cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וליוס אקסלרוד
מחקר על קטכולאמינים
על מחקרו המבהיר את השחרור, הקליטה והאחסון של המוליכים העצביים אפינפרין ונוראפינפרין, הידועים אף בשם אדרנלין ונוראדרנלין הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לאקסלרוד בשנת 1970.
מחקר על בלוטת יותרת המוח
חלק מעבודות המחקר המאוחרות יותר של אקסלרוד התמקדו בבלוטת יותרת המוח. הוא ועמיתיו הוכיחו כי ההורמון מלטונין מופק מחומצת האמינו טריפטופן, כמו גם המוליך העצבי סרוטונין. שיעור הסינתזה והשחרור של ההורמון עוקב אחר השעון הביולוגי הנשלט בהיפותלמוס. אקסלרוד ועמיתיו הראו גם כי למלטונין מגוון של השפעות במערכת העצבים המרכזית. אקסלרוד המשיך לעבוד ב-NIH עד יום מותו בשנת 2004.
דעותיו הפוליטיות
אקסלרוד גם חתם על מספר עצומות המוחות על כליאתם של מדענים בברית המועצות, נגד משפטי לנינגרד של חוטפי המטוס במבצע חתונה ובשנת 1974 חתם על עצומה נגד אונסק"ו בגלל היחס העוין של הארגון לישראל.
אנג'לה דייוויס
אנג'לה איבון דייוויס (באנגלית: Angela Yvonne Davis, נולדה ב-26 בינואר 1944 בברמינגהאם, אלבמה) היא פעילה חברתית רדיקלית, סופרת ופילוסופית אמריקנית.
דייוויס נטלה חלק ב-"ועדת התיאום הלא-אלימה הסטודנטיאלית" ועם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בשנות ה-60 וה-70. היא התפרסמה בשנת 1970 לאחר שקושרה לרציחתו של השופט הארולד האלי, לאחר שזה נחטף על ידי אסירים חברי הפנתרים השחורים שניסו לברוח מהכלא. היא ירדה למחתרת, ושמה נוסף ל"רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר" של ה-FBI. לאחר שנה וחצי של מנוסה נעצרה ונשפטה. לאחר 16 חודשי מעצר, וקמפיין בינלאומי למען שחרורה זוכתה ומשפטה הפך לאחד המשפטים המפורסמים בארצות הברית.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה 100 האנשים המשפיעים השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
נעורים
דייוויס נולדה בנולדה ב-26 בינואר 1944 בברמינגהאם, אלבמה, ב"גבעת הדינמיט", שכונה בה היה קונפליקט גזעי חריף.
דייוויס זכתה למלגת לימודים באוניברסיטת ברנדייס שבוולת'ם, מסצ'וסטס, שם הייתה אחת משלושת הסטודנטים השחורים היחידים בקרב תלמידי השנה הראשונה. בתקופה הזו היא הכירה את הפילוסוף הרברט מרקוזה והחלה ללמוד אצלו. ב-1962 נכחה ב"פסטיבל הנוער והסטודנטים העולמי" בהלסינקי, פינלנד. עם חזרתה ב-1963, נחקרה על ידי ה-FBI בנוגע להשתתפות בפסטיבל בעל נותני חסות קומוניסטים.
במהלך שנתה השנייה בברנדייס, בחרה דייוויס בתואר בצרפתית, והתעמקה בפילוסופיה של ז'אן פול סארטר. היא התקבלה לתוכנית לימודים בצרפת של המילטון קולג'. בזמן שהייתה בצרפת, שמעה דייוויס על פיצוץ הכנסייה בברמינגהאם, שבוצע על ידי חברי הקו קלוקס קלאן ב-1963. האירוע השפיע עליה מאוד מכיוון שהכירה באופן אישי חלק מהקרבנות. לקראת השלמת התואר בצרפתית, הבינה דייוויס שבעצם ברצונה להתמקד בפילוסופיה. היא השלימה את לימודיה באוניברסיטת ברנדייס בהצטיינות בשנת 1965, כחברה באחווה היוקרתית פי בטא קפא, הידועה בדבקות במצוינות אקדמית באומנויות ומדעים. לאחר מכן החלה ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פרנקפורט. דייוויס קיבלה מלגה של מאה דולר לחודש, ותחילה גרה אצל משפחה גרמנית. בהמשך עברה עם קבוצת סטודנטים לגור בלופט במפעל ישן. רבים מהסטודנטים שהתגוררה עמם היו פעילים באיגוד הסטודנטים הסוציאליסטים הגרמני, וגם היא לקחה חלק בפעילות שלהם. לאחר שנתיים של לימודים בגרמניה, עברה דייוויס לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בה השלימה תואר שני. כמו כן קיבלה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת הומבולדט שבמזרח ברלין.
חייה הבוגרים
החל מ-1969 דייוויס עבדה כפרופסור במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). היו לה גם הצעות עבודה מאוניברסיטת פרינסטון ומאוניברסיטת סווטארטמור, אך היא העדיפה את UCLA משיקולי מיקום. באותה תקופה היא הייתה ידועה כפמיניסטית רדיקלית, חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וקשורה למפלגת הפנתרים השחורים. עקב לחץ ממושל קליפורניה, רונלד רייגן, חבר המנהלים של האוניברסיטה פיטר אותה בשנת 1969, באשמת חברות במפלגה הקומוניסטית. הדבר גרר מחאה של איגוד הפרופסורים באוניברסיטאות האמריקאי. היא הוחזרה לתפקידה כאשר השופט ג'רי פאצ'ט פסק כי לא ניתן לפטר אותה עקב קשריה עם המפלגה הקומוניסטית.
ב-20 ביוני 1970 חבר המנהלים פיטר את דייוויס על שימוש ב"שפה מסיתה" בארבעה מנאומיה. הדוגמאות כללו בין היתר את כינוי אנשי-המשטרה "חזירים".
דייוויס הייתה ממגניהם של האחים סולדאד, שלושה אסירים שהואשמו ברצח שומר בבית הסוהר סולדאד שבקליפורניה. ימים ספורים לפני המשפט, צעיר אפרו-אמריקאי חמוש (אחיו של ג'ורג' ג'קסון מנהיגם של האחים סולדאד) השתלט על אולם בית המשפט, וחטף את השופט הרולד היילי, התובע גרי תומאס ושלוש נשים מחבר המושבעים. חילופי אש פרצו בניסיונם לעזוב את שטח בית המשפט, ובהם נהרגו מספר אנשים, ביניהם השופט. הנשק שבו נהרג השופט היה רשום על שם אנג'לה דייוויס, והיא הואשמה בניסיון חטיפה וברצח. צו מעצר הוצא נגדה ב-14 באוגוסט 1970, וב-18 באוגוסט היא הוכנסה לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI. עקב כך דייוויס נמלטה מקליפורניה. היא נעצרה על ידי ה-FBI ב-13 באוקטובר בניו יורק. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, בירך את ה-FBI על "לכידתה של הטרוריסטית המסוכנת, אנג'לה דייוויס". ב-1972 בית המשפט זיכה את דייוויס מכל סעיפי כתב האישום.
דייוויס הייתה בקשר עם הפנתרים השחורים שפעלו בישראל בשנות ה-70 וסייעה להם ביבוא ובגיבוש האידאולוגיה של מאבקם ששאב השראה ממאבק הפנתרים השחורים בארצות הברית.
דייוויס היא טבעונית בעלת עמדות אקו-פמיניסטיות אשר מצביעות על הקשר בין דיכוי בעלי חיים לדיכוי בני אדם, וכן על הקשר בין השיטה הקפיטליסטית לאופן בו החברה תופסת את בעלי החיים. בכנס שהתקיים בשנת 2012 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי טענה כי סוגיית המזון היא אחת מהזירות הגדולות הבאות במאבקים נגד דיכוי, וקראה להרחבת החשיבה הביקורתית בנוגע להמשך שיתוף הפעולה עם תעשיית משק החי על רקע הסבל הרב שנגרם לבעלי החיים. עוד טענה כי בחירתה בטבעונות היא חלק מתפיסת עולם מהפכנית שמבקשת לבחון איך עלינו לפתח חמלה לא רק כלפי בני אדם אלא גם כלפי בעלי חיים, שאינם אלא מוצר צריכה בעולם הקפיטליסטי. באותה שנה, חיוותה את דעתה בנושא זה גם בכנס שהתקיים באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בו טענה כי העובדה שבני האדם מסוגלים לאכול תרנגולת שגודלה בתנאים איומים הכרוכים בסבל רב, בלי שייקחו זאת בחשבון, היא סימן למסוכנות השיטה הקפיטליסטית שמונעת מהחברה לראות בבעלי חיים משהו אחר מעבר למוצר. עוד הוסיפה כי ישנו קשר בין האופן בו אנו מתייחסים לבעלי החיים לבין האופן בו אנו מתייחסים לבני אדם שנמצאים בתחתית ההיררכיה.
בשנת 2017 ביחד עם טיתי בהטאצ'אריה ופעילות נוספות היא השתתפה בכתיבת מניפסט "פמיניזם של ה-99%"
דייוויס ידועה כתומכת בקמפיין ארגון ה-Boycott, Divestment, Sanctions נגד הכיבוש הישראלי.
מחקר ופיתוח
מחקר ופיתוח (בקיצור מו"פ, באנגלית: R&D – Research and Development) מוגדר כפעילות המשתמשת ב המיועדת ליצור ידע מדעי או טכנולוגי חדש, כולל ידע על אדם, תרבות וחברה, או לפתח יישום חדש של ידע מדעי או טכנולוגי.
