cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פופ רוק
במהלך שנות השבעים סגנון הפופ רוק סלל את הדרך להיווצרות סגנון הרוק הקל. אמני פופ רוק אשר בלטו במיוחד במהלך שנות השבעים, כוללים בין היתר את קווין, אלטון ג'ון, פיל קולינס, להקת פול מקרטני וכנפיים, להקת The Cars ולהקת פליטווד מק, ובישראל את דני סנדרסון ולהקותיו כוורת וגזוז.
אמני פופ רוק אשר בלטו במהלך שנות השמונים, כוללים בין היתר את בילי ג'ואל, ג'ורג' מייקל, להקת א-הא, להקת רוקסט, להקת אירייז'ר ופיל קולינס. בישראל בלטה להקת משינה.
אמני פופ רוק אשר בלטו במהלך שנות התשעים כוללים בין היתר את אלאניס מוריסט, רובי ויליאמס, דיידו ולהקת הקורס.
במהלך העשור האחרון, עבר הז'אנר סוג של התחדשות כאשר שירי הפופ רוק העכשוויים מושפעים במידה רבה ממוזיקת רוק אלטרנטיבי וממוזיקת פאנק רוק. אמני פופ רוק בולטים מהעשור הראשון של המאה ה-21 כוללים בין היתר את טוקיו הוטל, אבריל לאבין, קלי קלרקסון, דמי לובאטו, מקפליי ומארון 5.
אליפות אסיה בג'ודו
אליפות אסיה בג'ודו היא תחרות ג'ודו הנערכת על ידי איגוד הג'ודו האסייתי.
תחרויות הנשים נערכו לראשונה בשנת 1981 ומלבד התחרויות בשנים 1984/85, תחרויות הנשים נערכות מאז באותו אירוע יחד עם תחרויות הגברים.
רשימת האליפויות
רקע כחול — כחלק ממשחקי אסיה.
דייוויד ואט טוראנס
דייוויד ואט טוראנס (באנגלית: David Watt Torrance; 6 בנובמבר 1862 – 26 באוגוסט 1923) היה רופא סקוטי שפעל בארץ ישראל, ממייסדי הרפואה הציבורית בטבריה.
ביוגרפיה
טוראנס נולד בארדריי (Airdrie) שבסקוטלנד לד"ר תומאס טוראנס וסוזאן ואט. אביו נפטר כשדייוויד היה בן 16, והמשפחה עקרה לגלאזגו. הוא למד לימודי רפואה באוניברסיטת גלאזגו ועבד למחייתו בבית מרקחת. במהלך הלימודים, אמונתו הדתית התחזקה והוא נעשה מקורב לכנסייה של סקוטלנד. הוא הוסמך כרופא בשנת 1883, ואז קיבל פנייה מ"ועדת המיסיון היהודי" (Jewish Mission Committee), ארגון שפעל במסגרת הכנסייה של סקוטלנד וייחד את עיקר מאמציו להמרת דתם של יהודים במזרח התיכון. חברי הוועדה הציעו לו להקים מיסיון בצפת כחלק מהפעילות המכונה "המיסיון הרפואי". טוראנס הסכים, אך במהלך ההכנות התברר כי ארגון מיסיונרי אחר, החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, החליט להקים מיסיון רפואי בצפת, ולכן נשלח טוראנס למסע חיפוש אחר מקום אחר המתאים לפעילות מיסיונרית. במסגרת סיור זה הגיע טוראנס בשנת 1884 לטבריה.
באותה תקופה היה מצב הרפואה בטבריה בכי רע, ולא היו בתי חולים או רופאים שיטפלו בחולי העיר, עד כדי כך שבשנת 1883 יצא קול קורא של נכבדים ורבנים להביא רופאים לעיר. בעקבות ביקורו של טוראנס בעיר בתחילת 1884 התקבלה המלצתו לוועדת המיסיון היהודי להקים את המיסיון בטבריה ואושר לו תקציב שנתי למשך חמש שנים למטרה זו. ב-1885, לאחר שנישא ללידיה הובר (Lydia Huber), השתקע טוראנס בטבריה ופתח מרפאה. פתיחת המרפאה לוותה בחששות וחרמות של אנשי הציבור היהודי שחששו מפעולתו המיסיונרית של טוראנס. אך בשל מסירותו של טוראנס, והעובדה כי המרפאה הייתה הפתרון היחיד לאספקת שירותי רפואה ברמה סבירה באזור, הגיעו אליו לבסוף גם חולים יהודים שנעזרו בו.
בשנת 1894 פתח בית חולים במבנה שהקים בצפון העיר טבריה, לאחר שעמל על הקמתו כשלוש שנים. בתקופה זו פקדו אותו אסונות אישיים, ושני ילדיו הקטנים ואשתו מתו. בשנת 1895 נישא מחדש לאלינור דורי.
העיתון "חבצלת" מתאר את פעולתו של טוראנס ובית החולים במילים:
בשנת 1902 התפרצה מגפת החולירע בטבריה, ולטוראנס היה תפקיד חשוב בהדברתה. במגפה זו מתה אשתו אלינור, והוא נישא מחדש בשנת 1908 לאישה מארצות הברית בשם קרטיס. בשנת 1912 פרצה שוב המגפה, ושוב פעל טוראנס לעצירתה. בשנת 1914 נאלץ לעזוב את ארץ ישראל בשל היותו נתין בריטי. הוא התגייס לצבא הבריטי ושימש כמנהל בית חולים צבאי באוקבנק שבמערב סקוטלנד.
לאחר המלחמה, בשנת 1920 שב לטבריה והמשיך לנהל בה את בית החולים. בשנת 1922 הגיע בנו, הרברט טוראנס (Herbert Watt Torrance; 1977-1892), שהיה אף הוא לרופא, וסייע בעדו. בשנת 1923 מת ונטמן בטבריה. בהלווייתו נאמר עליו מפי הרב חיים אבולעפיה:
בשנת 1925 יצאה לאור ביוגרפיה של טוראנס בשם "A Galilee Doctor" מאת סופר בשם וו' פ' ליווינגסטון. בשנת 1962 נקראה כיכר בטבריה, שליד בית החולים שייסד טוראנס, על שמו ועל שם בנו הרברט. בית החולים שייסד טוראנס פעל כבית חולים וכבית ספר לאחיות. בשנת 1930 הוסב בית החולים למחלקת יולדות של בית החולים ע"ש שוויצר שהוקם בעיר, ובשנת 1959 נסגר, עם הקמת בית החולים פוריה. כיום פועל במקום המלון הסקוטי, בו מצויה כיום מסעדת יוקרה הקרויה על שמו.
בוב הבנאי
בוב הבנאי (באנגלית: Bob the Builder) היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים שנוצרה על ידי קית' צ'פמן. התוכנית נחשבת לאחת מן הסדרות המצליחות ביותר לילדים שנוצרו בממלכה המאוחדת.
הסדרה עוסקת בהרפתקאותיו של בנאי בריטי בשם בוב, ובחבריו שחלקם הם מכונות צמ"ה מואנשות שונות. בוב עובד עם ונדי ולשניים יש חתול בשם פילצ'ארד. בכל פרק מתמקדת החבורה בבניית בניין כלשהו (מפעל חדש, מצפה אסטרונומי, וכו') או בשיפוצים ותיקונים שונים, תוך שיתוף פעולה כדי לפתור מגוון רחב של בעיות. בנוסף לכך, מתמקדות עלילות הפרקים גם בסיפורים האישיים של הדמויות השונות.
בתוכנית מושם דגש על יישוב קונפליקטים, עבודה בשיתוף פעולה, חברות, תכנון ומיומנויות למידה שונות. אמרת הכנף הקבועה של בוב היא "נצליח לתקן", והתשובה הקבועה של שאר הדמויות היא: "כן, כן, כן". אמרת כנף זו היא גם כותרת שיר הנושא של התוכנית, אשר היה להיט בבריטניה. למעלה ממיליון עותקים נמכרו משיר זה לאורך השנים בבריטניה בלבד, והוא היה השיר הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 2000.
על אף שהעונות הראשונות של הסדרה שהופקו בין השנים 1998 ו-2009 נעשו בהנפשת סטופ מושן, העונות המתקדמות יותר החל משנת 2011 ואילך הופקו בהנפשה ממוחשבת. העונה האחרונה של הסדרה המקורית נקראה באנגלית "".
בשנת 2001 יצא לשווקים סרט חג המולד באורך מלא בשם "A Christmas to Remember", בהשתתפות אלטון ג'ון. לאורך השנים שודרה הסדרה בלמעלה מ-30 מדינות שונות.
בשנת 2014 רכשה חברת מאטל את הזכויות במטרה להפיק סדרה מחודשת לאחר שהסדרה המקורית הסתיימה בשנת 2012. בסדרה החדשה נערכו שינויים מהותיים, ביניהם עיצוב כל הדמויות מחדש, ליהוק צוות מדבבים חדש ומיקום חדש לאירועי הסדרה. השחקן לי אינגלבי החליף את ניל מוריסי בתפקיד בוב והשחקנית ג'ואן פרוגט החליפה את קייט הארבור בתפקיד ונדי.
פרקי הסדרה המקורית הופצו בקלטות וידאו ו-DVD מבית "קלסיקלטת".
פרולוג (ספרות)
פרולוג (בעברית: פֶּתַח דָּבָר) הוא חלק בסיפור המשמש כרקע לסיפור, יכול להכיל פרטים על המקום והזמן בהם מתרחשת העלילה, דמויות העלילה או אפילו להוות סיפור עצמאי שמתקשר לסיפור הראשי שבא בעקבותיו.
