 באוקטובר 2008 בדיסק Blu-ray ; קרוב לשישה חודשים אחרי שטושיבה הפסיקה לשווק את ה-HD DVD. מהדורת ה- Blu-ray של הסרט כוללת גם את הגרסה הקולנועית וגם את הגרסה המורחבת של הסרט על דיסק יחיד בן 50GB.
עבודות בהשראת אמריקן גנגסטר
הסרט עורר את השראתו של Jay-Z ליצור אלבום קונספט, שגם הוא כונה אמריקן גנגסטר. Jay-Z ראה את הסרט בהקרנה מוקדמת והייתה לו עליו "השפעה עצומה". הראפר הקליט קטעי מוזיקה שניזונו מחלקים מסוימים בסרט. האלבום אמריקן גנגסטר הוא נדיר בין האלבומים שהוקלטו בהשראה, מכיוון שהקליט אותו אמן אחד, במיוחד שמדובר באמן מרכזי שאין לו שום תפקיד בסרט. הניו יורק טיימס שיער ששיחרור האלבום בצמוד לסרט ימשוך חובבי קולנוע צעירים ויעזור לאולפני יוניברסל להכניס רווחים ולהתאושש מההיסטוריה הבעייתית שלוותה לעשיית הסרט ועלתה הון רב.
משחק מחשב
בנובמבר 2007 פיתחה Gameloft משחק וידאו המבוסס על הסרט ושמו אמריקן גנגסטר.
קישורים חיצוניים
ביקורות
מעבר מיסטי (אנטארקטיקה)
מעבר מיסטי (באנגלית: Misty Pass) הוא מעבר הרים בחצי האי טרינטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המעבר ממוקם בין ראשו של עמק ברוד לבין העמק היורד לכיוון צפון לעבר מצר ברנספילד. המעבר ממוקם 15 קילומטרים דרומית-מזרחית לכף דוקור.
גובהו של המעבר 700 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי המעבר
המעבר התגלה ומופה לראשונה במרץ 1946 על ידי משלחת סקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה ממפרץ התקווה.
מקור השם
שמו של המעבר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השם ניתן על מנת לתאר את העננים שזרמו דרך המעבר לכיוון מזרח, ואנשי הסקר הסיקו מהם כי צפוי מזג אוויר סוער.
"מיסטי" באנגלית משמעו "ערפילי".
משה נידם
משה נידם הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת אלוף, אשר פיקד על גדוד דוכיפת, חטיבת כרמלי וחטיבת החרמון.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, כמפקד פלוגה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון, לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 13. בהמשך שימש כמפקד גדוד דוכיפת והוביל אותו בלחימה בעת מהומות מנהרת הכותל. בשנת 2000 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי, בתפקידו שימש עד שנת 2002. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת החרמון בין השנים 2002–2006.
יחסי גאנה–קוריאה הצפונית
יחסי גאנה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין גאנה וקוריאה הצפונית.
בעבר הייתה שגרירות של קוריאה הצפונית בגאנה עד שהיא נסגרה בשנת 1998. קיימת איגוד הידידות של קוריאה-גאנה לחילופי תרבות.
היסטוריה
בעקבות מלחמת קוריאה, קוריאה הדרומית קיבלה מעמד של משקיפה באו"ם, בעוד קוריאה הצפונית לא קיבלה את המעמד. מסוף שנות החמישים ועד שנות השמונים בלוק של מדינות העולם השלישי, כולל גאנה, התגייסו לגנות את ההכרה החד צדדית. בשנת 1973, צפון קוריאה התקבלה לאו"ם כמשקיפה.
סיור של גורמים רשמיים בצפון קוריאה כדי לחתום על הסכמי סחר עם כמה מדינות מערב אפריקה, כולל גאנה, התקיים בקיץ 1961. זה היה לפני כינון יחסים רשמיים ברמת שגרירות, שאירע ב-28 בדצמבר 1964.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, המדיניות של הבידוד של צפון קוריאה זכתה ליחס אוהד בגאנה שסבלה ממצב דומה. לקים איל-סונג, המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, היה הרבה במשותף עם קוואמה נקרומה מגאנה מבחינה פוליטית, למרות שהאחרון מעולם לא הרחיק לכת מבחינת השליטה הממלכתית בכלכלה, בחברה ובתרבות של המדינה שלו. ביולי 1966, לאחר הפלת ממשל נקרומה, גאנה ניתקה זמנית את היחסים עם צפון קוריאה כשגילתה כי צפון קוריאה מאמנת לוחמי גרילה נגד הממשלה בגאנה. מקרים דיפלומטיים דומים בהם היו מעורבים צפון קוריאה התרחשו גם במדינות אפריקה אחרות עם תוצאות דומות.
בשנת 1968 צפון קוריאה הביעה שוב תמיכה בגאנה. ביולי השיק קים את הסיסמה: "כריתת איברי האימפריאליזם האמריקאי בכל מקום" במטרה להתבסס כמנהיג התנועה הקומוניסטית העולמית. קים דמיין שמדינות אמריקה הלטינית יכולות לנתק "זרוע" אחת של ארצות הברית, בעוד שמדינות אפריקאיות כמו גאנה ינתקו את השנייה.
בשנת 1983 יזמה צפון קוריאה פרויקט חקלאי בגאנה כסיוע חוץ. בערך באותה תקופה, מועצת ההגנה הלאומית הזמנית של גאנה חיפשה באופן פעיל סיוע ממדינות סוציאליסטיות כדי להפחית את התלות שלה במעצמות מערביות. הסכם על חילופי תרבות נחתם בשנים 1993–1995.
כאשר גאנה כוננה יחסים דיפלומטיים מלאים עם קוריאה הדרומית בשנת 1977, היא הפכה לאחת ממספר מדינות מצומצמות שיש להן יחסים עם צפון ודרום קוריאה.
בשנת 2006, גאנה הצביעה כחברה לא קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בעד החלטה 1718 שלה שהטילה סנקציות נגד קוריאה הצפונית. בשנת 2018 הביעה גאנה את תמיכתה בתהליך הפוליטי לשיפור היחסים בין צפון ודרום קוריאה בעיצומו של משבר צפון קוריאה בשנים 2017–2018.
יחסי סחר
גאנה היא מקור למטבע זר עבור צפון קוריאה. בשנת 2015, צפון קוריאה הייתה שותפת הסחר ה-77 של גאנה עם 6.8 מיליון דולר במסחר. גאנה מייבאת בעיקר צמנט מצפון קוריאה. היא מייצאת בעיקר קקאו, אבני חן ופנינים, אך גם מתכות יקרות.
גיא מר
גיא מרגלית (נולד ב-29 באפריל 1974), ידוע בשם הבמה גיא מר, הוא מוזיקאי, זמר-יוצר, ראפר, תקליטן ומפיק מוזיקלי ישראלי, ידוע בעיקר כסולן להקת ההיפ הופ הדג נחש.
חיים אישיים
גיא מרגלית נולד וגדל בירושלים.
קריירה
ב-1998 הצטרף מרגלית ללהקת הדג נחש. ב-2000 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "המכונה של הגרוב". האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה. לאחר מכן, הוציאו הלהקה מספר להיטים שזכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים העבריים, בהם "שירת הסטיקר" ו-"הנה אני בא" ואף אלבומים נוספים שזכו להצלחה רבה, ביניהם "בעזרת הג'אם" שזכה במעמד "אלבום זהב".
ב-2013 זכה גיא מר יחד עם שאר חברי להקת הדג נחש בפרס אקו"ם על שם יוסי בנאי למחברי השנה, על אלבומם "זמן להתעורר".
במרץ 2017 הוציא את אלבום הסולו השני שלו, "הכל כלול". האלבום זכה אף הוא לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה. ביולי של אותה שנה, התארח בשירה של להקת מועדון הקצב של אביהו פנחסוב, "טיפה קטנה של אמונה".
ביוני 2021 הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו, "אומנות ופרנסה".
