cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיסה (מוזיקה)
ימי הביניים והרנסאנס
מלבד מלחינים עצמאיים שכתבו מיסות, המוזיקה הייתה בעיקר זמרה גרגוריאנית. הזמרה הגרגוריאנית סיפקה הרבה אפשרויות מוזיקליות למיסות, שנועדו לביצוע בימים ספציפיים. הקטעים לעיל הפכו לתקן מוזיקלי למיסה מאז ימי הביניים. היצירות המוקדמות ביותר מכילות גם קטעים אחרים, ואף משמיטות לפעמים חלק מהקטעים הסטנדרטיים. כמה מיסות אנונימיות מהמאות 13 ו-14 שרדו, אך למרות זאת כמה סתירות בסגנון מראות כי הקטעים נכתבו בידי אנשים שונים ורק לאחר מכן נאספו כרשומה אחת. המיסה הראשונה שזהות מחברה ידועה, היא "Messe de Nostre Dame” ("מיסה של גבירתנו”) שנכתבה בידי גיום דה מאשו (Guillaume de Machaut) במאה ה-14. במאות ה-15 וה-16, השתמשו מלחינים רבים במלודיות פופולריות בתור קנטוס פירמוס, נוהג שעורר שערורייה בקרב השמרנים.
המיסה שגשגה בתקופת הרנסאנס, אז שימשה מלחינים רבים כצורה עיקרית להלחנה עשירה ומתוכחמת. בסוף המאה ה-16, הגיעו לשיאו הקונטרפונקט של מקהלת א-קאפלה בקטעים של ויליאם בירד, תומאס לואיס דה ויקטוריה וג'ובאני פלסטרינה, (שהמיסה שלו "Missa Papa Marcelli” נחשבת כמצילת המוזיקה הפוליפונית מצנזורה של הוועדה האקומנית). אך בזמנו של פלסטרינה, כבר תפסו צורות אחרות את מקום המיסה כצורה המוזיקלית הדתית העיקרית. מלחינים בתקופה זו כבר כתבו פחות מיסות והעדיפו צורות כגון מדריגל ספיריטואלה ומוטט.
לאחר הרנסאנס
אחרי תקופת הרנסאנס, כבר לא היוותה המיסה ז'אנר מרכזי למלחינים. למרות זאת, מיסות תופסות מקום של כבוד בין היצירות המפורסמות של תקופת הבארוק, של התקופה הקלאסית ושל התקופה הרומנטית. רבות ממיסות אלו של הרומנטיקה הן מיסות רקוויאם (תפילת אשכבה נוצרית). במאה ה-20, חזרו המלחינים לכתוב מיסות, בגיוון רב יותר של סגנון, צורה ופונקציונליות מאשר לפני כן (בהם מלחינים מודרניים כגון איגור סטרווינסקי, ליאונרד ברנשטיין, אריאל רמירס ודויד מסלנסקי).
דוגמאות למיסות ידועות
דוגמאות למיסות הידועות ביותר הן: יוהאן סבסטיאן באך - מיסה בסי מינור; לודוויג ואן בטהובן - מיסה סולמניס; פרנץ יוזף היידן - מיסת נלסון; וולפגנג אמדאוס מוצרט - מיסה בדו מינור, שלא הושלמה; רקויאם; פרנץ שוברט - מיסה בסול מז'ור; ובמאה העשרים, איגור סטרווינסקי כתב מיסה למקהלת גברים, אך היא לא מצאה חן בעיני הוותיקן, שמצא אותה פראית מדי לטעם המאמינים.
אליהו מצא
אליהו מצא (4 בינואר 1935 – 29 באוקטובר 2021) היה שופט בית המשפט העליון (2005–1991) והמשנה לנשיאו (2005–2004).
ביוגרפיה
מצא נולד בתל אביב לגבריאל מצא ויפה (ג'מילה) לבית מטלון. אמו נולדה ביפו, דור שמיני בארץ למשפחה ממוצא ספרדי, ואביו נולד בירושלים חמש שנים אחרי שמשפחתו עלתה לארץ מיוון. בשנת 1953 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "גאולה" בעיר והתגייס לצה"ל.
ב-1956 החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה שבתל אביב (ב-1959 הפך בית הספר לשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית) וב-1962 השלים את תואר הבוגר במשפטים, כבוגר מחזור א' של השלוחה התל אביבית. הוסמך כעורך דין בשנת 1963. הוא התמחה אצל אחיו, יהודה מצא, ועבד תשע שנים כעורך דין אזרחי פרטי. בשנת 1974 קיבל את התואר מוסמך במשפטים מטעם אוניברסיטת תל אביב. עוד קודם לכן, בפברואר 1972 מצא התגייס לשירות קבע ומונה לשופט בבית דין צבאי. בהמשך היה לנשיא בית הדין הצבאי במחוז מרכז. מצא נחשב לשופט קשוח, אימת עורכי הדין והנאשמים, שהקפיד על הופעה, התנהגות ועמידה בזמנים. שני חיילי חימוש שנתקעו באחד המעוזים במלחמת יום הכיפורים והועמדו לדין לאחר חזרתם מהשבי על שהסתתרו בבונקר וסירבו לסייע ללוחמים בהגנת המוצב, נדונו על ידו לשבע שנות מאסר.
בשנת 1989 מונה במינוי זמני לשופט בבית המשפט העליון, במה שנחשב לקידום מטאורי לאחר חמש שנים בלבד במחוזי. במרץ 1991 נבחר פה אחד על ידי הוועדה לבחירת שופטים לבית המשפט העליון למלא את מה שכונה אז בתקשורת "הכיסא הספרדי". בשנת 1999 שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-15. ב-22 באפריל 2004 מונה למשנה לנשיא בית המשפט העליון, תפקיד בו שימש עד לפרישתו בשנת 2005, בהגיעו לגיל 70. בתוך כך עמד בראש הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות.
שימש כמרצה במכון להשתלמות שופטים.
ב 23 בפברואר 2009 מונה על ידי דורית ביניש לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית לבחינת הטיפול במפוני ההתנתקות.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות השופטת. אחיו, עו"ד יהודה מצא היה מומחה לנזיקין ורשלנות רפואית.
למצא בן ובת. הוא נפטר ב-29 באוקטובר 2021 בגיל 86 ונקבר בבית העלמין בקיבוץ עינת. לבקשתו, לא נישאו הספדים בהלווייתו, אך ביקש שהמשנה לנשיא בית המשפט העליון לשעבר אליקים רובינשטיין יקריא בהלווייתו פרקי תהילים.
עמדותיו
בראיון בשנת 2018 הביע התנגדות ל"חוק הלאום" ותמיכה בפתרון שתי המדינות.
מצא ישב בהרכב השופטים שקבע פה אחד בשנת 1993 שעל ראש הממשלה לפטר שרים העומדים לדין. במאי 2020 בריאיון לרשת ב' בנושא העתירות לבג"ץ על פסילת נתניהו מלכהן כראש ממשלת ישראל, חלק מצא על פסק הדין, ואמר כי כשופט עליון היה מקבל את העתירות בלי שום ספק, בשל כתבי האישום נגד נתניהו.
משפט פלילי
מצא נחשב למי שמיעט לעצור נאשמים עד תום ההליכים, אך החמיר מאוד בעונשים שגזר, במיוחד על סוחרי סמים. לעומת חומרת העונשים שהטיל, מצא הרשיע פחות מעמיתיו. בעמדת מיעוט התנגד להרשעה של אדם באונס כאשר ההתנגדות המתלוננת ליחסי המין הובעה בשלב מקדים ובעת יחסי המין המתלוננת לא הביעה התנגדות אלא היתה, לטענתה, "קפואה ומאובנת". בפסק דינו כתב "אני סבור, כי בנסיבות מתאימות גם התנהגות פסיבית, שאין עמה מילים או מעשים, עשויה לבטא חזרה מסירוב או אף הסכמה." והוסיף: "דווקא לאור הדינים המקלים ביחס להתקיימותם של רכיבי היסוד העובדתי של עבירת האינוס, נדרשת הקפדה מיוחדת בבירור השאלה אם בנאשם אכן התקיים גם היסוד הנפשי הנדרש לשיכלול העבירה: כלום היה מודע לאי-הסכמתה של האישה? וכלום היה מודע לכך שהוא כופה עליה מגע מיני שאינה מסכימה לקיומו? ללא הקפדה כזאת עלול בית המשפט להיגרר להרשעתם של ספק אשמים." <BR>במקרה אחר, הוביל בדעת רוב לזיכויו בערעור של אדם שהורשע בבית המשפט המחוזי בקיום עסקת סמים גדולה, על פי ראיות נסיבתיות שכללו סדרה של שיחות טלפון במועד המשוער של העסקה. מצא הסביר ששיחות הטלפון מתיישבות עם הסברו של המערער שהוא הגיע לצורך קניית כמות קטנה של סם לצריכה עצמית, אותה נתן בחקירתו הראשונה במשטרה.
נפת רמאללה
נפת רמאללה (באנגלית: Sub-district of Ramallah) הייתה נפה במחוז ירושלים בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, אשר נקראה על שם העיר רמאללה.
היסטוריה
ביולי 1922 הייתה הנפה חלק ממחוז ירושלים-יפו. בשנת 1924 הופרדו מחוזות יפו וירושלים. לפי תוכנית החלוקה יועד שטח הנפה להיכלל בתחומי המדינה הערבית.