מקור המילה מיוונית (πρόλογος) כאשר פרו משמעותו לפני ולוגוס הוא מילה או מאמר.
לפרולוגוס היווני הייתה משמעות רחבה מזו של המושג המודרני והוא לרוב היה מערכה נפרדת בתיאטרון היווני. המחזאי הראשון שידוע בשימושו בסוג זה של פרולוג הוא אוריפידס מגדולי המחזאים ביוון העתיקה.
השימוש הראשון בפרולוג בטקסט שאינו מחזה היה ככל הנראה במאה ה-14, בסיפורי קנטרברי, שם מופיע פרולוג כהקדמה לחלק מהסיפורים וכן כרקע לספר כולו מתוארת קבוצת הדמויות של הספר בפרולוג הכללי.
Super Light
Super Light הוא אלבום האולפן השני מאת להקת הרוק הישראלית איזבו, אשר יצא לאור ב-3 ביולי 2008 בחברת התקליטים לייבלה. בעקבות יציאת האלבום, יצאה הלהקה למסע הופעות, שבמסגרתו הופיעה בפסטיבלים גדולים באירופה, כגון Sziget Festival בבודפשט ו-TFF.Rudolstadt ב-Rudolstadt שבגרמניה.
רשימת הרצועות
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי רן שם טוב.
אסם השקעות
אֹסֶם השקעות בע"מ המוכרת בשמה המקוצר "אסם" היא קבוצת חברות מזון ישראלית גדולה, הנשלטת על ידי תאגיד המזון השווייצרי נסטלה, המחזיק ב-100% ממניותיה.
הקמה
חברת אסם הוקמה בספטמבר 1942, כחברת שיווק משותפת לחמישה יצרנים: "אטריות" מירושלים, "עססית", ו"אורינט" מרמת גן ו"הדגן" ו"ציון" מתל אביב. בין מייסדי החברה נמנו אויגן פרופר (אביהם של דן פרופר וגד פרופר), ד"ר פרנץ קליין, יעקב לורש, עזריאל ויל, שמשון וילמרסדורף, משה קצמן ואליהו חרפק. שמה של החברה מייצג את מהותה של החברה בראשיתה: אסם של תוצרת של בתי חרושת שונים. השם נלקח מתפילתו של הכהן הגדול ביום הכיפורים: "".
בהמשכה של שנת 1942 הצטרף לחברה בית חרושת "כתר". ביוני 1943, נפתח סניף בחיפה.
התרחבות
עד אוגוסט 1943, הצטרפו עוד בתי חרושת והחברה טענה לייצור 80% משוק האטריות בארץ ישראל. בשנת 1946 הוקם המפעל הראשון של החברה בבני ברק. בקיץ 1947, חנכה החברה מפעל משותף בבני ברק. בתחילה ייצרה אסם אטריות ומקרונים. אחרי קום המדינה, עם העלייה ההמונית, וכדי לספק את צורכיהם של בני עדות המזרח, שהיו מורגלים לאורז וקוסקוס, החלה החברה לייצר מוצר חדש - פתיתים אפויים, אשר להם צורה הדומה לאורז. הפתיתים זכו לכינוי "אורז בן-גוריון" ובארצות הברית ובמדינות נוספות מכונים הפתיתים האפויים "קוסקוס ישראלי".
בשנת 1959, הקימה בניין נוסף במפעל, לייצור אבקות רוטב ואבקות מרק. בנוסף, ניסתה אסם להחדיר לשוק מספר מוצרים שלא צלחו: בליל עוגה תחת השם: "מעוג אסם" ו"עגברוני" מקרוני בלול ברסק עגבניות. באותה שנה התחילה אסם לייצא, והקימה את Osem UK בלונדון.
בשנת 1964, נחנך מפעל החטיפים של החברה בחולון, והתחיל פיתוח חטיף בוטנים בשם במבה. בשנת 1968, פיתח דן פרופר את הביסלי, במטרה לנצל בצורה טובה יותר את המכונות לייצור פסטה שהיו במפעל.
בשנת 1970 רכשה אסם את מפעל "לחמנו" ונכנסה גם לשוק מוצרי המאפה. בשנת 1972 העסיקה אסם כ-750 עובדים. באותה שנה החלה אסם לייצר ביסקוויטים.
באפריל 1975 נפתח ביקנעם עילית מפעל לייצור פסטה ומאכלי בצק אחרים.
בשנת 1976 נרכשו קרקעות בפתח תקווה ועליהם חנכה אסם מפעל רטבים. בנוסף, הוקמו במתחם גם משרדי ההנהלה, ומרכז ההפצה המרכזי (פעלו במקום עד 2008). ההנהלה עברה ב-1980 מתל אביב לפתח תקווה. ב-1981 רכשה הקבוצה את יצרנית הביסקוויטים פרומין על מפעליה בבני ברק ובשדרות, וב-1982 את קונדיטוריית ערגל (אשר המוצר המפורסם שלה הוא עוגיות "הערגליות"). בשנת 1986 הוקם מפעל מרקים חדש בשדרות. בשנת 1988 נרכשה חברת עסיס בע"מ בנתניה.
בשנת 1992 הפכה אסם לחברה ציבורית תוך הנפקת 25% ממניותיה בבורסת תל אביב. הרכישה המשמעותית ביותר של אסם הייתה ב-1993, כאשר רכשה 58% אחוזים מטבעול, יצרנית המזון הצמחי מקיבוץ לוחמי הגטאות. בכך נכנסה אסם גם לתחום המזון הקפוא. במרץ 2010 הושלמה רכישת החברה על ידי אסם, ויתרת החזקות הקיבוץ בחברה נמכרו לאסם ב-462 מיליון שקל המשקפים שווי של 1.1 מיליארד שקל לחברה. ב-1994 נכנסה אסם לשותפות עם מפעל "מגדנות הבית", שבו מיוצר קו העוגות של החברה.
בשנים אלו המתחרה העיקרית של אסם בישראל הייתה חברת ויטה. סיסמת הפרסום למותג אסם הייתה (בליווי זמריר ברדיו) "זה טוב, זה טוב, זה אסם!".
שיתוף פעולה עם נסטלה
בעקבות ועידת מדריד והסרת החרם הערבי על חברות הסוחרות עם ישראל נפתחה בפני אסם האפשרות ליצירת שותפות אסטרטגית עם יצרן מזון בינלאומי. לאחר שניהלה משא ומתן עם כמה חברות בינלאומיות, בחרה אסם ב"נסטלה". בשנת 1995 נחתם הסכם לשיתוף פעולה עם נסטלה. במסגרת ההסכם הוחלט על תחילת יבוא מוצרי נסטלה לישראל, הוסכם על העברת ידע בנושאי מחקר ופיתוח של מוצרים, מערכות מידע וטכנולוגיות מזון.
בנוסף רכשה אסם את יצרנית הבשר הקפוא "מילי מזון איכות" ומיזגה ב-1995 את פעילותה עם חברת טבעול. בנוסף, החל המפעל בשדרות בייצור שמן.
בשנת 1996 רכשה נסטלה 10% ממניות קבוצת אסם.
בשנת 1997 רכשה אסם את השליטה ב"סלטי צבר". כמו כן, הקימה אסם מיזם משותף עם חברת "גלידות טנא נגה" שבבעלות "תנובה" לייצור ושיווק גלידה תחת המותג האיטלקי "מוטה" (Motta).
בשנת 1998 הגדילה נסטלה את החזקותיה בקבוצת אסם ל-47%.
באותה שנה רכשה אסם 50% ממפעל החמוצים של בית השיטה ומיזגה את החברה לתוך פעילותה של חברת "עסיס".
בשנת 2003 רכשה אסם את חלקה של תנובה ב"גלידות נסטלה".
באוגוסט 2006 הכריזה אסם על רכישתה של "בונז'ור" תמורת 117 מיליון ש"ח מידי אליעזר פישמן. לפני הרכישה, רווחי בונז'ור, רשת שיווק וייצור מוצרי מאפה קפואים למפעלים, צמחו בקצב דו ספרתי מדי שנה.
ביוני 2008, חנכה אסם מרכז לוגיסטי באזור התעשייה חבל מודיעין, הסמוך לשוהם. למרכז זה מועברים מאז מוצרים מכל שמונת המפעלים של הקבוצה וכן מוצרים שהיא מייבאת מחו"ל. המוצרים היבשים, המצוננים והקפואים מאופסנים שם עד להפצתם לחנויות. כמו כן שוכנים במרכז משרדי ההנהלה.
ביולי 2010 העניק ארגון "מעלה" דירוג קטגורית פלטינה לחברה.
ב-1 בינואר 2020 מכרה את בית השיטה לחברת דין שיווק וקליה.
ב9 למאי 2023 הודיעה אסם כי היא מפסיקה לייצר את מוצרי הקמח שלה בניהם המותג המוביל בחברת "קמח תופח" מפאת עלויות גבוהות של הקמח.
מנהלים
אסם נוהלה במשך שנים על ידי דן פרופר, אשר הוביל את אסם לשותפות עם נסטלה. ביולי 2006 החליף גזי קפלן את דן פרופר כמנכ"ל החברה ופרופר הפך ליו"ר דירקטוריון החברה. המנכ"ל הנוכחי הוא אבי בן אסאייג.
בעלות
בשנת 1992 הונפקה אסם בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1995 נכנסה אסם לשותפות בינלאומית עם תאגיד המזון "נסטלה" והחלה לשווק בישראל את מוצרי התאגיד השווייצרי, ובהם קפה נמס, שוקולד, דגני בוקר ומוצרי מטרנה. החל משנת 2000, החזיקה נסטלה ב-50.1% ממניות אסם, ובשנת 2014 עמד שיעור החזקותיה על 63.6%. הרוב המכריע של החזקות משפחת פרופר בחברה נמכרו.
