cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בובאיסר סאיטייב
בובאיסר סאיטייב נולד בעיר חסוויורט (דגסטן). הוא התחיל להתאמן בהיאבקות בגיל שש. בשנת 1988 אביו נהרג בתאונת דרכים ואימו טיפלה בשישה ילדיה לבדה. בשנת 1990 הספורטאי הצעיר עבר לפנימייה ספורטיבית בעיר נובוקוזנצק ובשנת 1990 עבר לנובוסיבירסק.
בשנת 1995 סאיטייב לראשונה ניצח באליפות העולם ובהמשך ניצח באליפות העולם עוד חמש פעמים.
בשנת 1996 סאיטייב השתתף לראשונה במשחקים אולימפיים וזכה במדליית זהב. בתקופה 1995-2000 הוא לא הפסיד באף קרב בתחרות רשמית.
בשנים 1996, 1997, 1998, 2003 ו-2005 הוא קיבל תואר מתאבק הטוב בעולם מטעם איגוד להיאבקות.
בשנת 2009 סאיטייב הודיע על כך שהוא עוזב את התחרויות.
סאיטייב בעל דרגת תת-קולונל בצבא רוסיה וממשיך בפעילות ציבורית באיגוד ההיאבקות הרוסית.
אחיו אדם סאייטיב זכה בזהב אולימפי בשנת 2000.
השתתפות במשחקים אולימפיים
בגיל 21 סאיטייב נשלח למשחקי אטלנטה 1996. הוא ניצח בכול הקרבות וזכה במדליית זהב. בכך הוא היה האלוף האולימפי בהיאבקות הצעיר ביותר וגם הצ'צ'ני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
בשנת 2000 סאיטייב נשלח לאולימפיאדה בפעם השנייה. הוא הגיע למשחקים פצוע והפסיד בקרב השני.
בשנים 2004 ו-2008 סאיטייב זכה במדליית זהב אולימפית.
קונסיירטו דה ארנחואס
הקונסיירטו דה ארנחואס (בספרדית: Concierto de Aranjuez) הוא קונצ'רטו לגיטרה קלאסית ותזמורת של המלחין הספרדי חואקין רודריגו. היצירה, שנכתבה בשנת 1939, היא הידועה ביותר של המלחין, הרבה מעבר לשאר יצירותיו, והצלחתה ביססה את המוניטין שלו כאחד המלחינים החשובים ביותר בספרד של המאה ה-20.
בעיבוד מאת המלחין תפקיד הגיטרה מוחלף בנבל.
השראה
ההשראה לכתיבת הקונסיירטו דה ארנחואס נבעה מן הגנים בארמון המלכותי של ארנחואס. את הארמון והגנים בנה כמקום נופש לעונת האביב פליפה השני במחצית השנייה של המאה ה-16, והם שופצו ושוחזרו באמצע המאה ה-18 בצו מאת פרדיננד השישי, מלך ספרד. היצירה מנסה לשאת את המאזין אל מקום ואל זמן אחרים, באמצעות רחשי הטבע שהיא מעלה בצליליה.
לדברי המלחין, הפרק הראשון "מונע בכוח הרוח והחיוניות הריתמיות בלי ששני הנושאים... יתערבו בקצבו, שאינו פוסק ואינו משתנה"; הפרק השני "מייצג דו-שיח בין גיטרה לכלי סולו, קרן אנגלית, בסון, אבוב, קרן יער ועוד"; והפרק האחרון "מזכיר מחול חצר, המקיים באמצעות השילוב בין קצב זוגי ומשולש טמפו מתוח וסדור עד לתיבה האחרונה." הקונצ'רטו כולו, אמר רודריגו, מבטא "את ניחוח המגנוליות, שירת הציפורים ופכפוך המזרקות" בגני ארנחואס.
רודריגו ואשתו ויקטוריה שמרו במשך שנים רבות על שתיקה באשר להשראה שהביאה לכתיבת הפרק השני, וכך נוצרה הסברה הפופולרית שההשראה לפרק מקורה בהפצצת גרניקה בשנת 1937. באוטוביוגרפיה שלה, הצהירה ויקטוריה לבסוף שהיה זה שילוב של זיכרונותיהם המאושרים מירח הדבש שלהם ותגובה ליגונו של רודריגו עקב כישלון ההיריון הראשון שלה. היצירה נכתבה בשנת 1939 בפריז. בשנת 1974, לבקשת הנבלאי ניקנור זאבאלטה, כתב רודריגו עיבוד של היצירה לנבל.
רודריגו הקדיש את הקונסיירטו דה ארנחואס לרחינו סאינס דה לה מאסה.
רודריגו, שהיה כמעט עיוור מגיל שלוש, היה פסנתרן. הוא לא ניגן בגיטרה, אך הצליח בכל זאת להשפיע על ניגון הגיטרה במוזיקה הספרדית.
הקשר פוליטי
בשנת 1939 הסתיימה מלחמת האזרחים בספרד, והחל (או נמשך, תלוי באיזה חלק של ספרד מדובר) שלטון העריצות של גנרל פרנסיסקו פרנקו. יצירה שבוצעה לראשונה בספרד של אותה סביבה טעונה נדרשה לחגוג, או להתחזות כחוגגת, או להתיר פרשנות שהציגה אותה כחוגגת, את המצב הפוליטי ואת המשטר, שהיה אז על כנו. שיר תהילה לארמון ולגנים של מלך הבסבורגי בן המאה ה-16 לא הציב איום למשטר, ועלה בקנה אחד עם המדיניות החדשה של שבח ותהילה להיסטוריה הספרדית, בפרשנות שמרנית.
פרקי היצירה
הקונצ'רטו כתוב בשלושה פרקים, אלגרו קון ספיריטו (אלגרו מלא חיים), אדג'ו (איטי), ואלגרו ג'נטילה (אלגרו עדין).
הפרק השני, המוכר ביותר בשלושה, בולט בקצב האיטי ובמלודיה השקטה שלו, המוצגת לראשונה בקרן אנגלית, בליווי חרישי של הגיטרה וכלי הקשת. הקטע חדור תחושה של צער חרישי. קישוטים נוספים בהדרגה למלודיה בראשיתה. טריל בגיטרה מחוץ לסולם יוצר את זרעי המתח הראשונים בפרק; הם גדלים ומתחזקים, אך נרגעים וחוזרים מדי פעם למלודיה. עם הזמן, מתפתח והולך שיא במוזיקה, החוזר ומתפרק למלודיה הראשית, מולטו אפאסיונאטו (ברגש רב), המנוגנת בכלי המיתר בליווי כלי נשיפה מעץ. בסופו של דבר שוכך הפרק לארפג'ו רוגע בגיטרה, אף כי כלי המיתר ברקע, יותר מצליל הסיום של הגיטרה, הם שחותמים את הפרק. הפרק השלישי הוא במשקל מעורב, המתחלף לסירוגין בין 2/4 ל-3/4.
ביצוע בכורה
ביצוע הבכורה של "קונסיירטו דה ארנחואס" התקיים ב-9 בנובמבר 1940 בפלאו דה לה מוזיקה קטלנה בברצלונה. הגיטריסט היה רג'ינו סיינץ דה לה מאסה, עם התזמורת הפילהרמונית של ברצלונה בניצוח סזאר מנדוסה לסאל.
ב-11 בדצמבר 1940 זכה הקונסיירטו לביצוע ראשון במדריד, ב"תאטרו דה מדריד", בניצוח חסוס אראמבארי, עם אותו סולן, דה לה מאסה. הסולן בביצוע הבכורה בארצות הברית היה חוסה ריי דה לה טורה, ב-19 בנובמבר 1959, עם תזמורת קליבלנד בניצוח רוברט שו.
גרסות פופולריות
לפרק השני, האדג'ו, יצאו גרסאות שהפכו אותו לפופולרי ומוכר. בין היתר, כתב הזמר היוצר הצרפתי, גי בונטמפלי מילים ללחן. יהונתן גפן תרגם את המילים לעברית והשיר נקרא "שיר הקשת" ובוצע על ידי ריטה ועל ידי אישתאר. אנדריי ריו ביצע ב-2005, ויצא לאור ב-2006. הזמרת הלבנונית פיירוז שרה במנגינת האדג'ו שיר אהבה לעיר ביירות, קינה לסבל שידעה העיר במלחמת האזרחים. בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות ב-4 באוגוסט 2020, חזר השיר לפופולריות רבה בעולם הערבי.
אסאפה פאוול
אסאפה פאוול (באנגלית: Asafa Powell; ) הוא אצן ג'מייקני. אלוף אולימפי, אלוף עולם, אלוף חבר העמים הבריטי ושיאן עולם.
פאוול החזיק בשיא העולם בריצת 100 מטר מיוני 2005 ועד מאי 2008, בתחילה בתוצאה של 9.77 שניות ואחר כך בתוצאה של 9.74 שניות.
קריירה
פאוול היה מועמד מוביל לזכות בריצת 100 מטר באולימפיאדת אתונה 2004, אבל סיים במקום החמישי בלבד.
ב-14 ביוני 2005 בתחרות באתונה, באותו אצטדיון בו נכשל באולימפיאדה, שבר פאוול את שיא העולם בריצת 100 מטר. הוא קבע זמן של 9.77 שניות ובכך שיפר את השיא הקודם בריצה זו של טים מונטגומרי ב-0.01 שניות.
ב-11 ביוני 2006, בתחרות בגייטסהד, בריטניה, הישווה פאוול את השיא העולמי בריצת 100 מטר, זאת לאחר שחודש קודם לכן ג'סטין גטלין הצטרף אליו כמחזיק השיא העולמי.
