cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלנה
במצרים
לפחות שלושה סופרים יווניים מהעת העתיקה – הרודוטוס, אוריפידס וסטסיחורוס (Στησίχορος) – הכחישו כי הלנה הייתה אי-פעם בטרויה, וטענו כי נשארה במצרים במהלך מלחמת טרויה.
בספריו הרודוטוס מגולל את המיתוס היווני על הלנה כדי להסביר את הסיפור המפורסם על קרויסוס וסולון. הסיפור על הלנה במצרים הוא הקדמה לחטא הקדום שביצע אחד מדורות סולון (גיגס) וחלק מהסברו של הרודוטוס על מוצאם של האלים.
שבט הפיניקים הגיע אל ארגוס עבור מכירת סחורה, ובזמן המכירה הם הסתערו על הנשים שהגיעו לקנות את הסחורה. חלקן הצליחו לברוח אך בת המלך אינאכוס, איו, נשבתה והובלה אל מצרים. כתגובה למעשה החטיפה, היוונים חטפו את אירופה, בת מלך כרתים וכן גם את מדיאה, בת מלך קולכיס. מלך קולכיס זעם על המקרה, הוא דרש את בתו בחזרה וכן פיצויים על המעשה. היוונים סירבו וטענו שלא קיבלו שום פיצוי על חטיפת איו. הפיניקים טענו שאיו, כשהייתה בארגוס שכבה עם הקברניט וכשגילתה שהיא הרה נסעה עם הפיניקים ולמעשה לא נחטפה. לאחר מספר דורות התרחש אירוע דומה. אלכס נדרוס בן פריאמוס (מזוהה עם השם פאריס) חטף את הלנה. היוונים שלחו משלחת לקבלת הנערה ופיצוי, אולם נתקלו באותו סיפור ישן על מדיאה, לכן היוונים החליטו לצאת למלחמת טרויה.
בהמשך, בספרו השני, מספר הרודוטוס שהלנה לא הייתה בטרויה וזו הסיבה שהמלחמה התרחשה. אלכסנדרוס חטף את הלנה מספרטה, הפליג בים אך עקב סערה הגיע למצרים למקום בו יש מקדש שעל פי המסורת, מי שמגיע אליו הופך לבן חורין. עבדיו של אלכסנדר בורחים ומלשינים לאל על מעשיו. לתוניס, הממונה במקדש נודע על אותו גבר שהיה אורח וחטף את אשת מארחיו ומצווה שיש לתפוס אותו. תוניס לוקח את אלכס נדרוס לפרוטאוס שמתחקר אותו לגבי הלנה. הוא מפקיד עליו עונש ללכת ממצרים תוך 3 ימים. הלנה והאוצרות יישארו במצרים עד הגעת בעלה. הרודוטוס טוען שהורמוס הכיר את הסיפור על היסחפות אלכס נדרוס למצרים ומביא הוכחות מהאפוס ההומרי. הוא מסביר שזו הסיבה בגללה הומרוס לא חיבר את קיפריה, בה מתואר שאלכס נדרוס הגיע לטרויה ביום השלישי. מנלאוס, בעלה של הלנה עצמו אמר לכוהנים שהיו במאורעות שהטרויאנים אמרו לו שאין בידיהם את הלנה אלא שהיא נמצאת אצל המצרים. הוא חשב שהם לועגים לו ורק לאחר הריסת העיר התברר טעותו. מנלאוס הגיע למצרים וקבל את הלנה והאוצר, אך גם התעכב שם. בזמן זה החליט להקריב שני נערים לאל ולכן המצרים רדפו אחריו.
הלנה אכן הייתה במצרים כי אחרת כבר לפני זמן רב הטרויאנים היו מחזירה אותה בשלב מסוים כדי להפסיק את המלחמה. אולם לא כך רצה האל.
NAND לוגי
בלוגיקה מתמטית, NAND (קיצור של Not AND; נקרא גם קו שֶׁפֶר, ומסומן לעיתים בקו אנכי (|) או ב-↑) הוא קשר לוגי המתקבל מצירוף הקשרים לא עם וגם, ולעיתים נקרא לפיכך "לא-וגם".
באלגברה בוליאנית, NAND הוא פעולה בוליאנית אשר תוצאתה היא ההפך של פעולת AND על אותם אופרנדים. בהתאם לכך, B NAND A הוא "שקר" אם ורק אם שני האופרנדים B ו A הם "אמת".
טבלת האמת של NAND:
כתיב מקובל של פעולת NAND הוא בצורה, כאשר הסימן \cdot מייצג את פעולת AND, והקו שמעל לביטוי מציין NOT.
דברים אלה מובילים למערכת אקסיומות אלטרנטיבית לאלגברה הבוליאנית, אשר מתבססות רק על פעולה אחת. במונחי הלוגיקה המתמטית, פירוש הדבר הוא ש-NAND מהווה לבדו קבוצה שלמה של קשרים, דהיינו קבוצת קשרים שבאמצעותה ניתן ליצור כל טבלת אמת מבוקשת. זהו אחד משני קשרים המקיימים תכונה זו: השני הוא NOR לוגי.
מערכות ספרתיות אשר דורשות שימוש בשערים לוגיים מנצלות עובדה זו בביטויים לוגיים מורכבים, אשר מורכבים בדרך כלל מפונקציות לוגיות כמו AND ו-OR. הצגת ביטויים אלה בעזרת NAND בלבד מאפשרת תכנון והרכבה זולה יותר של רכיבים לוגיים. סדרה 7400 של מעגלים משולבים מכילה שערי NAND בלבד.
בני גודמן
בני גודמן (באנגלית: Benny Goodman; 30 במאי 1909 – 13 ביוני 1986) נולד כבנימין דוד גודמן, היה קלרניתן יהודי אמריקאי. גודמן היה ג'אזיסט חשוב בעיקר בתקופת הסווינג, והיו לו כינויים רבים כגון "מלך הסווינג" ו"הפרופסור". גודמן הוביל את אחת התזמורות החשובות והמפורסמות ביותר בתולדות הג'אז. מבחינת ביג בנדים שמו נזכר בשורה הראשונה, יחד עם דיוק אלינגטון וקאונט בייסי.
השנים המוקדמות
גודמן נולד בשיקגו כילד התשיעי למשפחת מהגרים יהודים עניים מפולין. אביו היה חייט מוורשה ואמו הייתה מקובנה. הוריו נפגשו בארצות הברית, בבולטימור.
כשהיה בני בן עשר רשם אביו אותו ושנים מאחיו לשיעורי מוזיקה, בהם גודמן התבלט מאוד. הוא החל לנגן בלהקת ג'אז של נערים, וקיבל הדרכה גם בתחום הג'אז וגם במוזיקה קלאסית, דבר שהשפיע על נגינתו ויצירתו. גודמן למד מהר והשתלב בנגינה המקצועית כבר מגיל צעיר מאוד. כשהיה בן 16 הצטרף לאחת הלהקות המובילות של שיקגו, התזמורת של בן פולק, איתם הקליט את הקלטותיו הראשונות. ההקלטה הראשונה תחת שמו הוקלטה אחרי שנתיים בלבד.
תקופת הסווינג
בסוף שנות העשרים עבר גודמן לניו יורק, שם זכה להערכה רבה. בשנת 1932 הקים את התזמורת שלו, שהפכה לאחת הגדולות והחשובות בתולדות הג'אז. בתזמורת של גודמן התגלו מוזיקאים רבים וחשובים, והיא הופיעה והקליטה הקלטות רבות. בני גודמן נחשב לאחד מהמוזיקאים שעיצבו את תקופת הסווינג. לא רק שהיה אחד משלושת מנהיגי התזמורות הגדולים (כשהאחרים הם אלינגטון ובייסי) הוא גם גילה מוזיקאים רבים וחשובים, כשהחשוב מביניהם הוא כנראה צ'ארלי כריסטיאן.
כריסטיאן הופיע בהרכב בשנת 1939, הביא איתו את הגיטרה החשמלית שלו, ונחשב לאבי הגיטרה החשמלית בג'אז. זה לא הדבר היחיד שכריסטיאן הביא איתו להרכב. הוא הביא גם את סגנונו הייחודי ואת רעיונותיו המורכבים. בהמשך הפך כריסטיאן לאחת ההשפעות הגדולות על מייסדי הבי בופ, וניצנים מהשפעה זו נראו עוד בתקופתו עם גודמן. במשך השנתיים שכריסטיאן ניגן עם התזמורת הוא כתב קטעים רבים (שעל חלקם גודמן לקח את הקרדיט) והיווה השראה למוזיקאים.
ב-1942 התחתן עם אליס האמונד, אחותו של המפיק שלו ג'ון האמונד ונצר למשפחת ואנדרבילט.
לאחר תקופת הסווינג
בשנות הארבעים הביג בנדים נהיו פחות פופולריים, ויותר קשים להקלטה (בשל בעיות עם חברות התקליטים). כשהחל הבי בופ להופיע וקצת יותר מאוחר הקול ג'אז גודמן השתתף במעבר. הוא הקליט עם להקות קטנות, כנהוג בסגנון, ונגינת הקלרינט שלו השפיעה על כל הנגנים שבאו אחריו. גם ההקלטות שלו זכו לתהודה חיובית הן ממבקרים והן מהקהל. בפעם הראשונה שהוא שמע את נגינתו של ת'לוניוס מונק, פסנתרן שהיה מחלוצי הבי בופ, הוא אמר: "אני אוהב את זה, אני אוהב את היצירה ואני אוהב את הדרך שבה הוא מבצע אותה [...] אני חושב שיש לו חוש הומור ויש לו כמה דברים טובים שם".
