cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלט (סרט, 2000)
עלילה
בפתיחת הסרט מופיעות שלוש כותרות, כסגנון המקובל של כותרות החדשות בכיכר טיימס:
בסצנה הראשונה המלט בוהה במסך המחשב וקורא את המונולוג :"אני אגיד לכם למה" ("I will tell you why") – לאמר "למה אין בי עוד שמחת חיים בעוד האדם, כמו מלאך עליון, ממלא את תפקידו בתבל במלוא תפארתו".
הסצנה הבאה היא מסיבת עיתונאים ב"מלון אליסינור" – מושב הנהלת החברה. הסצנה מקבילה למושב המלכות בתחילת המחזה: האלמנה מביעה רגשות חיבה למנהל החדש – בעלה, המנהל מודיע על תוכניות העתיד, האמא מנחמת את המלט על מות אביו והזוג המלכותי נפרד לשלום מלארטס, בנו של יועץ החברה שבא לטקס חילופי ההנהלה. במהלך המסיבה ולאחריה הזוג המלכותי הפגין ביטוי חיבה, כמקובל בסרטי המאה ה-20: חיבוקים, נשיקות, גיפופים והתעלסות בפומבי ובהמשך אפילו התנהגות ב"חדר המיטות".
המפגש עם האב
העלילה עוברת לרחובות ניו יורק. המלט הגיע לבניין הדירות בו גר הורציו יחד עם ידידתו מרצ'לה. הורציו סיפר להמלט כי יום קודם, הוא, ידידתו ושומר הבניין ראו את אביו משוטט בפרוזדורים. הם בקשו מהאב לעצור או להגיב אך הוא לא נענה ונעלם. הוסכם כי למחרת, באותן נסיבות, המלט ינסה לפגוש את אביו (המת).
המפגש מאורגן על ידי הורציו וידידתו הנמצאים בחדר הבקרה יחד עם שומר הבניין. הם צופים באחד המסכים לעבר מרפסת חדרו של הורציו, בו המלט הוזמן להרדם, עד למועד הופעת ה"רוח". כאשר הם מבחינים בקיומה של האב, הם מצלצלים אליו באינטרקום ומעירים אותו משנתו. המלט מבחין באביו הממתין במרפסת החיצונית של הדירה, בחליפה ובמעיל מקופל תחת ידו, כפי שנהג ללכת בהיות מנכ"ל החברה. הוא מזמין אותו להיכנס לחדר. הדיאלוגים בינם זהים לאלו שבמחזה, הסיפור אותו דבר, אך במהלכם מופגנת התנהגות אנושית ביניהם. לא מדובר ב"רוח" המהלכת בין ערפילים אלה ב"בשר ודם": שיח אוהב ומלא רגישות בין האב (המת) לבין בנו (החי).
בפינת החדר, בחלק התחתון, מצוי מסך טלוויזיה דלוק. במרקע מוקרנים צילומים של להבות הבוקעות מבעירה ענקית באסדת קידוח בים, תימרות אש העולות כלפי מעלה ילוו את המפגש ברקע.
אור היום עולה, האב חוזר למרפסת ונעלם. גם מהמצלמות של חדר הבקרה לא רואים יותר דבר. המלט מודע לנסיבות מותו, כמו שמובאות במחזה - האב הורעל על ידי אחיו – יורשו לניהול החברה.
מהותו של שיגעון
על מסך המחשב הופיע הוגה דעות, דמות מהמזרח הרחוק, המסביר "למה כדאי להיות" – על משקל המונולוג המפורסם "להיות או לא להיות – זאת השאלה". החכם מהמזרח קובע כי להיות פירושו להיות עם משפחה, עם חברים, עם הטבע ועם העולם. המלט מאזין לדברים ומתבונן בתמונות בהן מצולמת אופליה, אהובתו, וכותב לה שיר (לנייר יהיה שימוש בהמשך). בסיום כתיבתו הוא יוצא לבקר אותה במעבדה הפרטית שלה לצילום, בה היא מפתחת את התמונות שהיא מצלמת. בשונה מהמחזה, הם מבטאים אהבה זה לזה ולא מתנכרים האחד לשני. אביה מנסה לשכנע אותה לנתק מגע עם המלט. שכן, לאחר מות אביו ונישואי אימו החפוזים, הוא כנראה השתגע.
בסרט שלא כמו במחזה השגעון של המלט אינו משכנע. אמנם המלט מכוון אקדח לרקתו ולכל הכיוונים ואפילו נכנס לחדרו של המנכ"ל – "המלך" (הריק), תוך השמעת הזעקה, הלא משכנעת "להיות או לא להיות". אך בזה מתבטאת כמעט כל הסטייה מהתנהגות נורמלית, זאת, לעומת מגוון ההדגמות למצבו השיגעוני במחזה – עד שגם הצופה כמעט משתכנע.
אביה של אופליה מכריז בפני אימו של המלט, הנמצאת בבריכת שחיה בבנין המשרדים, כי המלט הוא משוגע, שכן, כמו במחזה הוא כינה אותו "מוכר דגים". אופליה הנלווית אליו, אינה מרוצה מחוות דעת אביה על המלט. היא מנסה למנוע ממנו להציג בפניהם את שירי האהבה שכתב לה המלט, אשר לדברי אביה מוכיחים את אי-שפיותו. היא אינה מקבלת את דברי אביה, כפי שהוא מצטט מדיאלוג המחזה, אודות השיגעון של המלט. היא מתבוננת בבריכה ומדמה לעצמה שהיא טובעת בה – מה שיקרה בהמשך.
עכשיו מגיע הרגע בו המלט מציג את המונולוג המפורסם: "להיות או לא להיות" ואת זאת הוא עושה על רקע המדפים בחנות להשאלת סרטים הנושאים את הכותרת: "פעולה", "פעולה". הוא הגיע לבר משקאות ושם הוא מוצא את הצמד "רוזנקרנץ וגילדנשטרן" בשליחות אימו. הם מבקשים לאמת את הדיאגנוזה של פוֹלוֹנִיוּס כי המלט השתגע. לאחר שהוא מכריז (כמו במחזה) כי דנמרק היא בית כלא אחד גדול, הם מדווחים להנהלה כי אכן הוא השתגע.
מבחן אחרון נעשה למדידת שפיותו, אופליה נשלחת להמלט עם מכשיר האזנה בחזייה על-מנת לבחון סופית את מצבו הנפשי. היא מחזירה לו צרור מכתבי אהבה ששלח לה בעבר. בהמשך, הוא מנסה לגפף אותה ומגלה את מיקרופון ההקלטה מוחבא בחזייתה. בתגובה, המלט שולח לה מסר, כמו בהצגה, אין יותר נישואין.
"מלכודת העכברים"
כמו ב"ההצגה בתוך הצגה" שם המחזה הוא "מלכודת עכברים". באי בית המלוכה מוזמנים לאולם הקרנות פרטי בבנין משרדי החברה. שם הם צופים בסרט שהוכן על ידי הסטודנט לצילום והנושא את שם המחזה. העלילה נסבה על חייה של משפחה רגילה מהעם: אבא, אמא וילד קטן (הוא המלט), החיה בשלוה. עד, הרגע בו האב נרדם ומישהו, שלא נראה, מטיף רעל לאזנו והוא מת. הילד נבהל. מכאן עוברים לדמויות מהעת העתיקה ורואים כיצד ממליכים מלך חדש. קלאודיוס, מנהל החברה החדש, הצופה בסרט נבעת וזועק אור! אור! ההקרנה מסתיימת.
המלט נמלט ממקום ונוהג במכונית המנכ"ל. מנהל החברה לא שם לב מי הנהג ונכנס למושב האחורי ומצווה עליו לנסוע. בנסיעה המנכ"ל כורע כרך לפני מסך הטלוויזיה במושב האחורי ומבקש סליחה על הרצח שביצע. המלט שומע זאת, שולף אקדח ורוצה לנקום את מות אביו וכמו במחזה, הוא נסוג ! הוא מגיע לבית אימו, שם ממתינה לו תוכחה על מעשיו ופוליניוס, המסתתר, במטרה להווכח כי אכן האם מילא את תפקידה החינוכי. שלא כמו במחזה, הוא הורג אותו באקדח ולא בחרב. הדם זורם כמים (הצבע האדום אופייני לסרט - ראו להלן). האם מוכיחה אותו על הרצח שבצע זה עתה, אך הוא מסביר לה שזה לא פחות גרוע ממה שהם עשו: רצח אביו.
הסרט מקבל כאן תפנית על ידי הצגת התנהגות בנוסח שנת ה-2000: קלאודיוס מחפש את פולוניוס וזוכה לתשובות החכמות כמו במחזה:" ארוחת ערב, התולעים סועדים את לבם בגוויתו". קלואודיוס חסר הסבלנות נותן לו מכת אגרוף בבטנו בנוסח קרבות איגרוף. המלט נפרד בדרכו לגלות באנגליה ומבקש ברכה מפי האב. הוא נהדף בגסות טיפוסית מהעידן המודרני. ולארטס, בכעסו על מות אביו, מנסה כמו, בקרב היאבקות, לחנוק את קלאודיוס - כל אלה דפוסי התנהגות שלא היו עולים על הדעת במחזה מהמאה ה-16.
