cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית
הקשר היסטורי
בשנת 1516 הגיע לוויטנברג מוכר שטרי מחילה מטעם האפיפיור, שמטרתו למכור מספיק שטרות על מנת לגייס כספים לבנייה המחודשת של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. בתגובה לכך, ב־31 באוקטובר 1517 כתב לותר מכתב לבישוף הממונה עליו, אלברט ממיינץ המביע מחאה על מכירת השטרות ובו גם עותק של מה שנודע אחר כך כ־95 התזות. בשלב זה של פעילותו, לותר עוד לא התכוון להתעמת עם הכנסייה אלא לפתוח פולמוס תאולוגי כמקובל ובטון "חוקר ולא דוגמטי" על אף שכמה מהתזות נראות כקוראות תיגר על הכנסייה.
בשנת 1519 השתתף בפולמוס (דיספוטטיו) של לייפציג, שנערך בין יוהאן אק, תאולוג סכולסטי קתולי, ואנדראס קרלשטאדט, תאולוג שבהמשך יצטרף לרפורמציה הפרוטסטנטית. ביולי 1519, הגיע לותר ללייפציג ובהמשך הצטרף לדיון בהזמנת אק. בפולמוס נפגש לותר עם הומניסטים כמו ארסמוס מרוטרדם, והשפעתם ניכרת בכתביו. בנוסף, הוא פגש מכרים של האביר אולריך פון הוטן שהשפיעו על האביר פרנץ פון זיקינגן שהציע ללותר הגנה בטירותיהם אם יצטרך לברוח מסקסוניה.
תוכן המסכת
המסכת מתחילה בהקדמה ואחריה מתחלק הדיון לשלושה חלקים: "שלוש החומות של אנשי רומא", "על הדברים שידונו במועצות" ו"עשרים ושבעה סעיפים על הרפורמציה של השדרה הנוצרית".
ההקדמה
את המסכת הוא ממען לאצולה הגרמנית ופותח בהתנצלות סמלית על שהוא פונה אליהם כ"אדם פרטי ועני". מטרת הפנייה המוצהרת היא להביא לידיעתם את כל ה"רעות שהחריפו". הוא קושר את פנייתו לעלייתו של הקיסר הרומי הקדוש החדש, קרל החמישי שהיה בן 20 עם שליחת המסכת וישב פחות משנה על כס האימפריה.
הוא מאשים את ה"אפיפיורים ואנשי רומא" בהחדרת "המלכים בבלבול" "בעזרת השטן" וקורא להם להיות יראי אלוהים במקום להאמין בכוחם החילוני.
שלוש החומות של אנשי רומא
שלושת החומות של אנשי רומא הן עקרונות יסוד שבנתה הכנסייה כדי "להגן" על עצמה כך ש"איש לא יוכל לתקן אותה". החומה הראשונה היא עליונות הסמכות הרוחנית־דתית על החילונית־זמנית. החומה השנייה היא בלעדיות האפיפיור על פרשנות כתבי הקודש. החומה השלישית בלעדיות האפיפיור על זימון ועידות אקומניות (קונצילים).
החומה הראשונה
בדיונו על החומה הראשונה, לותר מבקר את ההפרדה בין הרשות החילונית לרשות הדתית. הוא מוחה על עצם העובדה שהרשויות מופרדות רק בעצם המשרה ומבקש לערער את סמכות הכנסייה.
באמצעות ציטוטים של פטרוס הקדוש וחזון יוחנן, הוא מראה שהטבילה היא זו שהופכת את המאמין לכומר ומעצם כך הופכת את הכמרים לנושאי תפקידים בלבד. על מנת להדגים את טענתו, לותר מדבר על "עשרה אחים, יורשים שווים לכתר אביהם המלך" שנדרשים "לבחור אחד מביניהם שישלוט על הירושה" ומציין שהתוצאה תהיה ש"כולם יישארו מלכים בעלי כוח שווה, על אף שאחד יישאר למשול". לותר קורא איפוא לבחירת הכמרים בידי בחירי ציבור שכן "אם דבר משותף לכול, אין אדם יכול לקחת אותו לחזקתו בלי רצון הקהילה וציוויה". מכאן יוצא עיקרון כמורת כל המאמינים וכן דוקטרינת שתי הממלכות.
החומה השנייה
הסמכות האפיפיורית הבלעדית לפרש את כתבי הקודש היא החומה השנייה המגנה על הכנסייה, לפי לותר, ולכן חלק זה של המסכת הוא היבט נוסף של כמורת כל המאמינים. הבעיה שמעלה לותר היא חוסר הוכחה לסמכות שכזו בכתבי הקודש עצמם. זהו ניסיון נוסף לערער את סמכות הכנסייה, שכן הסמכות האפיפיורית ושל הפקודים תחתיו מתבססת על החזקתו בידע דתי עליון.
החומה השלישית
הדיון בחומה השלישית הוא הסיבה לדיון המורחב בוועידות בהמשך. לותר טוען כי הכנסייה הגנה על עצמה באמצעות מתן בלעדיות על כינוס ועידות העוסקות בנושאי דת לאפיפיור במקום לאפשר גם להדיוטות להצביע על כשלים ובעיות בתחום הרוחני. הוא מציע להעניק ל"רשויות החילוניות" את הזכות לכנס ועידות שכן הם "נוצרים־עמיתים, כמרים־עמיתים, החולקים רוח אחת וכוח אחד בכל הדברים ו[לכן] הם צריכים לשמש בתפקיד שהעניק להם אלוהי".
עניין הדת והמדינה ברפורמציה היה נושא טעון. הלותרנים האמינו בעיקרון "שתי הממלכות" ("שתי הממשלות" בדיבורו של לותר), כלומר שלכנסייה לא תהיה סמכות אזרחית ולנסיכים לא תהיה מעורבות בגאולת נשמות. מדובר בהרחבה של מודל "עיר האלוהים" של אוגוסטינוס (ובכך רואים גם השפעה של ההומניזם על פעילותו של לותר). אך לא כולם הסכימו עם דעה זו, כפי שניתן לראות במכתב של אנונימי תושב נירנברג בשם "האם לממשלה החילונית הזכות להניף החרב בענייני אמונה?". העוקבים של ז'אן קלווין, למשל, האמינו בתאוקרטיה יחד עם חלק מהאנבפטיסטים. חלק גדול אחר מהאנבפטיסטים האמינו בהפרדת הדת מהמדינה בצורה מוחלטת ואף דחו סמכות חילונית, לפי פסוקים מהברית החדשה כמו יוחנן 18:36 ומתי 22:21.
נוסף על כך, הוא מביא כסימוכין לכך שראוי לתת לרשות את הסמכות לכנס ועידות בכך שקיסרים של האימפריה הרומית (כמו קונסטנטינוס הגדול) כינסו גם הם ועידות כנסייתיות.
על הדברים שידונו בוועידות
בחלק זה של המסכת מונה לותר עניינים שיש להביא בפני הוועדות.
העניין הראשון הוא ש"ראש הנצרות", ש"מתגאה בהיותו יורשו של פטרוס הקדוש", "חי בפאר ארצי שאף קיסר או מלך יכול להשתוות לו". הוא טוען שהאפיפיור צריך לחיות בפשטות כדי להידמות לפטרוס הקדוש ולישוע, שכן "משרתו צריכה להיות כלום מלבד לבכות ולהתפלל בהתמדה ... ולהוות דוגמה לענווה מלאה".
אחרי הביקורת על פאר האפיפיור, לותר מעלה את תפקיד החשמנים לביקורת. הוא טוען כי החשמנים רק עסוקים בצבירת רווח, ולכן אינם עובדים את אלוהים. בשל החוסר בעבודת האלוהים, "הערים דעכו והמדינה והעם נהרס".
לותר בשלב זה ממשיך לדבר על מסר גרמני־ספציפי (תוך השפעה הומניסטית בעלת גוון פטריוטי ושל המקומיות [regionality] של העולם בימי הביניים בדבריו על העושר החשמני. הוא מנבא עתיד דומה לגרמניה כמו ל"איטליה המיובשת".
עשרים ושבעה סעיפים על הרפורמציה של השדרה הנוצרית
מובאים להלן עיקרי עשרים ושבעה הסעיפים:
השפעת המסכת
פרסום המסכת הוביל לשבירת ההפרדה בין התחום הרוחני והתחום החילוני וכן ביטול העליונות של הרוחני על החילוני, ובכך הוביל לשינוי מהותי בחיי המאמינים: מעתה יש להם שליטה על אמונתם.
אך המסכת הובילה לעליית יותר שאלות מתשובות וגם תגובות ראקציונריות. השינוי הגדול בין סמכות רוחנית אבסולוטית של הכנסייה לחוסר סמכות מוחלט הכה גלים ברחבי אירופה, אך בסופו של דבר ידו של לותר הייתה על העליונה. שאלות שעלו כללו את כמות הכוח שתקבל הסמכות החילונית וכן האם העקרונות שמעלה לותר עצמו כולם נכונים, ובסופו של דבר כמורת כל המאמינים איפשרה לזרמים נוצריים רבים נוספים להכות שורשים באירופה הפרוטסטנטית (בעיקר מרכז אירופה וצפון היבשת).
