cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקטיביזם שיפוטי
המהפכה החוקתית - חוקי היסוד עליונים על חקיקה רגילה
הקביעה כי יש לבית המשפט סמכות לבטל חקיקה של הכנסת נחשבת לשיא תהליך ההתעצמות של בית המשפט העליון והשינוי שחל בתפיסה שלו את תפקידו. אם בצמצום הדרישה לזכות עמידה ובהרחבת עילת הסבירות שם עצמו בית המשפט כשותף של הכנסת לקביעת הערכים החלים במדינה ובהקצאת משאביה, הרי שכעת מיקם עצמו בית המשפט לא רק לצד הכנסת, אלא אף מעליה, לטענת שופט העליון משה לנדוי ופרופ' מאוטנר.
נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, אמר כי המהפכה החוקתית נובעת מהחלטתה של הכנסת לחוקק חוקי יסוד, וכי ביכולתה לבטל את חוקי היסוד באמצעות החלטה דומה. מסיבה זו אמר ברק כי מבחינה עקרונית נותרה הכנסת הסמכות העליונה, בכובעה כרשות מכוננת:
הרחבת המהפכה
מלבד הקביעה העקרונית כי לבית המשפט יש סמכות לביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת, הרחיב בית המשפט בשורה של פסיקות את היקפה של המהפכה החוקתית. בית המשפט קבע כי גם חוק יסוד שאין בו שריון מפורש הוא בעל 'שריון מהותי', בשל פסקת ההגבלה שבו, ולכן הוא גובר על חוק רגיל של הכנסת. בהמשך קבע בית המשפט כי גם חוקים שאין בהם פסקת הגבלה נהנים מעליונות על חוק רגיל. נוסף על כך קבע בית המשפט כללים לשינויו של חוק יסוד, והגביל את היכולת לשנותו.
קידום משמעותי של המהפכה החוקתית יצר בית המשפט באמצעות הרחבת הזכויות המוגנות בחוקי יסוד. בית המשפט הכליל באופן חלקי הגנה החוקתית של חוקי היסוד זכויות שלא הוזכרו בהם ואף כאלה שהושמטו במכוון מהחוקים בתהליך החקיקה. כך נקבע כי הזכות לשוויון וחופש הביטוי חוסים תחת ההגנה החוקתית על כבוד האדם, אף שהם לא נכללו במכוון בנוסח החוק. זכויות אלה חוסים תחת ההגנה במקרים שהם בזיקה לכבוד האדם. בהמשך החל בית המשפט להכיר גם בזכות למינימום של קיום אנושי בכבוד כחלק מהזכות לכבוד.
העשורים האחרונים
מגמת האקטיביזם השיפוטי בבית המשפט העליון נמשכה בתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, בין השנים 1995 ל-2006, ולפי פרידמן הייתה זו תקופת השיא של האקטיביזם השיפוטי. זאב סגל ולילך ליטור מנגד תיאורו כי האקטיביזם השיפוטי בבית המשפט כמתון, הגובל לא אחת בריסון שיפוטי. בית המשפט פסל בשנים אלו בחמישה מקרים דברי חקיקה של הכנסת, כשבכל המקרים ישב הנשיא ברק בהרכב ותמך בביטול החוק.
אחד מציוני הדרך בשיח על המהפכה החוקתית היה פסק דין הנדלמן, במסגרתו הורה שופט בית משפט השלום בתל אביב, דוד רוזן, על ביטולו של סעיף בפקודת מס הכנסה, בנימוק שהוא סותר לחוק יסוד: חופש העיסוק. צעד זה של ביטול חוק על ידי שופט בבית משפט השלום החריף את הדיון הציבורי על המהפכה החוקתית. גם בית המשפט המחוזי מתח ביקורת על החלטה זו.
עם מינויו של דניאל פרידמן לשר המשפטים בממשלתו של אהוד אולמרט, מעט אחרי מינויה של דורית ביניש לנשיאת בית המשפט העליון, התחדש ביתר שאת הדיון הציבורי על מעמדו ותפקידו של בית המשפט העליון. פרידמן ניסה לקדם בחקיקה הגבלה של מרחב השפיטות וכן הגבלה של סמכות בג"ץ לפסול חוקים, תוך הכרה ראשונה בסמכות זו בחקיקה, והוספת פסקת התגברות כללית. הצעות אלה לא הבשילו לכדי חקיקה. התנגדותו של פרידמן לאקטיביזם השיפוטי הציפה לראשונה באופן משמעותי את קיומה של ביקורת כזו מחוץ לחוגי הימין והדתיים. על רקע זה הגיעו שר המשפטים החדש ונשיאת בית המשפט העליון לעימות גלוי וחריף, בו השתתפו גם שופטים בדימוס של בית המשפט העליון.
בעיני אישים מסוימים, לצד השינוי בגבולות מוערבותו, הרחבת זכות עמידה והנכונות לבחון סוגיות ולהעריך סבירות ומידתיות יצרו רושם כאילו בית המשפט הוא גורם מרכזי, אך בפועל, הנטייה המובהקת של בג״ץ היא להימנע מלהתערב בהכרעות השלטוניות. כך העותרים המשחרים לפתחו של בית המשפט, כמו גם חלק ממבקריו של בית המשפט, מניחים כי תחומי ההתערבות רחבים יותר מכפי שהם למעשה. עילת הסבירות עצמה וכלים משפטיים אחרים לעיתים משמשים ככלי מרסן.
בפברואר 2012 התמנה אשר גרוניס לנשיא בית המשפט העליון, לאחר שמינויו התאפשר בשל שינוי בחוק בתי המשפט. מתנגדי השינוי טענו כי התיקון לחוק נועד לאפשר לגרוניס להתמנות לנשיא, בשל תפיסתו הדוגלת בריסון שיפוטי.
המחלוקת על האקטיביזם השיפוטי ממשיכה להתקיים בשיח הציבורי והפוליטי בישראל, כאשר במקרים רבים פסילת חוקים בידי בג"ץ גוררת ביקורת מצד מתנגדי האקטיביזם השיפוטי, והצעות לריסון כוחו של בג"ץ. לפי ד"ר גיא לוריא ופרופ' יובל שני, רמת האקטיביזם של בג"ץ בפסילת חוקים נמוכה.
הגורמים להתפתחות האקטיביזם השיפוטי
לעליית האקטיביזם השיפוטי בישראל ניתנו הסברים שונים:
לפי יהושע שופמן, האקטיביזם והמהפכה החוקתית הם תוצר של תהליך בפסיקה. ב-1992, ח"כים כמו אוריאל לין ואמנון רובינשטיין יזמו חוקי יסוד שהתמקדו בזכויות אדם.
פרופסור מנחם מאוטנר הציע כי תהליך התעצמותו של בית המשפט העליון, וגיבויו המוחלט של התהליך בידי המחנה היהודי-חילוני-ליברלי בישראל, באו כתוצאה מחששם של בני אותו מחנה מפני עליית כוחו של המחנה היהודי-דתי, בראש ובראשונה בשל המהפך ב-77'. לפי מאוטנר, בתגובה לאיבוד השליטה במערכת הפוליטית פעלה האליטה הוותיקה ליצירת בסיס כוח חלופי למערכת הפוליטית בדמות בית המשפט העליון. חדירת בית המשפט לתחומים שהיו שמורים עד אז לכנסת ולממשלה נועדה לשמר חלק מההשפעה בידי הקבוצה הליברלית שאיבדה את ההגמוניה במדינה.
פרופסור דניאל פרידמן נימק את שינוי המגמה בעיקר בהיחלשות המערכת הפוליטית ויצירת ואקום שלטוני שאליו נכנס בית המשפט העליון. גורם נוסף שמציין פרידמן הוא חילופי הדורות בהרכב בית המשפט העליון:
פרופסור יוסף ויילר וד״ר דורין לוסטיג הציעו הסבר השוואתי שרואה בעליית האקטיביזם ובמהפכה החוקתית בישראל חלק ממגמה עולמית בעידן שלאחר נפילת מסך הברזל ויציאת המדינות הקומוניסטיות לשעבר לדרך פוליטית ומשפטית חדשה. פנינה להב ראתה בהשפעה האמריקאית על שופטים ואנשי אקדמיה בישראל גורם חשוב לשינויים ברוח בית המשפט האמריקאי. השפעה זו, שנוצרה בעיקר דרך לימודים בארצות הברית, החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם התחזקות הקשרים המדיניים והביטחוניים ובאה לידי ביטוי גם בתחומים אחרים. גורם אחר שהזכירה פרופסור דפנה ברק-ארז הוא האפשרות של שיפוט בפני ערכאות שמחוץ לישראל באה לידי ביטוי גם בכל הנוגע לתחום של לחימה ממש ביהודה ושומרון וחבל עזה.
פרופסור דני גוטוויין טען כי השינויים בפסיקה התרחשו כתגובה לעליית כלכלת השוק והנאו-ליברליזם. לעליית כלכלת השוק תרמו רבות גם ממשלות הליכוד בראשות בגין, שהנהיגו ליברליזציה בשווקים, החלשה של ההסתדרות ועוד. לפי גוטוויין, בית המשפט פעל באופן שהכשיר את צעדים אלו ולא התנגד להם.
