cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלן דארוז
מטבחה של הלן דארוז
המוצרים החביבים עליה הם: טלה מהבסקים, חלב כבשים מהפירנאים ומארץ הבסקים, פואה גרא, ירקות מווינלנב-דה-מארסאן, אויסטרים מקנקאל, קוויאר מאקוויטן, פילה של זאב הים ודג סנט פייר מסן-ז'אן-דה-לוז או ליז, עוף מהלאנד, כמהין מפריגור, פואה גרא של ברווז, אספרגוס, פטריות ספ, יונים, כמהין מאלבה, יינות בורדו, יינות מאניאן וארמניאק.
שוורר גוסטב
שוורר גוסטב (גרמנית: Schwerer Gustav; שם רשמי: 80cm K Geschütz (Krupp)) היה תותח רכבת ותותח העל הגדול ביותר שפעל אי פעם באופן מבצעי, ושירת בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. רק שני תותחים מדגם זה נוצרו, השני נקרא דורה. התותח יוצר, כמו רוב הארטילריה הגרמנית הכבדה, במפעלי קרופ ונקרא על שם גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, אביו של בעל המפעל. התותח שקל 1,350 טונות ויכל לירות פגז במשקל מקסימלי של 7 טונות למרחק של 38 ק"מ. הוא תוכנן במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 במיוחד על מנת לחדור את ביצורי קו מאז'ינו, אך לא היה מוכן לכך בזמן ותפקד רק במצור סבסטופול ביוני 1942.
פיתוח
בעקבות הדוגמה של ברטה הגדולה ממלחמת העולם הראשונה ששימשה לניפוץ הביצורים הבלגיים, ובעקבות הקמת קו מאז'ינו, החליט מפקד הוורמאכט ורנר פון פריטש להטיל על מפעלי קרופ לייצר תותח-על המסוגל לחדור את ביצורי הקו הצרפתי. כבר בשלבים המוקדמים היה ברור למדען הראשי של "קרופ" דר' אריך מילר (Dr. Erich Müller) שעל התותח להיות בעל קליבר בן 800 מ"מ ושהוא ישקול למעלה מ-1,000 טון. פירוש הדבר היה שמדובר בתותח הניתן להובלה רק על גבי מסילת ברזל ייעודית, כפולת-פסים ושהוא יצריך צוות גדול להובלה, הקמה ותפעול. בין השנים 1936 עד 1940 יוצרו אבות טיפוס ונערכו ניסויים. בינתיים פרצה המלחמה והתותח לא נדרש עוד למטרתו הראשונית המוצהרת, למרות זאת הזמין הפיקוד העליון שני תותחים.
באמצע 1940 ביקר היטלר באתר הניסויים והתרשם מהתותח. פגז שנורה בתנאי הניסוי חדר שכבה בעובי 7.1 מטר בטון ושריון פלדה בעובי מטר. היטלר קיבל הבטחה שהדגמים המבצעיים יהיו מוכנים עד אביב 1941 והטיל על מהנדסי קרופ משימת-המשך לבנות תותח גדול אף יותר, שיוכל לטווח את לונדון.
תאגיד קרופ לא חייב את הצבא על שוורר גוסטב, אולם על "דורה" (על שם אשתו של המהנדס הראשי) הוגש חשבון בסך 7 מיליון רייכסמרק.
לוגיסטיקה
התותח תוכנן להובלה בצורה מפורקת ברכבת רגילה בת 25 קרונות ייעודיים. עם הגיעו לנקודת ההפעלה הוא הורכב על קרון ייעודי בן 160 גלגלים על 4 חוגונים. במקביל הוקמה במיוחד מסילה כפולת-פסים עמידה במיוחד לנשיאת קרון זה. בשל משקלו הכבד לא הותקן התותח על ציר מסתובב, כלומר לא היה מסוגל לתנועת צידוד והתנועה האפשרית היחידה שיכל הקנה בן 32 המטרים לבצע הייתה הטיה מעלה-מטה (עלרוד) עד זווית מקסימלית של 48 מעלות. לשם ירי בכיוון מסוים היה צורך לסלול מסילה לכיוון המתאים.
עבור הרכבת התותח באתרו נדרשו כמות גדולה של 250 חיילים שעבדו 54 שעות. עבור הנחת המסילה הייעודית הוקצה כוח של 2,500 חיילים שגם עסקו בהקמת עמדות נ"מ אותן איישו 2 גדודים שהגנו על הכלי מפני תקיפה אווירית.
בתוך כך, קיבלה חברת קרופ הוראה להתחיל בתכנונו של הלנדקרוזר P.1500, שיועד להיות התותח מתנייע הגדול בעולם. משקלו המתוכנן עמד על כ-1,500 טון, יחידת ההנעה שלו תוכננה להיות בהספק של 2,200 כוחות סוס ומהירות הנסיעה שלו תוכננה לעמוד על כ-15 קמ"ש. אולם בתחילת שנת 1943 החליט היטלר, בהחלטה משותפת עם אלברט שפר, שר החימוש הגרמני, לבטל את הפרויקט.
פעילות מבצעית
במרץ 1942 הגיע השוורר גוסטב מפורק ברכבת לחצי האי קרים והוחנה במצר פרקופ עד שתושלם בניית מסילת ברזל מסימפרופול לאזור ההערכות כ-10 ק"מ מצפון לסבסטופול. שם נבנתה מערכת מסילות כפולות ייעודיות בעקומות שונות שיאפשרו לתותח לתמרן לעמדת ירי לכיוון המטרות והתותח הורכב באתרו.
לאחר שהובל לנקודות השיגור שהוכנו עבורו ולאחר שהורכב במקומו בחשאיות הוא החל להפגיז מטרות בעיר סבסטופול בפגזיו הענקיים. הוא הופעל בין 5 ביוני ל-17 ביוני וירה לעבר ביצורים בסביבות העיר. בסך הכל נורו בימים אלה 47 פגזים בעיקר כנגד מחסני תחמושת ובונקרים כבדים. לדוגמה, ב-6 ביוני טיווחו הגרמנים בונקר ששכן 30 מטר מתחת לפני הים וחופה בשכבת בטון בעובי של כ-10 מטרים. הבונקר הוחרב לאחר ירי של 9 פגזים רצופים אל המטרה. התותח היה יעיל והשימוש בו במצור היה מוצלח. השפעתו הייתה מהממת, מהירה ומכריעה ובעזרתו נפלה לבסוף העיר בידי הגרמנים לאחר קרבות מרים ברחובותיה ההרוסים.
בהמשך הוסע התותח אל לנינגרד, אך כאשר היה כבר מוכן ומבצעי באתרו בוטלה המתקפה שתוכננה עבורו. במהלך 1943 נשאר התותח ליד לנינגרד ולאחר מכן פורק והועבר חזרה לגרמניה. ב-1944 נשקל לעשות בו שימוש כנגד מרד ורשה אך הדבר לא בוצע לבסוף.
ב-22 באפריל 1945 גילו כוחות בעלות הברית שרידים מהתותח ביער, כ-50 ק"מ מהעיר קמניץ. לפיכך נראה שהתותח הושמד על ידי הכוחות הגרמניים הנסוגים כדי שלא יפול בידי בעלות הברית.
דורה הופעלה במהלך קרב סטלינגרד. היא הובלה לאתר בקיץ 1942 והייתה מוכנה לירי ב-13 בספטמבר. מספר פגזים נורו לפני שפורקה והוחזרה לגרמניה במסגרת נסיגת הכוחות הגרמניים מהאזור. שרידיה נמצאו ליד שרידי שוורר גוסטב.
חימוש
השוורר גוסטב היה מסוגל לירות פגזים נפיצים וחודרי שריון: הפגז היה בנוי מפלדת כרום-ניקל ואלומיניום ובעל צורה אווירודינמית
פגז זה הדגים בתנאי הניסוי חדירה של 7 מטר בטון מזוין.
Mozilla Sunbird
Mozilla Sunbird היא תוכנת לוח שנה חופשית חוצת פלטפורמות בקוד פתוח שמפותחת על ידי קרן מוזילה, Sun Microsystems ומתנדבים. Mozilla Sunbird מתוארת בתור "...יישום לוח שנה עצמאי וחוצה פלטפורמות המבוסס על שפת ממשק המשתמש Mozilla XUL." התוכנה הוכרזה ביולי 2003, ומהווה את הגרסה העצמאית של Mozilla Calendar Project.
בדומה ל-Mozilla Sunbird שהיא תוכנה עצמאית, קיימת גם Lightning שהיא הרחבה מקבילה עבור Mozilla Thunderbird, המספקת תכונות לוח שנה לתוכנת הדואר האלקטרוני.
פיתוח התוכנה הופסק בגרסה 0.9b1 כדי לרכז מאמצים בפיתוח של Lightning.
התרומה של Sun לפרויקט
Sun Microsystems תורמת בצורה משמעותית לפרויקט ההרחבה Lightning כדי לספק למשתמשים אלטרנטיבה חופשית ופתוחה ל־Microsoft Office בשילוב עם OpenOffice.org עם Thunderbird/Lightning. ההתמקדות העיקרית של Sun בנוסף לתיקוני באגים כלליים הם תצוגות לוח השנה, תכונות השיתוף ותמיכה ב־Sun Java System Calendar Server. מאחר ששני הפרויקטים מתבססים על אותו בסיס הקוד, כל תרומה לאחד מהם היא תרומה ישירה לאחר.
אוצר המלך
אוצר המלך הוא הספר השני בסדרת הספרים קהילים נגד וספרים, סדרת ההמשך ל-"39 הרמזים". הספר נכתב על ידי ג'וד ווטסון ויצא לאור ב-6 בדצמבר 2011 בארצות הברית ותורגם לעברית בשנת 2013 על ידי הוצאת צלנטר מודן. הסיפור ממשיך מיד אחרי אירועי הספר הקודם כאשר דן ואיימי קהיל מנסים להחזיר את בני משפחתם שנחטפו על ידי הווספרים.
