cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות ברזיל בכדורגל 2000
רקע
בתחרות השתתפו 116 קבוצות שאורגנו במודולים:
ואסקו דה גאמה זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה רביעית בתולדות המועדון.
מצב בסיום העונה
לליגה בכירה של שנת 2001 העפילו:
שחקנים מצטיינים
אדמר, שחקנה של סאו קייטנו כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
רומאריו שחקנה של ואסקו דה גאמה זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
דיוויזיית הפאנצר ה-12 (בונדסוור)
דיוויזיית הפאנצר ה-12 (בגרמנית: 12. Panzerdivision או בקיצור 12. PzDiv) הייתה דיוויזיית שריון של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בטאוברבישופסהיים.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בינואר 1961. היא הייתה בתחילה דיוויזיית פאנצרגרנדיר והייתה חלק מהקורפוס השני. ב-1970 היא הוגדרה מחדש כדיוויזיית פאנצר והפכה לחלק מ הקורפוס השלישי. היא שימשה גם ככוח עתודה של קבוצת הארמיות המרכזית של נאט"ו. לאחר סיום המלחמה הקרה עבר הבונדסוור צמצום נרחב, ובמסגרת זו פורקה הדיוויזיה ב-30 בספטמבר 1994.
חואן קאראמואל אי לובקוביץ
ביוגרפיה
קאראמואל נולד ב-1606 במדריד. כבר בילדותו התגלה כבעל כישורים יוצאי דופן. בגיל צעיר מאוד פתר בעיות מתמטיות ובגיל 10 פרסם טבלאות אסטרונומיות. לאחר שקיבל הכשרה אקדמית בסיסית למד שורה של שפות זרות והתקבל למסדר הציסטרציאני במנזר בלה אספינה. דרשותיו משכו את הקרדינל-אינפנטה פרדיננד, מושל ארצות השפלה, כאשר שהה במנזר בפלנדריה, ובשל כך הוענק לו ב-1638 תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לוון. לאחר מכן מונה על ידי פליפה הרביעי, מלך ספרד, לשליח בחצרו של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. כיהן כאב מנזר במלרוז, סקוטלנד, כאחראי אבות המנזר הבנדיקטינים בווינה וכויקאר של הארכיבישוף מפראג. כאשר השוודים תקפו את פראג ב-1648, ארגן קבוצת מתנדבים להגנת העיר, ועל כך זכה בעיטור מהקיסר. לאחר מכן כיהן כבישוף בסאטריאנום, בקמפניה ולבסוף גם בוויג'באנו, שם נפטר ב-1682.
יצירתו
קאראמואל פרסם 262 עבודות על דקדוק, שירה, תורת הנאום, מתמטיקה, אסטרונומיה, ארכיטקטורה, פיזיקה, פוליטיקה, משפט קאנוני, לוגיקה, מטאפיזיקה, תאולוגיה ואסקטיציזם. בפרסומו הידוע Theologia moralis ad prima atque clarissima principia reducta (מ-1643) ניסה לפתור בעיות תאולוגיות באמצעות כלים מתמטיים. נודע כאחד מתומכי הפרובביליזם ועמדותיו המתירניות זכו לביקורת, בין היתר, מצד בלז פסקל וזיכו אותו בתואר "נסיך הלאקסיסטים". עבודתו בתחום המתמטיקה התמקדה בקומבינטוריקה. בין היתר, קאראמואל אחראי לתכנון חזית קתדרלת ויג'באנו.
ביבליוגרפיה
בתרגום לעברית:
So-Called Chaos
So-Called Chaos (בעברית: כאוס כביכול) הוא אלבומה השישי של הזמרת אלאניס מוריסט אשר יצא ב-18 במאי 2004.
רקע
בתקופה שקדמה להקלטות האלבום פגשה מוריסט את ארוסה לשעבר ראיין ריינולדס אשר מערכת היחסים איתו השפיעה על השירים באלבום בכך ששירי האלבום הפכו לשירים מאושרים, נינוחים ורגועים יותר ביחס לשירים הקודמים שלה.
מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים כאשר הסינגל הראשון היה השיר "Everything". השיר לא זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-76 במדינה (ובכך הפך לסינגל המוביל הכי פחות מצליח שלה במדינה) אך כן זכה להצלחה באירופה כאשר הגיע למקום ה-20 במצעד האירופאי הרשמי. בנוסף גם הגיע למקום ה-15 באוסטרליה ולמקום ה-3 בקנדה. מבחינת ביקורות השיר קיבל ביקורות מעורבות. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Out Is Through" אך בשונה מהשיר הקודם הוא לא זכה להצלחה. הסינגל השלישי היה השיר "Eight Easy Steps" אך גם הוא בדומה לסינגל הקודם לא זכה להצלחה. בנוסף השיר "Excuses" גם יצא כסינגל אך בברזיל בלבד, אך לא זכה שם להצלחה כאשר לא הצליח להיכנס ל-40 העליונים.
ביקורת
ביקורות על האלבום היו מעורבות. חלק מהמבקרים שיבחו את העובדה כי האלבום היה "נגיש" יותר לקהל הרחב ויותר מיינסטרמי ביחס לאלבומיה הקודמים אך חלק גם ציינו את זה כנקודת תורפה של האלבום בטענה שהיא איבדה את האופי המוזיקלי שלה לטובת מכירות והשמעות ברדיו.
נעמי בטריק
נעמי פיי בטריק (באנגלית: Naomi Faye Battrick; נולדה ב-11 באפריל 1991) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
בטריק נולדה בקטרינג שבנורת'האמפטונשייר.
קריירה
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בתפקיד אורח בדמות מירנדה רוסקו בסדרה "The Bill". ב-2009 לוהקה לתפקיד טויה סוואן, נערה בת 15 החברה בלהקה, בסדרה "My Almost Famous Family" של ערוץ CBBC, בה כיכבה לצדן של דומיניק מור וראקי איולה. אחר כך שיחקה בטריק בסדרות טלוויזיה בהן "חדר מיון", ובתפקיד גרייס ג'ייקובס בסדרה "רופאים". בקולנוע הופיע בטריק בין השאר במותחן "Blood" משנת 2012 בתפקיד מרים פרברן.
בינואר 2014 הצטרפה לצוות שחקני סדרת הדרמה "דרך ווטרלו" של ערוץ BBC One בתפקיד גבריאלה וורק.
ב-2015 לוהקה לתפקיד אלי דלפונט-בוגרד בעונה השלישית של הסדרה "Crossing Lines".
ב-2017 החלה לגלם את ג'וסלין וודבריג בסדרת הדרמה התקופתית "ג'יימסטאון" של ערוץ Sky One.
דובים (תת-משפחה)
דובים (שם מדעי: Ursinae) היא תת-משפחה של יונקים ממשפחת הדוביים. בקבוצה זו מצויים 6 מתוך 8 מיני הדובים החיים כיום, להוציא את הפנדה הענקית הסינית ואת דוב המשקפיים מאמריקה הדרומית.
בני הקבוצה הם יצורים גדולים ואוכלי כל בעלי חוש ריח מפותח. הם חיים באמריקה הצפונית, אירופה ורוב אסיה ובעבר היה מין שחי בצפון אפריקה שנכחד.
הדובים הם טורפי היבשה הגדולים ביותר בעולם. הגדולים ביניהם הם דוב קודיאק ודוב לבן שיכולים לשקול 900 ק"ג.
הרינגטון מאן
הרינגטון מאן (באנגלית: Harrington Mann; 7 באוקטובר 1864 – 28 בפברואר 1937) היה אמן דיוקנאות סקוטי וצייר דקורטיבי. הוא היה חבר בנערים של גלאזגו בשנות ה-80.
ביוגרפיה
ציוריו המוקדמים של מאן משנות ה-80 הם בעיקר של קהילות דייגים ביורקשייר. הוא החל לפתח לעצמו שם כצייר דיוקנאות בשנות ה-90 של המאה ה-19. היה לו חוש חזק של צבע ועיצוב קירות פנים ולוויטראז'ים. בשנת 1893 הוא עיצב את הזכוכית הצבעונית לחלון המערבי של כנסיית סנט ברתולומיאו, בקומבריה.
בשנת 1900, הוא עבר דרומה ללונדון, ופתח גם סטודיו בניו יורק, שם ציוריו הפכו לפופולריים. בלונדון הוא מצא הצלחה בפורטרטים של אנשי החברה הגבוהה, במיוחד של ילדים ובכללם בני משפחת המלוכה הבריטית.
השימוש של מאן בצבע הושפע מג'יימס מקניל ויסלר. עבודת המכחול הנועזת שלו מראה את השפעתו של ג'ון סינגר סרג'נט. מאן היה אחד מחברי המייסדים של החברה הלאומית לפורטרטים ב-1911.
