cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנסיית הדורמיציון
הקריפטה
גרמי מדרגות מובילים אל הקריפטה ובה פסלה של מרים הרדומה. בתקרה מעליה ישנו פסיפס ובו דמויות של נשים מהתנ"ך: חוה, אסתר, רות, מרים הנביאה אחות משה רבנו ועוד. במרכז הפסיפס דמותו של ישו וסביבה ציטטה מספר שיר השירים "קומי לך רעייתי יפתי ולכי לך" (שיר השירים ב,י; ב,יג). בקפלות שסביב הקריפטה מוצבים מזבחות שהוקדשו על ידי ארצות שונות, לכבוד ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל, בשנת 1964: אוסטריה, הונגריה, חוף השנהב, ארצות הברית, ברזיל וונצואלה. בחלקה הקדמי של הקריפטה נמצאת "קפלת רוח הקודש" ובה תמונה של מרים ושנים-עשר השליחים. שמה של הקפלה מזכיר את ירידת רוח הקודש על הסועדים בחדר הסעודה האחרונה.
שמוליק טיאר
ביוגרפיה
טיאר החל את דרכו בתחנת הרדיו הפיראטית "רדיו 1" בחיפה (שלימים הפכה לרדיו חיפה). ב-1997 הוזמן על ידי השדרן דידי הררי לשדר בתחנת הרדיו האזורית רדיו ללא הפסקה. טיאר שידר תוכנית יומית בשעה 11:00 מידי בוקר, ולאחר הצטרפותו של נתן זהבי לצוות התחנה ב-1999, עבר לשדר ברצועת הערב של התחנה, מ-20:00 בערב עד 23:00. (בהמשך הוארכה התוכנית ל 4 שעות ולאחר מכן קוצרה שוב לשלוש שעות עקב חזרתו של יוסי סיאס לרדיו בישראל). בתוכניתו עסק טיאר בייעוץ למאזינים בכל הגילים, עם שימת דגש לקהל המאזינים הצעיר.
בשנת 1998 יסד טיאר את בית הספר הראשון בישראל לתקליטנים, אותו ניהל במשך 7 שנים, כמו כן הרבה לתקלט במועדונים שונים ברחבי המדינה.
בשנת 2002, עם עלייתו של ערוץ 10 לאוויר, טיאר החל להגיש תוכנית שבועית בשם "פטנט" וכמשתמע משמה, הציג טיאר פטנטים וחידושים במגוון תחומים טכנולוגיים.
בשנים 2003–2004, טיאר הגיש מדי ימי חמישי בחצות תוכנית אירוח בשם "טיאר ברשת" בערוץ 2. בתוכנית ששודרה בסוף אוגוסט 2003 התארחה הזמרת דנה אינטרנשיונל.
בתחילת שנת 2009 מונה טיאר למנהל פרויקטים בתחום האינטרנט והסלולר, והחל להגיש תוכנית הכרויות ראשונה מסוגה, המשודרת מידי ערב בשעה 23:00 ב"לאב מי", מערכת של הכרויות. בהמשך מונה למנהל התוכניות במסגרת "רדיו לאב מי".
בחודש מאי 2010, לאחר כשנתיים וחצי בהן לא שידר, שב טיאר לשדר תוכנית רדיו יומית ברדיו תל אביב, "שמוליק טיאר" בימים ראשון - רביעי בשעות 14:00–16:00.
בשנים 2011–2013 שידר טיאר את תוכנית ההכרויות "לאב מי בלילה" ברדיו תל אביב 102FM ובסינדיקציה גם ברדיו חיפה 107.5FM בימים א'-ה'. ברדיו תל אביב התוכנית שודרה בשתי משבצות שידור הן בשעות הצהריים והן בשעות הלילה. בהמשך שודרה רק ברצועת הלילה ומאוחר יותר ירדה התוכנית במתכונתה הרדיופונית ועברה לשידור טלפוני בלבד. בהמשך טיאר עבר לשדר את התוכנית מאילת והיא שבה לשידור גם ברדיו בתחנת קול הים האדום, אך לאחר תקופה קצרה עברה התוכנית שוב לשידור טלפוני בלבד. בסוף אוקטובר 2015 עבר טיאר לשדר תוכנית הכרויות חדשה, "מדברים על הכל עם שמוליק טיאר", המשודרת גם היא טלפונית בימים א'-ה' בשעה 23:00 ועד 03:00 לפנות בוקר.
טיאר עוסק בשנים האחרונות במתן ייעוץ ואימון אישי.
צבים רכים
צבים רכים (שם מדעי: Trionychidae) היא משפחה של צבים החיים במים מתוקים עד מים מליחים לאורך אפריקה, אסיה וצפון אמריקה כשבעבר התגלו גם באירופה ואוסטרליה. צבים אלה בעלי מבנה
מינים אלה איטיים ביבשה אך מהירי תנועה במים והם מאופיינים בעיקר בשריון הנמוך שלהם, כשהלוחיות שלהם מתחלפות בחוליות ארוכות מכוסות בעור עבה לאורך הצוואר והגפיים, מה שמאפשר לצבים לנוע במהירות במים. אלו אוכלי כל המחפשים טרף של חרקי מים, רכיכות, דגים ודו-חיים שהם חוטפים בלסתותיהם וכן הם מגוונים בצמחייה או בנבלות.
צבים אלה יכולים להגיע לגודל מרשים, כשהגדול מביניהם הוא צב רך ענק יאנגצי מנהר היאנגצה שמגיע לאורך 1.8 מטר ולמשקל 240 ק"ג. לרוב הם גם בעלי דו-צורתיות זוויגית לטובת הנקבות.
בישראל מצוי מין אחד מהמשפחה - צב רך מצוי.
קרייג פולר
'''קרייג ס. פולר (באנגלית:  Craig S. Faller''') הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית. שירת כמפקד פיקוד דרום של ארצות הברית.
ביוגרפיה
פולר נולד בפיירבורג שבפנסילבניה, בנם של הנרי ואודרי. ב-1983 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות מהאקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי ארצות הברית. ב-1990 סיים תואר שני בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
פולר שירת כקצין מערכות חשמל וכור הנעה בסיירת הגרעינית "USS South Carolina", שימש קצין מבצעים במשחתת "USS Peterson", שירת בנושאת המטוסים "אנטרפרייז (CVN-65)" ושימש סגן מפקד המשחתת "USS John Hancock".
הוא פיקד על משחתת מסדרת ארלי ברק "USS Stethem", שבאפריל 2000 נשלחה לאזור המפרץ הפרסי והשתתפה באכיפת הסנקציות על עיראק. בדצמבר 2004 מונה פולר למפקד סיירת הטילים המונחים "USS Shiloh" ושירת בתפקיד עד מרץ 2006. בתקופת פיקודו סייעה הסיירת לנפגעי הצונאמי באינדונזיה. בהמשך שירותו פיקד על כוח התקיפה 3 בראשות נושאת המטוסים "ג'ון סטניס" והוביל אותו במהלך מלחמת עיראק ומבצע חירות מתמשכת באפגניסטן. כמפקד הכוח היה נתון בחקירה של המפקח הכללי של הצי על הפרת כללי האתיקה בכך שקיבל שדרוג לחדרים בבית מלון, החקירה מצאה שאכן חרג מכללי ההתנהגות הנאותה אך מצאה כי לא ניצל השדרוג לטובתו האישית, אלא הציע את החדרים הנוספים שקיבל לפקודיו. ב-2012 מונה לראש אגף מבצעים בפיקוד מרכז של ארצות הברית. בתפקידי מטה נוספים שימש מפקד פיקוד הגיוס של הצי, מזכיר צבאי לסנטור טד קנדי ועוזרם של מפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית ומפקד פיקוד מרכז, ג'ים מאטיס. בתחילת 2017 מונה לעוזרו של מזכיר ההגנה מאטיס.
בנובמבר 2018 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית במקום קורט טיד. הוא כיהן בתפקיד עד אוקטובר 2021.
עדה טל
עדה טל (26 באוקטובר 1921 - 1 במאי 2010) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
טל נולדה בעיר האוקריאינת מיקולאייב ועלתה לארץ ישראל בשנת 1925. טל בוגרת בית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב. טל הייתה חניכת תנועת הנוער המחנות העולים, אך בשל מחלה לא יצאה להגשמה חקלאית לאחר סיום לימודיה בתיכון. בגיל 19, בשנת 1940, התגלתה על ידי איש "הבימה" צבי פרידלנד, התקבלה ל"הבימה" ובהדרכתו הפכה לשחקנית מן השורה. היא השתלמה בלימודי המשחק אצל רוברט דונט בבריטניה ובארצות הברית אצל לי שטרסברג.
בזמן מלחמת העצמאות הייתה חברה בצוות הווי ובידור ביחד עם השחקן אברהם ניניו, והופיעה בשירה ובמשחק מול חיילים באזורי הקרבות ובאזורי הספר.
קומתה הנמוכה וגיזרתה הנערית הביאו לכך ששיחקה במיוחד תפקידי נערות בתחילת הקריירה שלה, ואף מאוחר יותר. בהיותה באמצע שנות השלושים לחייה, שיחקה את אנה פרנק בת ה-13 במחזה "יומנה של אנה פרנק", כאשר זה הועלה בתיאטרון הבימה לראשונה בשנת 1957. זהו אחד מתפקידיה הזכורים ביותר.
טל הופיעה במשך 25 שנה יחד עם השחקן שמואל סגל כצמד קומי במחזות ובתסכיתים.
