cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רומבה
מבנה הרומבה
במהלך הזמן, הרומבה נכנסה למוזיקה הפופולרית הקובנית והלטינית, בעיקר דרך הסון שזוהה יותר עם המיינסטרים. המקצבים, בראש ובראשונה מקצב הקלאווס, שולבו בשירים קצרים בעלי הרמוניה מערבית במסגרת הסלסה. בנוסף יש בימינו מגמה של מוזיקאים בקובה לחזור ולבצע רומבות בדרך המסורתית: עם פוליריתמיקה מסובכת ובלי כלים הרמוניים.
אודהם סינג
אודהם סינג (26 בדצמבר 1899 - 31 ביולי 1940) היה מהפכן הודי המשתייך למפלגת הג'אדר, הידוע בעיקר בהתנקשותו בלונדון במייקל או'דווייר, סגן מושל פרובינציית פנג'אב בהודו הבריטית, ב-13 במרץ 1940. החיסול נעשה כנקמה על הטבח בג'אליאנוואלה באג באמריטסר בשנת 1919, שאו'דווייר היה אחראי עליו. סינג נשפט לאחר מכן והורשע ברצח ונתלה ביולי 1940. בהיותו במעצר, הוא השתמש בשם ראם מוחמד סינג עזאד, המייצג את שלוש הדתות הגדולות של פנג'אב ואת רגשותיו האנטי-קולוניאליים.
אודהם סינג הוא דמות ידועה בתנועת העצמאות ההודית. הוא מכונה גם שאהד-אי-עזאם סרדר אודהם סינג (הביטוי "שהיד-עזאם", פירושו "הקדוש הגדול"). מחוז אדהאם סינג נאגאר באוטרקהנד נקרא על שמו לזכרו באוקטובר 1995 על ידי ממשלת מאיאוואטי.
Perdido en Tus Ojos
Perdido en Tus Ojos (באנגלית: Lost In Your Eyes, ובעברית: אבוד בתוך העיניים שלך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הפוארטו ריקני דון עומר, ביחד עם זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-24 באפריל 2015, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן, The Last Don 2.
השיר הגיע למקום ה-13 במצעד השירים הלטיניים, והחמישי במצעד שירי הקצב הלטיניים.
רקע וכתיבה
איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים במדינה.
וידאו קליפ
קליפ המילים שיצא עבור השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של דון עומר ב-24 באפריל 2015. לאורכו של קליפ המילים ניתן לראות גבר ואישה בלבוש מינימלי. בנוסף לכך, ניתן לראות לאורכו כי השניים מבצעים אקטים מיניים.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-195 מיליון צפיות.
אברהם אלואיל
אברהם אַלוַאיל (1 ביולי 1939 – 20 בספטמבר 2014) היה אדריכל ישראלי.
אלואיל (Allweil) נולד ב-1 ביולי 1939 בתל אביב, בנו של המהנדס אשר אלואיל, שהיה מבכירי המהנדסים בארץ, מתכנן ראשי במשרד השיכון, מרצה בכיר בטכניון ומקים מרכז הבנייה הישראלי, ואחיינו של הצייר אריה אלואיל. הוא למד בתיכון עירוני א' ולאחר מכן למד אדריכלות בטכניון כעתודאי. אחרי שחרורו עבד במשרדי אדריכלים בישראל ומחוצה לה חזר לארץ ועבד במשרדו של האדריכל תאודור קיסלוב, שתכנן מבנים רבים באילת באותן שנים. במסגרת עבודתו אצל קיסלוב היה אחראי על תכנון בית ספר תיכון בעיר והשתתף בתכנון מלון נפטון. ב-1967 פרש מהמשרד של קיסלוב ופתח משרד עצמאי. "הבית המדברי" באילת היה הפרויקט העצמאי הראשון שלו והפרויקט הבולט והמשמעותי ביותר שתכנן לאורך חייו המקצועיים כאדריכל. את הבניין השלים ב-1971. הבניין האקלימי פורץ הדרך זכה לפרסום רב בעיתונות המקצועית.
חוץ מהבית המדברי, תכנן מודלים של בתי ספר וגני ילדים שנבנו בכל הארץ עבור חברת "מבט" – שהתמחתה בבנייה טרומית. כך גם תכנן מודל לאולם ספורט ומודל לבית מגורים מטיפוס "בריטיש קוטג'" שמקבצים שלו נבנו ברמת חן ובעתלית.
ב-1990 עם כניסת המחשב, סגר את משרדו ועבד בפרויקטים שונים למשרד אדריכלות הנוף יהלום-צור (ליפא יהלום היה אחיה של אמו) וגם במשרדו של האדריכל אברהם יסקי. בסוף פרש לגמרי מהמקצוע והשקיע את זמנו בהמצאת פטנטים שונים – תחום בו החל לעסוק כבר בעת שירותו הצבאי כקצין בחיל ההנדסה. לאורך השנים פרסם מגוון מאמרים בעיתונות המקצועית.
אלואיל התגורר בתל אביב. היה נשוי עד מותו לרחל. נפטר ב-2014, בגיל 75. בנו הוא האדריכל מאיר אלואיל.
גטו קלוגה
גטו קלוגה היה גטו יהודי שהוקם על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה בשטח העיר קלוגה. הגטו התקיים במשך חודשיים, בחודשים נובמבר-דצמבר 1941, עד שהצבא האדום שחרר את מוסקבה. זהו הגטו הראשון ששוחרר באירופה.
הכיבוש והקמת הגטו
בשנות 1920 בקלוגה, היו כ-800 יהודים, שהיוו כ-2% מהאוכלוסייה. ב-1939 הם מנו 2,157 איש. במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים גרמנים כבשו את האזור ב-13 באוקטובר 1941. בזמן הזה רוב יהודי קלוגה ברחו מזרחה, בתוך העיר לפי נתונים שונים נשארו בין 150 ל-200 יהודים, רובם נשים, ילדים, זקנים או חולים. מיד עם תחילת הכיבוש, הרשויות אימצו מספר גזירות מכוונת נגד היהודים. נאסר עליהם לבקר במקומות ציבוריים, לא הייתה להם זכות להשתמש בחשמל. הקשר בין התושבים המקומיים לבין יהודים היה אסור. הפיקוד הגרמני העליון הציב כרזות ברחובות קלוגה, המאשימים את היהודים בבולשביזם ובמלחמה. היהודים נאלצו ללבוש טלאי צהוב תפור בימין החזה ובצד ימין בגבם.
14 יהודים נורו בימים הראשונים של הכיבוש באשמת היותם פעילים סובייטיים. ב-8 בנובמבר 1941 בצו מספר 8 של מועצת העיר קלוגה "אודות ארגון זכויות היהודים", ליהודי העיר ניתנו 5 ימים לרישום. באותו חודש הוחלט על הקמת "יישוב שיתופי" (באתר שבו עמד מנזר בין הרחובות קוטוזוב וקרסנאיה גארה). הגטו היהודי נבנה עבור 155 אנשים — 64 גברים, 91 נשים. אישה אחת נלקחה לגטו אחרי השלמת הרישום. 17 גברים בלבד היו כשירים לעבודה. בגטו היו 46 ילדים עד גיל 14 ו-64 מבוגרים יותר מגיל 60 או שהיו נכים. ל"זקן היהודים" הגרמנים בחרו את רואה החשבון מ. פרומקין, שכיהן כראש היודנראט.
החיים בגטו
אסירי הגטו יכלו לקחת איתם רק את מה שיכלו לסחוב ביד או להביא במזחלת. הם חיו בתאים ללא חימום, מזון ומים. מדי יום יהודים שגורשו מדירותיהם בעיר, נאלצו לעבוד בפינוי גופות, ניקוי אסלות ציבוריות ובורות. היציאה מהגטו הייתה מותרת רק 3 פעמים בשבוע מ-8 עד 11 בבוקר, הביקור במרחצאות היה אסור. התקשורת עם האוכלוסייה הלא-יהודית נאסרה כליל והפרה של הוראה זאת טמנה בחובה עונש מוות.
מעת לעת, הגרמנים ארגנו חיפוש בגטו, שדדו מהאנשים בגדים חמים, נעליים ועוד. החיפושים היו מלווים באלימות, מכות, וישנן עדויות שהנאצים התעללו בזקן משותק בשם הרשקוביץ ששפכו עליו בנזין ושרפוהו בחיים. בצל תנאים אלה, היו כמה אזרחים שעזרו ליהודים, בהברחת מזון ותרופות אל תוך הגטו. ראש היודנראט פרומקין הוכה מאחר שהיה רושם ברשימת תושבי הגטו "עברי" או "יהודי" במקום בכינוי הגנאי "ז'יד". הנאצים איימו על תושבי העיר בענישת 15 איש, על כל יהודי שיימצא מסתתר מחוץ לגטו.
ב-22 בדצמבר 1941 הגרמנים שרפו את הגטו וירו ביהודים שניסו לברוח והרגו 11 אנשים (שישה מהם — קשישים וחולים), השאר הצליחו לברוח. בדצמבר 1942, הילדים שהיו בגטו, סיפרו על החיים בגטו. מאוחר יותר סיפוריהם נכללו בספר "המלחמה דרך העיניים של הילדים" (Война глазами детей), שפורסם על ידי ארכיון המועצה האזורית. כך למשל סופר כי "כאשר הגרמנים הגיעו, זה היה ב-12 באוקטובר 1941, אותנו כיהודים גירשו אל כפר שיתופי (בעבר מנזר לנשים). שם הם לעגו לנו: הכו, ירו, אילצו לבצע עבודות מלוכלכות שונות. כאשר היינו בכפר השיתופי, הקיפו אותנו בגדר, כשאת הגדר בנינו בעצמנו: ילדים מגיל ארבע עשרה עד חמש עשרה שנים וגברים בגילאי שבעים, שבעים וחמש שנים."
