cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדיוויזיה ה-44 (בריטניה)
בין המלחמות
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ובשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה הוקמה הדיוויזיה ה-12.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה הדיוויזיה בפיקודו של אדמונד אוסבורן, ובאפריל 1940 היא נשלחה לצרפת כחלק מהקורפוס ה-3. בדיוויזיה לחמה במהלך הקרבות במערב, אולם פונתה יחד עם שאר הכוחות במהלך הפינוי מדנקירק. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בבריטניה כהגנה מפני פלישה גרמנית, כחלק מהקורפוס ה-12. במאי 1942 נשלחה הדיוויזיה למצרים, לשם היא הגיעה ביולי לאחר מסע ארוך דרך כף התקווה הטובה. הדיוויזיה השתתפה בקרב עלם חלפה, ולאחר מכן נותקה החטיבה ה-133 וצורפה לדיוויזיית השריון ה-8 ולאחר מכן צורפה לדיוויזיית השריון ה-10. הדיוויזיה לחמה במהלך קרב אל עלמיין השני כחלק מהקורפוס ה-13, ובמהלך הקרב נותקה החטיבה ה-131 וצורפה לדיוויזיית השריון ה-7 כחטיבה ממונעת. ב-31 בינואר 1943 פורקה הדיוויזיה, אולם החטיבה ה-131 לחמה יחד עם דיוויזיית השריון ה-7 עד כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה
ב-1947 הוקמה הדיוויזיה מחדש ככוח מילואים של הצבא הטריטוריאלי. ב-1961 צומצמה הדיוויזיה למפקדה מחוזית, וב-1967 פורקה הדיוויזיה.
הנסים של ישו
הנסים של ישו הם המעשים העל-טבעיים המיוחסים לישו בברית החדשה ובטקסטים נוצריים אחרים. מרבית הנסים קשורים לריפוי באמונה, גירוש שדים, תחיית מתים, שליטה בטבע וסליחת חטאים.
בבשורות הסינופטיות (בשורות מרקוס, מתי ולוקס), מסרב ישו לספק לאותם ספקנים שחלקו עליו אות פלאי להוכחת אלוהיותו. בבשורת יוחנן, נאמר שישו ביצע שבעה אותות מופלאים, החל מהפיכת מים ליין בתחילת שליחותו זו ועד להחייאתו מהמתים של אלעזר, לקראת סופה של שליחותו עלי אדמות.
עבור כנסיות פונדמנטליסטיות, אוונגליסטיות ומסורתיות, המייחסות משמעות מילולית לכתבי הקודש, הנסים הללו הם בבחינת אירועים היסטוריים שהתרחשו בפועל. עבור כנסיות ליברליות, הנסים הללו מהווים סיפורים בעלי משמעות מטפורית בלבד. .
סוגים ומניעים
ברוב המקרים פרשנים נוצרים מקשרים כל אחד מן נסים ללימוד מסוים, המשקף מסר מסוים של ישו.
בחיבור "הנסים של ישו" מתאר הפרשן ה. ואן דר לוס שתי קטגוריות עיקריות של נסים המיוחסות לישו: הללו שהשפיעו על בני אדם, כגון, העיוור מבית-ציידה ונקראים "נסי ריפוי", וכאלה שיש בהם משום "שליטה על הטבע", למשל הליכה על מים. שלושה סוגי נסי הריפוי שתוארו הם: נסים שבהם נרפאו מחלות, נסים שבהם בוצע גירוש שדים ונסים שבהם בוצעה החייאה מן המתים. קארל בארת' ציין כי בין הנסים הללו, נס ההשתנות של ישו, הוא ייחודי בכך שהנס קורה לישו עצמו. גם נס עלייתו של ישו לשמים הוא נס ייחודי שלא התרחש כתוצאה מפעולה של ישו עצמו, אלא שהוא נישא השמימה בעננים, בגבורת אלוהים.
לדברי קרייג בלומברג, קיים מאפיין משותף אחד בין כל הנסים שביצע ישו בתיאורי הבשורה וזה שהוא העניק אותם ברוב חסדו, חינם אין כסף, ומעולם לא ביקש ואף לא קיבל בשום צורה תמורה לביצוע הנסים, לרבות עבור נסי הריפוי שלו, שלא כמו רבים מן המרפאים למיניהם, כולל הכוהנים גדולים בתקופתו, שחייבו קבלת תמורה מהללו שנרפאו על ידם. בבשורת מתי י: 8 ציווה ישו על תלמידיו לרפא חולים ללא כל תמורה באומרו: "רִפְאוּ אֵת הַחוֹלִים טַהֲרוּ אֵת הַמְּצֹורָעִים הָקִימוּ אֵת הַמֵּתִים וְאֵת הַשֵׁדִים גָּרֵשׁוּ, חִנָּם לְקַחְתֶּם חִנָּם תִּתֵּנוּ". יתר על כן הוא מעולם לא ייחס את מעשי הנסים לעצמו, אלא לגבורה ששרתה עליו מלמעלה - מאביו שבשמיים.
לא תמיד ברור בוודאות שכאשר נס מסוים מתואר בשתי בשורות או יותר, התיאורים מתייחסים לאותו אירוע. לדוגמה, במהלך ריפוי עבדו של שר המאה, בבשורת מתי ח: 13-5, ובבשורת לוקס ז: 10-1 מסופר כיצד ריפא ישו את עבדו של שר המאה (הסנטוריון) הרומי בכפר נחום. בבשורת יוחנן ד: 54-46, ישנו תיאור דומה של נס הריפוי בכפר נחום, אך הוא מתואר שם באופן שונה במקצת, היות שמסופר שם כי היה זה בנו של פקיד מלכותי שנרפא מרחוק.
נסי ריפוי
קבוצת הנסים הגדולה ביותר המוזכרות בברית החדשה כוללת נסי ריפוי. הבשורות מספרות על הנס באופן השונה בכמות הפרטים הניתנים לכל נס, לפעמים מרפא ישו תוך כדי דיבור פשוט, פעמים אחרות הוא מבצע דבר מה, כמו הנחת ידיים או יריקה ויצירת טיט תוך עירוב רוק עם עפר. בדרך כלל נזכרים נסי הריפוי בבשורות הסינופטיות אך לא בבשורת יוחנן.
נסי ריפוי עיוורים
בבשורת יוחנן מתואר אירוע שבו ישו מרפא עיוור מלידה, במהלך חג הסוכות, כחצי שנה לפני צליבתו. ישו מערבב רוק עם עפר כדי ליצור תערובת טיט אותה הוא מורח על עיניו של האיש. הוא מבקש מהאיש לשטוף את עיניו בבריכת השילוח. כאשר אותו עיוור עושה זאת הוא מסוגל לראות. כשנשאל ישו על ידי תלמידיו האם הגורם לעיוורונו היו חטאי אביו או אמו של האיש, עונה ישו כי אף לא אחד מהם [יוחנן ט: 12-1].
נסי ריפוי מצורעים
סיפור שבו מרפא ישו מצורע מופיע במרקוס א: 45-40, במתי ח: 4-1, בלוקס ה: 16-12. לאחר שריפא את האיש הוא מורה לו לבוא למקדש ולהקריב את הקרבנות שעליהם צוו בני ישראל ככתוב בספר דברים ובתורת הקרבנות והכוהנים. כמו כן אסר ישו גם על המצורע שנרפא שלא יספר לאיש מי הוא זה שריפא אותו. אך האיש לא ציית לכך, תוך שהוא מכריז ברבים על נס ריפויו ומגביר בכך את פרסומו ותהילתו של ישו. ולאחר מכן נדד ישו למקומות שוממים, אך גם לשם עקבו אחריו חסידיו.
בפרק יז שבבשורת לוקס פסוקים 11–19, שולח ישו בהיותו בדרכו לירושלים, עשרה מצורעים שביקשו ממנו שירפא אותם מצרעתם, לכוהנים בירושלים. בהיותם בדרך, כשהם הולכים על פי הנחיית ישו, נרפאו כולם מצרעתם. אך רק אחד מהם, שומרוני, חוזר לישו להודות לו, ולהלל ולשבח את אלוהים על ריפויו.
נסי ריפוי משותקים
נס ריפוי המשותק מכפר נחום מופיע במתי ט: 8-1, מרקוס ב: 12-1 ובלוקס ה: 26-17. הבשורות הסינופטיות קובעות כי המשותק הובא אל ישו על מחצלת; ישו אמר לו לקום וללכת, וכך גם עשה האיש. כמו כן אמר ישו לאיש כי חטאיו נסלחו לו, מה שהכעיס את הפרושים שנכחו שם, כיוון שלתפיסתם רק אלוהים יכול לסלוח חטאים. הסיפור מתאר כיצד מגיב ישו לכעסם בכך ששאל אותם: האם קל יותר לומר למישהו שחטאיו נסלחו, או לומר לאיש המשותק לקום וללכת. בבשורות של מרקוס ולוקס מתואר כי ישו היה באותה עת באחד מן הבתים, וכי חבריו של המשותק נאלצו להוריד אותו דרך פתח שפתחו בין הרעפים בגג, בגלל ההמונים שצבאו וחסמו את הכניסה דרך הדלת.
נס ריפוי המשותק מבית חסדא, נס דומה מתואר בבשורת יוחנן כ"ריפוי המשותק מבית חסדא" [יוחנן ה: 18-1] ומתרחשת בברכת בית חסדא. גם בריפוי זה אומר ישו לאיש המשותק שנרפא לקחת את מחצלתו וללכת [יוחנן ה: 18-1] [ מתי יב: 9- 13].