למרות שבשנה וחצי הראשונות זכה גודמן לביקורת חיובית, בהמשך הוא לא עמד בקצב השינויים שהתרחשו בתחילת מהפכת הבופ. עד מהרה הוא הפך מתוסכל ועזב את הסגנון לחלוטין. אין ספק שגודמן נזכר בספרי ההיסטוריה בזכות נגינת הסווינג שלו, שנמשכה גם לאחר שהופיע הבופ. בסופו של דבר שינה גודמן את דעתו לחלוטין ואף טען כי "אולי הבופ החזיר את המוזיקה אחורה יותר מכל דבר אחר [...] באופן בסיסי זה שגוי לחלוטין, אפילו הסולמות לא נכונים".
ב-1948 הופיע בסרט "שיר נולד" לצידו של דני קיי.
המוזיקה הקלאסית
לאחר שהתייאש מהבי בופ חזר גודמן לנגן גם מוזיקה קלאסית ואף הצטיין בכך. רבים החשיבו אותו לגדול נגני הקלרינט של אותה התקופה. הוא התנסה גם בשילובים בין הסווינג למוזיקה הקלאסית, וכתב עיבודים רבים ליצירות קלאסיות, למשל של המלחין בלה בארטוק.
הומוסקסואליות ביוון העתיקה
הומוסקסואליות (משיכה לבני אותו המין) הייתה נפוצה ביוון העתיקה בעיקר בין גברים מבוגרים לבין נערים ונכתבו על הנושא שירים וחיבורים על ידי אישים יוונים כגון הרודוטוס, קסנופון ואתנאיוס. אחת מן התבניות החברתיות המקובלת ביוון העתיקה ליחסים בין שני אנשים הייתה פדרסטיה (קשר חונכות שמתקיים בין נער לאזרח לעיתים אף תוך קשר אינטימי עד להתבגרותו של הנער). בקרב הגברים המבוגרים, הקרבה הארוטית עם הנערים לא סתרה את משיכתם המינית לנשים ואלו התקיימו זו לצד זו. משיכה בין נשים זכתה גם ליצוג מכובד, ובהקשר זה התפרסמה המשוררת סאפפו שכתבה שירי אהבה לסביים באי לסבוס אשר ממנו נלקח המונח לסבית.
בחינה חברתית
היוונים הבדילו בין גברים בעלי תפקיד אקטיבי ביחסים ההומוסקסואלים לבין בעלי תפקיד פסיבי שנתפס כנשי. כבר מילדות למדו הנערים לטפח את גופם אבל כל תצוגה של נשיות וחולשה נראתה בעין רעה בקרב היוונים. גבר נשי היה זוכה לכינוי: "קינאיטוס", אפשר להתחקות על מקור המילה במשפט "קינון טין אידו" שמשמעותו היא "המביא את קללת אידו" (אלילה זוטרה שהענישה עבריינים), הכינוי נחשב למחפיר ומביך ביותר.
למרות שמרבית המקורות הספרותיים והאמנותיים מתייחסים לתופעה מנקודת המבט של השכבה האריסטוקרטית, אין להכחיש את שכיחות התופעה בקרב כל המעמדות.
מקור התופעה והתפתחותה
המקורות העומדים לרשותנו בנוגע ליחסה של החברה ביוון העתיקה ליחסים הומוסקסואלים הם מוגבלים. סביר להניח שמקור התופעה הוא בתרבות המינואית שהייתה הראשונה להציג מנהגים שכאלו. בשלב מאוחר יותר תרבותה השפיעה על יוון וגרמה להופעת הפדרסטיה.
ברם, קיימים מספר גורמים נוספים לתפוצת הפדרסטיה ביוון העתיקה:
מערכות היחסים לא היו מאריכות ימים, בהגיעם לבגרות הנערים התחתנו עם נשים, ונטשו את המנהג לכל המאוחר בגיל 30.
המציאות ההומוסקסואלית
אין ביכולתנו לדעת כיצד בדיוק התנהלו היחסים המיניים, אולם קשה להאמין כי נשמרו עד הסוף כל החוקים הפדרסטים והפדגוגיים. ספק אם הנערים ראו במערכות היחסים שאליהם נקשרו לא יותר מאשר טקסי חניכה, ובמין - לא כלום מלבד סיפוק של צורכי המחנך. לעיתים לא רחוקות היו מקרים כמו אלו של החבורה המקודשת של תבאי שבה לא קוימו מרבית החוקים. נפוץ תיעוד אומנותי וספרותי דווקא של יחסים בין בני אותו הגיל, וישנם אפילו מקרים חריגים שבהם הצעיר חיזר אחר המבוגר כמו בזה של אלקיביאדס וסוקרטס.
לקט של יצירות ספרותיות נבחרות
העדויות הקדומות ביותר לפדרסטיה משתייכות למאה ה-7 לפנה"ס, העדויות לתופעה באות בצורת שירה, מחזות, טקסטים פילוסופיים, אוטוביוגרפיות, ציורים, כלי חרס ואגדות. יש להבין כי חלק מהעבודות הללו מציגות את החברה כאידיאלית, זאת לעומת המציאות שלעיתים רחוקה משלמות. על כן יש לראות את הטקסטים בהקשר של התקופה ושל המקום שבו נכתבו ולא לראותם כאמת המלאה.
בשירה
קירבה בין שתי נשים נבחנת בעיקר על ידי סאפפו, בת המאה השביעית לפנה"ס, שנחשבת עד היום לאחת מהמשוררות היווניות הגדולות, פועלה העיקרי היה באי לסבוס (שממנו יצא המושג לסביות - בהקשרו למשוררת שגרה עליו). סאפפו כתבה לא אחת גם שירים עם מוטיבים הטרוסקסואלים ונודעה כאישה נשואה בעלת ילדים אך אי אפשר שלא להתייחס לאזכורים הרבים העוסקים באהבתה לנשים. אותן נשים היו תלמידותיה, ועל כן יש גם מן המוטיב הפדרסטי בשירתה.
מקור ספרותי נוסף הם שירים ליריים שיוחסו בטעות למשורר ארכילוכוס, משורר מן המאה השביעית לספירה. באחד הפרגמנטים שנותרו מתאר המשורר את הגבר כבוגדני: "... בשבילו הכול שטיות | חוץ מזין עם יכלת | לעמוד לו בזקיפות | בתוך חגוי השת. | והוא מרוצה מאהובו | כל עוד נהנה להינעץ על-ידו. | אבל כשהכיף מסתיים | הוא משליך את יקירו הקודם | ומחפש לו סוסי-הרבעה שריריים..." (פרגמנט מס' 327, תרגום שמעון בוזגלו, בתוך: שד לילה שחור, השירה הלירית היוונית בראשיתה, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2006).
דוגמה אחרת היא עבודתו של איביקוס במאה ה-6 לפנה"ס. בין יצירותיו יש אחת המתייחסת לקשר בין זאוס לגנימדס (נער טרויאני יפה תואר שזאוס לקח להיות משרתו באולימפוס). היה במיתוס כדי לאשש, להצדיק ולרומם את היחס כלפי התופעה, ולהציגה כבעלת אישור דתי.
טקסטים היסטוריים ופילוסופיים
אריסטו ותוקידידס סברו כי בסיפור אין אמת ולמעשה מעשי השניים רק החמירו את המצב היות שהיפיאיס, הטירן ששרד את ניסיון ההתנקשות, שלט ביד עוד יותר קשה אחרי הניסיון להורגו. יש המאמינים כי הסיפור הציג את הזוג (הפדרסטי) כמסייע לפיתוח הדמוקרטיה האתונאית ובכך ניסה להביא לאישור רחב יותר של התופעה.
באחת מעבודותיו מתאר קסנופון את אגסילוס כמושל מושלם, למרות שאינו יכול שלא להמשך לנערים הוא מונע מעצמו כל מימוש פיזי של רצונותיו. קסנופון למעשה העביר ביקורת על יחסים בין גברים. המלך הספרטני אגסילוס היווה דוגמה מושלמת למשמעת עצמית שהוערצה בתרבות הספרטנית ככל, ובזאת הפדרסטית בספרטה בפרט, על כן יש הסוברים כי יחסים חד מיניים בספרטה לא הגיעו ליחסי מין.
פלוטרכוס סיפר כי מערכות היחסים הללו החלו בגיל 12 והיוו חלק מחניכת הנערים, הוא גם טען כי אותן מערכות יחסים היו נהוגות גם בין נשים. אליאן מספר כי הילדים הספרטנים לא היו מתנשאים כמקביליהם האתונאים היות שמאהביהם ידעו "להכניס בם מידות טובות", יש חוקרים הטוענים כי משמעות העניין הוא קיום מערכת יחסים מינית בין נערים לגברים, כל זאת בניסיון להכניס בהם תכונות שתאומות לוחם ספרטני. הזוגות הללו זכו לכינוי 'אייספנאלים' מהמילה 'אייספיין' שמשמעותה לתת השראה.
איון מכיוס והיארומימוס מרודוס מספרים על פלרטוטיו של סופוקלס עם ילדים, סיפור המספק מידע צבעוני על דרך החיזור שנקטו בה מאהבים. הביוגרפיה של אלקיביאדס מאת פלוטרכוס מראה כמה היו מוכנים המאהבים לסבול כדי להשיג את מבוקשם.
