cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך קרל, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט
פרידריך קרל, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט (בגרמנית: Friedrich Karl von Schwarzburg-Rudolstadt; 7 ביוני 1736 – 13 באפריל 1793) היה אספן תולדות הטבע הגרמני, ומ-1790 ועד מותו הנסיך השולט של שוורצבורג-רודולשטאדט.
ביוגרפיה
פרידריך קרל נולד ב-7 ביוני 1736 ברודולשטאדט, והיה בנם של לודוויג גינתר השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט ואשתו סופיה הנרייטה, רוזנת רויס-אונטרגרייץ. כילד, הוא החל את אוסף הטבע שלו, שהועבר מאוחר יותר למוזיאון הטבע של רודולשטאדט. בשנת 1757, הוא יצר את "אוסף תולדות הטבע הנסיכותי" בטירת לודוויגסבורג ברודולשטאדט. מאוחר יותר האוסף הורחב, ובמאה ה-19 הוא תפס שבעה חדרים בטירה. אחד המפקחים הראשונים של האוסף היה כריסטוף לודוויג קאמרר. בשנת 1919, האוסף הועבר לטירת היידקסבורג.
פרידריך קרל התכתב עם יוהאן היינריך מרק, בין היתר, ונתן לו לקבל כמה עצמות קרנף וחלקים אחרים מהאוסף שלו למחקר. פרידריך קרל התכתב גם עם יוהאן אוגוסט אפרים גצה (1731–1793), עם הרופא פרידריך מרטיני, עם הכומר יוהאן סמואל שרוטר (1735–1808) ועם יוהאן ארנסט עמנואל וולך (1725–1778). היו לו קשרים אישיים ומדעיים עם כתביו ושמר את כתביהם בספריית הקבינט שלו. חלק מהכתבים הללו הוקדשו לו, למשל הכרך השלישי של הטקסט הקונצ'ולוגי של מרטיני, שפורסם ב-1777, הוקדש לכבודו הנסיך, נסיך הכתר פרידריך קרל משוורצבורג-רודולשטאדט. המהדורה השנייה של Naturalis Dispositio של יעקב תיאודור קליין ; Echinodermatum נערך ותוקן על ידי נתנאל גוטפריד לסקה והוקדש גם לפרידריך קרל.
בשנת 1792 בנה פרידריך קרל תיאטרון ברודולשטאדט. הוא נחנך כמה שבועות לאחר מותו. יוהאן וולפגנג פון גתה היה מנהלו מ-1793 עד 1803. מאוחר יותר הוא התפתח להקמת התיאטרון הממלכתי של תורינגיה ברודולשטאדט. ב-13 באפריל 1793 מת פרידריך קרל, ובנו לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
פרידריך קרל נישא לאשתו הראשונה, הנסיכה פרדריקה סופיה אוגוסטה משוורצבורג-רודולשטאדט (1745–1778), בשנת 1763. נולדו להם שישה ילדים:
בשנת 1780 נישא פרידריך קרל לאשתו השנייה, הנסיכה לואיזה פרדריקה אוגוסטה (1752–1805), בתו של הנסיך יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג. נישואים אלה היו ללא ילדים.
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה המרכז-אפריקאית
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם היחסים הבילטרליים המתנהלים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית. היחסים היו בדרך כלל חיוביים, אם כי החששות לגבי קצב הליברליזציה הפוליטית והכלכלית וזכויות האדם השפיעו על מידת התמיכה שסופקה על ידי ארצות הברית לרפובליקה המרכז-אפריקאית.
היסטוריה
שגרירות ארצות הברית בבנגי נסגרה לתקופה קצרה בעקבות המרד בשנים 1996–1997. היא נפתחה מחדש ב-1998 עם צוות מוגבל, והסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) ומשימות חיל השלום שפעלו בעבר בבנגי לא חזרו. שגרירות ארצות הברית בבנגי שוב השעתה באופן זמני את פעולותיה ב-2 בנובמבר 2002, בתגובה לשאלות ביטחוניות שהועלו בעקבות ההפיכה הצבאית של פרנסואה בוזיזה ב-2003.
השגרירות נפתחה מחדש בינואר 2005; עם זאת, כיום יש מוגבלות ייצוג דיפלומטי / קונסולרי בארצות הברית. כתוצאה מכך, היכולת של השגרירות לספק שירותים לאזרחי ארצות הברית נותרה מוגבלת ביותר. הסיוע האמריקני לרפובליקה המרכז-אפריקאית נאסר אלא בתחומי הסיוע ההומניטארי והתמיכה בדמוקרטיזציה.
ב-27 בדצמבר 2012 סגרה ארצות הברית את שגרירותה ברפובליקה המרכז-אפריקאית והחזירה את השגרירים שלה עקב עליית האלימות בעקבות המרד במדינה.
פסגת סמית' (אנטארקטיקה)
פסגת סמית' (באנגלית: Smith Peak) היא פסגה בולטת בהרי ווקר, באי ת'רסטון בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת דרומית-מזרחית לראשו של מפרצון פוטאקה; 9.7 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית להר האבארד.
גובה הפסגה 583 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של דין ס. סמית' (Dean C. Smith), שהיה טייס במשלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (ByrdAE) בשנים 1928–1930.
ויקטור איקפבה
ויקטור נוסה איקפבה (אנגלית: Victor Nosa Ikpeba; נולד ב-12 ביוני 1973 בבנין סיטי) הוא כדורגלן עבר מניגריה.
קריירה
איקפבה שיחק 30 משחקים וכבש שלושה שערים במדי נבחרת ניגריה. עם ניגריה שיחק איקפבה באליפויות העולם ב-1994 וב-1998, זכה באליפות אפריקה לאומות ב-1994 ובאולימפיאדת אטלנטה (1996).
אגם אוהרה
אגם אוהרה הוא אגם שגובהו 2,020 מטרים מעל פני הים, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, בצד המערבי קו פרשת המים של אמריקה. מימי האגם נשפכים לנחל קאטארקט (Cataract Brook). ניתן להגיע אל האגם באמצעות שירות אוטובוסים המופעל על ידי רשות הפארקים של קנדה או בהליכה לאורך כביש שאורכו 11 קילומטרים, ועליה של כ-500 מטרים.
האזור ידוע בנופו וכן במסלולי הטיול בעלי הנוף האלפיני. מטיילים הולכים לרוב בשבילים בעלי הנוף האלפיני. מבקרים לעיתים קרובות מטפסים בשבילים העולים מאגם אוהרה ומגיעים לאגם אואסה ולאגם אופאבין.
היסטוריה ומקור השם
האגם והעמק בו הוא מצוי קרוי על שם קולונל רוברט או'הרה, אירי מהעיר דריהויל, ממחוז גאלווי שבאירלנד, שהתרשם מהאזור כל כך עד שחזר לחקור אותו פעמים רבות. או'הרה שמע על האזור מהממפה ג'יי. ג'יי מקארתור, מטעם ממשלת קנדה, אשר מיפה את האזור לראשונה בשנת 1887, בעת שערך מיפוי האזור עבור הרכבת הקנדית פסיפית. האיגוד האלפיני הקנדי קיים בסמוך לאגם את מחנה טיפוס ההרים הראשון שלו בשנת 1909, ובשנת 1911 הפך האזור פופולרי עד שהצדיק הקמת בקתת מטיילים בסמוך לאגם, ובהמשך בשל הפופולריות של האתר הוקמו בקתות נוספות בשנת 1919, ובשנים 1925 - 1926 הוקמה אכסניית אגם אוהרה לחופי האגם.
הר סקוקי
הר סקוקי (באנגלית: Skoki Mountain) הוא הר הממוקם בפארק הלאומי באנף שבאלברטה, קנדה. הוא ממוקם לכיוון מזרח עמק סקוקי, בראש נהר רד דיר, והיא חלק מרכס סלייט. בבסיס ההר שוכנת בקתת הסקי סקוקי, בקתת סקי היסטורית שנבנתה בשנת 1931, שהיא גם נקודת המוצאה של מספר מסלולי טיול המובילים לפסגת ההר בגובה 2,707 מטרים.
הר סקוקי נקרא על ידי ג'יימס פ' פורטר בשנת 1911, ושמו הוא המילה ההודית לביצת עשב או לביצה.
קריספין בונהם-קרטר
קריספין בונהם-קרטר (באנגלית: Crispin Bonham-Carter; נולד ב-23 בספטמבר 1969) הוא שחקן ובמאי תיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
בונהם-קרטר הוא בנם של פיטר בונהם-קרטר וקלודה גרינווד. הוא בן דוד מדרגה שלישית של השחקנית הלנה בונהם קרטר ושל אחיה אדוארד. בונהם-קרטר למד בגלנאלמונד קולג', וב-1992 סיים תואר בלימודים קלאסיים באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד.
הוא מוכר מתפקידו כמר בינגלי במיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה", עיבוד משנת 1995 של ה-BBC לרומן מאת ג'יין אוסטן. לפני כן כיכב בסיטקום "Honey for Tea". ב-1993 כיכב בונהם-קרטר לצדו של יואן מקגרגור בדרמה התקופתית "Scarlet and Black" בתפקיד המחזר של רייצ'ל וייס. עוד שיחק בתפקיד משנה בסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
עוד הופיע בונהם-קרטר בווידאו קליפ לגרסת הכיסוי של וסטלייף לשיר "Uptown Girl". הוא שיחק בעונה השלישית של הסדרה "Game On" בתפקיד מושא אהבתה של מנדי.
