cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גל ארד
2017
באליפות ישראל לנוער שנערכה ביוני 2017 זכה ארד בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר (10.67 שניות) ובריצת 200 מטר (22.02 שניות). באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.72, אחרי חברו לאגודה אמרי פרסיאדו (10.51 שניות) ולפני אביב דיין מהפועל חולון (10.79 שניות) בשלב המוקדמות, קבע ארד תוצאה של 10.60 שניות ועלה לגמר מהמקום הראשון במקצה שלו. נוסף לכך, זכה במדליית כסף במכבייה לנוער בריצת 100 מטר.
ארד השתתף במספר תחרויות בחו״ל וזכה במדליית ארד באליפות מדינות הבלקן לנוער בריצת 100 מטר
באליפות אירופה לנוער שנערכה בגרוסטו שבאיטליה בסוף יולי אותה שנה הוא סיים במקום 15 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.90 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.87 שניות.
ארד קבע שיא ישראל לקדטים בריצת 300 מטר בתוצאה של 34.82 שניות, שיא ישראלי לנוער בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.83 שניות ושיא ישראלי חדש לנוער בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.59 שניות.
2018
באליפות אס"א שנערכה בחיפה ב-22 במאי 2018 זכה ארד במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש לנוער של 10.45 שניות. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ב-4 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.56 שניות, מאית שנייה מהר יותר מהאלוף היוצא חברו לאגודה אמרי פרסיאדו (10.57 שניות) ואביב דיין מהפועל חולון (10.77 שניות). מספר ימים לאחר מכן באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) שנערכה בטמפרה פינלנד הוא סיים במקום 13 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.53 שניות.
באוקטובר 2018 החל להתאמן בהדרכתו מרחוק של המאמן הבריטי ראיין פרקלטון בשילוב עם מחנות אימונים בחו"ל. בטקס בחירת האתלטים המצטיינים לשנת 2018 של איגוד האתלטיקה נבחר ארד לאתלט השנה בקטגוריית הנוער.
2019
באליפות מדינות הבלקן באולם שנערכה בחודש פברואר 2019 סיים ארד במקום שישי בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.86 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 6.87 שניות. במחזור הראשון בליגה הבינאגודתית שנערך בחודש מאי, הוא סיים במקום ראשון בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.30 שניות.
באליפות אירופה למועדונים דרג ב' שנערכה בטמפרה, פינלנד, ניצח ארד בריצת 200 מטר ובריצת 100 מטר. ארד השתתף גם בריצת השליחים, כרץ האחרון. במהלך הריצה קרע ארד את שריר הירך האחורי, והמשיך לרוץ, על מנת לעזור לקבוצתו, מה שעורר דיון ציבורי.
עתירה לבג"ץ לביטול ההסגר בחוק הספורט
בשנת 2018 עתר גל ארד לבג"ץ (בג"ץ 5051/18 גל ארד נגד הכנסת ומשרד המשפטים) באמצעות אביו, עו"ד עמית ארד, לביטול הסעיפים בחוק הספורט אשר יוצרים את הסדר ההסגר, לפיו ספורטאי שרוצה לעבור אגודה בניגוד להסכמתה צריך "לשבת בבית" במשך שנה שלמה מבלי להתחרות. משרד המשפטים נעזר במשרד התרבות והספורט, וזה הצהיר כי בכוונתו לבחון את שינוי החוק הן ביחס לקטינים, והן ביחס לבוגרים. ביום 6.2.2019 התקיים דיון במעמד הצדדים בבג"ץ בפני הרכב השופטים סולברג, ברון ושטיין, אשר אמרו כי אכן יש מקום לשמוע את טענות העותרים, אולם לאור כוונת משרד הספורט לבחון את שינוי החוק, לא בשלה העת לדון בעתירה בבג"ץ והמליצו לעותרים למחוק את העתירה תוך שמירת זכותם לעתור שוב.
חיים אישיים
ארד הוא הבן הבכור של חיה ועמית ארד, אח לכדורגלן רן ארד ולשתי אחיות תאומות.
מתגורר ברמת גן. למד בתיכון בליך וסיים במגמת מחשבים.
הוואר מולא מוחמד
הוואר מולא מוחמד (בערבית: هوار ملا محمد طاهر زيباري בכורדית: هەوار مەلا محەمەد تاهر زێبارى; נולד ב-1 ביוני 1981) הוא כדורגלן עבר עיראקי ממוצא כורדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
מוחמד התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של מוסול, עיר הולדתו ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון. באותה שנה חתם באל-קווה אל-ג'וויה, אחד מהמועדונים הגדולים בעיראק במדיה שיחק 6 עונות. בקיץ חתם באל-אנצאר מליגת העל הלבנונית עמה זכה בדאבל. עונה לאחר מכן חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית וכעבור עונה הושאל לאל-עין האמירתית ואל-ח'ור הקטרית.
באוגוסט חזר לקפריסין וחתם לשנה באנורתוסיס פמגוסטה. ב-16 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בתיקו 0-0 נגד ורדר ברמן והפך לכדורגלן העיראקי הראשון שרושם דקות בליגת האלופות. משחק לאחר מכן הבקיע בניצחון 1-3 נגד פנאתינאיקוס.
בקיץ חתם בפרספוליס מליגת העל האיראנית. בהמשך הקריירה שיחק בארביל, אסתקלאל טהראן, זוב אהאן אספהאן, זאכו ואת הקריירה סיים כאשר חתם לקדנציה שנייה באל-קווה אל-ג'וויה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק בנבחרת הנוער של עיראק והגיע עמה לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2001 בו זכתה הנבחרת במקום השלישי.
ב-31 באוגוסט 2001 מוחמד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק בהפסד 1-0 ל. ב-12 בדצמבר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד. השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת אתונה (2004) בו זכתה במקום הרביעי. שלוש שנים לאחר מכן היה שותף לזכייה של הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2007 לראשונה בתולדותיה.
מסע הצלב השלישי
מסע הצלב השלישי היה השלישי במסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל, שנערך כתגובה לקרב קרני חיטין, כיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאות צלאח א-דין.
לאחר שהחדשות המרות על חורבן ממלכת ירושלים הגיעו לאירופה החלה תקופת התארגנות ארוכה למסע צלב במטרה להחזיר ולשקם את הממלכה החרבה. בתקופה זו פרעו הצלבנים ביהודים תושבי אירופה.
הצבאות הצלבניים החלו את דרכם לארץ הקודש החל משנת 1189 ועיקר הצבא הגיע לעכו בשנת 1191. מסע הצלב התנהל תחת פיקודם של שלושת המלכים האירופאים החשובים של התקופה, פרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פיליפ אוגוסט (השני) מצרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה. המחנה הגרמני כלל לא הגיע לארץ הקודש. האנגלים והצרפתים נחתו בחוף עכו בשנת 1191 והצטרפו למצור הצלבני על העיר שהחל קודם לכן.
כיבוש עכו, בדיעבד נקודת השיא של מסע הצלב, הותירה בארץ את ריצ'רד לב הארי כמפקד יחיד של מסע הצלב. לאחר הצלחה צבאית בקרב ארסוף התקרבו הצלבנים לירושלים, אך נסוגו מבלי לנסות לכבוש את העיר - משיקולים טקטיים ופוליטיים שונים.
לאחר עימות צבאי נוסף ביפו, שהוביל למבוי סתום עבור שני הצדדים, נחתם הסכם שלום בין הצלבנים לבין צלאח א-דין, ובעקבותיו עזב המלך האנגלי את הארץ.
מסע הצלב השלישי הצליח לעצור את המומנטום של ההתקפה המוסלמית שהביאה להתמוטטות ממלכת ירושלים, אך נכשל במשימתו העיקרית - כיבוש ירושלים מחדש והחזרת ממלכת ירושלים הצלבנית לגבולותיה מלפני 1187.
רקע
קרב קרני חיטין נערך ב-4 ביולי 1187, בקרני חיטין הסמוכה לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת גי דה ליזיניאן, ובין השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין. בקרב זה נחלה השושלת האיובית ניצחון מכריע מול הצלבנים.
התוצאות היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק קומץ הצליח להימלט וכ-150 נשבו. פחות מ-1,000 לוחמים, אבירים וחיילים פשוטים הצליחו להימלט ולא נפלו בקרב או בשבי. כל השאר קיפחו את חייהם. המלך וקומץ האצילים ששרדו את טבח השבויים הוגלו לדמשק. השבויים הבלתי מיוחסים נכבלו ונשלחו לשוקי העבדים בסוריה.
הקרב היה שיאו של מאבק שניהל צלאח א-דין נגד ממלכת ירושלים הצלבנית. קרב זה, אשר בו נחל צלאח א-דין את ניצחונו הגדול על הצלבנים, היווה את נקודת השבר של ממלכת ירושלים, שלאחר הקמתה בעקבות מסע הצלב הראשון נראתה ככוח אזורי מבוסס. לאחר קרב קרני חיטין התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שכמעט כל הערים והמבצרים הצלבניים נכנעו לצלאח א-דין לאחריה, וממלכת ירושלים הפסיקה בעקבותיה להוות גורם משמעותי בלבנט. חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים. הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, אך האובדן היה קשה ביותר לנוצרים.
עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה. הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי. מיתוס הצלבנים הבלתי מנוצחים חלף מהעולם. התדהמה והשמחה שאחזו במוסלמים כשנודע להם גודל הניצחון עזרו להם להתגבר על מסעות הצלב האחרים שלא אחרו לבוא. הצלבנים לא העזו עוד לצאת לקרב גדול ללא סיוע מאסיבי מאירופה והם המתינו, לפיכך, למסע צלב חדש שיגאל אותם מתבוסתם וישיב להם את שטחיהם האבודים.
ההכנות למסע הצלב
הידיעות על מפלת קרני חיטין, כניעת המבצרים, מות האבירים והגרוע מכל - נפילת ירושלים וכנסיית הקבר בידי צלאח א-דין הכו את אירופה הנוצרית בהלם. האפיפיור אורבנוס השלישי מת עם קבלת בשורות האיוב, ויורשו הבישוף אנרי מאלבנו (צרפתית: Henri d'Albano) סירב לעלות לכס הקדוש מאחר שראה את שליחותו בהנעת מסע צלב לכיבוש מחדש של ארץ ישראל. שמונה ימים לאחר בחירתו, האפיפיור החדש גרגוריוס השמיני הוציא ב-29 באוקטובר 1187 את הבולה Audita tremendi ("בשמוע נוראות"), בקריאה לשליטי אירופה למסע צלב. קריאות אלו חוזרות בדחיפות ותקיפות הולכות וגוברות עד למותו הפתאומי ב-17 בדצמבר. יורשו קלמנס השלישי המשיך ביוזמה לארגון מסע הצלב, ובשלוש השנים הבאות פעל באינטנסיביות להניע את אירופה הנוצרית למסע צלב לכיבוש ירושלים.
אידאולוגיה
שלב ראשון בגיוס הצלבנים היה יצירת הבסיס האידאולוגי ולהתגבר על קולות הכפירה והספקנות על ידי מתן הסברים למפלה. הקו הראשון באידאולוגיה טוען כי נפילת ירושלים איננה נובעת מחטאם של צלבני ממלכת ירושלים בלבד אלא מחטא המשותף עם כל תושבי אירופה, אשמה קולקטיבית שהביאה חורבן על הממלכה הנוצרית ונובעת ממלחמות אחים בין הנוצרים באירופה.
קו שני הוא הקשר בין "ירושלים של מטה" שאבדה לאחר קרב חיטין ל"ירושלים של מעלה". על פי רעיון זה הקשר הוא בל ינתק ואבן בוחן לשאיפה למלכות השמים.
קו שלישי מקשר בין נפילת רוזנות אדסה ב-29 בדצמבר וכשלונו של מסע הצלב השני לשחרר את אדסה שהיו - על פי תפיסה זו קריאת השכמה לחזרה בתשובה, משכשלו הנוצרים בהבנת המופתים נענשו מידי האלוהים בתבוסת חיטין.
על מנת להכין את העולם הנוצרי למסעי הצלה הכריז האפיפיור על שנים של הכנה הכוללים צומות ותעניות, איומים בחרם על מחרחרי מלחמה באירופה ותפילות מיוחדות. בראש מטיפי מסע הצלב עמד אנרי מאלבנו איש מנזר קאלרבו וממשיך דרכו של ברנאר מקלרבו המטיף ממסע הצלב השני, בדרשות שנשאו ברחבי אירופה חזר המטיף על המנטרה כי אובדן ירושלים הארצית מסמל את ההתרחקות מירושלים של מעלה, וכי מסע הצלב הוא מסע בעקבות קורבנו של ישו אל הישועה.
פרידריך ברברוסה
הכס הקדוש ייעד כמנהיגי המסע את שלושת המלכים הגדולים של אירופה. הראשון בין השווים היה פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מונע על ידי המיתוס של קארל הגדול (בלטינית: Carolus Magnus) פעל ברברוסה לאיחוד האימפריה הרומית בסדרת מלחמות באיטליה, מתוך שאיפה לבסס את שליטה בעולם הנוצרי ומבל להסס להתעמת עם הכס הקדוש על ידי מתן תמיכתו בתמיכה באנטי אפיפיור שערער על שלטונו של האפיפיור המכהן אלכסנדר השלישי.
ריצ'רד לב הארי
ארגון מסע הצלב נערך בעיצומו של מאבק בין אנגליה לצרפת שהתנהל על ידי שני בתי אצולה צרפתים על השלטון בשתי המדינות גם יחד. מצד אחד בית פלנטג'נט בראשות הנרי השני שסירב לפני קרב קרני חיטין לקחת את הצלב ומהצד השני השושלת הקאפטינגית בראשות פיליפ השני, מלך צרפת. בפגישה שנערכה בינואר 1188 נשבעו היריבים לקחת את הצלב ולהפסיק את המלחמה ביניהם.
במאבק על הירושה באנגליה עמדו בניו של הנרי זה מול זה, כאשר ג'ון חסר הארץ הצעיר והמועדף עומד לצד האב בעוד ריצ'רד לב הארי מנהל מלחמה מנחלותיו הצרפתיות ביחד עם פיליפ השני כנגד אביו. בשנת 1189 יצאו השניים יחד במערכה צבאית להדחת אביו של ריצ'רד מכס המלוכה. ניסיונם צלח עם הסכמתו של הנרי השני למנות את ריצ'רד באופן רשמי ליורש העצר. כעבור יומיים נפטר המלך הנרי וריצ'רד הוכתר למלך אנגליה בטקס רשמי ב-3 בספטמבר 1189.
פיליפ השני
המשתתף השלישי במסע הצלב פיליפ השני היה רחוק מהרעיון והביצוע של שבועה צלבנית בהיותו מרותק למצבה הפוליטי הסבוך של צרפת כשהוא מתמודד עם נחלותיו הגדולות של מלך אנגליה בצרפת - שריד לגירושים בין אלינור, דוכסית אקוויטניה ללואי השביעי, מלך צרפת - תוצאת לוואי של מסע הצלב השני. לאחר קבלת שבועת הצלבן התקשה פיליפ לגייס צבא צלבני ולממנו ממיסים כאשר הצל של כישלון מסע הצלב השני עדיין חי בזיכרון הציבורי.
מסע הצלב וקהילות היהודים
גיוס מסע הצלב עורר, כפי שעורר במסעות צלב קודמים, רגשות אנטישמיים חזקים שהובילו לפגיעה בקהילות היהודיות בארצות אירופה ובעיקר בארצות מהן יצא מסע הצלב. הידיעה על התמוטטות ממלכת ירושלים הצלבנית התקבלה בשמחה בקרב הקהילות היהודיות של אירופה שזכרו היטב את פרעות תתנ"ו שהקדימו את מסע הצלב הראשון. שמחה כבושה זו התחלפה בחשש אמיתי משהתגברה התעמולה לגיוס צלבנים ומספר רבי אלעזר מוורמס:
גרמניה
למרות התעמולה האנטישמית הארסית ולמרות מספר ניסיונות לפרוע ביהודים פרש קיסר פרידריך ברברוסה את חסותו על יהודי גרמניה והוציא הוראות מפורשות כי כל הפוגע ביהודים יומת והפוגע ברכושם ייענש בכריתת ידו. קהילות שונות שהרגישו מאוימות במיוחד פנו לשליטי העיר ותמורת תשלום שוחד קנו את ביטחונם, יהודים הועברו למצודות והפקידו את רכושם וספרי הקודש למשמרת.
גזירות תתק"ן
יום הכתרתו של ריצ'רד לב הארי סימן תחילת גל פרעות בקהילה היהודית. בערב ההכתרה הותקפו שליחי הקהילה היהודית לטקס שבאו ובידיהם מתנות, תקיפה זו הולידה שמועה כי המלך בעצמו רוצה בהשמדת היהודים. המון מוסת מתושבי לונדון ואספסוף שהגיע לבירה לרגל ההכתרה התקיפו את משכנות היהודים והעלו אותם באש, לאחר מכן פרצו התוקפים לתוך הבתים רצחו את יושביהם ושדדו את תכולתם. תוך כדי המהומה נשרפו מספר בתים של נוצרים ואחדים מהפורעים נהרגו בידי חבריהם תוך קטטות על הביזה. שליח המלך נמנע מלהתערב מאחר שחשש לחייו. לאחר הפרעות נענשו מספר פורעים שפגעו ברכוש נוצרי והמלך מיהר להוציא הוראות מפורשות למנוע אירועים דומים. עם זאת לאחר השתוללות חסרת המעצור בלונדון פורשו התקנות ככיסוי בלבד.
גזירות תתקנ"א
בחודש פברואר 1190 התחדשו הפרעות ביהודי אנגליה בגל חדש ואלים במיוחד ששילב את השנאה הדתית עם הרצון להימנע מתשלום חובות לנושים היהודים (שבמותם עבר החוב לבעלות הכתר). הפרעות החלו בעיר לין (אנגלית: Lynn) ומשם התפשטו לעיר נוריץ' (אנגלית: Norwich) ומשם לכל עבר, בפרעות השתתפו כל המעמדות - איכרים אצילים ואנשי דת. היהודים שלא נרצחו ביד הועמדו בפני ברירת שמד ונטבחו לאחר מכן, רכוש היהודים נבזז והפורעים הקדישו מאמץ לאתר את שטרי החוב. במספר מקרים ברחו היהודים למצודות העיר שם קיבלו מחסה מפקידי ממשל שנשמעו לפקודות המלך.
