cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איראן–ונצואלה
2001–2005: ממשלי צ'אווס וח'אתמי
כנשיא ונצואלה משנת 1999, לפני מותו, נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס פיתח קשרים חזקים עם ממשלת איראן, במיוחד בתחום הפקת האנרגיה, שיתוף הפעולה הכלכלי והתעשייתי. לשתי המדינות שיתוף פעולה טוב בתחום הבנייה, הנפט והגז ובפרויקטי תשתית. הוא ביקר באיראן במספר הזדמנויות, בפעם הראשונה ב-2001, כשהכריז שהגיע לאיראן כדי "להכין את הדרך לשלום, צדק, יציבות וקידמה למאה ה-21". כנשיא החמישי של איראן עם כהונה שנמשכה בין ה-3 באוגוסט 1997 ל-3 באוגוסט 2005, מוחמד ח'אתמי ביקר בוונצואלה בשלוש הזדמנויות. במהלך ביקורו במרץ 2005, העניק לו צ'אווס את ה-"Orden del Libertador" וכינה אותו "לוחם בלתי נלאה למען כל המטרות הנכונות בעולם".
במרץ 2005 דיווח ה-BBC כי יחסיו של צ'אווס עם איראן ותמיכתו בתוכנית הגרעין שלהם יצרו דאגה לממשל האמריקני.
2005–2006: תחילת ממשל אחמדינז'אד
מחמוד אחמדינז'אד נבחר לנשיא איראן ב-3 באוגוסט 2005. מאז, אחמדינז'אד וצ'אווס ביקרו זה את זה מספר פעמים, וחתמו על יותר מ-270 עסקאות דו-צדדיות לתמיכה במספר קמפיינים לפיתוח לאומי חברתי ותשתיתי. שני נשיאי ונצואלה ואיראן, הנשיא הוגו צ'אווס והנשיא אחמדינז'אד, בהתאמה, תיארו את עצמם על הבמה העולמית בניגוד ל"אימפריאליזם האמריקאי". בהתייחס לדעות המשותפות האלו, הם מתייחסים זה לזה כבעלי ברית, והם פתחו במספר יוזמות ביחד. צ'אווס מעולם לא צמצם בגילויי תמיכה באיראן של אחמדינז'אד ומיד הכיר בלגיטימיות של כהונתו השנייה כנשיא ותמך במדיניות הגרעין של טהראן.
בתחילת מאי 2006 דווח כי ונצואלה מעוניינת למכור את 21 מטוסי ה-F-16 לאיראן, הודעה שהוכיחה את עצמה שנויה במחלוקת. כמו כן, במאי 2006, צ'אווס הביע את עמדתו החיובית לגבי ייצור אנרגיה גרעינית באיראן שעליה הכריז מחמוד אחמדינז'אד והכחיש כי יש להם תוכניות לפתח נשק אטומי.
ביולי 2006 ערך צ'אווס ביקור בן יומיים באיראן כשהממשלה התמודדה עם ביקורת בינלאומית על המשך תוכנית הגרעין שלה והביע תמיכה בלוחמי הגרילה של חזבאללה. ביולי 2006, צ'אווס התחייב כי ונצואלה "תישאר לצד איראן בכל עת ובכל תנאי". הוא אמר "אנחנו איתך ועם איראן לנצח. כל עוד נישאר מאוחדים נוכל להביס את האימפריאליזם, אבל אם נתפצל הם ידחקו אותנו הצידה". ביולי 2006 דיווחה רויטרס כי צ'אווס אמר לקהל באוניברסיטת טהראן, "אם ארצות הברית תצליח לבסס את הדומיננטיות שלה, אזי למין האנושי אין עתיד. לכן, עלינו להציל את המין האנושי ולשים קץ לארצות הברית". הדיווחים מוסיפים כי צ'אווס גינה את ישראל ותייג את מלחמת לבנון השנייה כ"פשיסטית וטרוריסטית".
2007–2009: ציר האחדות, "פסגת G-2" והקמת בנק
ב-16 במרץ 2007, צ'אווס אמר בראיון לטלוויזיה שהוא חולק על קריאתו לכאורה של הנשיא אחמדינז'אד "למחוק את ישראל מהמפה" באומרו "אני לא תומך בגרימת נזק לאף מדינה" (ראו גם יחסי ונצואלה–ישראל).
שני הנשיאים הכריזו על "ציר אחדות" נגד "האימפריאליזם האמריקאי" ביולי 2007.
ב-5 באוקטובר 2008, ביקר שר החוץ של ונצואלה ניקולאס מדורו את אחמדינז'אד בטהראן.
במהלך פסגת ה-G-20 בלונדון 2009, קיימו צ'אווס ואחמדינז'אד פגישה משלהם שאותה כינו "פסגת ה-G-2", שבה הוכרז על הקמת בנק לפיתוח איראני-ונצואלי משותף, בתחילה עם הון של 200 מיליון דולר.
2010–2012: ביקורים דו-צדדיים
במהלך ביקורו של הוגו צ'אווס באיראן בשנת 2010, הוא גינה את "איומי התקיפה הצבאיים על איראן מצד כמה מדינות. אנחנו יודעים שהם לעולם לא יוכלו לסכל את המהפכה האסלאמית". הוא גם אמר כי כתוצאה מ"איומים גדולים" שכאלה, יש צורך "לגבש בריתות אסטרטגיות בתחומים פוליטיים, כלכליים, טכנולוגיים, אנרגיה וחברתיים". מחמוד אחמדינז'אד, תמך גם הוא בהערות ל"ברית אסטרטגית"; הוא גם הוסיף כי "אנו מאוחדים ונחושים לשים קץ לחוסר הצדק הנוכחי השולט בעולם ולהחליפו בסדר עולמי חדש המבוסס על צדק. איראן וונצואלה מאוחדות כדי להקים סדר עולמי חדש המבוסס על אנושיות וצדק. אנו מאמינים שהתוצאה היחידה של תנועות בריונות של אימפריאליזם בכל רחבי העולם, ובמיוחד באמריקה הלטינית, תהיה ירידה מהירה של הכוח האימפריאלי". שתי המדינות חתמו גם על עסקאות בתחומים כמו נפט, גז טבעי, טקסטיל, מסחר ודיור ציבורי.
במאי 2011, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הטיל סנקציות על חברת הנפט הממשלתית של ונצואלה PDVSA בשל התרסה על החוק האמריקאי ושליחה לאיראן של שתי מכליות נפט. בספטמבר 2011, אחמדינז'אד דחה את הביקור בקראקס בזמן שצ'אווס החלים מסבב רביעי של טיפול בסרטן, על פי גורמים רשמיים. מספר ימים קודם לכן, שתי המדינות "חתמו על עסקאות שיתוף פעולה בנושאי ייצור, אנרגיה, בנייה וחקלאות במהלך שיחות בקראקס". בערך בזמן הזה, מדורו הצהיר כי "בעוד שהאימפריאליזם והאליטות הפושעות שלו הכריזו מלחמה על העם המוסלמי מאז לפני יותר מ-10 שנים, אנחנו במהפכה הבוליברית, בראשות הנשיא צ'אווס, מצהירים על אהבתנו לתרבות של העם המוסלמי, כל ההיסטוריה שלהם, והכריזו על אחוותנו הנצחית".
מטרת הבוליבריות של צ'אווס הייתה ליצור אגן אידאולוגי המתפשט מהים הקריבי ועד למפרץ הפרסי. זהו תפקיד שאיראן מנסה לגייס לעצמה בתוך הזרמים התת-קרקעיים הבולעים את חלקו בעולם והצורך להראות שאיראן אינה מבודדת מבחינה בינלאומית.
2013: מותו של צ'אווס
לאחר שהוכרז מותו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013, סגן הנשיא ניקולאס מדורו הפך לנשיא זמני. למחרת מותו של צ'אווס, המחווה האישית של אחמדינז'אד לצ'אווס ברשת ספגה ביקורת מצד כמה אנשי דת איראנים, כשכתב שצ'אווס "יחזור ביום תחיית המתים" יחד עם דמויות דתיות כמו ישו. שבוע לאחר מכן, CNN דיווח כי אחמדינז'אד השתתף בהלוויה של "חברו הטוב" צ'אווס. אחמדינז'אד חיבק את אמו האבלה של צ'אווס בהלוויה ב"מפגן של חמלה ותמיכה", שלפי ה-CNN באיראן "נפגמה מיד על ידי עיתונים ועל ידי פוליטיקאים שמרנים שציינו איסור דתי לגעת באישה שאינה אשתך או קרובת משפחה." לאחר ההלוויה, אחמדינז'אד אישר כי יחסי איראן–ונצואלה יישארו חזקים ללא קשר למי שייבחר לנשיא ונצואלה הבא. באותה עת, נכון ל-10 במרץ 2013, "הסחר הדו-צדדי השנתי בין שתי המדינות הוערך במאות מיליוני דולרים".
2013–2014: ממשלות מדורו ורוחאני
בחירות מיוחדות נערכו ב-14 באפריל 2013 לבחירת נשיא חדש, וניקולאס מדורו ניצח עם 50.62% מהקולות, והושבע ב-19 באפריל. ב-19 באפריל 2013, אחמדינז'אד הגיע לקראקס כדי להשתתף בטקס ההשבעה של מדורו, וקבע "ונצואלה נמצאת ערב דרך מפוארת ויש לה משימה היסטורית חשובה. האומה בוונצואלה צריכה בהתחלה להתקדם במהירות כדי להפוך למדינה משגשגת, מתקדמת, עשירה וחזקה. שנית, היא צריכה לשמור על דגל הצדק והחופש באמריקה הלטינית. . . היחסים [של איראן] עם ונצואלה... מסמלים את היחסים של איראן עם אמריקה הלטינית". חסן רוחאני נבחר לנשיא איראן ב-15 ביוני 2013.
