cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקצוע (סיפור)
רעיונות ומגמות
בסיפור טמונה גם סאטירה חברתית קלה. אסימוב מתאר בסיפור חברה, שכל התקדמותה תלויה בקבוצה קטנה של אנשים. אנשים שנחשבים כפחות טובים מהשאר, אבל דווקא הם הגורם להמשכיות המדע, הכלכלה וההצלחה החברתית. ייתכן כי בכך רמז אסימוב שמדענים לא תמיד מוערכים כראוי.
בנוסף לתופעות בהן עוסק עיקר הסיפור, מזכיר אסימוב טכנולוגיות, מנהגים ותופעות נוספות, חלקן מתאימות לזמן כתיבת הסיפור וחלקן בדיוניות. דוגמאות לתופעות הנזכרות, הנכונות לזמן כתיבת הסיפור, הן תכנות מחשבים המתבצע על ידי כרטיסים מנוקבים, הפרדה מגדרית, עישון, העברת מידע המוגבלת לדפוס (כרטסת, ספרים), טלוויזיה, ולוחות מודעות עם כתב מואר. דוגמאות לתופעות בדיוניות (לעת כתיבת הסיפור) הן שיחות וידאו, כדור הארץ הסובל מצפיפות אוכלוסין, טיסה בחלל ויישוב כוכבים נוספים.
מוד ווטסון
מוד אדית אלנור ווטסון (באנגלית: Maud Edith Eleanor Watson; 9 באוקטובר 1864 - 5 ביוני 1946) הייתה טניסאית בריטית, אלופת וימבלדון הראשונה.
תולדות חייה
ווטסון, שהייתה בתו של כומר נולדה בלונדון. היא החלה לשחק טניס תחרותי עם פתיחת הענף לנשים ב-1881. למשחקים לבשו הנשים באותה עת שמלה לבנה ארוכה עם מחוך. באליפות וימבלדון 1884 הגיעה לגמר יחד עם אחותה הבכירה, ליליאן ווטסון וניצחה אותה בשלוש מערכות 6–8, 6–3, 6–3. כך הייתה האשה הראשונה שזכתה בתואר אלופת וימבלדון. היא זכתה עם אחותה בגמר הזוגות ועם אלוף וימבלדון באותה שנה, ויליאם רנשו, בתחרות הזוגות המעורבים.
בשנה שלאחר מכן חזרה על הישגה, כאשר ניצחה בגמר את בלאנש בינגלי בשתי מערכות 6–1, 7–5. אולם, באליפות וימבלדון 1886 הפסידה ווטסון לבינגלי בגמר 6–3, 6–3. היה זה תואר אלופת וימבלדון הראשון של בינגלי שזכתה מאז בחמישה תוארי אליפות נוספים.
ב-1889 פרשה מהטניס התחרותי לאחר שכמעט טבעה בשחייה ליד האי ג'רזי ונותרה עם קשיים בריאותיים. במלחמת העולם הראשונה עבדה בהתנדבות כאחות וזכתה בעיטור מסדר האימפריה הבריטית.
הישגים
בטורניר וימבלדון
הפסדים בגמר
בטורניר וימבלדון
ג'רי ראיין
ג'רי ראיין (שמה המלא באנגלית: Jeri Lynn Zimmermann Ryan; נולדה ב-22 בפברואר 1969) היא שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידיה כבורג לשעבר שבע מתשע, בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" (1997-2001), כוורוניקה "רוני" קוק בסדרה "בוסטון פאבליק" (2001-2004), וכן כיכבה בדרמה המשפטית "שארק" (2006-2008) והיא כיכבה כד"ר קייט מרפי בסדרת הדרמה של ABC "בגוף ההוכחה" (2011-2013).
שנותיה הראשונות
ג'רי לין צימרמן נולדה במינכן, גרמניה המערבית, בתו של גרהרד פלוראיין "ג'רי" צימרמן, רס"ר בצבא ארצות הברית ואשתו שרון, עובדת סוציאלית. יש לה אח אחד מבוגר, מארק. ראיין גדלה בבסיסים צבאיים שונים, בקנזס, מרילנד, הוואי, ג'ורג'יה וטקסס. כאשר הייתה בת 11, אביה פרש מהצבא והמשפחה התיישבה בפדוקה, קנטקי. היא סיימה את לימודיה בית ספר תיכון Lone Oak בשנת 1986 (כבוגרת מצטיינת), ולאחר מכן למדה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם הייתה חברה באחוות הסטודנטים "פי אלפא".
בשנת 1989 נבחרה ראיין למלכת היופי של אילינוי. בשנת 1990 היא הייתה סגנית השלישית בתחרות מיס אמריקה, לאחר זכייה בתחרות בגדי-הים הראשונית. באותה השנה סיימה את לימודיה באוניברסיטה; היא בוגרת אוניברסיטת נורת'ווסטרן עם תואר ראשון בתיאטרון.
קריירה
לאחרי לימודיה בקולג', היא החלה בקריירת משחק במשרה מלאה בלוס אנג'לס. הופעת הבכורה שלה הייתה בסדרה "מי הבוס?", ולאחר מכן היא הופיעה כשחקנית אורחת בתפקידים שונים במגוון סדרות טלוויזיה, כגון "מלרוז פלייס", "Matlock" ו-"The Sentinel", כמו גם בסרטי טלוויזיה כמו "Co-Ed Call Girl".
הפריצה הגדולה שלה הגיעה כאשר זכתה בתפקיד ראשי קבוע, כחוקרת החוצנים יוליה סטיוארט, בסדרת הטלוויזיה "Dark Skies". הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, אבל התפקיד משך את תשומת הלב של קהילת המדע בדיוני.
ראיין הופיעה בסרט קומדיה רומנטית בשם "Down with Love" וכן בסרט עצמאי בשם "Men Cry Bullets". תפקידה הראשי הראשון בסרט קולנוע היה בסרט קומדיה עצמאי בשם "The Last Man", כאישה האחרונה על כדור הארץ. הסרט הופץ על ידי "Lions Gate Entertainment".
בשנת 2005, ראיין השתתפה בפיילוט בשם "Commuters", גרסת עיר גדולה פרברית של "עקרות בית נואשות". היה לה תפקיד חוזר כשרלוט מורגן בסדרה "The O.C." בשנת 2005; היא הופיעה ככוכבת אורחת בדמותה של קורטני ריס בסדרת הדרמה המשפטית של דייוויד אי קלי "בוסטון ליגל", בשנת 2006. לאחר מכן ראיין כיכבה בסדרה "Shark", דרמה משפטית של רשת CBS, בה גילמה את דמותה של ג'סיקה דוולין, תובעת מחוזית מלוס אנג'לס, לצידו של ג'יימס וודס, אולם היא לא חזרה לפרקים ששודרו לאחר שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי (2007–2008) אף על פי ששמה מופיע בכל ארבעת הפרקים. CBS בטלה את השידור של הסדרה לאחר סיום עונתה השנייה, ב-20 במאי 2008.
היא הופיעה ככוכבת אורחת בדמותה של עורכת הדין פטריש לה רו ב-7 באפריל 2009, בפרק של "חוק וסדר: מדור מיוחד", תפקידה הראשון לאחר הולדת בתה ג'יזל. לאחר מכן, ראיין הופיעה בשבעה פרקים של עונה 2 של הסדרה "Leverage" בהפקת רשת TNT, בדמותה של טארה קול, כדי למלא את מקומה של ג'ינה בלמן (סופי) אשר יצאה לחופשת לידה.
ראיין היא שחקנית קבועה בסדרת הדרמה הרפואית "בגוף ההוכחה", אשר הועלה לראשונה ב-29 במרץ 2011.
כמו כן, ראיין המשיכה להופיע בתפקידי אורח בסדרות ז'אנר בטלוויזיה, ולאחרונה הופיעה בסדרה של ערוץ SyFy "Warehouse 13", כמייג'ור חיל הנחתים האמריקני אמנדה אטימור, אשתו לשעבר של פיט אטימור, הדמות הגברית הראשית של הסדרה, בפרק "Queen for a Day" אשר שודר ב-1 באוגוסט 2011.
בינואר 2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "הליקס" בערוץ SyFy. בינואר 2015 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
חיים אישיים
בשנת 1990 פגשה את בנקאי ההשקעות ג'ק ראיין, לימים מועמד פוליטי רפובליקני. השניים נישאו ב-15 ביוני 1991, ונולד להם בן, אלכס, ב-1994. במהלך נישואיהם הם התגוררו לסירוגין בלוס אנג'לס ובשיקגו, למען הקריירה שלהם, אולם בסופו של דבר התגרשו ב-1999. אף על פי שראיין ציינה בראיון כי הפרידות התכופות היו קשות לנישואין, הסיבות לגירושין נשארו חסויות לבקשתם ההדדית של שני בני הזוג.
ראיין, בשלב מסוים, יצאה עם מפיק "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בראנון בראגה. בין פברואר לנובמבר 2000, עקב אחריהם מרלון אסטאסיו פאגטאקאן, שהורשע על הטרדה ואיומים במאי 2001. על פי "Crime Stories", תוכנית ששודרה בערוץ הפשע בבריטניה בשנת 2009, היו ברשותו של המטריד מכתבים בהם טען כי הוא עומד לתקוף מינית את ראיין ולענות את בראגה.
כאשר מסע הפרסום של ג'ק ראיין במסגרת הקמפיין הפוליטי לבחירתו למושב בסנאט של ארצות הברית נפתח באילינוי בשנת 2003, העיתון שיקגו טריביון, יחד עם ערוץ הטלוויזיה WLS-TV ביקשו כי רשומותיו הציבוריות ישוחררו לציבור. הן ג'רי והן ג'ק הסכימו לשחרר את מסמכי גירושיהם, אך לא את אלו הנוגעים למשמורת בנם, באומרם כי שחרורם עלולה לפגוע בילד.