סוף העלילה
הצמד "רוזנקרנץ וגילדנשטרן" מלווים את המלט במטוס לגלות המתוכננת לבריטניה. בטיסה, כאשר הם בתנומה, המלט פותח את המחשב הנייד בתיק שלהם ומגלה כי יש הוראה לבריטים: ראשית, להרוג אותו ושנית, להחזיר את הצמד מיד חזרה לביתם. הוא מקליד שינוי בהודעה ומשנה את סדר הדברים: להרוג את הצמד ולהחזיר את המלט בחיים הביתה. הורציו מחכה לו בשדה התעופה ועל אופנוע הוא לוקח אותו לבית הקברות, שם נקברת אופליה, שטבעה בבריכת המים של בניין משרדי החברה.
בסצנה האחרונה, הדו-קרב בין המלט וללארטס, מתקיים במתכונת התחרות האולימפיות בסיף עם שעון עצר ברקע. ברגע האמת נעצר הדו-קרב, האקדח נשלף והסרט מגיע לסיומו הטרגי. המלט ולארטס לבושים בבגד הלבן, של שחקני סיף, נופלים שותתי דם בצורה גורפת. הצבע האדום שולט בשטח. המלך והמלכה נפרדים מהעולם הזה, הוא מיריות אקדח של המלט והיא משתייה בטעות (או לא) של כוס יין עם רעל שהמלך הכין עבור המלט.
הקריין מסיים, עם דברי השחקן במחזה "ההצגה בתוך הצגה":
מיכאל סטרוגוב
מיכאל סְטְרוֹגוֹב (תורגם לעברית גם כמיכאיל סטרוגוב, בצרפתית: Michel Strogoff) הוא רומן משנת 1876 מאת ז'ול ורן, אחד הספרים המצליחים ביותר שלו. לעומת רוב ספריו של ורן, הספר אינו כולל תיאורי טכנולוגיה מתקדמת האופייניים לסוגת המדע הבדיוני, אלא הוא מותחן ריגול על רקע פוליטי דמיוני של האימפריה הרוסית.
במהלך המסע לסיביר עוברים סטרוגוב ונדיה הרפתקאות ומאבקים באיתני הטבע ובנבלים ובראשם איבן אוגרייב. הם נלקחים בשבי על ידי הטטרים, מצליחים לברוח מהשבי ומגיעים אחרי תלאות רבות לאירקוטסק, חסרי כל, ולאחר שאוגרייב כבר הגיע לעיר, מתחזה לסטרוגוב ומתכנן את הסגרת העיר לטטרים. בשיא העלילה מופיעה הפתעה דרמטית המאפשרת לגיבורים, ברגע האחרון, לגבור על הנבל ולהציל את העיר. הספר מסתיים ב"סוף טוב" - נישואיהם של סטרוגוב ונדיה.
האירועים הפוליטיים המתוארים בספר הם דמיוניים. האימפריה של רוסיה ידעה תככים ומרידות רבות, אך הטטרים לא היו איום משמעותי על שלטון הצארים ולא התקוממו נגדם במשך מאות שנים לפני כתיבת הספר וגם לאחריו. תיאורם כלוחמים אכזריים ופראיים מבוסס על תדמיתם באירופה הנוצרית, מהיותם זרים ומוסלמים. הצאר אלכסנדר השני, שאכן שלט ברוסיה בזמן פרסום הספר, ומתואר כדמות חזקה ואצילית, נרצח חמש שנים לאחר מכן בסנקט פטרבורג על ידי מהפכנים סוציאליסטיים מתנועת נרודניה ווליה.
לעומת זאת, תיאורי הגאוגרפיה של רוסיה ואמצעי התחבורה בה נחשבים לאמינים, על אף שוורן לא ביקר ברוסיה מעולם.
מסלול השליחות של סטרוגוב
הרפתקאותיו של סטרוגוב ברוסיה מתחלקות לשלושה קטעים עיקריים:
עלילה
תחילת העלילה בנשף בארמון הצאר. במהלך הנשף מקבל הצאר הודעה כי המורדים הטטרים הרסו את עמודי הטלגרף וניתקו את הקשר עם אחיו, הדוכס הגדול, באירקוטסק. לצאר נמסר גם כי סרן לשעבר בצבא הרוסי, איבן אוגרייב, מתכנן לבגוד באחיו ולהסגירו לידי הטטרים. בהיעדר טלגרף, הצאר מחליט למנות שליח שיודיע לאחיו על הסכנה הצפויה לו. השליח הנבחר, מיכאל סטרוגוב, הוא יליד סיביר, נמנה עם יחידה מובחרת של שליחי הצאר, מכיר היטב את הדרך - אמו עדין גרה בסיביר - ויודע את שפות העמים השוכנים בדרך ואת מנהגיהם. עליו יהיה לעבור את המרחק של 5,500 ק"מ ממוסקבה לאירקוטסק במהירות האפשרית, כדי שיקדים את בואו של הבוגד, ומבלי שתחשף זהותו.
סטרוגוב מצויד בתעודת מסע רגילה, על שמו של סוחר באירקוטסק. התעודה מקנה לו רשות לקחת סוסי דואר ובשעת הצורך גם לצרף בני לוויה. התעודה היא ייחודית: תוקפה לא יפוג גם אם יוטלו הגבלות על נסיעת נתינים רוסיים.
חלק ראשון: ברוסיה האירופית
כשהרכבת מגיעה ליעדה, העיר ניז'ני נובגורוד, הם נתקלים בגזירה חדשה של מושל העיר: נתינים רוסים הנמצאים בעיר לא רשאים לצאת אותה אם דרכם הוא לסיביר. אך לסטרוגוב רישיון מיוחד לנסיעה בכל מקרה ועם בני לוויה. הוא מחליט להציג את נדיה בתור אחותו וכך היא מצליחה להמשיך את דרכה לאביה. החשד ששליחותו של סטרוגוב תיחשף פוחת, שכן עתה הם מציגים עצמם כאח ואחות שנוסעים אל אביהם.
ביריד בעיר פוגש סטרוגוב בצועני, שהוא למעשה הנבל בעלילה, אוגרייב, אך עדיין לא מזוהה בשמו. המסע ממשיך על אוניית קיטור בה מזהה סטרוגוב את קולם של הצועני ואשתו האומרים זה לזה: "השליח יצא ממוסקבה לאירקוטסק", ומבין שדבר שליחותו נודע ועליו להיות זהיר יותר. כאשר הוא יורד הוא מבחין כי בני הזוג נמנים עם להקת צוענים, אשר לה קל לנוע בדרך ולשמש מרגלים לאויבי הצאר.
חלק שני: חציית הרי אורל
יומיים אחרי צאתו ממוסקבה, מתחיל החלק הקשה במסעו - חציית הרי אורל. עמו "אחותו" נדיה וצמודים אליו כתבי השטח ז'וליבה ובלאונט, אשר לכאורה הסכימו על שיתוף פעולה. באותו מסלול נוסעים גם ה"צועני" אוגרייב וזוגתו היפה סֵנְגָר, כבת שלושים, יחד עם להקת צוענים. מהעיר פרם ממשיכים סטרוגוב ונדיה במרכבה, והכתבים יוצאים במרכבה אחרת, אולם זו מתפרקת בדרך, והם מחולצים בידי סטרוגוב. ארבעת הנוסעים ממשיכים בדרכם, נוסעים יומם ולילה ללא הפסקה ומגיעים לעיר יקטרינבורג, מהעבר השני של הרי אורל, מרחק של 350 ק"מ בהרים תחת מטר שלג וסופה חזקה. שרותי הדואר והמברקה עדיין עובדים. הם מצליחים להחליף סוסים ורכב בכל תחנה.
אחרי העיירה נוֹבוֹ זֶמְסְק (Novo-Zaimskoë) מתחילה הערבה הסיבירית - מדבר רחב ידיים מכוסה עשב. באִישִים (Ichim) הם מגיעים לתחנת דואר שבה יש רק שלושה סוסים. בין סטרוגוב ונוסע אחר שהגיע לתחנה מתפתח ריב על הזכות להחליף את הסוסים. הנוסע השני, "זקן לחיים אדמוני", המחזיק בידו שוט ומשפיל את סטרוגוב, אך זה מעדיף לסגת מאשר לשלוף את התעודה שברשותו ולגלות את זהותו.
סטרוגוב מצליח לעזוב את אומסק, לאחר שעשה מחצית הדרך ממוסקבה עד לאירקוטסק ונותרו לו עוד עשרה ימים להגיע ליעדו. הוא אינו יודע כי אמו שבויה בידי אוגרייב. הוא ממשיך את דרכו רכוב על סוס ומתמודד עם פגעי הטבע, ביצות ויתושים. בדרכו הוא נוכח בפגיעת הטטרים באוכלוסייה המקומית. תימרות עשן עולות מכל כפר וגופות של בני אדם פזורות לאורך כל הדרך. הוא מבחין בנכונות האימרה "במקום שעובר טטרי לא צומח העשב מחדש".
לפי פקודת אוגרייב, פלוגת טטרים מאומסק עוקבת אחריו. בחניית הלילה הוא מאזין לשיחתם ושומע לראשונה כי אמו נפלה בשבי ותפקידם לתפוס אותו בטרם יגיע לאירקוטסק. הוא גם שומע את פרטי תוכנית הלחימה של הטטרים. סטרוגוב מחליט להחיש את צעדיו. הוא עובר את נהר האוב ובסופו של דבר מגיע לתחנת טלגרף בקוֹלִיבָּן שעדיין פועלת. שם הוא נופל בשבי הטטרים יחד עם שני העיתונאים הנמצאים במהלך משלוח מברקים למערכות שלהם.
חלק שלישי: בשבי הטטרים
סטרוגוב, אמו ונדיה שבויים במחנה הטטרים. נדיה תומכת באישה הזקנה ומסייעת לה. הם לא יודעים כי סטרוגוב נמצא אף הוא במחנה. הוא עדיין לא נחשף ונותר שבוי אלמוני. אוגרייב והחאן פיאופר מתכננים להמשיך בדרכם ולכבוש את אירקוטסק, המבודדת מכל קשר עם אירופה.