אודות
למו"פ תפקיד מרכזי בתחום הפרמצבטיקה, במטרה ליצור תרופות חדשות, ולכן אחוז ההוצאה למחקר ופיתוח של חברות אלו גבוה מאוד ומגיע לכ־15% מהכנסותיהן. ההוצאה למו"פ גבוהה גם בחברות תוכנה, אינטרנט, תקשורת ועוד. רישום פטנטים מהווה מקור מידע חשוב לגבי פעילות מחקר ופיתוח, שלה ערך כלכלי ישיר.
הייצור הלאומי של מו"פ נאמד על ידי סך הכל ההוצאה על מו"פ המיוצר במדינה, ומהווה מדד למידת היצירתיות והחדשנות שלה. ארצות הברית היא המדינה שבה מתבצעת פעילות המו"פ הגדולה בעולם (343 מיליארד דולר), ולאחריה האיחוד האירופי (231 מיליארד), סין (136 מיליארד) ויפן (130 מיליארד).
בישראל
בישראל, ההוצאה למחקר ופיתוח אזרחי, כאחוז מהתוצר המקומי הגולמי, היא הגבוהה מקרב המדינות המפותחות בעולם, ושיעורה עמד בשנת 2021 על 5.6% מהתמ"ג.
לשכת המדען הראשי שבמשרד התמ"ת ממונה על ביצוע המדיניות הממשלתית לתמיכה במו"פ תעשייתי, ומקיימת תוכניות סיוע ליזמים הפועלות על בסיס תקציב שנתי, על בסיס החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה, התשמ"ד 1984 (חוק המו"פ). גם משרד המדע והטכנולוגיה הקים ותומך במרכזים למחקר ופיתוח הפזורים ברחבי הארץ. המדען הראשי של משרד התמ"ת מעודד מחקר ופיתוח בעזרת מספר נתיבים עיקריים:
בשנות ה־90 של המאה ה־20 יזמה המדינה הקמה של חממות טכנולוגיות לקידום פעילות מו"פ ויזמות בפריפריה, תוכנית שחיזקה מאוד את תעשיית ההיי־טק בישראל.
בישראל מספר רב של מרכזי מו"פ של חברות ענק בינלאומיות. ביניהם ניתן למנות את IBM, מיקרוסופט, אינטל, גוגל, סמסונג, מוטורולה ועוד. בנוסף ישנם מרכזי מו"פ ביטחוניים, המסונפים למפא"ת, העוסקים בפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית בתחום הביטחון.
תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת
תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת (באנגלית: Crown Jewels of the United Kingdom) הם כינוי לתכשיטים הנלבשים על ידי מלכי הממלכה המאוחדת במהלך טקס ההכתרה שנערך במנזר וסטמינסטר. התכשיטים כוללים כתרים, שרביטים, טבעות, חרבות וחפצים אחרים כגון גלובוס הריבון ואף כיסא ההכתרה - כיסא אדוארד הקדוש והאבן שתחתיו - אבן סקון.
מרבית תכשיטים אלה מבוססים על מסורות מהתקופה שקדמה לרפורמציה, ולכן הם עשירים בסמלים דתיים ומשמעויות דתיות.
היסטוריה
אוליבר קרומוול, לאחר שביטל את המלוכה בשנת 1649 הורה על הריסת התכשיטים ושימוש בזהב לאוצר המדינה. לאחר השבת המלוכה בשנת 1660 הורה המלך צ'ארלס השני על יצירת תכשיטי כתר חדשים. השריד היחיד של התכשיטים שקדמו למלחמת האזרחים הוא כף המשיחה. דוח לפרלמנט הבריטי משנת 1649 מפרט את התכשיטים שנמצאו בבית התכשיטים והושמדו:
רשימה אחרת מפרטת את התכשיטים שהתגלו בארמון וייטהול:
הכתר הקטן שנמצא בתיבת המתכת יכול להיות הכתר של לליוולין (אשר לא מוזכר בתיעוד) או כתרו של המלך הילד אדוארד השישי.
הגלובוס והשרביטים
תכשיטי הכתר הבריטי כוללים שני שרביטים: שני שרביטים אלה וכן גלובוס הריבון (שנוצר אף הוא בשנת 1661) משמשים בטקס ההכתרה. הגלובוס ניתן למונרך בתחילת הטקס ולאחר מכן מונח על המזבח, ובעת שהמונרך אחוז בידו הימנית בשרביט הצלב, ובידו השמאלית בשרביט היונה הוא מוכתר בכתר אדוארד הקדוש.
חפצים אחרים
הארמילים הם אצעדות זהב המסמלים כנות וחוכמה. עבור טקס הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה נרכשו אצעדות חדשות במימון מדינות חבר העמים הבריטי דאז: הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, פקיסטן, ציילון ורודזיה הדרומית.
מצודת לונדון
מאז שנת 1303 נשמרים תכשיטי הכתר במצודת לונדון לאחר אירוע בו הם נגנבו ממנזר וסטמינסטר (ונמצאו ברובם זמן קצר לאחר מכן). לאחר הכתרתו של צ'ארלס השני הותר לציבור לראותם בתמורה לתשלום שניתן לשומר התכשיטים. ההצגה לציבור הופסקה בעקבות אירוע בו קולונל תומאס בלוד קשר את שומר התכשיטים וגנב אותם. לאחר אירוע זה נשמרו התכשיטים בבית התכשיטים, כאשר משמר צבאי שומר עליהם ולא הותרה הצגתם לציבור. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוצאו התכשיטים מבית התכשיטים. ישנן מספר סברות באשר למיקומם בתקופת המלחמה - לפי אחת הסברות הם הועברו לבניין סן לייף במונטריאול שבקנדה יחד עם הזהב של בנק אנגליה. אם בוצעה העברה זו הרי שהיא בניגוד לחוק האוסר על הוצאת תכשיטי הכתר משטחי הממלכה המאוחדת, כמו כן הסיכון בהעברת התכשיטים אל מעבר לים היה רב ביותר, ולכן סבירה יותר הסברה שהתכשיטים הוחבאו במרתפי טירת וינדזור.
ספרות השואה
ספרות השואה היא כלל היצירות הספרותיות המתארות את השמדת היהודים בידי הנאצים בתקופה השואה ובמיוחד בין השנים 1939–1945. ספרות זו כוללת קטגוריות אחדות: יומנים אישיים, שנכתבו תוך כדי השואה, ספרי זיכרונות של ניצולי השואה, פרוזה, מחזות ושירה העוסקים בשואה, וכן ספרי מחקר היסטוריים, העוסקים בחקר אירועי השואה.
יומנים אישיים
מבין סוגי הכתיבה השונים שנכתבו על תקופת השואה, מהווים היומנים כלי תיעודי בעל חשיבות ראשונה במעלה. היומנים נוגעים באופן ישיר ובלתי מעובד במציאות האימתנית.
בתקופת הכיבוש הנאצי, כשהוגבלה האפשרות לחופש הביטוי, והידיעות על המתרחש בתוך הגטאות בשואה היו מצומצמות ומקוטעות, הפכו היומנים למכשיר מרכזי בשחזור ובהבנת עולמו של הפרט היהודי הסגור בגטו. היומן האישי מהווה כלי ביטוי חשוב בעולמם של בני נוער כמו גם מבוגרים באותם ימים. הוא שימש ערוץ פרטי ונאמן וגילוי חוויות ומראות, לפורקן רגשי נוכח הסבל ודרך נוספת לתאר את תעתועיו האכזריים תחת עול של דיכוי ורדיפה. בדיעבד, הפך לתעודה היסטורית המנציחה בדרך אותנטית את עולמם של היהודים על סף רציחתם.
מספר יומנים נודעים נכתבו בזמן השואה, רובם על ידי נערות:
ספרי יזכור: ספרי זיכרון לקהילות שחרבו
אחת מדרכי ההנצחה הראשונות של השואה ברמה הקהילתית הייתה הוצאת ספרי יזכור. ספרי זיכרון אלה, שהחלו להופיע כבר בשנות ה-40, ראו אור כמעט תמיד ביוזמת הלאנדסמאנשאפטן – ארגוני יוצאי קהילות אירופה השונות (הערים, העיירות והכפרים) שהתארגנו במדינות שאליהן היגרו. על פי רוב היו אלה מאספים הקולקטיביים שהופקו ונכתבו על ידי יוצאי הקהילות השונות, כמעין אנדרטאות לקהילותיהם ומצבות לנספים שלא זכו להגיע לקבורה. ראשוני הספרים מסוג זה ראו אור בניו יורק, בעיקר ביידיש, שפת אמם של חברי הלאנדסמאנשאפטן ובהם הניצולים. החל בשנות ה-50, לאחר קום מדינת ישראל והעלייה ההמונית, התפרסמו מרבית ספרי היזכור בישראל, ובעיקר בעברית. בסך הכול, כ-75% מספרי היזכור הופיעו בישראל, ויותר מ-60% מכלל הספרים נכתבו בעברית. רוב ספרי היזכור הוקדשו לקהילות מזרח אירופה. מרביתם הופיעו בין אמצע שנות ה-50 לאמצע שנות ה-70; מאותה עת חלה ירידה במספר ספרי היזכור הקולקטיביים, שלוּותה בעלייה דרסטית במספר ספרי הזיכרונות האישיים של ניצולים.