מבחינה פוליטית, דוקטרינת כמורת כל המאמינים המבטלת את עליונות האפיפיור קרצה לנסיכים שרצו להגדיל את עצמאותם. בנוסף לחלק הצפוני של גרמניה המודרנית, גם שוודיה ואנגליה ניצלו את המומנטום הלותרני כדי להתנתק מהכנסייה, אך על רקע פוליטי ולאו דווקא תאולוגי. המגמה של דעיכת הכוח האפיפיורי במדינות אירופה החלה בראשית העת החדשה במונרכיות החדשות כמו צרפת וספרד, שקיבלו את אישור האפיפיור למנות בישופים מטעם המדינה. העצמאות הזו במדינות הובילה דווקא לשימור הקתוליות ולדחיית הפרוטסטנטים שכן הדת הקתולית הייתה גורם שמחזק את השלטון.
מבחינה חברתית, היו מי שפירשו את דוקטרינת כמורת כל המאמינים באופן אחר מלותר. דוגמה לכך היא מרד האיכרים הגרמני של שנת 1525, שהושפע חלקית מרעיונותיו של לותר. לותר גינה את המרד וקרא לאצולה הגרמנית לדכא אותו.
טלסקופ החלל אקארי
אסטרו-F, הנקרא גם אקארי, הוא טלסקופ חלל בתחום האינפרה אדום שפותח בידי הסוכנות היפנית לחקר החלל בשיתוף פעולה עם אירופה וקוריאה.
הטלסקופ שוגר ב-21 בפברואר 2006 על גבי טיל מדגם M-V מיפן למסלול קוטבי, ומסונכרן עם השמש, כלומר הטלסקופ נמצא באותה נקודה על פני כדור הארץ כל יום באותה שעה מקומית. לאחר השיגור שונה שמו ל"אקארי", שפירושו ביפנית אור. ליפנים יש מסורת בשינוי שם חלליותיהם לאחר שיגורים מוצלחים.
משימתו הראשונית של הטלסקופ הייתה לבצע סקר מקיף של כל השמים בתחום האינפרה אדום הקרוב, הבינוני והרחוק. החיישנים בתחום האינפרה אדום הבינוני והרחוק פעלו כחמש שנים ותשעה חודשים, עד שאזל מלאי ההליום הנוזלי המשמש כנוזל הקירור שלהם. החיישן בתחום האינפרה-אדום הקרוב ימשיך לפעול גם מעבר לפרק זמן זה, באמצעות קירור מכני.
טלסקופ החלל אקארי יצא משירות ב-24 בנובמבר 2011.
תן לי סימן
תן לי סימן הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל. השיר יצא לאור ב-1 בדצמבר 2016, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר יצא בחסותו של רוברטו מיוזיק.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד ה-TV של מדיה פורסט, והשלישי במצעד של רשת ג'. השיר אף נכנס למצעד של גלגלצ, והגיע בשיאו למקום החמישי.
רקע כתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דולב רם ופן חזות. השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ה-EDM, בדומה לשיר "חצי משוגע".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיא לשיר צולם על ידי גיא סחף ובוים על ידי גל אל-עד וסתיו מרון מורג. הקליפ צולם בשחור-לבן, והוא הראשון של קירל אשר צולם בסגנון הזה. תחילת, ניתן לראות את קילר בבית חשוך, כשרקדנים רבים סביבה ולבסוף, את קירל מכה אותם בעזרת כוח המחשבה שלה.
נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-3 מיליון צפיות.
הופעות חיות
במרץ 2017 ביצעה קירל את השיר בגרסה אקוסטית בתוכנית של גידי שפרוט בגלגלצ.
מתחת לחוג הגדי
מתחת לחוג הגדי (באנגלית: Under Capricorn) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1949 בבימויו של אלפרד היצ'קוק עם ג'וזף קוטן, אינגריד ברגמן ומייקל וילדינג בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-19 בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. שם הספר והסרט מתייחסים לעובדה שקו הרוחב חוג הגדי חוצה את אוסטרליה.
זה הסרט השני בצבע של היצ'קוק לאחר "החבל" (1948) והשלישי עם אינגריד ברגמן לאחר "בכבלי השכחה" ו"הנודעת".
היצ'קוק לא אהב את הסרט. אין בו מתח כמו בשאר סרטיו אבל יש בו פרשיית רצח, משרתת מאיימת, גיבורה שמורעלת וניצלת ברגע האחרון ומתח בלתי פוסק בין הדמויות של משולש אהבה.
תקציר העלילה
סידני, 1831, המושל החדש של אוסטרליה, סיר ריצ'רד ברק (ססיל פארקר) מתקבל בטקס מרשים להתחלת כהונתו (היצ'קוק מופיע בקהל בהופעת קמע). אתו מגיע גם בן דודו, צ'ארלס אדר (מייקל וילדינג), אדם מכובד מאירלנד, כדי לעשות עסקים ולהתעשר.
סאם מזמין אותו לחווילתו ושם פוגש צ'ארלס את אשתו, הנרייטה (אינגריד ברגמן) אותה הכיר כילד באירלנד כשהייתה חברה של אחותו. הנרייטה כעת היא אלכוהוליסטית ולא מתפקדת בביתה. את הבית מנהלת מילי הקשוחה (מרגרט לייטון) שלא מהססת להלקות את המשרתות שהן למעשה אסירות. מילי רוצה להשתלט על המקום ומספקת להנרייטה משקאות אלכוהוליים בכמויות גדולות.
לאחר שהם מתנשקים היא מספרת לצ'ארלס שהיחסים בינה לסאם הם הדוקים. סאם היה נער אורווה באירלנד והיא התאהבה בו. הם ברחו לגרנטה גרין בסקוטלנד שם היה אפשר להתחתן מתחת לגיל 21 ללא הסכמת ההורים. אחיה הגיע למקום, ירה בהם והחטיא ואז היא ירתה והרגה אותו. סאם נטל את האשמה על עצמו ונדון לגרוש לאוסטרליה ושבע שנות מאסר. היא הגיעה לאוסטרליה וחייתה שבע שנים בעוני עד שהוא השתחרר.
סאם מבחין בקשר בין אשתו לצ'ארלס וזה מעורר את חמתו. כשצ'ארלס לוקח את הנרייטה לנשף בבית המושל ששם אין לו רשות להיכנס בגלל היותו אסיר בעבר, הוא מתפרץ לנשף ללא רשות ומתעמת עם צ'ארלס. בינתיים חוזרת מילי לזמן קצר ומספרת לסאם על הקשר של צ'ארלס והנרייטה. צ'ארלס מחזיר את הנרייטה לביתה וסאם מצווה עליו לעזוב. צ'ארלס עולה על סוסה נתקל בגדר. סאם יורה בסוסה ואחר כך מתעמת עם צ'ארלס ונפלט לו כדור שפוצע את צ'ארלס.
סאם יכול להתלות על כוונת רצח שני. הנרייטה מגיעה לבית החולים בו מאושפז צ'ארלס ומודיעה למושל כי היא זו שירתה באחיה וכי תיאלץ לעמוד למשפט באירלנד.
סאם מודיע למילי כי ימכור את הבית ויסע לאירלנד לעזור לאשתו. היא מחליטה לחסל את הנרייטה, מכניסה גולגולת מצומקת למיטה, גורמת לה להלם נפשי ואז מוהלת את היין בתרופות הרגעה חזקות. הנרייטה מתבוננת בה ומתחילה לצעוק ואז מגיע סאם שמבין מה קורה ומגרש את מילי.
סאם נעצר אך הנרייטה מצליחה לשכנע את צ'ארלס שיעיד לטובתו כי זו הייתה ירייה שלא בכוונה. סאם משוחרר והם נפרדים מצ'ארלס שחוזר לאירלנד.
איתן גרין
איתן גרין (נולד ב-21 באוגוסט 1951) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן, ופרופסור אמריטוס בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
איתן גרין נולד בקיבוץ אפיקים וגדל באשקלון. הוא היה שחקן כדורסל ושימש בשנים מאוחרות יותר כפרשן כדורסל. הוא למד תיאטרון והיה בוגר המחזור הראשון של מחלקת הקולנוע והטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בה הוא מכהן כיום כפרופסור וכראש לימודי כתיבת תסריטים. הוא מלמד בנוסף בבית הספר קמרה אובסקורה ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בתום לימודיו ביים את הדרמה "נחום גליקסון: יומיים בארץ" (1976), עליה זכה בפרס ראשון בתחרות הסרט הקצר. בשנים 1978–1979 כיהן כמנהל האומנותי של המכון הישראלי לקולנוע.
גרין עסק בבימוי, כתיבת תסריטים, עריכת סרטים ותוכניות טלוויזיה, ועריכת ספרים. הוא שיחק בסרטו של אסי דיין בחינת בגרות (1983) ובסרטו של ערן ריקליס "ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (1984).
סרטיו מתארים סיפורים אישיים ומתמקדים בגיבורים טובי לב אך אבודים. גרין ייחודי בקולנוע הישראלי בכך שאינו מנסה למצוא חן יתר על המידה בעיני הקהל והוא משדר רגישות, אמיתיות ואמינות. דמויותיו אינן זוהרות וקולנועיות והתכנים מלנכוליים. לרוב, ההומור בסרטיו של גרין מעודן ומאופק. הוא הושפע במיוחד מהבמאים רובר ברסון, יסוג'ירו אוזו וארמנו אולמי.
סרטיו
בסרטו "לנה", משנת 1982, מסופר על לנה, עולה חדשה מברית המועצות, הנאבקת לשחרר את בעלה, אסיר ציון, ובינתיים מתפתח קשר בינה לבין גבר אחר.
בסרטו "עד סוף הלילה", מ-1984, גילם יוסף מילוא מהגר תלוש, נוצרי, שאינו מתאקלם בחברה בה הוא חי למעלה משלושים שנה, בעוד שאסי דיין הוא צבר טיפוסי, שהקריירה הצבאית המבטיחה שלו נקטעה בעודה באיבה בגלל מחדל שביצע בלבנון, והוא מתגלגל לחיי הלילה הסהרוריים של תל אביב במסע הזוי של אלכוהול, אלימות, פשע ובגידות.