זיכרון
בקלוגה אין אף אנדרטה או לוחות זיכרון על האירועים הללו. במרץ 2012 במתחם הארכיון להיסטוריה בת זמננו של קלוגה נערך אירוע השקת הספר "הגטו היהודי בקלוגה" (Еврейское гетто в Калуге) ביוזמת הקהילה היהודית המקומית.
וייקם
וייקם (מליאלם: വൈക്കം; אנגלית: Vaikom או Vaikam) היא העיר הראשית של נפת וייקם בצפון המערב של מחוז קוטיים במדינת קרלה בהודו. הגבול המערבי של העיר הוא אגם ומבנד, וחוצים אותה יובלים של נהר מובטופולה.
היסטוריה
וייקם הייתה חלק מהממלכה העתיקה ונמלה נדו. בשנת 1742 היא צורפה למדינתו של המהרג'ה של טרוונקור.
וייקם היא האתר של "וייקם סטיאגרהא", מחאה למען שווין בין בני כל הקאסטות בהודו. המחאה, שגם מוהנדס גנדי היה מעורב בה, זכתה להצלחה חלקית, ובני הקאסטות הנמוכות קיבלו גישה לחלק מהדרכים שלפני־כן היה אסור להם ללכת בהם.
כלכלה
הכלכלה המסורתית של וייקם מבוססת על גידול קוקוס ואורז וכן על דיג. בעת החדש הוקמו באזור גם תעשיות אגוז מוסקט, פלפל שחור, לטקס, תיירות ותכנה.
אוכלוסייה
לפי המרשם של שנת 2011, בווייקם גרו 23,234 אנשים, מהם 11,304 גברים ו־11,930 נשים. רמת האוריינות היא 96.84%; 98.3% מהגברים ו־95.47% מהנשים יודעים קרוא וכתוב.
אנשים ידועים
וייקם היא מקום הולדתם של הסופרים וייקם מוחמד בשיר ונ' מונהן, ושל המוזיקאית וייקם ויג'יאלקשמי.
שהרזאד
שַׁהְרַזָאד (מפרסית: شهرزاد, מוכרת גם כ"שחרזאדה", לפי ההגייה הרוסית) היא הדמות העיקרית ומספרת הסיפורים מהספרות המזרח-תיכונית של "סיפורי אלף לילה ולילה".
ביוגרפיה
לפי סיפור המסגרת, המלך שאהריאר, שמלך בסמרקנד על ארצות המזרח, גילה שאשתו בגדה בו, ובעקבות סיפורים דומים ששמע הגיע למסקנה כי כל הנשים הן בוגדניות. בעקבות זאת החליט להוציאה להורג. המלך דרש מהווזיר שלו להביא לו בכל ערב נערה בתולה כדי להיות לו לאישה, ובבוקר למחרת היה מצווה להוציאה להורג. 3,000 ימים לאחר-מכן, בעוד הממלכה אחוזת אימה ממעשי המלך, הווזיר לא הצליח למצוא בתולות נוספות, ובייאושו גילה את הסיפור לשהרזאד, בתו החכמה והמשכילה. כאשר שמעה מהווזיר על משימתו וגורל הנערות, החליטה שהרזאד להיות הבאה בתור, בכוונה להציל את שאר נערות הממלכה - למרות כל הפצרותיו של הווזיר. היא שיתפה בתוכניתה את אחותה הצעירה ממנה, דוניאזאד (בתרגומים אחדים - דינאזאד).
בליל כלולותיה ביקשה שהרזאד מהמלך להביא את אחותה כדי שתוכל להיפרד ממנה. דוניאזאד ביקשה משהרזאד לספר לה ולמלך אחד מסיפוריה, כדי לשמח את רוחם לפני שנת הלילה. המלך הסכים, ושהרזאד פתחה בסיפור, אך עד עלות השחר לא סיימה שהרזאד את הסיפור, ואמרה למלך שלצערה הרב היא תצטרך להפסיקו באמצע. המלך, שרצה לשמוע את סוף הסיפור, החליט להשאיר אותה בחיים עד ללילה הבא. בלילה זה המשיכה שהרזאד בסיפור, שהסתעף לסיפור נוסף, ונעצרה באמצעו. באופן הזה, בעודו מצפה בכיליון עיניים להשלמת הסיפור הקודם מדי לילה בלילה, השאיר המלך את שהרזאד בחיים, עד שלאחר 1,001 לילות של סיפורי הרפתקאות ושלושה בנים שנולדו לו, החליט לחדול ממנהגו ושהרזאד ניצלה.
גרעין הסיפורים הללו עוצב על ידי ספר פרסי עתיק הקרוי בשם "הזר אפסאנה" או "אלף מיתוסים".
המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב חיבר את "שחרזאדה", סוויטה סימפונית תוכניתית לפי סיפור המעשה, שעודה פופולרית עד היום. הכוראוגרף מיכאל פוקין חיבר בלט למוזיקה של רימסקי-קורסקוב ללהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב ובמיוחד בשביל רקדן הסולו המהולל ואצלב ניז'ינסקי. הבלט עלה בהצגת בכורה לאחר מות המלחין ולמורת רוחה של אלמנתו, נדז'דה רימסקאיה-קורסקובה, שהתנגדה לשימוש שנעשה במוזיקה של בעלה.
חבורת האיזומטריות
בטופולוגיה, חבורת האיזומטריות של מרחב מטרי היא חבורת ההעתקות ההפיכות מהמרחב אל עצמו, אשר משמרות מרחק -- הנקראת גם איזומטריות. חבורה זו מכילה את המידע אודות הסימטריות של המרחב, ובעזרתה ניתן ללמוד על המבנה שלו.
הגדרה
בהינתן מרחב מטרי (M,d), איזומטריה של M היא העתקה, חח"ע ועל, אשר משמרת מרחקים:.
קל להיווכח בכך שהרכבה של שתי איזומטריות והפכית של איזומטריה גם הן איזומטריות. על כן, אוסף האיזומטריות של מרחב נתון מהווה חבורה, המכונה חבורת האיזומטריות של המרחב M.
דיאנה סברצוב
דיאנה סברצוב (נולדה ב-15 בנובמבר 2004) היא מתעמלת אומנותית ישראלית. היא זכתה במדליית הזהב בקרב-רב אליפות אירופה 2022 ובמדליית כסף באליפות העולם 2022 באותה הקטגוריה במסגרת נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית. במקביל לנבחרת, סברצוב מושייכת גם למועדון מכבי תל אביב.
נכון ליוני 2023, סברצוב זכתה (לבד או כחלק מקבוצה) ב-24 מדליות בסך הכל: 7 מדליות זהב, 11 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד.
קריירה
ההשתתפות הבולטת של סברצוב בתחרות בינלאומית הייתה כחלק מהנבחרת הצעירה הלאומית באליפויות אירופה והעולם ב-2019. הנבחרת זכתה במדליית כסף באליפות אירופה ובמדליית ארד באליפות העולם.
ביוני השתתפה באליפות אירופה בתל אביב, שם זכתה הנבחרת וקיבלה מדליית כסף ובמדליית הארד בקטגוריית הקבוצות הבוגרות (ביחד עם חברות הנבחרת אדר פרידמן, עמית חדבת, רומי פריצקי, אופיר שחם, שני בקנוב והמתעמלות הבודדות דריה אטמנוב ועדי כץ).
בספטמבר 2022 סברצוב השתתפה באליפות העולם בסופיה יחד עם הנבחרת וזכתה בשתי מדליות כסף. למרות היותה בין הפייבוריטיות למדליה קבוצתית, ישראל לא יכלה להשתתף בתחרות מכיוון שאחת המשתתפות שברה את כף רגלה יום לפני תחילת התחרות.
בתחרות גביע העולם שנערכה ביוון במרץ 2023 זכתה הנבחרת במדליית זהב עם 65.450 נקודות. הנבחרת זכתה גם במדליית הכסף בתחרות קרב רב (לאחר בולגריה) ובמדליית הארד בתחרות המדינתית באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית שנערכה בבאקו בירת אזרבייג'ן. בכך הנבחרת הבטיחה את מקומה באולימפיאדת פריז ב-2024.
שמואל יוזפוב
הרב שמואל הלוי יוזפוב (? - ד' בטבת ה'תשל"ח) היה אדמו"ר חסידי בחסידות ברזנה. בנו של הרב ברוך בן ציון יוזפוב מדובנה ונכדו של הרב יחיאל מיכל מקוריץ, חתן הרב משולם זוסיא ממז'יבוז' צאצא של הרב אברהם יהושע השיל (האוהב ישראל) אבי שושלת חצר החסידות אפטא-זינקוב.
נין ונכד לר' ישראל מרוז'ין, יחיאל מיכל מזלוטשוב (המגיד מזלאטשוב), פנחס שפירא מקוריץ, ר' דוד הלוי סגל בעל הטורי זהב, ר' שמואל מקמינקא והבעל שם טוב.
התגורר בביתו של הרב אברהם יהושע השיל (האוהב ישראל) וקיבל בירושה את ספריו.
תולדותיו
אביו, הרב ברוך בן ציון יוזפוב, היה האדמו"ר בדובנה לחסידות ברזנה ונכדו של ר' יחיאל מיכל מקוריץ, אדמו"ר בחסידות ברזנה.