ב-20 באפריל 2016 רכשה נסטלה את שאר מניותיה של אסם מבעלי המניות האחרים, ואסם חדלה להיות חברה ציבורית והפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של נסטלה.
סמל החברה
סמל אסם הנוכחי הוא עדכון שלישי של הסמל שנעשה על ידי סטודיו אסם, יוסי בלום ויצחק ירקוני בשנת 1997. הסמל המקורי צויר על ידי אוטה וליש בשנת 1942 ועודכן על ידי סטודיו מייקל פיטרס בלונדון ויצחק ירקוני בשנת 1984.
הפשע (סדרת טלוויזיה, 2017)
הפשע (ברוסית: Преступление) היא סדרת דרמה ופשע רוסית. הסדרה מבוססת על סדרה דנית בשם "Forbrydelsen", שפותחה גם לקהל האמריקאי על ידי ונה סוד בסדרה בשם "ההריגה". הסדרה הרוסית צולמה בשנת 2015 ועונתה הראשונה עלתה לשידור ב־24 ביולי 2017 בערוץ רוסיה-1.
עונה ראשונה
אלכסנדרה מוסקבינה, בלשית מוערכת ואהודה במחלק הרצח של משטרת סנקט פטרבורג, מתחילה את יומה האחרון במשטרה. היא אמורה לטוס עוד באותו לילה למוסקבה, עם בנה בן ה 13, וארוסה שעימו היא אמורה להתחתן בעוד 3 שבועות. היא יוצאת לקריאה - אחרונה בתפקיד - לפארק עירוני שבו נתגלו ראיות שמצביעות על רצח אפשרי של נערה בת 18 ועימה צ'יסטיאקוב - בלש שעבר ממחלק הסמים במחוז ואמור להחליף אותה בתפקיד. בזירה עצמה לא מתגלה גופה, אך נמצאים ראיות שמפנות את הבלשים למשפחת לברוב, שם עולה החשד שהבת - טניה - נעדרת. לאחר יום של חיפושים, מתגלה גופתה של טניה בתא מטען של מכונית שהוטבעה באגם בפארק. היא נמצאת כפותה, והראיות מצביעות על כך שהיא הייתה עדיין בחיים כשהמכונית הוטבעה. הרכב מתגלה כשייך לחבר מועצת העיר, המתמודד על הבחירות למושלות המחוז.
כל פרק מתאר יום בחקירה, ובמקביל לחקירה, שמתפתחת בצורה מפותלת ומלאת תפניות, מוצגים מספר קווי עלילה:
חנן גפן
חנן גפן (נולד ב-1947) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, פיקד על יחידה 8200 בשנים 1993–1997 ובהמשך כיהן כנספח צה"ל בסין בשנים 1997–2000.
ביוגרפיה
חנן גפן (במקור פייגנבאום) נולד בצ'כוסלובקיה בשנת 1947 למשפחה ניצולת שואה. כבן הדור השני לשואה, הייתה לשואה השפעה על ילדותו ונעוריו. ב-1950 עלתה המשפחה לארץ והתבססה במושב בצרה. בלימודיו התיכוניים התמחה בשפה הערבית. על רקע זה, שרת בשירות החובה בצה"ל בממשל הצבאי בנגב. בשנת 1966 סיים קורס קצינים. במהלך מלחמת ששת הימים הוצב כקצין קישור בחטיבת כרמלי בחזית הצפונית. לאחר שירותו הצבאי למד היסטוריה של המזרח התיכון ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת יום הכיפורים שירת במסגרת הצנזורה הצבאית.
לאחר המלחמה ועל רקע המחדל המודיעיני שראה, הצטרף לשורות יחידה 8200 כאחד מן הקצינים הראשונים שנכנסו ליחידה מבחוץ. תפקידו הראשון ביחידה היה ראש מדור ירדן במרכז המודיעיני של היחידה, וב-1978 מונה לקב"ר מרחב צפון, האחראי על כל איסוף היחידה בבסיסה הצפוני. לאחר תפקיד במחלקת איסוף (מחוץ ליחידה), חזר ל-8200 בשנת 1982 והקים ענף שתפקידיו לאפיין מערכות טכנולוגיות בהתאם לצרכים מודיעיניים וללוות את התהליך מול הגופים הטכניים ואת ההטמעה של המערכות בבסיסים. בתפקיד זה היה אחראי בין השאר על אפיון והטמעה של מערכת מודיעין מוטסת ראשונה מסוגה ומערכות איכון אוטומטיות.
תפקידו הבא ב-8200 היה ראש הזירה הצפונית במרכז המודיעיני (1984). בשנת 1987 מונה למפקד המרכז המודיעיני בדרגת אל"ם, ובשנת 1990 מונה לסגן מפקד היחידה. לאחר שנת לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה בשנת 1993 למפקד יחידה 8200 והועלה לדרגת תת-אלוף.
במספר פרסומים של עמותת בוגרי 8200 מתוארים הדגשים של היחידה בתקופתו של גפן כמפקד. הדגש הראשון היה מעבר ממחשוב מרכזי למחשוב אישי (PC), אשר אפשר ליחידה להחיש את פיתוח הטכנולוגיה שלה, להשתמש בטכנולוגיות אזרחיות שפותחו באותה תקופה וכן לעשות שימוש בכישורים של בני נוער שהתמקצעו במחשבים האישיים בילדותם, שגיוסו ליחידה וכונו "ילדי PC". הדגש השני אותו שם גפן כמפקד היה על שיפור סביבת העבודה ביחידה לסביבה נעימה ומקצועית, צעד ששיפר את היעילות והיצירתיות של אנשי היחידה.
הדגש השלישי של היחידה נבע מהסכמי אוסלו, שבעקבותיהם נדרשו כוחות שירות הביטחון הכללי לעזוב את נוכחותם הפיזית בשטח, ולפיכך לא יכלו לבצע את הכיסוי המודיעיני עליו היו אמונים עד ההסכמים. עקב כך, נדרשה 8200 להוסיף לכיסוי המודיעיני שלה גם את עזה והגדה המערבית, שלא היו באחריותה עד אז. גורמי המודיעין, בשונה מגורמים אחרים בישראל, התייחסו אל הרשות הפלסטינית כאל גורם עוין, הערכה שהתבררה כנכונה עם תחילת גל הפיגועים של שנות ה-90. עם זאת, 8200 חוותה כישלון מודיעיני באירוע חטיפת נחשון וקסמן שגרם לשינוי התפיסה של היחידה עבור זירה זו, משום שעד אז כיסתה היחידה מודיעינית בעיקר צבאות.
לאחר תפקידו כמפקד 8200, מונה גפן לנספח צה"ל בסין בשנים 1997–2000. לאחר שחרורו מצה"ל התמקד גפן בתחום מודיעין עסקי. הוא עבד בחברות התקשורת גילת ו-ECI Telecom ולאחר מכן כיועץ עצמאי.
בשנת 2014 עלה גפן לכותרות כמבקר חריף של "מכתב הסרבנים של 8200", מכתב גלוי בתקשורת שפרסמו 43 חיילי מילואים של היחידה שהצהירו שיסרבו לקחת חלק בפעילות כנגד הפלסטינים וכתוצאה מכך הודחו מן היחידה. גפן כתב:.
לגפן נולדו שני ילדים. בנו עידו נפטר בגיל 18 ומבתו גל הוא סב לארבע נכדות.
רוזה סובר-דרגויה
רוזה סובר-דראגויה (בבוסנית: Roza Sober-Dragoje); היא חסידת אומות העולם, נוצרייה בוסנית. את התואר קיבלה סובר יחד עם זקירה בסרביץ' (Zekira Besrević), ידידתה המוסלמית, על שהצילו שני יהודים בעיר סרייבו בזמן השואה.
הכרה והנצחה
בשנת 2000 הכיר יד ושם ברוזה סובר-דרגויה ובזקירה בסרביץ' כחסידות אומות העולם.
Х (כתב קירילי)
כַה היא אות באלפבית הקירילי המייצגת עיצור וילוני, חוכך, אטום /x/ - הגייתה המקורית של כ|כ"ף רפה, וערכה בספרות קיריליות הוא 600. כאשר זו נמצאת לפני אות מרככת, היא נהגית /xʲ/. מקורה באות היוונית כי וצורתה כשל כי גדולה, וכמו כן של X לטינית בשתי צורותיה. נקראה בעבר כַארוּ.
עובד (פירושונים)
{{פירושונים| יחסי עבודה:
גאוגרפיה:
אישים ששמם עובד:
אחר:
ראו גם
}}
מייר וינינגהם
מרי מייגן (מייר) וינינגהם (באנגלית: Mary Megan (Mare) Winningham; נולדה ב-16 במאי 1959); היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית-יהודייה, זכתה פעמיים בפרס אמי, ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב; היא קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ב-1995 על משחקה בסרט "ג'ורג'יה אחותי".
ביוגרפיה
וינינגהם נולדה בפיניקס, אריזונה וגדלה בנורת'רידג', קליפורניה. אביה של וינינגהם הוא מנהל מחלקת לימודי הפסיכולוגיה ב'אוניברסיטת מדינת קליפורניה' ואימה היא מורה לאנגלית ויועצת ב'תיכון מונרו' שבלוס אנג'לס. לוינינגהם שלושה אחים ואחות אחת.
