cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פואד הראשון, מלך מצרים
מלך מצרים
במושב הפרלמנט הבא נבחר בשנת 1928 מוסטפא א-נחאס פאשה, יורשו של זע'לול מטעם מפלגת "אל-ופד" לראשות הממשלה. ממשלת א-נחאס נכנסה תוך זמן קצר לחיכוחים עם בריטניה ולמאבקים פנימיים עם המלוכה על ירושת הנכסים של אחד מהנסיכים בחצר המלוכה. מאבק זה היה לאמתלה בשביל פואד כדי לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות. בחירות אלו הסתיימו בבניית ממשלה בידי מוחמד מחמוד מטעם מפלגת "אל-איתיחאד". פואד לא ראה בטוב את תוצאות הבחירות וסירב לפתוח את הפרלמנט למשך חודש. ב-19 ביולי פיזר את הפרלמנט הנבחר בלי שבכלל פתח אותו ודחה את הבחירות הבאות לעוד שלוש שנים, משמע שכל הסמכויות השלטוניות והחקיקות עברו במהלך שנים אלו אל מוסד המלוכה והמלך פואד שלט בצורה שדמתה לאבסולוטיזם פוליטי. החוקה המצרית משנת 1923 הושעתה וממלכת מצרים נוהלה דרך צווים מלכותיים שהועברו אך ורק דרך המלך פואד. בשנת 1930, מונה מוחמד מחמוד הליברל לראשות הממשלה מטעם חצר המלוכה, והנהיג מחדש את חוק הצנזורה על האופוזיציה והחלו לצאת צווים ממשלתיים סמכותניים. הוצא איסור על הפגנות סטודנטים ועל חקירות ממשלתיות של עובדי מדינה.
לבסוף מינה פואד את איסמעיל סידקי לראשות הממשלה. סידקי, שבמקורו היה ממנהיגי "אל-ופד", ביצע בשנות העשרים פניית פרסה פוליטית ופנה למפלגת "אל-איתיחאד". עם מינויו לראשות הממשלה, מטרתו העיקרית הייתה למנוע ממפלגת "אל-ופד" לשוב לשלטון מחדש אי פעם. מצב זה גרר תסיסה אזרחית גדולה עוד יותר. הצווים הסמכותניים נגד האופוזיציה לא מנעו מחאות נגד הממשלה ואף אירע באוגוסט 1930 ניסיון להתנקש בחייו של סידקי. באוקטובר הוסדרה בידי הממשלה חוקת מצרים השנייה אשר חיזקה את סמכויות המלוכה המצרית. מחויבות השרים כלפי הפרלמנט הוחלפה במחויבות כלפי המלוכה וניתן למלך להטיל וטו על כל חוק שהוא ללא תנאים מגבילים. היה זה דרך משט סמכותני זה שעברה הממשלה המצרית את תקופת השפל הכלכלי הגדול. השפל החריף פגע קשות בהכנסות השוק החקלאי שעוד היווה את הבסיס לכלכלה המצרית גם לאחר הרפורמות הממושכות לגידול השוק התעשייתי. בין השנים 1930 - 1934 הייתה מצרים במשבר כלכלי חריף ביותר אשר השתמע בין לבין בחובות אדירים על חלק נרחב מהאוכלוסייה המצרית וריביות גבוהות במיוחד. בשנת 1932 הורה פואד בצו מלכותי על הקמתו של חיל האוויר המצרי והוסף לסמכותו של הפיקוד העליון גם כוחות האוויר. בשנת 1933, לאחר שממשלת סידקי, ככל קודמותיה, נחשלה בהסדר היחסים עם בריטניה, פואד פיזר את הפרלמנט ואלו הבאים שמינה לא החזיקו את הראש מעל המים לזמן רב. בהמשך ביטל פואד את חוקת 1930 אך לא השיב על כינה את חוקת 1923, במקום זאת משל באורח אוטוקרטי לתקופת זמן לא מוגבלת על מצרים.
עם שיבתו של מֻחַמַּד תָּאוּפִיק נַאסִים פָּאשָׁא לראשות הממשלה, נעתר המלך פואד להשיב את חוקת 1923 לתפקוד. מעמדה של מצרים החל להתערער מפנים ומחוץ, עם עליית המתיחות באירופה לקראת מלחמת העולם השנייה ועם המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהביאה לכיבוש צבאי של האימפריה האתיופית בידי איטליה הפשיסטית, פעולה שאיימה על ביטחונה של מצרים. בתחילת 1936, סדרת משברים פוליטיים הביאה להתפטרותו של נאסים פאשא מרשות הממשלה. פואד בהמשך מינה ממשלה זמנית בראשות עלי מאהר, פעיל בחצר המלוכה. לצד קיומה של הממשלה הזמנית, פואד החל בארגון משלחת לבריטניה שמטרתה הייתה להסדיר את יחסי המדינות. באוגוסט 1936 נחתם לבסוף ההסכם האנגלו-מצרי. ההסכם קבע ברית צבאית ומדינית בין המדינות, הכרה בריטית מחודשת בריבונות מצרית, המשך חלוקת השלטון על סודאן, הצטרפות מצרים לחבר הלאומים וצמצום מספר החיילים הבריטים במצרים. פואד לא חזה בהצלחת המשלחת להגיע להסכם ונפטר ב-28 באפריל 1936, בגיל 68, חודש לפני ניצחון מפלגת "אל-ופד" בבחירות הבאות לממשלה. פואד נפטר בארמון קובה בקהיר, ונקבר במאוזוליאום הח'דיווי במסגד א-ריפאעי בקהיר. בנו פארוק מונה ליורשו בתור מלך מצרים. סדרת המטבעות היחידה שהנפיק בשנת 1920 בשמו ובתוארו "אלשלטאן פואד" היא יקרת המציאות. המטבע 20 "ע'רשא" קרי דומה ל"גרש (ן)" הונפק רק ב 2 יחידות ואין לו מחיר בקטלוג קראוזה. המטבעות 2 "גרשאן", 5, 10 "גרוש" غروش היו הילך חוקי גם בארץ ישראל בזמן המנדט עד לשנת 1927.