בצעירותו נמלט ממז'יבוז' שבאוקראינה, והגיע לידיניץ שבסרביה עם מעברו של חבל ארץ זה לשלטון הרומני לאחר מלחמת העולם הראשונה. בזמן שהותו בידיניץ, כיהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
לאחר ישיבה של שנים אחדות בידיניץ, עבר הרב שמואל לבוטושאן שבמולדובה לפי עצתו של הצדיק משטפנשט. לאחר בואו של הרב שמואל לבוטושאן, הוא נתפרסם כאדמו"ר בכל הסביבה ורכש את לבם של האדמו"רים המפורסמים שבסביבה והללו דיברו עליו טובות בפני קהל חסידיהם.
בשבתו בבוטושאן, התחיל הרב שמואל לסלול לעצמו דרך את מנהיגות העדה. הוא ביקר בערים ובעיירות שבמולדובה, ערך שולחנות (טישים), הרביץ תורה ברבים ועשה נפשות לחסידות.
הרב שמואל יוזיפוב העריץ את אבי זקנו, הרב שמואל מקאמינקא ובספר בית שמואל (חיפה תשל"ז) הוא מביא בהרחבה את חידושיו, אמרותיו ותורותיו של אבי זקנו זה. הדברים המובאים בספר זה, ראו אור בפעם הראשונה מאז שנאמרו, וכן מציין הרב שמואל בהקדמתו לספר: "ידעתי הרבה עד שהעליתי על הכתב את זכרונותי על א"ז מקאמינקא זצ"ל. לא נתתי שינה לעיני ותנומה לעפעפי עד שהשלמתי את המלאכה".
בשנות המלחמה והמצוקה היה ביתו של הרב שמואל בבוטושאן פתוח תמיד לפליטי השואה ולמוכי הגורל וגם שימש מוקד לפעילות ציונות וציבורית ענפה, כי ליבו של הרב שמואל המה לציון ובער באהבת ארץ הקודש, וציפה בכל נפשו ליישובה ותיקונה. בניו ובנותיו היו בין פעילי תנועת "תורה ועבודה" והצטיינו במאור פניהם וביחסם הלבבי לזולת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בב' אלול ה'תש"ו עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה. בהמלצתו של רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג זצ"ל, נתמנה הרב שמואל לרב מטעם הסוכנות היהודית לענייני כשרות ודת במעברות ובמחנות הקליטה לעולים באזור חיפה. בעבודה זו ראה יעד חשוב ופעל רבות בקרב העולים. עזר והדריך, הרביץ תורה וקירב לבבות למורשת אבות.
תודות למאמציו המרובים, הוקם בית כנסת בשכונת קריית אליעזר בחיפה. בנוסף לבית כנסת זה, הקים הרב שמואל בית מדרש בשכונה זו, בית שמואל, ששימש לא כמקום תפילה בלבד, אלא גם כמקום ללימוד תורה ולטיפוח הדבקות בחסידות.
הרב שמואל הלוי יוזפוב זצ"ל, נפטר בחיפה בשנת תשל"ט ולכבודו החליטה הנהלת בית הכנסת בקריית אליעזר לבנות בית כנסת בשם "בית שמואל" כאות הוקרה על היוזמה הברוכה שגילה הרב שמואל בהקמתו.
11 בפברואר
11 בפברואר הוא היום ה-42 בשנה, בשבוע ה-6 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 323 ימים (324 בשנה מעוברת).
יהודה הכהן רבין
הרב יהודה הכהן רבין (ז' באדר א' ה׳תרע"ט, 8 בפברואר 1919 - ט"ו בתשרי ה'תשס"ב, 2 באוקטובר 2001) היה רב ביהדות בוכרה בישראל.
קורות חיים
נולד בעיר בוכרה שבמרכז אסיה לרב חזקיה ומרים. אביו כיהן כרבה הראשי של בוכרה וראש בית הדין שלה ושל אגפיה, וגם סבו, הרב יצחק חיים הכהן רבין, וסבא רבה שלו, רבי פנחס הכהן רבין "הגדול".
בצעירותו למד בתלמוד תורה מקומי בבוכרה עד לסגירתו בהוראת הבולשביקים, והמשיך ללמוד תורה אצל אביו.
בהיותו כבן 11 עלה עם אביו לישראל. נתיב נסיעתם היה דרך ערי איראן, שם שהו כשלש שנים. באותם ימים למד אצל הרב אהרן ממאן, לימים מנהל תלמוד תורה נזר אהרן לעדת החלבים בירושלים. בשנת 1935 (ה׳תרצ"ה) הגיע לירושלים ונשלח ללמוד בישיבת פורת יוסף, אצל הרב יעקב עדס. לאחר הפרעות בשנת ה׳תרצ"ח, עבר ללמוד בישיבת בני ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל אצל הרב עמרם אבורביע.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה ונישא לדבורה בת מיכאל ויפה פחלא, המשיך בלימודיו בכולל האברכים "ישיבת ש"ם" אותה ייסד אביו לזכרו ושמו של מייסד שכונת הבוכרים, הרב שלמה מוסיוף. שם הוסמך לרבנות ודיינות על ידי הרב עובדיה הדאיה. לכתב הסמיכה הצטרפו חברי בית הדין בירושלים: הרב חזקיה שבתי, הרב שלום אזולאי והרב יעקב עדס, וכן הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
פעילותו הציבורית
שימש כשוחט ובודק בשכונת הבוכרים 'רחובות', מלאכה בה עסק כארבעים שנה, לצד עריכת בריתות מילה.
שנים רבות המשיך במסורת עתיקת היומין של תיקון ימי השובבי"ם, ובימי שני וחמישי של שבועות אלו היה עורך את התיקון שלצידו היו מתכנסים תלמידי חכמים בתפילה ובתענית.
בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים יסד את בית הכנסת ובית המדרש 'עטרת חזקיה' ע"ש אביו.
יסד את "איגוד בני הישיבות יוצאי בוכרה" ארגון שאיחד בתוכו בני ישיבות יוצאי בוכרה. בין מפעלי הארגון נמצאת סדרת ספרי הזיכרון "תפארת בנים", שיצאו לזכרם של משפחת רבין והרב אברהם אמינוף. בסדרה זאת ראו אור חמישה חלקים, הכוללים דברי תורה והלכה מרבנים ובני ישיבות יוצאי העדה הבוכרית.
נפטר בירושלים ב-2 באוקטובר 2001 (יו"ט ראשון של חג סוכות, ט"ו תשרי ה׳תשס"ב) ונקבר אור לט"ז תשרי בהר המנוחות בירושלים.
חיבוריו
הרב רבין הוציא לאור מספר ספרים:
לקריאה נוספת
מלכות יהודה, ירושלים תשס"ב
ליאון באקסט
ליאון בַּאקְסְט (ברוסית: Лев Самойлович Бакст; 10 במאי 1866, הורדנה, האימפריה הרוסית – 27 בדצמבר 1924, פריז) היה צייר, תפאורן ומעצב תלבושות יהודי של להקת הבלט הרוסי של סרגיי דיאגילב, ערך את כתב העת "עולם האמנות" בסנקט פטרבורג יחד עם אלכסנדר בנואה, ודיאגילב. מבין תלמידיו מארק שאגאל.
קורות חיים
נולד בהורדנה כלייב רוזנברג (ברוסית: לב סמואילוביץ' רוזנברג; Лев Само́йлович Ро́зенберг); בהמשך שינה שם משפחתו ל"באקסט", קיצור שם נעוריה של אמו ("באקסטר"). בעת ילדותו היגרה משפחתו לסנקט פטרבורג. בגיל שש עשרה החל את לימודיו באקדמיה לאמנויות של סנקט פטרבורג, משם פרש לאחר שנתיים והתפרנס מאיורי ספרים וציור דיוקנאות. מפגש עם הצייר אלברט בנואה, אחיו של אלכסנדר אצלו למד ציור בצבעי מים, הוביל להצטרפותו לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית, בין הבולטים בקבוצה: אלכסנדר בנואה ודיאגילב. בנעוריו התנצר, אך בהמשך חזר ליהדות.
נסיעותיו לצרפת אלג'יר ותוניס מצאו ביטוי בעבודותיו המאוחרות יותר שהצטיינו בצבעים חזקים ומנוגדים. ביקור ביוון ובכרתים איפשר לו להתרשם באופן בלתי אמצעי מן האמנות הקלאסית. ב-1907 התמנה למורה בבית הספר לאמנות של ליזאבטה זבאנצבה שם לימד את מארק שאגאל במשך שנתיים את אמנות הצבע, לאחר ארבע שנים בהוראה פרש באקסט מתפקידו ועבר להתגורר דרך קבע בפריז.
עבודותיו לבמה: שחרזאדה, "שלומית", "תמר", "הנסיך איגור", "הסילפידות", "קלאופטרה", "המשתה", "הביתן של ארמיד", מנוחת אחר הצהריים של פאון, "נרקיס", "דפניס וכלואה" (עיצוב כללי של הבלט), "פדרה", "האל הכחול", "יהודית", "הקרנאבל",רוח הורד, "היפהיפיה הנמה", ציפור האש.
דמותו מופיעה בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
קתרין דוסקה
קתרין דוסקה (,, נולדה ב-6 בנובמבר 1989) היא זמרת קנדית-יווניה. היא נבחרה על ידי רשות השידור היוונית (ERT) לייצג את יוון באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל.