נכון לאוגוסט 2014, ונצואלה ואיראן "חתמו על 265 הסכמים הנובעים מ-58 פרויקטים בתחומי התעשייה, הסביבה, החקלאות, המסחר, החינוך, הספורט, הדיור, התרבות, האנרגיה והמדע והטכנולוגיה". בתחילת אותו חודש ביקר שר החוץ של ונצואלה אליאס ג'אוה בטהראן כדי לפגוש את רוחאני במאמץ לכאורה לחזק את היחסים הדיפלומטיים, כאשר איראן אישרה מחדש את תמיכתה בממשלת ונצואלה, והביע תמיכה הדדית במדינה הפלסטינית, והסכים גם לא להכיר בישראל כמדינה לגיטימית. מדורו ביקר באיראן בחודש הבא.
2015–2016: השנים האחרונות
בינואר 2015, מדורו ביקר באיראן, כתחנה לסיור שלו במדינות אחרות באופ"ק. הן מדורו והן רוחאני הסכימו שירידת מחירי הנפט נבעה מתהליך פראקינג מוגבר בארצות הברית, כמו גם "האויבים המשותפים" שלהם שמשתמשים במחירי הנפט כ"תכסיס פוליטי". רוחאני אישר כי איראן וונצואלה יאחדו כוחות כדי "לסכל את האסטרטגיות של מעצמות העולם... ולייצב מחירים ברמה סבירה ב-2015". באותה תקופה, הנפט של ונצואלה היווה "מעל 95% מרווחי הייצוא של המדינה", כאשר מחיר החבית ירד בחצי מאז 2014.
ביוני 2015, איראן וונצואלה חתמו על שורה של הסכמים ל"מימון השקעות משותפות ולשיפור אספקת הסחורות", כאשר מדורו הכריז "אלו שישה הסכמים בעלי חשיבות גדולה לכלכלת מדינותינו". המדינות הסכימו לממן במשותף תוכנית מחקר בננוטכנולוגיה, ומדורו גם הצהיר שהוא הבטיח סחורות "הכרחיות לעם הוונצואלי" כמו תרופות וציוד כירורגי. על פי הדיווחים, שר התעשייה, המכרות והמסחר של איראן הצהיר כי ההסכם כפוף לבדיקה ראשונית של משרד האוצר האיראני.
ב-23 בנובמבר 2015 נפגשו מדורו ורוחאני בטהראן בביקורו השני של מדורו במדינה באותה שנה, והחמישי של בכירים בוונצואלה. במהלך הפגישות הודיעו הנשיאים שהם מאשרים מחדש את הברית ההדדית של ארצם. בינואר 2016, על פי הדיווחים, מדורו ורוחאני קיימו שיחות טלפוניות שבהן "מדורו קרא לרוחאני לקדם את אימוץ הצעדים להחזרת מחירי הנפט בשוק העולמי", כאשר מדורו קרא לפגישה של חברי אופ"ק כדי לטפל בנושא, ובירך את רוחאני על ביטולים אחרונים של סנקציות.
2018–2019: משבר נשיאותי ונצואלה
במאי 2018, מדורו נבחר מחדש לכהונה שנייה, אך הבחירות הוקעו כמרמה על ידי רוב המדינות השכנות, האיחוד האירופי, קנדה וארצות הברית. איראן, לעומת זאת, הכירה בבחירות והנשיא רוחאני בירך את מדורו.
בינואר 2019, האספה הלאומית של האופוזיציה של הרוב בוונצואלה הכריזה כי בחירתו מחדש של מדורו אינה חוקית והכריזה על נשיאה חואן גואידו כנשיא בפועל של ונצואלה. ארצות הברית, קנדה, ברזיל וכמה מדינות באמריקה הלטינית הכירו בגואידו כנשיא זמני. איראן המשיכה לתמוך במדורו.
2020: ייצוא בנזין לוונצואלה
במאי 2020 שלחה איראן חמש מכליות נפט לוונצואלה תחת סנקציות של ארצות הברית, מפני שתעשיית זיקוק הנפט של ונצואלה קרסה בגלל חוסר השקעה וניהול לא נכון. שמות הספינות הם Forest, Fortune, Petunia, Faxon ו-Clavel. ספינות אלו הועמסו בבנזין בבית זיקוק ליד בנדר עבאס. הם נשאו כ-60 מיליון ליטרים של בנזין איראני. בגלל הסנקציות של ארצות הברית נגד שתי המדינות, הזהירו נשיאי שתי המדינות מפני ניסיונות ארצות הברית לחסום את משלוח הדלק הזה. לאחר האיומים הללו לשבש מכליות דלק איראניות לכיוון ונצואלה, שר החוץ מוחמד ג'וואד זריף שלח מכתב לאנטוניו גוטרש כדי להזהיר מפני המהלך של ארצות הברית לשלוח חיילים לאיים הקריביים כדי להפריע ליצוא הדלק. כמו כן, עבאס ארג'צ'י זימן את שגריר שווייץ כמגן על האינטרסים של ארצות הברית באיראן, והפציר בו להעביר את האזהרה הרצינית של איראן לגבי כל איומים אפשריים מצד ארצות הברית נגד מיכליות איראניות.
יחסים אקדמיים
שיתוף הפעולה הטוב בין שתי המדינות מתרחב גם בתחומים תרבותיים ומדעיים בנוסף לתחומים הכלכליים. בתקופה שבה ונצואלה ורוסיה עבדו על שיתוף פעולה גרעיני, שר המדע, המחקר והטכנולוגיה האיראני, מוחמד מהדי זהדי, עמד בראש משלחת לקראקס כדי לקיים שיחות עם גורמים בכירים במטרה לעקוב אחר יישום ההסכמים אשר נחתמו בין שתי המדינות ב-2006. בנוסף, הוקמו שתי ועדות טכניות וחינוכיות ליישום הסכמי איראן-ונצואלה. המשלחת האיראנית ביקרה בקרן ונצואלה למחקר סיסמולוגי, באוניברסיטת קרקס המרכזית, באוניברסיטת סיימון בוליבר ובמכון ונצואלה למחקר מדעי. מעבר לתחום הפוליטי-צבאי, שתי המדינות גם התחייבו לעבוד יחד מבחינה אקדמית בהזמנת תוכנית אוניברסיטאית חדשה באוניברסיטה הבוליברית הקיימת, ללא שכר לימוד, תוך התמקדות בהוראת עקרונות סוציאליסטיים ולקדם דיון על "סוציאליזם של המאה ה-21". ממשלת ונצואלה אמרה כי זה בא בעקבות התוכניות להקים את אוניברסיטת הציוויליזציות במסגרת הסכמים שנחתמו לאחרונה עם איראן.
יחסי סחר
נכון לסוף 2008, איראן שילמה לוונצואלה דיבידנדנדים של מפעל תחמושת איראני, מפעל להרכבת מכוניות, מפעל מלט ואפילו שירות אווירי ישיר בין טהראן, דמשק וקראקס באדיבות איראן אייר, בין היתר.
הסחר בין ונצואלה לאיראן גדל בהתמדה ושתי המדינות פתחו במיזמים משותפים במספר מגזרים, כולל אנרגיה, חקלאות, דיור ותשתיות (2008). שווי פרויקטי פיתוח תעשייתי שבוצעו על ידי חברות איראניות בוונצואלה עמד על כ-4 מיליארד דולר (דצמבר 2008). הסחר הדו-צדדי בין איראן-ונצואלה זינק, מפחות מ-189,000 דולר ב-2001 לכמעט 57 מיליון דולר עד סוף 2008.
בשנת 2007, איראן אייר, בשיתוף עם קונביאסה, החלה בטיסות טהראן-קראקס דרך דמשק. הטיסות יחד עם השותפות בין Conviasa לאיראן אייר פסקו ב-2010.
ב-10 במרץ 2013 דיווח The Times of Israel כי "הסחר הדו-צדדי השנתי בין שתי המדינות מוערך במאות מיליוני דולרים".
באמצע 2020, התאגיד האיראני המנוהל Etka, שלפי הוול סטריט ג'ורנל, בבעלות משרד ההגנה של איראן ויש לו קשרים למשמרות המהפכה, פתח סופרמרקט בקראקס בשם "Megasis" שמוכר בעיקר מוצרים מיובאים מאיראן.
ב-13 במאי 2022, על פי סוכנות הידיעות הרשמית של איראן IRNA, נחתם חוזה בסך 110 מיליון אירו לתיקון והפעלה מחדש של בית הזיקוק הקטן ביותר בוונצואלה, אל פאליטו עם 146,000 חביות ליום.
ב-11 ביוני 2022 חתמו איראן וונצואלה על הסכם שיתוף פעולה ל-20 שנה בטהראן.
תגובות בינלאומיות
מספר מהיחסים בין איראן לוונצואלה היו שנויים במחלוקת במדינות אחרות.