בסרטו "אזרח אמריקאי" בכיכובם של איצ'ו אביטל וגיא גארנר, משנת 1992, התווה גרין את סיפורו של כדורסלן אמריקאי כושל הפוגש בעיתונאי מקומי, שהחמיץ את הקריירה שלו כפסנתרן, זה מוביל לידידות אמיצה, אך רצופת מהמורות.
הסרט "זולגות הדמעות מעצמן", משנת 1996, מספר על אב, אותו מגלם אריה מוסקונה, ובנו, אותו מגלם אבי גרייניק, שהם בעלי חברה קטנה המארגנת מסיבות ואירועים. הם חולמים להרחיב את העסק, ולשם כך הם זקוקים לרכב שני. לצורך כך, הבן צריך להוציא רישיון נהיגה על מנת שיוכל לנהוג ברכב השני. הבן נכשל בכל שמונת מבחני הנהיגה אליהם הוא ניגש, מפאת ההתרגשות, ואביו, יחד עם אנשים נוספים, מנסה לחשלו בשיטות שונות ותוך כדי כך לוקה בהתקף לב.
הסרט "חלומו של הנרי", משנת 2003, מספר את סיפורו של הנרי, אותו מגלם מנשה נוי, מחסנאי בחוג לקולנוע שבאוניברסיטת תל אביב, אשר מחליט בגיל מבוגר לממש את חלומו המודחק ולביים סרט קולנוע. במאים ומפיקים משיבים את פניו ריקם, אך דווקא הסטודנטים נחלצים לעזרתו.
בדצמבר 2008 יצא לאקרנים סרטו של גרין "הכול מתחיל בים". הסרט הוצג בפסטיבל מונטריאול וזכה לפרס "החדשנות בקולנוע".
בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2023 הוצג לראשונה סרטו בתי אהובתי.
גרין הוא אחד מעורכי התסריט המבוקשים ביותר. עד שנת 2013 ערך יותר מ-300 תסריטים, בהם של במאים מתחילים.
בימוי
גרין ביים את הסרטים הבאים:
ספרו
גרין ערך את הספר במאים ואנשי-קולנוע על הקולנוע, בהוצאת עם עובד, ספרית אופקים, 1985
עדן בר-טל
עדן בר-טל (נולד ב-1962) הוא איש עסקים וניהול ישראלי, המכהן כיו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו מאז שנת 2022, כיהן בעבר כמנכ"ל במספר משרדים ממשלתיים.
ביוגרפיה
בר-טל הוא עו"ד בהכשרתו, בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת לונדון.
ניסה בעבר להתמודד לרשימת מולדת לכנסת. כיהן כמנכ"ל קוקרמן בית השקעות.
בר-טל כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת בין השנים 2009 ל-2013. בתקופת כהונתו תחת השר משה כחלון הונהגו רפורמות רבות בשוק התקשורת, ביניהן רפורמת הסלולר שאפשרה כניסת מפעילי סלולר חדשים והוזלת מחירים. לאחר פרישתו מתח ביקורת על תפקוד המגזר הציבורי.
בשנת 2015 סייע במטה הבחירות של כחלון בבחירות לכנסת העשרים ושימש יועץ לחברת תנובה.
הקים את חברת הקנאביס הרפואי "סבבה" ביחד עם אברהם צור, רועי אוחיון ומייקל סיטרון בשנת 2018. בר-טל כיהן כיו״ר, נשיא ומנכ״ל החברה.
בין השנים 2020–2021 היה מנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי.
בינואר 2022 מונה לתפקיד יו״ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
בר-טל נשוי ואב לשלושה.
שחף סיני שחור-ראש
שחף סיני שחור-ראש (שם מדעי: Chroicocephalus saundersi) הוא מין של שחף החי בסין ומזרח אסיה ומצוי בסכנת הכחדה.
אורכו של שחף זה רק 33 ס"מ, הקטן ביותר מבין השחפים לאחר שחף גמדי. העורף והראש של השחף שחורים לגמרי וגם המקור שחור ומעוקל בקצהו. הכנפיים אפורות בהירות ולבנות בקצותיהן. הזנב שחור-לבן לסירוגין והרגליים שחורות.
השחף חי באזורי חופים, שפכי נהרות, ביצות ואגמים ברחבי מזרח סין, הונג קונג, יפן, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, מקאו, רוסיה, טאיוואן ווייטנאם.
שחפים אלה בסכנה כתוצאה מפגיעה בבית גידולם על ידי שינוי תוואי החוף למטרות חקלאות ימית וכן בגלל זיהום סביבתי וירי בעופות בכמה מהמדינות בהם הם חיים. סיבה נוספת היא חיסול גוזלים על ידי טורפים.
קרב דוברו פולה
קרב דוברו פולה היה קרב מכריע בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, ונערך במהלכה של מתקפה כוללת, בה פתחו ב-15 בספטמבר 1918 כוחות מדינות ההסכמה על קווי מעצמות המרכז. למחרת היום תקפו כוחות סרביים וצרפתיים את העמדות המבוצרות ברכס דוברו פולה, שאוישו ברובן על ידי יחידות צבא ממלכת בולגריה, והצליחו להבקיע את קווי ההגנה. מקץ יומיים קרסו הבולגרים ויחידות מצבאם נטשו את החזית, הכריזו מרד נגד המלך פרדיננד הראשון ונעו לעבר סופיה. עד מהרה ביקשה ממשלת בולגריה הפסקת אש. תוצאתו המכרעת של קרב דוברו פולה הובילה ליציאת ממלכת בולגריה ממלחמת העולם הראשונה ולאפקט דומינו אשר הכריע את כל המערכה בבלקן לטובת מדינות ההסכמה.
החזית המקדונית
בולגריה נכנסה למלחמה במצב כלכלי וחומרי קשה, לאחר שהותשה במלחמות הבלקן, וציפתה למלחמה קצרת ימים. הבולגרים נסמכו לחלוטין על הגרמנים באספקת ציוד צבאי, ואלה לא יכלו לעמוד בביקוש. לא זו אף זו, הגרמנים התבססו על עתודות המזון שיוצרו בבולגריה והן הועברו לצבאם על חשבון החיילים הבולגרים, וכך, מאמצע 1917, החלה דה-מורליזיציה בשורות הכוחות הבולגריים בחזית בשל חוסר בציוד ובמזון ובשל הימשכות המלחמה.
בעיות המשמעת בצבא הבולגרי
ביוני 1918, לאחר התבוסה הבולגרית בקרב סקרה, הדיח מפקד החזית ניקולה ז'קוב את מפקד הארמייה הראשונה דימיטר גשוב, ומינה תחתיו את סטפן נרזוב, שהועמד בפני משימה כמעט בלתי אפשרית, להעלות את מורל צבאו ולשפר את רמת חיילותם ללא שיפור תנאים ותוספת ציוד ואספקה. בנוסף, בין פברואר לאוגוסט 1918 ערקו כ-2,200 מחיילי הארמייה השנייה, והם סיפקו מידע מודיעיני יקר ערך למפקדי החזית של מדינות ההסכמה. בראשית ספטמבר חלה הגנרל ז'קוב ונאלץ לסיים את תפקידו, ובמקומו מונה הגנרל גאורגי טודורוב, וכך לקראת אמצע החודש נתון היה הצבא הבולגרי תחת בעיות פיקודיות ומורליות קשות ובתנאי אספקה וציוד ירודים.
בעיות המשמעת הקשות והעריקות מהחזית הובילו להעמדתם לדין צבאי של כ-40,000 חיילים וקצינים בולגרים, ומתוכם הוצאו להורג בין 450 ל-2,500 חיילים.
ההיערכות למתקפת מדינות ההסכמה
ביוני 1918 מונה לואי פראנשה ד'אספרה לפקד על כוחות מדינות ההסכמה, שמנו בעת ההיא כ-620,000 חיילים לעומת 450,000 חיילים לכוחות מעצמות המרכז. לאור יחסי הכוחות, המידע על המורל הירוד בצבא הבולגרי וניתוב הכוחות הגרמניים מחזית הבלקן לחזית המערבית, תוכננה מתקפה כוללת על קווי כוחות מעצמות המרכז בחזית המקדונית. הרעיון לתקוף בדוברו פולה הגיע ממפקד הצבא הסרבי, ז'יוויין מישיץ', מאחר שהעריך שהכרעת הבולגרים בנקודה זו תאפשר את פריצת קווי ההגנה של כל החזית ותפתח את הדרך לעמק הווארדאר.
הבולגרים והגרמנים העריכו שתיתכן מתקפה בגזרה זו. ב-27 באוגוסט דיווח דו"ח מודיעיני גרמני, וב-1 בספטמבר דיווח דו"ח מודיעיני בולגרי, שמתקפה על הקווים בדוברו פולה תתבצע תוך ימים אחדים. ההערכה הייתה שקווי ההגנה לא יובקעו והמתקפה תיבלם. ערב המתקפה ציין הגנרל פרידריך פון שולץ ביומנו שכוחותיו אמנם כבר לא מסוגלים לתקוף, אך יוכלו להגן בקלות על קווי החזית המבוצרים.