ביוגרפיה
בשנת 2015 הוציאה את אלבומה הראשון Embodiment.
בשנת 2018 הופיעה בהיכל הקונצרטים של אתונה עם מגוון שירים שלה ושל מלחין ויוצר שוודי בשם אלבין לי מלדאו. בדצמבר 2018 הופיעה עם האמן היווני פטרוס קלמפניס.
סאדקין
סאדקין היה כינויו של סיד סאדִקַיְן אחמד נקווי (באורדו: سیّد صادِقَین احمد نقوی; 30 ביוני 1923–10 בפברואר 1987), אמן פקיסטני שנודע בזכות כישורי הקליגרפיה והציור שלו. הוא נחשב לאחד מטובי הציירים והקליגרפים בפקיסטן. הוא גם חיבר שירה, בעיקר מרובעים, בדומה לעומר ח'יאם וסרמד כאשאני.
ביוגרפיה
סאדקין נולד באמרוהה למשפחת אמני קליגרפיה. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 הוא הצטרף לתנועת הסופרים והאמנים הפרוגרסיביים. חוסיין שהיד סוהרוורדי, ראש הממשלה, שימש כפטרונו. סאדקין בילה זמן מה בפריז, שם הרחיב את אופקיו וידיעותיו.
ציורי קיר
חלק ניכר מעבודתו נעשה כציורי קיר גדולים במבנים ציבוריים או בשטחים הפתוחים לקהל; הוא נמנע במודע מלצייר ציורים שיישארו ספונים בחדריהם הפרטיים של אנשים עשירים, ואף תרם רבות מיצירותיו לטובת הציבור. חלק מציורי הקיר שלו נמצאים במקומות הבאים:
קרן סאדקין
ארגון שלא למטרות רווח שמטרתו להפיץ את אמנותו של סאדקין בציבור. הקרן פרסמה ספרים וקטלוגים רבים העוסקים ביצירותיו של סאדקין, והיא מארגנת תערוכות אמנות בהן מוצגות יצירותיו השונות.
ניקול אונאפו מאן
ניקול אונאפו מאן (באנגלית: Nicole "Duke" Victoria Aunapu Mann, נולדה ב-27 ביוני 1977) היא טייסת ניסוי, טייסת קרב F/A-18, בוגרת האקדמיה של נאס"א, בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ובית הספר לטיסה של צבא ארצות הברית.
לאונאפו מאן יש יותר מ-2500 שעות טיסה על 25 כלי טיס שונים ויותר מ-200 משימות, מתוכן 47 משימות טיסה קרביות בעיראק ובאפגניסטן. מאן סיימה את הכשרתה כאסטרונאוטית ב-2015 ונבחרה ל-Boe-CFT הטיסה הראשונה של בואינג CST-100, היא נבחרה להיות המפקדת הראשונה אי פעם בטיסה מסחרית של נאס"א.
הטיסה הראשונה שלה לחלל כחלק מהתוכנית המאוישת המסחרית המריאה באוקטובר 2022 מה שהופך אותה לאישה הראשונה ממוצא ילידי-אמריקאי בחלל.
ראשית חייה
ניקול ויקטוריה אונאפו נולדה בשנת 1977 להווארד וויקטוריה אונאפו וגדלה בפנגרוב, קליפורניה, ארצות הברית. סבה בלמוט אונאפו היגר לארצות הברית מאסטוניה ב-1920 ולאחר מכן שרת בצבא ארצות הברית כמהנדס. אונאפו ממוצא אינדיאני מצד אמה, משבטי ואילאקי (Wailaki) באזור קליפורניה.
היא שיחקה בקבוצת הכדורגל של הצי האמריקאי בתפקיד הגנה. לאחר שסיימה את שירותה בחיל הים היא התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד בה קיבלה תואר שני במדעים והנדסת מכונות, עם התמחות במכניקה נוזלית.
שירות צבאי
עם סיום האוניברסיטה התחילה אונאפו הכשרה בטיס באקדמיה הלאומית בפנסקולה. בשנת 2002 קיבלה את כנפי הטיסה שלה, והחלה לשרת כטייסת על מטוסי F/A 18 הורנט בטייסת VFA-106 בויריג'יניה ביץ'. היא עברה מאוחר יותר לשרת ביחידה - VMFA-251 הנמצאת בצפון קרוליינה. במהלך התקופה הזו היא הייתה פעמיים על ה-USS Enterprise והשתתפה כטייסת במלחמת עיראק ובמלחמה באפגאניסטן. ב-2009 החלה לשרת כטייסת ניסוי של מטוסי F/A-18 בטייסת VX-23 בבסיס NAS Patuxent River. ביחידה זו היא שרתה עד 2011.
ב-2012 הצטרפה ליחידה PMA-281, יחידה העוסקת בתכנון ויצור מערכות. לאחר מכן נבחרה להתמודד כטייסת חלל.
עם סיום שרותה הצבאי היא צברה למעלה מ-2500 שעות טיסה על 25 כלי טיסה שונים ב-200 משימות שונות, מתוכן 47 משימות קרביות בעיראק ואפגניסטן בתום תקופת שרותה הצבאי היא הייתה בדרגת אלוף-משנה (קולונל).
קריירה בנאס"א
ב-2013 נבחרה מאן לאחת משמונה אסטרונאוטים בכיתה ה-21 של נאס"א. התמקדות לימודי החלל הייתה על תחזוקת מערכות שונות בתחנת החלל מתוך מטרה לטוס לתחנת החלל ובעתיד לטוס לירח, אסטרואידים קרובים לכדור הארץ, ולבסוף למאדים. מאן סיימה את הכשרתה ב-2015 ומאז שרתה ביחידה כקצינת בטיחות והדרכה על מטוס T-38 Talon. מאז מאן עבדה על פיתוח מערכת השיגור לחלל ועל מערכות החקירה הקרקעיות של החללית אוריון.
באוגוסט 2016 צוותה מאן ל-Boe-CFT הטיסה הראשונה של בואינג CST-100, היא נבחרה להיות המפקדת הראשונה אי פעם בטיסה מסחרית של נאס"א.
ב-2021 הועברה מאן לצוות Crew-5 של "SpaceX" כמפקדת החללית. מדובר בתוכנית המאוישת המסחרית שהיא משימה משותפת של נאס"א, ו-SpaceX, בה משתתפים גם טייס החלל היפני קואיצ'י וקאטה, טייס החלל ג'ון קסאדה וטייסת החלל הרוסייה אנה קיקינה.
הטיסה לתחנת החלל הבינלאומית בחללית Crew Dragon של SpaceX המריאה ב-5 באוקטובר 2022. הצוות אמור להימצא בתחנת החלל חמישה חודשים.
בנוסף מאן היא חלק מתוכנית ארטמיס שמטרתה להנחית אישה ראשונה על הירח ב-2025.
פרסים והוקרה
במהלך הקריירה הצבאית שלה הוענקו למאן שתי מדליות אוויר, שתי מדליות לשבח של הצי האמריקאי ושל חיל הנחתים, ושתי מדליות הישגים של חיל הים והנחתים וציונים שונים ליחידות. היא הייתה בוגרת מצטיינת באקדמיה הימית של ארצות הברית, בוגרת של כבוד בבית ספר לטייסי מבחן של הצי הימי האמריקאי, כיתה 135. זוכת פרס "המאמר הטוב ביותר" על שם לירוי גרומן בכנס טייסי הניסוי של החוף המערבי קיבלה את פרס הבטיחות של נאס"א לשנת 2015 על שם סטיבן תורן ואת פרס ג'רי ייגלי לשנת 2017 על הישגים אישיים יוצאי דופן. מאן היא חברה באגודת טייסי הניסוי של ארצות הברית, ובאיגוד בוגרי האקדמיה של הצי של ארצות הברית, ונכנסה להיכל התהילה האקדמי הכל-אמריקאי.
חיים אישיים
מאן נשואה לטראביס ר. מאן ולשניים בן משותף. כיום מתגוררת ביוסטון, טקסס. בראיון לנשיונל ג'יאוגרפיק ב-2020 היא סיפרה כי בנה מרבה לשבת בחוץ ולהסתכל על הכוכבים ומקוה שאמו יום אחד תלך על הירח.
בטיסתה לחלל ב-2022 היא לקחה "לוכד חלומות" שאמה נתנה לה כשהייתה קטנה.
בראיונות לקראת הטיסה לחלל אמרה מאן כי היא מקווה שההישג שלה יתן השראה לילדים ממוצא ילידי וכי אלו יראו כי מחסומים שהיו קיימים בעבר כבר אינם קיימים יותר.
הוקו מדולדל-חזה
הוקו מדולדל-חזה (שם מדעי: Aburria aburri) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת ההוקיים שקרובים לתרנגולים. נקרא כך על שם הדלדל שמתחת למקורו.
מאפיינים
אורכו של ההוקו עד 75 ס"מ ומשקלו 1.2 - 1.5 ק"ג והוא בעל נוצות שחורות עם ציצה שחורה על ראשו ועור פנים לבן. הרגליים כתומות והזנב ארוך מעט. הזכרים גדולים יותר מהנקבות. המקור כחול ותחתיו דלדל בצבע אדום וצהוב.
ההוקו מצוי בטבע במרגלות הרים במערב אמריקה הדרומית מגובה 500 עד 1,550 מ'. הוא חי ביערות הרריים ויערות טרופיים בקולומביה, ונצואלה, פרו ואקוודור. מצב השימור שלו הוא קרוב לסיכון עקב פגיעה באזור חיותו וכן מציד. ההוקו מבלה רוב הזמן על הענפים ואף מגיע לצמרת היער. הוא מחפש שם פירות, חרקים ויצורים קטנים נוספים למאכל.