האירוע הקשה ביותר אירע בעיר יורק כאן הציתו את המהומות אצילים שהיו שקועים בחובות ליהודי העיר ולבית המלוכה. לאחר הצתה של אחד מרובעי העיר ובעוד פקידי המלך עסוקים בכיבוי האש פרצו הפורעים לביתם של היהודים הנושים לחובם ושדדו את תכולתו. לאחר אירוע זה ברחו חלק מיהודי העיר למגדל קליפורד - מצודת העיר יורק. אלו שנשארו בעיר נטבחו בבתיהם על ידי הפורעים שחזרו לסיבוב שני של הרג ושוד. היהודים שברחו למבצר מצאו עצמם במצור של ההמון המוסת שהחל בהכנות לשרוף את מבנה העץ. לאור חוסר התקווה שבמצבם בחרו יהודי העיר למות על קידוש השם וכ-150 יהודים התאבדו. המועטים שניצלו נטבחו מיד עם תפיסת המצודה על ידי ההמון.
עדות לטרגדיה מופיעה בספרו של רבי אפרים בן יעקב מבון שמזכירו בחיבורו "ספר הזכירה":
משנתברר לפורעים כי שטרי החוב מוחזקים לביטחון בכנסיית העיר יורק, הפורעים פנו לכנסייה ושרפו את השטרות. מאז אותו פוגרום, קיבלו על עצמם יהודי אנגליה שלא לעבור את הלילה בעיר יורק. המנהג נהוג עד עצם היום הזה, כשיהודים רבים העוסקים במסחר בעיר יורק נוסעים לפרבר מרוחק מן העיר ללון ושבים בבוקר לעבודתם.
יציאה לארץ הקודש
החל משנת 1188 החלו גדודים של צלבנים בתנועה לכוון ארץ הקודש, גדודים אלו הגיעו בחלקם עוד לפני המנהיגים והצבא העיקרי להשתתף במצור על עכו וחלקם השתתפו בפעולות צבאיות כנגד מוסלמים בפורטוגל.
האימפריה הביזנטית
מסלול המסע היבשתי שקבע הקיסר ברברוסה - ככל הנראה למנוע מסע בים מהלוחמים הגרמנים שלא היו מורגלים בו הוביל אותו דרך שטחי אנטליה שבשליטת הביזנטים. אימפריה זו שימי תהילתה מאחוריה, שינתה את פניה מאז מסעי הצלב הקודמים, כוחות מנוגדים החלו לקרוע נתחים משטחי השפעתה הן באזור הבלקן ואסיה הקטנה. שושלת הקומנינים ששלטה בביזנטיון בתקופת מסעי הצלב הראשון והשני הודחה מכסאה, אחד מיורשיה תפס את השלטון בקפריסין ועיר הבירה נשלטה על ידי איסאקוס אנגלוס.
בצר לו פנה אנגלוס וכרת ברית עם צלאח א-דין על בסיס היריבות המשותפת מול השבטים הסלג'וקים מחד והיריבות עם אירופה הקתולית מאידך. ברית אינטרסים זו נתחדדה לאחר קרב קרני חיטין משברור היה כי מסע צלב חדש מתארגן העשוי להציב אתגר משותף לשניהם.
לאחר משא ומתן הבטיח הקיסר הביזנטי לצלאח א-דין את עזרתו כנגד הנוצרים האירופים ועזרה בהתקפה על קפריסין ובתמורה הובטח לו הכרה בריבונות האימפריה הביזנטית באסיה הקטנה, שטחי נסיכות אנטיוכיה הצלבנית, ולפי מקורות אחדים פריסת חסות ביזנטית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל.
המחנה הגרמני
ב-11 במאי 1189 יצא הצבא הגרמני שמוערך ב-15,000 חיילים בראשות פרידריך ברברוסה ובנו פרידריך השישי, דוכס שוואביה מגרמניה דרך היבשה אל כוון מזרח אירופה, הבלקנים והאימפריה הביזנטית במסלול המזכיר את מסלול מסע הצלב השני בו השתתף פרידריך ברברוסה כנסיך בצבא הגרמני המוכה של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מסלול זה שהבעייתיות שבו הובררה במסעי הצלב הקודמים, הוכן מראש במשא ומתן מוקדם על ידי הקיסר שדאג אף למתן ערבויות לקיסר ביזנטיון כי צבאו לא יתקיף את האימפריה ולהתנהגות נאותה של חייליו. בתמורה הבטיחו הביזנטים לדאוג למורי דרך ולאספקה זמינה לצבא בשטח ביזנטיון.
הצבא הגרמני צעד לאורך הדנובה דרך אוסטריה והונגריה ובסוף יוני 1189 הגיע לגבול הבלקני של האימפריה, כאן ניכרו סימנים להתפוררות כוחה של ביזנטיון והצבא היה נתון לתקיפות גרילה מצד בדלנים בולגרים, סרבים וביזנטים. התקפות אלו בנוסף על ידיעות על ברית בין הקיסר הביזנטי איסאקוס אנגלוס לצלאח א-דין עוררו רגשות קשים ורדומים כנגד ביזנטיון שהתגבשו לכדי משבר של ממש.
ב-13 באוגוסט הגיע המחנה הגרמני לסופיה ומצא את העיר נטושה, נציגים ששלח הקיסר לקונסטנטינופול נאסרו והביזנטים נמנעו במופגן מלמלא את חלקם בהסכם. המחנה הגרמני חנה בפיליפופוליס והחל בהרס שיטתי של הסביבה מחד ומשא ומתן עם המורדים הבולגרים מאידך.
מות הקיסר והתפוררות המחנה הגרמני
ב-10 ביוני 1190 טבע הקיסר פרידריך ברברוסה בנהר קאליקאדנוס (לטינית: Calycadnus) הידוע בשם גק-סו (טורקית: Göksu). עם מותו של פרידריך ברברוסה התפזר המחנה הגרמני וחדל מלהיות כוח בעל ערך צבאי של ממש. חלק מהצלבנים הגרמנים חזרו לאירופה וחלקם התאבדו. כוח קטן המוערך ב-5,000 חיילים המשיך לסוריה בפיקוד בנו של הקיסר דוכס שוואביה כשהם נושאים איתם את גופתו של הקיסר משומרת בחומץ. אך עם הגיעם לארץ הקודש מאבדים הגרמנים את חשיבותם ככוח צבאי פוליטי, דוכס שווביה מוזמן לצור על ידי שליט העיר והטוען לכתר קונרד ממונפראטו ובאוקטובר 1190 מופיע עם שארית גדודיו מול חומות עכו. הופעת הגדודים הגרמנים מול חומות עכו נותנת דחיפה לייסוד המסדר הטבטוני. ב-20 בינואר 1191 נהרג הדוכס בקרבות על חומות העיר וכך בא המסע הגרמני אל סופו.
גופתו של הקיסר לא שרדה את המסע וליבו נטמן בטרסוס. חלקים אחרים נטמנו בכנסיית פטרוס הקדוש באנטיוכיה, העצמות נקברו בצור.
המחנה הצרפתי
ב-4 ביולי 1190 נתכנסו המחנות הצרפתי שמנה כ-2,000 חיילים והאנגלי שמנה כ-5,000 לוחמים בוויזלי שבצרפת, שני המחנות נועדו להגיע לארץ ישראל בדרך הים אך מגבלות לוגיסטיות חייבו את התפצלות הכוחות שנדברו להיפגש במסינה שבסיציליה.
בעת השהות בסיציליה פרצו מחדש סכסוכים ישנים שדרשו פתרון - ריצ'רד לב הארי תקף מבצרים באזור מסינה בשם עלבון שנגרם לאחותו ג'ואן אלמנת מלך סיציליה, בעוד פיליפ השני מלבה בחשאי את המהומות מאחר שאירוסי אחותו לריצ'רד לב הארי עלו על שרטון משהביאה אלינור, דוכסית אקוויטניה ארוסה חדשה - ברנגאריה מנאוורה.
רק הבטחות לתשלום פיצוי כספי ניכר מגובה בפיצויים בזכויות טריטוריליות בצרפת הצליחו לישר את ההדורים אך המשא ומתן הכפול ארך שבעה חודשים. ב-30 במרץ 1191 הפליג פיליפ השני ממסינה ונחת בחופי עכו ב-20 באפריל.
המחנה האנגלי
ב-10 באפריל 1191 יצא ריצ'רד לב הארי ממסינה לכוון ארץ הקודש, סערה פתאומית פיזרה את הצי וסחפה את אוניית הדגל ועליה אחות המלך וארוסתו לחופי האי קפריסין בעוד רוב הצי נסחף לאי רודוס. השליט הביזנטי המורד של האי, איסאק קומנינוס, שבה את צוות האוניה וסירב לשחרר את האצילות ובעיקר סירב להחזיר את המטלטלין היקרים שנועדו לממן את המסע.