השבויים יחד עם הצבא מובלים לעיר טומסק ובדרך הם חונים ליד הנהר. סטרוגוב, אמו ונדיה נפגשים במקרה. סנגר הצועניה מבחינה במפגש אבל אינה מצליחה לזהות את סטרוגוב. היא מוסרת על כך לאוגרייב, היודע כי בידי סטרוגוב איגרת חשובה לדוכס הגדול. אוגרייב מחליט לענות את מרתה עד שהיא תגלה מי מבין השבויים הוא בנה. סטרוגוב מזנק כדי להגן עליה ובכך גוזר את גורלו. אוגרייב מוציא ממנו את האיגרת מהצאר. סטרוגוב עומד למשפט האמיר הבוכרי באשמת בגידה. הוא נשפט לפי פסוק מפסוקי הקוראן שנבחר במקרה: "ועיניו לא תוספנה לראות את הדברים שעל פני האדמה". התליין מוציא חרב מלובנת מהאש, והלהב הלוהטת והאדומה מועברת לפני עיניו של סטרוגוב ומעוורת אותו. נדיה מחליטה כי מעתה היא תהיה "כלבו הנאמן של העיוור" ומבטיחה לו כי לא תעזוב אותו לעולם. הם נמלטים ממחנה הטטרים ויוצאים בדרכם ליעדם המקורי, אירקוטסק, במטרה להגיע אל הדוכס הגדול לפני אוגרייב ולמסור לו את המידע החשוב גם ללא האיגרת.
אוגרייב מתעכב ימים אחדים בגלל לחימה עם כוחות חדשים שהגיעו מרוסיה. רק לאחר שגבר עליהם הוא ממשיך לאירקוטסק. כאן מתחיל מרוץ בין סטרוגוב לאוגרייב, אך אוגרייב, המחזיק בכיסו את האיגרת של הצאר, אינו חושש מסטרוגוב העיוור. סטרוגוב ונדיה צועדים תחילה רגלית. אך נאספים בידי עגלה - קִיבִּיטְקָה - ואיש צעיר נוהג בה.
הם מגיעים לעיר קְרַסְנוֹיַרְסְק הנטושה לחלוטין מתושביה. זו הייתה פקודתו של הצאר במטרה להשאיר "אדמה חרוכה" למורדים הטטרים שיגיעו לעיר. המכשול הבא שעומד בפניהם הוא נהר היֶנִיסֵיי. הרוסים במנוסתם לקחו עימם את הסירות המשמשות למעבר בנהר. סטרוגוב בתושייתו בונה רפסודה מנאדות חלב שמצא. הנאדות משמשים כמצופים והם עוברים את הנהר יחד עם הקיביטקה.
בדרך חוצה את דרכם ארנב, ונהג הקיביטקה חושש מהאמונה הטפלה הגורסת כי ארנב החוצה את הדרך הוא סימן רע. ואכן הם רואים מרחוק עשן עולה מכל יישוב ומתברר כי הטטרים כבר לפניהם. בנִיזְ'נִי אוּדִינְסְק הם נופלים בשבי חיל חלוץ טטרי. סטרוגוב מגלה שחיל החלוץ הוא אחד משלושה כוחות טטריים הנעים בדרך לאירקוטסק. במהלך הדרך סטרוגוב ונדיה מצליחים להימלט מהשבי וממשיכים בדרכם. בדרך הם מוצאים את נהג הקיביטקה קבור באדמה עד צווארו, עונש על שהרג אחד מהטטרים. סטרוגוב מנסה לחלץ אותו, אך מאוחר מדי - הנהג מת לפני שהחילוץ הושלם. הם מגיעים לימת באיקל, עולים על רפסודה בה פליטים רוסים וגם שני העיתונאים. בלילה הם שטים בנהר האנגרה המלא בקרחונים ביניהם הם רואים דמויות שחורות מתקרבות. מתברר כי להקות זאבים המחפשות טרף אורבות להם בין הקרחונים. סטרוגוב מצליח עם סכינו למנוע מהם מלהתקרב. הם מתקרבים לעיר אירקוטסק, עולים על קרחון צף ונכנסים לעיירה.
חלק רביעי: הניצחון
אוגרייב פוגש את וסילי פידור, אביה של נדיה השואל בשלום בתו שאמורה הייתה לעבור את אותה הדרך, אך אוגרייב אינו מכיר אותה. פידור ו־500 הגולים לסיביר שעימו משכנעים את הדוכס בנאמנותם. הוא מעניק להם חנינה והם מקימים כוח מיוחד בהנהגתו שיהיה ראשון בהגנת העיר. בינתיים גם מגיעה לאירקוטסק בשורה טובה: הצבא הרוסי מתקרב. הנהר החוצץ בין העיר לבין הצבא הטטרי עדיין מלא בקרחונים ומונע את צליחת הטטרים. חלק מהנהר מוצף בנפט ואוגרייב מתכנן להציתו ולגרום לשריפת העיר ובכך לסייע לכניסת המורדים.
הדוכס מפגיש את נדיה עם אביה, וסילי פידור, מפקד כוחות הגולים שנשאר להגן על שער העיר ובכך לא איפשר לאויב להיכנס. התגבורת הרוסית מגיעה לאירקוטסק. סטרוגוב מבקש מפידור את ידה של נדיה וטקס הנישואין מתקיים בכנסיית העיר. בחתונה נוכחים העיתונאיים המדווחים על האירוע ועל הנס הרפואי: ברזל מלובן לא הרס את רשתית העין. הזוג הנשוי חוזר לאומסק, לפגישה עם אמו של סטרוגוב, ומשם ממשיך לרוסיה האירופית. וסילי פידור משתקע בסנקט פטרבורג ומיכאל סטרוגוב עולה למישרה בכירה בקיסרות הרוסית.
מלאכת כתב השטח
ז'ול ורן מקדיש בספר תשומת לב רבה לתיאור מלאכתו של כתב שטח (Correspondent) בעיתון. הכתבים המלווים את סטרוגוב במהלך מסעו הם גיבורי משנה משמעותיים. ורן הציג אותם כבר בתחילת הספר, בנשף בארמון הצאר: הראשון, אַלְסִיד ז'וֹלִיבֶה הצרפתי, נוהג לספר לסובביו כי הוא מתכתב עם "דודניתו מדְלֶן", כדי להסתיר את שמות העיתונים אותם הוא משרת. השני, הַרִי בְּלַאוּנְט האנגלי, כותב עבור הדיילי טלגרף. שניהם בעלי "חוש ריח מיוחד לגילוי החדשות הסודיות ביותר" ומדווחים בקדחתנות לעיתוניהם על האירועים.
ורן מנצל את דמויות העיתונאים, אופיים השונה והתחרות ביניהם ליצירת אתנחתאות קומיות. הם נוסעים ברכבת ולמעשה אין הם נתקלים באירוע חדש, אבל בכל זאת עליהם לספק מידע לקוראים והם כותבים בפנקסיהם: ז'וליבה הצרפתי כותב: "הנוסעים זהירים ושומרים על שתיקה. בעניין מדיניות קשה לדובבם" (למעשה, הסיבה להתנהגות הנוסעים הייתה שהוא פנה אליהם בשאלות רבות. הם שתקו כי סברו שהוא מרגל).בלאונט הבריטי ממעיט לדבר ומרבה להקשיב, ובנוכחותו הנוסעים דווקא מרבים לדבר והוא כותב: "הנוסעים מודאגים מאוד, מדברים אך ורק על המלחמה. והם מדברים בחופשיות - תופעה מדהימה בין הוולגה והויסלה".הבריטי שראה רק את החלק השמאלי של מסלול הנסיעה מסכם בהחלטיות: "ארץ הררית בין מוסקבה לוולדימיר". ז'ול ורן מביא לתשומת לב הקורא כי העיתונאי לא הבחין כי: "צד הימין של המסילה הוא כולו מישורים ארוכים", כפי שדיווח הצרפתי.
השפעה ספרותית
הספר זכה להצלחה מסחרית רבה, והוא אחד הידועים בספריו של ורן (הצליח יותר מכל ספריו המאוחרים יותר). הוא תורגם לשפות רבות ועובד לבמה, לקולנוע ולטלוויזיה ואף לסדרה מונפשת.
יש הרואים בו חלוץ של סוגת מותחן הריגול המשלב הגנה על המולדת, מאבק בנבלים ובאתגרי כוחות הטבע, ורומנטיקה, תוך מסע במקומות מרוחקים – מודל שעל פיו נבנו גיבורים אחרים כגון ג'יימס בונד.
הספר מוזכר בספרו של עמוס עוז "מיכאל שלי".
דגל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים
דגל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הוענק לאיים בשנת 1985 עם הפיכתם לטריטוריה נפרדת. קודם לכן הייתה הטריטוריה חלק מאיי פוקלנד והשתמשה בדגל האיים.
הדגל הוא נס כחול בו יוניון ג'ק (דגל בריטניה) בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל), במרכז הדגל מצוי סמל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
הדגל מונף מעל מבני הממשל באיים.
דגל נציב האיים הוא היוניון ג'ק שבמרכזו סמל האיים. כנציב האיים מכהן מושל איי פוקלנד והדגל מונף רק בעת ביקורו באיים.
