cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארלינגטון (מסצ'וסטס)
עיריות סמוכות
ארלינגטון ממוקמת במזרח מסצ'וסטס וגובלת בערים מדפורד בצפון מזרח, סומרוויל במזרח, קיימברידג' בדרום מזרח והעיירות ווינצ'סטר בצפון, לקסינגטון במערב ובלמונט בדרום.
דמוגרפיה
במפקד האוכלוסין של 2010, התגוררו בעיירה 42,844 נפשות, 18,969 משקי בית ו-10,981 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 3,181.2 נפשות לקמ"ר. היו 19,974 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 1,483.1 יח"ד לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר היה 83.6% לבנים, 2.3% אפרו אמריקאים, 0.1% ילידים אמריקאים, 8.3% אסייתים, 0.4% מגזעים אחרים ו-2.1% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 3.3% מהאוכלוסייה.
בעיר היו 19,007 משקי בית, מתוכם ל-27.0% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 45.1% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ב-2.0% היה גבר ללא אישה, ב-9.9% הייתה אישה ללא בעל, ו-43.0% לא היו משפחות. 35.1% מכלל משקי הבית היו יחידים, וב-11.2% היה אדם בן 65 ומעלה שחי לבדו. גודל משק הבית הממוצע היה 2.23 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.93.
מתוך 42,844 אנשים באוכלוסייה, 21.4% היו מתחת לגיל 18, 5.8% היו בני 15 עד 19, 5.3% היו בני 20 עד 24 שנים, 30.3% היו בני 25 עד 44 שנים, 28.7% היו בני 20 עד 24 שנים. 45 עד 64 שנים, ו-15.8% היו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 41.7 שנים. על כל 100 נקבות, היו 86.8 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה היו 83.9 גברים.
ההכנסה החציונית של משק הבית הייתה 85,059 דולר, וההכנסה החציונית של המשפחה הייתה 107,862 דולר. ההכנסה החציונית של אנשים העובדים במשרה מלאה הייתה 78,820 דולר לגברים לעומת 64,143 דולר לנשים. ההכנסה לנפש בעיר הייתה 47,571 דולר. כ-1.9% מהמשפחות ו-4.4% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 2.3% מאלו מתחת לגיל 18 ו-7.5% מבני 65 ומעלה.
הכנסה
הנתונים הם מ-2009–2013 של סקר הקהילה האמריקאית לחמש שנים.
ממשל
הרשות המבצעת של ארלינגטון מורכבת מוועד נבחר בן חמישה חברים. התפעול השוטף מטופל על ידי מנהל עיר שנשכר על ידי המועצה הנבחרה. הרשות המחוקקת היא מועצת עיר ייצוגית, המורכבת מ-252 חברי מועצת עיר. 12 חברי ישיבות עיר נבחרים לתקופות חופפות של שלוש שנים מכל אחד מ-21 המחוזות. סעיף 89.8 בחוקת מסצ'וסטס מתיר לעיירות בעלות אוכלוסייה של יותר מ-12,000 לאמץ צורת שלטון עירונית. העיירה ארלינגטון עומדת בדרישת האוכלוסין להפוך לעיר, אך לא עשתה זאת, בין השאר משום שהיא תאבד את יכולתה לערב אזרחים בשלטון המקומי באמצעות אספת העיר הייצוגית. אסיפות עירוניות שנתיות מתחילות באפריל ביום שני הראשון שלאחר יום הפטריוטים, ומתקיימות שני לילות בשבוע עד שכל הסעיפים על סדר היום יטופלו, ובדרך כלל נמשכות שלושה עד ארבעה שבועות.
באפריל 2021, ארלינגטון החליטה בהצבעה להפוך לעירייה השלישית בארצות הברית שמכירה במשפחות פוליאמוריות, בעקבות הערים הסמוכות סומרוויל וקיימברידג'.
בתי ספר ציבוריים
לארלינגטון יש מערכת בתי ספר ציבורית עם עשרה בתי ספר. (7 בתי ספר יסודיים, 2 חטיבות ביניים ותיכון אחד) שבעת בתי הספר היסודיים (K–5) הם ברקט, בישופ, דאלין, הארדי, פירס, סטראטון ותומפסון. ישנם גם שתי חטיבות ביניים, כיתה ו' בגיבס, וכיתות ז'-ח' באוטוסון, ובית הספר התיכון ארלינגטון, הכולל את כיתות ט'-יב'. בנוסף, ארלינגטון נמצאת במחוז המשרת את בית הספר התיכון האזורי מיניטמן, הממוקם בלקסינגטון, אחד מבתי הספר המקצועיים-טכניים המובילים במסצ'וסטס.
בתי ספר פרטיים וכנסייתיים
ישנם שני בתי ספר כנסייתיים: תיכון קתולי ארלינגטון, ובית ספר יסודי/חטיבת ביניים, סנט אגנס סקול, שניהם קשורים לקהילת סנט אגנס. בנוסף, ישנם שני בתי ספר יסודיים חילוניים, לסלי אליס ובית הספר היסודי אליביה.
בתי ספר משלימים
ל-Greater Boston Japanese Language School, בית ספר משלים ליפנים, יש בימי חול סניף בארלינגטון, בזמן שהוא מקיים שיעורים בבית הספר התיכון מדפורד במדפורד.
תיאטרון ריג'נט
תיאטרון ריג'נט הוא תיאטרון היסטורי במרכז העיר ארלינגטון. הוא נבנה בשנת 1916 עבור מופעי וודוויל ועדיין משמש להופעות חיות כמו גם לסרטים. הוא שופץ בשנת 1926. התיאטרון, הממוקם ברחוב מדפורד 7, מכיל 500 מושבים. הוא מארח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בארלינגטון.
מילון השפה הצרפתית (ליטרה)
מילון השפה הצרפתית (ליטרה) (בצרפתית: Dictionnaire de la langue française (Littré)), הקרוי בקיצור "ליטרה" (Littré), הוא מילון בן ארבעה כרכים של השפה הרצפתית שחיבר הרופא, הלשונאי והפילוסוף אמיל ליטרה ופורסם בפריז על ידי ההוצאה לאור אשט. במקור יצא המילון לאור ב-30 חלקים בשנים 1863–1872. המהדורה השנייה הופיעה בשנים 1872–1877, והמהדורה הבאה (1877) פורסמה גם כן על ידי הוצאה לאור "אשט". קיימת גרסה ברשת שנועדה למחשבים ניידים ולטלפונים סלולריים.
הקטלוג של הספרייה הבריטית מתאר את תכניו כדלקמן: 1. מינוח, 2. דקדוק, 3. משמעות המילים, 4. היסטוריה, 5. אטימולוגיה, וכו'.
תיאור
במקור בשנת 1841 תכנן ליטרה לחבר מילון אטימולוגי עבור ההוצאה לאור של ידידו, אשט. ב-1846 הפך המיזם למילון אטימולוגי, היסטורי ודקדוקי, עד שלבש לבסוף את צורתו הסופית. לשם הגשמתו פנה ליטרה לצוות קוראים: "מר אשט העמיד לרשותי אנשים משכילים שקראו בשבילי מחברים שונים ורשמו על פתקאות נייר שנשאו את שם המילה והדוגמה את המשפטים הרלוונטיים. לצוות זה שעבד בקשר הדוק עם המו"ל הצטרפו עוד מתנדבים".
במבוא הציג ליטרה כך את המילון שלו:
באשר לבחירת המילים, לא הסתפק ליטרה בהתבססות על המילים המופיעות במילון האקדמיה הצרפתית, שמהדורתו האחרונה פורסמה ב-1835, אלא הכניס גם את המילים שבספרות של המאות ה-17 וה-18, וכן מונחים טכניים, נאולוגיזמים ומילים מהשפה המדוברת. כך שהמילון משלב בגרסתו הסופית על כ-10,000 עמודים, וכ-80,000 ערכים, מה שהופך אותו למילון השלם ביותר של תקופתו. חידש בכך שארגן את הערכים לפי "סדר שהוא בו זמנית הגיוני והיסטורי". הערכים מציגים אטימולוגיה של כל מילה (כפי שנודעה לליטרה או לפי הנחותיו, מבלי שתהיה לו השכלה בלשנית), הבדלים סמנטיים בין המילים הנרדפות השונות, הערות דקדוקיות על שימושן הנכון, וציטוטים מרובים מהספרות. ציטוטים אלה העניקו ליצירה את המוניטין והפכו אותה ל"אחת האנדרטאות היוצאות מן הכלל שהוקמו אי פעם לכבוד שפה חיה". הציטוטים לקוחים יותר מספרות מוקדמת, וחסרים רבים מסופרי המאה ה-19, בני תקופתו: הוגו, בודלר, מישלה, נרוואל ובלזק, למשל. אם נתקלים בו בשם בלזק, מדובר בגז דה בלזאק ולא באונורה.