תקציר
שבעה מבני משפחת קהיל נחטפו בידי ארגון הווספרים המסתורי והזדוני, ודן ואיימי קהיל מוכנים לעשות הכול כדי להביא לשחרורם – גם כשדרישותיהם של הווספרים נעשות בלתי־אפשריות.
לדן ולאיימי יש רק ימים ספורים כדי להתחקות אחר מפה עתיקה ולגנוב אותה עבור הווספרים. הבעיה היחידה היא שאיש לא ראה את המפה הזו למעלה מחצי מאה. החיפוש הנואש משליך את דן ואיימי אל מערבולת של נאצים ומרגלים, אל ארמונו של מלך מטורף ואל סודות שהיו קבורים עמוק בתוך ההיסטוריה. אולם מה שמטריד אותם באמת אלה הסודות החבויים במשפחתם שלהם: מידע חדש על אביהם מתגלה להם, ואם יתברר כנכון, הוא מאיים לערער את כל היסודות של חייהם.
עלילה
הספר מתחיל עם דן ועם איימי קהיל, שתי הדמויות המרכזיות, בתחנת רכבת בפירנצה. כשהם מבינים כי אין דרך לעלות על הרכבת לבד הם מתיידדים עם בחורה בשם ונסה מלורי כדי לעלות על הרכבת. ברכבת איימי מקבלת מידע שהם צריכים לגנוב את מפת העולם דה וירגה. מפת העולם, אשר אבדה מאז 1932, היא הייתה האחרונה ונמצאה בבית מכירות פומביות בלוצרן. בעודם מדברים, האחים מבינים שונסה היא מתחזה, ומתחבאים בתא המטען. השניים מסתתרים שם עד שהם מגיעים לתחנה הבאה באנגלברג, שם הם בורחים וקוראים לאטלבורו (מרכז הפיקוד של הקהילים). בטלפון, דן ואיימי נדהמים לגלות כי ונסה היא למעשה וספר 6, שאיין וויומינג. כשהבינו שהם צריכים להתחיל במכירה הפומבית שבה דה וירגה נראתה לאחרונה, איאן קברה מסביר להם כיצד להתלבש כדי שיצליחו להשתלב במכירה הפומבית.
לאחר ההלבשה, דן ואיימי הולכים למכרז, שם הם מתגנבים לחדר התקליטים ומתחילים לחפש רמזים. כאשר הם מחפשים את מפת העולם הם רואים שמגיע פקס ועל הנייר מודפס הפנים שלהם ומתחת רשום שהם מבוקשים על ידי האינטרפול. הבלש שמחפש אותם הוא מילוש ואנק. לאחר שנתפסו, איימי מדפיסה שני עותקים ומשאירה אחד שם. הם שולחים עותק של התמונה לאיאן, שאומר להם שהתמונה היא רשימה של קונים פוטנציאליים. לאחר התגנבות מחוץ לבית המכירות הפומביות, דן ואיימי נפגשים עם עורך דינם מקינטייר, שאומר להם כי זה לא בטוח להישאר בלוצרן. הוא לוקח אותם לבזל שבו האחים מסכימים על שני שמות לחקור, ג'יין ספרלינג והאמל.
אחרי קצת מחקר איימי מגלה כי הם צריכים ללכת לטירת נוישוונשטיין. בינתיים הם קוראים לבני דודם המילטון הולט וג'ונה ויזרד לעזר. בדרך לטירה, ג'ונה ויזרד והמילטון הולט פוגשים את שאיין, המחופשת לתטרנית. הם נותנים לה טרמפ עד שהמילטון מבין מי היא, והשניים זורקים אותה מהרכב. המילטון לוקח את הטלפון שלה מחשש כי הם עלולים להיות מותקפים. במהלך הזמן הזה דן ואיימי יוצאים לחקור את הטירה בשביל למצוא עוד רמזים. בעודם מחפשים אחר הרמז קספר ויומינג מוצא אותם ורודף אחריהם. איימי ודן מצליחים לברוח בעזרת ג'ונה וויזרד שמושך אילו את ההמון.
ביינתים המילטון שמוביל את הקבוצה מציע ללכת לספרייה של פילוסופיה וקוסמולוגיה בפראג. בספרייה, דן ואיימי מנסים להיכנס באמצעות אישורים של ד"ר רוזנבלום אבל נכשלים. עם זאת איימי מקבלת הודעה משינייד סטרלינג, שאומרת להם שההודעת טקסט האחרונה שקיבלו מן הטלפון של שאיין היה מקונטה הורה, מקום לא רחוק מפראג. בינתיים, ג'ייק ואטיקוס רוזנבלום נדהמים לגלות כי דן ואיימי ניסו להיכנס לספרייה עם אישורים של אביהם. אטיקוס זוכר את היום שבו מתה אמו וכיצד היא אמרה לאטיקוס להישאר עם דן, כי אטיקוס הוא "גונן". אטיקוס מנסה לשכנע את ג'ייק ללכת איתו לפראג ובסופו של דבר הוא נכנע לו ושניהם נוסעים.
דן ואיימי מגיעים לגלוסקמה של סדלק. ברגע שמגיעים, שינייד אומרת להם את הטקסט כי לשאיין יש מחשב. האחים הולכים למצוא את המחשב ולנסות להסתכל על הקבצים. הם יכולים רק להסתכל על אחד לפני שהוא מתחיל להשמיד את עצמו. כאשר הם חשים בסכנה, דן ואיימי עוזבים את המקום, אבל לפני שהם עוזבים הם רואים את ראשי התיבות של אביהם אג"ט. כבר במלון איימי מגלה שהם קיבלו גישה לספריה. בספרייה דן ואיימי נפגשים אטיקוס וג'ייק, שבו ארבעתם מסכימים לעבוד יחד. דן ואיימי מספרים לג'ייק ולאטיקוס על המצב וכיצד נחטפו בני משפחתם. בתוך הספרייה הם מתחילים להסתכל דרך יצירותיהם של ברהה וקפלר. בתוך אחד הספרים, מיסטריום קוסמוגראגום, הם מוצאים את מפת דה-וירגה. במקביל קספר ושאיין נמצאים בספרייה. השניים מתחילים באש כדי להוציא את דן ואת איימי באמצעות גז ההלוגן של הספרייה, אשר מסיר את החמצן מהאוויר. עם זאת, דן ואיימי נשמרים ומצליחים לקחת את המפה. הם אינם מסוגלים לשמור.
אטיקוס נחטף ונלקח על ידי האחים ויומינג. בינתיים, ויליאם מקינטייר נהרג על ידי הוספרים במלון באיטליה. בעוד הם מדברים, הקבוצה מגלה כי מקום המצוין במפה הוא סמרקנד, אוזבקיסטן.
מוד נייתן
מוד נייתן (באנגלית: Maud Nathan; 20 באוקטובר 1862 - 15 בדצמבר 1946) הייתה נשיאת ליגת הצרכנים של ניו יורק, פעילה פוליטית וסופרג'יסטית יהודיה אמריקאית שפעלה למען שיפור תנאי עבודתן של נשים וזכותן להצביע.
קורות חיים
נייתן נולדה למשפחה יהודית ניו יורקית אריסטוקרטית, אחת מארבעת ילדיהם של אנני אוגוסטה (Annie Augusta) ורוברט ויקס נייתן (Robert Weeks Nathan). למשפחתה שורשים עמוקים בארצות הברית: קרוביה לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ונייתן היא בין השאר צאצאית של גרשום מנדס סיישאס (Seixas; 1745 - 1816) - מן המנהיגים הדתיים היהודים הראשונים שנולדו והתחנכו בארצות הברית. אחד מדודניה הוא בנג'מין קרדוזו, שופט בית המשפט העליון, ודודנית נוספת שלה היא המשוררת אמה לזרוס. אחיינה הוא הסופר והמשורר רוברט נייתן.
אחותה הצעירה של נייתן, אנני נייתן מאייר (1867 - 1951), הייתה סופרת שתמכה ועודדה השכלה גבוהה לנשים, והייתה המייסדת של ברנרד קולג' (Barnard College) בניו יורק – קולג' הנשים הראשון לתואר ראשון בעיר.
בגיל 17, נישאה לקרוב משפחתה, פרדריק נייתן. לשניים נולדה בת אחת, אנט פלורנס נייתן (Annette Florance Nathan), שנפטרה כשהייתה בת 8. פטירתה של אנט הובילה את נייתן לפעילויות צדקה רבות. לאחר שפגשה בג'וזפין שוֹ לואל (Josephine Shaw Lowell) ובעידודה, החלה נייתן להתעניין בשיפור תנאי העסקת נשים. נייתן שימשה כנשיאת ליגת הצרכנים של ניו יורק, תפקיד בו החזיקה לפחות 20 שנה. הליגה ביקשה לשפר את תנאי העבודה של מוכרניות בניו יורק. ממצאיה של נייתן בנושא העסקת נשים לימדו אותה כי הנשים שעבדו בחנויות קמעונאיות בניו יורק סבלו מתנאי עבודה ירודים, משכר נמוך תמורת שעות עבודה ארוכות ואף מהטרדה מינית.
נוסף על היותה נשיאת ליגת הצרכנים של ניו יורק, כיהנה נייתן כסגנית ליגת הנשים העירונית של ניו יורק (Woman’s Municipal League of New York). היא האמינה באחריותם החברתית של הצרכנים, כמי שצריכים לגלות אחריות באשר לתנאי עבודה במפעלים וסדנאות יזע וצריכים לנהוג כצרכנים אחראיים במהלך קניותיהם.