ב-18 ביוני 2004, שופט בית המשפט העליון בלוס אנג'לס רוברט שניידר הסכים לשחרר את מסמכי המשמורת. ההחלטה עוררה מחלוקת משום שהיא התקבלה נגד בקשתם הישירה של שני ההורים, וכי החלטה זו הפכה החלטה מוקדמת יותר שלא לחשוף את המסמכים לטובת הילד. עם חשיפת המסמכים, נתגלה כי 6 שנים קודם לכן, ג'רי האשימה את ג'ק כי ביקש ממנה לבצע מעשים מיניים עמו בציבור ובמועדוני סקס בניו יורק, ניו אורלינס, ובפריז. ג'רי ראיין תיארה אחד מהם כ-"מועדון ביזארי עם כלובים, שוטים ומכשירים אחרים תלויים מהתקרה". ג'ק ראיין הכחיש את הטענות הללו. אף על פי שג'רי ראיין יצאה בהצהרה קצרה בלבד, וסירבה להגיב על העניין במהלך הקמפיין, גילוי המסמך הובילו לכך שג'ק ראיין הסיר את מועמדותו; יריבו העיקרי, ברק אובמה, ניצח בבחירות לסנאט באילינוי ב-2004.
תחביב של ראיין הוא בישול גורמה. בעודה מככבת ב-"Boston Public", היא חילטרה בסופי-שבוע במטבח של The House - מסעדה בלוס אנג'לס. בשנת 2003, ראיין פגשה את השף הצרפתי כריסטוף אמה באירוע הצדקה של השף. השניים בסופו של דבר החלו לנהל מערכת יחסים, ואמה עבר לגור עם ראיין ובנה אלכס בביתם שבעמק סן פרננדו. בפברואר 2005, ראיין, "פרנקופילית לכל חיים", פתחה - בשותפות עם אמה - את מסעדת Ortolan. במסעדה, הממוקמת בלוס אנג'לס מוגש אוכל צרפתי עם "פרשנות מודרנית". השניים הופיעו ב-"Iron Chef America", בתוכנית בה אמה, ביחד עם סו-שף, קורא תיגר על "שף הברזל" מסהארו מורימוטו ושניים מהסו-שפים שלו. המסעדה נראתה בפרק 26 של עונה 2 של "בוסטון ליגל", כאשר דני קריין (ויליאם שאטנר) ואלן שור (ג'יימס ספיידר) דנים בהגעתה של קורטני ריס (ג'רי ראיין) ב-"מסעדה האהובה עליה". למרות ההצלחה שלה, המסעדה נסגרה בדצמבר 2010.
ראיין ואמה נישאו בעמק הלואר, צרפת, ב-16 ביוני 2007. ב-7 בספטמבר 2007, ראיין הודיע ​​שהיא ואמה מצפים לילדה הראשונה שלהם יחד. ב-2 במרץ 2008, ראיין ילדה את בתה ג'יזל אמה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
קוראני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רבאני
הקינוח מורכב מסולת, ביצים ועמילן שאותם מערבבים ואופים ועליהם יוצקים סירופ לימון המעורבב עם סוכר ומים ומעטרים בשקדים או פיסטוקים.
נהוג להגיש את המאפה בעיקר בחתונות, פסטיבלים ובאירועים דתיים כשהוא חם ובליווי תה או קפה טורקי.
מקורו של הקינוח הוא מתקופת האימפריה העות'מאנית לאחר שהומצא על ידי טבחי הארמון לאחר כיבוש ארמניה וירוואן ולכן נקרא רבאני.
מלבד הגרסה הבסיסית, למאכל גרסאות מבוססות גבינה, חלב או יוגורט, ביוון מורכב הקינוח מגרידת תפוז ומי ורדים ובמצרים מורכב מדבש ומי ורדים ונקרא בסבוסה.
הפיגוע בקו 142 בתל אביב (2012)
זה היה פיגוע רב הנפגעים הראשון בתל אביב מאז הפיגוע בדוכן השווארמה "ראש העיר" ב-2006 בו נרצחו 11 אנשים ו-70 נפצעו.
הפיגוע
בסביבות השעה 12:00 בצהריים הופעל מטען נפץ באוטובוס נוסעים צפוף בלב רובע העסקים של תל אביב. הפיגוע בוצע בקו 142 של חברת דן בעת שהאוטובוס עבר ברחוב שאול המלך.
המטען הכיל כמות גדולה של רסיסי מתכת שנועדו לגרום לכמות נפגעים מרבית. בפיגוע נפצעו לפחות 28 בני אדם, ביניהם שלושה אנשים שנפצעו במצב אנוש.
מבצעי הפיגוע
לטענת גורמי הביטחון הישראליים מפרג'י היה חבר בתא טרור פלסטיני מבית ליקיא שיהודה ושומרון ואשר מסועף לחמאס ולג'האד האיסלאמי. מנהיג ארגון החמאס ח'אלד משעל דחה באופן חד-משמעי את הטענה שלחמאס יש קשר כלשהו עם הפיגוע.
על פי המסמכים שהוגשו לבית המשפט, החשודים בביצוע הפיגוע כוללים גם את אחמד סלאח אחמד מוסא בן ה-25 מבית ליקיא, פואד רבאח שוכרי אתסי בן ה-27 מבית ליקיא, מוחמד מחפוד סעיד דמרה בן ה-25 מכפר מזרה אשר בקרבת רמאללה. במסמכים שהוגשו לבית המשפט צוין כי מוסא היה ראש תא הטרור. לדברי החוקרים מפרג'י חזר ליהודה ושומרון על מנת ללמוד באוניברסיטת ביר זית, ובחודשיים שקדמו לפיגוע הוא התגורר בבית דודו אשר בבית ליקיא, למד בביר זית ונסע בתדירות לישראל על מנת לעבוד בסניף מקדונלד'ס אשר בקניון שבמודיעין-מכבים-רעות, בסמוך לגבול בין ישראל ליהודה ושומרון. לדברי גורמים ישראליים, במהלך היום השישי למבצע עמוד ענן בעת שמפרג'י היה בחנות המכולת בבעלות מוסא הוא הביע את רצונו להילחם לצד ארגון החמאס. מוסא ביקש ממנו לחזור מאוחר יותר כדי להמשיך ולדון בעניין. כשחזר ביקש ממנו מוסא לשים שקית באוטובוס ישראלי מבלי שנוסעיו ישימו לב על מנת לבדוק אם הוא מוכן לקחת חלק בפיגוע. מפרג'י השלים בהצלחה את המבחן ובעקבות כך השניים החלו לתכנן את הפיגוע. מוסא הכין פצצה שיכולה להתפוצץ באמצעות טלפון סלולרי והסתיר אותה בשקית בגדים, ולאחר מכן לקח את מפרג'י למחסום חרבאטה, שם חצה את ישראל על מנת להיפגש עם המנהל של סניף מקדונלד'ס בו הוא עבד. בעת שהמנהל הסיע אותו למקום העבודה, מפרג'י שיקר למנהל העבודה כאשר טען שקיבל שיחת טלפון ונודע לו שאמו חולה וכי עליו לחזור אליה. לאחר שעזב את המכונית עלה על קו 142 לתל אביב, כאשר הוא נושא עימו את מטען הנפץ אותו הוא החביא מתחת למושב. כשהאוטובוס הגיע לנקודת היעד המתוכננת, יצא מפרג'י מהאוטובוס והתקשר למוסא על מנת לומר לו שהפצצה מוכנה, ומיד לאחר מכן מוסא פוצץ את הפצצה באמצעות הטלפון הסלולרי שלו. לאחר מכן מפרג'י הלך לתחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז, עלה על הרכבת למודיעין, ונכנס לסניף מקדונלד'ס בו הוא עבד על מנת להתחיל את משמרת אחר הצהריים. הוא נעצר ארבע וחצי שעות לאחר הפיגוע.
ב-19 בדצמבר 2012 מוחמד מפרג'י הואשם בבית המשפט המחוזי בתל אביב בניסיון לרצח, בסיוע לאויב בזמן מלחמה ובקשירת קשר לביצוע פשע. בדצמבר 2013 מפרג'י הגיע להסדר טיעון עם התובעים, במסגרתו הסכם הטיעון הודה באשמה בניסיון לרצוח ולסייע לאויב, ובתמורה הוחלט שהוא יקבל עונש שלא יהיה גדול מ-25 מאסר. ב-10 במרץ 2014 הוא נידון ל-25 שנות מאסר.
אחרית דבר
ב-22 באוקטובר 2013 הודיע השב"כ כי מוחמד אסי, איש הג'יהאד האיסלאמי, חוסל בקרב אש בבלעין עם כוחות צה"ל שבאו לעצור אותו בחשד למעורבותו בפיגוע.
נשלים את הכל
נשלים את הכל הוא הסינגל השלישי של הזמר הישראלי רביב כנר. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים טדי הפקות, ב-11 ביולי 2021, כסינגל השלישי של אלבום הבכורה שלו "רסיסים".
רקע
את מילות השיר חיברה קרן פלס לצד אבי אוחיון. "נשלים את הכל" הוא שיר אהבה, שמחזק ומאדיר את מערכת היחסים בקשר רומנטי. השיר מתמקד בתלאותיה ובנקודות השבירה במערכת היחסים, אך מסתיים בנימה אופטמית, המשדרת חוסר ויתור לאהבה.