את עיקר תפקידיה עשתה במסגרת תיאטרון "הבימה", במשך כחמישים שנה הן לפני צאתה לגמלאות והן לאחר מכן, כאשר הייתה חלק מדור השחקנים שחוו את מלחמת העצמאות, ושיחקה בהצגות כ"בערבות הנגב". עם זאת שיחקה גם בתיאטרון הקאמרי בהצגה "בית ברנרדה אלבה". בשנת 1981 יצאה לגמלאות, אבל המשיכה לשחק.
שיחקה בסרטו של חורחה גורביץ' (1997) "המקלחת" העוסק בהתמודדות עם ההזדקנות.
משחקה זיכה אותה בפרסים רבים כגון: פרס גנסין על משחקה ב"אנה פרנק" ב-1957, פרס אקו"ם (פרס אשמן) על איכות משחקה ב-1982 ופרס רוזנבלום מטעם עיריית תל אביב על משחק לאורך 50 שנה ב"הבימה" ב-1996. בשנת 1998 זכתה בתואר "יקירת תל אביב". בנוסף, השתתפה בתפקיד אורח בתוכנית הילדים "פרפר נחמד".
בשנת 1996 הפסיקה להופיע בעקבות מחלת פרקינסון.
עדה טל נפטרה ב-1 במאי 2010 בגיל 88.
אליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019
אליפות אירופה באתלטיקה באולם ה-35 נערכה בין 1 במרץ ל-3 במרץ 2019 באמירטס ארנה בגלאזגו, סקוטלנד. באליפות השתתפו 637 אתלטים מ-49 מדינות.
נט מגזין
נט מגזין היה ירחון מחשבים לקהל הרחב שיצא לאור בישראל בין השנים 2000–2006. את המגזין ייסד שוקי גלילי, בנו של זאב גלילי, מבכירי העיתון ידיעות אחרונות לשעבר. שוקי גלילי אף ערך את המגזין בשנותיו הראשונות.
אליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019
פולין זכתה באליפות לאחר שזכתה ב-5 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף (7 מדליות בסך הכל), לפני בריטניה המארחת שזכתה ב-4 מדליות זהב, 6 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד (12 מדליות בסף הכל) וספרד זכתה ב-3 מדליות זהב, 2 מדליית כסף ו-1 מדליית ארד (6 מדליות בסך הכל).
נט מגזין
המגזין
נט מגזין יצא לאור לאחר שבעלי חברת אנשים ומחשבים וחברת אלידע הוצאה לאור החליטו לפצל את חברת פי.סי מדיה שהייתה בבעלות משותפת שלהן, וללכת בדרכים נפרדות. המגזין "פי.סי מדיה", לשעבר "32 ביט", חזר לבעלות "אנשים ומחשבים" והזכויות על המהדורה העברית של פי.סי מגזין חזרו לידי יהודה אלידע, מייסד המגזין בישראל ועורכו עד שנת 2004.
אלידע חבר עם שותף אסטרטגי להקמת חברה חדשה, דוט-קום. מדיה ששימשה כנציגת תאגיד המדיה ZD Media בישראל, המשיכה להוציא לאור את המגזין האמריקני והחלה להוציא לאור מגזין נוסף במתכונת דומה לזו של פי.סי מדיה תחת השם "נט מגזין". צוות המגזין החדש הורכב בחלקו הגדול מצוות הכותבים לשעבר ב-פי.סי מדיה ביניהם אבי וייס, רועי שלומי, עופר שמואלי, שחר בצלאל, נח הרניק, ארז שרמר ונוספים לצד כתבים חדשים כגון: צחי הופמן, דן פרידמן, עמית בר-ניר ומשה פרסטר. רבים מן הכותבים הפכו ברבות הימים לכתבי מחשבים בעיתונות היומית.
רב כהנא (השני)
רב כהנא (השני) היה אמורא, בן הדור השני לאמוראים, תלמידו של רב. פעל בבבל ובארץ ישראל.
נט מגזין
המגזין
בניגוד למגזיני מחשבים באותה התקופה, נט מגזין שם דגש על תכנים מקוריים בעברית בלבד, ועל כך התבסס המגזין בשנות פרסומו. בשיא היה למגזין קהל קוראים של כ-30 אלף איש, שהורכב ממנויים וקונים בדוכני העיתונים.
רב כהנא (השני)
לפי מסורת הגאונים, רב כהנא היה בנו החורג של רב מאשתו השנייה. חרף שמו, הוא לא היה כהן. אך נישא לכוהנת. ויש סוברים כי היה כהן.
נט מגזין
המגזין
חלק גדול מהתכנים של נט מגזין פורסמו גם בערוץ המחשבים של אתר ynet במסגרת הסכם שיתוף-תכנים עם קבוצת ידיעות אחרונות.
סגירת המגזין
הבעלות על המגזין עברה בשנת 2004 לחברת המגזינים SBC המוציאה לאור מגזינים בתחומים שונים ומעט לאחר מכן פרש גלילי מתפקידו. בשל התחרות הגוברת עם אתרי אינטרנט שפעלו באותו תחום ולאחר צמצומים רבים במספר הכותבים הוחלט בשנת 2006 לסגור את המגזין סופית. זה היה מגזין המחשבים האחרון שיצא בישראל באופן מסודר.
רב כהנא (השני)
במסכת בבא קמא מסופר שבעת שלמד רב כהנא אצל רב הגיע לשם מלשין, והצהיר בפני רב על כוונתו למסור ממון ישראל לגויים. לאחר שלא נענה לדבריו של רב שלא לעשות כן ואף הכריז ברמה על כוונתו הברורה למסור, קם עליו רב כהנא והרגו וזאת על פי ההלכה שמותר ואף מצווה להרוג אדם שהוא מוסר. רב הורה לרב כהנא לברוח לארץ ישראל, ושם לא להקשות בשיעוריו של רבי יוחנן במשך שבע שנים. שמע רב כהנא בעצתו, והגיע לישיבתו של ריש לקיש, ושם הראה כמה גדול כוחו בתורה. הלך ריש לקיש לרבי יוחנן ואמר לו: "ארי עלה מבבל". למחרת הושיבו את רב כהנא בשורה הראשונה בבית מדרשו של רבי יוחנן. רב כהנא קיים את עצת רב, ושתק במשך כל לימודו של רבי יוחנן, וכיוון שכך, הזיזוהו לאחור, שורה אחר שורה, עד לשורה השביעית האחרונה. אמר רבי יוחנן לריש לקיש: "ארי שאמרת נעשה שועל". אמר רב כהנא בלבו: יהי רצון ששבע השורות שהזיזוני יחשבו לי לשבע השנים שאמר רב. קם והקשה קושיות על רבי יוחנן, וזה לא מצא להן מענה. הסתכל רבי יוחנן ברב כהנא וסבר שהוא מחייך חיוך ניצחון, חלשה דעתו ומיד מת רב כהנא. למחרת אמרו חכמים לרבי יוחנן שרב כהנא לא חייך, אלא זהו מראה פניו. התחרט רבי יוחנן והלך למערת הקבורה של רב כהנא. ראה נחש שומר על פתח המערה. אמר לו: "נחש, נחש, פתח פיך וייכנס הרב אצל תלמיד", ולא פתח; "ייכנס חבר אצל חבר", ולא פתח; "ייכנס תלמיד אצל הרב", פתח לו. ביקש עליו רחמים והחזירו לחיים. שאל רבי יוחנן את רב כהנא את כל הספקות שהיו לו, ורב כהנא פתר אותן. זהו שאמר רבי יוחנן בכמה מקומות: "דילכון אמרי, דילהון היא", כלומר: "מה שאני אומר לכם, שלהם (של בני בבל) הוא".
רב כהנא חזר לבבל, ושם למד אצל רב הונא רב יהודה. עם תלמידיו, שמסרו דברים בשמו, נמנו רבה ורב יוסף. על בניו נמנה רב מרי בריה דרב כהנא.
מתואר כיפה באופן מיוחד, יופיו היה כעין יופיו של רבי אבהו שיופיו היה כעין יופיו של יעקב אבינו.
עלה שוב לארץ ישראל ובה נפטר.
אלכסיי רזומובסקי
אלכסיי רזומובסקי (ברוסית: Алексей Григорьевич Разумовский; 17 במרץ 1709 - 6 ביוני 1771) היה מאהב של יליזבטה, קיסרית רוסיה.
ביוגרפיה
רזומובסקי נולד בכפר במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה של היום במשפחה של קוזאק מן השורה. בילדותו ברח ממשפחתו והחל לשיר בכנסייה מקומית. בשנת 1731 נלקח על ידי אציל מקומי לסנקט פטרבורג. תוך זמן קצר החל לשיר בחצר. בהתאם לעדויות היה גבר נאה ביותר וכתוצאה מכך משך תשומת לבה של יליזבטה, קיסרית רוסיה הצעירה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-18 התקדם לתפקידים שונים בקרבת הנסיכה. היה מקובל לפנות אליו עם בקשות שונות והוא נהג לעזור תוך ניצול השפעתו על יליזבטה.
ביום הכתרת יליזבטה קיבל רזומובסקי את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה באימפריה, קודם בדרגה צבאית וקיבל אחוזה וחולופים לבעלותו. ככל הנראה בשנת 1742 התחתן עם הקיסרית. בשנת 1744 קיבל תואר רוזן ובשנת 1756 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. יחד עם זאת הוא היה בן אדם שקט, דתי ולא התערב בענייני החצר והפוליטיקה הגבוהה. הוא תמך במשפחתו ובאוקראינה שבתקופת יליזבטה קיבלה כמה הטבות.
בסוף שנות ה-40, עם התקרבות יליזבטה לאיוואן שובלוב, השפעתו על הקיסרית פחתה.