תמיכתה בזכות הצבעה לנשים, נושא שלמענו פעלה רבות, גרמה למתח במשפחתה כשאחיה ואחותה התנגדו לכך. עם זאת, בן זוגה, פרדריק נייתן (שנפטר ב-1919), תמך בה ואף הוביל, בין השאר, את ליגת הגברים עבור זכות בחירה שוויונית (Men’s League for Equal Suffrage).
מוד נייתן נפטרה ב-1946, בגיל 84.
ניוקי
ניוקי (באיטלקית: Gnocchi) הוא מאכל איטלקי נפוץ. את הניוקי ניתן להכין מתפוחי אדמה, סולת (קמח דורום), קמח או גבינת ריקוטה (עם או בלי תרד). בצפון איטליה קיימת גרסה פופולרית להכנת ניוקי, ניוקי די פנה (Gnocchi di pane), בה נעשה שימוש בפרורי לחם.
המילה ניוקי באיטלקית מציינת כופתאות, וזאת צורת הרבים של המילה Gnocco שפירושה המילולי "גוש". מקור הניוקי איטלקי, אך מקור המונח במילה הגרמנית המתארת "עין" בעץ, ככל הנראה בגלל צורתן של הכופתאות.
באיטליה
ניוקי נחשבים לא פעם לסוג של פסטה למרות שאופן הכנתם ומרכיביהם שונים. זמן בישולם קצר בהרבה מזה של פסטה יבשה. ניתן להכין אותם במטבח ביתי או לרוכשם יבשים או טריים באריזות אטומות. ניוקי מוכנים מראש נחשבים לנחותים בהשוואה לניוקי טריים. את הניוקי נהוג להגיש עם רוטב, כמו למשל רוטב עגבניות, רוטב חמאה ומרווה או רוטב חמאה מותכת וגבינה, אשר נחשבים כ"רטבים קלאסיים" לליווי ניוקי.
באזור טוסקנה שבאיטליה, מכונים ניוקי תרד וריקוטה, סטרוזפרטי (Strozzapreti) או "חונקי כומר". אגדה פופולרית מקומית מספרת על כומר שנחנק למוות בעקבות אכילה לא מרוסנת של ניוקי שכן אלו היו טעימים מדי.
בדרום אמריקה
בארגנטינה, אורוגוואי וברזיל, ארצות בהן המטבח האיטלקי פופולרי במיוחד, נהוג להגיש ניוקי בעשרים ותשעה לכל חודש. מקור המנהג בהיות העשרים ותשעה לחודש, יום לפני קבלת המשכורת החודשית, היום בו משקי הבית סובלים במיוחד ממחסור במזומנים, ולכן באותו יום מתקינים ארוחת ניוקי הנחשבת בריאה ושמרכיביה זולים. באותן ארוחות, נוהגים מספר אנשים להניח שטר כסף מתחת לצלחת כסגולה לשגשוג. בקהיליות של ארגנטינאים מחוץ למדינתם נאספים חברי הקהיליה לארוחת ניוקי של ה-29 (ñoquis del 29).
כהיפוך למקורו של המנהג, המונח לניוקי בארגנטינה ואורוגוואי משמש ככינוי בסלנג לעובדי ממשלה המופיעים במקום העבודה רק בסביבות העשרים ותשעה לחודש כדי לאסוף את משכורתם.
פיתיונאי הסרגסום
פיתיונאי הסרגסום או הִיסְטְרִיּוֹן (שם מדעי: Histrio histrio) הוא מין של דג מממשפחת הפיתיונאיים שבסדרת החכאים. דג זה יחידי בסוגו ומצוי רק בין אצות הסרגסום הצפות מעל פני שטח האוקיינוסים הסובטרופיים.
מאפיינים
דג זה מוסווה ביותר וגופו נראה כמו אצת הסרגסום. אורכו 20 ס"מ בממוצע. כמו קרובי משפחתו הוא מתמחה במארב חרישי לטרפו והוא יכול לבלוע במהירות כל טרף מזדמן בעזרת לסתותיו שיכולות להיפער קדימה תוך שבריר שנייה ולבלוע טרף הגדול גם ממנו. הוא נע באמצעות סנפיריו הבשרניים המקילים עליו להיאחז בצמחייה ואולם מקשים עליו לשחות. למעשה הוא זז מעט מאוד כל חייו.
הפיתיונאי ניזון ממגוון יצורי ים קטנים ביניהם דגים, רכיכות וסרטנים שחלקם מוסווים לא פחות ממנו. הפיתיונאי יכול לבלוע יצורים הגדולים גם ממנו עצמו והוא גם קניבל. בבטנו של פרט אחד נמצאו 16 פיתיונאי סרגסו צעירים.
הפיתיונאי חי רק על אצות הסרגסום והוא גם מתרבה ומטיל ביצים עליהם. הסוואתו מצילה אותו מטורפים כמו עופות ים ודגים גדולים יותר ואם זה לא עוזר הוא יכול לקפוץ אל האצה שמעל פני המים.
מודי מאור
מודי מאור (נולד ב-27 ביוני 1985) הוא מאמן כדורסל ישראלי המאמן את ניו זילנד ברייקרס מליגת העל האוסטרלית.
ביוגרפיה
מאור נולד בארצות הברית ועלה לארץ בשנת 1992. גדל בהרצליה ואף שיחק בקבוצת הנוער של בני הרצליה. מאור שירת כקצין קרבי בחיל האוויר והגיע לדרגת סרן.
לאחר שהשתחרר מצה"ל אימן במחלקת הנוער של עירוני קריית אונו.
בעונות 2012/2013–2013/2014 שימוש כעוזר מאמן בהפועל חולון תחת המאמנים דן שמיר וליאור ליובין.
בעונת 2014/2015 עבר עם ליובין למכבי אשדוד באר טוביה, ולאחר פיטוריו של ליובין המשיך במועדון תחת צביקה שרף. והחזיק באותו תפקיד גם בעונת 2015/16 כאשר הקבוצה אף הגיעה לגמר גביע המדינה.
בקיץ 2016 מונה כעוזר מאמן בהפועל ירושלים, תחת סימונה פיאניג'אני והיה חלק בהעפלת הקבוצה לחצי גמר היורוקאפ ובזכייה באליפות ישראל בכדורסל לעונת 2016/2017.
את עונת 2017 פתח כעוזרו של פוטיס קציקאריס בהפועל ירושלים.
בנובמבר 2017 מונה כמאמן ראשי של הפועל ירושלים לאחר פיטוריו של פוטיוס קציקאריס מאימון הקבוצה.
ב-2019 הצטרף לעונה אחת לדן שמיר כעוזר מאמן בניו זילנד ברייקרס. בדצמבר 2019 האריכה הקבוצה את חוזהו בקבוצה עד לתום עונת 2021/2022.
בין השנים 2015–2017 שימש כסקאוט נבחרת ישראל בכדורסל. לפני כן שימש כעוזר מאמן בנבחרת העתודה של דן שמיר וכן שימש בתפקידים שונים בנבחרות הצעירות של איגוד הכדורסל.
אשכנז (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'וליוס ווגל
סר ג'וליוס ווֹגל, KCMG (באנגלית: Sir Julius Vogel; 24 בפברואר 1835 – 12 במרץ 1899) היה ראש הממשלה השמיני של ניו זילנד (1873–1875, 1876) והיהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה. ווגל היה אף הראשון שהציע חוק זכות בחירה לנשים בניו זילנד ומי שהביא במידה רבה לשוויון זכויות למאורים, ילידי ניו זילנד המקוריים. בנוסף, היה עיתונאי, עורך עיתונות, סופר מדע בדיוני (הראשון של ניו זילנד) ומחזאי.
אנגליה
ווגל נולד בלונדון בירת אנגליה. אביו, אלברט ליאופולד ווגל היה נוצרי הולנדי, שהיגר לאנגליה. אימו, פיבי (אייזק במקור) ווגל הייתה יהודייה, בתו הבכורה של סוחר יהודי עשיר בשם אלכסנדר אייזק. ווגל היה הבן האמצעי מבין שלושת ילדי המשפחה. הוריו נפרדו ואחיו הצעיר נפטר, כשווגל היה בן שש ואימו חזרה לבית הוריה וגידלה אותו ואת אחותו הבכורה, שם. הוא למד בבית ספר ברובע הלונדוני המפסטד, אחר כך בבית ספר יהודי ברמסגייט ושב וחזר לסיים את לימודי בית ספר יסודי בהמפסטד ב-1850. בגיל 15 הוא החל לעבוד אצל סבו ושנה אחר כך נפטרה אימו.
ווגל החל ללמוד ב-1851, במקביל לעבודתו אצל סבו, בבית ספר ממשלתי חדש לכרייה, שנוסד באותה תקופה, אף הוא בלונדון. הוא למד שם כימיה ומטאלורגיה, מתוך כוונה להפוך לשמאי מסחרי. ב-1852, בן 17 הוא היגר מאנגליה לאוסטרליה, בעקבות גילוי הזהב שם.
אוסטרליה
באוסטרליה, ווגל הצעיר פתח בזה אחר זה מספר עסקי שמאות, יבוא ועוד, שסבבו כולם סביב מכרות הזהב, יחד עם חבר מבית הספר לכרייה, שהגיע עמו מאנגליה. העסקים הללו, כולם, לא הצליחו ממש וב-1856 החבר חזר לאנגליה ואילו ווגל בן ה-21 שינה כיוון מקצועי, והפך לעיתונאי.