ב-25 באוגוסט 2006, בתחרות ליגת הזהב בציריך, השווה אספה פאוול את שיאו העולמי בפעם השלישית, כשרץ 9.77 שניות, התחרות הייתה אחת האיכותיות באותה תקופה, שבה ארבעה רצים ירדו מתחת ל-10 שניות, ושניים מתחת ל-9.90 שניות.
בשנת 2006 זכה בתואר אתלט השנה בעולם.
ב-26 באוגוסט 2007 זכה פאוול במדליית הארד בריצת 100 מטר באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן, כאשר עבר את המרחק בתוך 9.96 שניות. זהו התואר הגדול הראשון בו זכה פאוול, אך הייתה זו אכזבה גדולה בשבילו, שכן קיווה לזכות במדליית הזהב. באותה אליפות זכה במדליית הכסף בריצת 4X100 מטר שליחים יחד עם יוסיין בולט, מרויין אנדרסון ונסטה קרטר שסיימו בתוצאה 37.89 שניות, שהיוותה שיא לאומי חדש.
ב-9 בספטמבר 2007 שבר פאוול את שיא העולם בתחרות שנערכה באיטליה, והעמיד אותו על 9.74 שניות. שיא העולם הזה החזיק מעמד עד שנשבר ב-1 ביוני 2008 על ידי יוסיין בולט.
לאולימפיאדת בייג'ינג 2008 שוב הגיע פאוול כאחד מהמועמדים לזכייה במדליית הזהב בריצה ל-100 מטר, אך כמו באולימפיאדת אתונה סיים רק חמישי. הוא שותף בנבחרת ג'מייקה שזכתה במדליית זהב וקבעה שיא עולם במירוץ השליחים 4X100 מטר. ב-2017 נשללה ממנו מדליית הזהב בה זכה במירוץ השליחים, לאחר שחברו לנבחרת, נסטה קרטר, הורשע באימרוץ.
ב-2 בספטמבר 2008 שבר פאוול את שיאו האישי בגרנד פרי בלוזאן והעמידו על 9.72 שניות. ב-30 ביוני 2011 שבר את השיא השנתי (של 2011) בלוזאן עם תוצאה של 9.78 שניות, אך נפצע לפני אליפות העולם באתלטיקה, בה תוצאתו לא נשברה.
אמרוץ
ב-14 ביולי 2013 נמצא פאוול חיובי בבדיקת סמים. באותו היום, התברר שגם יריבו מארצות הברית טייסון גיי וחברו לנבחרת השליחים נסטה קרטר, נמצאו חיוביים באימרוץ.
חיים אישיים
בשנת 2019 פאוול התחתן עם הדוגמנית הקנדית אלישיה מילר.
צרי
צֹרִי או צֳרִי (קרי: צורי) הוא שרף ששימש כתבלין וכאמצעי ריפוי, המשמש גם כשם משפחה עברי.
בייליס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סלומון קאלו
סלומון קאלו (בצרפתית: Salomon Kalou; נולד ב-5 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת החלוץ בבוטפוגו. ייצג את נבחרת חוף השנהב במונדיאל 2010 ו-2014 וב-6 טורנירים של גביע אפריקה לאומות.
קאלו הוא חלוץ חוד, אך משחק גם באגפים, בעיקר בשמאל.
פיינורד ואקסלסיור
קאלו החל את דרכו באקדמיית ז'אן מארק גוליו. לאחר מכן, עבר לקבוצת מימוסאס, קבוצת הכדורגל המקומית של העיר אביג'אן שבחוף השנהב. בין השנים 2000–2003 הוא שיחק במימוסאס. קאלו זכה להצעות מקבוצות אירופאיות כמו אוקזר הצרפתית, ופיינורד ההולנדית, ולבסוף בחר לשחק בפיינורד. קאלו שיחק שני משחקים במדי פיינורד, אחריהם הועבר בהשאלה עד סיום העונה לקבוצת אקסלסיור מליגת המשנה.
באקסלסיור כבש 4 שערים ב-11 משחקים עד סיום העונה הראשונה. בעונה שלאחר מכן, עקב הופעותיו הטובות במדי אקסלסיור, החליט הצוות המקצועי בפיינורד לתת להחזירו לקבוצה ולתת לו מקום בהרכב הפותח. בשנת 2004 -2005, לאחר ששותף ב-38 משחקים בכל המסגרות, וכבש 24 שערים, הא זכה בפרס על שם יוהאן קרויף, הניתן ל"כישרון הצעיר המבטיח ביותר שמשחק על אדמת הולנד". הוא היה לשחקן הלא-הולנדי השני שזכה בפרס. בסוף שנת 2006, בעונתו האחרונה במועדון, ולאחר שכבש 15 שערים ב-36 משחקים, נרכש השחקן תמורת 9 מיליון ליש"ט על ידי קבוצת צ'לסי האנגלית.
צ'לסי
עם הגעתו של קאלו לקבוצת צ'לסי ב-30 במאי 2006, שיבח אותו מאמנו ז'וזה מוריניו, ואמר כי קאלו הוא "בעל מוסר עבודה, ורסטילי, משתוקק להשתפר ולא מפחד מהצד הפיזי של המשחק". קאלו מצדו הודה עם הגעתו כי בצל ניסיונות ההתאקלמות שלו הוא עדיין מנסה להתרגל לעובדה כי לצדו מתאמנים שחקנים עם שמות גדולים.
במהלך עונתו הראשונה בקבוצה, קאלו זכה למספר מועט של משחקים תחת הדרכתו של ז'וז'ה מוריניו. אך עם פיטוריו של מוריניו, ומינויו של אברהם גרנט למשרת המאמן, קיבל קאלו הזדמנויות רבות יותר, כבש 11 שערים ובישל 9 שערים ב-48 משחקים בהם שותף.
אף על פי שתפקד בעיקר כשחקן מחליף, הוחלט להאריך את חוזהו בצ'לסי, והוא נשאר במועדון עד 2012.
בעונת 2011/12, זכה קאלו עם צ'לסי בגביע האנגלי לאחר ניצחון בגמר על ליברפול, ובליגת האלופות לאחר ניצחון בגמר על באיירן מינכן הגרמנית.
ליל
ב-7 ביולי 2012 חתם קאלו בקבוצת ליל מהליגה הצרפתית. ב-7 בנובמבר 2012 הבקיע את שערו הראשון במסגרת ליגת האלופות בתבוסת 6-1 לבאיירן מינכן.
הרטה ברלין
ב-31 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה הגרמנית הרטה ברלין לשלוש שנים. במדי הקבוצה כבש 52 שערים ב-171 הופעות בכל המסגרות במשך שש שנים.
בוטפוגו
ב-9 ביולי 2020 חתם בבוטפוגו הברזילאית לעונה וחצי. ב-5 בספטמבר כבש את שער הבכורה במועדון.
נבחרות
קאלו היה גורם משמעותי בנבחרת חוף השנהב במהלך אליפות אפריקה לאומות בשנת 2008, וסייע לה להגיע לחצי הגמר. הוא שיחק בנבחרת והבקיע שערים באליפות אפריקה לאומות בשנת 2010 ובמונדיאל 2010.
שמו של קאלו עלה לכותרות כאשר הגיש בקשה לקבלת אזרחות הולנדית, אשר הייתה מאפשרת לעבור לנבחרת הולנד. מאמן נבחרת הולנד דאז, מרקו ואן באסטן, ראה בקאלו כישרון אדיר, והגיש בקשה רשמית למתן אזרחות בהליך מואץ, אולם הבקשה נדחתה. השתתף במונדיאל 2014 בו לא הצליח עם נבחרתו להעפיל לשמינית הגמר.
ב-26 בינואר 2017 לאחר גביע אפריקה לאומות 2017 הודיע על פרישה מהנבחרת.
Sitting Targets
Sitting Targets הוא אלבום משנת 1981 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
באלבום זה, לראשונה בקריירה שלו, לא נושא פיטר האמיל בשורה מוזיקלית חדשה. למרות שקיימת הסכמה רחבה הן בקרב המבקרים והן בקרב אוהדיו שזהו אלבום טוב ומגוון, לראשונה האמיל חדל להוביל למחוזות לא מוכרים. בכך התנתק מלמעלה מעשור של יצירה שבה הגדיר גבולות חדשים עשרות פעמים.
חומרי האלבום מגוונים. ברובו זהו אלבום קליט מוזיקלית, אך ללא התחנחנות. תוכן השירים נותר "האמילי" כתמיד: שיר על אהבה (Empress's Clothes), שיר קינה (Ophelia), חרטה ובדידות (Glue, Hesitation, Stranger Still ו־What I Did הפאנקיסטי).
כרוב ממולא
כרוב ממולא או יאברק הוא מאכל ממוצא מזרח אירופי, צפון אפריקאי ובמספר מטבחים נוספים ברחבי העולם במקביל. הוא מורכב מעלי כרוב ממולאים בתערובות שונות. בעבר מאכל זה היה נפוץ בעיקר בקהילות כפריות, בשל הזמינות ועלותו הנמוכה של הכרוב.
המילוי
המילוי משתנה ממקום למקום, אך בעיקר מבוסס על אורז ו/או בשר טחון. בשר בקר, כבש או חזיר הם הנפוצים ביותר למילוי. לרוב, התערובת מורכבת גם מבצל, ירקות, ביצים, פטריות ואורז.
תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו
תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו (באיטלקית: Orchestra Sinfonica di Milano Giuseppe Verdi) היא תזמורת איטלקית השוכנת במילאנו. בלשון דיבור מתייחסת התזמורת לעצמה בשם "לה ורדי" ("הוורדי"). משכנה העיקרי של התזמורת הוא האודיטוריום די מילאנו פונדאציונה קאריפלו.