ספרי זיכרונות אישיים
רבים מניצולי השואה חשו, ברבות השנים, צורך לכתוב ולפרסם את זיכרונותיהם מתקופה זו בחייהם. על-פי ההערכה, עד שנת 2006 יצאו לאור בישראל יותר מ-5,000 ספרי זיכרונות של ניצולי השואה.
אחדים מהספרים הראשונים והבולטים בתחום זה:
כתיבתם של ספרי זיכרונות של ניצולי השואה הייתה אטית בשנים הראשונות שלאחר השואה, והיא הולכת וגוברת עם הזמן, כחלק מהשינוי באופיו של זיכרון השואה בישראל. הגל הראשון של ספרי הזיכרונות כלל בעיקר את זיכרונותיהם של לוחמי הגטאות והפרטיזנים. משפט אייכמן הביא לפרסום גל נוסף של ספרי זיכרונות, ומלחמת יום הכיפורים הביאה אף היא לפרסום גל נוסף של ספרי זיכרונות. בשנת 2005 זכה להצלחה רבה ספר זיכרונותיו של הרב ישראל מאיר לאו, "אל תשלח ידך אל הנער".
גופים המתמקדים בהוצאה לאור של ספרים אלה בישראל הם "יד ושם", "מורשת", "בית לוחמי הגטאות" ו"גנזך קידוש השם" ובנוסף עוסקות בכך גם הוצאות ספרים אחרות, כחלק מפעילותן הכללית, וכן יוצאים לאור ספרים רבים בהוצאה עצמית. גם בקהילות יהודיות בגולה יוצאים לאור ספרי זיכרונות. דוגמאות בולטות לכך הן הקהילות במלבורן ובבואנוס איירס.
שירה
(לשירים נוספים ראו קטגוריה:שירת השואה)
לאחר תום המלחמה
לאחר שבמהלך שנותיו של הרייך השלישי גלו ממנו אינטלקטואלים וסופרים רבים שהיו ממתנגדי המשטר, ואחרים נאלמו דום, החלה לאיטה ההתמודדות הפנים־גרמנית עם אימי המשטר, המלחמה, האנטישמיות ושואת יהודי אירופה.
חברי קבוצה 47 התבלטו ב"ספרות ההריסות", שנכתבה בשנים שמיד לאחר המלחמה, מתוך מציאות של חורבן ושמה. הבולטים בין חברי הקבוצה היו זוכי פרס נובל לספרות, לימים, היינריך בל ("היכן היית, אדם?", "נווד, אם הולך אתה לספ...") וגינטר גראס ("תוף הפח"), ועמם גם גינטר אייך, אריך קסטנר ואחרים. ספרות זו התמקדה בחורבן שהשאירה המלחמה, בהתרוששותה המוסרית של גרמניה, ובחוויותיהם של פליטי המלחמה - שבוייה, עקוריה ועוד.
ברבות השנים לבש העיסוק הגרמני בנושא צורה אחרת, רב-קולית ומגוונת יותר. המחזאי השווייצרי מקס פריש המחיש במחזהו "אנדורה" (1961) את האבסורדיות שבאנטישמיות. הסופר הגרמני יליד פולין, יורק בקר, תיאר בספרו "יעקב השקרן" (1969) את הלבטים המוסריים של שוכני גטו לודז'. המחזאי האוסטרי תומאס ברנהרד הרבה לתקוף את ארצו על השתעבדותה מרצון לנאציזם. מחזהו המובהק ביותר בנושא הוא "הלדנפלאץ", שהסעיר את אוסטריה בשנת 1988. ספרו של הסופר הגרמני ברנהרד שלינק, "נער קריאה" (1995), הקנה למחברו תהילה בזכות ההתמודדות המורכבת שלו עם דמותה של שומרת במחנות הריכוז. הסופר הגרמני וינפריד גיאורג זבאלד, שגר ופעל בבריטניה, עסק בחוויית העקירה, התלישות וההגירה, של היהודים בעיקר, בספריו "המהגרים" (1992) ו"אוסטרליץ" (2001). זווית אחרת, שנויה במחלוקת, סיפקה השערורייה סביב ספרו של בנימין וילקומירסקי, "רסיסים", שנחשף כהונאה אוטוביוגרפית מתוחכמת, של מי שלא היה כלל יהודי או ניצול המחנות.
החל בשנות השמונים של המאה העשרים, התחוללו בגרמניה כמה סערות ציבוריות סביב הזיכרון ההיסטורי של השואה (ויכוח ההיסטוריונים), שבהן לקחו חלק גם דמויות ספרותיות בולטות, כמו מרטין ולזר, שטען לשימוש ציני ב"זיכרון אושוויץ" והואשם על ידי רבים באנטישמיות. בשנות התשעים של המאה העשרים, ובשנות האלפיים, חל מפנה בתיאור הספרותי של התקופה, והדגש עבר אל תיאור סבלם של הגרמנים, שהוצגו לא פעם כקורבנות-שכנגד. כך למשל בספריו המאוחרים של גינטר גראס ("המאה שלי", "בהילוך סרטן").
התמודדות עם אימי השואה ולאחריה בספרות בשפה הפולנית
הספרות הפולנית שלאחר מלחמת העולם השנייה היא במידה רבה ספרות שואה. היא אמנם עוסקת לא רק ביהודים ולא רק בשואה, אלא גם במה שקרה לאחריה, אך בכל אלה נוכחת מאוד שואת היהודים. מרבית ספרות השואה בפולנית טרם תורגמה, למשל, יצירות כמו "אוקסנה" (Oksana), של ולדימיר אודויבסקי (Vladimir Odojewski), או "מדליונים" (Medaliony) של סופיה נלקובסקה (Zofia Nałkowska). ישנם לא מעט ספרים שתורגמו לעברית, כמו אלה של יז'י קוֹשינסקי: "עץ השטן", "להיות שם", "פגישה עיוורת", "מכונת משחק", "הצפור הצבועה", וכן ספרים של כותבים אחרים:
ספרי עיון ומחקר
ספרי עיון ומחקר העוסקים בשואה החלו לצאת לאור סמוך לתום מלחמת העולם השנייה.
הגביע היוגוסלבי בכדורסל
הגביע היוגוסלבי בכדורסל (בסרבית: Куп Југославије у кошарци) הוא טורניר כדורסל יוגוסלבי לשעבר, שהתקיים במקביל לליגת הכדורסל היוגוסלבית עד לשנת 1991 כשמדינת יוגוסלביה חדלה מלהתקיים. בשנים 1992-2002 נמשך המפעל רק במדינת סרביה ומונטנגרו.
צפרדעים (על משפחה)
צפרדעים (בלטינית: Ranoidea) היא על־משפחה של חסרי זנב החיים באזורים לחים ורטובים בעולם ומכילים את רוב הצפרדעים כולל משפחת הצפרדעיים (Ranidae).
מאפיינם העיקרי של הצפרדעים הוא חזה רחב הפונה למעלה ושימוש בבית השחי במהלך חיבוק הכלולות של הזכר והנקבה. צפרדעים אלה כוללות את המינים הגדולים ביותר בסדרה, כשהגדול מכולם הוא צפרדע גוליית (Conraua goliath), שאורכו 32 ס"מ ומשקלו 3.3 ק"ג.
בניגוד לקרפדות, הצפרדעים בעלי עור לח והם פעילים בעיקר באזורים לחים ורטובים, בהם הם שומרים על העור שלא יתייבש. הבדל נוסף הוא שהצפרדעים קולניות הרבה יותר ובעלות שקי תהודה מתחת לצווארן המגביר את הקול שלהן.
משפחות
הקבוצה כוללת את המשפחות:
אטלאנטיקו
אטלאנטיקו (בספרדית: Atlántico) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בצפון קולומביה והוא גובל בים הקריבי בצפון, במגדלנה במזרח ובבוליבר במערב.
המחוז משתרע על שטח של 3,388 קמ"ר. בירת המחוז היא ברנקייה.
היסטוריה
בתקופה הפרה-קולומביאנית התגוררו באזור מספר שבטי ילידים, ובעיקר בני המוקנה. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה מגלה הארצות הספרדי רודריגו דה בסטידס באזור 1500.
האזור היה שייך ליחידות מנהליות שונות, למעט תקופה קצרה בשנות ה-50 של המאה ה-19 אז הוקמה פרובינציית סבנייה, אך עם הפיכתה של רפובליקת גרנדה החדשה, הישות ששלטה אז בשטחי קולומביה, למדינה פדרלית, שטחי הפרובינציה סופחו למדינת בוליבר. עם הקמת רפובליקת קולומביה במתכונתה הנוכחית ב-1866 המדינה הפכה למחוז בוליבר.
בתחילת המאה ה-20 החלוקה המנהלית של קולומביה עברה רפורמות רבות תוך זמן קצר. ב-1905 הוקם מחוז אטלאנטיקו, אך ב-1908 הייתה רפורמה נוספת במסגרתה הוקם במקומו מחוז ברנקייה, ורפורמה נוספת כעבור פחות משנתיים סיפחה אותו מחדש למחוז בוליבר. ההקמה הסופית של המחוז התרחשה ב-14 ביולי 1910.
כלכלה
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על מסחר ותעשייה, בעיקר בבירה ברנקייה, ובמידה פחותה יותר על חקלאות וכרייה.