מגזין "הסנטורי" משנת 1908 שיבח את מאן ואת ציורו "סיפור אגדה". מאן, דיווח המגזין, "תמיד הראה צדדים ייחודיים, לאחר שהתמסר לטיוטות דקורטיביות עבור ויטראז'ים, לציורי קיר, נוף, ז'אנר ודיוקנאות". המגזין המשיך "בעוד שדמויותיו שומרות בדרך כלל על רמת הישגים גבוהה, בקבוצות דיוקנאות פחות רשמיות מסוימות מאן חושף אולי את השלב הכי סימפתי ומושך בכישרונו". על הציור "סיפור אגדה", המגזין סבר שהוא הפגין "קסם מרענן ומגע של רומנטיקה לנוער".
משפחה
הוא היה בנם השני של ג'ון מאן (1827–1910), רואה חשבון מוסמך, ושל מרי ניוטון הרינגטון (1834–1917), סופרת. אביו של ג'ון היה גם צייר, ג'ון מאן (1797–1827). מאן התחתן עם מעצבת הפנים פלורנס סבין-פאסלי (המכונה דולי מאן) למאן היו שלוש בנות, שהופיעו בכמה מציוריו, ביניהן קתלין סבין, אמנית, שנישאה לפרנסיס דאגלס, המרקיז ה-11 מקווינסברי.
2099 (שיר)
2099 הוא שיר של הזמרת הבריטית צ'ארלי XCX בהשתתפות הזמר האוסטרלי טרוי סיון. השיר הופץ ב-10 בספטמבר 2019 כסינגל השיווקי הרביעי והאחרון מאלבום האולפן השלישי של צ'ארלי XCX, הנקרא על שמה, Charli. השיר הופק על ידי אלכסנדר גיא קוק (A. G. Cook) ו-Ö.
רקע וקידום מכירות
השיר הוא שיתוף הפעולה השני בין האומנים, לאחר שיתוף הפעולה בעבר של השיר "1999" בשנת 2018. השיר הוצג לראשונה על ידי צ'ארלי XCX וסיון, שביצעו אותו בשידור חי בפסטיבל מוזיקת הגאווה שלהם "Go West Fest" בלוס אנג'לס ב-7 ביוני 2019. השיר תואר כהמשך לשיתוף הפעולה הראשון שלהם "1999".
הרכב
בריאיון למגזין Paper, צ'ארלי השוותה את השיר למסע לחלל. בהערה על ההקשר הלירי, היא סברה כי "זה הרגיש די פואטי, אני מניחה, לסיים ב"2099" עם טרוי, ללכת לעתיד, שנה אחרת". באשר למשמעות עמוקה יותר של השיר, עם זאת, היא הראתה ש"אתה יכול לפרש אותו כמה שאתה רוצה, אבל גם אם אתה לא רוצה, זה בסדר". היא הרחיבה בנוסף על הסיום של השיר ואמרה שהיא הרגישה שהוא "כל כך מוגזם ואגרסיבי".
ביקורת
אמילי זמלר ממגזין רולינג סטון תיארה את השיר כ"שיר עתידני וסינת'-כבד (synth-heavy)" וציינה כי "הזוג משתף שירה על גבי שכבות צליל". ג'יימס רטיג מהמגזין האינטרנטי Stereogum העדיף את הקלטת האולפן על הגרסה החיה, וקבע כי "ההקלטה הנכונה שלו נשמעת עוד יותר טוב, פלקס עתידני שמסתכל קדימה במקום אחורה". כשכתב ל-Vulture, קרייג ג'נקינס הדגיש את הביצוע של סיון בשיר, ואמר כיצד הוא "מדגיש שוב ושוב את השברירות המסתורית הטבעית של קולו", והצביע על כך ש"אתה יכול כמעט לדמיין את "2099" כחפץ שנחשף בעתיד רחוק".
קליפ
הקליפ לשיר שוחרר ב-17 בספטמבר 2019 ובוים על ידי Bradley&Pablo. בקליפ ניתן לראות את הזמרים רוכבים על אופנועי ים ומבצעים כמה סלטות. אלכס רוברט רוס ממגזין The Fader השווה את המרכיבים החזותיים לאלו של ג'יימס בונד. טריי אלסטון מ-MTV הניח שהסרטון מתקיים ב"עתיד" והצביע על כך ששני הזמרים באופן ברור "עושים חיים". צ'ארלי XCX עצמה תיארה את הסרטון בתור "הסרטון הטוב ביותר אי פעם".
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית (בצרפתית: Gouvernement provisoire de la République française) הייתה הממשלה ששלטה בצרפת בין שחרור צרפת על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפילת משטר צרפת של וישי בשנת 1944 לבין הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1946.
הקמת הממשלה הזמנית
עם שחרור צרפת על ידי בעלות הברית, לא היה גוף שלטוני מוסמך שבידו ליטול את השלטון האזרחי. ממשלת צרפת של וישי הוכתמה בשיתוף פעולה עם הגרמנים, והייתה חשופה לטענתו של שארל דה גול כי כינונה לא היה חוקתי מלכתחילה. ראשיה - המרשל פטן ופייר לאוואל נסו לגרמניה. יש מאנשי הרפובליקה הצרפתית השלישית כגון הנשיא לשעבר אלבר לברן שטענו כי יש לקיים רציפות שלטונית עם מוסדותיה של הרפובליקה, אך היה ברור כי גם פתרון זה אינו ראוי. אנשי דה גול התאגדו לגוף המכונה צרפת החופשית שבתחילה הקים מעין ממשלה בשם "הוועד הלאומי" ולאחריה הרחיב את המסגרת כדי לכלול גם את תומכיו של הגנרל אנרי ז'ירו למסגרת בשם "Comité français de la Libération nationale". עם שובם של אנשים אלו לאדמת צרפת בעקבות צבאות בעלות הברית, ניתן היה לאחד כוחות עם הלוחמים בכיבוש הנאצי במסגרת הרזיסטאנס ולהקים ממשלה.
הבעיות שעמדו בפני הממשלה החדשה היו רבות. לאחר הכיבוש והלחימה העזה על שטחה, הייתה המדינה חרבה. היה צריך להקים את המוסדות מלכתחילה, לבסס את שיקום המדינה על בסיס כלכלי מוצק, לקבוע את הדרך בה ינהגו במשתפי הפעולה, לבסס יחסים עם מעצמות החוץ.
ב-11 בספטמבר 1944 כינס דה גול לראשונה את הממשלה שהרכיב, וב-12 בספטמבר 1944 כינס דה גול כנס בן 8,000 משתתפים בארמון שאיו בפריז, והציג את מדיניותו בפני הנוכחים.
המאזן הפוליטי וחלוקת הכוחות בממשלה
הבחירות הראשונות בצרפת לאחר המלחמה היו בחירות מוניציפליות, שנערכו בשני סיבובים, ב-29 באפריל 1945 וב-13 במאי 1945. בבחירות אלו זכו שלוש מפלגות במרבית הקולות, התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית של צרפת. תוצאות הבחירות נתפסו כניצחון של השמאל.
לאחר הבחירות המוניציפליות היה ברור כי יש לקיים בחירות כלליות, וכי מאזן הכוחות הפוליטי החדש חייב להשתקף בהרכב הממשלה. כן עלתה השאלה בדבר שיטת הממשל העתידית. האם תמשיך לחול חוקת הרפובליקה השלישית או שהאסיפה שתיבחר תהיה גם אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה. הבחירות התקיימו ב-21 באוקטובר 1945, ובהן התקיימה הצבעה בשתי קלפיות. באחת נבחרה האספה, ובשנייה ענו הבוחרים במשאל עם על השאלה האם להמשיך בהסדר החוקתי מימי הרפובליקה השלישית, או לנסח חוקה חדשה. לראשונה בתולדות צרפת הצביעו בבחירות אלו גם נשים. בבחירות השתתפו 85% מהבוחרים, 24 מיליון איש, מתוכם 13 מיליון נשים. בבחירות זכו הקומוניסטים בכרבע מן הקולות, 159 צירים, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ב-142 צירים, והתנועה הרפובליקנית העממית ב-152 צירים. במשאל העם הוכרע כי האספה תהיה אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה לרפובליקה הרביעית. האספה הטילה על דה גול להרכיב ממשלה.
ב-21 בדצמבר 1945 הציג דה גול את ממשלתו, שכללה בפעם הראשונה גם קומוניסטים ובהם מוריס תורז כשר בלי תיק. אך ממשלה זו החזיקה מעמד כחודש אחד בלבד, וב-26 בינואר התפטר דה גול. הסיבה הרשמית שנתן הייתה כי הוא חפץ במשטר נשיאותי וההסדר החוקתי המתגבש נטה יותר לכיוון משטר פרלמנטרי. עם זאת פעלו גם גורמים נוספים - היו ויכוחים על התקציב, והייתה תחושה כי דרישותיו של דה גול במישור הבינלאומי אינן מתקבלות על ידי נציגי המעצמות הגדולות.