פקודת סדרי השלטון והמשפט
פקודת סדרי השלטון והמשפט, התש"ח-1948, היא דבר החקיקה הראשון שנחקק במדינת ישראל על ידי מועצת המדינה הזמנית ב-19 במאי 1948. קדם לה "מנשר מועצת המדינה הזמנית" שפורסם במעמד הקראת מגילת העצמאות, ב-14 במאי 1948 שקבע מעמדה כרשות המחוקקת.
רקע היסטורי
ב-29 באפריל 1948, לאור סיומו הקרוב של המנדט, שתוקפו עמד לפוג בחצות הלילה שבין 14 ל-15 במאי 1948 (שעות ספורות לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל), קיבל הפרלמנט הבריטי חוק, בשם "חוק פלשתינה" (Palestine Act, 1948), ולפיו כל החוקים שנחקקו בתקופת המנדט יחדלו מלחול בשטחה של ארץ ישראל. כן ברור היה ומובן, כי המדינה החדשה, שהיא גוף משפטי חדש השואף לעצמאות ולניתוק הקשרים עם השלטון הזר שקדם לו, חפץ במערכת משפטית עצמאית המנותקת מכל תלות בבריטניה, ובמיוחד כאשר מערכת משפטית זו כללה חוקים הסותרים את עצם מהותה של המדינה החדשה, כגון חוקים האוסרים על יהודים לעלות אל הארץ או חוקים האוסרים על יהודים לרכוש מקרקעין.
עם כל זאת ברור כי מדינה אינה יכולה להתקיים ללא מערכת של חוק ומשפט, וכי מערכת כזו אינה יכולה להיווצר בן לילה, יש מאין. עוד במעמד הקראת מגילת העצמאות, ב-14 במאי 1948 פורסם "מנשר מועצת המדינה הזמנית" שנועד לקבוע את ההסדרים הבסיסיים ביותר בנוגע לחקיקה, מנשר אשר קבע שלושה הסדרים: מועצת המדינה הזמנית היא הרשות המחוקקת. הוראות החוק המנדטורי נותרות בתוקפן. הוראות החוק המפלות לרעה יהודים, הנובעות מהספר הלבן של שנת 1939, מבוטלות באופן רטרואקטיבי, כאילו לא באו לעולם.
ברור היה כי במנשר זה אין די, וארבעה ימים לאחר פרסום המנשר, ב-19 במאי 1948 פרסמה מועצת המדינה הזמנית את דבר החקיקה הראשון שלה - חוק בשם "פקודת סדרי השלטון והמשפט", ובו הוסדרו החוקים במדינה החדשה. עיקרו של החוק היה קבלת עיקר גופם של החוקים והתקנות הבריטיים שנחקקו בשנות המנדט, ברוח המנשר, וקביעת ההסדרים הקונסטיטוציוניים הבסיסיים של המדינה החדשה - רשויותיה וסמכויותיהן. תחולת הפקודה נקבעה רטרואקטיבית לליל שבת, ו' באייר תש"ח, 15 במאי 1948.
הוראות הפקודה
הפקודה יצרה גוף מחוקק, בשם מועצת המדינה הזמנית, אשר לאחר הבחירות לאספה המכוננת הפך להיות האספה המכוננת, ולאחר מכן הכנסת. למועצה זו ניתנו סמכויות שיש בידי כל פרלמנט במדינה דמוקרטית, דהיינו סמכות חקיקה, מיסוי, סמכות קביעת תקציב המדינה, וסמכות ההכרזה על מצב חירום.
כן יצרה הפקודה גוף מבצע, שנקרא הממשלה הזמנית והעניקה לו את סמכויות הביצוע, לרבות סמכות להתקנת תקנות ותקנות שעת חירום. על פי לפקודה עברו כל הסמכויות השלטוניות שהיו נתונות למלך בריטניה, למזכירי המדינה שלו ולנציב העליון, לידי הממשלה הזמנית שהוקמה. סמכות מיוחדת ניתנה לממשלה זו להקים כוחות מזוינים ולהפעילם.
, הסעיף החשוב, השאיר בתוקפו את "המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח", כלומר את החוקים שחלו בתקופת המנדט הבריטי, וזאת פרט ל"שינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה", סייג המאפשר לבתי המשפט לחרוג מהחקיקה המנדטורית.. החקיקה המפלה, ששימשה להגבלת העלייה ולהגבלת רכישת קרקעות על ידי יהודים, על פי הספר הלבן של 1939, בוטלה במפורש ב.
בתי המשפט הקיימים הוסיפו לפעול, וזאת על פי.
סעיף חשוב נוסף בפקודה קבע את יום השבת ומועדי ישראל כימי מנוחה רשמיים, ובזאת ניתן לראשונה חותם רשמי בחקיקה לאופיה היהודי של המדינה, מעבר לאמור במגילת העצמאות אשר אינה בעלת תוקף חוקי מחייב.
ביטל את הוראות החוק שדורשות שימוש בשפה האנגלית.
לאחר קבלת הפקודה
הפקודה הייתה הסדר זמני במהותו, שקבע הוראות זמניות. ממשיך לחול, ומכוחו מוסדרים עדיין דינים רבים על פי הסדרים חקיקתיים בריטים שטרם שונו על ידי הכנסת. כך, דיני השטרות, דיני הנזיקין, דיני הראיות ודינים רבים נוספים במדינת ישראל, עדיין נושאים את השם "פקודה" ומוסדרים על פי הסדר שהוא במקורו בריטי.
הסדרים אחרים בפקודה הוחלפו בחקיקה מיוחדת ומפורשת. כך, למשל, המוסדות שנקבעו בפקודה חלפו מן העולם זה מכבר. "פקודת המעבר לאספה המכוננת" הסדירה את המעבר בין מועצת המדינה הזמנית, שהיה בעיקרו גוף ממונה, לאספה המכוננת, שהייתה גוף נבחר. קבע החוק כי לאספה המכוננת יהיו כל הסמכויות שקבע החוק למועצת המדינה הזמנית. לאחר בחירת האספה המכוננת, ב-16 בפברואר 1949, התקבל חוק המעבר, התש"ט-1949, אשר הפך את האספה המכוננת לכנסת.
אבנר איתי
אבנר איתי (נולד ב-1934) הוא מנצח מקהלות ישראלי, מהמובילים בפיתוח שירת המקהלה האמנותית בישראל.
חייו
איתי נולד בקיבוץ כפר גלעדי. כילד, למד לנגן באבוב ובאקורדיון. בהמשך למד אבוב אצל אליהו טורנר, האבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. את דרכו המוזיקלית המקצועית החל כאבובן בתזמורת צה"ל ואחר כך כאבובן ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית. למד קומפוזיציה אצל פאול בן חיים ויחזקאל בראון. ולמד בפריז בהתמחויות: אבוב, חלילית, מוזיקה של הבארוק שירה וניצוח מקהלות אצל פיליפ קאיאר, ובלונדון. עם יסוד האנסמבל הקאמרי הישראלי הצטרף אליו כנגן אבוב.
אבנר איתי ניצח על מקהלת האיחוד החל מ-1962, במשך כ-35 שנה. בשנת 1969 ייסד את המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאמצע שנות ה-70 ייסד את מקהלת "זמרי קאמרן". 13 שנים שימש כמנצח וכמנהל המוזיקלי של המקהלה. בשנת 1987 היה בין מייסדי בית הספר לשירת מקהלה. בתחילת שנות ה-90 ניסה, ללא הצלחה, להחיות את מקהלת רינת, שנוסדה בשנות ה-50 על ידי גארי ברתיני ועמדה בפני פירוק. בשנת 1997 הקים את אנסמבל זמרי קולגיום וניצח עליה עד לשנת 2011. משנת 2012 מנהל אבנר איתי הרכב קאמרי קולי-אינסטרומנטלי בשם בארוקאמרי.
בשנים האחרונות עוסק אבנר איתי גם בעיבוד אמנותי של שירים ישראליים.
גרגוריוס השמיני
גרגוריוס השמיני (בלטינית: Gregorius VIII; 1100 לערך - 17 בדצמבר 1187) הוא כינויו כאפיפיור של אלברטו דה מורָה, אשר כיהן כאפיפיור בין 21 באוקטובר 1187 ועד למותו. גרגוריוס השמיני ידוע בראש ובראשונה כאפיפיור אשר קרא ליציאה למסע הצלב השלישי.
ביוגרפיה
דה מורה נולד בשנת 1100 בבנוונטו, והיה בן למשפחת אצולה בבנוונטו, ובגיל צעיר הצטרף למסדר הנזירים הציסטרציאנים. בשנת 1172 נטל דה מורה חלק בוועידת אברנשה כשליח האפיפיור. הוועידה חננה את הנרי השני מלך אנגליה מאשמת רצח תומאס בקט, תוך הלקאה פומבית של המלך.
ב-21 באוקטובר 1187 נבחר כאפיפיור במקומו של אורבנוס השלישי. הפעולה המשמעותית הראשונה שלו כאפיפיור הייתה פרסום הבולה (איגרת אפיפיור) "אודיטה טרמנדי" (Audita tremendi), אשר קראה ליציאת מסע הצלב השלישי כתגובה לתבוסת ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב קרני חיטין. ירושלים כבר נפלה בשעה שפרסם את האיגרת (או ליתר דיוק, ב-2 באוקטובר 1187), אך החדשות לא הגיעו לגרגוריוס בזמן זה.