פרנק צ. קרלוצ'י
קרלוצ'י שירת במגוון של משרות ממשלתיות בכירות, כולל ראש "המשרד להזדמנויות כלכליות" (Office of Economic Opportunity) בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, סגן ראש ה-CIA בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר וכסגן מזכיר ההגנה וכיועץ לביטחון לאומי בממשל רייגן.
ראשית חייו
קרלוצ'י נולד בסקרנטון, פנסילבניה כבנם של רוקסן לבית בייקון ושל פרנק צ'ארלס קרלוצ'י הבן, סוכן ביטוח ממוצא איטלקי-שווייצרי. סבו הגיע לארצות הברית מהעיירה סנטומנה שבמחוז קמפניה שבאיטליה. את לימודי בית הספר התיכון שלו סיים פרנק קרלוצ'י ב-1948 בסמינר וויומינג שבפנסילבניה, בית ספר מתודיסטי וב-1952 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שם חלק את חדרו במעונות עם דונלד רמספלד, שלימים כיהן הן לפניו והן אחריו כמזכיר ההגנה. לאחר שנתיים בהן שירת כקצין בצי ארצות הברית, הוא המשיך ללימודי התואר השני בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד בין השנים 1954 – 1955. ב-1956 הוא הצטרף לשירות החוץ ועבד במחלקת המדינה עד שנת 1969.
קריירה דיפלומטית בקונגו
ב-1961 מונה קרלוצ'י כמזכיר שני בשגרירות ארצות הברית בקונגו, תפקיד שהיה כיסוי לתפקידו האמיתי, סוכן ה-CIA. בתקופת שירותו שם הוצא להורג ראש ממשלת קונגו, פטריס לומומבה בינואר 1961, במהלך משבר קונגו.
על פי מסמכים ממשלתיים שנחשפו לאחר מכן, הורה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור ל-CIA לחסל את לומומבה. פרוטוקולים מאוגוסט 1960 של ישיבה של המועצה לביטחון לאומי מאשרים שהנשיא אייזנהאור הורה לראש ה-CIA לחסל את המנהיג הקונגולזי. ב-1975 העיד על כך רושם הפרוטוקולים הרשמי, רוברט, ה. ג'ונסון, לפני ועדת המודיעין של הסנאט. עם זאת, חקירות מאוחרות יותר הראו שלומומבה הוצא בסופו של דבר להורג על פי הוראה של יריבו הפוליטי, מואיז צ'ומבה ממדינת קטנגה בסיוע בלגי.
על פי ג'יימס ר' שלזינגר, החל מי שכיהן לאחר מכן כראש ממשלת קונגו, סיריל אדולה, את פגישתו בבית הלבן עם הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בשאלה "Où est Carlucci?" (בצרפתית: "איפה קרלוצ'י?"). בתחילה השיב הנשיא קנדי: "מיהו לעזאזל קרלוצ'י?" ואז שלח את מזכיר המדינה דין ראסק למצוא אותו.
סרט ביוגרפי בדיוני משנת 2000 אודות לומומבה, בבימויו של ראול פק, מתאר את קרלוצ'י כמי שהיה מעורב במהלך שירותו בקונגו ברציחתו של לומומבה. קרלוצ'י דחה בזעם את ההאשמות ובעקבות תביעה מוצלחת שהגיש לבית המשפט עלה בידו למנוע את אזכור שמו בסרט כאשר זה הוצג בארצות הברית.
תפקידים בממשל הפדרלי
ב-1969, כאשר שכנע הנשיא ריצ'רד ניקסון את חבר הקונגרס דונלד רמספלד לעזוב את מושבו ולהתמנות למנהל "המשרד להזדמנויות כלכליות" (Office of Economic Opportunity), סוכנות ממשלתית שהוקמה על ידי סרג'נט שרייבר כדי לנהל את מלחמתו של הנשיא לינדון ג'ונסון בעוני, הועברו אליה רמספלד וקרלוצ'י ממחלקת המדינה לעמוד בראש "תוכנית הפעולה הקהילתית" (Community Action Program). קרלוצ'י היה לסגן מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה כשוויינברגר היה המזכיר במהלך תקופת ממשלו של ניקסון.
בין השנים 1974 – 1977 כיהן קרלוצ'י כשגריר ארצות הברית בפורטוגל. הוא ייזכר בפורטוגל בתור מי שזכה לרווח פוליטי מניסיון ההפיכה הצבאית של ה-25 בנובמבר 1975. בית הספר האמריקאי בליסבון, הוותיק ביותר בחצי האי האיברי, קרוי על שמו.
בין השנים 1978 – 1981 היה קרלוצ'י סגן מנהל ה-CIA, תחת ניהולו של מנהל ה-CIA, סטנספילד טרנר.
מחלקת ההגנה
בין השנים 1981 – 1983 היה קרלוצ'י סגן מזכיר ההגנה. מאוחר יותר, בין השנים 1986 – 1987 הוא כיהן בתפקיד היועץ לביטחון לאומי.
ב-1987, בעקבות התפטרותו של קספר וינברגר מתפקידו כמזכיר ההגנה בשל מעורבותו בפרשת איראן-קונטראס, החליף אותו קרלוצ'י. במהלך כהונתו הוא בלט בדחיפתו לבניית הכוח כדי להחיש את סיומה של המלחמה הקרה, מדיניות שהנשיא רונלד רייגן הוביל.
פעילות עסקית
בין השנים 1992 – 2003 שימש קרלוצ'י כיושב ראש מועצת המנהלים של "קבוצת קרלייל" ולאחר מכן עד שנת 2005 כיושב ראש אמריטוס של החברה. היו לו אינטרסים עסקיים בחברות הבאות: "אשלנד אחזקות עולמיות", "ג'נרל דיינמיקס", "וסטינגהאוס", "נוירוגן", "CB נכסי נדל"ן", "נורטל", BDM, Quaker Oats, ו-Kaman. לתקופה מסוימת הוא היה המנכ"ל לשל חברת האבטחה הפרטית Wackenhut והיה המייסד השותף ומנהל בכיר בקבוצת ההשקעות Frontier Group. הוא גם היה חבר במועצה המנהלת של G2 Satellite Solutions ויושב הראש לשעבר של חברת נורטל רשתות.
פעילות ארגונית
קרלוצ'י היה מקושר ל"פרויקט למען מאה אמריקאית חדשה" (Project for the New American Century), צוות חשיבה שמרני. הוא היה יושב הראש לשעבר של "המועצה העסקית ארצות הברית-טאיוואן" לאחר שכיהן כיושב הראש בין השנים 1999 – 2002 והוחלף בויליאם כהן. קרלוצ'י היה חבר במועצת הנאמנים של מכון ראנד ויושב ראש-מייסד שותף של המועצה המייעצת למכון ראנד למדיניות המזרח התיכון. הוא גם היה חבר במועצת הכבוד של "ברית מדיניות הסמים" (Drug Policy Alliance), גוף שמקדם לגליזציה של סמים קלים.
חיים אישיים
קרלוצ'י היה נשוי לבילי ג'ין אנתוני משנת 1954 ועד לגירושיהם בשנת 1974 ולאחר שנולדו להם שני ילדים. משנת 1976 ועד למותו הוא היה נשוי למרסיה מקמילן מאיירס. נולדה להם בת אחת.
פרנק קרלוצ'י מת ב-3 ביוני 2018 כתוצאה מסיבוכים של מחלת פרקינסון בביתו שבמקלין, וירג'יניה בגיל 87.
יחזקאל קויפמן
יחזקאל קויפמן (17 בדצמבר 1889 – כ"א בתשרי תשכ"ד, 9 באוקטובר 1963) היה פרופסור, פילוסוף וחוקר מקרא, חתן פרס ישראל במדעי היהדות לשנת תשי"ח (1958) ושני פרסי ביאליק לחכמת ישראל. שימש כראש החוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1959.
תולדות חייו
יחזקאל קויפמן נולד בדוניביץ, מחוז פודוליה, שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית להורים שומרי מסורת. אביו מרדכי נחום קאופמן היה סוחר בדים. קויפמן התחנך בחדר, ולאחר מכן למד תלמוד ופוסקים בבית מדרש, ועברית, דקדוק עברי ומעט ספרות עברית מפי מורה פרטי. למד בישיבה המודרנית "יבנה" באודסה מיסודו של חיים טשרנוביץ; מתלמידי פרופ' קלויזנר, שרשם עם ברוך קרוא את הרצאותיו, ומזה נדפס החלק הראשון של ספרו: "ההיסטוריה של הספרות העברית החדשה". למד ב"האקדמיה היהודית" ["קורסים ללימודי המזרח" היה השם הרשמי] מיסודו של הברון הרוסי-יהודי דוד גינזבורג בסנט פטרבורג. ב-1918 סיים את לימודיו באוניברסיטת ברן בפילוסופיה ובבלשנות שמית. קויפמן עבר לברלין שם עבד במסגרת מפעל אנציקלופדיה יודאיקה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והחל ללמד בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנת 1949 עבר לירושלים, והיה פרופסור למקרא באוניברסיטה העברית עד 1957, וכן ראש החוג למקרא.
נפטר בירושלים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
מונותאיזם
קויפמן נודע בעיקר בעמדתו שהמונותאיזם הישראלי הופיע באופן ספונטני בתקופה קדומה מאוד, בניגוד לתפיסה ההגליאנית של אסכולת ולהאוזן, שרווחה אז, שעל פיה המונותאיזם הישראלי התפתח באופן הדרגתי מאמונות אליליות. קויפמן מאמין שישנה השפעה אלילית על הדת הישראלית, אך מהותה שונה.