נישואין
אשתו הראשונה הייתה שיבאקיאר ח'אנום אפנדי (1876–1947), בת דודתו ובתו של גנרל. החתונה נערכה בארמון עבאסיה בקהיר בשנת 1896. נולדו להם שני ילדים. אשתו השנייה הייתה נזלי סברי (1894–1978), בתו של מושל קהיר ושר החקלאות עבד א-רחים סברי פאשא. הם התחתנו בארמון בוסתאן בקהיר בשנת 1919.
בנישואיו הראשונים לשיבאקיאר ח'אנום אפנדי, נולדו לו הילדים: בנישואיו השניים לנזלי סברי, נולדו לו הילדים:
קאפררה
קאפררה (איטלקית: Caprera) הוא האי השני בגודלו בארכיפלג איי מדלנה (איטליה), המצוי במצר בוניפאצ'יו, בין האי סרדיניה לבין האי קורסיקה. שטח האי כ-16 קמ"ר, אורך חופיו כ-45 ק"מ, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא הר טייאלונה (Monte Teialone), שגובהו 212 מטרים מעל פני הים. האי מחובר לאי לה מדלנה בכביש מוגבה באורך כ-600 מטר.
תיירות כללית
האי הוא מוקד תיירותי, שחופיו ניחנו במפרצים ומעגנים נוחים לספינות. צבע מי הים הוא ירוק צלול, הודות לעובדה שזרמי הים החזקים במקום מנקים את פני הים. אין בו בתי מלון, אך יש כפר של בקתות נופש (בונגלו).
אתר מורשת
עיקר פרסומו בא לו בשל היותו המקום אליו פרש ג'וזפה גריבלדי ב-1856, והתגורר בו עד למותו בשנת 1882. גריבלדי רכש את האי בשנת 1855 והקים בו אחוזה חקלאית. הוא נטע בו יער אורן המכסה היום את פני האי. בתחום האחוזה הוקם מוזיאון למורשת ג'וזפה גריבלדי, בשם קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה.
טבע
האי הוכרז כשמורת טבע, בשל מיני עופות ים נדירים החיים בו: שחף מלכותי, קורמורן ובז נודד. כמו כן חיות בו עזי בר שעל שמן נקרא האי (capra באיטלקית פרושה עז).
קרקעית הים בקרבת האי מהווה מוקד משיכה לחובבי טבע ולחוקרי ארכאולוגיה ימית. באי נמצאו שרידים של אוניות מטען מהתקופה הרומית. לדעת חוקרי תולדות האי, מאז שניטש על ידי הרומאים, שהו בו רועי צאן בלבד.
ריו דה לה פלטה
ריו דה לה פלטה (בספרדית: Río de la Plata) הוא שפך נהר באוקיינוס האטלנטי. ריו דה לה פלטה מהווה את הדלתה אליה נשפכים נהר אורוגוואי ונהר פרנה. אורכו כ-300 ק"מ ורוחבו בקצה השפך הוא 220 ק"מ בין כף סן אנטוניו שבארגנטינה לכף סנטה מריה שבאורוגוואי. זהו שפך הנהר הרחב ביותר בעולם.
מימיו רדודים, ופתחו נחסם תדירות על ידי שרטונות חול תת-מימיים. אלה נחפרים בקביעות כדי לאפשר שיט אוניות. שתי הערים החשובות שהוקמו בחופיו הן בואנוס איירס ומונטווידאו. משמעות שמו בספרדית הוא: "נהר הכסף". כיום חלקו הדרומי של הנהר, השוכן בין חופי ארגנטינה לאורוגוואי, מזוהם בכימיקלים תעשייתיים מסוכנים ורעילים והרחצה שם אסורה.
את הנהר חוצות מעבורות ורחפות ממונטווידאו ומקולוניה לעבר בואנוס איירס ובחזרה, ומשך הנסיעה נע בין שעה ברחפת מהירה לשלוש שעות במעבורת.
לאוניד וולקוב
ליאוניד מיכאילוביץ' וולקוב (ברוסית: Леони́д Миха́йлович Во́лков; נולד ב-10 בנובמבר 1980, סברדלובסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור יהודי-רוסי, מומחה לטכנולוגיית מידע, ראש מטה קמפיין הבחירות של אלכסיי נבלני לבחירות לנשיאות רוסיה בשנת 2018, ולאחר מכן ראש המטה של "שביתת מצביעים", שבתום הבחירות עשה הכשרה מחדש לרשת המטה האזורי של נבלני, מייסד שותף של החברה להגנת האינטרנט.
מ-1 במרץ 2009 עד ספטמבר 2013 כיהן וולקוב כחבר בדומה העירונית של יקטרינבורג. בהיותו יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, שנוצרה לבחירות למועצת התיאום של האופוזיציה, שימש כראש מטה הבחירות של אלכסיי נבלני בבחירות לראשות עיריית מוסקבה ב-2013. וולקוב הוא ממייסדי מפלגת הברית העממית בראשות נבלני אשר הפך לימים למנהיג האופוזיציה הרוסית, ויושב ראש סניפה בסברדלובסק, חבר במועצה הפוליטית הפדרלית של מפלגת החופש העממי וחבר במועצה הפוליטית הפדרלית של תנועת סולידריות לשעבר. בשנת 1997 שימש כקפטן נבחרת רוסיה-אורל בטורניר הבינלאומי ה-10 של פיזיקאים צעירים "IYPT",  והשתתף באליפות העולם בתכנות 2001, בה זכה במקום ה-14.