נסי ריפוי נשים
נס ריפוי האישה זבת הדם שנים רבות מופיעה במרקוס ה' 21–43, מתי ט: 26-18, ולוקס ח: 56-40. יחד עם הנס הקמתה של בת יאיר מן המתים. בבשורות נאמר כי במהלך הכניסה לביתו של יאיר פנתה אל ישו אישה שדממה במשך 12 שנים, וכי היא נגעה בכנפי בגדו של ישו ( בציצית) והיא נרפאה מיד. ישו הסתובב באומרו שחש כי גבורה יצאה ממנו, האישה התוודתה בפניו שזו היא שנגעה בו, ישו אמר לה "בתי, אמונתך הושיעה לך, לכי לשלום".
נס ריפוי חמותו שמעון כיפא (פטרוס). ישו ריפא את חמותו של שמעון בכפר נחום. כל הבשורות הסינופטיות מתארות את ישו כמרפא את חמותו של שמעון כיפא (פטרוס) כאשר ביקר בביתו של שמעון בכפר נחום, בערך בתקופה שבה גייס ישו את שמעון כיפא כשליח (בבשורת מרקוס מופיע אותו תיאור בדיוק לאחר שקרא לשמעון לשירותו, בעוד שבבשורת לוקס האירוע מופיע ממש לפני הקריאה לשירות). הבשורות הסינופטיות רומזות כי נס זה גרם לרבים אחרים לחפש אחר ישו.
נס ריפוי האישה הכפופה. ישו המרפא אישה שלא יכלה לעמוד זקוף מופיע בבשורת לוקס יג: 17-10. תוך כדי כך שהוא לימד בבית כנסת בשבת, ריפא ישו אישה שהייתה נכה בשל רוח טומאה שגרמה לנכותה במשך שמונה עשרה שנים ולא הייתה מסוגלת לעמוד זקוף.
נסי ריפוי אחרים
ריפוי גבר שגופו צבה ממים (ככל הנראה מיימת) מתואר בבשורת לוקס יד: 6-1. בנס זה, ריפא ישו גבר שהייתה לו בצקת בגופו, בביתו של פרוש נכבד, ביום השבת. ישו הצדיק את עצם מעשה הריפוי ביום השבת בכך ששאל את הנוכחים: "האם לאחד מכם שיש לו ילד, או שור, שנפל לבאר ביום השבת, האם לא יתאמץ למשוך אותו החוצה אותו מיד?"
נס ריפוי האיש בעל היד היבשה, בבשורות הסינופטיות (מתי יב: 13-9, מרקוס ג: 6-1 ולוקס ו: 11-6) תועד כי ישו נכנס לבית כנסת בשבת, ומצא שם באדם בעל יד יבשה (משותקת ככל הנראה), ישו ריפא אותו, לאחר שאתגר את הנוכחים שיחליטו מה הדין בשבת באשר לריפוי חולים - האם חשוב לעשות את טוב או לעשות את הרע, להציל חיים או להמית. גרסת בשורת מרקוס מוסיפה כי הדבר הכעיס את הפרושים עד כדי כך שהם התחילו להרהר בהוצאתו להורג של ישו.
נס ריפוי החירש ואילם מדקאפוליס מופיע רק בבשורת מרקוס [ז: 37-31]. הבשורה מתארת שישו הלך לדקפוליס ומביאים אליו לשם אדם שהיה חירש ואילם, הוא ריפא אותו. באופן מפורט יותר, ישו נגע ישו תחילה באוזניו של האיש, נגע בלשונו לאחר שירק, ואז אמר "איפתח!" (כך במקור היווני), שזה או שיבוש של הציווי בעברית "היפתח" או שזו מילה ארמית שמשמעותה גם היפתח.
נס ריפויו אוזנו של עבד הכוהן הגדול מלכוס, שהיה בין שליחי הכוהן הגדול לאסור את ישו, היה הנס האחרון של ישו לפני צליבתו, מותו ותחייתו מהמתים. שמעון כיפא (פטרוס) כרת את אוזנו של משרתו של הכהן הגדול, מלכוס, במהלך מעצרו של ישו בגן גת שמנה על ידי שליחי הכוהן הגדול. ישו אחז באוזנו הפצועה של מלכוס וכך ריפא אותו והחזיר לו את אוזנו בריאה ושלמה.
נס ריפוי עבדו של שר המאה מדווח בבשורות מתי ח: 13-5 ולוקס ז: 10-1. שתי הבשורות הללו מספרות כיצד ישו ריפא את עבדו של שר מאה, מפקד צבאי רומי בכפר נחום. ביוחנן ד: 54-46 קיים תיאור דומה בכפר נחום, אך שם מסופר כי החולה שישו ריפא מרחוק היה בנו של פקיד מלכותי.
נסי ריפוים של רבים בארץ גינסר מופיע במתי יד: 36-34 ומרקוס ו: 56-53. כאשר ישו עובר דרך גינוסר וכל מי שנגע בכנף בגדו נרפא. בבשורת מתי ט: 36-35 מדווח גם כי לאחר הנס של ישו שגרש שד מאדם אילם, עבר ישו בכל הערים והכפרים, לימד בבתי הכנסת שלהם, ובישר את בשורת מלכות אלוהים תוך ריפוי כל מדווה ומחלה.
נסי גירוש שדים
על פי שלוש הבשורות הסינופטיות, ישו ביצע נסי גירוש שדים רבים. אירועים אלה אינם מוזכרים בבשורת יוחנן ונראה לכאורה שנסים אלה הוחרגו משום שיקולים תאולוגיים.
הבשורות הסינופטיות כוללות תיעוד של שבעה נסי גרוש שדים עיקריים שבהן מצויים פרטים, ומוטמע בהן לימוד ספציפי, והן:
ישנם גם אזכורים קצרים של גירושי שדים אחרים, למשל:
נסי הקמה מן המתים
כל ארבע הבשורות הקנוניות מתארות את תחייתו של ישו; שלוש מהן גם מתארות אירוע נפרד, שבו ישו מקים מת לחיים:
נסי שליטה על הטבע
הבשורות כוללות תיאורי שמונה נסים, לפני תחיות מתים, הנוגעים לגבורתו של ישו על הטבע:
רקע תרבותי
האמונה בנסים אינה דבר חדש או ייחודי לתקופת ישו. גם בעולם הקדום האלילי האמינו בנסים. ידוע שחרטומי מצרים ידעו לעשות גם הם נסים המתועדים בספר שמות. לא כל שכן התנ"ך כולו מלא בתיעוד של אותות מופתים ונסים. אלוהים עשה ביד משה ואהרן נסים גדולים במצרים ובמהלך הנדודים במדבר. גם בידי יהושע עשה אלוהים נסים. אליהו הנביא הוריד אש מן השמים, גרם לבצורת במשך 3.5 שנים, הקים לתחייה את בן האלמנה הכנענית. אלישע הנביא ריפא מצורעים והחיה את בן האישה השונמית מהמתים.
אפולוניוס איש טיאנה מהמאה הראשונה: אפולוניוס שהיה ידוע במעשי הניסים אשר בוצעו לכאורה ללא הסבר הגיוני, ויצרו רושם רב בקרב האוכלוסייה ההלניסטית אשר נהרה אחריו. אף שתיעוד הנסים שלו התרחשו לאחר תקופת חייו של ישו, הם שימשו על ידי מתנגדי ישו והנצרות במאה השלישית לטעון כי ישו אינו יחיד סגולה בנושא הנסים. יוסביוס מקיסריה יצא חוצץ בהרחבה נגד טיעונים אלה.
פרשנות נוצרית מסורתית
מרבית הנוצרים המסורתיים מאמינים כי ניסיו של ישוע היו אירועים היסטוריים וכי פועליו המופלאים היוו חלק חשוב במסכת חייו, והעידו על היותו שליח אלוהים האותנטי ניחן בתכונות ייחודיות שהיו נחלתו בלבד עם קרבה מיוחדת לאלוהים. ישו כאדם מיוחד, כמשיח וכבן אלוהים. סבלו חייו ומותו ככל האדם, עייפות רעב, כאב ומוות כעדות לאנושיותו, וניסים, חכמה אלוהית וסגולות טמירות כעדות להיות בן אלוהים הנבחר.
פרשנים נוצריים רואים בנסיו שנעשו על ידי ישו לא רק כמעשי גבורה פלאיים ומעשים של שליטה על טבעית, אלא גם כמעשים של חסד, אהבה ורחמים, שלא מבוצעים מתוך מגמה להפגנת עצמה, אלא מתוך הפגנת חמלה כלפי האנושות הסובלת והנאנקת תחת המשא הכבד של החטא. לדעתם יש מסר בכל נס, שטומן בחובו הבנה, לקח ולימוד ייחודי.
מכיוון שעל פי בשורת יוחנן כ' 30, לא ניתן לספר את כל הנסים שביצע ישו, בשל ריבוים וכמותם הרבה, קובעת האנציקלופדיה הקתולית כי הנסים שהוצגו בבשורות נבחרו מסיבה כפולה: ראשית, לשם הדגשת תהילת האלוהים, ושנית בזכות ערכם כעדות ראייתית. ישוע התייחס ל"נסים שביצע "כעדות להיותו שליח האלוהים, וביוחנן ה' 36 הוא מכריז כי לנסיו יש ערך של עדות גדולה יותר מעדותו של יוחנן המטביל.
בבשורת יוחנן י' 37–38 מצוטט ישו כאומר כדלקמן :
לפי פרשנויות נוצריות, הנסים היוו כלי למסר של ישו לא פחות מאשר דברו. רבים מדגישים את חשיבות האמונה, למשל בטיהור עשרת המצורעים. [ לוקס: י"ז 19 ] ישו לא אמר: "בכוחי נושעת", אלא אמר :
באופן דומה, בנס ההליכה על המים, השליח שמעון פטרוס לומד לקח חשוב על אמונה בכך שכאשר אמונתו מתערערת לרגע והוא מתחיל לשקוע במים. [מתי י"ד: 36-34 ].