נמתחה ביקורת על הצד הטהרני של העבודה, הממליצה לפעמים על היגויים מיושנים ומקמצת במונחים הטכניים. כפי שהעיר בן תקופתו, פייר לארוס:
פרט לפגמים אלה של היקף הערכים וליקויים בידע האטימולוגי, ביקרו המומחים את "אי הסדר שבסיווגים וחוסר ההתייחסות לסופרים הגדולים של המאה ה-19. על אף שבמישור הלקסיקולוגי זמנו עבר, עדיין שרד מילון זה כמעין אנדרטה ל"דת הלשון" וממשיך לספק לקוראים בו "הנאה עוצמתית, מתוחכמת ובלתי נדלית".
מילון השפה הצרפתית פורסם בהוצאת אשט בשנים 1863–1872 במהדורה הראשונה, ובין 1873–1877 במהדורה השנייה. הוא כלל ארבעה כרכים, שאליהם צורף כרך מוסף שכלל נאולוגיזמים ומילואים, וכן מילון אטימולוגי של המילים ממוצא מזרחי (ערבי, עברי, פרסי, טורקי, מלזי) מחובר על ידי מרסל דוויק. גרסה מקצורת, הידועה בצרפת כ"ליטרה הקטן" ("פטי ליטרה") ובקנדה כ"ליטרה-בוז'אן", פורמה ב-1874 על ידי עוזרו הראשי של ליטרה, אמדה בוז'אן.
הגרסאות העכשוויות
החל משנת 2000 פורסמו כמה גרסאות מודרניות, מעודכנות, אבל מקוצרות ומפושטות, הידועות כ"ליטרה החדש" ו"פיט ליטרה החדש". קיימת גם גרסה און ליין חינם.
בגרסאות העכשוויות של המילון נערך פישוט סמנטי של ערכים רבים, הושמטו הערות דקדוקיות מסוימות, השוואות בין מילים נרדפות שונות ובוטלו ההסברים האטימולוגיים של המילים. ההבהרות מהמהדורה המקורית לגבי המשמעויות השונות – למשל על ידי סעיפים שונים – בוטלו. החל מהמהדורה משנת 2006 "ליטרה החדש" שילב בתוכו את כל השינויים האורטוגפריים של השפה הצרפתי שהונהגו בשנת 1990.
אזג'יאן אליוסקי
אזג'יאן אליוסקי (במקדונית: Езѓан Алиоски, באלבנית: Ezgjan Aliu; נולד ב-12 בפברואר 1992) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בעמדות שחקן הכנף והמגן השמאלי באל-אהלי ובנבחרת מקדוניה הצפונית. ידוע גם בכינוי "ג'יאני".
כבעל רגל שמאל דומיננטית, משחק אליוסקי בדרך כלל כשחקן כנף שמאלי, אם כי הוא יכול לשחק גם בעמדות החלוץ, הקשר ההתקפי, בכנף ימין או כמגן שמאלי.
תחילת הקריירה
אליוסקי הצטרף לאקדמיית הכדורגל של יאנג בויז ברן ב-2003, והחל את הקריירה שלו כמגן שמאלי בקבוצת המשנה של המועדון, במדיה שיחק 57 משחקים והבקיע ארבעה שערים. בינואר 2013 הוא הושאל לשפהאוזן מהליגה השווייצרית השנייה, לפני שעבר אליה בחוזה קבוע באוקטובר של אותה שנה, והבקיע ארבעה שערים ב-77 משחקים.
לוגאנו
אליוסקי הושאל ללוגאנו בינואר 2016, וערך את משחק הבכורה שלו ב-13 בפברואר, בהפסד קבוצתו 1–2 לתון. אף על פי שהוחתם כמגן שמאלי, לקראת סיום עונת 2015/2016 הועבר על ידי מאמן לוגאנו, זדנאק זמאן, לעמדות הקשר ההתקפי מצד ימין והחלוץ. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במדי לוגאנו ב-11 במאי, בניצחון 0–4 על פ.צ. ציריך.
ביוני 2016 חתם על חוזה קבוע בלוגאנו. המאמן החדש של לוגאנו, אנדראה מאנצו, המשיך להשתמש בו בעמדות ההתקפה מתחילת העונה, ושערו הראשון בעונת 2016/2017 הובקע ב-30 ביולי, בניצחון 1–2 על יאנג בויז ברן, במסגרת המחזור השני של הליגה. אליוסקי הבקיע שבעה שערים בעשרת משחקיו הראשונים בקבוצה, וב-19 באפריל הבקיע שלושער בניצחון 2–4 על סיון.
אליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18
אליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18 היא תחרות שמאורגנת על ידי התאחדות האתלטיקה האירופאית (European Athletics). באליפות, שמתקיימת אחת לשנתיים, מתחרים אתלטים ואתלטיות אירופאים עד גיל 18 (בני 18 ומטה ב-31 בדצמבר בשנת התחרות). בעת הקמתה הייתה ידועה התחרות כאליפות אירופה לנוער באתלטיקה, ובשנת 2018 שונה שמה לאליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18.
התחרות משמשת כאליפות קטגוריית הגיל השלישית שמאורגנת באירופה, בהמשך לאליפות עד גיל 20 (נערכה לראשונה ב-1970) ואליפות עד גיל 23 (נערכה לראשונה ב-1997). כל מדינה רשאית לשלוח שני ספורטאים לכל היותר לכל מקצוע.
אזג'יאן אליוסקי
עונת 2017/2018
ב-13 ביולי 2017 הצטרף אליוסקי ללידס יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, וב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בניצחון 2–3 מעל בולטון וונדררס, במהלכו גם בישל לכריס ווד את אחד השערים. לאחר בישול נוסף, הוא נבחר למצטיין במשחק הניצחון 0–2 על סנדרלנד ב-19 באוגוסט. ב-26 באוגוסט נבחר למצטיין במשחק פעם נוספת, לאחר שהבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה בניצחון 0–2 על נוטינגהאם פורסט, שנבחר ב-15 בספטמבר לשער החודש. בנובמבר 2017 הבקיע בכל ארבעת משחקי הקבוצה וזכה בתואר השחקן המצטיין של המועדון לחודש זה.
אליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18
האליפות ב-2022 נערכה באצטדיון גבעת רם בירושלים, ובמהלכה זכה נועם ממו במדליית הכסף בריצת 800 מטר. הייתה זו המדליה הראשונה של אתלט ישראלי במסגרת האליפות.
אזג'יאן אליוסקי
עונת 2017/2018
ב-16 באפריל 2018 היה אליוסקי לאחד מתוך ארבעה שחקני לידס שהיו מועמדים לתואר שחקן השנה של המועדון. ב-21 באפריל הבקיע את שער הניצחון, שהיה שערו השביעי באותה עונה, בדרבי של יורקשייר מול בארנסלי, שהסתיים בתוצאה 1–2. הוא סיים את העונה עם שבעה שערים וחמישה בישולים.
אליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 18
שיאניות המדליות
הטבלה כוללת מדליות מ-2016 ועד 2022.
אזג'יאן אליוסקי
עונת 2017/2018
ב-5 במאי 2018 זכה אליוסקי בתואר שער העונה, שהובקע במשחק מול נוטינגהאם פורסט, בטקס השנתי שערכה לידס יונייטד לציון סיום העונה.
עונת 2018/2019
ב-11 באוגוסט 2018 הבקיע אליוסקי את שערו הראשון לעונת 2018/2019, בניצחון 1–4 על דרבי קאונטי, וגם בישל את השער השני במשחק.
הוא פתח את העונה בעמדת שחקן הכנף השמאלי או הימני, אך לאחר פציעתו של בארי דאגלס, הוסט לעמדת המגן השמאלי, זכה לשבחים על הופעותיו והותיר את דאגלס על הספסל גם לאחר שזה חזר לכשירות. הוא הצטיין בתפקידו באגף השמאלי לכל אורך 2019, הבקיע שערים נגד סטוק סיטי, בולטון וונדררס ו-ווסט ברומיץ' אלביון, והעלה את מאזן הכיבושים שלו לשבעה בעונת 2018/2019, עד אשר ב-22 באפריל הוחלף לאחר 12 דקות כתוצאה מקרע במיניסקוס והחמיץ את שארית העונה, כולל שלבי הפלייאוף.
במהלך עונת 2018/2019 שיחק אליוסקי 47 משחקים בכל המסגרות והבקיע שבעה שערים. לאחר שסיימה את העונה במקום השלישי בליגה והחמיצה את ההעפלה האוטומטית לפרמייר ליג כתוצאה מההפסד לוויגאן את'לטיק ב-19 באפריל, הוגרלה לידס לשחק בפלייאוף מול דרבי קאונטי, שסיימה את הליגה במקום השישי, בעוד אליוסקי כבר סיים את העונה בשל פציעתו. לידס ניצחה את המשחק הראשון שהתקיים בפרייד פארק בתוצאה 0–1, אך במשחק השני, שהתקיים באלנד רואד, הפסידה 2–4, ו-3–4 בסיכום שני המשחקים. לידס הודחה ודרבי קאונטי עלתה לגמור מול אסטון וילה.
עונת 2019/2020
ב-24 באוגוסט 2019 הוא הבקיע את שערו הראשון לעונת 2019/2020, בניצחון 0–3 על סטוק סיטי. לאחר עצירת עונת הכדורגל בבריטניה במרץ 2020 בשל התפרצות נגיף הקורונה, התחדשו המשחקים ביוני, ולידס הצליחה להעפיל לפרמייר ליג בפעם הראשונה לאחר 16 שנה, ובנוסף זכתה גם באליפות הצ'מפיונשיפ. לאליוסקי היה חלק חשוב בהישג, כאשר הבקיע שערים קריטיים ושינה מהלכי משחקים.