בינואר 2021, ועדת החקירה של רוסיה האשימה אותו שלא בפניו ב-"השראת קטינים לבצע מעשים בלתי חוקיים ברשתות מידע ותקשורת" והכניסה אותו לרשימת המבוקשים במדינה. ב-10 באוגוסט 2021, ועדת החקירות פתחה בתיק פלילי נגד וולקוב באשמת "מימון ארגון קיצוני" וב-14 בינואר 2022 צירף השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה את וולקוב לרשימת האנשים שלגביהם יש מידע על "מעורבותם בפעילות קיצונית או טרור".
קורות חיים
וולקוב נולד ב-10 בנובמבר 1980 ביקטרינבורג (סברדלובסק לשעבר). אביו הוא מיכאיל ולדימירוביץ' וולקוב, פרופסור וחוקר ראשי של המעבדה לאלגברה קומבינטורית של אוניברסיטת אורל הפדרלית. אימו, סוזנה בוריסובנה וולקובה (קופצ'יק), מרצה בכירה במחלקה לטכנולוגיות מידע חדשות בחינוך מטעם האוניברסיטה הפדגוגית של מדינת אורל. וולקוב הוא ממוצא יהודי.
משנת 1998 עבד כמתכנת בחברת "SKB Kontur" שפיתחה מערכות חשבונאות ודיווח אלקטרוניות לעסקים ולמגזר הציבורי. בשנת 2004 לקח את תפקיד המנהל הכללי, ובשנת 2007 עמד בראש מחלקת הפרויקטים הפדרליים של החברה. בשנת 2010, עזב את החברה.
ב-1 במרץ 2009 נבחר לדומה העירונית של יקטרינבורג במחוז בחירות מס' 10 של מחוז קירובסקי (מינוי עצמי). במהלך הקדנציה כיהן כחבר בוועדת המשנה הקבועה לכלכלה עירונית, תכנון עירוני ושימושי קרקע וסגנית הוועדה הקבועה לממשל עצמי מקומי, מדיניות תרבות והסברה.
בשנת 2013 עבר עם משפחתו מיקטרינבורג ללוקסמבורג, וחזר לרוסיה בסוף 2014.
באוגוסט 2019, עקב העמדה לדין פלילי באשמת "השראת קטינים לבצע מעשים בלתי חוקיים ברשתות מידע ותקשורת", וולקוב עזב את רוסיה והחל משנת 2020 מתגורר בבירת ליטא, וילנה.
פעילות פוליטית וחברתית
משנת 2009 וולקוב הוא חבר בתנועת סולידריות. ב-10 באפריל 2010 ארגן עצרת נגד בניית כנסייה בכיכר העבודה ביקטרינבורג. האירוע כלל יותר מ-3,500 מפגינים והפך לפעולת המחאה הגדולה ביותר בעיר מאז הפרסטרויקה. ב-24 באוקטובר 2010, הוא היה לאחד ממארגני עצרת תמיכה ביגור ביצ'קוב אשר הואשם לצד שני עובדי קרן יקטרינבורג ללא מטרות רווח "עיר ללא סמים" בחטיפת, מעצר ועינויים שלא כדין חולים של מרכז גמילה למכורים לסמים. כמו כן בשנת 2010, יחד עם אנדריי אלשבסקי, פיודור קרשניניקוב, קונסטנטין קיסלב ודמיטרי גולובין, הוא הקים את ועדת זכות הבחירה ביקטרינבורג כדי להתמודד עם ניסיונותיו של המושל אלכסנדר מישארין לבטל את הבחירות לראשות העיר בבירת האזור.
ב-2015 עמד בראש מטה הבחירות של מפלגת החופש העממי בבחירות לאספה המחוקקת של אזור נובוסיבירסק. לאחר הסירוב לרשום את רשימת המועמדים בהתבסס על תוצאות אימות החתימות במאגרי המידע של שירות ההגירה הפדרלי של רוסיה, אשר, לדבריו, מכיל מספר רב של שגיאות, פתח בשביתת רעב בעודו טען שהחתימות המזויפות נאספו על ידי אספנים רעילים. באותה שנה עמד בראש מטה הבחירות של המפלגה בבחירות לדומא האזורית של קוסטרומה.
ב-2015 נפתח תיק פלילי נגד וולקוב לבקשת הכתב פוסטופינסקי מטעם חברת החדשות "Life" בבעלות המנכ"ל ארם גברליאנוב אשר על פי "The Moscow Times", השפעה על הצלחתו האחרונה הייתה "נאמנות לקרמלין", שטען כי ב-17 ביולי 2015 פגע וולקוב במיקרופון שלו במהלך סכסוך במטה הקואליציה הדמוקרטית בנובוסיבירסק. מאוחר יותר, הכתב שינה את עדותו והחל להצהיר כי וולקוב תפס את ידו וגרם לו לכאב פיזי. וולקוב הואשם בשיבוש עבודתו של עיתונאי באמצעות שימוש באלימות (חלק 3 של סעיף 144 של הקוד הפלילי של הפדרציה הרוסית). שופט בית המשפט המחוזי המרכזי של נובוסיבירסק סייג את מעשיו של וולקוב על פי החלק הרך יותר של המאמר, ללא שימוש באלימות, ובאוגוסט 2016 גזר עליו קנס של 30 אלף רובל.