ענת קינן
חייה וראשית פועלה
ענת קינן סיימה תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ובהיסטוריה כללית ותעודת הוראה באוניברסיטת בן-גוריון. פנתה להוראה כמורה להיסטוריה בתיכון ומחנכת ומיד התאהבה במקצוע, אותו לימדה בין השנים 1973–1988 בתיכון המקיף ד' בבאר שבע. כעבור שנתיים הזמין אותה פרופסור דוד גורדון מאוניברסיטת בן-גוריון לעבוד במחלקה חדשה להכשרת מורים אותה הקים, שם לימדה בין השנים 1976–1988. גורדון היה האיש בעל ההשפעה הרבה ביותר על חייה המקצועיים. כתוצאה מהעבודה עמו החלה לחשוב על הוראה במושגים רחבים יותר - כחלק ממערכת חברתית. כעבור שנתיים פנתה ללימודי התואר השני בחינוך כדי לקבל בסיס תאורטי רחב יותר לעבודתה. עבודת התיזה שלה התמקדה בנושא "האם ספרי לימוד בהיסטוריה מחנכים להתמודדות עם שינויים", בהנחייתו של פרופסור דוד גורדון. המחקר התבסס בחלקו על גישות מחקר כמותיות ובעיקר על מחקר איכותי שבו התמחתה בלימודיה. קיבלה את המאסטר ב-1985. בשנים 1986–1994 לימדה קינן באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללת ספיר.
החדרת שינויים לבתי הספר
ביחד עם דוד גורדון עסקה ענת קינן בהחדרת שינויים לבתי ספר, הדבר נעשה בתחילה דרך חברת אליתא ואחר דרך אוניברסיטת בן-גוריון. שיטת העבודה התבססה על כניסה לבתי הספר, הערכה ותאור של התהליכים החינוכיים המתרחשים בו, הצגת הממצאים לחברי הצוות והצעות לשיפור המצב. היו פעילויות רבות כאלה בבתי ספר שונים ברחבי הארץ. דוגמאות לחלק מן הפעילויות הללו היו: הפרויקט לקהיליה צודקת וחברה דמוקרטית בתוך בית הספר, התיכון בערד. בפרויקט זה התלמידים השתתפו בקבלת ההחלטות, לפי גישתו של לורנס קולברג. תוכנית שב"ח בדימונה בין השנים 1992-1988 שינוי בכל מערכת החינוך של העיירה.
דוקטורט ופוסט-דוקטורט
ענת קינן הכינה את עבודת הדוקטורט שלה בחוג לחינוך שבאוניברסיטה העברית בירושלים תחת הנחייתה של דוקטור לאה שמגר הנדלמן. העבודה התמקדה בתיאור איכותי של חדר מורים גדול בבית ספר תיכון מקיף בבאר שבע.
קינן נסעה לעשות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו אצל פיליפ ג'קסון, מחשובי חוקרי החינוך. בפוסט-דוקטורט גילתה תחום נוסף בו היא עוסקת עד היום - חקר הנראטיבים.
פרויקט שלושים היישובים
משסיימה את הפוסט-דוקטורט שבה ארצה והחלה לעבוד במכללת קיי. בדיוק באותה העת התמנה פרופסור דוד גורדון ליושב ראש המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך והוא התכוון לערוך שינוי כולל במערכת החינוך במדינת ישראל. לתוכנית קרא פרויקט שלושים היישובים. ענת קינן הייתה אחראית על הערכת הפרויקט מטעם משרד החינוך בכל הארץ יחד עם מאיה מלצר וארבעה עשר מעריכים ביישובים. התוכנית פעלה בשנים 1997-1995.
המרכז לצמיחה חינוכית המשותף לאוניברסיטת בן-גוריון ולמכללת קיי
המרכז הוקם ב-1998 והוא עוסק בפעילויות חינוכיות שונות. קינן חברה במועצה עד היום והשתתפה במחקרים שנעשו על ידי המרכז. ובעיקר המחקרים על יום לימודים ארוך בישראל, ועל עבודות חקר בבתי הספר, שניהם מטעם משרד החינוך, ומחקר על תוכנית קרב ופעילותה במערכת החינוך מטעם תוכנית קרב ומשרד החינוך.
ראש יחידת המחקר במכללת קיי
ענת קינן הקימה את יחידת המחקר של מכללת קיי וכיהנה בשנים 2004-1994 כראש היחידה. המטרה העיקרית הייתה יצירת תרבות מחקר במכללה והמדיניות התבססה בעיקר על עבודת צוותי חוקרים שכל אחד מהם אחראי למחקר אחד כתהליך קבוע. זאת תוך כדי יצירת קשרים ושיתופי פעולה עם חוקרים במקומות אחרים, בעיקר דרך המרכז לצמיחה באוניברסיטת בן-גוריון. התפקיד כלל שלושה כיוונים: האחד היה לדאוג למחקרים שיבדקו נושאים הקשורים להכשרת מורים ויוציאו פרסומים בנושאים אלה. השני הערכת פרויקטים ותוכניות שונות בתוך המכללה על פי הזמנת חברי צוות שונים. השלישי היה לעודד חברי צוות לחקור בעצמם כל נושא שיחפצו לחקור אותו, לעודד פרסומים והשתתפות בכנסים דרך ועדה מיוחדת שהקציבה כספים לחוקרים. בשנים 2003-1994 כיהנה כראש ועדת המחקר במכללה.
חקר הנראטיבים
בצד מחקרים אחרים הוקדש זמן רב ביחידת המחקר לחקר נראטיבים. נראטיבים של סטודנטים למיניהם, סיפורי חיים של סטודנטים בדואים ומה מאפיין אותם, קבוצה של סטודנטים וסטודנטיות עולים חדשים שלמדו הוראה במכללה, סיפורים קצרים של סטודנטים ומרצים במכללה, סיפורי חיים של סטודנטיות ושל מרצים וכדומה.
ראש לימודי החינוך במכללת קיי
ענת קינן החליפה במכללה תפקיד ממחקר לחינוך ומשנת 2005 ועד היום מכהנת כראש לימודי החינוך במכללת קיי. בתפקידה זה הובילה תהליך של שינוי כולל מכללתי, בחירת תמות, בניית תוכניות לימודים חדשות והתאמתן למתווה החדש של המל"ג, זאת היא עשתה בצוותא עם דוקטור גילה קציר ודוקטור רמה קלוויר וחברי המכללה.
פעילות ציבורית
ענת קינן מרצה במכללה החברתית כלכלית. היא בנתה וארגנה קורסים בחינוך ובנושאי נשים והיא חלק מצוות המרצים בנושאים אלה. הייתה פעילה בשותפות 2000, בשיתוף שבין באר שבע וקהילת מונטריאול והייתה חברת הוועדה לעידוד נשים. כולל עזרה ספציפית בארגון והערכת קורסים עבורן.
ליגת העל היוונית בכדורגל
הסופר ליג היווני (ביוונית: Σούπερ Λίγκα) היא ליגת הכדורגל הבכירה ביוון. בליגה מתמודדות 14 קבוצות כאשר בתום העונה שתי הקבוצות מתחתית הטבלה יורדות לליגת המשנה ומוחלפות על ידי שתי הקבוצות המובילות בליגה השנייה.
האלופה היוונית וסגניתה מעפילות למוקדמות ליגת האלופות. הקבוצה הזוכה בגביע היווני וכן הקבוצות במקומות השלישי עד החמישי בטבלה מעפילות למוקדמות ליגה האירופית.
האליפויות הראשונות
מקור הכדורגל ביוון הוא במועדוני האתלטיקה שהיו קיימים בסוף המאה ה-19 שהתחילו להתחרות בינם לבין עצמם בשנת 1894, עם קבוצות כדורגל מאולתרות שהם בנו מהאתלטים והספורטאים של תחומים אחרים.
בסוף המאה ה-19 נעשו ניסיונות לקיים ליגה שלמעשה הייתה הטורנירי אליפויות הראשונים, בין מועדוני רכיבה ומועדוני ספורט שהקימו מחלקות כדורגל וקיימו אימונים לא סדירים, כמו "מועדון הרכיבה אתונה" שזכה בטורניר של 1898 ו"מועדון הספורט פאנליניוס" שזכה בטורניר של 1899. מעבר לשם הזוכות אין מידע כיום על טורנירים אלו, אשר נחשבים לפריצת דרך בתחום הכדורגל ביוון.
אליפות איגוד הכדורגל ואיגוד חובבי האתלטיקה היווני
בין 1905 ועד 1912 התקיימה האליפות הפאן-הלנית שאורגנה על ידי "התאחדות האתלטיקה החובבנית ההלנית" ( SEGAS = Hellenic Amateur Athletic Association). התחרות הייתה למעשה תחרות מקומית-אזורית בין מועדונים בולטים בערים הגדולות אתונה ופיראוס.
לאחר מכן המשחקים נפסקו כליל בעקבות מלחמות הבלקן ולאחר מכן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת יוון-טורקיה שהתחוללו באזור, ומנעו קיום ליגה סדירה.
