cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוטהלף ברגשטרסר
ספרו "דקדוק הלשון העברית"
לברגשטרסר התברר עד מהרה כי אין די בעדכון והשלמה, ועליו לכתוב חלקים רחבים מהספר מראשיתם. עובדה זו, וכן הקשיים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שחלקו הראשון של הספר יצא רק בשנת 1918 (תורת ההגה) וחלקו השני בשנת 1926 (הפועל). ברגשטרסר לא הספיק לסיים את יתר חלקי הספר המתוכננים בשל מותו הבלתי צפוי.
הספר תורגם לעברית בידי מרדכי בן אשר בשנת 1972, ומהדורה שנייה, מתוקנת, יצאה בשנת 1977.
שומה (מיסוי)
סוגי שומות
קיימים מספר סוגי שומות:
ליאורה מרידור
ליאורה מרידור (נולדה ב-7 בדצמבר 1947) היא כלכלנית ישראלית, שמילאה תפקידי ניהול בכירים בשירות המדינה, בסקטור הפרטי, ובאקדמיה.
ביוגרפיה
מרידור (לבית רובין) נולדה בירושלים וגדלה בתל אביב, בצבא שירתה כקצינה. למדה לתואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה ולתואר שני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1974-1967. את המשך דרכה האקדמית עשתה במקביל לעבודתה בבנק ישראל: הייתה מורה מן החוץ בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית. עשתה דוקטורט באוניברסיטה העברית בהדרכתם של הפרופסורים מיכאל ברונו וניסן לויתן. לצורך הבתר-דוקטורט שהתה ב-MIT.
ב-1975 החלה לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל הייתה שותפה לתוכנית הדולריזציה של יורם ארידור. ב-1988 מונתה לסגנית מנהל מחלקת המחקר של בנק ישראל, ב-1991 מונתה למשנה למנהל מחלקת המחקר, וב-1992 מונתה למנהלת מחלקת המחקר. באמצע שנות התשעים עמדה בראש ועדה ממשלתית לבדיקת עלות תקציב מערכת הביטחון.
ב-1996 פרשה מבנק ישראל ומונתה לחברת הנהלה וראש אגף האשראי בבנק הבינלאומי. ב-2000 עזבה את הבנק הבינלאומי ומונתה ליו"ר חברת בזק בינלאומי, בשנת 2001 מונתה ליו"ר חברת וואלה! תקשורת, ובמקביל ליו"ר פועלים שוקי הון, תפקיד אותה מילאה עד 2003. בדצמבר 2006 מונתה לעמוד בראש ועדת משנה של ועדת שוחט שמטרתה קביעת גובה שכר הלימוד והמליצה להעלותו.
יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב
במרץ 2009 מונתה לוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ונבחרה ליושבת ראש במקומו של דב לאוטמן. היא האישה הראשונה בישראל שכיהנה כיושבת ראש ועד מנהל של אוניברסיטה. היא כיהנה כיושבת בחבר הנאמנים של בית הספר לאמנות בצלאל, כיו״ר הדירקטוריון של פועלים שוקי ההון ובדירקטוריון החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה ובדירקטוריונים של החברות אסם, דלתא גליל, טבע ונייס מערכות.
ביוני 2009 אילצה את נשיא אוניברסיטת תל אביב צבי גליל להתפטר, בתום תקופת כהונה קצרה יחסית של שנתיים בלבד, עקב חילוקי דעות עם אנשי הוועד המנהל של האוניברסיטה. מבקר המדינה החליט לבדוק את נסיבות סיום הכהונה. מרידור הורתה על מכירת תיק המניות של האוניברסיטה במחירי הפסד. בעקבות החלטה זו ובעקבות פיטורי הנשיא דרש חבר הנאמנים מהוועד המנהל ומהעומדת בראשו, ליאורה מרידור, להתפטר, והודיעו שאם לא תתפטר, יפסיקו לתרום. בספטמבר 2010 הודיעה על התפטרותה מהתפקיד. במקומה התמנה ד"ר גיורא ירון.
חיים אישיים
ליאורה מרידור נשואה לדן מרידור. היא אם לארבעה, ובהם שאול, ראש אגף התקציבים במשרד האוצר, ואבישי, שחקן, לשעבר נווט בחיל האוויר.
בלשאצר
בֵּלְשַׁאצַּר (גם בֵּלְאשַׁצַּר; אכדית: בֵּל-שָׁרָ-אֻצוּר, "בל, שמור (אצור) את המלך" ) היה נסיך בבל, בנו של נבונאיד, המלך האחרון של בבל. בתנ"ך, בספר דניאל פרקים ו, מוזכר בלשאצר כמלך בבל, לפני הופעתן של פרס ומדי.
בלשאצר במקורות הבבליים המאוחרים
בלשאצר הוא בנו של נבונאיד, מלך בבל, אשר אחרי שלוש שנות שלטון בלבד, הלך אל נווה המדבר תימא והקדיש את עצמו לעבודת אל הירח סין ואת בלשאצר מינה בשנת 553 לפני הספירה לשליט מחליף, על מנת להגן על בבל בהיעדרו.
בשנת 540 לפני הספירה חזר נבונאיד מהמדבר, בתקווה להגן על ממלכתו מפני פלישתם של הפרסים. בשנת 539 לפני הספירה הוצב בלשאצר בעיר בבל על מנת להגן על הבירה, בעוד נבונאיד צועד עם חייליו צפונה על מנת להילחם בכורש. יומיים לאחר מכן, כבש הצבא הפרסי את העיר בבל.
בלשאצר במקורות הקלאסיים
לגבי מקורו של השם "לבינטוס" סבורים החוקרים כי הוא שיבוש של השם נבונידוס (כינוי של נבונאיד אצל הסופרים הקלאסיים). לבינטוס הצעיר, כך נהוג לחשוב, הוא ככל הנראה בלשאצר. הדעות לגבי עניין זה חלוקות, ויש הטוענים שלבינטוס הצעיר המוזכר בכתביו של הרודוטוס, הוא למעשה נבונאיד המלך, אביו של בלשאצר. יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס) מתייחס אף הוא לבלשאצר, אך מציין כי הוא נודע על ידי הבבלים בשם "נבואנדלוס". חוקרי התנ"ך ראו בזה שיבוש של "נבונידוס". יוסף בן מתתיהו מתייחס למלכה באותה תקופה כסבתו של בלשאצר. אזכור זה מהווה תמיכה לדעה, כי לבינטוס הצעיר היה אכן נבונאיד, בנה של ניטוקריס ואביו של בלשאצר.
בלשאצר בתנ"ך
ב, מתואר משתה בלשאצר, שבו הגביעים הקדושים שנלקחו מבית המקדש מחוללים על ידי בלשאצר ככליי שתייה עבורו ועבור שריו, נשיו ופילגשיו.
פרק זה שנכתב כולו בארמית, השפה בה נכתבו חלקים נכבדים בספר דניאל, ממשיך ומתאר כיצד יוצאות אצבעות של יד אדם (אֶצְבְּעָן דִּי יַד-אֱנָשׁ) וכותבות על הטיח מול הנברשת (לָקֳבֵל נֶבְרַשְׁתָּא) שבקיר (עַל גִּירָא) בהיכלו של המלך (דִּי-כְתַל הֵיכְלָא דִּי מַלְכָּא) את הכתובת: "מְנֵא מְנֵא תְקֵל וּפַרְסֵין". כשבלשאצר מבחין בכך הוא מחוויר ונבהל. הוא קורא מיד להביא לפניו את החכמים והקוסמים ואומר להם, כי מי שיקרא את הכתובת ויגלה את פשרה יקבל בגד ארגמן, כמו זה שנהגו ללבוש אנשי מלוכה. כמו כן יקבל ענק זהב, ענק אותו היה רשאי לענוד רק מי שקיבל אותו מהמלך. פרס נוסף שהציע בלשאצר לפותר החידה הוא להיות שליט שלישי בממלכה. פרס זה שיקף את המצב בו נבונידוס שלט כשליט ראשון ובלשאצר כשליט שני.
איש מן החכמים והקוסמים לא יכול היה לפרש את הכתובת שעל הקיר. כאשר נקרא אל המלך, דניאל, החכם העברי, ומתבקש לפרש את הכתובת, הוא מפרש אותה כנבואת חורבן לבבל.
אלוהים, כך אמר דניאל, (מְנֵא--מְנָה-אֱלָהָא) מנה את ימי שלטונה של בבל, (תְּקֵל תְּקִילְתָּ בְמֹאזַנְיָא), כלומר שקל במאזניים את ערך מלכותה ומצא (וְהִשְׁתְּכַחַתְּ חַסִּיר) אותו בחוסר, ולכן בבל תיפול בידי "פַרְסֵין", כלומר הפרסים. ואכן בבל חולקה בין פרס ומדי. בלשאצר, כך מסופר בהמשך, נהרג עוד באותו הלילה (בֵּהּ, בְּלֵילְיָא, קְטִיל, בֵּלְאשַׁצַּר מַלְכָּא). והפרסים כבשו את בבל.
בלשאצר בתלמוד ובמדרש
הסדר הכרונולוגי של שלושת מלכי בבל מובא בתלמוד (מסכת מגילה דף י"א, עמודים א-ב) באופן הבא: נבוכדנצר מלך 45 שנים, אוויל מרודך 23 שנים ובלשאצר שלט בבבל במשך שנתיים, עד שנהרג בתחילתה של השנה השלישית לשלטונו, באותו לילה בו נפלה בבל בידי הפרסים.