בסוף 2015, יחד עם הפוליטיקאי סרגיי בויקו, הקים את החברה להגנת האינטרנט, שנועדה להגן על האינטרנט ברוסיה מפני צנזורה, רגולציה מוגזמת ושרירותיות מנהלית. ב-26 במרץ 2017, וולקוב ועובדים נוספים של הקרן נגד שחיתות, שארגנו שידור חי מהמחאות ברחבי רוסיה במשרדם, נעצרו על ידי משטרת מוסקבה. נגד וולקוב ועובד נוסף של הקרן נכתבו פרוטוקולים, לפיהם הם סירבו, לבקשת גורמי אכיפת החוק, לעזוב את שטחי הקרן בעת פינויים על ידי המשטרה עקב דיווחים על "פיצוץ צפוי" לכאורה. ב-27 במרץ, בית המשפט סימונובסקי במוסקבה גזר על וולקוב 10 ימי מעצר באשמת סעיף 19.3 לקוד העבירות המנהליות של הפדרציה הרוסית ("אי ציות לפקודה חוקית של שוטר"). בסך הכל, במהלך הקמפיין לתמיכה ברישומו של אלכסיי נבלני כמועמד לבחירות לנשיאות ברוסיה, הוא נעצר כ-5 פעמים ושהה 95 ימים במעצר מנהלי. ב-12 ביוני 2017, וולקוב ועובדים נוספים של הקרן נגד שחיתות ערכו שידור בן תשע שעות מההפגנות ברחבי המדינה.
ב-21 במאי 2019 עוכב ולאחר מכן נעצר למשך 20 יום בגין שיתוף בארגון עצרת נגד העלאת גיל הפרישה ב-9 בספטמבר 2018. בקיץ 2019, וולקוב עזב את רוסיה לאחר שנפתח תיק פלילי נגד הקרן נגד שחיתות במסגרת פרסום מאמרה על הלבנות הון ברוסיה והחל להתגורר בבירת ליטא, וילנה.
בתחילת פברואר 2021, ביקטרינבורג, ערכו חיפושים על סוזנה ומיכאיל וולקוב, הוריו של ליאוניד וולקוב. לדברי אמו של וולקוב, ההחלטה הוצגה בטענה כי החיפוש קשור למקרה של "הפרת נורמות סניטריות ואפידמיולוגיות" (סעיף 236 לחוק הפלילי) במוסקבה ב-23 בינואר.
ב-10 בפברואר 2021, הוכנס וולקוב לרשימת המבוקשים הבין-מדינתית בחבר המדינות. ועדת החקירה דרשה את מעצרו שלא בפניו, ובית המשפט בסמני, מוסקבה, נעתר לבקשה זו.
ב-10 באוגוסט 2021, ועדת החקירה של רוסיה פתחה תיק פלילי נגד וולקוב באשמת "מימון ארגון קיצוני".
ב-14 בינואר 2022 צירף השירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה את וולקוב לרשימת האנשים שלגביהם יש מידע על "מעורבותם בפעילות קיצונית או טרור".
חיים אישיים
במשך השנים, נישא וולקוב פעמיים, בשנת 2007 התחתן עם נטליה גרדינה, בנו בוריס (2009) ובתו מרגריטה (2012) נולדו בנישואים. לאחר גירושיהם, ב-2015 נישא לאנה ביריוקובה, ראש השירות הסוציולוגי של הקרן נגד שחיתות, ממנה יש לו בן, מארק (2017). בשנת 2020, לאחר גיורה של ביריוקובה, נישאו בני הזוג מחדש על פי הפולחן היהודי. אחיו, יבגני וולקוב גר ביקטרינבורג, ועובד כאדריכל.
איתמר זורמן
איתמר זוֹרְמן (נולד ב-1985) הוא כנר ישראלי, זוכה תחרות צ'ייקובסקי לכינור 2011, בנם של המלחין משה זורמן והפסנתרנית אסתרית בלצן.
טקס פרסי אוסקר ה-52
טקס פרסי אוסקר ה-52 (באנגלית: 52nd Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1979 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-14 באפריל 1980. הקומיקאי ג'וני קרסון הנחה את הטקס בפעם השנייה ברציפות.
סרט הדרמה "קרמר נגד קרמר" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, וכן בפרסי הבמאי הטוב ביותר (רוברט בנטון), התסריט המעובד הטוב ביותר (רוברט בנטון), השחקן הטוב ביותר (דסטין הופמן) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (מריל סטריפ). ג'סטין הנרי בן ה-8, אשר שיחק גם הוא ב"קרמר נגד קרמר", הפך למועמד הצעיר ביותר אי פעם לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
איתמר זורמן
ביוגרפיה
זורמן עשה את שירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין בחיל חינוך וברביעיית צה"ל.
טקס פרסי אוסקר ה-52
במהלך הטקס הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד לשחקן אלק גינס ולמפיק האל אליאס. כמו כן הוענקו פרס לזכר למפיק ריי סטארק ופרס לפעילות הומניטרית למפיק רוברט בנג'מין. פרס אוסקר להישגים מיוחדים הוענק לסרט "הסייח השחור" בגין האפקטים הקוליים יוצאי הדופן שהוצגו בו.
איתמר זורמן
ביוגרפיה
בהמשך למד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל חגי שחם. אחרי סיום לימודיו יצא להמשך לימודים לתואר מאסטר ולתעודת אמן בארצות הברית, שם למד אצל רוברט מאן וסילביה רוזנברג בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. לאחר זכייתו בתחרות הקונצ'רטו של בית הספר ג'וליארד ב-2011 בנגינת הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג, המשיך לזכייה בתחרות צ'ייקובסקי. לאחרונה סיים לימודי-המשך באקדמית קרונברג בגרמניה, עם הכנר כריסטיאן טצלאף.
