cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סולטאן א-ניאדי
קריירה כאסטרונאוט
ב-3 בספטמבר 2018 ראש ממשלת איחוד האמירויות מוחמד בן ראשד אאל מכתום צייץ בטוויטר: "הכרזנו היום על האסטרונאוטים הראשונים שיטוסו לתחנת החלל הבין-לאומית: הזאע אל-מנסורי וסולטאן א-ניאדי, סולטן מייצג את כל הערבים הצעירים ואת פסגת השאיפות של איחוד האמירויות".
לאחר מכן נקבע כי אל-מנסורי יטוס בטיסה הראשונה עם א-ניאדי כגיבוי. אל-מנסורי המריא לחלל בחללית Soyuz MS-15 ב-25 בספטמבר 2019 למשימה בת 8 ימים לתחנת החלל הבין-לאומית וחזר לכדור הארץ ב-3 באוקטובר 2019.
במרץ 2023 א-ניאדי טס לתחנת החלל הבין לאומית לתקופת זמן של שישה חודשים, בצוות SpaceX Crew-6 כחלק מהתוכנית המאוישת המסחרית. הוא נתמך על ידי הרוסקוסמוס הרוסי, ואיחוד האמירויות. בחלל יעסוק א-ניאדי במספר רחב של ניסויים ומחקרים.
משימת Crew-6 החלה בשיגור ממרכז החלל קנדי של נאס”א בפלורידה על גבי משגר פאלקון 9 של SpaceX. לאחר מכן טסו כיומיים במסלול עצמאי עד שעגנו בהצלחה בתחנת החלל הבין-לאומית. הצוות עתיד לשהות בתחנה כחצי שנה בביצוע מחקרים ומשימות תחזוקה.
חיים אישיים
א-ניאדי נשוי ואב לארבעה ילדים.
חצוצרות הכסף
חצוצרות כסף הן זוג כלי תרועה, אשר על פי המסורת היהודית נעשו תחילה בידי משה, בעת מסע הנדודים של עם ישראל במדבר. הצו המקראי מורה לצקת את החצוצרות מכסף.
מבנה החצוצרות
התורה מצווה בפרשת בהעלותך:. התלמוד מדייק כי החצוצרות של הכהנים צריכות להיעשות מכסף טהור ואף בדיעבד לא ניתן להחליף אותן למתכות אחרות. בכך מובן שסוג החצוצרה שהכהנים השתמשו בה הייתה חצוצרה פשוטה. אולם לעת התקיעה של שנת הקהל, היו הכהנים תוקעים בחצוצרות של זהב.
הכנתן נידונה במדרשים השונים, והיא מוגדרת. החצוצרות שוות בגודלן. החצוצרות שעשה משה נגנזו לאחר מותו ונעשו חצוצרות חדשות.
זמני השימוש בחצוצרות
החצוצרות מוזכרות לראשונה בתורה בפרשת בהעלותך, בציווי מפורט של אופן השימוש בהן:
ניתן לחלק את תפקידי החצוצרות לשתי קבוצות. בין תיאור שתי הקבוצות ישנו פסוק מבדיל העוסק בכוהנים התוקעים :
אופן השימוש
התלמוד בבלי סבור שאין פוחתין משני כהנים עם בתקיעה ואין מוסיפין על מאה ועשרים כהנים, אולם אחרים סוברים שאם שלא פוחתים משני כהנים, ניתן להוסיף כהנים תוקעים בלי שיעור.
אחרי שיבת ציון
לאורך כל ימי הבית הראשון אין הכוהנים תוקעים בחצוצרות. בשיבת ציון מבצעים מנהיגי העלייה זרובבל בן שאלתיאל וישוע בן יהוצדק, מהלך חסר תקדים, כשהם מועידים את התקיעה בחצוצרות רק לכוהנים, ומנהיגים אותה כחלק מטקסי הפולחן. ייתכן וניתן לייחס זאת להשפעת המוזיקה הפרסית, או אולי להבנה עקרונית שיש צורך לגוון יותר את הליווי המוזיקלי בטקסים. התוקעים בחצוצרות, מעבר להיותם כוהנים, היו מחויבים להיות תמימים (חסרי מום) שהרי המעמד הציבורי חייב הופעה מרשימה ומעוררת הכבוד.
כל יום בבית המקדש החל בשלוש תקיעות לפתיחת שערי העזרה, לאחר מכן נשמעו עוד תשע תקיעות בחצוצרה בטקס התמיד של שחר ותשע תקיעות בערב, וזאת כהוראת המשנה, שאין פוחתין מעשרים ואחת תקיעות בכל יום ואין מוסיפין על ארבעים ושמונה. שלושים ושש התקיעות כללו את מניין העשרים ואחת שבכל יום בתוספת תשע תקיעות בימים שיש בהם קרבן נוסף, היינו בשבתות ובחגים, ושש תקיעות של שבת. ארבעים ושמונה תקיעות כללו את השבת שבחג, הוא חג הסוכות.
בהלכות מצוות שופר של ראש השנה כותב הרמב"ם:
ייצוג החצוצרות
עד כה נמצא רק תיעוד אחד שלהן, בתבליט המפורסם בשער טיטוס ברומא. על פי התבליט שעל שער טיטוס, שוחזרו במוזיאון למוזיקה בחיפה שתי חצוצרות הכסף. חצוצרות אלה היו שונות משתי החצוצרות המוטבעות במטבעות בר כוכבא, שהן קצרות ועבות כחצוצרות צבאיות.
לא אומרת לו כלום
לא אומרת לו כלום הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-28 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הרשמי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אבי אוחיון ומתן דרור והופק על ידי מתן דרור גם כן. בנוסף לכך, בסמוך ליציאתו עלה השיר לרשתות הזרמות מדיה שונות, כדוגמת: ספוטיפיי, אפל מיוזיק ויוטיוב.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של שרית חדד ב-28 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו כסינגל. את הקליפ של השיר, השוו מעריב לקליפ השיר "זהב", של הצמד הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי.
בפחות מיממה, הצליח קליפ השיר לצבור קרוב ל-100 אלף צפיות.
יחסי איסלנד–הודו
יחסי איסלנד–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין איסלנד להודו. מבחינה היסטורית, היחסים הדו-צדדיים ההודיים-איסלנדיים היו ידידותיים אך חסרו תוכן מהותי. איסלנד והודו כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1972. באותה תקופה שגרירות איסלנד בלונדון, בריטניה הוסמכה להודו ושגרירות הודו באוסלו, נורווגיה, הוסמכה לאיסלנד. שגרירויות הוקמו בניו דלהי בשנת 2005 וברייקיאוויק בשנת 2006.
יחסים כלכליים
איסלנד ייצאה סחורות להודו בסך של 1.14 מיליון דולר בשנת 2007. פריט הייצוא העיקרי היה מוצרי דגים, בעיקר בקלה, שהסתכמו ב-77% מסך היצוא. פריטים אחרים כללו מוצרים תעשייתיים ומוצרים רפואיים. הודו ייצאה באותה שנה סחורות בשווי 18.95 מיליון דולר לאיסלנד באותה שנה, בה נתח מוצרי הצריכה היה הגדול ביותר עם 52.5% מסך היצוא, ואחריהם חומרי גלם עמדו על 37.8%. הסחר בין שתי המדינות עדיין נחשב מוגבל, אך עם פוטנציאל צמיחה. עד שנת 2007 סך המסחר הדו צדדי היה 26.7 מיליון דולר, מתוכם הייבוא מהודו היה 25.1 מיליון דולר והיצוא להודו היה 1.6 מיליון דולר.
הסכמים
הודו ואיסלנד חתמו על אמנה למניעת כפל מס לחיזוק קשרי שיתוף הפעולה הכלכלי. האמנה מכסה את מיסי ההכנסה, הדיבידנד, הריבית, התמלוגים והעמלות בגין שירותים טכניים וקובעת כי שיעור המס במדינה בה הועברה ההכנסה לא יכול להיות גבוה מ-10%. שתי המדינות חתמו גם על מזכר הבנות לשיתוף פעולה בתחום האנרגיה המתחדשת. איסלנד והודו משתפות פעולה בתאי מימן ותאי דלק במסגרת הפורום של שותפות בינלאומית לכלכלת מימן.
שתי המדינות חתמו גם על הסכמה למחקר על חריגות לקראת רעידות אדמה, שזכו לשבחים בינלאומיים. בשנת 2007, שתי המדינות חתמו גם על הסכמה בנושא פיתוח דייגים בר קיימא והסכם הגנה על השקעות דו צדדי.
קורות קצעולם
קורות קצעולם (באנגלית: The Edge Chronicles) היא סדרת ספרי פנטזיה לילדים שנכתבה בידי פול סטיוארט ואוירה על ידי כריס רידל. הסדרה, שמקורה בבריטניה, פורסמה לימים בארצות הברית ובמדינות אחרות בעולם, ובהן ישראל.
הסדרה מכילה אחד-עשר ספרים המתארים את קורותיהן של דמויות שונות בעולם הבדיוני קצעולם.