ב-6 במאי 1191 נחת ריצ'רד לב הארי בקפריסין וכבש את לימסול. במשך שבועיים ניסה השליט הביזנטי להתנגד הן על ידי משא ומתן במהלכו תבע קומננוס את יציאתם של הצלבנים מן האי. והן על ידי הסתגרות במבצרים שבידי אנשיו. ריצ'רד הורה לפרשיו לצאת לקרב כנגד קומננוס בטרמטוסיה, כשאליהם מצטרפים הקתולים והאצילים שבאי. על אף שאיזאק ואנשיו לחמו באומץ, צבאו של ריצ'רד היה גדול וחזק יותר וניצחונו היה מובטח. איזאק המשיך להתנגד אולם לאחר המצור על טירתו בקנטרס, הוא נכנע. ריצ'רד הפך לשליטה החדש של קפריסין. במהלך שהותו בקפריסין ריצ'רד נישא ב-12 במאי 1191 לארוסתו, הנסיכה ברנגריה, בתו של המלך סנצ'ו השישי, מלך נווארה.
פרק חדש נפתח בהיסטוריה של האי קפריסין, לאחר מסע הצלב השלישי עתיד האי להפוך לממלכה צלבנית לצידה של ממלכת ירושלים, ממלכה זו שימשה הינטרלנד כלכלי לאצילי ירושלים ומלכיה נשאו בתואר מלך ירושלים עד לכיבוש קפריסין בשנת 1489 על ידי הרפובליקה של ונציה.
ב-5 ביוני יצא ריצ'רד לב הארי מקפריסין והגיע לעכו ב-8 ביוני.
כיבוש עכו
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן, מי שנשא - עדיין את התואר מלך ירושלים משביו בדמשק, ובאביב אותה שנה יצא לכוון עכו עם גדוד קטן. ב-26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני שכלל ככל הנראה 600 פרשים וכ-7,000 חיילים רגלים למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר עליה. המצור על עכו נמשך עד לשנת 1191, והיה אקורד הפתיחה של מסע הצלב השלישי. זמן קצר לאחר תחילת המצור הפך המישור של עכו לאבן שואבת לאבירים נוצרים מאירופה. במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין.
ב-20 באפריל 1191 הופיעו לפני חומות העיר כוחות צרפתיים בפיקודו של פיליפ אוגוסט. תחילה ניסה המלך הצרפתי להכריע את המצור בסדרת התקפות עזות על ביצורי העיר, שלוש התקפות שנערכו בחודש יוני נהדפו בקושי אך במקביל המשיכה הארטילריה הצלבנית להפגיז את חומות העיר שבקיעים, סדקים ואף הרס מאסיבי ניכר בהן. ההתקפות נערכו מאחרי חומות עפר מהודק שהפכו את האש היוונית לחסרת תועלת.
ב-8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ב-2 ביולי חלקים מביצורי העיר מתמוטטים, התקפה ראשונה על הפרצה נהדפת, התקפות נוספות נערכות מיום 5 ביולי עד ליום 7 ביולי אך ללא הצלחה. התקפה נוספת ב-11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולהסכם כניעה שעליו מוסכם ביום למחרת.
על פי הסכם הכניעה הפכו כל תושבי עכו לשבויים ורכושם לשלל, על פי ההסכם אמור היה צלאח א-דין לפדות את השבויים המוסלמים, להחזיר את שבויי המלחמה הנוצרים ואת הצלב האמיתי.
כיבוש העיר הביא לקדמת הבמה את הצורך לארגן מחדש את העיר ואת ממלכת הצלבנים מחדש והעלה אל פני השטח מחלוקות ישנות שמקורם בממלכת ירושלים של לפני קרב קרני חיטין ומחלוקות חדשות שמקורן באירופה. כך עבר פיקוד הכוח הצלבני לידי מלכי אירופה ואלו נתפלגו ביניהם על שאלות בסיסיות - תהליך שהלך והתחזק בממלכת ירושלים השנייה: איבוד כוחם של אבירי הארץ ומתן ההכרעה על גורל המדינה הצלבנית לגורמי חוץ.
בהתערבות פיליפ אוגוסט, מלך צרפת הוחזרו הנכסים בעיר לידי בעליהם הוותיקים (אלו שיכלו להוכיח את בעלותם). כך הוחזרו נכסים לקומונות האיטלקיות ולמסדרים הצבאיים והמסגדים חזרו להיות כנסיות.
ב-31 ביולי עזב המלך הצרפתי את חופי הארץ כשהוא משאיר את צבאו המצומצם בפיקודו של דוכס בורגונדי, מבטיח שלא לתקוף את נחלותיו של ריצ'רד - שבועה שלא טרח לקיים בדרכו לפעול להגשמת חלומו - צרפת מאוחדת תחת שלטונו, ולמרות מחאות הצלבנים השאיר את ריצ'רד לב הארי כשליט ומפקד עליון.
ב-20 באוגוסט משנתעכבו תשלומי פדיון השבויים המובטח ומשהחזיר צלאח א-דין רק חלק משבויי המלחמה הנוצרים הוציא ריצ'רד לב הארי את האסירים המוסלמיים אל מחוץ לעכו והוציא אותם להורג.
הצבא הצלבני
ב-22 באוגוסט יצא הצבא הצלבני מעכו לכוון דרום למסע של כיבוש מחדש של ארץ ישראל כשמטרתו המוצהרת - כיבוש ירושלים. הצבא הצלבני, בפיקודו של ריצ'רד לב הארי הורכב משלושה אלמנטים עיקריים: השרידים של צבא ממלכת ירושלים, צבאות המסדרים (טמפלרים והוספיטלרים) והצבא האנגלי שכלל, לפי הערכות מודרניות כ-8,000 חיילים. כמו כן, נשארו מספר יחידות צרפתיות בארץ לאחר עזיבתו של פיליפ, ומספר מצומצם של חיילים גרמניים.
בהתייעצות עם מפקדי המסדרים הצבאיים הוחלט כי המטרה הבאה של מסע הצלב תהיה כיבוש יפו שתשמש כנמל אספקה לפעולות המצור על ירושלים. צי צלבני ועליו מכונות מצור שט לאיטו דרומה בעוד הצבא הולך במקביל על החוף. לאחר עשרה ימים הגיע הצבא הצלבני לקיסריה ומצאו אותה ריקה ונטושה. לאורך ההתקדמות האיטית לא יזם הצבא המוסלמי כל פעולה לחסום את דרכם של הצלבנים תוך שהם מנסים לאתר נקודה מתאימה לקרב מכריע. החום וההכרח לשאת את הצידה על גב החיילים הרגלים הביא את הצלבנים לכדי תשישות והאיט את קצב התקדמותו. במהלך המסע באזור נחל אלכסנדר נפצע ריצ'רד מחץ מוסלמי ולאחר מנוחה של יומיים יצא הצבא דרומה מנחל אלכסנדר והגיע לשטח המיוער צפונית מארסוף לאחר חניית מנוחה יצא הצבא לכוון ארסוף ביום שבת, 7 בספטמבר.
מהלך הקרב
הצבא הצלבני נערך בחמש חטיבות המחולקות ל-12 גדודים בסך הכול. הצלבנים צעדו בשלושה טורים, בתנועה מתמדת לכיוון דרום. בחלוץ רכבו אבירים ממסדר הטמפלרים ובמאסף אבירים ממסדר ההוספיטלרים. עם תחילת התנועה החלו המוסלמים לתקוף את הצלבנים, קשתים מוסלמיים רכובים המטירו חיצים על הצלבנים כשהם מרכזים את מאמציהם במאסף.
ביצור יפו
לאחר הניצחון בארסוף ישב המחנה הצלבני ביפו במשך חודשיים עד לאוקטובר 1191 ועסק בשיקום ביצורי העיר על בסיס חורבות העיר הצלבנית שנהרסה לפני מסע הצלב. הצלבנים הקימו מחדש את המצודה והקיפו בחומה את היישוב שסביב לה, חיל מצב ואוכלוסייה אזרחית יישבו את העיר. לאחר השתהות ארוכה החלו צלבנים במחנה לעזוב לעכו והמשמעת התרופפה.
בחורף של שנת 1191 יצא המחנה לכוון רמלה ותפס את הריסותיה. כאן נשאר הצבא חונה במשך שישה שבועות עד ליום 8 בדצמבר אז יצא המחנה לכיוון מזרח וירושלים ונעצר בלטרון מחמת מזג אוויר קשה, שם חנה לתקופת החורף בעוד המוסלמים עסוקים בשיקום ביצורי ירושלים בקדחתנות.
מועצת לטרון
חג המולד של שנת 1192 מצא את ריצ'רד בלטרון עסוק במועצת מלחמה שדנה בשאלה האם לעלות על ירושלים, מנגד אלו שרצו לעלות על ירושלים מיד נשמעו קולות נגדיים בעיקר של הטמפלרים שטענו כי המצור על העיר ללא אבטחת העורף הלוגיסטי עלול לסכן את הצבא, נימוק נוסף שהועלה היה אי היכולת ליישב את העיר. כך הוחלט לסגת ולדחות את כיבוש ירושלים לשעת כושר.
משא ומתן
במהלך ביצורה של יפו החלו גישושים למשא ומתן בין צלאח א-דין לריצ'רד באמצעות נציגים ומתווכים מצד אחד אל-מלכ אל-עאדל אחיו של הסולטאן ומהצד השני אונפרוא מטורון מי שהיה בעלה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, יליד הארץ ודובר ערבית. הסולטאן מצידו החל בשיחות מתוך מטרה ראשונית לעכב את הצלבנים בעוד ריצ'רד קיווה לקבל לידיו את פירות ניצחון ארסוף - כל ארץ ישראל. השיחות נמשכו בעצלתיים כשהמוסלמים מסרבים לדון בהחזרת ארץ הקודש לידיים נוצריות. בהיכנס המשא ומתן למבוי סתום החליט ריצ'רד להמשיך בפעולות צבאיות ולהשתלט על מישור החוף.