חלוקה מנהלית
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לארבע פרובינציות (Provincias) כדלהלן:
זנגווארדן
זֶנְגְוָארְדֶן (בגרמנית: Sengwarden) הוא כפר באזור שטח השיפוט של העיר וילהלמסהאפן (Wilhelmshaven), בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
גאוגרפיה
הכפר זנגווארדן גובל במספר מועצות אזוריות וכן בעיירות זילנשטדה והוקזיל  שבמחוז פריסלנד הסמוך ובעיר וילהלמסהאפן. הכפר נמצא באזור מישורי, בגובה של כ־5 מטר מעל פני הים.
סובלנות
סוֹבְלָנוּת היא ערך מוסרי. סובלנות היא קבלה והתייחסות בכבוד, בהבנה ובהיעדר אפליה כלפי השונים מבחינה חברתית, תרבותית או דתית, גם אם אינם מסכימים או תומכים בדעותיו, התנהגויותיו או אמונותיו של האחר.
זנגווארדן
היסטוריה
עד היום, הכפר זנגווארדן שמר במידה רבה על אופיו הכפרי, בעיקר החקלאי.
סובלנות
הגדרה בסיסית
סובלנות היא ערך הנובע משיקול מוסרי שבו בוחרים באיפוק כלפי עמדות, אמונות, פעולות, קבוצות או פרטים שלא מסכימים להם או שאינם מקובלים. חוסר הסכמה הוא תנאי הכרחי למושג הסובלנות. הגדרת אדם כסובלני הוא כאשר הניגוד בינו לבין מושא הסובלנות מהותי. משום כך, הניגוד הוא בדרך כלל בולט לעין (כמו מין, צבע עור, מראה או לבוש) או לאוזן (לדוגמה, תפילות, שירה, דיבור בשפה זרה). יכולת התערבות הוא תנאי הכרחי למושג הסובלנות. טעמים ערכיים הם תנאי הכרחי למושג הסובלנות, כדי להבדיל מאיפוק מטעמים אחרים, או אדישות או תועלת. בחירה מודעת היא תנאי הכרחי למושג הסובלנות – כלומר בכוונה תחילה, כדי להבדיל מאדישות. ההימנעות מפעולה נגדית היא תנאי הכרחי. הסובלנות לפיכך היא עמדה פעילה ואינה מושג יחסי. הערכים עליהם מגוננת הסובלנות הם חירות וחופש בחירה שוויוני. סובלנות דורשת אכפתיות לרווחת הזולת. סובלנות היא בעיקר איפוק. לא להפעיל כוח שיש בידי הסמכות להפעיל כנגד ערכים ודעות והתנהגויות שאינם הולמים את ערכיה.
זנגווארדן
פרשת אקסודוס
"יציאת אירופה תש"ז - אקסודוס 1947" היא אחת מהידועות בספינות ההעפלה לארץ ישראל. בתום ליל קרב שהתקיים בתאריך 18 ביולי 1947 על סיפוניה בין המעפילים וחיילי מרינס בריטיים, מגיעה האקסודוס 1947 לנמל חיפה. המעפילים המותשים מורדים ממנה ועולים על 3 אניות מאסר וגירוש מדגם ליברטי המפליגות לדרום צרפת, בהתאם למדיניות הריפולמנט החדשה של ממשלת בריטניה וכחלק ממבצע אואזיס של הצבא הבריטי ועוגנות מחוץ לנמל הנפט פורט דה בוק. לאחר למעלה משלשה שבועות בעגינה מול נמל פורט דה בוק, הבריטים התייאשו מהמצב. אניות הגירוש קבלו פקודה להפליג לנמל המבורג שבאזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
בנמל המבורג אשר היה באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה הורדו המעפילים בכוח והועברו למעצר בשני מחנות עקורים באזור ליבק (פפנדורף ואם שטאו [Am Stau]).
סובלנות
הגדרה בסיסית
סובלנות מתקיימת בשני מישורים:
ישי מנוחין טוען שסובלנות ופלורליזם מתנגשים זה בזה. בפלורליזם מקבלים את האחר בלי שזה יגרום לסבל, כלומר באופן חיובי ועם הכרה בלגיטימיות של כל אחת מהעמדות במסגרת גבולות מוסכמים. מנוחין טוען לפיכך שהמונח סובלנות מיותר ועדיף להשתמש בפלורליזם דמוקרטי – כדי להכיר באזרחים שווים בעלי דוקטרינות דתיות ומוסריות סבירות.
תנאים להחלטה ומשמעות הסובלנות
סובלנות מתקיימת רק כאשר יש ניגוד בין הסובלני למושא הסובלנות. לדוגמה, לא ניתן לומר שתושבת שאנגחאי מפגינה סובלנות כאשר אינה מתנגדת למגורי סינים בבניין מגוריה, ולא ניתן לומר שתושב שכונת מאה שערים שדעתו נוחה מהנחת תפילין בשכונתו הוא סובלני. לעומת זאת, תושבת שנגחאי או מאה שערים ייחשבו לסובלנים כאשר יגלו יחס דומה לפגאני בן טנגניקה בנסיבות דומות.
תנאי שלישי להגדרת אדם כסובלני הוא היכולת שלו להיות סובלני. כלומר, שתהיה לו יכולת לבטא בהתנהגות, בדיבור או במעשה אי-סובלנות, כאשר הוא בוחר במודע לנהוג בסובלנות.
סובלנות, בחברה, בתרבות ובדת, פירושה הסכמה קבוצתית ואישית עם קיומו של האחר, מי שדעותיו והתנהגותו שונים משלנו, והימנעות מפגיעה בו עקב היותו שונה.
חלק חשוב מהדמוקרטיה הוא הבנת רוח האדם, ובפרט הידיעה כי בני האדם אינם עשוים מקשה אחת. יש ביניהם מתיחויות ויריבויות בצד חברות ושיתוף פעולה וכן יש בהם שילוב של מעלות וחולשות אנוש. מכאן נובע, שאין מנוס בפוליטיקה מריבוי גוונים, מפיוס בין יריבים, מפשרות בין גישות מנוגדות, משיווי משקל בין אינטרסים ומיצירת מחסומים נגד כוח גס ופיתויי השלטון.
סובלנות מקושרת בדרך כלל עם פתיחות כלפי האחר, נכונות לקבל את שונותו והסברה כי באותה שונות עשוי להיות טמון ערך שמגלה הסובלנות עשוי לצאת נשכר ממנו. תרבויות סובלניות יותר הן בדרך כלל אלו שיש להן קשרים ויחסי גומלין עם תרבויות אחרות, ומבנה תרבותי פנימי היררכי פחות ובעל ניעות חברתית (מוביליות) גבוהה יותר. לרוב, מידת הסובלנות של חברה קשורה להיקף קשרי הסחר שיש לה עם תרבויות אחרות ולמידת הבידוד הפיזי והתרבותי של החברה.
אביעזר רביצקי מציין את ה"סובלנות" כגורם התומך ב"חופש הביטוי"
זנגווארדן
פרשת אקסודוס
מחנות אם שטאו ופפנדורף לא התאימו למגורים בחורף. באמצע אוקטובר החליטו הבריטים להעביר את המעפילים למחנות "אמדן" (Emden) ו"זנגווארדן". תוך תאום ופיקוח של מזכירות המחנות של המעפילים בראשות מרדכי רוזמן.
בין 2 ל-5 בנובמבר 1947 הובאו מעפילי האקסודוס ממחנה אם שטאו (מאניית הגירוש אמפייר רייוול) למחנה הצי הנאצי לשעבר בווילהלמסהאפן-זנגווארדן – כיום קסרקטין הצי הגרמני – האדמירל ארמין צימרמן.
למחנה המעפילים זנגווארדן הגיעו כ-1,500 מעפילים אשר שוכנו בתנאים נוחים יחסית. כולל מיטות כיסאות ושלחנות בחדרים.
תוך שבועיים מהגעתם למחנה החלה בו פעילות של ארגון "אורט". ארגוני הסעד ג'וינט ואונרר"א סייעו במימון הפעילות של אורט. על פי עלון אורט מסתיו 1947: ב־17 בנובמבר החלו לפעול שיעורי כלכלה ומסחר במחנה. לצורך הכשרה מקצועית הגיעו מכונות, כלים וחומרי גלם בכמויות גדולות. כל זאת במטרה להכשיר את המעפילים לחיים יצרניים בארץ ישראל.
בסוף 1947 למדו בבית הספר "אורט" בזנגווארדן למעלה מ-400 תלמידים, שנרשמו לקורסים בנגרות, ריתוך, אלקטרוטכנולוגיה, טכנולוגיית רדיו, מכונאות רכב, לבנים וביגוד.
בית הספר במחנה נסגר באוקטובר 1948 לאחר שכל המעפילים עזבו את המקום ועלו לארץ ישראל.