הסופרים דוניו והרינגטון טוענים כי נס בתו של יאיר מלמד כי אמונה כפי שהיא מגולמת באישה המדממת יכולה להתקיים במצבים בנחשבים כחסרי סיכוי לכאורה, וכי באמצעות אמונה ניתן להשיג ריפוי, בכך שכאשר האישה נרפאת, אומר לה ישו "אמונתך הושיעה אותך" - במילים אחרות: "בגלל האמונה החזקה שלך נרפאת".
הנצרות הליברלית
נוצרים ליברלים מדגישים פחות את אירועים המופלאים הקשורים לחייו של ישו מאשר על תורתו. המאמץ להרחיק יסודות של אמונות טפלות לכאורה מהאמונה הנוצרית מיוחס לנוצרים רפורמיסטים אינטלקטואליים כמו ארסמוס והדאיסטים במאות ה-15 עד 17. במאה ה-19, נוצרים ליברליים המזוהים בעצמם שאפו לרומם את תורתו ההומנית של ישו כסטנדרט לתרבות עולמית המשוחררת ממסורות תרבותיות ומעקבות של אלילות ואמונה בעל טבעי. הוויכוח בשאלה האם אמונה בנסים היא אמונה טפלה או חיונית לקבלת האלוהות של ישו, היוותה משבר בתוך הכנסייה של המאה ה -19, אשר בעבורה חיפשו פשרות תאולוגיות.
נוצרים ליברלים של היום עשויים להעדיף לכנול את נסיו של ישו כסיפורים מטפוריים להבנת כוחו של אלוהים. לא כל התאולוגים בעלי נטיות ליברליות דוחים את האפשרות לקיומם של נסים, אך עשויים לדחות את הפולמיזם (השקפות שמועברות באמצעות טענות תקיפות שלא מוכנות לקבל ביקורת נגדית) שכרוך בהכחשתם או באישורם.
השקפות לא דתיות
הפילוסוף הסקוטי דייוויד הום פרסם מסה רבת השפעה על נסים בספרו "חקירה בדבר ההבנה האנושית" (1748) ובו טען כי כל עדות לנסים נשללת על ידי האפשרות שמי שתיאר אותם מרמה את עצמו או אחרים:
בארט ארמן קובע כי מה שמאפשר את קיום המדע הוא הנחת האחידות של חוקי הטבע, אך בהתחשב בכך שנסים הם מעצם הגדרתם אירועים הנוגדים את אופן פעולתו הרגיל של הטבע, ההיסטוריונים אינם מסוגלים למעשה לאשר או להפריך את הדיווחים על נסיו של ישו.
על פי "סמינר ישו" (קבוצת מלומדים, מבקרים של כתבי הקודש שפעלה בסוף המאה העשרים תחילת המאה העשרים ואחת, לבחון את מידת ה"אמת ההיסטורית" של ישו מנצרת, ולקבל החלטות באמצעות שקלול קולות בהצבעה), ישו ככל הנראה ריפא אנשים חולים, אך תיארו את נסי הריפוי של ישו במונחים מודרניים, וקישרו אותם ל"מחלות פסיכוסומטיות". הם מצאו שישה מתוך תשעה עשר נסי הריפוי "כאמינים ככל הנראה". מרבית המשתתפים בסמינר ישו מאמינים שישו פעל לגירוש שדים, כפי שיוסף בן מתתיהו, פילוסתרטוס ואחרים כתבו על מגרשי השדים האחרים העכשוויים, אך אינם מאמינים כי דיווחי הבשורה היו דיווחים מדויקים על אירועים ספציפיים או ששדים אכן קיימים. לדעתם אף לא אחד מנסי הטבע הם אכן אירועים היסטוריים.
כרמי בן ראובן
כרמי הוא דמות מקראית, בנו השלישי של ראובן ונכדו השלישי של יעקב ושל לאה. לכרמי היו שלושה אחים: חנוך, פלוא וחצרון  למשפחתו של כרמי קראו משפחת הכרמי.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק ט' מקור השם הוא כי כרמו פניו עקב מעשה ראובן ובלהה.
בתעודות אוגרית מופיע השם Karmunu.
דיאן ראצ'וניצה
קריירה
ראצ'וניצה החל את הקריירה במחלקת הנוער של שיבניק, ובשנת 1986 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה לפרקים בליגת העל היוגוסלבית. בשנת 1992, עם עצמאותה של קרואטיה, הצטרף להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית, ובעונתו הראשונה במועדון זכה עמה בגביע הקרואטי. באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה החדשה, במשחק מול נבחרת מקסיקו בזאגרב, וכבר באותו משחק כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. בשנת 1994 זכה עם היידוק ספליט באליפות, ורשם הופעה שנייה ואחרונה בנבחרת קרואטיה, במשחק מול נבחרת סלובקיה בברטיסלאבה. בינואר 1995 עבר לקבוצת אוסטריה זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית, ועמה זכה בשתי אליפויות. לאחר שנתיים וחצי בזלצבורג חזר להיידוק ספליט, ושיחק במדיה שנתיים נוספות.
לקראת עונת 1999/2000 הובא ראצ'וניצה לישראל על ידי המאמן דרור קשטן, וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש בניצחון 0-2 על הפועל באר שבע ברבע גמר גביע המדינה, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בדאבל, לאחר שבגמר הגביע כבש את השער הראשון במשחק מול בית"ר ירושלים, וכן כבש את שער הניצחון בבעיטות הכרעה. בעונה שלאחר מכן שיחק עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, ובפברואר 2001 שוחרר מהקבוצה בעקבות החתמתו של דמיטרי מיכאלנקו, ועבר לעירוני ראשון לציון, שם שיחק עד תום העונה.
לאחר שעזב את ישראל עבר ראצ'וניצה לשחק בקבוצת צ'ונגצ'ינג ליפאן מהליגה הסינית. בשנת 2002 חזר להיידוק ספליט, זכה עמה בגביע נוסף, ובעונתו האחרונה בקריירה זכה באליפות נוספת. ב-12 ביולי 2004 פרש ממשחק פעיל, לאחר שנתגלו בעיות בלבו, וזכה למשחק פרידה חגיגי בין היידוק ספליט לנבחרת כוכבים קרואטים שכללה, בין היתר, את רוברט פרוסינצ'קי וסלאבן ביליץ'.
לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בהיידוק ספליט, ואימן לסירוגין גם את קבוצות הנערים והנוער של המועדון. לקראת יורו 2008 מינה אותו מאמן נבחרת קרואטיה, סלאבן ביליץ', לסקאוט האחראי על צפייה בנבחרות היריבות. בשנת 2010 החל לשמש כמאמן ראשי בליגות הנמוכות בקרואטיה, תחילה בקבוצת NK אוסקוק. בשנת 2012 מונה למאמנה של NK ג'ונאק סינג' מליגת המשנה. בשנת 2015 שימש כעוזר מאמן קבוצת דונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית. בשנת 2017 מונה לעוזר מאמן בקבוצה האוסטרלית מלבורן נייטס, ובשנת 2018 מונה לסקאוט בקבוצת אל-איתיחאד מערב הסעודית.
ביוני 2019 מונה ראצ'וניצה לעוזרו של סלאבן ביליץ', מאמן וסט ברומיץ' אלביון מליגת המשנה באנגליה, ובתום עונת 2019/2020 העפיל עם הקבוצה לפרמייר ליג.
משחקים בחצר האחורית
משחקים בֶּחצר האחורית הוא מחזה מאת עדנה מזי"א, שנכתב בהשראת פרשת האונס בקיבוץ שמרת שזעזעה את המדינה בראשית שנות ה-90. במהלך הפרשה אנסה חבורת נערים, חלקם בני הקיבוץ, לאורך מספר ימים נערה בת 14 וחצי בת הקיבוץ. הפרשה עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשה אונס.
הפקה
המחזה עלה לראשונה בתיאטרון חיפה ביוני 1993 בבימוי עודד קוטלר. את המחזה כתבה מזי"א ביוזמת קוטלר, לאחר שהנאשמים בפרשה זוכו תחילה מחמת הספק, על ידי השופט מיכה לינדנשטראוס, בבית המשפט המחוזי בחיפה. לפני שפרקליטות המדינה הגישה ערעור לבית המשפט העליון על זיכוים של ארבעה מהנאשמים. משפטם בבית המשפט העליון החל ב-23 במרץ 1993, בעת החזרות על ההצגה.
העובדה שההצגה עלתה בזמן הערעור לבית המשפט העליון, עוררה ביקורת. העיתונאי שגיא כהן כתב שלדעתו ההצגה היא הפרת עקרון הסוב יודיצה. גם הפעילה הפמיניסטית אסתר עילם, שהייתה בין מקימות מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, העבירה ביקורת על המחזה וכתבה:.
בהפקה המקורית בתיאטרון חיפה הבמה עוצבה בצורת מרובע הפולש אל תוך הקהל. לצידה יושב המוזיקאי ערן צור, שמלווה את ההתרחשויות בנגינת גיטרה בס. ההפקה כללה וריאציות על שירי הילדים "חמש שנים על מיכאל" ו"דני גיבור", ובקטעי האונס הוא השתמש במוטיב הבס מתוך "בחצרות בחושך", שיר שכתב ושר במסגרת להקת טאטו. השיר, המתאר מעשה אונס סדיסטי המסתיים ברצח, נפסל לשידור ברדיו כשיצא על גבי התקליט חתוך תוכן ב-1988.