ההתייחסויות של התלמוד והמדרש לבלשאצר מדגישות את הדיכוי הרודני שלו כלפי מי שהיו מבני ישראל. מספר פסוקים בספרי נביאים מפורשים בהתייחסות לבלשאצר וקודמיו. לדוגמה, בפסוק "כאשר ינוס איש מפני הארי ופגעו הדב .." האריה, לפי אחד הפרושים, מייצג את נבוכדנצר, והדב, האכזרי כמו האריה גם אם לא חזק כמותו, מייצג את בלשאצר.
שלושת המלכים הבבליים, מוזכרים לעיתים קרובות יחד, באופן שיוצר רצף של מלכים הנוהגים בעריצות כלפי בני ישראל ובחוסר כבוד כלפי אלוהי ישראל, ועל כן נדונו מראש לחורבן ולביזוי.
פרשנות נוספת שמתייחסת למלכים אלו היא לפסוק בספר ישעיהו: "וקמתי עליהם נאם ה' צבאות והכרתי לבבל שם ושאר ונין ונכד נאם-ה'". אחת הפרשנויות לפסוק זה, בהקשר הזה, היא ש"שם" הוא נבוכדנצר, "שאר" הוא אויל מרודך, "נין" הוא בלשאצר ו"נכד" מתייחס לושתי. המלה "נין" לא מובאת כאן במשמעות של בן הנכד כי אם במשמעות של בן.
המדרש מתייחס בפירוט רב יחסית לאופן שבו מת בלשאצר. לפי המדרש כורש ודריווש המדי הועסקו כשומרים בשער הארמון המלכותי. בלשאצר, שהיה נסער בשל הכתובת המסתורית שהופיעה לפתע על קיר ההיכל וחשש שמישהו בתחפושת עשוי להיכנס אל הארמון על מנת לרצוח אותו, הורה לשומרי שער הארמון לערוף את ראשו של כל מי שמנסה להיכנס בכח אל הארמון, אפילו יהיה זה מישהו הטוען כי הוא המלך עצמו.
בלשאצר, שחש ברע, עזב את הארמון במהלך הלילה, מבלי שאף אחד יבחין, מהכניסה האחורית. כאשר חזר סירבו השומרים להכניס אותו. בלשאצר טען שהוא המלך עצמו, אך השומרים אמרו לו: "האם אין זה המלך אשר הורה לנו להרוג כל מי שינסה להיכנס בכח לארמון, אפילו אם יטען שהוא המלך עצמו?" כורש ודריווש אחזו בקישוט כבד שהיה חלק מפמוט ובאמצעותו ניפצו את גולגולתו של המלך.
יש מדרש האומר שבלשאצר מלך שלוש שנים.
אורי ענבר
ביוגרפיה
בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. שימש יו"ר איגוד במאי הקולנוע בישראל בשנים 1997-2000 וייסד את תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל, יחד עם התסריטאי אבי שמש.
ענבר הקים את מחלקות הפרומו של חברת הטלוויזיה HOT ורשת.
קרב ויטוריו ונטו
קרב ויטוריו ונטו במלחמת העולם הראשונה נערך בחזית האיטלקית בתאריכים 24 באוקטובר 1918 – 3 בנובמבר 1918, בין הצבא האיטלקי המחוזק בכוחות מבריטניה, צרפת, צ'כוסלובקיה וארצות הברית, ובין הצבא האוסטרו הונגרי. הקרב הסתיים בניצחון האיטלקים והתפוררות הצבא והאימפריה האוסטרו הונגרית והיה מרכיב חשוב בהחלטה לשים קץ למלחמת העולם זמן קצר לאחר מכן.
רקע היסטורי
בקרב קפורטו סבל הצבא האיטלקי אבדות כבדות ונאלץ לסגת לגדות הנהר פיאווה. הרמטכ"ל לואיג'י קאדורנה הודח ובמקומו מונה ארמנדו דיאז שהחל לארגן את הצבא ולייצב קו הגנה על הנהר שהצליח לעמוד בהתקפות הצבא האוסטרו-הונגרי. ב-15 ביוני 1918 פתח הצבא האוסטרו הונגרי בהתקפה גדולה על קו החזית לאורך הנהר פיאבה על מנת לפרוץ את החזית בכיוון ונציה. הצבא האיטלקי מחוזק בכוחות בריטים צרפתים, אמריקאים וצ'כוסלובקים, הצליחו להדוף את ההתקפה בגורמם לאוסטרים אבדות כבדות. הכישלון בקרב הנהר פיאווה גרם לדמורליזציה בצבא האוסטרי שגם ניצחונם חסר החשיבות בקרב סן מתאו לא הצליח לתקן, וסימן את תחילת תבוסתם שהסתיימה בקרב ויטוריו וינטו.
ארמנדו דיאז לא יזם התקפות נוספות והחל לבנות את הכוח הצבאי להתקפה הסופית בחזית האיטלקית.
כוחות בעלות הברית הסתכמו ב-57 דיוויזיות חי"ר, כולל 52 איטלקיות, 3 בריטיות (ה-23, ה-7 וה-48), 2 צרפתיות (ה-23 וה-24), ורגימנט הרגלים ה-332, יחד עם זרועות תומכות. לצבא האוסטרו-הונגרי היו 46 דיוויזיות חיל רגלים ו-6 דיוויזיות פרשים, אך שני הצדדים נפגעו משפעת ומלריה ולאוסטרים היו רק 6,030 תותחים.
הכוחות האיטלקיים בהרים היו אמורים רק להחזיק את קו החזית ולעקוב אחר האויב כאשר הוא נסוג. המשימה לפתוח את ההתקפה ולתפוס את העמדות החזקות ביותר נפלה על הארמייה הרביעית (לוטננט-גנרל Gaetano Giardino) על הגראפה. הארמייה ה-12, שהורכבה מדיוויזיה צרפתית אחת ושלוש דיוויזיות איטלקיות, הייתה בפיקודו של לוטננט-גנרל דובר האנגלית אנריקו קוויגליה והייתה תחת פיקודו של הארמייה ה-10 בפיקודו של לוטננט-גנרל לורד קאבן. כדי להגן על האגף הימני שלו. צבאו של לורד קאבן כלל שתי דיוויזיות בריטיות ושתי דיוויזיות איטלקיות וגם הן היו צפויות לחצות את הפיאבה על ידי שבירת ההגנות האוסטריות באי פאפאדופולי. הארמייה השלישית הייתה צריכה פשוט להחזיק את הפיאבה התחתונה ולחצות את הנהר כאשר התנגדות האויב נשברה. הארמייה התשיעית, שהכילה שתי דיוויזיות איטלקיות וכן הדיוויזיה הצ'כוסלובקית ה-6 (המורכבת משבויי מלחמה לשעבר שנתפסו על ידי האיטלקים) ורגימנט הרגלים האמריקאי ה-332, הוחזקו בעתודה. לבעלות הברית היו 600 מטוסים (93 אנגלו-צרפתים, כולל 4 טייסות RAF) כדי להשיג עליונות אווירית מוחלטת במתקפה האחרונה.
סדר הכוחות
מדינות ההסכמה: (ארמנדו דיאז)
הקדמה
עם רדת הלילה ב-23 באוקטובר, גורמים מובילים בארמייה העשירית של הלורד קאוואן היו אמורים לעבור בכוח בנקודה שבה היו מספר איים, וקאוואן החליט לתפוס את הגדול שבהם - קבר די פאפאדופולי - כהכנה להתקפה בקנה מידה מלא על הגדה הרחוקה. התוכנית הייתה ששני גדודים מהחטיבה ה-22 של הדיוויזיה הבריטית ה-7 יכבשו את החצי הצפוני של פאפאדופולי בעוד שהקורפוס ה-11 האיטלקי יכבוש את החצי הדרומי. הכוחות הבריטיים שנכללו במתקפה הלילית היו פלוגת התותחנים הנכבדה 2/1 (גדוד חי"ר למרות התואר) והגדוד ה-1, רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי. כוחות אלה הסתמכו על סירות שהונעו על ידי הפונטירי ה-18 בפיקודו של קפטן אודיני מחיל ההנדסה האיטלקי. בליל הערפילי של ה-23 העבירו האיטלקים את הכוחות הבריטיים בביטחון ובמיומנות רגועה שהדהימו רבים מאלה שנבהלו מטביעה יותר מאשר מלחימה באוסטרים. למען השקט השתמש ה-HAC רק בכידונים שלהם עד שהושמעה האזעקה, ועד מהרה תפסו את חצי האי שלהם. ההתקפה האיטלקית על דרום פאפאדופולי נהדפה באש מקלעים כבדה. למרות זאת, האוסטרים ויתרו על האי עד סוף הלילה.
הקרב
האיטלקים הצליחו לחצות את הנהר פיאווה ולהתקדם צפונה. ב-28 באוקטובר 1918, קבוצה של צ'כים הכריזה על עצמאותה של בוהמיה מאוסטריה-הונגריה. למחרת, ב-29 באוקטובר, קבוצה אחרת שהתיימרה לייצג את הסלאבים הדרומיים הכריזה על עצמאותם, וב-31 באוקטובר הכריז הפרלמנט ההונגרי על פרישתם מהאיחוד, ובכך פירק רשמית את האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-28 באוקטובר, בתנאים מדיניים וצבאיים חדשים אלה, הורה הפיקוד העליון האוסטרו-הונגרי על נסיגה כללית.
ב-29 באוקטובר דחפה הארמייה האיטלקית השמינית לכיוון ויטוריו ונטו, שאליה נכנס המשמר הקדמי של הפרשים ורוכבי הברסליארי בבוקר 30 באוקטובר. הארמייה השלישית האיטלקית חצתה את הפיאבה התחתונה בזמן שפשיטות בהרים גילו שהאוסטרים נסוגים לשם. עתודות כולל רגימנט הרגלים האמריקאי ה-332 חצו את הפיאבה מאחורי הארמייה העשירית האיטלקית.