את מקומו של דה גול תפס הסוציאליסט פליקס גואן, ששימש בתפקידו עד יוני 1946. ממשלת גואן המשיכה לנסות ולנסח חוקה, ובסופו של דבר העמידה למשאל עם הצעה לחוקה שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס קואליציוני. במשאל עם שהתקיים ב-5 במאי 1946 נדחתה ההצעה ברוב קטן.
ביוני 1946 נבחרה אספה לאומית חדשה, שבה הסיעה הדומיננטית הייתה התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, כאשר ל"ברית שלוש המפלגות" של הרפובליקנים הקתולים, הסוציאליסטים והקומוניסטים רוב מוחלט, כשהם דוחקים אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים. ז'ורז' בידו, ראש הממשלה החדש, הביא לניסוח חוקה חדשה, שהייתה דומה מאוד לחוקת הרפובליקה השלישית, והתבססה על פרלמנט בן שני בתים, שבו עיקר הכוח הפוליטי נמצא בידי "נשיא האספה" (הוא ראש הממשלה) ולצדו מכהן נשיא בעל סמכויות סמליות בעיקרן. החוקה התקבלה ברוב קטן במשאל עם שנערך ב-13 באוקטובר 1946. האספה הלאומית החדשה, שנבחרה ב-10 בנובמבר 1946, הביאה להמשך שליטת ברית שלוש המפלגות - הרפובליקנים הקתולים, הקומוניסטים והסוציאליסטים, שיחד זכו לרוב מוחלט, ודחקו מהשלטון גורמים רדיקלים ושמרנים. בין דצמבר 1946 לינואר 1947 כיהן לאון בלום כראש ממשלה לתקופה קצרה. לאחר הבחירות לנשיאות נבחר וינסן אוריו לנשיא הרפובליקה, בלום התפטר, ופול רמדיה כיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הרביעית.
הישגי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית משלה בתקופה קשה וסוערת. המלחמה עדיין לא הסתיימה וכוחות צבא צרפת המחודש השתתפו בלחימה על אדמת צרפת וגרמניה עד סיום המלחמה.
במישור הבינלאומי השתתפו נציגי צרפת בוועידות הבינלאומיות ששרטטו את דיוקן העולם לאחר המלחמה. נציגי צרפת השתתפו בועידת סן פרנסיסקו שייסדה את האומות המאוחדות. בדצמבר 1944 כרתה הממשלה ברית צבאית עם ברית המועצות שתוקפה 20 שנה. בתקופת הממשלה הזמנית החלה המעורבות הצרפתית במלחמת הודו-סין הראשונה.
במישור הכלכלי ניסתה הממשלה לבסס מדיניות של צנע. פייר מנדס פראנס, ששימש כשר הכלכלה בממשלת דה גול הראשונה, תמך בצעדים אלו, אך התפטר משאלו לא התקבלו על ידי דה גול. הממשלה עמדה בפני משבר כלכלי, כאשר בשנות המלחמה איבדה צרפת 620 אלף חללים, והנזק לרכוש נאמד בכ-20 מיליארד דולר. הממשלה הצליחה להתמודד עם מצב קשה זה, ואמצעי השיקום הראשוניים הצליחו. השיקום קיבל תנופה רק במהלך תקופת הרפובליקה הרביעית, בין היתר הודות לקבלת הסיוע האמריקאי בתוכנית מרשל.
במישור מדיניות הפנים היה על הממשלה להתמודד עם בעיית משתפי הפעולה ומורשת צרפת של וישי. מכיוון שביטול למפרע של כל החוקים, התקנות והצווים של ממשל וישי לא היה מעשי, הוחלט להכריז על מספר חוקים כבטלים, ובהם החקיקה האנטישמית נגד היהודים, החוקים נגד 'אגודות סתר', חוקים להקמת בתי דין מיוחדים וכיוצא באלה. אגודות וארגונים המזוהים עם הממשל, כדוגמת המיליס, פורקו. ננקטו צעדים מיידיים לטיהור כל דרגי הממשל, לרבות הממשל המקומי, מאנשי וישי.
פטן, ז'וזף דארנן ולאוואל נידונו למוות ביולי 1945. עונשו של פטן הומתק על ידי דה גול, והוא בילה את שארית ימיו במאסר. לאוואל ודרנאן הוצאו להורג. רבים אחרים נחונו, המשיכו בקריירות שהיו להם בשירות המדינה או במנגנון הפוליטי כלפני המלחמה. אישים כמוריס פאפון הצליחו לחמוק מעונש, ופאפון אף שירת כשר בממשלת דה גול הראשונה.
סמואל סקוט
סמואל סקוט (באנגלית: Samuel Scott; 1702 – 12 באוקטובר 1772) היה צייר נוף בריטי, הידוע בנופי גדות הנהר ובנופי הים שלו.
ראשית חייו
סקוט נולד בלונדון והחל לצייר בסביבות 1720, לא ידוע על הכשרתו האמנותית. הוא התחיל כאמן ימי, וצייר ספינות מלחמה וספינות אחרות בים רגוע בסגנון וילם ואן דה פלדה הצעיר, שרבים מציוריו היו בבעלותו. הוא צייר גם סט של שש תמונות של יישובים שבבעלות חברת מזרח הודו בשיתוף ג'ורג' למברט. סקוט צייר את הספינות, ולמברט את הבניינים והנוף. במכתב משנת 1733, ג'ורג' ורטה כלל את סקוט בין "הציירים הטובים ביותר באמנותם".
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-18 החל סקוט לצייר את לונדון, במיוחד את גשר וסטמינסטר החדש, שנבנה באותם ימים. לאחר הגעת קאנאלטו ללונדון בשנת 1746, ציורי הנוף של העיר הפכו אופנתיים, הוא החל לעבד את הרישומים לציורי שמן. הוא צייר לפחות אחת עשרה גרסאות לתצפית על גשר לונדון העתיק, הישנה ביותר משנת 1747. סקוט המשיך לצייר עותקים ממנה לאחר 1757, כאשר הבתים הנשענים על הגשר, המוצגים בציור נהרסו. תמונות גשר לונדון צוירו לעיתים קרובות כתליון מורכב מזוג תמונות והשנייה תמונה של מגדל לונדון או גשר ווסטמינסטר.
חייו המאוחרים
בין השנים 1761–1771 הציג שלוש עבודות באגודת האמנים, אחת באגודת האמנים החופשית, ואחת, נוף למגדל לונדון, באקדמיה המלכותית בשנת 1771. הוא היה אחד הציירים המוקדמים בצבעי מים, ונקרא "אבי ציור צבעי המים באנגליה", אך עבודותיו העיקריות היו בשמן. כמה מהציורים המפורסמים ביותר של סקוט היו תיאורי הסצנות שלו במהלך המלחמה עם ספרד בקריבים (הסתיימה 1742).
סקוט התגורר בקובנט גארדן, משקיף על הפיאצה הגדולה שם, בין השנים 1747 ל־1758. הוא עבר לטוויקנהאם בשנת 1758, ולאחר מכן ללודלו, שם התגוררה בתו, לפני שפרש.
הוא נפטר בבאת' באוקטובר 1772 והותיר בת יחידה.
ויליאם מארלו (1740–1813) וצייר בעלי החיים סווריי גילפין (1733–1807) היו תלמידיו.
שפות שמיות דרומיות
השפות השמיות הדרומיות הן אחת מהקבוצות של משפחת השפות השמיות. השפות השמיות עצמן הן חלק מענף רחב יותר של השפות האפרו-אסיאתיות. השפות השמיות הדרומיות מתחלקות לשתי קבוצות: לקבוצה המערבית, הכולל את השפות האתיו-שמיות ואת שפות דרום-ערב העתיקות, ולקבוצה המזרחית שבה שפות דרום-ערב החדשות.
השפות האתיו-שמיות מדוברות בעיקר באתיופיה ובאריתריאה, שפות דרום-ערב העתיקות נכחדו כולן, ואילו שפות דרום-ערב החדשות מדוברות בעיקר בחצי האי ערב ובאיים מדרום לו. השפות האתיופיות השונות מדוברות בידי דוברים רבים הרבה יותר מכל שפה שמית אחרת, למעט ערבית. שפות דרום-ערב דעכו מאוד לאורך השנים כיוון שלאחר הכיבוש הערבי של המזרח התיכון, הערבית נעשתה הרבה יותר דומיננטית מהן, ולכן רק המזרחיות עדיין מדוברות והן בסכנת הכחדה.
כיום מקובל להסתכל על השפות השמיות הדרומיות כעל קבוצה בעלת כמה מאפיינים משותפים, ולא כעל ענף המחייב מקור משותף אחד לכולן. מערכת היחסים בין המקור המשותף המשוער של השפות האתיו-שמיות ובין המקור המשותף המשוער של שפות דרום-ערב החדשות אינה ידועה, ואילו שפות דרום ערב העתיקות מציגות גיוון רב באיזוגלוסות שלהן עם שתי הקבוצות האחרות ואף עם שמית מרכזית (הקבוצה הכוללת את השפות השמיות הצפון-מערביות, את הערבית ואת שפות צפון-ערב העתיקות). כך למשל בשבאית כינויי הגוף בגוף שלישי הם בה״א כמו בעברית (הוא, היא, הם, הן) ואילו בקתבאנית, במינאית ובחצרמותית הכינויים הם בשׁ/ס כמו בשפות דרום-ערב החדשות.