מחקר
במחקר אמפירי נמצא קשר בין מידת האקטיביזם של שופטי בית המשפט העליון להיקף השימוש שהם עושים במשפט הבינלאומי הפומבי. לפי המחקר קיים מתאם משמעותי בין הפנייה וההיזקקות של שופטים למשפט הבינלאומי הפומבי לבין תפיסת התפקיד השיפוטי לדעת אותם שופטים. תפיסת תפקיד רחבה מביאה לפסיקה אקטיביסטית שכן לדעת המחזיקים בה, היקף הסמכות של בית המשפט כוללת גם ביקורת על עניינים מוסדיים וחוקתיים. כך לדוגמה, נמצא שהנשיא אהרון ברק נהג להשתמש לעיתים תכופות יחסית במשפט הבינלאומי הפומבי ופסיקותיו של ברק אכן מתאפיינות באקטיביזם ובכך מבטאות תפיסת תפקיד רחבה.
במחקר שערך גד ברזילי עם ד"ר מעוז רוזנטל ועם פרופ' אסף מידני, נותחו קרוב ל-9,500 החלטות של שופטי העליון בשבתם כשופטי בג"ץ מאז 1995. לפי גד ברזילי, הממצאים הראו כי בית המשפט העליון בישראל דווקא לא מרבה להתערב בהחלטות הממשלה ושריה. רק ב-10% אחוזים מן המקרים קיבל בג"ץ עתירות נגד הממשלה או שריה, ובעוד כ-3% התקבלו הבקשות בעתירות באופן חלקי. מדובר בשיעור נמוך בהשוואה למדינות כגון גרמניה וארצות הברית, וגם בהשוואה למדינות אסיאתיות בעלות פיקוח משפטי-חוקתי כגון קוריאה הדרומית או טיוואן.
לפי מחקרים מסוימים, תהליכי מינוי שופטים שנשלטים על בסיס חלוקה פוליטית לא מונעים אקטיביזם שיפוטי, אלא מגבירים אותו. מידת התערבות השופטים בהחלטות הרשות המחוקקת והמבצעת בולטת במיוחד כאשר שופטים הממונים פוליטית מכהנים במקביל לממשל שאינו תואם לזה שמינה אותם. שופטים ממונים פוליטית נוטים להיות אקטיביסטים (בהשוואה לאלו שאינם ממונים פוליטית) גם ביחס למשטר שמינה אותם.
פולמוס
סוגיית האקטיביזם השיפוטי נמצאת במחלוקת בקרב משפטנים ופוליטיקאים במדינות רבות.
לגרסת תומכי האקטיביזם, תפקידו של בית המשפט לפרש וליישם את החוק כולל גם השלמה של חקיקה של הכנסת, ובחינת פעולותיהן של רשויות השלטון כחלק משיטת האיזונים והבלמים של עקרון הפרדת הרשויות. אקטיביזם שיפוטי מאפשר פיתוח של המשפט באמצעות פרשנות ומבטיח שלטון חוק תקין. התומכים באקטיביזם שיפוטי טוענים שהביקורת על גישה זו דורשת מבית המשפט שלא להתערב בפעולות ממשלתית שאינן חוקיות ובכך חותרת תחת תפקידו של בית המשפט, שכן בהיעדר דיין – אין דין. גם בין התומכים באקטיביזם השיפוטי חלוקות הדעות ביחס להיקפו הראוי.
מתנגדי האקטיביזם השיפוטי סבורים כי תפקידו של בית המשפט איננו לקבוע את הערכים והנורמות הראויים למדינה, אלא לפרש וליישם את הנורמות שקבעה הרשות המחוקקת. לשיטתם, שאלות ערכיות צריכות להיות מוכרעות באופן דמוקרטי באמצעות הכרעת רוב, כלומר בשדה הפוליטי, והעברת הדיון לשדה המשפטי פוגעת בעיקרון הדמוקרטי הזה. טענת משנה של מצדדי הריסון השיפוטי היא כי התערבות של בית המשפט בשאלות ציבוריות שנויות במחלוקת פוגעת במעמדו ובאמון שרוחש לו הציבור כגוף נייטרלי.
הוויכוח על האקטיביזם השיפוטי בישראל
האקטיביזם השיפוטי בישראל מזוהה יותר מכל עם נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק. גישתו של ברק קנתה לה אחיזה רחבה בבית המשפט העליון. גם קודמו בתפקיד, מאיר שמגר, זוהה עם הגישה האקטיביסטית. באקדמיה, אחד הדוברים הבולטים בזכות האקטיביזם השיפוטי הוא הפרופסור מרדכי קרמניצר.
פרופ' יניב רוזנאי טען שבית המשפט העליון אינו אקטיביסטי:
עם המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי בקרב המשפטנים נמנים נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי, המשנה לנשיא בית המשפט העליון מנחם אלון, והפרופסורים רות גביזון ודניאל פרידמן. האקטיביזם השיפוטי ספג ביקורות מכמה שרי משפטים כמו חיים רמון, איילת שקד ואמיר אוחנה. גם חברי כנסת הביעו התנגדות לאקטיביזם שיפוטי, בהם יושבי ראש הכנסת ראובן ריבלין ויולי אדלשטיין, בין השאר בטענה שהרשות השופטת מסיגה את גבולות סמכותה של הרשות המחוקקת. לעיתים, מי שהוגדרו המתנגדים האקטיביזם השיפוטי (בעיקר הפוליטיקאים) תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
נימוקי המתנגדים והתומכים
נימוקי התומכים: נימוקי המתנגדים:
קישורים חיצוניים
מחקר מידע לימודי
מאמרים כלליים
כתבות ומאמרים בעיתונות
Knocked Out
Knocked Out הוא סינגל הבכורה של הזמרת פאולה עבדול, אשר יצא ב-4 במאי 1988 מתוך אלבום הבכורה שלה Forever Your Girl. השיר נכתב על ידי בייביפייס, אל. איי ריד ודרלי סימונס. הוא נכתב שנה קודם לכן והופק על ידי השניים הראשונים. מבחינה מוזיקלית "Knocked Out" הוא שיר שמכיל מוזיקת פופ ו-R&B.
רקע
הוא יועד במקור להשקה דרך חברת התקליטים וירג'ין רקורדס, חברת התקליטים בה הייתה חתומה עבדול עצמה. וירג'ין רקורדס הוקמה עוד בשנות ה-70 של המאה ה-20 אך בתור חברה בריטית, ובשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמה לה גם שלוחה אמריקאית. וירג'ין רצתה לבדוק את ההצלחה המסחרית של השיר ולכן נתנו לעבדול לשיר אותו ולהוציא אותו כסינגל. השיר זכה להצלחה יחסית לסינגל בתקציב נמוך כאשר נכנס לעשירייה הפותחת במצעד שירי ה-R&B.
בבריטניה השיר יצא שלוש פעמים. תחילה הוא הגיע למקום ה-98 בלבד במצעד הבריטי. לאחר מכן בעקבות ההצלחה של סינגלים אחרים מהאלבום השיר הופץ מחדש בקיץ של 1990 והוא הגיע למקום ה-41 במדינה. לאחר מכן הפופולריות של עבדול המשיכה לנסוק ובעקבות כך בקיץ של 1990 השיר שוחרר בפעם השלישית במדינה והגיע למקום ה-21. הפעם השיר הופץ בגרסת רמיקס של שפ פטיבון.
וידאו קליפ
את הקליפ המקורי ביים דני קליינמן ובו נראים עבדול ורקדנים נוספים רוקדים על רחבת ריקודים. לאחר היציאה המחודשת של השיר הוא קיבל קליפ נוסף והמראה קרבות בזירת איגרוף כאשר ברקע ישנם סרטונים של עבדול.
שיר להשכיר
שיר להשכיר הוא מיזם ישראלי שנועד להפיץ שירה באמצעות מודעות עם תלישונים, בפורמט של מודעות "דירה להשכיר" הנפוצות בלוחות מודעות. בעוד שבמודעות "דירה להשכיר" רגילות, על גבי התלישונים רשום מספר טלפון ליצירת קשר, תלישוני "שיר להשכיר" כוללים חלק מטקסט השיר עצמו. באופן זה, העוברים ושבים הנתקלים בשיר יכולים לתלוש לעצמם חלק מהשיר שחביב עליהם.
היסטוריה
אבי המיזם הוא תומר גרינברג, באותם ימים סטודנט בטכניון וכיום מתכנת ומלחין מירושלים. השירים הראשונים נתלו באוקטובר 2005 במקומות שונים במדינת ישראל, החל בקריית חיים בצפון וכלה בשדה בוקר בדרום. בין השירים הראשונים שנתלו ניתן למצוא משירי יהודה עמיחי, נתן זך, וכלת פרס נובל לספרות, ויסלבה שימבורסקה. מאז נתלו שירים נוספים על ידי אנשים שונים, והמיזם התרחב גם לסוגים שונים של אמנות, כגון ציור להשכיר ואף קומיקס להשכיר, אשר נתלה בבסיס הקריה בתל אביב. בשנת 2006 המיזם התרחב לראשונה אל מחוץ לישראל, ונתלו שירים להשכיר גם בשווייץ ובהולנד.
המיזם זכה לחשיפה נרחבת באתר צורה, ובכתב-העת ההולנדי לשירה Awater, גיליון קיץ 2006.