היסטוריה
ולדימיר דלמן (Vladimir Delman) ייסד את התזמורת בשנת 1993 כארגון בלתי-תלוי בהנהגה עצמית. בשנת 1998 נוסדה מקהלה לצד התזמורת, "המקהלה הסימפונית ג'וזפה ורדי של מילאנו" (Coro Sinfonico Giuseppe Verdi di Milano).
בשנת 2002 השתתפה התזמורת בפסטיבל ספולטו וניגנה ב צרפת, ספרד, פורטוגל ושווייץ במסעה הראשון לאירופה. ב-2004 הייתה לתזמורת הבית בפסטיבל האומות של עיריית קאסטלו (Festival delle Nazioni of Città di Castello). התזמורת יוצאת לסיורים ברחבי איטליה, כמו למשל בסתיו 2006. ב-24 באפריל 2008 הופיעה לפני האפיפיור בנדיקטוס ה-16 ונשיא הרפובליקה האיטלקית ג'ורג'ו נפוליטנו, לכבוד יום השנה השלישי להכתרת בנדיקטוס השישה-עשר. באותה שנה השתתפה התזמורת גם במופע האופרה החגיגי "כוכבי העולם", בביצוע אריות מאופרות של ורדי ופוצ'יני.
מנצחים
במרץ 2009 הודיעה התזמורת על מינויה של שיאן ג'אנג למנהלת המוזיקלית הבאה שלה, האישה הראשונה שתכהן בתפקיד מנהלת מוזיקלית של תזמורת סימפונית איטלקית. ג'אנג כיהנה בתפקיד עד שנת 2016 ומ-2017 מכהן בתפקיד המנהל המוזיקלי קלאוס פטר פלור.
חוות אל היען
חוות אל היען היא חוות בודדים שנמצאת בצפון הנגב. היא חוות היענים הראשונה מסוגה בישראל ובמשך כל שנות פעילותה המסחרית הייתה החווה הגדולה ביותר לגידול יענים במזרח התיכון. החווה כוללת אוסף גדול של יענים, פינת חי אזורי לינת שטח ומזנון. החווה נמצאת בסמוך לגן לאומי אשכול, ליד כביש 241, על גדתו המזרחית של נחל הבשור.
היסטוריה
לאחר מספר שנים שבהן גידלו את האפרוחים ואת הבוגרים במקומות שונים, הצליחו ב-1981 לקבל, בסיועם של אברהם יפה ואריאל שרון, שטח לחווה באזור נחל הבשור, שהפכה ברבות השנים לחוות הבודדים "אל היען".
בשנים הראשונות להיווסדותה, עיקר הפעילות בחווה התבסס על אספקת ביצים למגדלים בישראל ומחוצה לה. פעילות זו הביאה לצמיחת הענף בארץ לידי כ-22 חוות פעילות. וב-1989, חל שינוי בייעוד המסחרי, כאשר חוות היענים מתאחדות למטרה משותפת, יצוא תוצרי היען לשוקי מערב אירופה. בשנת 2000 הגיע היקף הגידול בארץ ללמעלה מ-20,000 יענים בשנה, כשחוות אל היען הכילה כמחצית ממספר היענים בארץ. עם השנים, לאחר קשיים בגידול וירידת מחירי עורות היענים בשוק העולמי, נסגרו חוות גידול בארץ ובעולם, ובשנת 2005, חווה זו נותרה חוות היענים היחידה בארץ. לאחר מכן, ב-2012 נפתחה החווה למבקרים כאתר תיירות.
פרצופים
פרצופים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-22 באפריל 2021, על ידי חברת התקליטים "NMC". השיר נכתב והולחן על ידי דודי בר דוד, צליל קליפי וג'וני גולדשטיין, אשר גם הפיק את השיר.
רקע
קליפ השיר צולם בדובאי ובוים על ידי ג'מיל עסדוב. לצד אדם שיחקה הדוגמנית הסלובנית מאיה מלנר.
ביקורות
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב כי חרסונסקי העניק לשיר 2.5 כוכבים מתוך חמישה.
לאומיות אינטגרלית
לאומיות אינטגרלית היא לאומיות המציבה עצמה מעל כל שאר הערכים ושמה דגש על אחדות וציות כערך עליון. הדבר נובע מתוך אמונה כי החברה היא יחידה אורגנית ומשום היותה אורגנית כל שדרות העם מהוות חלק ממנה וזאת מבלי לפגוע בהיררכיה המוצגת לפעמים כמקודשת. על אף קדושת ההיררכיה הלאומיות האינטגרלית מציגה תוואי של שיתוף פעולה בין המעמדות החברתיים השונים, אשר בולט בשירות הצבאי או בבחירות כאשר מגייסים תומכים מכל שדרות העם.
הלאומיות האינטגרלית היא לאומיות שהשייכות אליה היא מלידה והיא ערך המלכד סביבו את החברה באותה המדינה. אזרחי המדינה חייבים לשרת את האינטרסים של המדינה ואת מטרותיה, ומכאן שהם מחויבים בצייתנות מוחלטת. הלאומיות האינטגרלית מתבססת על ערכי כוח שנועדו לכפות את מטרותיה של המדינה הן על מתנגדים מבחוץ והן על הפרט בתוך המדינה. הזהות הלאומית מתגבשת תוך הזדהות מוחלטת של הציבור עם מוסדות המדינה ופעולותיהם, אם מרצון ואם מכפייה.
הלאומיות האינטגרלית שונה מהלאומיות הליברלית היות שהאחרונה רואה את הלאומיות והמדינה כאמצעי הגשמה המבטיח שמירה על זכויות הפרט. בעיני הליברל המדינה מהווה התאגדות של פרטים אוטונומיים למען עתיד טוב יותר. כלומר, הפרט הוא במרכז, השמירה על הזכויות שלו הן המטרה וערך, והלאומיות והמדינה הן אמצעי מרכזי להבטחתם. בלאומיות האינטרגלית הלאום הוא במרכז. לא זו בלבד שהלאומיות מהווה ערך בפני עצמה, אלא שהיא הופכת להיות הערך הראשי הדוחק את כל הערכים האחרים. כך לדוגמה, התנועות הלאומיות בגרמניה ובאיטליה נוטשות את המאבק למען הערכים של חירות ושוויון לטובת המאבק הלאומי.
חשוב לציין כי אף על פי כן, הלאומיות האינטגרלית שונה מגזענות כיוון שהיא מאפשרת לפרט שאינו בעל אותו מוצא אתני להצטרף ללאום ובתנאי שיאמץ את ערכיו, תרבותו ומורשת הלאום. בהקשר זה כדאי לצטט את היינריך פון טרייצ'קה שמוכר כמי שאמר "היהודים הם אסוננו" אולם טען שעל היהודים להתנצר ולהפסיק להיות שונים. ממשיכיו הגזענים לא יאפשרו אפילו את הסדק הצר הזה ואפילו דמות כגון היינריך היינה שהמיר את דתו נפסלה על ידם. עבור גזענים התהום בין הגזעים עמוקה מדי וכל גזע הוא בעל מאפיינים תרבותיים שונים.
זאב שטרנהל
זאב שְׁטֶרְנְהֶל (Sternhell; 10 באפריל 1935 – 21 ביוני 2020) היה פרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחה בחקר הפשיזם. חתן פרס ישראל לחקר מדע המדינה לשנת ה'תשס"ח 2008. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 2010 וכחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2016.
חייו
זאב שטרנהל נולד בעיר פשמישל שבפולין כבן זקונים למשפחה יהודית אמידה. במלחמת העולם השנייה נרצחו אמו ואחותו בידי הנאצים (אביו מת קודם לכן), ושטרנהל ניצל לאחר שהתחבא עם דודו ודודתו בלבוב. לאחר המלחמה עבר לצרפת ברכבת ילדים של הצלב האדום ולמד בבית ספר תיכון באביניון. לפני תום לימודיו, ב-1951, עלה לישראל בגפו והתחנך במוסד של עליית הנוער במגדיאל (שמאוחר יותר הפך לכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון). לימים סיפר על ההחלטה לעלות: "מלחמת העצמאות הציתה את דמיוני: ההחלטה לעלות הייתה החלטה אישית, שנבעה הן מהיסטוריה משפחתית ציונית והן מרצוני ליטול חלק בבניית מדינת היהודים." בתום הכשרתו במגדיאל יצא עם גרעין התיישבותי לקבוצת אושה. תוך כדי עבודה בקיבוץ למד בבית ספר ערב בחיפה. לאחר עזיבת הקיבוץ סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה ביאליק.
שירות צבאי
במסגרת שירותו הסדיר בצה"ל שירת כקצין בדרגת סגן משנה בחטיבת גולני ופיקד על מחלקה במבצע קדש. במסגרת שירות מילואים השתתף במלחמת ששת הימים, כאחד מעוזריו של האלוף ישראל טל, על הזחל"ם שלו כמפקד אוגדת הפלדה, במלחמת יום הכיפורים (כקצין המבצעים של חטיבת השריון 274) ובמלחמת לבנון הראשונה (קצין מבצעים במפקדת גיס משוריין 446). כאשר הקים האלוף טל, כאיש מילואים, את הגיס הצפוני, שימש שטרנהל כמפקד החפ"ק שלו.
לימודים וקריירה אקדמית
שימש כעמית מחקר או פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, מכון למדע המדינה בפריז, קולג' סנט אנתוני באוקספורד, מרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז (פעמיים), אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מכון למחקר מתקדם פרינסטון, מרכז וודרו וילסון בוושינגטון, מכון ההולנדי ללימודים מתקדמים ואסנאר ובמכון רימרק באוניברסיטת ניו יורק.