מיון השפות במשפחה
השפות השמיות הדרומיות מתחלקת לשני ענפים – המערביות והמזרחיות (המסומנות בכוכבית נכחדו):
פרנקלין הגנבאק
'''פרנקלין ל. הגנבאק (באנגלית: Franklin L. Hagenbeck'''; נולד ב-25 בנובמבר 1949) הוא לוטננט גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית. הגנבאק שימש בין השאר כמפקד הדיוויזיה ההררית ה-10 וכמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
קריירה צבאית
הגנבאק החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית וסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1971, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט. עם סיום לימודיו התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר והסמכה כצנחן. הגנבאק שירת בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית במגוון תפקידים ויחידות ושימש בין היתר כמפקד מחלקה ופלוגה. במבצע זעם דחוף, הפלישה למדינת האי גרנדה שבקריביים ב-1983, לחם בשורות הדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך שימש כמפקד גדוד וכעוזר מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. במלחמת אפגינסטן פיקד על הדיוויזיה ההררית ה-10. בין היתר פיקד הגנבאק על חלק ניכר מן הכוחות במבצע אנקונדה. לאחר מכן שימש כסגן ראש מטה צבא ארצות הברית ובתפקידו האחרון שימש כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
אגם אולמיסטה
אגם אולמיסטה (באסטונית: Ülemiste järv) הוא הגדול באגמים המקיפים את העיר טאלין, בירת אסטוניה.
האגם ממוקם בדרומה של טאלין. אורכו המקסימלי הוא 4.1 קילומטרים, רוחבו המקסימלי הוא 3.2 קילומטרים ושטח פניו הוא 9.43 קילומטרים רבועים. מפלס מימיו נמצא בגובה של 35 מטרים מעל פני הים. עומקו הממוצע הוא 2.5 מטרים ועומקו המקסימלי - 4.2 מטרים. אורך חופיו מגיע ל-15.2 קילומטרים.
האגם מקבל את עיקר אספקת מימיו מהנהרות קורנה ופיריטה. אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 99 קילומטר רבוע.
האגם מספק 90% ממי השתייה של טאלין. בחופו הצפוני ממוקם מכון טיהור לשם שאיבת המים והכשרתם לאספקה לצרכנים.
הר בראון (קרולינה הצפונית)
הר בראון (באנגלית: Brown Mountain) הוא רכס הרים הממוקם על הגבול בין מחוז ברק, ומחוז קאלדוול, במערב מדינת קרוליינה הצפונית, שבארצות הברית.
הרכס ממוקם בשטח היער הלאומי פיסגה, בסמוך לעיירה מורגנטאון.
גובהו של הרכס 762 מטרים מעל פני הים.
הרכס מהווה חלק מרכס בלו רידג'.
תיירות
ברכס מספר מסלולי הליכה פופולריים; וכן מסלול נסיעה לולאתי עבור רכבי שטח שאורכו 18.7 קילומטרים.
אורות הר בראון
במהלך המאה ה-20 נצפו על ההר אורות רפאים מסתוריים (המכונים אורות הר בראון) - אין להופעת האורות הסבר מדעי.
מקסימיליאנו מסה
מקסימיליאנו אדוארדו מסה (בספרדית: Maximiliano Eduardo Meza; נולד ב-15 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר במונטריי.
קריירת מועדונים
מסה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של חימנסיה לה פלאטה. ב-10 בדצמבר 2012, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד דפורטיבו מרלו. עונה לאחר מכן עת עלתה חימנסיה לליגת העל הארגנטינאית, הפך לשחקן הרכב בקבוצה הבוגרת. ב-8 באוקטובר 2013, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד ולז סארספילד.
ב-18 בספטמבר 2016, חתם באינדפנדיינטה. 4 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת בשמינית גמר גביע סודאמריקנה נגד שאפקואנסה הברזילאית. בעונה שלאחר מכן, מסה היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע סודאמריקנה.
בשנת, מסה חתם במונטריי מליגת העל המקסיקנית. בעונתו הראשונה, מסה זכה עם הקבוצה בליגת האלופות היבשתית.
קריירה בינלאומית
במרץ, מסה זומן לראשונה לסגל נבחרת ארגנטינה לקראת משחקי ידידות נגד ו. ב-27 במרץ 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–6 לספרד.
מסה, השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018.
JCB (חברת אשראי)
JCB (במקור ראשי התיבות של Japan Credit Bureau) היא חברת כרטיסי אשראי יפנית העוסקת בהנפקת וסליקת כרטיסי אשראי, ובעלת שותפויות אסטרטגיות עם הרשת האמריקאית Discover (בישראל פועלת תחת המותג של חברת הבת דיינרס קלאב אינטרנשיונל), UnionPay הסינית, American Express בקנדה וחברת RuPay ההודית.
היסטוריה
החברה הוקמה והחלה לפעול בשנת 1961, אך התבססה בשוק היפני רק בשנת 1968 עם רכישת תאגיד "Osaka Credit Bureau" בשנת 1968. כרטיסי החברה הונפקו ל-130 מיליון לקוחות ב-23 מדינות בשנת 2020.
מאז שנת 1981, הרחיבה JCB את פעילותה העסקית מחוץ ליפן. כרטיסיה מופצים ב-24 מדינות, לרוב בידי בנקים מקומיים הפועלים תחת זיכיון התאגיד ובאמצעות חברת הבת JCB International Credit Card Co., Ltd, אשר נשלטת במלואה על ידי חברת האם.
נכון למרץ 2021, החברה בעלת הכנסות שנתיות של 2.793 מיליארד דולר, עם רווחים שנתיים של כ-405 מיליון דולר.
בישראל
בישראל כרטיסי JCB אינם מונפקים כלל, ונסלקים על ידי ישראכרט בלבד.
קפריסין במשחקים האולימפיים
קפריסין משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מוסקבה (1980), ובמשחקי החורף מאז אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980).
הישגי המשלחת הקפריסאית היו בדרך כלל צנועים, אך כמה מהספורטאים רשמו הישגים נאים. באולימפיאדת אטלנטה (1996) העפיל האצן אנינוס מרקולידס לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר וסיים במקום ה-15. באותם משחקים סיים הקלע אנטוניס אנדאו במקום התשיעי בסקיט. באולימפיאדת סידני (2000) סיים אנדאו במקום השמיני, ועמיתתו סופיה מיאולי סיימה במקום התשיעי. קלע נוסף, גאורגה אכילאוס, סיים במקום התשיעי באולימפיאדת אתונה (2004), גם הוא בסקיט.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה הקלע אנטוניס ניקולאידיס קרוב לזכייה במדליה ראשונה. ניקולאידיס צבר 120 נקודות, בדיוק כמו הנורווגי טורה בורנוולד והצרפתי אנתוני טרה, שסיימו במקומות השני והשלישי, אך הפסיד להם בשובר שוויון. אכילאוס סיים במקום החמישי, ובין הנשים הגיעה אנדרי אלפטריו למקום השביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) הצליח ספורטאי קפריסאי ראשון לזכות במדליה, השייט פבלוס קונטידס, שזכה במדליית כסף בדגם לייזר. הקופץ לגובה קיריאקוס יואנו היה האתלט הקפריסאי הראשון שמעפיל לשלב הגמר. הוא סיים במקום ה-13.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הסתפק קונטידס במקום השביעי. שלושה אתלטים קפריסאים העפילו למקצי גמר: קיריאקוס יואנו שיפר את הישגו מלונדון וסיים במקום השביעי, מילאן טראיקוביץ' סיים במקום השביעי בריצת 110 מטר משוכות ואפוסטוליס פארליס סיים במקום השמיני בזריקת דיסקוס.
במשחקי החורף היו הישגיהם של הספורטאים הקפריסאים סמליים יותר.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
משפטי נירנברג הנוספים
משפטי נירנברג הנוספים (באנגלית: Subsequent Nuremberg Trials) ובשמם הרשמי משפטי פושעי המלחמה בפני בתי הדין הצבאיים בנירנברג (Trials of War Criminals before the Nuremberg Military Tribunals) הייתה סדרה של שנים-עשר משפטים שהתנהלו בפני בתי דין של צבא ארצות הברית ובהם נשפטו אנשי צבא, מדינאים, תעשיינים ואנשי מקצוע של גרמניה הנאצית על פשעי מלחמה. המשפטים נערכו עם תום מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1946 ועד 1949, בהיכל הצדק בנירנברג, לאחר תום משפט פושעי המלחמה הראשיים בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי.