בעקבות מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק של 1949 צורף חלק מזערי משטח הנפה למחוז המרכז בישראל ואילו רוב השטח הפך לחלק מן הגדה המערבית, שהייתה בשליטת ממלכת ירדן. בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, נכבש השטח בידי צה"ל.
בעקבות הסכמי אוסלו בתחילת שנות ה-90 והקמת הרשות הפלסטינית הוקמה נפת רמאללה ואל-בירה, המשתרעת על אותו שטח, בקירוב.
אוכלוסייה
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בנפה 39.062 תושבים בחלוקה האתנית להלן:
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, שערכו רשויות המנדט, היה סך האוכלוסייה בנפה 47,280 בני אדם, מתוכם 8,290 נוצרים.
יש להתחשב בעובדה שהנתונים האלה לא נבעו ממפקד אוכלוסין, אלא התבססו על מפקד האוכלוסין המנדטורי האחרון של 1931 בתוספת הגידול המחושב באוכלוסייה ונתוני ההגירה היהודית והערבית, (שהיו חלקיים בלבד).
שטח
בשנת 1945 היה סך שטח הנפה 686,564 דונמים. התפלגות השטח הייתה כדלקמן:
יישובי הנפה
מועצה מקומית: כפרים:
קייטלין מורן
קתרין אליזבת "קייטלין" מורן (באנגלית: Caitlin Moran; נולדה ב-5 באפריל 1975) היא עיתונאית וסופרת אנגלייה, פמיניסטית וכתבת בעיתון "הטיימס", בו היא כותבת שלושה טורים בשבוע: כתבה במוסף לשבת, טור סקירה במגזין טלוויזיה, והטור הסאטירי של יום שישי.
מורן היא זוכת פרס כתבת השנה לשנת 2010 של ה-British Press Awards (ה-BPA), וכן זוכת פרס מבקרת השנה של ה-BPA לשנת 2011 וכמראיינת השנה של ה-BPA לשנת 2011. ב-2012, היא קיבלה את פרס טור השנה של ה-London Press Club (איגוד העיתונות של לונדון), וכן את פרס מבקרת התרבות לשנת 2013 של The Comment Awards.
ביוגרפיה
מורן נולדה בברייטון, הבכורה מבין שמונה ילדים. אביה, נולד באירלנד, תואר על ידי העיתונאית אאידה אדמאריאם בעיתון "הגרדיאן" כ"מתופף שהיה מחלוצי הרוק הפסיכדלי וברבות הימים נאלץ להיות מרותק לספה מפאת דלקת מפרקים ניוונית". מורן התגוררה עם משפחתה בדירת שלושה חדרים צנועה בדיור ציבורי בוולברהמפטון, חוויה שאותה דימתה בבגרותה לאווירה של "משחקי הרעב".
מורן למדה בבית הספר היסודי בספרינגדייל והחל מגיל 11 עברה ללמוד בחינוך ביתי, כאשר במהלך התקופה הזו ביקרה בבית הספר התיכון רק במשך שלושה שבועות. היא ואחיה לא רכשו השכלה פורמלית מהוריהם; המועצה המקומית התירה להם לעשות כך, היות שהיו ה"היפים היחידים בוולברהמפטון". את רוב זמנם בילו הילדים במשחקים פשוטים כגון זריקת בוץ על ביתם. מורן מתארת את ילדותה כמאושרת, אך בו בזמן, חושפת כי ברגע שיכלה לעזוב - עשתה זאת, כשמלאו לה 18 שנים.
קריירה בכתיבה ובעיתונות
מורן מעידה שמשחר נעוריה הייתה משוכנעת כי נועדה להיות סופרת. באוקטובר 1988, כשמלאו לה 13, היא זכתה בתחרות Dillons לקוראים צעירים על מאמרה "למה אני אוהבת ספרים" והוענק לה פרס בשווי £250 לקניית ספרים. בגיל 15, היא זכתה בתואר כתבת השנה של "האובזרבר". היא החלה את הקריירה שלה כעיתונאית בגיל 16 בשבועון המוזיקה מלודי מייקר. באותה שנה היא גם כתבה ספר בשם "דברי הימים של Narmo" אשר נכתב בהשראת חוויותיה כמי שלומדת במסגרת החינוך הביתי.
ב-1992 כשהייתה בת 18, החלה הקריירה הטלוויזיונית שלה כמנחת תוכנית המוזיקה הטלוויזיונית "עיר עירומה" של ערוץ 4 בטלוויזיה הבריטית לצד ג'וני ווגאן. במסגרת כל פרק בתוכנית, ממנה שודרו שתי עונות, היה מופע מוזיקלי שהציג מוזיקאים בריטים מבטיחים בתחילת דרכם. הופיעו בתוכנית להקות כגון בלר, מאניק סטריט פריצ'רז וה- Boo Radleys.
שנות ילדותה והחינוך שספגה היוו השראה עבורה לכתיבת סדרת הדרמה הקומית הטלוויזיונית שלה, "חונכה על ידי זאבים", אשר שודרה בבריטניה בערוץ 4 החל מדצמבר 2013.
באפריל 2014, היא נמנתה כאחת הנשים המשפיעות ביותר של בריטניה ברשימת ה-"Woman's Hour power list" של ה-BBC לשנת 2014.
ב-2014 הוציאה לאור את הספר הראשון בטרילוגיה מתוכננת. היה זה רומן אוטוביוגרפי-למחצה בשם "איך לגדל ילדה", אשר עלילתו מתרחשת בוולברהמפטון בתחילת שנות ה-90. אחריו יצא לאור "להיות מפורסם", וכן "איך לשנות את העולם".
אקטיביזם ופמיניזם
ב-2011, הוציאה חברת ההוצאה לאור Ebury Press לאור את ספרה של מורן "איך להיות אישה" בבריטניה. עד ביולי 2012, נמכרו מעל ל-400,000 עותקים ב-16 מדינות.
מורן תומכת פעילה במפלגת  Women's Equality Party.
בחודש מרץ 2017, במאמר שכתבה בהוצאה לאור ספרי פינגווין, היא טענה כי ספרים שנכתבו על ידי גברים אינם ראויים לכך שיקראו אותם נערות צעירות, וייעצה כי רצוי שהקוראות ימתינו להיות בגיל המתאים, בגיל בוגר יותר, כשיהיו מוכנות להתמודד עם הטקסטים, היא התייחסה באופן פרטני ל"סופרים גברים לבנים; פוקנר, צ'נדלר, המינגווי, רות; קאנון ספרותי בהם הגיבור הוא מבריק..., חכם, נעים, מרתק, כובש לבבות, בטוח בעצמו, מאפייניו של גיבור המאה ה-20 הוא של הגיבור המורכב, אלו עלילות שאמורות לסחוף, גיבורים בלתי ניתנים לעצירה, בעלי יכולת לסנוור וכישרון שאינו מוטל בספק." מורן טענה כי העובדה שהיא מעולם לא קוראת ספרים שנכתבו על ידי גברים כשהייתה צעירה יותר, "אולי," גרם לה לשמוח ולהיות בטוחה יותר בעצמה, פתוחה לכתוב על האמת, ופחות להתנהל מול העולם מתוך ביקורתיות יתר כלפי המראה החיצוני שלה, המשקל שלה; והיא אינה מגבילה את עצמה ומצנזרת את אישיותה הייחודית "כפי שנשים רבות אחרות למדו לעשות" כפועל יוצא מהמסרים ששולחת להם החברה.
באוגוסט 2013, ארגנה מורן חרם צרכנים של 24 שעות על טוויטר במחאה על חוסר התגובתיות וכשלונו של הארגון להתמודד כראוי עם תוכן פוגעני אשר מתפרסם, לעיתים בעילום שם, בחשבונות הטוויטר של אישי ציבור.
ב-2014, הפך חשבון הטוויטר שלה לשנוי במחלוקת כאשר הוסף לרשימת הקריאה לבחינות הבגרות (A Levels) באנגלית. ביוני 2014 דיווח המכון לחקר העיתונות של רויטרס שהיא העיתונאית הבריטית המשפיעה ביותר בטוויטר.
מורן נשואה למבקר המוזיקה של עיתון "הטיימס", פיטר פאפידס, ולזוג שתי בנות.
שאר ישוב (אוניית מעפילים)
שְׁאָר יָשׁוּב הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". נקראה על שם מילות הפסוק בתנ"ך,.
"גיאן פאולו" – אוניית משא
"גיאן פאולו" הייתה אוניית משא חופים באורך 25 מטר, היו בה ארובה אחת, תורן אחד, חדר הסקה בירכתיים ומחסן גדול. שימשה להובלת משאות לאורך החופים, והייתה רשומה באיסטנבול.
רכש והכנה
לאחר שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב', נבנתה בה קונסטרוקציה של צינורות מתכת ל-620 מיטות ברזנט בשש קומות. הוקמו מרפאה של שני חדרים, מטבח, שישה תאי שירותים. היו בה שתי סירות, כל אחת לעשרה איש, וכן מזון ומים ל-14 יום. כמות המים 40 טון בחמישה מיכלים, ופחם ל-12 ימי הפלגה.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם מנחם כהן, לצדו דוד בן חורין ויצחק לנדאור (בחלק מההפלגה).	הגדעוני היה עובד שדה.
רב החובל והצוות שכלל קצין ראשון, שלושה מלחים, שני מכונאים, שלושה מסיקים וטבח, היו איטלקים.