חיים אישיים
בונהם-קרטר נשוי לקתרין ג'וליאן דונווי. לבני הזוג יש ארבעה בנים: ארתור תומאס פטריק (יליד 1997), כריסטופר רואן (יליד 1999), סטנלי פיטר (יליד 2002) ופרנק דאגלס (יליד 2006).
בשנת 2011 ייצג את האוניברסיטה שלו בתוכנית ספיישל חג המולד של השעשועון "University Challenge" יחד עם מגישת הטלוויזיה הייזל אירווין. הצוות של סנט אנדרוז הפסיד בסיבוב הראשון לצוות מקיימברידג'.
מירצ'ה הרועה
מירצ'ה הרועה (ברומנית: Mircea Ciobanul, (מת ב־25 בספטמבר 1559), הידוע בכתבי היסטוריונים רומנים כמירצ'ה החמישי היה ווייבוד (שליט) של ולאכיה שלוש פעמים, בתקופות מ־17 במרץ 1545 עד 16 בנובמבר 1552, ממאי 1553 עד 28 בפברואר 1554 ומינואר 1558 עד 21 בספטמבר 1559.
מירצ'ה החמישי הוא בנו החמישי של ראדו הגדול ונשא לאשה את קיאז'נה (Chiajna), בתו של פטרו רארש וכנראה נכדתו של שטפן הגדול. הוא כונה "הרועה" משום שלפני הגיעו לשלטון עסק בקניית כבשים עבור העות'מאנים. הוא התמנה לשלטון בשנת 1545 במקום אחיו למחצה, ראדו פאיסיה (מוכר גם בשם פטרו מארג'ש Petru de la Argeş).
לאחר מותו עבר השלטון לבנו בן ה־13, פטרו הצעיר שבשמו שלטה אמו.
בתקופתו מוזכרים יהודי בוקרשט באחד הצווים השלטוניים.
ראזי פלאח
ראזי פלאח (בערבית: غازي فلاح) הוא פרופסור לגאוגרפיה בדואי, המלמד באוניברסיטת אקרון באוהיו, ארצות הברית.
אודות
פלאח נולד בכפר רומת אל-הייב שבגליל התחתון. הוא למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית ואת הדוקטורט סיים באוניברסיטת דרהאם באנגליה בשנת 1982. הוא לימד אחר כך תקופה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת א-נג'אח שבשכם. בין השנים 1991 ל-1993 היה עמית פולברייט ומרצה באוניברסיטת צפון איווה. בין השנים 1995 ל-1997 לימד באוניברסיטת למפטר שבוויילס. בין השנים 1996 ל-2001 לימד באוניברסיטת טורונטו. החל משנת 2001 מלמד באוניברסיטת אקרון שבאוהיו. בשנת 1993 קיבל אזרחות קנדית. בשנת 1998 ייסד את כתב העת האקדמי Arab World Geographer, ומאז הוא משמש כעורך שלו.
בשנת 1987 ייסד פלאח את "מרכז הגליל למחקר חברתי" ועמד בראשו במשך כמה שנים. הוא כתב מאמר משותף עם דייוויד ניומן בנושא הגבולות.
בחודש יולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הגיע לישראל כדי לבקר את אמו חולת הסרטן אשר אושפזה בבית החולים רמב"ם בחיפה. במהלך ביקורו הגיע לאזור נהריה וראש הנקרה וערך מספר צילומים. הוא נעצר על ידי השב"כ בעת שצילם אנטנה צבאית. לטענתו, את הצילומים לקח למטרות מחקר והוא לא ידע כי האנטנה היא מתקן צבאי, ובלאו הכי היא גלויה לכל. במשך 18 ימים הוטל על הפרשה, כולל על עצם מעצרו, צו איסור פרסום, והוא הוסר בעקבות עתירה של עיתון הארץ. במהלך אותם ימים נמנעה ממנו פגישה עם עורך דין. פלאח שוחרר לאחר שלושה שבועות של מעצר בלא שהוגש נגדו כתב אישום. בתום החקירה האשים פלאח את השב"כ בהתעללות במהלך חקירתו. בעקבות מעצרו חתמו מאות אנשי אקדמיה מהעולם על עצומה הקוראת לשחרורו.
אוגוסט אסקופייה
אוגוסט אסקופייה (בצרפתית: George Auguste Escoffier; 28 באוקטובר 1846, וילנב-לובה, פרובאנס - 12 בפברואר 1935, מונטה קרלו) היה שף צרפתי, השף החשוב והמפורסם ביותר בעולם המערבי בתקופה שבין 1880 ל-1920.
תולדות חייו
אסקופייה נולד למשפחה ענייה בכפר ששכן באלפ-מריטים, בדרום מזרח צרפת. הוא חלם להיות פסל, אך אביו רצה שימשיך בדרכו ויהיה נפח. אך אמו של אסקופייה ריחמה עליו, והעבירה אותו לחסות דודו, שהיה בעל מסעדה בניס. אסקופייה למד שבע כיתות בבית ספר והחל את הקריירה שלו בגיל 13, אצל דודו. בתחילה היה שוטף כלים, ובמרוצת השנים העפיל במדרגות הסולם המקצועי.
בהיותו כבן 19 עבר לפריז, וכיהן כשף רטבים במסעדה היוקרתית Le Petit Moulin. בשונה משפים גדולים אחרים בני תקופתו, הוא לא היה טבחם הפרטי של עשירים, ובמקום זאת בישל וניהל מסעדות יוקרה בהן סעדו אותם עשירים.
ב-1890 חבר לשני כוכבים עולים בשמי המלונאות: סזאר ריץ ואשנאר. שותפות זו הביאה אותו למלון סבוי המפואר בלונדון, שהיה בניהולו של סזאר ריץ. אסקופייה ניהל את מטבחי המלון. השותפות עם ריץ נקטעה בשנת 1897, כאשר הסתבר לאסקופייה כי ריץ מאשים אותו שלקח חמישה אחוזים מאספקת המזון של המלון. ואולם, לאחר הפסקה קצרה, השלימו השניים וחזרו לשותפותם.
ב-1898 עבר לזמן מה לנהל את מטבחי מלון קרלטון (Carlton), מהמלונות מהמפורסמים בעולם דאז. אסקופייה פרש מעבודה פעילה בשנת 1921, כשהיה בן 74. קריירת הבישול שלו נמשכה 62 שנים, מקריירות הבישול הארוכות ביותר הידועות.
כינויו היה "קיסר הטבחים". על פי הסיפור, הכינוי הוענק לו על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה בעת הפלגה באוניית הקיטור המפוארת Imperator, אשר שטה בקו המבורג-אמריקה. אסקופייה שימש כרב הטבחים ובישל סלמון מאודה בשמפניה. הקיסר, שהארוחה נעמה עד מאוד לחיכו, שאל: "איך אוכל להודות לך ?" הגיד לו אסקופייה: "על ידי כך שתחזיר את אלזס לוריין לצרפת". הקיסר, שהיה ידוע במזגו כנוח להתרגז, פרץ בצחוק מתגלגל, והשיב: "אני קיסר גרמניה ואתה קיסר השפים." מאז אימץ אסקופייה את הביטוי וזה דבק בו.
סיפור נוסף שמספר אסקופייה אודות מסע השיט המתואר נוגע לסערת הרוחות שאירעה כאשר נאמר לקיסר הגרמני שהשף של ארוחתו הקרבה הוא אסיר מלחמה לשעבר מצרפת שרוצה להרעיל אותו. משנשאל על כך על ידי קציני הקיסר שבחנו את המטבח הוא השיב להם: "אתם יכולים לסעוד בשקט. אם באחד מן הימים מדינתכם תחרחר ריב עם צרפת, ויעלה בידי הדבר, אמלא את חובתי. אבל לעת עתה אתם יכולים להירגע ולא לתת לדבר לטרוד את מערכת העיכול שלכם".
בשל פועלו בהעלאת יוקרת הגסטרונומיה הצרפתית ברחבי הגלובוס, הוענק לו בשנת 1920 אות לגיון הכבוד בדרגת אביר, ובשנת 1928 אות לגיון הכבוד בדרגת קצין, והוא היה לטבח הראשון שהוענק לו אות זה.
עבודותיו הספרותיות
עבודותיו הספרותיות הן אורים ותומים למהלכים בשבילי האוכל העילי עד לימינו אלה ממש. עד לשנות ה-70 של המאה רבים מהדגולים שבשפים הכינו את מתכוניו בלי לסטות ימינה או שמאלה, למשל רוז'ה ורז'ה.
הדפניטיבי והאנציקלופדיסטי שבספריו הוא Le Guide Cuilinaire שכתבו בשנת 1903, ובו מתארות ההתנהלות במטבחו של מלון גדול בהנץ המאה. ספר זה נהיה לתנ"ך של השפים, הפורט את קווי המתאר של המטבח הצרפתי הקלאסי. יצא בארבע מהדורות בימי חייו, האחרונה בהן בשנת 1921. בכל מהדורה הוא הוסיף ושיפר. זהו ספר הדרכה שאסקופייה תיארו כ: "ספר שימושי יותר מאשר ספר מתכונים" והוא ספר לימוד והדרכה לטבחים מתקדמים.