יחסי מלזיה–שוודיה
יחסי מלזיה-שוודיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין מלזיה לבין ממלכת שוודיה. היחסים בין המדינות הם בדרך כלל טובים, המדינות מקיימות קשרים בתחומי הכלכלה, המסחר והתרבות.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין מלזיה לשוודיה כוננו ב-1958. ב-3 במרץ 1979, נחתם הסכם בין המדינות בדבר ההגנה ההדדית בנוגע להשקעות בין הממשלות. ב-19 באוקטובר 1967, המדינות חתמו על הסכם בדבר שירותי האוויר. שתי המדינות חתמו על הסכם למניעת כפל מס. ב-2000, הצי השוודי הסכים להשאיל ארבע ספינות לשר הביטחון המלזי, נג'יב רזאק על מנת להגביר את הביטחון של מלזיה. היחסים בין המדינות הן בדרך כלל טובים, המדינות מקיימות קשרים בתחומי התיירות, תרבות, כלכלה, מסחר וכולי. נכון ל-2009, כ-90 חברות מלזיות פועלות בשוודיה, כ-450 אזרחים שוודים גרים במלזיה ובשנת 2011, ביקרו 44,138 אזרחים שוודים במלזיה.
יחסים כלכליים
בין מלזיה לשוודיה קיים שיתוף פעולה כלכלי מלא. מלזיה מייצאת אל שוודיה סחורות בשווי מאות מיליוני דולרים.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לשוודיה הוא 389 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר טלפונים, שמן דקלים, מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, ירקות ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה משוודיה למלזיה הגיעה לסך 418 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מוצרי חשמל ואלקטרוניקה, טרקטורים, רכבים ועוד.
המבצע לביעור הבערות
ביעור הבערות היה מבצע ללימוד עברית למבוגרים אותו יזם משרד החינוך בשיתוף עם צה"ל בין השנים 1964 ועד לאמצע שנות ה-70. המבצע החל ביוזמתו של מנהל המחלקה לתרבות במשרד החינוך, יצחק נבון, לימים הנשיא החמישי, בשיתוף פעולה עם סא"ל סטלה לוי, מפקדת ח"ן ראשית בצה"ל. מטרתו הייתה להרחיב את ידיעת קרוא וכתוב בעברית בקרב מבוגרים. ייחודו של המבצע היה בניסיון השיטתי והמקיף ובגיוס של מוסדות אזרחיים וצבאיים לפתרון הבעיה. צה"ל העמיד חיילות לרשות משרד החינוך ואלה נשלחו אל "החזית", אל יישובים בהם היה ריכוז גבוה של מבוגרים חסרי השכלה או בעלי השכלה מעטה. המבצע החל במושבים באזורים מרוחקים והורחב אל עיירות פיתוח, שכונות בערים ויישובים במרכז הארץ.
רקע למבצע
במפקד האוכלוסין ב-1961 נמצא כי רבע מיליון מהיהודים המבוגרים בישראל (מגיל 14 ומעלה) אינם יודעים קרוא וכתוב בשום שפה. זלמן ארן, שר החינוך ב-1963, אמר בריאיון לעיתון הארץ כי: דברים אלו היו בבסיס המניע למבצע רחב ההיקף שכלל מאות מורות-חיילות ושרשרת פיקוד ענפה, שהתפרסו ביישובים השונים.
עבודת השטח
למען איתור האנאלפביתים ברחבי הארץ, איסוף הנתונים והכנת הקרקע לגיוס ומאות מורים הנחוצים להוצאת המבצע לפועל, נחלץ לעזרת נבון יהודה אילן, ראש מרכז ההסברה, שהפנה את נבון אל חיים ציפורי, מעובדי משרד החקלאות ולימים מי שיעמוד בראש החברה למתנ"סים. ציפורי ונבון בדקו כמה אנאלפביתים ישנם, היכן הם מצויים ובזמן קצר יצרו מסד נתונים אמין. המבצע יצא לדרך בינואר 1964. מספר האנאלפביתים שאותרו עמד על כ-260,000 - שני שלישים נשים ושליש גברים. אחוז גבוה מן האנאלפביתים היה מצוי במושבים, בערי הפיתוח, אך גם במשכנות העוני בערים הגדולות. בערים הגדולות כדוגמת ירושלים היה קל למצוא מורים להפנות אותם אל המיזם. אך המכשול אותו צריך היה נבון לעבור, היה השגת המורים הדרושים לערי הפיתוח.
המורות-החיילות קיימו שיעורים פרטיים בבתיהם של מבוגרים שונים, אם ביחידים או אם בקבוצות קטנות, ולימדו אותם קריאה וכתיבה בסיסיים בעברית. עיקר התלמידים היו נשים, שכן הגברים נהגו לעבוד מחוץ לבית רוב שעות היום. לתלמידות היה זמן מועט בין עבודות הבית לטיפול בילדים, והן התלמידות והן המורות תמרנו את השיעורים בין הזמנים השונים.
חומרי הלימוד המתקדמים כללו את עיתוני שער, למתחיל ובהמשך שער למתחיל. הישגי התלמידים היו קריאה בעיתונים אלה, כתיבה וקריאה של מכתבים, והיכולת לחתום את שמם במקום טביעת אצבע בדיו.
תוכנית תהיל"ה
בשנת 1977 תוכנן הפרויקט מחדש תחת השם תהיל"ה. תפיסתו הייתה יצירת כיתות לימוד במוסדות ציבוריים אליהם יגיעו התלמידים, במקום שהמורות יגיעו אל ביתם. מסלול זה כולל בעשור השני של המאה ה-21 השלמת תעודת בגרות עבור טכנאים.
The Fear
The Fear הוא שיר של הזמרת הבריטית לילי אלן. השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2008 כסינגל הראשון מאלבום האולפן השני של אלן, It's Not Me, It's You. תחילה אמור היה השיר "Everyone's at It", הרצועה הפותחת את האלבום, לצאת לאור כסינגל הראשון מהאלבום, אך לבסוף הוחלט להוציא את השיר "The Fear" במקומו. דמו של השיר בשם "I Don't Know" דלף לאינטרנט באפריל 2008. מילות השיר מדברות על אורח החיים של הידוענים, וקיימים בו אזכורים עקיפים למשבר הכלכלי הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20.
השיר זכה להצלחה במצעדים. השיר הגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי, שם נשאר במשך ארבעה שבועות והגיע לתואר זהב. במצעד הסינגלים של ארצות הברית "בילבורד הוט 100" הגיע הסינגל למקום ה-80, והיה לשיר השני של אלן שנכנס למצעד זה. בישראל הגיע השיר למקום הראשון במצעד מדיה פורסט. בשנת 2009 זכה השיר בפרס "Q" לשיר הטוב ביותר. שנה לאחר מכן זיכה השיר את אלן בשני פרסי "Ivor Novello".
הקליפ לשיר צולם בבדפורדשייר שבבריטניה, ובו מופיעה אלן, תחילה בקרוון ואחר כך בארמון צבעוני, כאשר ברקע בלונים ואריזות מתנה ענקיות. על פי דיווחים, עלויות הקליפ הגיעו לכ-50,000 לירה שטרלינג. הקליפ אמור היה להתפרסם לראשונה ב-4 בדצמבר בערוץ 4 הבריטי, אך דלף קודם לכן, ולכן הועלה שעתיים לפני השידור ליוטיוב.
רוני רייך
תקופת ילדותו ונעוריו
רייך נולד ברחובות להרטה ול, שנהרג בקרב במבצע דני במלחמת העצמאות, וגדל בחולון. כבן יחיד למשפחה שכולה ניתן לו ללמוד באוניברסיטה מיד לאחר סיום הלימודים בבית ספר התיכון. באוניברסיטה העברית בירושלים למד בחוגים לגאוגרפיה ולארכאולוגיה. בשירותו הצבאי שימש כמדריך ידיעת הארץ, תפקיד שהיה לו ביקוש רב בימים שלאחר מלחמת ששת הימים.
כשחזר ללמוד באוניברסיטה ביקש תחילה להמשיך בלימודי הגאוגרפיה הפיזית (אצל פרופ' אשר שיק), אך בעקבות עבודתו בחפירות ארכאולוגיות בירושלים, העדיף להמשיך בלימודי מוסמך בארכאולוגיה תוך התמקדות בתקופת הברזל והתרבות האשורית. עבודת המוסמך שלו עסקה באדריכלות אשורית ממלכתית באשור, בסוריה ובארץ ישראל בהדרכתו של פרופ' יגאל ידין. לימים כתב מספר מאמרים העוסקים באספקטים שונים שעלו מלימוד הסוגיה האשורית הזו באתרים הארכאולוגים: איילת השחר, "הקארום החתום של מצרים" (תל אבו סלימה), בית צור, תל ג'מה, רמת רחל, מגידו, חצור.
עבודתו המדעית
השתתפותו (בין השנים 1969-1978) במשלחת החפירות שניהל פרופ' נחמן אביגד ברובע היהודי בירושלים הביאה לכך ששינה את כיוון התעניינותו המדעית, מתקופת הברזל לתקופה הרומית הקדומה. עבודת הדוקטורט שלו משנת 1990 נבעה מן התגליות שזמנן שלהי ימי הבית השני בירושלים, שחשפה משלחת אביגד. הדוקטורט שלו על "מקוואות טהרה יהודיים בימי הבית השני, המשנה והתלמוד", בהדרכתם של הפרופ' נחמן אביגד וישראל לי לוין, היה למחקר יסוד בנושא, שלא נחקר קודם לכן מן הבחינה הארכאולוגית.