הנצחת האקסודוס בזנגווארדן
בחודש מאי 2018, במסגרת ביקור ד"ר צבי חטקביץ ונציגים מצוות שימור מורשת הגבורה של מעפילי האקסודוס בזנגווארדן, הם נפגשו עם נציגי הכפר, הקואורדינטור קארל טיילן והבישופ של הכנסייה הלותרנית האוונגלית, יאן יאנסן . בפגישה הם העלו את הרעיון להקים בכפר לוח זיכרון לשימור מורשת האקסודוס ומעפיליה . רעיון זה קרם עור וגידים במשך למעלה משנה במעורבותם של ראש עיריית וילהלמסהאפן אנדראס ואגנר, ראש הכפר זנגווארדן מרטין בורקרדט, הקואורדינטור קארל טיילן, הכומר ווקר לנדיג ונציג צוות שימור מורשת האקסודוס, ד"ר צבי חטקביץ. כתוצאה מפעילותם הנמרצת, נערכו טקסי הסרת הלוט מעל 2 לוחות זיכרון בשישי בספטמבר 2019, לזכרם של מעפילי האקסודוס ששהו במחנה זנגווארדן בין התאריכים אוקטובר 1947 ליולי 1948. לוח אחד הוצב במרכז זנגווארדן בפינת הרחובות הדו (Hedostrasse) והרחוב הראשי (האופטשטראסה, Hauptstrasse). השני הוצב באתר מחנה המעפילים לשעבר הסמוך לזנגווארדן, על בנין מרכזי בבסיס הצי הגרמני Admiral Armin Zimmerman Kaserne. לטקסים הגיעו במיוחד ונכחו כ-50 ממעפילי האקסודוס ובני משפחותיהם שהוזמנו על ידי ראש העיר של וילהלמסהאפן וראש הכפר של זנגווארדן. לוחות הזיכרון עוצבו בגודל ובגובה, דמות אדם. הלוח במרכז הכפר הוצב באמצע מדרכה מרכזית כדי להביע את נוכחות מעפילי האקסודוס בכפר זנגווארדן כל הזמן.
ב-22 בספטמבר 2021 מנהלי המוזיאון והקהילה של זנגוורדן ערכו טקס זיכרון ליד לוח הזיכרון שבמדרכה הראשית בכפר לזכר הימים בהם הגיעו מעפילי האקסודוס לגרמניה ומאוחר יותר גם הגיעו לזנגוורדן.
אתרים תיירותיים
בכפר קיימים מספר אתרים תיירותיים כאשר הבולטים מתוכם הם טחנת הקמח, וכנסיית סנט גאורג.
טחנת הקמח העתיקה שגובה המבנה שלה מגיע ל־18.6 מטר, נמצאת בצידו המערבי של הכפר בסמוך לכביש המוביל מערבה לכיוון מחנה המעפילים לשעבר שהיה במחנה הצי קסרקטין האדמירל-ארמין-צימרמן ולעיר אמדן.
חשיבותה של הכנסייה אינה רק בשל חשיבותה כמקום פולחן. היא משמשת גם כציון דרך חשוב לימאים ששטים בים הצפוני אל נמל וילהלמסהאפן וממנו. מגדל הכנסייה שגובהו 26.6 מטר בלט מאוד ונצפה ממרחקים לנוכח העובדה שהכנסייה עומדת גם על גבעה בגובה של כ-9 מטר מעל גובה פני הים, כשמסביב מישורים שגובהם לא יותר מ-5 מטר מעל פני הים המגיעים עד לקו החוף. בעבר הכנסייה שהייתה מבוצרת היטב, עם מגדל תצפית ותעלת חפיר רטוב המקיפה אותה, היוותה גם מקום מפלט ומקלט לאוכלוסייה מפני פולשים.
בכנסייה היה קיים עוגב שנבנה בין השנים 1643 ו-1644 על ידי בונה העוגבים של גטינגן יוסט זיבורג. אולם בשנת 1904 הוסר העוגב הישן. במקומו בשנת 1936, נבנה עוגב חדש בעבודת יד בסדנת העוגבים של אלפרד פיהרר. לעוגב כנסיית זנגווארדן יש בסך הכל 26 חלקי נגינה, רגיסטרים, צינורות חלילים ודוושות (לנגינה עיקרית: אחת עשרה צינורות חלילים; בגב: עוד שמונה צינורות חלילים; דוושות: שבע). בשל מלחמת העולם השנייה והתנאים הכלכליים הקשים שהיו בתקופה שלאחר המלחמה, ניתן היה להשלים את בניית העוגב רק בשנת 1964. בכנסייה נשמר עלון העוגב הישן משנת 1644.
הכפר זנגווארדן נודע גם בשוק הסוסים המתקיים בו משנת 1618 מדי שנה. שוק הסוסים מושך אליו מבקרים רבים מכל האזור.
אוכלוסייה
בסוף שנת 2017 מנתה אוכלוסיית זנגווארדן 1,224 תושבים, כאשר מתוכם 1.3% הם זרים ו-7.8% הם מהגרים.
צפיפות האוכלוסייה
שטח הכפר זנגווארדן עומד על 2,557.7 דונם, צפיפות האוכלוסייה המחושבת היא תושב לכל 2 דונם.
גיל האוכלוסייה
בזנגווארדן אוכלוסייה צעירה יחסית. הגיל הממוצע הוא 44.8 שנים. 17.1% מהאוכלוסייה הם מתחת לגיל 18, אולם לעומת ממוצע הגיל הצעיר 22.9% מבני הכפר הם בני 65 ומעלה.
ספורט
בזנגווארדן נמצא מתחם ובו מועדון ספורט פופולרי המציע, כדורגל (בליגה עם פדרוורדן), התעמלות, טניס שולחן, בדמינטון וכדורעף. בצפון מזרח לכפר נמצא מטווח לירי בצלחות חרס.
סובלנות
סובלנות כפטרנליזם והיעדר שוויון
מייקל וולצר כותב בספרו "על הסובלנות" שהיא תמיד יחס לא שוויוני בו הקבוצות או היחידים מושאי הסובלנות נמצאים במעמד נמוך, כך שהתייחסות סובלנית היא פעולה של כוח, וקבלתה היא השלמה עם חולשה. צריך לשאוף לאמץ במקום סובלנות כבוד הדדי בין בני אדם.
התערבות הומניטרית פועלת בשם הסובלנות ובעזרת הסכמים בינלאומיים עבור תושבים מדוכאים כדי להביא להם רווחה גדולה יותר, לדוגמה, הסנקציות נגד דרום אפריקה. במדינות לאום הקבוצה השלטת מארגנת את החיים הציבוריים לפי תרבותה ומנציחה אותה על ידי החינוך המקנה את סמליה וטקסיה וחגיה, זו המטרה של הקמת מדינת לאום. המדינה יכולה להרשות לעצמה להיות סובלנית כלפי המיעוטים שלה. כמיעוט הם רשאים להקים אגודות וולונטריות, בתי ספר, ארגוני תרבות, אך לא אוטונומיה שלטונית. כמו בקטלוניה שבספרד. סובלנות מתקיימת בד בבד עם אי שוויון. קבוצה אתנית או דתית שהיא גם במעמד נמוך תהווה מוקד לחוסר סובלנות קיצוני שיתבטא לא בגרוש או בטבח משום שהם מועילים לחברה בעבודה שאף אחד לא מוכן לעשות, אלא באפליה מתמדת, דחייה והשפלה -כמו מהגרים בלתי חוקיים. ההשלמה עם נוכחותם אינה סובלנות אלא התעלמות.
ירמיהו יובל טוען שבעבר סובלנות הייתה עניין של חסד פטרוני חד צדדי מצד מי שהכוח בידו. וכדי לשנות את ערכו צריך להחליפו במושג סובלנות כזכות ולא לבטל אותו. סובלנות היא הכרה באנושיות, זו אינה אמפתיה, היא אינה רגשית, והיא מתגלה דווקא במצב של עוינות וניגודים. סובלנות משמעה לסבול מהזולת ולהתגבר. הסבל הוא הבסיס לסובלנות.
בישראל, טוען וולצר, קשרי הקהילה חזקים עד כדי כך שהם משסעים את החברה למחנות אתניים, דתיים ואידאולוגים קשיחים שכל אחד מהן מגן על גבולותיו ועל ערכיו, ויחד עם זאת הם כלואים בו בלא שבחרו בו.
באסלאם
האסלאם קרא לסובלנות גם עם הלא מוסלמים, וקרא לחיי דו קיום ושלום וידידות ללא קשר לאמונתם, צבע עורם או מוצאם. וזה בא לידי ביטוי בכמה צורות.
כמוסלמי טוען טיבי ידוע לו שהשריעה מנוגדת לרעיון זכויות אדם אינדיבידואליות בהבחנתה למי מגיע זכויות. לכן זכויות אדם הן חילוניות אך אינן מנוגדות לדת, אלא במישור ערכי אחר. באסלאם החק אדם כפוף לחק אללה ולכן יש הבדל בין השריעה לבין נורמות מודרניות אליהן צריך להתאים.
סובלנות המוסלמי כלפי המוסלמי
פסוקי הקוראן ואמירות הנביא קוראים להתנהג בסובלנות וסלחנות, ואי השבת רעה תחת רעה, ועל זה יש תגמול מאללה, לדוגמה:
סובלנות המוסלמי כלפי הלא מוסלמי
הקוראן קבע יסודות להתייחסות ללא מוסלמים, ומהם:
סובלנות לחוסר סובלנות
וואלצר, קארל פופר וג'ון רולס דנו בפרדוקס הסובלנות לחוסר סובלנות. וואלצר תהה "האם עלינו לסבול את הלא הסובלני?"
הוא מציין כי מרבית הדתות הנהנות מסובלנות, לא סובלניות עצמן, לפחות במובנים מסוימים.
רולס טוען כי יש לסבול זרם לא סובלני בחברה סובלנית אלא אם כן הזרם מאיים ישירות על ביטחון החברה.
הוא קושר עיקרון זה ליציבות החברה הסובלנית, בה חברי זרם לא סובלני בחברה סובלנית, ירכשו לאורך זמן את הסובלנות של החברה הרחבה יותר.