וינינגהם למדה במספר מוסדות מקומיים, בהם לקחה מספר שיעורי דרמה; וינינגהם אף המשיכה לימודיה בתחום זה בקורס קיץ שהתקיים ב'אוניברסיטת מדינת קליפורניה', שם עבד אביה. באותה תקופה היא אימצה את הכינוי "מייר" (Mare). כשהבחינה בכישרון המשחק של בתה, רשמה אותה אימה ל'תיכון צ'אטוורת', במגמת הדרמה. בעת לימודיה בתיכון שיחקה וניניגהם במחזה "The Sound of Music".
נישואיה הראשונים של וינינגהם היו ב-1981 לשחקן זוכה פרס אמי אדולפו מרטינז, והגיעו לקיצם שנה לאחר מכן. ב-1982 נישאה וינינגהם ליועץ טכני בתחום הטלוויזיה בשם ויליאם מייפל; הזוג התגרש ב-1996. למייפל ולוינינגהם נולדו חמישה ילדים. ב-2008 התחתנה וינינגהם בפעם השלישית, עם מנהלה האישי - ג'ייסון טרוסו.
למרות שגדלה כנוצרית קתולית, לקחה וינינגהם חלק בשיעוריו של הרב ניל ויינברג ב-2001 ב'אוניברסיטה היהודית' בלוס אנג'לס, וב-2003 היא אף התגיירה. כיום שייכת וינינגהם לסניף מקומי של זרם היהדות הקונסרבטיבית בלוס אנג'לס.
קריירת משחק
את קריירת המשחק שלה החלה וינינגהם במספר הופעות בסדרות מקומיות בין היתר "סטארסקי והאץ'" ו"שוטרת". ב-1980 זכתה וינינגהם בפרס אמי כשהופיעה בסדרת הדרמה "Amber Waves". ב-1983 שיחקה במיני-סידרה "ציפורים מתות בסתר" וב-1984 גילמה וינינגהם את דמותה של הסופרת הלן קלר בדרמה "הלן קלר: הנס ממשיך". ב-1988 גילמה את ג'ולי בסרט המייל הקסום. ב-1989 שיחקה וינינגהם בקומדיית הפשע "טרנר והוץ'", וגילמה שם את הווטרינרית אמלי קארסון.
ב-1994 השתתפה וינינגהם במערבון הביוגרפי "וואייט ארפ" בתור בת לווייתו של איש החוק האמריקאי ואייט ארפ (בגילומו של קווין קוסטנר). ב-1995 שיחקה בדרמה המוזיקלית "ג'ורג'יה אחותי", לסרט לוהקה וינינגהם על ידי חברתה, ויוצרת הפרויקט, שחקנית הקולנוע ג'ניפר ג'ייסון לי; את תסריט הסרט כתבה אימה של לי ברברה טרנר. בסרט הופיעה וינינגהם בתור ג'ורג'יה פלוד, זמרת מצליחה ואחותה של סיידי (ג'ניפר ג'ייסון לי), מי שהייתה מאוד רוצה להיות כזו. ב-1997 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "יום רע ברחוב" בכיכוב צ'ארלי שין.
ב-1997 הופיעה וינינגהם בסרט הטלוויזיה של רשת TNT, "ג'ורג' וולאס" בתור לורלין וולאס, המושלת של מדינת אלבמה ואשתו של מושל המדינה לשעבר ג'ורג' וולאס (גארי סיניז). על תפקידה בסרט זכתה וינינגהם בפרס אמי בפעם השנייה לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט לשנת 1998. ב-1999 כיכבה בתור צ'נדי הפנר במיני-סדרת הדרמה של רשת CBS "Too Rich: The Secret Life of Doris Duke" בכיכובה של לורן באקול בתור דוריס דיוק.
בשנת 2003 שיחקה בסדרת הדרמה "האחווה של פולין, ניו המפשייר", שיצר דייוויד אי קלי לרשת CBS. בשנת 2009 שיחקה וינינגהם בתפקיד משני בדרמה "אחים", וגילמה שם את אלסי קאהיל, אימם של סאם (טובי מגווייר), חייל אמריקאי שנעלם באפגניסטן, ושל טומי (ג'ייק ג'ילנהול) אחיו הצעיר.
בשנת 2013 התארחה בעונה השלישית של הסדרה אימה אמריקאית: הכישוף תפקידה בסדרה כלל סצנת גילוי עריות ועורר מחלוקות רבות בקרב מבקרי הטלוויזיה האמריקאים. ב-2018 שיחקה בסרט "השחף", אשר מבוסס על המחזה "השחף", ובסרט "הגנגסטר המקורי" בכיכובו של ג'פרי רייט. ב-2019 שיחקה בסרט "פרשת המים". בשנת 2020 שיחק בסרטו של פול גרינגראס "חדשות העולם הגדול" לצידו של טום הנקס.
בשנת 2022 קיבלה מועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה במחזמר "Girl from the North Country" שהוצג בתיאטרון בלסקו בברודוויי מאת המחזאי האירי קונור מק'פרסון (אנ').
קריירת שירה
בתור זמרת מקצועית הוציאה וינינגהם ארבעה אלבומים:
אלבומה השלישי של וינינגהם עוסק בעיקרו בהתגיירותה ובו אפשר למצוא שירים כמו "What Would David Do" ,"A Convert Jig", "Etz Haim" ו"O Moses".
בנדיקטוס החמישה עשר
האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר (לטינית: Benedictus XV; 21 בנובמבר 1854 – 22 בינואר 1922) נולד בשם ג'אקומו פאולו ג'ובאני בטיסטה דלה קייזה (באיטלקית: Giacomo Paolo Giovanni Battista della Chiesa), וכיהן כאפיפיור מ-1914 ועד מותו ב-1922. כהונתו הושפעה מהתרחשויות מלחמת העולם הראשונה והשלכותיה. הוא נחשב לאפיפיור בעל כישורים דיפלומטיים ופתיחות לעולם המודרני.
בחירתו ותקופת כהונתו כאפיפיור
בחירתו לתפקיד על ידי הקרדינלים בגיל 60 בלבד, ביטאה את רצונם לכהונה ארוכה ויציבה של האפיפיור במהלך המלחמה ובשנים הבאות, כפי שהיה בתקופת כהונתם הארוכה של קודמיו בתפקיד, פיוס העשירי ולאו השלושה עשר. במהלך המלחמה הצהיר בנדיקטוס החמישה עשר על מדיניותה הנייטרלית של קריית הוותיקן בנקיטת צד במלחמה, וניסה לתווך במאמצי השגת שלום בשנים 1916 ו-1917. שני הצדדים במלחמה דחו את נסיונותיו. לאחר כישלון המאמצים הדיפלומטיים, פנה האפיפיור למאמץ הומניטרי לנפגעי המלחמה, כגון ביקור אסירי מלחמה, חילופי חיילים פצועים ואספקת משלוחי מזון.
לאחר המלחמה התמקד האפיפיור בשיפור היחסים הבעייתיים עם צרפת, ובעקבות זאת חידשה צרפת את הקשרים הדיפלומטיים עם הוותיקן ב-1921. גם היחסים עם איטליה השתפרו בתקופת כהונתו, כאשר איפשר לפוליטיקאים קתולים בראשות הכומר דון לואיזי סטורזו להשתתף בפעילות הפוליטית באיטליה. כן פעל האפיפיור לחידוש הפעילות המסיונרית של הכנסייה הקתולית, שנפגעה במהלך המלחמה, וקרא לקתולים בכל העולם להצטרף לפעילות זו. בנוסף עסק האפיפיור באפליה הדתית כנגד הכנסייה הקתולית ברוסיה הסובייטית, וברעב ההמוני שנוצר שם לאחר המהפכה הבולשביקית.
במקביל פעל האפיפיור בתקופת כהונתו לפרסום קוד המשפט הקאנוני הראשון של הכנסייה הקתולית, ב-1917.
בנדיקטוס החמישה עשר נפטר בינואר 1922, לאחר שלקה בדלקת ריאות.
יחסו לציונות
בנדיקטוס החמישה עשר נפגש ב-1917 עם המנהיג הציוני נחום סוקולוב. מדיניות הוותיקן כלפי הציונות בתקופת כהונתו נותרה דומה לעבר: ב-1921 אמר האפיפיור בנאומו בפני מועצת הקרדינלים, כי הוותיקן לא מתנגד להתיישבות היהודית בארץ ישראל, אם כי הובעה התנגדות לריבונות ציונית בארץ.
מסחטה
מסחטה היא כלי לסחיטת הנוזלים מפירות וירקות, המשמש ליצירת מיצים.
מסחטות מיץ
ישנם שני סוגים של מסחטות מיץ: מסחטות הדרים ומסחטת פירות קשים (כמו תפוח) או ירקות (כמו גזר). מסחטות הדרים יכולות להיות בהפעלה ידנית או חשמלית. מסחטות פירות קשים וירקות, מופעלות כמעט תמיד על ידי חשמל.
מסחטת הדרים
מרכזה בדרך כלל בצורת חרוט. במהלך הסחיטה הידנית, מחצית הפרי ניטלת וממוקמת במרכז המסחטה כך שצדה הפתוח נוגע בקצה המסחטה. הפרי נלחץ כלפי קצה המסחטה בסיבובים הלוך ושוב כדי להוציא ממנו את המיץ. לאחר הסחיטה, לרוב זורקים את שאריות הפרי. סיבי הפרי וזרעיו נשארים בשולי המסחטה. קיימות גם מסחטות חשמליות שבהן מנוע מניע את קצה המסחטה הלוך ושוב או לכיוון אחד.
מסחטת פירות קשים וירקות
למרות נוחות ההפעלה היחסית, המסחטות קשות לניקוי משום שבין רכיביהן נמצאת מסננת.