בהפקת התיאטרון העירוני חיפה הוצג המחזה כ-1,000 פעמים ואומדן הצופים בה היה כרבע מיליון. כאשר רוב הצופים היו בני נוער, הצגה עלתה גם בתל אביב במקומות נוספים. וזכתה לחשיפה בעקבות הרשעת ארבעה מהנאשמים בערעור, בדצמבר 1993. בהמשך תורגם המחזה לשפות רבות וזכה להצלחה גם מחוץ לישראל, בין היתר בבלגיה, בגרמניה, באוסטריה, ברומניה, ברוסיה ובאנגליה.
בשנת 2007 הועלתה גרסה שנייה למחזה בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בבימוי נועם שמואל. בעקבות כתבה של עמנואל רוזן בה צפתה קורבן הפרשה במחזה, נפגשה עם השחקנים, הבמאי ועדנה מזי"א, הוחלט לתת לה תמלוגים מהכנסות ההפקה. אך ב-2011 החליטה לתבוע את התיאטרון ומזי"א על פגיעה בפרטיות.
בשנת 2021 הועלתה גרסה שלישית בתיאטרון בית ליסין בבימוי עידו רוזנברג. בהפקה זו עודכנה ההצגה וכעת נכלל בה חלק בו מצלמים הנערים את האונס בטלפון הנייד שלהם. בגרסה זו, הנערה, שמגלמת גם את עורכת הדין היא נערה אסרטיבית יותר מההצגות הקודמות.
עלילה ודמויות
מזי"א צמצמה את הדמויות ותחמה את ההתרחשות לאירוע בודד, המתרחש בגן המשחקים של עיירה קטנה, במהלך אחר צהריים אחד, קיצי, דחוס ומהביל. במחזה משתתפים חמישה שחקנים, ארבעה צעירים וצעירה אחת, בתפקידים כפולים. בתחילה הם ארבעת האנסים והנאנסת, ואחר כך הופכים לארבעת הסנגורים והתובעת. דבורי, גיבורת המחזה, היא נערה חסרת ביטחון, דחויה חברתית הצמאה לתשומת לב וחום. היא יתומה מאב, ובת לאם שאינה מקדישה לה תשומת לב. התובעת היא גרסה בוגרת ומנוסה יותר של דבורי. השנים הקנו לה מידה מסוימת של ביטחון עצמי, והיא מסוגלת לנסח במילים את מה שדבורי מרגישה ויודעת אבל לא מסוגלת להגיד.
אסף סחרוב הוא מנהיג חבורת הנערים, נאה, מלא ביטחון ומכיר בערך עצמו. דבורי מאוהבת בו בסתר. בגרסת הסנגור מפגין אסף אותו ביטחון שקט. שמוליק קופר הוא הנער הדחוי, דיבורו מהיר ומתגמגם והוא חולה אסתמה וחבריו מפקירים אותו במשפטם המשותף. סלע בורוכוב הוא דמות המאצ׳ו הלוחם, וגידי בצר הוא הנער הזרוק ארוך השיער. משפט אונס, שבו נטפלים הסנגורים של הנערים לנאנסת ולפרקליטתה, מסתיים בהרשעת האנסים.
קוני 2012
קוני 2012 הוא סרט שנוצר בידי חברת "ילדים בלתי נראים" (אנגלית: Invisible Children, Inc) והפך במהרה לסרט ויראלי. מטרת הסרט היא לקדם את פרויקט "עצרו את קוני" (במקור: StopKony), אשר נועד לעורר מודעות לפשעים של האוגנדי ג'וזף קוני, על מנת לעצור אותו עוד בשנת 2012. יש הטוענים כי הקמפיין שבא בעקבות הסרט הוא הקמפיין הוויראלי המצליח אי פעם.
הסרטון התפשט והפך לוויראלי במהירות רבה. נכון ל-9 במרץ, כ-4 ימים לאחר הפצת הסרט, לקליפ למעלה מ-15.5 מיליון צפיות ב-Vimeo, ו-64 מיליון צפיות ביוטיוב, ועוד מיליוני צפיות רבות דרך אתר "קוני 2012" המופעל בידי ארגון "ילדים בלתי נראים". החשיפה האינטנסיבית והלא צפויה גרמה לאתר "קוני 2012" לקרוס זמן קצר אחרי שהסרטון התחיל לזכות בפופולריות רחבת מידה. מספר סלבריטאים לא מבוטל התגייס למען הקמפיין, והוא כולל את ניקול ריצ'י, ריהאנה, טיילור סוויפט, קריסטין בל, כריס בראון, כריסטינה מילאן, היידן פנטייר, קים קרדשיאן, פירס מורגן, ניקי מינאז', ליידי איי, ביל גייטס ורבים אחרים. ב-20 באפריל 2012, כחלק מהקמפיין, תומכי הקמפיין מתכננים לכסות את הערים שלהם בפוסטרים עם פרצופו של קוני. "ילדים בלתי נראים" מציעים פוסטרים באתר שלהם, אשר בהתחלה הועמדו למכירה וכרגע ניתנים להורדה בחינם לאור הביקוש הרב. הם גם מציעים ערכות הכוללות סיכות, פוסטרים, חולצה, סטיקרים, צמידים ועוד, במטרה להעלות את המודעות.
מובילי תרבות וקובעי מדיניות
"ילדים בלתי נראים" שמו לעצמם מטרה, להשיג את תמיכתם של קבוצה ספציפית של אינדיבידואלים, במטרה. הרשימה כוללת 20 סלבריטאים "מובילי תרבות". ביניהם: אופרה וינפרי, מארק צוקרברג, ליידי גאגא, אנג'לינה ג'ולי, ג'ורג' קלוני, ג'יי זי, ג'סטין ביבר, אלן דג'נרס, בן אפלק, ריהאנה, טיילור סוויפט, ראיין סיקרסט ובונו, יחד עם מספר נוספים. אתר המאבק אף מזמין וקורא לגולשים לפנות, דרך הטוויטר, אל אותם מובילי תרבות ולעודד אותם לתמוך במאבק.
ישנה רשימה נוספת, הכוללת בתוכה 12 קובעי מדיניות. מדובר במדינאים ופוליטיקאים משפיעים ובולטים בעולם. ביניהם: ג'ורג' ווקר בוש, קונדוליזה רייס, ג'ון קרי, ביל קלינטון, מיט רומני ובאן קי-מון.
תגובות וביקורות
נמתחה ביקורת רבה כנגד הקמפיין, על האופן בו הוא מפשט את האירועים באזור. חלק מן ההפשטה כביכול הוא כישלונו של הקמפיין בציון מעשי ממשלת אוגנדה או המעשים של תנועת השחרור העממי הסודני (SPLM), דוגמת התקפות כנגד אזרחים, בזיזה של בתים ועסקים, והמערכת הפוליטית הסבוכה שבאזור, שמזינה את הקונפליקט. יותר מכך, פעילים בארגוני זכויות אדם דיווחו בעבר כי צבא השחרור העממי הסודני מנצל ילדים על ידי הפיכתם לחיילים, ובעקבות זאת הועברה ביקורת על בחירתו של נשיא ארצות הברית אובמה לספק תמיכה לצבאות אשר משתמשים בנערים כחיילים. "מדינות שמשתמשות בילדים כחיילים לא הולכות להפוך לרציניות בנוגע לסיום הגישה הזאת, עד שהם יראו שארצות הברית רצינית לגבי עצירת תזרים המזומנים עבורן", אמר ג'ו בייקר, פעיל בארגון "Human Rights Watch". ביקורת נוספת הופנתה כלפי ההתעלמות מאשמתה של ממשלת אוגנדה בקונפליקט. ביקורת נוספת טוענת שהסרט נותן מידע שאינו נכון, ויוצר רושם מטעה לגבי מקום הימצאו והיקפו של הLRA: למעשה, כך טוענים מבקרים רבים, כוחותיו של קוני הצטמצמו משמעותית, והם מונים עכשיו מאות תומכים בלבד. ישנם גם ניתוחים ציניים יותר של החלטתו של אובמה לשלוח יועצים צבאיים לאזור, והם טוענים שזהו פרס עבור החלטתה של אוגנדה לסייע במצב בסומליה. אובמה אכן הכריז כי הורה "לתפוס [את קוני] חי או מת" באוגנדה, בסיוע "כוחות צבאיים חמושים". ידידיה ג'נקינס, ה"אחראי לפיתוח רעיונות" ב"ילדים בלתי נראים", הגיב להאשמות על פיהן הארגון עובד עם ממשלת אוגנדה, באומרו כי "ישנה בעיה עצומה של שחיתות פוליטית באפריקה. אם היה לנו את הטוהר להגיד שלא נשתף פעולה עם אף מושחת, לא היינו יכולים לשתף פעולה עם אף אחד".
תאוריות קונספרציה
שתי תאוריות קשר עלו בהקשר קוני 2012. לפי הראשונה, הסרטון מומן והופק על ידי ממשלת ארצות הברית כדי לתת לה לגיטימציה להתערבות בענייניה של אוגנדה. לאחרונה נתגלו באוגנדה מצבורי נפט גדולים, אך נכון להיום אין גישה אליהם. ארצות הברית, אשר בעקבות משבר הנפט עקב החרם הכלכלי על איראן מחפשת מצבורי גז חדשים, שמה לה למטרה את פיתוח וניצול מצבורי הנפט הללו. לפי השנייה, הסרט והמוצרים הנלווים אליו הם בעצם ניסוי הבודק כמה אנשים יהיו מוכנים להשקיע על מנת לנקות את מצפונם. הטענה גורסת כי אנשים מקדישים חצי שעה מזמנם על מנת לצפות בסרט, ומתפתים לקנות את מוצריו של קוני בטענה שאלו יעצרו בעד קוני.