ספרים בסדרה
להלן רשימת הספרים על-פי סדר כרונולגי (בסוגריים מופיעות השנים האזרחיות בהן הספרים נכתבו):
סאגת קווינט (קווינטיניוס ורג'יניקס):
זאב העננים (טרם ראה אור בעברית)- Cloud Wolf (2001)
קללת הגלואמגלוזר (קיים בעברית)- The Curse of the Gloamglozer (2001)
אבירי החורף (טרם ראה אור בעברית)- Winter Knights (2005)
התנגשות אוניות הרקיע (טרם ראה אור בעברית)- Clash of the Sky Galleons (2006)
סאגת טוויג:
מעבר ליערעבות (קיים בעברית)- beyond the deepwoods (1998)
רודפתסערה (קיים בעברית)- stormchaser (1999)
חצות מעל סנקטפראקס (קיים בעברית)- Midnight Over Sanctaphrax (2000)
נווט האבן (ספר חיצוני, טרם ראה אור בעברית)- The Stone Pilot (2006)
סאגת רוק בארקווטר:
אחרון פיראטי הרקיע (קיים בעברית)- The Last of the Sky Pirates (2002)
ווקס (קיים בעברית)- Vox (2003)
קרחופשי (טרם ראה אור בעברית)- Freeglader (2004)
גאוגרפיה של קצעולם:
The Edge Chronicles Maps (טרם ראה אור בעברית) (2004)
לעברית תורגמו רק שישה ספרים. שלושה מהם הם הראשונים בסאגת טוויג, הרביעי שבהם הוא השני בסאגת קווינט, ושניים הם הראשון והשני בסאגת רוק בארקווטר. הם תורגמו לעברית על ידי דורית לנדס שגם ערכה את הסדרה יחד עם דלית לב.
התרגום העברי מתאפיין בחיבורי-מילים בניגוד לכתיב התקני (בדומה לסגנון של דוד אבידן) למשל "מרדפסופה"(במקום מרדף-סופה) "רקדניתקצה"(במקום רקדנית-קצה") "יערעבות"(במקום יער-עבות") וכדומה.
בספר השני "רודפתסערה", מתואר טוויג כאשר הוא עובד זוטר בספינת רקיע של אביו, "זאב העננים", אשר ידוע כאחד מפיראטי הרקיע הגדולים בכל הזמנים. יחד הם מנסים להחזיר למשפחתם את הונה האבוד, אך באמצע ההפלגה מתרחשת תאונה שמובילה את הקפטן לעשות שני דברים שהוא אינו רוצה לעשות: לעזוב את בנו, ולצאת למרדפסופה ליערות הדמדומים, שבסופו סנטפארקס תקבל גאולה.
בספר השלישי "חצות מעל סנקטפראקס", מתוארת פגישתם המחודשת של טוויג ו"זאב העננים" בלב הסערה. מיד לאחריה יוצא טוויג למשימה שמטרתה למצוא את חברי הצוות האבוד שלו.
בספר הרביעי "קללת הגלואמגלוזר", מסופר על אביו של טוויג, קווינט בצעירותו, כיצד הוא הכיר את אשתו לעתיד, מאריס, וכיצד הם מפרים את הקללה העתיקה, קללת הגלואמגלוזר. מסעותיו של קווינט לתוך מסרקאבן ובעיר עצמה מגלים הרבה מאוד על אופייה של סנטפארקס.
בספר החמישי "אחרון פיראטי הרקיע" מסופר על מה שהתרחש 50 שנים לאחר מה שהתרחש בספר "חצות מעל סנקטפראקס" על מחלת האבן שהחלה בגני האבן ופשטה באבניהם של פיראטי הרקיע, סנקטפראקס ואנשי הליגות. המחלה מתפשטת מיד לאחר שובו של טוויג- שהתפרסם מאוד כפיראט נודע- ומאז בואו של קאולקייפ- מקים סנקטפראקס החדשה והנשגב בבכירי האקדמיה.
בספר השישי "ווקס" מסופר בין-היתר, על ניסיונות למצוא מרפא למחלת האבן, על סחר-בעבדים, ועל שיטפון עצום שהציף את קצעולם.
אטילה יוז'ף
אטילה יוז'ף (בהונגרית: József Attila; 11 באפריל 1905 בודפשט – 3 בדצמבר 1937) היה משורר הונגרי, בעל שורשים רומניים. אחד המשוררים ההונגרים החשובים של המאה ה-20. שירתו האישית עוסקת ביתמות ובאהבה, שירתו החברתית הקשורה אליה מתארת את חיי העוני והאומללות של מעמד הפועלים. כפי שהעריך המשורר הישראלי רפי וייכרט, "זה אחד מאותם מקרים שהסבל האישי מזוקק לתעצומות מעוררות השתאות של יפעה שירית".
שירתו זכתה להערכה רבה יותר אחרי מותו הטרגי.
משפחתו וילדותו
נולד ב-11 באפריל 1905 בבודפשט ברחוב גאט 3, בשכונה העממית פרנצווארוש, כילד שישי במשפחתו. שלושה מאחיו נפטרו לפניו. האב, יוז'ף ארון (אהרן) (1871 - 1937) (Áron József או Iosif Aron) היה פועל בבית חרושת לסבון, ממוצא רומני, מן הכפר פיריטיאז, בהונגרית פרג'האז, באזור ארד. אמו, פֶּצֶה בורבאלה (1875 - 1919) Pőcze Borbála, הונגרייה ילידת העיירה הקטנה סַבַדסאלאש מ"קומניה הקטנה" (Kiskunság), הייתה בת איכרים שהגיעה לבודפשט ועבדה שם ככובסת. לאטילה היו שתי אחיות - אטה (אתל) ויולאן.
אביו נטש את המשפחה כשבנו היה בגיל 3. לפי שמועות היגר לאמריקה, אך התברר שלבסוף השתקע בשטח רומניה שם התחתן מחדש ונפטר בעיר טימישוארה. בשל מוצאו של אביו נרשם הילד במרשם האוכלוסין ההונגרי כבן דת נצרית מזרחית (כלומר נצרית אורתודוקסית). זהות "חריגה" זו תרמה אולי, בנוסף לנסיבות נטישתו על ידי הוריו, לתחושות הניכור שחווה המשורר בחייו. יוז'ף אטילה הזכיר לפעמים באירוניה את נושא "שייכותו הדתית המזרחית" כביכול.
כשאמו חלתה ולא היו לה אמצעים לפרנס את המשפחה נמסר הילד לאומנה אצל זוג מהכפר אצ'ד (Öcsöd), דרום-מזרחית מבודפשט, באזור Észak-Alföld. אטילה, בן 6 - 7, לא רווה נחת מסידור זה. בעלי הבית העדיפו לקרוא לו "פישטה" (שם הונגרי מהשכיחים ביותר, קיצור של אישטוואן - סטפן) מפני שהשם ההיסטורי, של אטילה ההוני הנערץ, לא נראה להם מתאים. כילד הועסק בעבודות בבית החרושת של המשפחה האומנת וכרועה חזיריה. תנאי החיים הקשים אילצו אותו בסופו של דבר לברוח חזרה לבודפשט, אל אמו. בשנת 1914 בגיל 9 בלבד, אחרי ריב עם אחותו הגדולה, יולאן, ניסה אטילה לראשונה לשים קץ לחייו על ידי בליעת מה שנראתה לו סודה קאוסטית אך הסתבר שהחומר שבלע היה רק עמילן והאירוע הסתיים ללא נזק.
נעוריו והתחלת דרכו הספרותית
בשנת 1918 נשלח אטילה על ידי מפעל צדקה ע"ש "המלך קארוי", לחופשת קיץ בת כמה שבועות באתר הנופש אופטיה בקרואטיה, אז עדיין חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. שם התפנה לכתיבת שירים. ב-1919 ביקר אצל אחותו יולאן שהתחתנה, כמו כן אצל קרובי אמו בסַבַּדסאלאש. בדצמבר 1919 עת הימצאותו רחוק מהבית, וכשהוא רק בן 14, נודעה לו הבשורה על מות אמו, בת 43, כתוצאה מסרטן הרחם. אטילה כאב כל חייו את אובדן אמו, שלא זכה להיות נוכח בלווייתה. יחד עם אחותו אתל נלקח אטילה היתום תחת חסות גיסו, ד"ר אדן מקאי, אשר דאג להמשך לימודיהם.
בתום לימודיהם בבית הספר היסודי נשלחו שני האחים לפנימיה בעיר מאקו שבגבול עם רומניה ועם סרביה, במרחק 200 ק"מ דרומה מבודפשט. הם למדו בגימנסיה המקומית בין השנים 1920–1923. שם המשיך אטילה לכתוב שירים, בין השאר כאלה המוקדשים לאהבתו הראשונה, גֶבּה מרתה, בתו של מנהל הגימנסיה. באוטוביוגרפיה שלו כתב: "נחשבתי ילד פלא למרות שלמעשה הייתי סתם יתום". בשנת 1922 הכיר אטילה את המצנט והמשורר גיולה יוהאס (1937-1883) שהתרשם מאוד מכישרונו, מימן את פרסום קובץ שיריו הראשון Szépség koldusa ("קבצן היופי") ואף כתב לו מבוא. אולם באותה השנה שוב נפלה עליו מרה שחורה והוא ניסה לשים קץ לחייו בשנית. אטילה נאלץ לעזוב את הפנימיה ונסע לבודפשט על מנת להתכונן לבד לבחינות הבגרות. באותו זמן נתבע על ידי הפרקליטות באשמת "חילול הדת" בגלל שירו על "כריסטוס המורד".
בשנת 1924 נרשם לאוניברסיטת סגד בחוג לשפות הונגרית וצרפתית מתוך רצון להיות למורה. אז פרסם אטילה את קובץ שיריו השני "Nem én kiáltok" ("לא אני הזועק"). לאחר תקופה קצרה סולק אטילה מהאוניברסיטה כ"בלתי ראוי להיות מחנך". זאת מיוזמת הפרופסור לבלשנות הונגרית אנטל הורגר (1872 - 1946), שנזעם מקריאת השיר הנונקונפורמיסטי אנרכיסטי "בלב טהור" (Tiszta szívvel), שכתב הסטודנט הטרי.