לפי קויפמן, החידוש העיקרי באמונה הישראלית לא היה הרעיון שקיים אל אחד בלבד, אלא הרעיון שאל זה אינו כפוף לחוקי הטבע או לכל חוק אחר, ושהוא קודם לכול - בניגוד לאלים פוליתאיסטיים, שכפופים לדבר מה שהיה קיים לפניהם, אותו קויפמן מכנה "הוויה קדמונה". לאלים פוליתאיסטיים יש סיפור על היווצרותם – בניגוד לאל היהודי, הנוצרי והמוסלמי. סיפור קרורות חייו של האל הופך אותו למוגבל – בידי הוויה קדמונה, אויבים אלוהיים אחרים, רגשות וגורל. כל אלו לא קיימים בדתות המונותאיסטיות, אותן קויפמן מכנה "ישראליות". האל בדתות הישראליות אינו מוגבל. ההבדל בין מונותאיזם לפוליתאיזם אינו כמות האלים.
,
לפי קויפמן לא היו מלחמות בין ישויות אלוהיות שונות לבין אלוהי ישראל.
אפותיאוזה
בתחום האפותיאוזה כתב קויפמן כי האלילות מאמינה בעליית בני אדם למדרגה אלוהית. כלומר, בנוסף לאלים יש חצאי אלים (בני-אדם שעלו למדרגת אלים). האלילות מעלה לדרגת חצאי אלים את האבות הקדומים, מלכים וגיבורים. ואילו בדת ישראל אין חצאי אלים, ובני האלוהים מספר בראשית – הדבר הדומה ביותר לחצאי אלים בדת הישראלית, גם הם לא נבראו מאל דרך הפריה טבעית, אלא מהמלאכים.
ביקורת המקרא
בתחום ביקורת המקרא נודע קויפמן בעמדתו המהפכנית כלפי תורת התעודות בניסוחו של ולהאוזן. קויפמן קיבל את העיקרון של חלוקה למקורות נפרדים, אך קבע, בניגוד למקובל אז, שהמקור הכהני בתורה נתחבר לפני המקור הדברימי, בתקופת בית המקדש הראשון. עמדה זו משפיעה רבות על תפיסת התפתחות החוק המקראי ומשמעות הנבואה הקלאסית בישראל. שיטתו של קויפמן, שהציגה את היהדות הקדומה באופן חיובי כמבשרת המונותאיזם (בניגוד לאנטישמיות המחקרית של ולהאוזן, שראה בספר ויקרא יצירה מאוחרת המייצגת דת טקסית מנוונת), הסירה את התדמית השלילית שדבקה בביקורת המקרא בעיני חוקרים יהודים והייתה הפתח של רבים להיכנס אל התחום.
קויפמן גם טבע את המושג "סיבתיות כפולה", בספרו "תולדות האמונה הישראלית".
החינוך הפרוגרסיבי
קויפמן גם נחשב למנסח הבולט בתקופתו, לשלילת החינוך הפרוגרסיבי:.
"גולה ונכר"
בחיבורו "גולה ונכר" התעמק קויפמן בשאלת קיום העם היהודי בגולה, והסיק כי הגורם העיקרי ששמר על העם היהודי ומנע את היטמעותו בעמים אחרים הוא 'הכרת האומה את עצמה כנושאת ערכים דתיים קדושים'. במקביל הגיע קויפמן לתובנה כי קיומם של היהודים בימי הביניים על הקשיים בהם, היה מסוכן פחות לעומת החיים בגולה בתקופה המודרנית בצל האנטישמיות העממית וללא "ההגנה של חומות הגטו והזכויות שנתנו לו המושלים" בימי הביניים. יהונתן כהן מתאר את דברים אלו שנכתבו בשנות ה-20 כ"פרקי נבואה ממש", על רקע השואה בה התממשו נבואות הזעם של קויפמן.
"חורבן הנפש"
בחיבורו "חורבן הנפש" טען שלמרות ההרגל לתרגם את המילה "אנטישמיות" כ"שנאת ישראל" הרי תרגום זה אינו מדויק. "האנטישמיות אינה שנאת ישראל בעצם, אלא היא שיטה של קטרוגים הבאה לבסס ולהצדיק את השנאה לישראל או את הרע הנעשה לישראל". האנטישמיות אינה רגש למרות שהיא כרוכה בו, אלא אידיאה, תורה, ולפרקים גם 'שיטה מדעית' להצדקת שנאת ישראל ולא לבאר אותה. היא מטעימה לשנאה טעמים, באמצעות עלילה, קטרוג שקר וסילוף שאינם טעמיה וגורמיה האמיתיים. ומכיוון שהאנטישמיות היא אידיאה או תורה, היא יכולה להופיע בפני עצמה ללא שנאה הן מיהודי והן מגוי.
קויפמן המשיך ופירט את השקפותיו על האוטואנטישמיות שהיהודים ירשו לדבריו מתקופת ההשכלה ועד פרסום המאמר בשנות ה-30, והראה כי האוטואנטישמים אימצו את השקפתה וגישתה של האנטישמיות מבחינת "שקר, הכללה, ייהוד והחמרה". קויפמן הדגים כיצד האוטואנטישמים, לעיתים מתוך אהבת ישראל – כאמור, אנטישמיות אינה רגש ויכולה להתקיים בנפרד משנאה – מאמצים את השקרים שהופצו על העם היהודי, מכלילים את היהודים כולם בפשעים של יחידים, מכנים כ"חטאים יהודיים" עוולות אשר נפוצים בקרב כלל האומות ונוקטים בסטנדרט כפול כאשר הם מאשימים את היהודים במעשים אשר אינם נחשבים כלל לפסולים כשהם מבוצעים בידי עמים אחרים.
הנצחה
על שמו נקראים רחוב בשכונת רמות בירושלים, רחוב בשכונה ה' בבאר שבע, רחוב המחבר את הטיילת התל אביבית לשדרות ירושלים ביפו ורחוב בחיפה סמוך לבית בירם בו לימד.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פטריק זיסקינד
פטריק זיסקינד (בגרמנית: Patrick Süskind; נולד ב-26 במרץ 1949) הוא סופר ותסריטאי גרמני. התפרסם במיוחד בשל ספרו רב-המכר "הבושם" (1985), שעלילתו מתרחשת בצרפת של המאה ה-18 ובשל הדרמה-מונולוג במערכה אחת "הקונטרבס" (1981) שכתב.
זיסקינד מחלק את זמנו בין מינכן, זֵהיים (Seeheim) על האגם שטארנברג ומונטולייה (Montolieu) שבצרפת.
רקע משפחתי וילדותו
זיסקינד נולד בבוואריה, באמבך (Ambach) על הגדה המזרחית של אגם שטארנברג (Starnberger See). בן שני לווילהלם עמנואל זיסקינד, סופר, מתרגם, בלשן ועתונאי בעיתון הליברלי "זידדויטשה צייטונג", ידיד של הסופר קלאוס מאן, ולאם מורה לחינוך גופני. למשפחה שורשים גם באזור וירטמברג. לפי ענף זה של המשפחה, הסופר הוא צאצא לפרשן התנ"ך הנוצרי לותרני יוהאן אלברכט בנגל (1687–1752) ודרכו גם של התאולוג הלותרני השוואבי, יוהנס ברנץ (1499–1570) מאנשי הרפורמציה. פטריק זיסקינד גדל בכפר הבווארי הקטן הולצהאוזן. אחרי לימודים בבית הספר היסודי ובתיכון בכפר ואחרי מילוי השירות הלאומי (במקום שרות צבאי), בין השנים 1974-1968 למד היסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה מודרנית במינכן ובנוסף שני סמסטרים בעיר אקס-אן-פרובאנס על מנת לשפר את ידיעת השפה הצרפתית. באותה תקופה בעת לימודיו באוניברסיטה התחיל לכתוב את היצירות הספרותיות הראשונות. השתתף גם כן בקורסים לאנגלית, ספרדית, לטינית, יוונית עתיקה, מדעי המדינה, אמנות ותאולוגיה. עבודת הגמר שלו דנה בתפיסות הפוליטיות והחברתיות של ג'ורג' ברנרד שו. בילדותו ובנעוריו למד פסנתר כחובב, עד גיל 19.
חיים הרחק מאור הזרקורים
בתום לימודיו התפרנס זיסקינד מעבודות מזדמנות בעיתונים, כמו כן במחלקת הפטנטים של חברת סימנס, כפסנתרן במועדונים וכמאמן אישי לטניס שולחן. משנות השמונים הקדיש עצמו בעיקר לכתיבת ספרות ותסריטים. זיסקינד שומר בקנאות על פרטיותו, מתראיין לעיתים רחוקות מאוד, נמנע מהופעות פומביות ואף דחה כמה מחוות הערכה למפעלו הספרותי, כמו את הפרס טוקאן (1987) מטעם העיר מינכן, את הפרס לספרות של העיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג" (FAZ) באותה שנה (1987), את פרס גוטנברג ואת הפרס הצרפתי לספרי ביכורים בשנת 1986. זיסקינד לא בא אפילו לבכורה העולמית של הסרט שהופק לפי ספרו "בושם", במינכן ב-7 בספטמבר 2006. בתסריטו לקומדיית הקולנוע "רוסיני" שיקף זיסקינד בנימה של אירוניה עצמית היבטים מחיי עצמו. למשל בבניית דמות המחבר הביישן המסרב אפילו תמורת סכומים מכובדים לאשר עיבוד ספרו לסרט. המפיק באותו התסריט דומה למפיק ברנד אייכינגר (מחברת "קונסטנטין פילם") אשר, לפי שמועות, ביקש לפני שנים רבות לקנות מזיסקינד את הזכויות לעיבוד ספרו "בושם" לסרט קולנוע ונענה רק ב-2001 תמורת סכום של 10-5 מיליון אירו, לפי גרסאות שונות. אין בנמצא צילומים של זיסקינד פרט לכמה צילומים משנות השמונים. פעם אחת הופיע בהופעת קמאו קצרה בסדרת הטלוויזיה. הטלוויזיה הבווארית שידרה תוכנית על זיסקינד במסגרת הסדרה "גדולי הבווארים" אבל הסופר לא השתתף בה.