במהרה התגלה כי ווגל מצליח כעיתונאי ולאחר מכן גם כעורך עיתונות, הרבה יותר משיעור הצלחתו כשמאי וכסוחר. הוא כתב במספר עיתונים במלבורן וסביבתה, בהם "מלבורן ארגוס", "דנלי אדברטייזר" ועוד ואף ערך את ה"מריבורו ודנלי אדברטייזר", שהיה לאחד העיתונים העיקריים של אזור מכרות הזהב של אוסטרליה. בהמשך אף ייסד ווגל עיתון משלו - "אינגלווד וסנדי קריק אדברטייזר". כתיבתו נטתה לכיוון יוזמה חופשית, ופיתוח אזורי על חשבון הרפיית השליטה הבריטית ההדוקה.
ב-1861 נכנס אזור מכרות הזהב של אוסטרליה למיתון. ווגל איבד את משרתו כעורך ונאלץ במקביל גם למכור את עיתונו, ה"אינגלווד אדברטייזר". הוא עוד ניסה לרוץ, לראשונה, בבחירות לפרלמנט של מדינת ויקטוריה, אך הובס על ידי מועמד פרו ממשלתי ובלית ברירה החליט לפתוח שוב דף חדש והיגר למחוז אוטאגו שבניו זילנד.
ניו זילנד
באוקטובר 1861 הגיע ווגל בן ה-26, לראשונה, לניו זילנד. הוא החל לעבוד כעיתונאי בשבועון "אוטאגו קולוניסט" ובמקביל הקים בשותפות עם עורך השבועון המתחרה, עיתון יומי ראשון בניו זילנד בשם "אוטאגו דיילי טיימס". הוא ניצל את עיתוניו להבעת דעותיו והגברת השפעתו בצורה יעילה ביותר.
ב-1862, שנה אחת בלבד אחרי שהגיע לניו זילנד ולמרות אנטישמיות שבה נתקל לא אחת, נבחר ווגל למועצת מחוז אוטאגו וארבע שנים אחר כך לראש הממשלה המחוזית. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1869, עת מונה לראשונה לשר בממשלת ניו זילנד. בין לבין, ב-1863 הוא נבחר לפרלמנט של ניו זילנד, כמועמד עצמאי (בהיעדר מפלגות כלשהן באותה תקופה).
באותה שנה, 1863, ווגל המחיז ספר בשם "הסוד של ליידי אודלי" והמחזה זכה להיות מוצג על בימות התיאטרון.
ב-1867 נשא ווגל לאשה את מרי קלייטון, בת 18, צעירה ממנו ב-14 שנים. הוא היה יהודי והיא הייתה נוצרייה וטקס נישואיהם היה טקס נוצרי, אף על פי שהוא המשיך לשמור על יהדותו. נולדו להם ארבעה ילדים כשלבת הקטנה הוא קרא בשם אימו, פיבי.
שר וראש ממשלה
ב-1869 זכה ויליאם פוקס, בן בריתו של ווגל בפרלמנט, ברוב, והרכיב ממשלה חדשה בניו זילנד במקום ממשלתו של אדוארד סטפורד השמרן. פוקס מינה את ווגל לשר האוצר ואחר כך לתפקידים אחרים, כשווגל הופך במהרה לאיש החזק ביותר בממשלת פוקס, שש שנים אחרי כניסתו לפרלמנט ושמונה שנים בלבד אחרי שהגיע לניו זילנד. כלכלתה של ניו זילנד הייתה בסטגנציה אותה עת וווגל החל ללוות כספים כנגד איגרות חוב ולהשקיעם בפיתוח תשתיות נרחב, מה שהמריץ את הכלכלה שהחלה בצמיחה חזקה. במקביל הוא פעל לאיחוד הכלכלה המאורית, של בניה המקוריים של ניו זילנד, ובעיקר הקרקעות שלהם, עם זו של יוצאי אירופה, שילוב שקידם אכן מאוד את המאורים.
ב-8 באפריל 1873 מונה ווגל לראש הממשלה השמיני של ניו זילנד במקום ויליאם פוקס והיה בכך ליהודי הראשון בתפקיד זה. באותה תקופה נחשבה עדיין ניו זילנד לחלק בלתי נפרד מבריטניה, מלכתה הייתה ויקטוריה ומעל לראש ממשלתה היה גם מושל מטעם המלוכה הבריטית, ג'יימס פרגוסון. ראשי ממשלת בריטניה באותה תקופה היו, לסירוגין, ויליאם גלאדסטון ובנימין ד'יזרעאלי (היהודי במוצאו גם הוא).
ווגל כיהן כראש ממשלה קצת יותר משנתיים, עד 6 ביולי 1875, עת הוחלף לכחצי שנה על ידי דניאל פולן. ב-15 בפברואר 1876 הוא חזר לתפקיד, אך היה זה לתקופה קצרה בלבד של כחצי שנה עד 31 באוגוסט 1876 ואז הוחלף, והפעם סופית, על ידי הארי אטקינסון. ב-1875 קיבל ווגל תואר סר, אביר מסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג' הבריטי.
בשנים 1884–1887 הוא שב לכהן כשר אוצר, בממשלת רוברט סטאוט.
ווגל המשיך לכהן עוד זמן קצר לאחר מכן, עד תחילת 1888, כחבר הפרלמנט הניו זילנדי ואז חזר לאנגליה מולדתו ולא שב יותר לניו זילנד.
סופרג'יסט
כבר בשנתו הראשונה בפרלמנט, ב-1863 הביע ווגל לראשונה את דעתו בעד מתן חינוך והשכלה לנשים. ב-1887, שנתו האחרונה בפרלמנט הניו זילנדי ובניו זילנד בכלל, הוא הציע לראשונה לפרלמנט הניו זילנדי חוק זכות בחירה לנשים, וב-1893, חמש שנים לאחר שעזב את ניו זילנד, חזרה לאנגליה מולדתו, לקראת הבחירות שעמדו להתקיים באותה שנה, ההצעה אכן אושרה והנשים בניו זילנד קיבלו זכות כזו לראשונה. בכך הייתה ניו זילנד למדינה הריבונית הראשונה בעולם, שהעניקה זכות בחירה לנשים, שעדיין קיימת. קדמו לה מספר מדינות שנעלמו, כמו הרפובליקה הקורסיקנית, שהתקיימה לתקופה קצרה באמצע המאה ה-18, ניו ג'רזי בסוף אותה מאה, והאי פיטקרן ב-1838). עם זאת, עדיין זכות הבחירה לא כללה בשלב זה את הזכות להיבחר, אשר הוענקה לנשות ניו זילנד רק ב-1919.
סוף ימיו באנגליה - סופר מדע בדיוני ועיתונאי
עם חזרתו של ווגל לאנגליה ב-1888, הוא השתקע בסוריי ובעוד בריאותו הרופפת מונעת ממנו כמעט לצאת מביתו, היא לא מנעה ממנו להמשיך בכתיבה. הוא הרבה לכתוב מאמרי דעה שונים בעיתונות הבריטית של אותה תקופה וב-1889 יצא לאור ספר המדע הבדיוני שלו - "Anno domini 2000 or woman's destiny", המתאר עולם אוטופי של שנת 2000, שבו הנשים מחזיקות בעמדות השלטון החזקות ביותר והעוני נעלם. הספר נכשל מבחינה כלכלית, אך בזכותו מכונים הפרסים הניו זילנדים החשובים ביותר לסופרי וחובבי מדע בדיוני, החל מ-2002 בשם "פרסי סר ג'וליוס ווגל".
ב-1893 נהרג בנו השני של ווגל, פרנק, בקרב כנגד המאטאבלה, בדרום אפריקה. הוא נפטר שש שנים אחר כך, בן 64 בלבד ונקבר בבית קברות יהודי, בלונדון.
מספר עיירות, רבעים ורחובות בערים וולינגטון ועוד קרויים כיום על שם ווגל. גם בית ראש ממשלת ניו זילנד לאורך תקופה ארוכה היה קרוי על שמו.
FSW
FSW (בסינית: 返回式衛星, Fǎnhuí Shì Wèixīng, "לוויין שחוזר") היא סדרת לווייני ריגול שפותחה בסין. השיגור המוצלח הראשון בוצע בשנת 1974, ובכך סין הפכה למדינה השלישית שפיתחה טכנולוגיה לנחיתה רכה של לוויין. טכנולוגיה זו נוצלה בהמשך לטיסות מאוישות שבוצעו על ידי סין.
בשנת 1965 צ'יין שואה-סן הציע לפתח טכנולוגיית לוויין עם יחידת נחיתה. למרות הקשיים שהיו קשורים בין היתר עם אירועים מהפכת התרבות תכנון ובניית הלוויין הסתיימה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הניסיון הראשון לשגר לוויין בוצע ב-5 בנובמבר 1974 ממרכז שיגורי הלוויינים ג'יוצ'ואן. השיגור כשל לאחר כ-20 שניות. ניסיון שני נערך ב-25 בנובמבר. למרות בעיות טכניות שהתגלו במערכת בקרה סוכם להמשיך בטיסה. יחידת נחיתה התגלתה באזור גוויג'ואו, כ-400 ק"מ מהאזור המתוכנן. המצנח היה פגוע אך סרט צילום היה במצב סביר. בכך סין הצליחה להגיע לייצור לוויין ריגול שמחזיר סרט בדומה למיזם קורונה של ארצות הברית וסדרת לווייני זניט של ברית המועצות. משך פעילות הלוויין הייתה כ-5 ימים והוא שקל 1800 ק"ג. לוויין מהדור הראשון שוגר עוד מספר פעמים. בשיגור האחרון על הלוויין הותקנו מכשירים לביצוע חקר חוסר כבידה.
טריקשוט
טריקשוט (באנגלית: Trickshot) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס האפלים ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Avengers #64 ממאי 1969 ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ין קולן.