הכתרת מלך ירושלים
ב-20 בינואר הגיעו לחורבות אשקלון גדודים צלבנים והחלו להקים את חורבות ביצוריה. במהלך עבודת הביצורים נאלץ ריצ'רד להתמודד עם נטישה של הגדודים הצרפתים שתקופת שירותם תמה וגרוע מכך - עם חדשות קשות מאנגליה לפיהן אחיו ג'ון העוצר ניצב מול מרד גלוי. מועצה של אצילים התכנסה באשקלון ושמעה את ריצ'רד מכריז על עזיבתו גם החליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן - איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו שנשא לאישה את יורשת העצר איזבל הראשונה, מלכת ירושלים. גם תוכנית זו עלתה על שרטון משנרצח קונארד, ולהציל את ממלכת ירושלים מוואקום שלטוני נישאה אלמנתו בנישואי בזק לאנרי השני, רוזן שמפאן.
כיבוש מבצר דרום
ב-17 במאי 1192 הופיע הצבא הצלבני מול חומות המבצר הצלבני לשעבר - מבצר דרום (לטינית: Darum) ששלטה על התנועה אל תוך מישור החוף. לאחר חמישה ימי מצור נכנעה המצודה וכל מישור החוף היה עתה בשליטה צלבנית. משם עלה הצבא הצלבני לאחר התאחדות עם הגדודים הצרפתיים לכוון ירושלים במטרה לכבשה. וריצ'רד הבטיח לצלבנים כי יישאר בארץ הקודש עד לפסחא של 1193. מאשקלון יצא הצבא הצלבני לכיוון בית גוברין וב-9 ביוני הגיעו הצלבנים ללטרון. ומשם המשיכו כברת דרך אל בית נובא שם חנו במשך שלושה שבועות.
נסיגה מירושלים
בעת ההמתנה באזור עמק איילון עסקו הצלבנים בסדרת פשיטות שוד שהביאו אותם למרחק המאפשר תצפית על ירושלים. במועצה שנערכה במחנה הנוצרי לחצו האצילים הצרפתים לשים את ירושלים תחת מצור בעוד המלך ריצ'רד ואבירי המסדרים הצבאיים מצביעים על הקשיים העומדים בפני המחנה ומצטט ההיסטוריוגרף של המלך האנגלי את סיבת סירובו לכבוש את ירושלים:
ועדה של נציגים המייצגת את כל הגופים המרכיבים את מסע הצלב ובה עשרים חברים המליצה - במקביל - ולאחר דיונים נגד כיבוש ירושלים וב-4 ביולי 1192 נסוג המחנה לכוון עכו.
סוף מסע הצלב
באמצע תהליך המשא ומתן תקפו המוסלמים את יפו הצלבנית ב-26 ביולי. לאחר מצור קצר ולחימה אינטנסיבית נפרצו חומות העיר וחיל המצב מצא מקלט במצודת העיר ופתחו במשא ומתן על כניעה. ב-1 באוגוסט נחת ריצ'רד לב הארי בראש צבא בחוף העיר, ניסיון מוסלמי לעצור את הנחיתה נכשל. וריצ'רד לב הארי מנצל את ההזדמנות להוכיח את כוחו האישי כלוחם, הוא מגיע לחוף תוך כדי לחימה בלתי פוסקת עולה למצודה ומשחרר את הנצורים. מתקפת נגד נוצרית הודפת את המוסלמים. שני ניסיונות מוסלמים נוספים מתנפצים על ביצורי הצלבנים ויפו נשארת צלבנית.
ב-2 בספטמבר נחתם חוזה שלום בין המוסלמים לצלבנים, גבולות המדינה הצלבנית החדשה נקבעו לאורך רצועה צרה מצור עד יפו והנוצרים קבלו זכות לעלות לירושלים כעולי רגל ללא נשק.
ב-3 באוקטובר עזב ריצ'רד לב הארי את עכו ומסע הצלב בא אל סופו.
מדיניות אדמה חרוכה
בעוד הצלבנים עסוקים ביפו התאוששו המוסלמים מהלם התבוסה בארסוף ופנו להרס שיטתי של כל הביצורים שטרם נהרסו עד ליסוד. ההרס הגדול ביותר עבר על אשקלון, מחוסר יכולת או נכונות להגן עליה מפני מצור והתקפה פונתה אוכלוסיית העיר וביצוריה נהרסו בקושי רב. גורל דומה פקד את רמלה שאוכלוסייתה גורשה והעיר על כנסיותיה נחרבה כך התכוון צלאח א-דין למנוע מהצלבנים אחיזה ונקודות אסטרטגיות העשויים להפוך לבסיסי אספקה.
ריצ'רד לב הארי
עם עזיבתו של המלך האנגלי את חופי הארץ נקלעו חייו לסערה בלתי צפויה, אשתו ברנגריה החליטה לשוב לאנגליה. קשיי מסעה הביאו לכך שמעולם לא נפגשה שוב עם ריצ'רד, שנפטר טרם חזרתה. בחזרתו לאירופה בסתיו 1192, ריצ'רד נלכד בידי הדוכס לאופולד והוא הועבר כאסיר לידי הקיסר היינריך השישי. לאחר תשלום כופר של 150,000 מארק (שווה ערך לשלוש שנות מס באנגליה של התקופה), שהותיר את אנגליה במחסור לשנים, הוא שוחרר וחזר לאנגליה ב-1194. במהלך היעדרותו, אחיו ג'ון כמעט ותפס את כס המלכות; ריצ'רד סלח לו, ואף הכריז עליו כיורשו. ריצ'רד מת ב-6 באפריל 1199, מתוצאות הלוואי של פציעת חץ, שממנו הוא נפגע במהלך המצור על שלוס (Chalus) בצרפת.
צלאח א-דין
ב-4 במרץ 1193, זמן קצר לאחר שריצ'רד עזב את ארץ הקודש, נפטר צלאח א-דין בדמשק. כשפתחו את אוצרו, נתגלה כי אין שם מספיק כסף על מנת לשלם על ההלוויה; הוא נתן את כספו לעניים. למרות התנגדותו העיקשת לכוחות הנוצריים, לצלאח א-דין יצא מוניטין רב באירופה כמנהיג המתנהג באבירות, עד כדי כך שעד המאה ה-14 עוד נכתבו שירים אפיים על הרפתקאותיו, ודנטה החשיב אותו מבין הנשמות הפאגאניות הישרות בעולם הבא. צלאח א-דין האציל מופיע באור סימפתי גם ב"הטליסמן" של סר וולטר סקוט.
השושלת האיובית
מצור עכו הארוך והעקוב מדם והתבוסה הנוראית של הצבא המוסלמי בקרב ארסוף הוציאו את התיאבון המוסלמי למלחמת ג'יהאד - מונח שהיה אבן בסיס לתעמולה והאידאולוגיה של צלאח א-דין. מותו של צלאח א-דין הוריד בבת אחת איום שרבץ ללא הרף על עתיד המדינה, אויביו מצפון פרקו עול ובניו הנסיכים האיובים שכבר בחייו הראו סימני מרדנות קרעו את האימפריה לשני חלקים עיקריים - מצרים וסוריה שמעתה עתידים להתגושש גם על שטחי ארץ ישראל ועבר הירדן. קרבות ועימותים אלו יערבו את המדינה הצלבנית.
ממלכת ירושלים
מהצד החיובי יש לראות את ערי הנמל שנתפסו כראשי גשר אפשריים לצבאות צלבניים שיכלו בסיכומו של דבר להטות את הכף ולהחזיר את עטרת ממלכת ירושלים ליושנה. קיומה של ממלכת ירושלים במאה השנים הבאות נזקף בעיקר להתפוררות האימפריה האיובית לאחר מותו של מייסד האימפריה צלאח א-דין. יורשיו שמרו על עצמאות נחלותיהם תוך מלחמות אחים בלתי פוסקות על חשבון רעיון האיחוד מול האויב הנוצרי. התפוררות זו היא שאיפשרה לממלכת הצלבנים להתקיים מבלי הצורך לבחון את כוחה מול פלישה או איום צבאי - מצב שישתנה עם עלייתה של האימפריה הממלוכית במחצית השנייה של המאה ה-13.
אירופה
כישלון מסע הצלב - שהרי אי כיבוש ירושלים נחשב לאבן הבוחן במדידת הישגיו, העצימו את הביקורת והאווירה השלילית שהחלו נשמעים באירופה לאחר כישלון מסע הצלב השני. שאלות עקרוניות בנוגע למקומם של מסעי הצלב בעבודת האלוהים וקיומם כביטוי לרצון אלוהי נשמעו בקרב אנשי כנסייה והאצולה. ספקות וביקורת זו התגברו לאחר מסע הצלב הרביעי שאיבד את דרכו. אותם ספקות וביקורת הולידו מסעי צלב של אמונה טהורה כמו מסע הצלב של הילדים ומסע הצלב של הרועים. כך איבדו מסעי הצלב הבאים את אופיים הדתי המכוון לכנסיית הקבר - עד לעלייתו לבמה של לואי התשיעי, מלך צרפת.