קיימות שמועות על כך שיליזבטה ילדה לו ילדים, אך אין לכך עדויות באף מסמך. בתחילת שלטונו של יקטרינה הגדולה היא שלחה את מיכאיל וורונצוב למצוא מסמכים בנושא חתונת רזומובסקי עם יליזבטה, אך רזומובסקי במהלך הפגישה שרף מסמכים שככל הנראה היו קשורים לנושא. ידוע על שתי נשים שטענו שהן היו בנות של יליזבטה ורזומובסקי. אחת מהן הייתה נזירה ובטקס הלוויה שלה השתתפו נציגי משפחת רומנוב ומשפחת רזומובסקי. השנייה נעצרה בליבורנו, נלקחה לרוסיה ומתה משחפת במבצר פטרופבלובסקיה.
אנרגיה פונדרומוטיבית
לאנרגיה זו שימושים רבים בפיזיקת פלזמה ובפיזיקה של שדות לייזר חזקים.
== הגדרה == אלקטרון חופשי המצוי בהשפעת שדה חשמלי, מקיים את החוק השני של ניוטון כאשר הכוח הפועל עליו הוא כוח לורנץ.
גדעון רכבי
גדעון רכבי (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא רופא ילדים, המטולוג ואונקולוג ילדים ישראלי, חוקר בתחום הגנומיקה והאונקולוגיה, מנהל המרכז לחקר הסרטן בבית החולים שיבא בתל השומר, פרופסור להמטולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
אנרגיה פונדרומוטיבית
האנרגיה הפונדרמטיבית של אלקטרון הנע בהשפעת שדה חשמלי התלוי בזמן, מחושבת באמצעות הפוטנציאל הווקטורי המחולל את אותו שדה.
גדעון רכבי
רכבי התפרסם במחקריו בתחום הסרטן, הגנומיקה וחקר האפיטרנסקריפטום, תחום שהוא ממייסדיו. הוא חבר ב. זכה בפרס א.מ.ת ובפרס ישראל בתחום חקר הרפואה לשנת 2020.
אנרגיה פונדרומוטיבית
בהינתן שדה חשמלי \vec E(t), ובהזנחת שדה מגנטי, הפוטנציאל הווקטורי \vec A(t) יחושב כך:
גדעון רכבי
ביוגרפיה
גדעון רכבי נולד בתל אביב בשנת 1953 בשם גדעון פורמן. בנעוריו למד בתיכון חדש בתל אביב ושאף ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. הוא שינה את בחירתו המקצועית אחרי שכקצין בצה"ל נפצע במלחמת יום כיפור וטופל תקופה ארוכה בבתי חולים, כולל בית החולים שיבא בתל השומר. הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב וסיים את התואר דוקטור ברפואה בשנת 1981. הוא התמחה ברפואת ילדים במחלקתו של פרופסור צבי שפירר ואחר כך, תחת הדרכתה של ברכה רמות, עשה התמחות-על בהמטולוגיה ואונקולוגיה.
אנרגיה פונדרומוטיבית
כאשר c היא מהירות האור בריק. בהינתן שהשדה החשמלי הוא פתרון של משוואת הגלים, ועל כן מחוסר רכיב תדר DC, מתקיים כי, ולמעשה האינטגרל לעיל הופך לאינטגרל לא-מסוים על השדה החשמלי המחזורי.
גדעון רכבי
ביוגרפיה
עשה סטאז' בבית החולים העמק בעפולה והיה תלמידו של פרופסור צבי שפירר בתחום רפואת הילדים. בשנת 1987, תחת הדרכת פרופסור דוד גבעול במכון ויצמן למדע ברחובות, הוא סיים עבודת דוקטורט בתחום חקר מנגנון הפעלת הגנים האונקוגנים על ידי יסודות גנטיים ניידים. בשנת 1990 התמנה לפרופסור חבר וב-1996 כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1991–1996 כיהן רכבי כראש המחלקה להמטולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2001–2007 הוא עמד בראש המרכז לחקר הביולוגיה של הסרטן באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2002-1992 כיהן כראש המחלקה להמטולוגיה ואונקולוגיה של ילדים ולהשתלות מח עצם במרכז הרפואי שיבא.
ב-1999 פרופ' רכבי הקים את היחידה לגנומיקת הסרטן בבית החולים שיבא. כמו כן הוא הקים את המרכז לחקר הסרטן ואת המכון ווהל לרפואה טרנסלציונלית.
בשנת 2003 הוא ייסד והתחיל לנהל את המרכז לחקר הסרטן, את היחידה לגנומיקת הסרטן בבית החולים תל השומר. ב-2013 הוא הקים מרכז לרפואה אישית מבוססת גנים במרכז הרפואי שיבא. בשנת 2002 הקים רכבי את המעון "מריון ואלי ויזל" לרפואה תומכת והוספיס לילדים חולי סרטן.
מחקריו
רכבי כתב כ-500 מאמרים בתחום המדע והמחקר. במחקריו התמקד גדעון רכבי במיוחד באפיגנטיקה - זיהוי תפקידם של אלמנטים גנטיים ניידים (transposable) בהפעלת אונקוגנים ובפענוח שינויים נרחבים ברצפי הטרנסקריפטום האנושי על ידי עריכת רנ"א ומתילציית רנ"א, בבקרת ביטוי הגנים וגורל הגנים. הוא גילה, בין השאר, סוג חדש של בקרה גנטית על ידי שינוי רנ"א באמצעות מתילציית m6A.
משפחתו
רכבי נשוי לד"ר קרן רכבי, רופאת משפחה, ואב לשלושה בנים - עודד - פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, נוירוביולוג ואמן, ארז ויואב - רופאים וחוקרים.
כתבים
in Progress in Immunology V edited by Yūichi Yamamura, Tomio Tada Academic Press 1983 Ayeda Ayed, Theodore Hupp (ed) p53 Molecular Biology Intelligence Unit Landes Bioscience and Springer Science and Business Media 2010 -
לקריאה נוספת
עדי להב - ריאיון עם פרופ' גידי רכבי "הקדשתי את רוב זמני לרפואה קלינית - אך הצלחתי לעסוק גם במחקר" - ב"זמן רפואה" אוגוסט-ספטמבר 2008 עמ' 46–48
אנרגיה פונדרומוטיבית
האנרגיה הפונדרמוטיבית U_{p} מוגדרת על פי הערך הממוצע של ריבוע הפוטנציאל הווקטורי:
כאשר e מסמן את מטען האלקטרון ו-m את מסתו.
שדה ליניארי
נניח שדה חשמלי מונוכרומטי בעל תדירות \omega והמקוטב ליניארית בכיוון כללי כלשהו \hat n:
אזי, הפוטנציאל הווקטורי הוא:
והאנרגיה הפונדרמוטיבית, שתסומן U_{p}, תהיה בהתאם:
במערכת היחידות האטומית (מערכת הרטרי), בה e=m=\hbar=1 (ו-) מתקבל:
שדה מעגלי
כעת נניח שדה חשמלי מונוכרומטי בעל תדירות \omega והמקוטב מעגלית-ימנית (ההצגה היא, לצורך העניין, במערכת צירים קרטזית):
הפוטנציאל הווקטורי יהיה:
והאנרגיה הפונדרמוטיבית תהיה:
ובמערכת היחידות האטומית:
כלומר כפליים מהאנרגיה שהתקבלה במקרה הליניארי. יש בכך היגיון, מאחר שניתן לחשוב על השדה המעגלי כסופרפוזיציה של שני שדות ליניאריים בצירים ניצבים וביניהם פאזה. אולם, חישוב האנרגיה הפונדרמוטיבית אדיש לפאזה זו, שכן הערך הממוצע של ריבועי הפונקציות סינוס וקוסינוס הוא זהה, ושווה ל-1/2.
שימושים
אחד השימושים הבולטים ביחידה זו, הוא בפיזיקה של שדות לייזר חזקים ובפרט בפיזיקה של אטו-שניות: שדה חשמלי ליניארי חזק ובתדירות נמוכה המחולל יצירת הרמוניות גבוהות, מסוגל לגרום לפליטת פוטונים בעלי מגוון תדרים, עד לתדר קטעון (cutoff) שממנו והלאה ניצולת תהליך הפליטה פוחתת משמעותית.
מתברר, כי ללא תלות בעוצמת השדה ובתדירותו, חישובו של תדר הקטעון עונה תמיד על הכלל הבא (במערכת היחידות האטומית):
כאשר I_{p} היא אנרגיית היינון הראשונה של האטום, ובהכללה, האנרגיה העצמית של המצב ממנו האלקטרון התיינן.
קריניאן
קריניאן (באנגלית: Carignan ובספרדית: Cariñena) הוא זן ענבים אדומים המשמש לייצור יין. מקורו של הזן באזור אראגון בספרד, ונחשב בתור מרכיב היסטורי בממסך (בלנד) של היינות האדומים מאזור ריוחה (Rioja) המפורסם בספרד.
כיום הזן נטוע בעיקר בצרפת (באזור לנגדוק), בספרד (באזור פריורט), באיטליה (באזורים סרדיניה ולאציו). אזורי יין נוספים בהם נעשה שימוש בענב, המשויכים לאמריקה כוללים את קליפורניה (שם הזן משמש בעיקר לממסך), מקסיקו, אורוגוואי, צ'ילה, ארגנטינה, אוסטרליה ודרום אפריקה. אחד ממאפייני זן הקריניאן הוא יכולת לתנובה גבוהה יחסית של יבול, המגיעה אף לארבע טונות לדונם. ביבולים גדולים היינות המתקבלים מן הזן הם נחותים, אולם משטר גידול נכון ודילול יבולים יכולים להביא ליינות איכותיים.
הקריניאן בישראל
בנוסף, זן הקריניאן ביחד עם הזן סוזאו מפורטוגל הם ההורים הגנטיים של הזן הישראלי ארגמן.