טריקשוט הוא האלטר אגו של צ'ארלס ברנרד "בארני" בארטון, אחיו הבכור של קלינט בארטון, הידוע כחבר האוונג'רס הוקאיי. הוא גדל בווייברלי, איווה, ואיבד את שני הוריו לאחר שאביו האלכוהוליסט איבד שליטה על רכבם והתנגש בעץ. בארני וקלינט נשלחו לבית יתומים, שם שהו כשש שנים עד שברחו והצטרפו לקרנבל "קארסון הפלא הנודד". אמן החרבות, החבר בקרנבל, בחר בקלינט להיות עוזרו האישי, ובארני הרגיש מוזנח והפך מריר ומלא קנאה באחיו. כאשר קלינט נפצע אנושות לאחר שגילה כי אמן החרבות מעל בכספי הקרנבל, בארני גינה את אחיו הצעיר על כי לא שמר אמונים למורה הרוחני שלו. בארני מאס בחיי הקרנבל והתגייס לצבא. הוא הציע לקלינט לשכוח מהעבר העכור ביניהם ולהצטרף עמו לצבא, אך קלינט סרב. בארני הודיע לו כי ההצעה בעינה עומדת וכי יחכה לו אם ישנה את דעתו. בוקר למחרת, כאשר בארני המתין לאוטובוס הוא ראה שקלינט אינו מגיע, ובעצבות רבה השאיר את חייו הקודמים מאחוריו. קלינט הגיע לאחר מכן, אך גילה כי איחר את המועד.
FSW
על בסיס הניסיון שנצבר פותח דור שני של הלוויין. משקלו גדל מ-1800 ק"ג ל-2100 ק"ג. שיפורים בציוד צילום איפשרו להגיע לרזולוציה של 10–15 מ'. בחלק מהלוויינים הותקן ציוד מדעי שפותח בשוודיה וקנדה. מדגם זה בוצעו 5 שיגורים מהם 4 היו מוצלחים.
טריקשוט
מאוחר יותר, בארני הפך לסוכן FBI, ומשימתו הראשונה הייתה לעבוד עבודה סמויה כשומר ראש עבור פושע בשם מארקו. ללא ידיעתו, קלינט והמורה הרוחני שלו טריק-שוט ניסו לשדוד את אחוזתו של הפושע. זאת ועוד, בארני נורה בחץ בידי קלינט. כאשר נודע לקלינט דבר מעשהו, הוא סירב לעזוב את אחיו והפנה עורף לטריק-שוט. זה האחרון פצע את קלינט ועזב.
FSW
בהמשך פותחו דגים מתקדמים ושיגורים המשיכו עד לשנת 2005. אורך חיים של הלוויינים גדל בהדרגה והגיע לחודש ימים.
טריקשוט
במסגרת עבודתו השנייה כסוכן סמוי, בארני פנה לעזרת האוונג'רס ובמהלך המשימה הקריב את חייו. לאחר שהתגלו בה סימני חיים קלושים, גופתו של בארני נגנבה והונחה בתא החלמה, אך נשכחה בידי האוונג'רס. לאחר הלווייה, קלינט קיבל מכתב מסוכן FBI שמאשר את חייו הכפולים של בארני וכי בארני מודע לחייו הכפולים של קלינט כהוקאיי. בארני נמצא בידי ברון זמו, שבשל טינה להוקאיי הפנה את אחיו נגדו. בארני וזמו שוכרים את שירותו של טריק-שוט, המורה הרוחני לשעבר של הוקאיי (שמחלת הסרטן קיננה בגופו), כדי לאמן את בארני בחץ וקשת. עם סיום האימונים, טריק-שוט הוכה קשות והסרטן שבגופו החמיר. בארני העביר את גופתו הגוססת של טריק-שוט לאחוזת האוונג'רס כמסר להוקאיי. בתגובה, הוקאיי החל לחקור את נסיבות מותו של טריק-שוט, אך נקלע למארב של אחיו. בארני החל לקרוא לעצמו בשם טריקשוט כמחווה למורה הרוחני של שני האחים, הכניע את אחיו והעביר אותו לברון זמו. זמו ערך בין שני האחים קרב עד מוות, והוקאיי הצליח להתגבר על טריקשוט למרות שהתעוור בעקבות פציעה ישנה. או אז, זמו התעמר בהוקאיי על כי הצליח להמריד את אחיו בו. טריקשוט נכלא, ובארני מסכים להשתלת מח עצם באחיו להשבת ראייתו בתנאי שיתמודד שוב מול הוקאיי בעתיד.
בהמשך, נורמן אוסבורן מביים את מותו של בארני בבית החולים, ומזמין אותו להצטרף לגלגולה השני של קבוצת האוונג'רס האפלים. למרות הצלחה ראשונית של הקבוצה החדשה, הוא מפסיד בקרב נגד מוקינגבירד לאחר שהוזרק לה נסיוב משולב של נוסחת סופר-חייל ונוסחת האינסוף.
דני קריבו
דני קריבו (נולד ב-16 בינואר 1965) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל, המכהן כמפקד אגף תכנון וארגון.
ביוגרפיה
דני קריבו נולד ב-16 בינואר 1965 בקופנהגן דנמרק לבניטה ואלכס קריבו, אח בכור לאורי.
קריבו גדל והתחנך בקהילה היהודית בקופנהגן. בשנת 1983 בהיותו בן 18 עלה לארץ ישראל מטעמי ציונות קריבו התנדב בקיבוץ ולאחר מכן התגייס לצה"ל ושירות כלוחם בחטיבת הנח"ל.
לאחר שחרורו בשנת 1985 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ויחסים בינלאומיים וסיים בהצטיינות בהמשך למד תואר שני במדיניות ציבורית.
בשנת 1991 החל לעבוד במשרד האוצר. הוא עבד במכון ירושלים למחקרי מדיניות, באגף התקציבים במשרד האוצר.
ב-1998 קריבו מונה לסגן מנהל תכנון תקצוב ובקרה במשרד לביטחון הפנים. ב-2005 מונה לסמנכ"ל וראש אגף תכנון תקצוב ובקרה במשרד.
ב-2021 גויס למשטרה ומונה לממלא מקום ראש אגף תכנון וארגון. ביוני אותה שנה הועלה לדרגת ניצב וקיבל מינוי קבע כראש האגף.
חיים אישיים
קריבו נשוי ואב לשלושה.
22@
(בקטלאנית: Districte 22@) הידוע גם בשם ברצלונה@22 ומחוז החדשנות (בקטאלנית:Districte de la innovació) הוא השם התאגידי שניתן לאזור התחדשות עירונית באזור התעשייה לשעבר של ברצלונה, אל פובלנואו, במחוז סאנט מארטי, שכונה "מנצ'סטר הקטלונית" במאה ה-19. מטרתו היא להפוך את אל פובלנואו לרובע הטכנולוגי והחדשנות של העיר, וכן להגדיל את שטחי הפנאי והמגורים. המתחם מצוי במרכזו של פלאסה דה לס גלוריס קטאלנס, והוא חלק מאחת מתוכניות ההתחדשות העירונית הגדולות באירופה, שהחלה במהלך שנות ה-2000 ועדיין נמשכת, המשתרעת על פני 115 בלוקים או 198,260 דונם. התוכנית אושרה בשנת 2000 על ידי מועצת העיר כאשר הוגדר ייעוד הקרקע החדש ל-, שהחליף את ייעוד 22a, ששימש לייעודי קרקע תעשייתית.
מודל ברצלונה@22 כבר מיושם באזורים אחדים בעיר ומהווה אמת מידה בשינוי העירוני, כלכלי וחברתי בערים כמו ריו דה ז'ניירו, בוסטון, איסטנבול וקייפטאון. זוהי עיר קומפקטית ומגוונת, שבמקום ליישם מודל התמחות טריטוריאלי, משתמשת במודל מעורב המעדיף לכידות חברתית ומטפח פיתוח עירוני, כלכלי מאוזן ובר-קיימא.
בסופו, הפרויקט ייצור שטחים בנויים בהיקף 4 מיליון מטרים רבועים, 3.2 מיליון מתוכם ישמשו לפעילות יצרנית ו-800,000 למגורים ולשירותים. עד כה החלה התחדשות בכ-68% מאזורי התעשייה באל פובלנואו. ראויה לציון בין התוכניות הללו היא תוכנית הגנת המורשת התעשייתית, המאגדת אמצעי הגנה עבור 114 אלמנטים, ומחוץ לאזור ברצלונה@22, תוכנית הגנת המרכז ההיסטורי של אל פובלנואו וקמפוס דיאגונל-בסוס.
מבחינת דיור מסובסד, נבנו 998 יחידות דיור ועוד 583 בבנייה, בסך הכל 1,581.
מבחינת תשתיות, 14.8 קילומטרים של רחובות עברו תהליך שיקום עירוני - מתוך סך של 37 קילומטרים - השווים ל-19,649 מטרים רבועיים של רחובות - עם רמת שירותים גבוהה, 46 תעלות חדשות, ביוב, איסוף פסולת פניאומטית סלקטיבית, מערכת חימום וקירור אזורי, 47,000 מטרים של סיבים אופטיים וכו'.
נכון לשנת 2013, בברצלונה@22 קיימים 83,640 בתי עסק, לפי רישום העירייה, 42.5% יותר מאשר ב-2002, אז היו 58,690. עלייה זו היא גבוהה בהרבה מהממוצע בעיר.
נכון לדצמבר 2011, כ-4,500 חברות חדשות עברו למחוז מאז שנת 2000, בממוצע 545 בשנה ו-1.2 ליום, אם כי התקופה הפורה ביותר הייתה מ-2003 עד 2006. מתוך 4,500 חברות, 47.3% היו חברות הזנק. השאר עברו ממקומות אחרים. כ-31% מהחברות ב-@22 הן חברות עתירות טכנולוגיה או ידע.