הספר Le Guide Culinaire מכיל 5012 מתכונים קצרים: 280 רטבים, 192 קישוטים, 440 מרקים, 257 ביצים, 628 דגים, 377 Hors D'oeuvers, 841 בשר, 506 בשר עוף, 251 בשר ציד, 109 מנות פתיחה (Entrees) והכנות קרות וסלטים, 71 מתכוני צלי, 355 ירקות ומוצרי עמילן, 414 מתוקים, פודינג וקינוחים, 197 גלידות, 46 Savouris, ו-50 לפתנים, ריבות ומשקאות.
ספר נוסף שכתב הוא Le Livre des Menus, אשר ראה אור בשנת 1912. שני הספרים נכתבו בשיתוף עם השפים Phileas Gilbert ו-Emile Feru, כמו גם ספרו Ma Cuisine שיצא לאור ב-1934, שקהל היעד שלו הוא חובב הבישול הביתי.
עבודות ספרותיות נוספות פרי עטו הן Le Ritz ב-1927, La Morue ב-1929, המגזין Le Cornet d'Epicure ב-1911, ו-Les Fleurs en cire ב-1910.
בשנת 1985 יצאו לאור בצרפתית זכרונותיו (תורגמו לאנגלית), שלוקטו והורכבו על ידי נכדו פייר אסקופייה ונינו מרסל אסקופייה, המתארים את חייו בין השנים 1872 עד 1919, ומתעדים את כרוניקת תקופתו.
תבשיליו
אסקופייה המציא מאות מתכונים. הוא היה מעריץ נלהב של זמרת הסופרן האוסטרלית המהוללת נלי מלבה, והקדיש מתכונים רבים לכבודה, הידוע שבהם - אפרסק מלבה. נלי מלבה שהתה במלון סבוי בשנת 1894, כאשר הופיעה בקובנט גארדן. בארוחה שהתקיימה לכבודה הוא הכין את הקינוח "אפרסק מלבה": בתוך ברבור יפהפה מקרח שפיסל, בין הכנפיים, הונחה קערה מוכספת. בבסיס הקערה - גלידת וניל ומעליה - אפרסקים שבושלו זמן קצר בסירופ וניל. קולי פטל (מחית פטל טרייה) כיסה את האפרסקים לחלוטין.
בין מתכוניו המפורסמים האחרים: chaud-froid (חם-קר) Vollaile Jeannette, תבשיל קר שבו אסקאלופ חזה עוף מעוטר בטרגון, וטובל במוס פואה גרא ומקפא עוף, וגולף בתוך בלוק קרח לציון זכרה של ספינה אמריקנית שטבעה בקוטב הצפוני. הסופר הנורווגי Nancen, שתכנן מסע משלחת נוספת ושהה במלון סבוי ב-1892, התכוון להימנע מגורל ספינה זו והמאכל הוצג לפניו ביוני 1896. מתכון ידוע נוסף שלו הוא אגס הלנה היפה.
תבשיל נוסף ידוע שלו הוא cuisses de nymphe aurore (תבשיל רגלי צפרדעים) כהומאז' לנסיכת ויילס, כמו גם סלט Rejane וגם Rachel mignonettes של שליו, כמחווה לשתי שחקניות דגולות בנות זמנו.
אישיותו ותרומתו הקולינארית
הבית בו נולד אסקופייה בעיירה וילנב-לובה הוסב למוזיאון קטן לאומנות הקולינאריה ב-1966 לפי הצעתו של אחד מהטבחים שעבדו עמו ז'וזף דונון.
מיכל מירון-שקד
מיכל מירון שקד (13 ביולי 1957 - 19 במאי 2007) הייתה עיתונאית שפעלה בתחומי העיתונות, הטלוויזיה והאינטרנט.
ביוגרפיה
ב-1985 עברה להתגורר בניו יורק ככתבת השבועון "כותרת ראשית", בו כתבה טור בשם "מכתב מניו יורק". לאחר שראיינה את מייסד המגזין "פנטהאוז" בוב גוצ'יונה עבור "כותרת ראשית", הוא הציע לה תפקיד ככתבת במגזין ובעיתון "ספין". היא השתמשה בשם מישל מיירון שכתבה שם. במסגרת עבודה זו חשפה את שמו של יוסי גינוסר כבכיר השב"כ המעורב בפרשת קו 300. לאחר סגירת "כותרת ראשית" ב-1988, עברה לעבוד ככתבת העיתון "חדשות" בניו יורק. ב-1992 שבה לישראל והחלה לכתוב טור יומי בעיתון מעריב.
ב-1993 הגישה בערוץ 2 את תוכנית השיחות הלילית "בין הסדינים", שעסקה בבעיות זוגיות ומיניות, ונחשבה לתוכנית הסקס הראשונה בטלוויזיה. התוכנית ספגה ביקורות קשות והורדה מהמסך, ומירון שקד אמרה על כך כי ""פתאום גיליתי שאני מלכת הפרובוקציות זה עצבן, כי התוכנית בעצם הקדימה את זמנה".
ב-1994 כתבה את הספר "אם תיגע בי אני אצרח" שעסק בגילוי עריות ונפרשה בו מערכת יחסים קשה בין אב לבתו, הכוללת התעללות. עם פרסומו עורר הספר סערה באמצעי התקשורת, והועלו השערות האם הספר מבוסס על חומרים אישיים. לאחר שאישרה בריאיון עיתונאי כי הספר הוא אוטוביוגרפי, נפגע מכך אביה, אשר הכחיש את האשמותיה הכלולות בספר, וניתק את הקשר עמה.
ב-1998 שימשה למשך תקופה של שנה כדוברת רשות השידור.
בסוף שנות ה-90, כתבה במגזין האתר וואלה!, וב-2000 הקימה וניהלה את האתר המגזיני "Iwomen", שקהל היעד שלו הוא נשים. בשנותיה האחרונות הייתה פעילה במיוחד בשיח הנשי והפמיניסטי בישראל.
מירון שקד התגוררה בשנות חייה האחרונות ביישוב עין חמד שליד ירושלים. היא הייתה נשואה לאריק שקד ולהם שני בנים תאומים. נפטרה ממחלת הסרטן ב-19 במאי 2007 ונטמנה בקיבוץ מעלה החמישה.
הר אנתוזואן
הר אנתוזואן (באנגלית: Anthozoan Mountain, "הר האלמוגים") הוא הר של רכס סלייט שבאלברטה, קנדה. קיבל את שמו בשנת 1925, לאחר שנמצאו אנתוזואנים מאובנים (אלמוגים) באבן הגיר הדבונית בהר.
לוגן פונטן
אלוף עולם בתחרות קבוצתית
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה פונטן במדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ קבוצתי ביחד עם אוסיאן קסיניול, מרק אנטואן אוליבייה ואורלי מולר בתוצאה של 54:05.9 דקות, לפני ארצות הברית (54:18.1 דקות) ואיטליה (54:31.0 שעות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:47.9 דקות ולא הצליח לסיים את התחרות ל-25 ק"מ.
מדליית ארד אישית באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בלוך לומונד סקוטלנד באוגוסט 2018 זכה פונטן במדליית ארד, במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 52:44.4 דקות, אחרי כריסטוף רשובסקי מהונגריה (52:38.9 דקות) ובן ארצו אקסל ריימונד (52:41.7 דקות).
סגן אלוף עולם בתחרות אישית
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה פונטן במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:32.2 דקות, אחרי כריסטוף רשובסקי (53:22.1 דקות) ולפני אריק הדלין מקנדה (53:32.4 דקות).
יוסי מורלי
יוסף (יוסי) מורלי (נולד ב-27 בפברואר 1969) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שכיהן כקצין הנדסה ראשי בשנים 2011–2014 ופיקד על החיל במבצע צוק איתן.
שירות בצה"ל
מורלי התגייס לצה"ל ב-1987 ושירת כלוחם בחיל ההנדסה הקרבית. עבר את כל התפקידים המרכזיים בגדוד 605 - החל מלוחם, מפקד מחלקה, סגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה בגדוד 605. בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה היה עם הפלוגה בגזרת בקעת הירדן בתקופה מרכזית בה בוצעו מספר רב של ניסיונות חדירה לישראל מתוך ירדן. הפלוגה בפיקודו עמדה באתגר המבצעי באופן מעורר הערכה וזכתה לשבח ממפקד פיקוד המרכז, האלוף דני יתום, וממפקד פיקוד הצפון יוסי פלד.
מורלי פיקד על גדוד 605 בשנים 2000–2002 בתקופת האינתיפאדה השנייה. גדוד 605 בפיקודו היה ראשון הגדודים שהופעל בגזרת יהודה ושומרון, תחת פיקודו היו פלוגות רבות בגזרת בית לחם ועוטף ירושלים. בתקופה זו התמודד הגדוד עם ירי נרחב ורחב על צירי התנועה, המחסומים, ומרכזי הערים הפלסטיניות. גדוד 605 הגן על שכונת גילה בירושלים, על מרחב קבר רחל ועל עומק עציון. הגדוד עמד באתגרים מבצעיים רבים ומורכבים. תחת פיקודו של מורלי זכה הגדוד בצל"ש הרמטכ"ל על לחימתו לאורך כל תקופת הלחימה המורכבת - במסגרתה הוביל הגדוד מבצעים גדודיים מרכזיים בגזרת ג'נין, טולכרם, בית לחם ורמאללה. הגדוד לחם בהמשך במבצע חומת מגן.