חייו הבוגרים, פעילותו הספרותית והפוליטית
בהמשך עבר אטילה יוז'ף לווינה שם האזין להרצאות באוניברסיטה והכיר אנשי ספרות בני ארצו כמו לאיוש קאשאק, אנדור נמט, לאיוש הטבאני, ג'רג' לוקאץ', טיבור דרי, בלה באלאז'. הוא התפרנס זמן מה ממכירת עיתונים ומעבודות ניקיון. בעזרתו הנדיבה של הטבאני, בשנים 1926–1927, התאפשר לאטילה יוז'ף לבקר בקורסים באוניברסיטת סורבון בפריז. שם עשה הכרות מעמיקה עם התרבות הצרפתית, במיוחד עם שירת פרנסואה ויון. באותה תקופה קרא והתלהב מכתבי הגל וקרל מרקס וחבר לאיגוד אנרכיסטי- קומוניסטי. שירים משלו התפרסמו בכמה כתבי עת בצרפת ובה בעת במולדתו קיבלו יצירות אטילה יוז'ף שבחים מהמבקרים בעלי שם כבלה באלאז' וג'רג' לוקאץ'.
אחרי שהתאושש ניסה יוז'ף להתפרנס מכתיבתו הספרותית והעיתונאית. הוא נכנס לקשרים עם החוג של מיקלוש בארתה, כתב בעיתון "מדיאר פלד", "Magyar Föld" ובכתב העת של הפעיל הלאומני אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, "אלוארש" "Előörs".
ב-1929 פרסם את קובץ שיריו השלישי "אין לי אב ואין לי אם" "Nincsen apám, sem anyám" שנכתב בהשפעת המשוררים הסוריאליסטים ושל אנדרה אדי, קשאק ויוהאס, ושנה לאחר מכן את הספר "השלך את ההון ואל תתבכיין" - "Döntsd a tőkét, ne siránkozz" שהוחרם על ידי המשטרה. בספטמבר 1930 השתתף בהפגנת פועלים והשתכנע להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית שהייתה בלתי חוקית. נשאר פעיל בה כ-4 שנים. באותה תקופה של מאבק אידאולוגי הכיר את חברתו יוּדית סאנטו. ב-1931 פרסם ספר שירים נוסף "ליל הפרברים" "Külvárosi éj". המעורבות הפוליטית לא עשתה לו חיים קלים. העיתון הקומוניסטי "ואלושאג" ("המציאות") שערך, נסגר על ידי השלטונות. לאחר מכן בשנת 1932 בימי פרשת משפטם של פעילים קומוניסטים שהואשמו על לא עוול בכפם בפיצוץ קטלני בגשר בביאטורבאג' ב-13 בספטמבר 1931, כתב אטילה יוז'ף יחד עם ג'יולה אייש ולאיוש סימונידס חוברת בגינוי המשפט ועונש המוות שהוטל על הנאשמים. משום כך וכן בעקבות שיר מחאה בשם Lebukott ערכה המשטרה חיפוש בדירת המשורר. גם מסתו "Irodalom és szocializmus" (ספרות וסוציאליזם) הביא אותו בפני בית המשפט.
צברה (מועדון לילה)
צַבְּרָה היה מועדון לילה פופולרי בתל אביב שפעל בשנות השישים.
אטילה יוז'ף
חייו הבוגרים, פעילותו הספרותית והפוליטית
לבסוף התאכזב אטילה יוז'ף מגישת המפלגה הקומוניסטית שהתנגדה להקמת חזית משותפת אנטי פשיסטית עם כוחות דמוקרטים, ועזב אותה בשנת 1934. חזר אז להתעניין שוב בתורת הפסיכואנליזה וכתב את השירים המאוגדים תחת השם "תודעה" Eszmélet.
צברה (מועדון לילה)
הרקע
בסוף שנות החמישים, כששככו גלי העלייה ההמונית ומדינת ישראל יצאה לאִטה ממשטר הצנע, ניתנה תשומת הלב של אזרחי המדינה להנאות החיים ולבילויים, הייתה זו תקופה של שגשוג למסעדות היוקרה, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ", ובאה פריחה למועדוני הלילה, בעיקר בתל אביב. מועדוני לילה היו בארץ כבר שנים רבות קודם לכן, אך בתקופה זאת החלו להציג בהם לראשונה מופעי סטריפטיז ודראג לצד הופעות של אמנים בינלאומיים מפורסמים. בתקופה זו נוסד בתל אביב מועדון הלילה "צברה".
אטילה יוז'ף
שנותיו האחרונות
יוז'ף המשיך לסבול תכופות מדיכאון ועבר טיפולים פסיכיאטריים שבאותם הזמנים היו לרוב פסיכואנליטיים. משנת 1930 במשך שנתיים נמצא בטיפול הפסיכואנליטיקאי ד"ר שמואל רפפורט. נעשה תלותי מאוד במטפל והתקשה לסבול כל הפסקה זמנית בפגישות הטיפוליות. דווקא אז השלים ופרסם מקבץ שירים נוסף, בעל הכותרת "מחול הדוב" - "Medvetánc".
צברה (מועדון לילה)
ייסוד המועדון
בעל המועדון ומייסדו היה יעקב זילברינג ("קובה") (1920–1976), ניצול השואה יליד פולין, שקיבל ברבות הימים את הכינוי "מלך מועדוני הלילה של תל אביב". זילברינג, שפעל במסגרת החוק ולעיתים מחוץ לו, יסד באמצע שנות החמישים מועדון לילה בשם "מועדון חמישים וחמש". בראשית שנת 1960 נדון זילברינג על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב לשלוש שנות מאסר על הוצאת כספים בטענות שווא. בכלא מעשיהו בו נכלא הוא ניהל את מסעדת הסוהרים והקצינים. בעודו נמצא במאסר ניהל את המועדון שלו והפעילו מתוך כותלי הכלא, היה נפגש בכלא עם עובדיו אחת לשבוע ונותן להם הוראות לניהול העסק. בהמשך נעתר נציב שירות בתי הסוהר באותה עת, אריה ניר, בינואר 1961, לבקשת עורך דינו של זילברינג והסכים לאפשר לאסיר חופשה קצרה לצורך החתמת אמנים על הסכמי עבודה.
לאחר עשרים חודשי מאסר שוחרר יעקב זילברינג מן הכלא בפברואר 1962, לאחר שוועדת השחרורים המליצה לנכות שליש מתקופת מאסרו בגין התנהגות טובה. עם צאתו מן הכלא יסד את מועדון הלילה צברה ברחוב הירקון בתל אביב. הוא קרא למועדון בשם "צברה", לדבריו מאחר שהוא מאוהב בבנות הארץ הצבריות. כן בחר בשם לאות הזדהות עם ידידו הזמר לאו פולד בעל מועדון הלילה שנקרא בשם זה (Sabrah) בניו יורק. עם פתיחת מועדונו הכריז זילברינג: "עכשיו אני מקווה להיות אזרח הגון ושומר חוק, להיקלט בחברה ולשרת אותה בנאמנות."
אטילה יוז'ף
שנותיו האחרונות
בשנת 1935 עבר לטיפולה של אדית גמריי אולם הקשר עם הפסיכאנליטיקאית הסתבך: יוז'ף התאהב בה נואשות עד כדי כך שבפרץ רגשות ניסה אף להתנקש בחייה. המטפלת אבחנה אותו כחולה סכיזופרניה (בדיעבד אבחנה זו נראית מפוקפקת). האהבות הנכזבות, הדחייה והזלזול מצד מרבית מבקרי הספרות, במיוחד לאחר ערעור יחסיו עם מיהאי באביץ', שהיה אז האורים ותומים של הספרות ההונגרית, וכמו כן חוסר אמצעי הפרנסה היוו מצבי דחק שזירזו התלקחויות חמורות וממושכות יותר של מחלתו הנפשית. אכזבה נוספת הייתה אי הזמנתו לוועידת הסופרים הסובייטים הראשונה שהתקיימה במוסקבה ב אוגוסט 1934.
צברה (מועדון לילה)
המועדון בפעולה
המועדון הפך למקור משיכה עיקרי בחיי הלילה של תל אביב. הופיעו בו אמנים בינלאומיים כאנריקו מסיאס, שארל אזנבור, ג'ימי לויד ואדי קאלברט. זילברינג הנהיג במועדון מתירנות מינית שלא הייתה נהוגה עד אז בארץ; לצד הופעות חשפנות ודראג היו במועדון תאים סגורים שנקראו "בלוז'ות" שנועדו לשמור על הפרטיות של בני זוג שרצו להתבודד בו, כשמול הווילונות סגורים עמד וניגן נגן קלרינט. ימי הזוהר של המועדון נמשכו כחמש שנים
השקיעה
בינואר 1967 הוכרז יעקב זילברינג כפושט רגל לאחר שצבר חובות של כרבע מיליון לירות, סכום עתק באותם ימים. בשנים שקדמו לכך החל זילברינג לעבוד גם כאמרגן. הוא הביא לארץ אמנים בינלאומיים כדלידה ושארל אזנבור שהוצאות הבאתם לארץ, ארגון הופעותיהם ושכרם הגבוה גרמו להסתבכותו, עד שנאלץ להגיש לבית המשפט בקשה להכריז עליו כפושט רגל. בית המשפט נעתר לבקשתו, הכריז עליו כפושט רגל והוציא נגדו צו עיכוב יציאה מהארץ. בהמשך לאותו חודש הוטל צו כינוס נכסים על רכוש המועדון. בראשית שנות השבעים המועדון כבר לא היה קיים. יעקב זילברינג נפטר בשנת 1976.