המעפילים
770 המעפילים, נאספו מאתרים אחדים; מהם 483 גברים, 280 נשים, 9 ילדים, ותינוק שנולד בדרך; רובם בגיל 25. רוב המעפילים נאספו בבוליאסקו, (במבנה שכונה 'הארמון') ליד גנואה, באיטליה (ומיעוטם הועלו אליה מהאונייה "אלברטינה" במהלך ההפלגה). השלטונות האיטלקים לא התערבו בהתארגנות לקראת ההפלגה.
האונייה נקשרה לסלע במרחק כ-40 מטר מהחוף. ב-7 באפריל 1947, הגיעו המעפילים, והועברו אליה באמצעות סירות גומי. האחראי באתר ההעמסה מטעם הפלי"ם היה אליעזר טל.
בשעה 03:00 החלו המעפילים לעלות אל סיפון האונייה. בשעה 04:30 הסתיימה העברתם.
ההפלגה
הפליגה ב-7 באפריל 1947 בשעה 05:00 מגנואה באיטליה, כשעל סיפונה 619 מעפילים. יצאה ללא תקלות מבוליאסקו, כאשר נתיב השיט המתוכנן עבר בחוף המערבי של איטליה, דרך מצר מסינה, הים האגאי, מפרץ ספיניצה, כף מטפן, כרתים, רודוס, ולאורך החוף המצרי לכיוון חיפה.
ב־10 באפריל בשעות אחר הצהריים עברה הספינה את מיצר מסינה, כשהמעפילים מסתתרים מתחת לסיפון. במהלך הדרך התבטלה ההעברה ל"תיאודור הרצל", מפני שלא היה עימה קשר וכיוון שהיא הגיעה כבר לארץ ישראל ב-13 באפריל. ב־12 באפריל הודיעו כי עליה להיפגש עם "אלברטינה" כדי לקבל 151 מעפילים נוספים. למחרת פרצה סערה ונתקבלה הודעה כי מנוע "אלברטינה" מקולקל ויש להמתין לה ליד כף מטפן. ב־14 באפריל 06:00 נכנסה הספינה לעגון במפרץ ספיניצה, חוף שומם ובו ארבעה עובדי מגדלור יוונים.
ב־17 באפריל ב-15:00 התקיימה הפגישה עם "אלברטינה" מחוץ למפרץ, במרחק חמישה מיל מכף מטפן. ב־19 באפריל 03:00, הועברו המעפילים הנוספים. דוד בן חורין מלווה האלברטינה הצטרף. רב החובל האיטלקי ויצחק לנדאור חזרו עם "אלברטינה" לאיטליה. לאחר ההעברה, הוחלף שם הספינה ל GALATA, טושטשו סימני הזיהוי האיטלקים והונף דגל טורקי. עמוסה ב-770 מעפילים עשתה האנייה את דרכה לחופי ארץ ישראל.
עימות עם הבריטים
ב־21 באפריל בשעה 14:00 הופיע לראשונה מטוס בריטי. מטוס נוסף הופיע מאוחר יותר ליד פורט סעיד, וכן משחתת. ב־22 באפריל הצטרפה עוד משחתת. בצוהרי אותו יום הגיעו שתי משחתות נוספות.
המעפילים הונחו על ידי המלווים, כי אם יתגלו על ידי מטוס, יש להמשיך לשמור על קשר, עד שיעלו חיילים בריטים על הסיפון. יש להסתיר את רב החובל והמלווים כדי לחלצם בשלב מאוחר יותר. כאשר התגלו על ידי הבריטים ומשחתות החלו ללוותם, הגיעה הוראה להתנגד באופן פסיבי מחוץ למים הטריטוריאליים, ואחר כך להסכים להגיע לחיפה ולהניח לבריטים לעלות על הסיפון.
אבל בפועל בוצעו הוראות שונות והתכוננו לעימות, כשהכוונה הייתה להגיע לחיפה באור יום, כדי שהמאבק ייערך לעיני כל. המעפילים חולקו לקבוצות ואספו גרוטאות ומקלות לניהול קרב פנים אל פנים. ב־22 באפריל נדרשו להפליג לכיוון חיפה, כשארבע משחתות סובבות אותם.
ב־23 באפריל הצטרפו שתי משחתות נוספות. שתיים מהן נגחו משני צדי הספינה, ירו פצצות גז וסילוני מים, וחיילים בריטים חמושים באלות ונשק זינקו אל הסיפון. מנחם כהן ניהל קרב אישי נגד שני נחתים בריטים על שליטה בחדר ההגאים. ב-08:30 הסתיימה ההשתלטות הבריטית.
באותו יום, ב-23 באפריל, הועברו המעפילים לאוניות שהפליגו למחנות המעצר בקפריסין.
על פי הוראות נכנסו המלווים לסליק שהיה במיכל המים בחלק הקדמי של המחסן. המעפילים נעלו את הפתח לאחר שנכנסו לתוכו. למחרת חולצו בשלום מנחם כהן, דוד בן חורין ועובד שדה, על ידי פועל הניקיון של חברת 'העוגן' (סולל בונה).
קלאוס נומי
קלאוס שפרבר (בגרמנית: Klaus Sperber; 24 בינואר 1944 - 6 באוגוסט 1983), הידוע יותר כקלאוס נומי (Klaus Nomi), היה קונטרה טנור גרמני שהיה ידוע בשל הופעותיו הקוליות יוצאות הדופן ואישיותו הבימתית הבלתי רגילה. נומי זכור בשל הופעתו התאטרלית הביזארית והחיה; איפורו הכבד, לבושו ותסרוקתו המיוחדים. שיריו נעו בין פרשנויות סינתיסייזר של אופרה קלאסית לקאברים של שירי פופ פופולריים משנות השישים כמו של צ'אבי צ'קרס (Chubby Checker's, Let's Twist Again, לו כריסטי (Lou Christie) ו-Lightnin' Strikes.
חייו האישיים
קלאוס נומי נולד כקלאוס שפרבר באימנשטדט בוואריה, גרמניה. בנעוריו בשנות השישים עבד כסדרן בדויטשה אופר ברלין במערב ברלין שם נהג לשיר מאחורי הקלעים בתום המופע עבור סדרנים אחרים וצוות האחזקה. בסביבות הזמן ההוא שר גם אריות אופראיות במועדון גאה בברלין שנקרא 'הקזינו של קלייסט' (Kleist Casino).
נומי היגר מגרמניה לעיר ניו יורק באמצע שנות השבעים. הוא החל להשתלב בסצנה האומנותית שהשתררה באיסט וילג' (East Village). לפי הסרט התיעודי שביים אנדרו הורן, לקח נומי שיעורי זימרה וכילכל עצמו בעבודה כשף מאפים.
נומי הלך לעולמו ב-6 באוגוסט 1983 בעיר ניו יורק והיה אחד מהידוענים הראשונים שנפטרו מסיבוכים שחלו כתוצאה ממחלת האיידס. אפרו פוזר מעל העיר ניו יורק.
קריירה
נומי הופיע בהפקת קאמפ סטירית של זהב הריין מאת ריכרד וגנר בחברת התיאטרון הקומי של צ'ארלס לודלאם (Charles Ludlam) בשנת 1972 ("Art After Midnight: The East Village Scene" by Steven Hager; 1986 St. Martin's Press).
חשיפתו הראשונה לעין הציבור הרחב בסצנת התיאטרון של העיר ניו יורק הייתה ב-1978 ב"וודביל של הגל החדש" (New Wave Vaudeville), אירוע בן ארבעה לילות אותו יזם האומן דייוויד מקדרמונט. לבוש בחליפת חלל הדוקה לגופו ושכמייה פלסטית שקופה, שר נומי את האריה Mon coeur s'ouvre a ta voix (ליבי נפתח לקולך), אותה הלחין קאמי סן-סנס באופרה משנת 1877 שמשון ודלילה. ההופעה הסתיימה בהתרסקות כאוטית של אורות מסתובבים, פצצות עשן, ואפקטים של צלילים אלקטרוניים רמים בעוד נומי נסוג אל מעבר לערפל. ג'ואי אריאס (Joey Arias)נזכר: "עדיין אני מקבל עור ברווז בעודי חושב על כך... היה זה כאילו הוא היה מכוכב אחר והוריו קוראים לו לשוב הביתה. כאשר העשן התפזר, הוא נעלם." המופע הפך להצלחה מסחררת וגרם להזמנתו להופיע במועדונים בכל רחבי העיר ניו יורק.
נומי קיבץ מסביבו והרכיב קבוצה של אומנים בתחילת דרכם בכללם ג'ואי אריאס (Joey Arias), ז'אן מישל-באסקה, קית' הרינג, ג'ון מקלולין (שהשתמש גם בכינוי 'ג'וני סקס') וקני שארף (Kenny Scharf)
דייוויד בואי שמע על הופעותיו של נומי בעיר ניו יורק ולאחר שפגש לילה אחד בו ובג'ואי אריאס במועדון מוד (Mudd Club), הוא שכר אותם כזמרי ליווי להופעתו בסאטרדיי נייט לייב ששודרה ב-15 בדצמבר 1979.
נומי גם שיתף פעולה עם המפיק מן פאריש (Man Parrish). הוא הופיע בליווי קולי באלבום הסינתיסייזר Hip Hop Bee Bop.