נורמן שוורצקופף
הרברט נורמן שוורצקופף (באנגלית: Herbert Norman Schwarzkopf; 22 באוגוסט 1934 – 27 בדצמבר 2012) היה מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, ומפקד כוחות הקואליציה בזמן מלחמת המפרץ נגד עיראק בשנת 1991.
שוורצקופף, בן לאב שהיה איש צבא ומשטרה במקצועו, התגורר לתקופה בילדותו באיראן ואחר כך עבר גם בין מדינות אירופה במסגרת שליחות של אביו, ומתוך כך פיתח עניין במזרח התיכון. הוא התחנך בווסט פוינט והשלים תואר שני בהנדסה. בתור קצין בחיל הנחתים, היה מפקד בשטח במהלך מלחמת וייטנאם. לאחר המלחמה עלה בשורות הדרג הצבאי והיה למפקד הכללי של מבצע זעם דחוף – הפלישה האמריקאית לגרנדה ב-1983. לאחר מכן התמנה למפקד פיקוד המרכז ב-1988, לקראת סיום המלחמה הקרה, כאשר כבר רכש ניסיון בפיקוד צבאי וביוזמה אסטרטגית כמו גם בניהול קשרים דיפלומטיים. לאחר הפלישה העיראקית לכווית החלה מלחמת המפרץ ושוורצקופף היה מפקד כוחות הקואליציה הבינלאומית. הניצחון החד משמעי במלחמה, שהדגיש את מעמדה הבינלאומי של אמריקה לאחר המלחמה הקרה, הביא לשוורצקופף פרסום רב ואהדה מבית. בסוף המלחמה, אף שהוצע לו לעלות בדרג הפיקודי, החליט לפרוש לגמלאות.
תחילת דרכו ולימודיו
הרברט נורמן שוורצקופף הבן נולד בטרנטון, ניו ג'רזי, ב-22 באוגוסט 1934, לנורמן האב ולאליס. אביו היה בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ששירת במלחמת העולם הראשונה. אמו, שהייתה עקרת בית, במקור מווירג'יניה המערבית, הייתה בעלת קשר דם מרוחק לתומאס ג'פרסון. שוורצקופף האב היה בכיר בשורות המשטרה הארצית של מדינת ניו ג'רזי. לשוורצקופף הבן היו שתי אחיות גדולות, רות' אן, לימים פעילה חברתית ופציפיסטית, וסאלי ג'ואן. חבריו של שוורצקופף מילדות סיפרו עליו כי היה בצעירותו פעיל ואסרטיבי, היה מגונן על אחיותיו וניחן בכושר גופני גבוה. שוורצקופף היה קרוב מאוד לאביו, שבמקביל לעבודתו גם עבד במשרה נוספת כקריין בתוכנית רדיו על סיפורי משטרה אותנטיים. כאשר היה שוורצקופף בן שמונה, אביו התגייס מחדש לצבא לשרת במלחמת העולם השנייה. היעדרותו הממושכת מהבית פגעה בפרנסת המשפחה. שוורצקופף הבן כבר באותו הגיל רצה ללכת בעקבות קריירה צבאית בהשראת אביו. כצוער בן 10 במכון הצבאי בורדנטאון, ליד טרנטון, הוא הצטלם לתצלום הרשמי שלו לבוש בהבעה חמורת סבר, משום ש"יום אחד כשאהיה גנרל, אני רוצה שאנשים ידעו שאני רציני."
לאחר המלחמה, בגיל 12, יצא עם הוריו לשליחות בטהראן שבאיראן ב-1946. בעת השהייה באיראן למד שוורצקופף כיצד לירות, לרכב על סוסים ולצוד, ופיתח התעניינות ארוכת שנים לתרבות המזרח התיכון. מאוחר יותר, לשוורצקופף האב היה חלק מהותי בהוצאתה לפועל של ההפיכה באיראן ב-1953 שהוצאה לפועל בהכוונת ה-CIA וה-MI6. ב-1947, במסגרת שיבוץ של שוורצקופף האב למשרה צבאית באירופה, עברה המשפחה לז'נבה, שווייץ, ושוורצקופף הבן התלווה לאביו במסעותיו של הלה ברחבי היבשת.
שוורצקופף למד בבית הספר הקהילתי בטהראן, בבית הספר הבינלאומי בז'נבה, ובשני בתי ספר אמריקאים באזורי הכיבוש בגרמניה לפני ששבה המשפחה לאמריקה ב-1951. בשובו לארצות הברית למד באקדמיה הצבאית ואלי פורג', וב-1956 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בווסט פוינט. באקדמיה הצבאית שוורצקופף שיחק כדורגל, התאבקות, שר וניצח על מקהלת הכנסייה של האקדמיה. בנוסף עבר את מבחן ה-IQ מטעם האקדמיה עם תוצאה גבוהה מאוד, 168. בנוסף, גובהו של שוורצקופף, 1.91 מטר, תרם לו במיומנות אתלטית. שוורצקופף העריץ מפקדים צבאיים אמריקאים כגון יוליסס ס. גרנט, ויליאם טקומסה שרמן וקרייטון אברמס. את לימודיו בווסט פוינט סיים עם תואר ראשון במדעים.
קצין צעיר
לאחר הסמכתו לקצונה עבר אימוני חיל רגלים וצנחנים. הוא נכנס לשירות פעיל כלוטננט שני והתייצב בבית הספר לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית בפורט בנינג, ג'ורג'יה, שם השתתף בקורס קציני החי"ר הבסיסי מאוקטובר 1956 עד מרץ 1957 וזכה בתג הנחת שלו. משימתו הראשונה הייתה כמפקד מחלקה ומאוחר יותר קצין בכיר של פלוגה E, קבוצת הנחתים השנייה, בחטיבה המוטסת ה-187, דיוויזיה מוטסת 101, בפורט קמפבל, קנטקי. מאוחר יותר סיפר שאז גילה משבר תפקוד בקרב שדרת הקצונה והפיקוד בכלל. שוורצקופף אמר מאוחר יותר שהיו קצינים ומש"קים רבים שפגש באותה משימה ש"לא הייתה להם תחושת חובה או כבוד, ושראו את העולם דרך אובך אלכוהולי."
ב-1958 קודם לדרגת לוטננט ראשון. ביולי 1959 נשלח לתפקיד הראשון שלו מחוץ לארצות הברית, כקצין מטה העובד לסירוגין בתפקידים של מפקד מחלקה, קצין קישור ומפקד כיתת סיור בגרמניה המערבית, במסגרת רגימנט הרגלים השישי. בהמשך התמנה למזכירו האישי של מפקד בריגדת ברלין. ב-1964 הוענק לו תואר שני בהנדסה מכנית והנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
וייטנאם
אחת התקריות המפורסמות בקריירה הצבאית של שוורצקופף אירעה במהלך שליחותו השנייה לווייטנאם ב-1970. כששוורצקופף קיבל הודעה שחיילים בפיקודו נתקלו בשדה מוקשים בחצי האי בטנגן הידוע לשמצה, הוא מיהר למקום במסוק שלו, כמנהגו בהיותו מפקד רגימנט, על מנת להעמיד את מסוקו לרשות הפצועים. הוא מצא שחלק מהחיילים עדיין היו לכודים בשדה המוקשים. שוורצקופף האיץ בהם לחזור על עקבותיהם לאט. ובכל זאת, אדם אחד הפעיל מוקש ונפצע באורח קשה אך נשאר בהכרה. כשהפצוע התנופף בייסורים, חששו החיילים סביבו שהוא יפעיל מוקש נוסף. שוורצקופף, שנפצע גם הוא מהפיצוץ, זחל על פני שדה המוקשים אל הפצוע והחזיק אותו כדי שאחר יוכל לקשור את רגלו המרוסקת מהפיצוץ. חייל אחד התרחק כדי לשבור ענף מעץ סמוך כדי ליצור סד לרגלו. בכך עלה גם הוא על מוקש שהרג אותו ואת שני האנשים הקרובים אליו. בסופו של דבר הוביל שוורצקופף את אנשיו ששרדו למקום מבטחים, בכך שהורה למהנדסי הדיוויזיה לסמן את מיקומי המוקשים בקרם גילוח. (חלק מהמכרות היו מתוצרת צרפתית ומתוארכים למלחמת הודו-סין הראשונה; אחרים הובאו על ידי כוחות יפנים במלחמת העולם השנייה). על גבורתו עוטר בכוכב הכסף, והמוניטין שלו כקצין המסכן את חייו למען אנשיו חוזק.