עונת 2020/2021
אליוסקי שיחק את משחקו הראשון בפרמייר ליג ב-19 בספטמבר 2020, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-70 במקומו של פטריק במפורד בניצחון 3–4 על פולהאם. שלושה ימים לאחר מכן פתח במשחק במסגרת הסיבוב השני של גביע הפוטבול ליג מול הול סיטי, והבקיע את שער השוויון בתוספת הזמן שהסתיים בתוצאה 1-1. עם תום הזמן החוקי נערכו בעיטות הכרעה, בהן ניצחה הול סיטי 8–9 ועברה לשלב הבא, כשאליוסקי היה אחד משני שחקני לידס שהחמיץ את ניסיון הבעיטה שלו. הוא פתח לראשונה בהרכב של לידס במשחק מול מנצ'סטר סיטי ב-5 באוקטובר שהסתיים בתוצאה 1-1, מכיוון שג'ק האריסון המושאל ממנצ'סטר, לא יכול היה להשתתף במשחק מול קבוצת האם שלו. ב-16 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון קבוצתו 2–5 על ניוקאסל יונייטד. ב-29 בדצמבר, במשחק בו ניצחה לידס יונייטד את וסט ברומיץ' אלביון בתוצאה 0–5, הבקיע את שערו השני בפרמייר ליג ואף נבחר לשחקן המצטיין מטעם ה-BBC.
במרץ 2021 החלו דיווחים על מעבר אפשרי של אליוסקי לגאלאטסאריי בסיום העונה, דבר שעורר כעס בקרב אוהדי לידס. בסיום עונת 2020/2021 הציעה הנהלת לידס לאליוסקי חוזה חדש, אך הצדדים לא הגיעו להסכמות והשחקן עזב את המועדון לאחר ארבע שנים.
אל-אהלי
ב-29 ביולי 2021 חתם אליוסקי באל-אהלי מליגת העל הסעודית.
השאלה לפנרבחצ'ה
ב-2 באוגוסט 2022 הושאל לפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית עד סיום העונה.
קריירה בינלאומית
אליוסקי, שהיה יכול לשחק עבור נבחרת מקדוניה הצפונית (שנקראה בעבר הרפובליקה היוגולסבית לשעבר של מקדוניה), או נבחרת אלבניה בשל מוצאו, בחר לייצג את המדינה בה נולד, מקדוניה הצפונית. לאחר ששיחק בכל הנבחרות הצעירות, ערך אליוסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של מקדוניה ב-11 באוקטובר 2013, במשחק מול ויילס.
שערו הבינלאומי הראשון נכבש נגד אלבניה ב-5 בספטמבר 2016, במסגרת משחקי מוקדמות מונדיאל 2018. תחילה שיחק בעיקר בעמדת המגן השמאלי, ובעקבות השינוי בעמדות בהן שיחק במסגרות המועדונים הוסט לעמדות התקפיות יותר גם בנבחרת.
ב-12 בנובמבר 2020 היה שותף להעפלתה הראשונה בהיסטוריה של נבחרת מקדוניה הצפונית לטורניר גדול, יורו 2020, לאחר ניצחון 0–1 על נבחרת גאורגיה.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-29 באפריל 2023
שרה (שיר)
שׂרה הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה אלונה דניאל. השיר יצא לאור בשנת 1990.
רקע
השיר נכלל באלבום מסיבה במרתף הארמון, שהיה בעל גוון רוקיסטי. עם זאת השיר הוא בסגנון הפופ. דניאל כתבה אותו כשיר היתולי על חברתה, שהייתה טיפוס שתלטני. היא לא רצתה להכניס אותו לאלבום, אך בעידוד המפיק המוזיקלי של האלבום, חיים שמש, השיר נכלל בו לבסוף.
מפרץ שארקו
מפרץ שארקו (באנגלית: Charcot Bay) הוא מפרץ באזור חוף דייוויס של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרץ 20 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בין כף קייטר וכף שכלמן.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
המפרץ מופה לראשונה על ידי המשלחת השוודית בשנת 1902.
המפרץ צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
המפרץ מופה מחדש על ידי משלחת של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, שיצאה ממפרץ הופ (Hope Bay) בעונת המחקר 1959–1960.
מקור השם
המפרץ נקרא על שמו של דוקטור ז'אן בפטיסט שארקו, באותה תקופה חוקר ארקטי ידוע, שהתכונן למסע הראשון שלו לאנטארקטיקה, במהלכו תכנן לחפש את נורדנשלד (שחזרתו איחרה).
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 333
כליאת כתפיים
כליאת כתפיים (באנגלית: Shoulder dystocia), מוכר גם כ"פרע כתפיים", הוא מצב רפואי מיילדותי, שבו לאחר יציאת ראש העובר יש כליאה של הכתפיים במעבר תעלת הלידה. כליאת כתפיים מהווה מצב חירום רפואי, היות שהעובר מוגבל מבחינת הרחבת בית החזה והריאות ועלול להתדרדר לאספיקציה (תשניק) עד מוות. ההגדרה של כליאת כתפיים היא כל לידה, הדורשת ביצוע מניפולציות (manuvere) מיילדותיות נוספות מעבר למשיכה עדינה של התינוק בתעלת הלידה. יש המגדירים כליאת כתפיים למשך הזמן מיציאת הראש ועד יציאת כל הגוף (מעל 60 שניות נחשב כליאת כתפיים) אולם זוהי הגדרה סובייקטיבית יחסית. 'סימן הצב' בו ראש התינוק יוצא ונכנס לסירוגין (turtle sign) עשוי ללמד על כליאת הכתף המונעת את יציאת התינוק.
במקרים של כליאת כתפיים, הכתף האנטריורית עלולה להיכלא מאחורי ה-symphysis pubis, כאשר הכתף האחורית עלולה להיחסם על ידי ה-sacral promontory.
טיפול ויילוד
יש חשיבות לניהול לידה על ידי שני רופאים לפחות, כשאחד מהם הוא רופא מנוסה. יש לבצע ניסיון משיכה עדין של העובר ולשקול ביצוע אפיזיוטומיה נדיבה, וכן ניקוז של שלפוחית השתן אשר עלולה להפריע למעבר העובר בתעלת הלידה. בכל מקרה אין למשוך את העובר בכוח, אין לסובבו בחוזקה ואין ללחוץ על מנת למנוע סיבוכים וסיכון לנזק נוירולוגי משמעותי.
יש מספר דרכים לחילוץ של עובר עם כליאת כתפיים: כ- 90% מן המקרים של כליאת כתפיים ייפתרו על ידי ביצוע שתי דרכים אלו (לרוב, סימולטנית).
אם לאחר ביצוע פעולות אלו טרם בוצעה לידת התינוק, יש פעולות מסוכנות יותר שהן פחות מקובלות וכרוכות בסיכון רב יותר, כגון שבירת עצם הבריח של הילוד כדי לקצר את הקוטר שבין שתי הכתפיים, וכן Zavanelli maneuver- דוחפים את ראש העובר בחזרה ופונים לניתוח קיסרי. זוהי פעולה נדירה הכרוכה בפרוגנוזה גרועה.
יהודה לייב רוקח
יהודה לייב רוקח (1950–1890), היה רופא ופעיל ציוני, עורך מדור הרפואה באנציקלופדיה העברית, כיהן כיושב ראש הסתדרות הרופאים בירושלים למעלה מ-17 שנה, כיהן כיושב ראש הליגה הארצית למלחמה בשחפת למעלה מ-15 שנה
כליאת כתפיים
סיכונים בכליאת כתפיים
לעובר:
יהודה לייב רוקח
ביוגרפיה
נולד ב-ברדיצ'ב אוקראינה ללאה ובנימין. אביו היה מצאצאי רבי עקיבא איגר.
כליאת כתפיים
סיכונים בכליאת כתפיים
הסיבוכים לאם כוללים דמם שלאחר לידה לרוב כתוצאה מקרעים בתעלת הלידה או חוסר התכווצות של הרחם.
יהודה לייב רוקח
ביוגרפיה
רוקח למד לימודי יהדות ולימודים כלליים בברדיצ'יב. את בחינות הבגרות סיים בפטרוגרד. בין השנים 1914–1909 למד רפואה בברלין ו-היידלברג. הוסמך לד"ר לרפואה ואחרי שעבר בחינה ממשלתית במוסקבה הורשה לעסוק במקצועו ברוסיה. בעת לימודיו היה בין מייסדי האגודה הציונית "החבר" שנוסדה בשנת 1912 בברלין.
בין השנים 1914–1917 גויס לצבא האימפריה הרוסית, השתחרר בדרגת "קפיטן" (דרגה מקבילה ל-סרן). לאחר שחרורו משירות צבאי, בסוף שנות מלחמת העולם הראשונה היה פעיל בעזרה לפליטים היהודים ובעבודה ציונית ונבחר לסגן יו"ר הוועד הציוני באודסה.