בדיאלוג המשתה של אפלטון מתאר סוקרטס תהליך שבו הבנת ה"ארוס" (אהבה) מביאה לניקוי נשמתו של האדם ולשיחררו מהשעבוד הפיזי. בתחילה רואה אדם את יופיו של גוף הנער, מאוחר יותר את זה של כל גוף, מאוחר יותר את זה של מוסדות אנושיים (כמו המדינה) עד שהאדם לומד להעריץ את יופי ושלמות הטבע והאלים.
פאוסאניאס מתאר כיצד התנהלו מערכות יחסים חד-מיניות. הייתה חשיבות רבה להוכחת האהבה מצד המחזרים באופנים כמו לינה לצד דלת בית אהובם, כמו כן אבות רבים לא רצו שבניהם יהיו מחוזרים בידי גברים ונקטו באמצעים למנוע את התופעה. נאסר על גברים להראות סימנים של נשיות ופאסיביות ועליהם היה להיכנע למאהביהם באיטיות.
אריסטופאנס טוען שבעבר בני האדם חיו כשני אנשים בגוף אחד, האלים הפרידו את הגוף לזה של שני אנשים בודדים ולכן בני אדם מבלים את חייהם בחיפוש חציים השני, האנשים שמקורם בגוף של שני גברים מחפשים את חציים השני בקרב גברים אחרים, והם מתחתנים ומולידים ילדים רק כחלק ממחויבות חברתית.
ארין מוריארטי
ארין אלייר מוריארטי (באנגלית: Erin Elair Moriarty; נולדה ב-24 ביוני 1994) היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כאנני ג'נוארי/סטארלייט בסדרה "הבנים" של פריים וידאו, וכן שיחקה ב"ג'סיקה ג'ונס" של נטפליקס וב"בלש אמיתי" של HBO. בנוסף, הופיעה בסרטים כגון "קונג: אי הגולגולת" ו"נמלטת".
ביוגרפיה
מוריארטי נולדה וגדלה בניו יורק. היא החלה לשחק בגיל 11, וכיכבה כאנני בהפקת תיאטרון קהילתית של "אנני" משנת 2005. עם סיום לימודיה בתיכון, היא דחתה את לימודיה בקולג' כדי להמשיך לשחק.
קריירה
מוריארטי לוהקה לתפקידיה המקצועיים הראשונים כנערה, ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "חיים אחד לחיות" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד". תפקידיה הראשונים היו כבתו של וינס ווהן בסרט הקומדיה "שומרים על השכונה" משנת 2012. קלי, אהבתה של דמותו של ניק רובינסון, בקומדיית האינדי "מלכי הקיץ" מ-2013; ונטלי, בתה של הדמות הראשית, בסדרת הדרמה קצרת הימים של ABC "האלמנה האדומה".
לאחר מכן היא לוהקה לתפקיד משנה בסרט המדע הבדיוני "אחרי האופל", שהוקרן בבכורה ב-2013, והיה לה תפקיד חוזר בעונה הראשונה של "בלש אמיתי" בתור אודרי הארט, הילדה הבעייתית של דמותו של וודי הרלסון. בספטמבר, ארין מוריארטי נבחרה לאחת השחקניות הטובות ביותר מתחת לגיל עשרים על ידי IndieWire. שנה היא לוהקה ל"אוויג'ה", אך הסצנות שלה הוסרו מהסרט האחרון, בעקבות צילומים חוזרים.
בפברואר 2015 הוכרז כי היא הצטרפה לצוות השחקנים הראשי של "ג'סיקה ג'ונס" של נטפליקס. בעונה הראשונה של הסדרה, שיצאה לאקרנים בנובמבר 2015, גילמה מוריארטי את הופ, סטודנטית בקולג' שחייה נהרסים על ידי קילגרייב, הנבל הראשי.
היא הופיעה ב"אבא בדם", סרט משנת 2016 בכיכובו של מל גיבסון. באותה שנה הכיכבה גם בסרט האימה "מבפנים". למוריארטי היה גם תפקיד משנה בסרט עטור השבחים "קפטן פנטסטיק", שבו היא מגלמת את עניין האהבה של דמותו של ג'ורג' מקיי. על סרט זה, היא הייתה מועמדת לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של צוות שחקנים בסרט קולנוע.
ביוני 2016 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "עונת הנסים" של LD Entertainment יחד עם דניקה יארוש והלן האנט; הסרט יצא לאקרנים בשנת 2018. כמו כן, בשנת 2018, היא הופיעה בסרטים "המסע יוצא הדופן של פקיר" ו"מסיבת מפלצת. מאוחר יותר באותה שנה, היא הופיעה ב""דרייבן" שבמרכזו מבצע העוקץ שהפיל את איל הרכב ג'ון דלוריאן; הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה 2018 וצולם בפוארטו ריקו בשנת 2017 במהלך הוריקן מריה.
בדצמבר 2017, היא לוהקה לתפקיד אנני ינואר/סטארלייט בסדרה "הבנים", של אולפני אמזון המבוססים באופן רופף על עיבוד לגארת' אניס וספר הקומיקס של דריק רוברטסון באותו שם. הסדרה יצאה ביולי 2019. העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בספטמבר 2020 עם עונה שלישית שהייתה אמורה לצאת לאקרנים ב-2021, אך נדחתה עד ל-3 ביוני 2022.
יחסי סן מרינו–פרו
יחסי סן מרינו-פרו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הרפובליקה של פרו.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין סן מרינו לפרו כוננו ב-24 בפברואר 2005. ב-19 בספטמבר 2013 נחתם הסכם דו-צדדי בין שתי המדינות בנוגע לחימום הקשר בין שתי המדינות ברמה התאורטית ותחילת שיתופי פעולה בתחומים שונים בעלי עניין משותף ברמה המעשית.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, הייצוא של סן מרינו אל פרו הסתכם ב-89.4 אלף דולר. סן מרינו ייצאה בעיקר חלקי מכונות, חומרי פלסטיק, מוצרי יופי, גומי ועוד.
אורביס
אורביס (באנגלית: Orbis, נוסד ב-1957), הוא רבעון לענייני מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, המוצא לאור על ידי אלסוויר, חברה הולנדית ותיקה להוצאה לאור, עבור "המכון (האמריקאי) לחקר מדיניות חוץ" (Foreign Policy Research Institute - FPRI), שמושבו בפילדלפיה. קו המערכת נוטה בדרך כלל לכיוון ימין - ניצי, בכל הנוגע למדיניות חוץ אמריקאית.
הקמת הרבעון והאידאולוגיה שלו
ב-1955 הקים רוברט שטראוס - הופה (1903–2002), פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פנסילבניה, יליד וינה, בן לאב יהודי ממוצא הונגרי ואם ממוצא פרוטסטנטי צרפתי, שחזה כבר ב-1938 את פרוץ מלחמת העולם השנייה, את "המכון לחקר מדיניות חוץ" (FPRI), בפילדלפיה, פנסילבניה. כעבור שנתיים הוא ייסד את "אורביס", שהפך לפרסום הדגל של המכון, עד היום. שטראוס - הופה כיהן כעורכו הראשון של אורביס במשך 12 שנים, עד 1969, עת עזב אותו לטובת מינוי לשגריר ארצות הברית, במקור למרוקו ובסופו של דבר לסרי לנקה ולאיים המלדיביים (מינוי של ריצ'רד ניקסון). הוא חזר למכון שייסד (אף כי לא לאורביס), אחרי קריירה דיפלומטית שנמשכה כעשרים שנה, במסגרתה הספיק לכהן כשגריר ארצו במספר מדינות נוספות, כמו בלגיה, שוודיה, טורקיה ואף כשגריר ארצות הברית לנאט"ו.
במאמר בשם "המאזן של המחר" (The Balance of Tomorrow), שכתב שטראוס - הופה בגיליון הראשון של אורביס, הוא פירט את מטרות הרבעון החדש בצורה ברורה וחד משמעית - פיתוח אסטרטגיה לניצחון של המערב במלחמה הקרה למול ברית המועצות. גיבוש מצע רעיוני לאיחודו של העולם כולו, בהנהגתה של ארצות הברית, כנגד הכוחות שאין להם דבר לתרום להתפתחותו של המין האנושי, חוץ מכוח גס ואידאולוגיה רקובה.
הקו האידאולוגי המערכתי הברור לא הקהה עם זאת את חודה של יכולת הניתוח האנליטי המעשי של אורביס ושל עורכו. ב-1962 כתב שטראוס - הופה באורביס מאמר ידוע מאוד, בשם "הסבך הסיני - סובייטי ומדיניות ארצות הברית" (The Sino - Soviet Tangle and U.S. Policy). שטראוס - הופה קרא במאמר זה לברית מעשית, גם אם לא אידאולוגית, עם סין, כנגד ברית המועצות. המאמר נחשב לאחד המשפיעים על מדיניות הפתיחות המפתיעה של מי שעתיד היה להיבחר כעבור שש שנים לנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון והיועץ לביטחון לאומי שלו הנרי קיסינג'ר, כלפי סין. ניקסון כזכור, היה זה שהחל את הקריירה הדיפלומטית של שטראוס - הופה כשגריר ארצות הברית למדינות שונות.
עורכים ראשיים
כיום ומאז 2008 מכהן כעורך הרבעון, מקובין תומאס אוונס, פרופסור לענייני ביטחון לאומי בקולג' של הצי האמריקאי בניופורט, רוד איילנד. קדם לו (2004–2008) פרופסור (מדע המדינה, סווארטמור קולג', פנסילבניה) ג'יימס קורט. לפני כן (2001–2004), העורך של אורביס היה פרופסור (אוניברסיטת פנסילבניה) דייוויד אייזנהאואר, נכדו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר וחתנו של הנשיא ניקסון, וקדם לו (1995–2001) חתן פרס פוליצר פרופסור (אוניברסיטת פנסילבניה) וולטר מקדוגל. בשנים 1986–1993 ערך את האורביס דניאל פייפס.