טקס פרסי אוסקר ה-52
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
איתמר זורמן
ביוגרפיה
איתמר זורמן הופיע עם כל התזמורות בישראל, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה, תזמורת סאנט פטרסבורג בניצוחו של ואלרי גרגייב, תזמורת העולם החדש בניצוחו של מייקל תילסון תומאס, ותזמורת קאמרטה באלטיקה בניצוחו של גדעון קרמר ויורי באשמט, תזמורת אייריס בניצוחו של מייקל שטרן ועוד.
זורמן משתתף בקביעות בפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים כמו וורבייה, שווייץ ומרלבורו, וורמונט. הוא נגן מייסד ומוביל בפרויקט הקאמרי הישראלי (פרס שרת התרבות ע"ש בנימיני למבצעי מוזיקה 2011) ובשלישיית הפסנתר "ליסנדר", Lysander Piano Trio, עטורת פרסי המוזיקה הקאמרית בארצות הברית (פרס פישוף 2010, פרס קולמן 2011, פרס אריאגה 2011, פרס אמני ניו יורק 2012). ב-5 בנובמבר 2015 יצא דיסק הסולו הראשון שלו, ורסיטל בכורה באולם הקרנגי הול, ניו יורק. ב-2016 ערך סיור באיטליה יחד עם המנצח דניאל אורן, וסייר בדרום אמריקה עם הסימפונית ירושלים רשות השידור ב-2018.
אלבום השבוע - דיסק יצירות פאול בן חיים
ב-2017 הקליט דיסק ייחודי עם כל יצירותיו התזמורתיות של פאול בן-חיים, עם תזמורת ה-BBC של וולס. הדיסק יצא לאור ב־2019 והוכתר כ"אלבום השבוע" בבלוג של מבקר המוזיקה הלונדוני נורמן לברכט, 28.4.2019.
כלי הנגינה - הכינור
איתמר זורמן מנגן בכינור גוארנרי מ-1745 שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
חיים אישיים
זורמן נשוי לפסנתרנית, ליזה סטפנובה, להם שני ילדים אלה ו-לב, והמשפחה מתגוררת באתנס שבג'ורג'יה, ארצות הברית
ג'ין סאקס
ג'ין מייקל סאקס (באנגלית: Gene Michael Saks; 8 בנובמבר 1921 – 28 במרץ 2015) היה שחקן ובמאי יהודי-אמריקאי. סאקס החל את דרכן כשחקן תיאטרון ובשנות ה-60 החל לביים מחזות. הוא היה מועמד לשבעה פרסי טוני וזכה בשלושה. בנוסף לכך ביים סאקס מספר סרטים והיה נשוי לשחקנית בי ארתור.
קריירה
סאקס נולד ב-8 בנובמבר 1921 במנהטן, ניו יורק. הוא נולד בשם Jean ומאוחר יותר שינה את האיות ל-Gene. הוא גדל בהאקנסק, ניו-ג'רזי ולמד באוניברסיטת קורנל. הוא שירת בצי האמריקאי בזמן מלחמת העולם השנייה ואף נטל חלק בפלישה לנורמנדי. הוא למד משחק בניו-סקול ובאולפן השחקנים. במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 הופיע סאקס במספר תפקידים קטנים בברודוויי. בין השאר הופיע במחזות "סאות' פסיפיק", "האדם העשירי", "ירייה באפילה" ו"אלף ליצנים". סאקס גם הופיע בתפקידים קטנים במספר סרטים כמו "האסיר מהשדירה השנייה" ו"לפרק את הארי" ובסדרות טלוויזיה.
סאקס החל את קריירת הבימוי שלו ב-1963 עם המחזה Enter Laughing המבוסס על ספרו של קרל ריינר. ב-1965 היה סאקס מועמד לראשונה לפרס טוני עבור בימוי המחזמר Half a Sixpence. סאקס ביסס את מעמדו כאחד הבמאים הבולטים בברודוויי ובמהלך 1977 שלושה מחזות שביים רצו במקביל. באותה השנה זכה סאקס בפרס הטוני הראשון שלו עבור בימוי המחזמר I Love My Wife. לקראת סוף שנות ה-60 פנה סאקס לבימוי סרטי קולנוע. ב-1969 הוא ביים את הסרט "פרח הקקטוס" שזיכה את גולדי הון בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
סאקס נודע בשל שיתוף הפעולה שלו עם ניל סיימון. הוא ביים שמונה ממחזותיו של סיימון וארבעה סרטים שמבוססים על מחזותיו. הוא ביים את שלושת המחזות שמהווים את טרילוגיית יוג'ין: "יומן חוף ברייטון", "טירונות" ו"בדרך לברודוויי". עבודתו על המחזות "יומן חוף ברייטון" ו"טירונות "זיכתה אותו בשני פרסי טוני נוספים. בנוסף ביים סאקס את הגרסה הנשית של המחזה "הזוג המוזר" ואת הגרסאות הקולנועיות של המחזות: "אחרון המאהבים הלוהטים", "הזוג המוזר", "יומן חוף ברייטון" ו"יחפים בפארק". על ניל סיימון אמר סאקס: "הוא כותב על דברים שאני מכיר ואכפת לי מהם. שנינו באים ממעמד הביניים, משפחות יהודיות דור ראשון וההומור שלנו נובע מאותם שורשים."
המחזה האחרון שביים סאקס היה "בארימור" ב-1997. עבודתו האחרונה כשחקן הייתה ב-1998 בפרק של הסדרה חוק וסדר.