השתתף בארגון העלייה לארץ ישראל באניה "רוסלאן". עלה עם רעייתו לארץ ישראל בשנת 1920.
עבד כרופא בפתח תקווה במשך כשנה וחצי. השתקע בירושלים ועסק ברפואה. תקופה עבד בבית החולים מאיר רוטשילד.
פעילות ציבורית ורפואית
רוקח היה יושב ראש הסתדרות הרופאים בירושלים למעלה מ-17 שנה, יו"ר הליגה הארצית למלחמה בשחפת למעלה מ-15 שנה. כיהן כיושב ראש הוועד הירושלמי לקרן הקיימת לישראל.
רוקח היה פעיל בציונות הכללית ובשנים האחרונות במפלגה הפרוגרסיבית והיה יו"ר מועצת סניפה הירושלמי.
בשנותיו האחרונות כיהן רוקח גם כרופא ראשי של חברות הביטוח "יהודה" ו"ציון"
רוקח נפטר בירושלים, ט"ז בטבת תשי"א, 25 בדצמבר 1950. הוא נקבר בבית הקברות סנהדריה.
חיים אישיים
ב-1918 נשא לאשה את סימה לבית ברודסקי.
בניו: עמנואל (עו"ד בצה"ל, שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה), ואבשלום.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר י.ל. רוקח (ירושלים): לשאלת ההיפוטוניה המקורית (ישיבה ד', יום ה', 1 ביוני)
תואר קרב
תואר קרב (באנגלית: Battle Honour) הוא תואר המוענק באופן רשמי על ידי הממשלה או המונרך ליחידה צבאית עבור תרומה מיוחדת של היחידה בקרב או מערכה מסוימת. מסורת ההענקה של תוארי קרב ליחידות צבאיות קיימת בעיקר בקרב צבאות אירופה לאורך ההיסטוריה, אך מזוהה במיוחד עם הצבא הבריטי ומדינות האימפריה הבריטית לשעבר אשר חולקים את המסורת הבריטית.
בשונה מאות מערכה, תואר קרב בדרך כלל לא מוענק לחיילי היחידה אלא הוא נמצא במסורת הכוללת של היחידה. בנוסף, לא לכל מערכה או קרב ניתן להעניק באופן אוטומטי תואר קרב, אלא כאלו אשר אושרו במיוחד ואז נבחנת תרומתה של היחידה המסוימת לאותו הקרב. הדרכים לציון תואר הקרב מגוונות ומשתנות, בדרך כלל בצבא הבריטי תוארי הקרב מוצגים על דגל היחידה (כמו בדגל משמאל), אך ישנם מצבים אחרים. יחידות ארטילריה בצבא הבריטי לא נושאות דגלי יחידה, לכן תוארי קרב מיוחדים שניתנים להם מוספים לשם היחידה. יחידות שונות בצבא הבריטי נוהגות לענוד את סמל הספינקס עם הכיתוב 'מצרים' אשר מציין תואר קרב על המערכה במצרים (1801), דוגמה נוספת היא רגימנט משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי אשר סמלו מורכב מעיט והכיתוב 'ווטרלו', לציון 'העיט הנפוליאוני' שלקחו מידי הצרפתים בשדה הקרב בקרב ווטרלו.
תואר קרב ניתן בדרך כלל בצבא הבריטי לרגימנטים וגדודים, בנוסף ניתן להעניק תוארי קרב לאוניית מערכה או לטייסת. תואר הקרב מכיל בדרך כלל את שם הפעולה או הקרב ואת השנה (לדוגמה: 'ווטרלו, 1815' ו-'איי פוקלנד, 1982').
תוארי קרב הופכים לחלק חשוב מהמסורת של היחידה ומגדירים את המורשת שלה, חיילי היחידה מתגאים בקרבות וזוכרים את חללי היחידה לאורך ההיסטוריה שלה. משמעות ציון תוארי הקרב על דגל היחידה היא שבהצדעה לדגל היחידה, החייל מצדיע גם למורשת היחידה.
בצה"ל קיימת מסורת דומה בכך שמוצגים סרטי המערכה כאשר הם תלויים מדגלי החילות. מסורת דומה נהוגה גם בצבא ארצות הברית.
חריתאי זאב
חריתאי זאב (שם מדעי: Erythrinidae) היא משפחת דגים מסדרת החריתאים החיים בנהרות אמריקה מקוסטה ריקה עד לארגנטינה.
אלה דגים טורפים תוקפניים החיים בנהרות איטיים והם בעלי גוף גדול, לסתות גדולות ופיות עם שיניים חדות. הם מזכירים במראם את הדגי הדקר מהים. מזונם העיקרי הוא דגים אחרים שהם תופים בלסתותיהם הגדולות.
הגדול במיני המשפחה הוא הופליאס איימרה שיכול להגיע לאורך 120 ס"מ ולמשקל 40 ק"ג אך רוב המינים יותר קטנים.
ראדו גינסארי
ראדו גינסארי (ברומנית: Radu Gînsari; נולד ב-10 בדצמבר 1991) הוא כדורגלן מולדובי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ במילסאמי אורחיי.
קריירה
גינסארי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בויוצאני קישינב בה שיחק עד גיל 16, אז עבר לאקדמיה קישינב. בינואר יצא לחתום ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית, אך בסופו של דבר לא חתם בקבוצה. בקיץ התאמן באולהננסה מליגת העל הפורטוגלית, אך נפצע ושוחרר מהקבוצה.
בהמשך הקיץ חתם בזימברו קישינב. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 6 שערים וזכה עמה בגביע.
ב-16 ביוני 2014 חתם בשריף טירספול.
ב-2 ביולי 2017 גינסארי חתם בהפועל חיפה. ב-4 בדצמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 בדרבי נגד מכבי חיפה בסיום אותה העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח במשחק הגמר ושיחק 120 דקות בניצחון 1–3 על בית"ר ירושלים בהארכה.
ב-28 ביוני 2019 חתם בקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית.
ב-26 בפברואר 2021, גינסארי חזר למולדובה וחתם במילסאמי אורחיי.
בקיץ דינסארי חזר למילסאמי אורחיי.
קריירת נבחרת
גינסארי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 0–4 ל. ב-3 ביוני 2016 גינסארי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 ל.
יוז'ף גאטי
יוז'ף גאטי (בהונגרית: József Gáti; בודפשט, 24 במאי 1915 – בודפשט, 21 באפריל 1998) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי עטור פרסים זוכה פרס אוזי, פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, מורה למשחק.
ביוגרפיה
יוז'ף גאטי נולד במשפחה יהודית ולאחר לימודיו התיכוניים סיים את האקדמיה לאמנויות ב-1934 (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע). באוקטובר 1932 ערכה האקדמיה הלאומית לאמנויות דרמטיות טקס אבל, שבו תלמיד דיקלם - כפי שדיווחה אחד העיתונים - "בפאטוס רב" - את שירו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי: חיים או מוות. התלמיד היה יוז'ף גאטי, שרבים העריצו את דיקלום שירתו עשרות שנים מאוחר יותר.
קריירה
בהופיעו במחזה המלך אדיפוס בפץ' נכתב עליו:
בתקופת השואה לא היה יכול לעלות על הבמות הכלליות בשל יהדותו והחוקים ה (אנטי)יהודיים, אלא רק בתיאטרון גולדמארק במסגרת פעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק לפני קהל יהודי. הוא הצליח לשרוד את השואה.
בשנת 1950 הפך למורה לדיבור ולמשחק באוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע. אמנות המיצג שלו התאפיינה בסגנון מעודן. ספרו "דיקלום שירה" (A versmondás) ראה אור ב-1965, שהיה אחד הספרים הראשונים שנילווה אליו תקליטור שמע בנוסף לידע התאורטי.
וולף דורמשקין
וולף דורמשקין (בליטאית: Wulf Duhr-MASH-k'n, באנגלית: Wolf Durmashkin; מרץ 1914, ליטא - 18 או 19 בספטמבר 1944 מחנה הריכוז קלוגה, אסטוניה) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי בוילנה, ליטא.
חייו האישיים
וולף דורמשקין נולד במרץ 1914 בווילנה שבליטא, בנם של עקיבא דורמשקין, מנהל מוזיקלי ליטורגי ומנהיג מקהלה ובנה של שיינה דורמשקין. אחיותיו היו פניה והניה.
בגיל שבע כבר החל להופיע ברסיטלים בפסנתר. הוא סיים את לימודיו במוזיקה בקונסרבטוריון של וילנה בגיל 23. לאחר זמן קצר הוא עבר לוורשה כדי להמשיך את הכשרתו המוזיקלית אולם כשפרצה המלחמה ב-1939 החליט וולף לחזור לעיר הולדתו ושם מונה למנצח של התזמורת הסימפונית של וילנה, בגיל 25 בלבד.
כיבוש וילנה במלחמת העולם בשנייה
בתחילת המלחמה חיו בווילנה 76,000 יהודים. היא הייתה מרכז רוחני יהודי וחיו שם דורות רבים של יהודים ולכן כינויה היה "ירושלים דליטא".