נחל בית זיתא
נחל בית זיתא הוא עמק בעיר העתיקה בירושלים, שהיה גלוי לעין בתקופה קדומה. הנחל נמשך מאזור המושבה האמריקאית של היום, המשיך דרומה לאזור בו שוכן מוזיאון רוקפלר, חצה את חומת העיר העתיקה ונשפך לנחל קדרון בסמוך לשער האריות.
בתקופת בית המקדש הראשון שימש הנחל כגבולו הצפוני של הר הבית, ובמקום נבנתה בריכת אגירה. בריכה נוספת נבנתה בו בתקופת בית המקדש השני. שתי בריכות אלה הן בריכות הצאן או "ברכת בית חסדא".
כיום נתיב הנחל סתום, ומכוסה על ידי מבנים רבים.
אלפלישטוק
אלפלישטוק (Alplistock) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,878 מטר, מערבית לעיירה הנדג (Handegg) בקנטון ברן בשווייץ.
מנן אספאו
מנן אספאו (באנגלית: Menen Asfaw;‏ 25 במרץ 1889 - 15 בפברואר 1962) היא הבת הזוג הקיסרית של האימפריה האתיופית, ואשת הקיסר היילה סלאסי.
משפחה
מנן הייתה בת לאחת המשפחות המיוחסות באימפריה האתיופית. מאבותיה היו בנים לשושלת הסלומונית. אימה של מנן ,שחין מיכאל הייתה אחותו הקיסר ייאסו החמישי. מנן נישאה לראס טפארי, לימים הקיסר היילה סלאסי, בשנת 1911, מתוך מטרה לחזק את קשריו של דודה הקיסר עם ראס טאפרי. לקיסר ולקיסרית מנן נולדו שישה ילדים.
החיים האישיים
קודם לנישואיה עם הקיסר, הייתה מנן נשואה לשני אצילים אתיופיים אחרים, מהם היו לה גם ילדים. דבר נישואיה הקודמים וכן ילדיה מנישואיה אלו, לא צוינו בהיסטוריוגרפיה האתיופית הרשמית, לאחר הכתרת בעלה לקיסר.
פעילותה והשקפותיה
עיקר פעולותיה של מנן כקיסרית אתיופיה התמקדו בקידום מעמד האשה במדינה. מנן יסדה את בית הספר לבנות הראשון באתיופיה, ואף הייתה הפטרונית של הצלב האדום האתיופי וכן גם של ארגון "האגודה של ירושלים" אשר ארגן מסעות צליינות לארץ הקודש, מנון הייתה בעלת אמונה דתית עמוקה ופעלה לשפץ כנסיית באתיופיה ובארץ הקדש.
יחסיה עם ארץ הקודש
בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1933 ביקרה הקיסרית מנן אספאו בארץ ישראל בלווית אחת מבנותיה ושר החוץ של אתיופיה. היא נתקבלה על ידי ראשי הממשל המנדטורי. פאיז ביי אל-אידריסי, ערבי מצאצאי משפחת המלוכה הלובית ששימש כקצין בכיר במשטרת המנדט, נתמנה למלווה שלה ולאחראי על ביטחונה.
ביום 8 באוקטובר הגיעה הקיסרית לתל אביב. משמר כבוד של קצינים ושוטרים בריטים קידם אותה בכניסתה למלון פלטין בו התאכסנה. ראש העיר מאיר דיזנגוף קיבל את פניה והגיש לה זר פרחים. המלון קושט בדגלי בריטניה ואתיופיה. הקיסרית ביקרה בעיר ובערב נערכה לכבודה סעודה חגיגית מטעם העירייה ולאחריה בהצגת האופרה ריגולטו באופרה הארצישראלית.
ב-26 בספטמבר הגיעה הקיסרית ברכבת לירושלים, בקרון מיוחד מקושט בשטיחים, דגלים, ופרחים. היא נתקבלה בהגיעה לעיר על ידי ממלאי מקומם של הנציב העליון ושל המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, פקידים בכירים בממשל המנדטורי, קונסולים זרים וראשי הדתות. נציגי היישוב היהודי היו יצחק בן-צבי מטעם הוועד הלאומי, נציגי הסוכנות היהודית וברבנות. וכן נציגים ערבים. תחנת הרכבת הייתה מקושטת בדגלים, בהגיע הרכבת נכנסו לקרונה ממלא מקום הנציב העליון והציג בפניה את בכירי הממשל, וקונסול אתיופיה הציג בפניה את נציגי הדתות. ברדתה מן הרכבת נתקבלה על ידי משמר כבוד צבאי שדיגל את נשקו. מכונית מיוחדת הובילה אות לארמון הנציב ב-28 בספטמבר נערכה לכבודה סעודה חגיגית בארמון הנציב בה השתתפו בכירי הממשל ומפקד משטרת המנדט אלן סונדרס. כן השתתפו באירוע כוהני הדת של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, הבישוף הקופטי, ראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי והקונסולים של פולין, גרמניה ואיטליה.
ב-23 באוקטובר עזבה הקיסרית את הארץ בלווית פמלייתה בדרכה לשוב לאתיופיה דרך פורט סעיד.
תקופת הכיבוש האיטלקי
במהלך הכיבוש האיטלקי של אתיופיה בשנים 1936-1941 יצאה מנן בלווית בעלה הקיסר לגלות. אחת מהתחנות הראשונות בהן שהו בני-הזוג הקיסרי הייתה העיר ירושלים. לאחר כיבושה מחדש של אתיופיה בשנת 1941 ותבוסת האיטלקים חזר הזוג הקיסרי לשלוט במדינה.
השתלשלות חייה
הקיסרית מנן מילאה תפקידים טקסיים רבים במהלך התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. עיקר עבודתה התרכזה בהקמת מוסדות חינוך ורווחה לתושבי המדינה. מנן נחשבה לאחת היועצות הנאמנות לבעלה הקיסר. את עצותיה ומחשבותיה היא חלקה עמו שלא בפומבי וזאת מחשש לביקורת ציבורית, ביקורת אשר הייתה מנת חלקה של קיסרית אתיופיה הקודמת, טיאטו בטול, אשת הקיסר מנליק השני, אשר העזה להתערב בפומבי בענייני המדינה.
מותה
הקיסרית מנן מתה בשנת 1962 לאחר מחלה קצרה. היא נקברה בקתדרלת השילוש הקדוש (אדיס אבבה).
ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד
ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד (באנגלית: George Boleyn, 2nd Viscount Rochford; 1503 או 1504 - 17 במאי 1536) היה אציל ופוליטיקאי אנגלי. דמות בולטת בפוליטיקה האנגלית בשנות ה-30 של המאה ה-16. היה אחיה של אן בולין, גיסו של הנרי השמיני, מלך אנגליה ודוד של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. במהלך משפטה של אן, בולין הואשם בגילוי עריות עם אחותו והוצא להורג.
תחילת דרכו
ג'ורג' היה בנם היחיד של השגריר סר תומאס בולין ואשתו, ליידי אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר, בתו של הדוכס השני מנורפוק. היו לו שני אחים בשם הנרי ותומאס שלא הגיעו לבגרות. שתי אחיותיו שהגיעו לבגרות היו אן ומרי. ג'ורג' נולד ב-1504 אך יש המצביעים על 1503. ככל הנראה הוא היה צעיר ממרי, אך לא ברור האם אן הייתה מבוגרת ממנו או צעירה ממנו. ג'ורג' ואחיותיו נולדו בנורפוק, אולם ילדותם עברה עליהם בטירת היבר שבקנט.
כבר בגיל צעיר, קיווה אביו שג'ורג' יירש אותו כחצרן ופוליטיקאי. בשל כך, הוא קיבל חינוך מעולה. הוא למד אנגלית, צרפתית, לטינית ואיטלקית. לא ברור אם כמו אחיותיו, הוא השלים את חינוכו בצרפת, או שנותר באנגליה כל ימיו. יש הטוענים שהוא למד באוניברסיטת אוקספורד, אם כי הוא לא נזכר בשם רשימה של האוניברסיטה. על חייו הפרטיים ידוע מעט. ידוע הוא שהוא התחתן עם ג'יין פארקר מתישהו במהלך 1525. בינואר 1526 הם כבר נזכרים כנשואים. לא ידוע האם היו אלו נישואי אהבה או נישואים פוליטיים. כמו כן לא ידוע האם הם העמידו צאצאים. ככל הנראה שלא, כיוון שבמכתבה לתומאס קרומוול לאחר מותו של ג'ורג', לא מזכירה ג'יין שום ילד שהיא אחראית עליו. לג'ורג' היה מוניטין של רודף נשים. הוא היה כל חייו ביחסים קרובים עם אחותו אן, מה שחיזק לימים את השמועה על יחסי גילוי עריות ביניהם.