שדה הקרב
הגזרה בחזית המקדונית שבה נערך הקרב השתרעה מגדות הצרנה עד אגם דויראן והוחזקה על ידי שתי דיוויזיות בולגריות: הדיוויזיה השנייה התראקית והדיוויזיה השלישית הבלקנית, אשר סופחו לארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של קונו פון שטויבן. פסגת דוברו פולה שברכס הרי נידז'ה (הנקראים גם הרי ווראס), מתנשאת לגובה של 1,800 מטרים, ובמורדותיה היה במועד הקרב שטח פתוח נרחב וביצתי שנשא את אותו השם והיה למעשה אגן ניקוז. העמדות המבוצרות בדוברו פולה היו חלק ממערך פסגות מבוצרות בצורת פירמידה, שכלל בנוסף לדוברו פולה את פסגות הרי וטרניק וסוקולוט.
הבולגרים ביצרו את אזור דוברו פולה החל מסתיו 1916. קו ההגנה הראשי כלל מוצבים במרחקים של 50 עד 200 מטרים ביניהם, ובהם הוצבו חיילי רגלים. המוצבים קושרו באמצעות תעלות, כאשר קו ההגנה המשני מוקם 1.5–3 קילומטרים מהקו הראשון בשטח אגן הניקוז, ובמסגרתו הוקמו מוצבים במתכונת הקו הראשון.
כשני קילומטרים מקו ההגנה השני הוצבו עמדות ארטילריה, כאשר בינן לבין קווי המוצבים הוצבו מכשולים וגדרות תיל. במהלך 1917 חיזקו הבולגרים את הביצורים, העמיקו את תעלות הקשר ביניהם ובנו מקלטים עמידי הפגזות במוצבי מפתח לאורך הקווים.
מדינות ההסכמה
כוחות מדינות ההסכמה התבססו על אלמנטים מהארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ', שכללה שלוש דיוויזיות: הדנובה, דרינה ומוראבה, ועל אלמנטים מהארמייה הסרבית השנייה בפיקודו של סטפה סטפנוביץ' שכללה חמש דיוויזיות – שלוש סרביות: שומאדייה, טימוק ויוגוסלב ושתיים צרפתיות: ה-122 וה-17 "האפריקניות". עם הכוחות נמנו גם 18 אסקדרוני פרשים. בסך הכול מנו הכוחות בזירת הקרב 36,500 חיילי רגלים, והם צוידו ב-756 מקלעים כבדים ו-2,610 מקלעים קלים, 81 מטוסים, 654 תותחים בקוטר 105–240 מילימטרים קצרי וארוכי קנה, 84 מרגמות ומספר תותחי הרים.
מעצמות המרכז
הדיוויזיה השנייה הבולגרית, "תראקיה", בפיקודו של איוון רוסב, החזיקה את הקו בין פסגת סוקולוט לפסגת דוברו פולה, והדיוויזיה השלישית, "בלקן", בפיקודו של ניקולה ריבארוב, החזיקה בפסגת וטרניק. לכוחות הבולגריים אשר כאמור נספחו לארמייה ה-11 הגרמנית, התלוו יחידות מטה ויחידות מקלענים מהארמייה ה-11. בסך הכול מנו הכוחות הבולגריים 11,600 חיילי רגלים, ובנוסף 256 מקלעים כבדים, 146 תותחים ו-24 מטוסים. עם הכוחות נמנו גם שלושה אסקדרוני פרשים. מפקד החזית של הצבא הבולגרי, הגנרל גאורגי טודורוב, וכ-250 מחיילי העילית של הדיוויזיה השנייה נעדרו מהקרב בשל השתתפותם בקבלת הפנים לפרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה, שביקר בבולגריה באותה העת.
מהלך הקרב
ב-15 בספטמבר לפנות בוקר תקפו כוחות הדיוויזיה ה-122 הצרפתית את קווי הדיוויזיה השנייה הבולגרית בפסגת דוברו פולה. הבולגרים הצליחו להדוף גם מתקפה זו וכ-700 מחיילי הכוח הצרפתי נהרגו. במהלך היום יצאו הבולגרים לחמש מתקפות נגד, אך ב-13:00 הצליחו כוחות סרביים להשתלט על עמדות מפתח בפסגת וטרניק, ובשעות הערב הצליחו כוחות צרפתיים וסרביים להשתלט על עמדות מפתח בפסגת סוקולוט, עניין שהפך את ההגנה על דוברו פולה למסובכת ובעייתית. לאור חומרת המצב הורה הגנרל פון שולץ לכוחות הבולגריים לסגת לקו ההגנה השני.
במהלך הלילה בוצע ריכוך ארטילרי של קו ההגנה הבולגרי השני, ובבוקר 16 בספטמבר החלו כוחות רגלים סרביים מדיוויזיות הדנובה ודרינה לתקוף אותו. לקראת צהריים הורה הגנרל פון שולץ לגנרל פון רויטר, מפקד כוח עתודה שהוצב בפרילפ, לחבור במהירות לאזור הלחימה כדי לתגבר את קו ההגנה השני. הבולגרים המשיכו בניסיונותיהם למתקפות נגד. חיל הרגלים הבולגרי הסתער ב"גלים", עניין שגרם להאמרה ניכרת במספר הנפגעים בקרבם. הכוחות הצרפתיים עשו שימוש בלהביורים שהוסיפו לפגיעות הקשות בכוחות הבולגריים, ועמידת קו ההגנה השני החלה להתרופף. בצהריים נפרץ קו ההגנה השני ונוצר מרווח ברוחב 11 ק"מ בקו ההגנה הבולגרי של החזית המקדונית. בערב הצליחו הצרפתים והסרבים להרחיב את הפרצה בקו ההגנה ל-25 ק"מ, ובהמשך להשתלט על המרכז הלוגיסטי הבולגרי בגראדסקו. בשלב זה החלו שתי הדיוויזיות הבולגריות בנסיגה מהירה. הנסיגה הפכה למנוסה תוך אובדן ציוד צבאי רב, ובכלל זה קני ארטילריה רבים. ב-18 בספטמבר דיווח קונו פון שטויבן על פרצה ברוחב 30 ק"מ בחזית ועל כך שלהערכתו "החזית המקדונית אבודה".
הרפובליקה של ראדומיר
החיילים הבולגרים אשר נטשו את החזית הגיעו לעיר קיוסטנדיל והשתלטו על מפקדת הצבא במקום. הדיוויזיה הגרמנית ה-217 הועברה מחצי האי קרים דרך הים השחור לווארנה, ומשם ברכבות לסופיה, כדי להגן על הבירה הבולגרית מפני המורדים. המורדים הגיעו לעיר ראדומיר והכריזו על הקמת רפובליקה עצמאית בשם "הרפובליקה של ראדומיר", ובראשה העמידו את ראייקו דאסקאלוב שהיה אחד ממנהיגי מפלגת האיכרים. הממשלה הבולגרית שחררה מהכלא את אלכסנדר סטמבוליסקי, מנהיג מפלגת האיכרים, והוא נשלח לנהל משא ומתן עם המורדים. הניסיון לא צלח והמורדים הכריזו על הדחת המלך פרדיננד ונעו לכוון סופיה במטרה לחולל הפיכה צבאית. בהגיעם לפאתי העיר נתקלו בכוחות הדיוויזיה ה-217 הגרמנית וצוערי האקדמיה הצבאית הבולגרית שהיו תחת פיקודו של הגנרל אלכסנדר פרוטוגרוב, ו-128 מהם נהרגו ונפצעו בקרב ההגנה על הבירה הבולגרית. המורדים ספגו 400 נפגעים ונכנעו. חוסר השקט הנמשך בשורות הצבא מחד ותנועת כוחות מדינות ההסכמה אל תוך גבולות הממלכה מאידך, העמידו בסכנה את המשך קיומה העצמאי של ממלכת בולגריה.
הפסקת האש
הממשלה הבולגרית החליטה לבקש הפסקת אש, וב-24 בספטמבר פנה ראש הממשלה אלכסנדר מלינוב באמצעות הגנרל איוון לוקוב למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי בבקשה לשביתת נשק לצורכי כניעה, ולמחרת היום נחתמה שביתת הנשק של סלוניקי. ב-3 באוקטובר ויתר המלך פרדיננד על כיסאו. קרב דוברו פולה הסתיים בניצחון מוחץ של מדינות ההסכמה והוביל להכרעת המערכה בבלקן. הייתה זו הפעם השלישית לאחר תום השלטון העות'מאני שבה נכשלו הבולגרים בהשגת מטרותיהם הטריטוריאליות הלאומיות והפעם השנייה בתוך חמש שנים שבה הם הובסו במלחמה על רקע זה. התבוסה עוררה תגובות קשות בציבוריות הבולגרית, ובנרטיב ההיסטורי הבולגרי נתפש קרב דוברו פולה כאסון צבאי, השני בחומרתו רק לקרב בלאסיצה שהוביל לקץ ימיה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
יוסף אלרון
יוסף אלרון (נולד ב-20 בספטמבר 1955) הוא שופט בבית המשפט העליון החל מ-30 באוקטובר 2017. קודם לכן כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
ראשית חייו ומשפחתו
יוסף אלרון (אלפריח) נולד במעברת "מחנה דוד" שבחיפה. הוא הצעיר מבין תשעת ילדיהם של צדיקה ועובדיה, שעלו לישראל ממוסול שבעיראק בשנת 1951. למד בבית הספר היסודי "נירים" וביולי 1973 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר "תיכון ערב חדש" בחיפה. בשנים 1973–1977 שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סגן. לאחר מכן עבד בלונדון במסגרות ביטחוניות שונות עד לשנת 1980. בשנת 1982 הוסמך למשפטים (LL.B.) באוניברסיטת בקינגהאם שבאנגליה. בשנת 1983 חזר לישראל והחל להתמחות במשרדי עורכי דין בחיפה – סולומון ליפשיץ ושות', גורי סובול ושות' ולאחר מכן בפרקליטות מחוז חיפה. בשנת 1985 סיים את ההתמחות במשפטים והוסמך כעורך דין. בשנת 2001 השלים לימודי תואר שני במדעי החברה (.M.A) בתחום "מינהל ביטחון לאומי" מאוניברסיטת חיפה.