הסופר חי לרוב במינכן עם בת זוגו, טטיאנה גראף, ובנו.
אחיו הבכור, מרטין א. זיסקינד, היה עיתונאי גם הוא.
יצירתו הספרותית
המפורסם בספריו הוא הרומן "הבושם" (1985), שתורגם ל-46 שפות ונמכר ב-15 מיליון עותקים. השוו הצלחה זו לפריצה המסחרית שעשה עשרות שנים קודם לכן הרומן "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק. בשנת 2006 עובד לסרט בבימויו של טום טיקוור. הזכויות והוצאות הפיתוח ניתנו לחברת ההפקות "קונסטנטין פילם" ולברנד אייכינגר תמורת סכום המשוער, לפי שמועות, של בין חמישה לעשרה מיליון אירו.
פרט לכך כתב זיסקינד תסריטים לסדרות הטלוויזיה "מונקו פראנצה" (1982) ו"קיר רויאל" (1986), כמו כן לקומדיית הקולנוע "רוסיני והסוגיה הרצחנית מי שכב עם מי?" (2005).
בתחילת הקריירה הספרותית שלו כתב זיסקינד בשנת 1981 את המונולוג "הקונטרבאס" במערכה אחת שזכה אחרי הבכורה בתיאטרון קובייה במינכן, בהצלחה יוצאת מן הכלל על בימות התיאטראות דוברי הגרמנית והבינלאומיים. בשנים 1984 - 1985 היה הקונטרבאס המחזה שהוצג הכי הרבה על במות גרמניה - כ-500 הופעות. לעיתים קרובות מתאר זיסקינד דמויות של אנטי-גיבורים המחפשות את מקומן בעולם וביחס לזולת. הנובלה פרי עטו "סיפורו של מר זומר" אוירה על ידי הקריקטוריסט הצרפתי ז'אן-ז'אק סמפה.
רטרוטרנספוזון
מספר וירוסים, דוגמת HIV ו־HTLV-1, מתנהגים כמו רטרוטרנספוזונים ומכילים רוורס טרנסקריפטאז וגם אינטגראז, שהוא המקבילה הנגיפית של טרנספוזאז.
פסאודוגנים, (נקראים גם LINE = Long Interspersed Elements), הם מקטעי DNA ארוכים שמייצגים מולקולות RNA שעברו תעתוק לאחור (באמצעות רוורס טרנסקריפטאז) לאחר ששועתקו על ידי RNA פולימראז II ל־mRNA. הפסאודוגנים אינם מכילים אקסונים אולם יכולים לקודד לרוורס טרנסקריפטאז או אינטגראז, עובדה שמאפשרת להם להעתיק את עצמם כמו גם גנים נוספים.
מכיוון שהפסאודוגנים נעים על ידי העתקת עצמם (בניגוד לטרנספוזונים שרק נעים ממקום למקום בגנום), הם מגדילים את הגנום. הגנום האנושי מכיל, לדוגמה, 500,000 פסאודוגנים, שהם בערך 16% של הגנום. הפסאודוגנים משמשים לזיהוי טביעת אצבעות גנטית (genetic finger printing).
מקטעי DNA קצרים שמכונים: SINES  (short interspersed elements מפוזרים אף הם בגנום. הם מייצגים מולקולות RNA קצרות ששועתקו על ידי RNA פולימראז III במקור כדי ליצור tRNA (המולקולה שאחראית על תרגום RNA לחלבונים), rRNA (מרכיב מבני של הריבוזום) ומקטעי RNA גרעיניים אחרים. ה־SINEs הנפוצים ביותר מכונים אלמנטים מסוג Alu, מקטעים שאורכם 300 זוגות בסיסים, שאינם מכילים רצף מקודד, וניתן לזהותם על ידי אנזים ההגבלה AluI (מכאן השם). מעריכים שישנם כמיליון עותקים בגנום ולפיכך הם מהוים 11% מהגנום האנושי.
רצפי ה־LINE־ים וה־SINE־ים מכונים DNA אנוכי, והיוו חלק ממה שכונה בעבר DNA זבל (junk DNA), מפני שלא ברור מהו תפקידם הביולוגי. מעריכים כי הכנסת רצפים חוזרניים אלו לגנום העניקה יתרון סלקטיבי כלשהו לאורגניזמים הנושאים אותם, הואיל ואחרת הם היו נעלמים במהלך האבולוציה, בהתאם לעקרון הברירה הטבעית. במחקרים שנערכו לאחרונה מוצאים לרטרוטרנספוזונים, כגון Alu, תפקידים בבקרת ביטוי גנים. כמו כן, ישנן הערכות שאבולוציה של אזורי בקרה קושרי חלבון בגנום, כגון פרומוטורים החלה עם הכנסת מוטציות לרצפים חוזרניים, עקב יכולת חלק מהרצפים הללו לגייס חלבונים האחראיים לביטויים ולהעתקתם ממקום למקום ברחבי הגנום.
שלמה סיריליו
רבי שלמה סיריליו (או סירליאו, ובראשי תיבות: רש"ס או ר"ש סיריליו) היה ממגורשי ספרד ומחכמי צפת וירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-16, מראשוני פרשני התלמוד הירושלמי.
קורותיו
נולד ב-1485. גורש מספרד, על פי עדותו בהקדמתו לפירושו לירושלמי..
היה נכד רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד].
לאחר הגירוש הגיע רש"ס לקושטא, שם למד אצל רבי אליהו בן רבי בנימין הלוי (מחבר שו"ת "זקן אהרן"), מגדולי רבני טורקיה. כעבור מספר שנים עבר לסלוניקי, שם למד אצל רבי יעקב בן חביב (מחבר הספר עין יעקב על אגדות הש"ס) ובנו, רבי לוי בן חביב. רש"ס נמנה בין רבני סלוניקי, ואף חיבר ספר בשם: "הלכות שחיטות ובדיקות הריאה בקוצר", אך ספר זה אבד. כעבור זמן התמנה לדיין באדריאנופול, אז מן הערים החשובות באימפריה העות'מאנית.
בשנות ה-30 למאה ה-16 עלה רש"ס לארץ ישראל, עם קבוצת חכמים ובהם רבי יוסף קארו ורבי שלמה אלקבץ, והתיישב בצפת. ככל הנראה לא התמנה לתפקיד רשמי, אך לימד תלמידים, ושם החל את כתיבת פירושו על התלמוד הירושלמי. דיונים הלכתיים שונים שהיה מעורב בהם הותירו את רישומם בספרי השו"ת בני התקופה. ידוע, למשל, שביקש להנהיג בצפת קולא בסדרי בדיקת הריאות כפי שנהגו בסלוניקי, ובכך להוזיל את מחיר הבשר, אך רבה של צפת באותם ימים, רבי יעקב בירב, מנע זאת.
סמוך לשנת ה'ש"ו (1546) עלה מצפת לירושלים, והקים בה ישיבה, ונמנה בין רבניה. שם השלים את פירושו. בשו"ת רדב"ז מופיע מכתב מאת רש"ס שנשלח מירושלים, ובו נשאל הרדב"ז על ביאורה של סוגיה במסכת שביעית לצורך כתיבת הפירוש.
רש"ס נפטר בין השנים ה'שי"ג-ה'שט"ו (1553-1555). יוסף צאייח החליף אותו בתפקיד רב העיר.
לאחר פטירתו נקלעה משפחתו למצוקה כלכלית, ורבי יוסף קארו סייע לה בגביית חובות המגיעים לה.
כפי הנראה אחד מבניו, הרב מרדכי, היה הראשון שזיהה את כינויי החכמים בספר בית הבחירה למאירי, ואחרונים שבאו אחריו נשאו ונתנו בכך.
פירושו לתלמוד הירושלמי
רש"ס פירש את כל סדר זרעים מן הירושלמי, עליו אין תלמוד בבלי (פרט למסכת ברכות, וכן סוגיות קצרות הפזורות ברחבי התלמוד הבבלי שנוגעות להלכות סדר זרעים), ואת מסכת שקלים (שגם עליה יש תלמוד ירושלמי בלבד).
פירושו הוא הפירוש הרציף הראשון הידוע שנכתב אי פעם על התלמוד הירושלמי (חוץ ממסכת שקלים). אף כי הראשונים כתבו לעיתים פירושים לקטעים קצרים מן הירושלמי, כאשר סוגיית הירושלמי מתקשרת לנושא שדנו בו, אך אין בידינו פירוש רציף לירושלמי מתקופת הראשונים, ובמובן זה היה חידוש רב במפעלו של רש"ס.
במרבית הסוגיות לא עמד לפניו פירוש קדום שיכול היה להסתמך עליו, ובדרך כלל פירושו מקורי משלו. גם כאשר היו לפניו פירושי הראשונים, רש"ס לא נרתע מלנקוט עמדה עצמאית כאשר מצא זאת לנכון. לעיתים אף חלק על הרמב"ם בלשון חריפה.
בפירושו שאף רש"ס לתאם ולסלק סתירות בין התלמוד הבבלי והירושלמי, ודרך זו אופיינית לרוב פרשני הירושלמי.