החלקה אמנותית על הקרח
החלקה אמנותית היא ספורט אולימפי שבו יחידים (גברים ונשים), זוגות או קבוצות מבצעות סיבובים, קפיצות ותנועות אחרות בהחלקה על הקרח. הדגש הוא על ביצוע אלמנטים פיזיים שונים בעלי איכות אסתטית שיוצרים הופעה אמנותית תוך כדי לבישת תלבושות מיוחדות (המשתנות בין המשתתפים ובין חלקי התחרות) ובליווי מוזיקלי. ישנן תחרויות מקומיות, ארציות ובינלאומיות ששיאן הוא באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח ובהחלקה אמנותית במשחקים האולימפיים במשחקי החורף האולימפיים. איגוד ההחלקה הבינלאומי (ISU), הארגון האחראי על הספורט, נוסד ב-1892. אנגליה היא מולדת ההחלקה האמנותית אשר החלה להתפתח במאה ה-18. אבי ההחלקה האמנותית המודרנית הוא האמריקאי ג'קסון היינס, רקדן בלט שלקח את תנועות הבלט, והעביר אותן לקרח באמצע המאה ה-19 ובכך עורר מהפכה בתחום. בשנת 1850 הוקם בקנדה משטח ההחלקה המלאכותי הראשון, אשר אפשר לספורטאים להתאמן כל השנה. בעקבותיו החלו נבנים משטחים כאלה בכל רחבי צפון אמריקה ואירופה. אליפות העולם הראשונה לגברים בודדים התקיימה ב-1896 בסנקט פטרבורג והיא הייתה הספורט החורפי הראשון שהוכנס למשחקים האולימפיים. הקפיצות הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-20. נכון לשנת 2008, המדינות המובילות בהחלקה על הקרח הן רוסיה, ארצות הברית, קנדה, צרפת, סין (בעיקר בזוגות) ויפן.
מקורות והתפתחות
את ספורט ההחלקה על הקרח הונהגה לראשונה בבריטניה ובהולנד, במקביל. ההולנדים התמחו יותר בהחלקה מהירה ואילו הבריטים - בהחלקה אמנותית. אנגליה היא לפיכך מולדת ההחלקה האמנותית למעשה.
במשך ההיסטוריה של ההחלקה על הקרח - במאות ה-18 וה-19 - היו המחליקים נפגשים במועדונים, בהם עסקו בהחלקה סיבובית על רגל אחת על הקרח, ולאחר מכן ביצעו אותה פעולה על הרגל השנייה. אלו היו התרגילים הראשונים שהמחליקים למדו לבצע. התרגיל הבא היה קפיצה מעל שלוש מגבעות. ביצוע תרגילים אלו הביא את המחליקים להישגים מצוינים. עד אמצע המאה ה-18 אפילו לא הייתה קיימת מחשבה על אפשרות להחליק אחורנית. המועדון הראשון של חובבי הענף נפתח בבריטניה בשנת 1742. מועדונים דומים החלו להיפתח אחריו בכל רחבי אירופה וגם בארצות הברית וקנדה.
סגנונם של המחליקים הבריטים היה נוקשה ומכני (גב זקוף, ידיים צמודות לגוף וראש קבוע במקום אחד). הם התרכזו בהחלקה מדויקת ומסודרת. זו הייתה תחילתו של אחד מסוגי התחרות בין המחליקים, שהיה קיים עד לא מזמן והתאפיין בניסיון של הספורטאים לצייר צורות מדויקות על הקרח תוך כדי החלקה; לפי הדיוק של הצורות - המשורטטות על ידי להבי המחליקיים - ניתן הציון. סוג נוקשה זה של תחרות לא עניין במיוחד את הקהל הרחב, ועם הזמן בוטל.
מי שנחשב לאבי ההחלקה האמנותית המודרנית הוא האמריקני ג'קסון היינס (Jackson Haines) שבאמצע המאה ה-19 עורר מהפכה בתחום. הוא היה רקדן בלט שהעביר את תנועות הבלט אל משטח הקרח. בהמשך, התפתח סגנון חופשי יותר, שכלל השתתפות של הידיים, הראש והכתפיים בתרגיל, וכן שילב גמישות, ועוד. באמריקה, בדיוק כמו באנגליה, לא נתקבל סגנון זה באהדה, ולא האירו פנים להיינס. הוא יצא להופעות באירופה, שם התקבל בברכה באוסטריה, על ידי מעריצי הוואלס. לאחר מכן הוא התפרסם גם בגרמניה, ברוסיה, בהונגריה ובארצות סקנדינביה, עד שבסופו של דבר התקבל סגנונו בכל העולם.
ב-1850 הוקם בקנדה משטח ההחלקה המלאכותי הראשון. בעקבותיו החלו נבנים משטחים כאלה בכל רחבי ארצות הברית, קנדה ואירופה. משטחי הקרח המלאכותי איפשרו לספורטאים להתאמן כל השנה. ב-1879 פתחו הבריטים את המועדון הבינלאומי הראשון לחובבי החלקה על קרח. המועדון איחד מחליקים מהענף האמנותי ביחד עם אבירי ענף המהירות. באותם זמנים - אמצע המאה ה-19 - ריצה על הקרח נחשבה כספורט להמונים, בעוד "החלקה אמנותית" נודעה כספורט לאצולה.
מיסוד הספורט
איגוד ההחלקה הבינלאומי (International Skating Union, בראשי תיבות ISU), נוסד ב-1892 על ידי 6 מדינות: אוסטריה, גרמניה, בריטניה, הונגריה, הולנד ושוודיה ונורווגיה שהיו תחת איחוד. כיום כולל הארגון כ-60 מדינות. אליפות העולם הראשונה לגברים בודדים התקיימה ב-1896 בסנקט פטרבורג. ההחלקה על הקרח הייתה הספורט החורפי הראשון שהוכנס למשחקים האולימפיים. תחרויות החלקה אמנותית נערכו במשחקים האולימפיים החל משנת 1908, תחילה במסגרת האולימפיאדה הרגילה (משחקי הקיץ) ובאולימפיאדת החורף מראשיתה בשנת 1924.