פלוגות אל-קודס
פלוגות אל-קודס (בערבית: سرايا القدس; סראיא אל-קודס; תרגום לעברית: פלוגות ירושלים) היא הזרוע הצבאית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני,  ארגון הטרור השני בגודלו ברצועת עזה, אחרי חמאס. מנהיגו הוא אכרם עג'ורי, המתגורר בסוריה. מרבית מימון הטרור של הארגון מגיע מאיראן.
מטרת הארגון היא הקמת מדינה אסלאמית בכל ארץ ישראל, על שטחי הרשות הפלסטינית וחורבותיה של מדינת ישראל. לפיכך, הג'יהאד מסרב להשתתף בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היסטוריה
פלוגות אל-קודס נוסדו בעזה בשנת 1981 על ידי פתחי שקאקי ועבד אל-עזיז עודה. הם היו פעילים ביהודה ושומרון, במיוחד בג'נין, וכן ברצועת עזה. ב-23 בינואר 1995 עודה הוגדר כמחבל ייעודי מיוחד על ידי ארצות הברית. באוקטובר אותה שנה נהרג שקאקי בהתנקשות של המוסד במלטה.
באינתיפאדה השנייה, פלוגות אלקודס ביצעו פיגועים רבים נגד אזרחים ישראלים, לרבות פיגועי התאבדות. לאור זאת, צבא ההגנה לישראל ביצע פעולות נרחבות נגד תשתיות הטרור של פלוגות אל-קודס, שהביאו להפסדים קשים לארגון. בשנת 2003 צה"ל הרג בסיכול ממוקד את אחד ממייסדי הארגון ומפקדו ברצועת עזה, מקלד חמיד. בשנת 2004 מחליפו, בשיר ח'ליל דבש, גם הוא ממייסדי הארגון, נהרג בסיכול ממוקד במבצע ימי תשובה. לאור זאת, עד שנת 2004 נחלש הארגון באופן משמעותי.
ב-1 במרץ 2006, מוחמד דחדוח, מפקד בפלוגות אל קודס, נהרג בסיכול ממוקד של חיל האוויר הישראלי בשכונת תל אל-הווא בעיר עזה. ב-30 באוגוסט 2006, מנהיג פלוגות אל-קודס ביהודה ושומרון, חוסאם ג'ראדאת, נורה למוות בג'נין בפעילות מסוערבת.
במרץ 2014, יותר מ-100 רקטות שוגרו לדרום ישראל על ידי הג'האד האסלאמי בפלסטין וקבוצות איסלאמיסטיות אחרות. ב-14 במרץ הודיע רמדאן שלח, מנהיג הג'האד האסלאמי הפלסטיני, כי המתקפה מתואמת עם חמאס.
ב-12 בנובמבר 2019, פתחה מדינת ישראל את מבצע חגורה שחורה בסיכול ממוקד של בהאא אבו אל-עטא, מפקד החטיבה הצפונית של פלוגות אל קודס ברצועת עזה. זאת בעקבות מעורבותו הישירה בשיגור רקטות לישראל, אשר הוגדר כפצצה מתקתקת. במקביל, מפקד הארגון בסוריה, אכרם עג'ורי, שרד תקיפה אווירית בדמשק, אך ילדיו נהרגו. ישראל לא לקחה אחריות על ההתנקשות בעג'ורי. למחרת, פלוגות אל קודס שיגרו מעזה כ-220 רקטות ישראל. צה"ל השיב בהפצצת מטרות של הג'האד האסלאמי הפלסטיני וכמה פעילים נהרגו, חלקם בעת שניסו לשגר רקטות על ישראל. עד הפסקת האש ב-14 בנובמבר, שיגרו פלוגות אלקודס למעלה מ-400 רקטות לישראל, ובסך הכל נהרגו 36 פלסטינים, מהם 25 פעילי ג'יהאד ומחבלים מפלגים אחרים.
באוגוסט 2022 פתחה ישראל במבצע עלות השחר נגד הג'יהאד האיסלאמי וחיסלה את צמרת פלוגות אל-קודס.
במאי 2023 פתחה ישראל במבצע מגן וחץ נגד הג'יהאד האיסלאמי וחיסלה שוב את צמרת הפלוגות.
יחסים עם איראן
הברית בין איראן לג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני מעוגנת בשורשים ההיסטוריים של הארגון. בהגותו של מייסד הארגון, פתחי שקאקי, הוצגה המהפכה האסלאמית של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני כמודל עבור הפלסטינים. לאורך השנים פיתח הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני תלות מוחלטת באיראן: רעיונית, צבאית ופיננסית. בשונה מחמאס, אשר מנסה לשמור על ריבונות, ולכן בעל אחריות על תושבי רצועת עזה, הג'יאהד הפלסטיני סר למרות השלטונות באיראן כמעט באופן מלא. תחת החסות האיראנית ומימונה, הפכו פלוגות אל-קודס לכוח הצבאי השני בחשיבותו ברצועה, אחרי חמאס. מינוי של זיאד נח'אלה למזכ"ל הארגון ב-2018, נחשב להישג איראני. נח'אלה מקורב למשמרות המהפכה, ולקח חלק משמעותי בהקמת פלוגות אלקודס, יחד עם מקלד חמיד ובשיר אלדבש.
נציג הגא"פ באיראן, נאצר אבו שריף, הודה בשלהי 2018, כי איראן נותרה התומכת היחידה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וספקית אמצעי הלחימה הבלעדית שלו.
סיוע צבאי
בריאיון לאל-עאלם, ערוץ ממשלתי איראני בשפה הערבית, הרחיב אבו ח'מזה, דובר פלוגות אל-קודס, על העזרה שהארגון מקבל מאיראן. לדבריו, הם נסמכו על איראן באימונים, מימון וחימוש מתקדם.
הציוד מוברח מאיראן לעזה בכמה דרכים. בתקופת כהונתו של נשיא מצרים, מוחמד מורסי, מרבית ההברחות בוצעו דרך מנהרות הברחה מסיני לרצועה. בשיטה זו נכנסו לרצועה רקטות, פצצות מרגמה, טילים נגד טנקים, חומרי נפץ וציוד גולמי לייצור חומרי נפץ. לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2013, ועליית עבד אל-פתאח א-סיסי לשלטון ב-2014, הצבא המצרי ניהל מלחמת חורמה במנהרות ועד יולי 2014 הוא השמיד 1,639 מנהרות.
סיוע כלכלי
ממשלת איראן מבטיחה תגמול כספי לכל ארגוני הטרור שימשיכו להילחם נגד ישראל דרך מוסד השהיד וקרן אנצאר, הסהר האדום, הוועדה לסיוע ע"ש האמאם ח'ומייני וחלפני כספים.
חימוש
פלוגות אל קודס חפרו מנהרות תת-קרקעיות כדי לחטוף חיילים ישראלים לשם עסקאות חילופי שבויים.
לפלוגות אל קודס מחרטת טילים לטווח רחוק וכן טילים תקניים מתוצרת איראן.
יחיאל די-נור
יחיאל די-נור (פיינר) (16 במאי 1909 – 17 ביולי 2001) היה סופר ישראלי יליד פולין, ניצול מחנות ההשמדה הנאציים, שכתב על השואה ביידיש ובעברית ומוכר בעיקר בשל סדרת ספריו "סלמנדרה - כרוניקה של משפחה יהודית במאה העשרים". די-נור נודע בשם העט "ק. צטניק" (מבוטא: "קָצֵטניק", מושג שפירושו "אסיר במחנה ריכוז") ושימש כעד במשפט אייכמן.
תולדות חייו
די-נור נולד בשנת 1909 בסוסנוביץ שבפולין בשם יחיאל פיינר. הוא גדל בחווה של סבו ולמד בישיבת חכמי לובלין שבעיר לובלין. הוא היה ידוע כעילוי, בין מתי המעט שלמדו קבלה מפי ראש הישיבה. בצעירותו עסק במוזיקה וכתב שירים ביידיש. כמו כן היה עסקן של צעירי "אגודת ישראל" בפולין שבין מלחמות העולם.
בשואה
תקופת השואה עברה עליו במחנות עבודה וריכוז. בתקופת שהותו בגטו, הוא נחקר פעמיים על ידי הגסטאפו בעיר קטוביץ. לעיתונאי וההיסטוריון תום שגב סיפר כי מכּר שלו הצליח לסדר לו דרכון של הונדורס, שהועבר לו באמצעות השגרירות השווייצרית בברלין ומפקדת הגסטאפו בקטוביץ. בעקבות זאת, הוא הובא אל לשכת מפקד הגסטאפו בעיר, אלפרד דראייר. בעודו בלשכה, נכנס לחדר קצין בדרגה גבוהה יותר. הוא עיין בניירות, קרע אותם והשליך אותם לפח. רק מאוחר יותר נודע לדי-נור שהקצין הזה היה אדולף אייכמן. לאחר מכן הוא עוּנה בחקירה במרתף הגסטאפו לגבי מחבוא נשק שהתגלה בגטו. באוגוסט 1943 הגיע למחנה ההשמדה אושוויץ. בהמשך עבד במחנה לעובדי כפייה זקראו (Sakrau (Zakrzów), מזרחית לעיירה גוגולין, שבו האסירים עבדו בסלילת כביש מהיר, ובמחנה נוסף. משפחתו – אשתו, הוריו, אחיותיו ואחיו – נספו כולם בשואה. אח אחד שרד והיגר לקנדה. עם זאת, לטענת החוקר יחיאל שיינטוך, לדי-נור כלל לא הייתה אחות.
