cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאול חיים הלוי הורוויץ
חייו
במלחמת העולם הראשונה הפיץ שטר הגרלה על חלקת אדמה בחדרה כדי לממן את הישיבה שהקים. הטורקים שגילו את השטרות דנו אותו למאסר. הדבר ערער את בריאותו והוא נפטר כעבור כשלושה חודשים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
האזרח ק'
האזרח ק' היא סדרה תיעודית ישראלית השודרה בערוץ יס דוקו ועוסקת בהרשעתו של האסיר משה קסטל ברצח שני אזרחים בשנת 1997.
שאול חיים הלוי הורוויץ
חייו
עקב זקנתו, בן אחותו, הרב יוסף גרשון הורוביץ שעלה עמו לארץ ישראל, החליפו בתרס"ה כראש ישיבה ורב השכונה.
כתביו
הרב הורוויץ הוציא ספרים בהלכה ודרוש:
האזרח ק'
הסדרה
הסדרה בת 3 פרקים המשודרת בערוץ yes דוקו ו-yes VOD. יוצריה הם אלון מרום ואירית דולב. הסדרה הופקה במשך 6 שנים והיא פותחת תיק משפטי של פרשת רצח כפול שארעה בנטף בשנת 1997. במהלך שלושת הפרקים היא מעלה את סימני השאלה העמוקים סביב חקירת המשטרה, הראיות הנסיבתיות, ההרשעה והמשפט ועוקבת תוך כדי כך אחר מאמציו של קסטל שהורשע וטוען מאז מעצרו לחפות, להשתחרר ממאסרו, ודחיית הערכאות השונות את בקשותיו למשפט חוזר ולבדיקה חוזרת.
הבת ובן הדוד של קסטל מאמינים בחפותו והבן נוטה גם הוא להאמין בכך. כך גם בטוחים צוות ההגנה, ההולך ומתרחב עם חלוף השנים ודחיות הערכאות את בקשותיהם לדיון חוזר ובדיקה חוזרת. הצוות כולל את עורך הדין יעקב וינרוט ואת עורכת הדין אפרת פינק.
בסדרה מובאות תחילה בעיות רבות וספקות רבים העולים לגבי תקפות הראיות, ובחלקו השני מוצא ראיות רבות לכך שאחד מחוקרי המשטרה שיבש את החקירה וגרם להפללת קסטל ביותר מדרך אחת.
הטענות על חוסר תקפותם של הממצאים שהביאו להרשעה הן: בסדרה הובאו ראיות רבות ומצטברות לכך שאחד החוקרים המרכזיים בפרשה שתל את הכסף שנשדד לכאורה מהנרצח בביתו של קסטל, ושאותו חוקר שידל את חלפן הכספים להודיע שזיהה את שטרות הכסף, וכנראה גם להוסיף פרט שקרי לגבי שמיעת שיחה של הנרצח המבקש להגיע למונית ליד ביה"ח ביקור חולים, מקום בו עמדה מכונית החשוד בתחילת נסיעתו עת פתח בשיחה טלפונית עם הנרצח, כפי שנודע לחוקר מחקירת החשוד ביום הרצח. אלא שבאותה שעה, מעדות החלפן ומרשימת השיחות שלו, החשוד כלל לא היה בחנות שלו, והחלפן היה עסוק בשיחה אחרת לחלוטין. בפרק האחרון של הסדרה החלפן מודה בעיקרי הדברים.
בסדרה מובאים קטעים מחקירתו במשטרה של קסטל וקטעי ראיון איתו. כמו כן מובאים ראיונות עם אישים שהיו קשורים לחקירת הרצח וכאלה שעסקו בה לאחריה. אחת מהם היא שני מזרחי, העיתונאית שחשפה את ההימורים, החובות והקשרים של החוקר עם העולם התחתון. לדברי מזרחי, החלפן סיפר לה שהחוקר שידל אותו לקבל את הכסף שנתן לנרצח בחזרה. מובאים דברי החלפן מחקירה במשטרה, שבה הוא מביע ביקורת חריפה על בית המשפט, הרואה בעדות זו חלק חשוב שעליו מושתתת ההרשעה.
בסדרה מובאים קטעים מחקירת מח"ש את חוקר המשטרה, שעל פי הנטען קיים יחסים כלכליים אסורים עם החלפן – שהיה עד תביעה מרכזי בתיק, ויחסים רומנטיים עם אשת הנרצח אחר רציחתו של בעלה יגאל דניאל. הסדרה חושפת שהחוקר עזב בשקט, תוך ויתור על הפנסיה, וללא שהופעל נגדו כל הליך רשמי אחרי החקירה.
קלאו דה מרוד
קְלֵאוֹ דה מֵרוֹד (בצרפתית: Cléo de Mérode; 27 בספטמבר 1875 – 17 באוקטובר 1966) הייתה רקדנית צרפתייה בתקופת הבל אפוק.
היא נולדה בפריז, לצייר הנוף האוסטרי קארל פון מרוד, שהיה מצאצאיה של משפחת אצולה בלגית מפורסמת. שמה המקורי היה "קלאופטרה דיאן דה מרוד" (Cléopâtre-Diane de Mérode). קלאופטרה, שכינויה היה קלאו, נשלחה ללמוד ריקוד באופרה של פריז כאשר הייתה בת שמונה שנים, וערכה את הופעתה הראשונה בגיל אחת עשרה שנה.
היא הייתה צעירה יפת מראה בעלת מותניים צרים, ונודעה יותר בשל יופייה מאשר בשל מיומנותה בריקוד. תמונותיה החלו להופיע על איגרות דואר ועל קלפי משחק. התסרוקת המיוחדת שלה הפכה לשם דבר בקרב נשות פריז, ובמהרה נכנסה לאופנה. הפסל אלכסנדר פַלְגִיֶיר עיצב את דמותה בפסל בשם "הרקדנית", שאותו ניתן לראות כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז. ב- 1895 הצייר אנרי דה טולוז-לוטרק צייר את דיוקנה, והצלם פול נדאר (בנו של הצלם המפורסם פליקס נדאר) צילם אותה.
ב- 1896 לאופולד השני, מלך הבלגים היה נוכח בהופעת בלט שבה כיכבה. אומרים כי המלך בן ה-61 התאהב בה, ונפוצו שמועות כי הפכה למאהבתו. היות שלמלך היו שני ילדים מקורטיזאנה מפורסמת, נפגע שמה הטוב של קלאו דה מרוד. בכל זאת, הפכה לכוכבת בינלאומית והופיעה בכל רחבי אירופה ובארצות הברית. ב- 1900 הופיעה על הבמה בתערוכה עולמית בפריז בריקודים מקמבודיה. בשיא הפופולריות שלה בחרה להיות רקדנית בפולי ברז'ר – דבר שאותו רקדניות בלט אחרות נמנעו מלעשות.
קלאו דה מרוד המשיכה לרקוד עד תחילת שנות החמישים שלה, כאשר פרשה לעיר הקייט ביאריץ במחוז הפירנאים האטלנטיים שבחבל אקיטן. ב-1955 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "הבאלט של חיי".
קלאו דה מרוד מתה בפריז ב-1966, ונקברה בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבצפון העיר.
הרומן
העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-4 באוקטובר 2015. ב-9 בדצמבר באותה שנה, חודשה הסדרה לעונה שלישית, אשר עלתה לשידור ב-20 בנובמבר 2016.
ב-9 בינואר 2017 חודשה הסדרה לעונה הרביעית, אשר עלתה לשידור ב-17 ביוני 2018.
עלילה
הסדרה בנויה כרשומון של פלאשבקים של הדמויות המרכזיות בסדרה, מתוך חקירת משטרה, על ידי הבלש ג'פריז, של פשע שטרם ידועה לצופים מהותו. כל פרק בסדרה מורכב משני חלקים: חלק שבו העלילה מסופרת מנקודת המבט של נואה סולווי, מורה נשוי ואב לארבעה המתגורר בברוקלין, שמתקשה בכתיבת ספרו השני, וחלק שבו העלילה מסופרת מנקודת מבטה של אליסון לוקהארט, מלצרית נשואה המתגוררת במונטוק שבלונג איילנד, שבנה היחיד נפטר בגיל ארבע (מותו מעיב על חייה של אליסון לאורך הסדרה). במידה ניכרת כל אחד מהשניים מספר אותה עלילה, אך לא רק נקודת המבט שונה, אלא יש הבדלים, לעיתים משמעותיים, בפרטים העובדתיים.
עונה ראשונה
נואה והלן מגלים שבתם הבכורה, ויטני בת ה-16, הרתה לסקוטי לוקהארט, גיסה של אליסון, שאותו פגשה בחופשת הקיץ. הדבר מעורר זעם רב של נואה כלפי סקוטי.
בפרק סיום העונה הראשונה מתברר לצופים מה שנרמז בפרקים הקודמים - הפשע שאותו חוקר הבלש ג'פריז הוא מותו של סקוטי לוקהארט. נואה, שבשלב מתקדם של העלילה חי באושר ובעושר עם אליסון, נעצר כחשוד ברצח.
פרסים
הסדרה זכתה בפרס גלובוס זהב לשנת 2014 לסדרת הדרמה הטובה ביותר והשחקנית הטובה ביותר (רות וילסון). מאורה טירני זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2015.
קישורים חיצוניים
ביקורות עם תחילת הקרנתה של הסדרה: ביקורות עם סיום העונה הראשונה: ביקורות עם תחילת העונה השנייה:
בריאן מלרוני
מרטין בריאן מלרוני (באנגלית: Martin Brian Mulroney; נולד ב-20 במרץ 1939) הוא פוליטיקאי קנדי אשר כיהן כראש הממשלה ה-18 של קנדה מ-17 בספטמבר 1984 עד 25 ביוני 1993.