בסרט הרוק התיעודי משנת 1981 Urgh! A Music War נכלל ביצועו של נומי ל-Total Eclipse
השפעתו וחשיבותו התרבותית
הבמאי אנדרו הורן והסופר ג'ים פוראט מחשיבים את נומי כחלק חשוב בסצנת איסט וילג' של שנות השמונים, שהייתה החממה להתפתחותו של ה-פאנק-רוק, המוזיקה, האמנויות החזותיות, והאבנגרד. חרף העובדה שעבודתו של נומי עדיין לא הגיעה להצלחה מסחרית בקנה מידה לאומי בזמן מותו, נקבצו מסביבו קהל מעריצים, בעיקר בניו יורק ובצרפת.
ניתן לאמוד את השפעתו של נומי גם אם לוקחים בחשבון אזכורים ומחוות שמעניקים לו אומנים מאוחרים יותר בעבודותיהם.
המלחינה האוסטרית אולגה נויווירת חיברה את היצירה "הומאז' לקלאוס נומי עבור קונטרטנור ואנסמבל" ( Hommage à Klaus Nomi for countertenor and chamber ensemble).
גרסה בדויה של קלאוס נומי מופיעה בשני פרקים של סדרת ההרפתקאות הקומית המונפשת The Venture Bros. ב-Showdown at Cremation Creek" (Part I)", הוא מופיע כאחד משומרי ראשו הנלהבים של דייוויד בואי (לצד דמותו המונפשת של איגי פופ). "קלאוס" מתקיף את יריבו בעזרת שיר צורמני ותלבושתו בת עניבת הפרפר גדולת הממדים, בה הוא משתמש כנשק להלום ביריבו. בפרק (Showdown at Cremation Creek (Part II, נדמה ש"קלאוס" נהרג לאחר שהוא בוגד בבואי על מנת לחבור לפושע שנודע כ-The Phantom Limb.
גרסת הכיסוי הראוותנית של נומי ללהיט משנת 1964 "You Don't Own Me", מאת הזמרת לסלי גור (Lesley Gore), מושרת במבטא גרמני כבד. הגרסה הוצגה בתוכנית הרדיו הימנית של ראש לימבו כשיר הומוסקסואלי עדכני, אף כי נומי לא שינה את המגדר של מילות השיר (למשל "Don't say I can't play with other boys").
גירל פאוור
היסטוריה
ב-1990, להקת הפאנק האמריקאית, ביקיני קיל, החלה לייצר פנזין פמיניסטי משלהם. כותרת המשנה של הגיליון הראשון היה A color and activity book. שנה לאחר מכן פרסמה הלהקה את הגיליון השני של הפנזין, עם כותרת המשנה Girl Power. סולנית הלהקה, קתלין האנה, אמרה כי הסיסמה הגיעה בהשראת הסיסמה בלאק פאוור. המונח צבר תאוצה ונהיה לפופולרי בתרבות הפאנק בתחילת שנות ה-90. באנציקלופדיית הרולינג סטון של הרוק אנד רול נכתב כי: "בפנזין הפמיניסטי של ביקיני קיל, הם ניסחו אג'נדה לנשים צעירות במוזיקה ומחוצה לה; הלהקה מימשה את הרעיונות האלה לפועל. ביקיני קיל זכתה למוניטין במחתרת הפאנק על עמידה בסטנדרטים מסוימים של הז'אנר הזה; למשל, לבקש מאנשים לטרוק בצד הבמה, כדי שנשים לא יידחקו לחזית, והזמנת נשים לקחת את המיקרופון ולדבר על התעללות מינית".
בין האמנים המוזיקליים שהשתמשו בסיסמה היו הלהקה הוולשית, הלן לאב (הסיסמה מופיעה בפזמון של השיר "Formula One Racing Girls"), וצמד הפופ-פאנק האנגלי, שמפו  (הסיסמה מופיעה באלבום האולפן השלישי של הלקה, Girl Power, ובשיר "Girl Power").
ספייס גירלז
להקת הבנות הבריטית, ספייס גירלז, הביאה את הסיסמה למיינסטרים באמצע שנות ה-90. גרסת הספייס גירלז ל-"גירל פאוור" התמקדה בחשיבות של חברות חזקה ונאמנה בין נשים, עם מסר של העצמה שפונה לנערות צעירות, מתבגרות ונשים בוגרות. לפי המגזין בילבורד, הלהקה הפגינה ידידות נשית אמיתית, לא תחרותית.
בסך הכל, ההצגה הממוקדת והעקבית של "גירל פאוור" היוותה את מרכז המשיכה שלהם כלהקה. חלק מהמבקרים טענו כי השימוש בסיסמה על הספייס גירלז חיזקה את הופעת הפמיניזם במיינסטרים בשנות ה-90, כאשר הסיסמה "גירל פאוור" שימשה שער לפמיניזם עבור מעריציהם הצעירים. מצד שני, חלק מהמבקרים טענו כי השימוש בסיסמה על ידי הלהקה היה לא יותר מאשר טקטיקה שיווקית רדודה. כמו כן, חלק מהמבקרים הדגישו את המראה הפיזי, ודאגו על ההשפעה הפוטנציאלית על צעירים מודעים לעצמם. כפי שציינה הפמיניסטית האמריקאית, ג'ניפר פוזנר, זו הייתה "כנראה הנחה הוגנת לומר ש-'זיג-א-זיג-אה' אינו קיצור של ספייס [גירלז] "לחתירת נגד הפרדיגמה השלטת". ללא קשר למבקרים, הסיסמה נהייתה לתופעה תרבותית, ואומצה כסיסמה למיליוני בנות, ואף הופיעה ב. לסיכום הרעיון, הסופר ריאן דוסון אמר כי: "הספייס גירלז שינו את התרבות הבריטית מספיק כדי שגירל פאוור תיראה כעת חסרת ערך".
בשנת 2018, המגזין רולינג סטון דירג את המותג של הספייס גירלז כ-"גירל פאוור" במקום השני ב-The Millennial 100, רשימה של 100 אבני בוחן תרבותיות ותנועות שעיצבו את דור ה-Y.
באקדמיה
בספרה של סוזן הופקינס מ-2002, Girl Heroes: The New Force in Popular Culture, הציעה המחברת כי ישנו קשר עמוק בין הסיסמה לספייס גירלז. בספרה של רבקה היינס מ-2019, Growing Up With Girl Power, נכתב כי הקישור בין הסיסמה "גירל פאוור" לספייס גירלז היה יותר שיווקי מאשר קידום העצמת נשים בפועל.
הסיסמה נבדקה גם בהקשר של התחום האקדמי, וכן בלימודי באפי. קתלין רו קרלין, במאמרה "Scream, Popular Culture, and Feminism's Third Wave: I'm Not My Mother", ואיירין קראס, במאמרה "The Third Wave's Final Girl: Buffy the Vampire Slayer" כי יש קשר בין באפי ציידת הערפדים לגל השלישי של הפמיניזם. פרנסס ארלי וקתלין קנדי, ב-"Athena’s Daughters: Television’s New Women Warriors", טענו כי יש קשר בין הסיסמה "גירל פאוור" לבין הדימוי של נשים לוחמות בתרבות הפופולרית.
ביקורת
ד"ר דבי ג'ינג, מהאוניברסיטה העירונית של דבלין, מתחה ביקורת על הסיסמה, וקשרה אותו למיניזציה של ילדים צעירים יותר, ובפרט ילדות. ד"ר איימי מקלור, מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, טענה כי לסיסמה אינן אלמנט של העצמה. לדבריה, "אידאולוגיה המבוססת על צרכנות לעולם לא יכולה להיות תנועה חברתית מהפכנית. העובדה שנראה שמדובר בתנועה מהפכנית היא שקר מסוכן שלא רק משווקים מוכרים לנו אלא שאנו לרוב מוכרים לעצמנו בשמחה". ד"ר רבקה היינס, מאוניברסיטת סיילם, מתחה ביקורת על תפקידו המסחרי של המונח, וטענה בכתב העת האקדמי הפמיניסטי, Women's Studies in Communication , כי הסיסמה "מערערת את העבודה האמיתית למען שוויון, משרת את האינטרסים הארגוניים על חשבון האינטרסים האישיים של הנשים", וכינתה את הסיסמה כ-"גרסה מעודכת של 'פמניזם מסחרי' ."
חברות מדיה וצעצועים יכולים להציג הגדרה מצומצמת של ילדה, כמו הברבי של מאטל. ניתן לטעון כי על אף שהברבי מייצגת את ה-"גירל פאוור", הברבי מציגה רק מבחר מצומצם של אפשרויות שבהן בנות יכולות להזדהות, ובכך מגבילה את הפוטנציאל של "גירל פאוור".
בנוסף לחששות מההשלכות של הסיסמה על בנות, חלק מהמבקרים הטילו ספק בשימוש בסיסמה על ידי נשים. לדוגמה, האנה ג'יין פרקינסון, מהגרדיאן, מתחה ביקורת על הסיסמה "גירל פאוור", באמרה כי: "[רק] נשים צעירות [שהן] מרגישות בטוחות יותר לגבי הפמיניזם שלהן ועל עמידה על עקרונות של שוויון" צריכות להשתמש בסיסמה. בנוסף, היא גינתה את ההכללה של "גירל" ("ילדה"), בטענה שהסיסמה מעודדת לקרוא לנשים בוגרות "ילדה".