עם עלות השחר ב-31 באוקטובר, הארמייה הרביעית האיטלקית חידשה את המתקפה על מונטה גראפה והפעם הצליחה להתקדם מעבר לעמדות האוסטריות הישנות לעבר פלטר. בהרים ובמישור המשיכו צבאות בעלות הברית להתקדם עד שנקבעה שביתת נשק. התוצאה הייתה שאוסטריה-הונגריה איבדה כ-30,000 הרוגים ופצועים ו-300,000 שבויים (50,000 עד 31 באוקטובר; 100,000 עד 1 בנובמבר; 300,000 עד 4 בנובמבר). האיטלקים ספגו במהלך המאבק של 10 הימים 37,461 נפגעים (הרוגים ופצועים) - 24,507 מהם במונטה גראפה. הבריטים איבדו 2,139 הרוגים, בעוד שהצרפתים איבדו 778 איש.
שביתת הנשק של וילה ג'וסטי נחתמה ב-3 בנובמבר בשעה 15:20, ונכנסה לתוקף 24 שעות מאוחר יותר, בשעה 15:00 ב-4 בנובמבר.
האוסטרים נדרשו לפנות את צבאם משטחים רבים בדלמטיה, ודרום טירול.
לאחר מכן
הפיקוד האוסטרי הורה לכוחותיו להפסיק את הלחימה ב-3 בנובמבר. לאחר חתימת שביתת הנשק, הודיע הגנרל האוסטרי ובר לעמיתיו האיטלקים כי הצבא הקיסרי כבר הניח את נשקו, וביקש להפסיק מיד את הלחימה ולעצור כל התקדמות איטלקית נוספת. ההצעה נדחתה בחריפות על ידי הגנרל האיטלקי באדוליו, שאיים להפסיק את כל המשא ומתן ולהמשיך במלחמה. הגנרל ובר חזר על הבקשה. עוד לפני הפקודה להפסיק את הלחימה, הצבא הקיסרי כבר החל להתמוטט, והחל בנסיגה כאוטית. החיילים האיטלקיים המשיכו בהתקדמותם עד 15:00 ב-4 בנובמבר. כיבוש כל טירול, כולל אינסברוק, הושלם בימים הבאים.
על פי תנאי שביתת הנשק האוסטרי-איטלקי של וילה ג'וסטי, כוחות אוסטריה-הונגריה נדרשו לפנות לא רק את כל השטח שנכבש מאז אוגוסט 1914 אלא גם את דרום טירול, טרוויזיו, עמק איזונזו, גוריציה, טריאסטה, איסטריה, מערב קרניולה, ודלמטיה. יש לגרש את כל הכוחות הגרמניים מאוסטריה-הונגריה תוך 15 ימים או לכלוא אותם, ולבעלות הברית אמור היה להיות שימוש חופשי בתקשורת הפנימית של אוסטריה-הונגריה. הם גם חויבו לאפשר את מעבר צבאות מדינות ההסכמה, להגיע לגרמניה מדרום. החל מנובמבר 1918, הצבא האיטלקי עם 20,000–22,000 חיילים כבש את אינסברוק וכל צפון טירול.
הקרב סימן את סופה של מלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית והבטיח את סופה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. כאמור לעיל, ב-31 באוקטובר עזבה הונגריה רשמית את האיחוד האישי עם אוסטריה. חלקים אחרים של האימפריה הכריזו על עצמאות, בעיקר מה שהפך מאוחר יותר ליוגוסלביה. כניעת בעלי בריתם העיקרית הייתה גורם מרכזי נוסף בהחלטת האימפריה הגרמנית שהם לא יוכלו להמשיך במלחמה. ב-30 באוקטובר פרץ מרד וילהלמסהאהפן, זמן קצר לאחר מכן החלה המהפכה הגרמנית של 1918–1919 להתפשט מקיל. פחות משבוע לאחר האוסטרו-הונגרים ביקשו הגרמנים שביתת נשק.
תוצאות הקרב
קרב ויטוריו ונטו סימן את סוף המלחמה בחזית האיטלקית וסופה של אימפריית אוסטרו-הונגריה. הוצאתה של אוסטריה-הונגריה מהמלחמה הייתה אחת מהסיבות העיקריות שהניעה את גרמניה לסיים את המלחמה.
הניצחון בקרב זה העלה את המורל של האיטלקים שסבלו אבדות כבדות במלחמה זאת. בשנת 1923 הוסף לעיר ונטו השם ויטוריו והיא נקראה ויטוריו ונטו. בערים רבות באיטליה יש רחובות בשם זה (Via Vittorio Veneto).
לרגל הניצחון הוציא דיאז ב-4 בנובמבר 1918 מנשר לצבא ולעם המתאר את הניצחון הגדול בקרב זה. נוסח המנשר נמצא במקומות ציבוריים צבאיים וממלכתיים באיטליה ומהווה סמל לניצחון איטליה במלחמת העולם הראשונה.
מפלגת מוקד
מפלגת מוקד הייתה מפלגת שמאל ישראלית שפעלה בשנות ה-70, ובראשותה עמד מאיר פעיל.
לאחר התפצלותה של מק"י בשנת 1965 למפלגות מק"י ורק"ח - הסיעות היהודית והערבית בהתאמה, ולאחר שמק"י היהודית זכתה במנדט אחד בלבד בבחירות לכנסת השישית ובבחירות לכנסת השביעית, היא החליטה לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 להתאחד עם כוחות שמאל נוספים. בראש אותם כוחות עמדה תנועת תכלת-אדום, שהורכבה מתנועת שמאל ישראלי חדש (שי"ח) ומקבוצת מרצים, בעיקר מאוניברסיטת תל אביב, בראשות ד"ר מאיר פעיל. הרשימה המשותפת קיבלה את השם "מוקד". רשימה זו קיבלה בבחירות, כמו קודם לכן, מנדט אחד בלבד. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית התפצלה המפלגה: מק"י הצטרפה לחד"ש הקומוניסטית, והחברים הלא-קומוניסטים הצטרפו למחנה של"י.
יחסי ישראל–סומליה
היסטוריה
סומליה לוקחת חלק בחרם על ישראל ואוסרת כניסת בעלי דרכון ישראלי למדינתה.
בראשית חודש יולי 2016 נועד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו עם נשיא סומליה, חסן שייח' מחמוד בניירובי שבקניה. היה זה מפגש ראשון בדרג גבוה בין שתי המדינות.
בחודש מרץ 2019, בהצבעה אנטי-ישראלית במועצת זכויות האדם, הקוראת לנסיגת ישראל מרמת הגולן, סומליה נמנעה לראשונה מלהצביע כנגד ישראל.
ניצן קידר
ניצן קידר (נולד בכ"א באלול תש"ם, 2 בספטמבר 1980) הוא הכתב המדיני של ערוץ 7 והפרשן המדיני-פוליטי בעיתון "בשבע". בעבר הוביל את מערכות החדשות בתחנות "רדיו קול חי" ורדיו "קול ברמה". שימש גם כדובר וראש מערך ההסברה בליכוד העולמי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בתל אביב. בוגר הישיבה התיכונית ברמת גן, ישיבת נחלים ומכינת אלישע. בוגר הקריה האקדמית אונו.
קריירה עיתונאית
שימש כעורך בכיר וככתב המדיני ברדיו 'קול ברמה', ובין השנים 2011 ל-2019 ניהל את מחלקת החדשות ואחראי על מהדורות השעה, מערך הכתבים של התחנה ויומני האקטואליה השונים.
בשנים 2014–2015 שימש כעורך המשנה של קו עיתונות.
משנת 2015, הוא כתב בנושאים מדיניים ופוליטיים בעיתון 'בשבע' ומכהן כראש הדסק המדיני של ערוץ 7.
חואן, רוזן מונטיסון
חואן, רוזן מונטיסון (בספרדית: Juan de Borbón; 15 במאי 1822 - 18 בנובמבר 1887), היה הטוען לכתר ספרד בין השנים 1861–1868 והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1883–1887.
ביוגרפיה
חואן נולד ב-15 במאי 1822 במדריד, לאינפנטה קרלוס, רוזן מולינה ולמריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל, בתם של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל וקרלוטה ז'ואקינה מספרד.
ב-29 בספטמבר 1833 מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, אך הסכסוך עם תומכיו של קרלוס גרם לפריצת המלחמה הקרליסטית הראשונה. לאחר מפלתו של דודו מיגל הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1834 נמלטה משפחתם לאנגליה, ומשם עברו לצרפת. באותה שנה מתה אמו, ובאוקטובר 1838 התחתן אביו עם אחותה הגדולה, מריה תרזה, נסיכת ביירה.
במאי 1845 ויתר אביו על זכויותיו לכס ספרד לטובת אחיו האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין, ובשנת 1847 פרצה המלחמה הקרליסטית השנייה שנמשכה עד לשנת 1849. ב-6 בפברואר 1847 התחתן חואן עם מריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ומריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה, ממנה נולדו לו שני ילדים. בתחילה התגוררו השניים במודנה, אולם לאחר מהפכות 1848 באיטליה עברו השניים לאוסטריה, ומשם ללונדון, שם פיתח חואן נטיות ליברליות. חואן נפרד מאשתו שחזרה למודנה עם ילדיהם, ומכיוון שהיה צלם פעיל הוא הצטרף בשנת 1853 כחבר מייסד של החברה המלכותית לצילום.