ביוגרפיה
בריאן מלרוני נולד בביי-קומו שבקוויבק. למד משפטים באוניברסיטת לאוול ועבד כעורך דין. היה בין הפעילים במחנה המתנגדים להיפרדות מקנדה במשאל העם שנערך בקוויבק בנושא זה בשנת 1980. בשנת 1983 זכה בהתמודדות על ראשות המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית מול ג'ו קלארק. בבחירות שהתקיימו בשנת 1984 ניצחה המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית בראשו ברוב גדול ומלרוני הושבע לראש הממשלה השמונה-עשר של קנדה.
פעולותיו כראש ממשלה
בפברואר 1985 הורה מלרוני על הקמת ועדת דשיין, על-מנת לחקור את נוכחותם של פושעי מלחמה נאצים בקנדה, לאחר שחבר פרלמנט טען כי ייתכן והרופא הנאצי יוזף מנגלה, שוהה במדינה, טענה שהתגלתה כשגויה.
בנובמבר 1988 זכו השמרנים-פרוגרסיבים שוב בבחירות, ומלרוני החל את תקופת הכהונה השנייה שלו בתפקיד. בתחילת הכהונה יזם מלרוני מס קנייה חדש, GST, שעורר מחלוקת. בדצמבר 1992 הצטרפה מקסיקו להסכם הסחר החופשי והוקם גוש הסחר החופשי של צפון אמריקה. ביוני 1993, לנוכח המיתון הכלכלי שפקד את קנדה באותה תקופה, החליט מלרוני לפנות את מקומו כראש ממשלה לקראת הבחירות המתקרבות. קים קמפבל החליפה אותו בתפקיד ומספר חודשים אחר כך הובסו השמרנים-פרוגרסיבים בבחירות והמפלגה הליברלית עלתה לשלטון.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה החל לעסוק בייעוץ עסקי לחברות בינלאומיות. כיום הוא גם מכהן בדירקטוריונים של חברות רבות, בהן חברת הכרייה הקנדית "Barrick Gold", חברת התקשורת "Québecor", חברת המזון האמריקאית "Archer Daniels Midland", וחברת התקשורת "אמריקה און ליין".
ב-1998 קיבל את עיטור מסדר קנדה, אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן בקנדה. הוא נשוי למילה, ילידת סרביה ולו ארבעה ילדים וביניהם מגיש הטלוויזיה בן מלרוני.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1992
הבחירות הכלליות בבריטניה (הממלכה המאוחדת) התקיימו ב-9 באפריל 1992, ונחשבות בעיני רבים לאחת ממערכות הבחירות הדרמטיות ביותר שנערכו בבריטניה מאז מלחמת העולם השנייה.
ראש הממשלה ג'ון מייג'ור, שנכנס לתפקידו ב-1990 לאחר התפטרותה של מרגרט תאצ'ר, עמד לבחירה לאחר שנתיים סוערות בתפקיד, שבמהלכן עברה הכלכלה הבריטית מיתון, וכללו בין השאר את המעורבות הבריטית במלחמת המפרץ. הוא התמודד על ראשות הממשלה מול מנהיג הלייבור ניל קינוק, שניסה להיבחר לראשות הממשלה בפעם השנייה ברציפות (לאחר שהפסיד לתאצ'ר ב-1987).
הסקרים שפורסמו לאורך מערכת הבחירות הציגו קרב צמוד בין שני המועמדים, עם הובלה קלה לקינוק, והעריכו כי הבחירות יסתיימו בפרלמנט תלוי, ללא רוב מוחלט לאף מפלגה. לכן, הופתעו רבים מתוצאות הבחירות שהראו ניצחון גדול (ביחס לציפיות) למייג'ור. לא זו אף זו, השמרנים זכו ברוב מוחלט בפרלמנט (אם כי מופחת משמעותית מהרוב שהיה להם טרם הבחירות).
היה זה הניצחון הרביעי ברציפות של המפלגה השמרנית מאז 1979, והפעם האחרונה שהמפלגה זכתה ברוב מוחלט בפרלמנט עד 2015.
פרורה
אתר הנופש של כוח באמצעות שמחה בפרורה (Prora) ממוקם בחוף המזרחי של האי ריגן בים הבלטי, צפון גרמניה, במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה. האתר בתכנון האדריכל קלמנס קלוץ (Clemens Klotz) נחשב לאחד ממפעלי הבנייה השאפתניים בתקופת הרייך השלישי, וכמייצג נאמן של האדריכלות הנאצית. מחזיק עד היום בשיא כ"הבניין הארוך בעולם", אורכו כ-4.5 ק"מ.
אתר הנופש הוקם על מנת לאפשר לעובדים הגרמנים חברי ה"כוח באמצעות שמחה", יציאה לנופש משפחתי במחיר שווה לכל נפש. על פי התכנון נועד לשרת כ-20,000 נופשים בו בעת.
מבנה האתר
האתר נבנה לאורך רצועת חוף חולי ושטוח, במרחק של כ-150 מטר מקו המים. הורכב משני אגפים עיקריים: צפוני ודרומי אשר כל אחד מהם מורכב מ-4 בלוקים בני 6 קומות ו-10 יחידות דיור כל אחד. צורתו הכללית כשל "מסרק". מכל חדר שגודלו כ-13 מ"ר ובו ריהוט בסיסי נשקף נוף לים. השירותים והמקלחות היו משותפים.
בקצה הכיכר המרכזית תוכנן אולם כנסים ענק, אשר לדרישת היטלר יוכל להכיל את כל הנופשים המתכנסים יחדיו.
לאורך חוף הים בין שני אגפי הבניינים ומול המבנה המרכזי הוקם מזח אשר אִפשר עגינה של אוניות הנופש הענקיות שהיו גם הן בבעלות ה"כוח באמצעות שמחה".
כבכל אתר נופש, תוכננו בריכות שחייה, אולמות ספורט, בתי קולנוע וכל יתר השירותים המקובלים באתר מסוג זה. בין מתכנני המתחם היה יוליוס שולטה-פרולינדה.
היסטוריה
הבנייה החלה במאי 1936 ותוכננה להסתיים עד 1941 אך נפסקה ב-1939 ולא הושלמה מעולם עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. למרות זאת נחשב האתר בפרורה לפרויקט אשר הגיע לשלב הבנייה המתקדם ביותר מכל מפעלי הבנייה המגלומנים, אשר תוכננו והוחל בביצועם בתקופת הרייך השלישי.
בתקופת המלחמה שימש האתר, שרוב בנייתו הושלמה, כמתקן אימונים וכבית חולים צבאי. בנוסף לכך מצאו בו מחסה גם אזרחים שנמלטו מההפצצות בערי צפון גרמניה כהמבורג ואחרות.
לאחר המלחמה הוחזק האתר בידי הסובייטים אשר גרמו לנזקים רבים למבנים, בזזו ופירקו חלקים מהם והרסו לחלוטין אחרים.
בין השנים 1950 - 1991 היה האתר בשליטת צבא גרמניה המזרחית, אשר השתמש בו כמתקן לאימוני לוחמה בשטח בנוי והמשיך לגרום לנזקים והרס רב נוסף בחלקים ממנו.
בחלקים אחרים של האתר השתמש הצבא למגורי חיילים ואף כאתר נופש לקצינים. חלקים אלה תוחזקו ונשמרו אם כי לא במראם המקורי.
לאחר איחוד גרמניה עלתה מחדש השאלה בדבר גורלו של "הקולוסוס של ריגן". היו שרצו לפרק ולהשמיד כל זכר לתקופה הנאצית בעוד אחרים צידדו בשימור וחידוש השימוש באתר הייחודי.
פול מקנאט
פול ווריס מקנאט (באנגלית: Paul Vories McNutt; ) היה דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-34 בשנים 1933–1937, כנציב העליון לפיליפינים, כראש הסוכנות לביטחון פדרלי, כיושב ראש נציבות כוח האדם למלחמה, וכשגריר ארצות הברית בפיליפינים.
קורות חייו
פול מקנאט נולד בעיר פרנקלין שבאינדיאנה כילדם היחידי של ג'ון סי. ורות מקנאט. הוריו היו שניהם מורים בבית ספר כאשר הם הכירו, אך אביו החל לעסוק בעריכת דין זמן קצר לפני לידת בנו. ב-1893 עברה המשפחה לאינדיאנפוליס, שם אביו של מקנאט היה לספרן של בית המשפט העליון של אינדיאנה. מקנאט התחנך בבית ספר ציבורי בעיר. ב-1898 התפטר אביו מעבודתו והמשפחה עברה שוב למרטינסוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין. מקנאט החל ללמוד בבית ספר מקומי בו הוא סיים את לימודיו.
ב-1909 החל מקנאט ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה, שם הוא היה פעיל בפעילות הפוליטית בקמפוס, היה פעיל בהפקות של תיאטרון הסטודנטים, והיה ידיד קרוב של חבר אחוות בטא-טתא-פאי, ונדל וילקי, לימים מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, שכמו מקנאט, היה אז דמוקרט. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה ב-1913 עבר מקנאט ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא היה חבר באחוות אקסיה (Acacia Fraternity), ובמקביל עבד ככתב ספורט עבור סוכנות הידיעות יונייטד פרס אינטרנשיונל. ב-1916 סיים מקנאט את לימודי המשפטים שלו בהרווארד, ואז שב למרטינסוויל, שם הוא ניסה להתמודד על משרת התובע של מחוז מורגן, אך הובס בהפרש קטן.
שירות צבאי
בשנה שלאחר סיום לימודיו קיבל מקנאט משרת עוזר פרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה, אך התפטר כדי להתגייס לצבא ארצות הברית כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה. הוא השלים לימודי הכשרה לקצינים בפורט בנג'מין הריסון באינדיאנה, והוצב ביחידת ארטילרית שדה. הוא קיבל תפקיד הדרכה בתותחנות ושירת בקמפ טרוויס, בקלי פילד ובקמפ סטנלי שבטקסס ובפורט ג'קסון שבקרוליינה הדרומית. בעת שירותו בטקסס, הוא הכיר את קתלין טימולט ונשא אותה לאישה. ב-1919 שוחרר מקנאט מהשירות בדרגת מייג'ור, ובהמשך הצטרף לכוחות המילואים, שם הוא הגיע לדרגת קולונל.