עבד כעורך דין עצמאי בתחומים הפלילי והאזרחי, במשרד שפתח במדרחוב נורדאו, בשכונת הדר בחיפה.
קריירה כשופט
מאוגוסט 2014 עד מרץ 2018 שימש כיו"ר הוועדה הבוחנת של לשכת עורכי הדין, הממונה על שאלון בחינת ההסמכה של הלשכה. בתפקידו זה היה השופט אלרון ממובילי הכנסת שאלה פתוחה הדורשת ניסוח עצמאי של הנבחן.
במקביל לתפקידיו, כיהן השופט אלרון כשופט צבאי במילואים: בשנת 1995 עבר בשירות המילואים ליחידת בתי הדין הצבאיים, וכיהן במסגרת זו כשופט בבית הדין הצבאי במחוז הצפון; ומשנת 2010 החל לכהן כשופט צבאי במילואים בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת סא"ל.
בפברואר 2017 אישרה הוועדה למינוי שופטים פה אחד את מינויו לבית המשפט העליון, במסגרת הסכם בין חברי הוועדה למינוי ארבעה שופטים. שרת המשפטים איילת שקד (הבית היהודי) דרשה את מינויו. כמה משופטי בית המשפט העליון התנגדו למינויו, ואהרון ברק אף רמז לגביו כי הוא "איננו חלק מהמשפחה" של שופטי בית המשפט העליון. מנגד, השופט אלרון זכה לתמיכה חזקה מצידם של חברי הוועדה לבחירת שופטים, השר משה כחלון ושרת המשפטים איילת שקד – שהביעה את הערכתה למקצועיותו וליכולתו הניהולית כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה – ואף היה המועמד המועדף על לשכת עורכי הדין. הוא נכנס לתפקיד זה ב-30 באוקטובר 2017.
משפט וחברה
רגישות זו באה לידי ביטוי בעמדתו, שהתקבלה בדעת רוב, כי יש לקבל ערעור של אדם בלתי מיוצג על הקביעה כי הוא אינו 'דייר ממשיך' בדירת אביו המנוח:
״ניסיון החיים למדני כי ׳דירת עמידר׳ אינה קורת גג בלבד. היא משמשת עבור מי שידם אינה משגת כתשתית לבניית עתידם. סביבה מצויים חבריו, שכניו ומכריו של אדם. טול מידיהם את הדירה – ובכך תשמוט את הקרקע תחת רגליהם, פשוטו כמשמעו. כך גם במקרה שלפנינו, שבו ההשלכות של פינוי המערער מדירתו עלולות להיות הרות אסון. איני יכול אפוא להשלים עם עקירת המערער מסביבתו המוכרת והתומכת על בסיס דוחות ׳ביקורי מעגל׳ דלים בפרטים, אשר כאמור ניתן לתהות על מידת דיוקם. ... אכן, דיור ציבורי הוא משאב מוגבל ויקר ערך, אולם אסור כי הדבר יבוא על חשבונם של החלשים שבחלשים שבחברה הישראלית. לא על הכתפיים הצנומות של המערער ודומיו יש לפתור את מצוקתם של אחרים.״
אלרון היה בין השופטים שהורו למשרד החינוך לממן הסעות לילדים עם צרכים מיוחדים המשולבים במוסדות חינוך "רגילים", כמו לתלמידי בתי הספר של החינוך המיוחד.
במקרה נוסף, הקל השופט אלרון בעונש שנגזר על זוג הורים שהורשעו בעבירה של הפרת חובתם של הורים להבטיח את לימודי ביתם לפי סעיף 4 לחוק לימוד חובה, התש"ט-1949, מחשש כי חומרת העונש תפגע לבסוף בילדיהם.
בתביעתן של משפחות מקרב עולי תימן, הטוענות לנזקים נפשיים קשים שנגרמו להן על ידי רשויות המדינה, מחמת חלקן בהיעלמות ילדיהם ואחיהם מבתי התינוקות במחנות העולים שבהם שוכנו עם עלייתם ארצה ומבתי החולים, במסגרת הפרשה המכונה "פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן", קבע השופט אלרון כי "היעלמותם המוחלטת של הילדים מבלי להותיר כל עקבות, מעוררת ... לכאורה, חשדות מטרידים באשר לדפוס פעולה אחד מצד המשיבות, אשר עשוי להקים את זכותם של המערערים לסעד בסופו של ההליך"; וכי יש לאפשר למשפחות להגיש את תביעותיהן יחד, בין היתר, על מנת להקל עליהן לממש את זכות הגישה לערכאות.
כמו כן, בתביעתם של כמה מיוצאי גרמניה נגד הארגון למימוש האמנה על ביטחון סוציאלי, סבר השופט אלרון כי יש להקל בדרישת הוכחת הנזק שנגרם להם, וקבע בדעת מיעוט כי יש להחזיר את הדיונים לערכאות הדיוניות בכדי שאלו יקבעו את שיעור הנזק על דרך האומדנא.
בהזדמנות אחרת, הדגיש השופט אלרון את הערכים החברתיים המצדיקים את הרחבתו של בית אבות שהיה בסכנת סגירה במקרקעין סמוכים בפטור ממכרז, וקבע כי שיקולים אלו גוברים על שיקולים כלכליים הנוגעים לאופן הקצאת הקרקע.
כמו כן, השופט אלרון הדגיש כי קיים קושי משמעותי לטעמו בקביעת מחוקק המשנה כי מעשה של קיבוץ נדבות במקומות הקדושים – וברחבת הכותל המערבי בפרט – עשוי להוות, כשלעצמו, עבירה פלילית. לדבריו: "'הרחקתם של בני אוכלוסיות עניות וקשות יום מהמקומות הקדושים אך בשל העובדה כי הם מבקשים לקבץ בהם נדבות למחייתם, מגבילה את חופש הגישה לאותם מקומות ומעוררת התלבטויות מוסריות משמעותיות.'"
בעתירה בעניין חוקיותם של מסלולי לימוד אקדמיים נפרדים לגברים ולנשים, לשם שילוב האוכלוסייה החרדית באקדמיה, קבע השופט אלרון שאין לפסול את האפשרות לקיים מסלולים מעין אלו ולקדמם. זאת, בין היתר, לאור האינטרס הציבורי רב המשקל שבפתיחת שערי ההשכלה הגבוהה עבור האוכלוסייה החרדית, באופן שיאפשר לה להשתלב בחברה ובשוק התעסוקה; ובשים לב לאיזונים הרבים הקיימים בתוכנית, שנועדו לצמצם את הפגיעה בזכויות הכרוכה בעצם קיומם של מסלולי לימוד בהפרדה בין נשים לגברים. אולם, הוא הדגיש שעל המל"ג לפעול באופן מעשי למניעת הפלייתן של מרצות, תוך הצבת דרישה ברורה וחד-משמעית לקבלת נשים למשרות הוראה גם במסלולים הנפרדים המיועדים לגברים.
במסגרת עתירה לתרגום אחת מבחינות הבגרות לערבית במלואה, לאחר שהתברר כי רק חלקים ממנה תורגמו לערבית, הדגיש השופט אלרון כי על משרד החינוך להבטיח "שמערכי הבחינות בשפה הערבית לא ייפלו במאומה מאלה בשפה העברית". בהקשר אחר, הדגיש השופט אלרון את החשיבות שבמתן אפשרות לבני האוכלוסייה הערבית ללמוד בשפתם, ואף קבע כי על הרשויות המקומית לפעול לבחינת הביקוש לחינוך מעין זה בקרב תושביהן. עם זאת, באותו עניין הדגיש השופט אלרון כי בהיעדר ביקוש בפועל למסגרות חינוך מעין אלו, אין לכפות על הרשות המקומית להקימן – וחלף זאת, יש לאפשר לתושבים לפעול יחד עם הנהגת הרשות המקומית ליצירת מסגרות חינוכיות הנותנות מענה לצורכי כלל האוכלוסייה.
בהתייחס להליכי אישור תוכנית בנייה באזור עיר דוד, הדגיש השופט אלרון את החשיבות שבשיתוף בני האוכלוסייה המקומית – ובפרט, תושבי העיר הערביים – בהליכי התכנון, תוך קיום דיון בתוכנית בשפה הערבית כאשר הדבר מתאפשר. לדבריו: "'התועלת הישירה שבשיתוף הציבור בהחלטות תכנוניות נובעת מהאפשרות להביא לשיפור התכנית בהתאם להערות והתנגדויות שיוגשו לאחר הפקדתה, לצד בחינה ועמידה על זכויות הפרט, פן תפגענה או תקופחנה כתוצאה מתוכנית זו או אחרת. ..... לשיתוף הציבור תועלות עקיפות משמעותיות, שהרי ככל שתגבר נטיית רשויות התכנון לשתף את הציבור בהחלטותיהן, כך 'תגבר הסולידריות החברתית, ויקל על היחיד להזדהות עם מעשי הממשל והחלטותיו'... אין חולק כי מימוש מיטבי של זכות הטיעון של כלל הגורמים הנוגעים לעניין אכן דורש כי במהלך השימוע הפומבי והדיון בהתנגדויות לתוכנית יתקיים תרגום סימולטאני ומדויק של הדברים. קיומו של דיון בשפה שאינה מובנת למתנגדים, מטבע הדברים פוגם בתכליות לשיתוף הציבור בהליך התכנוני, ואף עלול לגרוע מתחושת הסולידריות שהדיון מבקש לקדם.'"