ב־7 בספטמבר הוקם גטו וילנה ברובע יהודי ישן במרכז העיר. הנאצים פיצלו את האזור לשני גטאות לפי כוח העבודה של האנשים: בגטו א', בו שהו כ-30,000 יהודים, נועד לאלו שיכלו לעבוד ושהיו להם "אישורי עבודה" וגטו ב' - בו שהו כ-11,000 נפש, הורכב משאר האסירים, בעיקר זקנים וחולים.
מפעם לפעם היו אקציות בהן הוצאו יהודים מן הגטאות ונורו בבורות הירי ביערות בקרבת פונאר. ב-21 באוקטובר 1941, כ-45 ימים לאחר פלישת הנאצים חוסל גטו ב'.
וולף ורבבות יהודים שלא נרצחו עם חיסול גטו ב' על ידי הנאצים ועוזריהם הליטאים, נאלצו להמשיך לחיות בגטו א' הצפוף.
תרבות בגטו וילנה
למרות מצבם הקשה והמזעזע של היהודים בגטאות וילנה התקיימו בהם חיי תרבות ורוח, כגון, תזמורת סימפונית, תיאטרון מוזיקלי, הרכבי קאמרי, מקהלות, תזמורת מנדולינות, תיאטרון כללי שגם הוא שילב מוזיקה בהצגותיו
עם פלישת הנאצים לווילנה המשיך וולף בעבודתו המוזיקלית, הלחין, ארגן תזמורת ועזר להקים את "איגוד הסופרים והאמנים בגטו וילנה". בכינוס יסוד האיגוד השתתפו כ-100 אנשים. בכנס נקבע שחברי האיגוד יהיו מי שהיו אמנים פעילים, כגון חברי אגודת הסופרים, המוזיקאים, השחקנים, וכדומה. האיגוד עסק בארגון ערבי ספרות ואמנות וקנה מן האמנים והסופרים את הזכויות על יצירותיהם כדי להוציא לאור לאחר המלחמה. קומץ מתושבי הגטו התנגדו לפעילות בתחומי התיאטרון והמוזיקה, והיו אף גופים שהחרימו הצגת בכורה בתיאטרון.
בין הגופים שהתנגדו בגטו לפעילות האיגוד בלטו פועלי ציון והחלוץ, תנועות בעלות אופי ציוני- סוציאליסטית. גם אנשי הבונד החליטו להחרים את ההזמנה. איש מהם לא ילך ל"קונצרט החולה", הכריזו. ברחובות הגטו נתלו כרוזים בהם נכתב (ביידיש):"בבית-קברות אין עושים תיאטרון" (אויף א בית-עלמין מאכט מען נישט טעאטער) וחברי התנועות ניסו לשכנע את תושבי הגטו לא להגיע למופעי התרבות השונים.
היוזמה למופעי אמנות וקונצרטים הייתה של בודדים וקבוצות עוד לפני שהיודנראט הקים מחלקה לטיפול בנושאים אלה. היודנראט והמשטרה היהודית שפעלה בגטו שוכנעו כי התיאטרון יעודד את רוחם של תושבי הגטו וכי הכנסות הקונצרטים יתרמו למטרות סעד. לפני הקונצרט הראשון באולם הגימנסיה הריאלית, התנצל יוסף גלזמן, סגן מפקד משטרת הגטו, על עריכת מופע בגטו הספד לקורבנות. בין המופיעים היו הזמרת ליובה לוויצקה, החזן אידלסון והפסנתרנית סוניה רכטיג בקטע של שופן. לקונצרטים אחדים הוזמנו ובאו גרמנים וליטאים מהמְמשל בווילנה.
מעבר למחנה הריכוז קלוגה
בספטמבר 1943, בגירוש השלישי והאחרון במסגרת חיסול גטו וילנה, נלקח דורמשקין למחנה הריכוז קלוגה, שהיה באסטוניה, בסמוך לעיר טאלין. מחנה קלוגה, שהוקם בקיץ 1943, היה אחד המחנות הגדולים באסטוניה, מסונף מבחינה מנהלית ופיקודית למחנה ואיווארה. בקלוגה היו 2,000-3,000 אסירים יהודים, גברים ונשים. רובם הובאו לשם באוגוסט-ספטמבר 1943 מגטו וילנה, ומיעוטם מגטו קובנה וממקומות אחרים. המחנה התחלק לשני מחנות: מחנה גברים ומחנה נשים, מרוחקים כחצי קילומטר זה מזה. כל אחד מהמחנות כלל מבנה גדול דו-קומתי שבו התגוררו האסירים היהודים. גדר תיל הקיפה את המחנה כולו ואת שני המחנות הפנימיים, משמר המחנה היה מורכב מאנשי ס"ס גרמנים ואנשי ס"ס אסטונים.
בכרטסת של אסירי קלוגה היה רשום ליד כל אסיר מקצועו, שהלה הצהיר עליו, ומקום עבודתו. לא תמיד הצהירו האנשים על מקצועותיהם האמיתיים. כך אנו למדים מן הכרטסת כי וולף דומירשקין עבד כנגר ובבניית צריפים.
אחד הקווים המאפיינים של החיים "החברתיים" במחנות היה "החתירה לשמירת הזהות". כלומר הרצון להישאר גם במחנות האנשים שהיו לפני המחנות, ואם עלה בידי האסיר להישאר במחנה בעיסוקו מלפני המלחמה ראה בזה חשיבות מיוחדת. לאסירים שנשארו במקצועם מלפני המלחמה השתייכו אנשי הסדנאות למיניהם, החשמלאים, הזגגים וכו'. בכרטסת של האסירים היה רשום את כל שמות האסירים וליד כל שם במה עבד לפני הכניסה.
ונדל
{{פירושונים| Vandal או Vondel:
Wendell או Wandle:
טטרות ערפדיות
טטרות ערפדיות (שם מדעי: Cynodontidae) היא משפחת דגים מסדרת החריתאים החיים בנהרות אמריקה הדרומית וקרובים למשפחת החריתיים.
מאפיינים
אורכם של דגים אלה יכול להגיע לאורך 117 ס"מ. הם בעלי מערכת שיניים חדות הבולטים החוצה מפיהם ובעלי עיניים גדולות מאוד. הגוף מוארך ואיטי וצבעו אפור עד חום. הם שוכנים סמוך לצמחיית הנהר או לקרקעית ואורבים לדגים קטנים. הם תופסים אותם בעזרת פיותיהם הגדולות. דגים אלה חיים רק במים מתוקים לאורך אמריקה הדרומית. לעיתים הם מצויים גם ביערות טרופיים המוצפים במים יחד עם מינים אחרים מסדרתם כמו הפיראניה ודוראדו זהוב.
חלק מדגים אלה משמשים לדגי משחק לדייגים במדינות שונות.
Won't Go Home Without You
Won't Go Home Without You (בעברית: לא אלך הביתה בלעדייך) הוא הסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השני של להקת הרוק האמריקאית מארון 5. השיר נכתב על ידי סולן הלהקה, אדם לוין ושוחרר ב-19 בנובמבר 2007.
צלילי הגיטרה שמנוגנים לאורך כל השיר מבוססים על השיר "Every Breath You Take" של להקת הפוליס. קליפ השיר בוים על ידי סופי מולר.
יאן פורטלס
יאן פורטלס (בהולנדית: Jan Portaels; 3 באפריל 1818 – 8 בפברואר 1895) היה צייר בלגי של סצנות ז'אנר, סיפורי תנ"ך, נופים, דיוקנאות ונושאים מזרחיים. הוא גם היה מורה ומנהל של האקדמיה לאמנויות יפות של גנט ושל האקדמיה רויאל לאמנויות יפות בבריסל. הוא נחשב כמייסד האסכולה האוריינטליסטית הבלגית. באמצעות אמנותו, הוראתו והנהגתו באקדמיה רויאל בבריסל הוא הפעיל השפעה חשובה על הדור הבא של אמנים בלגים.
ביוגרפיה
פורטלס נולד בוילוודה, בנו של ראש העיר ותעשיין. אביו שלח אותו בשנת 1836 ללמוד באקדמיה רויאל לאמנויות יפות בבריסל. פורטלס למד באקדמיה עם סטודנטים מבריקים אחרים. בסביבות 1841 נסע פורטל לפריז כדי להמשיך את לימודיו. הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות. בזמנו הפנוי למד את עבודות המאסטרים הישנים בלובר וביקר בסלונים של פריז כדי לקבל השראה מהמגמות האמנותיות החדשות בצרפת. האוריינטליזם נכנסה באותה תקופה לאופנה. התערוכות, הגלריות והסלונים של פריז הציגו את הסגנון של האוריינטלי. אלה קבעו את הסגנון האמנותי של פורטלס. בפריז הוא גם הפך לתלמידו של פול דלארוש, צייר צרפתי בולט של סצנות היסטוריות. עם שובו לבלגיה, הוא זכה ב-1842 בפרס הראשון לציור הבלגי.
התגמול הכספי הקשור בפרס אפשר לו לנסוע לאיטליה שם שהה בוונציה, פירנצה ורומא. הוא המשיך להרגיש את כוחו משיכתו של המזרח ונסע בהמשך למרוקו, אלג'יריה, מצרים, לבנון, ארץ ישראל, ספרד, הונגריה ונורווגיה. במהלך מסעותיו הוא הצליח לצייר דיוקנאות של כמה אישים בולטים כמו מוחמד עלי, המשנה למלך מצרים.