בשנת 1861 מתו אחיו האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין והאינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה במפתיע בטריאסטה, ומכיוון שלא היו לקרלוס ילדים, הוכר חואן כחואן השלישי, מלך ספרד. בשל דעותיו הליברליות לא היווה חואן יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו בנו קרלוס, דוכס מדריד לוותר לטובתו על תאריו. ב-3 באוקטובר 1868 ויתר חואן על תאריו לטובת בנו, ובעקבות כך פרצה המלחמה הקרליסטית השלישית שבה תמך חואן בבנו.
לאחר הוויתור על תאריו חי חואן בעיקר באנגליה בעיירה וורת'ינג, תחת השם צ'ארלס מונפורט. הוא חי עם אישה אנגלייה, אלן שרה קרטר, ממנה היו לו בן ג'ון מונפורט (1861–1929) ובת הלן (1859–1947).
בשנת 1883 מת גיסו אנרי, רוזן שאמבור ללא ילדים, ומכיוון שחואן היה הצאצא הזכר הבכיר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הוא הוכר על ידי המפלגה הלגיטימית כז'אן השלישי, מלך צרפת ונווארה. אבל מכיוון שטענתו של חואן התבססה על סב-סבו פליפה החמישי, נכדו של לואי שויתר על זכותו לכתר צרפת כדי להיות למלך ספרד, רוב המלוכנים בצרפת דחו את הטענה ותמכו בפיליפ, רוזן פריז מבית אורליאן כטוען לכתר הצרפתי. ב-18 בנובמבר 1887 מת חואן בברייטון, ובנו קרלוס, דוכס מדריד ירש אף את תאריו הצרפתיים.
Co-Co
Co-Co במושגי האיחוד הבינלאומי לתחבורת רכבת (UIC - Union Internationale des Chemins de fer) הוא תיאור לקטר בעל סידור גלגלים שבו שני חוגונים שבכל אחד מהם שישה גלגלים המסודרים בזוגות, ואשר כל זוג מונע באמצעות מנוע נפרד. סידור גלגלים Co-Co מתאים בדרך כלל לקטרים המושכים רכבות משא כבדות שכן מספר הגלגלים המונעים גדול יחסית ונותן אחיזה טובה במסילה.
קטרי Co-Co בשימוש רכבת ישראל
נכון לשנת 2008 נמצאים בשרות רכבת ישראל 8 קטרי Co-Co מדגם JT42CW שיוצרו בספרד על ידי חברת אלסטום, 15 קטרי Co-Co מהדגמים G26CW ו-G26CW-2 וקטר Co-Co אחד מדגם GT26CW-2 של ג'נרל מוטורס המשמשים לגרירת רכבות משא.
אתונה העתיקה
אתונה העתיקה הייתה אחת הפולייס החשובות והמשפיעות ביוון העתיקה. אתונה הייתה אחת הפוליס המאוכלסות והגדולות ביותר ביוון. אלכסנדר פוקס מעריך את אוכלוסייתה בכ-300,000 נפש. שטחה, שכלל את אטיקה, היה כ-2,500 קמ"ר - מדינת ענק בהשוואה לשטח גדולות אחרות, שלא עלה על כמה מאות קילומטרים רבועים.
אתונה היא אחת המקורות של הדמוקרטיה המערבית. היצירה הספרותית של יוון הגיעה לפסגות עם הטרגדיות של סופוקלס, הקומדיות של אריסטופאנס ויוצרים אחרים שפעלו באתונה כמו תוקידידס. סוקרטס, אפלטון, אריסטו ופילוסופים אחרים שפעלו באתונה הביאו את הפילוסופיה היוונית לפסגה. הפסלים של פידיאס היו בין היפים ובין המוערכים בכל רחבי האויקומנה, כינוים של יוון ל"עולם התרבותי".
אתונה בתקופה הארכאית והקלאסית
אתונה נוסדה ככל הנראה סביב שנת 2000 לפנה"ס. כבר בתקופה המיקנית הייתה למרכז חשוב. הפלישה הדורית שהחריבה את התרבות המיקנית פסחה על אתונה והיא לא נפגעה, אך מעמדה נפגע והיא ירדה לדרגת עיירת שדה בלתי חשובה. בתקופה כלשהי שאין לנו תיעוד לגביה אוחדה אטיקה תחת הנהגתה של אתונה וכונן בה שלטון מלוכני.
אחרי נפילת הטירניה השלטון עבר לידי הכוחות הדמוקרטיים בראשותו של קליסתנס. קליסתנס יזם רפורמות נרחבות במבנה החברתי ובצורת המשטר שעזרו לבסס את הדמוקרטיה באתונה. צורת שלטון זו נשארה בעינה באתונה במשך כל ימי עצמאותה, למעט פעמים בודדות שבהן האוליגרכים הצליחו לתפוס את השלטון בעיר.
בעת שינוי המשטר באתונה שכנה חדשה ומאיימת התחילה להתדפק על דלתותיה של יוון. האיום הפרסי הגיע. אתונה הייתה מעורבת בצורה פעילה במרד האיוני והפרסים דרשו את כניעתה. משסירבה, נשלח צבא גדול להעניש אותה, אך האתונאים היו יכולים לצרה והפרסים נחלו מפלה בקרב מרתון שהתחולל בשנת 490 לפנה"ס.
הפרסים לא השלימו עם התבוסה ועשר שנים לאחר מכן ערכו פלישה רבתי המוכרת יותר בשם מלחמת פרס - יוון. גיס פרסי ענק שעלה פי שלושה על הגיסות היוונים ביקשו להשתלט על יוון. מוקדון וצפון יוון נכנעו לפרסים ללא מאבק. היוונים ניסו לבלום את הפרסים במעבר תרמופילאי, אך לא הצליחו לעמוד נגד הענק הפרסי בקרב תרמופילאי והפרסים שטפו את מרכז יוון והגיעו לשערי אתונה.
בין העברת קופת האוצר לאתונה לבין פרוץ המלחמה הפלופונסית (431) אחז פריקלס בהגה השלטון ואתונה נהנתה משגשוג כלכלי ותרבותי. לעיתים מכונה תקופה זו "תקופת פריקלס". בתקופה זו נוצרו המונומנטים היפים שעמדו על האקרופוליס וחלק נכבד מהיצירה הספרותית של אתונה.
עם פרוץ המלחמה לא פסקה הפעילות התרבותית וקומדיות נוקבות שביקרו את השלטון המשיכו למשוך קהל רב. פריקלס נספה במגפת טיפוס הבטן בשנה השנייה למלחמה ובלי הדרכתו נסחפה אתונה להרפתקאות שהמיטו עליה אסון. במהלך המלחמה ארעה הפיכה אוליגרכית (411) בעיר והם הצליחו לתפוס את השלטון לתקופה קצרה, אך משלא עמדה לצדם תמיכת העם ויותר חשוב מכך התמיכה של הצי, אבדו את השלטון במהרה. ההנהגה הדמוקרטית של אתונה ניסתה להמשיך במלחמה, אך תוצאות המפלה בסיציליה היו חמורות והאוצר האתונאי התדלדל. אחרי תבוסה בקרב ימי גדול (404) אבד הצי האתונאי והעיר נאלצה להיכנע אחרי מצור בין שנתיים.
סעיפי הסכם השלום היו קשים מאוד לאתונה, אך היא הצליחה להשתקם מבחינה כלכלית ואפילו רכשה לעצמה חלק מבעלי בריתה הישנים. במהלך תקופה זו שוב עלו לשלטון האוליגרכים, הפעם בתמיכה ישירה של ספרטה, אך גם הפעם לא הצליחו לזכות באהדה ציבורית ותוך פרק זמן קצר חזרו הכוחות הדמוקרטיים וביססו את אחיזתם בעיר.
אתונה המשיכה לשגשג במהלך המאה ה-4 לפנה"ס והאקדמיה המפורסמת של אפלטון הוקמה בתקופה זו. למרות חידוש הברית עם חלק מבעלות בריתה הישנות, לא חזרה למעמד הבכורה שהיה לה בימיו של פריקלס. תוך כמה עשרות שנים אבדה גם את הברית השנייה והתרכזה במסחר.
עם עלייתו של פליפוס השני ניסתה להתנגד לו בהנהגתו של דמוסתנס, אך ניגפה בסופו של דבר בקרב כירונאה (338) ואבדה את עצמאותה לעד. גם תחת שלטון המלכים ההלניסטים השונים ולאחר מכן הרומאים הייתה למרכז תרבותי חשוב ושגשגה מבחינה כלכלית עד אשר נסגרה האקדמיה שלה, שנחשבה למעוז האחרון של הגות פגנית, בשנת 529 לספירה על ידי הקיסר הביזנטיני יוסטיניאנוס הראשון. אתונה חזרה לעמדת הבכורה עם קבלת העצמאות היוונית במאה ה-19 והפיכתה לעיר הבירה של המדינה הצעירה.
דת
הדת באתונה לא הייתה שונה בהרבה משאר ערי-המדינה של יוון. לצד הפנתיאון היווני הרגיל, בדומה לשאר פולייס הייתה לעיר אלוהות ראשית שנחשבה למגנת העיר וגיבור מקומי. האלוהות הייתה אתנה ואילו הגיבור היה תזאוס.
דמוגרפיה ומעמדות
בדומה לפולייס אחרות ביוון העתיקה, ריבוד חברתי היה רווח באתונה. האוכלוסייה נחלקה לכמה שכבות, כשהחלוקה המידית הייתה לבני חורין בעלי זכויות (אזרחים), בני חורין בעלי זכויות מוגבלות (גרים - מטויקים) ועבדים. השכבה של האזרחים גם כן התחלקה למספר שכבות משנה לפי העושר הכלכלי. אף שנדמה, אולי, שהמטויקים נמנה עם השכבה הענייה באתונה, אין זה נכון באופן מוחלט. חלק מהם צבר נכסים רבים וחלק אחר התבלט בחיי הרוח ובתפקידים אחרים. אריסטו, למשל, נמנה עם מעמד המטויקים.