קריירה אקדמאית
לאחר תום שירותו הצבאי, שב מקנאט למשרת ההוראה שלו בבית הספר למשפטים, וב-1920 היה לפרופסור במשרה מלאה. ב-1925 הוא היה לדקאן הצעיר ביותר בתולדות בית הספר. הוא עשה שימוש מיומן הן בקשריו באוניברסיטה והן בניסיונו מתקופת המלחמה כדי להתחיל את הקריירה הפוליטית שלו. כדקאן בית הספר למשפטים הוא תקף את הפציפיסטים ומתנגדי אימוני החובה הצבאיים בקמפוסים האקדמיים. מאז שובו משירותו במלחמה הוא היה פעיל בלגיון האמריקאי ובארגוני וותיקי המלחמה, ונשא נאומים ברחבי המדינה. ב-1927 נבחר מקנאט כמפקד של מחלקת אינדיאנה של הלגיון. פעילות השדלנות יצרה עבורו קשרים עם רבים ממנהיגי המדינה, וכך החלו העניין שלו בפוליטיקה ובניית בסיס התמיכה הפוליטית שלו.
מושל אינדיאנה
ב-1932 היה מקנאט ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה והוביל את משלחת המדינה לוועידה הארצית של המפלגה שהתקיימה באותה שנה. עד לסבב ההצבעות האחרון בוועידה, סירבו מקנאט והמשלחת לתמוך במועמדותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית. הוא התנהג בזלזול ובגסות רוח לרוזוולט כאשר הוא פנה אליהם באופן אישי כדי לבקש את תמיכתם. רוזוולט מעולם לא שכח את העלבון, ומאז ואילך הוא התייחס למקנאט בשיחות פרטיות בתור ה"ב"ז הזה בעל שיער הבלונד פלטינה מאינדיאנה" (that platinum blond S.O.B from Indiana).
באותה שנה בחרו הדמוקרטים באינדיאנה במקנאט כמועמדם למשרת מושל אינדיאנה. בבחירות הכלליות הוא התמקד במתקפות על הרפובליקנים בהאשימו אותם בעשיית כה מעט לפתרון הבעיות שנגרמו כתוצאה מהשפל הגדול. מסע הבחירות גרם ליצירת מועדון התומכים הפוליטי הראשון בארצות הברית. חברי המועדון יכלו להצטרף אליו תמורת סכום קטן כשהתרומות הועברו למסע הבחירות. הרעיון נעשה פופולרי וכיום הוא מיושם במסעות בחירות רבים ברחבי ארצות הברית. בבחירות ניצח מקנאט בקלות, זאת במסגרת סחף הניצחונות של אותה שנה שנחלה המפלגה הדמוקרטית בהובלתו של רוזוולט. גם באינדיאנה זכו הדמוקרטים לניצחון סוחף באספה הכללית של המדינה, כאשר זכו ב-91 מתוך 100 המושבים בבית הנבחרים ו-43 מתוך 50 המושבים בסנאט המדינתי.
מקנאט היה מושל תקיף ושנוי במחלוקת. עם הרוב הסוחף של הדמוקרטים בבית המחוקקים, הוא ארגן מחדש באופן מוחלט את ממשלת המדינה תוך כדי העברת חוק הארגון מחדש של הרשות המבצעת. החוק הפך למעשה על פניהם חמישים שנה של מגבלות שהחקיקה הטילה על המושל במינוי פקידי ממשל ובשליטה על המדיניות, וכך העניק לו אמצעים לשלוט על יותר זרועות עצמאיות של הממשל, וכן העניקה לסגן המושל סמכויות חדשות והרחיבה סמכויות קיימות.
מקנאט רכש את המוניטין של קבלן קולות מהסוג הישן כאשר עשה שימוש בארגון מחדש של ממשלת המדינה כדי לנשל את יריביו, הן הרפובליקנים והן הדמוקרטיים, ממשרות ממשלתיות ועל ידי אילוץ עובדי המדינה לשלם שני אחוזים משכרם למפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה. מערכת הזיכיונות למכירת בירה נמכרה לתורמים למסע הבחירות שלו שבתורם הרימו תרומות גדולות לו ולמפלגתו. הוא גם הניע את בית המחוקקים לדחות את הבחירות המוניציפליות של 1933 כצעד לחיסכון בהוצאות, וכך הוסיף שנה נוספת לתקופות כהונותיהם של פקידי הממשל המקומיים, ברובם דמוקרטים. מקנאט לקח על עצמו לדאוג לשחרורו של ג'ון דילינג'ר מבית הסוהר במישיגן סיטי. הוא הגיש תיעוד כוזב על התנהלותו של דילינג'ר בכלא. דילינג'ר קיבל חנינה ובהמשך היה הראשון שזכה לכינוי "אויב הציבור מספר אחד".
מקנאט גם קידם את רפורמת הרווחה. חוקי הרווחה החדשים שהועברו יצרו למעשה את מתן תשלומי הרווחה על ידי הממשלה כמערכת בשליטה מדינתית. קודם לכן, הממשל המקומי היה אחראי על זיהוי הצרכים ועל הדאגה לרווחת התושבים. מקנאט החל את תקופת כהונתו כמושל עם תמיכתם של כמה ארגוני עובדים מרכזיים, אך עד מהרה איבד את תמיכתם. אף על פי שממשלו של מקנאט צמצם את השימוש בצווי מניעה משפטיים למניעת שביתות, הוא לא היסס להכריז על ממשל צבאי ב-11 ממחוזות אינדיאנה של אזורי כריית הפחם, בהם התלוותה אלימות רחבה למאמצי האיגודים המקצועיים לארגן את הכורים. בסך הכל זימן מקנאט את המשמר הלאומי של אינדיאנה שלוש פעמים בתגובה לאלימות שובתים.
בבחירות אמצע הכהונה של 1934, השיבו לעצמם הרפובליקנים מושבים בשני בתי האספה הכללית של אינדיאנה וצמצמו את הרוב של הדמוקרטים. הם החלו לנסות להגביל את סמכויותיו של מקנאט על ידי יצירת מערכת תגמולים להגבלת שליטתו במערכת הפטרונות הפוליטית. באופן פומבי תמך מקנאט בחקיקה, אך מרגע שהחוק נכנס לתוקף, הייתה לו השפעה מועטה על הממשלה, שכן הייתה התעלמות מחלקים רבים של החקיקה. עם זאת, בחלוף הזמן, המערכת יושמה בהדרגה בכמה ממשרדי הממשלה.
עלייה לתורה
עלייה לתורה היא הזמנה לקרוא בתורה בזמן התפילה במניין. כל עולה לתורה קורא חלק מהפרשה הנקראת באותו יום (בימים רגילים - פרשת השבוע, במועדות - פרשה העוסקת בעניינים הקשורים ליום).
פול מקנאט
בממשל הפדרלי
באותה תקופה הייתה עדיין בחוקת אינדיאנה הגבלת כהונה שמנעה ממקנאט להתמודד לכהונה שנייה ב-1936, והוא הציג את מועמדותו להיבחר כמועמד הדמוקרטים לנשיאות ארצות הברית. בתחילה הוא שקל להתמודד על תפקיד הנשיאות בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה, עד אשר רוזוולט הודיע על כוונתו להתמודד על תקופת כהונה שנייה כנשיא. הוא הובס תבוסה מוחצת, אך ניסה לזכות במינוי המפלגה לתפקיד סגן הנשיא. על כל פנים, רוזוולט עדיין זכר את אי-תמיכתו של מקנאט בו בבחירות הקודמות וסירב לקבל אותו כשותפו למרוץ. על אף דחייה זו, היה מקנאט שותף פעיל במסע הבחירות של רוזוולט לכהונה השנייה. ב-1937 מינה אותו רוזוולט כנציב העליון לפיליפינים, משרה שמקנאט סבר שתסייע לו בהתמודדות בבחירות של 1940. רוזוולט מצדו, שכבר הרהר על אפשרות להתמודדות על תקופת נשיאות שלישית, סבר שתפקיד זה ירחיק למעשה את מקנאט מאור הזרקורים.
כשהפיליפינים הייתה למעשה טריטוריה בממשל עצמי, משרת הנציב העליון הייתה ברובה טקסית. על כל פנים, מקנאט הצליח ליצור מחלוקות כאשר הקפיד על דיוקם של פרטי פרוטוקול. הוא גם תהה אם יהיה זה צעד נבון להעניק מוקדם מדי את העצמאות לאיים כפי שהובטח בחוק טיסינגס-מקדפי של 1934, בהאמינו שהמדינה הקטנה לא תוכל להגן על עצמה בעת הצורך. מקנאט גם היה מטרה לחיצי הביקורת מצד הרפובליקנים, שהבולט מבין מבקריו היה חבר בית הנבחרים אלברט ג'. אנג'ל, זאת בשל הצעתו לבנות "ארמון קיץ" בהרים ליד בגויו.
עלייה לתורה
העליות לתורה מתקיימות בכל תפילה שבה מתקיימת קריאת התורה.
פול מקנאט
בממשל הפדרלי
בצעד הומניטרי יוצא דופן, מקנאט, בשיתוף פעולה עם נשיא הפיליפינים מנואל קזון, עקף בחשאי את מחלקת המדינה של ארצות הברית כאשר אפשר כניסתם לפיליפינים של 1,300 פליטים יהודים, שנמלטו מאיימת המשטרים הפשיסטים באירופה. באותה עת לא יכלו פליטים להיכנס באופן חוקי לארצות הברית עצמה במספרים גדולים. חלקו של מקנאט בצעד זה תועד בסרט משנת 2013 "מפלט בפיליפינים: הצלה מהשואה".