את המהפכה השנייה בענף הניע אולריך סלכוב (Salchow) משוודיה. בשנת 1909 הוא ביצע, בפעם הראשונה בהיסטוריית הענף, קפיצה סיבובית פשוטה. הבא אחריו, ב-1913, היה הספורטאי האוסטרי אַלוֹיְס לוּץ (Lutz) שחנך קפיצה שהייתה קשה ביחס לאותה עת. שתי הקפיצות קיימות עד היום, ונקראות לוץ וסלכוב על שם מבצעיהן הראשונים. עם השנים פותחו סוגי קפיצות נוספים, ביניהם הטוֹ (Toe), קפיצה הידועה גם בשם טוֹ-לוּפ (Toe Loop), הפליפ (Flip), הלופ (Loop) שנקראת לפעמים רידברגר על שם ממציאה, והאקסל (Axel), הנחשבת לקפיצה הקשה ביותר.
האישה הראשונה ששכנעה את האיגוד שתוכל להצטרף לענף חרף האיסור על השתתפות נשים הייתה מאדג' סיירס שהשתתפה בתחרויות עם גברים. הודות לה התאפשר ב-1906 לערוך את האליפות הראשונה לנשים. באליפות הנשים הראשונה היא ניצחה וקיבלה את מדליית הזהב. במקביל להשתתפותן של הנשים במשחקים האולימפיים, הן ערכו גם הופעות לקהל בליווי תזמורות והכניסו חידושים סגנוניים. בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 התבלטה סוניה הני ילידת נורווגיה, שחקנית שהופיעה על הקרח. רבים קראו לה "מלכת הקרח". היא החזיקה בתואר אלופת העולם במשך 12 שנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בזמן מלחמת העולם השנייה נהרסו כליל כמעט כל משטחי הקרח באירופה. הפעילויות הספורטיביות בענף זה כמו גם בענפים אחרים עברו לארצות הברית ולקנדה. החל משנות החמישים החלו להתחרות גם מחליקים מברית המועצות דאז, שקודם לכן התאמנו מבלי להיפגש עם מחליקים בני אומות אחרות. ברית המועצות הפכה במהרה למדינה מובילה בענף, בעיקר בקטגוריית הזוגות ובריקוד על הקרח. לודמילה בלואוסובה (Belousova) ואולג פרוטופופוב (Protopopov) היו הזוג הסובייטי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית (אינסברוק 1964) בקטגוריית זוגות, ומאז ועד היום כל הזוכים בזהב אולימפי בתחום זה היו מברית המועצות או מרוסיה (פרט למשחקי 2002 בהם את מדליית זהב קיבלו שני זוגות - מרוסיה ומקנדה).
במשחקים שהתקיימו בארצות הברית ב-1960, שודרו לראשונה תחרויות ההחלקה בטלוויזיה. הדבר חשף את הענף במדינות בהן הוא עוד לא היה מוכר, כמו יפן, והשפיע רבות על אופי ההחלקה. ענף הריקוד על הקרח הוכנס לראשונה במשחקי 1976.
פורמט התחרות וניקוד
בתחרויות ההחלקה על הקרח מבצעים המחליקים שני תרגילים, אחד קצר שבו מרכיבי חובה, ואחד ארוך ובסגנון חופשי יותר.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי בשנת 2002, התעורר חשד כי תוצאות השיפוט בתחרות הזוגות לא היו כשרות, והשופטת מטעם צרפת הודתה שהופעל עליה לחץ להטות את התוצאות. כתוצאה מכך, הוענקו באותה אולימפיאדה מדליית ארד ושתי מדליות זהב: לזוג הרוסי, שהיה המנצח המקורי; ולזוג הקנדי, שבמקור זכה במדליית הכסף. השלכה נוספת של אירוע זה הייתה שינוי בשיטת השיפוט בענף שנכנסה לתוקף בשנת 2003/04. עד אז היו השופטים מעניקים לכל מתמודד ציון עבור הפן הטכני של הביצוע וציון על אופן ההצגה האמנותי, כאשר שני הציונים היו מתוך ניקוד מקסימלי של 6.0. החל מעונת 2004, מקבלים המחליקים ניקוד הכולל ציון על ביצוע אלמנטים וציון על הופעתם. המחליקים מקבלים ניקוד על כל אלמנט שהם מבצעים ועל איכות ביצועו ('ציון אלמנטים') ועל חמישה מרכיבי החלקה, על פי ציון מקסימלי של 10: מיומנויות החלקה, מעברים, כוריאוגרפיה, אינטרפרטציה, וביצוע (ציון הופעה).
לינה ורטמילר
ורטמילר ידועה בשערה הקצר ובמשקפיים בעלי מסגרת לבנה, מראה שסיגלה לעצמה מאמצע שנות ה-60.
ביוגרפיה
ורטמילר נולדה ברומא למשפחה קתולית אדוקה ממוצא שווייצרי. בילדותה הייתה מרדנית מאוד, סולקה מיותר מ-12 בתי ספר קתוליים שונים, ונרשמה ללימודי תיאטרון חרף רצונו של אביה שתהיה עורכת דין.