רקע
על פי התכנון המקורי, בנירנברג היו אמורים להתקיים מספר משפטים בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי, אולם חילוקי דעות גוברים בין בעלות הברית אשר שלטו בחלקים מגרמניה (ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות), לא איפשרו את המשך פעילותו של בית הדין הבינלאומי. על פי החלטה של מועצת השלטון של בנות הברית (Allied Control Council), אשר פורסמה ב-20 בדצמבר 1945, כל אחת מבנות הברית אשר שלטה בשטחי גרמניה הוסמכה להעמיד לדין פושעי מלחמה בתחום שליטתה.
על יסוד החלטה זו, עם תום משפט נירנברג לפושעי המלחמה הראשיים, קיימה ארצות הברית שנים-עשר משפטים נוספים נגד פושעי מלחמה, אשר נערכו בנירנברג. השופטים במשפטים אלה היו כולם אמריקאים, וכך גם התובעים. התובע הראשי במשפטים אלה היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור.
באזורי שליטה של בנות הברית האחרות נערכו משפטים דומים נגד פושעי מלחמה נאצים.
המשפטים
שנים-עשר המשפטים שנערכו בפני בתי הדין הצבאיים של צבא ארצות הברית בנירנברג החלו ב-9 בדצמבר 1946 והסתיימו ב-13 באפריל 1949. המשפטים שנערכו לפי מספר ההליך:
תוצאות המשפטים
בכל משפטי נירנברג הנוספים הועמדו לדין 185 איש בעוון פשעי מלחמה, 142 מתוכם הורשעו לפחות בעבירה אחת. 24 מן הנאשמים נידונו למוות, 11 מגזרי דין אלה הומרו למאסר עולם. 20 נאשמים נידונו למאסר עולם, 98 נידונו לתקופות מאסר שנות, קצרות יותר. 35 נאשמים זוכו בדין, בעניין 4 נאשמים הופסק משפטם מסיבות בריאות ו-4 נוספים התאבדו במהלך המשפט.
רבים מעונשי המאסר הארוכים יותר שנגזרו על הנאשמים במשפטי נירנברג הנוספים, הופחתו בשנת 1951 על ידי הנציב העליון בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ג'ון מק'קלוי. עונשם של עשרה מן הנידונים למוות במשפט האיינזצגרופן הומר לעונש מאסר. באותה שנה ניתנה חנינה לרבים מאלה שנידונו למאסר במשפטי נירנברג.
סמינר דרכי רחל
סמינר דרכי רחל ("הסניף") הוא סמינר בית יעקב לבנות בהר חוצבים בירושלים. במוסד לומדות כ-2000 תלמידות, כ-7 כיתות בכל מחזור. הוא שוכן בקרית חינוך רמת תמיר בירושלים.
היסטוריה
הסמינר נוסד בשנת תשנ"ד על ידי הרב יחיאל מיכל מנדלזון. הוא נקרא על שם רעייתו של הרב שמואל אוירבך, הרבנית רחל.
הרב מנדלזון הוא מנהל הסמינר מאז היווסדו. הרבנית לאה פרידמן היא המנהלת החינוכית. בראשית דרכו היה הסמינר שלוחה של מכון בית יעקב למורות ("הסמינר הישן"), ודבק בו הכינוי "הסניף".
הרבנית לאה פרידמן עזבה מעשית את ניהולו של הסמינר בשנת 2017, ומאז מנהלת אותו גב' ארנד בתו של הרב מנדלזון.
הסמינר כולל כיתות תיכון: ט-יב, כיתות על תיכוניות: יג, יד, ולימודי המשך לבוגרות הסמינר. בכיתות העל תיכוניות נלמדים לימודי התמחות במגמות ההוראה והגננות ובמקצועות השונים כגון: חשבונאות ומיסים, הנדסת תכנה, עיצוב פנים, תדמיתנות, גרפיקה, לימודי חינוך מיוחד ועוד.
הסמינר שהה במבנה זמני בשכונת גבעת שאול קרוב ל-20 שנה. לפני מספר שנים הונחה אבן הפינה למבנה קבע באזור הר חוצבים בירושלים, אך בשל סכסוכים התעכבה הבנייה. בסוף שנת 2019 נכנס הסמינר למבנה הקבע ברמת תמיר.
למוסד סניפים בערים ביתר עילית ובית שמש, הפועלים תחת הנהלת סמינר האם.
Porter Wayne and Dolly Rebecca
Porter Wayne and Dolly Rebecca (בעברית: פורטר ויין ודולי רבקה) הוא האלבום הרביעי המשותף של זמרי הקאנטרי דולי פרטון ופורטר ווגונר, אשר יצא ב-9 במרץ 1970 על ידי RCA ויקטור. הוא הגיע למקום ה-4 ברשימת אלבומי הקאנטרי האמריקאי ולמקום ה-137 בבילבורד 200. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים אשר הגיעו למקומות 9 ו-5 במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ובנוסף הסינגל הראשון היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הטוב ביותר של צמד או הרכב בשיר קאנטרי".
רקע והקלטות
הקלטות התקיימו בשלושת הימים הראשונים של חודש דצמבר ובנוסף היו שני שירים שהוקלטו במהלך יומיים בחודש אפריל כחלק מההקלטות של אלבומה Always, Always משנת 1969, בו השתתף פורטר ווגונר. הקלטות האלבום התקיימו בנאשוויל, טנסי בסטודיו B של RCA.
ב-26 בספטמבר 2018 הוא שוחרר מחדש להורדה דיגיטלית. בנוסף הוא הופץ ב-2014 כחלק ממארז תקליטורים ובשנת 2020 כחלק ממארז נוסף.
הצלחה מסחרית וביקורת
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-4 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי שם נשאר במשך 25 שבועות. במצעד האמריקאי הרשמי האלבום הגיע למקום ה-137. "Just Someone I Used to Know", הסינגל הראשון מהאלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר בשיר קאנטרי להרכב או צמד.
מלאדן קרסטאיץ'
מלאדן קרסטאיץ' (בסרבית: Младен Крстајић, בקרואטית: Mladen Krstajić, נולד ב־4 במרץ 1972 בזניצה שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן נבחרת בולגריה.
לקרסטאיץ' 59 הופעות במדי נבחרת סרביה, עמה השתתף גם במונדיאל 2006 תחת השם נבחרת סרביה ומונטנגרו.
קריירת מועדונים
קרסטאיץ' נולד בזניצה לאב סרבי ואם בוסנית, ושיחק בילדותו במועדון כדורגל מעירו זניצה. עקב מלחמת בוסניה עקרה משפחתו של קרסטאיץ' לסרביה, שם שיחק קרסטאיץ' במועדונים המקומיים FK סנטה ו-OFK קיקינדה, שם הציג יכולת טובה. משפחתו של קרסטאיץ' ידועה כמשפחה אוהדת פרטיזן, וזה היה שיקול למעבר שלו בשנת 1996 לפרטיזן בלגרד, שם הפגין יכולת טובה מאוד והיה לאחד הבלמים הקשוחים בליגה. החל מעונת 1997/98 היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, עמה זכה בקדנציה זו בשלוש אליפויות ליגת העל הסרבית, ובגביע הסרבי בעונת 1997/98. בתום עונת 1999/00 עזב קרסטאיץ' את פרטיזן בלגרד, ועבר לוורדר ברמן מהבונדסליגה.
קרסטאיץ' הפך במהרה לאחד הבלמים המוערכים בבונדסליגה, כאשר השתלב בהגנה של ורדר ברמן, ובעונת 2003/04 היה חלק מחוליית הגנה שכללה את פול סטלטרי, ולריאן איסמאל ואומיט דבאלה. בעונה זו ורדר ברמן זכתה בדאבל מקומי, כאשר הקבוצה ספגה 38 שערי ליגה וסיימה עם שש נקודות יותר מסגניתה באיירן מינכן. בגמר הגביע הגרמני ניצחה ורדר ברמן את אלמניה אאכן בתוצאה 2–3, במשחק בו קרסטאיץ' שיחק 90 דקות. בתום עונה זו, עזב קרסטאיץ' את ורדר ברמן לטובת שאלקה 04, ביחד עם חברו לקבוצה אאילטון, לאחר שצבר 112 הופעות ליגה, בהן הבקיע 11 שערים.
בקיץ 2009 חתם קרסטאיץ' בפרטיזן בלגרד, המועדון בו עלה לגדולות, ושיחק בו שתי עונות נוספות, בהן שימש קפטן, והוסיף למאזנו שתי אליפויות נוספות, וזכייה נוספת בגביע הסרבי. בתום עונת 2010/11 פרש קרסטאיץ' ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
קרסטאיץ' החל לשחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו בשנת 1999. במוקדמות מונדיאל 2006 הנהיג קרסטאיץ' רביעיית הגנה איכותית במיוחד שכונתה "הרביעייה המפורסמת". הרביעייה כללה את איביצה דראגוטינוביץ', נמניה וידיץ' וגוראן גברנצ'יץ', וספגה שער אחד בלבד לאורך כל המוקדמות. במונדיאל 2006 עצמו, קרסה רביעייה זו וספגה עשרה שערים, מתוכם שישה מול נבחרת ארגנטינה, וסיימה את הטורניר עם אפס נקודות ואכזבה גדולה. קרסטאיץ' המשיך לשחק במדי נבחרת סרביה לאחר שנפרדה ממונטנגרו, גם במוקדמות יורו 2008, ופרש מהנבחרת עם הכישלון להעפיל לטורניר, לאחר שצבר 59 הופעות והבקיע שני שערים.