בחצר המלכות
בגיל צעיר הוא הוצג בפני הנרי השמיני, מלך אנגליה, ובשל שנינותו ופקחותו התחבב עליו עד מהרה. הוא בילה עם המלך במשחקים, ציד והימורים. ב-1519 החל המלך לנהל רומן עם אחותו של ג'ורג', מרי. רומן זה קידם מאוד את מעמדם של הבולינים בחצר המלוכה. ב-1525 מונה ג'ורג' לאחד מעוזריו האישיים של המלך. הוא הפסיד את התפקיד כעבור שישה חודשים, בעקבות פועלו הנמרץ של הקרדינל תומאס וולזי - אויבם המושבע של הבולינים. ב-1526 החל המלך להתעניין באחותו השנייה של ג'ורג' - אן. ב-1527 הוא רצה להתחתן אתה. ג'ורג' פעל במרץ לקידום הנישואים וסייע למלך להתגרש מאשתו הראשונה קתרין מארגון ולחולל בכך את המשבר עם הכנסייה הקתולית. לאחר שהמלך נישא לאן, נסקה הקריירה של ג'ורג'. הוא קיבל מהמלך מענקים, תארים, ותפקידים חשובים. ב-1529 הוא נשלח למשימה מיוחדת מטעם מלך אנגליה בצרפת והוא בן 25 בלבד. הוא שימש כסנדק של אחייניתו אליזבת.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו, ג'ורג' גם נודע כמשורר, בלשן ומתרגם מוכשר. הוא תמך ברפורמות הדתיות שהעביר המלך הנרי במדינה, וסייע בתרגום טקסטים דתיים. הוא ואחותו שימשו כצוות מושלם ובדרך כלל הצליחו להשיג מהמלך כל מה שרצו. הוא היה מעורב במשפטו של תומאס מור ובהוצאות להורג של נזירים קתוליים שבאו בעקבותיו. ביוני 1534 העניק לו המלך את התואר לורד חמשת הנמלים ומנהל טירת דובר - שניים מהתפקידים החשובים והמכובדים ביותר בחצר המלוכה. נפילתם של הבולינים החלה ב-29 בינואר 1536, כאשר אן הפילה את העובר בן 15 השבועות שנשאה בקרבה. המלך השתוקק לבן זכר, והתייאש מהרעיון שאן תוכל להוליד לו כזה. בו בזמן הוא התאהב בג'יין סיימור - אחת מנשות חצרה של אן. הנפילה החלה להיות ממשית כאשר ג'ורג' לא התקבל למסדר הבירית ובמקומו התקבל ניקולס קרו - אויב מושבע של הבולינים. ב-2 במאי של אותה שנה נעצרו אן וג'ורג'. אן הואשמה בניאוף, ותחת עינויים, הצליחו החוקרים להוציא הודאות מארבעה מבני לווייתה כי הם היו מאהביה. כמו כן הואשמו ג'ורג' ואן בקיום יחסי גילוי עריות.
ההוצאה להורג
אן נשפטה לפני ג'ורג', ונמצאה אשמה בכל הסעיפים. ג'ורג' נשפט לאחר מכן רק על גילוי עריות. המהלך נעשה בחכמה, כיוון שלאחר שאחותו כבר הואשמה לא ניתן היה לזכות אותו. אסטאס שאפווי, שגריר האימפריה הרומית הקדושה בלונדון, ציין שג'ורג' הקים חומת הגנה מפוארת, ומרבית הנוכחים באולם בית המשפט האמינו שהוא יזוכה. לא נמצאו שום ראיות לגילוי עריות פרט לכך שפעם הוא בילה זמן רב מדי עם אחותו. ההימורים היו שג'ורג' יזוכה, אלא שלמרבה ההפתעה הוא נמצא אשם ונגזר עליו למות בתלייה. מאוחר יותר הומתק גזר הדין לעריפת ראש בגרזן. נכסיו הוחרמו, אולם הוא ביקש שחובותיו ישולמו מהם, כיוון שהוא לא רוצה שאף אחד יסבול ממותו. ג'ורג', יחד עם ארבעה גברים אחרים שהואשמו בניאוף עם אן, נלקחו לגבעת מצודת לונדון בבוקר ה-17 במאי 1536. ג'ורג' נשא נאום ארוך מאוד בו ביקש את סליחת כל מי שפגע בו, ולאחר מכן הגיש את ראשו בשלווה תחת הגרזן. ראשה של אן נערף יומיים לאחר מכן. מותם סימן את קץ השפעתה של משפחת בולין באנגליה.
אאוז'ניו דה אנדרדה
אֵאוּזֶ'נְיוֹ דֶה אַנְדְרָדֶה (פורטוגזית: Eugénio de Andrade; 19 בינואר 1923 - 13 ביוני 2005) הוא שם העט של ז'וֹזֶה פוֹנְטִינְיָשׁ (José Fontinhas), משורר פורטוגזי. דה אנדרדה הוא זוכה פרס קמואש לשנת 2001.
דה אנדרדה חיבר למעלה מעשרים ספרי שירה, אשר רבים מהם תורגמו לשפות זרות. שירתו התאפיינה באופן מובהק כשירה לירית, אשר נקודת המוצא שלה היא רומנטיזם אתי בעל מאפיינים פגניים. היא נסובה סביב תחומי עניין מוגדרים היטב, בהם חשיבות הלשון והיצירה הספרותית, משמעות יחסי הקִרבה בחיי הפרט ומשקל ערכי המוסר בעולם המשתנה תדיר. בנוסף הוא נחשב גם לאחד מגדולי המתרגמים של פדריקו גארסיה לורקה לפורטוגזית.
ביוגרפיה
נפטר בשנת 2005, לאחר מחלה נירולוגית ממושכת.
מנזר סן מיקלה
מנזר סן מיקלה (באיטלקית: Sacra di San Michele) הוא מתחם דתי הבנוי על פסגת הר פירצ'יריאנו (Pirchiriano) בדרום עמק סוסה, אזור פיימונטה בצפון־מערב איטליה. המנזר הוקם על ידי נזירים בנדיקטינים ומוכר כאתר סימבולי של אזור פיימונטה.
היסטוריה
פיסגת ההר הכילה ככל הנראה ביצורים עתיקים שנבנו על ידי השבטים הליגורים והקלטים וזאת בשל מיקומו השולט מבחינה טופוגרפית של האתר על הכניסה המזרחית לעמק. בשנת 63 בתקופה הרומית הוקם באתר מוצב צבאי שתפקידו היה להגן על הדרך העיקרית שבין גאליה לרומא. בשנת 569 בימי הביניים המוקדמים, בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, הקימו הלומבארדים באתר מבצר להגנה מפני פולשים פרנקים. בשנת 773 נכבש המקום על ידי כוחות האימפריה הפרנקית, ובשנת 888 על ידי הסרצנים.
קיים רק מעט מידע על ההיסטוריה של המבצר, והמהימן ביותר הוא זה של הנזיר ויליאם שחי בו במאה ה-11 אשר חיבר את "הכרוניקה של מיכאל הקדוש מקלוזה" (Chronicon Coenobii Sancti Michaelis de Clusa) ולפיו החלה הקמת המנזר בשנת 966 ולחלופין כי הבניה התנהלה בין השנים 999–1003 בתקופת כהונתו של האפיפיור סילבסטר השני.
מבנה הקריפטה של המנזר נבנה במאה ה-10 והושפע מהאדריכלות הביזנטית. על פי המסורת הוא נבנה על ידי הנזיר ג'ובאני וינצ'נזה שהיה בעברו הארכיבישוף של רוונה, והוקדש לכבודו של המלאך מיכאל. במשך השנים ובהשפעת הנזירים הבנדיקטינים שהתיישבו בו, נוספו למבנה המקורי הרחבות על מנת לאפשר לנזירים ועולי רגל לרומא בדרך הפרנקית לשהות במקום. בשנת 1255 התקיים באתר טקס החנוכה וההקדשה של הכנסייה. בשנת 1315 נכתב במנזר מחזור התפילות של מיכאל הקדוש לשימוש הנזירים במקום. במשך השנים ובהשפעת מחלוקות בתוך בית סבויה ומעורבות האפיפיור אורבנוס השישי, איבד המנזר מחשיבותו הפוליטית ופעילות דעכה. בשנת 1622 נכבש המנזר על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר והוא נשאר נטוש עד 1835 כאשר קרלו אלברטו, מלך סרדיניה והאפיפיור הורו על אכלוסו וחידוש הפעילות בו, והפעם ברוח הכנסייה הקתולית. בשנת 1900 החל במנזר פרויקט חידוש ושימור בפיקוח ממשלתי במסגרתו נוספו אלמנטים אדריכליים בסגנון ניאו רומנסקי.
אדריכלות ועיצוב
המנזר בנוי על פסגתו הסלעית של ההר כאשר מגדליה פונים לכוון העמק. חזית המבנה מובילה לגרם בן 243 מדרגות המכונה "מעלות המתים" אשר בצידו נבנו גומחות להנחת שלדי הנזירים שנפטרו. בראש גרם המדרגות בנוי מאבן שיש שער מגולף של סמלי המזלות. הכניסה לכנסייה מתבצעת דרך שער בסגנון רומנסקי מאבן בצבע אפור ירוק, מתחילת המאה ה-11 והיא מעוצבת במתאר של ספינה ראשית ושני מעברים בסגנון אדריכלי גותי ורומנסקי. מתחם המבנים של המנזר כולל שרידים של מנזר בן חמש קומות מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15 שבראשו מגדל וכן שרידי קפלה בת שמונה צלעות.
בתרבות
על פי תורת הנסתר הוקמו המבנים לכבודו של המלאך מיכאל הנאבק בשטן תמיד במקומות קשים לגישה, ולכן על פי האמונה חומרי הבניה הועברו לראש ההר באורח פלא. המנזר ממוקם על גבי קו גאוגרפי דמיוני המקשר אתרים שונים בעולם המוקדשים למלאך מיכאל.
מבנה המנזר השפיע על הסופר אומברטו אקו בכתיבת ספרו שם הוורד. כאשר נערכו הצילומים לסרט בשנת 1985, תוכנן לבצע את הצילומים באתר אך הדבר לא נסתייע.
גרמה
גרמה (טורקית Göreme; יוונית Κόραμα) היא עיירה קטנה ומרכז תיירותי בנפת נבשהיר במרכזה של קפדוקיה, ומתגוררים בה כ-2,000 איש. העיירה העניקה את שמה לפארק הלאומי ההיסטורי של גרמה (Göreme Tarihî Millî Parkı) המקיף את ליבה של קפדוקיה, וסמוך לה שוכן המוזיאון הפתוח של גרמה (Göreme Açık Hava Müzesi). במוזיאון הפתוח כמו בגרמה עצמה מקבץ של כנסיות, מנזרים וקפלות החצובים בסלע הטוף הרך. הפארק הלאומי של גרמה הוכרז בשנת 1985, יחד עם מספר אתרים נוספים בקפדוקיה, כאתר מורשת עולמית.