עלייה לתורה
בעל קורא
בעבר היה העולה קורא בעצמו את קטע התורה, וילדים המתחלפים בתפקיד היו קוראים את ה"תרגום" לארמית (תרגום אונקלוס). מנהג זה השתמר בקהילות תימן וחלק מקהילות כורדיסטן, אך חלקים מהן ביטלו את קריאת התרגום.
פול מקנאט
בממשל הפדרלי
ב-1938 כבר העלתה העיתונות השערה אם מקנאט, על אף התנגדות תומכיו של רוזוולט, יחשב למי שישיג את מועמדות הדמוקרטים לנשיאות בשל הרקע הצבאי שלו, שירותו בלגיון האמריקאי, שירותו כמושל אינדיאנה, ו"מראהו הטוב". ב-1939 הוא עזב את הפיליפינים כדי להתמנות על ידי רוזוולט כראש סוכנות הביטחון הפדרלית, משרד-על שניהל מערך של תוכניות הניו דיל בטווח שנע בין חיל השימור האזרחי לבין הביטוח הלאומי. הסוכנות גם שימשה כארגון גג לשירות המחקר למלחמה בשנים 1942–1944, שהייתה תוכנית סודית לפיתוח כלי נשק כימים וביולוגים. המשרה בסוכנות הביטחון הפדרלית העניקה למקנאט תשומת לב רחבה, אך תקוותיו להיבחר לנשיאות הגיעו לקיצן כאשר רוזוולט החליט להתמודד על תקופת כהונה שלישית. אף על פי ששמו עלה כאפשרות לבחירה כסגן הנשיא, נראה היה שרוזוולט לא שקל את האפשרות, והעדיף את מזכיר החקלאות הליברלי יותר הנרי וולאס. באופן מקרי, יריבו של רוזוולט בבחירות של 1940 היה חברו לספסל הלימודים של מקנאט ועמיתו באחוות בטא-טתא-פאי, ונדל וילקי, שכעת היה רפובליקני.
שנותיו האחרונות
מקנאט תמך בנאמנות ברוזוולט בבחירות של 1940 והוספו לו תחומי אחריות נוספים במסגרת תפקידו בסוכנות הביטחון הפדרלית בניהול תוכניות בריאות ובטיחות שהיו קשורות לתחום הביטחון. ב-1942 מינה אותו רוזוולט כיושב ראש נציבות כוח האדם למלחמה, שהייתה אחראית על תכנון האיזון בין צורכי החקלאות, התעשייה והכוחות המזוינים, אך משרה זו נשאה בחובה מעט מאוד סמכויות. כאשר כיהן בתפקיד זה, הכריז מקנאט בפומבי על הצורך ל"השמדת היפנים בכללותם". כאשר התבקש להבהיר את דבריו, ציין מקנאט שהוא התייחס לעם היפני בכללותו, לא רק לצבאו, "שכן אני מכיר את העם היפני". בהבהרה נוספת שנתן שבוע לאחר הצהרתו המקורית, ציין מקנאט שהערותיו שיקפו את השקפותיו האישיות ולא את המדיניות הרשמית של ממשלת ארצות הברית.
מקנאט היה בין 12 המועמדים להיבחר על ידי הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1944 לשמש כשותפו למרוץ של רוזוולט בהתמודדות על תקופת הנשיאות הרביעית בבחירות שנערכו באותה שנה, אך זכה בקול אחד בלבד בוועידה. לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-1945, שלח אותו הנשיא הארי טרומן בחזרה לפיליפינים לתקופת כהונה שנייה כנציב העליון. לאחר שהפיליפינים קיבלו את עצמאותם ב-4 ביולי 1946 הפך מקנאט לשגריר ארצות הברית הראשון באיים, משרה בה הוא כיהן עד 1947, אז לקח על עצמו משרת עריכת דין בניו יורק ובוושינגטון. לאחר סיום כהונתו כשגריר, הוא גם שימש כיושב הראש של מועצת הסחר ארצות הברית-הפיליפינים, והיה גם חבר דירקטוריון של כמה חברות במנילה. התבלטותו של מקנאט הומחשה בהופעתו על שערי המגזינים לייף וטיים ב-1939, כאשר הוא שב מהפיליפינים, ובשער מגזין טיים ב-1942 כאשר הוא מונה כיושב ראש נציבות כוח האדם למלחמה.
עלייה לתורה
מנהגי העולה והברכות
נהוג שהעולה לתורה מתעטף בטלית לכבוד התורה. כמו כן נהגו שהעולה מנשק, בדרך כלל באמצעות הטלית, את המקום בספר התורה בו מתחילה עלייתו.
פול מקנאט
שנותיו האחרונות
ב-1950 מונה מקנאט כיושב ראש מועצת המנהלים של יונייטד ארטיסטס. מעורבותו בחברה הייתה קצרת ימים, שכן הוא וצוות הניהול שלו פרשו לטובתם של ארתור ב. קרים ורוברט בנג'מין תוך פחות משנה.
ב-1955 חלה מקנאט והחליט לנסוע למסע שיט בפיליפינים כדי להחלים באקלים החם לאחר ניתוח שעבר. מצבו רק החמיר, ולאחר הגיעו למנילה הוא טס לניו יורק כדי לקבל טיפול רפואי טוב יותר. פול מקנאט נפטר בניו יורק ב-24 במרץ 1955, בגיל 63. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. על שמו קרוי בניין מעונות סטודנטים באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה, זאת בנוסף לפרוטומה בדמותו שמוצבת באולם המבואה של הבניין הראשי של המוסד.
עלייה לתורה
מנהגי העולה והברכות
בחלק מהקהילות נהגו לומר פסוקים שונים קודם שהעולה מברך: בקהילות תימן נהגו כי הכהן העולה "ראשון" מברך "כי שם ה׳ אקרא הבו גודל לאלוקינו" והציבור עונה לו "גדול ה׳ ומהולל מאוד ולגדולתו אין חקר". בקהילות גאורגיה ובקהילות ספרדיות נוספות נהוג שהעולה מקדים ואומר: "ה' עמכם", והקהל עונה: "יברכך ה'.
לאחר מכן מברך העולה: "(רבנן) ברכו את ה' המבורך", הקהל עונה: "ברוך ה' המבורך לעולם ועד", העולה חוזר על קריאת הקהל וממשיך בברכת התורה:. הקהל עונה אמן והבעל קורא פותח בקריאה.
דבר הפועלת
דְּבַר הפועלת היה ירחון נשים בישראל שנוסד בשנת 1934 על ידי רחל כצנלסון-שזר, אשר שימשה כעורכת הראשית במשך עשרים וחמש שנותיו הראשונות. בתחילה נקרא גם "ירחון האישה בעבודתה ומשפחתה". בשנת 1977 שינה את שמו ל"ירחון נעמת".
רקע
העיתונות בארץ-ישראל המתחדשת ידעה פריחה ושגשוג שהחלו עם סוף מלחמת העולם הראשונה. בעקבות העלייה במספרם של הקוראים העבריים שהגיעו ארצה וסיוע שניתן מן השלטונות הבריטיים, החלה ב-1925 ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל לפרסם עיתון בשם "דבר", שהיה ביטאון ההסתדרות ואחד משופריה של מפא"י.
בזרם העיתונות הפוליטית פגשה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 מגמה חדשה, שביסודה מאבק לשוויון זכויות הנשים בקרב החברה המתגבשת ביישוב. במרץ 1921 נערכה במושב בלפוריה הוועידה הכללית הראשונה של הפועלות בא"י, בה השתתפו כ-500 פועלות ובראשן עדה מימון, במטרה לגבש דרכי פעולה להשגת שוויון הזדמנויות לנשים, לנוכח האכזבה שנחלו מהאופן בו המהפכה ציונית ראתה נשים. עקב כך דרשו להקים מסגרת עצמאית לפועלות, אשר תפעל במקביל להסתדרות. בסופו של דבר גישה זו לא זכתה לרוב, והוחלט שתנועת הפועלות תהווה מסגרת אוטונומית אשר תפעל בתוך ההסתדרות הכללית. נושאים נוספים שנידונו במסגרת הוועידה: קליטת פועלות בעבודה; הכשרה מקצועית; פיתוח ענפים ייחודיים לפועלות, חינוך וטיפול בילדים ועוד.
עלייה לתורה
מנהגי העולה והברכות
בסיום הקריאה מברך העולה:, והקהל עונה אמן. העולה אינו עוזב את מקום הקריאה עד לאחר קריאת העולה שלאחריו. בהרבה מהעדות הספרדיות, נהוג שהקהל עונה גם ברוך הוא וברוך שמו. בקהילות גאורגיה נהוג בנוסף, בסיום הקריאה, שכל הקהל עונה: "חזק ברוך". וכשהעולה לתורה אומר: " אשר נתן לנו (את תורתו) תורת אמת...", הקהל עונה בקול רם: "אמת".
דבר הפועלת
רקע
התנועה חיפשה לבסס מעמדה והגדרתה כתנועת הפועלות: הוקמו ועידת הפועלות ומועצת הפועלות, אשר פעלו במקביל להסתדרות העובדים הכללית. ייסודו של ביטאון שיהווה במה לפעילות זו היה השלב הבא, וזאת בדומה לביטאונים אחרים, כדוגמת "דבר לילדים".
עלייה לתורה
מי שברך
לאחר ה"עליות" מקובל שהחזן מברך את העולה בברכה המכונה "מי שברך", וכן מברך את מי שמבקש העולה. נהוג שבמהלך ברכה זו מתנדב העולה לתרום סכום כלשהו לבית הכנסת או לצדקה. כמו כן מקובל לעשות "מי שברך" לרפואת חולים, ולכבוד אשה שילדה. במקרה של לידת בת מקובל שהאב נותן לבתו את שמה במהלך ברכת "מי שברך" ליולדת לאחר עלייתו לתורה.