קריירת אימון
באוקטובר 2017 מונה קרסטאיץ' למאמן נבחרת סרביה ואימן אותה במונדיאל 2018. בינואר 2021 מונה קרסטאיץ' למאמן באצ'קה טופולה מהליגה הסרבית. באוקטובר אותה שנה סיים את תפקידו.
ב-9 בדצמבר 2021 מונה למאמן מכבי תל אביב בחוזה עד סוף עונת 2021/2022 ואופציה לשנתיים נוספות. בסיום העונה עזב את תפקידו.
ב-21 ביולי 2022 מונה למאמנה של נבחרת בולגריה.
תארים כשחקן
עם פרטיזן בלגרד:
עם ורדר ברמן:
עם שאלקה 04:
תארים אישיים: נבחרת העונה של ליגת העל הסרבית: 2009/10
Telepatía
Telepatía (בעברית: טֶלֶפַּתִיָה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקולומביאנית-אמריקאית קאלי אוצ'יס, מתוך אלבום האולפן השני שלה, . השיר יצא לאור ב-26 בפברואר 2021, על ידי חברות התקליטים וירג'ין EMI ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-54 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-55 מיליון השמעות.
ביקורות
בחודש יוני 2021 דירג בילבורד את השיר במקום החמישי ברשימת "50 השירים הטובים ביותר בשנת 2021 עד כה". מגזין המוזיקה והתרבות BBC Culture סיקר את השירים והאלבומים שיצאו לאור בשנת 2021, וכלל את השיר ברשימתם "10 האלבומים הטובים ביותר של 2021 ׁ (דירוג של אלבומים ושירים) ".
הצלחה מסחרית
כאשר יצא, לא זכה השיר להצלחה כלשהי ולכן הוא נשאר כרצועה באלבום. עם זאת, בשנת 2021 הוא החל לצבור פופולריות בטיקטוק ובעקבות כך, הוחלט להוציא אותו ב-26 בפברואר 2021, כסינגל השלישי מתוך האלבום. במצעד השירים שבליטא הגיע השיר למקום התשיעי בשיאו, תוך שבמצעד הסינגלים האירי הגיע למקום ה-37.
בארצות הברית זכה להצלחה רבה כאשר דורג במקום ה-54 במצעד הבילבורד הוט 100, ובמקום ה-29 בבילבורד גלובל 200.
מלון וולדורף-אסטוריה (1893–1929)
מקורו של מלון וולדורף-אסטוריה בשני מלונות, שנבנו זה לצד זה על ידי קרובי משפחה מסוכסכים בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק. המלון נפתח בשנת 1893, הורחב בשנת 1897, ונהרס בשנת 1929 כדי לפנות מקום לבניית בניין אמפייר סטייט. יורשו, מלון וולדורף אסטוריה הנוכחי שבניו יורק, נבנה בשדרת פארק ב-1931.
מלון וולדורף המקורי נפתח ב-13 במרץ 1893, בצומת השדרה החמישית ורחוב 33, באתר שבו בנה בעבר היזם המיליונר ויליאם וולדורף אסטור את אחוזתו. הוא נבנה בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, גובהו 69 מטרים, בן 13 קומות המכילות 15 חדרים ציבוריים, 450 חדרי אירוח ועוד 100 חדרים שהוקצו למשרתים, עם מתקני כביסה בקומות העליונות. הוא היה מרוהט בכבדות עם עתיקות אירופאיות, שהובאו על ידי המנהל-המייסד והנשיא ג'ורג' בולדט ואשתו מביקור ב-1892 באירופה. חדר האמפייר היה החדר הגדול והמקושט ביותר בוולדורף, וזמן קצר לאחר פתיחתו, הוא הפך לאחת המסעדות הטובות ביותר בניו יורק, מתחרה עם דלמוניקו'ס ושרי.
מלון אסטוריה נפתח בשנת 1897 בפינה הדרום-מערבית של צומת השדרה החמישית ורחוב 34, בסמוך לוולדורף. גם הוא תוכנן בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הארדנברג, בגובה של כ-82 מטרים, בן 16 קומות המכילות 25 חדרים ציבוריים ו-550 חדרי אירוח. אולם הנשפים, בסגנון לואי ה-14, תואר כ"גולת הכותרת" של המלון, עם קיבולת של 700 מושבים בנשפים ו-1,200 בקונצרטים. חדר האוכל של אסטוריה שוחזר במדויק לפי חדר האוכל המקורי באחוזתו של אסטור, שעמדה בעבר במקום.
מחובר במסדרון באורך 300 מטר, שנודע בשם "סמטת הטווס" לאחר המיזוג ב-1897, למלון היו 1,300 חדרי שינה, מה שהפך אותו למלון הגדול בעולם באותה תקופה. הוא תוכנן במיוחד כדי לתת מענה לצרכים של "שכבה העליונה העשירה" הבולטת מבחינה חברתית בניו יורק ומבקרים זרים נכבדים בעיר. זה היה המלון הראשון שהציע חשמל וחדרי רחצה פרטיים בכל חדר. הוולדורף זכה למוניטין עולמי בזכות ארוחות הערב והנשפים שלו לגיוס כספים, וכך גם רב המלצרים הידוע שלו, אוסקר צ'ירקי, המכונה "האוסקר של הוולדורף". צ'ירקי חיבר את "ספר הבישול של אוסקר מוולדורף" (1896), ספר בן 900 עמודים המציג את כל המתכונים של אותה תקופה, כולל שלו, כגון סלט ולדורף, ביצים בנוסח בנדיקט ורוטב אלף האיים, שנשארו פופולריים ברחבי העולם כיום.
הפתיחה והשנים הראשונות של וולדורף
בשנת 1799, ג'ון תומפסון קנה שטח אדמה של 4 דונם התחום בערך בשדרות מדיסון, רחוב 36, השדרה השישית ורחוב 33, צפונית לחוות קספר סמלר, תמורת 482 ליש"ט (2,400 דולר אמריקאי). בשנת 1826, רכש ג'ון ג'ייקוב אסטור את חלקת האדמה של תומפסון, ובנוסף גם אחת ממרי וג'ון מורי, שהייתה בבעלותם חווה במוראי היל, באזור שהוא כיום שדרת מדיסון ועד לשדרת לקסינגטון, בין הרחובות ה-34 וה-38. בשנת 1827, קנה וויליאם ב. אסטור, האב . חצי מהשטח, כולל השדרה החמישית מרחובות 32 עד 35, תמורת 20,500 דולר. הוא בנה בית לבנים אדומות פשוט וחסר יומרות בפינה הדרום-מערבית של רחוב 34 והשדרה החמישית, בעוד ג'ון ג'ייקוב אסטור הקים בית בפינה הצפון מערבית של רחוב 33.
ויליאם וולדורף אסטור, שהונע בין השאר מסכסוך עם דודתו קרוליין וובסטר שרמרהורן אסטור , בנה את מלון וולדורף הסמוך לביתה, באתר האחוזה של אביו בפינת השדרה החמישית ורחוב 33. לאחר החלטתו של אסטור לעזוב את ארצות הברית, הוא גם החליט להרוס את ביתו של אביו ולבנות מלון על השטח. כאשר בית אסטור משנת 1870 נהרס, לאיש לא היה מושג שאסטור מתכוון לבנות מלון על הנכס. אסטור לא שהה במלון משלו בעת ביקור בארצות הברית. הוא שהה במקום אחר, וידוע שביקר בוולדורף-אסטוריה רק פעם אחת; המדריך שלו היה אוסקר צ׳ירקי. המלון נבנה לפי המפרטים של הבעלים-המייסד ג'ורג' בולדט, שהחזיק והפעיל את מלון בלוויו-סטרטפורד , מלון בוטיק עילית בפילדלפיה, פנסילבניה, עם אשתו לואיזה אוגוסטה קהרר בולדט (1860–1904). התוכניות המקוריות של הוולדורף היו לבניית מלון בן 11 קומות. אשתו של בולדט, לואיז, האמינה ש-13 הוא מספר מזל. היא שכנעה את בעלה להוסיף שתי קומות לבנייה. בניית המלון של ויליאם אסטור ליד בית דודתו החמיר את הסכסוך ביניהם, אבל, בסיועו של בולדט, ג'ון אסטור שכנע את אמו לעבור משם לתחומי העיר. מלון וולדורף, הקרוי על שם העיירה הקטנה וולדורף, בבאדן-וירטמברג, גרמניה, בית האבות של משפחת אסטור, נפתח לעסקים ב-13 במרץ 1893.