גאולוגיה
נופה הייחודי של גרמה הוא תוצר של תהליכים טבעיים בני מיליוני שנים. לפני כ-60 מיליון שנה נוצרו הרי הטאורוס שמדרום לקפדוקיה, ובד בבד נחרצה אנטוליה בשקעים ובעמקים. אלה התמלאו בלבה, טוף ובתוצרים געשיים אחרים שמקורם בהרי הגעש הסמוכים, ובמיוחד הר ארג'ייס (Erciyes Dağı). העמקים החלו להיעלם באופן הדרגתי והאזור הפך לרמה. עם זאת, התוצרים הגעשיים שמילאו את העמקים נשחקו כתוצאה מהשפעת משקעים, רוחות, נגר עילי ותחתי ומשרע הטמפרטורות, ופיסלו את תצורות הנוף המכונות "ארובות הפיות" ותצורות אחרות בהן ידוע האזור.
היסטוריה
לא ידוע מתי גורמה היה מיושב לראשונה, אך ידוע שהייתה שם התיישבות במהלך התקופה החתית, בין 1800 ל-1200 לפני הספירה. במשך מאות שנים, המיקום היה מרכזי בין אימפריות יריבות, כמו מיתני, האימפריה החתית, האימפריה האשורית התיכונה, האימפריה הנאו-אשורית, האימפריה הפרסית האחמנית והאימפריה הסלאוקית היוונית. במהלך התקופה הרומית, האזור הפך לביתם של נוצרים שברחו מהשלטון הרומי.
משמעות השם גרמה בטורקית היא "לא תוכלו לראות", ולפי האגדה הוא הוענק לה בשל הנוצרים אשר הסתתרו במקום. בעבר נקראה גרמה בשמות קורמה, מטיאנה, מצ'אן (Maçan) או אווג'ילר (Avcilar). היא נזכרה לראשונה בשם היווני קורמה בספר אודות פועליו של היירון הקדוש ממאה ה-7, שציין כי הקדוש נולד בה במאה ה-3. הוא היה למרטיר במלטיה יחד עם שלושים מחבריו, וידיו נכרתו ונשלחו לאימו בגרמה. בתקופה הרומית המאוחרת שימשו גרמה וסביבותיה כנקרופוליס לתושבי אוונוס (Avanos) הסמוכה. העיר סבלה רבות בפלישת הערבים לאסיה הקטנה, וכשזו הסתיימה שבה והייתה למרכז נוצרי. החל במאה ה-10 נבנו בגרמה רוב כנסיותיה הידועות, ובין המאה ה-11 והמאה ה-13 היא הייתה למקום מושבו של בישוף שהיה כפוף לדיוקסיה של מוקיסוס (כיום קרשהיר - Kırşehir).
הכנסיות העיקריות
כנסיית דורמוש קדיר (Durmuş Kadir Kilisesi) נקראת על שם בעליו של גפן סמוך. היא נחצבה במאה ה-6 או במאה ה-7 ושימשה כשובך יונים במאות ה-18 וה-19. צורתה של הכנסייה היא כשל בזיליקה שלה שלוש ספינות, צורה שאינה אופיינית לכנסיות קפדוקיה. בספינה המרכזית תקרת קמרון חבית ובשתי האחרות התקרה שטוחה, וזו התמוטטה חלקית באחת הספינות הצדדיות. אורכה של הכנסייה 11.6 מטר ורוחבה 9.6 מטר. בכנסייה שלושה אפסיסים וטמפלון (τέμπλον), מעין חיץ המפריד בין האזור הציבורי לחלק השמור לנזירים, אלמנט שהיה מקובל בתקופה הביזנטית המוקדמת. בטמפלון היו קבועים מסכים שהיו יכולים להסתיר את הטקס שנערך מאחוריו, ולאחר המאה ה-11 הוחלפו אלה באיקונות. הטקס נוהל מבמה בת ארבע מדרגות שניצבת לפני האפסיס המרכזי. בנרתקס שוכנים קבריהם של נזירים או של נדבנים.
כנסיית יוסוף קוץ' (Yusuf Koç Kilisesi) קיבלה גם היא את שמה משמו של בעל גפן סמוך. הכנסייה מתוארכת לאמצע המאה ה-11 וגם היא שימשה בעברה כשובך יונים. לכנסייה שני אפסיסים שאחד מהם קרס, צורתה כשל צלב ותקרתה שבה שתי כיפות עשויה בצורת קמרון חבית. באפסיס פרסקו בו נראים המדונה והילד ומתחתם שורות של בישופים. עוד באפסיס פרסקו של סטפנוס הקדוש. בכיפת הכנסייה נראים המלאכים מיכאל וגבריאל, ועוד מופיעות בכנסייה דמויות שרפים שלהם שש כנפיים.
כנסיית אל נזאר (El Nazar Kilisesi) נחצבה בסלע בודד בצורת חרוט. צורתה כשל צלב שלו שלוש זרועות ארוכות וזרוע קצרה המשמשת כאפסיס בצורת פרסת סוס. בזרוע המזרחית שוכנים קברים אך היא קרסה. מאידך, הפרסקאות מהמאה ה-11 השתמרו היטב ואלה מתארים את נביאי הברית הישנה והברית החדשה וסצינות מחייו של ישו.
כנסיית האבזם או האבנט (Tokalı Kilise) היא הכנסייה העתיקה ביותר באזור והגדולה ביותר בגרמה. שמה בא מעיטור שעיטר אותה בעבר אך זה לא שרד. היא חודשה בשנות ה-80 של המאה ה-20 ובה ארבעה חלקים: הכנסייה העתיקה שבה ספינה בודדת, הכנסייה החדשה, הכנסייה התחתית שמתחת לכנסייה העתיקה (או הקריפטה), וכן קפלת צד (פרקלסיון) מצפון לכנסייה החדשה. הכנסייה הישנה נבנתה במאה ה-10 וכיום היא משמשת כמבואה לכנסייה החדשה. האפסיס היחיד שהיה בה קרס כאשר הכנסייה החדשה נחצבה בסלע. פרסקאות מצוירים על התקרה המקומרת ועל חלקם העליון של הקירות, וחייו של ישו מתוארים בשלוש שורות של תמונות על שני קירותיה של הכנסייה. מעל לכניסה לכנסייה נראה ציור המתאר את ההשתנות. הכנסייה החדשה מלבנית ומתוארכת לסוף המאה ה-10 ולתחילת המאה ה-11. בקירה המזרחי ניצבים ארבעה עמודים הנושאים קשתות, ויש בה שלושה אפסיסים שהמרכזי שבהם מתאר את הצליבה. על התקרה שעשויה מקמרון חבית מסופר סיפור חייו של ישו בסדר כרונולוגי, והדמויות מצוירות על רקע בצבע כחול שיוצר מפיגמנט של לפיס לזולי.
קפלת בזיליוס הקדוש (Aziz Basil Şapeli) המתוארכת למאה ה-11 עשויה מנרתקס הנבדל מהאולם המרכזי בשתי קשתות. ברצפת הנרתקס והקפלה שוכנים קברים, ככל הנראה של תורמים ובני משפחותיהם. האולם מלבני ומקורה בקמרון חבית, ובצידו השמאלי שלושה אפסיסים. שלושה צלבי מלטה על התקרה מייצגים את השילוש הקדוש. באולם הקפלה נישה ובה קבר אלמוני נוסף. באפסיס המרכזי נראה ישו ולידו המדונה והילד, וגאורגיוס הקדוש ההורג את הדרקון מצויר על הקיר הדרומי.
בכנסיית התפוח (Elmalı Kilise) שצורתה כשל צלב, ארבעה עמודים, תשע כיפות ושלושה אפסיסים. הכניסה המקורית לכנסייה הייתה בצידה הדרומי, אך כיום מוליכה אליה מנהרה מצידה הצפוני. הכנסייה מתוארכת לאמצע המאה ה-11 ולתחילת המאה ה-12, ובמקור היא עוטרה בצורות גאומטריות ובצלבים שצוירו באוכרה אדומה ישירות על קירותיה. כיום מצוירות על קירות הכנסייה 15 סצינות מחייו של ישו ובכיפה המרכזית נראה פרסקו של "ישו המולך". ביתר הכיפות נראות דמויותיהם של המלאכים החשובים, ובהם גם המלאך מיכאל. הכנסייה חודשה בשנת 1991 אך קירותיה ממשיכים להתקלף וחושפים את הפרסקאות המקוריים. המקור לשמה של הכנסייה אינו ידוע בוודאות. ייתכן שבא מעץ תפוח שצמח בסמוך אליה או בשל חפץ אדום ועגול שאוחז המלאך מיכאל בידו השמאלית.
קפלת ברברה הקדושה (Azize Barbara Şapeli) הסמוכה לכנסייה התפוח, נחשבת לאחת הכנסיות המרשימות בגרמה. הכנסייה נחצבה במאה ה-11 וצורתה כשל צלב. כיפתה נשענת על שני עמודים ויש בה שלושה אפסיסים. עיטורי הכנסייה עשויים מאוכרה אדומה וכוללים צלבי מלטה שבקצותיהם משולשים, דמויות בעלי חיים שנועדו להביא מזל, דוגמאות גאומטריות שונות ודמויות אבסורדיות שפשרן לא ברור. באפסיס נראות שלוש דמויות המייצגות את "ישו המולך" לצד הבתולה ויוחנן המטביל, או את ההשתנות של ישו כשהוא נראה לצידם של משה ואליהו. בצידה המערבי של הכנסייה נראית ברברה הקדושה ובצידה הצפוני גיאורגיוס הקדוש הורג את הדרקון.