לאחר השחרור
לאחר שחרורו מצא את תכלית חייו בתיעוד סיפור משפחתו וחוויית השואה. הוא החל לכתוב על השואה מעט לאחר שניצל, בעודו שוהה במחנה של הצבא הבריטי ליד נאפולי באיטליה. את כתב היד של ספרו הראשון מסר לאליהו גולדנברג, חייל בבריגדה היהודית, כדי שיוציאו לאור בארץ ישראל. די-נור לא ציין בו את שם המחבר והסביר לחייל: "הם שהלכו אל הקרמטוריום, כתבו את הספר הזה! רשום את השם שלהם: ק. צטניק". שם זה הפך מאז לשמו הספרותי. ספרו הראשון, "סלמנדרה", אותו כתב במקור ביידיש, היווה פריצת דרך ספרותית ב"המציאו" ז'אנר ספרותי שלא היה קיים עד אז: רומן תיעודי. באמצעות סיפור שהורכב ברובו מחומרים היסטוריים-תיעודיים, טווה רומן בדיוני, עתיר בפרטים על גבול הפורנוגרפיה. באמצעות הכתיבה בסוגה זו, הצליח להעביר את מוראות השואה - לראשונה בעולם שלאחר המלחמה - באופן פופולרי. ספרו זה ובמיוחד זה שכתב אחריו, "בית הבובות", תורגמו לעשרות שפות ונמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם כולו. את חייו הוא הקדיש לנושא. זו הווייתו כולה, עד יום מותו, אשר סבה סביב השואה והזכרונות שרדפו אותו משם.
די-נור עלה לארץ ישראל דרך איטליה בשנת 1946. הוא התגורר אז במרתף וגם על ספסל בשדרות רוטשילד. ב-1947 הכיר את אשתו השנייה, המשוררת נינה אשרמן, בתם של הגינקולוג פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן ואשת התרבות, מלכה (וילנר) אשרמן, כמסופר בספרו האחרון בסאגה (כרוניקה) של משפחתו. נינה (שכונתה "ניקה") הייתה אז נערה צעירה. לאחר שקראה את "סלמנדרה", החלה לחפש את מחברו האלמוני. כשהתחתן בישראל, עברת את שמו ל"די-נור". עד אז נשא גם את השם קרל צטינסקי, אשר מזכיר את שם העט "ק. צטניק".
די-נור כתב על סיוטי הלילה שלו, מהם סבלה גם אשתו: "כאחוז קדחת הייתי ננער משנתי בזעקות חנוקות, שטוף פלגי זיעה, וניקה, הישנה לצדי, מנגבת במגבות את זיעת־חרדתי, תמיד בהלה ורחמים בעיניה".
לזוג נולדו שני ילדים: בן (ליאור, עוסק בנדל"ן) ובת (דניאלה, עוסקת בהוצאה לאור).
עדותו במשפט אייכמן
ב-7 ביוני 1961 נאות די-נור לשמש עד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן שנערך בירושלים, כיוון שהיה בין המעטים שפגשו את אייכמן בתקופת השואה ונותרו בחיים. אייכמן נכח באחת משתי הפעמים שבהן נחקר בחדר העינויים של הגסטאפו, המשטרה החשאית הנאצית. מיד בתחילת מתן עדותו במשפט, לאחר כשמונה דקות במהלכן התבקש למסור את פרטיו האישיים ולהזדהות, קם די-נור מכסאו שעל דוכן העדים והתמוטט על רצפת האולם. השופטים נאלצו להפסיק את הישיבה ודי-נור הוצא מהאולם על אלונקה ופונה לבית החולים, שם שהה כשישה חודשים לאחר מכן. די-נור נדרש במשפט להזדהות בפעם הראשונה בשמו האמיתי. לתום שגב סיפר כי זו הסיבה לכך שהתעלף. לטענת שגב, התעלפותו הייתה "הרגע הדרמטי ביותר במהלך המשפט" ואף "אחד הרגעים הדרמטיים בתולדות המדינה". העדות והאירוע שהתרחש בבית המשפט, ובעיקר העובדה שזו הייתה הפעם הראשונה בה נחשפה זהותו ונודע לקהל בארץ ובעולם מיהו האיש העומד מאחורי השם ק. צטניק, הפכו לאחד מסמליו המובהקים של משפט אייכמן, ששב ומאפיין את הזיכרון בימי השואה. אולם לאחר המשפט, אסר די-נור על המוציאים לאור לפרסם את תמונתו, סירב להתראיין ולא דיבר בציבור.
די-נור עבר טיפול ב-LSD שהוזרק לו על ידי הפרופסור יאן בסטיאנס באוניברסיטת ליידן בהולנד. באסטיאנס התמחה בטיפול בניצולי השואה באמצעות טיפול בטראנס בהשפעת סמים. החולים סבלו לדבריו מ"תסמונת מחנות הריכוז" - הפרעה פוסט-טראומטית, וה-LSD מחדד את תודעתם ומעמת אותם עם עברם. הוא מכניס אותם לטראנס, דבריהם מוקלטים, ולאחר מכן הם נדרשים לנתח אותם. די-נור לא השלים את סדרת הטיפולים. לדבריו, הוא הפסיק את הטיפול כאשר הגיע להכרה כי ק. צטניק ודינור הם אדם אחד. כמו כן, הגיע למסקנה כי אושוויץ לא הייתה על "פלנטה אחרת", אלא בעולם הזה והיא מעשה ידי אדם. גם סיוטי הלילה שלו פסקו. כעבור עשר שנים תיעד את הזיותיו בספרו "צופן א.ד.מ.ע.", אותו כתב במשך שבועיים וחצי. לכבוד יציאת הספר אף חשף את עצמו בראיון טלוויזיוני ממושך.
די-נור נפטר ב-17 ביולי 2001 בישראל. בצוואתו ביקש לפרסם את מותו רק בתום השבעה, כדי למנוע ממותו ומהלווייתו להפוך לאירוע תקשורתי. הוא הותיר אחריו את שני ילדיו.
עמדותיו
די-נור התנגד באופן נחרץ להסכם השילומים. את תחושותיו בעניין זה הביע בפרק המסיים את ספרו היחיד שלא נכתב כפרוזה, "כוכב האפר", בפואמה "Wiedergutmachung (שילומים)". בספרו "כחול מאפר" מתבטאת אשתו של ניצול השואה: "מפוטמים זבחי-מתים, אנחנו רוקדים כל הלילה את טוויסט-השילומים סביב מדורת האש הזרה".
בתחילת עדותו במשפט אייכמן, התייחס די-נור אל אושוויץ כ"פלנטה" אחרת. עדותו, שבמהלכה התעלף, הייתה קצרה, ונותרה חרותה בזיכרון הקולקטיבי כאחד מסמלי הטראומה של השואה.
וזו לשון עדותו, שבאה בעקבות שאלתו של התובע "מה הסיבה שבגללה חסית בשם הספרותי ק. צטניק?"
שנים אחר כך, בעקבות הטיפול הפסיכולוגי שעבר (שכלל היפנוזה), חזר בו מתפיסת ה"פלנטה האחרת":
(ראיון טלוויזיה עם רם עברון)
יצירתו הספרותית
עוד לפני השואה עסק בכתיבה. אולם לאחר השואה ראה צורך להשמיד כל זכר לספריו מלפני השואה. הוא טס לארצות הברית ושם, בספריית הקונגרס, השמיד עותק של ספר שירה שכתב לפני פרוץ המלחמה. כן גנב ושרף את העותק האחרון שנשאר, שהיה בספרייה הלאומית בירושלים. את שארית הדפים השרופים שלח למנהל הספרייה על מנת להוכיח לו כי הספר הושמד ולא נלקח לספריה פרטית כלשהי. את מעשיו הסביר די-נור בדברים: "הספר הזה היה שייך לעולם שכבר לא קיים, לעולם שנשרף".
ספריו הם, כלשונו, "לא ספרות רגילה, אלא כרוניקה מתוך הפלנטה אושוויץ". אפשר לראות בספריו תיעוד של חייו ושל משפחתו. קורותיו בשואה מתוארות בספרו הראשון, "סלמנדרה", שאותו כתב (ביידיש) מיד עם שחרורו מהמחנה תחת שם העט "ק. צטניק" (כינוי לאסיר במחנה ריכוז). את כתב היד של "סלמנדרה" מסר לשחקן והקריין אליהו גולדנברג, שהיה חייל בבריגדה היהודית, כדי שיוציא אותו לאור בארץ ישראל. את כתב היד מסר גולדנברג לזלמן רובשוב (שזר), שמסר אותו לסופר י"ד ברקוביץ. זה תרגם אותו מיידיש לעברית ופרסם אותו בהוצאת דביר בשנת 1946, עוד לפני שמחברו הגיע לארץ ישראל. בשנת 2009 ראתה אור המהדורה המקורית המלאה והלא ערוכה ביידיש ובעברית, עם הערות מאת פרופ' יחיאל שיינטוך.
בספר "בית הבובות"' (1953) מגולל די-נור סיפור על נשים שאולצו לספק שירותי מין לחיילי הצבא הנאצי, בהן לדבריו הייתה גם אחותו, דניאלה. ספר זה תורגם ליותר מ-32 שפות, יצא לאור בתחילת שנות ה-50, ויצר ז'אנר חדש של תיעוד ביוגרפי כסיפורת.