2006: צי ה-F-16 של ונצואלה לאיראן
ב-2006 פרסמה התקשורת האיראנית סדרת דיווחים שהעלו כי ונצואלה מעוניינת למכור את 21 מטוסי ה-F-16 שלה לאיראן. השמועות אושרו, כאשר יועץ הוגו צ'אווס אמר לסוכנות הידיעות AP כי: "צבא ונצואלה שוקל למכור את צי מטוסי ה-F-16 שלו מתוצרת ארצות הברית למדינה אחרת, אולי איראן, בתגובה לאיסור של ארצות הברית על מכירת נשק לממשלתו של הנשיא הוגו צ'אווס". בתגובה, שון מקורמק, דובר משרד החוץ האמריקני, הזהיר את ונצואלה והציע: "ללא הסכמה בכתב של ארצות הברית, ונצואלה לא יכולה להעביר את מטוסי ה-F-16, למדינה שלישית".
2012: הקונגרס האמריקאי בוחן את איראן באמריקה הלטינית
בתחילת 2012, הקונגרס האמריקני החל להביע דאגה הולכת וגוברת לגבי האינטרסים של איראן באמריקה הלטינית, במיוחד ביחסיה עם ונצואלה. ב-18 בינואר, הנציג ג'ף דאנקן (R - דרום קרוליינה) הציג את חוק המלחמה באיראן בחצי הכדור המערבי של 2012. הצעת החוק קראה לארצות הברית להשתמש בכל מרכיבי הכוח הלאומי כדי להתמודד עם הנוכחות הגוברת והפעילות העוינת של איראן בחצי הכדור המערבי. ואז, ב-2 בפברואר, כינסה הנציגה איליאנה רוס-להטינן (R - פלורידה) דיון בוועדה לענייני חוץ על פעילות איראנית בחצי הכדור המערבי. לבסוף, ב-7 במרץ, החקיקה של דאנקן בנוגע לפעילות ממשלת איראן בחצי הכדור המערבי עברה מוועדת החוץ של בית הנבחרים בתמיכה דו-מפלגתית חזקה.
בעקבות הדיונים פורסמו מספר דיווחים וניירות עמדה עצמאיים אשר נראה כי הם נותנים לגיטימציה לאיום הנשקף מהפעילות האיראנית בחצי הכדור המערבי. זה כלל מחקר מרכזי של המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים במרץ 2012. עם זאת, הוצע גם כי פוליטיקה מפלגתית תרמה להתעניינותם של הרפובליקנים בנושא.
יחסי ברזיל–קוריאה הצפונית
יחסי ברזיל–קוריאה הצפונית (קוריאנית: 브라질-조선민주주의인민공화국 관계) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל והרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה. לברזיל שגרירות בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
היסטוריה
על אף היחסים הכלכליים של ממשלת ברזיל עם קוריאה הצפונית, לרוב, נוהגת ממשלת ברזיל לגנות פעולות שנויות במחלוקת של צפון קוריאה אשר מאיימות על היציבות המדינית במזרח אסיה, כמו במקרה בשנת 2009 של הניסוי הגרעיני הצפון קוריאני 2009, שלאחריו פרסם משרד החוץ הברזילאי הודעה, לפיה ממשלת ברזיל מגנה בתקיפות את הניסוי הצפון קוריאני, ודוחקת בה לחתום על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים ולחזור לשיחות המשא ומתן עם המעצמות.
קוריאה הצפונית השתתפה באולימפיאדת ריו 2016, מה שמרמז על שיפור יציבות היחסים בין המדינות.
עיט (הרלדיקה)
העיט נמצא בשימוש תדיר בהרלדיקה כמטען, תומך או כציצה. אבריו של העיט, ראשו, כנפיו ואף רגליו עשויים לשמש אף הם כמטען או כציצה.
העיט מסמל כוח, אומץ, ראייה למרחק ואלמוות. הוא נחשב כמלך האוויר ושליחם של האלים הגבוהים, ובמיתולוגיה היוונית הוא מזוהה עם האל זאוס, במיתולוגיה הרומית עם יופיטר, ובקרב השבטים הגרמאניים עם האל אודין.
יחסי סלובקיה–קניה
יחסי סלובקיה–קניה הם יחסים דו-צדדיים בין קניה לסלובקיה.
היסטוריה
סגן ראש הממשלה ושר החוץ של סלובקיה, מירוסלב לייצ'אק ביקר בקניה בשנת 2014. הוא ניהל שיחות עם שר הממשלה לענייני חוץ בקניה ונשיא קניה.
שיתוף פעולה בפיתוח
לממשלת סלובקיה פרויקטים של סיוע בשווי 206 מיליון שילינג קנייתי (2 מיליון אירו). הם מתמקדים בעיקר בבריאות, חינוך, חקלאות ומינהל ציבורי. תחומי התמקדות נוספים הם תעסוקה, דמוקרטיה וממשל תקין. קניה היא אחת משתי מדינות אפריקה הנמצאות תחת תוכניות SlovakAid.
שתי המדינות משתפות פעולה גם בסחר, אנרגיה (גרעינית), בנייה, תחבורה, תשתיות, הנדסה, מים, חקלאות וטכנולוגיות מידע.
כ-2,000 סלובקים מבקרים בקניה מדי שנה.
אנרגיה גרעינית
סלובקיה מסייעת לקניה בפיתוח היכולת הגרעינית שלה, כך שקניה תוכל לענות על צורכי האנרגיה העתידיים שלה. קניה שואפת להכשיר 100 סטודנטים מדי שנה ואחת המדינות בהן התלמידים הולכים ללמוד היא סלובקיה.
יחסי סחר
הייצוא העיקרי של קניה לסלובקיה כולל: פרחים חתוכים, קטניות, פירות, אגוזים, קפה, ברגים, ברזל ופלדה.
הטיות פוליטיות בתקשורת
במצב של תקשורת מוטה (באנגלית: Media Bias) המציאות אינה מוצגת בכלי התקשורת באופן אובייקטיבי ונייטרלי, החל מהדגשת אירועים מסוג מסוים, והתעלמות מאחרים וכלה בשקר בזדון. הטיה יכולה להיווצר במתכוון, כדי לקדם תפיסות עולם ואמונות מסוימות, ולהחליש תפיסות עולם ואמונות מנוגדות, או באופן בלתי מודע, מתוך האמונות והדעות של הכותב, שמוכנסות בלא תשומת לב.
הטיה פוליטית
כל זמן שמדובר בפובליציסטיקה ובמדורי דעות של העיתונים, אין פגם בניסיונו של אדם לשקף את דעותיו באופן החריף והגלוי ביותר, ובלבד שהוא לא מטעה בתיאור העובדתי. שונים הדברים כאשר השקפות העולם מסתננות למדורי החדשות ואף למדורי הפרשנות, ומטות את החדשות מהדרך הנייטרלית שבה הן צריכות להיות מוצגות, בשל השקפת עולמו של הכתב או העורך. התוצאה עלולה להיות העלמה של ידיעה לא נוחה, או דחיקתה והקטנתה למקום נידח בעיתון, או ניסוחה באופן שיתאים להשקפה הפוליטית או הבאת מקור נידח כמקור עיקרי. או שימוש בכללים של דמגוגיה, בין השאר הכתרת דעה של אדם פרטי כסמכות, על ידי הצגתו כ"מקור". או שימוש בסמכות לא רלוונטית, למשל הבאת דעות של מומחים בתחום שאינו נוגע להתמחותם.
הטיה שלילית יכולה להיות כלפי החוליות החלשות של החברה: מיעוטים, אנשים שנחשדו בפלילים או שהורשעו, פוליטיקאי שנפילתו קרובה ואחרים. לעיתים דווקא לאלו שנתפסים כמיעוטים וכחלשים ניתן יחס מגונן ומפלה לטובה, בעוד שאלו הנתפסים כחזקים סופגים משטמה לא הוגנת.
הטיות כתוצאה משוחד
אפשרות נוספת היא חבירה בין המשטר או אילי הון לבין התקשורת מטעמים אידאולוגיים או חומריים. במגזינים מקצועיים כמו מגזיני רכב ומחשבים אפשר שלא תהיה ביקורת נוקבת על חברות שמממנות את המגזינים בפרסומות. לעיתים אף הכתבים משוחדים באירוח ובמתנות חינם ובהטבות אחרות, שמקשות עליהם לכתוב בגנות דורשי טובתם. פוליטיקאים ואנשי ממשל נוהגים לקרב אליהם כתבים ולהיטיב עמם באופנים שונים. ראשי ממשלות ונשיאים מטיסים אותם עימם במסעותיהם במטוסם הפרטי. תופעות אלו יוצרות הזדהות עם הגורמים המיטיבים, ונוטלים את עוקצה של העצמאות העיתונאית. דוגמה קיצונית לכך היא שיחוד אנשי התקשורת בפרו על ידי הנשיא אלברטו פוג'ימורי בשנות התשעים, כדי שיינתן לו לקבוע את סדר יומה של התקשורת.
הטיה למען הגנה על ביטחון הציבור
להסתרת מידע למען הגנה על ביטחון המדינה או שלום הציבור יש מידה של לגיטימיות. יש מודלים שונים ברחבי העולם להתייחסות לבעיות שמעוררים נושאים אלו. בישראל מוסדר העניין על ידי הצנזורה הצבאית וכן על ידי הסכמים בלתי פורמליים בין עורכי העיתונים לבין הממשלה.