האיגרת, שפורסמה רק ארבעה ימים לאחר מינויו לאפיפיור, נפתחת במילים: "Audita tremendi severitate judicii, quod super terram Jerusalem divina manus exercuit..." שמשמעותן "לאחר שמיעת האופן הנוראי והחמור שבו ממלכת ירושלים נמחצה ביד העליונה..." וממשיך בסגנון דומה לזה של האיגרת אשר קראה ליציאת מסע הצלב השני ב-1145. הפסדיה הצבאיים של ממלכת ירושלים מתפרשים באיגרת כעונש אלוהי על חטאי המדינות הצלבניות. היא הבטיחה מחילה מלאה והגנה כנסייתית ליוצאים לקרב.
גרגוריוס לא ראה את מסע הצלב יוצא לדרך. הוא נפטר מקדחת באותה שנה. יורשו היה קלמנס השלישי.
נרג'יס נג'אר
ביוגרפיה
נג'אר נולדה בטנג'יר, ולמדה קולנוע במכון לקולנוע ואמנות ויזואלית (ESRA) בפריז.
ב-1994, היא ביימה את הסרט התיעודי הראשון שלה, L’exigence de la Dignite. היא יצרה ועבדה על מספר סרטים עלילתיים ותיעודיים, ביניהם סרט תיעודי על אמנות אסלאמית, וגרסה בערבית לרחוב סומסום. סרטה המוכר ביותר הוא הסרט עלילתי Les Yeux Secs אשר התחיל בתור סרט תיעודי על נשות העיירה טיזי, אך הנשים סירבו להצטלם. הסרט מספר על כפר שבו הנשים רואות את הגברים רק פעם בשנה, כשאלו באים לביקור. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2003, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של רבאט.
היא גם המחברת של הספר Cahier d'empreintes, אשר יצא לאור בשנת 1999.
הילדה שראם
ד"ר הילדה שראם (בגרמנית: Hilde Schramm; נולדה ב-1936), פעילה גרמנית נגד האנטישמיות ולהנצחת זכר השואה.
שראם היא בתו של אלברט שפר, אשר היה שר החימוש בממשלתו של אדולף היטלר, ושותף לפשעי המשטר הנאצי. שפר הואשם בפשעי מלחמה ובפשעים כנגד האנושות במשפטי נירנברג ונדון לעשרים שנות מאסר בכלא שפנדאו. בטרם כיהן שפר כשר החימוש, היה אדריכלו האישי של היטלר, ונחשב לידידו הקרוב.
ביוגרפיה
שראם היא השנייה מבין ששת ילדיו של שפר, בהם האדריכל אלברט שפר הבן. בילדותה, בטרם נפילת המשטר הנאצי, הייתה שראם בין המבקרים באוברזלצברג משכנו ההררי של היטלר, וניהלה אורח חיים המקובל בקרב ילדי בכירי המשטר הנאצי. לאחר כליאתו של אביה, ניהלה שראם עמו התכתבות ערה בעת שבתו בכלא, שהחלה בהיותה בת 17. התכתבות זו וטענתו של אביה כי "לא ידע דבר" הביאו אותה למחשבה עצמאית, ולמסקנות משלה. באשר לאביה טענה שראם כי אינה חשה אשמה, כי אם בושה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בילתה שראם שנה בארצות הברית והתארחה אצל משפחה קוויקרית. לאחר מכן שבה לגרמניה ולמדה חינוך. בשנות השמונים הפכה שראם לפוליטיקאית ליברלית ושימשה כסגן נשיא הפרלמנט של ברלין, מטעם מפלגת הירוקים.
בשנת 1994 ייסדה שראם את קרן "Zurückgeben" (להעניק בחזרה), אשר סייעה לנשים יהודיות בתחום האומנות. שראם ייסדה את הקרן בכספי ירושת אביה, ובמכירת תמונות משפחתיות, אשר היא חשדה כי במקורן היו שייכות ליהודים, והוחרמו בימי המשטר הנאצי. כן פעילה שראם במכון "קונטקט" המסייע לקורבנות הנאצים במזרח אירופה אשר אינם זכאים לסיוע אחר מן הממשלה הגרמנית. היא אף בחבר המנהלים של המרכז לסיוע לנפגעי טרור בברלין.
בספטמבר 2004 קיבלה שראם את פרס משה מנדלסון על פעילותה זו, ותרמה חלק מכספי הפרס למכון צוריקגבן, ולמכון קונטקט. הקהילה היהודית בברלין ביקשה כי הפרס לא יינתן בבית כנסת, והטקס התקיים בסוף בכנסייה. דובר הקהילה הדגיש כי שראם ראויה לקבל את הפרס, אך הבהיר כי המטען הרגשי הכרוך בזכר אביה של שראם אינו מאפשר הענקת הפרס בין כותלי בית כנסת.
וונטיגו קאמינגס
וונטיגו מרפיק קאמינגס (באנגלית: Vonteego Marfeek Cummings; נולד ב-29 בפברואר 1976 בתומסון, ג'ורג'יה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. קאמינגס שיחק בעמדות הקלע והרכז ומתנשא לגובה של 1.91 מטר.
קריירת מכללות
לאחר קריירת משחק ב"תיכון תומסון" שבעיר הולדתו, הצטרף קאמינגס לאוניברסיטת פיטסבורג בה שיחק במדי ה"פנתרס" מ-1995 עד 1999 ויצא לדראפט.
ליגות חצי-מקצועניות בארצות הברית והמעבר לאירופה
בקיץ של 2003 חתם בקבוצת ווצ'סטר וויילדפייר מה-USBL, לאחר מכן חתם בקבוצת קרסיבו קסטמגיורי מהליגה האיטלקית בכדורסל לעונת 2003/2004.
בקיץ של 2004 שב לווצ'סטר וויילדפייר מה-USBL, ובעונת 2004/2005 חתם בהומפרם וורסץ' הפולנית, איתה זכה באליפות הליגה האדריאטית.
בעונת 2005/2006 חתם בפורט וורת' פליירס מה-NBDL בניסיון לשוב ל-NBA.
בעונת 2006/2007 שיחק בקבוצה הסרבית פרטיזן בלגרד ששיחקה ביורוליג, איתה זכה באליפות הליגה של סרביה ומונטנגרו ב-2006, באליפות סרביה של 2007, ושוב באליפות הליגה האדריאטית ב-2007 ובתואר ה-MVP של הפיינל פור הליגה הזו (בשנת 2007 ביחד עם זוראן ארצג).
ביוני 2007 חתם קאמינגס במכבי תל אביב, שם שיחק לצידם של אמריקאים נוספים: ויל ביינום, טרנס מוריס ומרכוס פייזר. אחרי עונה אחת מלאת משברים במדי מכבי תל אביב סיים קאמינגס את חלקו בקבוצה, לאחר עונה שנחשבת כמאכזבת עם אובדן האליפות בקרב צמוד מול הפועל חולון.
לאחר שבועות מספר חתם לעונת 2008/2009 במועדון הכדורסל הספרדי, אסטודיאנטס מדריד. ב-24 בדצמבר 2008 עזב את הקבוצה אחרי ממוצעים מאכזבים של 6.7 נקודות ו-2.8 אסיסטים ב-21 דקות משחק. בהמשך אותה העונה חתם בקבוצת וויבודינה נובי סאד מהליגה הסרבית.
ב-2009/2010 שיחק בצדביטה זאגרב מקרואטיה לפני שעבר לאילסקוס מליגת העל היוונית בכדורסל.
בעונת 2010/2011 שיחק במדי קראבנוס מיוון.
לאחר תום עונת 2011/2012 היה שחקן חופשי במשך שלוש שנים עד שחתם בקבוצת אטנסיס דה מאנאטי מהליגת ה-BSN מפוארטו ריקו ב-21 בינואר 2015, אך שוחרר מהמועדון ב-18 במרץ 2015. למרות ההודעה על שחרורו, המועדון השאיר אותו לשחק עוד שלושה משחקים נוספים בשל התעכבות הגעת המחליף שלו, דומיניק ג'ונס, לקבוצה.
דזורדזור
דזורדזור (ארמנית Ծոր Ծոր; פרסית زور زور) הוא מנזר ארמני השוכן כעשרה קילומטרים דרומית לעיר מאקו במחוז מערב אזרבייג'ן באיראן.
היסטוריה
המנזר הוקם בשנת 1314 במקום בו שכן מבנה דתי צנוע שנבנה בסגנון ביזנטי במאה ה-10. דזורדזור הגיע לשיאו במאה ה-14. המקום חרב בתחילת המאה ה-16, כאשר השאה הספווי עבאס הגדול הורה על גירוש הארמנים למרכז איראן, ורק קפלה בודדת שרדה ממנו.
עם הקמתו של סכר על נהר מאקו בסמוך למנזר, העניקה הכנסייה האפוסטולית הארמנית את הסכמתה להעברת המבנה, ובשנים 1987–1988 הוא הוזז על ידי ממשלת איראן בכ-600 מטר ממיקומו המקורי. בהזדמנות זו חודש המבנה ושופץ, ואבנים שהיו מפוזרות סביבו באתר הקודם הושמו במקומן. בשנת 2008 העניק ארגון אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית, ביחד עם שני מנזרים ארמנים נוספים בצפון-מערב איראן.
קפלת אם האלוהים (סורפ אסטוואצאצין) היא המבנה היחיד שנותר מהמנזר, והיא מתוארכת לתקופה שבין המאה ה-9 למאה ה-14. צורת הקפלה כשל צלב, היא עשויה מאבן גיר, ותקרתה בנויה בצורת קמרון חבית. היא נושאת כיפה הנחה על מבנה בצורת גליל שלו 16 צלעות. בגליל קבועים חלונות המאפשרים חדירת אור אל חלל המבנה.