פרדוקס הסובלנות
פרדוקס הסובלנות, או הפרדוקס גבולות הסובלנות, הוא פרדוקס לוגי בתורת ההחלטות.
הפרדוקס קובע שאם חברה סובלנית ללא גבולות, בסופו היכולת לסובלנות מנוצלת או מושמדת על ידי הלא סובלנים.
מה שבתורו שוחק את גבולות ההגדרת הסובלנות".
זכות היסטורית
זכות היסטורית היא זכות, בדרך כלל לטריטוריה, הנובעת מההיסטוריה של הטריטוריה או של הטוענים לזכות עליה.
זכות היסטורית נוצרת בשתי דרכים:
הפילוסוף הפוליטי חיים גנז ציין כי "התהליך שבו קשרים מכוננים מתהווים בין טריטוריות לבין קבוצות לאומיות הוא תהליך איטי, ואילו את ההחזקה הראשונה אפשר לרכוש באופן מיידי. קשרים מעצבים בין אומות לטריטוריות, של כמו החזקה ראשונה של אומות בטריטוריות, אינם יכולים להיווצר בהרף עין." גנז מציג הבדל נוסף בין שתי הדרכים: זכות החזקה ראשונה היא זכות בלעדית – רק עם אחד יכול להחזיק בזכות זו, ואילו זכות לטריטוריה מעצבת אינה בלעדית – ייתכן שטריטוריה מסוימת תהיה טריטוריה מעצבת לשני עמים.
טענות לזכות היסטורית עולות לעיתים בסכסוכים טריטוריאליים, כנימוק של המבקש לקבל שליטה בטריטוריה מסוימת (לעיתים דורות רבים לאחר איבוד שליטה זו) או כהצדקה להשתלטות בכוח על טריטוריה מסוימת. דוגמאות:
הפילוסוף אבישי מרגלית עסק בשאלה האם על דרישה לזכויות היסטוריות להיות רצופה במהלך הדורות, או שניתן להעלותה גם אם לא עלתה בעבר. תשובתו לכך: עוד הוא מציין כי "דור נתון של הקהילה רשאי לוותר על הפעלת התביעה לזכות, אך לא על הזכות. הדורות הבאים רשאים להעלות תביעה לזכות היסטורית מחדש. העובדה שדורות קודמים זנחו את הפעלת התביעה אולי תשמש נגד הטוענים לזכות, אך אין היא מרוקנת אותם מן הזכות."
מגילת העצמאות
מגילת העצמאות מזכירה את זכותו ההיסטורית של העם היהודי למדינה יהודית בארץ ישראל:
המגילה פותחת במילים: "בארץ-ישראל קם העם היהודי, בה עוצבה דמותו הרוחנית, הדתית והמדינית, בה חי חיי קוממיות ממלכתית, בה יצר נכסי תרבות לאומיים וכלל-אנושיים והוריש לעולם כולו את ספר הספרים הנצחי."
הזכות ההיסטורית מוזכרת שוב במשפט המכריז על הקמת המדינה: "בתוקף זכותנו הטבעית וההיסטורית ועל יסוד החלטת עצרת האומות המאוחדות אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל."
הפתיח של מגילת העצמאות מציין את חשיבותה של ארץ ישראל בגיבושו של העם היהודי, כלומר מציג את הזכות ההיסטורית בדרך השנייה לקנייתה (זכות לטריטוריה מעצבת). בנוסף לכך טוען העם היהודי גם להחזקה ראשונה (מבין העמים הקיימים בימינו) בארץ ישראל. שני נימוקים אלה אינם מתקיימים בתוכנית אוגנדה. נימוקים אלה ממשיכים לשמש את חסידי ארץ ישראל השלמה.
המפרי מרשל
המפרי מרשל (באנגלית: Humphrey Marshall; 13 בינואר 1812 - 28 במרץ 1872) היה חבר הקונגרס האמריקאי במשך ארבע קדנציות לפני פרוץ מלחמת האזרחים, ובריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה וחבר הקונגרס של הקונפדרציה במהלכה.
ביוגרפיה
מרשל נולד בפרנקפורט שבקנטקי למשפחה מכובדת. הוא נקרא על שם סבו, שהיה חבר בית הנבחרים של מדינת קנטקי. דודו, ג'יימס בירני היה תומך נלהב בביטול העבדות, ושניים מדודניו - ויליאם בירני ודייוויד בירני שירתו כגנרלים בצבא האיחוד. דודן אחר שלו היה לימים סגן המושל של מדינת מישיגן.
מרשל סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית "וסט פוינט" ב-1832 וקיבל דרגת לוטננט משנה (המקביל לסגן משנה בצה"ל). ב-1833 עזב את השירות הצבאי והחל בלימודי משפטים. באותה שנה הצטרף ללשכת עורכי הדין ועסק בעריכת דין במשך שנתיים בעיירת הולדתו, לפני שעבר ללואיוויל. הוא שירת במיליציה של המדינה, וב-1846 קודם לדרגת קולונל (מקביל לאלוף-משנה) ברגימנט חיל הפרשים השני של קנטקי, ונטל חלק במלחמת מקסיקו. הוא השתתף בקרב בואנה ויסטה במסגרת צבאו של זאכרי טיילור. בתום המלחמה עבר לעסוק בחקלאות.
קריירה
בבחירות של 1860 תמך מרשל במועמדותו של ג'ון ברקנברידג', והטיף לשמירה על הנייטרליות של קנטקי במאבק בין מדינות הדרום למדינות הצפון, אך מאמציו העלו חרס וקנטקי נכבשה על ידי חיילי האיחוד. בעקבות זאת התגייס מרשל לצבא הדרום בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף). הוא הוצב במערב וירג'יניה, אך השתתף בלחימה מועטה בלבד. בינואר 1862 הוא נוצח בקרב שולי במזרח קנטקי מול כוחותיו של ג'יימס גרפילד, והסיג את כוחותיו. ב-15-17 במאי הוביל מרשל לניצחון בקרב אחד בוירג'יניה המערבית, וציפה שבעקבות הניצחון יינתן לו תפקיד בולט יותר בלחימה. משלא קיבל תפקיד כפי שביקש, פרש מהפיקוד ביוני 1862. עד מהרה הוא שב לצבא והשתתף במבצעיו של ברקסטון בראג בקנטקי בסתיו 1862. לאחר שפרש שוב מהצבא ביוני 1863, עבר מרשל לריצ'מונד שבווירג'יניה, וחזר לעסוק בעריכת דין. בנובמבר אותה שנה הוא נבחר לקונגרס הקונפדרציה השני כנציג המחוז השמיני של קנטקי, אך עם התמוטטות מדינות הדרום הוא ברח לטקסס. בתום המלחמה עבר מרשל לניו אורלינס, ואזרחותו הושבה לו על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון בדצמבר 1867. לאחר מכן שב ללואיוויל ופתח שם משרד לעריכת דין. הוא נפטר בלואיוויל ונקבר בעיירת הולדתו פרנקפורט.
נבחרת גביע הפדרציה של אוסטריה
נבחרת גביע הפדרציה של אוסטריה היא נבחרת הטניס של אוסטריה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1963, כאשר התחרות הוקמה. ההישג של הנבחרת הוא הגעה לחצי הגמר 4 פעמים.
נכון לשנת 2017 שיחקה אוסטריה מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 139 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 63 מפגשים.
עפרוניים
עפרוניים (שם מדעי: Alaudidae) היא משפחה של ציפורי שיר. כל מיני העפרוניים מצויים בעולם הישן, וגם בצפון אוסטרליה ובמזרחה. רק מין אחד, צחיחנית חרמון, נפוץ ביבשת אמריקה. אזורי הגידול משתנים במידה רבה, אך מינים רבים חיים באזורים יבשים יחסית.
תיאור המשפחה
אורך העפרוניים נע בין 12 ל-24 ס"מ, ומשקלם - בין 15 ל-75 גרם. רוב המינים בונים את קניהם על הקרקע. צבעיהם - בגוונים של אפור, חום וצהוב - דהויים בדרך כלל ומשמשים כצבעי הסוואה מפני טורפים, בעיקר כשהם מקננים על הקרקע.
לעפרוניים יש קריאות משוכללות יותר מרוב הציפורים האחרות, והם שרים בראוותנות בזמן תעופה. באמצעות שירה זו הזכרים מושכים נקבות וגם מגינים על הטריטוריה שלהם. השירה המיוחדת של העפרוניים, בשילוב התפשטותם באזורים מאוכלסים בני אדם, תרמה רבות לחשיבותם בספרות ובמוזיקה.
יערון גדול
יערון גדול (שם מדעי: Apodemus mystacinus) הוא מין של מכרסם ממשפחת העכבריים והגדול ביותר במיני הסוג יערון. משקלו נע בין 20 ל-57 גרם. הוא נפוץ בעיקר בחבל הים-תיכוני.
תיאור חיצוני
יערון גדול הוא מכרסם בינוני.
לעיתים הוא בגוון חום ולעיתים עם אפור. האפרכסות שלו ארוכות וכאשר הוא מתמתח הן יכולות לכסות את העיניים. עיניו גדולות, הזנב ארוך יותר מהגוף, וגב הזנב כהה. אין הבדלי גודל משמעותיים בין הזכר לבין הנקבה. היערון דומה בצורתו לחולדה, אך קטן ממנה, וצבע זנבו שהוא אפור שונה מצבע זנבה של החולדה שהוא ורוד
בכפות רגליו ישנן גבשושיות עור שעוזרות לו לטפס על סלעים, הגבשושיות בולטות בעיקר ברגליו האחוריות. משקלו הוא כ-20–57 גרם.