דבר הפועלת
רקע
בשנת 1930, ביוזמתה של כצנלסון-שזר, יצא לאור קובץ ראשון בשם "דבר הפועלת" ובו רשימות של עשרות פועלות שהגיעו לארץ בימי העלייה השנייה והעלייה השלישית שנאספו על ידה. הקובץ יצא עקב פעילותה של כצנלסון-שז"ר לעידוד הביטוי האישי של הפועלות בארץ.
עלייה לתורה
מי שברך
בבתי כנסת רבים אומרים גם "מי שברך" לשלום חיילי צה"ל ולהצלחת מדינת ישראל.
דבר הפועלת
היסטוריה
בשנת 1934 כאשר הועלה הרעיון להוציא ירחון קבוע לנשים, התנגד לכך נציג דבר, משה ביילינסון. אולם לאחר שהרעיון זכה לתמיכת דוד בן-גוריון ודוד רמז, הוא קרם עור וגידים.
עלייה לתורה
סדר העולים
חכמים תקנו סדר ברור לכיבוד העולים לתורה על מנת להימנע ככל האפשר ממריבות ולשמור על "דרכי שלום" בקריאת התורה ולכן לפי ההלכה, העלייה הראשונה שמורה לכהן, השנייה ללוי, והעליות שאחריהן ל"ישראל". אם אין כהן בבית הכנסת, עולה לתורה לוי או ישראל, אך אם אין לוי בבית הכנסת עולה אותו הכהן שעלה בראשונה פעם נוספת לתורה במקומו. לפי מנהג האשכנזים כהנים ולויים אינם מורשים לעלות לתורה בעליות אחרות, מלבד העלייה האחרונה (בתנאי שהיא לא שלישית) ועליית ה"מפטיר".
מכירת העליות
במקומות רבים נוהגים למכור את העליות במכירה פומבית, וכך להכניס תרומות לבית הכנסת. בהרבה מהמקומות נוהגים שמכירות כגון אלו יתרחשו רק בשבתות מיוחדות, או בחגים וכדומה. ראה להלן.
סוגי העליות
כאמור, יש מספר עליות שונה, ובשבת ישנו המספר הגדול ביותר, שבע עליות, לפחות. אך אם רוצים יכולים להוסיף עליהן עוד. לחלק מהעליות יש ייחודיות, מהן מההלכה, ומהן ממנהגים שונים שהשתרשו בחלק מהקהילות. (מלבד העליות הראשונה והשנייה השמורות לכהן ולוי, כפי שנכתב לעיל).
דבר הפועלת
היסטוריה
שז"ר ערכה את הירחון במשך שנים רבות. בשנות ה-50 כיהנו לצדה במערכת ליליה בסביץ ורבקה גורפיין. בשנת 1963 עברה שזר להיות יו"ר המערכת, רבקה כצנלסון מונתה לעורכת ושולמית אור הייתה לסגנית העורכת. בשנת 1968 זכו כצנלסון ואור בפרס רבקה אלפר על עבודתן. מתחילת 1971 כיהנה שולמית אור כעורכת העיתון. ביולי 1974 עבר תפקיד העורכת לידי צביה כהן.
בתחילה נקרא העיתון גם 'ירחון האישה בעבודה ובמשפחה'. במהלך השנים היו הצעות שונות לשנות את שם העיתון כדי שיפנה לקהל רחב יותר. בשנת 1976, כשהוחלף שמה של תנועת הפועלות ל"נעמת", הוחלף גם שמו ונקרא "ירחון נעמת".
עלייה לתורה
סוגי העליות
עליית שלישי - בהרבה קהילות, בעיקר ליטאיות, שמורה עלייה זו לרב בית הכנסת וכדומה, והיא נחשבת העלייה החשובה ביותר מכל העליות (מלבד עליית חזק להלן).
עליות רביעי וחמישי - נחשבות כעליות רגילות בחשיבותן.
עליית שישי - בקרב קהילות החסידים, נחשבת עלייה זו כעלייה החשובה ביותר, ובדרך כלל מקבל אותה האדמו"ר וכדומה. יהודי תימן נוהגים לשמור אותה לילד אם הוא למד טוב את הפסוקים ולמכור אותה או להזמין אליה אדם בוגר רק אם אין ילד שהתכונן.
דבר הפועלת
קהל היעד
העיתון נפתח ב"דבר המערכת" לצד תוכן העניינים. בדפים הבאים פורסמו מאמרים נוקבים העוסקים בנושאים הרלוונטיים לאותה עת ולענייני השעה, לצמד כתבות על ארגוני נשים ופועלן של נשים בעולם. בנוסף הופיעו בעיתון גם קטעי שירה וסיפורת. סיסמת העיתון הייתה "לא למען הפועלת, אלא של הפועלת". וכך היווה הירחון מקום לשיח פנימי של הפועלות וציבור הנשים הוותיקות בארץ בכלל, מקום בו חושפות הכותבות לבטים שהתלבטו, ייסורים שעברו ושירים וסיפורים שכתבו באותה תקופה. הכותבות כתבו בכנות ובפשטות ותוכן הגיליון היה מורכב על פי רוב מדבריהן של פועלות מרחבי ארץ ישראל העובדת.
תכנים עיקריים
רוב התכנים בהם עסקה מערכת העיתון הוקדשו לנושא מעמד האישה כאם בישראל, פועלת וכאשת משפחה. בין היתר עסקה במערכת בסוגיית הפער בשכר בין נשים לגברים, מקומה של החבֶרה בקיבוץ, תפקידיה של האם העובדת, וסיקרה בהרחבה את פעילותה של מועצת הפועלות ואת פעילותן של חברות כנסת שהשתייכו לתנועת העבודה. ביטחון התנועה היה במה לפועלות, אם כי לא אחת שימש ביטאון לתנועת הפועלים בכללה. בשנות הופעתו הראשונות גובש אופיו של העיתון, ובאותם ימים לעיתים לא היה ברור, האם זהו דבר הפועלת או: דבר לפועלת. פעם בשנה, בחודש מרץ, הוקדש הגיליון ל"יום הפועלת הבינלאומי", הידוע כיום כיום האישה הבינלאומי. העיתון נתן במה ליצירה של פועלות בין אם סיפורים או שירה. בין היוצרות היו: המשוררת זלדה, רבקה גורפיין, רחל המשוררת (בלובשטיין), מרים ילן-שטקליס ולאה גולדברג. בנוסף, בשנים הראשונות הנציחה מערכת דבר הפועלת את שמותיהן ופועלן של נשים בתנועה, במטרה לבסס את מקומן בחברת הלאום הנבנית בארץ-ישראל.
עלייה לתורה
סוגי העליות
עליית שביעי, או עליית משלים - היא העלייה האחרונה בסדר הקריאה (מלבד הוספות, וכן עליית המפטיר שאחריה שבדרך כלל קורא שנית את מה שכבר קרא העולה שלפניו) ולכן נקרא 'משלים'. עלייה זו נחשבת בקרב בני ספרד ותימן כעלייה החשובה ביותר. בחלק מקהילות הספרדים נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יום השנה (יאר צייט) באותו שבוע, כסגולה לעליית נשמת הנפטר.
הוספה ואחרון - בשבת (ויש אומרים גם ביום טוב) מותר להוסיף על הקוראים. קוראים לעליות אלו הוספות, והעלייה האחרונה לפני המפטיר נקרא אחרון.
עליית מפטיר - העלייה האחרונה מסדר העליות, שבה חוזר העולה על חלק מקריאת 'עליית השביעי', בקהילות יוצאי אשכנז וחלק מקהילות יוצאי ספרד, נוהגים לעלות לעלייה זו, מי שיש לו יאר צייט (יום השנה) לעלייה זו, כסגולה לעליית נשמת הנפטר. בהרבה מהקהילות נהוג שחתן הבר מצווה או חתן בשבת שקודם נישואיו עולים לעלייה זו, יש מקומות שאף נוהגים שהחתן קורא בעצמו קריאה זו.
עליות מיוחדות
עליית חזק - היא עליית שביעי או ההוספה האחרונה, כאשר מסיימים בקריאה זו את קריאת אחד החומשים, ונקראת כך, מחמת מה שנוהגים לומר לאחר קריאה של עולה זה, 'חזק חזק ונתחזק'. עליה זה נחשבת עלייה 'חשובה', ונוהגים לעלות לעלייה זו את רב בית הכנסת או האדמו"ר וכדומה.
עליית חתן תורה - היא העלייה שנהוג היה לתת לתלמיד חכם ועליית חתן בראשית שנהוג היה לתת לעשיר. אלו הן העליות של סיום ותחילת פרשות השבוע שנקראות האחת אחרי השנייה בשמחת תורה.
עשרת הדיברות - יש מקומות שנהגו שהקהל עומד בעת קריאת פרשת "עשרת הדיברות".
שירת הים - יש מקומות שנהגו לעמוד בשעת קריאת פרשת 'אז ישיר' שבפרשת בשלח.
פרשת הקללות - בקריאת פרשות הקללות בפרשת בחוקותי וכי תבוא מקובל שרוב הציבור חושש לעלות לתורה, ובעבר היה נהוג לשלם סכום הגון לעני כדי שיתנדב לעלות בקריאות אלו. כיום נהוג שבעל הקורא עולה בעצמו בפרשות אלה, שלא יראה כביכול שהקורא מקלל את העולה.
מכירת העליות
בבתי כנסת רבים נוהגים למכור את ה"עליות" (ושאר המצוות והכיבודים) במכירה פומבית בבית הכנסת, לכל המרבה במחיר, והכסף נתרם לצורכי בית הכנסת. מחירי העליות הם בדרך כלל לפי מנהגי הקהילות השונות לפי דרגת העליות הנוהגות אצלם.