אברהם שמואל דיסקין
הרב ישראל אברהם שמואל דיסקין (ז' באב ה'תקפ"א, 5 באוגוסט 1821 - ליל י"ג בטבת ה'תרמ"ז, 8 בינואר 1887) היה רב וראש ישיבה ליטאי, רבן של פלונסק ווולקוביסק. אחד מארבעת רבני משפחת דיסקין בני הרב בנימין דיסקין, ומחבר הספר "לבני בנימין".
ביוגרפיה
נולד בוולקוביסק לרב בנימין דיסקין שכיהן אז כרב העיר ובהמשך היה רבן של הורדנה ולומז'ה. למד כאחיו הגדול הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין אצל אביו ואף נסמך לרבנות על ידו. בצעירותו כיהן כדיין בלומז'ה, ומשם עבר לכהן כרבה של פלונסק.
בשנת ה'תרכ"ה נבחר לכהן כרבה של וולקוביסק מולדתו על כיסא הרבנות שעליו ישב בעבר אביו וכעת עמד פנוי מאז פטירת הרב האחרון, הרב יחיאל הלר. ברבנות זו החזיק במשך עשרים ושתים שנים עד פטירתו בליל מוצאי שבת י"ג בטבת ה'תרמ"ז, 8 בינואר 1887.
בוולקוביסק הקים ישיבה ובה לימד. סגנון לימודו הושפע משיטת הפלפול אך בהתאם לעקרונות בית המדרש הליטאי נצמד ליסודות ההגיון והסברה.
סיגל ברקאי
סיגל ברקאי (נולדה ב-1962) היא חוקרת ואוצרת אומנות ישראלית, מומחית בחינוך לאומנות ובהיסטוריה, פרקטיקה ותיאוריה של האומנות הישראלית. אצרה תערוכות במוזיאונים וגלריות וכתבה מאמרים, קטלוגים, וספרים בתחום אומנות ישראלית עכשווית ותיאטרון ישראלי מנקודות מבט חברתיות, מגדריות וקוויריות.
ביוגרפיה
ברקאי נולדה בקיבוץ רגבים כבת להורים שהגיעו לקיבוץ העולים מצפון אפריקה בסוף שנות החמישים במסגרת גרעין נח"ל. שם נעוריה – מרחב, עוברת מהשם מרקוביץ' והיא בת ליוצאי גרמניה והונגריה, עולי העלייה החמישית שהגיעו לחיפה ב-1934 והיו מבוני הארץ, מגיניה ומייסדיה. את תואר הבוגר קיבלה ב-1988 מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב (ירושלים), במחלקה לאומנות חזותית. בסיום לימודיה בשנת 1988 ילדה את בנה הבכור ואת ביתה ב-1993. היא נשואה לאלי ברקאי מאז שנת 1983.
בין השנים 1993–2005, לימדה תולדות האומנות, פיסול וציור במגמת האומנות החזותית בתיכון אלון רמת השרון ובשנים 2004–2013, הייתה מאמנת הוראה ומרצה במכללה האקדמית בית ברל.
במקביל החזיקה סטודיו, יצרה והציגה במספר תערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות. עבודותיה עסקו בהווייתה כאמא מעמדה מתריסה ופמיניסטית, היא לקחה חלק ב'מפנה הפמיניסטי' באומנות הישראלית בשנות התשעים של המאה העשרים. באותן שנים גם כתבה ביקורת אומנות בעיתונות המקומית ובכתבי עת.
לאחר שנים רבות כאמנית פעילה ומציגה, אמא לילדים צעירים ומורה לאומנות חזרה ברקאי בגיל 40 ללימודים אקדמיים (2005) וקיבלה את תואר המוסמך בהצטיינות מהפקולטה לאומנויות באוניברסיטת תל אביב. היא התמחתה במחקר בינתחומי באמנויות ונושא עבודת התזה שלה היה ביטויי הומוסקסואליות בתיאטרון הישראלי. מיד עם קבלת התואר השני החלה לעבוד כאוצרת ומפיקת תערוכות במוזיאון פתח תקווה לאמנות עכשווית ובמקביל למדה לדוקטורט שעסק בביטויי דמות החייל בתיאטרון הישראלי מנקודת מבט חברתית העוסקת בריבוי "גברויות" (להבדיל מ-גבריות). את התואר השלישי קיבלה בשנת 2012 והספר שנכתב בעקבות הדוקטורט פורסם בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה "למדא" בשנת 2019.
במסגרת תפקידה כאוצרת במוזיאון פתח תקווה לאומנות, בין השנים 2005–2009, קידמה תערוכות שהזמינו אמנים עכשוויים להגיב על האוסף הוותיק במוזיאון פתח תקווה באמצעות יצירה חדשה בטכניקת ההדפס האומנותי, פעולה שהובילה לתערוכות "חריטות ושריטות – דמות החייל בדפוסים משתנים" 2008 ו"נוף חתום" 2009. בשנת 2010 אצרה את הביאנלה לתכשיט ישראלי במוזיאון ארץ ישראל והובילה קו אוצרותי בינתחומי העוסק בריבוי זהויות בחברה הישראלית. התערוכה: "רצפים; זהויות: תכשיט ישראלי 5" הייתה חדשנית לזמנה ועוררה שיח ער בעולם האומנות והעיצוב. בשנת 2020 אצרה במוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים את התערוכה "מסיגות גבול" שנתנה במה לאמניות דתיות ומסורתיות יהודיות, דרוזיות ומוסלמיות, תערוכה שזכתה להד תקשורתי נרחב ולשבחים רבים.
החל משנת 2011 מנהלת ברקאי את תחום הדעת אומנות חזותית במשרד החינוך, תפקיד במסגרתו היא כותבת תוכניות לימודים באומנות לכל שכבות הגיל, מובילה את הפיתוח המקצועי של המורים והמורות לאומנות ומנהלת צוות מקצועי שנותן מענה לצורכי בתי הספר, התלמידים והמורים. בתפקיד זה הנהיגה מסורת של תערוכות אומנות לבוגרים מצטיינים של מגמות האומנות במוזיאונים ומוסדות אומנות נחשבים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות וגלריית המדרשה הירקון 19 בתל אביב. היא אוצרת את כל התערוכות בעצמה. תערוכות אלו הפכו לעוגן משמעותי ולגורם העצמה ומצוינות עבור תלמידים ומורים במגמות האומנות והן מתקיימות ברצף החל מ-2012.
במקביל היא ממשיכה להרצות באקדמיה. בין השנים 2013–2017, ניהלה את תוכנית הלימודים לתואר שני באוריינות חזותית ואת תוכנית התעודה באוצרות במכללת סמינר הקיבוצים. כאקדמאית, היא מפרסמת מאמרים רבים ופרקים בספרים בעברית ובאנגלית שעוסקים בחינוך לאומנות ובאומנות ישראלית.
בשנת 2017–2018, זכתה במלגה לפוסט-דוקטורט מאוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול, קנדה, שם השלימה מחקר על אמנים ישראלים "נאו-דיאספוריים" שהיגרו מישראל. בשנת 2018, חזרה ללמד בסמינר הקיבוצים במסגרת התואר הראשון באומנות וחינוך לאומנות.
החל מאוקטובר 2022 ברקאי היא מנהלת אגף א' לאומנויות במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
זכריה ארטשטיין
זכריה ארטשטיין (27 במרץ 1923 – יולי 1943), מלוחמי מרד גטו ורשה, היה חבר בתנועת דרור, מפקד פלוגה בארגון היהודי הלוחם, ואחד הלוחמים האחרונים בגטו. נפל בקרב בעת שניסה לפרוץ לצד הארי של הגטו. בשנת 1945 זכה בעיטור צלב הגבורה מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
ביוגרפיה
זכריה ("זכריה'ש") ארטשטיין נולד בשנת 1923 בפרושקוב בפולין, בן זקונים וילדם השישי של וולף, בעל מלאכה בתחום הצורפות, וזיסל. גדל בבית ציוני. כל אחיו ואחותו עלו לישראל בשנות ה-20' וה-30'. מגיל צעיר היה פעיל בתנועת הנוער "דרור פרייהייט". בתום לימודיו בפרושקוב למד בסמינר העברי למורים בוורשה. ב-1940 עבר עם הוריו לגטו בפרושקוב ונלקח לעבודות בכפייה, תחילה יומיות, ובשלב מסוים למחנה עבודה, ממנו הצליח לברוח עם חברים אחדים. יחד עם יתר המדריכים מתנועת הנוער העביר שיעורי לימוד לילדי הגטו שנותרו מחוסרי מסגרת מפני שכל בתי הספר היהודיים נסגרו בצו הגרמנים.
ב-1 בפברואר 1941 גורש עם הוריו ויתר יהודי העיר לגטו ורשה. תחילה שוכן עם הוריו באחד מבתי הפליטים, אך במהרה עבר לקומונה של הנהגת "דרור" בוורשה, ברחוב דְזֶ'לנָה 34 וגר בשכנות למנהיגי התנועה צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ואחרים. הקומונה, שפעלה כקיבוץ, השתרעה על פני ארבעה בניינים בני שלוש קומות שבמרכזם חצר סגורה. ב-1941 הוחלט על ייסוד קיבוץ חדש בעיר אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי וארטשטיין נבחר להיות בין קומץ המייסדים. המטרה הייתה לארגן את הצעירים בגטו העיר להקים מחתרת, אך הצוות היה קטן מדי, ובמאי 1942 הוחלט לסגור את הקבוצה, וארטשטיין שב לוורשה. בקיץ 1942 עבד ארטשטיין בחוות ההכשרה בצ'רניאקוב.