סיפורו של אחיו הצעיר, מוני, שכילד חווה התעללות מינית במחנה הריכוז, מתואר בספר "קראו לו פיפל". ספר זה אף הוא ראה אור בשנות ה-50.
בשנות ה-60 כתב את "כוכב האפר" – היחיד מבין ספריו שאינו פרוזה אלא מקבץ פואמות. ספר זה יצא גם כאלבום בשלוש שפות (עברית, אנגלית ויידיש) בשם "כוכב האפר אש-שטערן". לאלבום נתווספו ליתוגרפיות של האמן גרשון קניספל, והוא הפך למבוקש על ידי אספנים בעולם.
בשנת 1966 ראה אור הספר "כחול מאפר" בהוצאת עם עובד (מאוחר יותר יצא שוב לאור בשם "העימות"). ספר זה סוגר את מעגל חייו של די-נור ומתעד את חיי משפחתו בישראל, את המפגש עם אשתו נינה, בתם של פרופ' יוסף גוסטב אשרמן ורעייתו מלכה וילנר אשרמן, כמו גם את ימיה הראשונים של המדינה. בספר מתוארת מחלת הנפש שבה לקתה נינה, כנראה בעקבות הסימביוזה שנוצרה בינו לבינה, את הולדת ילדיו ואת הקונפליקט עם ערביי ארץ ישראל כמראה לשבר הזהות היהודי-ישראלי.
יוצא דופן מבין ספריו, הוא הספר "צופן א.ד.מ.ע." – ספר מיסטי רווי דימויים קבליים שנכתב בעקבות טיפול ב-LSD שעבר די-נור בידי הפסיכיאטר ההולנדי יאן באסטיאנס, שהתמחה בטיפול בניצולי השואה באמצעות טיפול בטרנס בהשפעת סמים. האותיות א.דמ.ע. נכתבו על ידי די-נור בראש כל אחד מספריו. עד יום מותו סירב להסביר את פשרן, אך אמר כי אותיות אלו הצילו אותו ממוות באושוויץ. הפרופסור שיינטוך מהחוג ללשון וספרות יידיש באוניברסיטה העברית בירושלים טוען כי אותיות אלו מייצגות את ראשי תיבות של התפילה "אלהא דמאיר ענני", הנחשבת כתפילת הצלה מאגית, המכוונת לתנא רבי מאיר. "צופן א.ד.מ.ע." פורסם תחילה בגיליון מיוחד של "העולם הזה" שהוקדש כולו לסיפור, ואחר־כך ראה אור כספר בשנות ה-80. הספר מתאר את תחושותיו של די-נור בשואה במבט רטרוספקטיבי תחת השפעת הסם. בעקבות הטיפול שעבר כעבור שלושים שנה מעת הטראומה, שינה די-נור את הגדרת אושוויץ כפלנטה אחרת ושואה קוסמית, וקבע שאת אושוויץ לא יצר השטן, אלא האדם באשר הוא אדם, "אנשים כמוני וכמוך" ("צופן אדמע", עמ' 123 ,119).
ספריו הדרמטיים, על השואה ועל זוועות אושוויץ, נלמדים בבתי הספר בכיתות הגבוהות כחלק ממערכי השיעור לקראת הנסיעות המאורגנות למחנות ההשמדה. כל ספריו תורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם.
ב-2011 הציגה הספרייה הלאומית שרידי הגזירים של ספרו מלפני השואה בתערוכה, לצד כתבי הרמב"ם, ניוטון, בובר, קפקא וש"י עגנון. בקטלוג הספרייה הלאומית זמינים שני עותקים בצילום. באפריל 2014 התפרסם כי בחנות בישראל נתגלה עותק של ספר השירים שלו, "צווייאונצוואנציק לידער פון יחיאל פיינער" – "22 שירים מאת יחיאל פיינר".
ביקורת
בשנת 1994 פרסם חוקר הספרות דן מירון מאמר ובו תקף את דרך ייצוג השואה אצל די-נור והאשים אותו בשימוש "באמצעים הספרותיים הגסים והמגרים ביותר". ב-2007 הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים הסרט "סטאלגים" של ארי ליבסקר, שביקר את די-נור וקישר בינו לבין הספרות הפורנוגרפית של ספרוני הסטלגים. בספריו של חוקר השואה יהושע אייבשיץ הוא מאשים כי סיפוריו של די-נור אודות הביוגרפיה שלו לוקים בכזבים בולטים.
גאורגה מורשאן
גאורגה דימיטרו מורשאן (ברומנית: Gheorghe Dumitru Mureşan; נולד ב-14 בפברואר 1971) הוא כדורסלן עבר רומני. מורשאן ומאנוט בול הסודני הם שני השחקנים הגבוהים ביותר ששיחקו אי פעם בליגת ה-NBA. הגובה של שניהם הוא 2.31 מטר, אך בניגוד לבול ענקיותו של מורשאן נובעת מבעיה בבלוטת יותרת המוח וגובהם של שני הוריו הוא שגרתי.
קריירה
מורשאן נולד למשפחה ענייה בעיר טריטני במחוז קלוז' והחל לשחק כדורסל באוניברסיטת קלוז'. בשנת 1992 החל לשחק בצורה מקצוענית בקבוצת פו אורטז מליגת העל הצרפתית בכדורסל, והפך אטרקציה מיידית לאוהדים. בשנת 1993 נבחר במקום ה-30 בדראפט ה-NBA על ידי קבוצת וושינגטון בולטס, בשורותיה הוא שיחק שנה, ובעקבות פציעות מרובות חזר לקבוצתו הקודמת בצרפת. לאחר שפתח את העונה בפו אורטז, וחזר לוושינגטון, נבחר מורשאן לשחקן המשתפר של העונה כשרשם ממוצעים של 14.5 נקודות, 9.6 ריבאונדים ו-2.26 חסימות למשחק, ובנוסף הוביל את הליגה באחוזי קליעה מהשדה עם 58.4% בעונת. בעונה העוקבת, עונת, המשיך מורשאן להוביל את הליגה באחוזי קליעה מהשדה, כשקלע 60.4% בממוצע למשחק.
בשנת 1998 עבר מורשאן לקבוצת ניו ג'רזי נטס במדיה שיחק שנתיים, אך שותף רק ב-31 משחקים. לקראת סיום הקריירה שלו, חזר מורשאן לצרפת, וסיים את הקריירה שלו בקבוצה בה החל, פו אורטז.
בשנת 1998 כיכב מורשאן, לצידו של בילי קריסטל, בסרט הקומדיה "הענק שלי". מורשאן גם השתתף בקליפ של אמינם בתפקיד פיתום.
ב-11 במרץ 2007 שיחק מורשאן במדיה של מרילנד גרינהוקס מליגת ה-ABA כחלק מהרכב הכדורסל הגבוה בהיסטוריה, היה זה משחקו הראשון בקריירה של מורשאן בו הוא לא היה השחקן הגבוה ביותר על המגרש, כששיחק לצידו של סון מינגמינג הסיני, הגבוה ממנו בחמישה סנטימטרים (2.36 מטר).
משלים (תחביר)
משלימי הפועל
משלים הפועל הוא חלק המשפט המוסיף מידע לנשוא הפועלי. נוהגים להבדיל בין משלים מוצרך שחיוני לשלמות המשפט ובין משלים שאינו מוצרך (או בשמו האחר נספח), שרק מוסיף מידע למשפט וניתן להשמיטו. על פי הבלשנות הגנרטיבית, ההבדל העיקרי בין המשלים המוצרך לנספח הוא שהמשלים מקבל תפקיד תטא מהפועל ואילו הנספח לא מקבל תפקיד תטא. מבחינת התחביר, המשלים מנותח כאחות לפועל והנספח מנותח כאחות לרמה הבאה של הפועל.
המושא
המושא הוא משלים מוצרך שהוא האובייקט שעליו נעשית הפעולה בנשוא.
התיאור
התיאור הוא משלים שאינו מוצרך.
משלים מקום מחויב
משלים מקום מחויב הוא משלים מוצרך שבדומה לתיאור מקום עונה על השאלה "איפה?". לפי "תאורית הסמנטיקה הגנרטיבית" הפועל מתייחס לפרופוזיציה, התרחשות מסוימת בעולם המציאות. בפרופוזיציה זו יכולים לקחת חלק:
עומר אבו רישה
עֻמַר אַבּוּ רִישַׁה (בערבית: عمر أبو ريشة; 10 באפריל 1910 - 15 ביולי 1990) היה משורר ודיפלומט סורי.
חייו
אבו רישה נולד למשפחה משכילה ואמידה במנבג' שבסוריה, הסמוכה לעיר חלב. התחנך בסוריה והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת דמשק. למד גם במכללה הפרוטסטנטית הסורית ב-1931, ולאחר מכן למד כימיה תעשייתית באוניברסיטת מנצ'סטר, אך לא השלים את לימודיו וחזר לסוריה ב-1932.
אף שבתחילה היה חובב שירה עבאסית, הוא תר בהמשך אחר קולות עצמאיים יותר בשירה, וראה ב"ונוס ואדוניס" של שייקספיר את שיר האהבה הגדול ביותר שנכתב אי פעם. המשוררים האהובים עליו היו שארל בודלר ואדגר אלן פו.