מסחטת הדרים בלחיצה ידנית עומדת
מסחטות לפירות הדר, כמו לתפוזים, לימון או אשכוליות, הן בדרך כלל מסחטות לשימוש ידני. במהלך הסחיטה, נלקח חצי פרי ומונח במרכז המסחטה כך שצדו הפתוח (ללא הקליפה) נוגע בקצה המסחטה. לאחר מכן מורידים ידית היוצרת לחץ חזק על קליפת הפרי, מועכת אותו ומוציאה החוצה את מיציו לתוך כלי או כוס. מסחטת ההדרים מסוג זה, הומצאה בישראל על ידי יצחק זקסנברג בשנת 1928 (פטנט על המוצר נרשם בשנת 1931), והיא שומרת על תפוצה נרחבת גם כיום. מסחטות אלו אינן נפוצות לשימוש ביתי אלה בעיקר במקומות ציבוריים כמו מסעדות.
הערות שוליים
Juicer Entsafter
חתול רע
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבינלאומי באנסי ב-17 ביוני 2016.
מערת בני ברית
מערת בני ברית (מכונה גם מערת הקדושים) היא מערה טבעית, קרסטית, אחת מהאתרים המרכזיים ביער הקדושים, בפרוזדור הרי ירושלים. המערה, באפיק נחל כסלון, הורחבה כדי לשמש מקום התייחדות עם זכר קורבנות השואה. בחזיתה הוסיפה קק"ל רחבה גדולה להתכנסות ושולחנות לפיקניק. מפאת קדושת המקום המערה סגורה למבקרים, וההתייחדות נעשית בעת טקסים רשמיים.
משני צדי נחל כסלון, מהגדולים מנחלי הרי ירושלים, נטעה קק"ל ב-1951, בסיוע ארגון בני ברית, את יער הקדושים להנצחת קורבנות השואה. ביער נטעו שישה מיליון עצים לזכרם של ששת מיליוני היהודים שנספו בשואה. אל המערה ניתן להגיע בדרך עפר שנסללה לאורך אפיק הנחל, לאורך הדרך מוצבים גלי-עד לזכר קהילות שונות שנספו בשואה.
Fiber Distributed Data Interface
Fiber Distributed Data Interface (בראשי תיבות: FDDI) היא טכנולוגיה המגדירה תעבורה ברשת מחשבים מקומית (LAN) ברמת שכבת הקישוריות של מודל ה-OSI והשכבה הפיזית של מודל ה-TCP/IP.
רשת FDDI יכולה להתפרש על פני 200 קילומטר ולתמוך באלפי עמדות על בסיס של סיבים אופטיים (ניתן ליישם גם בעזרת כבלי נחושת - למשל בטכנולוגית CDDI). הטכנולוגיה מבוססת על רשת Token ring במבנה של טבעת כפולה. תקן ה-FDDI פותח על ידי ANSI באמצע שנות ה-80 על מנת לענות על מספר בעיות של רשתות ה-Ethernet וה-Token ring, ביניהן - מגבלות רוחב הפס, אמינות לא מספקת ליישומים קריטיים ומדיית תקשורת לטווחים קצרים.
מפרט טכני
ברשת FDDI קיימות שתי טבעות, ראשית ומשנית שמעבירות אסימון (Token ring) בכיוונים מנוגדים. במצב רגיל תעבורת הנתונים מתבצעת על הטבעת הראשית בלבד, הטבעת המשנית נכנסת לפעולה כאשר יש כשל בנקודה כלשהי ברשת, ומאפשרת לקיים תקשורת רציפה בין כל שתי נקודות בזכות העובדה ששתי הטבעות פועלות בכיוונים מנוגדים. ניתן להשתמש בשתי הטבעות גם במצב שגרה על מנת להכפיל את רוחב הפס של הרשת, במקרה כזה כשל יחזיר את הרשת לרוחב הפס המקורי.
FDDI מגדיר תקנים בארבע רמות -
התחברות לרשת FDDI
ישנן שלוש דרכים להתחבר לרשת FDDI:
יעקב שויקה
תחום התמחותו היה במערכות לאחזור מידע טקסטואלי, במאגרים טקסטואליים גדולים, בעיבוד ממוחשב של שפות טבעיות, ובייחוד של עברית, ובניתוח ממוחשב של טקסט, וכן במילונאות רגילה וממוחשבת, במורפולוגיה ותחביר ממוכנים ובמו"לות אלקטרונית.
בשנת ה'תשע"ט זכה בפרס כץ, על תרומתו לחקר ההלכה וליישומה בחיים המודרניים.
מגדל אלרוב
מגדל אלרוב הוא מגדל משרדים השוכן ברחוב שד"ל בתל אביב, בצמוד לבית השגרירות הרוסית שבשדרות רוטשילד 46.
יעקב שויקה
ביוגרפיה
שויקה נולד בקהיר שבמצרים למשפחת שוויכה יוצאת ארם צובא, היא חַלֶבּ שבצפון סוריה. אביו היה הרב אהרון שויקה (שוויכה). הוא למד בתיכון צרפתי במצרים ועלה לישראל עם אמו ואחיותיו, דרך איטליה, בינואר 1957, בעת שאביו היה בארצות הברית. בשנת 1962 קיבל תואר שני במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית ובשנים 1962 – 1965 שירת בצה"ל ביחידה 515, והשתחרר בדרגת סרן. המשיך בלימודיו בפקולטה למתמטיקה של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1971 קיבל תואר דוקטור. עבודת הדוקטור שלו, בהנחייתו של פרופ' מיכאל רבין, נשאה את השם "אוטומאטים סופיים על סטרוקטורות אינסופיות". במקביל הצטרף לצוות של אוניברסיטת בר-אילן, בה עסק בתורת האוטומטים, והכין תוכנה בלשנית לשפה העברית.
מגדל אלרוב
היסטוריה
יזם המגדל אלפרד אקירוב רכש את בית השגרירות הרוסית והמגרש עליו הוא ממקום, כשני דונם בלבד, בשנת 1990 תמורת 5.5 מיליון דולר. כמתכנני הבניין נבחרו אברהם יסקי ויוסי סיוון והקמת המגדל החלה בשנת 1992 בשילוב עם שימור בית השגרירות הרוסית. המגדל נקרא על שם חברת אלרוב של אלפרד אקירוב, היזם ובעל השליטה בה, והוא משמש כמטה החברה. עלות הקמת המגדל הייתה כ-40 מיליון דולר והוא הושלם בשנת 1998. אכלוס המבנה החל בשנת 1999, בין השאר שכרו בו משרדים: בית ההשקעות תמיר פישמן, בנק פריווה מלוקסמבורג, שבעלות הברון בנימין דה רוטשילד, בנק מורגן סטנלי ובנק צ'ייס מנהטן.
יעקב שויקה
ביוגרפיה
שויקה היה מעורב בפרויקטים הבאים:
מגדל אלרוב
המבנה
תכנון מגדל אלרוב שילב בתוכו את שימור המבנה הקיים של בית השגרירות, והיה מיזם בנייה חדשני יוצא דופן הן מבחינה הנדסית והן מבחינת מקרקעין. יזמי הבנייה זכו מהעירייה לאחוזי בנייה נוספים בתמורה לשימור המבנה, עקב הפתרון ההנדסי המורכב, וכן על פי תקדים מגדל ציון השוכן ממולו, בצידן השני של שדרות רוטשילד. במסגרת השימור הורם בית השגרירות כולו על גבי כלונסאות פלדה חדשים אשר הוחדרו מתחת למבנה הקיים בעל היסודות הרדודים, ותחתיו נחפרו מספר קומות של חניון תת-קרקעי, ללא פגיעה במבנה ההיסטורי.
יעקב שויקה
ביוגרפיה
על עבודותיו זכה במספר פרסים, בהם פרסי איל"א ופרס ראש הממשלה לתוכנת מחשב לשנת 1997.
מגדל אלרוב
המבנה
הצלחתו של פרויקט זה הייתה בסיס גם לשינוי התפישה באשר לטיפול במבנים היסטוריים ובנייתם של גורדי שחקים במרקמים כמו שדרות רוטשילד. האופן בו שוּמר מבנה היסטורי, אשר מראהו נשקף לשדרה, ונצפה על ידי העוברים והשבים בה, בעוד הקרקע מנוצלת ביעילות לטובת הקמת גורד שחקים שאינו פוגע בצביון השדרה, הפך את המיזם לרעיון שיושם לאחר מכן גם במקומות נוספים בשדרה וברחוב יהודה הלוי.
יעקב שויקה
ביוגרפיה
פרופ' שויקה היה חבר בוועדות ציבוריות רבות בתחום עיסוקו, כמו גם בוועדות ציבוריות כמו מליאת רשות השידור (בשנים 1980–1984) וחבר הנהלת המרכז למורשת ארם צובא ויו"ר ועדת המחקר שלה (1985–1997).
היה נשוי לשרה ואב לשמונה. בנו הבכור הוא חוקר התלמוד והסופר רוני שויקה. בן אחר, ינון שויקה הוא חבר הנהלת הבנק הבינלאומי, ובעבר היה מנכ"ל בנק פועלי אגודת ישראל. הוא היה אחיו של הפיזיקאי יצחק שוה ודודם של הסופר והרב חיים סבתו והרב שבתי סבתו.
נפטר ב-12 ביוני 2020, והובא לקבורה בהר המנוחות
קנוד וקארן מרסטרנד
קנוד מרסטרנד (בדנית: Knud Christiansen Marstrand; 14 באוקטובר 1914 – 2 בפברואר 2012), בעל עסק של ייצור מוצרי עור, ואשתו קארן מרסטרנד (בדנית: Karen Christiansen Marstrand; 19 בינואר 1919 - 1 בפברואר 1992), מו"ל של ידיעון מחתרתי במהלך מלחמת העולם השנייה, מחסידי אומות העולם שהצילו בתקופת מלחמת העולם השנייה כ-2,000 יהודים במסגרת פעילות המחתרת הדנית.