בארגון היהודי הלוחם
ב־22 ביולי 1942 התחילה בגטו האקציה הגדולה. ב-28 ביולי 1942 נפגשו ראשי ארגוני החלוץ ותנועות הנוער הציוניות והוחלט על הקמת אי"ל – "הארגון היהודי הלוחם". ארטשטיין הצטרף לארגון ועסק בצבירת נשק. לדברי צביה לובטקין, ארטשטיין הביא לאי"ל את הרובה הראשון של הארגון.
ב-18 בינואר 1943 חודשו במפתיע האקציות בגטו ותפסו את הארגון לא מוכן לחלוטין. תוכניות הקרב שהוכנו מבעוד מועד לא היו ישימות משום שהיחידות השונות היו מנותקות זו מזו, וללא יכולת תיאום או הנהגה מרכזית. ארטשטיין היה עם פלוגת חברים מתנועתו, בפיקודו של יצחק צוקרמן, כשהם חמושים באקדחים, רימונים, מוטות ברזל וחומצת גופרית, וממתינים לגרמנים שערכו חיפושים מבית לבית. הם הצליחו להפתיע את הגרמנים שנכנסו לדירה: "זכריה ישב אותה שעה בחדר הראשון שקוע, כביכול, בקריאת ספר וע“י כך הסיח ממנו דעתם של הבאים. אנחנו כולנו היינו מרוכזים בארבע פינות החדר השני. הגרמנים עברו בצעדים מאוששים את החדר הראשון ונכנסו אלינו. בין רגע זינק זכריה ממקומו, ירה בגבם והפיל שנים מהם". המשורר יצחק קצנלסון, שהיה עד לקרב זה, הנציח אותו בשיר "עם חלוצים" : "...'הַּיְהּודִים יורִים!' – קָרָא תָמֵהַ, מִי מֵהֶם, אָכֵן, יורים, אֵפֹוא! אַּתָה. זְכַרְיָה, וְגּוטְמַן, אֱלִיעֶזֶר – חֲלּוצִים-ּפֹה, וְ'ׁשֹומְרִים' בְנִיזְקָה. כֵן, יְהּודִים יורִים! ולֹא יָדַע זֹאת הַּצֹורֵר..." במשך ארבעה ימים התקיימו עוד מספר קרבות קטנים, שכונו "המרד הקטן". את אחד מהקרבות, בבסיס של האי"ל ברחוב מילא 34, תיארה לובטקין כך: "והנה הם עולים במדרגות ונכנסים לדירתנו. לא השגיחו בנו. רק זכריה ארטשטיין עמד, יחידי, הרים ידיו כנכנע ויצא למסדרון. אז הגחנו מפינותינו והתקפנו את אלה שהיו בפנים הדירה. כדורים ניתכו על ראשי הגרמנים, הם נדהמו, ומיד חזרו על עקבם ונסו מנוסת בהלה. אולם בהגיעם למטה קידמם צרור יריות, כי זכריה הפך פניו והתקיפם מבחוץ". לאחר "המרד הקטן" רוח ההתנגדות גברה, יהודים רבים מצאו לעצמם מקומות מסתור וסירבו לפקודה לעזוב את הבתים, והשילוחים מהגטו נעצרו.
במרד גטו ורשה
בערב פסח, 19 באפריל 1943 החל השלב הסופי בחיסולו של הגטו. כוחות רבים – כ-850 אנשי ואפן אס-אס מתוגברים במאות שוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים – נכנסו אל הגטו במטרה להשלים את תהליך השילוח שנקטע בינואר, אך נתקלו בהתנגדות כבדה מצד הלוחמים אשר ירו בהם מחלונות הקומות העליונות של בתי המגורים שהתרוקנו מיושביהם. פלוגת הלוחמים תחת פיקודו של ארטשטיין פעלה בקרן הרחובות נאלבקי-גנשה והייתה מהראשונות לתקוף. על פי ספרו של משה ארנס מ-2009, "היריות הראשונות נורו מעמדתו של ארטשטיין ברחוב נלבקי 33 כאשר הגרמנים עברו ליד בניין זה. היו אלה היריות הראשונות של המרד. בעקבותיהן נורו יריות של רובים ואקדחים, ורימוני יד ובקבוקי מולוטוב הושלכו מכל עבר". הכוחות הגרמניים ספגו אבדות והתקדמותם בגטו נעצרה. מפקד האס-אס והמשטרה של ורשה, פון סמרן-פרנקנג, פוטר על ידי גרופנפיהרר יירגן שטרופ שלקח פיקוד על דיכוי המרד. כוחותיו של שטרופ החלו לשרוף באופן שיטתי את בתי הגטו. ארטשטיין נאלץ לעבור מעמדה לעמדה תוך פגיעה של פלוגתו במחסני הגרמנים. כתוצאה מהשריפות המסיביות ובהיעדר בתים להתבצר בהם וגגות לסגת דרכם שינו המורדים טקטיקה ונחלקו לחוליות קטנות המבצעות התקפות 'קטנות' מרשת הבונקרים התת-קרקעיים נגד החוליות של החיילים הגרמנים. לדברי לובטקין, "זכריה ארטשטיין הצטיין כאחד הלוחמים האמיצים ביותר בארגון הלוחם".
ב-8 במאי 1943, הותקף הבונקר ברחוב מילא 18, שהיה המפקדה הראשית של אי"ל ורבים ממנהיגי המרד נהרגו, ביניהם גם מפקד אי"ל מרדכי אנילביץ'. סגנו, מארק אדלמן, ועוד כמה עשרות לוחמים, כולל צביה לובטקין, הצליחו להימלט אל הצד הארי בעזרת לוחם האי"ל שמחה רותם (קאז'יק), אך הקשר עם ארטשטיין אבד והוא נותר בגטו והמשיך להילחם. הוא הסתתר בבונקר ברחוב נאלבקי 37 שנחשף בעקבות הלשנה של אחד מדייריו. הגרמנים איתרו את פתח הבונקר והזרימו לתוכו גז. ארטשטיין יחד עם עשרה מאנשיו נמצאו בסוף מאי באזור, "מעולפים מגז", על ידי יורק פלונסקי מאצ"י, ונשארו עם קבוצתו עד ל-20–25 ביוני, כשבין שתי הקבוצות נקשרו "קשרי אמון הדוקים". לדברי פלונסקי, "באחד הלילות יצא ארטשטיין עם לוחם אחר מקבוצת ואלבסקי לפעולה קרבית ולא חזר. הוא נהרג, כנראה, בהתנגשות עם הגרמנים". קבוצתו של ארטשטיין הייתה קבוצת אי"ל האחרונה שנלחמה, עד 3 או 4 ביולי, וככל הנראה נהרגו בעת שניסו לצאת מהגטו. היה זה אחד העימותים המזוינים האחרונים עם כוחות גרמניים בגטו.
לאחר מותו
ב־19 באפריל 1945, יום השנה השני למרד גטו ורשה, הוענק לארטשטיין עיטור "צלב הגבורה" מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
רחל אוירבך, ממפעילי ארכיון "עונג שבת", שהתגוררה ברחוב נאלבקי 37, משם תיעדה את תנועת ההתנגדות, עד שהצליחה לברוח לצד הארי של העיר ב-9 במרץ 1943, ציינה את ארטשטיין בספרה "מרד גטו ורשה": "אֵלֶּה הַיּוֹצְאִים עַתָּה בַּלַּיְלָה לְחַפֵּשׂ מָזוֹן, קָשָׁה עֲלֵיהֶם מִשְׁאוֹל הָאֵימָה. אֵין רוֹאִים אִישׁ. אֵי־שָׁם פַּח שֶׁל גַּג מְהַלֵּךְ אֵימִים בְּקִרְקוּשׁוֹ. כָּנָף שֶׁל חַלּוֹן נֶאֱנָח - מְנֻעְנָע בִּידֵי הָרוּחַ. בְּלַיְלָה אֲשֶׁר כָּזֶה יוֹצֵא זְכַרְיָה'ש בְּתַפְקִיד. הוּא הוֹלֵך לְחַפֵּשׂ דֶּרֶך בִּשְׁבִיל הַבַּחוּרִים שֶׁלּוֹ - יְצִיאָה מִן הַגֶטוֹ. הוּא פּוֹנֶה אֶל רְחוֹב רָחוֹק בְּשֶׁטַח הַהֶפְקֵר. הוּא הוֹלֵך וְנֶעְלָם. נֶעְלָם בֵּין הַחוּרְבוֹת - מְפַקֵּד הַגֶטוֹ הָאַחֲרוֹן".
ההיסטוריונית חוי דרייפוס שחקרה את גטו ורשה בחודשיו האחרונים כתבה כי ארטשטיין "התבלט בעשייה וביכולות ההנהגה שלו, כבר בשלבים המוקדמים של הפעילות המזוינת נגד הגרמנים, והפך במהרה לאחת הדמויות האהובות והמוערכות בהובלת הארגון", וכי "הוא וקבוצתו נותרו בגטו כשארית לוחמת אחרונה".
ב-2011 הוענק לבני משפחתו של ארטשטיין אות הוקרה על מעורבותו במרד גטו ורשה מטעם מדינת ישראל. אחיינו הוא העיתונאי עמוס רגב.