הוא כתב את השיר "ח'אתמת אל-חוב" (סוף האהבה) לאחר מות אהובתו, נורמא, בגיל 17. פרט לכך פרסם ארבעה ספרי שירה וכן קובצי דרמה שירית.
אבו רישה היה למנהל הספרייה הציבורית בחלב, ובהמשך גם לנספח תרבות בליגה הערבית. ב-1949 מינתה אותו ממשלת סוריה לשגריר בברזיל. הוא המשיך בתפקידים שונים כדיפלומט עד 1964, וכיהן כשגריר בארגנטינה, בצ'ילה, בהודו, באוסטריה ולבסוף בארצות הברית.
אבו רישה נפטר משבץ מוחי בריאד שבערב הסעודית ב-14 ביולי 1990. הוא נטמן בעיר חלב.
אל-קודס (רקטה)
רקטת אל-קודס היא רקטה מיצור מקומי של ארגונים פלסטינים, שמשמשת את פלוגות אלקודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לשיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל. רקטת אל-קודס דומה לסדרת רקטות הקסאם שנמצאת בשימוש החמאס.
ב-11 בפברואר 2006, דיווח דובר הג'יהאד האסלאמי, אבו חמזה, כי הרקטה החדשה שפותחה היא באורך של 2.3 מטרים ומסוגלת להגיע עד אשקלון מרצועת עזה.
הג'יהאד האיסלאמי פרסם סרטון המראה את הפיתוח של רקטת Quds-4 גדולה בהרבה. לא ניתן לירות רקטות אלו בדיוק כדי לכוון מטרות צבאיות ספציפיות באזורים אזרחיים או בקרבתם. ארגון Human Rights Watch פרסם ניתוח, וקבע כי "נשק כזה הוא אפוא חסר הבחנה כאשר משתמשים בהם נגד מטרות במרכזי אוכלוסייה. היעדר כוחות צבא ישראלים באזורים שבהם נפלו רקטות, כמו גם הצהרות של מנהיגי קבוצות חמושות פלסטיניות לפיהן ממוקדים מרכזי אוכלוסייה, מעידים על כך שהקבוצות החמושות תקפו בכוונה אזרחים ישראלים ומבנים אזרחיים". התקפות חסרות הבחנה על אזרחים ומבנים אזרחיים שאינם מפלים בין אזרחים לבין מטרות צבאיות אינן חוקיות לפי החוק הבינלאומי.
מרים, אם ישו
מִרְיָם, אֵם יֵשׁוּ (גם מרים הבתולה, יולדת האלוהים, מדונה ועוד; בלטינית וברוב השפות האירופאיות: Maria, "מריה") הייתה יהודייה בת המאה הראשונה לספירה ודמות מרכזית בנצרות, בה היא מתוארת כאמו של ישו המשיח. לפי הברית החדשה והמסורת הנוצרית, מרים הייתה מאורסת ליוסף כשהמלאך גבריאל הודיע לה שהיא הרה מרוח הקודש בעודה בתולה, בבית שעמד במקום בו שוכנת כנסיית הבשורה בנצרת. היא גידלה את ישוע, נכחה בחלק מן הנסים שחולל וחזתה בצליבתו בירושלים. התאולוגיה הנוצרית הציבה את מרים כראשונה מבין הקדושים, כמשחקת תפקיד מרכזי בישועת המין האנושי, וכסמל לתום ולאדיקות. בייחוד הודגשו בתוליה הנצחיים, שלא נפגמו בלידת בנה. האמונה בכך היא עקרון יסוד בכמה זרמים נוצריים ודוֹגמה בכנסייה הקתולית. אמונות נוספות הן שעיבורה ברחם אמה היה ללא מתום, ושלא מתה אלא עלתה השמימה בגופה. עתירות למרים כדי שתשתדל אצל אלוהים עבור המתפלל נפוצות בליטורגיה, וחגים רבים מוקדשים לה.
חייה לפי הברית החדשה
מרים איננה מוזכרת רבות בבשורות, למעט בקטעים העוסקים בהולדת ישו במתי א'-ב' ובלוקאס א'-ב', בעיקר במקור השני. מרים מופיעה כבתולה יהודייה המתגוררת בעיר נצרת ומאורסת ליוסף, שהמלאך גבריאל מתגלה אליה ומבשר לה שהיא הרה, ועומדת ללדת את המושיע בן האלוהים שימלוך על העולם. בנוסף, סיפר לה על הריונה של קרובתה אלישבע. מרים יצאה לבקר את אלישבע, שחוותה התגלות ובירכה את מרים ואת עוברה. לאחר מכן יצאה הבתולה ההרה עם בעלה להתפקד בעיר הולדתו, בית לחם, לפי ציווי הקיסר הרומי. היא כרעה ללדת את ישו בבית לחם, ושלושה חכמים מן המזרח ביקרו אותה ואת יוסף והעלו מנחות לרך הנולד. כדי להציל את ילדם בעת שהורדוס הורה לרצוח את כל התינוקות בעיר, המשפחה נמלטה למצרים, ושבה ליהודה בעבור זעם. מרים ובעלה הציגו את ישו הפעוט בבית המקדש. כשהיה בן שתים-עשרה והם ביקרו שוב בירושלים, מצאה אותו מרים ויוסף בין המורים.
בנוסף לנרטיבים אלו, "אם ישו" מוזכרת ללא שם בעת החתונה בקנה ב, שם היא מסבירה לבנה שתם היין ומורה לנוכחים לעשות כמצוותו. בסוף הבשורה, בעודו גוסס על הצלב, ישו מורה ל"תלמידו אשר אהב", כותב הבשורה, לנהוג במרים כאילו הייתה אמו שלו ולה לנהוג בו כבנה, והתלמיד אוסף אותה אל ביתו. אזכורה האחרון כרונולוגית הוא לאחר עלית ישו השמימה, כשהיא והשליחים שוהים יחד בעלית גג בירושלים ושוקדים על דבריו.
בתוליה של מרים
הקתולים, האורתודוקסים ורוב הכנסיות, בייחוד המסורתיות, גורסים שמרים הייתה בתולה באורח נס כל חייה: לא רק בעת ההתעברות, אלא אף בעת הלידה עצמה וגם לאחר מכן. אמונה זו הפכה למקובלת בהדרגה למן המאה הרביעית. היא הייתה כרוכה לא רק בראיית הלידה כנסית ובקביעה שמרים ויוסף לא מימשו את נישואיהם, אלא בגם בפירוש אזכורם של אחי ואחיות ישו המוזכרים בברית החדשה כאחים חורגים או כדודנים. כנסיות פרוטסטנטיות רבות דוחות את הדוקטרינה כפרי מסורת החסרה ביסוס במקרא, ומוכנות לקבל לכל היותר שמרים הייתה בתולה בעת שהרתה את ישו, כמתואר במפורש בבשורה לפי מתי.
מרים הקדושה במסורת הקתולית
המסורת הקתולית טוענת כי מרים לא מתה, אלא נרדמה לשנת עולמים, ואז הועלתה השמיימה. במקום בו הלכה מרים לישון את שנתה האחרונה על הר ציון נבנתה כנסיית דורמיציון (מלטינית - תרדמה). הקתולים מאמינים כי מרים היא מדיאטריקס, כלומר דמות המתווכת בין ישו לבין אנשים במצוקה. המקור לאמונה זו הוא המקרה בו השפיעה מרים על ישו לחולל את נס היין ב. ועידת אפסוס הכריזה ב-431 כי מרים היא אם האלוהים (תיאוטוקוס ). במאה ה-6 הוסיפו לה את הכינוי ניקופיאה (האלה מנחילת הניצחון). ב-1964 הכריז פאולוס השישי כי מרים היא אם הכנסייה.
הכנסייה הקתולית הקדישה למרים, אם ישו, מספר חגים ומועדים:
מרים הקדושה במסורת הקופטית האורתודוקסית
המסורת הקופטית חולקת על חלק מהתפישׂה הקתולית את מרים, ובפרט על הטענה כי רוח הקודש התערב בהריונה.
הכנסייה הקופטית גם הקדישה למרים, אם ישו, מספר חגים ומועדים:
פתרון (תורת המשחקים)
פתרון עבור משחק בצורה קואליציונית הוא וקטור המחלק את הרווח בין השחקנים כאשר לכל שחקן מיוחסת קואורדינטה בווקטור.
הגדרה פורמלית: תהי U משפחת משחקים בצורה קואליציונית (על קבוצה כלשהי של שחקנים). מושג פתרון (עבור המשפחה U) הוא פונקציה \varphi המתאימה לכל משחק (N;v)\in U תת-קבוצה של RN.
ייתכן כי עבור משחק מסוים (N;v)\in U יתקיים.
מושג הפתרון נקרא נקודתי אם לכל משחק (N;v)\in U הקבוצה בת איבר אחד.
פתרון קבוצתי מציע לכל משחק נתון ולכל מבנה קואליציוני קבוצה של וקטורי תשלומים. דוגמה לפתרון קבוצתי היא הליבה.
פתרון \varphi נקודתי נקרא יעיל אם לכל משחק (N;v)\in U.
פתרון \varphi קבוצתי נקרא יעיל אם לכל ולכל משחק (N;v)\in U מתקיים.
צבי פרנקל
צבי פרנקל (במקור: גריגורי (גרישה) פרנקל; 3 בדצמבר 1908 – 30 בינואר 1995) היה אדריכל ישראלי.
מועצת הירקות
מועצת הירקות הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הירקות בישראל. המועצה הוקמה בשנת 1958 ומוזגה לתוך מועצת הצמחים בשנת 2003.