בשנת 1978 עבר לעבוד ב"אגף העתיקות והמוזיאונים", בתפקיד מנהל הארכיון המדעי. מיד בתחילת עבודתו באגף החל בתהליך מחשוב קובץ אתרי העתיקות ורשימת החפירות של ישראל, וזאת באמצעות המחשב המרכזי של משרד החינוך והתרבות. בשנת 1986 שימש זמן קצר כארכאולוג מחוז המרכז. אחר-כך, עם כניסתו של אמיר דרורי לתפקיד המנכ"ל, סייע בידו בהפיכת אגף העתיקות לרשות ממלכתית, היא רשות העתיקות.
משנת 1995 ועד שנת 2010 חפר רייך ביחד עם אלי שוקרון, חפירה מתמשכת בעיר דוד. חשובה במיוחד החפירה סמוך למעיין הגיחון, שחשפה חלקים בנויים וחצובים חדשים של מערכת המים הכנענית, זו המכונה מערכת פיר וורן. כך יכלו רייך ושוקרון להציע הבנה מחודשת, שונה בתכלית למה שהיה מקובל במחקר ביחס לאתר שהוא הנחפר ביותר בישראל. מבין המסקנות החשובות שעלו בחפירה נמנית העובדה כי נמצא שהמעיין היה מבוצר במגדל גדל-מידות כבר בתקופת הברונזה התיכונה II. כן הבחינו שפיר וורן למעשה איננו חלק ממערכת המים, שכן בתקופת הברונזה התיכונה הפיר לא נראה לעין ולא היה כלל נגיש. תחת זאת חשפו בצד המעיין חציבה גדולה (המכונה הברכה החצובה), שבה נשאבו מי המעיין על ידי תושבי העיר.
תגלית חשובה נוספת באותה ברכה חצובה, היו שברי בולות אנ-אפיגרפיות (כלומר עם איורים אך ללא כתב), וכמות עצומה של עצמות דגים, מתוארכים בעזרת החרסים לשלהי המאה ה-9 לפנה"ס וראשית המאה ה-8 לפנה"ס, תקופה שלא הייתה מוכרת מבחינה ארכאולוגית בתולדות העיר.
בעברה השני של גבעת עיר דוד חשפו וזיהו חלקים מבריכה מדורגת גדולה, אותה זיהו עם בריכת השילוח של ימי הבית השני, מן הרחוב המדורג שעלה ממנה להר הבית ומתעלות הניקוז המרכזיות של העיר שמתחת לרחוב המרוצף, כולם שרידים משלהי ימי הבית השני.
פעילות רבת שנים זו בירושלים הפכה את רוני רייך לאחד מחוקריה המובהקים של העיר. על תרומותיו לחקר תולדותיה של ירושלים זיכתה אותו העיר ירושלים, בשנת 2000, בפרס ירושלים לארכאולוגיה. בשנת 2012 הוענק לו מטעם נשיא אוסטריה "צלב הכבוד למדע ולאמנות, דרגה I".
בשנת 1995 התקבל כחבר סגל בחוג לארכאולוגיה של אוניברסיטת חיפה, תחילה כמרצה בכיר לארכאולוגיה קלאסית, משנת 2002 כפרופסור חבר ומשנת 2006 כפרופסור מן המניין. בין השנים 2002–2005 עמד בראש החוג לארכאולוגיה.
בשנת 2010 מונה כיושב ראש המועצה הארכאולוגית שתפקידה לייעץ לשר החינוך והתרבות ולרשות העתיקות בנושאי ארכאולוגיה.
נוסף על מחקריו בשני תחומי המחקר העיקריים שלו: מקוואות טהרה וארכאולוגיה של ירושלים, עסק גם באספקטים שונים של חיי היום-יום בימי הבית השני בארץ ישראל. מבין אלה בולט המחקר המקיף שלו על משקולות אבן שהיו נפוצות בשימוש בעיקר בירושלים.
בשנת 2011, במסגרת כנס מחקרי עיר דוד ה-12, חשף את מחקרו בנוגע לתאריך חציבתה של נקבת השילוח והביע את עמדתו כי הנקבה מוקדמת יותר לימיו של המלך חזקיהו. דבר זה הנוגד את העמדה המקובלת בקרב רוב החוקרים עד אז.
פעילות להפצת הארכאולוגיה
רייך ראה גם חשיבות גדולה להביא את דבר המחקר והתגליות הארכאולוגיות לידיעת הציבור הכללי. מכתיבת מאמרים פופולריים, דרך סיוע לאתר האינטרנט של רשות העתיקות, ובעיקר פיתוח החלק התיירותי באתרים שחפר. כך לקח חלק בפיתוח הפארק הארכאולוגי ליד הר הבית ומרכז דוידסון להמחשה חזותית שבו (כולל בניית המודל הווירטואלי האינטראקטיבי שלו שהיה ראשון מסוגו בישראל), ופיתוח מרכז המבקרים שליד מעיין הגיחון שבעיר דוד.
תרגומיו
רייך תרגם לעברית יצירות מתחום האדריכלות והתרבות הקדומה, כמו גם מן הספרות והשירה בת ימינו. בין היתר תרגם את ספרו של ויטרוביוס, על אודות האדריכלות (1997), פלאדיו, ארבעת הספרים על האדריכלות (2000), ויניולה, הכללים על חמשת האורדרים של האדריכלות (2002). רוס קינג (Ross King), הכיפה של ברונלסקי (2003). וינסאן, ירושלים של מטה (2008). פליניוס, חקר הטבע – ספרים 33–37 (2009).
Interior Gateway Routing Protocol
Interior Gateway Routing Protocol (בראשי תיבות: IGRP) הוא פרוטוקול ניתוב מבוסס וקטור מרחק (distance-vector) לרשתות אוטונומיות (autonomous system) שהומצא על ידי חברת סיסקו בסוף שנות השמונים.
IGRP הומצא על מנת להתגבר על החסרונות של RIP (מספר קפיצות (hop) מקסימלי, וניתוב על בסיס קריטריון אחד) שבאו לידי ביטוי בעיקר ברשתות גדולות ומסועפות. IGRP יכול להשתמש במספר קריטריונים לבחירת הנתיב המועדף, ביניהם - רוחב פס, אמינות, עומס וזמן השהייה. מנהל הרשת יכול לבחור במי מהקריטריונים להשתמש, ואיזה משקל לתת לכל אחד מהם בהחלטה על בחירת הנתיב וכך לוודא שכל חבילת נתונים תעבור בנתיב המועדף בכל זמן נתון. מספר הקפיצות המקסימלי (hop count) של חבילה המנותבת באמצעות IGRP הוא 255 (לעומת 15 ב-RIP).
מנגנוני יציבות
IGRP כולל מספר מנגנונים שמטרתם להבטיח את יציבות מערכת הניתוב ויכולת ההסתגלות שלה לשינויים בטופולוגית הרשת -
Hold-down
Hold down timers (זמני השהייה) הוא מנגנון שנועד למנוע מצב בו עדכון על שינוי במצב הרשת נעלם בין שטף העדכונים הרגילים. כאשר נתב מקבל עדכון על שינוי במצב הרשת (חיבור שכשל, שינוי בטופולוגיה, נתיב חדש) הוא מתחיל לספור "זמן השהייה" בו הוא יידחה כל עדכון אחר שיתקבל, זמן ההשהייה ארוך יותר מן הזמן שלוקח להפיץ את העדכון החדש בכל רחבי הרשת (convergence time), כך הוא מונע מצב בו העדכון החדש יידרס על ידי עדכון מנתב אחר ברשת שעדיין לא קיבל את העדכון החדש.
Split Horizon
מנגנון ה"אופק המפוצל" (Split horizon) נועד למנוע לולאות ניתוב (routing loops) ולהקטין את נפח העדכונים ברשת. ההנחה שעומדת בבסיס המנגנון גורסת כי אין תועלת לכלול בעדכון שנשלח לנתב מסוים נתונים שהגיעו מאותו הנתב. כך שאם נתב א' קיבל מידע על נתיב מסוים דרך נתב ב' המידע על אותו הנתיב לא יישלח לנתב ב' - כי ההנחה היא שהנתיב כבר מוכר.
poison-reverse
במערכת הרשת, poison reverse משמש נתב ברשת להודיע לשכניו כי אחת הרשתות שאליהן הוא מקושר אינה זמינה יותר.
השיטה עובדת כך שהנתב שמזהה כשל בתקשורת עם רשת מסוימת שולח הודעה לכל שכניו כי המרחק בינו לבין הרשת הוא אין סופי כך למעשה הנתב "מרעיל" את נתיב התקשורת אל הרשת האבודה.
(גודל מקסימלי זה נקרא "infinite" והוא 256 בפרוטוקול IGRP ו16 בפרוטוקול RIP)
השיטה מונעת יצירת לולאות ניתוב.
EIGRP
פרוטוקל ניתוב IP המבוסס על פרוטוקל ה-IGRP של סיסקו. הפרוטוקול בא לתת מענה יותר אופטימלי מקודמו לשינויים בטופולוגיית הרשת. בנוסף פרוטוקול זה, בניגוד לקודמו, תומך ב-Subnet mask משתנה.
מספר הקפיצות המקסימלי שיעד יכול לקבל בטבלת הניתוב הוא 224, זהו ערך נמוך יותר מה-255 של IGRP וזאת מכיוון שראש מסגרת הניתוב שלו גדול יותר.