My Little Love
My Little Love (בעברית: האהבה הקטנה שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אדל, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, 30 (2021). השיר יצא לאור ב-19 בנובמבר 2021, על ידי חברות התקליטים מלטד סטון וקולומביה רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד שירי הסטרימינג.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אדל וגרג קורסטין והופק על ידי קורסטין גם כן. בריאיון לווג ארצות הברית בו הופיע אדל על השער של המגזין, המראיינת אבי אגייר הציגה את "My Little Love" ותיארה אותו כבעל "גרוב סקסי של שנות ה-70" ובעל "שימוש בכלי מיתר כבדים". בשיר מושמעות שיחות מוקלטות עם בנה של אדל, אנג'לו, בין הבתים, והודעה קולית שהושארה לה בתור האאוטרו. אדל קיבלה השראה לשלב קטעים קוליים בשיר על ידי הראפר טיילר, דה קריאייטור והראפר הבריטי סקפטה. היא דיברה על כך בריאיון. "My Little Love" עוסק באנג'לו, תוך שהוא מציג בפניו את השאלה של "מי היא באמת אמו".
הצלחה מסחרית
"My Little Love" זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם ובעיקר בממלכה המאוחדת. הוא דורג במקום החמישי במצעד שירי הסטרימינג של חברת המצעדים הרשמית, והפך לשיר הרביעי מ-30 שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד (כשבמקום השביעי, התשיעי והעשירי מתחתיו, דורגו השירים "Can I Get It", "Strangers by Nature" ו-"Cry Your Heart Out"; סך של שבעה שירים בעשירייה הפותחת בו-זמנית).
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-30 מיליון השמעות.
החברה השקופה
מושג זה הוטבע בין היתר בספרו של דייוויד ברין: "The Transparent Society"והופיע לראשונה ככתבה במגזין wired. ברין טוען כי התקשורת וטכנולוגיות העברת הנתונים, השתלטו על החברה והפכו אותה לחסרת פרטיות ואת הפרטים בה לשקופים ומציע בספרו יישומים ותרגולים כפתרונות בקשר לחשיפת יתר באינטרנט.
רקע
בתחילת ימי האינטרנט הרצון היה לעשות שימוש בטכנולוגיה על מנת לתמוך בתקשורת אנושית ובהתהוות קהילות מקוונות. הפריצה החלה בשנת 2003 ,כאשר הרשתות החברתיות הפכו לפופולריות. רשתות כמו פייסבוק, טוויטר וכו', הן חלק מהמהפכה האינטרנטית שיצרה את האינטרנט החדש הווב 2.0. האינטרנט החדש כולל אתרים ואפליקציות המספקות פלטפורמה טכנולוגית לתוכן גולשים, יצירה ושיתוף של תכנים המועלים לרשת על ידי הגולשים עצמם. הוא מאופיין ברמה גבוהה של אקטיביות ושיתופיות בין בני אדם ליצירת קשרים חברתיים, שיתוף בחוויות אישיות, יצירת מידע חדש והפצתו במהירות.
לחברות רבות ברשתות החברתיות כמו פייסבוק, יש בעלות על התכנים שאנו מעלים, בעלות זו מוגדרת כקניין רוחני- ואת תכנים אלו לא ניתן למחוק כליל. כמו כן, לרשת החברתית ישנה האפשרות לעשות שימוש בפרטי המשתמשים והם חשופים לכול. בכך נפגעת פרטיותו של האדם ורבים אחרים מקבלים את הגישה לפרטיו.
סכנות החברה השקופה
הסכנה המשמעותית ביותר בחברה השקופה נמצאת אצל ילדים ובני נוער, אשר מבלים שעות רבות ברשתות החברתיות, ולרוב אינם מודעים לחסרונות הטמונים באובדן הפרטיות. השימוש ברשתות החברתיות עונה על צרכים בסיסיים של מעורבות ותמיכה חברתית, העדר בדידות והכרות עם אנשים וקבוצות נוספים אולם קיימות גם השלכות הנובעות מחשיפת יתר ברשתות החברתיות. עם זאת בספרו של ברין, הוא טוען כי רמת הפרטיות תפגע במידה מסוימת אך בסופו של דבר תיעצר, בעיקר מאחר שהפרטים בחברה הם בעלי צורך בסיסי לפרטיות.
הסכנה מבחינת גרין היא ניצול של אובדן הפרטיות על ידי ארגונים ומוסדות בחברה, וניתן להתגבר על כך אם הפרטים בחברה יהיו חזקים ומאוחדים מספיק כדי לאכוף את הפרטיות שלהם ויוכלו לזהות כשישנה פגיעה בפרטיות, לדוגמה, חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע הוא ביטוי לאופן בו חברה יכולה להפוך שקופה, ואובדן הפרטיות יכול גם לסכן אותה, לטענת המתנגדים לחוק.
ז'ארדל
ז'ארדל ניואלדו ויירה המוכר בעיקר בכינויו ז'ארדל (בפורטוגזית: Jardel Nivaldo Vieira או Jardel; נולד ב-29 במרץ 1986) הוא כדורגלן ברזילאי–פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם.
חיים אישיים
ז'ארדל קיבל אזרחות פורטוגזית בשנת 2016.
איוואנה בקרו
איוואנה בקרו מסיאס (בספרדית: Ivana Baquero Macías; נולדה ב-11 ביוני 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ספרדייה. התפרסמה בזכות הופעתה בתפקיד אופליה בסרט הפנטזיה "המבוך של פאן", עליו זכתה בפרס גויה ובפרס סאטורן.
ביוגרפיה
בקרו נולדה וגדלה בברצלונה, ספרד. בתם של איוון בקרו וחוליה מסיאס. היא למדה בבית הספר פרטי אמריקאי בברצלונה, שם למדה לדבר אנגלית, ספרדית וקטלאנית שוטפת.
קריירה
החלה את דרכה בקולנוע הספרדי כילדה בסרטי האימה "רומנסנטה", "רוטווילר" (2004) ו"שבירים" (2005).
בשנת 2005 נבחרה באופן אישי על ידי הבמאי המקסיקני גיירמו דל טורו לשחק בתפקיד הראשי בסרט הפנטזיה המצליח שלו "המבוך של פאן". על הופעתה בתפקיד הילדה אופליה זכתה בפרס גויה לשחקנית הצעירה הטובה ביותר ובפרס סאטורן.
בשנת 2009 שיחקה לצד קווין קוסטנר בסרט האימה הספרדי "הבת החדשה".
אופרת פוגי
אופרת פּוּגִי היא אופרת רוק ישראלית שכתב דני סנדרסון בתחילת שנות השבעים. האופרה עצמה נגנזה אולם מספר שירים וקטעים שנכללו בה יצאו לאור והתפרסמו.
במהלך שירותו הצבאי בלהקת הנח"ל, בשנים 1971–1972, חיבר סנדרסון אופרת רוק נוספת ("הסיפור המחריד על הילד מברזיל") ומחזמר תנ"כי (המלך ממבו) שאותן ניסה להעלות לבמה. חלק מהמשתתפים באותם ניסיונות אמנותיים השתלבו לאחר מכן בלהקת כוורת.
ב"אופרת פוגי" מסופר על דמות שהמציא סנדרסון בשם "פוגי" אשר שבה מביקור ביפן. חבריו של פוגי מתעניינים רק במתנות שהביא, חוקרים כמה עלה כל דבר ומעצבנים אותו.
האופרה הוקלטה ברשמקול ביתי בביתו של סנדרסון בסביון.
אברהם דשא (פשנל) צפה בחומרים והמליץ לסנדרסון לפרק את האופרה לשירים נפרדים. רבים מאותם שירים שולבו במופע ובאלבומים של להקת כוורת וזכו להצלחה גדולה: "לא ידענו מה לעשות", "נחמד", "פה קבור הכלב" ו"שיר המחירון".
אקספשן
אקספשן (הולנדית: Ekseption) הייתה להקת רוק הולנדית, שפעלה בין השנים 1967–1989. הלהקה ניגנה בעיקר רוק מתקדם, מוזיקה אינסטרומנטלית ועיבודי רוק ליצירות קלאסיות. הלהקה זכתה להצלחה מסחרית בשנות ה-70 והגיעה מספר פעמים לפסגת מצעד הפזמונים בהולנד. אלבומם השני,"Beggar Julia's time trip"(1969) זכה בפרס אדיסון ההולנדי לאלבום השנה. כל חמשת אלבומיהם הראשונים הגיעו למעמד של אלבום זהב. חברי הלהקה המרכזיים היו החצוצרן ריין ואן דן ברוק (10 בספטמבר 1945 - 11 במאי 2015) שהיה היחידי שניגן בכל אחד מאלבומי הלהקה, והקלידן ריק ואן לינדן (5 באוגוסט 1946 - 22 בינואר 2006) שעם עזיבתו ב-1973 התפרקה הלהקה בפעם הראשונה. ואן לינדן הקים להקה משלו בשם טרייס (Trace), ובמקביל הקימו חלק מיוצאי הלהקה להקה בשם ספין (Spin) אשר הוציאה שני אלבומים. ב-1978 אוחדו שתי הלהקות מחדש בשם אקספשן. עד לשנת 2006 התקיימו מספר איחודים של הלהקה אשר פסקו עם מותו של ואן לינדן.
הלהקה הופיעה בישראל וצולמה באתרים שונים כמו כיכר הבימה כיכר המדינה ועוד בסרט שנקרא Ekseption - The '70s Broadcasts
ברק טל
ברק טל (נולד ב-1 ביוני 1975) הוא מנצח, כנר ומורה למוזיקה ישראלי, המייסד והמנהל המוזיקלי של אנסמבל סולני תל אביב, והחל מחודש יולי 2018 גם מנכ"ל האנסמבל.
ביוגרפיה
טל החל הקריירה המוזיקלית שלו ככנר בתזמורות הנוער בחיפה, בהרכבים מוזיקליים במגמת המוזיקה של בית הספר רעות לאמנויות בחיפה ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה.
בהמשך למד ניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, והיה תלמידו של יבגני צירלין. השתלם בחו"ל אצל המנצחים קורט מאזור (גרמניה), נמה ירווי (אסטוניה), יורמה פאנולה (פינלנד), ולדימיר פונקין (רוסיה), ז'ולט נאג' (הונגריה-גרמניה), ומנדי רודן.