לא תמיד הסתרת מידע זו מתבררת בדיעבד כראויה. אחת הדוגמאות הייתה מבצע מוקינגברד, שבמהלכו סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית סיפקה מימון לארגוני סטודנטים, ארגוני תרבות ועיתונאים כדי לגרום להטיות פוליטיות בכלי התקשורת לצורכי תעמולה אמריקאית. דוגמה נוספת הייתה במלחמת יום הכיפורים. בפגישתם עם ראש הממשלה גולדה מאיר הסכימו עורכי העיתונים לדלל את הדיווחים על ריכוזי הכוחות בגבול המצרי–סורי, כדי למנוע בהלה בציבור. אפשר שפרסום העניין היה מביא ללחץ על הממשלה להגביר את הכוננות, מה שעשוי היה להוריד את מספר הנפגעים.
צורות של הטיות פוליטיות
ההטיות הפוליטיות יכולות להיעשות בדרכים שונות:
טענות על הטיה כלפי שמאל
דוגמה ידועה שמציינים אנשי הימין להטייה בתקשורת היא היחס הקר והעוין, לטענתם, שמקבל בנימין נתניהו מהתקשורת, וכן שאשתו, שרה נתניהו, זוכה ליחס עוין ומלגלג. לתופעה התייחס העיתונאי ארי שביט במסה ביקורתית שהכתיר בשם "שנאת נתניהו". המסה פורסמה במהלך הקדנציה הראשונה של נתניהו כראש ממשלה בעיתון הארץ, שלו יוחסה עוינות רבה לנתניהו.
במחקר שערך ד"ר אבי גור, בו הוא בחן את הדעות שהובעו בכלי התקשורת המרכזיים בתקופת תהליך אוסלו, נמצאה בכולם הטיה ניכרת לשמאל. במדד משוקלל נמצא בידיעות אחרונות הטיה של 80% לשמאל, ברשת ב' 74%, בערוץ 2 70%, בערוץ הראשון 55%, בגלי צה"ל 43% ובמעריב הטיה של 34% לשמאל. באופן דומה, מדגם שנערך בשנת 2011 עבור כנס אילת לעיתונות, שבחן את כלי התקשורת לפי ההטיה שמייחס להם הציבור, מצא כי 72% סבורים כי התקשורת מוטה שמאלה. המדגם מצא כי עיתון "הארץ" נתפס בעיני הציבור כשמאלני ביותר עם 84%, אחריו חדשות 2 עם 65%, "ידיעות אחרונות" עם 63%, "מעריב" וחדשות 10 עם 58%, גלי צה"ל עם 55%, קול ישראל עם 52% וערוץ 1 עם 49%.
כאשר רץ אריאל שרון לראשות הממשלה הוציא "הארץ" מוסף מיוחד שבו תיאר את כל עלילותיו של שרון בביקורתיות רבה. במחנה הימין ראו זאת כניסיון לערוך לו דה-לגיטימציה ולמנוע את בחירתו.
הדברים התהפכו במהלך כהונתו של שרון. בימין טענו שהתקשורת מגויסת למען תוכנית ההתנתקות. בסקר שהתפרסם ביולי 2005 התברר כי 42% מהציבור סוברים כי הסיקור התקשורתי של תוכנית ההתנתקות לא היה הוגן.
חיזוק לטענות אלו התקבל מדבריו של אמנון אברמוביץ' כי התקשורת צריכה "לשמור על אריאל שרון כמו על אתרוג". דן מרגלית אישש את החשד על שמירת שרון כאתרוג, כאשר כתב ב"מעריב" לאחר ביצוע ההתנתקות שהגיע הזמן להשליך את האתרוג, ואף ביצע אנלוגיה בין ההתנתקות ל"פרי העץ המורעל". חיזוק נוסף לטענות אלה התקבל כאשר עורך עיתון הארץ דייוויד לנדאו הודה בכך שעיתונו העלים עין משחיתותו של שרון כדי לקדם את ההתנתקות. המוציא לאור של העיתון, עמוס שוקן, אמר שצריך לתמוך בשרון ככל האפשר כל עוד הוא מקדם את ההתנתקות. על פי תצהיר שהגיש מוטי גילת בתביעה משפטית כנגד העיתון שבו עבד שנים רבות, ידיעות אחרונות, פרישתו מהעיתון הייתה על רקע תפקוד ידיעות כ"עיתונות מטעם" והגנתו על ראשי הממשלה אריאל שרון, אהוד אולמרט ומקורביהם. גם עיתונאים בכירים שאינם נמנים עם הימין בישראל טענו כי התקשורת ליוותה את ההתנתקות באהדה.
בשנים האחרונות, מקדיש העיתונאי קלמן ליבסקינד את טוריו ב"מוספשבת" של "מעריב" ומאוחר יותר "מעריב סופהשבוע" לבקר את התקשורת על סילופים ודיווחים מוטעים ומוטים, שנעשים כנגד הימין ובפרט כנגד ציבור המתנחלים. כך למשל הוא ציין את מאמריו של עקיבא אלדר מעיתון "הארץ" כנגד נעם סולברג, שלטענתו נועדו למנוע את מינויו לשופט בית המשפט העליון מאחר שמדובר ב"מתנחל מגוש עציון", ולשם כך, לטענתו, מסלפים את האמת ומציגים דיווחים מגמתיים כנגדו. ב-5 בפברואר 2016, בעקבות תחקיר עד כאן על עזרא נאווי וארגוני שמאל רדיקלי ומנגד קמפיין ה"שתולים" של אם תרצו, מתח ליבסקינד ביקורת על התקשורת, על כך שהיא משתמשת בהאשמה ב"הסתה" כדי להשתיק ביקורת פוליטית מצד ארגוני ימין בישראל, לעומת יחס סלחני שלה להתבטאויות מסיתות ופוגעניות יותר מצד השמאל.
גם הפובליציסט בן-דרור ימיני טוען שהתקשורת בישראל נוטה לשמאל ונשלטת בידי קבוצה קטנה אך הומוגנית שמדירה דעות אחרות מלקבל ביטוי, ובפרט מדירה עמדות ימניות.
אתר ביקורת התקשורת לאטמה מסקר גם הוא את ההטיות התקשורתיות שלדעתו קיימות בכלי התקשורת בישראל ובעולם. אחת מטענותיו העיקריות של האתר היא שכלי התקשורת מציגים כל סרטון שמגיע מארגון 'בצלם' כתיעוד אובייקטיבי ולא כתעמולה של צד אחד.
בבדיקה שערך אביב הורביץ באתר mako ביחס לעמודי השער של העיתונים "ידיעות אחרונות" ו"ישראל היום" במהלך תקופת הבחירות לכנסת ה-19, נמצא כי ב-86 הגליונות שיצאו בין ההכרזה על הקדמת הבחירות לבין יום פרסום הכתבה, הוזכר בנימין נתניהו, ראש הממשלה שהתמודד מטעם הליכוד, בעמוד השער של "ידיעות אחרונות" 45 פעמים, מתוכן ב-39 כותרות או תתי-כותרות הוא הוזכר באופן שלילי וב-6 באופן נייטרלי. ב"ישראל היום" הוא הוזכר 42 פעמים בעמוד השער, מתוכן 37 באופן חיובי ו-5 באופן נייטרלי.
פרשה נוספת שעלתה בהקשר זה היא החלטתו של ירון דקל, מפקד גלי צה"ל, לתת לאראל סג"ל, חוזר בתשובה המזוהה עם הימין והציונות הדתית, לשדר בגלי צה"ל, כאשר שעה אחת תהיה במקום רזי ברקאי. ההחלטה גררה התנגדות וביקורת רבה בתקשורת ובחוגי השמאל. בסיקור הנושא נמנעו בחדשות 2 ו"הארץ" לקרוא לסג"ל בשמו אלא התייחסו אליו כ"העיתונאי הימני" לעומת ברקאי שאופיין כ"שדרן מוערך" נטול זיהוי פוליטי. כך למשל אמרה רינה מצליח באולפן פגוש את העיתונות: "השדרן הוותיק והמוערך רזי ברקאי מצא עצמו השבוע תחת מתקפה של אנשי ימין, ואם לא די בכך הוא גילה דרך התקשורת שבגלי צה"ל החליטו לחלק את זמן השידור שלו עם עיתונאי ימני". סיקור זה וההתנגדות למינוי סג"ל ספגו ביקורת ונתפשו כניסיון של השמאל לשמר את ההגמוניה שלו בתקשורת.
תשקורת
המילה תשקורת היא מונח, בעל קונוטציה שלילית, שנולד בחוגי הימין והדתיים בישראל, ומביע, לדעת המשתמשים בו, את חוסר האובייקטיביות בתקשורת הישראלית. המונח הוא שיכול אותיות של המילה "תקשורת". ביטוי דומה הוא "התקשורת העוינת".
במהלך השנים אימצו את המונח גם אחרים שהתקשורת תקפה אותם, בעיקר אישי ציבור שהואשמו בשחיתות, והם עושים בו שימוש נרחב ללא קשר להשתייכותם הפוליטית.
כתוצאה מתחושתם שהתקשורת עוינת אותם, היו בין המתנחלים כאלו שהכו על חטא על שהחרימו מקצוע זה. אחד מהלקחים העיקרים היה הכוונה של בוגרי הציונות הדתית למגמות תקשורת ותסריטאות. אחד המרכזים החשובים היה בית ספר ללימוד קולנוע "מעלה".