אנרכו-טבעונות
אנרכו-טבעונות, טבעונרכיזם או טבעונות אנרכיסטית היא פילוסופיה פוליטית מודרנית הטוענת לטבעונות ולאנרכיזם ומנסה ליצור פרקטיקה למהפכה חברתית. הפילוסופיה הזאת טוענת כי המערכת ההיררכית פוגעת באדם ובבעלי חיים לא אנושיים. האידיאל של דוגלי השיטה הוא ביצוע שינויים אשר ייטיבו עם בעלי החיים והאדם. התומכים בפילוסופיה זאת לרוב מתייחסים אליה כשילוב של שתי פילוסופיות שונות, או טוענים כי במהותן, גם טבעונות וגם אנרכיזם אלו פילוסופיות שטוענות את אותם הדברים. יש המתארים את התנועה כתנועה אנרכיסטית לזכויות בעלי חיים, כהסתכלות אנטי-סוגנית על אקו-אנרכיזם וכפרקטיקה אנרכיסטית לשחרור בעלי חיים.
אנרכו-טבעונים לרוב רואים סוגי דיכוי שונים בחברה כקשורים, מאטטיזם, גזענות ואפליה מינית עד לאנתרופוצנטריות. הם מגדרים את הטבעונות כפילוסופיה רדיקלית שרואה את המערכת ההיררכית כגורם פוגעני כלפי בעלי החיים ו/או האדם. אנרכו-טבעונים יכולים להיות בעד או נגד רפורמות בתחום זכויות ורווחת בעלי חיים, אך הם לרוב לא מגבילים את עצמם לשינויים במסגרת החוק.
הפילוסופיה הצוגה לראשונה בידי בראין א. דומיניק בספרו שחרור בעלי חיים ומהפכה חברתית, וקודמה לאחר מכן בידי הלהקה האנרכו-פאנקיסטית וירוס.
פסטיבל הסרטים של לונדון
פסטיבל הסרטים של לונדון (אנגלית: BFI London Film Festival) הוא האירוע הקולנועי הגדול ביותר בבריטניה בו מקרינים למעלה מ-300 סרטים ביניהם תיעודיים, קצרים ואחרים, מכמעט 50 מדינות. הפסטיבל שנוסד בשנת 1953 נערך מדי שנה במחצית השנייה של חודש אוקטובר תחת חסותו של מכון הסרטים הבריטי. הפסטיבל מספק גם תוכנית מקיפה על אירועים בתעשייה, פורומים ציבוריים, אירועי חינוך, הרצאות, כיתות אמן ושאלות ותשובות עם יוצרי קולנוע ואנשי מקצוע בתחום.
טנזניה במשחקים האולימפיים
טנזניה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). קודם לכן, השתתפה טנגניקה באולימפיאדת טוקיו (1964), אף שהאיחוד עם זנזיבר, שיצר את הרפובליקה של טנזניה, התרחש חודשים ספורים קודם לכן. מאז החלה להשתתף במשחקים, נעדרה מהם טנזניה רק פעם אחת, כשהשתתפה בחרם האפריקאי על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק עם נבחרתה של דרום אפריקה בעת שבאחרונה היה נהוג משטר האפרטהייד. מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) משתתפת טנזניה במשחקים ברציפות. היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
פסטיבל הסרטים של לונדון
היסטוריה
בשנת 1953, קבוצה של מבקרי קולנוע, ביניהם דיליס פאוול מהסאנדיי טיימס, העלתה את הרעיון של הקמת פסטיבל סרטים בלונדון. הם סברו שאם לקאן ולוונציה יש פסטיבלים משלהם, אין ספק שגם לונדון צריכה אחד. מטרתם, בין השאר, הייתה ליצור במה ציבורית לסרטים שמסתבר שלא היו מופיעים בקולנוע הבריטי. במקור הייתה המטרה להיות "פסטיבל הפסטיבלים", היא התמקדה בהקרנת מבחר כותרים חזקים מפסטיבלים אחרים באירופה, ביניהם סרטים מפסטיבל הקולנוע בקאן ופסטיבל הסרטים של ונציה.
פסטיבל לונדון הראשון נוצר על ידי מנהל מכון הסרטים הבריטי דאז, גיימס קווין, ונערך ב-BFI סאות'בנק בין 15-20 באוקטובר. הפסטיבל הושק יום אחרי השקתו של האתר במיקום החדש שלו תחת גשר ווטרלו. בפסטיבל זה הוקרנו כ-20 סרטים.
טנזניה במשחקים האולימפיים
במשחקים הבאים הגיעו הספורטאים הטנזנים להישגים מעטים. ג'ומה איקנגאה סיים במקום השביעי בריצת המרתון באולימפיאדת סיאול (1988). אנדרו סמבו הגיע למקום העשירי בריצת 5000 מטר באולימפיאדת ברצלונה (1992). פביאנו ג'וזף נאסי הגיע למקום העשירי בריצת 10000 מטר באולימפיאדת אתונה (2004), ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים במקום התשיעי באותו המירוץ. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים רץ המרתון אלפונס פליקס סימבו במקום החמישי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
רנה קלייר
רנה קלייר (בצרפתית: René Clair; 11 בנובמבר 1898 – 15 במרץ 1981), במאי קולנוע ותסריטאי צרפתי.
קורות חייו
קלייר נולד בפריז כ"רנה שוֹמֵט" (Chomette), בנו של סוחר בסבון. בשנת 1917 התנדב לשרת במלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס. בשנת 1918 הפך לעיתונאי ופרסם מאמרים תחת שם העט "רנה דפרה". בנוסף, כתב שירים לזמרת הפופולרית דמיה, תחת שם העט "דנסני". קלייר, בעל השאיפות האומנותיות, לא זכה להצלחה רבה ונותר אלמוני. הוא הסתופף בשולי החברה הבוהמית הפריזאית, והופיע כשחקן במספר סרטי ראינוע של התקופה. הוא תיעב את המשחק, אך הוקסם מן הבימוי. בשנת 1922 נסע לבריסל שם שימש אחיו כעוזר לבמאי, ובמשך מספר חודשים למד שם את אומנות הבימוי.
בשנת 1924 כתב את התסריט לסרט "הקרן המטורפת" (Rayon diabolique). באותה השנה נפגש עם הצייר והמשורר הצרפתי האוונגרדי פרנסיס פיקבייה. פיקבייה הגה רעיון לסרט אוונגרדי בשם "אנטרקט", והציע לקלייר לביימו. קלייר קיבל על עצמו את בימויו של הסרט, הנחשב לאחד הסרטים האוונגרדים הראשונים, ומושפע מאוד מזרם אומנות הדאדא. קלייר, שרצה לשמור את שמו האמיתי (שומט) לתהילתו העתידית כסופר, בחר להיקרא "רנה קלייר", ובשם זה נודע מעתה ואילך.
קלייר לא המשיך זמן רב בדרך הקולנוע האוונגרדי. השפעתו של צ'ארלי צ'פלין הראתה לו כי הקולנוע הוא בעיקרו צורת בידור, וכי העשייה האוונגרדית יוצרת נתק בין האמן וההמון. לאור זאת החל לביים סרטים קליטים ומסחריים יותר. הראשון שביניהם "הפנטום ממולן רוז'" (1925) ולאחריו באו יצירות כ"כובע הקש האיטלקי" (1927). הצלחתו בקופות הייתה מעורבת, אך הצלחתו הביקורתית הייתה גדולה. סרטיו אלו נחשבים ליצירות מופת, אם כי יצירותיו הגדולות באו לאחר עידן הראינוע.
בשנת 1930 ביים את הסרט הצרפתי המדבר הראשון "תחת גגות פריז" עם פולה אילרי ואלבר פרז'אן בתפקידים ראשים. הסרט הקנה לו מוניטין בינלאומיים. בשנה זו כתב גם את התסריט לסרט מיס אירופה. בשנת 1931 ביים את הסרט שנחשב לסירטו הגדול והחשוב "לנו החירות" (À nous la liberté). הסרט עוסק בבריחתו של אסיר מן הכלא, ובעבודתו לאחר מכן בבית החרושת. הרמיזה המשתמעת מן הסרט היא כי העבודה בבית החרושת המודרני אינה שונה מן השהות בכלא. סרט זה מושפע מאוד מן היצירה הצ'פלינית. על אף הביקורת החברתית הנוקבת העולה ממנו, אין קלייר מביא פתרון חד וחלק לבעיות החברתיות, אלא מסיים את סרטו בפנטזיה בה פועל בית החרושת ומייצר באופן אוטומטי אלפי גרמופונים שלצליליהם פוצחים הפועלים הפריזאים בריקוד. סרטו של צ'פלין, "זמנים מודרניים" שיצא מספר חודשים לאחר צאת סרטו של קלייר, היה דומה ברוחו ובנושאיו לסרט זה, וקלייר האשים את צ'פלין בפלגיאט. השניים בילו שנים רבות בבתי המשפט, לדרישת חברת ההפקה של קלייר, ולמורת רוחו המפורשת. יש הטוענים כי חברת ההפקה של קלייר "טוביס" אשר עברה בשנת 1935 לשליטה גרמנית, שימשה כלי בידיו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס לפגוע בצ'פלין ובקלייר באמצעות ליבוי הסכסוך ביניהם.