נשים וקטנים
מעיקר הדין מותר לאשה או לקטן שיודע למי מברכים לעלות לתורה, אך גזרו חכמים "אשה לא תקרא בתורה מפני כבוד הציבור". ויש האוסרים עלייה של קטן שאינו בר מצווה. בבתי כנסת לא-אורתודוקסיים עולות נשים לתורה. בקהילות אותודוקסיות מודרניות מסוימות נערכים מניינים שוויוניים (כגון שירה חדשה), או מנייני נשים, שבהם הנשים עולות לתורה וקוראות בה, אם כי נוהג זה נאסר או גונה בתקיפות מצד רוב גדול של הרבנים מכל החוגים. עליית קטנים לעומת זאת היא מנהג רווח בקהילות תימן, שם הכלל אומר כי כל עוד מרבית העולים הם בני-מצווה (ארבעה עולים לפחות בשבת) הדבר מותר, עליית "שישי" ייוחדה במיוחד בשביל זה. בקהילות מסוימות נהוגה עליית קטנים בשמחת תורה.
בר מצווה וחתן
בבר מצווה ובעליית חתן, נהוג שחתן השמחה עולה לתורה, ולאחר ברכת הסיום או לאחר קריאת ההפטרה, הנשים זורקות על חתן השמחה סוכריות, עוגות עטופות או אורז כמנהג העדה, והילדים רצים לאסוף את המאכלים. בחצרות חסידים הבנות הצעירות מוכנסות לצד דלת בית המדרש כדי להציץ ב'חתן'.
ז'אנה נמצוב
ז'אנה בוריסובנה נמצוב (ברוסית: Жа́нна Бори́совна Немцо́ва; נולדה ב-26 במרץ 1984, גורקי) היא עיתונאית רוסייה ופעילה חברתית. זוכת אות האומץ הנשי הבינלאומי לשנת 2016.
רקע אישי
נמצוב נולד בגורקי, ברית המועצות (כיום ניז'ני נובגורוד, רוסיה) ב-26 במרץ 1984. היא בתם הבכורה של בוריס נמצוב, מדינאי רוסי, וראיסה אחמטובנה נמצובה, אשת עסקים. היא בוגרת המכון הממלכתי של מוסקבה ליחסים בינלאומיים.
קריירה
נמצוב עבדה בתחנת הרדיו אקו מוסקבה, וניהלה את אתר האינטרנט של אביה. בהמשך היא עבדה כעיתנואית כלכלית בתחנת טלוויזיה RBK. לאחר שאביה נרצח בפברואר 2015, נמצוב דרשה שתיפתח חקירה בלתי תלויה של הרצח וביקרה בצורה גלויה את המשטר ברוסיה. במאמר בגרדיאן השוותה נמצוב בין המצב ברוסיה לזה שברואנדה. בלווייה של אביה היא אמרה: "אבי נרצח בגלל דעותיו, על שהעז להביע את עמדתו, על אי נכונותו להישאר אדיש". היא קיבלה איומים על חייה, ולמען ביטחונה, החליטה ביוני 2015 להגר לגרמניה. בעקבות הרשעתם של חמישה חשודים בהתנקשות באביה היא צוטטה "זו לא הייתה חקירה במלוא מובן המילה אלא חיקוי".
באוגוסט 2015, נמצוב החלה לעבוד ככתבת במחלקה הרוסית של תחנת השידור דויטשה ולה בבון.
נמצוב ייסדה את קרן בוריס נמצוב לחירות הפועלת בשיתוף פעולה עם קרן פרידריך נאומן הגרמנית לקידום דיאלוג רוסי-אירופאי ומאז 2015, מחלקת אותות לפעילים רוסים. קרן בוריס נמצוב אינה מורשית לפעול ברוסיה.
פרסים
ב-4 באוגוסט 2015 נמצוב קיבלה את פרס הסולדריות לקידום דמוקרטיה וזכויות אדם בפולין בסך $1.1.
ב-2016 נמצוב קיבלה את אות האומץ הנשי הבינלאומי וכן את פרס The Press Emblem Campaign להגנה על העיתונאים והעיתונות.
לנטאו
האי לנטאו (באנגלית: Lantau Island, בסינית: 大嶼山 מ-"爛頭" - "הפסגה המשוננת") הוא הגדול באיי הונג קונג, והשישי בגודלו מבין איי סין.
האי ממוקם בשפך נהר הפנינים, ומהווה חלק ממחוז האיים החיצוניים של הונג קונג.
באי ממוקם שדה התעופה הבינלאומי הונג קונג וכן אתר נגונג פינג 360 ואתר הנופש דיסנילנד הונג קונג.
היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות באי גילו כי האי היה מיושב החל מהתקופה הנאוליטית. תושבי האי התפרנסו בעיקר מדייג. וכן עד המאה ה-19 האי שימש בסיס לשוד ימי ולהברחות. בשנת 1817 נבנה באי מבצר טאי צ'ונג במטרה לעצור את השוד הימי באזור.
מתיישבים אירופאים פורטוגזים התיישבו באי בראשית המאה ה-16 אולם נטשו את ההתיישבות לאחר שנים ספורות, בשנת 1517, בעקבות מתקפה סינית. במהלך המאה ה-17 הפך האי לעמדת מסחר בריטית, קודם להקמת המושבה בהונג קונג. במקביל נבנו באי שתי מצודות: מצודת פאן לאו ומצודת טונג צ'ונג על ידי הממשל הסיני במטרה להגביר את שליטת באזור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש האי ההררי אתר מסתור לפרטיזנים שלחמו ביפנים אשר כבשו את הונג קונג.
גאוגרפיה ואוכלוסין
האי הררי ברובו, ומרבית שטחיו הן שמורות טבע בלתי מיושבות. הנקודה הגבוהה באי היא פסגת לנטאו, שגובהה 934 מטרים מעל פני הים (הפסגה השנייה בגובהה בהונג קונג, לאחר טאי מו שאן).
באי מתגוררים 45,000 תושבים (לעומת 1.4 מיליון תושבים באי הונג קונג הסמוך), מרביתם באזור טונג צ'אנג שהתפתח מאז הקמת שדה התעופה הבינלאומי. באזור זה גורדי שחקים שגובהם מגיע ל־50 קומות, ובו מתגוררים כ־25,000 תושבים. הבנייה הצפופה והרבה באזור זה צפויה להגדיל את אוכלוסיית האי ל־200,000 תושבים בתוך שנים ספורות.
באזור מפרץ התגליות בדרום־מזרח האי מתגוררים כ־14,300 תושבים.
תיירות
באי שלושה אתרי תיירות עיקריים -
יותר ממחצית שטחו של האי הוא שמורת טבע, ובה מסלולי טיול מסודרים. הידוע שבהם הוא שביל לנטאו שאורכו 70 ק"מ.
תחבורה
הקמת שדה התעופה הבינלאומי באי לנטאו הביא לקישורו של האי למערכת התחבורה של הונג קונג. שדה התעופה מקושר באמצעות גשר קאפ שוי מון, אמת מא וון וגשר צינג מא.
קו טונג צ'אנג של הרכבת התחתית מגיע אל טונג צ'אנג (נקודת המוצא של רכבל נגונג פינג). קו אתר הנופש דיסנילנד מתפצל מקו זה בסאני ביי.
קו מעבורות מקשר את האי לסנטרל ולמוי וו.
שרביטו של אוטוקר
שרביטו של אוטוקר (בצרפתית: Le Sceptre d'Ottokar) הוא הספר השמיני בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" אשר נכתב ואוויר על ידי הסופר והצייר הבלגי ארז'ה. רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1939 בשחור לבן.
ייחודו של הסיפור הוא במפגש הראשון בין טינטין לדמות מרכזית בסדרת הספרים - ביאנקה קסטאפיורה, הידועה בכינוי 'הזמיר ממילאנו'.
אליפות אירופה בכדורסל 1949
אליפות אירופה בכדורסל 1949 הידועה גם בשם יורובאסקט 1949 הייתה האליפות השישית שאורגנה על ידי פיב"א אירופה.
שרביטו של אוטוקר
הספר תורגם לעברית ב-1964, אך לא זכה למהדורות נוספות ונמכר בחנויות ספרים משומשים בלבד.
מנהרת המון בלאן
מנהרת המון בלאן (איטלקית Traforo del Monte Bianco; צרפתית Tunnel du Mont-Blanc) היא מנהרת רכב המחברת בין קורמאיור, איטליה לשאמוני, צרפת. הפעלת מנהרת המון בלאן מופקדת בידי גוף צרפתי-איטלקי, קיבוץ האינטרסים הכלכליים האירופיים של מנהרת מונט בלאן (GEIE-TMB). ישות זו הוקמה על ידי חברת ATMB (הכבישים המהירים והמונט בלאן) בצרפת, ו- SITMB (החברה האיטלקית למנהרת מונט בלאן) מאיטליה.
שרביטו של אוטוקר
עלילת הספר
במהלך טיול בפארק, טינטין מוצא תיק אבוד, ומחזיר אותו לבעליו, פרופסור הקטור אלמביק, סיגליוגרף - מומחה לחותמות עתיקים. הוא מראה לטינטין את אוסף החותמים שלו, ביניהם חותם נדיר של אוטוקר הרביעי, שהיה מלך סילדביה. כשטינטין יוצא, הוא מגלה שהוא ואלמביק נמצאים תחת מעקב של כמה גברים סילדבים. בהמשך היום, אדם בעל מבטא זר קובע פגישה עם טינטין דרך הטלפון. אולם כשהוא מגיע הוא מאבד את הכרתו באופן מסתורי, ולוקה באמנזיה, כך שלא ניתן לחקור אותו. למחרת, טינטין חווה ניסיון התנקשות, כאשר הוא מקבל חבילה המכילה חומר נפץ. בעקבות האירועים טינטין מחליט להתלוות לפרופסור אלמביק כעוזר. במהלך שיחת טלפון עמו, הפרופסור זועק לעזרה באופן פתאומי, אולם כשטינטין מגיע בריצה לדירתו הוא מתכחש לאירוע.