מורלי פיקד על יחידת ההנדסה הפיקודית של פיקוד הצפון י"פ חה"ן 801. בתקופתו בוצעו השלמות תהליכי ייצוב הקו בנסיגה מלבנון, ארגון הסד"כ ההנדסי במרחב הפיקודי, עיצוב התפישה להגנה והתמודדות עם איומים הנדסיים רחבים. לאחר מכן פיקד מורלי על בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ, בה"ד 14). בתקופתו פיקד בית הספר על הגזרה המערבית תחת פיקוד אוגמ"ר 80 - טרם הקמת החטמ"רים של האוגדה - שם הוביל בית הספר את הכוחות בתפישת הפעלה מהותית, בתוכנית ההתנתקות ובמלחמת לבנון השנייה בה פעל בית הספר בהיקף רחב לכל תקופת המלחמה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד עוצבת הפלדה (אוגדה 162), בתפקיד זה הוביל את מטה האוגדה והיחידות המבצעיות הכפופות לאוגדה להתקדמות יוצאת דופן, הן מבחינה מודיעינית והן מבחינה טכנולוגית.
ב-2011 מונה לקצין הנדסה ראשי (קהנ"ר). פיתח וארגן את החיל בתחומים רבים לאורך כל תקופת הפיקוד על החיל: ארגון מערך האב"כ בצה"ל, ארגון יהל"ם במתכונת הרחבה, עיצוב הנמ"ר ההנדסי וארגונו בתוכנית-אב חיילית ופיתוח אמל"ח קריטי לכוחות ההנדסה הקרבית. מורלי פיקד על החיל במבצע עמוד ענן, בו נערך חיל ההנדסה לתמרון קרקעי משמעותי בגזרת רצועת עזה. בין "עמוד ענן" ל"צוק איתן" הוביל את תחום ההתמודדות עם עולם התת-קרקע באופן רחב ומהותי. האירוע המשמעותי ביותר בתקופת כהונתו היה מבצע צוק איתן בו נטל חיל ההנדסה הקרבית תפקיד מרכזי. המבצע שהחל בהפצצות מהאוויר כלל תמרון קרקעי נרחב של צה"ל על מנת לאפשר לכוחות ההנדסה הקרבית לאתר ולהשמיד את מנהרות הטרור ברצועת עזה. במהלך המבצע השמיד חיל ההנדסה למעלה מ-30 מנהרות ואלפי מבנים ששימשו לפעילות טרור. מספר לוחמי הנדסה קיבלו צל"שים על לחימתם, כולל אות הערכה מטעם הרמטכ"ל (ללוחם הצמ"ה חיים תמם) ואות הצטיינות, וגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד מרכז זכה בצל"ש הרמטכ"ל (לצד סיירת מטכ"ל ויחידת מגלן). עם זאת, נמתחה ביקורת על צה"ל על אי-מוכנות להתמודדות עם המנהרות, דבר שהצריך אלתור פתרונות בשטח. חיל ההנדסה הקרבית בפיקודו היה לחיל לוחם, מרכזי, פורץ דרך ומשמעותי ביותר בזרוע היבשה בפרט ובצה"ל בכלל.
ב-2014 סיים את תפקידו והוחלף על ידי תא"ל אושרי לוגסי.
המשבר הדיפלומטי הקטרי
המשבר הדיפלומטי הקטרי החל כאשר כמה ממדינות ערב ניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם קטר בחודש יוני 2017. מדינות אלה כללו את ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, בחריין ומצרים. ניתוק היחסים כלל החזרת שגרירים, והטלת איסורים על סחר ונסיעות לקטר.
הקואליציה בהנהגת ערב הסעודית ציינה את תמיכתה של קטר בטרור כסיבה העיקרית למעשיה, וקבעה כי קטר הפרה הסכם של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ מ-2014. ערב הסעודית ומדינות אחרות מתחו ביקורת על אל-ג'זירה ועל יחסי איראן–קטר. קטר טוענת כי היא סייעה לארצות הברית במלחמה בטרור ובהתערבות הצבאית המתמשכת נגד המדינה האסלאמית.
ב-27 ביולי 2017 אמר שר החוץ הקטרי מוחמד עבדולרחמן בן אאל ת'אני לכתבים כי מצרים, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ובחריין מראות "עקשנות" ולא נקטו צעדים כלשהן לפתרון המשבר. אאל ת'אני הוסיף כי מועצת הביטחון, העצרת הכללית ו"כל מנגנוני האומות המאוחדות" יכולים למלא תפקיד בפתרון המצב.
ב-24 באוגוסט 2017 הודיעה קטר כי תחזור לקיום יחסים דיפלומטיים מלאים עם איראן. עד לשנת 2018 לא חודשו היחסים הדיפלומטיים עם שאר המדינות במלואם. בשנת 2018 אף הודיעה ערב הסעודית על כוונתה לחפור תעלת הפרדה, שתבטל כליל את הקשר היבשתי של קטר אליה.
ב-3 בדצמבר 2020 נודע שערב הסעודית וקטר יחדשו את יחסיהן, בתיווך אמריקאי. בנוסף, פורסם שגם איחוד האמירויות הערביות ומצרים עשויות להצטרף למהלך.
לאחר יותר משלוש שנים, ב-5 בינואר 2021, תם החרם שהטילו סעודיה, מצרים, איחוד האמירויות ובחריין על קטר.
רקע
המדינות שניתקו את היחסים הדיפלומטיים עם קטר מאשימות את קטר בתמיכה בטרור, בהתערבות בענייניהן הפנימיים ובשימור היחסים עם איראן. קטר מכחישה את הטענות כי היא תומכת בטרור, וציינה כי היא תרמה למאבק שהנהיגה ארצות הברית נגד המדינה האסלאמית.
המדינות הדגישו גם כי צעדיהן הם בתגובה לכך שהפרה קטר הסכם משנת 2014, שלפיו לא תערער קטר את "האינטרסים, הביטחון והיציבות" של מדינות אחרות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
סוגיית המאבק במפרץ הפרסי
קטר מקיימת יחסים טובים יחסית עם איראן. בשנת 2006 הייתה קטר היחידה במועצת הביטחון של האו"ם אשר הצביעה נגד החלטה 1696 של מועצת הביטחון, שקראה לאיראן להפסיק את תוכנית העשרת הגרעין שלה. קטר ואיראן חולקות את הבעלות על שדה הגז הטבעי של דרום פארס / צפון דום, הנחשב כשדה הגז הטבעי הגדול בעולם, עם השפעה גיאוסטראטית משמעותית. באפריל 2017, לאחר 12 שנות קיפאון, הטילה קטר איסור עצמי על פיתוח שדה הגז עם איראן, עד שתתחייב לשיתוף פעולה בין שתי המדינות. לדברי ג'ים קריין, עמית מחקר בתחום האנרגיה באוניברסיטת רייס, "קטר הייתה פעם סוג של מדינת וסאל סעודית, אבל היא השתמשה באוטונומיה שעושר הגז שלה יצר כדי ליצור לעצמה תפקיד עצמאי ... מעל הכל, הגז גרם לקטר לקדם מדיניות אזורית של שיוך עם איראן השיעית כדי להבטיח את מקור עושרה".
מאז עלה לשלטון ב-1995, האמין חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני שקטר תוכל למצוא ביטחון רק על ידי הפיכת עצמה מ"תוספת סעודית" ליריבה של ערב הסעודית. ערב הסעודית החזירה את שגרירה בדוחה בין השנים 2002–2008 כדי לנסות ללחוץ על קטר לבלום את נטיותיה האִינְדִּיבִידוּאָלִיסְטִיות. גישה זו נכשלה.
המשבר הפך למלחמה באמצעות שליח בין השותפים לאויביה של איראן, ופוליטיקאים מאמריקה טוענים כי "קטר משקיעה מיליארדי דולרים בארצות הברית ובאירופה ולאחר מכן ממחזרת את הרווחים לתמיכה בחמאס, באחים המוסלמים ובקבוצות הקשורות לאל-קאעידה תוך שהיא מארחת את הבסיס הצבאי האמריקאי שממנו מנהלת ארצות הברית את מלחמתה האזורית נגד הקיצוניות.
עם זאת, קטר גם שלחה את כוחותיה להילחם במיליציות הנתמכות באיראן במלחמת האזרחים בתימן הנוכחית, ותמכה במורדים הנלחמים בממשלת בשאר אל-אסד הפרו איראנית במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-27 במאי 2017, שוחח נשיא איראן הנבחר, חסן רוחאני, עם אמיר תמים בן חמד אאל ת'אני. רוחאני אמר לאמיר הקטרי ש"מדינות האזור צריכות יותר שיתוף פעולה והתייעצויות לפתרון המשבר, ואנו מוכנים לשתף פעולה בתחום זה".
ב-13 ביולי הצהיר בוב קורקר, סנאטור רפובליקני מטנסי ויושב ראש ועדת החוץ של הסנאט, כי "תמיכתה של ערב הסעודית בטרור מגמדת את מה שעושה קטר".