גם בתוך האזרחים עצמם הייתה חלוקה למעמדות, בעיקר בין האליטה ל"המון העם", שנקרא במקורות העתיקים באחד משלושה שמות: plethos (ההמון), hoi polloi (הרבים) או בכינוי המזלזל ביותר- ho ochlos (האספסוף). ההיסטוריון ג'וזיה אובר (Ober) חילק את האליטה באתונה לארבע תת-קבוצות: האליטה השלטונית, האליטה המחונכת (educated elite), האליטה הכלכלית והאליטה המעמדית (אצילים/אריסטוקרטים). כנגזרת מהגדרה זו, ניתן לציין כי באופן עקרוני, כל אזרח שאינו חלק מהאליטה נכלל בהמון העם.
הסופר אתנאיוס מציין כי במפקד שערך דמטריוס מפלרון בשנת 317 לפנה"ס, נרשמו 21,000 אזרחים גברים, 10,000 מטויקים (זרים תושבי קבע), ו-400,000 עבדים, אולם מוסכם שהנתון על מספר העבדים שגוי.
חקלאות וחרושת
ביסוד הכלכלה האתונאית עמדה החקלאות, כאשר הגידולים העיקרים היו זית לשמן, גפן ליין ותבואה (שרובה שעורה ומיעוטה חיטה). ענפי חקלאות משניים היו הדבש (מין המתיקה העיקרי בהיעדר הסוכר), גידול ירקות ולולי עופות. כמחצית האוכלוסייה הייתה כפרית.
אולימפיאדת גרנובל (1968)
אולימפיאדת החורף ה-10 נערכה מ-6 בפברואר עד 18 בפברואר 1968 בעיר גרנובל שבצרפת וב-7 אתרים נוספים.
באולימפיאדה זו השתתפו לראשונה בנפרד גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית (בשנים 1956–1964 הספורטאים מגרמניה השתתפו במשלחת משותפת). תחרויות סקי אלפיני נערכו באתר שארוס כ-15 ק"מ מהעיר גרנובל.
אתונה העתיקה
תפקידי המדינה במשק
מעורבות הממשלה במשק לא הייתה משמעותית, לפחות בכל הנוגע למסחר: מכס אחיד בשיעור נמוך של אחוז אחד נגבה על כל סחורה בנמל. מיסים ישירים לא היו נגבים, אלא בשעת חרום ועיקר הכנסות המדינה היו מהמסים ששילמו המדינות התלויות בה, ממס מקרקעין ומס שוק, מקנסות שהרבו בתי המשפט לגזור, מתשלומים שחויבו בהם הגרים והעבדים המשוחררים ומתנובת קרקעות המדינה. הוצאות הממשלה בעת שלום היו על משכורתם של נושאי התפקידים הציבוריים, על ארגון חגי הדת ואירועי התרבות, על בניין המקדשים, החומות ושאר מבני הציבור.
בנוסף על תפקידיה אלה לקחה הממשלה על עצמה גם תפקידים סוציאליים: העבירה תשלומים לנזקקים, ארגנה עבודות יזומות כדי לספק תעסוקה והעמידה רופאים לרשות הציבור על חשבונה. יתומים גדלו וחונכו גם הם על חשבון הקופה הציבורית וקרקעות שנכבשו בעת הרחבת האימפריה ניתנו חינם לאזרחים שלא היו בעלי קרקעות קודם לכן.
עבדות
העבדות הייתה בכלכלת אתונה גורם משמעותי אך לא עיקרי. רבים מהם היו מועסקים כמשרתים בבתי העשירים או עבדו כפועלים שכירים רגילים מחוץ לבתי אדוניהם. מיזם בניה או חרושת טיפוסי היה מעסיק כשנים או שלושה פועלים שכירים בני חורין על כל עבד, ועל פי רוב בתנאי עבודה סבירים, אולם העבדים שהועסקו במכרות המדינה אולצו לעמול בתנאים פיזיים קשים ביותר.
הצי המלחמתי
קודם לתקופה הקלאסית לא החזיקה אתונה בצי מלחמתי ראוי לשם. המפנה אירע הודות לתמיסטוקלס, אשר ב-484 לפנה"ס, על רקע מלחמתה של אתונה באייגינה ולנוכח איום הפלישה הפרסית ליוון, הנהיג את שיטת הטריאררכיה ויזם את בנייתן של החומות הארוכות ושל מאתיים טריארות במספנות אתונה; אוניות אלה נטלו חלק חשוב בניצחון היוונים על הצי הפרסי בקרב סלמיס (480 לפנה"ס), ניצחון שהציל את יוון כולה משעבוד.
בסיום מלחמת יוון-פרס, פרשה ספרטה מהנהגת הליגה ההלנית שלחמה בפרסים; במקומה הוקמה ליגה חדשה בראשותה של אתונה, הברית האטית, שפעלה לסילוק אחרוני המאחזים הפרסיים מן הים האגאי ולשחרור האיונים מעולו של מלך פרס. מסגרת מדינית-צבאית זו הפכה בתוך שנים אחדות לאימפריה ימית אתונאית משגשגת, שהצי המלחמתי האתונאי הוא משענה העיקרי. באמצעותו כפתה אתונה את מרותה על חברות הברית, גוננה על סחרה הימי הנפרץ, והגדילה את עושרה והשפעתה בעולם היווני. זהו תור הזהב של אתונה.
לצי המלחמתי ולמסחר הימי הייתה השפעה פוליטית וחברתית רבה באתונה גופה; גדל משקלם הפוליטי של המלחים והחותרים בני "המעמדות" הנמוכים המשרתים באוניות, והדבר השפיע על עיצובה והעמקתה של הדמוקרטיה האתונאית. עוצמתה הימית של אתונה, שגשוגה הכלכלי והתחזקות מעמדה ביוון היו הגורם למלחמה שפרצה בינה לבין ספרטה ב-431 לפנה"ס. כשלושה עשורים נמשכה המלחמה הפלופונסית בין ספרטה המעצמה היבשתית לבין אתונה - המעצמה הימית. קיומה של האימפריה האתונאית היה תלוי כל כולו בצי המלחמתי, ומשעה שניגף בידי הספרטנים בקרב ארגינוסאי, נאלצה להיכנע וירדה מגדולתה. בתקופת ההגמוניה של ספרטה הצליחה אתונה לכונן מחדש את עוצמתה הימית, אך היה זה בבחינת צל חיוור של העבר המפואר. ב-338 לפנה"ס נכבשה אתונה על ידי פיליפוס מלך מוקדון ואיבדה את עצמאותה.
אולפנת בני עקיבא אמנה
אולפנת בני עקיבא אמנה היא אולפנה בכפר סבא, מהראשונות באולפנות, שהוקמה ב-1964 ולומדות בה כ-460 תלמידות.
אתונה העתיקה
הצי המלחמתי
הצי המלחמתי של אתונה בתקופה הקלאסית הורכב מטריארות. בתקופה זו העלו האתונאים את הטקטיקות הימיות למדרגת שלמות, ושמו את מבטחם בתמרוני ניגוח המכוונים להטבעת אוניית היריב ולא בלוחמת סיפונים. את מרב ידיעותינו על כלי השיט וארגון הצי המלחמתי בתקופה זו, כמו גם בנושאים רבים אחרים, אנו שואבים מממצאים ארכאולוגיים, אפיגראפיים ואיקונוגרפיים אתונאים.
אולפנת בני עקיבא אמנה
הקמה
האולפנה הוקמה על ידי מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא באלול תשכ"ד. המחזור הראשון כלל 18 תלמידות. המנהל הראשון, אברהם ברקאי, הקים את האולפנה כאחות צעירה לאולפנת בני עקיבא כפר פינס. בניין אחד שימש את הפנימייה, חדר האוכל וכיתת הלימוד. מבנה ששימש במקורו לגידול אפרוחים, שימש כמשרד וחדר מורים.
בהמשך נשכרו דירות בעיר. לאחר מכן רכש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא שטח של 20 דונם שעליו הוקם מבנה טרומי ששימש כחדר אוכל ומטבח וככיתות לימוד. הרב יהודה רוזנברג נקרא על ידי הרב משה צבי נריה לעמוד בראש האולפנה כשהיה בן 25 בלבד. בשנת תשכ"ח, ערב סיומו של המחזור הראשון, נחנכה הפנימייה הראשונה.
אתונה העתיקה
צבא היבשה
בתקופה המיקנית, הצבא האתונאי היה דומה לצבאות האזור והושתת בעיקר על אצולה שנלחמה על גבי מרכבות. הידיעות על הצבא האתונאי בתקופות אחרות נדירות ביותר ואין כל תיעוד כתוב שמתייחס לימי האפלה או לראשית התקופה הארכאית. עם זאת, מתוך הקבלה לאזורים אחרים ביוון, ממצאים ארכאולוגיים והשוואה עם תעודות מאוחרות יותר שהתייחסו לתקופה, אפשר לומר בוודאות לא מעטה שהצבא האתונאי הורכב בתקופת ימי האפלה על אצולה. עם המעבר להופליטים ברחבי יוון, גם הצבא האתונאי עבר לסוג זה של חיילים. סולון היה הראשון שנתן לאזרחים, שביכולתם לחמש את עצמם, ביטוי חוקי. על פי הרפורמה של סולון, אזרחים אלו היו יכולים להיבחר למשרות שהיו חסומות בפני אלו שידם לא הייתה משגת לקנות את כלי הזין. עם הזמן בוטלה התקנה וכל האזרחים היו יכולים להיבחר לכל המשרות, אך החזרה להצבעה לפי שומת רכוש הייתה אחד העקרונות החשובים במצע של סיעת המתונים באתונה. סיעת המתונים, בדומה לסולון ראו ביכולת האזרח לקנות את כלי נשקו את קו הגבול בין אזרחות מלאה לבין אזרחות חלקית.