שוורצקופף היה ידוע תמיד כקצין קשוח אך אכפתי כלפי פקדיו. הוא הכין את אנשיו שאולי לא יאהבו חלק מהכללים הנוקשים שלו, אבל זה היה לטובתם. הוא אמר להם "כשאתם עולים על המטוס כדי לחזור הביתה, אם הדבר האחרון שאתם חושבים עליי הוא 'אני שונא את המנוול הזה', אז זה בסדר כי אתם הולכים הביתה בחיים". לוטננט גנרל האל מור כתב מאוחר יותר שבמהלך שהותו בווייטנאם רכש שוורצקופף את מה שיהפוך מאוחר יותר למזגו הקצר הידוע לשמצה, תוך כדי ויכוח דרך מכשיר הקשר עם מפקדיו על שטס עם מסוקו להציל את אנשיו בשדה המוקשים.
קידום לדרגת גנרל
במהלך שנות השבעים למד שוורצקופף באקדמיה למלחמה של צבא ארצות הברית, ושירת במספר רב של תפקידים, כולל תפקיד בפנטגון, הצבה במערב גרמניה, פיקוד על חטיבה בדיוויזיית רגלים ותפקיד סגן מפקד דיוויזיה ממוכנת. כל אותה העת המשיך לעלות בדרג הצבאי. בין היתר עבר ניתוח לטיפול בבעיה מולדת בגבו שהוחמרה במהלך שירותו הקרבי; שירת במטה הכללי של הצבא בפנטגון; היה סגן מפקד החיל המוצב האמריקאי באלסקה בפיקודו של בריגדיר גנרל וילארד לאת'ם; ושירת כמפקד הבריגדה ה-1 של דיוויזיית הרגלים ה-9 בפורט לואיס, מדינת וושינגטון. לאחר קידומו לדרגת בריגדיר גנרל, הוא הוצב כקצין תכנון אסטרטגיה ומדיניות בפיקוד האוקיינוס השקט למשך שנתיים. לאחר מכן שימש כעוזר מפקד הדיוויזיה הממוכנת ה-8 וכמפקד חיל המוצב האמריקאי במיינץ, מערב גרמניה. (במהלך הזמן הזה, העיר זכתה לביקור של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, ובכך הופקד שוורצקופף לאחראי על כוחות הביטחון במהלך הביקור).
ב-1982 קודם לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-24. כעבור שנה, התרחשה הפיכה באי הקאריבי הקטנטן גרנדה. בסיוע קובני, המהפכנים בגרנדה פעלו להעמיק את דריסת הרגל של הגוש המזרחי בחצי הכדור המערבי. כמו כן, היה חשש שאמריקאים הלומדים באי עלולים להילקח כבני ערובה. מאחר שהוזעקה נחיתה אמפיבית, הופקד כל המבצע בפיקודו של אדמירל. שוורצקופף נשלח על ידי הצבא כיועץ לחיל הים כדי לוודא את המיצוי הנכון של יחידות הקרקע המצורפות לכוח המשימה. הוא זכה במהירות לאמונו של הממונה עליו ומונה לסגן מפקד כוח המשימה המשותף. המבצע בגרנדה - מבצע זעם דחוף - אמנם התגלה כקשה יותר ממה שמתכנניו ציפו, אך ההפיכה סוכלה במהירות. הסדר הושב על כנו, בחירות דמוקרטיות נקבעו, והסטודנטים האמריקאים חזרו הביתה ללא פגע.
פיקוד המרכז
ב-1986 הועלה בדרגה (ללוטננט גנרל) ומונה לפקד על הקורפוס האמריקני ה-1. לאחר שנה עבר לפנטגון לשמש כסגן ראש מחלקת המבצעים שם. ב-1988 קודם שוורצקופף לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית (Central Command), שהיה אחראי למבצעים במזרח התיכון, קרן אפריקה ודרום-מזרח אסיה. קודם למינוי לקח שוורצקופף חלק במגעים הדיפלומטיים מול ברית המועצות שקידמו את המלחמה הקרה לעבר סיומה. הוא התמנה על רקע מיומנותו הדיפלומטית והמקצועיות שלו גם בפעולה בשטח וגם בהכנת פעולות אסטרטגיות, כמו גם חיבתו האישית וההיכרות שלו עם התרבות המקומית.
בתפקיד זה הכין בין השאר תוכנית להגנת שדות הנפט של המפרץ הפרסי מפלישה עיראקית. נוכח סיומה של המלחמה הקרה, שוורצקופף קבע כי "דוקטרינת הזגרוס", לפיה פלישה סובייטית למזרח התיכון תיבלם דרך מערך צבאי אמריקאי-ערבי משולב בהרי הזגרוס, מיושנת, והעריך כי הסכנה הגדולה ביותר לשלום האזורי כעת היא תוקפנות אפשרית של מדינה ערבית אחת נגד שכנתה. עיראק, בהנהגתו של סדאם חוסיין, תאמה לחששות אלו, ובתחילת אוגוסט 1990, שבוע בלבד לאחר שהסתיים תרגיל פעולה נוכח תוקפנות עיראקית אפשרית נגד מדינות המפרץ, התרחשה הפלישה העיראקית לכווית.
"מגן מדבר"
לאחר פלישת עיראק לכווית בקיץ 1990 הוא מונה למפקד כוחות הקואליציה שהקימה ארצות הברית נגד עיראק, ופיקד על ההכנות למלחמת המפרץ. תחילה העריך שוורצקופף כי עיראק תשתלט רק על שדות נפט בצפון כווית, אך נוכח השתלטות הצבא העיראקי על כל המדינה, עלה החשש כי תמשיך התקדמות צבאית של עיראק גם לכדי פלישה צבאית לתוך ערב הסעודית. נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הטיל אולטימטום על עיראק לנסיגה מכווית, ועם תמיכת מועצת הביטחון של האומות המאוחדות הצליח להקים קואליציה מדינית בת מעל שלושים מדינות, ממצרים וסוריה ועד הממלכה המאוחדת וקוריאה הדרומית, שפעלה נגד התוקפנות העיראקית. כל מדינות הקואליציה העבירו מכוחותיהם לתמיכה במאמץ הלחימה ובמסגרת מבצע "מגן מדבר" החל ריכוז של כוחות בעלות הברית בערב הסעודית. שוורצקופף, שהתמנה למפקד על כוחות בעלות הברית, העביר את מרכז פעילותו מטמפה, פלורידה וריאד, בירת סעודיה.
שוורצקופף היה בקשר ישיר עם יושב ראש המטות המשולבים קולין פאוול, והעביר מספר צווים צבאיים שהיו תקפים על כל החיילים שתחת פיקודו אשר נועדו כדי להתאקלם עם חוקי השריעה של הסעודים, לדוגמה איסר על שתיית משקאות חריפים. הליך גיוס הכוחות נמשך מספר חודשים, ובשחר 1991 היו תחת פיקודו של שוורצקופף 750,000 חיילים, מתוכם 500,000 אמריקאים ו-250,000 אנשי חילות משלוח של כל שאר מדינות הקואליציה. שוורצקופף היה בנוסף גם אמון על הכנת האסטרטגיה והתוכנית המבצעית למלחמה בעיראק, וכדי להימנע ממלחמה ממושכת ושפיכות דמים כפי שאירעה בווייטנאם, קרא להתחיל את המלחמה ביוזמה צבאית מסיבית שתתחיל בפעולה אווירית, ורק לאחר השגת עליונות אווירית מוחלטת תחל הפעולה הקרקעית, שתיעשה בכל הכוח כדי למוטט את הצבא העיראקי ולהכריע את המלחמה במהירות המקסימלית. שוורצקופף היה בקשרים טובים עם מפקדי חילות המשלוח הבריטי, הצרפתי והסעודי (אף כי לאחר המלחמה טען שכוחות מדינות ערב היו הכי פחות יעילים מבין כל חילות המשלוח), כמו גם עם סגנו, לוטננט גנרל קלווין וולר, שחלק עימו בעומס הניהולי של צבא בעלות הברית המאוחד.