ביטחון
אלרון נחשב לשופט ביטחוניסט. הוא היה אחד מבין ארבעה שופטים שסברו כי יש לאשר את פסילתה של חברת הכנסת היבה יזבק מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-23. בעניין אחר קבע השופט אלרון, כי יש להעניק פרשנות מרחיבה לעבירת הסיוע לאויב במלחמה והדגיש כי "הרשעה בעבירות הנוגעות לסיוע לאויב במלחמה, בין בדרך של ביצוע מושלם של העבירה, ובין בקשירת קשר או בניסיון, מחייבת הטלת עונשים כבדים וממשיים על מבצעי העבירה". בעניינו של חייל שהורשע בפציעה בנסיבות מחמירות וגרם מוות ברשלנות, סבר בדעת מיעוט שאין להחמיר בעונשו וכתב: "עלינו לנהוג בזהירות יתירה שעה שאנו בוחנים את פעולותיהם של אנשי כוחות הביטחון סביב פעילות מבצעית או במצבי לחימה. בחינה זו אינה יכולה להיות "סטרילית", בתנאי מעבדה, תוך הפעלת חכמה שלאחר מעשה, אלא עליה לקחת בחשבון את נסיבות האירוע, תנאי השטח ותחושות הנפשות הפועלות בזמן אמת".
במקרה אחר קבע השופט אלרון שאין להתערב בהחלטת היועץ המשפטי לממשלה, שלא להעמיד לדין פלילי חוקרי שב"כ בשל טענות לעינויים במהלך חקירה של אדם פלסטיני. בפסק הדין נקבע, כי תיאוריו של המתלונן את האמצעים שהופעלו נגדו לא הוכחו, וכי "האמצעים המיוחדים", שהשב"כ הודה בנקיטתם, נדרשו לצורך סיכולה המיידי של "סכנה מוחשית של פגיעה בחיי אדם", ועל כן השימוש שעשו חוקריו באמצעים אלה חוסה תחת "סייג הצורך". כמו כן, נדחתה בפסק הדין העתירה לביטול הנחיות בשב"כ, המאפשרות התייעצות של חוקרים עם דרגים בכירים מהם באשר להפעלת "אמצעים מיוחדים" במהלך החקירות. בקשה לדיון נוסף על פסק הדין נדחתה בהחלטת נשיאת בית המשפט העליון, השופטת אסתר חיות.
השופט אלרון נמנה עם שופטי בית המשפט העליון הסבורים כי יש לאפשר הריסת בתי מחבלים כאמצעי הרתעתי, תוך שקבע כי "חרף הספקות שהובעו בעת האחרונה בפסיקה ובספרות ביחס לכוח ההרתעה של הריסת בתים, עמדתי היא כי כאשר הוכיח המפקד הצבאי שקיים אפקט הרתעתי ראוי ומשמעותי, כבענייננו, הרי שאין להתערב בהחלטת הרשויות המוסמכות לעשות שימוש באמצעי זה".
בעניין נוסף, קבע אלרון כי יש לפרש בצורה רחבה את המונח "הסתרה" בחוק המאבק בטרור, המאפשר למדינה לתפוס ולהחרים טובין שנעשה ניסיון להבריחם לרצועת עזה, כך שהוא יחול לא רק על הסלקת הציוד, אלא על כל פעולה שיש בה כדי להקשות על גילויו של הרכוש. במקרה אחר, השופט אלרון דחה עתירה נגד הקמת ציר פטרול מטעמים ביטחוניים תוך שהוא מדגיש כי "בית משפט זה אינו מחלק פקודות מבצעיות לצה"ל ואינו קובע האם נכון, מבחינה מבצעית, למקם עמדת שמירה, מחסום או תעלה נגד מעבר כלי רכב, במקום כזה או אחר. אף לא לנו להתערב באופן שבו צה"ל רואה לנכון להקצות את כוחותיו, לא כל שכן בגדרי פעילות מבצעית. ההכרעה בסוגיות אלו נתונה לשיקול הדעת של צה"ל, מפקדיו והאחראים עליו."
משפט פלילי
פסיקתו של השופט אלרון במשפט הפלילי מתאפיינת בשילוב של מדיניות ענישה מחמירה לצד עמידה דווקנית ובלתי-מתפשרת על זכויות נאשמים. עמדתו זו בלטה בפסק דין שניתן בהרכב מורחב של 9 שופטים, במסגרתו השופט אלרון היה היחיד שסבר כי דיון בבקשת צו חיפוש בטלפון חכם חייב להיערך בנוכחות הנחקר, למעט כשיש יסוד סביר לחשש שהדבר יביא לסיכול החיפוש או לשיבוש החקירה; כי יש לאפשר ערעור על החלטה בבקשה; וכי אל לבית המשפט להכשיר חיפוש בלתי חוקי שכבר ביצעה המשטרה, על ידי קבלת בקשתה המאוחרת לצו חיפוש.. זאת, תוך שהדגיש: "חקירה איכותית, שלמה, וסדורה תוך הקפדה על זכויות הנחקר, היא שתבטיח כי ההליך הפלילי יתנהל ביעילות, ובמקביל, תסייע באופן משמעותי ביותר לעשיית משפט צדק. מנגד, הליכי חקירה אשר מעליהם מרחפת עננה של ספק באמינותם, כשרותם, תקינותם וחשש לקיפוח זכויות הנחקר, עלולים להוביל לחוסר אמון בתוצאות החקירה – הן מצד בית המשפט הדן בהליך העיקרי והן מצד הציבור. בפועל, כבמקרה דנן, אנו עדים לפגיעה חוזרת ונשנית בזכויותיהם ובפרטיותם של נחקרים במהלך חקירתם". בעניינו של אלון חסן, לשעבר יו"ר ועד עובדי נמל אשדוד, הדגיש השופט אלרון כי "אין לו לדיין אלא מה שעיניו רואות; ועליו להסיק את המסקנה המשפטית המתבקשת ממכלול העובדות שהוכחו בפניו, ולא על פי 'תחושת בטן' שאינה מבוססת היטב בראיות".
אלרון כתב את עיקר פסק הדין שבו נדחה ערעורו של עמירם בן אוליאל על הרשעתו ברצח בפרשת הפיגוע בדומא. בסיום דבריו כתב: "ראוי שהדברים יאמרו בצורה ברורה ונחרצת: ידעו הכול כי בתי משפט לא יגלו כל סבלנות לפורעי חוק, תהא דתם אשר תהא; וביתר שאת, כאשר העבירות מבוצעות על רקע מניע אידאולוגי-גזעני."
זכויות נחקרים ונאשמים
במישור הפרוצדורלי, עמד השופט אלרון פעמים רבות על ההכרח שבהקפדה על תקינות ההליך הפלילי וההגנה על זכויותיהם של נאשמים במסגרתו.
אלרון הדגיש כי על רשויות החקירה להקפיד על הוראות הדין ועל הוראות נוהלי החקירה וכי במקרים שבהם רשויות החקירה חורגות מסמכויותיהן – אל לחוקרי המשטרה להניח כי פעולותיהם יזכו להכשר של בתי המשפט. כך, אלרון זיכה אדם שנמצא אצלו כמות קטנה של סם בנתב"ג, לאחר שקבע שהחיפוש היה שרירותי במקרה אחר קבע כי ככלל אין להעניק צו חיפוש בטלפון נייד במקרים שבהם המידע שעל בסיסו הוגשה הבקשה למתן הצו, הושג שלא כדין. זאת, בין היתר במטרה למנוע פגיעה חמורה בזכות הנחקר לפרטיות, וכן למנוע "מסע דיג" של רשויות החקירה במכשירי הטלפון הניידים של נחקרים, על מנת למצוא פיסת מידע שתצדיק, בהמשך הדרך, הוצאת צו חיפוש. בהקשר זה כתב כי:"'ביצוע עבירות על ידי גורמי אכיפת החוק מהווה תופעה פסולה שאין להשלים עימה. המטרה אינה מקדשת את האמצעים, ואין בעצם השאיפה למיצוי החקירה כדי להתיר לחוקרי המשטרה לבצע עבירות האסורות בדין. על רשויות החקירה להקפיד הקפד היטב על הוראות החוק ועל יישום נוהלי החקירה, ולהוות דוגמה לכל אזרח להתנהגות נאותה. לא יעלה על הדעת כי במסגרת מאמציהן למיגור הפשיעה יבצעו חוקרי המשטרה פעולות המנוגדות לדין, שהרי אין מתקנים עוול בעוול [...] הליכי חקירה בלתי תקינים עלולים להוביל בסופו של יום לחוסר אמון בתוצאות החקירה – הן מצד בית המשפט הדן בהליך העיקרי והן מצד הציבור. חקירה שאינה מתנהלת בשום שכל זורעת ספקות בליבו של בית המשפט, מקשה עליו לברר את העובדות הדרושות להכרעתו – ופוגמת בהליך הפלילי ובאמון הציבור בו'."
בעניין אחר, קבע השופט אלרון כי במקרים שבהם רשויות האכיפה והחקירה מבקשות לעשות שימוש בתוצרי האזנת הסתר תוך חריגה מהמגבלות שבצו שניתן לצורך כך, לשם תכלית החורגת מהותית מזו שבגינה הותרה ההאזנה מלכתחילה, עליהן לשוב ולפנות לבית המשפט שנתן את הצו בבקשה להסרת מגבלות.