התנהגות
היערון הגדול פעיל בשעות הלילה. הוא אינו חופר מחילות משלו, אלא נח בקן בסדקי סלעים.
היערון הוא צמחוני, הוא מגוון את תפריטו במזון מן החי כגון חרקים ושבלולים.
היערון הגדול חי בטבע 7–8 חודשים.
אויבים
אויביו של היערון הגדול הם: נחשים, דורסי לילה ויונקים טורפים (בעיקר דלק סלעים).
תוכנית מפתח
תוכנית "מפתח", מיסודה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הוא פרויקט להעלאת רמת החינוך וההכשרה המוזיקליים בישראל.
מנהלת הפרויקט היא הפסנתרנית אירית רוב-לוי.
הפרויקט נוסד בשנת 2000 ביוזמת התזמורת, וממומן בתמיכת ידידי התזמורת בארצות הברית. מטרת הפרויקט היא להתקשר עם בתי ספר (גם שאינם למוזיקה) בעזרת מפגשים בין נגני התזמורת לבין הילדים, בעיקר ביישובי פריפריה. בנוסף, מאורגנים קונצרטים מוסברים בהיכל התרבות בתל אביב עבור הילדים הלוקחים חלק בפרויקט. במסגרת פעילות הפרויקט בקונסרבטוריונים, מקיימים נגני התזמורת כיתות אמן.
בנוסף, פועל פרויקט מפתח בשיתוף המרכז למוזיקה ירושלים על מנת לשפר את רמת ההוראה המוזיקלית של מורים צעירים. במסגרת זו, מוזמנים התלמידים הצעירים עם מוריהם לשורה של מפגשים בירושלים אשר כוללים כיתות אומן וסדנאות. כיתות אמן אלו שמות דגש מיוחד על דרכי הוראה לתלמידים צעירים.
פרויקט מפתח נערך בשיתוף פעולה עם המדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך להכשרת מורים למוזיקה. לטענת התזמורת, כ-15,000 ילדים בשנה לוקחים בו חלק, כאשר התזמורת עושה מאמץ להגיע לכל האוכלוסיות השונות בישראל, בין אם יהודים, ערבים, חרדים, שכונות מצוקה ויישובי פריפריה.
כפר הבפטיסטים
כפר הבפטיסטים הוא מרכז אירוח המשמש כמתחם עבור קייטנות, כנסים ומחנאות תפילה עבור מאמינים בישו. מורכב מקבוצות יהודים משיחיים, ערבים בפטיסטים וקבוצות בינלאומיות. חלק ממתחם כפר הבפטיסטים משמש למשחקי ליגה של נבחרת ישראל בבייסבול וסופטבול וכן מארח חלק ממשחקי המכבייה.
המקום נמצא סמוך לכביש 40, ביציאה מפתח תקווה לכיוון כפר סבא. בסמוך לכפר עוברים נחל הירקון ושביל ישראל, ולידו נמצא גן לאומי ירקון.
היסטוריה
הכשרת הקרקע של הכפר החל כבר בשנת 1950. על פי התכנית, נועד הכפר להיות יישוב חקלאי לכ-50 איש, ולכלול בית ספר ללימודי קודש. הכפר הוקם בשנת 1955 על ידי עמותת "כנס הבפטיסטים בישראל", קבוצה של מאמיני ישו, ציוניים ואוהבי ישראל מארצות הברית, מזרם הבפטיסטים, בהעברת בית יתומים מנצרת לשטח של 40 דונם שנועד להקמת הכפר. באוקטובר 1955 התקיים כנס של בפטיסטים תושבי ישראל בכפר.
בשנותיו הראשונות שימש המקום כבית יתומים. מאוחר יותר הוקם בכפר בית ספר. לבית הספר היו בשנת 1962 כ-30 תלמידים שלמדו בארבע כתות וכתה מכינה. בנוסף ללימודים רגילים, בהנחיית שבעה מורים, חלקם מארצות הברית וחלקם יהודים מתל אביב, עסקו התלמידים בעבודות במשק החקלאי של הכפר שכלל 200 דונם ובהם ירקות, פרדס (50 דונם) ורפת עם כמה עשרות ראשי בקר. התלמידים למדו עברית, ערבית ואנגלית וקבלו השכלה מוסיקלית. רוב התלמידים היו ערבים, אבל היו גם תלמידים יהודים או בנים לאב יהודי. משרד החינוך לא הכיר בבית הספר. בשנת 1970 התגוררו בכפר שלוש משפחות. בית הספר נסגר בשנת 1972. באותה שנה אורגנה קייטנה בכפר, שהביאה לפרסומים של הרבנות הראשית לישראל המזהירים מפני מסיונריות.
הכפר שימש גם מקום התכנסות בו מתכנסים מדי שבוע לתפילה בשבת בפטיסטים ישראלים ויש בו מקום ללינת צליינים.
מ-1964 נכלל הכפר בשטח השיפוט של העיר פתח תקווה, על אף שמהווה מובלעת בשטח מועצה אזורית דרום השרון.
יחסי בליז–ישראל
יחסי בליז–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים המתקיימים בין בליז לבין מדינת ישראל.
היסטוריה
היחסים שבין בליז לבין מדינת ישראל כוננו לראשונה בספטמבר 1984, שלוש שנים לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות. ישראל ובליז החליפו ביניהן שגרירים, אך הם היו שגרירים לא תושבים. בדרך כלל שגריר ישראל בסן סלוודור משמש גם כשגריר לא תושב בבליז.
באוגוסט 1985 מונה איש העסקים שאול אייזנברג לקונסול כבוד של בליז בישראל. אייזנברג ניהל מבליז את עסקיו באמריקה הלטינית.
במאי 2010 הגיע שר החוץ של בליז, וילפרד אלרינגטון לביקור רשמי בישראל במהלכו נפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס, ושר החוץ אביגדור ליברמן.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה בליז בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
בדצמבר 2012 נחתם בין שתי המדינות הסכם לביטול הדדי של הצורך באשרות כניסה.
מאז 2016, לאחר שישראל סגרה את השגרירות בסן סלוודור, משמש שגריר ישראל במקסיקו, כשגריר לא תושב גם בבליז.
מאז 2017 משמש יורם נאור כקונסול כבוד של בליז בישראל
רדונדה
רדונדה (Redonda) הוא אי לא מיושב, המשתייך לאנטיגואה וברבודה שבאיים הקריביים. האי שוכן כ-56 ק"מ דרומית-מערבית לאנטיגואה, 22 ק"מ צפונית-מערבית למונטסראט ו-32 ק"מ דרומית-מזרחית לנוויס.
האי מהווה למעשה את פסגתו של הר געש כבוי, המתנשא בתלילות לגובה של 296 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
כריסטופר קולומבוס הגיע לאי במהלך מסעו השני לאמריקה, בשנת 1493, וקרא לו סנטה מריה לה רדונדה, על שום צורתו העגולה (משמעות המילה "רדונדה" בספרדית היא "עגולה"). אף שקולומבוס הכריז על בעלות ספרד על האי, הספרדים מעולם לא יישבו אותו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 תפסו הבריטים את הבעלות על האי. זמן קצר אחר כך התגלו באי מצבורי גואנו, והוקמה בו מושבת כורים קטנה, שבשיאה הגיעה ל-120 תושבים, שכרו כ-7,000 טונות גואנו בשנה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הופסקה הכריה, התושבים עזבו את האי, ומאז הוא אינו מיושב.
אודטה שוורץ
ביוגרפיה
נולדה בשם אודטה שוורץ ברומניה להוריה מריאטה וברקו. לה אח צעיר. ב-1959 משפחתה עלתה עמה לישראל כשהייתה בת שש.
בעיתונות
ב-1977, כשהייתה בת 24, החלה את הקריירה העיתונאית שלה בשבועון "העולם הזה" במדור בישול, הורות וסגנון חיים.
ב-1982 עברה עם מדורה למוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
ב-2003 עברה עם מדורה למוסף השבת של "מעריב" לאחר שמו"ל ידיעות, נוני מוזס, סירב לאפשר לה לעבוד בערוץ 10 במקביל. כתבה במעריב עד לירידת המדור בשל קשיים כלכליים של העיתון ב-2011.
ספרים שכתבה
אודטה הוציאה ארבעה ספרים ושני יומני בית, כולם רבי מכר.
בטלוויזיה
בשנת 1996 החלה את דרכה בטלוויזיה, בערוץ 2, כשהפיקה והגישה פרסומות בהן המליצה על מוצרים שונים. בהמשך הנחתה פינה בתוכנית הבוקר "קפה טלעד" בערוץ 2. בראשית שנת 2003 החלה להנחות את תוכנית האירוח וסגנון חיים "אודטה" ששודרה בערוץ 10 בהפקת "ענני תקשורת". בתחילה שודרה התוכנית בשעות הבוקר 8:00–10:00, במשך חמישה ימים בשבוע ולאחר מספר חודשים עברה התוכנית לשעות הערב (16:00–18:00). בהמשך, קוצרה תוכניתה לשעה אחת בלבד. התוכנית זכתה להצלחה כבירה. ב-19 במרץ 2007 שידרה שוורץ את תוכניתה האלף, ולאחר מכן הודיעה לערוץ כי ברצונה לסיים את התוכנית. בשנים אלו, תוכניתה אף זכתה שלוש פעמים ברצף בפרס מסך הזהב. עד 2011, תוכניותיה שודרו בערוץ בשידורים חוזרים.