כנסיית הנחש (Yılanlı Kilise) או כנסיית אונופריוס הקדוש (Aziz Onuphrius Kilise) עשויה בצורת מלבן הנושא תקרה בצורת קמרון חבית. בצידה הדרומי בולט אגף שתקרתו שטוחה ובו שוכנים מספר קברים. הכניסה לכנסייה היא מצפון והאפסיס שוכן בקיר הארוך שבצידה המזרחי. הכנסייה מתוארכת למאה ה-11 ובנייתה לא הושלמה מעולם. היא קרויה על שמו של הנזיר אונופריוס הקדוש בן תבאי שבמצרים, שהתבודד במדבר משך שישים שנים עד מותו במאה ה-4. דמותו נראית כשהוא עירום, שערו מגודל, והוא ניצב מאחורי עלה תמר. שמה האחר של הכנסייה - כנסיית הנחש - בא לה מהפרסקו המתאר את גאורגיוס הקדוש ואת תאודורוס הקדוש ההורגים את הדרקון, המתואר בו בדמות נחש. עוד נראים בכנסייה פרסקאות של ישו האוחז בספר תנ"ך בידו ולידו ניצב מממן הקמתו של המבנה, השליח תומא, בזיליוס הגדול ופלוויה יוליה הלנה לצד בנה הקיסר קונסטנטינוס, כשהיא אוחזת בצלב האמיתי.
כנסיית החשכה (Karanlık Kilise) מתוארכת לסוף המאה ה-12 ולתחילת המאה ה-13. לאחר פלישת הסלג'וקים לאסיה הקטנה שימשה הכנסייה כשובך יונים עד לשנות ה-50 של המאה ה-20, ונדרשו עבודות שחזור שנמשכו 12 שנים כדי לנקותה ולחשוף את קירותיה. אל הכנסייה מוליכה מנהרה מפותלת מצפון, ובחזיתה נרתקס שלו תקרה בצורת קמרון חבית ובו שלושה קברים. הנרתקס מעוטר בעיטורים עשירים מהברית הישנה והחדשה, אך חלק ממנו קרס. אולם הכנסייה עצמה בנוי בצורת צלב, ובחזית האפסיס המרכזי ניצב בעבר טמפלון, אך הוא לא שרד. באפסיס זה מתואר הדאסיס (ישו, יוחנן המטביל והבתולה), בעוד שבאפסיס הצפוני נראה פרסקו של המדונה והילד על רקע כחול, ובאפסיס הדרומי נראה אברהם אבינו. הכיפה המרכזית מעוטרת בפרסקו של "ישו המולך" ובארבע הכיפות הקטנות יותר נראים המלאכים גבריאל, מיכאל, רפאל ועזראל. דמויותיהם של שמונה בני אדם אשר תרמו כספים להקמתו של המבנה נראות בחלקים שונים של הכנסייה. עוד נראים בכנסייה דמויותיהם של ארבעת האוונגליסטים, קוסמאס ודמיאנוס הקדושים האוחזים בכלים ששימשו לרפואה וסצינות שונות מחיי ישו. אור חודר לכנסייה רק דרך חלון קטן בנרתקס, דבר שגורם לה להיות חשוכה, ועל כן שמה. עוד גרם הדבר לצבעי הציורים להשתמר היטב, והפרסקאות בכנסייה נחשבים לשמורים ביותר בכל קפדוקיה.
גואל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עוזי נרקיס
נעוריו
עוזי נרקיס נולד בירושלים לפרידה ויצחק נרקיס, יוצאי פולין. אביו היה מעובדי בית הנכות בצלאל בירושלים והיה האחראי על מכירת התוצרת האמנותית של תלמידי בית הספר בצלאל. דודו הוא מרדכי נרקיס (יצחק ומרדכי נרקיס היו שני גיסים שנישאו לשתי אחיות ונשאו שם משפחה זהה). שתי המשפחות גרו בשכנות בנווה בצלאל, שליד בית הספר בצלאל. זיכרון הילדות הראשון שלו היה הסתתרותו במרתף, בגיל ארבע, בימי מאורעות תרפ"ט, אירוע שלטענתו עיצב את מהלך חייו. בנעוריו למד בגימנסיה העברית רחביה. בשנת 1934 הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים ובחורף של שנת 1937 הצטרף לארגון ההגנה. בתום לימודיו בגימנסיה הצטרף ל"חוג העולה" של תנועת הנוער לאחר שהצטרף להגנה שימש כבלדר. לימים סיפר כי בנערותו נהג ללכת מדי שבת עם חבריו לבקר בכותל המערבי. כמו כן, יצא עם חבריו למסעות ארוכים ברחבי ארץ ישראל.
בפלמ"ח
ב-1941 הצטרף לפלמ"ח ולאחר קורס מפקדי כיתות יצא לאשדות יעקב בה עבד במשך שנה בבית חרושת לקופסאות ריבה. ביולי 1944 יצא לקורס מפקדי מחלקות. פעולתו הקרבית הראשונה הייתה השתתפות בהריסת גשר אלנבי ביוני 1946 במסגרת ליל הגשרים. בימי תנועת המרי העברי שהה גם ברמת רחל והשתתף בפעולות נגד הבריטים, ובפרט פיצוץ פסי רכבת.
החל ללמוד פילוסופיה, ערבית וגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל באוניברסיטה העברית אך עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לפלמ"ח ומונה על ידי יגאל אלון למפקד אזור ים המלח. בינואר 1948 הוא התמנה למפקד גוש עציון במקום דני מס. לאחר הדיפת ההתקפה הערבית על גוש עציון בג' בשבט תש"ח, דרש נרקיס תגבורת של תחמושת ואמצעים רפואיים ולבקשתו נשלחה מחלקת הל"ה. ב-25 במרץ 1948 סיים נרקיס את תפקידו כמפקד גוש עציון, לבקשתו ומונה לסגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח, במסגרת חטיבת הראל, אשר חנתה בקריית ענבים. הוא השתתף באבטחת שער הגיא לקראת בואה המתוכנן של שיירת חולדה ולחם ברחבי ירושלים והדרך אליה. ב-8 באפריל 1948 הוא נשלח בראש כוח תגבורת לעזרת מגיני הקסטל, הביא להם רימוני יד וחזר לבסיס בקריית ענבים. לאחר לכתו נכבש הקסטל על ידי הכוחות הערביים.
בליל ה-27 באפריל 1948, הלילה הראשון של קרב סן סימון הוביל כוח שביצע פעולת הסחה באזור גבעת שאהין. נרקיס השתתף גם בקרב השני בו נכבש המנזר ושכונת קטמון. ב-10 במאי השתתף נרקיס בקרב על בית מחסיר ויצא יחד עם החבלנים לפוצץ את בתי הכפר. ב-18 במאי הוביל כח שתקף את הר ציון כפעולת הסחה במסגרת ניסיון לפרוץ לעיר העתיקה ולבוא לעזרת הנצורים ברובע היהודי. הכח הצליח לכבוש את הר ציון כמעט בלי משים, אך ההתקפה על העיר העתיקה נכשלה. בלילה הבא הצליחה מחלקה שלו, בפיקוד דוד אלעזר, לחדור דרך שער ציון אל העיר העתיקה, ולהתחבר אל מגיני הרובע היהודי. אולם לאחר שתגבורת מתאימה לא הגיעה הוא הורה לחייליו לסגת משער ציון. בריאיון לאחר מלחמת ששת הימים הוא הסביר:
כאשר יוסף טבנקין קודם לפקד על חטיבת הראל מונה נרקיס למפקד הגדוד הרביעי. ב-7 ביוני 1948, בעקבות חיכוכים בין אנשי הפלמ"ח לחטיבת עציוני, החרימו חיילים של נרקיס, ג'יפ של חטיבת עציוני בו נסע יצחק לוי וכן כלי נשק שהיו בג'יפ. כשהדבר נודע לבן-גוריון הוא דרש בירור מעמיק בנושא. אף על פי שבן-גוריון סבר שמפקדיו של נרקיס היו מעורבים גם הם באירוע, הוא ראה במעשה דוגמה למכלול הבעיות בקיום נפרד של מטה הפלמ"ח וביקש להעמיד את נרקיס למשפט ובינתיים השעה את נרקיס מתפקידו עד לקיום המשפט. יגאל אלון אמר לדוד בן-גוריון שנרקיס הודה בלקיחת הנשק, לטענתו מכייון שהיה חסר לו נשק. לטענת נרקיס, הוא לא ידע דבר על החרמת הג'יפ אלא לאחר מעשה, ואף הודיע לאלון כי אם יועמד לדין, יפנה את האצבע אל האשמים האמיתיים. סמוך לאחר מקרה זה עבר נרקיס לפקד על הגדוד השביעי בחטיבת הנגב שהשתתף במערכה על הנגב, צעד שיגאל אלון סבר שירגיע את בן-גוריון. לאחר זמן הודיע יגאל אלון לדוד בן-גוריון שהתבצעה בדיקה של התובע החטיבתי והוחלט לא להעמיד את נרקיס לדין, ובן-גוריון הסתפק בעיכוב דרגתו של נרקיס.