פיגוע
ב-28 בספטמבר 2008 נפצע קל ברגלו מפיצוץ של מטען צינור בפתח ביתו בירושלים. ב-2009 נעצר יעקב טייטל בחשד שביצע את המעשה ובינואר 2013 הורשע.
משפחתו
זאב שטרנהל היה בעלה של זיוה שטרנהל, מרצה ומבקרת אדריכלות באקדמיה לאמנות בצלאל ולהם שתי בנות: טלי ויעל. יעל היא מנחת טלוויזיה בעבר והיסטוריונית בהווה.
שטרנהל נפטר ב-21 ביוני 2020 בגיל 85.
מחקריו
עבודתו של זאב שטרנהל חיברה בין פוליטיקה, היסטוריה ופילוסופיה פוליטית ומשלבת ביניהן. היסטוריה היא החומר שבאמצעותו הוא עוסק באידאולוגיות פוליטיות, בדפוסי חשיבה התורמים לעיצוב המציאות הפוליטית. לפי תפישתו, המחשבה המדינית היא כלי אופטימלי להתבוננות בעצם מהותו של הסדר הפוליטי וחקר הפשיזם, הלאומיות והמאבק נגד הנאורות, כלומר נגד התשתית האינטלקטואלית של הליברליזם והדמוקרטיה, מהווה עיסוק בשאלות היסוד של הפוליטיקה של 250 השנים האחרונות. כל עבודתו בנויה על התפישה לפיה קיימת זיקה ישירה בין פוליטיקה, היסטוריה של הרעיונות ותרבות.
עבודתו המדעית הייתה עשויה רבדים-רבדים. זהו מחקר הפרוש על מאתיים וחמישים השנים האחרונות והוא מבקש להבין את הממד האינטלקטואלי של תופעות היסטוריות, פוליטיות וחברתיות מורכבות שעיצבו את העולם המודרני.
מתחילת דרכו התעניין בחקר המשבר האירופי של המחצית הראשונה של המאה ה-20. השאלה בה עסק לכל אורך מחקריו היא איך ולמה קרס הסדר הליברלי והדמוקרטי המודרני באירופה של המאה ה-20, מה יכול היה להביא לכך שתתחולל שם קטסטרופה כל כך גדולה. על מנת להשיב על השאלות האלה הוא פנה לעסוק בשאלות של לאומיות, ההתקוממות נגד מורשת הנאורות, לחקר הימין המהפכני והפשיזם. תחילה פנה אל תקופת המעבר שבין המאות ה–19 וה-20, והקדיש את עבודת הדוקטור שלו ל"מוריס בארס והלאומיות הצרפתית". בהמשך יצר את המושג "ימין מהפכני": זהו הכותר של הספר השני וזאת הייתה פריצת דרך: חידוש קונספטואלי זה איפשר לארגן ולהבין בצורה שונה את המציאות של סוף המאה ה-19, כולל את הסיבות לעובדה שהמוני בני אדם נכונים היו לדחות את הליברליזם ואת הדמוקרטיה המודרנית בשם הערכים הפרטיקולריים של הלאום. שטרנהל החל אז לפקפק בהנחה המקובלת שהלאומיות נולדה בשמאל, הייתה בתחילה כוח של השמאל ובתהליך, אשר קשה להסבירו, עברה לימין או נכבשה על ידי הימין. המושג "ימין מהפכני" הכין את השטח ל"לא ימין ולא שמאל" שיצר כבר הדים רבים.
שלושת ההיבטים של תרומתו למחקר
בניגוד לתפישה שלפיה הפשיזם היה תוצר מובהק של מלחמת העולם הראשונה והמשברים שבאו בעקבותיה, ולכן שייך כולו לתקופה שבין שתי מלחמות העולם, סבר שטרנהל שהוא תופעה אידאולוגית ותרבותית אוטונומית וחדשנית, המעוגנת בשינויים התרבותיים והחברתיים המפליגים שהתחוללו בסוף המאה ה-19. שטרנהל שלל את הגישה שראתה בפשיזם מעין תאונה שקרתה להיסטוריה האירופית או, לפי אמרתו המפורסמת של בנדטו קרוצ'ה, תופעה "בין הסוגריים". הוא גם שלל את המימד השני של גישה זו אשר הבליט את אופיו האופורטוניסטי וחסר התכנים האידאולוגים של הפשיזם.
הפשיזם נתן מענה להרגשת רבים שהמודרניזציה אינה פועלת נגד הסדר הבורגני, כפי שסבר מרקס, אלא לטובתו. אולם, וזאת נקודת מפתח, ההתקפה על תכניה האינטלקטואלים של הדמוקרטיה הליברלית החלה במקביל לחיסול תכניו הרציונליסטים וההגלינים של המרקסיזם. מהמרקסיזם לא נותרה אלא "סוציולוגיה של אלימות" כפי שסברו ז'ורז' סורל ותלמידיו האיטלקים. ההתקפה על הרציונליזם, הן הדמוקרטי-ליברלי והן המרקסיסטי, הוו את עמוד התווך הראשון של הפשיזם. הלאומיות האורגנית, על הרלטיביזם ההיסטורי והמוסרי שלה, על פולחן הייחודי והאיבה לאוניברסלי הגלומים בה, הוו את עמוד התווך השני. יסודות אלה השתלבו כדי מהפכה אינטלקטואלית שלמה וקוהרנטית שעלתה ממעמקי התרבות האירופית והייתה חלק בלתי נפרד ממנה.
ניתוח זה של מהות המהפכה הפשיסטית, כולל דחיית הטענה שהפשיזם הוא השלכה של המרקסיזם או נובע ממנו, הטענה הנאו-שמרנית המושמעת היום, כחלק של המלחמה בעבר הקומוניסטי, מכתיב ראיה חדשה לא רק של הפשיזם אלא של ההיסטוריה והפוליטיקה של המאה ה-20.
הנקודה השלישית: היסודות למהפכת הימין הונחו קודם בצרפת; כי זו הייתה החברה הליברלית המתקדמת ביותר ביבשת אירופה, ובה משבר הליברליזם הקדים ארצות אחרות, ורק אחר כך, בעשור שלפני 1914 התפתחה תופעה זו גם באיטליה. שלושת הספרים הראשונים, המהווים היום טרילוגיה שיצאה בשנת 2000 במהדורה חדשה, הפנו את המבט לכוון שונה; ופרצו את המסגרת המחשבתית שמקדה את כל תשומת הלב באיטליה. ההשוואה עם הסביבה האיטלקית והגרמנית, מצביעה על עובדת מפתח: למרות השוני הגדול במהלך ההיסטוריה הלאומית של כל אחת משלוש הארצות הגדולות של מערב אירופה, סביב שנת 1900 כל אחת מהן פתחה סוג דומה של רדיקליזם לאומי, איבה דומה לסדר הדמוקרטי ותביעות דומות לאוטרקיה תרבותית. צרפת שמשה כאן קבוצת בקורת לגרמניה ולאיטליה, וההתפתחות בה מאשרת את אופייה האירופי הכללי של תופעת המרד בנאורות הרציונליסטית והאוניברסליסטית. צרפת הייתה עריסת הפשיזם מהבחינה האינטלקטואלית והאידאולוגית, אך ככוח פוליטי המהפכה הלאומית בוצעה בה רק אחרי המפלה ב-1940, ולא בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה. צרפת יצאה כמנצחת מהמלחמה, ולכן באיטליה ובגרמניה, הבשילו התנאים מוקדם יותר.
בעיקרו של דבר ניתוח זה הראה שהפשיזם הוא אידאולוגיה לא פחות מגובשת ולא פחות אוטונומית מסוציאליזם ושהפער בין אידאולוגיה ומעשה לא היה בפשיזם גדול יותר מבכל אידאולוגיה אחרת.
שטרנהל הבחין עוד בין פשיזם לנאציזם, הוא טען שהפשיזם זה הגרעין הקשה של המלחמה בנאורות ובמורשת הנאורות, ולעומת זאת הנאציזם זוהי מלחמה במין האנושי.
מוריס בארס והלאומיות הצרפתית
זוהי עבודת הדוקטורט של שטרנהל שפורסמה לראשונה ב-1972, הודפסה ארבע פעמים, כאשר המהדורה האחרונה, המכילה מבוא חדש, ראתה אור בשנת 2000. מוריס בארס (1862–1923) היה סופר, פוליטיקאי ופובליציסט מפורסם. הוא היה אבי הרומן הפוליטי הצרפתי והאידאולוג המובהק ביותר של הלאומיות הצרפתית בעשור האחרון של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. עד לעבודתו של שטרנהל הלאומיות של בארס נתפשה כתגובה להשפלה במלחמת צרפת–פרוסיה של 1870 ואובדן אזור אלזס-לורן והעיר שטרסבורג במרכזו. שנה לפני בואו של שטרנהל לפריז פרסם מי שיהיה מדריכו בעבודת הדוקטור, פרופ' ז'ן טושר, מאמר במסגרת קובץ שהוקדש למאה שנה להולדתו של בארס, שבו הגדיר את הלאומיות של בארס כתגובה של "ילד מושפל". גישה זו הייתה הגישה המקובלת: הלאומיות הצרפתית של סוף המאה ה-19 נתפשה כתגובה למפלה במלחמה נגד גרמניה בשנת 1870, שהייתה עד למפלה של 1940, הכבדה ביותר שידעה צרפת בהיסטוריה המודרנית שלה. שטרנהל חשף דמות אחרת לגמרי, אמנם מורכבת ועשויה כמה רבדים, אך כאידאולוג פוליטי הוא היה, בראייה כוללת, אנטי-רציונליסט, רלטיביסט מוסרי, שלל עקרונות אוניברסליים והיה אנטישמי קיצוני. לאומן רדיקלי זה, האידאולוג המובהק של האנטי-דרייפוסיזם, התעניין הרבה יותר במלחמה ביהודים, במרקסיסטים ובדמוקרטיה הליברלית מאשר בגרמנים, ופיתח אידאולוגיה של "האדמה ואבותינו הקבורים בה" [LA TERRE ET LES MORTS] שהיא המקבילה הצרפתית של "Blut und boden" ("דם ואדמה" בגרמנית).