"סופת מדבר"
המלחמה החלה כאשר פג תוקפו של האולטימטום האמריקאי ללא מענה עיראקי חיובי, ב-17 בינואר 1991. ברגע שקץ תאריך האולטימטום, החל חיל האוויר האמריקאי וחילות האוויר המשולבים של חילות המשלוח בביצוע סדרת גיחות צבאיות שנועדו לנטרל את בסיסי חיל האוויר העיראקי, מערכות הנ"מ והטק"א של העיראקים. עד 24 בפברואר הוגבלה עיקר המלחמה למאבק האווירי, במהלכו השיגו בעלות הברית עליונות אווירית חד משמעית על יריביהם העיראקים.
במהלך ינואר ותחילת פברואר בלמו כוחות בעלות הברית ניסיון עיראקי לפלוש קרקעית לתוך סעודיה, ורק עם השגת העליונות האווירית החלה היוזמה הקרקעית נגד עיראק. כאשר החלה הפעולה הקרקעית במסגרת מבצע "סופת מדבר", ב-24 בפברואר, חיל האוויר העיראקי רותק לחלוטין לקרקע, וביצועיו כמעט ולא היו קיימים עוד. במהלך הפעולה הקרקעית יושמה התוכנית שהכינו שוורצקופף ואנשי מטהו – איגוף שמאלי עמוק של הכוחות העיראקיים בכווית, שתרם לסיום מהיר של המערכה. על רקע מזג רוחו זכה לכינוי "Norman Storman" ("נורמן הסוער"). האסטרטגיה של היוזמה הקרקעית שתכנן שוורצקופף צלחה, והצליחה להביא להכרעה של המערכה הקרקעית תוך ארבעה ימים בלבד, כאשר ב-28 בפברואר הוכרעה המלחמה והנשיא בוש הכריז על הפסקת אש עם שחרור כווית מידי הצבא העיראקי.
כמפקד כוחות הקואליציה במלחמה, שוורצקופף בלט מאוד באופן אישי בתפקידו בניהול המלחמה, ונתן מסיבות עיתונאים תכופות, מה שהפך אותו למושא להערצה מבית.
פרישה
לאחר המלחמה הוצע לשוורצקופף התפקיד של ראש מטה צבא ארצות הברית בידי מזכיר הצבא מייקל סטון, אך הוא דחה את ההצעה ופרש משירות צבאי באוגוסט 1991.
לאחר מכן פרסם אוטוביוגרפיה, שימש כפרשן צבאי לרשת NBC, ועסק בפעילויות צדקה שונות. שוורצקופף תרם את רוב זמנו לארגוני צדקה ופעילויות קהילתיות מרובות. הוא נבחר לשבת במועצת המנהלים של רמינגטון, ועוד מספר תאגידים מפורסמים נוספים.
בניגוד להערכות שרווחו אודותיו, הוא לא פנה לקריירה פוליטית. אף על פי שתמך בנשיא בוש בבחירות לנשיאות ב-2004, הוא השמיע בהמשך ביקורת על אופן הניהול של מלחמתה השנייה של ארצות הברית בעיראק ובפרט ביקר את מזכיר ההגנה דונלד רמספלד. במהלך הבחירות לנשיאות ב-2008, הביע תמיכה במועמד המפלגה הרפובליקנית ג'ון מקיין.
שוורצקופף זכה במספר רב של עיטורים צבאיים אמריקניים וזרים, ובין השאר מווייטנאם, בריטניה וצרפת (כולל חברות כבוד בלגיון הזרים הצרפתי – שלא הוענקה לשום אמריקני לפניו). ב-2002 ניתנה לו מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור השני במעלתו בארצות הברית, לאחר מדליית החירות הנשיאותית.
שוורצקופף נפטר ב-27 בדצמבר 2012 בביתו שבטמפה, פלורידה.
One Last Time Live in Concert
One Last Time Live in Concert הוא אלבום וידאו של הזמרת האמריקאית טינה טרנר, אשר יצא ב-6 בפברואר 2001. הווידאו מתעד את הופעתה האחרונה של טרנר בסיבוב ההופעות "Twenty Four Seven Tour" באצטדיון וומבלי.
הווידאו זכה להצלחה כאשר הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית, בריטניה וקנדה.
רשימת שירים
להלן רשימת שירי האלבום:
מרדכי בן ג'ו
הרב מרדכי בן ג'ו (בשפת המקור: Mardo Chee Bengio; ה'תקפ"ז, 1827– כ"ו בטבת ה'תרע"ז, 1917) היה מורה צדק, אב בית הדין ורבה של טנג'יר שבמרוקו במשך כ-60 שנים.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקפ"ז (1827) בטנג'יר שבמרוקו לאורו ולרב יוסף בן ג'ו, צאצאו של הרב מרדכי בן ג'ו הראשון, שכיהן כמורה צדק בעיר.
רבנותו
לאחר שהוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק בן וואליד, ולאחר פטירת סבו ואביו במגפת כולרה שהתחוללה בעיר בשנת 1855, נבחר באותה שנה לכהן כאב בית הדין וכרבה של טנג'יר. במסגרת רבנותו התכתב עם חכמי מרוקו ואלג'יריה, כדוגמת רבי יצחק בן וואליד, רבי יוסף בן וואליד, רבי שמואל נהון, ורבי יוסף משאש.
בשנת 1863 אירח את משה מונטיפיורי בביתו, בעת שהאחרון ביקר במרוקו.
פעל לפתיחת בתי ספר ואגודות ציבוריות, והנהיג תיקונים בקהילה לפי צורך השעה ולאור ההלכה, כגון ביטול החרם של סבו על היוצאים מתחום העירוב בשבת ואיסור על חתונת מבוגרים עם צעירות.
יחסו לכי"ח
נמנה עם מייסדי בית הספר הראשון של חברת כל ישראל חברים בטנג'יר בשנת 1862, ועם זאת, יחסו לחברת "כל ישראל חברים" היה מורכב. הוא קיבל את פתיחת בתי הספר שלהם בטנג'יר וראה את היתרון בשילוב לימודי החול, כנאמר במכתבו למנהל בית הספר:
עם זאת, לא היסס להיאבק ואף להשבית את הלימודים לשבעה חודשים (בחודשים אפריל–נובמבר) בשנת 1887, על רקע החיסרון בלימודי הקודש בבתי הספר של כי"ח. לאחר התכתבות ענפה בין רבי מרדכי להנהלת כי"ח סוכם כי יובאו מורים מתאימים שילמדו לימודי קודש. אחד המורים החדשים כתב בעיתון "הצפירה":
בה' באלול 1880 ייסד בטנג'יר את בית הכנסת "עץ חיים", שהיה פעיל עד לשנת 1982, ומשנת 1994 פועל בו מוזיאון בשם "Fondation Lorin".
מלבד ייסוד וועד הקהילה, בשנת 1912 ייסד בטנג'יר את אגודת "תורה וחיים".
הלך לעולמו בטנג'יר ב-20 בינואר 1917 (כ"ו בטבת ה'תרע"ז) ונקבר בבית הקברות היהודי המקומי.
על שמו הוקם מוסד ליתומים יהודים בטנג'יר, ובית הכנסת שייסד קיבל את שמו לאחר פטירתו.