פלס בנאים
פֶּלֶס בנאים הוא מכשיר מדידה שבאמצעותו אפשר לקבוע האם משטח מאוזן או מאונך ביחס לכיוון כוח הכבידה (כלומר בדרך כלל ביחס לקרקע).
המכשיר הומצא על ידי הסופר והמדען הצרפתי מלכיצדק תבנו בסביבות 1660.
מבנה
פלס טיפוסי בנוי ממשטח מתכת ישר (או חומר קשיח אחר) שאליו מחוברת שפופרת שקופה וסגורה שצורתה דמוית גליל שהולך וצר בשני צדדיו. במרבית הפלסים מותקנת שפופרת נוספת המיועדת למדידת משטחים מאונכים לקרקע ולעיתים קרובות ישנה גם שפופרת נוספת שמטרתה מדידת שיפוע של 45 מעלות.
אופן השימוש
על גבי השפופרת מסומנים קווי עזר שביניהם בועת האוויר תימצא כאשר המשטח שאליו צמוד הפלס מאוזן.
רהט
רַהַט (בערבית: رهط) היא עיר בסמוך לפזורה הבדואית במחוז הדרום בישראל, 12 קילומטרים צפונית לבאר שבע, היא שוכנת בקרבת היישובים להבים וגבעות בר והקיבוצים משמר הנגב ושובל. שטח השיפוט שלה הוא 42,000 דונם. היא הוקמה בשנת 1972, והוכרזה כעיר בשנת 1994. כלל תושביה של העיר הבדואית רהט הם ערבים-מוסלמים.
רהט היא העיר הערבית הגדולה בישראל, והעיר הבדואית היחידה בעולם.
היסטוריה
רהט הוקמה על אדמות שבט אל-הוזייל בשנת 1972 במסגרת תוכנית ממשלתית להקמת יישובי קבע לאוכלוסייה הבדואית בנגב, כארבע שנים לאחר הקמת היישוב הראשון תל שבע. במסגרת תוכנית זו הוקמו עוד חמישה יישובים: חורה, כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום ולקייה. טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך ב-25 במאי 1972.
מהקמתה ועד שנת 1980 הייתה תחת מועצה אזורית בני שמעון. בשנים 1980–1989 נוהלה על ידי מועצה עצמאית, ללא תלות במועצה אזורית בני שמעון. בשנת 1989 היא הוכרה כמועצה מקומית ובשנת 1994 הוכרה כעיר. בשנת 2004 הוקמה בעיר תחנת משטרה שמונה כיום כ-70 שוטרים.
בשנת 2018 התרחבה העיר כמעט פי שניים בעקבות הסכם העברת שטחים שנחתם בין ראש עיר טלאל אלקרנאוי לראשת המועצה האזורית בני שמעון סיגל מורן. שטח השיפוט של רהט גדל ל-42 קילומטר מרובע (לשם השוואה גודלה של תל אביב הוא 50 קילומטר מרובע). באותה שנה הוקם ברהט פרויקט הקאנטרי קלאב אשר היה לקאנטרי קלאב הראשון שמוקם במגזר הבדואי בדרום.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ברהט:
תעסוקה
רמת האבטלה במגזר הבדואי בדרך כלל גבוהה מאוד. לתושבי רהט יש מספר אופציות תעסוקתיות באזור, בהן עבודה במפעלים ועסקים בכמה אזורי-תעשייה בנתיבות, אופקים, באר שבע, רהט ואזור תעשייה עידן הנגב שגם נמצא בעיר. עם שדרוג מערכת התחבורה הציבורית, עולה הנגישות לאזורים יותר מרוחקים, דבר המאפשר לתושבי רהט לעבוד וללמוד גם במרכז הארץ.
ברהט אחוז האבטלה עמד בשנת 2013 על 34% ובשנת 2017 ירד עד כדי 14.4%, בעיקר הודות להקמת אזור התעשייה עידן הנגב שהעסיק אלפים מתושבי רהט.
בשנת 2018 ירד אומנם אחוז האבטלה ל 11.93%, אך הוא עדיין גבוה מהממוצע הארצי ורהט היא אחת הערים העניות בישראל.
פרויקטים קהילתיים
מרכז ריאן פועל בעיר מאז שנת 2014 ומבצע השמות לתושבי רהט בכל אזור הדרום.
בשנת 2019 נערך מיזם ברהט במימון רשות העתיקות ובשיתוף פעולה עם מיתר, גבעות בר ובית קמה בו מועסקות קבוצות מאורגנות של בני נוער בתקופת החופש הגדול בחפירות ארכאולוגיות. במסגרת המיזם, נחשף מסגד כפרי פתוח מהמאה ה-8, בית חווה משלהי התקופה הביזנטית ויישוב קטן.
חינוך
ישנם מספר רב של גנים ובתי-הספר בעיר. בעיר פועל מתנ"ס המפעיל חוגים שונים.
לתושבי רהט קיימת אפשרות ללמוד במספר מוסדות אקדמיים המצויים בקרבת עירם: במכללת ספיר בשדרות, באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, מכללות ובתי ספר טכניים שונים בבאר שבע, במכללת אחווה בכפר אחים ובקרוב ייפתח באזור תעשייה עידן הנגב קמפוס בחסות משותפת של אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2012 זכה בית ספר היסודי צלאח א-דין בפרס בית-ספר מצטיין מטעם משרד החינוך.
תחום הספורט מפותח יחסית ברהט, ובפרט הג'ודו. בשנת 2017 זכתה נבחרת הג'ודו של נוער רהט במדליית כסף וארד באליפות הארץ בג'ודו.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת השתפר משמעותית אחוז הזכאות לבגרות בעיר. על פי נתוני משרד החינוך בשנת 2013 רק 40% מתלמידי י"ב סיימו בגרות בהצלחה. בשנת 2017 כבר 56% סיימו בגרות. בשנת 2018 הגיע לראשונה בית ספר מרהט לגמר אליפות הסייבר של ישראל.
מואסיר ברבוזה
מואסיר ברבוזה נסימנטו (בפורטוגזית: Moacir Barbosa Nascimento; 27 במרץ 1921 – 7 באפריל 2000) היה שוער כדורגל ברזילאי שזכה בתארים רבים ונחשב לאחד מטובי השוערים בעולם בשנות ה-40 וה-50.[1] עם זאת, הוא זכור במיוחד כגיבור הטרגי בהפסדה של נבחרת ברזיל במשחק המכריע במונדיאל 1950.
ביוגרפיה
ברבוזה החל את הקריירה שלו ב-1940 בקבוצת ADCI מסאו פאולו, ולאחר שנתיים הצטרף לקבוצת יפרינגה. ב-1945 הוא עבר לקבוצת ואסקו דה גאמה מריו דה ז'ניירו, במדיה שיחק עשר שנים והגיע להישגים רבים. הוא זכה עמה בחמש אליפויות ליגת הקריוקה וכן ב"אליפות דרום אמריקה לאלופות" (הטורניר שקדם לגביע ליברטדורס) ב-1948. ב-1955 הוא עבר לקבוצת סנטה קרוז מפרנמבוקו, ובהמשך שיחק בקבוצות בונסוססו וקמפו גראנדה בטרם פרש ב-1962.
רהט
איכות סביבה
ב-2007, במסגרת פרויקט שיקום נחלים, שיקמה קק"ל את גדות הנחל ברהט.
מואסיר ברבוזה
ביוגרפיה
עם נבחרת ברזיל זכה ברבוזה בקופה אמריקה ב-1949 לאחר ניצחון 0-7 בגמר על פרגוואי. במונדיאל 1950 הוא הגיע עם הנבחרת למשחק באצטדיון המרקאנה מול נבחרת אורוגוואי, שהכריע את זהות הזוכה בתואר. על אף שברזיל נחשבה למועמדת הבולטת לניצחון היא הפסידה בתוצאה 2-1, כתוצאה משערים של חואן סקיאפינו ואלסידס גיג'ה, ולא זכתה בגביע. במהלך השער השני התמקם ברבוזה בצורה לא טובה בשערו, מאחר שציפה למסירה של גיג'ייה ולא לבעיטה לשער.
רהט
תחבורה
בחודש יוני 2007 נחנכה תחנת הרכבת להבים - רהט מזרחית ובסמוך לעיר, על כביש 40. תחילה נקראה התחנה רק "תחנת הרכבת להבים", אולם סמוך לפתיחתה שונה השם ל"להבים", מה שעורר כעס בקרב תושבי העיר שלבסוף הצליחו לשנות את שם התחנה ל"להבים - רהט".
עד שנת 2005 לא הייתה ברהט תחבורה ציבורית, למרות היותה של העיר מונה עשרות אלפי תושבים. באותה שנה יצאו התושבים, יחד עמותת ידיד ועם ראש העיר, טלאל אלקרינאוי, למאבק במשרד התחבורה כדי להכניס קווי תחבורה ציבורית לעיר. המאבק הצליח ובכנס שנערך בשנת 2005 הודיע משרד התחבורה על הפעלת תחבורה ציבורית ברהט. בשנת 2009 החלה לפעול בעיר חברת האוטובוסים גלים. בשנת 2017 יש 20 קווי תחבורה ציבורית שעוברים בתוך רהט או בכניסה אליה.
מואסיר ברבוזה
ביוגרפיה
ברבוזה נפטר מהתקף לב בגיל 79, כשהוא כמעט מחוסר כל. בערוב ימיו אמר: "עונש המאסר המקסימלי בברזיל הוא 30 שנה, אבל אני, על משהו שאני לא אחראי לו, ריציתי כבר 50 שנה".