דיונים על הקמת מועצת הירקות התקיימו כבר בשנת 1952 סביב הצעת חוק שהובאה לכנסת על ידי שר החקלאות. ביוני 1954 עלו קריאות להחיש את הקמת המועצה בגלל עודפי ירקות בשוק שגרמו לירידת מחירים. באוקטובר 1956 קיימה משרד החקלאות דיונים עם נציגי ארגונים העוסקים בגידול ושיווק ירקות במטרה לסיים את חקיקת החוק באותה שנה. משהליכי החקיקה לא הסתיימו, הוחלט להקים את המועצה עוד לפני חקיקת החוק וישיבה ראשונה של המועצה התקיימה ביוני 1957. חוק מועצת הירקות חוקק לבסוף בקיץ 1959.
המועצה פעלה לעידוד צריכת ירקות במבצעים שונים ובאריזת ירקות בשקים.
המועצה אוחדה בשנת 2003 עם מועצת הפירות, מועצת הפרחים והמועצה לשיווק פרי הדר להקמת מועצת הצמחים, והייתה לענף הירקות במועצה זו.
צבי פרנקל
ביוגרפיה
פרנקל ואחיו אברהם התיישבו בחיפה. לפרנסתם עבד פרנקל בבניין, ואחיו ניגן ושר בבתי קפה. הם תכננו לנסוע ללמוד הנדסה בצרפת, אולם, בעקבות פתיחת הטכניון ב-1925, הצטרפו האחים ל-14 התלמידים הראשונים במוסד ופרנקל היה לאחד מבוגרי המחזור הראשון במגמת אדריכלות. ב-1928 סיים את לימודיו בטכניון והחל לעבוד כאדריכל במשרד לעבודות ציבוריות של הממשלה המנדטורית בחיפה ובירושלים. ב-1930 עבד בצוות שבנה את מלון המלך דוד. בשנת 1932 עבר לתל אביב והחל לעבוד במשרד מהנדסים אדריכלים עם האדריכל יצחק רפופורט. לאחר תקופה מסוימת הפך לשותף עם רפופורט ועובד נוסף, האדריכל אשר גליברמן. שותפות זו הייתה ארוכת שנים והחזיקה כ-45 שנה עד לשנת 1976. לאחר מכן המשיך בעבודתו כאדריכל עצמאי עוד כעשר שנים.
היה חבר בארגון "ההגנה" (מפקד אזור) בתל אביב, שם הכיר את לנה לבית ויכודיץ, אף היא חברת ההגנה, ונישא לה ב-1941. שירת כקצין בצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות ובמבצע סיני. לאחר מות רעייתו עבר לדיור מוגן ב"נווה עמית" ברחובות, ונפטר כעבור שנים אחדות, ב-1995. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
רשימה חלקית של עבודותיו
( * – מבנים לשימור)
ליליינשטרנוס
ליליֶינשטֶרנוס (שם מדעי: Liliensternus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף שחי בסוף תור הטריאס, כ-228–201 מיליון שנה לפני זמננו. זהו אחד מתרופודי הטריאס הידועים ביותר באירופה והגדול ביותר שנמצא. הוא קרוי על שם החוקר הוגו רול פון ליליינשטרן (Hugo Rühle von Lilienstern). מאובני הדינוזאור הלטיכוזאורוס נחשבו כשייכים אליו בתחילה.
יצור זה הגיע לאורך של 5.15 מ' ושקל עד 127 ק"ג (על פי חישובים אחרים, הוא הגיע לאורך 5.2 מ' ושקל עד 200 ק"ג). הוא היה בעל גולגולת צרה עם "קסדה" הדומה לקסדתו של הדילופוזאורוס מתור היורה. היו לו לסתות חזקות ועצמות ירכיים קצרות יותר, והוא היה שונה מהדילופוזאורוס וקרוב יותר לצלופיזיס, מראשוני הדינוזאורים.
עצמות היצור נמצאו בשווייץ ובגרמניה בחפירות שבהן נמצאו עצמות מקוטעות שכנראה היו שייכות לשני יצורים. ייתכן שהשלדים היו של צעירים עקב הסתעפות החוליות.
היצור היה טורף גדול בזמנו, וניזון מאוכלי-עשב גדולים כמו הפלטאוזאורוס וכן מכמה תרופודים וזוחלים אחרים.
טלעת יעקוב
טלעת יעקוּבּ (בערבית: طلعت يعقوب; 1944 – 17 בנובמבר 1988) היה מזכ"ל החזית לשחרור פלסטין וממייסדיה. נולד בכפר עבאסייה שבחיפה. בעקבות מלחמת העצמאות נמלטה משפחתו ב-1948 מהכפר והשתכנה במחנה הפליטים עקבת ג'אבר שליד יריחו. את לימודיו התיכוניים סיים בירושלים, ואחר נדד לדמשק בירת סוריה, שם סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת דמשק.
בגיל 21 ייסד בדמשק ארגון קטן בשם פלוגות השיבה, שהורכב בעיקר מצעירים פלסטיניים שגדלו במחנות הפליטים הסמוכים לדמשק. חודשיים לאחר מכן התאחד הארגון הצעיר עם ארגונו המבוסס יותר של אחמד ג'יבריל החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית. בחודש אפריל 1977, על רקע מלחמת האזרחים בלבנון, פרש יחד עם חברים נוספים, כדי להקים את החזית לשחרור פלסטין.
בסוף 1983, לאחר חילוקי דעות קשים בתוך החזית, חל בה פילוג משולש, ויעקוב עמד בראש אחד הפלגים הללו. יעקוב, שבמשך שנים נקט אוריינטציה פרו-סורית, נותר נאמן למשטרו של חאפז אל-אסד גם לאחר הפילוג הזה. ואולם, החל מאמצע שנות השמונים החל לגלות סימנים של התמתנות. בנובמבר 1988 אף השתתף במושב של המועצה הלאומית הפלסטינית שהתקיים באלג'יר, ובו הכריז יאסר ערפאת על הקמת מדינה עצמאית לעם הפלסטיני.
ב-17 בנובמבר 1988, מיד לאחר כינוס המועצה, מת לפתע טלעת יעקוב מדום לב. במקומו מינו אנשי החזית לתפקיד את אבו נידאל אלאשקר. שנה לאחר מכן התאחדו פלגיהם של טלעת יעקוב ושל אבו עבאס בתיווך לוב והפת"ח.
עידן התמימות
עידן התמימות (באנגלית: The Age of Innocence ) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1993 בבימויו של מרטין סקורסזה עם דניאל דיי-לואיס, וינונה ריידר ומישל פייפר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "עידן התמימות" של אדית וורטון משנת 1920 שזיכה אותה בפרס פוליצר לספרות.
הסרט הוא דרמה תקופתית ובו שחזור מדויק של חיי החברה הגבוהה בניו יורק בשנת 1870 מבחינת התלבושות, הריהוט כלי האוכל, כלי התחבורה, הריקודים וכללי ההתנהגות הנוקשים שלא מתירים סטייה.
החלק הסופי של הסרט צולם בפריז. הכיכר בו ממתין גבור הסרט לאהובתו מהעבר, הפכה ליעד תיירות מבוקש.
תקציר העלילה
בת דודתה של מיי, הרוזנת אלן אולנסקה (מישל פייפר) מגיעה לניו יורק מאירופה ומתקבלת בקרירות על ידי החברה הגבוהה שם. היא נשואה לרזן הפולני אולנסקי אך נישואיהם עלו על שרטון בגלל בגידותיו. הוא מפיץ שמועות זדוניות עליה והיא מבקשת להתגרש.
ניולנד מתבקש על ידי המשפחה לשכנע את אלן להסכים לתנאיו של הרוזן ולא להתגרש כי הגירושין יכולים להטיל כתם על יושרה של המשפחה. ניולד מרגיש משיכה חזקה לאישה העצמאית הזאת שאינה מפחדת לסטות מההתנהגות המקובלת בחברה הסגורה הזאת.
כדי לא להיסחף, נוסע ניולנד לפלורידה ומשכנע את מיי להקדים את חתונתם היא משתכנעת ובאישור של הדודה מינגוט נערכת החתונה בהשתתפות כל החברה הגבוהה למעט הרוזנת אולנסקה.
ניולנד מחליט שזה הרגע בו יתוודה לפני מיי על אהבתו לאלן ויעזוב לאירופה אך היא מפתיעה אותו בכך שהיא אומרת לו שהיא בהריון וכי הודיעה זאת לרוזנת אולנסקה שעזבה לאירופה. ניולנד מחליט בכאב להישאר עם מיי.
השנים חולפות, ניולנד בן 57, אשתו מיי מתה מדלקת ריאות ויש להם שלושה ילדים. בנו הבכור טד מזמין אותו להצטרף אליו לטיול בפריז. הם מסיירים בעיר האורות וטד אומר כי קבע עם הרוזנת אולנסקה פגישה בביתה ומבקש מאביו להצטרף. ניולנד נענה בחוסר רצון אך כשהם מגיעים הוא מבקש מטד שילך לבדו והוא יצטרף מאוחר יותר. טד נכנס לבנין וניולנד מתיישב על ספסל בסמטה ומתבונן בחלון דירתה של אלן אך כעבור זמן מה הוא קם ועוזב את המקום.
פרס אוסקר
מועמדות
פרס באפט"א לקולנוע
מועמדות
פרס גלובוס הזהב
מועמדות
משה חת
משה חֵת (3 בספטמבר 1900 – 8 בפברואר 1972) היה אדריכל ישראלי שפעל בחיפה באמצע המאה ה-20.