הופיע על בימות מרכזיות בעולם, בהן אולם קרנגי הול בניו יורק, ה"קונצרטהאוס" בווינה, היכל התרבות בתל אביב והאמפיתיאטרון "מרגיטזיגט" בבודפשט.
כמנהל מוזיקלי של אנסמבל סולני תל אביב שיתף פעולה עם גדולי הסולנים הבינלאומיים, בהם הכנרים מקסים ונגרוב, אידה הנדל ואיליה גרינגולץ, הויולנית טבאה צימרמן, זמר הקונטרה-טנור אנדריאס שול, זמר הבס קלאוס מרטנס, הפסנתרנים איתמר גולן, בוריס ברמן ואיאן פאונטיין, הקלרניתנים גיורא פיידמן וחן הלוי, נגן הבסון סרג'יו אזוליני, ועוד.
כמנצח אורח הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית של מוסקבה והתזמורת הסימפונית של קובאן ברוסיה, הסינפונייטה של קרקוב והתזמורת הפילהרמונית של ורוצלב בפולין, התזמורת הפילהרמונית החדשה וסטפאליה בגרמניה, התזמורת הסימפונית של פרנו באסטוניה, תזמורת העיר ואזה בפינלנד, ועוד. כיהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה וכמנצח הבית של התזמורת הסימפונית חיפה.
בעבר שימש גם כמנהל מוזיקלי של מתא"ן (מפעל תרבות ואמנות לנוער) ובשנים 2013–2014 שימש כמנהל מוזיקלי של מקהלת זמרי קולגיום.
כיום הוא מקדיש הרבה מזמנו לעבודה עם מוזיקאים צעירים ולחינוך מוזיקלי – כמנצח תזמורת כלי הקשת הייצוגית של הקונסרבטוריון העירוני גבעתיים.
במהלך ינואר 2017 שימש ברק טל כמנצח ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הצעירה חיפה ע"ש אליעזר החתי (שהלך לעולמו ביוני 2016).
החל בשנת 2017 מדריך טל גם הרכבים קאמריים בקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
חברים, חברים, אבל...
חברים, חברים, אבל... (באנגלית: Buddy Buddy) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1981 בבימויו של בילי ויילדר, עם וולטר מתאו וג'ק למון בתפקידים הראשיים.
זה היה הסרט האחרון של בילי ויילדר והוא לא היה מרוצה ממנו.
תקציר העלילה
טרבוקו (וולטר מתאו) הוא רוצח שכיר מקצועי. הוא חתם חוזה על חיסול שלושה עדי תביעה במשפט על הונאת נדל"ן בסך 50 מיליון דולר. את הראשון הוא מחסל על ידי הכנסת מעטפת נפץ לתיבת הדואר שלו כשהוא בבגדי דוור. את השני הוא מחסל על ידי הידמות לחלבן והחדרת רעל לבקבוק החלב של העד. כעת נותר השלישי - גמבולה שמפקד המשטרה (דנה אלקר) מקיף אותו בשוטרים השומרים עליו וכן מוצבים במקומות אסטרטגים ליד בית המשפט.
מול בית המשפט בריברסייד נמצא מלון "רמונה" שם שוכר טרבוקו חדר ומכין את רובה הצלפים שלו. לחדר הסמוך נכנס ויקטור קלוני (ג'ק למון). בין החדרים מפרידה דלת אבל ניתן לשמוע כל דבר. ויקטור נמצא במשבר נפשי אשתו סיליה (פאולה פרנטיס) עזבה אותו והתחברה לסקסולוג ד"ר צוקרברוט (קלאוס קינסקי).
הוא מנסה להתאבד על ידי קשירה של חבל הוילון לצווארו ולצינור המים של האמבטיה אבל הצינור נשבר ומתרחש שיטפון. טרבוקו שרוצה להימנע מכל הפרעה, מגיע לחדרו של קלוני ולבסוף דוחף ממחטה לפיו וקושר אותו לכסא.
ויקטור מצליח להשתחרר, יוצא מהחלון ורוצה להתאבד. טרבוקו מכניס אותו ולבקשתו מסיע אותו לקליניקה של הסקסולוג. כשטרבוקו רוצה לחזור כל הרחובות חסומים, ולכן הוא לובש צווארון של כומר, ממלמל למפקד המשטרה כמה מילים בלטינית ומורשה לעבור.
בינתיים מעורר ויקטור שערורייה לאשתו בקליניקה, ומאיים שיתאבד ויתבע קודם את הרופא. סיליה משכנעת את הרופא להגיע למקום ולהזריק לבעלה זריקת הרגעה כדי למנוע שערורייה.
בגלל טעות בזיהוי, הוא מזריק לטרבוקו. כעת טרבוקו מטושטש. הוא מגלה לוויקטור את מעשיו וויקטור מתנדב להיות היורה במקומו.
ויקטור יורה בגמבולה ופוצע אותו קשות. השוטרים מסתערים על בית המלון, אך טרבוקו וויקטור מצליחים להימלט לחניון דרך פיר הכביסה. ויקטור נוהג וטרבוקו לובש שוב את צווארון הכומר. מפקד המשטרה מבקש ממנו לתת ווידוי אחרון לגמבינו. הוא מורה לוויקטור להימלט, ניגש לגמבינו, ממלמל כמה מילים בלטינית ומסיים ב"אסטה לה ויסטה"...
עם קבלת הכסף, פורש טרבוקו לפנסיה באי טרופי, מוקף בילידים המשרתים אותו. יום אחד מגיע ויקטור לאי בסירה קטנה ובמצב תשוש. הוא אומר לטרבוקו שהוא נמלט מהחוק ומתכוון להישאר באי זמן בלתי מוגבל. טרבוקו שואל את העוזר שלו האם עדיין הם מקריבים קרבנות אדם?
סדאו אראקי
סדאו אראקי (ביפנית: 荒木 貞夫; 26 במאי 1877 - 2 בנובמבר 1966) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי, לפני מלחמת העולם השנייה. היה ממנהיגי הסיעה הימנית קודו-הא ופילוסוף פוליטי בתקופת האימפריה היפנית. אראקי היה גם שר המלחמה בממשלתו של ראש הממשלה אינוקאי צויושי, ושר החינוך בממשלותיהם של פומימרו קונואה ושל הירנומה קיאיצ'ירו.
ראשית חייו
אראקי נולד בקומאה, טוקיו, במשפחת סמוראים-לשעבר, שהייתה וסאלית למשפחת טוקוגאווה. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בנובמבר 1897, וקיבל את דרגת לוטננט שני ביוני בשנה לאחר מכן.
אראקי קודם לדרגת לוטננט בנובמבר 1900, ולאחר מכן לדרגת קפטן ביוני 1904, ופיקד על פלוגה ברגימנט הקיסרי הראשון במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
לאחר המלחמה, סיים אראקי את לימודיו במכללת המטה של הצבא במקום הראשון. הוא החל לשרת במטה הכללי של הצבא באפריל 1908, ושימש קצין שפה ברוסיה מנובמבר 1909 עד מאי 1913, אז התמנה לנספח צבאי בפטרוגרד, במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא קודם לדרגת מייג'ור ביולי 1918 ונשלח לצבא קוואנטונג.
לאחר שקודם לדרגת מייג'ור-גנרל, קיבל אראקי את הפיקוד על חטיבת הרגלים ה-23 במרץ 1923. התפקיד הבא שקיבל היה מפקד המשטרה הצבאית, תפקיד אותו מילא עד מאי 1925, לאחר מכן שב ליפן ומיא תפקידי מטה. ביולי 1927 קודם אראקי לדרגת לוטננט-גנרל, ובאוגוסט של השנה שלאחר מכן קיבל לידיו את הפיקוד על מכללת הלוחמה של הצבא.
אראקי פיקד על הדיוויזיה השישית בין השנים 1929–1931, ולאחר מכן התמנה לתפקיד המפקח הכללי על האימונים הצבאיים, אחד התפקידים היוקרתיים ביותר בצבא יפן. הוא קיבל את דרגת הגנרל באוקטובר 1933.
שר בממשלה
אראקי קיבל התמנה לתפקיד שר המלחמה בממשלתו של אינוקאי צויושי, בדצמבר 1931. בעודו בתפקיד, הביא אראקי תמיכה במבצעי ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, להם קרא "פטריוטים שלא ניתן להשתיקם." הוא אף תמך בשירו אישיאי ובפרויקט מחקר הלוחמה הביולוגית שלו, יחידה 731.
סיונג'י קינמוצ'י, אחד מיועציו הקרובים ביותר של הקיסר הירוהיטו, ניסה לבלום את ההשתלטות הצבאית על הפוליטיקה היפנית, וכפשרה מונה ראש ממשלה חדש מטעם הצי הקיסרי היפני, סאיטו מקוטו. אראקי נותר בתפקיד שר המלחמה, ומיד פנה בדרישות אל הממשלה החדשה. באותו החודש התפרסמה מדיניות החוץ החדש של יפן, שנקרא האקו איצ'יו, שהייתה תוכנית המתאר להתפשטות הצבאית היפנית באסיה.
מספטמבר 1932 ואילך הפך אראקי לתומל נלהב של טוטליטריזם, של מיליטריזם ושל התפשטות טריטוריאלית. הוא הזכיר לראשונה את פילוסופיית קודו-הא ("סיעת הדרך הקיסרית"), שקשרה את הקיסר, את העם היפני, את אדמת המדינה וערכים לישות אחת, הפועלת על רקע שינטו מדיני, במסיבת עיתונאים ב-23 בספטמבר.