מסע הצלב השלישי דרדר לתהומות חדשים את האיבה של אירופה הקתולית כלפי האימפריה הביזנטית, איבה שהתפרצה במסע הצלב הרביעי שסיים את דרכו בכיבוש קונסטנטינופול וריסוק ביזנטיון.
Assassin's Creed
בשנת 2008 פרסמה חברת יוביסופט משחק מחשב בשם Assassin's Creed (בעברית: תורת המתנקש) המתרחש בממלכת ירושלים בתקופת מסע הצלב השלישי. הדמות המרכזית במשחק הוא "אלטאיר" ("המעופף" בערבית), מכת חשישיון. על פי סיפור העלילה של המשחק הכת ממלאת תפקיד של לוחמי צללים במלחמת הצלבנים בארץ הקודש, ומטרתה העיקרית היא להפסיק את הלחימה.
מפתחי המשחק הקדישו מאמץ להתאים את הגרפיקה לתקופה וליצור סביבה מדויקת המתארת את ממלכת הצלבנים של התקופה. כאשר השחקן מטפס על מבנים גבוהים על מנת לצפות בסביבה נפרשים לפניו נופים מרהיבים ומדויקים של ערים צלבניות בארץ ובהן ירושלים ועכו.
כנסיית העלייה לשמים בקולומנסקויה
היסטוריה
קולומנסקויה נזכרה לראשונה בשנת 1339 בימיו של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה. הכנסייה הוקמה בשנת 1532 על ידי הצאר וסילי השלישי לכבוד הולדת בנו איוואן הרביעי, וזו תוארה אותה עת ככנסייה מיוחדת בשל גובהה, יופייה והתאורה שבה. הכנסייה נחנכה ב-3 בספטמבר 1532 על ידי הבישוף המקומי במעמד משפחת המלוכה וראשי הכנסייה. במאה ה-16 הייתה הכנסייה למעוז מבוצר ובמאה ה-17 נבנתה במקום אחוזה של הצאר אשר נותרה בשימוש המשפחה המלכותית עד מהפכת פברואר ב-1917. החל משנת 1960 שייכת האחוזה לעיר מוסקבה ומהווה חלק של האוקרוג (אזור) הדרומי.
הכנסייה
הכנסייה בנויה בצורת צלב יווני והיא יוצאת דופן בכך שהיא נעדרת אפסיס. מעל לקומה הראשונה קומת מרפסת אליה מובילים שלושה גרמי מדרגות מקורים בתקרת עץ מדרום, מערב ומצפון. מתחת למרפסת הצפונית והדרומית נבנו חדרים קטנים ובהם עמודים מקושטים בלבנים ובאבן גיר לבנה, ואילו מתחת למרפסת המערבית נמצאת הכניסה הראשית לקומת המרתף של הכנסייה. מגדל הכנסייה נישא לגובה של 62 מטר והוא בנוי בצורת מתומן. המגדל נושא כיפה מתומנת בגובה של 20 מטר הנדמית לאוהל, והכנסייה הייתה אחת הראשונות ברוסיה אשר אימצו מראה זה. "אבן איטלקית" שהוכנסה לשימוש ברוסיה במאה ה-15 משיגה את אפקט הלובן של המבנה. עובים של קירות המבנה המגיע ל-3 עד 4 מטר הביא לכך ששטחה הפנימי של הכנסייה מצומצם באופן יחסי, ודבר זה מעצים את גובהו הפנימי של החלל המגיע ל-41 מטר. האיקונוסטאזיס המקורי של הכנסייה לא שרד והוא הוחלף בתחילת המאה ה-19 בחדש, אך חלקים מהאיקונוסטזיס המקורי שמורים במוזיאון המקומי.
מבנים נוספים
הכנסייה היא חלק מסקאנסן שנוסד בשנת 1923 ובו מספר מבני עץ מהמאות ה-16 עד ה-18 אשר שהובאו אליו מרחבי רוסיה. בין המבנים הנוספים באתר:
סמואל בל ווה
סמואל בל ווה (באנגלית: Samuel Waugh: 1814 – 1885) היה צייר פורטרטים ונופים פנורמיים אמריקני מהמאה ה-19. נושאי הדיוקן שלו כללו את הנשיא אברהם לינקולן.
ביוגרפיה
בטורונטו הוא הפך לחברו של הצייר האמריקני הוותיק, שמקורו במחוז מרסר, ג'יימס באומן. שניהם החלו לתכנן נסיעה לרומא, איטליה, אך באומן שינה את דעתו ובמקום זאת החליט להתיישב בדטרויט, ווהו נשאר בקנדה ועבר להתגורר במונטריאול.
הוא נסע לאיטליה בסוף 1836 או בתחילת 1837 שהה ברומא ובנאפולי עד 1841 או 1842. הוא חזר לפילדלפיה שם התקיים כצייר פורטרטים ונוף מוביל.
בשנת 1849, ווה הציג בפילדלפיה את הפנורמה האיטלקית הראשונה שלו, "גרנד טור דרך איטליה", שהתבסס על רישומיו האיטלקיים. הציור הזה הפך להצלחה ונדד בערים אמריקאיות שונות במשך שש שנים. הפנורמה השנייה שלו, המתארת הפלגה מבוסטון לאיטליה, הוצגה בשנת 1854.
ב-28 בספטמבר 1885 נפטר ווה בעת ביקור אחותו בג'נסוויל, ויסקונסין.
משפחה
בתו מנישואיו הראשונים לשרה לנדנהול, אידה ווה (1846-1919), הייתה ציירת דמויות עטורת פרסים, ודיוקנה של ד"ר פול ג'יי סארטיין קיבל את פרס נורמן ווה דודג' בשנת 1896 באקדמיה הלאומית. היא איירה גם ספרי ילדים שכתבה איימי אלה בלאנשארד.
אשתו השנייה, מרי אליזה יאנג ווה, הייתה ציירת מיניאטורות. בנם פרדריק ג'אד ווה (1861–1940), יליד בורדנטאון, ניו ג'רזי, זכור בעיקר כצייר ימי. נכדו, קולטון ווה, היה גם אמן, הידוע בעבודתו בציורי הקומיקס דיקי דארה. אחיינו, הנרי ווה (1835–1865), היה שחקן וצייר סצינות ונוף.
הכרה
ווה היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים בפילדלפיה עוד בחייו והיה ידוע בארצות הברית בזכות הפנורמות האיטלקיות שלו. ווה הציג לעיתים קרובות באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובאגודת קרן האמנים של פילדלפיה, האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובאתניאום בוסטון.
בשנת 1847 הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה הלאומית לעיצוב ובחברה לאמנות בטורונטו.
אגלונה
אגלונה (בלטבית: Aglona) היא עיירה בלטביה. השוכנת כ-40 קילומטר צפונית-מזרחית לעיר דאוגבפילס. אגלונה מפורסמת בלטביה בעיקר בגלל הבזיליקה שלה - הכנסייה הקתולית החשובה ביותר במדינה, אליה עולים לרגל אלפי מאמינים בכל שנה ביום חגיגת עלייתה לשמים של מרים, אם ישו (15 באוגוסט).
בשנת 1980 הכנסייה חגגה את יום השנה ה-200 שלה וקיבלה באופן רשמי את מעמדה כבזיליקה מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני. בשנת 1986 הבזיליקה הייתה האתר של חגיגות יום השנה ה-800 של הנצרות הלטבית. שיפוץ של הבזיליקה והרחבתה החלו בשנת 1992 לקראת ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני שביקר בהיכל בספטמבר 1993 יחד עם מעל 300,000 צליינים.
ההתיישבות היהודית באגלונה
לכפר הגיעו יהודים לראשונה בראשית המאה ה-19. הם עסקו בעיקר בסחר קמעונאי ובחקלאות. לפני מלחמת העולם הראשונה התגוררו בכפר כמאה משפחות יהודיות. במפקד שנערך בשנת 1935 נמנו בכפר 57 יהודים, שהיוו כחמישית מאוכלוסיית הכפר באותה עת. בתחילת אוגוסט 1941 ריכזו תושבי הכפר הגויים את התושבים היהודיים בבית הספר העירוני, ולאחר מכן לקחו אותם ליער וירו בהם על שפת האגם. הפעולה כולה בוצעה על ידי תושבי הכפר, שאפילו שילמו את עלות התחמושת. קצין נאצי היה במקום רק כדי לפקח ולתעד את הפעולה בדו"ח שכתב. בכפר סומרסט השכן (אשר אוחד לימים עם אגלונה) ריכזו התושבים הגויים את התושבים היהודיים בבית הכנסת ושרפו אותו. יהודים אשר לא נשרפו בבית הכנסת נורו על שפת הנהר. הכומר המקומי, אלואיז ברוק, מחה בדרשותיו כנגד רצח היהודים, חולי הנפש וחסרי הישע, ואף הציל ממוות יהודים אשר המירו את דתם לנצרות. הגסטפו כלא אותו במחנה הריכוז נוינגמה, שם נספה בשנת 1943.