שטרנהל ניסה להראות בספרו דבר שהמחקר לא הבחין בו קודם לכן, שישנה לאומיות צרפתית רדיקלית, קרובה מאוד ברוחה ללאומיות הגרמנית. הוא הראה שיש ללאומיות זו אידאולוגיה סדורה, ועמד על חשיבותה בתרבות הפוליטית הצרפתית, עובדה אשר כשלעצמה הצביעה על ממדיה של התופעה כתופעה אירופית. הדעה המקובלת הייתה שצרפת הייתה שונה מגרמניה בזכות המסורת הרפובליקנית שלה ושצרפת, שהיא מולדת זכויות האדם, לא ידעה את התופעות הרדיקליות-קיצוניות של הלאומיות הגרמנית. הספר עורר עניין רב בחוגים המקצועיים והניח את היסודות לספרו השני שזכה גם הוא לתהודה ציבורית רחבה.
הימין המהפכני 1885 – 1914: המקורות הצרפתיים של הפשיזם
ספר זה יצא לאור לראשונה ב-1978, הוא הודפס שבע פעמים, כשמהדורה מורחבת, עם מבוא חדש, יצאה לאור בשנת 2000; הספר תורגם לאיטלקית ב-1997. שטרנהל יצר בספר את המושג "ימין מהפכני" ששבר את המוסכמות של ימין ושמאל, כי בהיסטוריוגרפיה היה מקובל לחשוב שהמהפכה הייתה תמיד בצד שמאל, ואילו הימין הוא ריאקציוני. שטרנהל הביא תפישה אחרת: ישנו גם ימין מהפכני הנלחם נגד הליברליזם, הדמוקרטיה והמרקסיזם בעת ובעונה אחת; ושנית, לפשיזם יש מקורות בצרפת. שני גורמים אלו עוררו הד רב והדבר בא לידי ביטוי בביקורות נלהבות מחשובי המלומדים של הזמן.
בצרפת שלטה אז תפישה מבית מדרשו של פרופ' רנה רמון שפרסם בשנת 1954 בהוצאת AUBIER את ספרו הידוע ביותר "La Droite en France". ספר זה זכה למהדורות רבות, האחרונה בשנת 1998. מאז 1982 הספר יצא לאור תחת הכותר: "Les Droites en France".
בשנת 2005, פרסם רמון, אז כבר חבר האקדמיה הצרפתית, ספר חדש: "Les Droites Aujourd'hui", שבו הוא מתמודד עם ניתוחו של שטרנהל, המוגדר על ידו כ"ההעמדה בספק הרצינית ביותר של הבחנתי המשולשת" על סוגי הימין. אכן, רמון סבר שמאז תחילת המאה ה-19 ועד היום ישנם בצרפת שלושה סוגים של ימין:
שטרנהל טען שתפישה זו נכונה עד סוף המאה ה-19, אך לא מעבר לכך: במציאות של חברה מתועשת, בתנאים של דמוקרטיה ליברלית, הבחנה זו אינה תופשת יותר. מאז המשבר הראשון של הדמוקרטיה הליברלית לדעת שטרנהל נוצרו בצרפת שני סוגי ימין: האחד, ימין ליברלי, שיכול היה להיות גם ליברלי וגם שמרני, אלא שבעיקרו של דבר הוא מקבל את הסדר הדמוקרטי; ואילו הימין השני הוא ימין מהפכני, שמבקש לחסל את הסדר הדמוקרטי.
שטרנהל טען שהמאבק המהפכני נגד הדמוקרטיה תחילתו כבר בסוף המאה ה-19, הוא מתנהל עד מלחמת העולם השנייה ושיאו הוא במשטר וישי. רמון סבר שמשטר וישי הייתה אפיזודה חולפת בהיסטוריה הצרפתית, חסרת שורשים וחסרת משמעות של ממש, תוצר מקרי של הניצחון הגרמני, בעוד ששטרנהל טען שזו הייתה התוצאה האידאולוגית של הימין המהפכני של תחילת המאה ה-20. כדי לפרוץ את הדרך לשלטון הימין המהפכני היה רק זקוק לתנאים פסיכולוגיים והיסטוריים שנוצרו עם המפלה הצרפתית של 1940.
לא ימין ולא שמאל: האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת
ספרו זה של שטרנהל יצא לאור לראשונה ב-1983 בצרפת, ובעברית בהוצאת עם עובד בתל אביב בשנת 1988, תחת הכותרת "לא ימין ולא שמאל, האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת". בשנת 1990, בבואו לסכם את שנות ה-80, המוסף הספרותי של לה מונד מ-24 במרץ 1990 הכליל את הספר ברשימת ארבעים הספרים החשובים ביותר שפורסמו בצרפת בשנות ה-80. מדוע דווקא 40? כי בצרפת מתפרסמים במשך עשור 40,000 ספרים. הספר הודפס פעמים אחדות, זכה לשלוש מהדורות, שהאחרונה בהן, מהדורה מורחבת עם מבוא חדש, יצאה לאור בשנת 2000. שלושת ספריו הראשונים של שטרנהל, מוריס בארס, הימין המהפכני ולא ימין ולא שמאל יצאו לאור בטרילוגיה בצרפתית בשם "צרפת בינלאומיות לפשיזם" (FAYARD, 2000) הספר תורגם לעברית, איטלקית ואנגלית (בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה במהדורה הראשונה, בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון במהדורות הבאות). במאמרו של רוברט טומבס ב–The Times Literary Supplement ב-14 ספטמבר 2001 והמוקדש לשלשת הספרים, הוא מציין במיוחד שמחקרים אלה כבר הולידו ספרות משנית משל עצמם.
פרק 7 בספר נקרא "פשיזם ספיריטואליסטי" ובו ניתוח של כוח המשיכה של הפשיזם ביחס לשמאל הקתולי של הפילוסוף עמנואל מוניה. מוניה ואנשיו השתתפו ב"מהפכה הלאומית" של וישי ורק בתחילת 1943 עברו למחתרת. כאן עורר שטרנהל נקודה כואבת: האם העובדה שאנשים החלו את דרכם כשותפים ל"מהפכה הלאומית" של וישי, שכללה את חוקי הגזע משנת 1940, היא בעלת משמעות היסטורית ומוסרית או שעובדה זו נמחקה על ידי לחימתם במחתרת? באותו זמן נשיא צרפת היה פרנסואה מיטראן שעבר בדיוק את אותו המסלול. כאן ההתנגדות הייתה קשה ותלמידיו וידידיו של מוניה התגייסו להגנתו ולמעשה להגנה על עברם. בעיקרו של דבר, ספר זה העלה גם את השאלה של "סוד הקסם של הפשיזם" או את שאלת כוח משיכתו של הפשיזם אצל אינטלקטואלים רבים, כולל בשמאל הקתולי הלא-קונפורמיסטי. נקודה זו הייתה כואבת במיוחד, כי היה בה כדי להצביע על עומק האיבה כלפי הסדר הליברלי–דמוקרטי של שנות ה-30 בצרפת ולהסביר את התמיכה הרחבה שבה זכה המשטר של וישי. כך כותב שטרנהל ("לא ימין ולא שמאל", ע' 355, במהדורה העברית): "'האידאולוגיה שניצחה ב-1940, מתוקף היותה רווחת במשך כחמישים שנה, הייתה לדעה מקובלת על רקע המפלה הגדולה. כמו בגרמניה ובאיטליה, מלוא משקלה ההיסטורי הורגש רק לאחר התבוסה של 1940.' ובהמשך: האינטלקטואלים הפשיסטים 'כלל לא הסתגרו בסלונים ספרותיים ולא התמקדו בוויכוחים תאורטיים. הם היו חלק בלתי-נפרד מהחיים האינטלקטואלים והפוליטיים. כתביהם, כתבי-העת שלהם, עיתוניהם, הפכו לעיתים תכופות לרבי-מכר. כעבור מחצית המאה ההשפעה המצטברת מורגשת במלואה.'"הספר חולל מחלוקת וויכוח שנמשך עד היום. כפי שציין פרופ' שאול פרידלנדר במאמר ביקורת "הדרך לוישי": "רק לעיתים נדירות טופלו הבעיות שהועלו בספרו הבלתי רגיל של שטרנהל בקפדנות ובשיטתיות דומה. אפשר לסכם את טיעונו במשפט אחד: נוכחות הפשיזם בקרב החברה הצרפתית, במיוחד בקרב האינטלקטואלים הייתה הרבה יותר עמוקה ממה שהיסטוריונים מאז המלחמה היו מוכנים להודות."
יסודות הפשיזם
ספר זה נפתח בפרק מבוא העוסק ב"פשיזם כתרבות פוליטית חלופית" ומסתיים באחרית דבר "ממשבר של תרבות למשבר פוליטי". הוא יצא לראשונה בצרפתית ב-1989, מהדורתו השנייה ראתה אור ב-1998 וב-2010 עתידה לצאת מהדורה חדשה. הספר תורגם לעברית, אנגלית, (בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון ב-1994), איטלקית, ספרדית, גרמנית, פורטוגזית וכעת הוא בתהליכי תרגום לבולגרית. באנגלית ובצרפתית הוא קרוי: "לידת האידאולוגיה הפשיסטית". שטרנהל כתב את הספר הזה בשיתוף עם שניים מתלמידיו: מריו שניידר, היום פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית וראש המחלקה למדע המדינה וד"ר מאיה אשרי.