מאז 2001 יותר מ-4,500 חברות חדשות פתחו משרדים במחוז, כולל Yahoo! I+D, Mediapro, Microsoft, Sanofi-Aventis, Groupalia, Capgemini, Schneider Electric, SAP, NTT Data ו-Indra, ויצרו יותר מ-56,000 משרות חדשות בעיר.
מספר העובדים המוערך במחוז הוא 90,000 (לא כולל עובדים עצמאיים), 62.5% יותר מאשר בשנת 2000, עלייה כוללת של 56,200 עובדים. בנוסף, מחזור העסקים העולמי, לא רק של חברות המבצעות פעילויות, מסתכם בכ-8,900 מיליון יורו בשנה.
מאז 2001, אוכלוסיית התושבים בברצלונה@22 גדלה ב-22.8%, מ-73,464 תושבים ל-90,214 (16,750 אנשים נוספים). עלייה זו גבוהה ב-15% מהממוצע של העיר ברצלונה, שחוותה צמיחה של 8% בין 2001 ל-2009.
קבוצת המומחים לשלום ולביטחון
קבוצת המומחים לשלום ולביטחון (עד שנת 2015 פעלה גם בשמות המועצה לשלום ולביטחון או עמותת מומחים לביטחון), היא עמותה המורכבת בעיקר מיוצאי מערכת הביטחון הישראלית בעלי דרגות בכירות, שנוסדה בשנת 1988 בידי מספר חברים ובראשם האלוף אהרן יריב.
מטרת העמותה, כעולה מפרסומיה, היא תמיכה בתהליך השלום כמרכיב חיוני בביטחון הלאומי של ישראל. עמדת המועצה היא שיש לחתור להסכם, שניתן להשיגו רק תמורת פשרה טריטוריאלית והקמת מדינה פלסטינית שבירתה במזרח ירושלים לצד מדינת ישראל, תוך שמירה על סידורי ביטחון. המועצה הביעה תמיכה בהסכמי אוסלו (1993), ביציאה החד-צדדית מלבנון (2000) ובתוכנית ההתנתקות (2005).
פעילות התנועה
על פי רישומי העמותה חברים בה למעלה מ-1,000 חברים. נכון לשנת 2014, נשיאות העמותה כוללת את המנכ"ל אביב פייגל ואת ממלא מקום נשיא המועצה תא"ל גדי זהר. בין חברי הוועד המנהל נמנים: הלית בראל (שכיהנה בעבר כמנכ"לית המועצה), האלוף (במיל.) נתי שרוני, ניצב שאול גבעולי (שכיהן גם כמנכ"ל המועצה משנת 1994), אל"ם (במיל.) אסעד אסעד, תא"ל ישראלה אורון, תא"ל דב (פופי) צדקה, תא"ל ישראל בהרב, אלוף עמוס לפידות, טליה ששון, תא"ל גיורא רם-פורמן ואל"ם שאול אריאלי.
המועצה התייצבה כידיד בית המשפט בהליכים המתנהלים בעניין תוואי גדר ההפרדה. היא הגישה תצהירים לבג"ץ נגד התוואי שגובש על ידי ישראל, בטענה שהתוואי נבחר משיקולים פוליטיים ושקיים תוואי ביטחוני חלופי אחר, הפוגע פחות במרקם החיים של התושבים הערבים.
העמותה יצאה כנגד דוח גולדסטון וכתבה כי "לא ייתכן שאין אבחנה ברורה בין התוקף לנתקף כאשר החמאס אינו חדל מירי רקטות ומצהיר על כוונה לחסל את מדינת ישראל. לא ייתכן שייכתב דוח הגורם לפסילה של זכותה של ישראל כמדינה דמוקרטית, להילחם בטרור חסר כל סייגים ומעצורים."
במהלך 2010 ו-2011 יצאה המועצה בקמפיין "יש פרטנר" ובקמפיינים נוספים. ביוני 2011 ערכה כנס בנושא ההכרזה הפלסטינית בספטמבר בהשתתפות האלוף עמוס ידלין. על פי אתר העמותה, היא עוסקת גם בתחומי המאחזים, תקציב הביטחון, ערביי ישראל והשירות בצה"ל.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, השיקה הקבוצה קמפיין ברחבי הארץ, ברשתות החברתיות ובמדיה המסורתית תחת הסלוגן: "עם ביביבנט נשאר תקועים עם הפלסטינים".
בשנת 2017 השיקה הקבוצה קמפיין המבוסס על סרטון "מה מטריד את ישראלה?", שבו גבר מחופש לאישה עם מבטא מזרחי מייצג את מדינת ישראל שחוששת מרוב פלסטיני.
העמותה משתפת פעולה עם ארגונים אחרים, בהם: המפקד הלאומי, יוזמת ז'נבה, "עתיד כחול לבן" וג'יי סטריט.
מימון ותקציב
העמותה מממנת את פעילותה באמצעות תרומות המגיעות ברובן מחו"ל, וכן באמצעות דמי חבר. מחזור הפעילות בשנת 2008 היה 550,342 שקלים ובשנת 2009 היה 359,101 שקלים. עיקר התקציב הושקע בפעילות הסברה. התורמים העיקריים בשנים 2008–2009 היו המיליארדר (174,000 שקלים), הקרן החדשה לישראל (כ-170,000 שקלים) והקרן לשיתוף פעולה כלכלי (154,000 שקלים).
בשנת 2009 הצטרפה העמותה לדיון בערר שהגישו תושבי בית ג'אלה כנגד גדר ההפרדה והגישו תצהיר התומך בדעות התושבים כנגד דעת משרד הביטחון. לאחר שהשופטת רצתה לחקור את העמותה אודות מקורותיה הכספיים סירבו בעמותה לענות ומשכו את התצהיר.
ישראל ברודי
הרב, סר ישראל ברודי (10 במאי 1895 ניוקאסל - 20 בפברואר 1979) היה הרב הראשי של בריטניה וחבר העמים הבריטי בין השנים 1948–1965.
קורות חייו
ישראל ברודי נולד לאהרן ברודי בניוקאסל שעל נהר טיין, באנגליה והתחנך בהתחלה במכללת רד'רפורד בעיר הולדתו. לאחר מכן למד במכללה יהודית Jews' College ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון. בהמשך למד בבייליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1917 התגייס לחיל האוויר המלכותי ושימש כרב צבאי עד סוף מלחמת העולם.
בשנת 1921 עבד בשרותי הרווחה של האיסט אנד הלונדוני עד שנסע לאוסטרליה. בעת ביקור הרב הראשי של בריטניה, ג'וזף הרץ, באוסטרליה, הוחלט למנות את הרב ברודי לרב הקהילה האורתודוקסית Melbourne Hebrew Congregation במלבורן. הוא שרת קהילה זו בשנים 1923–1937. באותה תקופה פעל גם במסגרת החוגים הציונים באוסטרליה ונבחר ליושב ראש הראשון של הפדרציה הציונית של אוסטרליה וניו זילנד שקמה בשנת 1927 על מנת לתאם פעילויות המועצות הציוניות הממלכתיות של אוסטרליה בחסות סר ג'ון מונש.
ביום פרישתו מהרבנות קיבל תואר אבירות כאות הוקרה על עזרתו ליהודי בריטניה; הוא היה הרב הראשון שזכה בכך.
רביעיית רוזנדורף
רביעיית רוזנדורף, ספרו של נתן שחם משנת 1987 הוא סיפורה של רביעיית מיתרים בארץ ישראל המנדטורית, בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ולאחר פרוץ המלחמה. כרקע להתנהלות הרביעייה וחבריה מתוארת ארץ ישראל של אותם הימים, היישוב הוותיק מול העלייה החדשה מגרמניה של היטלר, תל אביב מול ההתיישבות החקלאית, החיים בצל המאורעות מפנים והמלחמה הצפויה מחוץ, כפי שהם נראים מתוך בועת המוזיקה בדרגתה המזוקקת והמרוממת ביותר – זו של מוזיקה קאמרית באיכות הגבוהה ביותר שנגניה מסוגלים לה. המלחין נעם שריף חיבר רביעיית מיתרים בשם "רביעיית רוזנדורף", בהשראת הספר.
עלילת הספר
השנה היא 1936. קורט רוזנדורף, כנר ראשי בפילהרמונית של ברלין מסולק עם עליית הנאצים מן התזמורת ומקבל את הצעתו של ברוניסלב הוברמן לעלות ארצה ולהצטרף ככנר ראשי לתזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית שהוא מקים בתל אביב. רוזנדורף רואה בכך הזדמנות להציל את חיי הנישואים שלו, שעלו על שרטון לאחרונה, ואשתו, זמרת אופרה נוצריה תומכת בהחלטתו להיפרד לזמן מה, אם כי היא מסרבת בתוקף להתלוות אליו לאחר זמן, בעיקר משום שאיננה מוכנה לסכן את העתיד המזהיר המצפה לבתם בת הארבע-עשרה, פסנתרנית מבטיחה בראשית הקריירה שלה, בכך שיביאו אותה למדבר השממה של פלשתינה. קורט רוזנדורף הוא אדם עדין, אנין דעת ורגיש, הנשמר מגילוי רגשות ומדברנות יתר כדי שלא לחשוף את פגיעותו הקיצונית, איש כבוד, מוסרי ומצפוני עד תוך-תוכו.