אטילה יוז'ף
שנותיו האחרונות
החלמה מסוימת חלה בין השנים 1935–1936 כאשר מונה יוז'ף לעורך כתב העת Szép Szó (סֵפ סו) ("מילה יפה"), מקום העבודה הקבוע הראשון שהשיג בחייו הבוגרים ובו עבד יחד עם פאל איגנוטוש. כתב העת מומן על ידי המזרחן ממוצא יהודי, הברון ברטלן הטוואני. בשנת 1937 קיבל יוז'ף פרס ספרותי ע"ש באומגרטן. לעומת זאת חש מרירות רבה אחרי שהקובץ האחרון שלו "כואב מאוד" - "Nagyon fáj", שיצא לאור ב-1936 נמכר רק בעותקים ספורים בחנויות. באותה שנה נלכד שוב בהתאהבות מיסרת, הפעם במורה צעירה לחינוך מיוחד בשם פלורה קוזמוצה, לימים אשת חברו גיולה אייש. שוב נתקף בדיכאון חמור שלא חלף אף אחרי אשפוז נוסף, בבית ההבראה "סייסטה".
אטילה יוז'ף נפטר ב-3 בדצמבר 1937 כשהוא בן 32, בבאלאטונסארסו שם התגורר לאחרונה עם אחותו וגיסו. יוז'ף נדרס למוות על ידי רכבת סחורות, לאחר שנשכב על פסי הברזל ככל הנראה מתוך כוונה להתאבד. האפשרות שזו הייתה תאונה נראתה הרבה פחות סבירה. יוז'ף נקבר זמנית ביישוב באלאטונסארסו והובא לקבורה בשנת 1942 בבית העלמין קרפשי בבודפשט.
יצירתו
ספריו:
פרסומים אחרי מותו:
תרגומים:
משירי פרנסואה ויון, אמיל ורהארן, סרגיי יסנין, גתה, משוררים רומנים וכו'.
יצירותיו בתרגום לעברית
שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי אביגדור המאירי, איתמר יעוז-קסט, רמי סערי, דוד גלעדי, מרדכי אבי שאול, ראובן צור ומשה גנן.
יצירותיו בתרגום לשפות אחרות
הסופרת ההונגריה אדית ברוק תרגמה את יצירותיו לאיטלקית.
אטילה יוז'ף ומוזיקה
מלחינים הלחינו מוזיקה לפי שירתו ולזכרו:
בישראל:
להאזנה - משיריו המולחנים של יוז'ף:
לקריאה נוספת
Garay Laszlo - Jozsef Attila identitásai- Alkotáspsichológiai esettanulmány MFFA, 2005, Budapest Balogh László- József Attila. (3. kiad.) Budapest 1980, Gondolat, (Nagy magyar írók.) Fodor András - Így élt József Attila. Budapest 1980, Móra K., Így élt Gyertyán Ervin - József Attila alkotásai és vallomásai tükrében. (4. kiad.) Budapest 1986, Szépirod. K., Arcok és vallomások Illyés Gyuláné - József Attila utolsó hónapjairól. (2. kiad.) Budapest 1988, Szépirod. K József Jolán - József Attila élete. Budapest 1999, Makai Á Szántó Judit: Napló és visszaemlékezés. (2. jav., bőv. kiad.) (Sajtó alá rend. Murányi Gábor.) Budapest 1997, Argumentum,. Vágó Márta: ''József Attila. [Naplójegyzetek.]'' (2. kiad.) (Sajtó alá rend. Takács Márta, utószó és jegyz.: Fehér Erzsébet.) Budapest 1978, Szépirod. K., Valachi Anna - József Attila. Budapest 1999, Elektra Kiadóház, Élet-kép sorozat.)
אשליית כסף
אשליית כסף (Money Illusion) היא הנטייה האנושית לחשוב על כסף במונחים נומינליים במקום ריאליים. המונח נטבע על ידי ג'ון מיינארד קיינס בראשית המאה העשרים ופותח על ידי אירווינג פישר בספרו  The Money Illusion שיצא ב-1928.
ישנם כלכלנים הטוענים כי התופעה אינה קיימת כלל. לפי הגישה המוניטריסטית החשיבה האנושית היא תמיד רציונלית במובן זה שהערך הריאלי ולא הנומינלי הוא העומד לנגד עיני המעריך. למרות זאת, מחקרים אמפיריים רבים הראו כי המציאות היא אחרת. אלדר שפיר, פיטר דיאמונד ועמוס טברסקי (1997) ריכזו מספר רב של עדויות מניסויים ומחיי היום יום לכך שאשליית הכסף קיימת בפועל.
אנשים רבים רואים בקיצוץ של שני אחוזים בשכרם פעולה לא הוגנת, בסביבה של יציבות מחירים. אולם רבים מאותם נשאלים לא הגדירו כלא הוגנת העלאת שכר של שני אחוזים בתנאי אינפלציה של ארבעה אחוזים. זאת למרות שההשפעה הריאלית של שני התרחישים כמעט זהה.
קוד מקור (סרט)
קוד מקור (באנגלית: Source Code) הוא סרט מתח בדיוני אמריקאי משנת 2011 שביים דאנקן ג'ונס ונכתב על ידי בן ריפלי. בסרט מככבים ג'ייק ג'ילנהול, מישל מונאהן, ורה פרמיגה וג'פרי רייט. הקרנת הבכורה הייתה ב-11 במרץ 2011 בפסטיבל South by Southwest, והסרט יצא לאקרנים ברחבי צפון אמריקה ואירופה ב-1 באפריל 2011.
אשליית כסף
שפיר, דיאמונד וטברסקי מבחינים בין אנשים שפשוט אינם מבינים את המושגים של מחירים ראליים וכח קנייה (שבאחד מניסויהם הגיעו לכ-29% מהאוכלוסייה), למי שמסוגלים להבין את המושגים הכלכליים אך אינם מגבילים את חשיבתם לפרמטרים כלכליים גרידא.
קוד מקור (סרט)
תקציר העלילה
הסרט מספר על חקירת פיגוע ברכבת בעזרת טכנולוגיה עתידנית, המאפשרת לחקור את שמונה הדקות האחרונות בחייו של אדם שמת. הסרט מתחיל כאשר קפטן קולטר נוסע ברכבת כאשר האישה מולו מדברת אליו, קוראת לו בשם "שון", אך הוא אינו מכיר אותה ואינו מבין מדוע היא קוראת לו בשם שאינו שמו. כאשר הוא מגיע מבולבל אל תא השירותים ברכבת הוא רואה פנים שאינם שלו מביטות בו במראה. הוא חוזר למקומו ומנסה להסביר לאישה שדיברה איתו שהוא אינו שון וכי הוא אינו מכיר אותה כלל, אולם אין זה משנה שכן כמה דקות מאוחר יותר מתרחש פיצוץ ברכבת וכל האנשים שבה נהרגים.
אשליית כסף
אדם ה"סובל" מאשליית כסף אינו חושב באופן רציונלי, בניגוד להנחה שהייתה מקובלת בעבר במחקר כלכלי של רציונליות מושלמת.
קוד מקור (סרט)
תקציר העלילה
קולטר מתעורר בבעתה בתא חללית קטנטן כאשר קול של אישה המזהה את עצמה בשם קולין גודווין דורשת ממנו תשובות לשאלות היכן הייתה הפצצה ברכבת, האם היו אנשים חשודים סביבו והאם זיהה את האחראי לפצצה. על מנת לענות על השאלות הללו, סרן קולטר נשלח שוב ושוב לחוות את אותן 8 דקות המקדימות את הפיצוץ ברכבת, שוב לשוחח עם כריסטינה, האישה שישבה מולו ברכבת, שוב לחפש אחר חשודים ושוב להתפוצץ עם כל הנוסעים ברכבת כל פעם מחדש.
אשליית כסף
לאשליית כסף השפעות כלכליות מהותיות: היא גורמת לקשיחות מחירים, כלומר מאטה את תגובתם של המחירים הנומינליים של מוצרים לשינויים במחירי תשומות הייצור. היא הסיבה לכך שסכומים הנקובים בחוזים ובחוקים בהרבה מקרים אינם צמודים למדד כלשהו. כלכלנים המאמינים בקשר ההפוך בין אינפלציה לאבטלה המתבטא בעקומת פיליפס, מסתמכים למעשה על אשליית הכסף של העובדים המוכנים לעבוד יותר בשכר ראלי זהה או נמוך יותר בהיותם מסונוורים על ידי השכר הנומינלי הגבוה.
קוד מקור (סרט)
תקציר העלילה
בין פיצוץ אחד למשנהו, קולטר חוזר אל החללית שלו ומצליח לשאוב כל פעם פרטים נוספים על הסיטואציה ולאט לאט הוא מבין שאמנם הוא זוכר את עצמו כטייס מסוק קרב שנפגע בפעילות מבצעית באפגניסטן, אולם כעת הוא משתתף בפעילות מבצעית שונה לחלוטין: באמצעות חיבור לקוד המקור, כלומר ל-8 הדקות האחרונות של סיטואציה שהסתיימה בפיגוע טרור, הוא נכנס למוחו ולגופו של אחד מנוסעי הרכבת ויכול לזהות את הטרוריסט שביצע את הפיגוע. המפעילים של סרן קולטר מבקשים שימהר ויזהה את הטרוריסט כיוון שיש עוד פיגועים שהוא מעוניין לבצע בדקות הקרובות ובעוד נוסעי הרכבת כבר מתים, הפיגועים הנוספים עדיין לא הוצאו אל הפועל וניתן להציל את הקורבנות העתידיים של המחבל.