הספר מתרכז בתקופה שמן סוף המאה ה-19 עד למלחמת העולם הראשונה, והוא עוקב אחרי התגבשותה של האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת ובאיטליה. המחברים מצביעים על החשיבות המכרעת של הרוויזיה של המרקסיזם שעשה אותה ז'ורז' סורל הצרפתי, אך פותחה ומומשה באיטליה והפכה לכוח פוליטי בקרב הסינדיקליזם המהפכני האיטלקי. מוסוליני, מנהיג השמאל המהפכני במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ועורך יומונה "אוונטי!" התפתח בשולי הסינדיקליזם המהפכני והיה לשותף לרוויזיה האנטי-רציונליסטית של המרקסיזם. המחברים מראים איך עוד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה החל מוסוליני מתנתק מהמרקסיזם ומתקרב למורדים הסורליאנים שגורשו בהדרגה מהמפלגה הסוציאליסטית והיו לכוח עצמאי. כאן היה השלב המכריע: עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, תוך כדי תהליך הרוויזיה של המרקסיזם הגיעו הסורליאנים למסקנה המהפכנית שאין אלטרנטיבה לקפיטליזם, אבל יש אלטרנטיבה לתכנים האינטלקטואלים של הליברליזם. כלומר, הם הפרידו בין הקפיטליזם לליברליזם; את הקפיטליזם, השוק החופשי והרכוש הפרטי הם קיבלו מתוך תפישה שאין אלטרנטיבה לקפיטליזם, אבל את החופש הפוליטי, את הערכים האינטלקטואלים והמוסריים של הליברליזם, את זכויות האדם הם חיסלו. בעת ובעונה אחת הם גילו גם את כוחה של הלאומיות.
אחד הפרקים בספר נקרא: "צומת הדרכים ושמו מוסוליני". סביב מוסוליני וכתב העת "אוטופיה" שהוא היה עורכו התרכזו בשנתיים שקדמו למלחמת העולם הראשונה כל המהפכנים, אלה מהשמאל שנשארו נאמנים למרקסיזם, ולימים ייסדו את המפלגה הקומוניסטית, ואלה מהאגף הסורליאני שיהיו מייסדי המפלגה הפשיסטית. הסורליאנים הקדימו את מוסוליני בכך שפרשו או גורשו מהמפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית. עם פרוץ המלחמה, פרש גם מוסוליני מהמפלגה שהתנגדה למלחמה והצטרף לסינדיקליסטים המהפכנים. אלה היו עתה לכוח מהפכני לאומני ואנטי-מרקסיסטי קיצוני. כך השיב ספר זה מראש לטענה הניאו–שמרנית המאוחרת יותר, לפיה לנין היה רק תלמידו של מוסוליני. הספר הראה איך המהפכנים שבאו מהשמאל ויתרו על עיקרי המרקסיזם, על עצם השאיפה למהפכה חברתית וכלכלית ושאפו למהפכה פוליטית ואינטלקטואלית, ואילו המהפכה הבולשביקית הייתה מהפכה קלאסית של המאה ה-19: מהפכה כלכלית, חברתית ופוליטית גם יחד. זה היה ההבדל הגדול בין הפשיזם לבין הלניניזם, בין מהפכה המשנה את סדרי החברה, הכלכלה והפוליטיקה לבין מהפכה שהיא פוליטית ותרבותית ואינה מערערת על התשתית הכלכלית והחברתית של החברה הבורגנית. ג'יימס גרגור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כתב במאמר ביקורת על "יסודות הפשיזם" כי הספר "מהווה תפנית פרדיגמטית" בחקר הפשיזם. גם רוברט פקסטון עומד על תרומת המחקר אף על פי שבספר שיצא בשנת 2005 הוא חולק על תפישתו של שטרנהל לפיה הפשיזם הוא אידאולוגיה כמו כל אידאולוגיה אחרת. לפי שטרנהל הפשיזם אינו השלכה או צל או ריאקציה לבולשביזם, לא סוכן של הקפיטליזם ושל ההון הגדול של הימין, אלא תופעה העומדת ברשות עצמה ונהנית מאותה מידה של אוטונומיה אינטלקטואלית ואידאולוגית כמו הליברליזם או הסוציאליזם. הפשיזם אינו "פרזיט" ומייסדי התנועות לא היו סתם אופורטוניסטים. האידאולוגיה שלו אינה פחות משמעותית מהליברליזם ומהסוציאליזם.
בניין אומה או תיקון חברה
הדגש כאן על המילה "או" כי האבות המייסדים של המפעל הציוני בארץ-ישראל הבינו מהר מאוד שמימוש שתי המשימות בעת ובעונה אחת אינו אפשרי וכי הציונות מחייבת לבחור ולקבוע סדר עדיפויות. זהו הספר היחיד שכתב שטרנהל בעברית והוא יצא לאור בהוצאת עם עובד ב-1995, תורגם לאנגלית (פרינסטון 1998), צרפתית ואיטלקית. מקורו של ספר זה ברצונו של שטרנהל לברר לעצמו את הסיבה לכך שעם עלייתו לארץ בשנת 1951, בטרם מלאו לו 16, הוא לא מצא את אותה החברה עליה שמע וקרא כל כך הרבה ואשר הציתה את דמיונו: חברה סוציאליסטית, חברה שוויונית, מופת לעולם כולו. שוויון מצא רק בקיבוץ. בעיה זו הטרידה אותו שנים ארוכות ובשנות ה-90 לקח פסק זמן מעבודתו על המחשבה המדינית האירופית, וניסה להבין, בספריות ובארכיונים, מה קרה לה לאותה חברה סוציאליסטית ולאן נעלמה.
כאשר חקר את התפתחותה של תנועת העבודה מאז ימי העלייה השנייה, הוא ביקש להבין תחילה איך פתרה הציונות הסוציאליסטית את המתח ההכרחי, שקיים בכל מקום בעולם, בין הערכים הפרטיקולרים של הלאומיות לבין הערכים האוניברסליים של הסוציאליזם. הוא ידע שהמפלגות הסוציאליסטיות באירופה טרחו לרוב להפגין את נאמנותן למרקסיזם, ב"לא ימין ולא שמאל" הוא הראה איך לאון בלום, המנהיג היהודי של המפלגה הסוציאליסטית בצרפת, הכריח את אנשי האגף האנטי-מרקסיסטי והלאומני לפרוש מהמפלגה; הוא הכיר את התפנית שביצעה מפלגת הלייבור הבריטי בשנת 1931, היא השנה שלאחר ייסוד מפא"י, לעבר הסוציאליזם. שטרנהל הכיר היטב את תהליך המרקסיזציה שעברה מפלגת העבודה הבריטית בהשפעתו של הרולד לסקי, מלומד ידוע, פרופסור בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון. שטרנהל ביקש להבין איך התמודדה תנועת העבודה הישראלית שמפא"י עמדה במרכזה, עם תביעותיו האוניברסליות של הסוציאליזם שעה שמטרתה האחרת הייתה כיבוש הארץ למען העם היהודי.
התשובה הראשונה מצא שטרנהל אצל א.ד. גורדון וזו שיקפה, אם כי בצורה ממותנת בהרבה את "הלאומיות האינטגרלית" האירופית: גורדון תבע מחבריו בני העלייה השנייה "לאומיות מלאה וגמורה", "לאומיות שלמה ומלאה מן הקצה אל הקצה". תפישתו של גורדון מבוססת על ראיית האומה כ"משפחה גדולה". בניגוד לחברה שאינה בעיניו אלא "קיבוץ מלאכותי, בלי רוח חיים" האומה "קשורה בטבע" והיא מקור החיים, היא קודמת ליחיד כי היא זו שיצרה אותו וממנה הוא יונק את ישותו. גורדון שלל את התפישה הליברלית של האומה כמכלול של יחידים. הלאומיות של גורדון הייתה לאומיות אורגנית, היא זו שיצרה את החיים האנושיים.
התפישה הלאומית של גורדון שאומצה על ידי הגופים הפוליטיים שיסדו אנשי העלייה השנייה לא הייתה אלא אחת הווריאציות הרבות של הלאומיות הרדיקלית האירופית. באותו זמן, בדצמבר 1922, בדבריו בפני באי הוועידה השלישית של מפלגת "אחדות העבודה" פרס בן-גוריון את האידאולוגיה אשר, לשיטתו של שטרנהל, עתידה הייתה להנחותו לאורך כל חייו: "לא מתוך חיפוש ובקשת דרך לסדר חיינו על יסודות הרמוניים של יצירה חברתית-כלכלית משוכללת אנו קובעים את קו פעולתנו. הדאגה הגדולה האחת השלטת במחשבתנו ועבודתנו היא - כיבוש הארץ ובניינה בכוח עליה רחבה. כל השאר אינו אלא פרפראות ומליצות..."; ובהמשך הוסיף: "אין אנו חובשי בית המדרש המתפלפלים בהלכות יצירה עצמית - אנו כובשי ארץ שהועמדו בפני קיר ברזל ועליהם לנפצו". בלשון דומה נקט ברל כצנלסון: "המפעל הציוני", כתב, הוא "מפעל כיבוש". ומיד הוסיף: "לא במקרה אני משתמש לגבי היצירה היישובית במונחים צבאיים". אצלו כל השיקולים הכלכליים והחברתיים היו כפופים לשיקול הלאומי: כיבוש הארץ וישובה בכוח עליה רחבה. אכן, "בשבילנו", כתב "העלייה היא הקריטריון לכל, וכל שיטה כלכלית תבחן בזה אם היא מביאה לריבוי העבודה".