על האוניה בדרכו ארצה פוגש רוזנדורף את מי שיהיה לידידו הנאמן וצלו המלווה עד סוף חייו, הסופר הנודע אגון לוונטל. לאחר תקופת ההסתגלות הראשונה לחיים בארץ ולתזמורת החדשה בניצוח טוסקניני, מתחיל רוזנדורף לפעול להקמת רביעיית רוזנדורף החדשה, בעקבות זו שעמד בראשה בגרמניה. הוא מגייס בזה אחר זה את הכינור השני, הויולה והצ'לו מבין חברי התזמורת ויוצר הרכב של אנשים שונים ונבדלים מן הקצה אל הקצה, שכל המאחד ביניהם הוא אהבתם למוזיקה בכלל ולמוזיקה קאמרית בפרט ומוצאם הגרמני.
קונרד פרידמן, הכנר השני, הוא הצעיר בחבורה, אידיאליסט עתיר רגש, פילוסוף, דברן וחקרן עד טרחנות לפעמים, ועם זאת רגיש מאוד, נבון, דק תפיסה וער למעלותיהם וחסרונותיהם של חבריו לרביעייה. קשה לו ליישב בין שאיפותיו האידיאליסטיות לבניין הארץ במו ידיו ממש לבין אהבתו לנגינה. הוא נכנע למתבקש וממיר את הרפת בתזמורת וברביעיית המיתרים, אך מצפונו כופה עליו להוביל את הרביעייה להופעות בכל נקודת יישוב נידחת המעוניינת בכך, על אף הסכנה בדרכים וספקנותם הלגלגנית של חבריו לנגינה. לצד ייסורי מצפונו, אהבתו הנכזבת ולבטיו האמנותיים, מייסרות את פרידמן דאגותיו לאביו, המתעקש להישאר בגרמניה בניגוד להפצרות בנו וצו השכל הישר.
ברנרד ליטובסקי, הצ'לן, הוא מוזיקאי מוכשר בעל יכולת טכנית גבוהה, אך במקביל הוא גם ספורטאי נלהב, איש רעים, עממי, פתוח, חובב דיבור ורכילות בה במידה שקורט רוזנדורף ואווה שטאובנפלד סולדים מהם. תכונותיו אלה מובילות אותו שלא בטובתו אל סכנות, שאינו מודע להן עד שהוא שוקע בתוכן בלי יכולת להיחלץ.
סיפור העלילה מובא, פרק אחר פרק, בפי כל אחד מחברי הרביעייה בתורו, מנקודת ראותו ובהתאם לאופיו הייחודי, ונחתם ברשימותיו, הכתובות כיומן, של אגון לוונטל, המשקיף והמתעד. את רשימותיו אלה הוא מנהל כסדרן עד 1939, שם הן מסתיימות ומתחדשות, כפרק סיום, בשנת 1955.
על הסופר
ב"רביעיית רוזנדורף" מתגלה נתן שחם לא רק כסופר אלא כמוזיקאי בעל ידע, בקיאות והבנה מעמיקה. הספר הוא שילוב של רומן היסטורי, פרק בתולדות ארץ ישראל, מחקר מוזיקלי בעבודתו של הרכב קאמרי והתבוננות פסיכולוגית חודרת בנפשות הפועלות. קודם ל"רביעיית רוזנדורף" כתב שחם את הספר "ארבעה בתיבה אחת", הגיגים בנושא מוזיקה קאמרית וחוויותיו כנגן ברביעיית חובבים. כמו כן כתב שחם את צלו של רוזנדורף, ספר המשך לרביעיית רוזנדורף.
הר קורקובדו
קורקובדו (בפורטוגזית: Corcovado) הוא הר בגובה 710 מטרים הממוקם בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל; מוכר בעיקר בשל פסל ישו הגואל אשר בראשו, וכן בשל היותו נקודת תצפית ידועה על ריו דה ז'ניירו וסביבתה.
מבחינה גאולוגית, הר קורקובדו עשוי מגרניט. משמעות שמו בפורטוגזית היא "הגיבֵּן", והוא נקרא כך בשל מראהו. פסגת ההר ממוקמת בקצהו של יער טיז'וקה, יער גשם המוכר כשמורת טבע. מורדותיו של ההר נושקים לשכונות בוטפוגו, לאגואה, ז'וקיי, גבאה, קוזמה וליו, אומאיטה וטיז'וקה, וניתן לראותו, במלוא עוצמתו, מרחבי העיר, כמו גם מחופיה.
בפסגת הקורקובדו ניצב פסל ישו הגואל, שהוא פסל בטון מרשים בגובה 38 מטר, ואחד מסמליה הידועים של ברזיל.
פסגת ההר והפסל שבראשה נחשבים אתר תיירותי מהידועים בעיר. ניתן להגיע לפסגה באמצעות רכבת היוצאת משכונת קוזמה וליו, בנסיעה של 20 דקות. מסילת הרכבת, שאורכה 3.8 קילומטרים, נבנתה כבר ב-1884, ושופצה ב-1980. כיום הרכבת יכולה להסיע עד 360 נוסעים בשעה. התחנה הסופית של הרכבת היא בקצה ההר; ממנה עולות 222 מדרגות המגיעות עד לפסגת ההר והפסל. במקום מצויה גם מעלית. דרך נוספת להגיע לראש ההר היא באמצעות נסיעה ברכב עד כקילומטר לפני הפסגה, שם ניתן להמשיך במונית עד לתחנה הסופית של הרכבת. דרך נוספת היא טיפוס ברגל, במסלול קשה המיועד למיטיבי לכת.
נושא גביע
נושא גביע (במקרא מכונה: שר המשקים) היא משרה היסטורית בכירה בחצרות מלכות. תפקידו המקורי של נושא הגביע היה למזוג, לטעום ולהגיש משקאות (בפרט יין) למלך ולאורחיו. משום שהיה חשש שמשקאות עלולים להיות מורעלים, הייתה זו משרת אמון קרובה. כיוון שלנושא הגביע מגע קרוב והדוק עם המלך, מונו לתפקיד זה אנשי סודו הקרובים. כיוון שנושא או נושאת הגביע היו נוכחים בעת משתים בחצר המלך ומהווים חלק מן הנכסים שבהם הוא מתפאר בפני אורחיו, הם נדרשו להופעה נאה, בגדים נאים ויכולת להרשים את האורחים בהתנהלותם המעודנת. פעמים רבות היה בעל התפקיד אחראי גם על אספקת המשקאות הדרושים לחצר ועם הזמן מילא תפקיד מנהלי חשוב. בחצרות מלכים שונות לאורך ההיסטוריה הפך התפקיד לכינוי לאחת המשרות הגבוהות ביותר בחצר, כבר במצרים העתיקה היה "שר המשקים" תואר בכיר. הן באבן רוזטה והן בצו קנופוס מוצג ההירוגליף של "שר משקים" לפני שמות בעלי תפקידים בכירים. גם שמו המקראי של שגרירו של סנחריב, רבשקה, הוא למעשה התואר "שר משקים".
שר המשקים במקרא
בסיפורי יוסף ואחיו מוזכרים חלום שר המשקים ושר האופים שאותם פותר יוסף בעת שישב בבית הכלא. שר המשקים מתאר בחלום את תפקידו:
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חזה
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חזה, הן התוצאות הטובות ביותר במשחה זה שנקבעו ברחבי העולם ומוכרות על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA). ישנה הפרדה בין השיאים במשחה זה לנשים ולגברים וכן לבריכה אולימפית (50 מטר) ולבריכת 25 מטר.
נושא גביע
שר המשקים במקרא
הירוגליף "שר משקים":
התפתחות שיא העולם במשחה ל-100 מטר חזה
להלן רשימה של התפתחות שיא העולם מאז שיא העולם המוכר הראשון.
נושא גביע
שר המשקים במקרא
מדברי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) עולה כי מינוי למשרת שר המשקים למלך נחשב כבוד גדול אצל הפרסים. נחמיה שימש לפי עדותו כשר המשקים של המלך הפרסי ארתחשסתא הראשון. בתפקידו שירת אותו מקרוב והמלך פנה אליו ישירות:
במיתולוגיה היוונית
הבה, אלת הנעורים במיתולוגיה היוונית, בתם של זאוס, ראש האלים, ושל אשתו הרה, שימשה כנושאת גביע האלים באולימפוס, והגישה להם אמברוסיה ונקטר. לאחר נישואיה להרקולס היא הוחלפה על ידי גנימדס.
באימפריה הביזנטית
ב היה הפינקרנס (ביוונית πιγκέρνης, מוזג או מערבל יין) תואר של פקיד בכיר בחצר קיסר ביזנטיון. כן נפוץ השימוש בכינוי "קיליקיפורוס" (κυλικιφόρος, נושא הקיליקס) ו"ארכיאוינוכוס" (ἀρχιοινοχόος, מוזג היין הראשי). בחצר קיסר ניקאה נקרא התפקיד "או אפי טו קרסמטוס" (ὁ ἐπὶ τοῡ κεράσματος, האחראי על המשקאות). עד המאה ה-11 נמנה בעל התפקיד על הסריסים ואז הפך התואר לסמלי. תפקידים מקבילים נמנו בחצר פטריארך קונסטנטינופול ואצילים נוספים.
בימי הביניים
בימי הביניים שימשה המשרה כתואר כבוד לאציל בכיר. הינקמר, בישוף ריימס במאה התשיעית מזכיר במכתביו שנושא הגביע היה תפקיד בכיר ובעל השפעה בחצר קארל הגדול. בקיסרות הרומית הקדושה נשא מלך בוהמיה (למשל ולדיסלב הראשון, מלך בוהמיה) בתואר "נושא הגביע הבכיר (העליון - Oberst-Schenk בגרמנית, Architriclinus בלטינית) של קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
נושא גביע (cześnik koronny) היה תואר בכיר בחצר מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא ב.