לפני המלחמה
קנוד מרסטרנד נולד בשנת בקופנהגן שבדנמרק, בן לאלידה, בעלת חנות שוקולד ידועה במרכז קופנהגן, שהתאלמנה בגיל צעיר, ואח בכור ליורגן ולטובה.
קנוד היה בעל עסק מצליח של ייצור מוצרי עור וציוד סקי - תעשיות שנשלטו לרוב על ידי יהודים כך שבעבודתו רכש חברים יהודים רבים. קנוד השתתף באולימפיאדת ברלין בשנת 1936, בנבחרת החתירה של דנמרק.
קארן מרסטרנד נולדה בשנת 1919 בדנמרק, בת לאלבה ולד"ר הולגר ראסמוסן, הרופא הראשי של הצי המלכותי הדני. אחיה אריק, נפל בשבי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר שספינת הסחר הימי שלו נתפסה.
בתקופת לימודיה בבית ספר יוקרתי לבישול בברלין, קארן חיה אצל משפחה יהודית, ונחשפה לזוועות שנבעו מאכזריות הנאצים. קארן שלחה מכתבים לביתה ולארוסה - קנוד, בהם הביעה את חששותיה לגבי הסכנות האורבות בגרמניה עם עליית היטלר לשלטון, ואת רצונה לחזור לדנמרק. כאשר קנוד ביקר בברלין לצורך השתתפותו באולימפיאדה, הוא נחשף למציאות שקארן תיארה במכתביה.
קארן עזבה את לימודיה, שבה לדנמרק והצטרפה אל ארוסה קנוד בהשתתפות במחתרת הדנית.
קארן וקנוד נישאו ב-27 באפריל 1938, ונולדו להם ארבעה ילדים. הם התגוררו בדירה מרווחת ברחוב הנמל שבמרכז קופנהגן.
פעילותם להצלת יהודים בזמן השואה
קנוד הזהיר את האחים שלא ישובו לביתם באותו יום, בגלל הסכנה האורבת. אחד האחים סירב להסתתר מיידית והתעקש לעבור קודם כל בביתו, דבר שעלה לו במעצר. הוא נלקח באותו הלילה למחנה המעצר הורסרוד, באלסינור שבדנמרק. קנוד מיהר לפנות לפקידות הנאצית במדינה בטענה כי פיליפסון הוא רק רבע יהודי ויש לשחררו, אך זה לא עזר. קנוד נסע למחנה וניסה לשחרר את האחים באמצעות מתן שוחד שהציע למפקד המחנה, שיסרב מחשש לחייו.
קנוד לא ויתר והחליט לסכן את חייו, בהיותו חבר מחתרת, ולפנות ישירות לוורנר בסט, הפקיד הנאצי הבכיר במדינה, הידוע בכינויו "כלב הציד של פריס", בשל העובדה שגירש ללא רחמים אלפים מיהודי צרפת למחנות השמדה.
פיליפסון אכן שוחרר, סיבת השחרור לא פורסמה רשמית מעולם אך ההנחה היא כי הייחוס של קנוד בתור ספורטאי בכיר והעובדה כי חותנו היה הרופא האישי של מלך דנמרק עשו את שלהם, בנוסף בסט התרשם ממנו וכינה אותו "בחור יפה תואר עם מאפיינים אריים". הוא הציע לו להשתתף בסרט תעמולה נאצי שיוכיח את היחסים הטובים בין גרמניה ודנמרק. קנוד סירב והסרט לא הופק מעולם.
הצלת האחים פיליפסון הייתה הראשונה מתוך פעולות רבות אותן ארגנו קנוד וקארן בסיועם של אחיו של קנוד ואביה של קארן במסגרת מבצע הצלת יהודי דנמרק.
לאביה של קארן, רופאו האישי של המלך, הייתה וילה גדולה באספרגרד, כפר הממוקם כ-40 קילומטרים מצפון קופנהגן, ונמצא על החוף. הוילה שימשה כמקום מסתור של יהודים רבים כאשר המתינו להברחתם אל חופי שוודיה, שאורגנה על ידי המחתרת הדנית, בה היו חברים בני הזוג. לעיתים קרובות, לפני המעבר אל הוילה, דירתם של קארן וקנוד שימשה כתחנת ביניים של כ-40 יהודים בכל פעם. היהודים ששהו בביתם הוצגו בפני ילדיהם של הזוג מרסטרנד כקרובי משפחתם, בשל הסיכון שבהגעת אנשי גסטפו והיחשפותם.
בין החודשים אוקטובר - דצמבר 1943, קנוד השתמש בסירה האולימפית שלו ובכישוריו הספורטיביים, כדי לחתור בנהר האורסונד כ-30 מייל לכל כיוון ולהבריח יהודים אל שוודיה הנייטרלית. מכיוון שסירת החתירה האולימפית הייתה קטנה יכול היה קנוד להציל בכל שיוט רק יהודי אחד, מה שהפך את המלאכה למתישה הרבה יותר אך לא מנעה ממנו להמשיך במשימת ההצלה בשיא הרצינות והתעוזה, סה"כ ביצע קנוד 17 הברחות כאלו. מאוחר יותר, החלה תנועת ההתנגדות הדנית להשתמש גם בסירות דיג שיכלו להכיל מספר גדול יותר של יהודים וחלקן טובעו על ידי ספירות משמר גרמניות.
מקס רווישר היה אחד מהיהודים שהצילו בני הזוג. מקס היה צעיר יהודי שעבד בחווה בגרמניה ונמלט לדנמרק כאשר הגרמנים פשטו על משקי בית של יהודים. רווישר הושט לשוודיה לאחר שהות בבית משפחת מרסטרנד, ולאחר מכן בוילה של אביה של קארן. כאשר הגיע לחופי שוודיה, ראה 600 יהודים נוספים שניצלו באותו הלילה, וכאשר יצא מהסירה בה הושט, ראה שמצילו נעלם בלי שהספיק להיפרד ממנו ולהודות לו. קנוד הציג את עצמו בפניו בשמו הבדוי "כריסטיאנסן", בו השתמש כדי לא להיחשף על ידי הנאצים, השם הנפוץ ביותר בדנמרק על פי מקס.
לאחר המלחמה
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בני הזוג מרסטרנד עזבו את דנמרק ועברו לגור בקנדה, ובשנת 1970 הגיעו לניו יורק. קנוד עבד שם בחנות לתיקון שעונים וברומטרים, ואילו קארן הקדישה את חייה לבני המשפחה בבית, עד למותה בפברואר 1992.
קנוד שמר על קשר הדוק עם קהילות יהודיות עד למותו בפברואר 2012.
הכרה והנצחה
בשנת 2005, בתם של הזוג מרסטרנד, מריאן, יצרה קשר עם יד ושם, והחל תהליך ההכרה בהוריה כחסידי אומות עולם. מריאן אף ביקרה בירושלים כדי לדון בתהליך עם עובדי יד ושם, וסיירה במוזיאון יד ושם.
במסגרת התהליך, אותרה בתו של מקס רווישר, אירנה, וסיפקה עדות על חייו, בה אישרה את העדות של קנוד.
ב-18 ביולי 2005, הוכרו קנוד וקארן מרסטרנד כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם, על הצלת יהודים במהלך השואה תוך סיכון חייהם.
ב-22 בנובמבר 2005, נערך טקס מיוחד בקונסוליה הישראלית בניו יורק, בו ניתנה למרסטרנד בן ה-91 תעודת ההכרה ומדליית כבוד.
מנזר שאולין
מנזר שאולין או מקדש שאולין (במנדרינית תקנית: 少林寺, בפין-יין: Shàolín Sì) הוא מנזר בודהיסטי השייך לזרם הצ'אן שנמצא על הר סונג, בסמוך לנפה העירונית דנגפנג, בנציבות העירונית ג'נגג'ואו בצפון מרכז מחוז חנאן שבצפון מרכז סין.
המנזר נוסד במאה החמישית לספירה, ונחשב כמקום הולדתו של זרם הצ'אן, שמוכר יותר בשמו היפני זן. הוא ידוע ברחבי העולם בעיקר בשל אמנויות הלחימה הסיניות שפותחו בו במהלך ההיסטוריה, במיוחד אגרוף שאולין (סינית: 少林拳, פין-יין: Shàolínquán), המוכר במערב כ"קונג פו שאולין", והוא ככל הנראה המנזר הבודהיסטי המפורסם ביותר בעולם המערבי.
ב-2010 הוכרזו מנזר שאולין ו"יער הפגודות" השייך לו אתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, חלק מאתר המורשת העולמית מונומנטים היסטוריים של דנגפנג.
היסטוריה מוקדמת
על פי הכרוניקה "ביוגרפיות נמשכות של נזירים בולטים" (續高僧傳), אותה כתב הנזיר הבודהיסטי דָאושׂוֵ'אן (道宣; 667-596) בשנת 645, נבנה מנזר שאולין בשנת 477 בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文; שלט בשנים 471–499) משושלת ויי הצפונית על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה, פסגה מרכזית בהר סונג, אחד מההרים הקדושים בסין. היסטוריונים אחרים דוגמת יָאנְג שׂוֵ'אנְגְ'ה (בכרוניקה שכתב בשנת 547) או לִי שְׂייֵן (בכרוניקה שכתב בשנת 1461) מסכימים עם התיאור של דָאושׂוֵ'אן. מקור אחר שנכתב ב-1843 טוען שהמנזר נבנה ב-495.