בשלב מוקדם, הוולדורף היה מושא ללעג עם מספר חדרי הרחצה הרב שלו, והוא נודע לזמן קצר כ"איוולת בולדט" על שם בולדט, או "איוולת אסטור", כאשר התפיסה הכללית של המלון המפואר הייתה שאין לו מקום בעיר ניו יורק. נראה היה כי הוא נועד לכישלון. תושבי ניו יורק העשירים כעסו כי ראו בבניית המלון הרס של שכונה טובה. נוסעים עסקיים מצאו שזה יקר מדי ורחוק מדי מהעיר לצרכיהם. לנוכח כל זה, החליט בולדט שהמלון יארח קונצרט כהטבה לבית החולים סנט מרי לילדים יום לאחר שיפתח הוולדורף. בית החולים היה ארגון הצדקה המועדף על מי שנמצאו במרשם החברתי. למרות הגשם בליל האירוע, אולם הקונצרטים התמלא ברבות מהמשפחות העשירות בניו יורק, ששילמו 5.00 דולר (141 דולר במונחים כלכליים של שנת 2017) עבור הקונצרט וארוחת הערב. גברת. וויליאם ק. ונדרבילט תרמה את שירותיה של התזמורת הסימפונית של ניו יורק בראשות וולטר דאמרוש כדי לספק את המוזיקה לאירוע. נשים בתקופה הזו לא יצאו לבתי מלון, אפילו בליווי הולם, אך משתתפות אלו גם סיירו במבנה. בעוד בולדט דרש והתעקש שהמלצרים של וולדורף יהיו מגולחים למשעי, אף על פי שהוא היה בעל זקן, החלטתו להעסיק את אוסקר צ'ירקי הצעיר הייתה אחד הגורמים המרכזיים להצלחת המלון. אוסקר היה אדיב, צנוע ומוכן מאוד לטפל בצרכי הלקוחות על בסיס אישי. יותר משלושים שנה לאחר מכן, הצליח צ'ירקי להיזכר ביום הפתיחה של וולדורף ובשמותיהם של רבים מאורחי המרשם החברתי שהגיעו למלון כאשר אירח את קונצרט הצדקה וארוחת הערב. עד מהרה התגברו העסקים והמלון הרוויח 4.5 מיליון דולר (126 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2017) בשנתו הראשונה, סכום יוצא דופן לתקופה זו. עד 1895, מלון וולדורף קיבל תוספת של חמש קומות. עקב כך הורד אולם האירועים של המלון לקומת הכניסה הראשית והמהלך הזה גרם לארגון מסיבות וארוחות ערב רבות, שנערכו בעבר בבתים פרטיים, אל תוך הוולדורף. סמוך לאולם האירועים החדש היה חדר אלון, שבו אפשר לשבת ליד קמינים גדולים בהם היו תמיד בולי עץ. בחורף, המלצרים היו מציעים לפטרונים תפוחי אדמה אפויים עם חמאה בחינם.
פתיחת אסטוריה ואיחוד
כאשר התקבלה ההחלטה לבנות מלון שני ליד הוולדורף, החלו להתגבש תנאי הסדר בין בני משפחת אסטור, ששמרו כמה זכויות קנייניות. מלאכת התכנון והוצאת תוכניות הבנייה כללו שימוש במסדרונות לחיבור שני הבניינים ואף הייתה הפרשת ערבות לחסימת המסדרונות במקרה הצורך. ב-1 בנובמבר 1897, בן דודו של וולדורף, ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי, פתח את מלון אסטוריה בן 16 הקומות במגרש סמוך. האסטוריה, שנקראה על שם אסטוריה, אורגון, אשר נוסדה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור בשנת 1811, עמדה במקום ביתו של ויליאם ב. אסטור, והושכרה לבולדט.
שני המלונות, תחת הנהלה אחת, קיבלו את השם וולדורף-אסטוריה. המלון היה ממוקם בשדרה החמישית, במה שהוא כיום מידטאון מנהטן, ומוקף ברחובות מכל עבר. לוולדורף-אסטוריה הייתה חזית באורך של 61 מטרים הפונה לשדרה החמישית, 110 מטרים ברחוב 33, 110 מטרים ברחוב 34 ו-61 מטרים באסטור קורט, עם 13 כניסות הנפתחות ישירות מצירי תנועה אלו. מתחת לקרקע היו המרתפים, בעומק של 13 מטרים מתחת למדרכה, בשטח של 23 מטרים על 74 מטרים, לכיוון ברודוויי, שהכילו את חדר המכונות, מכבסות ומטבחים. קומת התצפית הייתה בגובה של 76 מטרים מפני הרחוב. היה זה המלון הגדול בעולם באותה תקופה. עלות שני הבניינים כולל הקרקע, אך ללא הריהוט, עמדה על כ-15 מיליון דולר (422 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017). השווי המוערך בשנת 1897 עמד על 12.125 מיליון דולר (341 מיליון דולר בשנת 2017), מה שהפך אותו למתחם השני היקר בשדרה החמישית, אחרי בניין ב. אלטמן והחברה הנמצא מצפון-מזרח למלון. המלון הפך, לדברי הסופר שון דניס קשמן, ל"סמל מצליח של השפע וההישג של משפחת אסטור".
מתחילת המאה ה-20 התמודד המלון בתחרות עזה, עם מגוון מלונות חדשים שצצו בעיר ניו יורק כמו מלון אסטור (1904), שנתפס כיורש של וולדורף-אסטוריה; בית ההארחה St. Regis (1904) , שנבנה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי כבן לוויה לוולדורף-אסטוריה; The Knickerbocker (1906) ובית מלון סבוי פלאזה (1927). בשנות העשרים של המאה ה-20, החל המלון להתיישן, וחיי החברה האלגנטיים של ניו יורק התרחקו צפונה מרחוב 34. משפחת אסטור מכרה את המלון ליזמי בניין אמפייר סטייט וסגרה את המלון ב-3 במאי 1929; הוא נהרס זמן קצר לאחר מכן. רישומי מלון וולדורף–אסטוריה בשנים 1893–1929 מוחזקות בידי חטיבת הארכיונים וכתבי היד של ספריית העיר ניו יורק.
חברה
מאז הקמתו, היה מלון וולדורף תמיד מלון ש"חובה לשהות" בו עבור נכבדים זרים. המשנה למלך סין, לי הונג-ג'אנג שהה במלון בשנת 1896 והתענג על ביצי 100 השנים שהביא עמו. אדון לי הביא איתו גם את הכיריים שלו, שפים ומשרתים כדי להכין ולהגיש את ארוחותיו. עם יציאתו מהוולדורף, הוא הורה לשלוח סל ורדים לכל אורחת במלון, והיה נדיב מאוד במתנות ובתודות שסיפק לצוות המלון. ב-1902 אורגנה ארוחת ערב מפוארת לנסיך היינריך מפרוסיה; בנוסף, המלון בנה דלת פרטית בצדו של רחוב 33 והתקין מעלית פרטית. הצוות גם נקרא להקים "חטיבת דליים" לאמבטיית הנסיך כאשר הייתה בעיה בצנרת בסוויטה המלכותית. איש העסקים העשיר ג'ון וורן גייטס משיקגו, שהימר על מניות בוול סטריט ושיחק פוקר במלון. שילם עד 50,000 דולר בשנה כדי לשכור סוויטות במלון, הייתה לו כניסה פרטית ומעלית משלו. הדוכסית הגדולה ויקטוריה פיודורובנה מרוסיה הוזמנה על ידי נשיא ולדורף, לוציוס בלומר, להתארח במלון בשנות ה-20.
הוולדורף-אסטוריה זכה לתהילה משמעותית בזכות ארוחות הערב והנשפים שלו לגיוס כספים, ומשך בקביעות את האישים הבולטים של התקופה כמו אנדרו קרנגי שהיה לאורח קבוע. באולם הנשפים נערכו, לעיתים קרובות, אירועים לדמויות מוערכות ולבני מלוכה בינלאומיים. ב-11 בפברואר 1899, "אוסקר מוולדורף" אירח קבלת פנים לארוחת ערב מפוארת וה"ניו יורק הראלד טריביון" ציין זאת כארוחת הערב היקרה ביותר שהתקיימה בעיר באותה תקופה. כ-250 דולר (7,620.00 דולר במונחים כלכליים של 2017) שולמו לאורח, עם צדפות כחולות, מרק צבים ירוקים, לובסטר, ברווז אדמדם ופטל כחול. חודשיים לאחר מכן, 120 מלחים של ספינת הנופש "ראלי" (Raleigh) זכו למשתה, שבמהלכו עוטרה הגלריה בכרזות משי ובדגלים. כתבה אחת, באותה שנה, טענה שבכל זמן נתון יש בכספות המלון חפצי ערך בשווי של 7 מיליון דולר (213 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017), עדות לעושר אורחיו. ב-1909 אורגנו נשפים, בהשתתפות מאות. בספטמבר עבור חוקר הקוטב הצפוני, פרדריק קוק, ובחודש שלאחר מכן, למייסד US Steel , אלברט הנרי גארי. המלון גם השפיע על קידום מעמדן של נשים, שהתקבלו בו בודדות ללא ליווי. אשתו של בולדט, לואיז, הייתה בעלת השפעה בפיתוח הרעיון של המלון העירוני המפואר כמרכז חברתי, במיוחד בהפיכתו למושך לנשים כמקום לאירועים חברתיים, או סתם להיראות בסמטת הטווס. המלון המשולב היה הראשון שסיפק סלון לנשים בלבד וסיפק לנשים מקום לשחק ביליארד ופינג פונג. זה היה המלון הראשון בניו יורק שהקצה חדר שלם לשתיית תה אחר הצהריים. חדר התה החל בגן וולדורף וכשהנוכחות, בסופו של דבר, הייתה כה גדולה, הוסב גם חדר האימפריה ולעיתים גם את חדר הוורדים, היה צריך לפתוח בשעות ארבע ושש אחר הצהריים כדי להכיל את מספר האורחים. גברים התקבלו לחדר התה רק אם הם היו בחברת אישה.