טוני איומי
אנטוני פרנק "טוני" איומי (באנגלית: Anthony Frank Iommi; נולד ב-19 בפברואר 1948) הוא גיטריסט, מלחין וכותב שירים בריטי. הוא ידוע בעיקר כגיטריסט והחבר המייסד של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', והחבר היחיד שהשתתף בכל אלבומי הלהקה לדורותיה. בנוסף לחברותו העיקרית ב"בלאק סבאת'", היה איומי חבר בתקופות שונות בלהקות ג'טרו טאל ו-Heaven & Hell.
איומי קנה את תהילתו כאחד מאבותיו של ז'אנר ההבי מטאל וכאמן שהשפיע רבות על הסגנון, ונחשב לאחד מהגיטריסטים המשפיעים ביותר בכל הזמנים. ברשימת "10 הגיטריסטים במטאל של כל הזמנים" של גיבסון מדורג איומי במקום הראשון. מגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום ה-25 ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים".
ביוגרפיה
אנטוני פרנק איומי נולד בברמינגהאם, אנגליה כבן יחיד להוריו שהיו בעלי כרמים באיטליה. משפחתו הייתה קתולית לא אדוקה. את לימודיו בילדותו עשה בבית הספר "Birchfield Road" שם פגש את אוזי אוסבורן, שאתו עתיד היה לחבור ללהקת בלאק סבאת'. בגיל 10 החל ללמוד אמנויות לחימה שונות כגון ג'ודו, קארטה ואיגרוף על מנת להגן על עצמו מהכנופיות הרבות שהסתובבו בשכונתו המפוקפקת. בתחילה נמשך איומי לתופים, אך עקב הרעש הרב שיצר התיפוף, פנה לגיטרה כשהוא מושפע מאמנים כגון האנק מרווין והצלליות.
בגיל 17, ביומו האחרון בעבודתו במפעל מתכות, נפצע איומי בידו ואיבד את חלק מאמתו וקמיצתו. כגיטריסט, פציעתו השפיע עליו באופן קשה, ושקל לעזוב את הגיטרה לחלוטין. אך מנהל העבודה שלו שהיה גם ידידו, השמיע לו, כאקט של עידוד, שירים של אמן הג'אז המפורסם ג'אנגו ריינהארדט ושכנע אותו להמשיך לנגן. כפי שכתב איומי מאוחר יותר: "חבר שלי השמיע לי אותו ואמר לי "הקשב איך הבחור הזה מנגן", ואני אמרתי "בשום פנים ואופן לא! להאזין למישהו מנגן עכשיו בגיטרה זה הדבר האחרון שאני רוצה לעשות עכשיו". אבל הוא התעקש, ונאלצתי להאזין לתקליט עד סופו. אמרתי שהבחור בתקליט ניגן מצוין והוא ענה לי: "אתה יודע, הגיטריסט בתקליט מנגן רק עם שתי אצבעות עקב פציעה שנגרמה לו בשרפה בה היה מעורב". הייתי המום מהעבודה הזו והתרשמתי לחלוטין עד שהחלטתי לחזור ולנגן בגיטרה".
תקופת טרום בלאק סבאת'
איומי היה חבר במספר להקות שניגנו בלוז רוק, ביניהם "Rockin' Chevrolets" בה היה חבר בין השנים 1964 ל-1965. בעת שהיה חבר בלהקת "The Rest", פגש את מי שהיה עתיד להיות מתופפה של בלאק סבאת', ביל וורד. החל מינואר 1968, היה חבר בלהקת "Mythology" עד יולי באותה שנה. חודש לאחר שהצטרף, חבר ללהקה וורד. במהלך חזרות שערכו חברי הלהקה, פשטה המשטרה על המקום ותפסה אותם משתמשים בקנאביס. חברי הלהקה נקנסו, והמקרה השפיע בצורה קשה על עתידה של הלהקה.
באוגוסט 1968, בנוסף להתפרקותה של "Mythology", התפרקה להקה נוספת בשם "Rare Breed". סולנה של הלהקה היה אוזי אוסבורן. אוסבורן תר אחר מסגרת מוזיקלית חדשה, ובהמלצת חברים פנה לחבורתו של איומי, שזה קיבל אותו למרות דעתו השלילית של איומי עליו. כשחיפשו בסיסט, הציע אוסבורן את גיזר באטלר איתו ניגן ב-"Rare Breed". איומי, אוסבורן, וורד ובאטלר כינו את להקתם "Earth". תחת שם זה הם החזיקו עד דצמבר 1968, כשאיומי הצטרף לתקופה קצרה לג'טרו טאל, שם הופיע בהופעה חיה פעם אחת בלבד בקרקס הרוקנרול של הרולינג סטונז. איומי העיד כי שהותו הקצרה בלהקה, לימדה אותו הרבה וכי הם "ידעו איך לעבוד". לאחר מספר שבועות חזר ל"Earth".
בלאק סבאת'
איומי הוא החבר היחיד בלהקה שחבר בה מיום הקמתה ועד היום. הלהקה עדיין פעילה ואף עורכת מסעי הופעות. "13", שיצא לאור בשנת 2013, הוא אלבומם האחרון.
קריירת סולו
בשנת 2000 הוציא איומי את אלבום הסולו הראשון שלו "Iommi". באלבום השתתפו מספר אמנים אורחים, ביניהם: סקין, הנרי רולינס, סרג' טנקיאן, דייב גרוהל, בילי קורגן, פיליפ אנסלמו, אוזי אוסבורן ועוד. האלבום זכה לביקורות חיוביות. ב-2004 יצא אלבומו השני "The 1996 DEP Sessions". האלבום עצמו הוקלט ב-1996, אך מעולם לא שוחרר. בשנת 2005 יצא אלבומו השלישי "Fused ". האלבום זכה לביקורת חיוביות ביותר.
בנוסף לבלאק סבאת'
בשנת 1992 הופיע איומי בקונצרט מחווה לסולנה האגדי של להקת קווין פרדי מרקיורי, וניגן ארבעה שירים יחד עם החברים הנותרים של קווין ואמנים נוספים. בשנים שלאחר מכן, התחבר ללהקת דיאמונד הד והשתתף בכתיבת שירם "(Starcrossed (Lovers in the Night)", אך מלבד זה, לא לקח חלק פעיל כחבר בלהקה. בשנת 2013 כתב את השיר Lonely Planet עבור ארמניה לתחרות האירוויזיון.
מאז 1989 היה איומי מעורב בפרויקט "Rock Aid Armenia". ב-2009 קיבל יחד עם ידידו סולן להקת דיפ פרפל איאן גילן, אותו הוקרה מאת ממשלת ארמניה "Orders Of Honor" - מסדר הכבוד הגבוה ביותר, שהוענק להם על ידי ראש ממשלת ארמניה עבור עזרתם לאחר רעידת האדמה בספיטק.
ב-2009 תבע חברו ללהקה אוזי אוסבורן את איומי בטענה כי זה הפר זכויות יוצרים והשתמש במותג הלהקה להפקת רווחים כספיים. ב-2010 דווח כי השניים השלימו ואסובורן ביטל את כל ההליכים המשפטיים כנגד איומי.
חייו האישיים
איומי היה נשוי ארבע פעמים. ב-2005 נישא למאריה שואהום (Maria Sjöholm), לשעבר הסולנית של להקת "Drain STH".
בתחילת 2012 אובחן איומי כסובל משלבים מוקדמים בסרטן הלימפומה. ב-11 באוגוסט 2016 איומי מסר כי החלים מהסרטן והוא כעת בשלב של נסיגה.
ב-2011 פרסם איומי אוטוביוגרפיה הנקראת "Iron Man: My Journey through Heaven and Hell with Black Sabbath".
השפעה
איומי נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים. הצלילים הייחודים שהפיק מהגיטרה שלו, הריפים האימתניים, הסולואים בעלי הסאונד הנמוך ונגינתו הייחודית השפיעו על דורות של מוזיקאים. ב-2005 דירג אותו מגזין "Metal Hammer" במקום הראשון בסקר "מלכי הריפים". ב-2007 דירג אותו מגזין "Classic Rock" במקום ה-6 ברשימת "100 גיבורי הגיטרה הפרועים ביותר". מגזין המוזיקה הרולינג סטון דירג אותו במקום ה-25 ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים". בשנת 2012 הוא דורג במקום ה-7 ברשימת "נגני הגיטרה הטובים בכל הזמנים" של מגזין "Guitar World". ברשימה אחרת באותו מגזין הוא דורג במקום הראשון ברשימת "100 הגיטריסטים של ההבי מטאל הטובים בכל הזמנים".
מנהיג להקת ג'טרו טאל איאן אנדרסון אמר על איומי: "טוני הצליח להפוך פגם פיזי בגופו למשהו שעשה אותו לאגדת גיטרה". בהתייחסו לאיומי אמר ג'ין סימונס: "האיש שהמציא את הריפים שהקימו צבא של נגני גיטרה". רוני ג'יימס דיו הגדיר את איומי כ"מאסטר הריפים האולטימטיבי".
רבים רואים באיומי כאמן שיצר את ההבי מטאל במו ידיו. גיטריסט להקת קווין בריאן מיי החשיב את איומי כ"אב האמיתי של ההבי מטאל". אדי ואן היילן טען כי "ללא טוני, ההבי מטאל כלל לא היה קיים". ג'יימס הטפילד מלהקת מטאליקה שהושפע ישירות מאיומי כינה אותו: "המלך של הריף הכבד". בראד טולינסקי ממגזין " Guitar World" הצהיר כי "לא גראנג', ת'ראש מטאל, דת' מטאל, דום מטאל ומה לא, היו קיימים לולא טוני איומי".