על רקע זה, השופט אלרון מדגיש את החשיבות שבמימוש זכות הטיעון של נחקרים, חשודים ונאשמים בטרם תיפגענה זכויותיהם. בפרט, השופט אלרון סבר בדעת מיעוט כי יש לקיים דיון בבקשות למתן צו חיפוש במחשב – ובטלפון נייד בפרט – בטרם מתן הצו, אלא אם קיים יסוד סביר לחשש כי קיום הדיון יגרום לסיכול החיפוש או שיבוש הליכי חקירה; וכי אף ניתן לערער על החלטה למתן צו חיפוש.
במקרה בו עררים על עיכוב שחרור ממעצר נדחו ללא דיון על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב הורה השופט אלרון לקיים את הדיון בעררים עוד באותו הערב, וביקש להעביר את החלטותיו לנשיא בית משפט המחוזי בתל אביב כדי למנוע הישנות מקרים כאלו. בהחלטתו כתב אלרון כי "דחיית הערר על אתר ומבלי לשמוע את טיעוני בא-כוח המבקש, תוך קיום דיון כנדרש, מהווה פגיעה של ממש בזכותו של המבקש להליך הוגן ולקבלת יומו בפני בית המשפט". במקרה נוסף, הורה השופט אלרון להביא עצור לבדיקה פסיכיאטרית לאלתר, בליל שבת, לאחר שבתי המשפט השלום והמחוזי לא דנו בבקשה לעשות כן בשל כניסת השבת, והורו על מעצרו ללא נוכחות עורך דין.
אלרון גם עמד על זכויות הנאשמים במסגרת ההליך הפלילי עצמו. הוא טען שניתן להעלות טענות נגד סבירות ההחלטה להעמיד אדם לדין, כחלק מדוקטרינת ההגנה מן הצדק. עם זאת, הדגיש השופט אלרון כי התערבות בשיקול דעת רשויות התביעה והאכיפה תיעשה במקרים חריגים וקיצוניים בלבד.
בדומה, נקט השופט אלרון בגישה מרחיבה באשר לסוגי החומרים שיש לראות בהם כ"חומרי חקירה" אותם יש להעמיד לעיונו של נאשם, תוך שהדגיש כי "גישה מרחיבה זו ... מאפשרת לנאשם לממש את זכותו להליך הוגן; עשויה להגביר את האמון בהליך הפלילי ולצמצם חשדנות מצד הנאשם כלפי רשויות התביעה בדבר הסתרת מידע הנחוץ להגנתו; ויש בה כדי לייעל את ההליך הפלילי, שכן היא תמנע בקשות חוזרות ונשנות למסירת חומרים הנחוצים להגנה במהלך ניהול המשפט".
השופט אלרון אף הביע ביקורת על התנהלות הרשויות במקרה נוסף שבו חומרי החקירה לא הועברו במלואם לנאשם, וסבר כי די בכך בכדי להצדיק מתן היתר לחזור בו מהודאתו בביצוע העבירות שיוחסו לו. לשיטתו:"'הפגיעה בזכות העיון בחומרי החקירה מהווה פגיעה ממשית ומהותית בזכותו של נאשם להליך הוגן, ובפרט באפשרותו להתגונן מפני האישומים המיוחסים לו. פגיעה שכזו, של אי-העברת חומרי חקירה, יכול שתעלה בנסיבות מסוימות עד כדי חשש לעיוות דין של ממש, אשר יצדיק מתן היתר לנאשם לחזור בו מהודייתו'."
במספר מקרים, קבע השופט אלרון כי אין להטיל הוצאות משפט על נאשם בהליך הפלילי אלא במקרים חריגים שבהם נפל פגם בהתנהלותו הדיונית; וכי "אין מקום להטיל הוצאות על נאשם רק בשל כך כי בית המשפט הדן בעניינו לא מצא ממש בטענותיו". זאת, בין היתר "לנוכח האינטרס הציבורי שבמיצוי זכותו של הנאשם להליך הוגן, בחשיבות הרבה הגלומה בהימנעות מהרשעת חפים, ובצורך לאפשר לנאשמים להעלות את טענותיהם בלא מורא שמא עצם עמידתם הלגיטימית על זכותם להליך הוגן תגרור צעדים עונשיים כלפיהם".
באחת מהחלטותיו קבע כי ההסדר הקיים, המאפשר לתביעה להגיש חומר חסוי לצורך ביסוס קיומה של עילת מעצר עד תום ההליכים "אינו חף מקשיים ומעורר חוסר נחת ניכר, שהרי יש בו כדי לפגוע בזכותו הבסיסית של נאשם להתמודד עם הטענות המופנות נגדו, ואף לפגום ביכולתו של הסנגור להעניק לו ייעוץ וייצוג משפטי הולם בהיעדר ידיעה ברורה אודות טיב הראיות החסויות להן טוענת המאשימה".
במקרה נוסף, ביקר השופט אלרון את עמדת המדינה ביחס להיקף צו תפיסה לצורך חילוט, בציינו כי עצם הטענה המוטחת בפני חשוד או נאשם בשלב הצו הזמני, בדבר אפשרות תאורטית לחלט מאות מיליוני ש"ח מרכושו, עלולה להרתיעו מפני המשך עמידה על חפותו. לדבריו "בכך עלול 'להפליג' כלי החילוט למחוזות רחוקים, אשר הקשר בינם לבין התכליות שבבסיסו – הולך ונחלש. הנה אנו מתרחקים מ'הוצאת בלעו של גזלן מפיו', וצועדים לעבר מחוזות ההרתעה. לא הרתעה מפני ביצוע עבירות, אלא הרתעה מפני המשך ניהול ההליך הפלילי."
מעצר עד תום ההליכים
הקפדה זו על זכויותיהם של נאשמים באה לידי ביטוי גם בפסיקותיו, הנוגעות להחלטותיהם של בתי המשפט להורות על מעצרם של נאשמים עד לתום ההליכים, ולא לשחררם לחלופת מעצר. לשיטתו, "גם כאשר מדובר בעבירה החמורה ביותר בספר החוקים, ובהתקיים עילות למעצרו של הנאשם, מצוות המחוקק היא לבחון אם ניתן להשיג את מטרת המעצר בדרך של שחרור בערובה ותנאי שחרור שפגיעתם בחירותו של הנאשם פחותה". בעניין אחר הדגיש כי "במסגרת מכלול השיקולים שיש לבחון בהחלטה על מעצר עד תום הליכים, יש להתייחס גם להשלכות המעצר על ילדי הנאשם". בהקשר זה קבע באחת מהחלטותיו, שעל אף החשש להימלטותו של אדם שהתבקשה הסגרתו לידי מדינה אחרת, ועל אף החשיבות שבקיום התחייבויותיה הבין-לאומיות של ישראל להסגיר אדם שעתיד לעמוד לדין במדינה אחרת, אין בעצם ההכרזה עליו כ"בר הסגרה" כדי להצדיק את מעצרו מאחורי סורג ובריח – ויש לבחון את האפשרות לשחררו לחלופת מעצר.
עוד הודגש בפסיקותיו, כי אם בית המשפט סבור שקיימת אפשרות עקרונית לשחרור נאשם לחלופת מעצר, עליו להתרשם באופן ישיר ובלתי אמצעי מהמפקחים המוצעים בטרם יחליט שאין מקום לשחררו לחלופת מעצר.
עם זאת, במקרים אחרים הדגיש השופט אלרון, כי אין מנוס ממעצרם של נאשמים עד לתום ההליכים המשפטיים המתנהלים נגדם, בכדי לצמצם את המסוכנות הנשקפת מהם. בפרט, קבע כי:"'ריבוי מקרי האלימות הקשה כלפי נשים במסגרת מערכות יחסים, המתדרדרת לעיתים עד כדי רציחתן נפש, מחייבת את בתי המשפט לנקוט משנה זהירות בקבלת החלטות על שחרורם של נאשמים בעבירות אלימות כלפי בנות זוגן לחלופות מעצר, ולשקול היטב האם במכלול נסיבות העניין המובא לפתחם, די בתנאי מעצר מגבילים כדי לאיין את הסכנה הנשקפת מהם לבנות הזוג, אשר חוו כבר על בשרן את נחת זרועם'."
בדומה, קבע השופט אלרון כי במקרה שמיוחסות לנאשם עבירות תוך שימוש בנשק חם, אין להסתפק בתסקיר מעצר חיובי בעניינו כדי להצדיק חלופת מעצר. לצד זאת, השופט אלרון הדגיש כי על בתי המשפט הדנים בבקשות לחילוט רכוש של נאשם, טרם הרשעתו בדין, לאזן בין האינטרס הציבורי שבחילוט הרכוש לבין זכותו לקניין; וכי הימשכות ההליך הפלילי בעניינו עשויה להצדיק עיון מחדש בהחלטות קודמות שבגדרן חולט רכושו של נאשם תוך בחינת חלופות פחות פוגעניות.
השופט אלרון אינו חוסך בביקורת על התמשכותם של הליכים פליליים בבתי המשפט בעוד הנאשם מצוי במעצר, וקרא לא אחת לבתי המשפט להאיץ את הדיונים ולהביא לסיום ההליכים. זאת, תוך שמתח ביקורת על הנטייה לאשר הארכות מעצר מעבר ל-9 חודשים גם כאשר אין הצדקה להתמשכות ההליך, והבהיר כי בנסיבות מסוימות, התמשכות ההליך ללא כל התקדמות בו עשויה להצדיק את שחרור הנאשם לחלופת מעצר.