סרן קולטר חוזר שוב ושוב אל הדקות האחרונות ברכבת, הוא מנסה לזהות את המחבל, מנסה להציל את כריסטינה, מנסה למנוע את הפיצוץ מלכתחילה, אולם בכל פעם שהוא חוזר אל תא החללית נאמר לו על ידי גודווין שלא יטרח למנוע את הפיצוץ או להציל את המתים, כי הדבר התרחש כבר בעבר ולא ניתן לשנות זאת ושהמשימה שלו היא לא להציל את האנשים, אלא למצוא את המחבל. גודווין גם מסרבת לספק לו אינפורמציה על חייו האישיים של קולטר, מהם הוא לא זוכר דבר מלבד התקרית בה נפצע לפני כחודשיים. כאשר חוזר קולטר בחזרה אל הרכבת הוא מנצל את ההזדמנות להתקשר ולברר באמצעות האינטרנט מה קרה איתו ומה היה מאז נפצע, ובעקבות זאת הוא מגלה שהוא למעשה כבר מת.
כאשר הוא חוזר לתא החללית הוא דורש תשובות וכך הוא מגלה שלאחר שנפצע קשה בתקרית הוא נודב שלא בידיעתו לקחת חלק בפרויקט קוד מקור, ובו מוחו מחובר לאלקטרודות שמעבירות אליו את קולה של גודווין ומאפשרות את השיחה ביניהם ואת החיבור שלו ל-8 הדקות האחרונות בחייו של שון, שעל קרון הרכבת. הגוף שלו, כמו תא החללית שהוא רואה, הם המחשה שמוחו יצר ולמעשה אין זה קיים במציאות. קולטר מסרב להמשיך בפעילות המבצעית ודורש לצאת מהפרויקט ובתמורה מבטיח לו מפקדה של גודווין, מפקד הפרויקט, ד"ר רוטלג', שינתק אותו מהמכשירים אם יסיים את משימתו הנוכחית וימצא את המחבל.
קולטר מצליח לאתר את המחבל אולם לא מצליח לעצור אותו במהלך 8 הדקות שבהן זיהה אותו. הוא חוזר אל תא החללית ומעביר את הפרטים לגודווין, ואלה שולחים צוות לעצור את המחבל. המשימה הוכתרה כהצלחה, אולם לקולטר יש בקשה: שיאפשרו לו לחזור לעוד פעם אחת אחרונה אל תא הרכבת, לנסות לעצור את המחבל ולהציל את הנוסעים, וביניהם את כריסטינה, שהפכה לחשובה לו מפעם לפעם. לאחר הפעם הזו, הוא מבקש, ינתקו אותו מהמכשירים. גודווין מסבירה לו שוב ושוב שלא ניתן להציל אותם, כי הרכבת כבר התפוצצה וזה קרה בעבר, אולם אומרת שתבקש זאת בעבורו. סרן קולטר מבין שאף אחד לא יאשר לו לשוב לרכבת ולכן הוא מבקש מגודווין שתבצע את ההחלטה בעצמה לשלוח אותו בחזרה. גודווין משתכנעת ושולחת אותו, ואומרת שתנתק אותו מהמכשירים בסיום 8 הדקות הללו. אולם כאשר היא הולכת אל חדרו של ד"ר רוטלג', שמתמוגג מהצלחת המשימה והצלחתם למנוע פיגועים נוספים, הוא אומר לה שתמחוק את מוחו של קולטר כי אין בכוונתו לנתק אותו מהמכשירים ולאבד את המוח היחיד שאולי יצליח להתחבר אל הטכנולוגיה שמאפשרת את קוד המקור, ועל כן עליה למחוק מזכרונו את כל מה שהתרחש ולהתחיל מחדש לשלוח אותו למשימה הבאה של קוד המקור.
במקביל לכך, קולטר על קרון הרכבת מצליח לנטרל את הפצצה ולתפוס את המחבל עוד לפני שירד מהרכבת, ולכבול אותו אל עמוד בקרון הרכבת. הוא מדווח למשטרה על הפצצה ועל המחבל שאזוק שם ושולח הודעת מייל לגודווין על הצלחת המשימה. הוא גם מספיק לערוך שיחת טלפון לאביו, לא להזדהות כקולטר, אלא כחייל שהיה עם קולטר באפגניסטן ולשאול את אביו מה שלומו ולהפיג מעט את האשמה שלו ושל אביו על כך ששיחת הטלפון האחרונה ביניהם לא הייתה נעימה. קולטר חוזר בחזרה אל כריסטינה, לבלות איתה את מה שנשאר מ-8 הדקות שנותרו לו ובשניות האחרונות שנותרו הם מתנשקים.
בינתיים, גודווין, שמבינה כי לא רק שד"ר רוטלג' עדיין לא יודע שקולטר נשלח על ידה בחזרה לרכבת, הוא גם אינו יודע שהיא נרתעת מהמחשבה להפר את הבטחתה לקולטר ולא לנתקו מהמכשירים, הולכת לחדר מגודר ונעול, שבו נמצא קולטר עצמו, חסר הכרה ומונשם, שוכב בתוך תא רפואי ומחובר למכונת הנשמה. היא פותחת את התא, בעוד ד"ר רוטלג' צועק עליה מבחוץ שתפתח לו את הדלת ולצופים מתגלה קולטר בגופו האמיתי, שלאחר שנפצע אנושות באפגניסטן הוא חסר פלג גוף תחתון, קטוע מהמותניים מטה וקטוע בשתי ידיו, שוכב ללא הכרה. גודווין מחכה לצדו ובחלוף 8 הדקות היא מנתקת את קולטר מהמכשירים.
על תא הרכבת, שמונה הדקות חלפו וקולטר מבין שקוד המקור הוא לא סימולציה, אלא מכונה שמאפשרת לו ליצור מציאות אלטרנטיבית. במציאות הנוכחית הוא הצליח למנוע את הפיגוע ברכבת וכך הוא נשאר "בסימולציה" יותר מ-8 דקות. קולטר מביט בכריסטינה והם יורדים יחד מהרכבת. כאשר הם הולכים ונעצרים מול מבנה המשקף את דמותם, ניתן לראות כי קולטר עדיין קיים לצד כריסטינה בעוד ההשתקפות מראה את דמותו של שון. קולטר ממשיך לחיות במציאות החלופית שנוצרה בתור שון, למרות שבמציאות שבה פיצוץ הרכבת התרחש הוא כבר נותק ממכונת ההנשמה ומת.
סצנת הסיום מראה את גודווין (מהמציאות שקולטר יצר ולא מהמציאות המקורית) מגיעה לעבודתה בבוקר, ומקבלת מייל מקולטר, שמספר לה שהיא אומנם לא חוותה זאת, אולם היא הצליחה למנוע פיגוע גדול ברכבת יחד איתו (היא מקבלת אישור לכך כאשר במקביל היא נכנסת לחדרו של ד"ר רוטלג' שמקבל דיווח על פיגוע רכבת גדול שנמנע באותו הבוקר, כמו גם פיגועים נוספים שתוכננו על ידי אותו המחבל לאותו היום, וד"ר רוטלג' המאוכזב שלא הייתה לו הזדמנות לנסות לראשונה את טכנולוגיית קוד המקור, אומר שעוד יהיו הזדמנויות אחרות). קולטר אומר לה עוד במייל כי הוא מבין שהיכן שהוא בקרבת מקום אליה שוכן גופו הפצוע של סרן קולטר, הממתין למשימת קוד המקור וכי הוא מבקש שהיא תדאג לו ותטפל בו כמו שצריך.
דינמו (אגודת ספורט)
אגודת הספורט "דינמו" (ברוסית: Спортивное общество «Динамо») הוא שמן של עמותות ספורט ממדינות סוציאליסטיות. במקור בברית המועצות האגודות השתייכו למערכת גופי ביטחון הפנים, המשטרה וגופי אכיפת החוק. כיום אלה אגודות ספורט פרטיות.
מייסד האגודה ומי שכיהן כיו"ר לשם כבוד בשנים הראשונות היה ראש המשטרה החשאית הסובייטית, פליקס דזרז'ינסקי (1877—1926).
משמעות השם הוא כדלהלן (מדברי ההסבר של המחבר מקסים גורקי): ”המילה היוונית "דינה" משמעותה כוח, "דינמיקה" — תנועה ו"דינמיט" — חומר נפץ. "דינמו" — זה כוח בתנועה, הקורא לפוצץ ולדרוס את כל הישן שמפריע לגדילה והתפתחות התרבות הסוציאליסטית.“
ברית המועצות
בשנת 1917 הוקמה "אגודת תרבות הגוף של הגפא"ו (בלוביאנקה)".
בשנת 1923 קבוצה עובדי חילות המינהל הפוליטי הממלכתי של מחוז מוסקבה, בראשות פאבל אוראלץ, הקימו את אגודת דינמו. השם הוצע על ידי נדוליי-גונצ'ארנקו, ראש המחלקה הפוליטית של GPU שעבד בעבר במפעל "דינמו", מפעל למכשור חשמלי שהיה קיים משנת 1897.