שטרנהל טען, באופן זה התברר במהלך עבודתו, כי הסוציאליזם והשוויון לא היו מטרה: המטרה הייתה בניין הכוח הלאומי באמצעות קליטת עליה, הקפיטליזם והרכוש הפרטי לא היו פסולים כל עוד שירתו את המטרה הלאומית. כך התברר, שלא זו בלבד שלא הייתה בארץ ישראל חברה שוויונית או סוציאליסטית, אלא שהמייסדים לא נשאו את עיניהם לשוויון ולא זו הייתה מטרתם. הם לא שללו שום שיטה כלכלית ובלבד שתשרת את המטרה של בניין האומה. נוסף לכך, על מנת לבנות את האומה דרוש היה שיתוף פעולה בין-מעמדי. הסוציאליזם לא היה אלא מיתוס מגייס, ואילו המושג של שלטון הפועלים היה בבחינת מילה נרדפת לשלטון הביורוקראטיה של ההסתדרות. על בסיס זה נסגרה העסקה ההיסטורית שבין מפלגות ההסתדרות לבין הבורגנות הארץ-ישראלית: השמאל לא תבע את שינוי הסדר החברתי, ואילו הימין לא תבע לעצמו את השליטה הפוליטית ביישוב. חלוקת עבודה זו התקיימה בכול התקופה שלפני הקמת המדינה ובשנים הראשונות לקיומה.
שטרנהל הראה בספר שמאחר והאבות המייסדים כמו ברל כצנלסון ובן-גוריון כלל לא שללו את הרכוש הפרטי, הסוציאליזם היה מוגבל למסגרת הקיבוץ; שיתוף היה קיים גם במידה מסוימת במושב, אך לא מחוץ להם. מאחר שרק בין 8%-6% מהאוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל בשנות ה-30 ובשנות ה-40 חיו בחברה שיתופית, בעוד ש-90% מהאוכלוסייה חיו חיים של חברה בורגנית רגילה, אבסורד הוא לדבר על חברה סוציאליסטית בארץ-ישראל. מסיבות אלה חינוך בבית ספר תיכון היה מותרות של עשירים. ורק בני הבורגנות והביורוקרטיה ההסתדרותית יכלו לשלוח את ילדיהם לבית ספר תיכון. הפערים החברתיים היו כבר גדולים בשנות ה-30, גם בתוך ההסתדרות עצמה, בין עובדי המנגנון הבכירים לבין הפועלים החקלאים, שלעיתים חיו על סף רעב. לפי מחקרו של שטרנהל בארץ-ישראל הסוציאליזם היה סיסמה מגייסת לצורך בניין האומה, ולא תוכנית לפעולה ממשית. כאן הסיבה לעובדה שגם עם התחלת העצמאות המדיניות לא השתנתה מיסודה, והחברה המשיכה להתפתח במסלול של חברה בורגנית רגילה.
אניטה שפירא, אף היא חוקרת מובהקת של תנועת העבודה ביקרה את שטרנהל, מנגד, על יסוד ההיבט האוניברסליסטי והתאורטי של כתיבתו, ותיארה אותה ככתובה ב"להט מיסיונרי" מטרתי או (לחלופין) כי "שטרנהל נפל כאן קורבן למחלה המקצועית ידועה: להקיש ממסכת מחקרית אחת, שהוא בקי בה, על נושאים חדשים שהוא לומד: כך, הפלא ופלא, כששטרנהל בוחן את הסוציאליזם הארץ-ישראלי, הוא מגלה פשיזם צרפתי!". לגופה של התזה של שטרנהל, שפירא רואה אותה כשגויה באופן תאורטי במובנים המיוחסים לחשיבה מרקסיסטית עדכנית, ושגויה במובנים עובדתיים רבים. את טענותיו של שטרנהל נגד רמה אינטלקטואלית רדודה, לשיטתו, בתנועת העבודה הישראלית, שפירא מפרשת כהתנשאות אוניברסליסטית עקרה: "החזרה האינסופית על דלות הפילוסופיה של תנועת העבודה ועל עליבותה וויכוח האינטלקטואלי בתוכה (לעומת העליונות האינטלקטואלית של ענקי התאוריה האירופים) מצטרפת אל ביקורת המעשה הסוציאליסטי בארץ ואל ערעור מניעיו, ומובילה למסקנה שהדגם הסוציאליסטי הרצוי בעיני שטרנהל הוא הטיפוס הידוע בכינוי 'סלון קומוניסט': מי שחי חיי בורגני, אך מדבר גבוהה-גבוהה כסוציאליסט. זה, ולא הנבוכים הארץ-ישראלים, המגששים את דרכם לחברת העתיד, הוא הסוציאליסט האמיתי. הוא עוסק בשאלות אוניוורסליות על כוסית ויסקי ליד האח, ומתלבט בדקדוקי עניות של ניסוחי מצע. סוף-סוף, מי שמע, כדברי שטרנהל, שתנועה סוציאליסטית תתבסס על הוויה פועלית?" (שפירא מכוונת, בין היתר, לטקסטים ידועים של ברל כצנלסון, כגון "בזכות המבוכה ובגנות הטיח", תפיסתה בעלי ערך ביקורתי שחסר מאוד בסוציאליזם האירופי).
מסורת האנטי-נאורות: מהמאה ה-18 עד למלחמה הקרה
הספר התפרסם בצרפתית בשתי מהדורות בשנת 2006, ותורגם לאנגלית, לאיטלקית וליוונית. התזה הבסיסית של הספר היא שהאנטי-נאורות התפתחה החל במאה ה-18 כביקורת הנאורות הרציונליסטית והאוניברסליסטית, לא לאנטי-מודרניות אלא למודרניות אחרת. במילים אחרות, ישנה מודרניות נאורה, נושאת ערכים אוניברסליים, מודרניות של זכויות אדם וקדימות היחיד לחברה, וישנה מודרניות אחרת, אנטי-רציונליסטית, קומוניטאריאנית ולאומנית. זו התפתחה מהמחצית השנייה של המאה ה-18 לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20, והיא מבוססת על קדימות החברה ליחיד ועל פולחן ההיסטוריה. כך חתרה האנטי-נאורות תחת יסודות הליברליזם והדמוקרטיה והניחה את היסודות ללאומיות הרדיקלית של מעבר המאות ה-19 וה-20.
המושג נאורות נוצר במאה ה-18 על ידי בני הדור עצמם והוא משמש בשתי הוראות: הוא מאפיין את התקופה, ובאותה עת הוא בבחינת תבנית המשמשת כביטוי לשינויים המפליגים בתפישת האדם והחברה שמציינים יותר מכל את הזמן ההוא: הגילוי המופלא שבני אדם הם יצורים בעלי זכויות, ולזכויות אלו קוראים זכויות טבעיות, על מנת לומר שאלו שייכות להם מטבע בריאתם. את תפישת האוטונומיה של היחיד חייב העולם המודרני למהפכה המדעית של המאה ה-17, ואילו את יישומה במונחים של פרימט היחיד ביחס לחברה ולמדינה חייבים אנו לפילוסופיה האנגלית של שלהי אותה מאה. תומאס הובס היה החלוץ הגדול, המהפכן האמיתי. על היסודות האינדיבידואליסטים והתועלתניים שיצק הובס - האדם כיצור אוטונומי, מעין אטום הנע במרחב, הפועל לפי שיקולים של תועלת ונזק - גיבש ג'ון לוק את תפישת החברה והמדינה של הנאורות: האדם הוא החומר והיוצר של הסדר החברתי. החברה היא מעשה ידיו, תוצאה של החלטה רציונלית וולונטרית ותכליתה היחידה היא לשרת את האינטרסים של יוצריה. אינטרסים אלה כוללים מרחב של חירות גדול ככל האפשר ויכולתו של האדם להיות אדון לעצמו. לוק מציג לא רק את העקרונות אלא את הדרך למימושם: אחרי מונטסקיה, שהעניק את הרעיון שכוח אפשר לבלום רק באמצעות כוח, הוא בונה שיטה המבוססת על שלוש רשויות המחלקות ביניהן את הכוח השלטוני, ועל הכרעת רוב: זהו המודל הבסיסי של דמוקרטיה פרלמנטרית. על עבודתם של לוק ומונטסקיה מבוסס מבנה הממשל האמריקאי כפי שעוצב בארצות הברית בסוף המאה ה-18, ערב המהפכה הצרפתית.
על מנת לומר כי אינטרס היחיד הוא תכלית קיומן היחידה של החברה ושל המדינה, השקיעו הובס, לוק, ואחריהם רוסו, בלי לדבר על כל הווריאציות האחרות של אסכולת משפט הטבע, מאמצים אדירים בתיאור הנסיבות שהביאו את בני אדם לצאת ממצב הטבע. הם ידעו כי הדברים מעולם לא התרחשו בצורה כזאת, כי מעולם לא היה קיים מצב טבע, אך פיקציה לוגית זו הייתה נחוצה על מנת לטעת בשיח הפילוסופי והפוליטי את התפישה לפיה ביסוד החברה מצויה טובת היחיד והיחיד הזה הוא בעל זכויות השייכות לו מעצם מהותו, הן טבועות בעצם אנושיותו ולכן החברה אינה יכולה ליטול אותן ממנו. לזכויות אלה קראו זכויות טבעיות עד שנכנס לשימוש בסוף המאה ה-18 המושג המודרני של זכויות האדם. שלוש המהפכות של סוף המאה ה-17 והמאה ה-18, האנגלית ("המהפכה המהוללת"), האמריקאית והצרפתית, היו מהפכות של זכויות האדם, וזכויות האדם הן העיקרון המארגן של הדמוקרטיה. הפילוסופיה שמאחוריהן הייתה אותה פילוסופיה: התפישה לפיה האדם מטבעו, בכל זמן ובכל מקום, מעצם מהותו הוא יצור תבוני ולכן גם ייצור חופשי ושווה לכל בני אדם אחרים.