דגל סנט הלנה
דגל סנט הלנה הוענק לשטח החסות ב-4 באוקטובר 1984. הדגל הוא נס כחול - בקנטון שלו (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל) נמצא היוניון ג'ק ובמרכז הדגל - סמל סנט הלנה המציג את החוף הסלעי של האי וספינת מפרשים המנציחה את גילוי האי.
הדגל אינו בשימוש בשטחי התלות של סנט הלנה - לטריסטן דה קוניה דגל אחר החל מאוקטובר 2002, ולאסנשן גם דגל משלו - מאז מאי 2013.
קטרינה ויט
קטרינה "קטי" ויט (בגרמנית: Katarina "Kati" Witt, נולדה ב-3 בדצמבר 1965) היא מחליקה על הקרח בעבר ממזרח גרמניה. היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (סרייבו 1984 וקלגרי 1988), 4 פעמים אלופת עולם (1984, 1985, 1987 ו-1988), פעמים סגנית אלופת עולם (1982 ו-1986) ו-6 פעמים ברציפות אלופת אירופה (1988-1983) בהחלקה אמנותית על הקרח ביחידות, חמישה עשורים אחרי הישג זהה שקבעה סוניה הני מנורווגיה.
ויט נחשבת לאחת המחליקות הקרח האמנותי המצליחות בכל הזמנים.
ביוגרפיה
ויט נולדה בשטקן פרבר של ברלין. אמה עבדה בבית חולים כפיזיותרפיסטית ואביה עבד כחוואי. היא למדה בבית ספר לספורטאים מחוננים בקרל-מרקס-שטאדט.
ויט החלה להתאמן בהדרכתה של יוטה מילר בשנת 1977. היא התאמנה שבע שעות ביום שישה ימים בשבוע. בהיותה בת 14 היא השתתפה לראשונה באליפות אירופה בהחלקה אמנותית בתחרויות ליחידות וסיימה במקום 14.
בשנת 1982 זכתה ויט במדליות הראשונות שלה בתחרויות הבינלאומיות. היא זכתה במדליות כסף הן באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בליון שבצרפת בתחילת פברואר והן באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בקופנהגן שבדנמרק בתחילת מרץ.
ויליאם גאלאס
ויליאם אריק גאלאס (בצרפתית: William Éric Gallas; נולד ב-17 באוגוסט 1977 באנייר-סיר-סיין) הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא גוואדלופי ששיחק בעמדת הבלם. לזכותו של גאלאס 84 הופעות במדי בנבחרת צרפת.
צ'לסי
במאי 2001 הובא גאלאס לצ'לסי על ידי המאמן קלאודיו ראניירי תמורת סכום של 6.2 מיליון לירות שטרלינג. תחת ראניירי גאלאס פיתח את יכולתו כבלם עם מרסל דסאי ומאוחר יותר עם ג'ון טרי; השותפות עם טרי כללה רצף של 16 משחקים ללא ספיגת שער. בתקופה שבה שיחק בצ'לסי תחת ראניירי הוא זכה לזימונו הראשון לנבחרת צרפת.
גאלאס היה חלק חשוב מהסגל של צ'לסי שזכה באליפות הפרמייר ליג ובגביע הליגה תחת הדרכתו של ראניירי ויורשו ז'וזה מוריניו. בעקבות פציעתו הקשר של המגן השמאלי ויין ברידג' בעונת 2004/2005 נאלץ גאלאס להחליפו. גאלאס שיחק מספר פעמים בצד השמאלי של ההגנה למרות הבאתו של אסייר דל הורנו ב-2005, והוא התקשה להסתגל לעמדה זו. למרות זאת הצליח גאלאס להבקיע מספר שערים חשובים שסייעו לצ'לסי לזכות באליפות גם בעונת 2005/2006.
החוזה בין גאלאס לצ'לסי היה אמור להסתיים במאי 2007. הוא סירב לחתום על חוזה חדש עם תנאים משופרים וטען שהצעת צ'לסי אינה מתאימה לו וכי הוא מעוניין לשחק בסרייה א'. הנהלת צ'לסי לא הסכימה לשחררו במאי 2006 וטענה כי הוא חשוב מאוד עבור המועדון. גאלאס סירב להצטרף לסיבוב המשחקים של צ'לסי באמריקה שנערך לאחר מונדיאל 2006, וטען כי הוא עייף כתוצאה מהמאמץ הכרוך בהשתתפות במונדיאל. כשמיכאל באלאק הגיע לצ'לסי הוא קיבל את חולצה מס' 13 שהייתה שייכת לגאלאס, והיה זה סימן למעמדו המתערער בצ'לסי. ביום הצגת השחקנים בסטמפורד ברידג' הוא זכה לתגובות מעורבות מקהל האוהדים. כתוצאה משערוריית מכירת המשחקים בסרייה א' התבטלה האפשרות שגאלאס יעבור לאיטליה, והמועדון היחיד שהביע עניין היה ארסנל. בנוסף, המגן ההולנדי ח'אלד בולחרוז הצטרף לצ'לסי וכתוצאה מכך התגברה התחרות על מקום בהרכב הראשון.
ב-1 בספטמבר 2006 עבר גאלאס לארסנל כחלק מהעסקה שבה אשלי קול עבר לצ'לסי בנוסף לחמישה מיליון פאונד. בתקשורת דווח על כך שז'וזה מוריניו כעס על שחרורו של גאלאס לארסנל, וכי עסקת גאלאס-קול נכפתה על ידי פיטר קניון, יושב ראש צ'לסי. לאחר ביצוע העסקה פורסמה הודעה מטעם הנהלת צ'לסי, ובה נאמר כי גאלאס איים להבקיע בכוונה שערים עצמיים אם לא יותר לו לעזוב. בעקבות המהומה שעוררו חילופי הדברים בין המועדון למקורביו של גאלאס הוא אמר כי הוא לעולם לא יחזור לצ'לסי.
ארסנל
גאלאס חתם על ארסנל על חוזה לארבע שנים, וקיבל את חולצה מס' 10 שהייתה שייכת לדניס ברגקאמפ שפרש. גאלאס שיחק בעמדת המגן השמאלי בהופעת הבכורה שלו בארסנל, במשחק נגד מידלסברו ב-9 בספטמבר 2006. שערו הראשון במדי ארסנל הובקע במשחק נגד שפילד יונייטד שבועיים לאחר מכן.
גאלאס זכה לקבל את סרט הקפטן של ארסנל ב-9 באוגוסט 2007, כאשר קולו טורה מונה לממלא מקומו בתפקיד. מהלך זה עורר מספר דיונים כיוון שהיה צפוי כי ז'ילברטו סילבה יהיה זה שיזכה לקבל את התפקיד. משחקו הראשון כקפטן היה ב-12 באוגוסט 2007 נגד פולהאם, והוא הסתיים בניצחון של ארסנל. גאלס נפצע במפשעה במהלך המשחק נגד בלקברן רוברס ב-19 באוגוסט, וחזר לשחק רק במשחק נגד בולטון וונדררס שנערך ב-20 באוקטובר. במשחק הבית נגד מנצ'סטר יונייטד שנערך ב-3 בנובמבר הוא הבקיע את שער השוויון של ארסנל בדקה האחרונה.
גאלאס הבקיע את שער הניצחון (והיחיד של ארסנל) נגד צ'לסי במשחק שנערך ב-16 בדצמבר 2007.
גאלאס ספג ביקורת בעקבות פעילותו בתיקו 2 - 2 מול ברמינגהאם סיטי ב-23 בפברואר 2008, במשחק שבו עמיתו לקבוצה אדוארדו דה סילבה שבר את רגלו לאחר תיקול של מרטין טיילור. לאחר שנפסק פנדל לרעת ארסנל בזמן הפציעות של המחצית השנייה גאלאס הלך אל מחצית המגרש של ברמינגהאם, ככל הנראה למחות. הוא עמד במרכז המגרש כאשר החלוץ ג'יימס מקפאדן הבקיע את הפנדל. מספר אנשים נאלצו לרסן את גאלאס שרצה להתנפל על הקהל. לאחר שריקת הסיום גאלאס התיישב על הדשא והחל לבכות, בזמן ששאר השחקנים ירדו לחדר ההלבשה. ארסן ונגר, מאמן ארסנל, נאלץ לגשת אל גאלאס ולנחמו. לאחר המשחק נטען כי גאלאס יודח מתפקיד הקפטן של ארסנל. בעקבות השמועות אמר ונגר כי הוא ישקול את הנושא בסיום העונה.
באוגוסט 2008 הוכרז כי גאלאס יהיה הקפטן של ארסנל גם בעונת 2008/2009. בעונה זו הוא הפגין יכולת גבוהה בליגת האלופות עם שלושה שערים: 2 נגד טוונטה אנסחדה ושער שוויון נגד דינמו קייב. שער הליגה הראשון של גאלאס הובקע בתיקו הביתי 4 - 4 מול טוטנהאם הוטספר. הוא זכה לקבל ביקורות טובות לאחר שיתוף הפעולה שלו עם מייקל סילבסטרה בניצחון 2 - 1 על מנצ'סטר יונייטד, מועדונו הקודם של סילבסטרה.
בנובמבר העניק גאלאס ריאיון לסוכנות Associated Press, וחשף בו את המתחים שהיו קיימים בסגל של ארסנל והפריעו למורל הקבוצתי. גאלאס הציע כי השחקנים הצעירים של ארסנל יראו יותר אומץ אם ברצונם להצליח. גאלאס לא נכלל בסגל לקראת המשחק נגד מנצ'סטר סיטי, ודווח כי הוא נקנס בסכום השווה למשכורת של שבועיים. ב-24 בנובמבר אושר כי גאלאס הודח מתפקיד הקפטן באופן קבוע, שניתן לססק פברגאס. ונגר הצהיר כי לגאלאס יש עתיד בארסנל, וזאת בניגוד להשערות שהועלו בתקשורת. גאלאס שיחק במסגרת ליגת האלופות יום אחד לאחר מכן.