מזכיר ההגנה של ארצות הברית ומנהל סוכנות הביון המרכזית לשעבר, רוברט גייטס, הצהיר במאי 2017 כי הוא אינו "מכיר מקרים בהם קטר גינתה בתוקפנות טרור של חמאס, טליבאן ואל-קאעידה". קטר מארחת את הבסיס האמריקאי הגדול ביותר במזרח התיכון, בסיס אל-חודייד, ששימש את ארצות הברית במלחמותיה בעיראק, בסוריה ובאפגניסטן. על פי וול סטריט ג'ורנל, במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא ברק אובמה, כמה חברים במועצה לביטחון לאומי שלו פעלו להחזרת מטוס קרב אמריקני מאל-חודייד כמחאה על התמיכה הקטרית בקבוצות מיליטנטיות במזרח התיכון.
אל-ג'זירה הקטרית היא ארגון תקשורת בבעלות אמיר קטר. זוהי רשת הטלוויזיה הפופולרית ביותר במזרח התיכון, ורשת החדשות שלה מתחה ביקורת על ממשלות זרות המעורבות בסכסוך, והואשמה בתמיכה באינטרסים הקטריים. הקואליציה בראשות ערב הסעודית נגד קטר דרשה ממנה לסגור את אל-ג'זירה.
תקריות דיפלומטיות קודמות
ב-2002, ערב הסעודית החזירה את שגרירה מקטר בשל עמדתה הביקורתית לכאורה של אל-ג'זירה כלפי העם הסעודי. היחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש ב-2008, לאחר שהובטח כי אל-ג'זירה תגביל את סיקור ערב הסעודית.
במרס 2014 הוציאו בחריין, ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות את שגריריהן מקטר, בהסתמך על התערבותה בענייניהן הפנימיים, אך בסופו של דבר, מקרה זה דעך לאחר שקטר אילצה את חברי תנועת האחים המוסלמים לעזוב את הארץ שמונה חודשים מאוחר יותר.
בפברואר 2015 אירעה תקרית נוספת, כאשר מצרים התקיפה מעוז של המדינה האסלאמית בלוב, לאחר שנערפו ראשיהם של אזרחים מצרים-קופטים. משרד החוץ של קטר הביע הסתייגות מההתקפות. בתגובה האשים טארק עאדל, נציג מצרים בליגה הערבית, את קטר בתמיכה בטרור. בנוסף, השיקו אזרחים מצריים מסע פרסום אינטרנטי בגנות קטר. עם זאת, מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ דחתה את ההאשמות המצריות. זמן קצר לאחר הפרשה, החזירה קטר את שגרירה ממצרים. בדצמבר 2016 החליטה מצרים עקרונית לנתק את יחסיה עם קטר אך השאירה את האפשרות לבקר בקטר ולסחור איתה. הניתוק המוחלט של יחסי מצרים-קטר התרחש ב-5 ביוני 2017, כאשר מצרים יחד עם בחריין, ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות ניתקו את כל יחסיהן וקשריהן הכלכליים עם קטר.
אירועים שקדמו למשבר
הסיבות המדויקות לניתוק היחסים הדיפלומטיים עם קטר מצד הקואליציה בראשות הסעודית אינן ברורות, אך הסיקור החדשותי העכשווי מייחס זאת בעיקר למספר אירועים בחודשים אפריל ומאי 2017.
משא ומתן על בני הערובה הקטרים
באפריל 2017, קטר הייתה מעורבת בעסקה עם חמושים סונים ושיעים בעיראק ובסוריה. לעסקה היו שתי מטרות. המטרה המידית הייתה להבטיח את החזרתם של 26 בני ערובה קטרים (בהם בני מלוכה קטרים) שנחטפו על ידי חמושים שיעים בעת שערכו מסע ציד עם בזים בדרום עיראק והוחזקו בשבי למעלה מ-16 חודשים. המטרה השנייה הייתה לגרום לסוריה ולשיעים שם לאפשר סיוע הומניטרי ופינוי בטוח של אזרחים. לפי ה"הניו יורק טיימס", עסקה זו אפשרה פינוי של לפחות 2,000 אזרחים מהכפר מדאיה לבדו. שעורר את חמתן של ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות היה סכום הכסף ששילמה קטר כדי לקיים את העסקה. לפי "פייננשל טיימס" קטר שילמה 700 מיליון דולר למיליציות השיעיות הנתמכות בידי איראן בעיראק, בין 120 ל-140 מיליון דולר ל"תחריר א-שאם" ו-80 מיליון דולר ל"אחראר א-שאם".
פסגת ריאד 2017
כחלק מפסגת ריאד בסוף מאי 2017, רבים ממנהיגי העולם, כולל נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ביקרו באזור. טראמפ נתן תמיכה נמרצת למאמציה של ערב הסעודית במאבק נגד מדינות ובעלות הברית של איראן והאחים המוסלמים, מה שהוביל להסכם נשק עצום בין המדינות. התמיכה של טראמפ בסעודים כנראה גרמה למדינות סוניות אחרות לנקוט עמדה נגד קטר יחד עם ערב הסעודית. תמיכתו הציבורית של טראמפ בערב הסעודית העצימה את הממלכה ושלחה מסר צונן למדינות המפרץ האחרות, בהן עומאן וכווית, לפיו כל מדינה שתעמוד נגד ערב הסעודית או איחוד האמירויות תוכל לעמוד בפני נידוי כמו של קטר. המהלך בראשות ערב הסעודית היה הזדמנות אחת לשותפי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ ולמצרים להעניש את יריביהם בדוחה, לרצות את בעלי בריתן בוושינגטון הבירה ולהסיר את תשומת הלב מענייני הפנים שלהן.
דגל טוקלאו
מאחר שטוקלאו היא טריטוריה של ניו זילנד הנתונה לחסותה ואינה מנהלת את ענייניה בעצמה, דגל ניו זילנד שימש כדגל הרשמי עד אשר הפרלמנט המקומי אימץ, במאי 2008 דגל והמנון לאיים.
המשבר הדיפלומטי הקטרי
אל ג'זירה
במאי 2017 נפרץ חשבון הדואר האלקטרוני של שגריר איחוד האמירויות הערביות בארצות הברית, יוסף אל-עותייבה. האימיילים דווחו כ"מביכים", מאחר שהם הראו קשרים בין איחוד האמירויות הערביות לבין הקרן להגנה על דמוקרטיות. מדינות ערב ראו את הסיקור התקשורתי על פריצה זו כפרובוקציה של קטר, ללא קשר לחוסר השייכות של קטר לפריצה והעמיקו את הקרע בין שני הצדדים. ב-9 ביוני, אל-ג'זירה הייתה קורבן למתקפת סייבר על כל הפלטפורמות שלה.
דגל טוקלאו
הצעת 1989
דגל לא רשמי ואלטרנטיבי לדגל ניו זילנד הופיע כהצעה לדגל לאיים. שלושת הכוכבים והטבעות הצהובות מייצגים את שלוש שוניות האלמוגים אשר מרכיבות את איי טוקלאו.
הצעת 2007
ביוני 2007 הפרלמנט המקומי (הגנרל פונו) החליט על דגל, המנון וסמל לאומי עתידיים לאיי טוקלאו. הדגל המוצע מתאר קנו פולינזי מסוגנן וארבעה כוכבים. הכוכבים מייצגים את שלושת האיים המרכזיים ואת האי סוואן אשר בשליטת ארצות הברית אך על בעלותו טוענת טוקלאו. כיוון וסוגיית הממשל העצמי לא נפתרה במשאל העם בשנת 2007 הדגל לא אומץ רשמית.
המשבר הדיפלומטי הקטרי
תגובות מיידיות
עם ניתוק היחסים נעשו פעולות דיפלומטיות מגוונות. ערב הסעודית ואיחוד האמירויות הערביות הודיעו לנמלי הים ולסוכני המשלוח שלא לקבל ספינות או כלי שיט קטריים בבעלות חברות קטריות. ערב הסעודית סגרה את הגבול עם קטר. היא גם הגבילה את המרחב האווירי שלה לקטר איירווייז. לאור זאת נאלצה קטר לנתב טיסות לאפריקה ולאירופה דרך המרחב האווירי של איראן. הבנק המרכזי של ערב יעץ לבנקים אחרים שלא לסחור עם הבנקים הקטריים בריאל קטרי.
דגל טוקלאו
ההצעה הסופית 2008
במאי 2008, הפרלמנט אישר את הגרסאות הסופיות של הסמלים הלאומיים של טוקלאו. עיצובו של הדגל מתבסס על ההצעה מ-2007 עם שינוי מזערי במיקומם של הכוכבים, הצלב הדרומי משמש כאזכור למיקומה הדרומי של קבוצת האיים.
המשבר הדיפלומטי הקטרי
תגובות מיידיות
קטר מתחה ביקורת על ניתוק היחסים. משרד החוץ של קטר מתח ביקורת על הניתוק החד-צדדי וטען כי הוא מערער את ריבונותה של קטר. שר החוץ של קטר, מוחמד עבדולרחמן בן אאל ת'אני, אמר כי הצהרות ערב הסעודית בנוגע לקטר סותרות: מצד אחד, סעודיה טענה שקטר תומכת באיראן; לעומת זאת, היא טענה כי קטר מממנת קיצונים סונים הנלחמים באיראן. שר האוצר של קטר עלי שאריף אל-עמאדי ציין שכלכלת ארצו מספיק חזקה כדי להתמודד בהצלחה עם המשבר.