זו הייתה קפיצה נחשונית ומסיבה זו, אחרי אתונה במאה ה-5 לפני הספירה, המאה ה-18 הייתה התקופה הגדולה של הפוליטיקה. מעולם לפני כן לא נמתחה ביקורת גורפת כל כך על המציאות ומעולם עד אז לא דובר כל כך הרבה על העולם כפי שהוא צריך להיות, על החברה כפי שראוי שתהיה כמו בתקופה ההיא. הוגי הדעות של הנאורות חשבו שרק הפוליטיקה יכולה לשנות את החיים, ולפי כך הפוליטיקה הייתה לעינינו של כל אחד ומכאן המסקנה שלכל אחד הזכות ליטול חלק בפוליטיקה. רוסו חשב שהחרות הפוליטית היא בסיס לכל החירויות האחרות והאדם יכבוש את החרות בכוח תבונתו.
אם המושג נאורות שייך לזמנו, המושג אנטי-נאורות הומצא על ידי ניטשה. ניטשה השתמש במושג GEGEN - AUFKLÄRUNG בהקשר של הדיון שלו בוגנר ובשופנהאואר וזה לא מקרה שהמושג הופיע בזמן שהמגמות האנטי–רציונליסטיות והאנטי–אוניברסליסטיות ירדו מרמת הדיונים המופשטים והחלו מעצבות לא רק את החיים האינטלקטואלים, אלא, לאחר שמצאו את דרכן לשיח הציבורי, לעיתונות ולספרות העממית, החלו מגמות אלה מזינות גם את החיים הפוליטיים. ניטשה שהיה רחוק מאוד מלהיות חסיד הנאורות, הבין שעל מנת לתת ביטוי להתפתחות האינטלקטואלית של סוף המאה ה-19 דרוש כלי אנליטי חדש. באנגלית המושג COUNTER-ENLIGHTENMENT הופיע רק ב-1962, אצל פרופסור אמריקאי לפילוסופיה, ויליאם בארט. בארט, עורך כתב העת השמאלי פרטיזן רוויו נחשב למי שהביא את האקזיסטנציאליזם לאמריקה והוא יצר את המושג בספר שמוקדש לאקזיסטנציאליזם. רק כ-15 שנה מאוחר יותר אומץ המושג על ידי ישעיה ברלין, גאון ביישום ובפופולריזציה של רעיונות, והופץ בעולם דובר אנגלית.
תרבות הנאורות מבוססת על המשותף לבני אדם, על מהותם כיצורים תבוניים ומתוך כך באופן בסיסי שווים זה לזה. השוני - תרבות, צבע, דת, לאום – נחשב למשני, מקרי ואף טריביאלי. הגוף, הצבע, וכל סימני ההיכר החיצוניים האחרים אינם משקפים שום שוני נפשי או פסיכולוגי, הם אינם יכולים להעיד על אופי שונה. כמו הנאורות, גם האנטי-נאורות היא תבנית אינטלקטואלית והיא בנויה על כל מה שמפריד בין בני אדם ומה שמפריד זה מה שמכריע כי זה מה שעושה בני אדם: היסטוריה, מסורת, תרבות, לשון, מוצא אתני. מול זכויות האדם העמיד אדמונד ברק את הזכויות ההיסטוריות: זכויות האדם, לא היו בעיניו אלא המצאה מופשטת וחסרת שחר של הפילוסופים של הנאורות. במקומן העמיד ברק את זכויות האנגלי, או במילים אחרות, את זכויותיו של אדם קונקרטי, נתון בקונטקסט היסטורי ותרבותי יחיד במינו.
כאן אנחנו בלב הבעיה: זכויות האדם הן זכויות אוניברסליות, הן מבטאות את אחדות המין האנושי, ואילו זכויות היסטוריות הן מעצם הגדרה ייחודיות ושונות, והן ביטוי לפירוקו של המין האנושי. מהפירוק אפשר להימנע על ידי ייחוס המשקל הנכון לכל אחד מהגורמים המרכיבים את זהותנו.
אך לא רק בשוויון זכויות מדובר כאן אלא בעצם מעמדו של האדם בעולם. בעיני אנשי הנאורות האדם הצטייר כענק: לא היה גבול ליכולתו של היצור התבוני להשתחרר מכבלי האי-רציונלי ולעצב את עולמו בכוחות עצמו. לעומת זאת הוגי הדעות של האנטי-נאורות הכריזו על אפסות היחיד: נמלים הזוחלות על הגלגל הגדול של הגורל, צללים החולפים על פני כדור הארץ, זבובים של קיץ אחד. מכאן שלילת התבונה כמכשיר בעיצוב חייהם של בני אדם. בעיניהם, התבונה היא גורם מפרק: זוהי נקודת מפתח במערכה נגד הנאורות עד לעצם היום הזה. לפי גישה זו, כפי שצמחה בגרמניה, בצרפת ובאנגליה, אך גם באיטליה, כל אסונות המודרניות גלומים בפירוק ההרמוניה החברתית שהאידיאל שלה הם ימי הביניים: הרמוניה שהתפרקה ברנסאנס בשביל הלאומנים הגרמנים, ברפורמציה בשביל הקתולים הצרפתים של המאה ה-19 וה-20. אלה וגם אלה התבוננו בערגה על התקופה שבה היחיד, שבחייו האמוציונליים שלטה הדת, לא היה אלא בורג במכונה הגדולה, המורכבת והמסובכת, החברה, שאת תכלית קיומה הוא לא חקר וגם לא היה צריך להבין. מתחילת חייו ועד מותו, בכל מימד של חייו, האדם נשלט על ידי החברה וכך מלא את תפקידו בקיום האנושות ובהתפתחות הציוויליזציה. האסון נולד כאשר הבורג החל לתבוע לעצמו זכויות, את זכויות האדם, ובפעם הראשונה תבע לעצמו גם את הזכות לאושר וגם את הזכות לשוויון: כאשר האדם בקש לעמוד ברשות עצמו, ראה את עצמו כתכלית הקיום החברתי, העמיד את עצמו במרכז העולם וקרא תיגר על הסדר הטבעי, אזי התרחש האסון הגדול ביותר בתולדות התרבות: בלשונם של דה מיסטר ותומאס קרלייל, כף הטייחים חשבה את עצמה למהנדס.
לכן, על מנת להציל את הציוויליזציה מניוון ולהחזיר את ההרמוניה והאחדות האבודות, חייבים להעמיד את היחיד במקום הצנוע שהועיד לו הסדר הטבעי או הסדר האלוהי. במילים אחרות, מאדמונד ברק במחצית השנייה של המאה ה-18 ועד להיסטוריון הגרמני החשוב ביותר במאה ה-20, פרידריך מיינקה, התכלית היא לטפח את פרימט החברה: מכאן פרימט ההשתייכות לקהילה התרבותית, ההיסטורית, הלשונית, האתנית, מכאן הצורך בטיפוח המסורת, המנהגים, הדעות הקדומות ("Prejudices"). ומה הן דעות קדומות: אצל רובנו, נוהגים לייחס קונוטציה שלילית לדעה הקדומה, אך במחשבת האנטי-נאורות הדעה הקדומה היא הדבק החברתי, היא שמונעת את התפרקותו של הגוף החברתי לאטומים, היא בחשבון האחרון הערובה לכך שהציוויליזציה תמשיך לטוות את חוטיה. הירחון Lire, המוקדש לספרים הגדיר את מסורת האנטי-נאורות במונחים של "ספר שהוא מאורע".
פעילות פוליטית ופובליציסטיקה
שנים רבות נמנה שטרנהל על השמאל הישראלי. הוא כתב מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 מאות מאמרים, בעיקר בעיתון "הארץ", והיה בין מייסדי חוג שבעים ושבע. שטרנהל כתב על נושאים רבים שעמדו במרכז הוויכוח הציבורי; אך לתהודה מיוחדת זכתה כתיבתו הביקורתית בעיתונות הישראלית על אודות השטחים הכבושים ומדיניות ממשלת ישראל כלפי הפלסטינים. בשנת 1988 כתב:
במאמר אחר כתב:
כעבור כחודשיים, ב-27 ביולי 2001, ובעקבות ביקורת שנמתחה עליו, פרסם מאמר הבהרה ובו כתב:
בריאיון עמו לאחר שנודע על זכייתו בפרס ישראל אמר:
פרס ישראל
בשנת 2008 הוכרז כחתן פרס ישראל לחקר מדע המדינה. בנימוקי ועדת השופטים לפרס נאמר:
אנטי נאורות: מהמאה ה־18 עד המלחמה הקרה
אנטי נאורות: מהמאה ה־18 עד המלחמה הקרה (בשפת המקור: Les Anti-Lumières : du XVIIIe siècle à la guerre froide) הוא ספר שחיבר שטרנהל העוסק בהיסטוריה האינטלקטואלית של ההוגים בתקופה שלאחר כניסתה של האנושות אל העידן המודרני, שביקשו לכוון את החברות האירופאיות לכיוונים שאינם נושאים את דגלי התבונה והשוויון.