בסוף עונת הסתיים חוזהו של גאלאס בארסנל, ולאחר שהמשא ומתן על חידושו לא הצליח הוא עבר ליריבה טוטנהאם הוטספר. ב-23 באוקטובר חתם לעונה אחת בפרת' גלורי.
נבחרת צרפת
גאלאס היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית שזכתה באליפות אירופה עד גיל 18. הוא שיחק גם עבור הנבחרת עד גיל 20 במונדיאל 1997 לצדם של וילי סאניול ותיירי הנרי.
גאלאס הוא שחקן קבוע בסגל של נבחרת צרפת והוא היה הבחירה הראשונה של ריימונד דומנק לעמדת הבלם במהלך מונדיאל 2006, יורו 2008 ומונדיאל 2010. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה בניצחון 5 - 0 על נבחרת סלובניה במסגרת מוקדמות יורו 2004, והוא היה בסגל הנבחרת גם ביורו 2004. גאלאס היה בסגל הנבחרת שזכה בגביע הקונפדרציות 2003.
משחקו ה-50 במדי צרפת היה בניצחון 3 - 1 על נבחרת איטליה ב-6 בספטמבר 2006, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
גאלאס זכאי לייצג גם את נבחרת גוואדלופ, כיוון שהיא איננה חברה בפיפ"א. לודוביק קוויסטין, בן דודו של גאלאס, השתתף במשחקים רבים של גוואדלופ.
ברטרנד דוסון
ברטרנד אדוארד דוסון, ויקונט דוסון הראשון מפן (באנגלית: Bertrand Edward Dawson, 1st Viscount Dawson of Penn; 9 במרץ 1864 – 7 במרץ 1945) היה הרופא של משפחת המלוכה הבריטית ונשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
ראשית חייו
דוסון נולד בקרוידון שבלונדון. הוא היה בנו של הנרי דוסון, שהיה אדריכל במקצועו.
הוא התחנך בבית הספר סנט פול שבלונדון ולמד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם הוא קיבל ב-1888 תואר בוגר במדעים (BSc). ב-1893 הוא סיים את לימודיו בבית החולים המלכותי של לונדון (Royal London Hospital) וקיבל תואר דוקטור לרפואה (MD).
קריירה
עד 1936 הוא שימש כרופא מן המניין של המלך ג'ורג' החמישי וב-1916 הוענק לו תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש ועמית מסדר האמבט. ב-1918 הוענק לו תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1919 אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
הדוח על מערכת הבריאות
ב-1919 מונה דוסון על ידי שר הבריאות הראשון של בריטניה, הלורד אדיסון, לעמוד בראש מועצה מייעצת על השירותים הרפואיים והפרא-רפואיים, שעליה הוטל להפיק דוח על "התוכניות הדרושות לאספקה מסודרת של שירותים רפואיים ופרא-רפואיים באופן שעל פי חוות דעתה של המועצה צריכים להיות להינתן לאוכלוסייה באזור נתון". ב-1920 הגישה המועצה דוח ביניים, למרות שדוח סופי לא הוגש בסופו של דבר. הדוח פירט את התוכניות לרשת של מרכזי רפואה ראשיים ומשניים, כולל מתווים אדריכליים של סוגים שונים של מרכזים כאלה. הדוח השפיע רבות על הדיונים על שירות הבריאות הלאומי, כאשר זה הוקם ב-1948.
דה נאנג
דה נאנג (בוייטנאמית: Đà Nẵng) היא העיר החמישית בגודלה בווייטנאם (אחרי הו צ'י מין סיטי, האנוי, הייפונג וקאנטחו), ואחת מערי הנמל החשובות בה. דה נאנג שוכנת לצידי ים סין הדרומי, ומהווה את העיר המרכזית במרכז וייטנאם. העיר ממוקמת בקרבת מספר אתרי מורשת עולמית, כגון העיר העתיקה הוי אן, ומקדש מי סון. בעבר הייתה שייכת העיר לדרום וייטנאם, ושכן בה בסיס אחד מבסיסי חיל האוויר הגדולים בווייטנאם, אשר שימש הן את הדרום וייטנאמים והן את האמריקאים בזמן מלחמת וייטנאם. הבסיס היווה נמל תעופה אשר בוצעו בו 2,595 המראות ונחיתות ביום בממוצע, עובדה שהפכה אותו לשדה התעופה העמוס ביותר בעולם באותה התקופה. הבסיס הפך לאחר המלחמה לנמל התעופה הבינלאומי דה נאנג.
ברטרנד דוסון
תואר אצולה
ב-1920 הוענק לדוסון תואר האצולה, "ברון דוסון מפן" והוא הפך להיות חבר פעיל בבית הלורדים. באפריל 1926 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט וב-1929 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית. בין השנים 1928 – 1930 הוא כיהן כנשיא "החברה המלכותית לרפואה" (Royal Society of Medicine ) ובין השנים 1931 – 1937 כנשיא הקולג' המלכותי לרופאים.
המתת חסד
בליל ה-20 בינואר 1936, כשהמלך ג'ורג' החמישי גסס מדלקת סימפונות, זורז מותו על ידי דוסון שהזריק לו זריקה קטלנית של קוקאין ומורפין.
המשך הקריירה
ב-1936 הוענק לדוסון תואר האצולה ויקונט דוסון מפן. הוא המשיך להיות הרופא בחצר המלכות של אדוארד השמיני וג'ורג' השישי וטיפל במספר רב של חברי משפחת המלוכה ושל מלכים זרים, כולל מוד, מלכת נורווגיה ולאופולד השלישי, מלך הבלגים. במהלך משבר הוויתור על המלוכה ב-1936 נפוצה הדעה שדוסון ניסה להשפיע על ראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, לפרוש מתפקידו מטעמי בריאות ובכך להפחית את הלחץ על המלך לוותר על כסאו. דוסון תמך ללא ספק במלך, אך על פי הדיווח של עמיתו, ויליאם אבנס, לא בוצעה על ידו שום מניפולציה בלתי אתית בפרשה זו.
דוד הראשון קורופלאטס
דוד הראשון קורופלאטס (בגאורגית: დავით I კურაპალატი, דאווית I קוּראפּאלאטי, 876–881) היה מלך טאו-קלארג'תי מענף כארתלי של הבגרטידים האיברים.
דוד היה בנו הבכור ויורשו של בגרט הראשון. הוא הוטבל לנצרות על ידי הכומר המפורסם גריגול חנדזתלי. בתו נישאה לאדרנסה מלך טאו. בשנת 881, דוד הראשון נרצח בהתנקשות על ידי דודנו נאסרה, הבן הבכור של גוראם ממפלי. הסיבה לביצוע ההתנקשות הייתה כנראה מפני שגוראם ממפלי, לפני מותו, ויתר על כל השטחים שהיו לו והותיר את נאסרה ללא ירושה. האיבה בין נאסרה לקרובי משפחתו נמשכה גם בתקופת שלטונו של בנו של דוד, אדרנסה הראשון, שבסופו של דבר, בשנת 885, נקם את מותו של אביו.
אל ניניו
אל ניניו (בספרדית: El Niño; בתרגום לעברית: הילד) היא תופעה אקלימית המתרחשת אחת לכמה שנים, של עלייה בטמפרטורת מי האוקיינוס השקט ממערב לפרו ואקוודור בדרום אמריקה לפרק זמן של כמה חודשים. לתופעה השפעה על האקלים באזורים נרחבים בעולם, בחלקם אף מרוחקים עד מאוד מהיבשת הדרום אמריקנית.
מקור שמה של התופעה ("הילד" בספרדית) הוא בהתרחשותה סמוך לחג המולד, המציין את הולדת ישו הנוצרי. משך התופעה בדרך כלל הוא כחודש, אולם אחת לכמה שנים, באופן לא מוסבר, היא מתארכת מעבר לתקופה הרגילה.
לתופעת אל ניניו יש השלכות אקלימיות נרחבות באוקיינוס השקט, באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי. השפעת האל ניניו על האוקיינוס האטלנטי מורגשת 12–18 חודשים לאחר השפעתו על האוקיינוס השקט וההודי.
תופעת האל ניניו
אל ניניו מוגדר כחריגה בטמפרטורת פני השטח של האוקיינוס ביותר מחצי מעלת צלזיוס. עליית טמפרטורה כזו מתרחשת מדי שנה לפרק זמן של כחודש, אך אחת לכמה שנים עולה הטמפרטורה לפרק זמן ארוך יותר.
הסימנים הראשונים לאל ניניו הם:
מעבר להשפעות האקלימיות הגלובליות, לתופעה השפעה מקומית המביאה לתמותה המונית של דגים, ופגיעה בבעלי חיים הניזונים מהם. פגיעה זו מביאה לנזק לכלכלת פרו, ולצרכני הדגים. ריבוי פגרי הדגים והעופות מביא עמו סירחון ומגביר התפשטות מחלות.
רוב המדינות המושפעות מתופעות האל ניניו הן מדינות מתפתחות.
לעיתים מופיעות תופעות אקלימיות חריגות בשנה שלאחר הופעת אל ניניו חזק במיוחד. תופעות אלו מכונות לה ניניה - הילדה והן מתבטאות בתופעות הפוכות- ירידה ממוצעת של חצי מעלה ויותר וגשמים מועטים.