טענות על הטיה כלפי ימין
לעומת הטענות של הימין כלפי התקשורת הישראלית, רבים בשמאל הישראלי טוענים כי בזמן מלחמות התקשורת הופכת למגויסת ולפטריוטית. כך למשל הם מציינים כי בתחילת האינתיפאדה השנייה ובמיוחד בימי מבצע חומת מגן הייתה לתקשורת הישראלית נטייה חזקה ימינה. ההאשמות כלפי התקשורת הן, כי היא מהווה תקשורת מגויסת, שאיננה מתייחסת כמעט בכלל למצבו החמור של האויב, ונוטה להציג את הכול מזווית הראיה הישראלית בלבד. יש הטוענים כי ראיית התקשורת את האינתיפדה כאירוע לאומני ולא כאירוע חברתי, משקף אף הוא את התגייסותה.
כך, לדוגמה, לעיתים מדווחת התקשורת על התקפה פלסטינית מבלי לדווח על כך שהיא נעשתה כתגובה לפעולה ישראלית, או תוך שיבוש סדר הדברים כך שיקשה על הקורא להבין את ההקשר.
דוגמה נוספת לטענות בדבר הטיה בתקשורת התרחשה בזמן מלחמת לבנון הראשונה - ביומונים השונים, להוציא עיתון "הארץ", התפרסמו כתבות אופטימיות (דווח, למשל על ירידה של 50% במספר הגנבות באזור גוש דן, ברומזם שיש קשר בין הירידה למלחמה) ולא נשמע אף קול מפקפק באותם עיתונים. הגדיל לעשות עמירם ניר מ"ידיעות אחרונות" בטור המערכת ביום הראשון ללחימה, ה-6 ביוני 1982 תחת הכותרת "שקט, יורים":
עוד מקרה מפורסם התרחש בזמן כיבוש הבופור. ראש הממשלה דיווח כי הבופור נכבש "ללא אבדות", אף על פי שהיה ידוע ששישה חיילים של סיירת גולני, ביניהם מפקד הפלס"ר, רס"ן גוני הרניק, נהרגו בעת הלחימה. התקשורת עצמה דיווחה על "גבורה עילאית" ו"חירוף נפשות", אך לא ציינה את נושא האבדות. רק בחינה מדוקדקת של מודעת האבל הראתה תמונה אחרת: "על מותו של רס"ן גוני הרניק, בעת כיבוש הבופור, מתאבלת תנועת שלום עכשיו".
הטיה על פי אינטרס כלכלי
הוגים נאו מרקסיסטים טוענים כי תקשורת היא מוקד עוצמה גדול, נמצא בבעלות בעלי ההון, ובעלי ההון משתמשים בו כדי לקדם את מטרותיהם. כך, את תמיכת התקשורת בהתנתקות, הם מסבירים בטענה שהאינטרס של בעלי ההון הוא כניסה של משקיעים זרים לישראל, ואלה ייכנסו יותר, אם תקדם ישראל תהליך מדיני. כמו כן מצביעים אותם הוגים על התמיכה התקשורתית הרחבה במדיניות קפיטליסטית של הפרטה וקיצוץ בהוצאות הממשלה.
הטיה בתקשורת מגזרית
בעיתונים "מקור ראשון", "הצופה", "בשבע" ו"נקודה", שהם תקשורת מגזרית בעיקרה של הציבור הדתי-לאומי, כמעט שלא יהיו מאמרים שיבקרו את התפיסה של ארץ ישראל השלמה ואת מפעל ההתנחלויות. גם כתבות שיבקרו את התפיסות הדתיות האורתודוקסיות, את הישיבות ואת הרבנים, מועטות בעיתונים אלו, אם כי ניתנה במה לארגונים דתיים ביקורתיים כמו קולך.
תפיסה זו תקפה ביותר בעיתונים החרדיים, שם הביקורת העצמית נמוכה ביותר. בעיתונים אלו לישיבות ולרבנים יש קדושה שאסור לערער עליה.
הטיות בתקשורת הערבית
התקשורת במדינות ערב איננה חופשית ברובה הגדול, דבר המתבטא בהתחנפות לשליטים (במרבית מדינות ערב יש חוקים האוסרים העברת ביקורת על השליט) ושימוש כשופר לשליט המדינה. לעיתים קרובות מותקפות מדינות ערב אחרות בשל סכסוכים מדיניים וביטחוניים בין המדינות. האופוזיציה כמעט שאינה מוזכרת כלל ובמקרים שכן היא מוקעת כאויב האומה.
כמעט תמיד ההצגה של פעולות ישראל וארצות הברית בתקשורת הערבית היא שלילית לחלוטין. פיגועי הטרור הפלסטיניים כמעט שאינם מוזכרים ואילו פעולות ישראל ותמיכתה של ארצות הברית בה מוזכרים שוב ושוב. ישראל מכונה לעיתים קרובות "האויב הציוני" או "השטן הקטן" וכמעט לעולם אינה מוזכרת בשמה. בחלק מהמקרים גולשת האנטי-ישראליות לאנטישמיות בוטה שמוצגת כאובייקטיביות.
לצד התקשורת הערבית הממוסדת, פועלות תחנות הלוויין אל-ג'זירה, אל ערביה ואל-מנאר (האחרונה מופעלת על ידי חזבאללה). תחנות אלה משדרות לכל העולם הערבי, כשהשתיים הראשונות נחשבות לחופשיות יחסית. למרות זאת, קיימת בהן ההטיה התקשורתית הערבית המסורתית כנגד ישראל וארצות הברית, וסיקור אוהד של פעולות הטרור שמבצעים אל-קאעידה וארגוני טרור אחרים (למשל: הפיגועים בעיראק או "המאבק הפלסטיני"). רשת הטלוויזיה אל-מנאר משדרת תעמולה מטעם ארגון הטרור חזבאללה ועקב ההסתה האנטישמית והגזענית שבה נפסלה לשידור בצרפת ואף הוכרזה כארגון טרור על ידי ארצות הברית.
הטיה תקשורתית בסיקור הבינלאומי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני
הטענה הישראלית היא שהתקשורת הבינלאומית ברובה מסקרת את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן מוטה, כאשר הנרטיב הפלסטיני מוצג באופן אוהד ביותר.
אחת ההאשמות שהועלתה בהקשר זה היא דיווחים מסולפים לרעת ישראל. אחת הדוגמאות הראשיות לכך, היא פרשת הסיקור של הלוחמה בג'נין במבצע חומת מגן. בעוד שהתקשורת האמריקנית ברובה התייחסה בפקפוק, לגרסה הפלסטינית כי ישראל ביצעה טבח בג'נין, רובה של התקשורת האירופית העדיפה להאמין לה, ואף דיווחה את הגרסה הפלסטינית בהרחבה. גם לאחר שוועדה של האו"ם בדקה את הנושא והגיעה למסקנה שלא בוצע טבח, מרבית אנשי התקשורת האירופית לא הביעו התנצלות.
דוגמה בולטת נוספת לדיווח מוטעה היא תמונה של טוביה גרוסמן מה-29 בספטמבר 2000. בתמונה נראה שוטר ישראלי עם אלת משטרה ומבט מאיים, וברקע נראה נער פצוע וזב דם. Associated Press, ובעקבותיו הניו יורק טיימס, הציגו את התמונה עם כיתוב שמתאר אותה כ"חייל ישראלי תוקף נער פלסטיני" למרות שמדובר למעשה בשוטר שהבריח את התוקפים שפצעו את הנער היהודי טוביה גרוסמן. אחרי מאבק של משפחת הנער וארגונים פרו-ישראלים פרסמו כלי התקשורת הבהרה ובה התיאור הנכון של המאורע.
לעיתים, סילפו אמצעי התקשורת מידע בזדון, במטרה לפגוע בתדמית הבינלאומית של ישראל. סוכנות הידיעות רויטרס הפיצה בכמה מקרים תמונות ערוכות באופן מגמתי לרעת ישראל: במלחמת לבנון השנייה הציגה תמונה ערוכה ומעובדת המראה תימרות עשן מעל ביירות, לכאורה עקב הפצצה של ישראל אך התברר שחלק גדול מהעשן נוסף בפוטושופ(ראו: פרשיית תצלומי עדנאן חאג'). בעקבות המשט לעזה (2010) הפיצה הסוכנות תמונות שמהן נמחקו הסכינים שבהם אחזו המשתתפים במשט ופציעתו של חייל ישראלי. ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 2 הואשם בביום התקרית בה נהרג לכאורה מוחמד א-דורה ביחד עם הפלסטינים, בתי המשפט בצרפת קבעו בשתי פסיקות שהאשמה זו לא מהווה הוצאת דיבה. ב-16 באוקטובר 2015 הואשמה רשת MSNBC בהטייה אנטי-ישראלית, לאחר שהכתב איימן מוחי א-דין טען בשידור שמחבל שנהרג על ידי שוטר ישראלי לא היה חמוש, בעוד שצילום הווידאו ששודר תוך כדי דבריו הראה סכין בידו. לעיתים, כלי התקשורת הבינלאומיים נוהגים להציג מחבלים שנהרגו בעת ביצוע פיגוע כאזרחים תמימים שנהרגו על ידי כוחות הביטחון ללא ציון ההקשר והיותם מחבלים.
טענה נוספת כנגד התקשורת הבינלאומית הייתה הימנעותה משימוש במילה "טרור" כדי לאפיין את פיגועי ההתאבדות כנגד ישראל. ישראלים רבים ראו בכך יחס סלחני כלפי מעשי הרצח ואף מתן לגיטימציה למבצעיו. מנגד, כלי התקשורת הזרים טענו שהמילה "טרור" טעונה במשמעות שלילית ושימוש בה תהיה הבעת דעה ושיפוט מוסרי, הם מעמידים את המונח "טרוריסט" כנגד המונח "לוחם חופש" ומאמינים שהמונח "militant" הוא נייטרלי ולא פוגע באף צד.