בתקופתו של פסיסטרטוס לא היה לאתונה צבא לאומי. פסיסטרטוס, שחשש ממרד, הסתמך אך ורק על שכירי חרב שבאו מבחוץ.
אולפנת בני עקיבא אמנה
מאפיינים
באולפנה לומדות כ-460 בנות. ראש האולפנה היום הוא הרב יוסי כהנא, שבעבר שימש מנהל חטיבת הביניים ויוזם בית הספר הניסויי באולפנה. שמעון ארבל (אחיו של משה ארבל) הוא מנכ"ל האולפנה.
אתונה העתיקה
צבא היבשה
בשנת 501 לפנה"ס החלו האתונאים לבחור את מפקדי צבאם בהצבעה. נבחרו עשרה סטרטגוסים, אחד לכל שבט.
שדרתו של הצבא האתונאי בימי זוהרה (המחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס) הושתתה על חיל רגלים כבד המורכב מהופליטים. פוקס מעריך את מספר ההופליטים האתונאים ערב המלחמה הפלופונסית ב-13,000 בקו ראשון ו-16,000 בקו שני. רובם ככולם היו אנשי מעמד הביניים, דוגמת סוחרים זעירים, איכרים זעירים וכיוצא באלה.
אולפנת בני עקיבא אמנה
מאפיינים
האולפנה לקחה חלק בתוכנית פסגה של משרד המדע לחינוך ולהכשרה למצוינות במדעים ובסייבר. במסגרת התוכנית התלמידות מוכשרות לשירות לאומי במסגרת מערכת הביטחון הישראלית בתחומי הסייבר.
יאקוב דה פורמנטרו
יאקובּ דה פורמנטרו (בהולנדית: Jacob de Formentrou; נולד בין 1620 ל־1625 – נפטר לאחר 1668) היה צייר בארוק פלמי שפעל באנטוורפן שהתמחה בז'אנרים של חברות עליזות וציורי גלריה.
אולפנת בני עקיבא אמנה
מאפיינים
בשנת 2010 זכתה אור אשואל, אז תלמידת כיתה י"א בחידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי.
אתונה העתיקה
צבא היבשה
לצד חיל רגלים שירתו בצבא היבשה האתונאי פרשים. בדומה למדינות רבות אחרות ביוון העתיקה, חיל הפרשים היה הזרוע המסייעת לחיל הרגלים ומספרם לא עלה על 1,000 בשיאה של האימפריה האתונאית. בחיל הפרשים שירתו בעיקר בני האצולה.
יאקוב דה פורמנטרו
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על חייו של יאקובּ דה פורמנטרו. בשנים 1640–1641 הוא מוזכר כתלמיד ברשומות של גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן. לאחר מכן הוא הפך למאסטר בגילדה ועדיין היה רשום ככזה בשנת 1659.
אתונה העתיקה
המשטר בתקופה הארכאית
בדומה לפולייס רבים ביוון העתיקה המשטרה של אתונה בתקופה הארכאית (מאה שמינית - חמישית לפנה"ס) היה אוליגרכי ובו שלושה מוסדות פוליטיים עיקריים:
המלך (Basileus), מועצת זקנים אריסטוקרטית, שנקראה גירוסיה (Gerousia) ברוב יוון, אך באתונה נקראה אראופגוס, ואספת עם (אשר בשלב הראשוני נקראה אגורה ובהמשך נקראה באתונה אקלסייה). אותה אספת עם כללה באותם הימים את כל הגברים החופשיים שיכולים היו לרכוש נשק. כאשר מתבוננים על כוחם של האזרחים הפשוטים (המון העם), מחד גיסא, ניתן להדגיש את העובדה כי באותה העת לא הייתה להם הזכות להצביע, ואף לא לדון בנושאים הפוליטיים שעל הפרק. מעבר לכך, לאקלסיה לא היה משקל פוליטי רב במיוחד באותה העת, שכן תפקידה היה אך ורק לשמוע הצעות לפעולה ולאשרן. מאידך, עצם קיומה של אספה שכזו מייצגת הלך רוח שבו גם לציבור הרחב יש נגיעה בפוליטיקה (פוקס 1983, 13), וזאת בשונה מהנעשה ברוב המכריע של העולם העתיק המוכר לנו. יתרה מכך, מלכים ואריסטוקרטיים ניהלו דיונים ואף ויכוחים בפני האספה, מה שמעיד על שקיפות בפני ההמון, ולעיתים אף על כוחו, בעיקר כאשר האריסטוקרטיה ידעה חיכוכים פנימיים.
יאקוב דה פורמנטרו
ביוגרפיה
הציור "ג'נטלמן שחוזר לאחר ביצוע מוזיקה בכפר" משנת 1668 (נמכר בכריסטיס שבלונדון ב-10 בדצמבר 2010), הוא התיעוד האחרון של דה פורמנטרו.
גינטר גראס
גינטר גראס (בגרמנית: Günter Grass; 16 באוקטובר 1927 – 13 באפריל 2015) היה סופר ומשורר גרמני וחתן פרס נובל לספרות, מייסדו של פרס אלבטרוס. הוא התגורר בעיר ליבק שבצפון גרמניה, שם גם מצוי בית גינטר גראס. במלחמת העולם השנייה שירת בוואפן אס אס.
אתונה העתיקה
המשטר בתקופה הארכאית
בתחילה היו סמכויות האראופגוס מצומצמות יחסית, אך עם השנים יותר ויותר מסמכויות המלך עברו לידי מועצה זו, עד שלבסוף המלוכה האתונאית נעלמה כליל (מהלך שקרה באופן סינכרוני במרבית חלקי יוון ולא רק באתונה) והאריסטוקרטיה שלטה באתונה. באותה העת רק אריסטוקרטים יכולים היו להיבחר למשרות הציבוריות, כשבמקביל חלה הידרדרות במעמד המון העם, ואספת העם הפכה לגוף חסר כל חשיבות מעשית. בתקופה זו שלטו באתונה פקידים נבחרים הידועים בשם ארכונטים. בהתחלה נבחרו 3 ארכונטים ולאחר מכן נוספו להם 6 נוספים. הארכונטים היו כולם מקרב האריסטוקרטיים העשירים וכך קמה לה הרפובליקה האריסטוקרטית של אתונה.
את ההוכחה המוחלטת ביותר לעובדת היות האריסטוקרטיה המעמד השולט נותן לנו אריסטו בפרק ב' של חיבורו "מדינת האתונאים" : "משטרם המדיני של האתונאים היה אוליגרכי בכל, והעניים השתעבדו לעשירים [...] האדמה כולה הייתה בידיהם של מעטים. והיה, אם לא שילמו העניים את אשר היה עליהם לשלם, מותר היה לשעבדם, אותם ואת בניהם". פסוק זה אף מביא בפנינו את רוע מצבם של עניי אתונה.
בימי שלטון האוליגרכיה התחילו להיוולד ניצני הסיעות הפוליטיות שהתפתחו באתונה ובאו למלא כוחם במהלך המאות ה-6 וה-5 לפנה"ס. הדמוקרטים הרכיבו את סיעת אנשי ההר, האוליגרכים הקיצוניים את סיעת אנשי העיר ואילו המתונים שתמכו בטימוקרטיה התקבצו בסיעת החוף. אף שניתן לאפיין את הפוליטיקאים האתונאים לפי האידאולוגיה שלהם, הסיעות לא היו דומות למפלגות מודרניות. לא התקיימה שום פעילות מפלגתית והמועמדים הציגו את עצמם לבד ורצו לבד לבחירות.
בעקבות המעבר מסחר חליפין לשימוש במטבעות איכרים זעירים רבים שועבדו לעשירים עקב הלוואות, והתעשרות של הסוחרים ובעלי התעשייה הזעירה נוצרה התמרמרות רבה באתונה. האיכרים זעמו על שיעבודם לאצילים העשירים בעלי הקרקעות הגדולים והעשירים החדשים זעמו על אי שיתופם בשלטון. עקב החשש ממלחמת אזרחים בפוליס מונה סולון לארכון בעל סמכויות מיוחדות כדי לבצע רפורמות בפוליס לייצוב המצב. הרפורמות שלו הקלו במידת מה את הלחץ על עניי העיר, אך סולון לא בחר צד מסוים וחסידי שלושת הזרמים לא היו מרוצים מהרפורמות שלו. כתוצאה מכך, הסדר הופר בתחילת המאה ה-6 והטיראן פייסיסטראטוס עלה לשלטון.
הטירניה הייתה למעשה שלטון יחיד, אף שהטיראן ניסה להציג את עצמו כמחזיר העטרה ליושנה ושמר על המסגרת החוקית שהותיר אחריו סולון. כמו שקרה בפולייס רבות אחרות ביוון, בניו של פייסיסטרטוס לא היטיבו לשלוט כמוהו והשלטון נשמט מידם בסופה של המאה ה-6 לפנה"ס. הדמוקרטים בראשותו של קלייסתנס הצליחו לתפוס את השלטון והוא נשאר בידם עד סוף תקופת העצמאות האתונאית, למעט כמה הפיכות אוליגרכיות שהצליחו לתפוס לתקופה קצרה, אך לא הותירו חותם על המשטר האתונאי.