לאחר מלחמת העצמאות
לאחר המלחמה הדריך בקורס מפקדי גדודים (מחזור ב'), שימש קצין אג"ם בפיקוד הדרום, פיקד על חטיבה 11, חטיבת חיל רגלים במילואים. בשנת 1951 יצא לסייע ל-4 מעברות בדרום הארץ, לאחר החורף הקשה של אותה שנה והשיטפונות שפקדו אותן. שימש מדריך ראשי בבית הספר המתקדם לקצינים. בשנת 1953 נסע לצרפת והיה הקצין הראשון של צה"ל שהשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה למלחמה בצרפת. בשנת 1956 נתמנה לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי ובהמשך לעוזר ראש אגף המטה הכללי, תפקיד בו שירת במבצע קדש. ב-1958 עבר לכהן כסגן ראש אגף מודיעין. באפריל 1959 התמנה לתפקיד הנספח הצבאי הישראלי למערב אירופה בפריז. במסגרת תפקידו סידר בעזרת קשרים אישיים את הפגישה בין דוד בן-גוריון ושארל דה גול ביוני 1961. עם סיום תפקידו ביוני 1962 קיבל את אות לגיון הכבוד. מששב לארץ נתמנה ביולי 1962 לראש צוות ההקמה של המכללה לביטחון לאומי של צה"ל לקראת הקמתה באוקטובר 1963 והיה מפקדה הראשון ב-15 בדצמבר 1965 החליף את יוסף גבע בתפקיד מפקד פיקוד המרכז.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים פיקד נרקיס על הכוחות בחזית המרכז, שכללו חמש חטיבות, ותפקידם היה לבלום מתקפה ירדנית אפשרית. כשכוחות הלגיון ירו לכיוון ירושלים העברית והשתלטו על מטה האו"ם בארמון הנציב, הוא ניצל את ההזדמנות ודחף לפעולה לכיבוש ירושלים. בהמשך היה בין הלוחצים על משה דיין לאשר את כיבוש העיר העתיקה ותחת פיקודו השלימו הצנחנים של מוטה גור את כיבוש העיר העתיקה מידי הלגיון. כמו כן נכבשו כל העיר וסביבותיה והושלם איחוד הבירה. במהלך הקרבות על ירושלים במלחמת ששת הימים נהרגו 182 מחיילי צה"ל. בכניסתו לעיר כמנצח ב-7 ביוני 1967, תועד בתמונה המפורסמת, לצדם של הרמטכ"ל רבין ושר הביטחון דיין. לאחר כיבוש העיר העתיקה הוא אמר ללוחמים:
לאחר כיבוש העיר העתיקה הורה שלמה להט, באישור נרקיס, על הרחבת רחבת הכותל המערבי בהריסת הבתים בשכונת המוגרבים. לעומת זאת, נדב שרגאי מספר שהרב שלמה גורן ביקש מנרקיס לנצל את ההזדמנות ולפוצץ את כיפת הסלע אך נרקיס סירב ואיים להורות לעצור את גורן אם לא יפסיק לדבר עמו בנושא.
במלחמת ששת הימים גירש צה"ל את תושבי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא (היום מבוא חורון), והרס את הבתים. נרקיס אמר שהכפרים נהרסו בשל השתתפותם במצור על ירושלים ובקרבות הקשים באזור במלחמת העצמאות.
במרץ 1968 תכנן ופיקד על פעולת כראמה, אשר הסתיימה באבדות רבות לצה"ל. עם תום הזמן שהוקצב למבצע, חיילי צה"ל היו שקועים בתוך העיירה כראמה והרמטכ"ל חיים בר-לב הטיל על ישראל טל את משימת חילוץ הכוחות. ההיסטוריון אורי מילשטיין טוען שמינוי זה היה הדחה בפועל של עוזי נרקיס מפיקוד על המבצע.
ביולי 1968 סיים נרקיס את כהונתו כמפקד הפיקוד ופרש מצה"ל.
לאחר הפרישה מצה"ל
כמו כן הקדיש מזמנו לטיפול באתר ההנצחה ומורשת הקרב בגבעת התחמושת. זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר. בשנת תשנ"ב זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו "חייל של ירושלים".
עוזי נרקיס נפטר בירושלים בשנת 1997. על שמו נקראת דרך עוזי נרקיס המחברת בין שכונותיה הצפוניות של ירושלים לבין שאר חלקי העיר.
משפחתו
נרקיס היה נשוי לאסתר, בתו של דוד הכהן, ולהם בן - יצחק (עו"ד), ושתי בנות - רות ותמר. תמר היא נגנית אבוב בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, ונשואה לפיזיקאי ד"ר עזר מלצר.
גיסו היה אהרן ידלין, והאלוף (במיל') עמוס ידלין הוא אחיינו.
אשכנורמטיביות
הגדרה ומקור
בעוד שמקור המושג אשכנורמטיביות וראשית שימושו אינם ברורים, ניתן להניח כי הצורך בהם התפתח תוך העלאת המודעות הכללית לאפליה גזענית ולפריבילגיה לבנה בחברות המערביות תחת השפעה של פוליטיקה של זהויות במאה ה-21. עם כך מעלה רעיון החפיפה בין פריבילגיה לבנה לאשכנורמטיביות גם בעייתיות לוגית, מאחר שיהודים שחורים אך ממוצא אשכנזי אינם נהנים מפריבילגיה לבנה. כמו כן יכולים יהודים ממוצא ספרדי ומזרחי, אשר צבע עורם לבן, כן להנות מפריבילגיה זו.
עם כך נעשו שימושים ראשונים במונח אשכנורמטיביות במאמרים "'Learning to Undo 'Ashkenormativity" במגזין היהודי האמריקאי פורוורד משנת 2014 ובמאמר "An Intersectional Failure: How Both Israel’s Backers and Critics Write Mizrahi Jews Out of the Story" מאת אנלוסיה לופזרֵבוֹרֵדו ודייוויד שְראוב משנת 2016.
המונח אשכנורמטיביות מקבל את הקשרו מהשיח אשר מתקיים בקרב קהילות יהדות ארצות הברית, אשר ברובן המוחלט אשכנזיות. מכאן שרוב שימושו מתקיים בשיח זה.
בישראל
בעוד שבמדינת ישראל יהודים אשכנזים מיוצגים באופן ניכר יותר בתחומי התרבות, התקשורת, באקדמיה וכמו כן בשירות ביחידות יוקרתיות בצה״ל פחות בה השימוש במונח ״אשכנורמטיביות״. ניתן לסבור כי ״אשכנורמטיביות״ איננה יכולה להתקיים בחברה הגמונית יהודית אשר מעוצבת על ידי איזון דמוגרפי-עדתי אשכנזי ולא אשכנזי בימינו כיום. אף על פי מדיניות ההזנחה והאפליה הממשלתית ארוכת השנים כלפי בני עדות המזרח, אשר תוצאותיה ניכרות בשסע העדתי ובאי שוויון חברתי בין אשכנזים ומזרחים בזמן העכשווי, לא ניתן לטעון כי הזהות וההיסטוריה של יהודים ספרדים וכמו כן של בני עדות המזרח איננה נתפסת כחלק מהאתוס היהודי בקרב הציבור הישראלי. על רקע זה יש להבין אשכנורמטיביות כמצב השורר בתפוצות יהדות המערב ובעיקר אירופה ואמריקה הצפונית ואשר מעצב את תודעות החברה לגבי מיהם היהודים.
דוגמה מובהקת להפנמה אשכנורמטיבית זו בישראל ניכרת בקוד הלבוש האחיד בקרב המגזר החרדי - בו אשכנזים ולא-אשכנזים לבושים כולם בלבוש הליטאי היהודי, אף על פי שלאבותיהם של בני עדות המזרח, לצורך העניין, היה ביגוד יהודי אחר לחלוטין.
אורך היממה
יממה שמשית היא משך הזמן של סיבוב כדור הארץ עד שהשמש ניצבת שוב מעל אותו מקום. היממה קוצבת את מחזור החיים של בני האדם ושל עולם החי והצומח, ולאורך התרבות האנושית נחשבה ליחידת מידה יציבה ובלתי משתנית. השעה הוגדרה כחלק ה-12 של היום או הלילה, ואחר-כך, משהתפתחו שעונים מדויקים, כחלק ה-24 של היממה המלאה. עם השיפור ביכולת המדידה, נוצר הצורך ביחידות עדינות יותר - הדקה והשנייה, השוות לחלק ה-60 וחלק ה-3,600 של השעה. אורך היממה משתנה באופן מחזורי לאורך השנה (משום שמהירות כדור הארץ במסלולו האליפטי סביב השמש אינה קבועה, וסיבות נוספות), ולכן מאמצים כקנה מידה את אורכה של יממה ממוצעת לאורך השנה. לפי הגדרה זו של השנייה, אורך היממה הממוצע הוא בדיוק 86,400 שניות.
אכן, ב-1960 הוגדרה השנייה כחלק ה-86,400 מן האורך הממוצע של יממה (טרופית) בשנת 1900. באותה עת כבר הבינו האסטרונומים שגם אורך היממה הממוצע אינו קבוע לחלוטין (ומכאן הצורך לבחור את השנה שלפיה מוגדרת השנייה), וזמן קצר אחר-כך הוסכם לשנות את ההגדרה, ולקבוע את השנייה כמספר מחזורים קבוע של אטום הצסיום, באופן המתאים למדידה בשעונים אטומיים. את אורך היממה אפשר למדוד מעתה ביחס לשעון קבוע, הזמן האטומי הבינלאומי. הפרש הזמנים בין מדידת השעון לזו שמספק כדור הארץ מכונה "דלתא T" (ΔT).
אורך היממה משתנה, במידה זעומה, גם מיום ליום (בשל התנועה שהוזכרה סביב השמש ובשל אירועים גאולוגיים כמו התפרצויות של הרי געש), וגם לאורך השנים. ערכים ממוצעים לשנים 1962–1999 אפשר לקבל מה-International Earth Rotation and Reference Systems Service (IERS), וטבלת השוואה לאורך המאות האחרונות ניתן למצוא כאן.