אליפות אירופה בכדורסל 1949
7 נבחרות בלבד השתתפו בטורניר שנערך במצרים לאחר שברית המועצות סירבה לארח אותו, למרות מחויבותה לעשות כן כאלופת היבשת לפי חוקי פיב"א אירופה.
מנהרת המון בלאן
אורכה של המנהרה 11.6 ק"מ. המנהרה חוצה את ההר מון בלאן בגובה ממוצע של 1,327 מטר. 1,274 מטר גובה בצד הצרפתי ו-1,381 מטר גובה בצד האיטלקי. הגובה המרבי הוא 1,395.5 מטר.
אליפות אירופה בכדורסל 1949
צ'כוסלובקיה, מדליסטית הכסף באליפות אירופה בכדורסל 1947 הייתה המארחת ב-1947, ולכן לא נתבקשה לארח שוב את הטורניר בפעם השנייה ברציפות. מצרים, שסיימה שלישית, נתבקשה לפיכך לארח את האליפות.
שרביטו של אוטוקר
עלילת הספר
טינטין משער, שמטרת ביקורו של הפרופסור – האמור לבקר באוצר הגנזים המלכותי – היא כדי לגנוב את שרביטו של המלך הנוכחי, אוטוקר השישי. המסורת בסילדביה, קובעת שבכל שנה ביום ולדימיר, על המלך להציג את השרביט שלו בפני העם. במידה ואין השרביט בידו, עליו להתפטר. טינטין מנסה להזהיר כל קצין שהוא פוגש, החל מהמפקח המקומי ועד לעוזרו האישי של המלך – קולונל בוריס. אולם כולם שותפים במזימה, ורק מנסים להכשיל את טינטין. (במהלך התקדמותו אל עבר הבירה הסילדבית, הוא נעזר בזמרת ביאנקה קסטפיורה, הלוקחת אותו ברכבה. אך הזמרת משמיעה לו קטעים משירתה, אותה הוא אינו מסוגל לסבול, ולכן הוא יורד מן הרכב.) לבסוף הוא מצליח להזהיר את המלך עצמו. המלך ממהר, יחד עם טינטין, לחדר האוצר בו נמצא השרביט. שם הם מוצאים את אלמביק, את הצלם המלכותי, ועוד כמה שומרים, כשהם חסרי הכרה. השרביט נעלם, למרות שאיש לא יצא מן החדר.
מנהרת המון בלאן
המנהרה נפתחה לתנועת כלי רכב ב-19 ביולי 1965. משתמשים בה 5,000 כלי רכב ביום בממוצע, 68% מהם כלי רכב קלים. מנהרת GEIE- מון בלאן מונה למעלה מ -250 עובדים, כולל 70 כבאים.
שרביטו של אוטוקר
עלילת הספר
זוג הבלשים, תומסון ותומפסון, זומנו לסייע בחקירה. התאוריה שלהם היא, שכאשר התפשט עשן מהמבזק (פלאש) בו השתמש הצלם, ניצל הגנב את המצב, והשליך את השרביט מבעד לחלון. אך האזור שמתחת לחלון שמור היטב, והשלכת השרביט אל מעבר לתעלת המים המקיפה את המבנה, מתבררת כבלתי אפשרית. בינתיים אלמביק והצלם המלכותי נעלמים מהכלא בו שהו. מאוחר יותר טינטין מבחין בתותח-קפיץ בחנות צעצועים, והוא מבין שהמצלמה הייתה למעשה קפיץ מוסווה, שבאמצעותו העיף הגנב את השרביט למרחק. טינטין מחפש את השרביט ביער, ואז מגלה כמה סוכנים של המדינה השכנה, בורדריה, המקדימים אותו. הוא רודף אחרי נושא השרביט עד הגבול, ושם הוא מצליח להשתלט עליו. ממסמכים הנמצאים בכיסו של הסוכן, לומד טינטין על כך שגנבת השרביט היא חלק מתוכנית גדולה להשתלטות של בורדריה על סלדביה. כדי לחזור במהירות אל עיר הבירה, טינטין גונב מטוס מסרשמיט משדה תעופה צבאי של בורדריה (שם הוכנה טייסת כחלק מתוכנית ההשתלטות על סילדביה). אולם הצבא הסילדבי יורה במטוס האויב החודר לגבולו. טינטין צונח, והוא מצליח לעשות את שארית המסע ברגל.
אליפות אירופה בכדורסל 1949
מיקומו הרחוק מאירופה של הטורניר, שנערך בקהיר, גרם לקשיי הגעה בקרב רבות מהנבחרות האירופאיות שבחרו לא להשתתף עקב כך במשחקים.
שרביטו של אוטוקר
עלילת הספר
בינתיים, שר הפנים של סילדביה מודיע למלך ששמועות על אובדן השרביט מתפשטות בעם. המלך עומד לוותר, כאשר טינטין מופיע, ולאחריו שלגי שהציל את השרביט (שנפל מכיסו של טינטין). טינטין נותן למלך את המסמכים שמצא בכיסו של גונב השרביט, מהם מתברר שהעומד בראש המזימה הוא אדם בשם מוסטלר, המכהן כראש "משמר הברזל". המלך עוצר באופן מיידי את מוסטלר וחביריו, ופורס את הצבא לאורך הגבול עם בורדריה. בתגובה, מנהיג בורדריה מושך את כוחותיו מן הגבול.
למחרת, ביום ולדימיר, טינטין מקבל את עיטור הכבוד הסילדבי. הוא הזר הראשון בהיסטוריה הסילדבית הזוכה לכבוד כזה. בירורים נוספים על ידי הרשויות מגלים, שלפרופסור אלמביק היה אח תאום. הפרופסור אכן נחטף והוסתר, ואילו אחיו התאום הוא זה שנסע לסילדביה, כדי לגנוב את השרביט. הזר המסתורי שהותקף בפתח ביתו של טינטין, רצה להזהיר את טינטין מפני המזימה.
כמה ימים לאחר מכן, טינטין חוזר הביתה במטוס ימי, יחד עם תומסון ותומפסון. הבלשים נתקפים בפאניקה לרגע כאשר הם רואים את המטוס יורד אל הים, במה שנראה להם כנפילה. טינטין מתקן את טעותם, הבלשים פורצים בצחוק, הקורא זוכה – באופן נדיר – לקבל קריצה מטינטין, והבלשים, העסוקים כל כך בלצחוק על טעותם, פותחים את הדלת ויוצאים בטבעיות החוצה, כך שבסופו של דבר הם אכן נופלים אל הים.
הקשר פוליטי
ארז'ה בחר לספר את סיפורו סביב מדינות דמיוניות: סילדביה ובורדריה. עם זאת, בספר מתוארות המדינות כנמצאות באזור הבלקן. כספר שנכתב בשנת 1939, ניתן לראות בו קווים מקבילים לאירועים בתקופתו: ניסיון הסיפוח של סילדביה על ידי בורדריה, מקביל לסיפוח אוסטריה שנעשה אז על ידי גרמניה הנאצית. גם שמו של הארגון בראשו עומד מנהיג המורדים - משמר הברזל - הוא כשמה של תנועה לאומנית ואנטישמית, שהייתה ברומניה באותה תקופה.
אליפות אירופה בכדורסל 1949
למעשה, רק 4 מתוך 7 הנבחרות שהשתתפו בטורניר היו אירופאיות. יוון וטורקיה השתתפו לראשונה באליפות. כמו כן, סוריה ולבנון האסייתיות השתתפו בפעם הראשונה באליפות זו.
שדרות סאנסט
שדרות סאנסט (באנגלית: Sunset Boulevard) הוא סרט אפל של הבמאי והתסריטאי בילי ויילדר משנת 1950, הכולל אלמנטים של דרמה, אימה, וקומדיה שחורה. הסרט קיבל את שמו משמה של השדרה המפורסמת העוברת לאורך לוס אנג'לס ובוורלי הילס.
אליפות אירופה בכדורסל 1949
פיב"א אירופה התייחסה לתחרות כחלשה ביותר בהיסטוריה של אליפויות אירופה, מאחר שרק 3 מהמתמודדות בטורניר התחרו בעבר בטורנירים ברמה של אליפות אירופה.
מהלך התחרות
המשחקים נערכו במתכונת ליגה, בדומה לאליפות אירופה בכדורסל 1939, כאשר כל נבחרת משחקת פעם אחת נגד כל הנבחרות האחרות. ניצחון היה שווה שתי נקודות והפסד שווה נקודה אחת.
שדרות סאנסט
בסרט משחקים ויליאם הולדן כתסריטאי ביש המזל ג'ו גיליס, וגלוריה סוונסון כנורמה דזמונד, כוכבת עבר דועכת, הלוכדת את גיליס בעולם הפנטזיות שלה, שבו היא שבה לתפארתה מימי העבר. אריך פון שטרוהיים, ננסי אולסון, פרד קלארק, לויד גף וג'ק ווב משחקים בתפקידי המשנה. הבמאי המפורסם ססיל ב. דה-מיל והרכילאית ההוליוודית המפורסמת הדה הופר מופיעים בתפקיד עצמם. הסרט כולל הופעות אורח של שחקני עבר מימי הסרט האילם באסטר קיטון, ה. ב. וורנר ואנה ק. נילסון.
הסרט נחשב לאחד המבטים החושפניים והציניים ביותר שהנפיקה הוליווד לתוככי עצמה, ולניסיון רב עוצמה לנפץ את המיתוס הריקני של "כוכב הקולנוע", שהייתה זו הוליווד שעמלה במשך עשרות השנים שקדמו ליצירת הסרט לבנות ולשווק ברחבי העולם.