גינטר גראס
ביוגרפיה
גראס נולד בדנציג (כיום גדנסק שבפולין) בשנת 1927. אביו, וילהלם (וילי) גראס, היה פרוטסטנטי ממוצא גרמני, ואמו, הלנה, הייתה קתולית ממוצא פולני-קשובי. לזוג הייתה חנות מכולת ודירה בשכונת Langfuhr בצפון העיר. בעת שנולד הייתה דנציג, שרוב תושביה היו גרמנים, "עיר חופשית", שלא השתייכה למדינה כלשהי. גראס הרבה לכתוב על דנציג והרקע המיוחד שלה ותושביה, בדומה לסופר נוסף יליד העיר, הפולני פאבל הילה, שתיאר אירועים דומים אך מנקודת מבט פולנית. בהשפעת אמו הקתולית שימש גראס כעוזר בכנסייה. ב-1939 סופחה דנציג לגרמניה הנאצית.
שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה
גראס היה חבר בתנועת הנוער ההיטלראי "היטלר יוגנד" שההצטרפות אליה הייתה חובה בימי השלטון הנאצי. בשנת 1942 התנדב לכוחות עזר שסייעו לוורמאכט. בנובמבר 1944, לקראת תום המלחמה, גויס לוואפן אס אס. עובדת היותו לוחם בשורות הצבא הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה הייתה ידועה זמן רב, אך על שירותו בוואפן אס אס סיפר גראס רק בשנת 2006. בריאיון לעיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג", שהעניק עם יציאתו לאור של ספרו האוטוביוגרפי "קילוף הבצל", סיפר גראס שהתנדב לשירות בצוללות, אולם כיוון שיחידה זו הפסיקה לגייס חיילים, גויס, מבלי שביקש זאת, לשורות הוואפן אס אס בדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית (פרונדסברג), ובה שירת עד פציעתו ונפילתו בשבי במרינבאד ב-20 באפריל 1945. גראס נכלא במחנה שבויים אמריקאי, ושוחרר ממנו בשנת 1946. לדבריו, התנדב לשירות הצבאי כדי לברוח מביתו וממשפחתו. עקב ההסתרה רבת השנים של שירותו בוואפן אס אס נמתחה על גראס ביקורת רבה.
פעילות פוליטית לאחר המלחמה
בין השנים 1946 ל-1947 עבד במכרה בדיסלדורף, קיבל הכשרה כסתת, והפך לפעיל שלום בולט. בתום המלחמה הצטרף לקבוצה של אנשי רוח בשם "קבוצת 47". הרעיון מאחורי הקבוצה היה שיקום התרבות הגרמנית והערכים הדמוקרטיים לאחר המלחמה. בין החברים בקבוצה היה גם היינריך בל, זוכה פרס נובל לספרות. גראס למד גם פיסול וגרפיקה, תחילה בדיסלדורף ולאחר מכן בברלין. הוא נישא בראשונה בשנת 1954 (התגרש ב-1978), ונישא בשנית בשנת 1979. משנת 1960 הוא חי בברלין.
גראס ביקר פעמים אחדות בישראל וזכה לאהדה, אם כי בביקורו הראשון, באפריל 1967, החליטה אגודת הסופרים שלא לערוך לו קבלת פנים רשמית. נתן אלתרמן כתב בזכות החלטה זאת, על אף שציין בנוגע לשירותו של הסופר בצבא הנאצי כי "פרק נעורים זה אינו גורע מדמותו כלוחם אנטי-נאצי, אלא אף מוסיף לדמות זו את צלקת הניסיון האישי המר". בשנת 1971 ביקר בישראל במסגרת "שבוע התרבות הגרמנית". בשנת 1973 נלווה גראס אל קנצלר גרמניה, וילי בראנדט, בביקורו בישראל. בין השאר ביקר בחיפה והתלהב מנוף המפרץ, בציינו כי כל עיר בעלת מפרץ מזכירה לו את עיר הולדתו דנציג.
גראס היה תומך פעיל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ותמך במסע הבחירות של וילי בראנדט. בשנות ה-80 פעל במסגרת תנועת השלום, ושהה בכלכותה שבהודו במשך שישה חודשים. יומנו המאויר על ביקור זה יצא לאור בשנת 1988.
"מה שחייב להיאמר" - ביקורת על מדיניות ישראל
באפריל 2012 עורר סערה כאשר פרסם שיר פוליטי נגד מדיניותה של ממשלת ישראל בנוגע לתקיפת מתקני הגרעין באיראן בשם "מה שחייב להיאמר", בו מתח ביקורת חריפה על מדיניות הגרעין של ישראל בכלל ועל פעילות ישראל נגד תוכנית הגרעין האיראנית בפרט. בשיר זה, שהוא למעשה כתב פולמוס בצורה של פואמה בפרוזה, טוען גראס כי "המעצמה הגרעינית ישראל מסכנת את השלום העולמי", מזהיר מפני האפשרות שישראל, במסגרת של מלחמת מנע מתוכננת נגד איראן, תנחית את "המכה הראשונה", שעלולה "למחות" את העם האיראני מעל פני האדמה, וקורא לארצו גרמניה שלא לספק עוד לחיל הים הישראלי צוללות מדגם "דולפין", שיכולות לשגר טילים גרעיניים, משום שכ"ספקים לדבר עבירה" תרבץ על הגרמנים "שותפות לאשמה" ש"לא תכופר", אם וכאשר ישראל תממש את זממה.
יאקוב דה פורמנטרו
יצירתו
רק יצירות מעטות שלו ידועות. את כל אלה ניתן לסווג כציורי ז'אנר, בפרט ציורים בנושא "חברות עליזות" ותמונות גלריה.
חברות עליזות
הציורים המעטים המיוחסים לדה פורמנטרו כוללים את ציורי "הגלריה לאמנות" ו"חברה אלגנטית על מרפסת", שניהם באוספים פרטיים כמו גם "משחק שש-בש". השניים הראשונים שייכים לז'אנר של החברה העליזה המתארת קבוצה של אנשים נהנתנים. הז'אנר היה פופולרי גם בפלנדריה וגם ברפובליקה ההולנדית במאה ה-17.
ציורי גלריה
שתי קומפוזיציות שייכות לז'אנר "ציורי הגלריה" מיוחסים לו: "פנים גלריה לאמנות" (אוסף פרטי) ו"אוסף תמונות", שנמצא כיום באוסף המלכותי. ז'אנר "ציורי הגלריה" התפתח באנטוורפן, שם פרנס פרנקן הצעיר ויאן ברויגל האב היו האמנים הראשונים שיצרו ציורים של אוספי אמנות בשנות ה-20 של המאה ה-17. ציורי גלריה מתארים חדרים גדולים בהם מוצגים ציורים רבים ופריטים יקרים אחרים בסביבה אלגנטית. העבודות המוקדמות ביותר בז'אנר זה הציגו חפצי אמנות יחד עם פריטים אחרים כמו כלים מדעיים או מוצגי טבע מעניינים. הז'אנר הפך מיד לפופולרי ובעקבותיהם הגיעו אמנים אחרים כמו יאן ברויגל הבן, קורנליוס דה בלייה, האנס חורדאנס, דייוויד טנירס הבן.
הציור הידוע ביותר של דה פורמנטרו הוא ציור הגלריה המכונה "אוסף תמונות" שנמצא כיום באוסף המלכותי. הציור מתאר חדר מלא בתמונות, ובתוכו כמה דמויות של חובבי אמנות. התמונות השונות התלויות על קירות החדר מייצגות עבודות של אמנים מובילים מדורו של דה פורמנטראו שעבדו באנטוורפן באמצע המחצית השנייה של המאה ה-17. הקומפוזיציה כוללת גם דיוקנאות של רובנס, ואן דייק, שני אמני אנטוורפן הבולטים מהדור הקודם. ציורי גלריה יכולים לייצג אוספים בפועל או אוספים דמיוניים. אוסף התמונות מתאר גלריה מדומיינת וניתן לראות בו סיכום של הטוב ממה שאמנים אמצע המאה ה-17 של אנטוורפן יכלו להפיק.
מספר סוגיות הקשורות לקומפוזיציה עדיין לא נפתרות לגמרי. קודם כל תאריך הציור. תאריך הציור נקבע כעת ל־1654 היסטוריוני האמנות גם הם אינם תמימי דעים בדעתם אם הציור היה שיתוף פעולה בין כמה ציירים או קבוצה גדולה של ציירים. על בסיס ניתוח איקונוגרפי מגיעים למסקנה שהציור אינו שיתוף פעולה בין כל האמנים שיצירותיהם מיוצגות בציור אלא מייצג את המאמץ המשולב של דה פורמנטרו וארסמוס קלינס השני, צייר מוביל באנטוורפן. פ. ג. מאייר לעומת זאת סבור שהקומפוזיציה היא שיתוף פעולה בין כל האמנים שיצירותיהם מתוארות. הוא מייחס את ההרכב ואת התמונות השונות המתוארות בו באופן הבא:
ניתן לפרש את הציור כאל התייחסות לקהל צופים אניני טעם, ובמיוחד להדגיש את פעילות הערכת הציירים על סמך מאפיינים סגנוניים. ניתן לראות בציור גם עדות מעוצבת בקפידה של הכישרון ומורשת העבר של בית הספר לציור באנטוורפן.
גינטר גראס
"מה שחייב להיאמר" - ביקורת על מדיניות ישראל
גראס מת במרפאה בליבק ב-13 באפריל 2015.
יצירתו הספרותית
את פרסומו קנה ברומן "תוף הפח" שיצא לאור בשנת 1959, רומן ראשון בטרילוגיית דנציג, ולאחריו הופיעו במסגרתה "חתול ועכבר" (1961) ו"חיי כלב" (1963). יצירתו צינית, גרוטסקית, פרועה. גראס ביצירתו מציג עולם מקאברי שסופו ידוע מראש.