המהלך של ערב הסעודית התקבל בברכה על ידי נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ. למרות נוכחות אמריקאית גדולה בבסיס חיל האוויר אל-חודייד, הגורם העיקרי לפעולות חיל האוויר של ארצות הברית מבסיס זה הוא נגד המדינה האסלאמית. עם זאת, מזכיר המדינה רקס טילרסון ומזכיר ההגנה של ארצות הברית ג'יימס מאטיס עובדים על איחוי הקרע. טילרסון, כמנכ"ל אקסון מוביל, נועד עם האמירים הנוכחיים והקודמים של קטר כדי לדון במצב. מספר מדינות באזור, בהן טורקיה, רוסיה ואיראן, קראו לפתור את המשבר בדרכי שלום באמצעות משא ומתן.
כל מדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שהשתתפו בהודעה הוציאו את אזרחיהן מקטר. שלוש מדינות המפרץ הפרסי (ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, ובחריין) הקציבו למבקרים ולתושבים הקטריים שבועיים לעזוב את מדינתם. משרדי החוץ של בחריין ומצרים הקציבו לדיפלומטים קטרים 48 שעות לעזוב את ארצם. קטר נודתה מהתערבות של סעודיה במלחמת האזרחים בתימן, וממשלת תימן עצמה ניתקה את הקשרים עמה. כווית ועומאן נותרו נייטרליות.
למתווכים כוויתים בריאד הוצגה רשימת דרישות סעודיות לקטר. אלה כללו את ניתוק הקשרים עם איראן וגירוש חברי חמאס והאחים המוסלמים, סגירת אל-ג'זירה, להפסיק "להתערב" בענייני מדינות זרות, ולהפסיק כל מימון או תמיכה בארגוני טרור.
פעילויות דיפלומטיות
נכון לספטמבר 2017, תשע ממשלות ריבוניות ניתקו את יחסיהם הדיפלומטיים עם קטר.
ממשלתו של עבדאללה א-ת'ני, שיושבת בטוברוק, טענה כי ניתקה את הקשרים הדיפלומטיים עם קטר, על אף שאין לה ייצוג דיפלומטי במדינה זו.
נכון ל-23 באוגוסט 2017, שלוש מדינות ציננו את הקשרים הדיפלומטיים עם קטר ללא ניתוק מלא של היחסים.
מדינות רבות, האיחוד האירופי והאומות המאוחדות קראו לפתרון המשבר הדיפלומטי באמצעות דיאלוג:
ב-15 ביולי דווח כי ערב הסעודית, תימן, מאוריטניה, איחוד האמירויות הערביות, בחריין ומצרים פנו לפדרציה הבינלאומית לכדורגל בבקשה לבטל את מעמדה של קטר כמארחת הפוטנציאלית של מונדיאל 2022.
תגובות גלובליות
שר החוץ של גרמניה, זיגמר גבריאל, הביע תמיכה בקטר וביקר את ניתוק הקשרים. הוא האשים את נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, בהתססת הסכסוך במזרח התיכון.
הודו טענה כי היא רואה במשבר עניין פנימי של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, ועיקר עניינה עם ההודים החיים באזור.
שר החוץ של אינדונזיה אמר כי הניתוק הדיפלומטי של מדינות ערב עם קטר הוא בעל השפעה רבה על מדינתו. ב-10 ביוני נשיא אינדונזיה ג'וקו וידודו קרא לנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ולאמיר קטר למצוא דרך משותפת לפתרון הסכסוך בהתחשב בעובדה שאינדונזיה עצמה היא מדינה מוסלמית ושהסכסוך התרחש בחג הרמדאן.
שר הביטחון של מדינת ישראל, אביגדור ליברמן, תיאר את המצב כ"הזדמנות" לישראל, וציין כי "חלק מהאינטרסים (של מדינות ערב) חופפים את האינטרסים הישראליים, כולל העניין בנוגע לאל-ג'זירה". הוא המשיך לתאר את אל-ג'זירה כ"מכונת הסתה" ו"פרופגנדה טהורה". ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, דרש מחברת אל-ג'זירה לסגור את משרדיה בישראל.
יוסף שניידר
יוסף שניידר (26 במאי 1927 – יוני 2006) היה אסיר ציון מראשוני הפעילים הציונים במאבק נגד השלטונות הסובייטים למען זכויות יהדות ברית המועצות לעלות לישראל ולקיים מורשת עברית ויהודית.
תולדות חיים
יוסף שניידר נולד בריגה ב-27 במאי 1927. ב-1933 החל ללמוד בבית הספר היהודי בריגה אך נאלץ להפסיק את לימודיו עם תחילת מלחמת העולם השנייה. ב-1941, עם תחילת האקציות שהובילו לרצח רוב יהדות לטביה בידי הנאצים ועוזריהם, ניצלו הוא, אמו וכמה מבני משפחתו הקרובים כשהצליחו לברוח מריגה מזרחה להרי האורל שבברית המועצות. אביו, אלכסנדר שניידר, נשאר בריגה כדי להילחם בנאצים אך כמעט כל שארית משפחתו וקרוביו נספו בשואה. עם חזרתו לריגה, נשבע שניידר להקדיש את חייו לפעילות ציונית ולפעול על מנת שכל יהודי יידע להגן על עצמו. ב-1944 התגייס שניידר לצבא האדום ושירת בדוויזיית לטביה שבה היה אחוז גבוה של יהודים. סטלין פירק את הדיוויזיה בין גדודי הצבא האדום מפני שחשש שתהפוך ליסוד לצבא לאומי לטבי. שניידר נשלח לבית ספר לקציני שריון בסוורדלובסקי שבהרי אוראל. כשסיים את בית הספר לשריון ביקש לשרת בלטביה קרוב לאימו שנותרה ערירית לאחר שכל בני משפחתה נרצחו - אך מפקדיו הפנו אותו לשרת בסחאלין, אי מרוחק ליד יפן. שניידר סירב לשרת שם ונענש בהורדה בדרגה ונשלח לשנתיים לגדוד מיוחד של אנשי צבא ש"סרחו" ועסקו בבניית שדה תעופה.
ב-1951 בתום שירותו בצבא האדום ועד לשנת 1955 התאמן שניידר בירי ובצליפה וסיים את בית הספר הגבוה של לטביה למאמני קליעה. ב-1954 שבר שניידר את שיא העולם בקליעה למטרה ברובה ונבחר לכהן כנשיא התאחדות הקלעים של לטביה.
בריגה ארגן שניידר קבוצה שמנתה כ-70 איש שמטרתה הייתה לקיים ולשמר את התרבות האידית והעברית ולהילחם בפאשיזם. שם הארגון היה "נקמה" וסמלו מגן דוד כחול לבן. בשנים הללו הידק את הקשר עם שגרירות ישראל במוסקבה וקיבל מהם חומר ספרותי ציוני שאותו הפיץ בין חברי המחתרת היהודית שהקים. קבוצה זו הוקמה כמועדון קליעה ששימש סיפור כיסוי לפעילותו של יוסף.
מעדות מאוחרת של שניידר עולה כי הוא גם הצליח להעמיד בחלון ביתו תמונה של חיים ויצמן כאשר עברה לידו תהלוכה של הצבא האדום. ההסבר הפשוט לכך שהאירוע עבר בשקט היה הדמיון בין ויצמן לולדימיר איליץ' לנין.
ב- 1957 נאסר שניידר על ידי הק.ג.ב בלטביה והואשם בקיום קשר עם שגרירות ישראל, בקבלת חומר ציוני ובהפצתו, בהחזקת נשק ותחמושת באורח לא חוקי (למרות שהיה נשיא התאחדות הקלעים של לטביה), בקיום קשר עם קול ציון לגולה ובבגידה במדינה. כמו כן הואשם בתכנון התנקשות בנשיא מצרים דאז גמאל עבד אל נאצר בביקורו במוסקבה ובתכנון חטיפת אונייה בשם מולוטוב על מנת לברוח מגבולות ברית המועצות.
ב-22 באפריל 1957 קיבל שניידר בדואר חבילה עם חליפת מדי משטרת ישראל מקרוב משפחתו - פקד נפתלי גריבוב - שהיה מנצח תזמורת משטרת ישראל. ב-23 באפריל עמד שניידר מול המראה בביתו ומדד את המדים כשנשמעה דפיקה בדלת "מהוועד". שניידר חשב שאלו אנשי הוועד מהתאחדות הקליעה שבראשה עמד, אך באותו רגע פרצו פנימה שבעה אנשי ק.ג.ב. לאחר חיפוש מצאו בביתו קטעי טקסט משידורי "קול ציון לגולה". בחיפוש נוסף בסטודיו לצילום של שניידר, שהיה ממוקם במרכז ריגה, מצאו את עיתון "במחנה" ובשערו תמונה של שלל צה"ל ממבצע סיני - טנק סובייטי.