בשובו לבלגיה ב-1847 מונה פורטלס למנהל האקדמיה בגנט וירש את אנרי ואן דר הארט. הוא נשאר בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
בשנת 1849 הוא התחתן עם מארי הלן נאבז, בתו של מורו הראשון, פרנסואה ג׳וזף נאבז. בני הזוג התיישבו בבריסל בשנת 1850. הבן שנולד להם בשנת 1850 נפטר זמן קצר לאחר לידתו. בשנת 1851 כשנאבז התפטר מהאקדמיה בבריסל, פורטלס התבקש להחליף אותו. אולם הוא סירב משום שראה שהתנאים שהוצעו לו אינם סבירים והעדיף לשמור על עצמאותו. פורטלס התקבל כחבר באקדמיה המלכותית למדע, ספרות ואמנויות של בלגיה בשנת 1855.
לאחר שאשתו נפטרה באותה שנה, הוא עבר לגור עם חותנו נאבז. משנת 1858 השתלט פורטלס על הסטודיו הפרטי של נאבז, בו למד בעצמו. סטודיו זה אשר כונה 'אטלייה ליבר' (סטודיו חופשי) מילא תפקיד חשוב בהכשרת הדור הבא של הציירים הבלגים. בשנת 1863 פורטלס התחבר מחדש עם האקדמיה של בריסל כשהסכים ללמד את קורס הרישום והציור. לאחר שנתיים וויתר על התפקיד והקדיש זמן נוסף לחינוך אמנים צעירים בסטודיו שלו. פורטלס היה מבוקש כצייר דיוקנאות וקיבל גם הזמנות רבות מהמדינה הבלגית וממוסדות דת. הוא הוזמן ב-1850 לספק את הקישוט החיצוני של כנסיית הקהילה המלכותית של סאן ז'אק-סור-קודנברג. עבודתה זו מראה את ההערכה הגבוהה שבה זכה ממשפחת המלוכה הבלגית. הוא הפך למבקר מוכר בארמון המלכותי מאז תקופתו של המלך של בלגיה לאופולד הראשון.
בשנת 1862 הוא שימש כמנטור לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה. הוא גם שימש כיועץ אמנות עבורו וסייע לו בבחירת יצירות אמנות לקישוט ארמונו בבריסל. לאחר עלייתו לכס המלכות הבלגי כליאופולד השני ב-1865 הוא שימש גם יועץ אמנותי למלך והתקבל לעיתים קרובות ליד שולחן האוכל של המלך. הוא לימד שיעורי אמנות למלכה מארי-הנרייט. עבודתו הייתה מיוצגת היטב באוספים המלכותיים. במקביל הוא צייר רבים מבני הבורגנות והאצולה הבלגית.
בשנת 1870 הוא החל לנסוע שוב ובילה את זמנו בעיקר באלג'יריה. הוא חזר לבריסל ב-1874. ב-1 בינואר 1878 הוא מונה למנהל האקדמיה המלכותית לאמנות, תפקיד שהיה זמן רב מושא לשאיפתו. בשנת 1881 מונה למפקד במסדר לאופולד.
הוא מת בשארביק.
יצירה והשפעה
פורטלס היה אמן פורה שעסק בנושאים רבים: ציור היסטוריה, דיוקנאות, אמנות מזרחית, אמנות ז'אנרית וציור נוף. בעוד שההתמקדות העיקרית שלו הייתה באמנות אוריינטלית ובדיוקנאות, הוא היה מבוקש כצייר של תמונות תנ"כיות ועדיין ניתן למצוא את יצירותיו בכנסיות רבות בבלגיה כמו בסאן ז'אק-סור-קודנברג בבריסל.
מבחינה סגנונית הוא נשאר מסורתי, הושפע מעט מהזרמים האמנותיים העיקריים באמנות האירופית והבלגית של זמנו - הקלאסיציזם של מורו נאבז והרומנטיקה של המורה השני שלו דלארוש. במקום זאת, הוא יצר סגנון משלו שהתאפיין באלגנטיות משלו, ועמד בבסיס הצלחתו.
הוא חזר פעמים רבות לאסתטיקה של 'האישה המזרחית' שאותה תיאר עם גבות מקושתות טיפוסיות ועיניים בצורת שקדים. עבודות אלו מבוצעות בצורה נוקשה למדי. רק בפורטרטים הנדירים של ילדים הוא השיג יותר ספונטניות כמו בפורטרט של נערה ערבית צעירה. פורטלס נתפס כצייר הראשי שהוביל את האופנה האוריינטלית בבלגיה.
מאמצע שנות ה-50 החלה ממשלת בלגיה לקדם אמנות מונומנטלית בבלגיה. היא סיפקה סיוע כספי לאמנים בפרויקטים שונים. קידום האמנות המונומנטלית העוסקת בפרקים מההיסטוריה הלאומית הבלגית נתפסה על ידי ממשלת המדינה הבלגית הצעירה כאמצעי חשוב ליצירת זהות לאומית.
פורטלס השתמש בטכניקה זו גם כדי לצייר בכנסית ז'אק-סור-קודנברג בבריסל בסצנה המראה את הבתולה הקדושה כמנחמת נזקקים. פורטלס גם עיטר את חדר האורחים בביתו של ידידו הרופא נולט בסצנות מתולדות הרפואה.
המקום הבולט של פורטלס בהיסטוריה של האמנות הבלגית המודרנית נובע מהשפעתו כמורה על הדור הבא של אמנים בלגים, הולנדים וצרפתים כמו הציירים לאון פרדריק, יאפ למפול, ז'אן דלוויל,יאקוב סמיטס, פרנץ מירטס, יאן טורופ, פרננד קורמה.
יחסי מונטנגרו–צ'ילה
יחסי מונטנגרו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מונטנגרו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מונטנגרו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין מונטנגרו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-24 ביולי 2006, כחודש לאחר ההכרה הרשמית של צ'ילה במדינה ב-27 ביוני.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות במונטנגרו אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן למשך תשעים ימים. גם אזרחי מונטנגרו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה אינם זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן למשך תשעים ימים.
חוק חילול הקודש באיראן
חוק חילול הקודש באיראן (בפרסית: قانون توهین به مقدسات در ایران) הוא חוק באיראן שנועד למנוע פרסום חומרים אשר אינם תואמים את האסלאם בעיני המשטר האיראני. החוק משמש לעיתים קרובות ככלי בידי המשטר האיראני לניגוח מתנגדיו ולהצרת צעדיהם.
רקע
איראן היא תיאוקרטיה חוקתית אסלאמית, וחוקיה מבוססים לרוב על המסורת השיעית התריסרית, המהווה את הזרם המרכזי בשיעה. החוק נגד חילול הקודש יסודו בשריעה - ההלכה האסלאמית.
החוק נגד חילול הקודש חל על עבירות שונות, ובכללן פשעים פליליים או פוליטיים, ביקורת נגד המשטר, העלבת האסלאם, ופרסום חומרים אשר אינם תואמים את קווי האסלאם. המשטר משתמש בחוק זה כדי לרדוף מיעוטים דתיים, אשר אינם מתיישרים עם דעתו, ובכללם הסונים, הבהאים, הסופים, והנוצרים. בנוסף נרדפים אף אנשים פרטיים כמתנגדי משטר ועיתונאים. אנשים הנתונים לפיקוח המדינה סובלים מהטרדות, מעצר ממושך, התעללות, עינויים ואף הוצאה להורג.
מקרים נבחרים
בספטמבר 1988 פרסם הסופר הבריטי-מוסלמי סלמאן רושדי את ספרו "פסוקי השטן", שזכה בפרס "וויטברד". הספר עורר את זעמם של מוסלמים רבים בשל הדרך שבה מוצגת בו דמותו של הנביא מוחמד, ובפברואר 1989 נאסר לפרסום ולהפצה בכל מדינה מוסלמית. בעקבות פרסום הספר, הוציא מנהיג איראן, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, פתווה הקוראת לרצח רושדי וכל המשתתפים בפרסום הספר. ב-1991 המתרגם היפני של הרומן נדקר למוות. זמן קצר לאחר מכן המתרגם האיטלקי נדקר אף הוא, אך שרד את הפגיעה. המפרסם הנורווגי של הספר נפצע בהתקפת ירי. רושדי עצמו חי מאז ועד היום במחתרת ומסתובב עם מאבטח צמוד.
ביוני 2002, האשם אקאג'רי, פרופסור להיסטוריה ואזרח ותיק שאיבד את רגלו במלחמה נגד עיראק, נשא נאום שבו קרא לעריכת רפורמות פוליטיות. בנאומו הטיל אקאג'רי ספק בפרשנות המחמירה של האסלאם במדינה, וטען כי דרכם של אנשי הדת במדינה נחשבת מקודשת פשוט משום שהיא מסורתית. אקאג'רי נעצר ונכלא בידי המשטרה, ובאוגוסט הרשיע אותו בית המשפט בחילול הקודש, וגזר עליו עונש מוות. ביוני 2004, בית המשפט העליון המיר את העבירה מחילול הקודש ל"העלבת ערכים דתיים" והטיל עליו עונש מאסר של שלוש שנים. ב-31 ביולי 2004, לאחר מאבק משפטי והפגנות המוניות של סטודנטים, שוחרר אקאג'רי בערבות של 122,500 דולרים.