חיבורו
הנותר מדרשותיו, פסקי דינו ופיוטים שכתב רוכזו תחת ספר אחד:
פק"ל קפה
פק"ל קפה הוא מונח סלנג ישראלי שמקורו בעגה הצה"לית, המתאר ערכה להכנת קפה בתנאי שטח. הערכה כוללת לרוב ג'זווה (המכונה באופן שגוי פינג'אן), גזייה, גפרורים או מצית, קפה, סוכר, כוסות, כפית, מים ויכולה לכלול פריטים נוספים. פק"ל הקפה נפוץ מאוד בקרב חיילי צה"ל, ובפרט אצל משרתי מילואים, אך גם בקרב תרמילאים ומטיילים ככלל.
כחלק מהפולקלור הישראלי, פק"ל הקפה מופיע ביצירות שונות, בהן ספרים כמו "בכל מקום שהם" ו"כצל ציפור" וסדרות טלוויזיה כמו "כיפת ברזל".
מחלף גלעם
מחלף גלעם הוא מחלף הנמצא בעמק זבולון, צפונית-מערבית לקריית אתא. הוא מחבר בין כביש כביש 79 לכביש 781. במחלף עוברת תנועה רבה מחיפה ומהקריות לכיוון עמק יזרעאל והגליל התחתון.
המחלף משמש ככניסה מערבית לקריית אתא. חברת נתיבי ישראל פתחה את המחלף אחרי פתיחתו לתנועה של קטע הכביש החדש שבין קריית ביאליק לבין המחלף. מהירות הנסיעה בכביש 79 במחלף היא 90 קמ"ש. במחלף תעבור הרכבת הקלה שתצא מתוך קריית אתא ותפעל בין מפרץ חיפה לבין נצרת.
אמבר ולטה
אמבר אבנג'לין ולטה (באנגלית: Amber Evangeline Valletta; נולדה ב-9 בפברואר 1974) היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית. היא נודעת בשל משחקה בסרטים "היצ'", "המשלח 2", "גיימר" ו"מרגל במשרה חלקית".
שנותיה הראשונות
ולטה נולדה בעיר פיניקס, אריזונה. אימה עבדה במשרד הדואר.
זמן קצר לאחר לידתה עברה משפחתה לטלסה, אוקלהומה. היא למדה בבית הספר התיכון בוקר וושינגטון. היא החלה את הקריירה שלה בעולם האופנה בהיותה בת 15, כשאמה רשמה אותה לבית ספר לדוגמנות בסוכנות לינדה ליימן.
קריירה
בשנת 2004 שיחקה את דמותה של מרטינה בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל. ב-2010 היא הופיעה בסרט The Spy Next Door, בו שיחקה אם לילד שבמקרה מוריד תוכנה של ה-CIA מהאינטרנט.
חייה האישיים
היא נישאה לראשונה ב-1994 להרב לה ביהאן, הם נפרדו ב-1996.
ולטה נשואה מאז שנת 2003 לשחקן הכדורעף האולימפי כריסטיאן "צ'יפ" מקואו.
ולטה שימשה כדוברת של אוקיניאה
בקמפיין נגד זיהום פירות הים.
בו היא הביאה למודעות את סכנות הרעלת הכספית בסוגים שונים של פירות ים. היא החליטה להצטרף למסע הפרסום של אוקיניאה בשל הרעלת כספית בה התנסה ידיד שלה והעובדה שהיא אם לשניים.
ב-2006 דיווח העיתון ניו יורק דיילי ניוז שולטה שהתה במוסד לגמילה "מידואו: בוויקנבורג, אריזונה, בגלל לחץ וסיבות שאינן קשורות לשימוש בסמים. במקום אחר נטען שההתמוטטות שלה נגרמה בשל היותה מכורה לסמים (בעלה כריסטיאן מקואו נעצר קודם לכן בשל הברחת סמים) וכתוצאה מחקירה שערכו זרועות אכיפת החוק. ולטה אמרה למגזין פיפל "כפי שדווח נכון מוקדם יותר השבוע, שהייתי במידואו לא הייתה קשורה כלל לשימוש או להתמכרות לסמים; אני שבעת רצון לאמר שאני פיכחת כבר שבע שנים. אבל אני ממשיכה להתרפא מדי יום ולגדול כאדם."
בינואר 2008 היא לקחה חלק בסרטון וידאו למען ברק אובמה שהופק בידי Will.I.Am וכונה "כן אנחנו יכולים" לצד בנה אודן, אותו החזיקה בזרועותיה. ולטה חשפה אותו לאור הזרקורים תשע שנים קודם לכן בתצלומי המגזין ווג כשהיא לבשה חלוק ושיחקה עם אודן העירום על הדשא. בניגוד לכך, ולטה שומרת על פרטיות בנה ומרחיקה אותו מכל פרסום.
הקפת חימום
הקפת חימום (מוכרת באנגלית בשמות parade lap, pace lap, formation lap או warm-up lap) היא הקפה לפני תחילת מרוץ בספורט מוטורי, ובו המתחרים נוהגים במסלול במהירות איטית, לעיתים אף מאחורי מכונית בטיחות. הקפה זו נפוצה בעיקר במרוצי מכוניות, כולל בפורמולה 1, בנאסקאר ובאינדי קאר. ההקפה מתרחשת לאחר שהמכוניות מוצבות במקומות, על פי סדר הזינוק, ובמהלכה הנהגים ינהגו מסביב למסלול במהירות איטית בעקבות המכונית המובילה, שבדרך כלל נהוגה על ידי הנהג שזכה בפול פוזישן.
מטרה
ההקפה נועדה להבטיח שהמסלול בטוח לשימוש, ושאין בעיות מסוכנות במכוניות או במסלול, והיא מובילה לנקודת הזינוק של המרוץ. במסלולים קצרים, ייתכן שיהיו שתי הקפות חימום. בהקפות אלו העקיפה מותרת בדרך כלל במרוצי אופנועים, אך לא במרוצי מכוניות.
הקפה זו מאפשרת גם למכוניות לחמם את הצמיגים, מפני שצמיגים חמים נותנים יתרון תחרותי במרוץ. לעיתים קרובות נהגים ינסו לחמם את הצמיגים מהר יותר במהלך ההקפה, על ידי היגוי איטי מצד לצד.
מלבד זאת, כאשר הנהגים נוסעים לאיטם על המסלול, יש לצופים הזדמנות להביט הנהגים ובמכוניות במהירות נמוכה, ולעיתים הנהגים אף מנופפים לשלום לאוהדיהם.
היינריך פוגר
היינריך פרידריך פיגר (בגרמנית: Heinrich Friedrich Füger; 8 בדצמבר 1751 – 5 בנובמבר 1818) היה אחד הציירים הגרמניים הקלאסיים הידועים והמשפיעים ביותר.
ביוגרפיה
היינריך פרידריך פיגר היה בנו של כומר ומאוחר יותר בכיר הכמורה של היילברון, ג'וזף גבריאל פיגר. היינריך פיגר החל את הכשרתו כצייר בשנת 1764 אצל צייר החצר ניקולא גויבל באקדמיה לאמנות בלודוויגסבורג. משנת 1769 המשיך את לימודיו בלייפציג אצל המורה לציור של יוהאן וולפגנג גתה, אדם פרידריך אוזר. לאחר מכן יצא למסע לימוד באיטליה וצייר את ציורי הקיר בארמון קסרטה בנאפולי. בשנת 1774 עבר לווינה.
שגריר אנגליה בחצר הווינאית, סר רוברט קית', הפך לפטרונו. דרכו הוא בא במגע עם המשפחה הקיסרית. מכאן והלאה השכלתו והקריירה שלו קודמו על ידי הרשויות הפוליטיות הגבוהות ביותר.
בסתיו 1776 הוא קיבל מלגה ללמוד ברומא במשך מספר שנים. התפתחותו האמנותית הנוספת הושפעה מאוד מאנטון רפאל מנגס. משנת 1781 עד 1783 עבד עבור המשפחה הקיסרית באזור נאפולי.