אליפות הכדורגל הפאן-הלנית בין השנים 1905 - 1913 (אליפות SEGAS)
לאחר סיום המלחמות התארגנו שתי ההתאחדויות שפעלו ביוון (ה-SEGAS ו"איגוד הכדורגל היווני" - ה-FCA = Athens-Piraeus Football Club Association) ויצרו מספר ליגות שונות: תחילה ליגה בפיראוס ואתונה שנקראה EPSAP, והחלה ב-1921/1922. עונה לאחר מכן התקיימה אליפות FCA בין אלופת אזור אתונה-פיראוס (פיראיקוס) לבין אלופת אזור סלוניקי (אריס), בה ניצחה פיראיקוס סינדמוס 3-1 את אריס סלוניקי בגמר. גמר זה לא התקיים בשנים הבאות מאחר שליגת ה-EPSAP פוצלה לליגת ה-EPSP (פיראוס) וליגת ה-EPSA (אתונה) בעקבות סכסוכים מתמשכים, ועד לעונת 1927 התקיימו שלוש תחרויות שונות לכל אזור, עם 3 אלופות שונות.
האלופות המחוזיות בין השנים 1921 - 1927 (אליפות ה-FCA)
אזור ה-EPSAP (שכלל את אתונה ופיראוס) התפצל ל-EPSA (אתונה) ו-EPSP (פיראוס).
עד 1927 היו 3 אלופות בכל עונה במקביל שלא התחרו ביניהן.
הקמת הצ'מפיונשיפ היווני
ב-1927, אורגנה אליפות כלל-ארצית ביוון שהייתה למעשה טורניר אליפות קצר בין אלופות המחוזיות של שלושת הערים הגדולות (פיראוס, אתונה וסלוניקי). פנאתינאיקוס, אולימפיאקוס וא.א.ק. אתונה סירבו בתוקף להצטרף לטורניר הזה, מה שגרם לכך שאריס סלוניקי זכתה באליפות הראשונה שהתקיימה בעונת 1927/1928, כשהקדימה את אתניקוס פיראוס ואטרומיטיס.
שנתיים לאחר מכן ב-1929 אורגנה שוב תחרות כזאת והפעם כבר רוב הקבוצות הגדולות השתתפו בה, ומהשנה העוקבת השתתפו בה כולן ברציפות לאחר שצברה פופולריות והפכה להיות אליפות יוון הפופולרית, המתכונת הייתה שהקבוצות משחקות בליגות המחוזיות להן הם שייכות בבית של 3-8 קבוצות, במשך 2 סיבובים, ולאחר מכן מעפילות אלופות המחוז וסגניותיהן ל"סיבוב הגמר" בו מוכרעת אלופת המדינה בעוד 2 סיבובים, בליגה של 10 קבוצות בסך הכל. כך התקיימה הליגה עד ל-1959.
הקמת ליגת האלפא אתניקי
רק בשנת 1959 הוקמה ליגת ה"אלפא אתניקי" שהיא הליגה הארצית הבכירה הראשונה שהתקיימה (קדמה לסופר-ליג היווני שיש היום). דרישות המדינה ובעיקר דרישות אופ"א היו כי תתקיים ליגה בכירה אחת ממנה מוכרזת אלופת הליגה, ולא המבנה ששוחק עד אז עם חלוקה לבתים אזוריים (מה שמקובל רק בליגות הנמוכות יותר במדינות אחרות). בעונת הבכורה שיחקו בליגה 16 הקבוצות שסיימו ראשונות בבית המחוז שלהם בעונת 1958/1959:
ב-25 באוקטובר 1959 יצאה הליגה החדשה האלפא אתניקי לדרך, כאשר פנאתינאיקוס זוכה באליפות בעונת בכורה זו.
ב-1979 החליט הפרלמנט היווני כי קבוצות הכדורגל היווניות יהפכו לחברות תחת מנהלת כדורגל שאיגדה את כולן והייתה תחת ה-HFF (התאחדות הכדורגל היוונית). מנהלת זו אחראית מאז על ליגת הכדורגל העליונה ביוון. מאז נרכשו קבוצות יווניות על ידי אנשי עסקים וחברות מה שמיסחר את הליגה והפכה אותה לריווחית הרבה יותר ממה שהייתה.
למשך עונה אחת ב-2000/2001 כונתה הליגה "הליגה העליונה". בהמשך ביולי 2006 הוקמה ה"סופר-ליג" (ליגת העל) היוונית שהורכבה מחברות שהיו באלפא אתניקי.
מבנה הליגה כיום
כיום ישנם 14 קבוצות המתחרות בליגת הסופר-ליג היוונית, כאשר הן משחקות אחת נגד השנייה במשך 26 מחזורים (בבית ובחוץ). בסוף שני הסיבובים, מחולקת הליגה ל-2 פלייאופים: 6 הקבוצות הראשונות מקיימות פלייאוף אליפות ביניהן, בסיבוב בן 10 סיבובים שיכריע מי היא אלופת המדינה ולקבוע את המיקומים להעפלה לתחרויות האירופאיות ליגת האלופות (האלופה והסגנית) והליגה האירופית (מקומות 3,4 ו-5).
8 הקבוצות האחרונות מקיימות פלייאוף הישרדות לקביעת היורדות ל"סופר ליגה השנייה" במקומן נכנסות שתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בליגת המשנה.
קבוצות
קבוצות הליגה לעונת 2023/2024
האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית
האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית (באנגלית: The Concise Encyclopedia of Western Philosophy and Philosophers) היא אנציקלופדיה מקפת להיסטוריה של הפילוסופיה, זרמים והוגים. ערכיה נכתבו על ידי פילוסופים ועורכה הראשון הוא ג'יימס אורמסון.
אנציקלופדיות לפילוסופיה
למרות קיומם של ספרי מבוא רבים לפילוסופיה, אנציקלופדיות מקיפות - הסוקרות את תולדות הפילוסופיה, אסכולות והוגים - הן מועטות יחסית. האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית היא אחת האחרונות אשר יצאו לאור בדפוס; כותביה הם פילוסופים והיא מתיימרת להקיף את ההגות הפילוסופית המערבית. האנציקלופדיה הפילוסופית המובילה כיום היא אנציקלופדיית סטנפורד לפילוסופיה; היא מקוונת ומעודכנת תדיר על ידי פילוסופים אקדמיים.
בעברית הוצאו לאור, במחצית הראשונה של המאה העשרים, מספר אנציקלופדיות, חלקן מתורגם וחלקן מקורי. החל משעת תרגום הספר לעברית, לא פורסמו בעברית אנציקלופדיות מקפות לפילוסופיה.
כתיבת האנציקלופדיה
האנציקלופדיה הופיעה לראשונה בשנת 1960 בעריכת ג'יימס א' אורמסון. האנציקלופדיה הציגה ערכים החל מפילוסופיה קדם-סוקרטית ועד המחצית הראשונה של המאה ה-20, הוגים, מושגי מפתח, זרמים ואסכולות.
בכתיבת הערכים השתתפו פילוסופים מובילים. בין הערכים הראויים לציון: א. ג. אייר על ברטרנד ראסל; מייקל דאמט על גוטלוב פרגה, ריצ'רד הייר (R. M. Hare) על אתיקה; גילברט רייל על קטגוריות; פיטר סטרוסון על מטאפיזיקה וברנרד ויליאמס על רנה דקרט.
בשנת 2004 יצאה המהדורה השלישית בעריכת ג'ונתן ריי. במהדורה זו נוספו מספר ערכים ועודכנו אחרים בדגש על פילוסופים וזרמים פילוסופיים מהמחצית השנייה של המאה ה-20 כגון פילוסופיה אפריקאית, מגדר ותרגום. האנציקלופדיה ניתנת כיום להורדה חופשית באינטרנט.
עורכים
ג'יימס א' אורמסון (Urmson; נולד ב-1915 ונפטר ב-2008), עורך המהדורה הראשונה, היה פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת סטנפורד. אורמסון ערך את ספריו של פיטר סטרוסון, "איך לעשות דברים עם מילים" ו"חיבורים פילוסופים". פרסם מספר ספרים ביניהם "אנליזה פילוסופית", "התאוריה האמוטיבית באתיקה" ו"אוצר המילים הפילוסופי היווני".
ג'ונתן ריי (Rée; נולד ב-1948), עורך המהדורה השנייה, הוא היסטוריון, עיתונאי ופילוסוף. בין ספריו, "דקארט", "הפילוסופיה ועברה", "סיפורים פילוסופיים" ו"היידגר".
מהדורות עבריות
בשנת 1967 יצא לאור תרגום של המהדורה הראשונה בהוצאת ש. פרידמן בעריכת הפילוסוף הישראלי בן עמי שרפשטיין תחת השם "פילוסופיה". האנציקלופדיה נכללה ככרך יחיד בסדרת אנציקלופדית אופקים חדשים. במסגרת העריכה העברית נכללו ערכים מההגות היהודית והישראלית. בכתיבת הערכים השתתפו פילוסופים ישראלים כגון שמואל הוגו ברגמן. כיום, ניתן למצוא רבים מערכי האנציקלופדיה באתר מט"ח.
בשנת 2007 יצא לאור תרגום של המהדורה השנייה בהוצאת רסלינג. גם בעריכתה בעברית השתתפו פילוסופים ישראליים, דרור לוי ויצחק נבו. הספר הופיע בשני כרכים.
ריאה (פירושונים)
ראו גם
}}
טאמבלר
טאמבלר (באנגלית: Tumblr) הוא אתר אינטרנט המשמש כפלטפורמה לפרסום מיקרו-בלוגים הכוללים טקסט, תמונות, וידאו, אודיו, קישורים או ציטוטים. טאמבלר מאפשר למשתמש לעקוב אחר פרסומים של משתמשים אחרים, ובכך משמש כרשת חברתית מקוונת. פלטפורמה זו מכילה כ-375 מיליון בלוגים. טאמבלר נוסד בשנת 2007 על ידי דייוויד קארפ.