כאשר הוא החל במלאכת הכתיבה בסלוניקי, הוא השתמש בכתבי יד, לפני שנדפס תלמוד ירושלמי דפוס ונציה. לאחר זמן כאשר יצא הנוסח הירושלמי בדפוס ונציה הוא השתמש בו בקביעות בארץ ישראל (סיים את הפירוש בירושלים), עם כתבי יד שעמדו לרשותו. רש"ס הרבה להגיה את נוסח הירושלמי, והיו שסברו שכל השינויים הללו מקורם בכתבי יד. ברם, מחקרים מאוחרים העלו שרוב גרסאותיו החדשות הן פרי רוחו, מתוך מגמה ליצור תלמוד ירושלמי בנוסח חדש ורהוט יותר. לשם כך אף שילב לעיתים סוגיות שלמות מן התלמוד הבבלי לתוך טקסט הירושלמי.
רש"ס לא הספיק להדפיס את פירושו. כתבי יד של הפירוש נפוצו בקרב חכמי דורו, וכך הטביע הפירוש את חותמו על פרשנים חשובים שבאו אחריו, כמו רבי יהושע בנבנישתי, מחבר פירוש "שדה יהושע" על הירושלמי, ורבי אליהו מפולדא ("פירוש רא"פ"), שאימצו רבים מפירושיו. גם מפרש המשנה רבי שלמה עדני מרבה לצטט ממנו בפירושו "מלאכת שלמה".
לראשונה נדפס הפירוש על מסכת ברכות במגנצא בשנת תרל"ה, על ידי הרב מאיר להמן. מאוחר יותר נדפסה גם מסכת פאה במהדורת הירושלמי של האלמנה והאחים ראם (וילנא תרפ"ב). הפירוש לסדר זרעים כולו יצא לאור (תרצ"ד-תשכ"ז) על ידי הרב חיים יוסף דינקלס, עם פירוש נוסף משלו בשם "אמונת יוסף", ועל מסכת שקלים (תשי"ח) על ידי הרב אפרים זאב גרבוז, עם פירושו בשם "הר אפרים". כמו כן, הפירוש כולו מופיע בתלמוד ירושלמי של הוצאת עוז והדר.
מלבד פירושו לירושלמי ערך גם מעין גמרא על מסכת עדויות (שאין עליה תלמוד כלל), שלוקטה מסוגיות שונות בבבלי ובירושלמי הנוגעות למסכת זו. זו יצאה לאור לראשונה בשנת תשע"ד על ידי מכון אהבת שלום בעריכת הרב בצלאל דבליצקי.
סטיבן ברייר
סטיבן ג'רלד ברייר (באנגלית: Stephen Gerald Breyer; נולד ב-15 באוגוסט 1938) הוא עורך דין ומשפטן יהודי-אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1994–2022. הוא מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון בשנת 1994, אחרי שכיהן במשך 14 שנים כשופט בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים. לפני כהונתו כשופט היה ברייר פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והיה יועץ משפטי ראשי לוועדת המשפט של הסנאט. הוא ידוע בגישתו הפרגמטית בנוגע לתפקיד בית המשפט העליון ולפרשנות החוק, ונחשב לחלק מהאגף הליברלי בבית המשפט העליון.
ראשית חייו והשכלה
ברייר נולד בשנת 1938 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה למשפחה יהודית ממעמד הביניים. אביו עבד כעורך דין במועצת החינוך של העיר, ואמו הייתה עקרת בית ופעילה פוליטית במפלגה הדמוקרטית ובליגת הנשים הבוחרות. אחיו היחיד, צ'ארלס, כיום שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של המחוז הצפוני בקליפורניה, נולד בשנת 1941.
ברייר למד בתיכון לוואל בסן פרנסיסקו. הוא הצטיין בלימודיו וזכה בפרסים על יכולתו בדיבייטינג, מדעים ומתמטיקה. בשנת 1955 הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא התמקד בפילוסופיה וגילה עניין מיוחד בפרגמטיזם. בשנת 1959 הוא סיים את לימודיו בסטנפורד וקיבל מלגת מרשל, שאיפשרה לו ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. באוקספורד הוא התמקד בפילוסופיה, כלכלה ופוליטיקה. בשנת 1961 הוא סיים את לימודיו באוקספורד והחל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. בזמן לימודיו הוא עבד כעורך ב-Harvard Law Review. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות, עם תואר ראשון במשפטים, כעבור שלוש שנים.
קריירה
לאחר לימודיו, התמחה ברייר בלשכת שופט בית המשפט העליון ארתור גולדברג. בתקופת התמחותו השינוי החוקתי שהוביל בית המשפט העליון תחת נשיא בית המשפט ארל וורן היה בשיאו, והמגמה הבולטת הייתה הרחבה של זכויות האזרח. ברייר כתב את דעתו של גודלברג בפסק דין "גריסוולד נגד קונטיקט", בה הוא הביע את הסכמתו עם דעת הרוב, לפיה הזכות לפרטיות מעניקה לבני זוג נשואים את החירות להשתמש באמצעים למניעת היריון ללא התערבות הממשלה. בשנים 1965–1967 עבד ברייר כעוזר מיוחד לסגן התובע הכללי של ארצות הברית לענייני הגבלים עסקיים.
בשנת 1967 הוא קיבל משרה כפרופסור חבר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. ברייר החזיק במשרה זו עד שנת 1980, ובשנים 1977–1980 כיהן במקביל כפרופסור בבית הספר "קנדי" לממשל בהרווארד. כפרופסור הוא עסק בעיקר במשפט ציבורי ומשפט מנהלי, ולימד נושאים כגון הגבלים עסקיים, רגולציה ומנהל שלטוני. נושאים אלה היו במרכזם של שני ספרים שכתב על אסדרה שלטונית ורפורמה. בשנת 1970 כתב ברייר מאמר ביקורתי על הנזק שבהארכת זכויות יוצרים, שהיה לאחד מהמאמרים המצוטטים ביותר בנושא.
לצד משרתו כפרופסור המשיך ברייר לעבוד מעת לעת בתפקידים שונים עבור הממשל בוושינגטון. בשנת 1973 הוא היה לתקופה קצרה יועץ לתובע המיוחד בפרשת ווטרגייט. החל מ-1974 הוא כיהן כיועץ מיוחד לוועדת המשפט של הסנאט ובשנים 1979–1980 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של הוועדה. בעקבות עבודתו בוועדה הוא זכה להערכה מצד אישים בשתי המפלגות.
בשנת 1980 מונה ברייר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לשופט בבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים. הוא כיהן בתפקיד עד 1994 ונודע כשופט מתון שאינו נוטה לעמדות ליברליות או שמרניות במיוחד. הנשיא קלינטון שקל לראשונה להציע את ברייר כמחליפו של ביירון וייט בבית המשפט העליון בשנת 1993, אך הוא בחר לבסוף בשופטת רות ביידר גינסבורג. הזדמנות נוספת נפתחה כשפרש השופט הארי בלקמן בשנת 1994, והפעם הצליח ברייר לזכות במועמדות. מינויו אושר בסנאט ב-29 ביולי 1994, ברוב של 87 תומכים מול 9 מתנגדים. הוא נשבע לתפקיד ב-3 באוגוסט באותה שנה. במשך 11 שנים, מיום השבעתו של ברייר ועד מותו של נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט בספטמבר 2005, נותר הרכב בית המשפט העליון ללא שינוי – התקופה הארוכה ביותר של הרכב קבוע בבית המשפט, מאז העשור השני של המאה ה-19.
לאחר שנכנס ג'ו ביידן לתפקידו כנשיא ארצות הברית בשנת 2021, החלו פעילים דמוקרטיים ללחוץ על ברייר לפרוש מתפקידו, על מנת לאפשר לביידן למנות לו מחליף כל עוד קיים רוב דמוקרטי בסנאט. ב-26 בינואר 2022, לאחר יותר מ-27 שנים בבית המשפט העליון, הודיע ברייר על כוונתו לפרוש בתום המושב הנוכחי. מינוי מחליפתו, קטנג'י בראון ג'קסון, שהייתה בעבר עוזרת משפטית של ברייר, אושר על ידי הסנאט ב-7 באפריל 2022, והיא החליפה אותו ב-30 ביוני. ג'קסון אמרה שהתקופה בה עבדה תחת ברייר הייתה "מתנה נדירה" עבורה ושיבחה את "מחויבותו הבלתי-מתפשרת לרשות שופטת עצמאית וחסרת פניות". ב-27 באפריל 2022 שמע ברייר בפעם האחרונה טיעונים בעל פה בבית המשפט העליון. בתום הדיון אמר נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס על ברייר, שידוע בסגנון שאלותיו הייחודי הכולל תרחישים היפותטיים יצירתיים, ש"במשך 28 שנים זו הייתה הזירה [של ברייר] להערות מעמיקות ונוגעות ללב, שאלות מאתגרות ובעלות תובנה, ותרחישים היפותטיים טיפשיים להפליא". רוברטס הוסיף שלשופטים בבית המשפט מעריכים את הזכות שניתנה להם לשרת לצידו.
חיים אישיים
בשנת 1967 התחתן ברייר עם יוהנה פרדה האר, פסיכולוגית ובת למשפחת אצולה בריטית, בתו הצעירה של ג'ון האר ויסקונט בלקנהאם הראשון. לזוג יש שלושה ילדים.