בין כלי התקשורת הזרים שהואשמו בהטיה כנגד ישראל נמצאים ה-CNN, ה-BBC, סוכנות רויטרס ועיתון הגארדיאן הבריטי. כנגד CNN ו-BBC אף הופעלו סנקציות מטעם ישראל, שהוסרו אחרי ששתי הרשתות הבטיחו סיקור מאוזן יותר.
המונח פאליווד נטבע על ידי ריצ'רד לנדס לתיאור מה שלדעתו הוא עיוותים מכוונים בתקשורת שנעשים על ידי ערבים.
בעקבות הטענות על ההטייה התקשורתית כנגד ישראל וההאשמה שהיא כוללת דיווחים מסולפים, מוטעים ומוטים, קמו מספר ארגונים בארץ ובעולם שמטרתם להציג את האמת על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, לחשוף שקרים של הפלסטינים והתקשורת, ולבקר את התקשורת על ההטייה כנגד ישראל. הבולט שבהם הוא Honest Reporting המופעל בידי יהודים מרחבי העולם.
מנגד, רבים מאשימים את התקשורת - בעיקר האמריקנית - בהיותה מוטה דווקא לצד ישראל.
הטיות פוליטיות בתקשורת האמריקנית
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הפכה התקשורת האמריקנית למגויסת ביותר. העיתונאים לא שאלו כיצד לא התגלתה המתקפה מראש, לא ערערו על הצעדים שנקט הנשיא וככלל הפגינו פטריוטיות רבה (שהייתה מוגזמת לדעת אחדים).
דוגמה טובה להמחשת הלך רוח זה בארצות הברית מהווה רשת FOX האמריקנית בבעלותו של איל התקשורת רופרט מרדוק הידוע בהשתייכותו למחנה השמרני. המחנה הליברלי בארצות הברית טוען כי הרשת שבבעלותו היא שופר לקידום האג'נדה הרפובליקנית-שמרנית שלו ושל חוגי הימין. אולם נטיותיה השמרניות של הרשת, ובכללן תמיכה גורפת במהלכיו של הנשיא ג'ורג' ו. בוש וממשלו, עידוד הפטריוטיות האמריקנית וציביון נוצרי, הוא קונצנזוס בכל השכבות הפוליטיות. בין היתר, הוטחו האשמות בגין אימוץ תמיכה בלתי מסויגת בפלישה לעיראק ב-2003, מדיניות אוהדת מדי כלפי ישראל והפליה לרעה של נציגים מהשמאל הליברלי.
ביקורת
הוגים פוסט מודרניים טוענים כי הטענה כי בתקשורת קיימות הטיות פוליטיות היא בעייתית, לא משום שלא קיימות הטיות כאלו בתקשורת אלא משום שעמדה שאינה מוטה אינה אפשרית. גם דיווח חדשותי המנסה להיות אובייקטיבי ככל הניתן מהווה לקיחת עמדה, בכמה רבדים:
שנית, לפי הטענה, שימוש בלשון נייטרלית שאינה נוקטת בעמדה פוליטית בלתי אפשרית, משום שכל משפט נטוע בתוך שיח, שהוא לעולם תוצר פוליטי של יחסי כוח. אם נחזור לדוגמה שלעיל, בעוד שבמבט מתוך השיח הישראלי, השימוש בביטוי 'צבא הכיבוש הישראלי' מהווה 'מכבסת מילים', הרי שמתוך השיח הירדני, הביטוי 'צבא ההגנה לישראל' מהווה מכבסת מילים, שבאה להסתיר את מהותו האמיתית של אותו ארגון, כפי שהוא מוגדר ונתפס באותו שיח.
יחסי אל סלוודור–בוליביה
יחסי אל סלוודור–בוליביה הם יחסי החוץ בין אל סלוודור ובוליביה.
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 2015, בתקופת נשיאותם של אבו מוראלס בבוליביה וסלוודור סאנצ'ס סרן באל סלוודור.
כף אהבה
כף אהבה היא כף מקושטת עשויה מעץ שניתנת באופן מסורתי כמתנה בעלת כוונות רומנטיות. הכף בדרך כלל מעוטרת בסמלים של אהבה, ונועדה להציג את הכישרון של המגלף. בשל העיצובים המורכבים, כפות אהבה לא משמשות באופן מעשי אלה רק כפרטי מלאכה מקושטים.
מוצא
כפות אהבה הן מלאכה מסורתית שהתחילה כבר במאה ה-17. במשך הדורות הכפות נעשו יותר ויותר קישוטיות, כתוצאה מכך הן איבדו את השימוש המעשי שלהן והפכו לפריט קישוטי לתלייה על הקיר.
כף האהבה הידועה הכי עתיקה מוצגת במוזיאון הלאומי להיסטוריה בסנט פגנז ליד קארדיף, והיא מתוארכת לשנת 1667, למרות שהאמונה הרווחת היא שהמסורת התחילה הרבה לפני.
סמלים
כף האהבה ניתנה לאישה צעירה על ידי מחזרה. דבר זה היה חשוב לאבי הנערה משום שכך יכל לראות שהאיש יכול לדאוג למשפחתו ולעבוד עם עץ.
מלחים לעיתים קרובות גילפו כפות אהבה במהלך מסעותיהם הארוכים, ולכן לעיתים קרובות הם שילבו עוגנים וספינות בכף.
למרות שכף האהבה הוולשית היא המפורסמת ביותר, יש גם מסורות של כפות אהבה בסקנדינביה ובחלקים אחרים של מזרח אירופה, שיש להם סגנונות וטכניקות ייחודיים לכפות אהבה.
כף נישואים
בנורווגיה, באותם הימים, זוגות שזה עתה נישאו אכלו עם כפיות מחוברות שסימלו את נישואיהם. לעיתים קרובות הכפיות והשרשרת היו עשויות מחתיכת עץ אחת, תוך שימת דגש על הגילוף.
האזור המבצעי החוף האדריאטי
האזור המבצעי החוף האדריאטי (בגרמנית Operationszone Adriatisches Küstenland, OZAK או Operationszone Adria; באיטלקית Zona di Operazioni Litorale Adriatico) היה אזור שלטון צבאי שהוקם במלחמת העולם השנייה בצפון-מזרח איטליה ובחלקים מקרואטיה וסלובניה ואשר בירתו הייתה בטריאסטה.
היסטוריה
האזור הוקם ב-10 בספטמבר 1943 בידי ה, יומיים לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה. האזור הקיף את שטחם של מחוז פריולי-ונציה ג'וליה, חצי האי איסטריה וחלקה המערבי של סלובניה, והיה כפוף ישירות לרייך אף על פי שהשתייך באופן רשמי לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. על המפקדה הצבאית מונה אודילו גלובוצניק, בן טריאסטה, למפקד האס אס והמשטרה (SS- und Polizeiführer) באזור והחל במבצע שזכה לקוד "Einsatz R" (פעולה R) לרדיפה ותפיסת יהודים, פרטיזנים ומתנגדי הנאצים.
ב-20 באוקטובר 1943 הוקם מחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה ברובע סן סאבה בטריאסטה. הוא שימש גם כמחנה ההשמדה היחיד שפעל באיטליה. כ-25,000 בני אדם עברו דרך המחנה וכ-5,000 בני אדם נרצחו בו. ב-29 באפריל 1945 נטשו אנשי האס אס את המחנה, ולאחר שהשמידו ראיות, הרסו את תאי המוות ואת מבנה המשרפות.
ב-30 באפריל 1945 הרימו כ-3,500 לוחמי המחתרת האנטי-פשיסטית האיטלקית "התנועה לשחרור לאומי" (CLN - Comitato di Liberazione Nazionale) את נס המרד בטריאסטה, והשתלטו על כולה, למעט על הנמל הישן, בנין בתי המשפט (Palazzo di Giustizia) וטירת יוסטוס הקדוש (Castello di San Giusto), שנותרו בשליטה גרמנית. למחרת, ביום 1 במאי 1945, נכנס הצבא היוגוסלבי לעיר ושרידי הצבא הגרמני בהנהגת גלובוצניק נסוגו ממנה. יום לאחר מכן הגיעה לטריאסטה גם האוגדה השנייה של צבא ניו זילנד במסגרת בעלות הברית, ובאותו יום נכנעו הגרמנים שנותרו בעיר.
תחרויות העל
תחרויות העל הן תחרויות שחמט הנערכות מדי שנה ואשר הקטגוריה השחמטאית שלהן היא 19 ומעלה (מד כושר ממוצע של 2700 או יותר). התחרויות סגורות וניתן להשתתף בהן רק בהזמנת המארגנים. תחרויות העל משוחקות בדרך כלל בשיטת ליגה. בדומה לגראנד סלאם בטניס, תחרויות העל הן התחרויות החשובות ביותר המתקיימות כל שנה. בין המנצחים בתחרויות אלו נמצאים רבים מגדולי השחקנים בהיסטוריה.