החברה הוקמה על פי צו ראש המשטרה החשאית ב-18 באפריל 1923 במוסקבה. במקור שמה היה "החברה הפרולטרית המוסקבאית דינמו" (Московское пролетарское общество „Динамо“). הסלוגן היה "הכוח בתנועה". לאורך ההיסטוריה של החברה השם רשמי השתנה מספר פעמים. ביוני 1934, תחת החלטה המועצה המרכזית של אגודת "דינמו" הוקמה חטיבת ספורט לילדים בשם "דינמו הצעיר".
בהחלטת נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות מה-22 ביולי 1937 עבור הישגים יוצאי דופן ותפקיד מוביל בתנועת הספורט, הוענק לאגודת "דינמו" עיטור לנין.
"דינמו" וצסק"א
ידוע היטב העימות ההיסטורי שבין מועדון הספורט המרכזי של הצבא (צסק"א) לבין אגודת "דינמו", שנמשך מאז הופעתם של ארגונים אלה, עד לקריסת ברית המועצות. שיא העימות התרחש בשנות השבעים והשמונים, כאשר שתי האגודות התמודדו ביניהן בענפי הספורט השונים בברית המועצות. בעוד דינמו ייצגה את המשטרה, צסק"א ייצגה את הכוחות המזוינים — שהקימו בשורותיהם יחידות ספורט שחייבו הכשרה קרבית גבוהה בקרב המגויסים. בתגובה, "דינמו" ניסתה באמצעות שכר גבוה, תוספות שכר ותנאים שונים על מנת לפתות את הספורטאים הצעירים המוכשרים ביותר והמאמנים המנוסים ביותר, אשר לא הצליחו לזכות בתמיכת אגודות ספורט חזקות ומשפיעות (כדוגמת "ספרטק", "זניט", "פישצ'ביק", "בורווסטניק" וכן הלאה). בשנת 1986 אגודת הספורט השונות בברית המועצות זכו לתקצוב הולך וגדל והתחרות ביניהן התבטאה במגוון ענפי ספורט.
ברוסיה
כיום האגודה נקראת בשם הרשמי האיגוד הממלכתי-חברתי לתרבות, חברת הספורט "דינמו" (Общественно-государственное объединение «Всероссийское физкультурно-спортивное общество „Динамо“»).
באוקראינה ובבלארוס
באוקראינה ובבלארוס, ארגון "דינמו" מייצג את גופי אכיפת החוק כדוגמת משרד הפנים, קד"ב, שירות הביטחון, שירות האבטחה הממלכתי, שירות משמר הגבול הממלכתי, השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת וביטחון מידע וסוכנויות אחרות.
המועדונים המפורסמים ביותר הם: דינמו מינסק ודינמו קייב.
בגרמניה המזרחית
ברפובליקה הגרמנית הדמוקרטית חברת הספורט "דינמו" התקיימה משנת 1953 עד 1989 והיה ארגון הספורט הגדול ביותר במדינה.
כיום, השם "דינמו" ממשיך לשמש כשמן של מספר קבוצות ספורט בגרמניה, המפורסמים שבהם הם — דינמו דרזדן ומועדון הכדורגל דינמו ברלין.
סטיב סטריינג'
סטיבן ג'ון הרינגטון (באנגלית: Stephen John Harrington; 28 במאי 1959 – 12 בפברואר 2015), אשר היה ידוע כסטיב סטריינג' (באנגלית: Steve Strange), היה זמר ולשי. הוא התפרסם כסולן להקת הסינת'פופ והגל החדש ויסאג', הידועה בעיקר בזכות הסינגל "Fade to Grey", והיה אחת הדמויות המשפיעות ביותר בתנועה הרומנטית החדשה של תחילת שנות השמונים.
ביוגרפיה וקריירה
הרינגטון נולד בניוברידג', קיירפילי, ויילס. סבו עבר עם משפחתו לאלדרשוט, המפשייר, שם שירת אביו בצבא הבריטי כצנחן. המשפחה חזרה לוויילס והתגוררה ברייל, דנביגשייר, בחוף הצפוני. לאחר מכן הוריו התגרשו והוא חזר לניוברידג' בדרום ויילס עם אמו.
מאוחר יותר ב-1978, הרינגטון הצטרף לזמן קצר ללהקת הפאנק והגל החדש The Photons.
זמן קצר לאחר שעזב את The Photons, ושימוש בכינוי סטיב סטריינג', הרינגטון הצטרף לויסאג', עם ראסטי איגן ומידג' יור מ-Rich Kids, בילי קארי מאולטראווקס, ובארי אדמסון, ג'ון מק'ג'וך ודייב פורמולה מ-Magazine. הם נועדו כפרויקט צדדי מבוסס אולפן, הם חתמו ב-Radar Records והוציאו את הסינגל הראשון שלהם "Tar" בשנת 1979. הסינגל לא זכה להצלחה, אבל בשנה שלאחר מכן, סטריינג' הופיע בסרטון בשיר של דייוויד בואי, "Ashes to Ashes", שיר שעזר להניע את תנועת האופנה החדשה הרומנטית המתפתחת למיינסטרים. מאוחר יותר באותה שנה, ויסאג' חתמו על חוזה תקליטים חדש עם חברת התקליטים פולידור רקורדס והוציאו את הסינגל השני שלהם, "Fade to Grey". הסינגל היה מהמובילים בבריטניה ובכמה מדינות אחרות באירופה, והגיע למקום הראשון בגרמניה המערבית ובשווייץ. בתור הפנים הציבוריות של הלהקה, סטריינג' זכה לככב בבריטניה ובחלקים אחרים באירופה. ויסאג' נהנתה מרצף של סינגלים להיטים ושני אלבומי להיטים לפני שאכזבות מסחריות מאוחרות יותר הובילו להתפרקותם ב-1985, עד שהלהקה הוקמה מחדש בשנות ה-2000.
לאחר הפירוק של ויסאג', סטיב סטריינג' הקים את להקת Strange Cruise קצרת הימים עם וונדי וו (לשעבר מה-The Photos). הלהקה חתמה ב-EMI רקורדס והוציאה שני סינגלים ואלבום ב-1986, אם כי לא הצליחה להשיג הצלחה.
סטריינג' היה במחזמר הבימתי טאבו של בוי ג'ורג' משנת 2002, ששיקף את סצנת המועדונים הלונדונית של אמצע שנות ה-80.
חיים אישיים
במשך שנים רבות, סטריינג' היה מכור להרואין. בשנים מאוחרות יותר הוא סבל מהתמוטטות עצבים, ובנובמבר 1999 הוא נעצר על גניבה מחנות, הוא נתפס כשהוא גונב בובת טלטאביז עבור אחיינו. בבית המשפט הוא נמצא אשם ונידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי. התקשורת הבריטית פרסמה את המקרה של כוכב פופ שנקלע לתקופות קשות.
בשנת 2002, סטריינג' פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, Blitzed!, שבה דיבר בפתיחות על הקריירה שלו, ההתמכרות שלו להרואין, התמוטטות העצבים שלו, המיניות שלו וניסיונותיו להחזיר את חייו יחדיו.
ב-12 בפברואר 2015 סטריינג' לקה בהתקף לב, בגיל 55, בהיותו בשארם א-שייח' שבמצרים. הוא מת מאוחר יותר באותו יום בבית החולים.
הפיגוע בגבעה הצרפתית (2002)
הפיגוע בגבעה הצרפתית היה פיגוע התאבדות שבוצע בתחנת אוטובוס צפופה בשכונת הגבעה הצרפתית שבירושלים ב-19 ביוני 2002.
ארגון גדודי חללי אל-אקצא נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
ביום רביעי, בסביבות 7:05 בבוקר, יצא מחבל מתאבד פלסטיני ממכונית אאודי אדומה בקרבת תחנת האוטובוס שבשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
מכיוון שתחנת האוטובוס הייתה יעד לפיגועים בעבר שני שוטרי משמר הגבול איבטחו את התחנה. שוטרי משמר הגבול במקום אשר זיהו את המחבל ניסו לעצור את החשוד אך המחבל המתאבד הצליח לרוץ ולחלוף על פניהם ולפוצץ את המטען שהחזיק בתיק בתוך התחנה. בפיגוע נרצחו שבעה ישראלים. כ-50 בני אדם נוספים נפצעו מעוצמת הפיצוץ ומהרסיסים שנארזו סביב המטען. שמונה מהפצועים נפצעו באופן אנוש.
בפיגוע נפצעו שני שוטרי משמר הגבול שאיבטחו את התחנה, אחד מהם פצוע אנוש.
תגובת ישראל
שלוש שעות לאחר הפיגוע ירו מסוקים של חיל האוויר הישראלי טילים לעבר בתי מלאכה ברצועת עזה ששימשו לייצור אמצעי לחימה.
אליזבת גרטרוד בריטון
אליזבת גרטרוד בריטון (Elizabeth Gertrude Britton; 1858–1934) הייתה בוטנאית, ומחנכת אמריקאית. היא ובעלה, נתנאל לורד בריטון מילאו תפקיד משמעותי ביצירת הגנים הבוטניים של ניו יורק. היא הייתה פעילה להגנה על פרחי בר. אליזבת בריטון תרמה תרומות משמעותיות לספרות על הטחבים, ופרסמה 170 מאמרים בתחום זה.