רהט
תחבורה
בסוף שנת 2016 נחנך מחלף רהט בכביש 6, שמחבר את העיר לכביש המרכזי במדינה ויוצר גישה וכניסה מהירה לרהט.
שחרור על-תנאי
שחרור על-תנאי או שחרור מוקדם הוא הליך של שחרור אסיר מבית סוהר לפני תום תקופת המאסר שנגזרה עליו. אחת המטרות העיקריות לשחרור מוקדם היא השגת התנהגות נאותה של האסיר בכלא, בכך שמאפשרים לו שחרור מוקדם אם יתנהג כראוי.
במספר מדינות, בהן מקסיקו וגרמניה, מאסר ללא אפשרות לשחרור מוקדם נחשב לעונש אכזרי ולכן אסור.
בשונה מחנינה, שבעקבותיה האסיר משוחרר ללא תנאי, שחרור מוקדם מותנה בהתנהגות נאותה של האסיר ממועד שחרורו ועד לסיום תקופת המאסר שנגזרה עליו, ואם לא עמד בתנאי זה ניתן להחזירו לכלא לריצוי יתרת המאסר.
רקע
עד סוף 2001 הכיר החוק בישראל במספר נתיבים של שחרור מוקדם על ידי ועדת שחרורים: ב-1 בינואר 2002 נכנס לתוקף חוק שחרור על-תנאי ממאסר, שביטל את הסעיפים הנ"ל, והחליף את נתיבי השחרור.
כצידו השני של מטבע השחרור, ועדת שחרורים גם דנה בביטול רישיון חופש לאסירים ברישיון שעברו עבירות בזמן מאסרם, לאחר שחרור מוקדם.
השיקולים להחלטה על שחרור מוקדם
עד שנת 2001 הונחתה ועדת השחרורים לשקול שחרור מוקדם על פי סעיף 28 של פקודת בתי הסוהר שקבע:
בשנת 2001 חוקק חוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001 שקבע : "בבואה להחליט... תשקול הוועדה את הסיכון הצפוי משחרורו של האסיר לשלום הציבור, לרבות למשפחתו, לנפגע העבירה ולביטחון המדינה, את סיכויי שיקומו של האסיר ואת התנהגותו בכלא". החוק הוסיף ופירט מגוון של שיקולים שיש לקחת בחשבון. החוק גם קבע את האפשרות במקרים מיוחדים להתייחס לאינטרס הציבורי בקביעת שחרור מוקדם של אסיר ספציפי.
בנוסף לעצם ההתנהגות הטובה, השתרש הנוהג שהוועדה שוקלת את השיקולים הבאים:
למעט במקרים המיוחדים שבהם נשקל "האינטרס הציבורי", "ועדת השחרורים אמורה לצפות פני עתיד". כתב על כך שופט יצחק עמית: [על הוועדה] "להעריך בעיקר את סיכויי השיקום והמסוכנות, שלעיתים יש ביניהם חפיפה והשפעה הדדית. לשם כך מתחשבת הוועדה בשיקולים שונים ונעזרת בחוות דעת מקצועיות. הערכות לגבי העתיד כוללות בהכרח גם התחשבות באירועים שקרו בעבר, אך זאת יש לעשות בפרספקטיבה הנכונה, כך שעיניה של הוועדה יהיו נשואות אל העתיד".
האינטרס הציבורי
בתחילת שנות ה-60 החליטה ועדת שחרורים שלא לשחרר בשחרור מוקדם אסיר בגלל "חומרת העבירה ומסיבותיה הקשות", וכדי שעונשו "ישמש גורם מרתיע לאסיר ולאלה ההולכים או העלולים ללכת בדרכו". בג"ץ ביטל את ההחלטה וקבע:
בשנת 1966 נדון עניינו של אסיר ביטחוני שביקש שחרור מוקדם, ושופטי בג"ץ השמיעו דעות שונות בסוגיה של התחשבות באינטרס הציבורי-הרתעתי, אולם הדיון לא שינה את הנוהג שנקבע בהחלטת בג"ץ הקודמת שוועדת השחרורים אינה שוקלת את האינטרס הציבורי הרתעתי.
אולם לאחר שוועדת שחרורים צבאית החליטה לשחרר את רמי דותן לאחר שריצה שני שלישים מתקופת מאסרו, קבע בג"ץ שבהחלטה על שחרור מוקדם של אסיר צבאי יש לקחת בחשבון גם שיקולים ציבוריים כמו חומרת העבירה ונסיבותיה והצורך בהרתעה.
אהרן ברק הציג את השאלה כך: "הרשאית ועדת השחרורים לשקול מכלול שיקולים נוסף שעניינם הוא אך ורק החשש כי מתן רישיון חופש לאסיר ייפגע בתפישת הציבור את חומרת התנהגותו של האסיר, יפגע בתחושת הצדק של הציבור, יעודד זלזול באיסור הפלילי ובשלטון החוק, כך שיפגע אמון הציבור במערכת אכיפת החוק?". שבעת השופטים שדנו בעתירה נחלקו לגבי התשובה לשאלה. חמישה שופטים (אהרן ברק, יצחק זמיר, מישאל חשין, דורית ביניש ושלמה לוין) קבעו שבמקרים קיצוניים על הוועדה לשקול גם את האינטרס הציבורי, הגם שנחלקו האם מקרהו של שקולניק הוא אחד ממקרים אלו, ושני שופטים (יצחק אנגלרד ותאודור אור) סברו שאין מקום לשקול את האינטרס הציבורי. בהחלטה מאוחרת יותר הביע יעקב טירקל תמיכה בדעת המיעוט.
את עמדת הרוב על הצורך להתחשב באינטרס הציבורי במקרים חריגים הסביר בחדות השופט מישאל חשין:
לעומתו, השופט יצחק אנגלרד נימק את עמדתו באומרו:
לגבי שחרור בגלל חולניות מתמדת והחלטה על השבת אסיר ברישיון לכלא, כתב אהרן ברק שמוסכם על הכל שוועדת השחרורים צריכה לשקול גם את האינטרס הציבורי. כאשר אסיר ששוחרר בשחרור מוקדם עבר עבירה בזמן שהיה אסיר ברישיון, ביטל בית המשפט העליון את החלטת ועדת השחרורים שלא לבטל את השחרור המוקדם וקבע שההחלטה אינה סבירה.
בעקבות פסק הדין חוקק חוק שחרור על-תנאי ממאסר שקבע בסעיף 10 של החוק את החלטת הרוב:
מסוכנות
בשנת 1959 דחה בג"ץ עתירה של אסיר שטען שלאור התנהגותו הטובה בכלא חייבים לתת לו שחרור מוקדם וקבעה שמותר לשקול גם מסוכנות בהחלטה אם לשחררו.
הנטל לשכנע את ועדת השחרורים "כי האסיר ראוי לשחרור וכי שחרורו אינו מסכן את שלום הציבור" מוטל על שכמו של האסיר. בתחילת שנות ה-80 הצטברו מקרים לא מעטים בהם בתי המשפט התערבו בהחלטות ועדת השחרורים והורו לשחרר את האסירים שחרור מוקדם. בתחילת 1983 ביקש בית המשפט העליון להפסיק נוהג זה ובפסק דין עקרוני קבע שיש למעט בהתערבות בשיקולי המסוכנות של ועדת השחרורים.
ועדת השחרורים אינה נוהגת להזמין חוות דעת פסיכולוגית על אסירים שהורשעו בעבירות אלימות, במסגרת בחינת מסוכנותם. אולם, על פי קביעת בית המשפט העליון, כאשר חוות דעת כזאת נערכה ומצביעה על אפשרות למסוכנות, יש צורך לקחת זאת בחשבון.
במאי 2000 החליט בג"ץ לבטל החלטה על שחרור מוקדם של יורם שקולניק לאור מסוכנותו בגלל החשש "שאם ייקלע לנסיבות בהן מניעים אידאולוגיים עלולים לדחוף לביצוע מעשי עבירה, יגברו מניעים אלה וידחפוהו לביצועם של מעשים כאלה".
על היקף 'הסיכון הצפוי משחרור הנדון' כתבה השופטת אסתר חיות:
לעומת זאת, ביולי 2022 קבעו שלושה שופטים של בית המשפט העליון, פה אחד, שלא ניתן להתחשב בכך שאם ישוחרר האסיר, גורמים שאינם האסיר עלולים לסכן את הציבור, ובהתאם נקבע שאסיר שהיה מעורב בריב בין חמולות ישוחרר למרות החשש להתלקחות הסכסוך בין החמולות.
יכולת פיקוח
השופט אליקים רובינשטיין כתב:
בפועל, במקרים רבים נמנע שחרור מוקדם מאסירים תושבי השטחים. בקשה להתחשב בעובדה זאת בעת מתן גזר הדין נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
חרטה
במסגרת הדיון במסוכנות האסיר ובשיקומו, נותנת הוועדה משקל להבעת חרטה של האסיר ולהתרשמות מכנותה. עניין זה מקשה על שחרורם של אסירים שטוענים לחפותם, מפני שטענת החפות מונעת מהם להביע חרטה. כך למשל סרבה ועדת השחרורים להעניק שחרור מוקדם למרגלית הר שפי שטענה שהורשעה שלא בצדק, משום שלא הביעה חרטה.