טאטא סטיל (קורוס/ויק אן-זהה)
תחרות העל קורוס מתקיימת בינואר מדי שנה בעיירה קטנה בשם ויק אן-זהה שבהולנד. מלבד האירוע הראשי- תחרות בין 14 רב-אמנים מהצמרת העולמית בשיטת רובין, ישנן גם תחרויות משניות במספר רמות. שיאן הזכיות בקורוס הוא מגנוס קרלסן עם 6 זכיות (מהן אחת במשותף) ואחריו וישוואנתן אנאנד עם 5 זכיות (מהן 3 במשותף) ואחריו מקס אויבה, לאיוש פורטיש, לבון ארוניאן וויקטור קורצ'נוי עם 4 זכיות (חלקן במשותף). בין זוכי התחרות נמצאים 10 אלופי עולם בשחמט. הטורניר נערך לראשונה ב-1928. מאז 1939 הטורניר נערך ברציפות עד היום (להוציא את 1945).
דורטמונד
תחרות העל של דורטמונד מתקיימת בקיץ מדי שנה בדורטמונד שבגרמניה. כל המשתתפים בדורטמונד מוזמנים לתחרות מלבד הזוכה בתחרות אירפלוט שבמוסקבה שמקבל את הזכות להשתתף אוטומטית. התחרות התקיימה לראשונה ב-1928 וזכה בה פריטס זאמיש. היא התקיימה פעם נוספת בשנת 1951 וגם בשנת 1961 אז זכה מארק טיימנוב. משנת 1973 התחרות מתקיימת ברציפות כל שנה. שיאן הזכיות בדורטמונד הוא ולדימיר קראמניק - מתוך 37 הפעמים שהתחרות התקיימה (להוציא השלוש הראשונות המיוחדות) קראמניק זכה בתחרות 9 פעמים (במקום השני נמצא לקו עם 3 זכיות). בשנת 1984 זכה יהודה גרינפלד הישראלי בתחרות. בשנת 2005 השתתף הישראלי אמיל סוטובסקי בתחרות. למרות הופעתו החלשה (מקום לפני אחרון עם 3.5/9) הוא התפרסם בתחרות זו בזכות משחק מרשים נגד אלוף העולם ולדימיר קראמניק בו הקריב סוטוסבקי כלי בהקרבה עמדית עמוקה וזכה במשחק.
לינארס
תחרות העל של לינארס התקיימה בעיירה לינארס שבספרד. לינארס מתוארת לעיתים קרובות כוימבלדון של השח כלומר כטורניר השנתי החזק ביותר. התחרות התקיימה בין השנים 1978 ל-2010 מדי שנה (למעט השנים 1987 ו-1996). בתחילה היא לא נחשבה תחרות על וזוכיה היו שחמטאים אלמונים יחסית, אך בהדרגה התחרות נהפכה לתחרות החזקה והחשובה ביותר בעולם השחמט. בשנים 2006–2008 חצייה הראשון של התחרות נערך בעיר המקסיקנית מורליה. שיאן הזכיות בלינארס הוא גארי קספרוב עם 9 זכיות (במקום השני נמצאים וסילי איוונצ'וק ווישוואנתן אנאנד עם 3 זכיות).
סופיה (M-Tel)
תחרות העל M-Tel התקיימה בסופיה שבבולגריה. התחרות מומנה על ידי חברת טלפונים סלולריים בשם M-Tel. התחרות נערכה בין השנים 2005 ל-2009. התחרות הייתה סגורה למוזמנים בלבד וכל ששת משתתפיה היו רב-אמנים מהשורה הראשונה בעולם. שיאן הזכיות בסופיה הוא וסלין טופאלוב עם שלוש זכיות (במקום השני נמצאים וסילי איוונצ'וק ושירוב עם זכייה בודדת).
One Week
"One Week" (בעברית: שבוע אחד) הוא שיר של להקת הרוק הקנדית ברנייקד ליידיז שיצא כסינגל ראשון מאלבומם מ-1998, Stunt. השיר נכתב על ידי אד רוברטסון, ששר חלק מהשיר, יחד עם סטיבן פייג'. השיר בולט במספר הגדול של הרפרנסים (התייחסויות) לתרבות הפופולרית, והוא נותר השיר הידוע ביותר של הלהקה בארצות הברית, שם הוא הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100. בצירוף מקרים אירוני, השיר נשאר במקום הראשון במצעד למשך שבוע אחד.
בקנדה, "One Week" הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים המובילים של RPM, בעוד שבעולם השיר הגיע לשיאו בין 10 המקומות הראשונים במצעדים שונים. הלהקה לא השתווה לרמה זו של הצלחה במצעד האמריקאי מאז, למרות שהסינגלים "It's All Been Done" מאותו אלבום, ו-"Pinch Me", מאלבומם הבא Maroon, הגיעו בין 50 המקומות הראשונים במצעד 100 הסינגלים החמים בארצות הברית. אפל השתמשה בשיר בתערוכת MacWorld 1999 להצגת מערכת Mac OS X Server.
היסטוריה
אד רוברטסון כתב את הרעיונות לחלק מהפזמונים במבנה של קרב מילולי בין גבר לאישה, כשהגבר יודע שהוא טועה והוא רק מנסה להציל חלק מכבודו. רוברטסון ניסה לכתוב בית במסנה של ראפ לשיר, אך נכשל, ופייג' הציע שהם פשוט יאלתרו אותו. רוברטסון שמע לעצה ואילתר את השיר בקצב איטי יותר כדי להקל על החריזה והגיע לכארבע דקות של ראפ. הוא שלח אותו לפייג', שאמר לו לא לשנות מילה ממה שכתב. שתי דקות מהאלתור נלקחו עם מעט מאוד, אם בכלל, שינויים ישירות לתוך הבתים של השיר. בשל היותם מאולתרים, קטעי הראפ לא קשורים לשאר הבתים הרגילים. הערות האלבום Stunt מכילות כמה שורות ראפ נוספות שלא נכנסו לגרסה המוקלטת.
חברי הלהקה סיפרו כי ההשמעה החיה הראשונה של "One Week" לא הלכה טוב וכי לקח קצת זמן עד שהשיר נשמע טוב. השיר נודע בכך שהופעות הלייב שלו היו שונות מעט במוזיקת הרקע, שכן מוזיקאים שונים ניגנו על הקלידים פעמים רבות.
בהופעות החל משנת 2003, הלהקה פיתחה גרסת בלוגראס אקוסטית לשיר. עם עזיבתו של סטיבן פייג' את הלהקה בינואר 2009, קווין הרן מבצע חלק מהשירה בשיר. הרן מרבה לשיר את הפזמונים יחד עם המתופף טיילר סטיוארט, שגם מבצע את ההרמוניות במהלך הגשר.
ביקורת
ליאנה ג'ונאס ממגזין AllMusic כינתה את השיר "הקלטה מעוצבת היטב, המאגדת מילים מצחיקות ומלבבות עם מוזיקה חכמה ומקפיצה. יש לתת כבוד נוסף לרוברטסון ולסולן השותף, סטיבן פייג', על כך ששרו כל כך מהר, מבלי לדלג על מילה".
וידאו קליפ
הקליפ מתחיל בכך שהלהקה מבצעת את השיר בחצר מלכותית, בדומה לסצנה מהסרט צ'יטי צ'יטי בנג בנג. במהלך ההפסקה הלהקה בורחים ושרים תוך כדי נהיגה. הלהקה נוסעת לפרבר, שם היא מבצעת קונצרט מול אוטובוס משנות החמישים, עם אופנוענית הלבושה כמו איוול קניוול, המבצעת פעלולים. הסרטון מסתיים בצילום של האופנוענית תקוע על עץ. בסרטון מופיעה כרמית בכר מלהקת הפוסיקט דולז, משחקת מלאך.
רשימת הוצאות לאור
סינגל תקליטור בקנדה ובארצות הברית, סינגל תקליט בארצות הברית
סינגל תקליטור בממלכה המאוחדת
סינגל תקליט בממלכה המאוחדת
סינגל תקליטור רמיקס באוסטרליה
פורד פלקון EB
פורד פלקון EB (באנגלית: Ford Falcon EB), הדגם המפואר קרוי גם: Ford Fairmont EB) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב פורד אוסטרליה, חברת בת של קונצרן הרכב האמריקאי פורד אשר יוצרה בין השנים 1993–1991.
אוניברסיטת נורת'ווסטרן
אוניברסיטת נורת'ווסטרן (באנגלית: Northwestern University) היא אוניברסיטת מחקר פרטית שהקמפוס הראשי שלה נמצא באוונסטון, אילינוי, והקמפוס המשני הוא במרכז העיר שיקגו.
הקמפוס העיקרי של נורת'ווסטרן משתרע על שטח של 960 דונם, מרביתו לאורך חופה של ימת מישיגן. אחדים מבתי הספר המקצועיים של נורת'ווסטרן, כמו בית הספר למשפטים, בית הספר על שם פיינברג לרפואה, וחלקים מבית ספר קלוג למנהל עסקים, נמצאים בשכונת סטריטרוויל קרוב למרכזה של העיר שיקגו.
האוניברסיטה הוקמה ב-1851 על מנת לשרת את הטריטוריות הצפון מערביות של ארצות הברית. שטח של 379 אקרים לאורך ימת מישיגן, כ-20 ק"מ צפונית לשיקגו, הוקצה לקמפוס החדש. ב-1857 הופרד חלק מהעיירה הסמוכה רידג'וויל לבקשת מייסדי האוניברסיטה, והוגדר מחדש בשם אוונסטון, על שם אחד מהמייסדים הבולטים של האוניברסיטה, ג'ון אוונס, שהיה איש עסקים ומושל טריטוריית קולורדו בין השנים 1852 ו-1865.