חייה ומשפחה
אליזבת גרטרוד נייט נולדה ב-9 בינואר 1858 בעיר ניו יורק, אחת מחמש בנות, לג'יימס וסופי אן נייט. למשפחתה היה מפעל לריהוט ומטע סוכר בקובה, והיא בילתה שם חלק גדול מילדותה. היא למדה בבית ספר פרטי בניו יורק ולאחר מכן למדה בקולג' שהפך למכללת האנטר. היא סיימה את לימודיה בשנת 1875, בגיל צעיר. ב־27 באוגוסט 1885 התחתנה עם נתנאל לורד בריטון, מרצה לגאולוגיה באוניברסיטת קולומביה, אשר חלק איתה את התעניינותו הגוברת בבוטניקה. לזוג לא היו ילדים.
קריירה
לאחר סיום הלימודים בשנת 1875, אליזבת נייט הצטרפה לצוות המכללה כמורה. היא הצטרפה למועדון הבוטני של טורי בשנת 1879, ובשנת 1881 פרסמה את המאמר המדעי הראשון שלה בעלון הארגון, בו דיווחה על תצפיות על פרחים לבנים בלתי ידועים בשני מיני צמחים. היא גם הבחינה בנוכחותו של שרך עשב מתולתל, בנובה סקוטיה. בשנת 1883 היא נבחרה למנחה במדעי הטבע. באותה תקופה היא החלה להתמחות בטחבים ושרכים (בריולוגיה).
לאחר נישואיה בשנת 1885, התפטרה אליזבת בריטון מתפקידה בהוראה במכללה, והשתלטה על אוספי הטחבים בקולומביה בתפקיד לא רשמי. היא שימשה כעורכת עלון המועדון הבוטני של טורי משנת 1886 עד 1888; בשנת 1889 פרסמה את המאמר הראשון מתוך סדרה של אחד-עשר חלקים תחת הכותרת "תרומות לבריולוגיה אמריקאית" באותו כתב עת. הקטלוג שלה על טחבי מערב וירג'יניה הופיע בשנת 1892, והראשון מבין שמונה מאמרים שכותרתו הייתה "כיצד לחקור את הטחבים" עבור מגזין פופולרי פורסם בשנת 1894. מאמרים אלה "מיקמו את אליזבת בריטון בראש התחום הבריולוגי באמריקה." כשהיא מציגה כישורים גם מחוץ למעבדה, היא עבדה עם בעלה כדי לרכוש לקולומביה את אוסף הטחבים של אוגוסט יגר (1842–1877 ) משווייץ; אליזבת שכנעה חברים אמידים לתרום 6000 $ הדרושים. אליזבת ונתנאל בריטון, פעלו בתוך המועדון הבוטני של טורי שדרבן את הקמת הגן הבוטני של ניו יורק (NYBG). בני הזוג נסעו לאנגליה בשנת 1888. נתנאל ביצע מחקר בגני קיו, בלונדון, במטרה לסווג את האוספים הבוטניים הבוליביים שהתקבלו לאוניברסיטת קולומביה. בינתיים, אליזבת עבדה על טחבים בלונדון. בהשראת האיכות והכמות של העשבייה, הספרייה והגנים של קיו, בני הזוג החלו לפעול להקמת מוסד בעל שיעור קומה דומה בניו יורק.
אזרחים עשירים ובולטים גויסו כתורמים, והגן הבוטני הוקם על ידי מעשה חקיקה של המדינה בשנת 1891. אליזבת הצטיינה במאמצים לגייס כספים בשנות התשעים של המאה התשע עשרה. נתנאל הפך למנהל הראשי הראשון של הגן הבוטני בשנת 1896; אליזבת הצטרפה אליו בתפקיד בהתנדבות. בעיקר בגלל התעניינותה, נרכש אוסף הטחבים של ויליאם מיטן בשנת 1906. כהוקרה על שירותה, בריטון נבחרה לאוצרת הכבוד של בשנת 1912, תפקיד אותו מילאה עד מותה.
בריטון נסעה למקומות שונים בארצות הברית כדי לאסוף דגימות בוטניות, כולל ביצת דיסמל הגדולה, הרי אדירונדק והרי צפון קרוליינה. היא ליוותה את נתנאל ב 23 מתוך 25 הנסיעות שעשה לאיים הקריביים. תחת שמה פרסמה את ממצאיה בעלון בשנים 1913–1915. אליזבת כתבה את הפרקים הנוגעים לטחבים בצמחיית ברמודה של נתנאל והפלורה באיי בהאמה.
בעשור הראשון של המאה החלה בריטון להקדיש זמן לשימור פרחי בר. תרומה בסך 3000 דולר מאת אוליביה סטוקס וסטוליס קרולין פלפס לגן הבוטני דרבנה את הקמת האגודה לשימור פרחי הבר של אמריקה. הישיבה הראשונה נערכה ב־23 באפריל 1902; פרדריק ורנון קוביל נבחר לנשיא, צ'ארלס לואי פולארד נבחר למזכיר, ובריטון נבחרה למועצת המנהלים. בריטון המשיכה לשמש כמזכירה וגזברית הארגון. האגודה הקימה פארקים מקומיים רבים.
בריטון קידמה בהתמדה את המטרה של שימור פרחי הבר במשך כמעט 35 שנה, באמצעות פרסום, הרצאות והתכתבויות. מאמציה הובילו לאימוץ חקיקה במדינות שונות וכן פעילויות שימור מקומיות במועדונים ובבתי ספר ציבוריים. היא פרסמה ארבעה עשר מאמרים בכתב העת של הגן הבוטני בנושא צמחי הבר ושימורם.
בשנת 1925, כיו"ר ועדת השימור במדינת ניו יורק, הובילה בריטון בהצלחה קמפיין נגד הנוהג המקובל של קטיף פרחי בר לשימוש כקישוט בחג המולד. כתחליף, היא קידמה את התפשטות צמחים מתורבתים באמצעות ייחורים לשימוש מסחרי. בסך הכל, במהלך התקופה 1881 עד 1930 פרסמה אליזבת בריטון 346 מאמרים, מתוכם 170 עסקו בטחבים. מרשל אייברי האו תיאר את בריטון כ"אישה בעלת אנרגיה פיזית ונפשית יוצאת דופן - בעלת אינטלקט מהיר ומבריק להפליא. היא השאירה חותמת מתמשכת בספרות המדעית. פעילותה המכוונת היטב, השפיעה בצורה יוצאת דופן על שימור צמחיית הבר בארצות הברית. "
הכרה ומורשת
בשנת 1893, בריטון הייתה האישה היחידה מבין 25 המדענים שעבדו בשכר באגודה הבוטנית של אמריקה. בשנת 1905 היא הייתה אחת משלוש הבוטנאיות שמונו לוועדה שתדווח לישיבת הקונגרס הבוטני הבינלאומי בבריסל ב -1910. בשנת 1906, בריטון הייתה אחת מתשע-עשרה נשים שהופיעו במהדורה הראשונה של "American Men of Science". כניסתה סומנה בכוכבית: הרישום "המסומן בכוכב" מוגבל ל -1,000 המדענים המובילים, כפי שקבעו העורכים. בריטון כיכבה בחמש המהדורות של הספר שהופיעו עד שנת 1933.
מין האזוב Bryobrittonia נקרא על שם אליזבת בריטון, וכן חמישה עשר מיני צמחים ובעל חיים אחד.
הר בריטון, ביער הלאומי אל-יונקה בפוארטו ריקו, נקרא לזכרם של אליזבת ובעלה נתנאל.
מוות
אליזבת בריטון נפטרה בביתה בברונקס ב־25 בפברואר 1934. בעלה נתנאל נפטר אחריה לאחר ארבעה חודשים. היא נקברה בבית הקברות מוראבי שבסטטן איילנד, שם קבורים אבותיו של נתנאל והוא החזיק בחלקת קבר משפחתית.
גאויה
נהר גאויה (בלטבית: Gauja, באסטונית: Koiva jõgi) הוא נהר הזורם בלטביה ובאסטוניה, ומהווה גבול בין המדינות. מסלול זרימתו הוא מצפון-מזרח לאורך 18 ק"מ, לאחר מכן הוא פונה לכיוון דרום מערב, ונשפך לים הבלטי במפרץ ריגה לא רחוק מהעיר ריגה.
על הנהר ממוקמות מספר ערים חשובות, בהן צסיס וולמירה. באזור שבין ולמירה לבין הכפר מוריאני, הנהר זורם בפארק לאומי גאויה. בשטח הפארק נשמרו שרידים של מספר מבצרים מימי הביניים.
למרות שהנהר זורם במישור הוא ידוע כנתיב פופולרי לתחרויות רפטינג, בשל שינויי הנתיב התכופים וקיום מקטעי אשד רבים הכוללים שיפועים תלולים.
מקור המים העיקרי הוא הפשרת שלגים (35-40%). מקורות נוספים הם גשמים ומקורות תת-קרקעיים. בתקופת החורף הנהר מכוסה בקרח. רוחב הנהר כ-20–30 מטרים, ובקרבת הים הרוחב מגיע לכ-80–100 מטרים.
סקוט בראון (פוליטיקאי)
סקוט פיליפ בראון (באנגלית: Scott Philip Brown; נולד ב-12 בספטמבר 1959) הוא משפטן, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי שכיהן מיולי 2017 ועד דצמבר 2020 כשגרירה של ארצות הברית בניו זילנד ובסמואה. בשנים 2010–2013 ייצג את מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית, ולאחר הפסדו בבחירות לתפקיד הסנאטור ממסצ'וסטס התמודד לסנאט כמייצגה של מדינת ניו המפשייר.