מעמד נפגע העבירה
חוק זכויות נפגעי עבירה מקנה לנפגעי עבירות מין ואלימות את הזכות להתעדכן בבקשת הפוגע בהם לשחרור מוקדם וכן את הזכות להביע עמדה לפני ועדת שחרורים בעניין מסוכנות האסיר. בית המשפט העליון קבע, בעניין גנאמה, כי על אף שהחוק קבע הגשת עמדה בכתב, במקרים הראויים יכולה הוועדה להתיר נוכחות של הנפגע ושמיעת טיעוניו בעל פה. כמו כן, קבע בית המשפט העליון שאין פסול בכך שהטיעונים שהושמעו על ידי הנפגעים חרגו משאלת המסוכנות.
לעניין פיצויים לנפגעי עבירה, בבקשת ערעור של אסיר שטען שלא שוחרר רק מכיוון שלא שילם את הפיצוי שנגזר עליו לקרבן העבירה (ושבהיותו בכלא אין לו אפשרות להתפרנס ולשלם את הפיצוי), קבע השופט יורם דנציגר ש"כאשר נגזר על האסיר תשלום פיצוי בגין העבירה בה הורשע, על הוועדה לשקול האם פיצוי זה שולם, ואם לא שולם - מה הסיבות לכך." בהתייחס לאסיר המסוים קבע שאי תשלום הפיצוי לא היה הסיבה היחידה לאי שחרורו אלא גם צורך בהתקדמות עוד כברת דרך בטיפול.
תנאים לשחרור
בתחילה נקבעו בחוק תנאים מחמירים לקבלת שחרור מוקדם, בהם התחייבות שלא להתחבר עם פושעים. בעקבות סירוב של אנשי מלכות ישראל לחתום על התחייבות כזאת, הועלתה בכנסת בסוף 1955, הצעה לתיקון החוק, כך שוועדת השחרורים תוכל לקבוע באופן גמיש את כללי השחרור. התיקון אושר ללא התנגדות בתחילת 1956.
בשנת 2018 אושר תיקון מס' 17 לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, כהוראת שעה לשלוש שנים החל מ-15 באוקטובר 2018. התיקון הרחיב משמעותית את מנגנון שחרור מוקדם ממאסרים קצרים (לא כולל אסירים ביטחוניים), באמצעות הקמתה של היחידה לשחרור ממאסרים קצרים של שירות בתי הסוהר. התיקון פורסם בין היתר בעקבות תביעה שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון הפנים, ועסקה בתנאי כליאה של עצורים ואסירים שחרגו מזכויות אדם בסיסיות.
הזמן שבו ניתן לתת לאסיר שחרור מוקדם
עד שנת 2001 נקבעה האפשרות לשחרור מוקדם בתום שני שלישים מתקופת המאסר בחוק העונשין, ובבתי כלא צבאיים היה נהוג שחרור לאחר מחצית מתקופת המאסר. ב-13 בפברואר 2001 קיבלה הכנסת הצעת חוק של ראובן ריבלין ודוד ליבאי שאפשרה שחרור מוקדם של אסירים לאחר ריצוי חצי מתקופת המאסר. במקור נועד החוק להקל על הצפיפות בבתי הסוהר. אולם לאחר שמפלגת ש"ס הביעה תמיכה בחוק ונשמעו קולות שהמטרה היא להקל על אריה דרעי, הביעו חברי כנסת רבים התנגדות לחוק, שאותו כינו "חוק דרעי". דרעי לא נהנה מהחוק שנקרא על שמו, לאחר שוועדת השחרורים דחתה את בקשתו לשחרור מוקדם, מטעמים של חשש מפגיעה באמון הציבור, והוא שוחרר בסופו של דבר לאחר ריצוי שני שלישים מתקופת מאסרו.
ביקורת על מדיניות השחרור המוקדם
הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים (ועדת דורנר) ביקרה בחריפות בשנת 2015 את אופן פעולת ועדות השחרורים. הוועדה הראתה כי שחרורם של אסירים רבים מתעכב זמן רב אחרי המועד הראשון בו ניתן היה לשחררם מכיוון שעבודת ההכנה שנעשית לדיונים בפני וועדות השחרורים לא נערכת במועד. הוועדה הציעה גם להסמיך את וועדות השחרורים להעביר אסירים לבתי מעבר שנה לפני תום שני השלישים של תקופת מאסרם, כדי להקל על קליטתם ההדרגתית בסביבה ולצמצם את מספר האסירים.
סטטיסטיקה
בשנות ה-90 כשני שלישים מהאסירים הפליליים נהנו משחרור מוקדם, אולם בחלוף השנים שיעורם הצטמצם משמעותית ובשנים 2010–2012 רק כשליש מהם משוחררים בשחרור על תנאי. בתחילת 2021 פורסם שלמעלה מ-90% מהבקשות לשחרור מוקדם נדחות, כאשר ב-46% מהמקרים הדחייה היא בגלל העדר טיפול לאסיר במהלך מאסרו, ב-28% מהמקרים הדחייה היא בגלל שאין לאסיר תוכנית שיקום לאחר השחרור, וב-10% מהמקרים בגלל התנהגות שלילית בכלא. המספרים קטנים בהרבה כאשר מדובר באסירים ביטחוניים.
ועדת השחרורים
ועדות השחרורים פועלות מכוח חוק שחרור על תנאי ממאסר התשס"א 2001, בתוקף מיום 1/1/2002.
סעיף 3 לחוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001 קובע:
"אסיר, למעט אסיר עולם, הנושא עונש מאסר לתקופה העולה על שישה חודשים, שנשא לפחות שני שלישים מתקופת המאסר שעליו לשאת, רשאית ועדת השחרורים, לבקשתו, לשחררו על תנאי מנשיאת יתרת תקופת המאסר; ואולם לא תשחרר ועדת השחרורים אסיר כאמור, אלא אם כן שוכנעה כי האסיר ראוי לשחרור וכי שחרורו אינו מסכן את שלום הציבור."
שחרור מוקדם של אדם המרצה עונש מאסר, שווה כשליש מתקופת העונש שנגזר עליו.
תפקיד ועדת השחרורים להחליט האם ראוי האסיר לשחרור על תנאי על פי שיקולים של נסיבות העבירה וחומרתה, הרשעות קודמות, רמת מסוכנות לשלום הציבור, סיכוי שיקום האסיר, התנהגותו בכלא ועוד.
תחום ועדות השחרורים בהנהלת בתי המשפט מטפל בתיקי אסירי עולם, ועדות מיוחדות וועדות קציבה. בנוסף, מטפל באופן שוטף במאגר שופטים/נציגי ציבור, תשלומים, קביעת דיונים, הרכבם ועוד. כמו כן, מתקשר עם גופים וגורמי חוץ רלוונטיים, לדוגמה מחלקת החנינות של משרד המשפטים; פרקליטות מחוז צפון, דרום, תל אביב, מרכז; שירות בתי הסוהר- קציני השחרורים במחוזות השונים, הסנגוריה הציבורית, סנגורים פרטיים, הרשות לשיקום האסיר; לשכת נשיא המדינה; הפרקליטות הצבאית – אסירים ביטחוניים; משרד הבריאות; משטרת ישראל; מרכז בריאות הנפש; משרד העבודה והרווחה; ועדת אלמ"ב (אלימות במשפחה) ועוד.
ועדות השחרורים מתחלקות ל-3 סוגים:
קנדה
בקנדה אסיר רשאי לבקש שחרור מוקדם לאחר שריצה שליש מתקופת המאסר שנגזרה עליו או לאחר שריצה שבע שנות מאסר. מורשע ברצח רשאי לבקש שחרור מוקדם לאחר שריצה 25 שנות מאסר. בנוסף קיימת אפשרות לשחרור לפעילות במסגרת הקהילה בשעות היום, וחזרה לכלא מדי לילה.
שווייץ
אסיר שסיים לרצות שני שלישים מעונשו (אך לפחות שלושה חודשי מאסר) זכאי לשחרור על-תנאי, כאשר התנהגותו במהלך ריצוי עונשו מצדיקה זאת ואין חשש שיבצע עבירות נוספות. כאשר הוחלט שלא לאשר שחרור מוקדם, יש לדון מחדש בבקשה מדי שנה. שחרור מוקדם של אסיר עולם אפשרי רק לאחר שריצה 15 שנות מאסר.
יעל דורון
יעל דורון (נולדה ב-21 ביולי 1969) היא פסיכולוגית שיקומית מומחית, דוקטור לחינוך, אנליטיקאית קבוצתית, מטפלת אישית וזוגית, חוקרת ומרצה בנושאי טיפול קבוצתי. דורון התפרסמה בשנת 2019 כאשר החלה להשתתף כמומחית בתוכנית המציאות "חתונה ממבט ראשון" בערוץ 12.
ביוגרפיה
יעל דורון נולדה בקריית אונו לדודו ובתיה בן דב, וגדלה בגבעתיים. אחיה הוא קצין התותחנים אל"ם במיל יובל בן דב, ואחותה היא היועצת והמטפלת הזוגית ד"ר מיכל צוקר. היא למדה בתיכון שמעון בן צבי, ושירתה בצבא כמש"קית הוראה במחו"ה אלון. ב-2004 הכירה את בן-זוגה הנוכחי, גילי בר, עו"ד, עימו היא מתגוררת ברמת גן יחד עם שני ילדיה מנישואים קודמים.