באוקטובר 2006, האייתוללה חוסיין כאזמייני בורוג'רדי, איש דת שיעי בכיר שדוגל בהפרדת הדת והמדינה, נעצר ונכלא יחד עם כמה מחסידיו לאחר עימותים עם המשטרה. הוא ושבעה עשר מחסידיו נידונו בתחילה למוות, אך גזר הדין הקשה בוטל מאוחר יותר. שנה לאחר מכן (אוגוסט 2007), הוא נידון לשנת מאסר בטהראן ולאחריה עשר שנות מאסר נוספות בכלא אווין הידוע לשמצה, בצפון-מערב איראן.
במאי 2007, עצרו רשויות איראן שמונה סטודנטים מאוניברסיטת אמיר כביר בטהראן. לסטודנטים היה קשר עם עיתון שפרסם מאמרים שהצביעו על כך שאף אדם אינו חסין מטעויות, כולל הנביא מוחמד. אוניברסיטת אמיר-כביר נחשבת לאחד ממעוזי ההתנגדות למשטר האייתוללות באיראן.
בחודש מרץ 2009, הבלוגר האיראני אומיד מירציאפי מת בכלא, שם ריצה עונש של שנתיים וחצי בעוון תעמולה ועלבונות כלפי הנהגת איראן, וביקורת על מנהיגים דתיים, ובראשם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. לטענת הרשויות, מירציאפי התאבד בתאו.
ב-9 ביוני 2009, הזמר מוחסן נאמג'ו (שכונה על ידי העיתונאים "בוב דילן האיראני") נידון שלא בפניו למאסר של חמש שנים בשל לעג על הקוראן בשיר (למעשה, נאמג'ו רק ביצע שיר שמילותיו לקוחות מפסוק בקוראן, אך הדבר נתפס כהגחכה). כבר בשנת 2008 התנצל נאמג'ו על השיר, וטען כי מעולם לא נועד לפרסום ציבורי. למזלו הוא הספיק לצאת מאיראן קודם המשפט.
בשנת 2012 הוציא שאהין נג'פי, ראפר איראני המתגורר בגרמניה, שיר מחאה שהופץ ביוטיוב בו הוא מבכה את המצב האנושי, הכלכלי והחברתי העגומים בו מצויה החברה האיראנית תחת שלטונו של המנהיג עלי ח'אמנאי. בשיר פונה נג'פי לאמאם השיעי העשירי, עלי אל-האדי, וקרא לו להציל את איראן. השיר, שזכה ליותר מ-320 אלף צפיות ביוטיוב מצד תושבי איראן, עורר את זעם הממסד הדתי באיראן, שטען שמדובר בזלזול בקדושי השיעה ובמיוחד באמאם הזה, ואף זלזול במנהיגי איראן העכשוויים. איש הדת השיעי, האייתוללה סאפי גולפייגאני, הוציא פסק הלכה הקורא להרוג את נג'פי, ואף הועמד פרס בסך מאה אלף דולרים על ראשו. כתוצאה מכך נאלץ נג'פי לרדת למחתרת.
שולה קשת (פעילה חברתית)
קשת היא הדמות המובילה במאבק נגד גירוש הפליטים האפריקאים, ומאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מובילה את המאבק של נפגעי התחנה המרכזית הישנה של תל אביב בנווה שאנן. היא מקימת "בית אחותי", אשר כולל מרכז קהילתי פמיניסטי-מזרחי, מוקד פעילות חברתית וגלריית אמנות. בין הפרויקטים שהובילה: הקמת חנות סחר הוגן שמאפשרת לנשים משולי החברה למכור את יצירותיהן, הקמת מרכז יצירה ותעסוקה בקריית גת ליוצאות אתיופיה, ייסוד והפקת פסטיבל ליבי במזרח – פסטיבל תרבות מזרחית הנערך מדי שנה, אירועי התרבות "לילה שחור" המהווה פעילות נגדית של שכונות דרום העיר לאירועי "לילה לבן" של עיריית תל אביב, "כוח לקהילה", ועוד מגוון יוזמות אשר מחברות בין נשים שונות מקהילות מוחלשות ומאפשרות להן אמצעים להעצמה וסיוע – חברתי, כלכלי ומשפטי.
עבודתה בתחום האמנות מתרכזת בזהותה כאמנית פמיניסטית-מזרחית, וכאוצרת ומפיקה היא מחברת בין נשים ממוצא ערבי (יהודי, מוסלמי או נוצרי) וחושפת את סיפוריהן.
בשנת 2018, נבחרה לשרת כיו"ר ועד השכונה של נווה שאנן ובנובמבר 2018 נבחרה למועצת העיר תל אביב-יפו, מטעם רשימת "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
בשנת 2019 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח בישראל.
ביוגרפיה
שולה קשת היא צאצאית למשפחת אנוסי משהד שבאיראן. היא גדלה, התחנכה, פועלת ומתגוררת בדרום תל אביב. סבתה, חנה קלתי, הייתה פעילה חברתית-קהילתית, והקימה את "בית האמהות" בדרום תל אביב, בית שנועד לספק לנשים אלמנות, גרושות ויחידניות בגיל הזהב מרחב מוגן וסביבה חברתית. גם אמה, מזל קשי, שהייתה אחות, פעלה לטובת תושבי השכונה, והייתה מבקרת בבתי דיירי נווה שאנן ומספקת להם חיסונים בהתנדבות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למדה קשת אמנות ב"המדרשה לאמנות" ברמת השרון. במסגרת לימודיה השלימה גם תעודת הוראה. היא לימדה אמנות בבית ספר "החשמונאים" ביפו ג', ומאוחר יותר בחטיבת הביניים "אחד העם" בפתח תקווה. בנוסף, הציעה שיעורי אמנות ועיצוב תפאורה במתנ"סים.
בשנת 1991 עזבה את עבודת ההוראה הפורמלית, והייתה למנהלת "מרכז מילוא להעשרה לגיל הרך" בשכונת יד אליהו. המרכז נפתח כיוזמה משותפת של עיריית תל אביב ומשרד החינוך. המרכז שגשג תחת ניהולה, והיא נשארה בתפקיד כעשר שנים. יותר מאלף ילדים בגילאי 3–6 ביקרו במרכז מדי חודש, מכל שכונות דרום תל אביב, כולל משכונת התקווה, ביצרון, נווה אליעזר ועוד. הפעילות בה עסקו הילדים במרכז שילב בין ספרות ליצירה, מאמנות פלסטית לדרמה - מה שלימים נקרא "אמנות רב-תחומית", ואשר אז נחשב לחידוש במסגרת החינוכית.
החינוך הפורמלי שהשלימה באמנות כמעט וגרם לה לוותר על היותה אמנית. היא הרגישה שהשיח האמנותי הרווח אינו קשור אליה, שהוא אירופאי מדי וסגור מדי, ואינו קשור לחברה שהיא פועלת מתוכה. אך ההוראה והעשייה הקהילתית שעסקה בה השפיעו על היצירתיות שלה, והיא החלה תהליך הגדרה עצמית מחודשת כאמנית. שנות ההוראה היו בסופו של דבר שנים פוריות עבורה בעשייה אמנותית. הדבר התבטא במיוחד אחרי שפגשה את תקוה לוי, מנכ"לית עמותת הל"ה, בהקשר של תערוכה שיזמה קשת, "אחותי: אמניות מזרחיות בישראל", והשתיים החלו לשתף פעולה. קשת ניהלה את פרויקט אמנות וקולנוע בקהילה בבתי הספר של הל"ה, ופעילות זו גרמה לה לחבר בין אמנותה, הפעילות הקהילתית שלה, ותודעתה הפוליטית, שהחלה כבר לקרום עור וגידים בשנים אלו. הסדנאות שנערכו במסגרת הפרויקט עסקו בנושאי זהות, היסטוריה, קהילה כנכס תרבותי, וכן במגדר ופוליטיקה.
פעילות חברתית ופוליטית
מפעל חייה של קשת לשינוי חברתי משתרע על פני תקופה של יותר משלושה עשורים, ומתקיים בפריפריות החברתיות והתרבותיות של ישראל. פעילותה מתקיימת בצירי המפגש בין קהילות נשים מקצות החברה הישראלית לגווניה: מזרחיות, פלסטיניות, אתיופיות ויוצאות חבר העמים ממזרח ומערב אירופה, פליטות ומבקשות מקלט פוליטי ומהגרות עבודה. במסגרת פעילותה החברתית המורחבת, קשת מחברת בין נשים, אנשים וקהילות וכן בין יוצרות ויוצרים ומפעלים שונים מהפריפריה הגאוגרפית-תרבותית של ישראל. אחת התרומות העיקריות של קשת במרחב הפמיניסטי היא הבאת הנרטיבים של נשים המתמודדות עם ריבוי דיכויים חברתיים, תרבותיים וכלכליים, כמו גם הרחקה גאוגרפית והדרה ממוקדי ההשפעה וקבלת ההחלטות – אל תוך השיח הפמיניסטי ההגמוני, והפיכתו לחלק מהשיח. קשת מחנכת לביטול ההיררכיות בין נשים מתוך תפיסה שכולן – למרות השונות – חלק מאותו קולקטיב, אתני ומגדרי, ושקיימת בין כל הנשים אחריות קהילתית.