סירטו הבא של קלייר "המיליארדר האחרון" (1934) היה סאטירה חברתית כושלת, העוסקת במדינה דמיונית בה בוטל השימוש בכסף. לאחר כישלון הסרט הסכים קלייר לעבוד בלונדון. קלייר שהה בלונדון וביים שם כשנתיים, ובשנת 1938 שב לפריז. בשנת 1939 החל בהסרטת סרט בשם "אוויר נקי" אשר לא הושלמה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם תבוסת צרפת בשנת 1940 נמלט קלייר לספרד ומשם לפורטוגל ולארצות הברית. ממשלת צרפת של וישי שללה את אזרחותו הצרפתית. לימים תוחזר לו אזרחותו, ועמה מושב של קבע באקדמיה הצרפתית, השמור, כידוע ל"בני אלמוות".
קלייר התקבל באהדה בהוליווד ויצר שם מספר סרטים. סרטיו בתקופה זו הם יצירות קונבנציונליות יותר מהסאטירות המתוחכמות שביים בצרפת, כשם שסרטיו האנגליים לא הגיעו לרמה זו. נראה כי קלייר הוא יוצר צרפתי, אשר אין באפשרותו לבצע את המעבר לתרבות האמריקאית כשם שעשו אחרים. עם זאת גם סרטים אלו נחשבים לסרטים ברמה אמנותית גבוהה, והם אהובים ומקובלים על קהל צופי הקולנוע בארצות הברית.
בשנת 1946 שב לצרפת, ויצר את "השתיקה היא מוזהבת" (1947) ו"היפהפייה והשטן" (1949). בשנת 1955 יצר את סרטו הצבעוני הראשון "התמרון הגדול". והמשיך בעשיית סרטים עד לפרישתו בשנת 1965. סרטיו מתקופה זו שלאחר המלחמה היו טראגי-קומדיות עצובות ומרירות, אך רוויות באהבת אדם, אשר לא הצליחו לשחזר את הצלחתו כבמאי לפני המלחמה.
בשנת 1960 התקבל לאקדמיה הצרפתית, והיה הקולנוען הראשון שעשה כן. באותו הזמן החל "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, אשר מרד בחוקי הקולנוע והתעשייה ליצירתם היה קלייר שותף.
לאחר פרישתו מבימוי פעיל הקדיש עצמו קלייר לכתיבה ולביקורת, כמו גם לתיאטרון ולאופרה. בשנת 1974 שימש כנשיא חבר השופטים בפסטיבל קאן. קלייר מת בפריז בשנת 1981.
נרייפיורד
נרייפיורד (נורווגית: Nærøyfjord) הוא פיורד הנמצא במחוז סוגן והפיורדים (Sogn og Fjordane) שבנורווגיה. אורכו 18 ק"מ והוא שלוחה של סוגנפיורד (Sognefjord), הפיורד הארוך והעמוק ביותר בנורווגיה, 204 ק"מ אורכו ו-1,308 מ' עומקו.
נרייפיורד הוא פיורד צר. רוחבו נע בין 250 מטר בנקודה הצרה ביותר ליותר מקילומטר בנקודה הרחבה ביותר. עומקו נע בין 10 ל-250 מטרים. משני צידי הפיורד נמצאים מצוקים גבוהים ותלולים, המתנשאים לגבהים של כ-1,200 מטר מעל פני האדמה. מסביב לפיורד נמצאים כמה חוות נטושות וכמה עיירות מתויירות, כמו גודבנגן (Gudvangen) ובאקה (Bakka).
בשנת 2005 הוכלל יחד עם ייראנגרפיורד ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
מערכת החיזוק
מערכת החיזוק או מערכת התגמול היא מכלול המבנים והמסלולים העצביים במוח שיוצרים תחושה של עונג בתגובה לגירויים מסוימים. מערכת זו משפיעה על ההתנהגות בכך שהיא "מחזקת" התנהגויות שמביאות לגמול חיובי, ומגדילה את הסיכוי שיחזרו על עצמן בעתיד. מערכת החיזוק היא חלק מן המערכת הלימבית, החלק הקדום יותר של המוח האנושי.
גמול חיובי וחיזוק
למושגים של "תגמול" ו"חיזוק" יש חשיבות רבה בפסיכולוגיה, במיוחד בכל הקשור לניסיון להסביר את ההתנהגות ואת תהליכי ההנעה (מוטיבציה) שמובילים אליה.
תחושה חיובית של עונג או הנאה מקושרת פעמים רבות עם התנהגויות שמקדמות את המטרות של האדם (או בעל החיים), בין אם מדובר במטרות בסיסיות של הישרדות המין (כגון אכילה ויחסי מין) או במטרות עקיפות (למשל יחסים חברתיים או רווח כספי). לכן, אחת ההשערות היא שתחושת העונג משמשת כגמול שנועד לדרבן את המוטיבציה של האדם לקדם את אותן מטרות.
לפי הגישה הביהביוריסטית, חיזוק הוא גורם מרכזי בלמידה. בתהליך של התניה אופרנטית, גמול חיובי (חיזוק) שמתקבל לאחר ביצוע התנהגות מסוימת יגדיל את התדירות של ביצוע התנהגות זו בעתיד, ואילו עונש יקטין את הסבירות לביצוע ההתנהגות בעתיד.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
להצגה של גירוי מחזק יש השפעה על מערכת העצבים. כאשר מתרחשים דברים בעלי יתרון לפרט, מנגנוני חיזוק במוח מופעלים ומשפעלים שינוי בחיבור הסינפטי. שינוי זה מתאפשר הודות לפלסטיות של מערכת העצבים. באופן כללי, מנגנוני החיזוק יכולים לערב אזורים מוחיים רבים.
מנגנונים מולקולרים
למוליך העצבי דופמין יש תפקיד מרכזי במערכת החיזוק. הוא משמש כמתווך בתהליך העברת אות החיזוק במוח. ההפעלה הדופמינרגית של מערכת החיזוק בעקבות גירויים מסוימים, חשובה כדי שמערכת ההישרדות תדע לזהות את הגורמים שיתרמו להישרדות האורגניזם על ידי כך שיגרמו לו הנאה, אשר תניע אותו להשיג אותם שוב ושוב.
מבנים מוחיים המקושרים למערכת החיזוק באופן משמעותי מעוצבבים על ידי שלוחות דופמינרגיות מהמוח האמצעי. לתאי העצב הדופמינרגים של המוח האמצעי יש תגובה חזקה לחיזוקים ותפקיד חיוני ביצירה של מוטיבציה חיובית.
המסלול העיקרי במוח שמזוהה עם חיזוק התנהגותי הוא המסלול המזולימבי של המוליך העצבי דופמין. מסלול זה מתחיל בתאים דופמינרגיים (כלומר, תאי עצב שמשחררים דופמין) הממוקמים בטגמנטום הגחוני שבמוח האמצעי. כאשר מערכת החיזוק מופעלת, תאי העצב של הטגמנטום הגחוני מפרישים דופמין לתוך מבנה שנקרא גרעין האקומבנס. בשל התפקיד המרכזי שהוא ממלא במערכת החיזוק, גרעין האקומבנס מכונה לעיתים "מרכז העונג" של המוח. עלייה ברמות הדופמין שמגיע לגרעין האקומבנס מתרחשת בעקבות ציפייה לגמול עתידי ולא רק בעקבות גישה לתגמולים קיימים.
מלבד גרעין האקומבנס, גם האמיגדלה וההיפוקמפוס נחשבים לחלק מהמסלול המזולימבי. גורם חשוב בשליטה על פעילות התאים הדופמינרגיים בטגמנטום הגחוני הוא האזור הקדם-מצחי בקליפת המוח, אשר אצל בני אדם מעורב בהיבטים שונים של חשיבה גבוהה וקבלת החלטות. ייתכן כי האזור הקדם-מצחי הוא זה שמכריע האם גירוי או התנהגות מסוימים נחשבים לכאלה שאכן תורמים לקידום המטרות של בעל החיים, ובהתאם לכך קובע האם להפעיל את מנגנוני החיזוק במוח.
פעילותה של מערכת החיזוק מסייעת ללמידה של התניה אופרנטית, ככל הנראה דרך התפקיד שדופמין ממלא בתהליכי הגברה ארוכת טווח (Long-term potentiation) שמתרחשים באזורים שונים במוח. בתהליך של הגברה ארוכת טווח, הלמידה מתבטאת בהתחזקות של סינפסות בין תאי עצב במוח.
ההפעלה הדופמינרגית בעקבות גירוי, שעליה דיברנו עד כה, מכונה הפעלה פאזית (phasic) של דופמין והיא נוצרת כתגובה לאירועים מסוימים בסביבה. בנוסף, הפעלה דופמינרגית קיימת במערכת התגמול גם ללא כל גירוי. זוהי ההפעלה הטונית (tonic) של דופמין, אשר נקראת גם טונוס דופמין. טונוס דופמין זה מעיד על תחושת הרווחה והיכולת של הפרט ליהנות. הורמוני דחק גורמים לירידה בטונוס הדופמין ויוצרים תחושת איום על ההישרדות, יחד עם עלייה בסף ההנאה. זו הסיבה לכך שאדם בזמן דחק לא מצליח ליהנות מדברים שבזמן רוגע היו גורמים לו הנאה.