במאי 2013 רכשה חברת יאהו את טאמבלר לפי שווי של 1.1 מיליארד דולר, ותוך שנתיים מחקה 712 מיליון דולר.
בשנת 2017 החברה נמכרה ל-Oath Inc (חברה הנמצאת בבעלות ורייזון תקשורת). נכון לשנה זו היו באתר מעל 300 מיליון בלוגים.
החל מ-17 בדצמבר 2018 אסרה טאמבלר לצמיתות הכנסת תכנים למבוגרים לפלטפורמה שלה. האיסור כולל תוכן מיני ועירום מפורש למעט כמה חריגים, כמו טקסט, כך שארוטיקה נותרה מותרת.
באוגוסט 2019 מכרה וורייזון החזקותיה לאוטומטיק (Automattic), בעלת פלטפורמת הבלוגינג וורדפרס בכ-20 מיליון דולר בלבד.
ליאן דה פוגי
ליאן דה פוגי (צרפתית: Liane de Pougy; 2 ביולי 1869 - 26 בדצמבר 1950) הייתה רקדנית וקורטיזנה צרפתייה בתקופת הבל אפוק.
חייה
דה פוגי נולדה בשם אן מארי שסן בעיירה לה פלש במחוז סארת שבחבל פיי דה לה לואר בצרפת, לאב קצין צרפתי ולאם ממוצא ספרדי. היא קיבלה חינוך קתולי במנזר סנט-אן-ד'אורה בעיירה מורביאן שבחבל ברטאן. כשהייתה בת שש עשרה ברחה מביתה עם אנרי פורפ, קצין ימי, ונישאה לו אחרי שנכנסה להריון. היא ילדה בן בשם מרקו (שמאוחר יותר היה טייס ונהרג בתחילת מלחמת העולם הראשונה). נישואיה לא היו מוצלחים ובעלה התנהג כלפיה באלימות. כאשר עברה למרסיי יחד איתו, לקחה לעצמה מאהב. כאשר גילה זאת הוא ירה בה באקדח ופצע אותה בזרועה. כאשר הייתה בת שמונה עשרה שנה, ברחה לפריז, והשאירה לו את הילד שנשלח אל סבו וסבתו שהתגוררו בעיר סואץ שבמצרים.
בפריז החלה לעסוק במשחק ובזנות והתמכרה לקוקאין ולאופיום. היא החלה בקריירה של קורטיזנה עם הרוזן ואלטס דה לה בין, שלימד אותה לעסוק במקצוע זה. התעניינה בציור בספרים ובשירה אך לא אבתה להתעמק בספרות, והעדיפה את חיי בתי הקפה על פני שייקספיר או ואגנר. פגשה במחזאי אנרי מיאק שנפל בקסמיה והכניס אותה לעולם התיאטרון. למדה את תורת המשחק אצל שרה ברנאר והופיעה בתפקידים קטנים בלהקת פולי ברז'ר בפריז, בסנקט פטרבורג, ברומא והריביירה הצרפתית.
אחרי שעזבה את להקת פולי ברז'ר שינתה את שמה לליאן דה פוגי על שמו של הרוזן דה פוגי שהיה אחד ממאהביה. היא המשיכה בקריירה של רקדנית קברט, הייתה ביסקסואלית מוצהרת והיו לה מאהבים ומאהבות שהרעיפו עליה מתנות ותכשיטים יקרי ערך.
ב-1899 הסופרת נטאלי קליפורד בארני, שהייתה נוכחת באחת מהופעותיה באולם ריקודים בפריז, התאהבה בה. אם כי דה פוגי הייתה אחת הנשים המפורסמות ביותר בצרפת והיו לה מחזרים עשירים רבים, היא נפלה בקסמיה של נטאלי בארני, והן הפכו למאהבות ונשארו ידידות במשך כל ימיהן. פרשת אהבים זו מתוארת ברומן מפתח בשם "אידיליה סאפית" (על שם סאפפו מלסבוס) שאותו דה פוגי כתבה ופרסמה ב-1901. ספר זה הפך לשם דבר בפריז והודפס שוב ושוב 69 פעמים במשך השנה הראשונה להופעתו.
ב-1928 התיידדה עם אם בית מחסה לילדים נכים בסביבות העיר גרנובל, וגייסה כספים בקרב ידידיה בפריז למען מוסד זה. אחרי מות בעלה ב-1945, הפכה לחברת מסדר סנט דומיניק בשם האחות אן מארי. היא חזרה בתשובה ובילתה את שנותיה האחרונות בבית תפילה בלוזאן, שם מתה ב-1950.
יה (פירושונים)
{{פירושונים|דת: אישים: אחר:
תעאיוש
תעאיוש (בערבית: تعايش) היא ארגון יהודי-ערבי מהשמאל הרדיקלי, שמטרתו המוצהרת היא לקדם את השותפות בין יהודים לערבים ובין ישראלים לפלסטינים ולחתור לשוויון ולשלום. הארגון פועל למען הפלסטינים וערביי ישראל ומוחה נגד פעולות של ממשלת ישראל על ידי מאבק בכלי של פעולה ישירה לא אלימה. פירוש המילה תעאיוש בשפה הערבית הוא "דו-קיום".
היסטוריה
תעאיוש החלה את פעילותו בסוף שנת 2000, כאשר בעקבות האינתיפאדה השנייה חלה ירידה בשיתוף הפעולה בין ערבים ליהודים. עם מייסדי הקבוצה נמנים גדי אלגזי ודוד שולמן.
בתחילת פעילות הקבוצה עסקו חבריה בעיקר על פרויקטים להקמת מרכזים קהילתיים, שיפוץ גני ילדים, כבישים וכדומה, ביישובים פלסטיניים, בכפרים ערביים בישראל, ביישובים בדואים בלתי מוכרים ובערים מעורבות של יהודים וערבים. הם שלחו במשאיות ובמכוניות פרטיות מזון וציוד רפואי לפלסטינים. כיום פעילות הקבוצה כוללת גם שמירה על זכויות המרעה של רועים פלסטינים דרך ליוויים לשטחי המרעה, הפגנות אלימות מול מתנחלים והתמודדות מול גירושים.
הקבוצה מוחה נגד גדר ההפרדה ופעיליה משתתפים בהפגנות נגד הגדר בבילעין.
בינואר 2016 פרסמה תוכנית התחקירים "עובדה" תחקיר שבוצע על ידי ארגון עד כאן שתיעד את אחד מפעילי תעאיוש הוותיקים, עזרא נאווי, מספר על כך שהעביר למנגנוני הביטחון הפלסטיניים שמות של פלסטינים שמעוניינים למכור את אדמותיהם ליהודים, בידיעה שהם יעונו ויירצחו, ומתגאה שנהג כך בעבר מספר פעמים. משטרת ישראל פתחה בחקירה וב-27 במרץ 2016 המליצה להעמיד את נאווי וגיא בוטביה, פעיל נוסף בתעאיוש, לדין בגין מגע עם סוכן זר וקשירת קשר לביצוע פשע. ביוני 2017 הודיעה פרקליטות ירושלים כי תגיש כתב אישום נגד נאווי בגין העברת מידע למנגנון הביטחון המסכל ברשות הפלסטינית, בכפוף לשימוע וביולי 2018 הוגש נגדו כתב אישום.
מלחמת קאנודוס
מלחמת קאנוּדוֹס (בפורטוגזית: Guerra de Canudos) הייתה עימות צבאי שהתרחש בשנים 1896–1897 בין צבא ברזיל וקבוצה של כ-30,000 מתיישבים שהקימו לעצמם מושבה עצמאית בשם קאנודוס, במדינת באהיה שבצפון מזרח ברזיל. ממשלת ברזיל ראתה במתיישבים מורדים אשר מעוניינים להפיל את הרפובליקה ולהחזיר את המלוכה ועל כן השקיעה מאמצים רבים במלחמה, למרות הימצאות ההתיישבות בקנאדוס במקום נידח. המלחמה הסתיימה בדיכוי אכזרי וחיסול רוב תושבי המושבה. מעריכים שיותר מ-15,000 בני אדם איבדו את חייהם במלחמה.
רקע היסטורי
שנות ה-80 של המאה ה-19 היו שנות מעבר בברזיל. מעבר ממונרכיה לרפובליקה, מעבר אל העידן הנאו-קולוניאלי, וכן התחזקות מדינות הדרום של ברזיל ובעיקר סאו פאולו.
חילוף המשטר לא היווה הפתעה גדולה, זו התבטאה רק בקלות, שבה הפכה המדינה לרפובליקה, ללא שפיכות דמים. לרבים היה ברור, שעם מות הקיסר תחלוף לה המונרכיה. הפתיחות שבה התאפיין שלטונו, גרמה למספר גורמים חשובים להרים ראשם. בשנות ה-80 כבר הפכה פעילותה של המפלגה הרפובליקנית לדבר ידוע, והיא מצאה לה אוזן קשבת בקרב חוגים נרחבים באוכלוסייה, בעיקר בערים הגדולות. מלבד זאת נסדק הקשר המסורתי בין הקיסר לראשי הכנסייה הקתולית במספר החלטות אנטי כנסייתיות. גם האצולה האגררית סבלה קשות מהחלטות הקיסר, וגורם מכריע מבחינתם היה ביטול העבדות במאי 1888. בן לילה, איבדו ראשי האחוזות, את מרבית כוח העבודה שלהם, שהיה מושתת על עבדים שחורים. אמנם הדבר התברר מאוחר יותר כלא נכון, משום שהעבדים המשוחררים נשארו לרוב באחוזות והפכו לשכירים, אולם עדיין שחרורם הפך את הקיסר ללא פופולרי בקרב האצולה, וזאת בלשון המעטה. נוסף על כך ואולי הגורם החשוב ביותר לנפילת הקיסרות היה הצבא. אותו צבא עטור ניצחון מלחמת פרגוואי (1870), מצא עתה עצמו חסר תעסוקה וגרוע מכך חסר תקציב. לתוך שורות הקצונה הצעירה טפטפו רעיונות רפובליקנים שמאוחר יותר מצאו דרכם גם אל הקצינים הבכירים והובילו לבסוף אל הקשר להפלת הקיסרות.