בשנת 1783 מינה אותו קנצלר המדינה לסגן מנהל האקדמיה בווינה, באותה תקופה אחת האקדמיות לאמנות המובילות באירופה. בשנת 1795 הוא הפך למנהל האקדמיה שפרחה בהנהגתו. בשנת 1806 הוא הפך למנהל גלריית התמונות האימפריאלית.
משנת 1791 ועד מותה בשנת 1807, היה היינריך פיגר נשוי לשחקנית אנה חוספה הורטנסיה מולר, בתו של יוהאן היינריך פרידריך מולר.
בשנת 1780 פיגר היה חבר בקבוצת הבונים החופשיים "Zum Palmbaum" בווינה.
הוא נקבר בבית העלמין הקתולי בווינה מטצלינסדורף.
קריירה
היינריך פיגר חייב את המוניטין שלו לחוגים החברתיים הגבוהים ביותר באותה עת, עבורם צייר מיניאטורות ודיוקנאות. בהמשך פנה לציורי היסטוריה בפורמט גדול ודרכם הפך לאחד הציירים החשובים ביותר של הקלאסיציזם. לאמנותו היה תפקיד פוליטי מובהק, שבא לידי ביטוי בהאדרת אנשים מסוימים ממשפחת הקיסרות, דוגמת הארכידוכס קרל. הוא צייר את "הארכידוכס קארל כגואל גרמניה". למשרדו של הארכידוכס כשר המלחמה וחיל הים (1801–1809) בווינה, תכנן היינריך פוגר ציורים לחיפויי הקירות, המתארים בצורה אלגורית את מעשי הגבורה של המשפחה הקיסרית, אך מעל לכל את גבורתו של הארכידוכס קארל. בשנת 1813 תכנן פוגר מדליה לקרב לייפציג, שהסתיים בתבוסה מכרעת של הצרפתים במלחמות השחרור.
הוראה
היינריך פיגר חיקה את ההוראה האקדמית של אותם ימים, והתלמידים הצעירים נאלצו קודם כל להעתיק את ציורי המאסטרים הוותיקים - לאחר שהכינו חריטות - משש בבוקר ועד מאוחר בערב.
מורשת
תפקידו של פיגר בחברה ובאמנות באותה תקופה היה מרכזי. הוא בלט מאוד וזכה בכינוי "האפיפיור של האמנות" בווינה.
היינריך פיגר היה חבר כבוד באקדמיה במינכן ובאקדמיה לאמנות במילאנו וכן אביר של מסדר כתר וירטמברג.
בשנת 1819 נוסד פרס פיגר על ידי קבוצת אמנים.
מדליית פיגר מזהב, פרס מטעם האקדמיה לאמנויות יפות בווינה, נקראת על שמו.
בשנת 1876 נקרא רחוב בווינה (רובע 6) על שמו.
פריאפוס
פריאפוס (ביוונית עתיקה: Πρῐ́ᾱπος) הוא במיתולוגיה היוונית אל משני של הפריון והחקלאות, מגן חיות המשק, עצי הפירות, הגנים ואיבר המין הגברי. פריאפוס מאופיין בזקפה קבועה וגדולה יתר על המידה המהווה מקור למונח הרפואי פריאפיזם. הוא היה דמות פופולרית באמנות ארוטית בפומפיי ובהרקולנאום ובספרות לטינית, והוא הנושא של אוסף החרוזים הגסים וההומוריסטיים לעיתים קרובות המכונה Priapeia.
יחסים עם אלים אחרים
כתלות במקור תואר פריאפוס כבן של אפרודיטה מדיוניסוס, או כבן של דיוניסוס וקיאונה, כאבא או הבן של הרמס, או כבן של זאוס או פאן. על פי האגדה קיללה אותו הרה בהיותו ברחמה של אפרודיטה באין-אונות מעיקה (הוא לא יוכל להגיע לזקפה כשיגיע הזמן לקיום יחסי מין), בכיעור ובנפש מגונה, כנקמה על החוצפה של הגיבור פאריס שקבע שאפרודיטה יפה יותר מהרה. כשאפרודיטה ילדה אותו בסמוך לעיר למפסאקוס (Λάμψακος) שבאסיה הקטנה, הוא נולד מעוות בגלל הקללה של הרה, ולכן אפרודיטה נטשה אותו על מדרון גבעה. רועים גילו אותו וגידלו אותו.
פריאפוס הצטרף לפאן ולסאטירים כרוח של פריון וצמיחה, אף שהיה מתוסכל תמידית מאין האונות שלו. באנקדוטה גסה שכתב אובידיוס הוא ניסה לאנוס את האלה הסטיה, אך הניסיון סוכל על ידי חמור, שהנעירה שלו גרמה לו לאבד את זקפתו ברגע הקריטי והעירה את הסטיה. האפיזודה גרמה לו לשנאה מתמשכת של חמורים ורצון לראות אותם מומתים לכבודו. הסמל של אופיו התאוותני היה זקפה אינסופית ואיבר המין הגדול שלו. מיתוס אחר קבע שהוא רדף אחרי הנימפה לוטיס, עד שהאלים ריחמו עליה והפכו אותה לעץ הלוטוס.
פולחן ותכונות
האזכור הנרחב הראשון של פריאפוס הוא בקומדיה הנושאת את שמו שנכתבה במאה הרביעית לפני הספירה על ידי המשורר קסנרכוס (Ξέναρχος). פולחן פריפאוס התחיל במקור על ידי מתיישבים יוונים בעיר למפסאקוס שבאסיה הקטנה (שלפי האגדה נולד פריאפוס בסמוך אליה), התפשט אל יוון, ובסופו של דבר לאיטליה במהלך המאה השלישית לפני הספירה. ברומא העתיקה הוא קיבל את השם Mutunus Tutunus (שתי המלים הן נגזרות למילים מהעגה הרומאית לפין). לוקיאנוס מסאמוסאטה מספר שבביתיניה מתואר פריאפוס כאל לוחם, מורה כפרי לארס העולל, "שלימד אותו תחילה לרקוד, ורק אחר כך להילחם". ארונוביוס היה מודע לחשיבות שהוענקה לפריאפוס באזור זה סמוך להלספונט. גם פאוסניאס מציין:
משמעות הסגידה כלפיו בעת העתיקה המאוחרת יותר, לא הייתה יותר מפולחן של פורנוגרפיה מתוחכמת.
מחוץ לאזור ה"בית" שלו באסיה הקטנה, נחשב פריאפוס בין תושבי הערים כסוג של בדיחה. עם זאת, הוא מילא תפקיד חשוב יותר באזור הכפרי, שם נתפס כאל מגן. הוא נחשב לאל הפטרון של המלחים והדייגים ואחרים הזקוקים למזל טוב, שהאמינו שנוכחותו תמנע את עין הרע.
זמן רב אחרי נפילת רומא ועליית הנצרות, המשיכו לקרוא לעזרת פריאפוס כסמל לבריאות ופוריות. בכרוניקה של לנרקוסט מהמאה ה-13, המתארת את ההיסטוריה של צפון אנגליה וסקוטלנד, מסופר על "אח עמאי ציסטרציאני" שהציב פסל של פריאפוס (simulacrum Priapi statuere) במטרה לעצור מגפה של מחלת בקר.
תיאורים
מאפיין נוסף של פריאפוס היה המגל אותו הוא נושא לעיתים קרובות בידו הימנית. כלי זה גם שימש לאיים על גנבים, ללא ספק בסירוס.
מספר מכתמים, שנכתבו כנראה לעטר מקדשים של פריאפוס, נאספו בקובץ Priapeia. במכתמים אלו פריאפוס מאיים לעיתים קרובות בתקיפה מינית כנגד גנבים פוטנציאלים.