עונש מוות
בשנת 2015 כתב ברייר בדעת מיעוט, לה הצטרפה השופטת רות ביידר גינסבורג, שעונש המוות אינו חוקתי ומהווה "עונש אכזרי ובלתי-רגיל". בכך התנגד ברייר, לא רק לדעת הרוב בפסק דין Glossip v. Gross – לפיה שימוש בזריקת רעל בצירוף מידאזולאם כאמצעי להוצאה להורג הוא חוקתי, ועל נידונים שמבקשים לערער על החוקתיות של אופן הוצאתם להורג המתוכנן להציג הליך חלופי – אלא גם לעונש המוות עצמו. ברייר סיפק מספר נימוקים לעמדתו:
זכויות נשים והזכות לבחור בהפלה
ברייר כתב את דעת הרוב בפסק דין Stenberg v. Carhart משנת 2000, שבו הוחלט שחוק במדינת נברסקה אשר אוסר קטגורית על הפלה ב"לידה חלקית" (שיטת "הרחבה ופינוי", או D&E) ללא כל התייחסות לבריאות האישה היולדת, אינו חוקתי ולכן בטל. בהחלטה אישר ברייר שהחוקה "מספקת הגנה בסיסית לזכות האישה לבחור לעבור הפלה... לפני שהעובר משיג יכולת התקיימות (viability), לאישה יש זכות לסיים את הריונה... וחוק מדינה אינו חוקתי אם הוא מציב נטל מופרז (undue burden) בפני החלטת האישה, כלומר אם תכליתו או תוצאתו הן שימת מכשולים משמעותיים בפני האישה". ברייר כתב שהחוק בנברסקה יגרום לפחד מתביעות, אישומים ומאסר, ולכן הוא בגדר נטל מופרז על החלטת האישה ואינו חוקתי. בשנת 2007 הוא התנגד לעמדת הרוב בפסק דין Gonzales v. Carhart, שאישר חוק פדרלי דומה לזה שעבר קודם לכן בנברסקה.
ברייר כתב את הדעה הקובעת בפסק דין June Medical Services v. Russo משנת 2020, שפסל חוק המגביל ביצוע הפלות במדינת לואיזיאנה. החוק הותיר לרופאי נשים בלואיזינה לבצע הפלות במרפאותיהם רק אם יש להם זכות לקבל מטופלים בבית חולים המאושר על ידי המדינה, במרחק של עד 30 מיל (כ-48 קילומטר) מהמרפאה. בעת שנידון החוק בבית המשפט, ל-6 רופאים במדינה הייתה אפשרות לבצע הפלות, בעוד שלפי התקנות שנקבעו בחוק החדש רק לרופא אחד בלואיזיאנה היה מותר לבצע הפלות. כ-10,000 נשים במדינה ביקשו לעשות הפלה בכל שנה. ברייר כתב שהחוק אינו חוקתי, משום שהוא מטיל מגבלות, שאינן הכרחיות, על נשים שמבקשות לבצע הפלה ומקטין משמעותית את הגישה של נשים למרפאות שמבצעות הפלות, בעוד שהתועלת הבריאותית מהחוק, אם קיימת, אינה משמעותית.
החלטותיו של ברייר נטו לתמיכה בזכויות נשים, והוא אף כונה "שופט פמיניסט".
זכויות להט"ב
ברייר היה שותף לכל החלטות בית המשפט שהרחיבו בזמן כהונתו את זכויותיהם של להט"בים. בפסק דין "רומר נגד אוואנס" משנת 1996 היה ברייר חלק משופטי הרוב שפסלו תיקון לחוקה של קולורדו, שלפיו המדינה, הערים והמחוזות וכל מוסד שלהם מנועים מלתת להומואים, לסביות וביסקסואלים מעמד של מיעוט מוגן, העדפה כלשהי, או הגנה מיוחדת כלשהי מפני אפליה. בפסק דין לורנס נגד טקסס משנת 2003 הוא צידד בעמדת הרוב, שקבעה כי חוקים שאוסרים על יחסי מין הומוסקסואליים אינם חוקתיים ובטלים. בפסק דין "ארצות הברית נגד וינדזור" משנת 2013 הוא הצטרף לרוב בקביעה שהחלק השלישי ב"חוק הגנת הנישואים", אשר קבע שנישואים של בני-זוג מאותו המין אינם מוכרים על ידי הממשל הפדרלי, סותר את הדרישה להליך הוגן בתיקון החמישי לחוקה ולכן אינו חוקתי ובטל. בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס משנת 2015 תמך ברייר בעמדת הרוב, לפיה החוקה מחייבת הכרה בנישואים של בני זוג מאותו המין בכל רחבי האיחוד. הוא תמך גם בפסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון משנת 2020, שקבע שחוק זכויות האזרח (1964) מגן על עובדים מפני אפליה בגין זהותם המינית או המגדרית.
ברייר הצטרף לדעת המיעוט בפסק דין "הצופים הבנים של אמריקה נגד דייל". שופטי המיעוט התנגדו להחלטה, לפיה חופש ההתאגדות מקנה לתנועת הצופים הבנים את הזכות למנוע מהומוסקסואלים חברות בארגון, גם במדינות שבהם קיים חוק שאוסר על אפליה של להט"בים.
קניין רוחני
ברייר התנגד בדעת מיעוט לשתי החלטות שבהן אישר בית המשפט את החוקתיות של הרחבת זכויות היוצרים של מחברים. בשנת 2003 הוא התנגד לפסק דין "אלדרד נגד אשקרופט", שאישר את החלטת הקונגרס להאריך זכויות יוצרים ב-20 שנה, כך שמחברים ישמרו על זכויותיהם במשך 70 שנה לאחר מותם. בשנת 2012 הוא התנגד, בפסק דין "גולן נגד הולדר", להחלטה לאשר את חקיקה של הקונגרס, בעקבות הסכם TRIPS, שהעניקה זכויות יוצרים גם ליצירות ברחבי העולם שהיו ברשות הציבור בארצות הברית. בשני המקרים פירש ברייר את סעיף 8 בחלק השמיני של הפרק הראשון לחוקה באופן שמסמיך את הקונגרס להגן על קניין רוחני רק כאשר הגנה זו מקדמת יצירה, למידה וידע. החלטתו של ברייר להתנגד לדעת הרוב במקרים אלה תואמת את הביקורת שהשמיע על חקיקה המרחיבה זכויות יוצרים קודם למינויו כשופט, במאמר "The Uneasy Case for Copyright".
ברייר כתב את דעת הרוב בפסק דין "גוגל נגד אורקל" בשנת 2021, שבו הוחלט שכאשר העתיקה גוגל יותר מ-11,000 שורות קוד למערכת ההפעלה אנדרואיד מפלטפורמת התכנות Java SE של אורקל, היא לא הפרה את זכויות היוצרים של אורקל, אלא עשתה שימוש הוגן בתוכנה שפיתחה אורקל. ברייר יצא בפסק הדין מתוך הנחה שממשקי תכנות יישומים עשויים להיות מוגנים בזכויות יוצרים, אך הוא הבחין בין קוד הצהרה (declaring code), שאותו העתיקה גוגל על מנת לאפשר למתכנתים לעבור בקלות מתכנות ב-Java לתכנות באנדרואיד, וקוד יישומי (implementing code) שאותו גוגל לא העתיקה. בנוסף, ההחלטה קובעת שהשימוש של גוגל בקוד המועתק נעשה תוך "הוספת משהו חדש, עם מטרה נוספת או שונה באופיה". ההחלטה שוקלת גם את היקף ההעתקה ואת השפעתה על השוק ועל רווחיה של אורקל. מייד לאחר שהוכרז פסק הדין הוכרה הפסיקה כתקדימית, וכאחת החשובות ביותר בנוגע לזכויות יוצרים בעולם התוכנה.
סביבה ושינויי אקלים
בשנת 2007 הצטרף ברייר לדעת הרוב שכתב ג'ון פול סטיבנס בתיק "מסצ'וסטס נגד הסוכנות להגנת הסביבה". פסק הדין עסק בעתירה שהגישו 12 מדינות נגד הסוכנות להגנת הסביבה בתקופת הממשל של ג'ורג' ווקר בוש, ובה הן ביקשו מבית המשפט להכריח את הסוכנות לעסוק ברגולציה של פליטת גזי חממה, זאת למרות טענת הסוכנות שאין לה סמכות להסדיר פליטת פחמן דו-חמצני ושאין הוכחות לקשר סיבתי בין ההתחממות העולמית לבין פליטת הגזים. שופטי הרוב פסקו לטובת המדינות. הם קבעו שלסוכנות יש סמכות להסדיר פליטת פחמן דו-חמצני ושהסוכנות לא הצליחה לסתור את העמדה המוצקה בקרב מדענים, לפיה יש קשר ישיר בין פליטת גזי חממה להתחממות העולמית. הם קבעו שעל הסוכנות לדון מחדש בהחלטתה שלא לקבוע תקנות בתחום, היות שהרציונל הקיים לא תומך בהחלטה זו.
ברייר היה שותף לעמדת הרוב בהחלטה בשנת 2000, שלפיה לאנשים שהשתמשו בנהר לצורכי נופש והנאה, אך לא יכלו להמשיך לעשות זאת לאחר שזוהמו מי הנהר, יש זכות עמידה בעתירה נגד המזהמים. הוא כתב את דעת הרוב בהחלטה משנת 2020, שלפיה גורמים בהוואי שמזהמים את מי האוקיינוס על ידי הזרמת מים מזוהמים למי התהום צריכים היתר כדי להמשיך לפעול.