אב מנזר שאולין הראשון היה בָּטְווֹ (跋陀) או פֿוֹטְווֹ (佛陀) (מכונה גם "בודהאבהדרה"), נזיר בודהיסטי בכיר שהגיע לסין מהודו ב-464 על מנת להפיץ את תורת הבודהיזם. בניהולו של בָּטְווֹ הפך מנזר שאולין למרכז של הפצת הבודהיזם. בָּטְווֹ יזם בניית דגובה מערבית לאתר המנזר ומבנה שבו עסקו בתרגום של סוטרות של תורת הבודהיזם מסנסקריט לסינית, והמנזר משך אליו מאמינים רבים. מסופר ששנים רבות אחר-כך פנה הנזיר הבודהיסטי (664-602), שהתפרסם כשעלה לרגל להודו, בבקשה לקיסר טאידזונג (唐太宗; שלט 626–649) משושלת טאנג לאפשר לו להתגורר במנזר שאולין. הוא יזם את הבקשה בשל המוניטין שיצא למנזר בתרגום כתבי הקודש הבודהיסטיים.
ב-569 יזם הקיסר וו משושלת ג'ואו הצפונית (שלט 560–578) ויכוח תאולוגי בין מלומדים דאואיסטים ובודהיסטיים והשתכנע לבחור בדאואיזם כדת המדינה. עקב כך הוא אסר על האמונה בבודהיזם והמקדש ננטש עד מותו. הקיסר ג'ינג משושלת ג'ואו הצפונית (שלט 579–581) שינה את שם המקום למקדש גְ'ה-חוּ, אבל מיד עם סיום שלטונו הקצר והקמת שושלת סווי הוחזר השם מקדש שאולין. בתמיכת הקיסר ון, מייסד שושלת סווי (שלט 581–604) שגשג המנזר ורבים המירו את דתם לבודהיזם. בין השאר העניק הקיסר למנזר שטח אדמה חקלאית פורייה של 100 צ'ינג (כ-7 קמ"ר) בבָּוֹגוּגְ'וָאנְג, כ-25 קילומטרים מצפון מערב למנזר.
על פי המסורת לימד הנזיר ההודי בודהידהרמה, מייסד הצ'אן בבודהיזם (המוכר בשמו היפני, זן) שהגיע למנזר שאולין בשנת 527 את הרעיונות הבסיסיים של אמנות הלחימה של שאולין, שפותחו אחר-כך והועברו בירושה מדור לדור. המנזר קצר את פירות לימוד אומנויות המלחמה במאה השביעית. בשנת 620 תקפו כוחותיו של לִי שְׁמִין, לעתיד הקיסר טאידזונג (唐太宗; שלט 626–649), הקיסר השני משושלת טאנג, את צבאו של המצביא וָאנְג שְׁצ'ונְג (王世充 נרצח ב-621), שהדיח את הקיסר האחרון משושלת סווי ושלט בלוו-יאנג. הקרב המכריע נערך שנה אחר-כך בין לוו-יאנג להר סונג. לעזרתו של לִי שְׁמִין באו 13 נזירים לוחמים ממנזר שאולין שהתגוררו בבָּוֹגוּגְ'וָאנְג וסייעו לו להביס את וָאנְג. כהכרת תודה העניק לִי שְׁמִין למנזר 40 צ'ינג (כ-3 קמ"ר) נוספים של אדמה וטחנת קמח מונעת מים. הודות לחסות הקיסרית יצא שמעו של מנזר שאולין, כמרכז ללימוד אמנויות לחימה, למרחקים. גאודזונג קיסר טאנג השלישי (שלט 649–683), ובת זוגו ואחר כך הקיסרית היחידה בתולדות סין וו דזה טיין (שלטה 690–705), ביקרו במנזר פעמים רבות. בשנת 692 צופה פסל בודהה במנזר בזהב בהוראת הקיסרית ונשלח לארמונה. בשנת 728 הוצבה במנזר אסטלת טאנג הגדולה במקדש סונְגְיְוֵּ'ה במנזר שאולין. האסטלה נשלחה בפקודת הקיסר שׂוֵאנְדְזונְג, הקיסר השביעי משושלת טאנג (שלט 712–756), ובו תוארה העזרה שהגיש המנזר ללי שימין. האסטלה מהללת את המקדש במילים "אף אחד מההרים במדינה אינו בר השוואה להר סונג בעוצמתו כמחולל ניסים; זהו מקום קדוש לביצוע טקסים בודהיסטיים".
על פי האגדה נתן הקיסר טאידזונג לנזירים במנזר שאולין אישור קיסרי לאכול בשר ולשתות אלכוהול, המנזר היחיד בכל סין שבו לא נאסר אלכוהול, אם כי כיום הנזירים במקדש שאולין מתנזרים מאלכוהול. אגדה זו אינה נתמכת במסמכים מתקופה זו, כדוגמת אסטלת טאנג הגדולה משנת 728. ההיסטוריון מאיר שחר משער שייתכן שמקורו של הסיפור העממי על צריכת בשר ויין בהפצה של סרטים כדוגמת הסרט מקדש שאולין.
בתקופת שושלת סונג (בין המאה העשירית למאה ה-13) התפרסם המנזר כשסיפורו של בודהידהרמה, מייסד הזן בודהיזם שפעל במנזר שאולין במאה השישית, התפשט בין חסידי הבודהיזם. על מנת להנציח את בודהידהרמה הקימו הנזירים את מקדש צ'וּדְזוּ (初祖) במקום בו האמינו כי ביצע מדיטציה.
שושלת יואן המונגולית (1368-1272) תמכה גם היא בבודהיזם, וב-1245 מונה פֿוּיוּ, מנהיג הזן בודהיזם בצפון סין לאב מנזר שאולין והועמד בראש ההיררכיה של הבודהיזם בסין. תחתיו בוצעו שיפוצים נרחבים במנזר שאולין, כל המקדשים בהר סונג סופחו למקדש שאולין, ו-22 מקדשים ברחבי סין הועמדו תחת ניהול מנזר שאולין. מגדל התוף, מגדל הפעמון והיכל דהרמה הוקמו בתקופה זו.
במהלך מרד הטורבן האדום (בין 1351 ל-1368) בזזו שודדים את המנזר בחיפוש אחר חפצי ערך קיימים או משוערים. הם הרסו את רוב מבני המנזר ונזיריו נמלטו. קרוב לוודאי שהמנזר ננטש בין 1351 ל-1356 (התאריכים הסבירים ביותר להתקפה) ועד לפחות 1359, כאשר כוחות הממשלה השתלטו מחדש על חנאן. מאורעות תקופה זו הם ברקע האגדות על וג'ראפני, הקדוש הפטרון של המנזר, שבהן שוכתבה ההיסטוריה והנזירים הוצגו כמנצחים במקום כמנוצחים.
מנזר שאולין ואמנויות הלחימה שנלמדו בו שגשגו בתקופת שושלת מינג (בין 1368 ל-1644). כבר בתקופת חונְגְווּ הקיסר הראשון בוצעו שיפוצים במבנים שנפגעו או שמבנים שנהרסו לגמרי נבנו מחדש. היה זה תור הזהב של אמנויות הלחימה בשאולין שהתפתחו למערכת שלמה. בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג, הקיסר ה-11 בשושלת מינג (שלט 1521–1567) הצטרפו לוחמים מהמנזר לצבא סין בפעילות נגד הפיראטים היפנים. מבנים רבים נבנו ושופצו בתקופה זו. יותר ממחצית ההקדשות החקוקות על אסטלות במנזר הם מתקופת שושלת מינג. מתוך 228 הפגודות ב"יער הפגודות", 143 הם מתקופה זו.
במאה ה-19 החלו לצוץ סיפורים על כך שמנזר שאולין נחרב בפקודת ממשל צ'ינג ונזיריו נטבחו בשל פעילויות שכוונו כנגד ממשל צ'ינג לכאורה. נטען כאילו החורבן התרחש ב-1647 תחת ממשלו של הקיסר שונג'ה (שלט 1643–1661), או ב-1674 תחת שלטונו של הקיסר קאנגשי, או ב-1732 תחת ממשל הקיסר יונגג'נג (שלט 1722–1735). על פי אותם סיפורים סייע חורבן המנזר להפצת אמנויות הלחימה של שאולין בכל רחבי סין באמצעות חמישה נזירים שנמלטו מהחורבן. בכמה מהסיפורים נטען כי המקדש שנהרס היה כביכול מנזר שאולין בדרום, במקום, או בנוסף למנזר בחנאן. ג'וּ' קֶה כתב ב"צ'ינְג בָּאי לֵיי צָ'או" שמנזר זה שכן במחוז פוג'יין. סיפורים אלו נפוצים בתיאורים היסטוריים, עממים או אגדתיים, של היסטורית אמנויות הלחימה ובסוגת הספרות המכונה "וושיה".
אף שתיאורים היסטוריים מאוחרים אלו נפוצים בקרב המומחים באמנויות לחימה, ולעיתים קרובות משמשים כתיאור של המקור לסגנונות הלחימה השונים, סוברים החוקרים כי מדובר בבדיה. הם מופיעים בתיאורים המפוקפקים של ההיסטוריה של הארגונים החשאיים מהסיפורת הפופולרית, ונראה שהמקורות לסיפורים אלו היו הפולקלור של פוג'יין וסיפורים פופולריים כדוגמת הרומן הקלאסי "גדת המים". ההתייחסות של חוקרים מודרניים לסיפורים אלו היא בעיקר אל תפקידם בפולקלור הסיני. בפועל היה הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג מתומכי מנזר שאולין וכתב את ההקדשה בקליגרפיה שעדיין תלויה מעל היכל המלך השמימי והיכל בודהה כיום.