כמה ציורים רומאיים של פריאפוס שרדו. אחד מהתמונות המפורסמות ביותר של פריאפוס הוא מבית וטי בפומפיי. פרסקו מתאר אל השוקל את הפאלוס שלו כנגד שק גדול מלא מטבעות. בהרקולנאום הסמוכה נחשף דוכן מזון שמאחוריו היה ציור של פריאפוס, כנראה כסמל למזל טוב עבור הלקוחות.
בספרות
בנוסף לאוסף המכונה Priapeia שהוזכר לעיל, פריאפוס הוא דמות המופיעה לעיתים קרובות בחרוזים ארוטיים או מיתולוגיים בלטינית.
בפסטיבלים של אובידיוס מתואר כיצד הנימפה לוטיס נרדמה במשתה בהיותה שיכורה, ופריאפוס ניצל הזדמנות זו לנסות לאנוס אותה. הוא התקרב בגנבה, ורגע לפני שהספיק לחבק אותה, התריע חמורו של סילנוס ב"נעירות מחרישות אוזניים". לוטיס התעוררה ודחפה את פריאפוס, אך הבריחה האמיתית היחידה שלה הייתה להפוך לעץ הלוטוס. כדי להעניש את החמור על שקלקל את ההזדמנות שלו, הכה אותו פריאפוס למוות בפאלוס הענק שלו. בגרסאות מאוחרות יותר של הסיפור, לוטיס הוחלפה באלה הבתולה הסטיה. האנקדוטה של אובדיוס נועדה להסביר מדוע נהגו להקריב חמורים לפריאפוס בעיר למפסאקוס על ההלספונט, שם סגדו לו כצאצא של הרמס.
פריאפוס מוזכר כמה פעמים ברומן הרומאי סטיריקון של פטרוניוס. בהקדמה ובהערות לתרגום של הרומן יצר המתרגם ויליאם ארוסמית (William Arrowsmith) הקבלה בין הציד אחר גיבור הרומן וזה של פוסידון באודיסאה של הומרוס.
פריאפוס מוזכר בסיפורו של הסוחר, אחד מסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר. במהלך התיאורים של הגן, שגיבור הסיפור ג'ניוארי יצר, הוא קורא לעזרה לפריאפוס בדמותו כאל הגנים. הוא נועד להזכיר לקורא, או לקהל השומעים שכוונותיו של ג'ניוארי מונעות מתאווה ולא מאהבה.
אזכורים מודרניים בספרות הם בפואמה פטרסון (Paterson) של ויליאם קרלוס ויליאמס, קדמת עדן של ג'ון סטיינבק ("היא ניהלה את ביתה כמו קתדרלה המוקדשת לפריאפוס עצוב אך בעל זקפה"), בפואמה "מר אפולינוקס" (Mr. Appolinax) של טי אס אליוט, ובספריו של ולדימיר נבוקוב "הזמנה לגרדום" ולוליטה.
פטרון ספינות הסוחר
תפקידו של פריאפוס כאל פטרון למלחי ספינות הסוחר ביוון העתיקה וברומא העתיקה הוא של מגן ומסייע בניווט. עדויות מספינות טרופות מכילות פריטים אפוטרופיים שימאים הביאו לסיפון כדוגמת פאלוס מטרקוטה ודמות פריאפוס מעץ. עדויות אלו במקביל לשימוש בסמנים פריאפיים מעץ שהוקמו באזורים של מעבר מסוכן או באזורי נחיתה ספציפיים, מוכיחים שתפקידו של פריאפוס הוא נרחב בהרבה ממה שחשבו בעבר.
אף על פי שפריאפוס נקשר בדרך כלל לניסיונות כושלים של אונס נגד הנימפה לוטיס והאלה הסטיה בקומדיה "פסטיבלים" של אובידיוס, והיחס קל הדעת לאל בסביבה העירונית, ניתן לזהות את תכונות ההגנה המיוחסות לפריאפוס לחשיבות המיוחסת לפאלוס בעת העתיקה (במיוחד הקשר שלו לפוריות והגנה על גינות). ביוון חשבו שלפאלוס יש לו מוח משלו, דמוי-בעלי-חיים, נפרד ממוחו של הגבר. הפאלוס נקשר גם ל"בעלות ותיחום טריטוריאלי" בתרבויות רבות, מה שתרם לתפקידו האחר של פריאוס כאלוהי הניווט.
אדין צוצאליץ'
אדין צוצאליץ' (בבוסנית: Edin Cocalić; נולד ב-5 בדצמבר 1987 בווישגראד) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ז'לייזניצ'אר סרייבו.
קריירה
צוצאליץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ז'לייזניצ'אר סרייבו שם שיחק במשך 11 שנים, ושימש כקפטן בשלוש שנותיו האחרונות בקבוצות הבוגרים. צוצאליץ' נחשב לקפטן הצעיר ביותר בתולדות המועדון. רגע השיא שלו היה בהבקעת השער השני בדרבי העירוני נגד FK סרייבו במשחק הגביע, שהוביל לניצחון 1–3 והעפלה למעמד חצי גמר הגביע. בשנת 2010 חתם ל-3 וחצי שנים ב-פאניוניוס היוונית.
ב-9 בינואר 2012 הצטרף צוצאליץ' למכבי חיפה בה חתם לשלוש וחצי שנים, ובסיום אותה העונה העפיל עמה לגמר גביע המדינה, שם פתח בהרכב בהפסד 2–1 להפועל תל אביב. בינואר 2015 חתם בקבוצת מכלן מליגת העל הבלגית. ב-21 בינואר 2019 חתם לשנתיים וחצי באקהיסאר בלדייספור הטורקית.
חיים אישיים
צוצאליץ' נשוי למרימה ואב לילדה. הוא דובר אנגלית שוטפת.
פנחס (פבלו) ארליך
פנחס (פבלו) ארליך (ביידיש: פינחס ערליך; בספרדית: Pablo (Pinchas) Erlich; תרע"ז 1917, טומשוב-לובלסקי, פולין – ט' בניסן תשס"א, 2 באפריל 2001, רחובות) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד, סופר ועורך יידיש בארגנטינה.
קורות חיים
פנחס ארליך נולד בשנת 1917 בטומשוב-לובלסקי שבפולין. למד בעיר הולדתו, וסיים בה את בית הספר התיכון. החל לכתוב בעברית וביידיש כבר בהיותו פעיל בתנועת נוער חלוצית ציונית. אחר כך יצא לעיר לבוב (לֶמבֶּרג), ובה השלים את לימודי ההוראה שלו, בקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך העברית "תרבות". כמורה לימד בכמה ערים בפולין, במוסדות חינוך יהודיים.
בסוף שנת תרצ"ה (1935), בהיותו צעיר כבן שמונה עשרה, היגר ארליך עם אמו ושלושה אחים צעירים לארגנטינה והשתקע בבואנוס איירס, שם ישב אביו מזה מספר שנים. השלים בה את לימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטה, וחזר ללמד בבתי ספר יהודיים. ניהל את רשת בתי הספר "תל אביב" שבבואנוס איירס והסביבה. הוא הוסיף לשמו המקורי את השם פבלו, כאות להוקרתו לארץ שקלטה אותו. למד ספרדית ושלט בה היטב. כמפקח בכיר ברשת החינוך היהודית, יצא בשנת 1970 למקסיקו סיטי, לנהל את רשת בתי הספר היהודים שם. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל קרן קיימת לישראל בארגנטינה.
ארליך החל בכתיבת שירים, מאמרים ורשימות ביידיש, כבר עם הגיעו לארגנטינה. עם השנים כתב את הפובליציסטיקה שלו גם בספרדית. הוא היה מעורכי כתב העת היידי "יידישע דערציאונג" ('החינוך היהודי') ומעורכי הירחון העברי "דרום". תרם רבות לעיתוני הילדים בבואנוס איירס, ביידיש, בספרדית ואפילו בעברית. פרסם 22 ספרי לימוד ביידיש ובעברית.