פיקוח על נשק
ברייר התנגד לדעת הרוב בפסק דין "מחוז קולומביה נגד הלר" משנת 2008. הרוב קבע בתיק זה שהתיקון השני לחוקה מגן על זכותם של פרטים להחזיק בכלי נשק לצורכי הגנה עצמית ושהחוק בוושינגטון די. סי., אשר דורש שרובים ואקדחים המוחזקים באופן חוקי ישמרו פרוקים או מפורקים או בעלי הדק נעול, אינו חוקתי. ברייר הצטרף לדעת המיעוט שכתב ג'ון פול סטיבנס, לפיה התיקון השני לחוקה לא מגן על נשיאת נשק אישי לצורכי הגנה עצמית, אלא על נשיאת נשק למטרות הקשורות בקיומה של מיליציה בלבד. ברייר הוסיף דעת מיעוט משל עצמו (לה הצטרפו סטיבנס, דייוויד סוטר וגינסבורג), בה הוא קבע שההגנה שמספק התיקון השני אינה אבסולוטית. התיקון, לפי ברייר, מותיר לממשלה להסדיר נשיאת נשק בהתאם לתכלית שאותה הוא משרת. לפיכך, גם אם ניתן היה לפרש את התיקון כמתיר נשיאה של נשק אישי למטרות הגנה עצמית, החוק במחוז קולומביה הוא חוקתי, שכן הוא מתמקד באזור עירוני ומגיב באופן ראוי לבעיות חמורות של שמירה על הבריאות והחיים של התושבים. ברייר הביא בדעתו גם דוגמאות למקרים של אסדרה של החזקת אמצעי לחימה בתקופת האבות המייסדים של ארצות הברית.
העדפה מתקנת
ברייר היה אחד משני הקולות המכריעים בשני פסקי דין תקדימיים בנושא העדפה מתקנת, שהתקבלו בשנת 2003. בפסק דין Grutter v. Bollinger, אישר בית המשפט הליך מיון באוניברסיטת מישיגן, אשר נוקט בהעדפה מתקנת כלפי סטודנטים מקבוצות מיעוט שאינן מיוצגות כראוי באוניברסיטה. ברייר תמך בהחלטה זו, אך הוא היה חלק מהרוב גם בעתירה Gratz v. Bollinger, שבה פסל בית המשפט הליך אחר, באותה אוניברסיטה, שמטרתו העדפה מתקנת. הוא והשופטת סנדרה דיי אוקונור היו היחידים שאישרו הליך העדפה מתקנת במקרה אחד ופסלו את ההליך במקרה האחר. ברייר אמר במאי 2004 שהחלטתו בנושא הייתה החשובה ביותר שקיבל עד אותו הזמן והיא לא הייתה פשוטה עבורו.
בשנת 2013 היה ברייר חלק מהרוב בפסק דין Fisher v. University of Texas, שקבע שאוניברסיטת טקסס באוסטין לא בחנה את מדיניות ההעדפה המתקנת שלה, שלוקחת בחשבון ייצוג של סטודנטים על פי גזע, לאור מבחן משפטי מחמיר דיו. ב-2016, בעתירה באותו השם, שוב צידד ברייר בהחלטת הרוב, שהפעם קבעה שמדיניות ההעדפה המתקנת של האוניברסיטה היא חוקתית.
חופש הביטוי
עמדותיו של ברייר לגבי הפרשנות של התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית בנוגע לחופש הביטוי תוארו על ידי בנג'מין פומרנס כ"לא ליברליות ולא שמרניות באופן קונבנציונלי, אלא מניחות את היסוד לפילוסופיה ייחודית בנוגע לזכות החוקתית הזו, בהשוואה לחברי בית המשפט האחרים". יוג'ין וולוק דירג את ברייר כשופט שאימץ את העמדה הצרה ביותר לגבי חופש הביטוי מבין השופטים שכיהנו בבית המשפט העליון בשנים 1994–2002. ניקולאס אלרד כתב שהפרשנות של ברייר לתיקון הראשון דומה לפרשנות המגבילה יותר שניתנה לחופש הביטוי על ידי מדינות אירופאיות בפירושן את האמנה האירופית לזכויות אדם. ברייר מתואר לעיתים כמי שמעדיף את מבחן המידתיות על פני מבחן "הבחינה המחמירה" המקובל, כדרך להבחין בין מגבלות מותרות על חופש הביטוי למגבלות שאינן חוקתיות.
בנושא חופש הביטוי בכלי תקשורת וחופש העיתונות, בשנת 1996 כתב ברייר את דעת הרוב בעתירה נגד רשות התקשורת הפדרלית, בנוגע להוראות בחוק שמאפשרות להגביל שידור תכנים בלתי הולמים בטלוויזיה בכבלים ובערוצי גישה ציבורית (public access channels – בדרך כלל ערוצים קהילתיים שאינם בתשלום). עמדת הרוב אישרה את הסעיף בחוק שמאפשר לחברות הכבלים להפעיל רגולציה על תכנים בלתי-הולמים, אבל פסלה סעיף דומה בנוגע לערוצי גישה ציבורית וסעיף נוסף שנתן לחברת הכבלים רשות לחכות 30 יום לפני שהן מגיבות לבקשה לפתוח ערוץ שהוגבל. ברייר הסכים עם דעת הרוב בפסק דין "ברטינקי נ' וופר" משנת 2001, לפיה לתחנות רדיו אין אחריות פלילית או נזיקית בנוגע לשידור הקלטות שהוקלטו בניגוד לחוק. עם זאת, ברייר הוסיף בדעתו הנפרדת שהמחוקקים רשאים, על פי החוקה, להגיב לאתגרים שיציגו טכנולוגיות חדשות בנוגע לזכות לפרטיות. בשנת 2011 התנגד ברייר לעמדת הרוב בפסק דין שלפיו חוק מקליפורניה שאסר על מכירת משחקי וידאו אלימים לקטינים אינו חוקתי. ברייר טען ששופטי הרוב הגזימו בקביעתם שהחוק יצור קטגוריה חדשה של התבטאויות שאינן מוגנות על ידי החוקה, ושקליפורניה הצליחה להראות שקיים אינטרס ממשי בהגנה על קטינים מפני משחקי וידאו אלימים.
בנוגע לחופש הביטוי של תלמידים בבתי ספר, ברייר הסכים חלקית והתנגד חלקית בשנת 2007 לדעת הרוב בפסק דין "מורס נגד פרדריק", לפיה לא ניתן להעמיד לדין ולבקש פיצויים ממנהלת בית ספר שהשעתה תלמיד שהציג בפומבי שלט התומך בשימוש בסמים. העתירה עסקה במקרה בו תלמיד נענש על כך שהחזיק, במהלך פעילות של בית הספר, שלט עליו נכתב "Bong Hits 4 Jesus" ("שאיפות באנג לישו"). ברייר הסכים עם מסקנת הרוב שלתמיד אין זכות לבקש מהמנהלת פיצויים, אך בניגוד לנימוקי הרוב ברייר טען שבית המשפט לא היה צריך לפסוק כלל בהתייחס לשאלת חופש הביטוי של התלמיד, אלא בהתייחס לחסינות החלקית שנתונה למנהלת. בשנת 2021 כתב ברייר את דעת הרוב בפסק דין "Mahanoy Area School District v. B.L", בו נידונה הזכות של מורים בבית הספר להעניש תלמידה מנבחרת המעודדות של בית הספר, אשר פרסמה בסנאפצ'ט תמונה עם כיתוב שכולל גסויות בגנות בית הספר והנבחרת. ברייר כתב שלבתי ספר יש זכות מוגבלת בלבד להסדיר ביטוי של תלמידים מחוץ לכותלי בית הספר, ובמקרה הזה ההחלטה של בית הספר להשעות את התלמידה אינה חוקתית. הפסיקה של ברייר מדגישה שגם לתלמידים קיים חופש ביטוי. בניגוד לעמדת התלמידה, בית המשפט לא קיבל את הטענה שלבתי הספר אין כלל זכות להגיב להתבטאויות של תלמידים מחוץ לכותלי בית הספר, בייחוד בהתחשב בהשפעת הרשתות החברתיות. אולם, הזכות של בתי הספר להגביל ביטוי מחוץ לבתי ספר היא פחותה משלוש סיבות: (1) באופן רגיל זוהי אחריותם של ההורים; (2) המשמעות רגולציה של חופש הביטוי גם בתוך בית הספר וגם מחוץ לו היא רגולציה מוגזמת על התבטאויות של תלמידים 24 שעות ביממה; (3) קיים אינטרס בעידוד השתתפות התלמידים ב"שוק הדעות" הציבורי.
בהקשר של אקטיביזם, ברייר כתב את דעת המיעוט בעתירה נגד ארגוני זכויות אדם, שביקשו לסייע לפעילות לא אלימה של מפלגת הפועלים של כורדיסטן ושל טיגריסי השחרור של טאמיל אילם. הם סיפקו לארגונים אלה מידע על פתרון סכסוכים באמצעות המשפט הבינלאומי, עסקו בשדלנות למען כורדים שחיים בטורקיה ולמען טאמילים שחיים בסרי לנקה וסייעו להם בעתירות לאו"ם. הארגונים טענו שסעיפים מסוימים בחוק הפטריוט, אשר אוסרים על כל סיוע לארגונים שמוגדרים כארגוני טרור, הם אינם חוקתיים. דעת הרוב קבעה שהסעיפים חוקתיים וניתנים ליישום בנוגע לפעילות של אותם ארגונים. ברייר כתב שהוא אינו מסכים עם דעת הרוב משום שהפעילות של הארגונים כוללת אך ורק אמצעים חוקיים להעברת מסרים ורעיונות פוליטיים, ושזוהי בדיוק סוג הפעילות שעליה מגן התיקון הראשון לחוקה.