כיום מאורגנת האוניברסיטה באחד עשר בתי ספר וקולג'ים המעניקים תארים ראשונים, מתקדמים ומקצועיים. בתי הספר המקצועיים של נורת'ווסטרן, וכן התוכניות לעיתונאות, לתיאטרון, להנדסת תעשייה וניהול, ולהנדסת חומרים מדורגים באופן היסטורי או מוכרים באופן אחר כבין הטובים בתחומם בארצות הברית.
ב-2006 נרשמו לאוניברסיטה כ-8,000 סטודנטים לתארים ראשונים ו-7,200 לתארים מתקדמים. נורת'ווסטרן מתחרה בליגה הגבוהה (Division I) של NCAA, והיא בין החברות המייסדות של ה-Big Ten Conference, שהיא התאחדות הספורט הוותיקה ביותר של הקולג'ים.
נכון לשנת 2014, לפי דירוג Times Higher Education, הדירוג הכולל של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בעולם הוא 19. האוניברסיטה מדורגת במקום 15 במדעי החברה ומקום 26 במדעים מדויקים.
קגלביץ'
קגלביץ' הוא מותג וודקה איטלקי. מיוצר על ידי חברת "סטוק ס.פ.א", חברת משקאות שנוסדה בשנת 1884 על ידי ליאונלו סטוק וממוקמת בטריאסטה. קגלביץ קלאסיק היא וודקה מהמסורת ארוכת השנים של מזרח אירופה, המיוצרת מהמתכון המקורי משנת 1884 שנרקח במהלך המשבר הכלכלי של שנת 1873 על ידי הרוזן של הונגריה סטפן קגלביץ שהיה ממוצא קרואטי. וודקת קגלביץ משווקת באירופה, רוסיה, ארצות הברית, ישראל ויפן. למותג טעמים רבים ומגוונים: דאבל אספרסו, מלון, לימון, אפרסק, תות, פירות יער ואפרסק. בארץ משווק על ידי חברת טמפו משקאות.
מוסינזון
מוסינזון/מוסנזון הוא שם משפחה יהודי אשכנזי. פירוש השם הוא בנו של משה.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מעצר מנהלי
מעצר מִנהלי הוא השמת אדם בתנאי כלא ללא משפט, וללא אישום. המעצר לא נועד לצורך חקירה או משפט ולא לצורך הגנה על העצור. לרוב, מעצר מנהלי נעשה מטעמי ביטחון, בטענה כי העצור עלול לסכן את ביטחון המדינה. מעצר מנהלי מוגדר בחוק בחלק מהמדינות הדמוקרטיות, אולם בדרך כלל לא נעשה בו שימוש וארגוני זכויות אדם מבקרים אותו תכופות בשל הפגיעה בזכות להליך משפטי הוגן ובשל הסכנה לניצולו לרעה.
על השימוש במעצר מנהלי בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני ניטש ויכוח, והנושא עלה פעמים רבות לדיונים בעצרת האו"ם נוכח השימוש החוזר בו במדינות שונות כדרום אפריקה ומדינות ערב. לאחר פיגועי 11 בספטמבר נחקק בארצות הברית חוק הפטריוט המאפשר מעצר מנהלי של מי שמעורב בפעילות טרור או הלבנת כספים.
המהות המשפטית
בשיטות המשפט של המדינות הדמוקרטיות השימוש במעצר נעשה לצורך חקירה, העמדה לדין והבטחת קיומו ותקינותו של ההליך הפלילי. כאשר מתנהלת נגד אדם חקירה, או משפט פלילי ניתן לעצרו כדי להבטיח את קיומה ותקינותה של חקירה או משפט לשם מניעת שיבוש הליכים, או למנוע המלטות מן הדין, או כדי להבטיח כי אדם המצוי תחת חקירה, או העומד לדין, לא ימשיך לבצע עבירות תוך כדי משפט. המעצר הוא הליך טפל להליך העיקרי של חקירה או בירור אשמה ותכליתו של המעצר הנה הבטחת קיומו ותקינותו של ההליך האחר, או למנוע מסוכנות שנובעת מן העצור העומד לדין בהליך אחר.
חריגותו של המעצר המנהלי הנה בכך, שהמעצר עצמו הוא התכלית של עצמו. המעצר לא נועד להבטיח הליך אחר, או למנוע מסוכנות הנובעת מאדם שעומד לדין בהליך אחר. כפועל יוצא מכך, נגד העצור לא מתנהלת חקירה או משפט, לא מוגש נגדו כתב אישום ולפי הדין הוא חף מפשע.
יסוד חוקי
בחוק הישראלי, המעצר המנהלי ינק בעבר את סמכותו מתוקף תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 שתקפות מאז שלטון המנדט הבריטי בישראל. עם זאת, ישראל מיעטה להשתמש בו. בשנת 1951 נעצרו חברי המחתרת החרדית ברית הקנאים והושמו במעצר מנהלי, ובתגובה קמה סערה ציבורית. חבר הכנסת מנחם בגין תקף את השימוש במעצרים מנהליים ואמר: "ישנם חוקים רודניים, ישנם חוקים בלתי- מוסריים, ישנם חוקים נאציים. [...]. אל תשאלו אותי מי קובע איזה חוק הוא נאצי ואיזה חוק הוא בלתי-מוסרי. החוק שהשתמשת בו הוא נאצי, הוא רודני, הוא בלתי-מוסרי; וחוק בלתי-מוסרי הוא גם בלתי-חוקי. על-כן, המעצר הוא בלתי-חוקי והצו שלכם הוא שרירותי. לא הייתה לכם כל זכות לעשות זאת, כאשר קיימת כנסת, כאשר קיים בית דין, כאשר יש בידיכם מערכת חקירה".
בשנת 1979 חוקק בישראל חוק סמכויות שעת חירום, אשר מאפשר מעצרים מנהליים רק בזמן מצב חירום לפי חוק-יסוד: הממשלה, אך מכיוון שמצב החירום לא בוטל מעולם, תוקפו של חוק זה לא פג מעולם והוא מאפשר את המעצרים המנהליים.
בחוק סמכויות שעת חירום שנחקק ב-1979 נקבעו הקריטריונים למעצרים מנהליים:
היקף השימוש
ביוני 1973 הודיע שר הביטחון משה דיין בכנסת שאין בישראל אף אדם הנתון במעצר מנהלי. לפי נתוני שירות בתי הסוהר היו 870 עצירים מנהליים בינואר 2005, 189 באוגוסט 2010, 307 בדצמבר 2011, 191 באפריל 2014, 584 בדצמבר 2015, 610 באוקטובר 2016 ו-376 בספטמבר 2020. באפריל 2022 נמסרו נתונים על 581 עצירים מנהליים, 19 מהם אזרחי ישראל, בהם שני יהודים, והיתר פלסטינים מיהודה ושומרון.
מרבית השימוש במעצר מנהלי נעשה כנגד פלסטינים או ערבים ישראלים החשודים בפעילות טרור, ובמספר מועט של מקרים כנגד יהודים, כדוגמת הרב יצחק גינזבורג, מאיר כהנא, מיכאל בן חורין, נועם פדרמן, ברוך מרזל, בן ציון גופשטיין ומאיר אטינגר שנחשדו בפעולות טרור או בהסתה כנגד פלסטינים. כן הופעל מעצר מנהלי כנגד טלי פחימה, בחשד לסיוע לטרור פלסטיני.
ביקורת
בשנת 1980 הצהיר ראש הממשלה ושר הביטחון דאז מנחם בגין כי הוא מתנגד למעצר חברי המחתרת היהודית במעצר מנהלי, ואמר: "מי שצריך להיענש יענש, אבל בדרך המשפט."
ארגונים בינלאומיים להגנה על זכויות אדם, כמו גם ארגוני זכויות אדם ישראלים כדוגמת האגודה לזכויות האזרח,וארגוני שמאל כגון בצלם והמוקד להגנת הפרט, טוענים מזה שנים כי ישראל פועלת בשיטתיות בניגוד להגבלות המוגדרות במשפט הבינלאומי בהתייחס למעצר המנהלי ותוך הפרה בוטה של זכויות אדם. בהתאם לכך, זוכה מדינת ישראל לביקורת חריפה על מדיניותה בנושא. בין היתר טוענים אותם גורמים, כי צה"ל משתמש בהליך כתחליף מהיר ופשוט להליך החוקי הרגיל, ולא כיוון שאין דרך אחרת. כמו כן נטען כי במרבית המקרים לא מוצגות לעצירים הראיות כנגדם, ושייתכן שאלה אינן קיימות. הם טוענים גם שעבור עצירים רבים תקופת המעצר מורחבת הרבה מעבר לחצי שנה המעוגנת בחוק. כמו כן, כל מתקני הכליאה של האסירים הפלסטינים שנלקחים מהשטחים, נמצאים בתוך שטח ישראל, וזאת, כך גורסים הארגונים, בניגוד לחוק בינלאומי שלא מתיר העברת עצירים מחוץ לשטח כבוש. עם זאת, עמדתם של אותם ארגונים נדחתה בשורה ארוכה של פסקי דין של בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ. פסיקת בג"ץ קובעת באופן עקבי כי אין בפעולות מדינת ישראל או צה"ל חריגה מהדין הבינלאומי או חוקי היסוד של מדינת ישראל.