מנהרת המון בלאן
ב-24 במרץ 1999 נהרגו 39 אנשים כאשר שרפה פרצה במשאית במרכז המנהרה.
שדרות סאנסט
עלילה
פתיחת הסרט מתמקדת בגופה הצפה כשפניה כלפי מטה בבריכת שחיה. המת, אשר משמש כקריין במהלך שאר הסרט, מסביר שהוא היה ג'ו גיליס, תסריטאי כושל. הסרט עובר לפלאש בק, שבו הוא מתאר את מאמציו לחמוק מזוג מעקלים. הוא חומק לחנייה בשדרות סאנסט על מנת להתחמק מפניהם, ומגלה כי הוא נמצא בחצרו של מעון מפואר, הנראה נטוש. הוא נכנס אל הבית בו נמצאים משרת גרמני ואישה זקנה ואקסצנטרית הטועה לחשוב כי הוא קברן, הבא לארגן את לוויית שימפנזת המחמד שלה שמתה. גיליס מזהה את האישה כנורמה דזמונד, לשעבר אחת הכוכבות הגדולות של הסרט האילם. דזמונד שקועה לחלוטין בתהילת עברה, העומדת בניגוד מוחלט להווה של שקיעה ושכחה. כאשר גיליס מזהה אותה, הוא אומר לה "את נורמה דזמונד. שיחקת בסרטים אילמים. את היית גדולה". ודזמונד עונה לו "אני עדיין גדולה. הסרטים הם שנהיו קטנים".
בראש השנה הוא נחרד כאשר נורמה מתוודה בפניו על אהבתה אליו. הוא דוחה את ניסיונה לפתותו, הוא נוסע למסיבה בביתו של חבר, ושם פוגש בצעירה בשם בטי, אשר עובדת כקוראת תסריטים באולפנים, אותה כבר פגש בעבר כשקטלה את עבודתו וכעת היא מגלה עניין בכתיבתו. לאחר שקיבל עידוד להמשיך בכתיבתו הוא מתקשר לביתה של נורמה על מנת להודיע לה על עזיבתו, אך נאמר לו שנורמה ניסתה להתאבד. הוא אץ בחזרה אל מעונה של נורמה, ומנחם אותה. השניים ממשיכים ביחסיהם, בעוד שנורמה ממשיכה בעבודתה על התסריט.
כאשר היא משלימה אותו, לדעתה, היא שולחת אותו לאולפני סרטי פרמאונט. היא מקבלת טלפון מן האולפן ומניחה כי המטלפן הוא הבמאי הידוע ססיל ב. דה-מיל המעוניין בהסרטת התסריט. היא נוסעת אל האולפן ונפגשת עם דה מיל. גיליס והמשרת יודעים כי האולפן רק מעוניין לשכור את מכוניתה התקופתית הנדירה מסוג איזוטה-פראצ'יני לשימוש בסרט, ואין להם כל עניין בתסריט, אך הם מסתירים ממנה עובדה זו. ג'ו מתחיל להיפגש בחשאי עם בטי על מנת לעבוד על תסריט משלו, והשניים מתאהבים. כאשר נורמה מגלה זאת היא מתקשרת לבטי ומספרת לה איזה מין אדם הוא ג'ו באמת. ג'ו שב לבית בזמן ושומע את דברי נורמה. הוא לוקח ממנה את אפרכסת הטלפון, ומבקש מבטי להגיע אל המעון, שם הוא מסביר לה את זווית ראייתו לגבי המצב, ומשלח אותה לדרכה. נורמה אינה מבינה את פעולותיו של ג'ו ומראה לו סימנים של הכרת תודה, אך הוא דוחה אותה מעליו, ומתחיל לארוז את חפציו. נורמה מאיימת להתאבד אך הוא אינו לוקח אותה ברצינות. כאשר הוא עוזב היא יורה בו מספר פעמים, והוא נופל אל הבריכה, מת.
לאחר ההסבר על מותו של גיליס, שב הסרט אל "ההווה" הקולנועי, שבו נורמה דזמונד אבודה בעולם הפנטזיות שלה. צוותי חדשות מגיעים לצלם אותה, והיא סבורה, בשיגעונה, כי היא בעיצומו של צילום סרט חדש. נורמה יורדת לאטה במדרגות המפוארות, ונואמת לצוותי החדשות עד כמה היא מאושרת לצלם את הסרט החדש. בסוף הנאום היא אומרת את השורה המפורסמת ביותר בסרט "ובכן, מר דה מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי". כאשר היא מגיעה אל המצלמה, המסך הופך לבן, והקריין, גיליס, מסכם בכך שחלומה של נורמה לשחק לעיני המצלמות התגשם בצורה בלתי צפויה.
רקע
הרחוב שעל שמו נקרא הסרט היה מזוהה עם הוליווד מאז שנת 1911, כאשר אולפן הקולנוע הראשון נפתח ברחוב. אנשי הקולנוע גרו בצניעות בשכונה שהלכה והתפתחה, אך הרווחים הגדולים שהביא עמו העיסוק הקולנועי בשנות העשרים, והתפתחות שיטת ה"כוכבים", הביאו לרחוב מעונות ענקיים הידועים בתפארתם חסרת הפרופורציות. הכוכבים היו למוקד של תשומת לב ציבורית בכל רחבי העולם, שהתמקדה אף בסגנון חייהם המפואר והבזבזני.
כאדם צעיר בוורשה שבפולין, בילי ויילדר גילה עניין בתרבות האמריקנית, עניין שהוזן בצפייה מרובה בקולנוע אמריקני. בסוף שנות הארבעים נותרו על כנם רבים מן הבתים שנבנו בשנות העשרים, ויילדר, אשר נמלט מן הנאצים אל ארצות הברית, גילה כי הם חלק מעולמו היום יומי. רבים מכוכבי העבר עדיין גרו בבתים אלו, אך כבר לא היו מעורבים בתעשיית הסרטים. ויילדר תהה כיצד בילו עת זמנם כאשר "התהלוכה חלפה ועברה אותם", והחל לדמיין את סיפורה של הכוכבת אשר איבדה את תהילתה ואת כוח המשיכה בו משכה את ההמונים.
ליהוק
בשנת 1948 דן ויילדר בדמותה של נורמה דזמונד עם גרטה גרבו, כוכבת סרטים אילמים אשר הצליחה לבצע את המעבר אל הקולנוע המדבר, אך פרשה בפתאומיות מעולם הבד, ולא עשתה כל סרט זה מספר שנים. ויילדר קיווה להשיב את הכוכבת אל המסכים, אך היא לא גילתה בכך עניין רב. התפקיד הוצע לסמל המין מיי וסט, אך היא ראתה עצמה צעירה מכדי לשחק כוכבת עבר דועכת. ויילדר פנה אל כוכבת הסרט האילם מרי פיקפורד אשר הביעה עניין זהיר, אך בסופו של דבר נפסלה מכיוון שלא הסכימה עם התסריט. הוא אף פנה אל כוכבת הסרט האילם פולה נגרי אשר "נכנסה להתקף זעם לשמע ההצעה לשחק את מי שזמנו עבר".
הבמאי ג'ורג' קיוקור הציע את גלוריה סוונסון. ויילדר הסביר לאחר מכן כי לא פנה אליה משום שחשב כי היא "באיזה אופן שהוא בלתי ניתנת להשגה". סוונסון הייתה אחת מן השחקניות החשובות ביותר בעידן הסרט האילם, והייתה ידועה ביופייה, כמו גם באורח חייה המוקצן. בשיא הקריירה שלה, בשנת 1925 הייתה מקבלת 10,000 מכתבי מעריצים בשבוע אחד, וחייתה בשדרות סאנסט, בארמון בסגנון איטלקי עד לתחילת שנות השלושים. בדרכים רבות הייתה זהה לדמות "נורמה דזמונד" שהגה ויילדר בדמיונו, וכמוה לא הצליחה לבצע את המעבר מן הסרט האילם אל הקולנוע המדבר. אך בכך תם הדמיון. סוונסון קיבלה באופן מציאותי את דעיכת הקריירה הקולנועית שלה, ובתחילת שנות השלושים עברה לניו יורק שם עבדה ברדיו, ואף בטלוויזיה. על אף שלא חיפשה דרך לשוב אל מסכי הקולנוע, הייתה מסוקרנת כאשר הציע לה ויילדר לדון בהופעה בסרט.
סוונסון לא התלהבה בתחילה מן הרעיון שיהיה עליה לעבור מבחן בד, באומרה שהיא "עשתה עשרים סרטים עבור פרמאונט. מדוע הם רוצים שאבחן?". תגובתה הדהדה בתסריט שבו מכריזה נורמה דזמונד כי "בלעדי לא היו כלל אולפני פרמאונט". בזיכרונותיה מספרת סוונסון כי שאלה את קיוקור אם עליה לסרב לעבור מבחן בד, והוא השיב כי תפקיד נורמה דזמונד הוא התפקיד שבזכותו תיזכר. "אם ידרשו ממך לעבור עשרה מבחני בד, הבחני עשר פעמים, או שאירה בך בעצמי" דרש קיוקור. התלהבותו שכנעה את סוונסון לשתף פעולה. בראיון בשנת 1975 נזכר ויילדר – "היה בה הרבה נורמה דזמונד, אתם יודעים".
אריך פון שטרוהיים, במאי מוביל בשנות העשרים אשר אף ביים את סוונסון בימי תהילתה, הוחתם לשחק את מקס, המשרת הנאמן, ומגינה של נורמה. לתפקיד בטי שייפר, רצה ויילדר שחקנית חדשה שתקרין תדמית יום יומית שתעמוד בניגוד להופעתה האובססיבית והזוהרת של דזמונד. הוא בחר בננסי אולסון, אשר נבחרה לשחק את דלילה בסרט "שמשון ודלילה".