ב-15 בנובמבר 1889 החלה ההתקוממות בריו דה ז'ניירו, תוך שהיא מתפשטת לכל רחבי ברזיל כמעט ללא התנגדות. למחרת הוגלה הקיסר ביחד עם בני משפחתו והוכרזה הרפובליקה. המעבר נעשה על ידי הצבא בלבד וללא השתתפות אזרחית, דבר שהפך את הצבא למגן הרפובליקה ומאוחר יותר גם לגורם מכריע בפוליטיקה. החוקה שהוכרזה שנה מאוחר יותר הייתה ליברלית באופייה ודמתה מאוד לזו האמריקנית. אולם כבר בסוף שנת 1891 נאלץ הצבא להתערב, ויצא כנגד הנשיא דאודורו דה פונסקה כשהוא מחליף אותו בפלוריאנו פיישוטו היעקוביני. זה היה אות לתחילתה של התקוממות שהחלה בריו עברה למדינות הדרום, חזרה לריו דוכאה וירדה שוב לדרום עד לקיצה הסופי בשנת 1895, לאחר שהוחלף הנשיא בבחירות על ידי פרודנטה דה מוראיס בארוס הדמוקרטי בנובמבר 1894.
בשנים שלאחר מכן עבר השלטון בדרך כלל בשקט ומתוך הסכמה בין המדינות השונות. בחירות אמיתיות לא התקיימו בברזיל משום שהחוקה קבעה שרק יודעי קרוא וכתוב מבין הגברים יוכלו להצביע. מכיוון שרוב האוכלוסייה הייתה אנלפבתית, הרי ששיעור ההצבעה נע סביב 2.5% מהאוכלוסייה, ובא ברובו מהמדינות הגדולות, סאו פאולו ומינאס ז'ראיס. ואכן מרבית הנשיאים בעשורים הראשונים של הרפובליקה באו ממדינות אלו, והיה ידוע שכששתי מדינות אלו החליטו על מועמד מסוים ביכולתם להעביר את בחירתו בוודאות.
לעומת זאת הפכו מדינות הצפון ובראשן באהיה לגורם כוח זניח בפוליטיקה. במדינות אלו התגבשו אמנם מפלגות רפובליקניות אולם הכוח נותר לחלוטין אצל בעלי הלטיפונדיות שהיו ידועים בכינויים – הקולונלים. הם היו אלו שמינו את השוטרים המקומיים ושליטתם על השופטים הייתה ידועה ברבים. כדי לכפות את שלטונם באזורם הם נעזרו בכנופיות של שכירי חרב, שפעלו באכזריות רבה וללא יראת חוק. הבחירות המקומיות במדינות כמו באהיה היו תלויות בקרבות הבלתי פוסקים בין הקולונלים ויכולתם לקנות את הקולות.
החברה הברזילאית עברה אף היא באותן שנים שינויים עצומים. זרם של מהגרים אירופיים שהלך וגדל ברבע האחרון של המאה ה-19 שינה את פני החברה המסורתית. אמנם מרבית המהגרים הגיעו מארצות אגרריות כמו פורטוגל, ספרד ואיטליה אולם רובם החלו להתיישב בערים הגדולות שבדרום ברזיל, שגדלו באופן מרשים. השפעת ההגירה נכרה בעיקר בכלכלה. מטעי הקפה בסאו פאולו והמרעה במדינות הדרום ומינאס ז'ראיס, תפסו את מקומם של ענפי כלכלה מסורתיים יותר כמו סוכר וכרייה. בעקבות שינוי זה נסללו מסילות רכבת ודרכי התחבורה בדרום ברזיל השתפרו לאין ערוך. מאוחר יותר אף הופיעה התעשייה והתרכזה במיוחד באזור סאו פאולו שהחלה לתפוס את מקומה כבירה התעשייתית של ברזיל. כמו כן יש לציין את בום הגומי ששטף את אזור האמזונס לקראת סוף המאה ומשך מאות אלפי מהגרים מכל רחבי ברזיל, ובמיוחד מן הסרטאו אל האגן.
במדינות הצפון כמעט ולא הורגש השינוי הדמוגרפי-כלכלי שעבר על הדרום. הכלכלה המשיכה להתבסס על ענפי הגידול המסורתיים ובראשם הסוכר. לא רק זאת אלא שאף ייצור הסוכר ירד בצורה משמעותית, מ-60,722 טון בשנת 1887 ל-3,416 ב-1890. למרות ביטול העבדות לא הוטב מצבם של העבדים לשעבר והם הוחזקו באחוזות כעובדים עונתיים בתנאים קשים ביותר. אם הדרום התפתח בצורה מסחררת וצעד לעבר המודרניזציה הרי שתושבי הצפון לא ידעו על כך. לחדשות מן הדרום לקח זמן רב עד שהגיעו אל מרחבי הצפון ומושגים כמו רפובליקה, שוויון וחירות, לא אמרו דבר לאיכרים מתי הרעב. הכנסייה וכוח הנשק של הז'גונסוס הם ששלטו שם. מלבד זאת החלו לצוץ קבוצות מיסטיות שנדדו ברחבי הצפון והכריזו על גאולה שתבוא וסוף לרעב. נסים שיוחסו לקבוצות אלו הפכו את ראשיהם לקדושים והקנו להם תומכים רבים בצפון.
אם כן המעבר של ברזיל ממונרכיה לרפובליקה הביא עמו גם את החרפת הפער בין הצפון, המפגר והמורחק פוליטית, והדרום העשיר ובעל מהלכי השלטון. ברזיל הפכה מצד אחד למדינה מודרנית וקפיטליסטית אולם מצד שני, חלק גדול ממנה המשיך לעמוד במקום, כאשר דפוסי שלטון, חברה וכלכלה ישנים ממשיכים לעמוד בראשו. הקונפליקט פרץ משניסה הדרום לכפות את השקפת עולמו, שהתבטאה בשתי המילים שנחרתו על הדגל הרפובליקני: סדר וקידמה, על הצפון. מקרה קאנודוס הוא מקרה קלאסי שכזה אולם לא רק. בקאנודוס פעלו מספר גורמים חיצוניים ופנימיים שהפכו את המקרה לכל כך ייחודי לא רק בתולדות ברזיל כי אם בתולדות העת החדשה כולה.
אנטוניו קונסליירו
אנטוניו ויסנטה מנדז מסיאל, שנודע יותר מאוחר כאנטוניו קונסליירו ("Conselheiro" - יועץ) היה מטיף נודד ברחבי הסרטאו. המאורעות שהסעירו את ברזיל בסוף שנות ה-80 לא השאירו אותו אדיש. כבר מלכתחילה היה ידוע בדרשותיו בעד ביטול העבדות ועל כן ההכרזה הרשמית על כך נתקבלה אצלו בשמחה. לעומת זאת גירוש הקיסר וייסוד הרפובליקה זכו לביקורת בדרשותיו שהפכו לאנטי רפובליקניות יותר ויותר ובייחוד משהוכרז על ניתוק הדת מהמדינה. ההמונים, שהדת הקתולית שיחקה תפקיד ראשי בחייהם ולא ידעו או הבינו דבר על הרפובליקה ורעיונותיה החדשניים, הגיבו בהתלהבות ועוד מאמינים הצטרפו אליו. שמע הטפותיו הגיעו גם לאוזני הרשויות שתגובתן לא איחרה לבוא.
במאי 1893 יצאו שלושים חיילים וקצין כדי לתפוס את קונסליירו. הם נשלחו בעקבות מקרה שבו הסית קונסליירו כנגד גביית מיסים, ואף שרף את התקנות שפורסמו בעניין, ביישוב בום קונסליו. ההתקפה נהדפה על ידי מלוויו של קונסליירו, בראשותו של ז'ואו עבדאל, שהיה מנהיג כנופיית שודדים, חזר בתשובה והצטרף לקונסליירו. הז'גונסוס (תומכי היועץ) הניסו את הכוח הצבאי, תוך הריגה ופציעה של אחדים מהחיילים. בבאהיה ויותר מאוחר בדרום ברזיל התקבל הדבר בהלם. העיתונות פרסמה את דבר הפגיעה ברפובליקה בעמוד הראשון, תוך כדי ציון שקונסילירו הוא מטיף פנאטי ומסוכן, ושיש לעוצרו ביחד עם מאמיניו. תגובות קשות הגיעו הן מהרשויות בסלבדור, והן מראשי הכנסייה המקומית. בינתיים הבין קונסליירו, שלא יוכל להתגונן מהתקפות נוספות שיגיעו, כשהוא בתנועה, והחליט להגשים רעיון שקינן הרבה זמן בראשו, להקים את היישוב האוטופי – ירושלים החדשה, באזור קאנודוס.