החקירות באגף המבצעים של הק.ג.ב. החלו ונוהלו בידי יהודי כששניידר עדיין לבוש במדי משטרת ישראל. ראש צוות החקירה הטיח בשניידר: "אתה צריך להתבייש שאתה אומר דברי שקר בעודך לובש את מדי צבא ישראל". בתום יומיים רצופים של חקירות הורד שניידר למרתפי הק.ג.ב. - בית הסוהר של שירותי הביון הסובייטים. כעבור שישה חודשים של חקירות ועינויים הובא שניידר לבית המשפט העליון של לטביה כשבאולם ישבו הוריו ורעייתו הראשונה לודה. השופט הורה להוציא את בני משפחתו ולקיים את המשפט בדלתיים סגורות. עורך דינו של שניידר היה גם כן יהודי ואיש ק.ג.ב. במהלך המשפט, ביקש שניידר להחליפו לאחר שדיבר בגנות ישראל אך השופט התריע כי הפרקליט עושה עבודתו נאמנה. גזר דינו של שניידר - ארבע שנות מאסר במורדוביה עם עבודות פרך. ההאשמות העיקריות היו החזקת נשק ותחמושת בלתי לגאליים והחזקת חומר תעמולה ציוני. ארבע שנים היה אסור שניידר במורדוביה וגם שם עסק בפעילות ציונית ובתיעוד שאר האסירים היהודים במחנה. ב-1961 השתחרר שניידר ומיד חזר לעסוק בפעילות מחתרתית וחידש את קשריו עם השגרירות הישראלית במוסקבה. למרות האיסור החל עליו לצאת מריגה בהיותו אסיר פוליטי לשעבר הסתכן שניידר ונסע ברחבי ברית המועצות כדי לתעד במצלמתו בתי קברות יהודיים בלטביה, קישינב, אודסה, מוסקבה, ומינסק. בתי קברות אלו חוללו על ידי הרוסים לאחר מלחמת ששת הימים ושניידר חזר כדי לצלם את הנזק שנגרם למצבות היהודים - את התשלילים הצליח להבריח לישראל.
לאורך השנים הגיש שניידר יותר מ-14 בקשות רשמיות לעלייה לישראל - כולן נדחו. לבסוף בשנת 1969 אושרה בקשתו במפתיע. באותה השנה הוא עלה לארץ יחד עם אשתו השנייה, לילי, ובניהם איתן ולאומי (שנקרא על שם ארגון צבאי לאומי). בארץ עבד תקופה קצרה כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית אך ביקש להתגייס למשטרת ישראל. לבוש מדי שוטר נפגש שניידר עם ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר. הפגישה שיזמה ראש הממשלה נמשכה למעלה מחמש שעות בנוכחות השגרירים לשעבר של ישראל במוסקבה. את דרכו במשטרה הוא החל במז"פ. בספטמבר 1969 השתתף במסיבת עיתונים יחד עם אריה פלקוב, דב שפרלינג לעולים נוספים.
שניידר היה בגרעין התיישבות במחנה גבעון (מצפון לירושלים) ומהגרעין המייסד של היישוב גבעת זאב. ב-1990 פרש מהמשטרה ועבר יחד עם משפחתו לווינה בעקבות עבודתה של רעייתו ריטה, שהועסקה כמתורגמנית במשפט דמיאניוק. ב-1995 חזר לגבעת זאב וגר שם עד פטירתו ביוני 2006. השאיר אחריו ארבעה בנים ובת אחת.
דרגוסלאב יבריץ'
דרוגסלאב יבריץ' (במונטנגרית: Драгослав Јеврић; נולד ב-8 ביולי 1974 באיוונגרד, מונטנגרו, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת השוער. עד שנת 2006 שיחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו.
קבוצות
יבריץ' החל את הקריירה שלו בשנת 1993 במועדון הכדורגל הסרבי FK אוביליץ', ובשנת 1995 עבר לקבוצת הכוכב האדום בלגרד, שם שיחק עד 1999. אחרי 4 עונות במועדון עבר לשחק בקבוצה ההולנדית ויטסה ארנהיים. ב-2005 עבר יבריץ' לטורקיה, ושיחק שנתיים בקבוצת אנקרספור עד שנת 2007.
בקיץ 2007 עבר לשחק בישראל, בקבוצת מכבי תל אביב. בעונתו הראשונה במכבי הראה יכולת מצוינת, עם הצלות מרהיבות שעזרו לקבוצה לצבור נקודות. יבריץ' אף עצר את הפנדל היחיד שנשרק לחובת הקבוצה, מול בית"ר ירושלים. בעונתו השנייה בישראל, 2008/09, זכה עם מכבי תל אביב בגביע הטוטו. בתום עונה זו הסתיים חוזהו במכבי, הוא שוחרר מהקבוצה ובמקומו הוחתם לירן שטראובר.
בפתיחת עונת 2009/10 לא מצא יבריץ' קבוצה ונותר שחקן חופשי. על מנת לשמור על כושר הוא התאמן בכוכב האדום בלגרד, עד שבחלון ההעברות בחודש ינואר הוחתם על ידי מכבי פתח תקווה כחיזוק במאבק כנגד הירידה מליגת העל. בסיום אותה עונה עבר לאומוניה ניקוסיה הקפריסאית, שם שימש כשוער מחליף וכעבור שנתיים שוחרר מהמועדון.
הנבחרת הלאומית
יבריץ' החל לשחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו בשנת 2002. במונדיאל 2006 הוא היה השחקן המונטנגרי היחיד בסגל הנבחרת. בשלב הבתים במונדיאל הוא עמד בין הקורות בתבוסת נבחרתו 6-0 לנבחרת ארגנטינה, אף על פי שבמשחקי המוקדמות ספג שער אחד בלבד. את המונדיאל סיימה נבחרת סרביה ומונטנגרו במקום האחרון בבית ג' לאחר שהפסידה בשלושת משחקיה.
לאחר המונדיאל, בעקבות הכרזת העצמאות של מונטנגרו ב-2006, הוקמה נבחרת מונטנגרו כנבחרת עצמאית ואילו נבחרת סרביה ומונטנגרו שינתה את שמה לנבחרת סרביה. יבריץ' זומן למשחקה הראשון של נבחרת סרביה, שהיה משחק ידידות נגד נבחרת צ'כיה ב-4 באוגוסט 2006. יבריץ' לא שותף במשחק משום שמאמן הנבחרת חאבייר קלמנטה העדיף את ולדימיר סטויקוביץ' על פניו בהרכב. לאחר המשחק פרש יבריץ' מהנבחרת והודיע שלא ישוב לשחק בנבחרת סרביה או בנבחרת מונטנגרו.
לוחמת מנהרות
לוחמת מנהרות היא סוג של לוחמה המתנהלת במנהרות ובחללים תת-קרקעיים אחרים. במסגרת לוחמת מנהרות לעיתים רבות נבנים מתקנים תת-קרקעיים לצורך ביצוע מתקפות או לצורך הגנה והיא עשויה לכלול גם שימוש במערות טבעיות קיימות או במתקנים מלאכותיים תת-קרקעיים (כמו מערכות ניקוז, קטקומבות, וכו') למטרות צבאיות. המנהרות עשויות לשמש הן כדי לחדור לטריטוריה מסוימת, מתחת לביצורים הקיימים מעל לקרקע, וכמו כן לעיתים הן עשויות גם לסייע לחזק את ההגנה על ידי יצירת האפשרות לערוך מארבים, ועל ידי יצירת היכולת להעביר כוחות מחלק אחד של שדה הקרב למשנהו בבטחה ומבלי שהאויב ישים לב לכוחות שנמצאים בתנועה. המנהרות יכולות לעיתים גם לשמש כמקום מקלט לחיילים ולאוכלוסייה אזרחית בעת מתקפות של האויב. פעמים רבות מנהרות שנבנות במסגרת לוחמת מנהרות עשויות להיות חלק ממבוך נרחב של מנהרות.
בצה"ל
בצה"ל מכונה התחום לוחמה תת-קרקעית או לוחמת תת-קרקע, בראשי תיבות: לת"ק ומוקד הידע בתחום הוא יחידת יהל"ם, יחידת העלית של חיל ההנדסה הקרבית. את הלחימה במנהרות מבצעים לצדם גם יחידות מיוחדות נוספות, סיירות חיל הרגלים ומערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית. בנוסף, גם גדודי חיל ההנדסה הקרבית וגדודי חיל הרגלים מוכשרים בלחימה זו באופן בסיסי.
בעשור השני לשנות האלפיים הושם דגש בישראל על פיתוח טכנולוגיה לאיתור מנהרות וחללים תת-קרקעיים, דבר שהניב טכנולוגיה ייחודית שיושמה בהצלחה במעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הדרום שאיתרה וחשפה למעלה מ-15 מנהרות שחפר חמאס מרצועת עזה לשטח ישראל. בעקבות ההצלחה הוקמה מעבדה דומה גם בפיקוד הצפון, וזו רשמה לזכותה גילוי ונטרול של 6 מנהרות חודרות-גדר של חזבאללה במבצע מגן צפוני.
בעת העתיקה וימי הביניים
בזמן מרד בר-כוכבא (132–136 לספירה), המורדים היהודים השתמשו רבות בלוחמת-מנהרות, כחלק מלוחמת-הגרילה נגד האימפריה הרומית.
בתקופת מסעי הצלב, חפריו של צלאח א-דין חפרו מנהרה מתחת למצד עתרת, וכשהגיעו ליסודות מגדל העוז שרפו את תמוכות המנהרה וגרמו לקריסתו.
במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית נעשה במקרים רבים שימוש בכורים מומחים אשר חפרו מנהרות מתחת לשטחי הפקר על מנת למקם מוקשים מתחת לעמדות ההגנה של האויב. כאשר פוצצו המוקשים, חיל הרגלים התקדם לעבר קו חזית האויב על מנת לנצל את רגע הבלבול המיידי שלאחר הפיצוץ. משך הזמן אשר היה נדרש באותה העת לחפירת המנהרה והצבת חומר הנפץ בה היה יכול להימשך אף עד שנה שלמה. היו מקרים מסוימים במהלך המלחמה בהם הכורים חפרו את מנהרותיהם בטעות לתוך מנהרות אויב.
בתחילת הקרב על הסום הכוחות הבריטים הטמינו 17 מוקשים מתחת לקו התעלות הגרמני הקדמי ומתחת למוצבים הגרמניים. שלושת המוקשים הגדולים ביותר הכילו כ-20 טון חומר נפץ למוקש. הגדול שבהם היה במשקל 27 טון והוא יצר את מכתש לוכנאגר שקוטרו 91 מטרים ועומקו 21 מטרים. מכתש פיצוץ זה השתמר מאז ועד היום ומהווה אתר זיכרון לקרב.
בינואר 1917, במהלך הקרב על מסין (Messines), הגנרל סר הרברט פלומר נתן הוראה לחפור מתחת לעמדות הצבא הגרמני. בעקבות כך, במהלך חמשת החודשים הבאים נחפרו מנהרות שאורכן הכולל היה בסביבות 8,000 מטרים. כ-600 טונות של חומרי נפץ הונחו מתחת לעמדות הצבא הגרמני. חומר הנפץ במנהרות פוצץ בו זמנית ב-7 ביוני ב-3:10. הפיצוץ גרם למותם של כ-10,000 חיילים.
האזור בו התנהל קרב רכס וימי מאופיין בקרקע גירנית רכה יחסית, לפיכך נחפרו באזור מנהרות רבות, הן לקישור בין הכוחות והן מנהרות-נפץ שנחפרו על ידי חיל ההנדסה הבריטי סמוך לקווי הביצורים הגרמניים, מתחת לפני הקרקע, אותן ניתן היה למלא בדינמיט ולפוצץ בבוא העת. גם הגרמנים חפרו מנהרות בצד שלהם, כולל מנהרות ממולכדות, למקרה שיתפסו בידי הבריטים, כפי שאכן קרה.
במלחמת וייטנאם
במהלך מלחמת וייטנאם, הווייטנאמים לחמו את רוב הלחימה בשימוש בטקטיקת מלחמת גרילה מסועפת שבה הם בנו בונקרים ומנהרות רבות מתחת לפני השטח, אשר רובו מורכב מיער עד. כל היציאות מהבונקרים האלו מולכדו והוסוו, מכיסוי עלים ועד יציאות מגזעי עצים. לא פעם אחת קרה שבלב מחנה צבא אמריקאי יצאו מתוך גזעי העצים כמה לוחמים וייטנאמים אשר החלו במתקפת קומנדו. בהמשך, לאחר שחיילי ארצות הברית שילמו מחיר דמים יקר בניסיונות כניסה לבונקרים התת-קרקעיים, הוחלט על הקמת יחידת קומנדו מיוחדת אשר אומנה להיכנס למקומות אלו ולפוצצם. במקרים רבים רשמה היחידה הזו הצלחות טקטיות.
נעשה גם ניסיון לשחרור גזים ועשן לתוך המנהרות אך הווייטנאמים הקדימו תרופה למכה ובודדו את המנהרות על ידי אגמים תת-קרקעיים, אשר דרכם נאלצו הלוחמים האמריקאים לצלול כדי להגיע לצד השני. עוד ניסיון לפגיעה בבונקרים היה הפצצה אווירית של נפלם בעיקר, אשר גרם לשריפות מרובות ופיצוצים רבים על פני השטח.
במסגרת הלחימה בין ארגון החמאס לישראל
במסגרת המאבק המזוין בישראל ארגון חמאס הסתייע בלוחמת מנהרות בדרכים הבאות:
בעקבות התגברות איום המנהרות הוקמה יחידת סמו"ר שעסקה בגילוי והשמדת סליקים ומנהרות אך לא בלחימה בתווך זה. לאורך השנים כוחות צה"ל חשפו והרסו מאות מנהרות שיצאו מרצועת עזה. בנושא המנהרות עסקו זמן רב-בעקבות מבצע עופרת יצוקה הוחלט להרחיב את ההצטיידות וההכשרה בתחום זה לכלל היחידות הלוחמות.
במבצע צוק איתן המטרה המרכזית של הפעולה הקרקעית הייתה איתור והשמדה של מנהרות בצד העזתי של הגבול. הדבר קיבל חיזוק משמעותי והד תקשורתי בעקבות תיעוד חדירת המחבלים בסמוך לקיבוץ סופה ב-17 ביולי. במהלך הלחימה נוסו ופותחו אמצעים ושיטות הקשורים לגילוי והשמדת מנהרות. בעקבות המבצע ובפרט בעקבות חטיפת הדר גולדין, הורחבו התכנים באימון המתקדם של הלוחמים ובקורסי פו"מ. גדודי חיל הרגלים, גדודי חיל ההנדסה וכוחות מיוחדים נוספים לקחו חלק רב בלחימה זו במבצע צוק איתן ומלחמות קודמות בהיסטוריה.
במסגרת הלחימה בין ארגון החזבאללה לישראל
על מנת לעמוד במתקפות אוויריות מצד ישראל, ארגון חזבאללה הקים במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 מערכת סבוכה של מנהרות ובונקרים תת-קרקעיים שתאפשר לו להמשיך ולבצע ירי רקטות ללא הפרעה בכל סכסוך עתידי מול ישראל. ב-19 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה כבש כוח מיחידת מגלן ב"שמורת טבע" - מערכת הבונקרים הנסתרת שחפרו מחבלי חזבאללה - צפונית לאביבים. במהלך הלחימה נהרגו שניים מחיילי היחידה ומערכת הבונקרים הושמדה וטוהרה. תשתית המנהרות של חזבאללה כוללת בין היתר מנהרה באורך 25 קילומטרים, אותה הארגון הקים לכאורה באמצעות סיוע מקוריאה הצפונית.
ב-4 בדצמבר 2018 החל מבצע מגן צפוני לחשיפה ונטרול מנהרות טרור חודרות גדר, שחפר חזבאללה מלבנון לתוך שטח ישראל, בגבול הצפון, ובשבוע הראשון של המבצע אותרו שלוש מנהרות שחודרות לשטח ישראל. המבצע הסתיים בהצלחה אחרי שנוטרלו ששת מנהרות הטרור של חזבאללה, כולל מנהרה בעומק של למעלה מ-50 מטר.
יהושע בן גמלא
יהושע בן גמלא היה השם של כהן גדול, או מספר כהנים גדולים בימי בית המקדש השני. יהושע בן גמלא מוזכר בספריו של יוסף בן מתתיהו, ככהן גדול במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-1 וממנהיגי ממשלת המרד המתונה בזמן המרד הגדול ערב חורבן בית המקדש השני. בתלמוד, מוזכר יהושע בן גמלא ככהן גדול שאשתו מרתא בת ביתוס קנתה עבורו את הכהונה הגדולה בימי המלך אלכסנדר ינאי, וכמי שייסד את החינוך הציבורי בישראל. מקובל לזהות את "יהושע בן גמלא" של התלמוד עם "יהושע בן גמלא" המוזכר אצל יוסף בן מתתיהו תוך תיקון שם המלך שממנו נקנתה הכהונה הגדולה, אך יש החולקים על זיהוי זה וטוענים שמדובר על אנשים שונים.
קניית הכהונה הגדולה
על פי התלמוד, לאחר שיהושע בן גמלא קידש את מרתא בת בייתוס לאשה, היא קנתה עבורו את הכהונה הגדולה, בתשלום למלך אלכסנדר ינאי:
(תרגום: אמר רב יוסף קשר אנו רואים כאן, שאמר רב אסי שלשה קבים של דינרים העלתה מרתא בת ביתוס לינאי המלך עד שהעלה את יהושע בן גמלא לכהן גדול). לאחר מכן, נשא אותה יהושע לאשה, דבר שהיה מותר לו לעשות לדעת חכמים, אף שלכהן גדול אסור לשאת אלמנה, מכיוון שנתקדשה לו לפני מינויו לכהן גדול.
התלמוד גם מביא את מינויו של יהושע בן גמלא לכהן גדול כדוגמה למינוי לא ראוי: .
תקנת בתי הספר של יהושע בן גמלא
התלמוד מזכיר את "יהושע בן גמלא" לשבח על תקנת יהושע בן גמלא בענייני חינוך: "אמר רב יהודה אמר רב: ברם זכור אותו האיש לטוב ויהושע בן גמלא שמו, שאלמלא הוא נשתכחה תורה מישראל, שבתחילה מי שיש לו אב מלמדו תורה, מי שאין לו אב לא היה למד תורה... עד שבא יהושע בן גמלא ותיקן שיהו מושיבין מלמדי תינוקות בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר ומכניסין אותן כבן שש כבן שבע".
בעקבות תקנה זאת, נחשב יהושע בן גמלא למייסד בתי הספר בתקופת חז"ל ועל שמו נקראו בתי ספר יהודיים "בן גמלא", בהם בית ספר עברי-אנגלי בפלורידה.