שיריו של ארליך הולחנו ונפוצו בין תלמידיו הרבים. האנתולוגיות שחיבר, ספרי הלימוד והמקראות שכתב ביידיש ובספרדית, היו מוכרים מאוד בשעתם לתלמידי רשתות החינוך היהודיות בדרום אמריקה. בין השאר כתב על הרצל וביאליק, על מקורות יהדותו, על לימוד הכתב העברי ועוד. פרסם ספרים רבים ביידיש ובספרדית.
בשנת 1978 עלה לישראל, והמשיך בה את פעילותו הספרותית.
פנחס (פבלו) ארליך נפטר ברחובות באביב 2001. נקבר על ידי אשתו מרים בבית העלמין החדש ברחובות.
מספריו
ספרי לימוד (בעיקר ספרי לימוד השפה ומקראות):
סקומברן סיני
סקומברן סיני (שם מדעי: Scomberomorus sinensis) הוא מין של דג גרם ממשפחת הקולייסיים החי באוקיינוס השקט שלחופי מזרח אסיה סביב ים יפן וחופי הונשו, סין, קוריאה, טאיוואן, דרום וייטנאם וקמבודיה והוא אף נכנס לעיתים לנהר המקונג עד 300 ק"מ במעלהו.
סקומברן זה הוא דג מהיר הקרוב למין סקומברן זריז ומגיע לאורך של 100 ס"מ בממוצע אך נצפו גם פרטים באורך 247 ס"מ ומשקל 131 ק"ג. הוא בעל גוף מוארך עם סנפירים חדים וכסופים כשהזנב בצורת מגל, ראש קצר בעל לסתות דקות ומחודדות והוא בעל שלפוחית אוויר גדולה העוזרת לו לנשום במים מתוקים.
דג זה מצוי לרוב באוקיינוס הפתוח והוא מחפש מזון הכולל דגים קטנים וחסילונים. הוא מהווה דג מאכל חשוב ולא ברור מה מצב שימורו בטבע.
שוורץ-וייס אסן
שוורץ-וייס אסן (בגרמנית Schwarz-Weiß Essen) הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר אסן שבמדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, המשחק בליגה החמישית בגרמניה. השיג השיא של המועדון הוא זכייה בגביע הגרמני בשנת 1959.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1 ביוני 1900 לאחר שהתפצל ממועדון התעמלות בעל שם זזה אשר הוקם ב-1881, אך הצטרף לליגה המקצוענית רק ב-1933 עם הקמת הליגות האזוריות הבכירות על ידי המפלגה הנאצית, אז שובץ בגיאוליגה של פרוסיה, המועדון שיחק בליגה זו עד לעונת 1942/43 אז ירד לליגת המשנה, בשנותיה בליגה סיימה הקבוצה שלוש פעמים כסגנית האלופה.
בשנת 1951 העפילה הקבוצה לאוברליגה מערב שהייתה הליגה הבכירה בגרמניה המערבית. במהלך רוב שנות החמישים ותחילת ה-60 הייתה הקבוצה חברה קבועה בליגה הראשונה למעט עונות 1957/58, 1958/59 ועונת 1960/61 בה שיחקה בליגת המשנה. אף על פי שהקבוצה שיחקה בליגת המשנה בעונת 1958/59 הייתה זו עונת השיא שלה כאשר זכתה בגביע הגרמני לראשונה ופעם היחידה בתולדתיה והפכה לקבוצה הראשונה מליגת המשנה אשר זוכה בגביע הגרמני לאחר שגברה בגמר הגביע על בורוסיה נוינקירכן בתוצאה 2–5.
עם הקמת הבונדסליגה שובצה הקבוצה לבונדסליגה השנייה. בעונת 1970 הייתה הקבוצה רחוקה 2 נק' בלבד מהעפלה לבונדסליגה וב-1978 נשרה הקבוצה לליגה השלישית. אם שינוי הליגות ב-2012 והקמת ליגה 3 ירדה הקבוצה לליגה הרביעית הליגה האזורית וב-2018 ירדה הקבוצה לליגה החמישית.
יריבות ספורטיבית
בימי השיא של המועדון בשנות ה-50 וה-60 הייתה למעודון יריבות עם רוט-וייס אסן והדרבי של העיר משך קהל רב, אך כיום שתי הקבוצות משחקות בליגות הנמוכות ואינן נפגשות, בעבר היריבות בין המועדונים התבססה על השקפה פוליטית כאשר רוט-וייס הייתה מזוהה עם השמאל הפולטי ואילו שוורץ-וייס הייתה מזוהה עם הימין, כיום להשקפות אלו אין משמעות של ממש וחלוקת האוהדים מבוססת בעיקר על חלוקה גאוגרפית.
רוטשטיין נדל"ן
רוטשטיין נדל"ן בע"מ היא חברת נדל"ן ישראלית העוסקת, ישירות ובאמצעות חברות בנות, בייזום והקמה של פרויקטי בנייה למגורים ולמסחר (כולל עסקאות של פינוי בינוי ותמ"א 38) ובנדל"ן מניב. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובעל השליטה בה הוא יצחק מירילשוילי.
היסטוריה
חברת רוטשטיין נדל"ן נוסדה בשנת 1961. בנובמבר 1993 מניותיה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לחברה ציבורית. באפריל 2014 נמכרה השליטה בחברה, לפי שווי חברה של כ-120 מיליון ש"ח, לחברת אבני שוהם ייזום בע"מ, המחזיקה (נכון לדצמבר 2022) בכ-66% מהון המניות של החברה. יצחק מירילשוילי מחזיק ב-73% ממניות אבני שוהם ייזום, ואבישי בן-חיים מחזיק ב-25% ממניותיה.
עיקר פעילותה של החברה הוא בתחום הנדל"ן היזמי בבנייה למגורים ולמסחר, כשאת הבנייה היא מבצעת בעצמה או באמצעות קבלנים. בנוסף היא פעילה בתחום הנדל"ן המניב באמצעות מבנה השוכן בקדימה-צורן.
יו"ר החברה הוא סעדיה עוזרי ומנכ"ל החברה הוא אבישי בן-חיים. המשרד הראשי של החברה שוכן בפתח תקווה.
קוסטר
{{פירושונים|
יחסי גינאה ביסאו–קוריאה הצפונית
יחסי גינאה ביסאו–קוריאה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גינאה ביסאו לבין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה.
היסטוריה
במהלך המלחמה הקרה סיפקה צפון קוריאה - כמו מדינות רבות אחרות שהיו בברית עם ברית המועצות, או שהחזיקו בהתנגדות כללית לקולוניאליזם - סיוע צבאי, פוליטי ודיפלומטי למפלגת PAIGC. התנועה לחמה בפורטוגל במלחמת העצמאות של גינאה-ביסאו. לפני העצמאות, אמילקר קברל וחברים אחרים ב-PAIGC נסעו לצפון קוריאה, סין ויפן ונפגשו עם קים איל-סונג בצפון קוריאה. לאחר העצמאות, גינאה-ביסאו ביססה יחסים דיפלומטיים עם צפון קוריאה ב-16 במרץ 1974. גינאה-ביסאו הייתה אחת ממדינות אפריקה רבות שהכירו בצפון קוריאה אך נמנעו מהכרה בקוריאה הדרומית באמצע שנות השבעים. בעבר, צפון קוריאה החזיקה בשגרירות בביסאו.
בשנת 1977, כמה שנים לפני הפלתו, ביקר נשיא גינאה ביסאו, לואיס קברל בפיונגיאנג, ופגש את קים איל-סונג יחד עם אשתו. עשור לאחר מכן, ביום הולדתו ה-70, בשנת 1982, זכה קים איל-סונג במסדר אמילקר קברל על ידי ממשלת גינאה ביסאו.
ארתור שלוסמן
ארתור שלוסמן (16 בדצמבר 1867, ברסלאו - 5 ביוני 1932, דיסלדורף) היה רופא ומומחה לבריאות הציבור גרמני ממוצא יהודי.