אלקטרופיזיולוגיה של התגמול
פעילות מוחית מתווכת על ידי מעבר יונים בין תאי עצב. מעברים אלו יוצרים שדה אלקטרומגנטי הניתן למדידה באמצעות כלים מגוונים ביניהם מכשיר EEG, מכשיר המודד את הפוטנציאל החשמלי על הקרקפת. כאשר אדם נחשף לגירוי ויזואלי המסמן כי זכה עבור בחירה מסוימת שעשה בתגמול, לרוב ניתן לזהות שני רכיבים של פוטנציאל קשור אירוע (ERP) ברישומי ה-EEG. רכיב אחד המאופיין בשיא חיובי ברישומי המתח על הקרקפת לאחר כ-300 מילישניות מהצגת הגירוי נקרא P300, והוא ידוע כקשור לגודל התגמול שמסמן הגירוי, וגם לעיבוד גודל התגמול שהיה יכול להתקבל מבחירה בחלופה אחרת אפשריות. רכיב נוסף שנקרא feedback negativity או בקיצור FN מופיע עד 300 מילישניות מהצגת הגירוי. רכיב זה מאופיין בשיא של פוטנציאל שלילי והוא נקשר לעיבוד הכיווניות של התגמול (ערכיות או valiance), האם התגמול הוא חיובי או שלילי. שונות זו בין שני הרכיבים הביאו למסקנה כי ערכיות התגמול וגודלו מעובדים בצורה נפרדת במוח האדם. הפרדה זו ניתנת לזיהוי כבר בשלב מאוד מוקדם, סביב 300 מילישניות מהצגת הגירוי. מחקר משולב אשר השתמש הן ברישומי EEG והן ברישומי fMRI מצא כי רכיב ה-FN נמצא בקורלציה עם אזורים מרכזיים ברשת התגמול, בפרט עם הסטריאטום הגחוני ועם קליפת המוח הקדם מצחית המרכזית. עוד המחקר מציין כי ככל הנראה הרכיב נוצר מפעילות עצבית באזורים אלו.
התמכרות
מערכת החיזוק מופעלת לא רק בתהליכים תקינים של למידה וחיזוק התנהגותי, אלא ממלאת תפקיד פעיל גם ביצירת תופעות של התמכרות.
כמעט כל הסמים הממכרים (למשל קוקאין, ניקוטין ואלכוהול) גורמים בצורה ישירה או עקיפה לשחרור של דופמין בתוך גרעין האקומבנס. הסמים הממכרים פועלים בצורה דומה לגירוי חשמלי של מערכת החיזוק במוח, במיוחד כאשר מדובר בסם אשר מתחיל להשפיע תוך זמן קצר מרגע צריכתו. עם זאת, האפקט המיידי של צריכת סמים על ההתנהגות הוא פחות דרמטי מגירוי ישיר של המערכת.
בטווח הקצר, ההפעלה של מערכת החיזוק גורמת לתחושה רגעית של אופוריה ולרצון עז לחזור על ההתנהגות, שבמקרה זה משמעה צריכה חוזרת ונשנית של הסם. עם הזמן, מתרחשים שינויים של ממש במעגלים העצביים ובסינפסות במוח, שגורמים להתפתחות של סבילות וכן לאובדן שליטה על ההתנהגות, כך שהשגת הסם הממכר מקבלת קדימות גם על פני מחזקים טבעיים ובסיסיים כמו מזון.
גם סוגים אחרים של התמכרות, למשל התמכרות להימורים או לטלוויזיה, מערבים הפעלה של מערכת החיזוק. במקרים כאלה ההפעלה של מערכת החיזוק היא עקיפה, בדומה לתגובה הטבעית לגירויים מחזקים.
היסטוריה ומחקר
מערכת התגמול במוח התגלתה לראשונה בשנות ה-50 על ידי החוקרים ג'יימס אולדס ופיטר מילנר, אשר גירו מוחות של חולדות באמצעות זרם חשמלי שהועבר דרך אלקטרודות. החוקרים הבחינו כי לאחר שקיבלו גירוי באזור מסוים במוח, החולדות העדיפו לבלות בחלק של הכלוב שבו הן שהו בעת הגירוי החשמלי. התנהגות זו העידה על כך שקבלת הזרם החשמלי הייתה חוויה חיובית מבחינתן. בניסויים שהחוקרים ערכו לאחר מכן, החולדות יכולות היו לגרום להפעלתו של הגירוי החשמלי בעצמן על ידי לחיצה על מתג. גם כאן, התנהגות החולדות הצביעה על רצון עז לגירוי באותם אזורים במוח - הן לחצו על המתג מאות פעמים בשעה. החוקרים הסיקו כי מדובר באזורים במוח שמעורבים במערכת של תגמול, אשר מעודדת את היצור לחזור על התנהגויות שבוצעו בשעה שהמערכת הופעלה.
תיבת סקינר שימשה ניסוי חשוב בביהביוריזם שנערך על ידי החוקר פרדריק סקינר, אשר הניח את היסודות לחקר ההתניה האופרנטית והפסיכולוגיה הביהביוריסטית. בהתבסס על ניסוי זה, הגדיר סקינר את המונח התניה אופרנטית כשינוי בתדירות התגובה בעקבות קבלת חיזוק לאחר ביצוע התגובה.
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ'
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' (אנגלית: Royal Observatory) הוא מצפה כוכבים ששימש במקור כמקום עבודתו של האסטרונום המלכותי של הממלכה המאוחדת וכיום משמש כמוזיאון. המבנה נבנה על ראש גבעה בפארק גריניץ' בגריניץ', לונדון, הצופה על הנהר תמזה.
המלך צ'ארלס השני הורה על בניית המצפה בשנת 1675. המבנה בו שוכן המצפה תוכנן בידי סר כריסטופר רן ונבנה בין השנים 1675–1676.
לאחר מלחמת העולם השנייה פסק השימוש במבנה כמצפה בשל זיהום האוויר הרב באזור לונדון, ואנשי צוותו עברו לטירת הרסטמונקוקס במזרח סאסקס. ב-1990 הם עברו לקיימברידג'.
קו גריניץ' עובר דרך המבנה ומסומן מאז ה-16 בדצמבר 1999 בקרן לייזר ירוקה היוצאת מן המבנה בכיוון צפון. שעון גריניץ', שנקבע על פי מדידות שנערכו בגריניץ', הוא כיום השעון המקובל בכל העולם. כל יום בשעה 13:00 צונח מראש תורן הנמצא על המצפה כדור, המסמן את השעה המדויקת.
אורן בר-גיל
אורן בר-גיל (נולד ב-1975) הוא משפטן וכלכלן ישראלי, המכהן כפרופסור מן המניין ומופקד הקתדרה למשפט וכלכלה על שם William J. Friedman and Alicia Townsend Friedman בפקולטה למשפטים באוניברסיטת הרווארד, וכן כעמית סקלאר באוניברסיטת תל אביב. תחומי התמחותו האקדמיים הם ניתוח כלכלי של המשפט, דיני חוזים (ובפרט חוזי צרכנות) וניתוח התנהגותי-כלכלי של המשפט. בעל שני תוארי דוקטורט, בכלכלה (מטעם אוניברסיטת תל אביב) ובמשפטים (מטעם אוניברסיטת הרווארד). בעבר כיהן כפרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה
נולד ב-1975 וגדל בישראל. אביו, אהרן, הוא ד"ר להנדסת אווירונאוטיקה וחלל ומרצה בטכניון, ואמו נחמה היא מורה. נשוי לסיגל ואב לנעם וגיא. את לימודיו התיכוניים סיים בקריית החינוך אורט קריית ביאליק ב-1992, הצטרף לתוכנית העתודה האקדמית והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב. השלים את תוארו הראשון בכלכלה בשנת 1995, ואת תוארו הראשון במשפטים בשנת 1996, שניהם בהצטיינות, אותם למד במתכונת דו-חוגית. ב-1996 השלים תואר שני במשפטים וכלכלה (במסלול מואץ), גם כן מטעם אוניברסיטת תל אביב. עם תום לימודיו התגייס לצבא, עבר קורס קצינים ושירת כתובע צבאי. ב-2001, לאחר שחרורו מצה"ל, השלים תואר שני נוסף במשפטים, מטעם אוניברסיטת הרווארד. ב-2002 השלים דוקטורט בכלכלה מטעם אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה: "Law, Public Policy and Endogenous Preferences", וב-2005 השלים דוקטורט במשפטים, על עבודה שכותרתה: "Essays in Law and Economic", מטעם אוניברסיטת הרווארד. עם תום לימודיו הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק. בתחילה כיהן כמרצה ולאחר מכן כמרצה בכיר, וב-2009 מונה לכהן כפרופסור מן המניין. ב-2014 עבר לכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
בר-גיל למד את תואר הבוגר במסגרת תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת תל אביב, וכן הוענק לו פרס על התזה הטובה ביותר בתוארו השני. בהמשך היה מלגאי של תוכנית פולברייט, בתקופת לימודי התואר השני במשפטים.
בר גיל מכהן כחבר האגודה האמריקאית למשפט וכלכלה (החל מ-2000), כחבר לשכת עורכי הדין האמריקאית (החל מ-2006) וכחבר המכון האמריקאי למשפטים (החל מ-2009).