בשנת 1970 נבחר כעמית כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בין השנים 1983 ל-1986 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנות בברלין. במשך השנים קיבל פרסים רבים, ובשנת 1999 קיבל את פרס נובל לספרות.
יורם קניוק מתייחס אליו בספריו "היהודי האחרון" ו"הברלינאי האחרון", שם הוא מכונה "גרמניסופר".
קישורים חיצוניים
מכתביו:
על כתביו:
בעקבות מותו:
ארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון
ארתור הרברט, הרוזן הראשון מטורינגטון (באנגלית: Arthur Herbert, 1st Earl of Torrington) (1647 לערך – 14 באפריל 1716), בנו של שופט, אדוארד הרברט, היה פוליטיקאי ואדמירל בצי המלכותי הבריטי בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
ביוגרפיה
הרברט נולד בערך בשנת 1647, ןהצטרף לצי המלכותי בשנת 1663. הוא שירת במלחמות ההולנדיות, ובתפקידי פיקוד שונים בים התיכון. זכה לקריירה מכובדת בצי ואף נפצע באחד הקרבות.
נאמנותו למלוכה, היחוס המשפחתי ותפקודו כמפקד בצי הקנו להרברט מקום של כבוד בחצר המלכות ואת חיבתו של המלך ג'יימס השני שמינה אותו לאדמירל. סרובו לתמוך בחוק המבחן הביא להדחתו מכל תפקידיו. הרברט פנה לנציגי ויליאם הנסיך מאורנג'. הוא הגיע להאג מחופש לחייל פשוט כדי להיפגש עם ויליאם ולמסור לו מכתב מאצילי אנגליה. ויליאם כהוקרה מינה אותו למפקד כוח הפלישה שלו במהלך המהפכה המהוללת שאירעה בשנת 1688, ואחרי כן זיכה אותו במשרת ראש צי הבית.
בתקופת שלטונם של ויליאם ומרי כמלכי אנגליה, שירת הרברט כלורד הראשון של הימיה, ומילא תפקיד מרכזי במלחמת תשע השנים בה פיקד על הכוחות האנגלים וההולנדים בקרבות על מפרץ בנטרי ועל החוף הסמוך (Beachy Head). נסיגתו מפני הכוחות הצרפתים עוררה זעם והביאה לעמדתו למשפט צבאי. הרברט זוכה במשפט, אך אחרי־כן לא שרת את המלוכה בתפקיד כלשהו. הרברט נישא פעמיים, אך לא זכה להביא ילדים לעולם ועם מותו, ב-14 באפריל 1716, באה לקיצה גם רוזנות טורינגטון.
השירות הפדרלי לעבודה ותעסוקה
השירות הפדרלי לעבודה ותעסוקה (ברוסית: Федеральная служба по труду и занятости, בקיצור Роструд, "רוסטרוד") הוא גוף סטטוטורי שהוקם בהתאם לאמנה בינלאומית של שירותי התעסוקה הציבוריים בעולם. הגוף אחראי לריכוז ידיעות על המצב בשוק העבודה ברוסיה ועל מגמות ההתפתחות בו על מנת להסדירו; הוא עוסק בשירותי השמה והשגת עבודה לדורשיה ובהפניית עובדים לדורשיהם. השירות משרת את תושבי רוסיה בעלי אזרחות רוסית.
השירות הפדרלי לעבודה ותעסוקה (רוסטרוד) הוא גוף ממשלתי פדרלי של ממשלת רוסיה המפעיל תפקידי בקרה ופיקוח בתחום העבודה, תעסוקה, שירות אזרחי חלופי (המקבילה הרוסית לשירות לאומי), הערכה מיוחדת של תנאי העבודה ורווחת האוכלוסייה, מתן שירותים ציבוריים בתחום קידום והגנה תעסוקתית. מניעת אבטלה, סיוע בעת הגירת עבודה ויישוב סכסוכי עבודה וכן מתן ערבויות חברתיות במסגרת החקיקה של הפדרציה הרוסית בנושאים אלה.
א-סמוע
אַ-סַּמוּע (בערבית: السموع) (בעברית: סמוע) היא עיירה פלסטינית בדרום הר חברון, המונה כ-18,000 תושבים. תושביה מעבדים כ-20 אלף דונם, ובכלל זה גידולי תבואה, ירקות ומעט מטעים. ענף גידול הצאן הוא מענפי הפרנסה העיקריים.
השירות הפדרלי לעבודה ותעסוקה
הגוף הוקם במתכונתו הנוכחית ב-9 במרץ 2004, במסגרת הרפורמה הפדרלית והוא יורש לשכות התעסוקה הסובייטיות שפעלו קודם לכן. בשנת 1991 הוקמו שירותי תעסוקה ממלכתיים שאוחדו לכדי שירות פדרלי אחד.
א-סמוע
הכפר מעיד ומשמר את שמו של היישוב המקראי אשתמוע, שהיה יישוב יהודי גדול במהלך תקופת המשנה והתלמוד. הוא כנראה שכן במקום הנוכחי של הכפר.
השירות הפדרלי לעבודה ותעסוקה
השירות נתון לפיקוחו של שר העבודה והרווחה. השירות מעניק שרות למחפשי עבודה תוך גיוס כוח אדם, הן קבוע והן זמני וביצוע הכשרת עובדים.
א-סמוע
העת העתיקה
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 ציין כי בימיו אשתמוע היה "כפר גדול מאוד של יהודים בדרומא מצפון לעָנִים בתחום אלויתרופוליס". בכפר נתגלו שרידים רבים, המעידים על יישוב גדול ומבוסס בתקופת המשנה והתלמוד. החשוב שבהם הוא בית הכנסת הגדול, שנחשף במרכז הכפר ובחצרותיו נמצאו, בשימוש משני, שברים ארכיטקטוניים ובהם סמלים יהודיים אופייניים כגון מנורת שבעת הקנים. חלקם מוצגים כיום במוזיאון רוקפלר בירושלים. בית הכנסת מתוארך לסביבות המאה ה-4 וה-5 לספירה. במהלך המאה ה-7 בית הכנסת הוסב למסגד.
התקופה העות'מאנית
על הכפר בתקופת שלטון העות'מאני כתב החיד"א (הרב חיים יוסף אזולאי) בספר "מעגל טוב", כי הוא עבר במקום בשנת תקל"ג (סוף שנת 1772) בדרכו מחברון לאל עריש, וכי תושבי שמוע הטילו מס מיוחד על זרים שעברו בגבולות העיר.
בשנת 1838 זיהה אדוארד רובינסון את סמוע עם אשתמוע המקראית. הוא תיאר את סמוע ככפר "משמעותי מלא צאן ועדרים". הוא מצא גם שרידי קירות שנבנו מאבנים גדולות מאוד, שחלקם היו באורך של יותר מ-10 מטרים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי זהו "כפר היושב על ראש גבעה גבוהה ומוארכת ועל צלעותיה [...] על הפסגה ניכרים שרידי מצודה [...] היא נבנתה מאבנים מהוקצעות יפה מאוד, כנראה בימי קדם, אך דומה ששופצה בתקופות שונות, ובעיקר בימי מסעי הצלב. החלק העליון הוא אפילו חדש יותר, וזה היום 'הבורג '' של הכפר". לדבריו, חיו אז בכפר פחות ממאתיים תושבי קבע, לצד 800 נפש נוספים שהתגוררו באוהלים ובמערות הסמוכות כדי להשתמט ממסים ומגיוס לצבא. הוא ציין כי בכפר חורבות של בתים רבים שקרסו, חלקם עתיקים, ובאחד מהם הבחין באבנים הדומות במידותיהן לאלו של חומות הר הבית. בנוסף, בכניסה למסגד קטן בכפר, הוא מצא תבליט שהועתק ממנצב עתיק ומשמש כמשקוף, ועליו תגליף אשכולות ענבים שמזכיר עיטור שכיח באמנות היהודית הקדומה, ולצידו גילופים שושנות ואגרטלי פרחים.
המאה ה-20 וה-21
תושבי הכפר מעבדים כ-20 אלף דונם, ובכלל זה גידולי תבואה, ירקות ומעט מטעים. ענף גידול הצאן הוא מענפי הפרנסה העיקריים. ב-13 בנובמבר 1966 פשט צה"ל על הכפר בפעולת תגמול שנודעה כפעולת סמוע, בעקבות פעולות חבלה שנעשו נגד מטרות ישראליות. בפעולה פוצצו עשרות בתים. לירדנים היו 18 הרוגים, ולצה"ל הרוג אחד – מפקד גדוד צנחנים, סא"ל . מהפיצוץ במקום נפגע גם מבנה בית הכנסת העתיק במקום.
ארכאולוגיה
חפירות ארכאולוגיות נערכו במקום בשנת 1934 בידי החוקרים מאיר ורייפנברג. במקום נמצאו שרידי בית כנסת עם כתובת פסיפס ומטמון מטבעות גדול. החפירות נמשכו לאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1969 הן הושלמו על ידי זאב ייבין. באותה שנה פונו הדיירים שגרו מעל המבנה ובית הכנסת הוכשר לביקורי הקהל.
בשנת 1970 סקר שמריהו גוטמן את בתי הכפר א-סמוע ומצא בהם פריטי אדריכלות יהודית: 15 משקופים מעוטרים, עם רוזטות אופייניות. על ארבעה משקופים נמצאו תאורי מנורת שבעת הקנים. בקירות המבנים בכפר נמצאו ציורי מנורות פשוטות. שני משקופים הועברו למוזיאון רוקפלר ושלישי לכפר עציון.