נולד בקיטרי שבמיין. לפני תקופת כהונתו בסנאט שימש בראון כחבר באספה הכללית של מסצ'וסטס (בית המחוקקים של הקהילייה), תחילה בבית הנבחרים הארצי (1998–2004) ולאחר מכן בסנאט (2004–2010). בראון שירת 35 שנה במשמר הלאומי של צבא ארצות הברית, ופרש ב-2014 בדרגת קולונל. לאחר מכן עבד בשירות פוקס ניוז, ושימש שם כתורם פוליטי.
בראון חבר המפלגה הרפובליקנית, וניצח את מועמדת המפלגה הדמוקרטית, התובעת הכללי של מסצ'וסטס דאז מרתה קוקלי, בבחירות המיוחדות לסנאט שנערכו ב-2010, שנערכו עם מותו של הסנאטור המיתולוגי טד קנדי. בבחירות, נבחר בראון למשך שארית כהונתו של קנדי שאמורה הייתה להגיע לתומה ב-3 בינואר ב-2013, והפך לרפובליקני הראשון שנבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס מאז אדוארד ברוק ב-1972. הוא התמודד לתקופת כהונה מלאה בסנאט ב-2012, אך הפסיד למועמדת הדמוקרטית אליזבת וורן. מאוחר יותר בראון השתכן מחדש בניו המפשייר, ובראשית אפריל 2014 ניהל מסע בחירות לסנאט מטעם ניו המפשייר. בראון זכה במועמדות הרפובליקנית בהצלחה, אך הובס בבחירות הכלליות על ידי יריבתו הדמוקרטית, ג'ין שאהין.
ב-20 באפריל 2017 הוכרז כי בראון מונה בידי הנשיא דונלד טראמפ לשגרירה הבא של ארצות הברית בניו זילנד וסמואה. מינויו אושר בסנאט כשגריר בניו זילנד ב-8 ביוני 2017, והגיש את כתב האמנתו למושלת הכללית של ניו זילנד ב-25 ביוני.
ראשית חייו
מוצאו של בראון אנגלי, והוא בן למשפחה החיה בניו המפשייר מאז ימי אמריקה הקולוניאלית. אביו הקדמון האמריקאי היה פרנסיס מתיוס מהמאה ה-17, שהפליג לארצות הברית מדבון שבאנגליה. בראון הוא הדור ה-9 של משפחתו בניו המפשייר ונולד ב-12 בספטמבר 1959 במספנת הצי של פורטסמות' בסמוך לעיירה קיטרי שבמיין. אביו של בראון, קלוד ברוס בראון ואמו, ג'ודית אן "ג'ודי" (לבית ראג), התגרשו כשהיה בן שנה בערך. כשהיה ילד צעיר, אמו העבירה אותו מפורטסמות' שבניו המפשייר לויקפילד שבמסצ'וסטס. לעיתים קרובות בילה את חופשת הקיץ שלו בניובריפורט, שם אביו שימש חבר מועצת העיר במשך 18 שנים. אביו וסבו היו רפובליקנים. אביו אמר כי סקוט הצעיר התעניין בהתמודדות לתפקידים פוליטיים במחציתן של שנות ה-60, תוך שהוא מלווה אותו במסע בחירות לתפקידים ארציים.
לבראון הייתה ילדות קשה. לאחר גירושיי הוריו, קיבלה אמו העובדת קצבת סעד. בראון חווה התעללות מינית מיועץ חינוכי שאיים לרצוח את בראון בן ה-10 אם יספר למישהו; בראון אכן לא גילה לאיש, אפילו למשפחתו. נוסף על כך, חווה התעללות פיזית מצד אביו החורג, דן סאליבן. לפרקים בילדותו התגורר עם אמו וסבתו. פעמים רבות גנב מוצרים מחנות תוך העמדת פני לקוח, נעצר על גנבת אלבומי תקליטים והובא לבית משפט בגיל 12. השופט סמואל זול שאל את בראון אם אחיו היו רוצים לראותו משחק כדורסל בבית סוהר ודרש ממנו לכתוב מאמר בן 1,500 מילים כתשובה לשאלה זו כעונשו. אחר על כך יאמר בראון: "הייתה זו הפעם האחרונה שגנבתי".
הוא הביא לידי גמר את לימודיו התיכוניים בתיכון וייקפילד ב-1977. הוא בוגר אוניברסיטת טאפטס בהיסטוריה בהצטיינות ב-1981 וקיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של בוסטון קולג' ב-1985.
במשמר הלאומי של הצבא
לימים יאמר בראון כי פעולות החילוץ וההצלה שביצע המשמר הלאומי של צבא ארצות הברית במהלך סופת השלגים של צפון-מזרח ארצות הברית 1978 הרשימו אותו. הוא הצטרף למשמר הלאומי של מיליציית מסצ'וסטס כשהיה בן 19, בעודו מקבל ההכשרה הבסיסית שלו בבסיס פורט דיקס שבניו ג'רזי, והשתתף בתוכנית להכשרת קציני מילואים (ROTC - Reserve Officers' Training Corps) בקמפוס של אוניברסיטת נורת'ווסטרן. ב-1994 הצטרף לפרקליטות הצבאית הכללית של ארצות הברית. הוא היה פעיל במשמר במשך 35 שנים והגיע לדרגת קולונל.
זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 עוטר במדליית הצטיינות צבאית עבור שירות ראוי לשבח למען ביטחון המולדת. ב-2 במאי 2011 הודיע בראון כי בקרוב ייסע להתאמן באפגניסטן במסגרת שירותו במשמר הלאומי של הצבא. כאשר נשלח לשם באוגוסט 2011 לשבוע אימונים, הוא שהה רוב הזמן בקאבול. ב-1 באוגוסט 2012 הועלה בראון לדרגת קולונל בטקס פרטי בהנחיית הסנאטור ג'ון מקיין. הוא פרש רשמית מהצבא ב-13 במאי 2014 לאחר 35 שנות שירות, וקיבל את לגיון ההצטיינות.
קריירת דוגמנות
ביוני 1982, בראון, אז סטודנט למשפטים בן 22 בבוסטון קולג', זכה בתואר "האמריקאי הסקסי ביותר" של מטעם כתב העת קוסמופוליטן. לאחר שבועיים של דיאטה קשה הכוללת "שלוש קופסאות טונה ביום" ואימונים אינטנסיביים, הופיע בראון בעמוד המרכזי של כתב העת, כשהוא מצולם בעירום מלא אך איבר מינו נחתך בין העמודים. בעבור הצטלמותו לכתב העת השתכר ב-1,000 דולר אמריקני ובכך מימן את לימודי המשפטים שלו. בראון לקח חופשה מבוסטון קולג' ועוד המשיך את קריירת הדוגמנות שלו בניו יורק, שם הוא היה יוצג על ידי סוכנות וילהלמינה (Wilhelmina).
קריירה פוליטית במסצ'וסטס
בראון "נדבק בחיידק הפוליטי" ב-1992, כאשר נבחר לשמאי הראשי של העיירה ורנת'האם (Wrentham) שבמסצ'וסטס. ב-1995 נבחר למועצת המנהלים של ורנת'האם.
ב-1998 ניהל בראון מסע בחירות מוצלח לבית הנבחרים של מסצ'וסטס ונבחר לייצג את מחוז נורפוק התשיעי לשלוש תקופות כהונה. בראון המשיך להתקדם בסולם הפוליטי של מסצ'וסטס כאשר במרץ 2004, זכה בבחירות מיוחדות לסנאט כשהוא גובר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית שריל ז'אק. בראון נבחר מחדש לכהונה מלאה בנובמבר 2004, ושוב בנובמבר 2006, כשהוא מתמודד ללא התנגדות בפעם השנייה. הוא זכה בבחירות חוזרות בנובמבר 2008, והביס המועמדת הדמוקרטית שרה אורוזקו בשיעור של 59-41%. לאחר בחירתו מחדש, בראון היה אחד מחמשת הרפובליקנים היחידים בסנאט של מסצ'וסטס, שבתוכו 40 נציגים. בסנאט של מסצ'וסטס כיהן בראון בוועדות העוסקות בהגנת הצרכן, רישוי מקצועי, חינוך, חוקי בחירות, בביטחון הציבור ובענייני חיילים משוחררים.
ב-10 בפברואר 2007, התעוררה מחלוקת ציבורית לאחר הופעה של בראון בבית הספר התיכון האזורי קינג פיליפ בורנת'האם במסגרת דיון על נישואים הומוסקסואליים. תלמידי תיכון פתחו במתקפה על בראון דרך קבוצת פייסבוק וקראו קריאות גנאי על בתו, איילה. במהלך הופעתו של בראון בתיכון, הגן על עצמו ועל בתו על ידי ציטוט ישיר של התבטאויות אחדות, בוטות וחריפות, ואף קרא בקול את שמות התלמידים שכתבו התבטאויות אלו. מבקריו תהו אם בראון צריך היה לצטט את ההתבטאויות של התלמידים בפני קהל בתיכון.
בינואר 2010, העיתון "הבוסטון גלוב" דיווח כי במהלך שש תקופות כהונה בבית המחוקקים של מסצ'וסטס, שלוש מהן בבית הנבחרים והמחצית האחרת בסנאט, לבראון רקורד צנוע של יוזמות חקיקה, אם כי סלל את דרכו כתומך בולט של חיילים משוחררים. ריצ'רד טיסי (Richard Tisei) מווייקפילד, מנהיג המיעוט הרפובליקני בסנאט, כינה את בראון "המומחה לענייני חיילים משוחררים".