תחומי מחקרו
תחומי מחקרו מתמקדים בניתוח כלכלי של המשפט. חוקר בתחום הכלכלה של הצרכנות, התקשרויות בין צרכנים לגופים מסחריים, פסיכולוגיה צרכנית מנקודת מבט משפטית-כלכלית; חוקר את תחום המשפט הבנקאי והפיננסי, ובפרט את תחום השווקים הפיננסים; בתחומי המשפט האזרחי חוקר את דיני החוזים, המקרקעין, העבודה ואת תחומי ההליך המשפטי ואת הליטיגציה של המשפט האזרחי; חוקר משפט וטכנולוגיה, ובפרט דיני תקשורת ופרטיות מידע; כן חוקר את תחום המשפט הכלכלי מנקודת מבט פסיכולגית-התנהגותית. בנושא זה פרסם ספר שיצא ב-2012 מטעם הוצאת אוקספורד ששמו: "Seduction by Contract: Law, Economics, and Psychology in Consumer Markets".
ח'רבת ח'ייבר
התל נקרא במפות הסקר הבריטי משנת 1888 בשם "Tel Kheibar" ובמפה הישראלית "ג'בל חיבר".
תיאור המקום
ח'רבת חייבר, או תל ח'ייבר, הוא תל מבוצר השוכן על גבעה מבודדת בסמוך לקצה המערבי של עמק סנור. הוא מתנשא לגובה של 423 מטר מעל לפני הים.
התל נסקר בסקר הר מנשה. מורדותיו המזרחיים של התל תלולים מאוד, ופסגתו הגבוהה השטוחה מוקפת בשרידי חומה, אשר לא נאמד מועד הקמתה, שהשתמרה בחלקם עד לגובה שלושה מטרים. חומה זו תחמה עיר קדומה, בגודל 5 דונמים. השטח המיושב השתרע בימי קדם גם מעבר לחומות העיר, לפחות בתקופה הרומית, אך ייתכן שגם בתקופות נוספות. השטח נטוע עצי פרי. בכל רחבי התל וכן על הגבעה עליה הוא שוכן נתגלו חרסים רבים, בורות מים, מערות קבורה, ועוד. כמו כן נמצאו באתר שרידי סרקופאג מהתקופה הרומית.
הארכאולוג אדם זרטל הציע לזהות את האתר עם בירת הטריטוריה של בני מילכה משבט מנשה.
הקשר היהודי
הארכאולוג צבי אילן סייר במקום בשנת 1971, ומצא כי תושבי הכפר סאנור הסמוך מודעים לכך "כי שם גרו היהוד בימי קדם (ח'רבת ח'ייבר)". התושבים יודעים גם על מסורת ערבית-מקומית שעל פיה כאשר גורשו היהודים מחצי האי ערב היו שבחרו לעלות לארץ-ישראל ולהתיישב בח'רבת ח'ייבר אשר בעמק סנור.
אילן וברסלבי הזכירו מסורות המקשרות את שם המקום ליהודי ח'ייבר תושבי החיג'אז במאה ה-7 לספירה.
מקום נוסף בארץ בו חיים מוסלמים אשר מזהים עצמם עם צאצאי יהודי ח'ייבר הוא יטה, בדרום הרי חברון. ח'רבת ח'ייבר רחוקה מנתיבי התחבורה בארץ ישראל ומתאימה כמקום מקלט לשבט היהודי שברח ממוחמד בעקבות קרב ח'ייבר, בשנת 628.
חפירות באתר
בנובמבר 1985 נחפרה מערת קבורה בשיפולים המערביים של התל. היה זה במסגרת אישור תוכנית בנייה בכפר מיית'לון על ידי הממישל הצבאי. החפירה נערכה מטעם קצין מטה ארכאולוגיה ביהודה ושומרון על ידי עפר שיאון ועבדאל רחים חמראן.
המערה, בגודל 8.5 מטר על 7.5 מטר נחשפה במדרון המכוסה במדרגות חקלאיות. למערה שני חלקים: חלק דרומי וחלק צפוני. שני החלקים נפתחים אל עבר חצר חצובה. החלק הדרומי של המערה כולל אולם, אשר במרכזו נמצא סרקופג שבור. אל המערה ירדו בשש מדרגות. החלק הצפוני כולל שני מפלסים וששה כוכים טבעיים שהורחבו בעבודת סיתות גסה. למערה זו ירדו בארבע מדרגות. פתח זה נמצא חסום באבן גולל. בשני האולמות נמצאו שלדיהם של 11 בני אדם.
הממצא הקיראמי במערה כלל: שברי קנקנים, סירי בישול, קערות ושני בקבוקים. התיארוך הוא לתקופה הרומית המאוחרת ולתקופה הביזנטית. כן נמצאו באתר 11 נרות חרס שלמים ושני שברי נרות מהתקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
החופרים סבורים כי המערה שימשה לקבורה לתושבי ח'יבר מתקופת הברונזה התיכונה ב' עד לימי הביניים.
Another One Bites the Dust
Another One Bites The Dust  (ביטוי נפוץ באנגלית שפירושו עוד אחד מת) הוא סינגל של להקת הרוק הבריטית קווין שיצא בשנת 1980. השיר נכתב על ידי נגן הבס ג'ון דיקון. סינגל זה הוא הסינגל הנמכר ביותר של הלהקה לאחר שמכר כ-7 מיליון עותקים בכל רחבי העולם. השיר הוא מתוך האלבום The Game.
השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית, ספרד, ארגנטינה, קנדה, גואטמלה וישראל, אך רק למקום השביעי בבריטניה. בארצות הברית, הצליח השיר להתברג למקום הראשון בשני מצעדי פזמונים: הראשון הוא מצעד הפזמונים של ה-R&B (לאחר שקווין נחשבו ללהקת קצב ובלוז, בטעות) והמצעד השני הוא של הדיסקו.
רוב הכלים בשיר מבוצעים על ידי דיקון: גיטרה בס, פסנתר, גיטרת קצב וגיטרה מובילה. לאחר מכן הוספו לשיר ביט תופים מחזורי ומספר אפקטים על ידי טיילור ומיי ואת השירה ביצע פרדי מרקיורי. השיר לא התקבל יפה אצל חברי הלהקה ולא היה אמור לצאת בתור סינגל למרות ההפצרות החוזרות ונשנות של צוות ההופעה. ההחלטה להוציא את השיר כסינגל התקבלה לאחר שמייקל ג'קסון הציע זאת, בסיומה של אחת ההופעות של הלהקה (הדבר אושר על ידי רוג'ר טיילור ובריאן מיי בתוכנית רדיו אמריקאית מאוחר יותר). את הסינגל הפיק ריינהולד מק ביחד עם הלהקה.
השיר הביא ללהקה את מועמדותה היחידה לפרס גראמי בקטגוריית שיר הרוק הטוב ביותר המבוצע על ידי צמד או להקה. השיר הפסיד לשיר Against the Wind של בוב סיגר.
דייגו אנטוניו רייס
דייגו אנטוניו רייס (בספרדית: Diego Antonio Reyes Rosales, נולד ב-19 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן מקסיקני שמשחק בטיגרס ובנבחרת מקסיקו. רייס משחק כקשר מרכזי וכמגן מרכזי.
ביוגרפיה
דייגו אנטוניו רייס נולד במקסיקו סיטי. הוא החל לשחק בנוער של קלוב אמריקה ונחשב לאחת הכישרונות הגדולים בקבוצה. רייס עלה לקבוצה בוגרים של קלוב אמריקה בגיל 17. הוא שיחק בקבוצה במשך 4 עונות וב-1 ביולי 2013 עבר לפורטו תמורת 7 מיליון אירו.
רייס שותף בנבחרות הצעירות של מקסיקו. במסגרת הנבחרת עד גיל 20 הוא זכה עם מקסיקו בטורניר טולון (2012). במסגרת הנבחרת האולימפית (על גיל 23) הוא זכה בטורניר הכדורגל של המשחקים הפאן-אמריקאיים 2011 וכן במדליית זהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון (2012).
רייס שיחק ב החל מקופה אמריקה 2011 שאליה הגיע נבחרת הנוער. בנבחרת הבוגרת הוא החל לשחק ב-2013 והשתתף בגביע הקונפדרציות 2013. הוא נבחר לסגל הנבחרת למונדיאל 2014 ושולב כמחליף במשחק שמינית הגמר בו הודחה מקסיקו.
נחמיה ברוש
נחמיה ברוש (בורשטיין) (1913 - 18 בספטמבר 2007) היה חבר מנגנון הקבע של "ההגנה", קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כדובר צה"ל במהלך מלחמת סיני.
ביוגרפיה
בנובמבר 1949 מונה למפקד מחוז חיפה וחטיבת כרמלי וב-1951 למפקד מחוז תל אביב וחטיבת קרייתי. ביוני 1955 מונה לדובר צה"ל, בתקופתו בתפקיד נקבע כי יכלול גם את האחריות על יחסי הציבור של מערכת הביטחון ומשרד הביטחון. הוא שירת בתפקיד עד נובמבר 1957, כולל במהלך מלחמת סיני.
לאחר שחרורו עבד בנציבות שירות המדינה, היה אחראי על עובדי מערכת הביטחון, ראש לשכת הדרום, מנהל לשכות תל אביב וחיפה והמשנה לנציב השירות.
היה ממקימי שכונת צהלה בתל אביב, זכה לאות יקיר העיר ב-1995. היה ממייסדי "צוות - ארגון גמלאי צה"ל", ב-1960. ניהל את המרכז הישראלי לניהול.
אות מערכת שלום הגליל
אות מערכת שלום הגליל הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים ב"מבצע שלום הגליל", שהוא השם שניתן למלחמת לבנון הראשונה בתחילתה.