כך, באחד המקרים קבע השופט אלרון כי "מציאות שבה נאשם שוהה במעצר למעלה משנה וחצי בטרם הוחלט כי נסיבותיו מצדיקות את מעצרו עד תום ההליכים, היא כמעט בלתי נתפסת, ויש לעשות ככל הניתן כדי למנוע הישנותה במקרים אחרים". לצורך כך אף קרא ל"שינוי חקיקתי שעל פיו שלוש או ארבע הבקשות הראשונות להארכת מעצרם של נאשמים לפי סעיף 62 לחוק המעצרים תוגשנה לבית המשפט שבו מתנהל תיק המעצר, ותידונה על ידי נשיא בית המשפט", וזאת במטרה להביא "למודעות גדולה יותר ומעורבות הכרחית של נשיאי בתי המשפט באשר להתקדמות תיק המעצר לצד שמיעת התיק העיקרי", ולאפשר "התנהלות מבוקרת, מפוקחת יותר, ובכלל זה ניוד שופטים בתוך בית המשפט לצורך מתן קדימות לתיקים בהם נדרש זמן שיפוטי רב יותר מהמקובל, כאשר ברקע נלקחת בחשבון שהותם של הנאשמים במעצר עד שיוכרע דינם".
במסגרת החלטותיו, הדגיש השופט אלרון כי שחרורו של נאשם לחלופת מעצר בפיקוח, מחייבת השגחה משמעותית מצד המפקחים. במסגרת זאת, אף הורה על חילוט ערבות בסך כולל של 9.5 מיליון ש"ח להבטחת מעצרו של נאשם בביצוע עבירות רצח וניסיון לרצח במסגרת ארגון פשיעה, בתנאי פיקוח אלקטרוני, לאחר שברח ממעצר. בהקשר זה הדגיש אלרון כי "יידעו ויפנימו המתחייבים לפקח על חשוד, נאשם או נידון את מלוא כובד האחריות המוטל על כתפיהם, ויידע כל נאשם השוקל להפר את תנאי שחרורו בערובה כי הוא עתיד לפגוע פגיעה אנושה במבקשי טובתו אשר הסכימו לערוב לו".
הרשעה
גישתו של אלרון לזכויות נאשמים הביאה אותו להמעיט בהרשעות ביחס לעמיתיו. בין השאר הוא סבר בדעת מיעוט שיש לזכות את ניסו שחם מהרשעתו בהפרת אמונים, בטענה שהצטברות מעשים שנעשו במצב של ניגוד עניינים, שאף אחד מהם אינו חוצה את הרף הפלילי, אינה יכולה לבסס הרשעה בעבירה פלילית של מרמה והפרת אמונים, ובמקרה אחר היה בדעת מיעוט שאין להרשיע נאשם באחד האישומים נגדו בהפרת אמונים. במקרה אחר הוא טען בדעת מיעוט שהאיסור על קיבוץ נדבות ברחבת הכותל המערבי אינו חוקי ובהתאם ביקש לבטל את הרשעת אלו שהורשעו על סמך איסור זה.
ענישה
השופט אלרון הוא מהמחמירים בענישה ומעדיף את שיקול ההרתעה, הגם שהוא מכיר בכך שלא תמיד עונש חמור יותר אכן מרתיע יותר. לגבי בקשת הקלה בענישה משיקולי שיקום, התנגד בדעת מיעוט להקלה בעונש, וקבע: "שיקול השיקום אינו השיקול היחיד שיש להביא במנין השיקולים לצורך גזירת דינו של נאשם. הקלה בעונשו של נאשם בשל שיקולי שיקום מהווה חריג ...". על הקלה בעונש בעקבות סולחה הוא כתב: "מתן גושפנקה ל'סולחות' כמעין 'מרכיב משלים' לדרכי הענישה הקבועים בדין, יש בו כדי להוות מעין הפרטה פסולה של ההליך הפלילי. לא זו בלבד שאין במערך ההסכמות בין משפחת העבריין לבין משפחת הקורבן כדי להוות חלופה לדין הפלילי, אלא שהשלמה עם מעגל אלימות הכולל שימוש בנשק חם בטרם הצדדים פועלים ליישוב מחלוקותיהם 'בדרכי שלום' חותר תחת יסודות הדין הפלילי. איתותה של מערכת המשפט כי 'סולחה' עשויה להביא להקלה משמעותית בעונשו של העבריין מחליש את ההרתעה מפני ביצוע עבירות וחושף את קורבן העבירה ואת משפחתו ללחצים פסולים." אלרון גם הביע את דעתו נגד ההצעה להרחיב את תחולת האפשרות להטיל עונש מופחת על רוצחים שקיים ספק אם הם סובלים מהפרעות נפשיות, וקבע כי על בית המשפט: "לשוות לנגד עיניו את הערך של קדושת חיי אדם, שהופר ונרמס במעשה הרצח, ולנהוג במידה כפולה ומכופלת של זהירות בטרם ישית עונש מופחת על נאשם. לטעמי, קביעתו של עונש מופחת צריכה להישמר אפוא לאותם מצבים חריגים ביותר".
במקרה אחר, השופט אלרון דחה ערעור על עונשו של אדם שנהג בשכרות, דרס שני ילדים וניסה להתחמק מאחריותו למותו של אחד מהם ולפציעתו של השני – ונגזרו עליו 12 שנות מאסר בפועל. זאת, אף שציין כי מדובר ב"קפיצת מדרגה" ביחס לענישה הנוהגת. בהקשר זה הדגיש: "'מגמת ההחמרה ביחס לתאונות דרכים קטלניות, ובעיקר אלה שנגרמו בשל נהיגה בשכרות או תחת השפעת סמים, היא מוכרת ומתמשכת – אף אם לא תמיד עקבית ... יידע כל מי שבוחר לסכן חיים בדרך זו, קוטל בכך ילדים וקורע משפחות, ולבסוף גם מרהיב עוז בניסיונות לחמוק מן הדין, כי עונשו החמור בוא יבוא; וכשיבוא, ייתכן כי יהיה זה עונש חמור במיוחד, חמור יותר ממה ששיער לעצמו, ואולי אף חמור יותר מזה שהוטל על העבריינים שקדמו לו.'"
אלרון אף מביע את סלידתו מעבירות שנעברו גם כשהנושא אינו עומד להחלטתו. באחד המקרים, שבו רוצח פנה לבית המשפט בדרישה שיקבע שהוא זכאי לשחרור מוקדם, הביע אלרון, למעלה מן הצורך, את שאט נפשו מחומרת העבירה של הרוצח. בערעורו של הרב עזרא שיינברג, הביע אלרון התנגדות להסדר הטיעון שהושג עמו וכתב: "אני מביע פליאה על הסדר הטיעון העונשי אליו הגיעו הצדדים, אף לאחר שהוצג לנו הנימוק שעמד בבסיס ההגעה להסדר. לגישתי, על אף שהעונש שהוטל על המערער על ידי בית המשפט המחוזי מצוי ברף העליון של טווח הענישה שעליו הסכימו הצדדים במסגרת הסדר הטיעון, עונש זה אינו הולם כלל את חומרת מעשיו."
לצד זאת, לא פעם מדגיש אלרון את כלל אי ההתערבות בפסיקות של הערכאה הדיונית, לפיו יש להתערב בענישה רק כאשר קיימת סטייה ניכרת ממדיניות הענישה הראויה. מטעם זה הוא התנגד, בדעת מיעוט, להחמרה בעונשו של אדם שהורשע בהריגה. כן הביע אלרון את עמדתו בדעת מיעוט, לפיה כלל אי מיצוי העונש בערעור חל גם על פיצוי לנפגע עבירה.
הרפורמה בעבירות ההמתה
השופט אלרון דן במספר הזדמנויות באופן שבו יש ליישם את תיקון 137 לחוק העונשין, שבמסגרתו נערכה רפורמה מקיפה בעבירות ההמתה. באחד המקרים, עמד השופט אלרון על ההבחנה בין עבירת "רצח בכוונה תחילה" כנוסחה עובר לתיקון 137 לחוק, עבירת הרצח ה"בסיסית" לפי תיקון 137, ועבירת הרצח בנסיבות מחמירות בשל ביצועה "לאחר תכנון או לאחר הליך ממשי של שקילה וגיבוש החלטה להמית", לפי סעיף סעיף 301א (א)(1) לחוק העונשין, כנוסחו לאחר התיקון. השופט אלרון עמד על כך שנסיבה מחמירה זו נועדה להחליף, באופן רעיוני, את העבירה של "רצח בכוונה תחילה" כנוסחה עובר לתיקון 137 לחוק. לדבריו, חומרתה של עבירה זו בהשוואה לעבירת הרצח הבסיסית, היא בנחישותו של העושה, שגמר אומר להמית את הקרבן לאחר שרקם תוכנית להוצאת זממו אל הפועל; או לאחר שכלכל היטב את מעשיו, שקל את תוצאותיהם והתגבר על מעצורים מוסריים ואחרים בדרכו לממש את תוכניתו. לגישתו: "'החומרה המיוחדת הטמונה בעבירה זו, המוצאת ביטוי בעונש החובה הקבוע לצידה, ראוי לה שתביא ליצירת הבחנה בין מקרים שבהם מעשה הרצח בוצע לאחר שהעושה שקל והחליט להמית את הקרבן – אשר ייכנסו לגדרי הסעיף; לבין מקרים שבהם ההחלטה להמית התגבשה באופן ספונטני, ללא הפעלת שיקול דעת של ממש, וללא הכנה הכוללת פעולות מקדימות שביצע העושה קודם לביצוע הרצח – אשר יוותרו מחוצה לו.'" זאת, להבדיל מהאופן שבו יושמה עבירת הרצח בכוונה תחילה עבור לחקיקת תיקון 137.