האל ניניו החזק האחרון התרחש ב-2015, והוא נקשר להצפות הקשות זה שנים רבות שהתרחשו בדרום אמריקה בדצמבר באותה שנה, וכן להתחממות השיא שנרשמה, אך מתחילה שוב ב-2023.
המערכת הרגילה
באזורים שבהם נושבת הרוח השלטת במקביל לחוף, נסחפים המים בניצב לו. בחופי פרו נושבות רוחות דרומיות, הסוחפות את המים העליונים המחוממים על ידי קרינת השמש, מערבה. כתוצאה מכך עולים מן המעמקים מים קרים עשירים במזון. בעקבות זאת מתרבים דגים ממינים שונים ובהם האנשובי. דיג האנשובי מהווה מקור הכנסה חשוב לפרו ונדבך חשוב ביבול החקלאי המיוצא לשוק האמריקני.
המים החמים מגיעים לצדו המערבי של האוקיינוס השקט באזור המשווני, וגורמים לתנאי אקלים טרופיים - חום, לחות ולחץ אוויר נמוך. הלחות היתרה גורמת שם לטייפונים ולסופות רעמים.
האוויר החם עולה למעלה בצדו המערבי המשווני של האוקיינוס השקט, ונע מזרחה תוך כדי התקררותו. הוא מגיע לחופים המערביים של דרום אמריקה ומשרה שם אקלים קר ויבש.
מערכת אל ניניו
רצף הרוחות הדרומיות נקטע, ועקב כך גם נעצרת אספקת המים הקרים ועשירי התזונה. אוויר חם עולה למעלה במרכז האוקיינוס השקט, ונע מזרחה ומערבה לחופי היבשות.
האל ניניו גורם לקיץ (דצמבר-פברואר) חם ורטוב בצפון פרו ובאקוודור, ולעיתים להצפות, כשהתופעה חזקה במיוחד. באזורים הקרובים לחוג הגדי בדרום אמריקה (צפון ארגנטינה, דרום ברזיל, צפון צ'ילה ובוליביה) האל ניניו גורם לשנה גשומה מהרגיל, ובמרכז אמריקה, קולומביה ואגן האמזונאס האקלים יבש וחם יותר מהרגיל. המדינות בצדו השני של האוקיינוס השקט חוות אף הן אקלים חם ויבש מהרגיל בעקבות האל ניניו, בחודשים יולי-אוגוסט. השפעות האל ניניו מגיעות לאזורים נוספים בעולם, כולל צפון אמריקה, אפריקה ואנטארקטיקה.
הופ סנדובל
הופ סנדובל (באנגלית: Hope Sandoval; נולדה ב-24 ביוני 1966) היא זמרת יוצרת אמריקאית, הידועה כסולנית להקת מאזי סטאר. סנדובל פועלת בעיקר בסגנונות פולק-רוק, רוק אלטרנטיבי ודרים פופ.
ראשית חייה ותחילת דרכה
סנדובל נולדה במזרח לוס אנג'לס למשפחה מקסיקנית-אמריקאית. לסנדובל מספר אחים ואחיות גדולים שהיו כולם חובבי מוזיקה גדולים בצעירותם. הוריה חשפו אותה בשנות ילדותה גם למוזיקה ספרדית.
תחילת דרכה המוזיקלית הייתה בלהקת הפולק "Going Home", שאותה הקימה בשנת 1986 יחד עם חברתה סילביה גומז במהלך לימודיהן של השתיים בבית הספר התיכון. הצמד הופיע ברחבי לוס אנג'לס, בעיקר כמופע חימום ללהקות אחרות, כגון סוניק יות'.
בצעירותה אהדה סנדובל את המוזיקאית קנדרה סמית' ולהקתה Dream Syndicate. כנערה, נהגה סנדובל ללכת יחד עם אמה להופעות של הלהקה, על אף שהייתה מתחת לגיל המותר לכניסה אליהן. בסיום אחת מהופעותיה של סמית', העבירה לה גומז קלטת דמו שבה גומז ניגנה בגיטרה וסנדובל שימשה סולנית. הגיטריסט והמלחין דייוויד רובאק, שהיה באותה עת בן זוגה של סמית', שמע את הקלטת והציע להפיק הקלטות עבור הצמד. השתיים הקליטו אלבום אולפן, אולם אלבום זה לא יצא לאור עד היום. במהלך שנות השמונים המאוחרות סנדובל וגומז המשיכו להופיע ברחבי קליפורניה.
Opal ומאזי סטאר
סנדובל הצטרפה ללהקת הרוק האלטרנטיבי אופאל (Opal) בשנת 1987, לאחר שהסולנית קנדרה סמית' עזבה בפתאומיות את הלהקה באמצע סיבוב הופעות לקידום האלבום "Happy Nightmare Baby". בלהקה היו חברים באותה עת גם הגיטריסט דייוויד רובאק והמתופף קית' מיטשל. לאחר סיום סיבוב ההופעות, החליטו סנדובל ורובאק להקים יחד להקה משלהם והעניקו לה את השם מאזי סטאר.
קריירת סולו עם Hope Sandoval and the Warm Inventions
בשנת 2000 החלה סנדובל בקריירת סולו יחד עם להקת הליווי The Warm Inventions, אותה הקימה יחד עם קולם או'קיאסוג, מתופף להקת השוגייז האירית My Bloody Valentine. השניים נפגשו במועדון לילה בלונדון והתיידדו במהרה, כעבור זמן מה החליטו להקים יחד להקה. אלבום הבכורה של ההרכב, "Bavarian Fruit Bread", יצא לאור בשנת 2001 מעט אחרי מתקפות ה-11 בספטמבר וזכה לתגובות מעורבות ממבקרים.
בשנת 2009 יצא אלבומה השני של סנדובל, "Through the Devil Softly" שלווה בשתי הופעות מצומצמות לקידומו. בשנת 2016 יצא לאור האלבום השלישי, "Until the Hunter". רובו של האלבום הוקלט במגדלי מרטלו במפרץ דבלין. הסינגל השני מתוך האלבום הוא שיתוף פעולה עם המוזיקאי קורט וייל.
שיתופי פעולה מוזיקליים
סנדובל יצרה לאורך השנים מגוון של שיתופי פעולה עם מוזיקאים אחרים. בין הלהקות והיוצרים עמם שיתפה פעולה נכללים Jesus and Mary Chain, כימיקל בראדרס, אייר ומאסיב אטאק.
את שיתופי הפעולה מנהלת סנדובל לרוב מרחוק ולעיתים אף מתנהלת העבודה בין מספר מדינות. היא מקליטה את רצועות השירה של האלבום בסטודיו הפרטי שלה ולאחר מכן מעובדים יתר החומרים של שאר החברים בפרויקט לצורך קבלת שיר מוגמר.
הופעות חיות
בהופעותיה החיות, נוהגת סנדובל להופיע בחושך כמעט מוחלט, או בתאורה מינימלית. כמו כן, במהלך ההופעות נאסר על הקהל לצלם באמצעות הטלפון הנייד או להשתמש בכל אמצעי הקלטה אחר.
במהלך ההופעות החיות, היא ממעטת לשוחח עם הקהל באופן ישיר. הזמרת סיפרה כי הופעות חיות גורמות לה לחוש חרדה וכי היא מעדיפה ליצור באולפן, שכן היא מרגישה קושי וחשש לקיים אינטראקציה עם הקהל תוך כדי הופעה.
חייה האישיים
סנדובל ידועה כקנאית לחייה הפרטיים וכביישנית בהופעותיה וגם מחוץ להן. היא ממעטת להתראיין, אינה פעילה ברשתות החברתיות ופרטים מעטים בלבד ידועים על חייה האישיים. סנדובל מתגוררת באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
פיסטנדנטילוס
פיסטנדנטילוס, הידוע גם כ"אדון האופל", הוא דמות של קוסם מרושע במיוחד מעולם הפנטזיה רומח הדרקון. דמותו של פיסטנדנטילוס מייצגת את הקיצוניות הגדולה ביותר בכל מה שנוגע לקסם בעולם קרין, וכך הוא מתואר בספרים ובטרילוגיות בהן דמותו מופיעה (במיוחד באגדות רומח הדרקון וטרילוגיית המלך הכהן). הוא בעל שאיפות גבוהות ביותר לגבי עצמו (עד כדי עלייה לדרגה של אל) ולא בוחל בשום אפשרות ומעשים כדי לקדם את מטרותיו ולו במחי חיי אחר (אפילו חייהם של קוסמים מרושעים אחרים).
הגלימות השחורות
מעטות הן הידיעות על קורותיו של פיסטנדנטילוס בילדותו וצעירותו. עם זאת, ידוע כי גילה את אומנות הקסם, וזו איפשרה לו לשמור על חייו כשהיה צעיר. ידוע גם שכאשר נבחן בצריח הכישוף הנעלה, הוא בחר להיות במסדר הגלימות האדומות. דבר זה לא נמשך זמן רב, הואיל והבין שלא יחיה לנצח. הוא שטח טענתו זו בפני האל גיליאן וביקש להאריך את חייו, אולם האל פטר אותו בטענה שעליו לקבל את היותו בן תמותה. מורת רוחו של פיסטנדנטילוס מהחלטת האל, הובילה אותו לזנוח דרך הנייטרליות ולעבור לגלימות השחורות. הוא פנה למלכת האופל בשאול וביקש ממנה את מתנת חיי הנצח. זו הסכימה בהתלהבות, והעניקה לו את מה שיהיה ידוע כאבן הדם של פיסטנדנטילוס.