באתר חברת גיבסון דורג איומי במקום הראשון ברשימת "10 הגיטריסטים של המטאל בכל הזמנים", ושם נכתב: "איומי יכול להתפאר בכך שכתב את כמה מהריפים הזכורים בכל הזמנים... נגינתו לחלוטין הנציחה דורות של להקות הבי מטאל שבאו בעקבותיו". באתר Ultimate Guitar Archive דורג במקום העשירי ברשימת "10 נגני הגיטרה הגדולים אי פעם"
מוזיקאים רבים ציינו את השפעתו הישירה של איומי על יצירותיהם, ביניהם ניתן למנות את: ג'ף הנמן, דיימבאג דארל, סלאש, טום מורלו, בילי קורגן, קים ת'איל, ג'יימס הטפילד, ג'רי קאנטרל ועוד רבים אחרים.
ב-19 בנובמבר 2013, קיבל איומי את תואר הכבוד "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת קובנטרי. לדברי האוניברסיטה, הענקת התואר נעשתה מתוך רצון לתת כבוד והערכה ל"תרומתו לעולם במוזיקה הפופולרית" והוקרה על "תפקידו כאחד מאבות המייסדים של הרוק הכבד ומעמדו כאחד מהדמויות המשפיעות ביותר בתעשיית המוזיקה". .
באתר "השרת העיוור" נכתב עליו: .
סגנון
למעשה, הסאונד הכבד והנמוך שיצר איומי, שהפך עם השנים לסימן הכר ולז'אנר בפני עצמו, נולד מתוך כורח המציאות, שכן עקב פציעתו נאלץ לשחרר את המיתרים של הגיטרה, ובכך יצר את הצליל המוכר. בהשראת ריינהארדט, בנה לעצמו שני אצבעונים מפלסטיק על מנת שישלימו את אצבעותיו הקטועות. איומי הוא גיטריסט שמאלי.
איומי מוכר בחזותו החיצונית המיוחדת: מעיל עור שחור וארוך, משקפי מתכת בעלי עדשות בצבע סגול בהיר, שפם דק וזקן תיש, שיער ארוך וצלב גדול מעטר את חזהו. בישראל, ידוע איומי בכינויו "איש הברזל".
עם בלאק סבאת'
ראו: דיסקוגרפיה של בלאק סבאת'
עם Heaven & Hell
ראו: דיסקוגרפיה של Heaven & Hell
יחסי דרום אפריקה–מקסיקו
יחסי דרום אפריקה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לבין דרום אפריקה. שתי המדינות הן חברות בכלכלות הגדולות של ה-G-20 והאו"ם. היחסים ידעו עליות ומורות בגלל משטר האפרטהייד.
היסטוריה
לפני מלחמת העולם השנייה, היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לדרום אפריקה כמעט ולא התקיימו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 פתחה מקסיקו קונסוליית כבוד בקייפטאון. מאז יישום רשמי של האפרטהייד על ידי ממשלת דרום אפריקה; מקסיקו התנגדה נחרצות למדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה באו"ם. מקסיקו התנגדה גם למעורבותה של דרום אפריקה והתערבויות צבאיות באנגולה, נמיביה ורודזיה (זימבבואה של ימינו). בשנת 1974 סגרה מקסיקו את קונסוליית הכבוד שלה בקפייטאון ובשנת 1976, מקסיקו אישרה את האמנה הבינלאומית לביטול כל צורות של אפליה גזעית שכללה התחייבות שלא לקיים יחסים כלכליים, כלכליים, מסחריים, ספורט, ותיירותיים עם דרום אפריקה.
בשנים 1980–1981 הייתה מקסיקו חברה בלתי קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. בהיותה במועצה, מקסיקו הצביעה בעד החלטה 475 של מועצת הביטחון של האו"ם המגנה את ההתקפות המתמשכות על אנגולה על ידי דרום אפריקה באמצעות דרום-מערב אפריקה הכבושה (נמיביה של ימינו). בשנת 1985, במהלך ישיבת האו"ם לנמיביה בווינה, קראה מקסיקו לסנקציות מלאות נגד ממשלת דרום אפריקה. בשנת 1968 דרום אפריקה לא הוזמנה להשתתף באולימפיאדת הקיץ שהתקיימה במקסיקו סיטי.
בשנת 1991 ביקר נלסון מנדלה, ראש הקונגרס הלאומי האפריקני, במקסיקו ובכך סלל את הדרך לקיום יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-27 באוקטובר 1993. בשנת 1994 שתי המדינות הקימו משלחת דיפלומטית זו בבירתה של זו, בהתאמה.
בספרו "עשרת הגדולים: השווקים הגדולים המתעוררים ואיך הם ישנו את חיינו" משנת 1997, זיהה ג'פרי גרטן, דיקן אמריטוס בבית הספר למינהל ייל, את מקסיקו וגם את דרום אפריקה כ-10 כלכלות גדולות. בשנת 1999 נסע שר החוץ המקסיקני רוזאריו גרין לדרום אפריקה כדי להשתתף בהשבעת הנשיא תאבו מבקי. בשנת 2002 ביקר הנשיא מבקי במקסיקו כדי להשתתף בקונצנזוס של מונטריי ונפגש עם נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס. באותה השנה ביקור הנשיא פוקס בדרום אפריקה. ביוני 2010 ביקר נשיא מקסיקו פליפה קלדרון בדרום אפריקה כדי להשתתף במונדיאל 2010 ונפגש עם נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה. בנובמבר 2010 ביקר הנשיא זומה במקסיקו והשתתף בוועידת האקלים של האו"ם לשנת 2010 בקנקון. בדצמבר 2013 ביקר נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו בדרום אפריקה כדי להשתתף בהלוויית נלסון מנדלה.
בשנת 2019, ביקור שר החוץ המקסיקני הזר, ג'וליאן ונטורה ולרו, ביקר בדרום אפריקה כדי לחגוג 25 שנות יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רשמיים ממקסיקו לדרום אפריקה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו הסכם לשיתוף פעולה כללי (1998); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (2004); הסכם לשיתוף פעולה טכני בנושא פיתוח חברתי (2006); מזכר הבנות בין האוניברסיטה האוטונומית צ'אפינגו לאוניברסיטת המדינה החופשית (2006); הסכם שיתוף פעולה בנושא שימור מינים בין גן החיות של צ'אפולטפק לגן החיות בפרטוריה (2007); מזכר הבנות להקמת ועדה דו-לאומית מקסיקו-דרום אפריקה (2009); הסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת התחמקות ממס (2009); הצהרה משותפת של מקסיקו-דרום אפריקה: לקראת יחסי עדיפות (2010); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (2010); מזכר הבנות להקמת מנגנון התייעצות בענייני עניין הדדי (2011); אמנת הסגרה (2014); מזכר הבנות בין ProMéxico לסחר והשקעות דרום אפריקה (2014); הסכם לשיתוף פעולה בתיירות (2014) והסכם לשיתוף פעולה בין האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו במקסיקו לבין אוניברסיטת וייטווטרסאנד בדרום אפריקה להקמת מרכז ללימודי מקסיקו באוניברסיטת וייטווטרסנד (2017).
וירג'יל גריסום
וירג'יל איוון "גאס" גריסום (באנגלית: Virgil Ivan Grissom; 3 באפריל 1926 – 27 בינואר 1967) היה אסטרונאוט בתוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו. נולד במיטשל, אינדיאנה. נספה בשרפה שפרצה בעת בדיקת מערכות של אפולו 1, במרכז החלל ע"ש קנדי, פלורידה.
השכלה
גריסום בוגר במדעים בהנדסת מכונות מאוניברסיטת פרדו.
שירות צבאי
גריסום קיבל כנפי טיסה בשנת 1951. טס 100 גיחות קרב במלחמת קוריאה במטוסי F-86 בטייסת היירוט ה־334. לאחר שחזר היה למדריך טיסה במטוסי סילון בטקסס.
באוגוסט 1955 גריסום החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס רייט-פטרסון באוהיו. למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, באוקטובר 1956, ובמאי 1957 חזר לבסיס רייט-פטרסון כטייס ניסוי בענף קרב.
שירות בנאס"א
גריסום נבחר כאחד משבעת האסטרונאוטים שנבחרו לתוכנית מרקורי ב־1959. הוא הטיס את מרקורי 4, שכונתה "ליברטי בל 7" ("פעמון החירות 7"), הטיסה התת-מסלולית המאוישת והשנייה והאחרונה בתוכנית מרקורי, ב־21 ביולי 1961.
"ליברטי בל 7" שוגרה על גבי משגר מרקורי-רדסטון מכן השיגור LC-5 שבנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, והגיעה לגובה 190.39 קילומטר לפני שהחלה לצלול חזרה במסלול בליסטי. במהלך הטיסה גריסום דיווח כי המראה בחוץ הרבה יותר מרהיב מהחיישנים, והתצפיות גרמו לו לעיכוב בביצוע תמרוני ההכוון שהיה צריך לבדוק ולבצע. הוא חש שהמערכת הגיבה באיטיות והעדיף את המערכת השנייה.