את משנתה של קשת, על פי הפמיניזם המזרחי, וכבסיס לכל פועלה, היא מתמצתת כך:
ניתן להצביע על ארבעה מוקדי פעילות עיקריים במרחב העשייה של קשת: העשייה והמאבק החברתי והציבורי; העצמה קהילתית ותרבותית; פיתוח התעצמות כלכלית ותעסוקתית; כתיבה, יצירה ותיעוד. כל תחומי העשייה נוצרים מפרספקטיבה פמיניסטית רב-אתנית ורב-לאומית.
תנועת "אחותי – למען נשים בישראל"
במרכז פועלה של קשת עומדת תנועת "אחותי – למען נשים בישראל", אשר הייתה בין מייסדותיה בשנת 2000.
כתיבה, תיעוד, והפקה
אחת האסטרטגיות המרכזיות שקשת מקדמת היא הפצה של ידע שלרוב אינו מוצא את דרכו ללב הקאנון הישראלי. מתוך אמונה שקולן של נשים, ושל נשים מאוכלוסיות מודרות בפרט, חשוב ומשמעותי לחברה הישראלית, פועלת קשת על מסמוך הידע, כתיבתו והפצתו.
כך, למשל, הפיצה את האנתולוגיה לאחותי – פוליטיקה פמיניסטית מזרחית (2007) בעריכת שלומית אהרוני ליר, המשלבת שירים, מאמרים, מחקרים, נאומים, נרטיבים ופרוזה, שנכתבו על ידי מגוון רחב של נשים – מהאקדמיה, נשים החיות בעוני, נשים מהפריפריה, פעילות חברתיות וכן הלאה; "גזענות וסקסיזם בתקשורת – מקרה הבוחן של הבחירות לכנסת ה–19" – דו"ח שנועד לחשוף תופעות של גזענות וסקסיזם בשיח התקשורתי בישראל, ממבט פמיניסטי רב-אתני ורב-לאומי. הדו"ח בוחן תופעות של גזענות וסקסיזם בכלי התקשורת בתקופה שלפני הבחירות לכנסת ה-19, בעיקר בשבוע שבין 10 ל-17 בינואר 2013, מיום חמישי עד יום חמישי. ההתמקדות בתקופה מצומצמת במהלך תקופת הבחירות נועדה למקד את הסקירה וממצאיה – מי מרוויח מגזענות וסקסיזם בחברה האזרחית? מטרתו המרכזית של הדו"ח היא להעניק נראות לגילויים ולביטויים יומיומיים של תופעות אלה כפי שהם משתקפים בארגוני החברה האזרחית בישראל, אשר בעצם הגדרתם מתיימרים לפעול בדיוק ההפך, כלומר: לקדם זכויות אדם ואזרח למען יצירת חברה שוויונית וצודקת יותר. הדו"ח הודפס בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית; "מ א' עד ת' – מילון שלום של נשים בישראל" (2010) – פרויקט כתיבה של כ-60 נשים יהודיות וערביות מדרום תל אביב, רהט, כפר קרע ויהוד, הכותבות כל אחת בדרכה ועל פי תפיסת עולמה, מילון שלום. הספר כולל טקסטים מתחומי שירה ופרוזה, אשר תורגמו מעברית לערבית ומערבית לעברית.
קישורים חיצוניים
ראיונות עם שולה קשת: כתבות של שולה קשת
אצטדיון לוקומוטיב (סימפרופול)
אצטדיון לוקומוטיב (ברוסית: Стадион Локомотив), רשמית מתחם הספורט הרפובליקני "לוקומוטיב" הוא אצטדיון רב-תכליתי בעיר סימפרופול, בחצי האי קרים. הוא משמש כיום בעיקר עבור משחקי כדורגל ומשמש כמגרש הבית של ט.ס.ק. סימפרופול, ובעבר שימש את קבוצת טאבריה. האצטדיון מכיל 19,978 אנשים ונבנה בשנת 1967. שופץ בשנת 2004. לא ידוע מהו מקור השם "לוקומוטיב", אך אגדה אורבנית טוענת כי זהו משום שהאצטדיון נבנה בסמיכות למסילות ברזל או תחנת רכבת.
האצטדיון אירח משחקי ידידות בין ברית המועצות לבין בולגריה ב-1979. האצטדיון גם שימש כאצטדיון עיקרי במהלך משחקי מוקדמות יורו 1988 עבור נבחרת ברית המועצות. האצטדיון אירח שניים מתוך ארבעה משחקי הבית בקמפיין המוקדמות במשחקים נגד נבחרות נורווגיה ואיסלנד. בשני המשחקים התאסף קהל של יותר מ-30,000 איש. משחק נוסף שוחק בקייב והשני במוסקבה. מאוחר יותר, ב-15 בנובמבר 1989, האצטדיון גם אירח משחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990 נגד הנבחרת הלאומית של טורקיה.
האצטדיון היה אחד משלושת אצטדיוני הכדורגל העיקריים באוקראינה ששימשו את נבחרת ברית המועצות. שני האצטדיונים האחרים היו האצטדיון הרפובליקני בקייב (12 משחקים) והאצטדיון המרכזי באודסה (משחק אחד).
אליהו ברזילי
הרב אליהו פנחס ברזילי (ביוונית: Ηλίας Μπαρζιλάι; 1891–1971) היה רבה הראשי של הקהילה היהודית באתונה. סייע להצלת יהודי העיר מהשמדה במהלך שואת יהודי יוון.
ביוגרפיה
נולד בסלוניקי בשנת 1891 לרב פנחס עזרא ברזילי, אב בית הדין בעיר. למד ב"תלמוד תורה הגדול" ובישיבת בית יוסף בעיר, והוסמך לרבנות. בשנת 1914 נשלח על ידי אגודת עזרא, יחד עם עוד צעירים יהודים מסלוניקי, ללמוד בבית המדרש למורים העברי של דוד ילין בירושלים. הוא שב לבלקן, ושימש כרב, מוהל, מורה לעברית ומנהל בית ספר בקהילת סקופיה, ולאחריה בקהילה היהודית בבלגרד (1934-1933) וזמן קצר בשנת 1934 בדידימוטיכו. בשנים 1934–1936 חי בתל אביב. בשנת 1935 התמנה לרבה של אתונה.
בשואה
ב-20 ביולי 1941 מינה אותו הגסטפו ל"נשיא הקהילה היהודית" – ראש היודנראט באתונה.
באותו קיץ, הצליח בקושי רב, בסיוע המשטרה האיטלקית, להציל את בית הכנסת ומשרדי הקהילה משרפתם על ידי "הארגון הפטריוטי הסוציאליסטי היווני" (ESPO), ארגון ימני קיצוני שבראשו עמד ספירוס סטרודימס. בעקבות האירוע, השיג אישור רשמי מהמשטרה הגרמנית שמסמכי הקהילה נשדדו, דבר שסייע לו בהמשך להציל את היהודים.
בקיץ 1943 עברה יוון לשליטה גרמנית ישירה, ולאתונה הגיע דיטר ויסליצני. המודיעין הגרמני על יהודי העיר לקה בחוסר רב, וויסליצני דרש מהרב ברזילי להכין לו תוך 12 שעות רשימות מפורטות של כל היהודים בעיר ורכושם. הקהילה מנתה אז, לפי עדותו של הרב ברזילי, כ־3000 חברים רשומים, ועוד כ-4000 יהודים שנמלטו מסלוניקי. לפי מקורות אחרים, מספרם הכולל של היהודים בעיר הגיע לכ־8000 עד 10,000. כמו כן, נתבע ממועצת היהודים להקים משטרה יהודית שתהיה אמונה על הוצאה לפועל של דרישות הנאצים. הרב ברזילי ניצל את 12 השעות הללו כדי להשמיד את מסמכי הקהילה, לכנס את היהודים ולהתריע בפניהם שעליהם לברוח או להתחבא. ליהודים שלא הגיעו לכינוס התקשר הרב ברזילי באופן אישי והזהיר אותם. בסיום 12 השעות הציג בפני ויסליצני את האישור הרשמי על כך שמסמכי הקהילה הושמדו, ועל כן אין בידו את רשימות היהודים. ויסליצני נתן לו ארכה של 48 שעות נוספות. את הזמן הזה ניצל כדי לקשור קשר עם אנשי המחתרת היוונית מחזית השחרור הלאומית ולסכם עמם שיסייעו בחילוץ היהודים מאתונה וידאגו להם למחסה ולמזון בהרי מרכז יוון, ושילם על כך מכספי הקהילה. בין ה-23 ל-25 בספטמבר, נמלט אף הוא עם משפחתו, בסיוע המחתרת היוונית, והתחבא בהרים. ממקום מחבואו, המשיך הרב ברזילי לדאוג להצלת יהודי אתונה, בין השאר באמצעות פנייה למדינות הלוחמות בגרמניה שיתמכו במחתרת היוונית.