בצרפת, מן המאה ה-13 ועד המאה ה-15, היה נושא הגביע המלכותי (Grand bouteiller de France או le grand échanson) אחד מחמשת נושאי התפקידים הבכירים בחצר מלך צרפת. בתפקידו היה אחראי על כל היין בממלכה, כולל רישוי ומיסוי יקבים ופונדקים.
בואלכיה ומולדובה של ימי הביניים כונה התפקיד "פהרניק" (paharnic, Пъхарникȣ). בעל תפקיד זה היה אחראי (פרקלאב) על מחווזות הכרמים העיקריים, תפקיד שנשא גם אופי צבאי ולפהרניק הייתה כפופה יחידה צבאית פרטית שחייליה נקראו "פהרניצ'יי". זאת בעוד שתפקיד הטעימה והמזיגה במסיבות החצר היה סמלי ואירע בחגים ובטקסים מיוחדים. במסיבות הגיש הפהרניק הגדול לשליט את כוס היין הראשונה. איש לא יכול היה לבצור את הענבים לפני שנתן הפהרניק הגדול רשות לעשות כן ועל מתן הרשות להתחיל בבציר זכה מהעם במתנות מיוחדות כמו כן הוא גבה את "דסיאטינה", סוג של מעשר על היין שנגבה למען השליט.
ברלינר
ברלינר (בכתיב לועזי: Berliner) הוא שם משפחה ותואר בגרמנית שפירושו "של ברלין" או ברלינאי.
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם ברלינר:
הערות שוליים
}}
אופיר (פירושונים)
{{פירושונים|
חברות:
אישים ששמם אופיר:
ראו גם
}}
Forever Young
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זלב
זלב (בגרמנית: Selb) היא עיר בדרום גרמניה, במדינת המחוז בוואריה. העיר ממוקמת באזור המנהלי פרנקוניה עילית על רכס פיכטל ושטח שיפוטה גובל ברפובליקה הצ'כית. העיר ידועה בזכות תעשיית החרסינה הענפה שבה. המפעל נפתח בשנת 1879 על ידי פיליפ רוזנטל והיה פעיל עד לסוף המאה ה-20. בשטח המפעל נפתח עתה מוזיאון למוצרי חרסינה.
יוליה אוסטינובה
אוסטינובה נולדה בסנקט פטרבורג ברוסיה. תואר הדוקטור הוענק לה בשנת 1988 מהמכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות בלנינגרד. בשנת 1990 עלתה יוליה אוסטינובה לישראל, ומאז גרה בבאר שבע.
בשנת 2018 מונתה לפרופסור מן המנין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מחקרה מתמקד בתולדות הדת ובתפקידה בחברה היוונית העתיקה. בנוסף למקורות ההיסטוריים והארכאולוגיים, מבססת יוליה אוסטינובה את עבודתה על גישה רב-תחומית, העושה שימוש בתוצאות המחקרים בנוירופסיכולוגיה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה להבנת תופעות היסטוריות.
אתרי ממלכת סבא העתיקה
אתרי ממלכת סבא העתיקה (בערבית: معالم مملكة سبأ, באנגלית: Landmarks of the Ancient Kingdom of Saba, מילולית: "ציוני דרך של ממלכת סבא העתיקה") הוא שמו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המאגד מספר אתרים ארכאולוגיים במחוז מאריב במרכז תימן הקשורים לממלכת סבא, שהייתה אחת הממלכות הגדולות בחצי האי ערב בתקופה שקדמה לאסלאם.
האתר הוכרז על ידי ועדת המורשת העולמית בינואר 2023 בהליך חירום מזורז על רקע מלחמת האזרחים שהחלה במדינה ב-2015 ובהתאם הוא הוכנס לרשימת אתרי מורשת עולמית בסיכון. בנימוקים להחלטת הוועדה הוזכרו הסמליות של האתרים כייצוג לתקופת השפע של הממלכה בסביבתה הצחיחה (שפרחה בעיקר בתקופת האלף ה-1 לפנה"ס על רקע דרך הבשמים שעברה דרכה) ולהישגים האדריכליים וההנדסיים של הציוויליזציה הסבאית, ובפרט סכר מאריב ומערכת ההשקיה המתקדמת לתקופתה שאפשרו את יצירת "נווה המדבר המלאכותי" הגדול ביותר בחצי האי ערב בעת העתיקה.
האתרים
להלן התת-אתרים הכלולים באתר לפי המספר הסידורי שלהם באונסק"ו:
דודי שמאי
דודי שמאי (נולד ב-30 במרץ 1969) הוא מאייר הומוריסטן וקריקטוריסט ישראלי. לאורך השנים אייר ויצר קריקטורות במעריב, לאישה, חדשות, העולם הזה, מעריב לנוער ועיתון כולנו.
מתמחה באיורי פורטרטים ריאליסטיים ואיורי קו הומוריסטיים. בין השאר, הוא מלמד איור ילדים, נוער ומבוגרים מזה עשרות שנים, מרצה לאיור ולקריקטורה ומעביר סדנאות איור. הוא מציג את עבודותיו בתערוכות בישראל ובעולם.
חתן פרס אח"י לאומנות ואיור לשנת 2020.
ביוגרפיה
דודי שמאי נולד בבת ים, התחנך בבתי הספר "נחשונים" בבת ים ו"עירוני ז'" ביפו. כבר בילדותו בלט בכישרון הציור שלו ומחברות הלימוד שלו בבית הספר היו עמוסות בציורים ולא בשיעורים. למרות זאת, סיים בהצלחה את לימודי התיכון במגמת שרטוט אדריכלי. לאחר שירותו הצבאי בחיל התותחנים נרשם ללימודים ב"מכון לאמנות פלסטית" בבת ים ולאחר מכן למד בבית הספר לאיור ולעיצוב "ויטל" בתל אביב. כיום הוא מתגורר ויוצר בחולון וכן הוא אב לשלושה ילדים.
קריירה
עבודותיו הראשונות התפרסמו בשנת 1993 כשעוד היה סטודנט ב"ויטל". שמאי פרסם פורטרטים פוליטיים והציג עמודי שער בעיתונים חדשות ומעריב. מאז הוא מפרסם את יצירותיו בעיתונות הארצית.
שמאי שימש כמאייר של עיתון מעריב ובשנים אלה פרסם למעלה מ-1,500 קריקטורות במוסף לשבת, במוסף סופשבוע, במגזין, במעריב לנוער ובמקומוני מעריב. בין השאר, אייר את מדורו של אראל סג"ל ("אופנת סג"ל") ולאחר מכן אייר גם את טורו במוסף סופשבוע של מעריב.
בין השנים 1997–1999 היה בעל פינת קריקטורה קבועה בערוץ 3 בכבלים ולאחר מכן יצר קריקטורות בפינתו בתוכנית הילדים והנוער "המהדורה", בערוץ הראשון.
לאחר הולדת ילדיו, גילה שמאי את הקסם שטמון בתחום איור ספרי ילדים. עם לידתה של בתו הבכורה נולד גם הספר הראשון "ממש גדולה", שאותו הוא כתב ואייר. בספר מתוארות בצורה שנונה ומצחיקה שנות ילדותה הראשונות, דרך עיניה, ומסופר על אודות רצונה של בת השנתיים להיות כבר גדולה.
מאז פרסם שבעה ספרים אישיים נוספים: "באהבה", "קונצי", "מי יהיה מלך החיות?", "ידיים מציירות חיות", "ידיים מציירות דמויות", "לצייר? כל אחד יכול!" ו"מציירים חיות מפירות וירקות".
"באהבה" הוא אוסף קריקטורות שונות בנושא אהבה שפורסמו במשך השנים במדור קבוע במעריב לנוער. סדרת הספרים "ידיים מציירות", שהפכה לרב מכר, מתבססת על שיטה של הנחת כף היד על הדף בצורות שונות ויצירת חיות ודמויות שונות באמצעותה.
עד עתה אייר שמאי למעלה מ-150 ספרי ילדים שונים, בהם: "סדרת סיפורי התנ"ך", קובץ שירי ביאליק, קובץ משיריה של נורית הירש, קובץ סיפורי לוין קיפניס וספרים פרי עטם של סופרים בולטים אחרים.
תחום נוסף בו עסק הוא ציורי קיר. בשנת 1997 הוא צייר בחולון את ציור הקיר שהוגדר כארוך ביותר בישראל, בו הופיעו האירועים ההיסטוריים הגדולים שהתרחשו בישראל ובעולם ב-100 השנים שקדמו לכך. כן צייר את חזית הקיר של "תיאטרון חולון", עיטר עם ציוריו את "מוזיאון מורשת", בתי ספר, ומוסדות ציבור ברחבי ישראל.
בשנים 2006–2007 היה המעצב הראשי של תהלוכת העדלאידע שמתקיימת בחולון בפורים ועיצוביו פוסלו למיצגי ענק.
במהלך הקריירה אייר ספרי לימוד רבים וכרזות למשרד החינוך בנוסף עיצב עטיפות לתקליטורים וכן סמלילים וגופנים לחברות מסחריות.
כיום מחלק שמאי את זמנו בין הסטודיו בו הוא עובד ויוצר, לבין לימוד סדנאות איור וקריקטורה והנחייתן. כן הוא משמש מנחה סדנאות במוזאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
סגנון אישי וחזון אמנותי
עד היום יוצר שמאי שלא באמצעות מחשב והוא בין המאיירים היחידים בישראל שעדיין משתמשים במכחולים, בצבעים וביד בלבד.
בשנים האחרונות הוא משלב בעבודותיו גם חומרים שונים, כגון: עץ, פלסטיק, בדים ומתכות, שעוזרים לו להעשיר את יצירתו ולבטא באמצעותם את אמירתו האמנותית. דוגמה בולטת לשילוב זה מצויה בסדרת איורים בנושא דגים, שאותה החל ליצור בשנת 2013.