השכלה
יעל דורון היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בקרימינולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במגמה לפסיכולוגיה יעוצית מאוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה, ודוקטורט מהחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. את עבודת הדוקטורט היא ביצעה בהנחיית ד"ר אביהו שושנה, ונושא המחקר היה "חוויית ההשתתפות בטיפול בגישת האנליזה הקבוצתית". בנוסף, היא בוגרת לימודי תעודה בפסיכולוגיה רפואית מאוניברסיטת תל אביב, וכן בוגרת התוכנית הארבע שנתית של מכון ישראלי לאנליזה קבוצתית.
פעילות אקדמית ומקצועית
דורון חוקרת, מרצה וכותבת בנושאי יחסים, טיפול קבוצתי ואנליזה קבוצתית. משמשת כחברת סגל ההוראה ומרצה במכון הישראלי לאנליזה קבוצתית (IIGA), מרצה וחברת סגל בחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה, מנחה בתוכנית לפסיכותרפיה בתיאטרון פלייבק, מרצה ומדריכה בתוכנית להכשרת מנחי קבוצות בבית הספר המרכזי לעובדים הסוציאליים של משרד הרווחה, וכן מדריכה את הצוותים המקצועיים של המרכז למניעת אלימות במשפחה בחיפה ובטירת הכרמל, את מנחי הקבוצות מטעם קופת חולים מכבי באזור חיפה, את צוות המרפאה להפרעות אכילה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ואת צוות עובדי עמותת "אלה". כמו כן מקיימת הרצאות, הדרכות וסדנאות רבות באופן פרטי, בארגונים ומוסדות בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1995–1996 דורון עבדה במרפאת אדלסון למחקר וטיפול בנפגעי סמים (במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי), שם היא טיפלה כפסיכולוגית במכורים לסמים שטופלו במתאדון. משם היא המשיכה להתמחות בפסיכולוגיה שיקומית במכונים לשיקום וראומטולוגיה ובמרפאה לבריאות הנפש במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי. בין 2001 ל-2004 היא עבדה כפסיכולוגית בבית החולים ליס לנשים וליולדות, במרפאה לרפואת גיל המעבר.
בשנים 2000–2004 ניהלה את פורום פסיכולוגיה באתר ynet, ובין השנים 2004–2006 עבדה כמנהלת המקצועית של שירות התמיכה באמצעות הרשת בבני נוער בסיכון, במסגרת עמותת עלם.
בשנת 2006 ייסדה את מכון "זוגות" במטרה לסייע לאנשים המתקשים במציאת קשרים זוגיים ובשמירה על מערכות יחסים בינאישיות. במכון פועל, מלבדה, צוות של אנשי מקצוע מתחום הפסיכולוגיה, הטיפול והייעוץ הזוגי והמשפחתי המעניקים ליווי מקצועי ליחידים, זוגות וקבוצות בבעיות הקשורות ביחסים, זוגיות וחיים אישיים.
בשנים 2011–2012 דורון עבדה כתרפיסטית קבוצתית באגף שיקום נכים במשרד הביטחון.
מאז 2013, דורון משמשת מדריכה של מנחי קבוצות במשרד החינוך, משרד הרווחה, קופ"ח מכבי, ובמרכזים למניעת אלימות במשפחה.
נוכחות תקשורתית
מ-2001 עד 2005 יעל דורון ניהלה את פורום פסיכולוגיה של ynet. לאחר מכן, מ-2006 עד 2011, יחד עם בן-זוגה גילי בר שהוכשר כמאמן, הם כתבו טור ב-ynet בנושאי זוגיות.
ב-2003 ו-2004, דורון ליוותה כפסיכולוגית את משתתפי התכנית פרויקט Y, בהפקת Yes (בעונה הראשונה עם הפסיכולוג ד"ר חיים ויינברג, ובעונה השנייה עם הפסיכולוגית איריס רייצס).
בשנים 2018, 2019 ו-2020 היא זכתה לחשיפה תקשורתית רבה בהיותה חברה בצוות המומחים החל מהעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "חתונה ממבט ראשון", בקשת 12. תוכנית שזכתה הן לשבחים והן לביקורת אתית.
פרסומים
במסגרת לימודי התואר השלישי, יעל דורון פרסמה שישה מאמרים בעיתונים מקצועיים בינלאומיים, וכן פרקים בספרים. יחד עם ד"ר רובי פרידמן, היא עורכת משותפת של הספר "טיפול קבוצתי אנליטי בארץ זבת חלב ודבש" (Group Analysis in the Land of Milk and Honey), הספר הראשון שנכתב בישראל בנושא טיפול קבוצתי אנליטי ותורגם לאנגלית בהוצאת "קרנק".
שקמה (מוסד חינוכי)
מוסד חינוכי "שקמה" המוסד שוכן בקיבוץ יד מרדכי ומשמש את נערי הקיבוצים יד מרדכי, זיקים, כרמיה גברעם ויישובי הסביבה, והוא הקטן ביותר מבין כל המוסדות.
אורח חיים
השם "מוסד חינוכי" (להבדיל מבית ספר) נבחר כדי לתת דגש קיום חברת נעורים פעילה המנהלת את חייה באוטונומיה גדולה יחסית ומכינה את בני הנוער לחיי יצירה, עמל ולימוד. הילדים למדו, אכלו, חיו וישנו במוסד, ותחזקו את אורחות חייהם בעצמם, כאשר על כל תחום בחיים מופקדת "ועדה". בשנים האחרונות, בעקבות המצב הביטחוני המורכב בעוטף עזה, נפסקה הלינה המשותפת במוסד. כיום, המוסד החינוכי שקמה מהווה חברת נעורים פעילה שמקיימת, עדיין, את המאפיינים של ״מוסד חינוכי״, אך בית הספר והלינה לא מהווים חלק ממנה יותר.
במוסד פועלות ועדות, שמורכבות מחניכים מכל השכבות וכל אחת מהן אחראית על אירועים, חגים, פעילויות ודברים נוספים שונים בתוך המוסד. כל הוועדות מתקיימות בהובלה של 2–3 רכזים משכבת י״א, שכבת הריכוז.
ועדת עלון - ועדת עלון אחראית על כתיבת עלונים לחניכי המוסד. הוועדה אחראית על יצירת העלון מתחילתו ועד סופו והיא עושה זאת בעיקר באירועים מיוחדים ובחגים. בנוסף, הוועדה אחראית על הפעילות שתתקיים ביום העצמאות. בשנים האחרונות הצטרף תפקיד חדש לחניכי הוועדה - והוא תפעול המדיות החברתיות השונות של המוסד החינוכי. הוועדה אחראית על תפעול המדיות השונות ועל החשיפה של הדברים שנעשים במוסד לאנשים ״מבחוץ״.
ועדת ספורט - ועדת ספורט מפעילה את האליפויות במוסד - בכל שנה מתקיימות 2–3 אליפויות בענפי ספורט שונים (לרוב כדורגל וכדורסל). בנוסף, העדה אחראית על הפעילות שתתקיים בחג שבועות.
ועדת צופית - ועדת צופית אחראית על טיולים ומפקדים. הוועדה יוזמת, כמה פעמים במהלך השנה, טיולים בנושאים שונים ובמקומות שונים ואחראית על הארגון וההובלה שלהם. בנוסף, חניכי הוועדה מארגנים מפקדים במהלך השנה ויוצרים בעצמם עשרות כתובות אש שמוצגות בהם. אירוע נוסף שעליו אחראית הוועדה הוא ״שבוע רציחות״. שבוע זה, שמתקיים בדרך כלל בשילוב עם אחת האליפויות שמארגנת ועדת ספורט - הוא משחק בין כל חברי המוסד שבסופו מוכרז המנצח ״שרצח״ את כל שאר המשתתפים.
ועדת תרבות - בעבר ועדת תרבות הייתה יוצרת ערב שישי כמעט בכל שבוע. בשנים האחרונות, כל הוועדות יוצרות ערבים משלהן והתפקיד הוא לא רק של ועדת תרבות. כיום, הוועדה אחראית על כמה ערבי תרבות במהלך השנה, על נשף או פסטיבל שמתקיים במהלך השנה ועל המופע.
ציוני דרך בתולדות המוסד
מוסד "שקמה" הוקם בשנת 1954 על ידי איש החינוך אשר (ארטק) ויינמן שהיה מייסדו ומנהלו הראשון, כאשר כבר מתחילת דרכו שימש המוסד כמקום החינוך המרכזי שבו נמצאים הנערים 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע ובו הם מתחנכים, אוכלים ולנים.
בשנותיו הראשונות של המוסד, עקב מיעוט תלמידים, נפתחה "כיתה" כל שנתיים ובהמשך, עקב הגידול הדמוגרפי נפתחה כיתה כל שנה.
לקראת סוף שנות ה-80, עקב דרישת משרד החינוך, החלו במוסד להתיישר לפי תוכנית הלימודים של משרד החינוך, ולגשת לבגרויות.
בשנת 1996, עקב מצוקה תקציבית ודרישות משרד החינוך, נפתח המוסד בפעם הראשונה לתלמידים מחוץ לקיבוצים. מכיוון שתלמידים אלו רק למדו במוסד ולא היו חלק משאר הפעילויות, נוצרה בפעם הראשונה הפרדה בין "בית ספר שקמה" ל"פנימיית שקמה".
החל משנת 2006 הופסקה הלינה במוסד, אך הפעילות החברתית והחינוכית נמשכה במלואה.