תזמורת וולדורף-אסטוריה כללה כמה מנצחים לאורך השנים. בתחילת שנות ה-1900, זה היה בניהולו של קרלו קורטי, שבילה את הקריירה שלו בין ארצות הברית למקסיקו. מאוחר יותר הוא הוחלף על ידי ג'וזף ניכט, שהיה בעבר עוזר כנר ראשי בבית האופרה המטרופוליטנית. התזמורת הורכבת מחמישים מוזיקאים, ותוחזקה על ידי בולדט בהוצאה שנתית של 100,000 דולר. התזמורת ביצעה קונצרטים קבועים בימי ראשון בערב באולם הנשפים הגדול.
הבר של וולדורף-אסטוריה היה מקום התמקמות אהוב על רבים מהאליטה הפיננסית של העיר מאז הקמת המלון ב-1893, ודמויות צבעוניות אימצו את המקום כמו דיאמונד ג'ים בריידי, באפלו ביל קודי ובאט מסטרסון. מספר קוקטיילים הומצאו בבר, כולל רוב רוי (1894) והבובי ברנס.
אדריכלות
בחלק החיצוני, שתיים ושלוש הקומות התחתונות בבניינים בהתאמה היו מאבן חול אדומה, בעוד שיתר החזית עד קו הגג הייתה לבנים אדומות וטרקוטה אדומה. ביסוס המבנה היה על סלע איתן והוא נבנה ממסגרת פלדה חסינת אש. הקומה הראשונה והשנייה הכילו חללים ציבוריים.
במלון המשולב, לאחר מיזוגו ב-1897, היו 1,300 חדרי שינה ו-178 חדרי רחצה, מה שהפך אותו למלון הגדול בעולם באותה תקופה. עם טלפון בכל חדר ושירות חדרים מהשורה הראשונה, המלון כלל מרחצאות טורקיים ורוסים רבים עבור עשירי התקופה כדי להירגע בהם. רבות מהקומות היו מסודרות כמלונות נפרדים כדי לקדם את נוחות האורחים. לכל אחת מהקומות הללו היה צוות עוזרים משלה - פקידים, משרתות, נערים, מלצרים - כמו גם שירות טלפוני ומקררים. חדרי השינה והמסדרונות חוממו בחימום ישיר. המשפחה כללה תמונת ויטראז' של וולדורף בעיצוב המלון; הוא היה ממוקם בצד של רחוב 33 מעל הכניסה הראשית לגן הדקלים הדרומי.
מלון וולדורף
מלון וולדורף, שנבנה בעלות מדווחת של כ-5 מיליון דולר (141 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017), נפתח ב-13 במרץ 1893, בפינת השדרה החמישית ורחוב 33, באתר שבו בנה בעבר היזם המיליונר ויליאם וולדורף אסטור את אחוזתו. המלון התנשא לגובה של 69 מטרים, כ-15 מטרים נמוך מהאסטוריה, עם חזית באורך של כ-30 מטרים לשדרה החמישית, ושטח כולל של 6,454.4 מטרים רבועים. היה זה בניין מתקופת הרנסאנס הגרמני, שתוכנן על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, עם 15 חדרים ציבוריים ו-450 חדרי אירוח, ועוד 100 חדרים שהוקצו למשרתים, עם מתקני כביסה בקומות העליונות. הניו יורק טיימס הכריז באהדה על המלון כארמון לאחר פתיחתו ב-1893.
החלק החיצוני כלל אכסדרה, מרפסות, גמלונים, קבוצות של ארובות וגגות רעפים. אחד המאפיינים העיקריים היה חצר הגן הפנימית, עם מזרקות ופרחים, קירות של טרקוטה לבנה, ציורי קיר וזכוכית צבעונית. הכניסה הראשית למלון הייתה "מוגנת במרקיזה משוכללת מזכוכית חלבית וברזל יצוק", ואולם הכניסה נבנה משיש סיינה עם רצפת פסיפס. דלפק הקבלה המקורי של מלון וולדורף הפך לדלפק רישום כאשר התמזג עם מלון אסטוריה ב-1897.
המעבר ללובי היה המסדרון הראשי המוביל לחדר האימפריה, עם פיר מעליות וגרם מדרגות מפואר. בסמוך אליו שכן טרקלין מארי אנטואנט, ששימש כחדר קבלת פנים לנשים. הוא הכיל עתיקות מהמאה ה-18 שהובאו על ידי בולדט ואשתו מביקור 1892 באירופה, כולל פסל של מארי אנטואנט, ושעון עתיק שהיה פעם בבעלות המלכה. התקרה כללה ציורי קיר מאת ויל היקוק לאו, שהמרכזי שבהם נקרא "הולדת ונוס". בית הקפה של הג'נטלמנים היה מרוהט ב"ציפוי עץ אלון שחור, ציורי קיר המתארים סצנות ציד, ונברשות מקרני איילים".
חדר האימפריה היה החדר הגדול והמקושט ביותר בוולדורף, וזמן קצר לאחר פתיחתו הפך לאחת המסעדות הטובות ביותר בניו יורק, מתחרה בדלמוניקו'ס ובשרי. הוא עוצב לפי הסלון הגדול בארמונו של המלך לודוויג במינכן, עם וילונות סאטן, ריפוד ועמודי שיש, כולם בצבע ירוק בהיר, וציורי קיר של קראונינשילד. מסעדת וולדורף, שעוצבה בסגנון האימפריה, הציגה עמודי שיש בגוון ירוק כהה, ופילסטרים עשויים מהגוני וציפוי זהב. הכותרות והבסיסים של שני העמודים והפילסטרים הוזהבו. עיבוד זה תפס את רוב שטח הקיר. התקרה חולקה על ידי קורות כבדות שעברו מעמוד לעמוד, ובין אלה חולק החלל השטוח ללוחות סגלגלים ואחרים בעלי פיתוחים קלים. ערכת הצבעים הייתה בגוונים של ירוק בהיר ושמנת. התקרה עוטרה דמויות בצבע אדום-ורדרד על רקע שמיים כחולים או שדות. צבעי הקירות היו בעיקרם מהגוני וזהב, עם מעט צבע במרווחי הקיר הקטנים יחסית שנותרו בין הפתחים. בין שאר החדרים היו גם חדר העישון הטורקי, עם דרגשים נמוכים ושריון מורי עתיק, ואולם הנשפים, בלבן וזהב, עם עיטורי לואי ה-14.
מפלס דירות האירוח בוולדורף, המורכב מתשע סוויטות, היה ממוקם בקומה השנייה. הדירות, כולל "חדר האורחים הנרי הרביעי", כללו עתיקות צרפתיות ואיטלקיות מהמאה ה-16 וה-17, שבולדט ואשתו הביאו מאירופה. חדר השינה של פרנסואה החמישי היה שעתוק של החדר בטירת פונטנבלו, שבמשך השנים אויש על ידי אישים כמו לי הונג-ג'אנג מסין, צ'ופה מאהא רג'יראוות', נסיך סיאם ואלברט מסקסה-קובורג. לדירות היה חדר מוזיקה משלהן וחדר משתה עם 20 מקומות ישיבה, עם אוסף חרסינה סיני נאה, הכולל 48 צלחות עם דיוקנאות אירופיים. במלון היו כ-6,000 נורות, כאשר לא פחות מ-1,000 מנורות המותקנות בגופים רבי-קנה שעוצבו במיוחד. גופי התאורה סופקו כולם על ידי חברת "פנקוסט ארצ'ר" מניו יורק, בעוד שעבודות ההתקנה הכלליות בוצעו על ידי חברת "אדיסון אילומיניטינג"  מניו יורק, ועבודת החיווט בפועל נעשו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק. הבניין חווט לכל אורכו, רוחבו וגובהו במערכת של חברת Interior Conduit and Insulation Company.