קיימת עדות לכך שאמנויות הלחימה של שאולין יוצאו ליפן במאות ה-18 וה-19. פירוש השם שורין ריו (小林流), סוג פופולרי של קראטה שמקורו באוקינאווה הוא "דרך היער הקטן", ללא ספק תרגום של שם המנזר. קווי דמיון נוספים ניתן למצוא בספרי הדרכה עתיקים לאמנויות לחימה יפניים וסיניים.
היסטוריה מודרנית
ב-1928 העלה המצביא שְׁה יוּאוּסָאן (石友三 1940-1891) את המנזר באש, והוא נשרף במשך 40 יום, מרבית המנזר ורוב כתבי היד בספריית המנזר עלו באש.
מהפכת התרבות בסין שהחלה ב-1966 כללה בין מטרותיה חיסול המסדרים הדתיים, כולל מנזר שאולין. בזמן שהמשמרות האדומים תקפו את המנזר נותרו בו רק חמישה נזירים מתוך חמישים הנזירים ששהו עד אז במנזר. הם נאסרו, ידיהם הושמו באזיקים, והם אולצו לשאת שלטים שהכריזו על הפשעים שבהם הם נאשמים. הצליפו בהם בפומבי והם הוצעדו ברחובות כשהמון משליך עליהם אשפה. על מנת לשרוד הם קיבצו נדבות ועסקו בסתר בתיקון הנזקים למנזר. הממשל טיהר את המנזר מכל הסממנים הבודהיסטים והותיר אותו שומם במשך שנים.
קבוצות שעסקו באמנויות לחימה ברחבי העולם העלו תרומות לתחזוקת המנזר וחצרותיו, והמנזר מכבד את מעשיהם באמצעות חקיקת שמותיהם על אבנים בסמוך לכניסה למקדש.
מ-1974 התבצעו במנזר עבודות שיפוצים נרחבות במשך כעשר שנים שכללו טיפול בשער הכניסה בגגות המקדשים, בהמשך נבנו מחדש מבנים שנשרפו ב-1928 על בסיס צילומים משנת 1922.
במרץ 2006 היה ולדימיר פוטין, חובב אמנויות לחימה (חגורה שחורה דאן 6 בג'ודו) למנהיג הזר הראשון שביקר במקדש.
כיום ישנה הפרדה במנזר בין נזירי זן קלאסיים שלקחו על עצמם את שבועות הנזיר הקלאסיות (כולל התנזרות ממין ומבשר) ויומם מתרכז בלימוד ותרגול בודהיסטים, לנזירים לוחמים שמרכז עיסוקם הוא אמנויות הלחימה ושבועותיהם פחות מגבילות בתחום המזון והמין. כיום יש במנזר כ־300 נזירים רגילים ו- 100 נזירים לוחמים.
תיאור
מכלול המבנים של מנזר שאולין שוכן על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה (少室山), אחת משבע הפסגות של רכס הר סונג, כ-13 קילומטרים צפונית-מערבית לדנגפנג. המבנים ההיסטוריים ששרדו עד ימינו כוללים את המתחם המרכזי, את מקדש צ'וּדְזוּ ואת יער הפגודות. מקדש צ'ודזו נבנה לזכר מורה הדת בודהידהרמה ויער הפגודות הוא קבוצה של פגודות שהוצבו על קבריהם של נזירים בולטים.
המתחם המרכזי
המתחם המרכזי משתרע על שטח של 36 דונם על מדרון מתון כשהוא פונה כלפי הר שָׁאושְׁה שמדרום לו, מאחוריו הר ווּז'וּ (Wuru) ולפניו הנהר שָׁאושִׂי (Shaoxi), כששער הכניסה שוכן 65 מטרים מהנהר. אורכו (מצפון לדרום) מעל ל-300 מטרים ורוחבו (ממזרח למערב) 120 מטרים. בשל המדרון עליו בנוי המנזר יש הפרש גובה של 23 מטרים בין השער לחומה בחלקו האחורי של המנזר. לאורך הציר המרכזי של המנזר יש שבעה מבנים: השער, היכל המלך השמימי, היכל שקיאמוני (על שם גאוטמה הבודהה, הידוע גם בשם שקיאמוני) מגדל הכתבים הבודהיסטים, חדר אב המנזר, היכל לִישׂוֵּ'ה והיכל אלף הבודהות. מרבית המבנים מתקופות שושלת צ'ינג ומינג הם בני קומה אחת כשגגותיהם בנויים בסגנונות שונים, אבל כולם בנויים ממזחילה אחת ומחופים ברעפים מזוגגים. כל המבנים, למעט היכל אלף הבודהות הם צנועים יחסית במידותיהם. היכל אלף הבודהות הוא ברוחב של שבעה פתחים, ובו כ-300 ציורי קיר.
משני צדי הציר המרכזי יש מבני עזר הכוללים את מגדל התוף ומגדל הפעמון, היכל לְיוֹדְזוּ, היכל גִ'ינָּאלְווֹ, היכל מנג'וסרי, היכל סמנטבהדרה, היכל בָּאיְיִי והיכל קסיטיגרבהה. בהיכל בָּאיְיִי יש ציורי קיר מההיסטוריה של המנזר, ומההיסטוריה של פיתוח אמנויות הלחימה במנזר.
בנוסף, יש ממערב לציר המרכזי חצר פגודות, וממזרח לו אולם מדיטציה ומגורים לנזירים. בחצר הפגודות שרדו פגודת שקיאמוני, ופגודת מאיטריה, מתקופת שושלת סונג, וכן 174 אסטלות ועצים עתיקים (כולל גינקגו דו-אונתי שגילו מוערך ב-1,500 שנים). לאסטלות יש חשיבות מיוחדת בכך שהן תורמות למחקר ההיסטוריה, התרבות ואומנויות המלחמה של סין בתקופות השונות.
מקדש צ'ודזו
מקדש צ'ודזו שוכן על גבעה כשני קילומטרים מצפון-מערב למתחם העיקרי, כשפסגת ווּז'וּ מאחוריו. המקדש שוכן 1,800 מטרים ממערת בודהידהרמה בפסגת ווּז'וּ שמצפון לו, ונבנה לזכר בודהידהרמה. אורכה של החצר מצפון לדרום כ-88 מטרים ורוחבה ממזרח למערב כ-39 מטרים ושטחה 3.4 דונם. לאורך הציר המרכזי יש שלושה מבנים: השער, ההיכל הראשי, וביתן אלף הבודהות. משני צדי הציר המרכזי שוכנים ביתן מְייֵנְבִּי וביתן ההורים הקדושים. ההיכל הראשי, נבנה בתקופת שושלת סונג, על פי כללים שפורטו ביִינְגְדְזָאו פָאשְׁה, ספר נודע ללימוד ארכיטקטורה. בולטים במבנה הקישוטים המגולפים בעץ ובאבן. בנוסף יש חמישה מבנים היסטוריים ובחצר יש מעל ל-50 אסטלות מהתקופה שאחרי שושלת סונג, ועץ ברוש מפורסם המתוארך לתקופת שושלת טאנג.
יער הפגודות
על שטח של כ-20 דונם השוכן על המדרון כ-280 מטרים מערבית למתחם הראשי של המנזר בנויות בצפיפות 241 פגודות עתיקות שקיבלו את השם יער הפגודות. הפגודות נבנו על קבריהם של נזירים בולטים והן מתוארכות לשנים בין 689 ל-1803, תקופה המשתרעת על שבע שושלות ששלטו בסין: טאנג (שש פגודות), חמש השושלות (פגודה אחת), סונג (שתי פגודות), ג'ין (שמונה פגודות), יואן (44 פגודות), מינג (143 פגודות) וצ'ינג (14 פגודות). תאריך ההקמה של 23 פגודות נוספות אינו ידוע.
סניפי המנזר בעולם
מנזר שאולין התפרסם ברחבי העולם המערבי עקב סדרת הטלוויזיה קונג פו, שבו הגיבור הראשי, אותו גילם דייוויד קאראדין, הוא נזיר שאולין בן לאב אמריקני ואם סינית הפועל במערב הפרוע, וסרטי קונג פו שהופקו בהונג קונג (המכונים "מזרחונים" על משקל המערבונים) שבהם ניתן דגש לאמנויות הלחימה של שאולין או שהוקדשו לאגדת הנזירים הלוחמים של שאולין.
הפופולריות הרבה לה זכה הפכה את המנזר לאתר תיירות מושך שבו מבקרים כ-2 מיליון תיירים בשנה, מתוכם מעל ל-150,000 תיירים זרים. היא גם גרמה להקמת סניפים של מנזר שאולין ברחבי העולם שבהם הושם דגש על אמנויות הלחימה. המרכז של מנזר שאולין באירופה נמצא בברלין עם מנזרים בגרמניה ואוסטריה. מנזרים נוספים נמצאים בארצות הברית, ובישראל מלמדים את אמנויות הלחימה של שאולין.
בראיון שהתפרסם בסין ב-2011 אמר שי יונגשין, אב מנזר שאולין, כי קיימים בעולם כ-40 סניפים שהם בבעלות ישירה של המנזר.
ג'ייסון דנינו-הולט
ג'ייסון מוריס דנינו הולט (נולד ב-17 בינואר 1987) הוא שחקן, מחזאי, במאי תיאטרון ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
ב-7 בנובמבר 2008 הוא יצא מהארון בריאיון למוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות". בנובמבר 2011 השתתף בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה שהתרחשו מספר חודשים לפני כן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19, סיפר כי הוא תומך במפלגת מרצ.