ב-2005 זכתה גם לתהודה ציבורית בזכות השתתפותה בדרמה היומית "השיר שלנו" בתור עצמה, ובזכות החיקוי שלה ב"ארץ נהדרת" על ידי טל פרידמן.
בשנת 2006 נתבעה על ידי אורן זריף בטענה של לשון הרע, אך בית המשפט דחה את תביעתו. באותה שנה הגיעו תלונות לרשות השנייה על כך שאודטה מקדמת את כת הסיינטולוגיה בתוכנית האירוח שלה שבערוץ 10. ב-2014 בריאיון לחדשות 2 הודתה אודטה שהיא אכן למדה מספר קורסים בסיינטולוגיה (וזאת הסיבה שהתנגדה לריטלין, קמפיין המזוהה כסיינטולוגי), אך היא איננה משתייכת לסיינטולוגיה.
בשנת 2006 ספגה ביקורת מצד גורמים שונים בציבור הישראלי בשל הכפשת הורים הנותנים לילדיהם הסובלים מ-ADHD תרופות לשיפור הריכוז בהוראת רופא, מהן שוורץ המליצה בתוכניותיה להימנע. דבריה שודרו בתוכנית הטלוויזיה שלה ונכתבו בטור שלה בעיתון.
באוקטובר 2015 שבה לטלוויזיה והנחתה תוכנית ראיונות "עצה טובה מאודטה", ששודרה בערוץ 20.
בדצמבר 2015 ספגה ביקורת קשה באתר המדע הפופולרי "מדע גדול, בקטנה", על פרסום המלצות רפואיות-תזונתיות שגויות, אודטה הודתה בטעות והסירה את פרסומיה מהרשת.
בינואר 2019 עלתה תוכנית הלייף סטייל השבועית שלה "אודטה" בקשת 12.
ב-7 במרץ 2019 הצטרפה כתושבת לתוכנית המציאות "2025" בקשת 12, והודחה לאחר ארבעה שבועות.
חיים אישיים
נישואיה הראשונים נמשכו כחמש שנים, כשהתחתנה עם החבר הראשון שלה בגיל 18. נישואיה השניים נמשכו כ-17 שנים לאיציק דנין, ולהם בת (שנשואה למייק, אחיו של שוקי זיקרי) ובן משותפים.
נישואיה השלישיים נמשכו כ-14 שנים לאילן שוורץ, נוכל שהונה אותה וטען בפניה ובפני נשים אחרות שהיה בכיר במוסד, וטייס - ומעל באמונן. סיפור הגירושים שלה ממנו הובילו להד תקשורתי.
ב-2019 סיפרה אודטה בריאיון ל"ישראל היום" שהתגלה אצלה גידול טרום סרטני ליד השחלות, שהוסר בניתוח.
מתגוררת בהרצליה פיתוח.
מעשייה אישית
מעשייה אישית (אנגלית: Personal fable) היא תופעה פסיכולוגית בה אדם מבדיל את רגשותיו מרגשות אחרים, וכך רוכש אמונה מוטעית בייחודיות שלו. מתוך אמונה זו, צומחות שתי תפיסות שגויות:
המונח הונחל על ידי דייוויד אלקינד (David Elkind) ב־1967 כדי לתאר תופעה האופיינית למתבגרים צעירים. המשמעות המילולית של המושג מתארת את האגדה (השקרית) שהמתבגר בונה מאירועי חייו, בהן רואה את עצמו מבחוץ כגיבור הנאבק למען מטרות נעלות בעולם מוזר ומנוכר. אצל מתבגרים, התופעה יכולה להתבטא בהצהרות כגון "אתה לא יודע איך זה מרגיש", בכתיבת יומן אישי בו המתבגר מתאר את רגשותיו וחוויותיו כבעלות משמעות אוניברסלית, ובאמונה באל אישי מדריך ותומך.
בהקשר לתופעה, ישנן תאוריות שונות:
אוסוואלדו גוואיאסמין
אוסוואלדו גוואיאסמין (ספרדית: Oswaldo Guayasamín; 6 ביולי 1919 - 10 במרץ 1999) היה צייר, פסל, ארכיטקט ומעצב ממוצא אינדיאני ילידי, ומאמניה הבולטים והחשובים ביותר של מולדתו אקוודור.
שנותיו הראשונות
גוואיאסמין נולד בקיטו, כבן בכור למשפחה ענייה בת 10 אחים. אביו אינדיאני ואמו ממוצא ילידי-ספרדי מעורב (מסטיסה), שניהם צאצאי שבט הקצ'ואה. אביו עבד כנגר ובהמשך כנהג מונית ומשאיות.
כילד בבית הספר נהג לצייר קריקטורות של מוריו ושל חבריו לבית הספר - דבר אשר עורר את חמתם של מוריו ושל אביו, אשר הפציר בו להשקיע בלימודיו על מנת לרכוש מקצוע.
קריירה אמנותית
בשנת 1932 החל את לימודיו בבית הספר לאמנות של קיטו. בשנת 1941 סיים את לימודיו בתחומי הציור, הפיסול והאדריכלות. ב-1942, והוא בן 23 בלבד, הציג את התערוכה הראשונה פרי יצירתו, וב-1943 זכה בפרס החשוב הראשון בחייו, "Mariana Aguilera".
בשנים 1942–1943 ערך את ביקורו הראשון מחוץ למולדתו, כאורח של אגף התרבות של מחלקת המדינה של ארצות הברית. במהלך שהייתו בארצות הברית פגש בצייר המקסיקני חוסה קלמנטה אורוסקו, ויחד יצאו למסע ברחבי אמריקה הלטינית, החל ממקסיקו, ועד לחבל פטגוניה שבדרום היבשת, בין השנים 1944 ו-1945. במהלך הדרך היה עד לאורח החיים ולעוני של האוכלוסיות האינדיאניות, ואלו הותירו בו רושם עז. במהלך המסע ובעקבותיו יצר את סדרת ציוריו הראשונה, בת 103 ציורים, הנקראת "Huacayñan" ("שביל הבכי" בקצ'ואה).
בשנת 1948 זכה גוואיאסמין במקום הראשון ב "Salón Nacional de Acuarelistas y Dibujantes" באקוודור.
בשנת 1955 זכה בפרס הראשון בביאנלה לאמנות ספרדית-היספנית, שנערכה בברצלונה, ספרד, וב-1957 זכה בפרס הראשון בביאנלה לאמנות בסאו פאולו, שם הוכתר כצייר הדרום אמריקאי הטוב ביותר.
ב-1976, ייסד יחד עם בניו את קרן גוואיאסמין, ובאמצעותה תרם את עבודותיו למולדתו אקוודור. יחד הקימו שלושה מוזיאונים, בהם מוזיאון לאמנות פרה-קולומביאנית, ובו למעלה מ-3,000 מוצגים של אמנות אינדיאנית, ומוזיאון לאמנות עכשווית, בו מוצגות למעלה מ-250 יצירות אמנות. בזה האחרון מוצגת תערוכה ובה האוסף החשוב ביותר של יצירותיו, אותן צייר בין השנים 1964 ל-1984. סדרת ציורים זו, הנקראת "La Edad de la Ira" (ספרדית: "עידן הזעם"), משקפת את אכזריותו של העולם כפי שבאה לידי ביטוי בתקופות ובאירועים היסטוריים שונים, ובהם: מלחמת האזרחים בספרד, פשעי השלטון הנאצי ומחנות ההשמדה, פצצת האטום שהוטלה על הירושימה, מלחמת וייטנאם, הפלישה האמריקאית לפנמה ולרפובליקה הדומיניקנית ורצח העם והעינויים שהתבצעו במשטרים הדיקטטוריים של ארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי.
סדרת הציורים הגדולה השלישית שפרסם גוואיאסמין נקראת "Mientras Viva Siempre Te Recurdo" (ספרדית: "כל עוד אני חי תמיד אזכור אותך"), ומוקדשת לאמו, ולדבריו - לכל האמהות בעולם.
בין עבודותיו הגדולות ביותר, אך גם השנויות במחלוקת, ניתן למצוא ציור קיר אשר הוזמן על ידי הפרלמנט של אקוודור בשנת 1988, המתאר את ההיסטוריה של אקוודור. על עבודתו זו נמתחה ביקורת מצד הממשל האמריקאי, בגלל קסדה נאצית עליה נכתב CIA.
גוואיאסמין נודע בעיקר בשל ציוריו, אולם בין עבודותיו ניתן למצוא גם מתחומי הפיסול, רישום, קדרות ועיצוב.
בשנת 1996 החל בעיצוב ובניית עבודתו החשובה ביותר - "La Capilla del Hombre" - "קפלת האדם". יסודות המבנה הונחו בגבעה הצופה על קיטו, עיר הולדתו. המבנה תוכנן והוקם כמחווה למין האנושי ובמיוחד לאינדיאנים, ילידיה המקוריים של אמריקה הלטינית, על הסבל, הלחימה וההישגים שהשיגו, לדבריו, מהתקופה הפרה-קולומביאנית, דרך הכיבוש הספרדי ועד לשחרור ולעצמאות. הקפלה מייצגת את אכזריות האדם יחד עם היכולת הגלומה בו לשלום ולאחווה.