לאחר שסיימה את לימודיה תיירה באירופה במסגרת עבודתה כמפעילה בתיאטרון בובות. בעשר השנים הבאות היא עבדה בתיאטרון כשחקנית, במאית ומחזאית. במהלך תקופה זו פגשה בג'אנקרלו ג'אניני, שבהמשך כיכב בכל סרטיה הגדולים. באמצעות היכרותה עם מרצ'לו מסטרויאני פגשה בפדריקו פליני ושימשה ב-1962 עוזרת במאי בסרטו "שמונה וחצי". בהמשך השנה ביימה ורטמילר את סרט הבכורה שלה "The Lizards", סרט שהרעיון המרכזי בו (חיי העוני של האיטלקים הדרומיים) היווה מוטיב חוזר בעבודות מאוחרות יותר.
לאחר מכן זכו סרטיה להצלחה בינונית, אך ב-1972 השיגה ורטמילר הצלחה בינלאומית מתמשכת עם סדרה של ארבעה סרטים בכיכובו של ג'נקארלו ג'אניני. האחרון שבהם, "שבע היפהפיות" משנת 1975, קיבל ארבע מועמדויות לפרס אוסקר, והיה שובר קופות עולמי. ורטמילר היא האישה הראשונה שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, וביחד עם ג'יין קמפיון, סופיה קופולה וקתרין ביגלו הן הנשים היחידות שהיו מועמדות אי פעם לפרס.
סרטיה ידועים בשמות הארוכים שהיא נותנת להם, כגון סרטה "סחף חושים", שלפי השם המקורי באיטלקית אמור להיות: "נסחפים על ידי גורל לא רגיל בים אוגוסט הכחול". שמות אלו קוצרו בקביעות כששוחררו להפצה עולמית. היא נכנסה לספר השיאים של גינס בשם הסרט הארוך ביותר: "Un fatto di sangue nel comune di Siculiana fra due uomini per causa di una vedova. Si sospettano moventi politici. Amore-Morte-Shimmy. Lugano belle. Tarantelle. Tarallucci e vino". (סרט משנת 1979 עם 179 דמויות, ידוע בשם המקוצר "Blood Feud").
ורטמילר הייתה נשואה לאנריקו ג'וב (נפטר ב-4 במרץ 2008), מעצב אמנותי שעבד איתה על כמה מסרטיה.
היא נפטרה ב-9 בדצמבר 2021, בגיל 93.
רוק בקסבה
רוק בקסבה הוא סרט דרמה ישראלי של הבמאי יריב הורוביץ משנת 2013. זהו סרטו הראשון והבולט ביותר בקריירת הבימוי שלו.
תקציר העלילה
השנה היא 1989. בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה, על גג בניין מגורים בעזה מוצב תומר בן ה-18 יחד עם חבריו למחלקה. המטרה: לשלוט בשטח ולמצוא את נערי ה"שבאב" שרצחו את אחד מחבריו. החיילים מנסים להתנהל מול האוכלוסייה העוינת ומול המשפחה שעל גג ביתם הם מוצבים, ונספגים אט אט בתוך מערכת ערכית מטלטלת. תומר, שלוקח חלק בפעילות וצופה באירועים, מנסה לבדל עצמו מכל המתרחש, אך בסופו של דבר מוצא את עצמו בתפקיד השליח הנוקם את מותו של חברו.
פרסים
הסרט הוקרן בחלק ה"פנורמה" של פסטיבל ברלין 2013 וזכה בפרס של CICAE.
יריב הורוביץ קיבל את פרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר עבור "רוק בקסבה" בפסטיבל אובין הצרפתי.
עורך הסרט יצחק צחייק זכה בפרס אופיר על עריכת סרט זה בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל ברגמו באיטליה.
רמת"א
רמת"א בע"מ (רכיבים ומערכות תעשייה אוירית) הוא מפעל של אלתא, השוכן בבאר שבע ועוסק בתכנון, ייצור והרכבה של כלים יבשתיים (בהם רק"ם גלגלי, מיגון פלטפורמות, אמצעי פריצה לשדות מוקשים, רובוטיקה קרקעית והשתתפות בייצור טנק המרכבה), ייצור והרכבה של כלי שיט (ספינות סיור ותקיפה מהירות) וייצור מקביל של מכלולים תעופתיים מחומרים מרוכבים.
היסטוריה
המפעל הוקם ב־1967 ביוזמת ממשלת ישראל לפיתוח ומתן תעסוקה לתושבי הנגב. בשנות ה־70 של המאה ה־20 החל המפעל לייצר את ספינות הדבור עבור חיל הים הישראלי, על בסיס ידע שסופק על ידי המספנה בארצות הברית שיצרה את הדבורים הראשונים שספקו לחיל ב־1970. ספינה ראשונה מתוצרת המפעל נמסרה בשנת 1975. חוזה ראשון ליצוא הדבור נחתם עם דרום אפריקה בשנת 1976, הדגם שסופק כלל גם את הטיל נגד ספינות "גבריאל" בשנת 1977 הושקה לראשונה ספינה מדגם דבורה, אך הדבורה נכנסה לשירות בחיל הים הישראלי רק ב־1989.
בשנת 1975 פותח במפעל רכב סיור משוריין מדגם רב"י, רכב רב תכליתי בעיקר לצורכי סיור. הרב"י (ראשי תיבות: רכב בן יעקב, על שם מפתחו, איציק בן יעקב) פותח כרכב סיור ממוגן, קל משקל ובעל מבנה ומיגון כנגד מוקשים ומטענים. המשקל הנמוך איפשר הטסה, הסקה ואף הצנחה של הכלי במטוסי ומסוקי התובלה של חיל האוויר בהם היסעור וההרקולס. בשנת 1979 הושק רכב סיור משוריין מדגם "ראם".
בשנת 1983 הוקם מפעל נוסף במתחם רמת"א – ממת"א (מבנים מרוכבים תעשייה אווירית). המפעל מתכנן ומייצר מבנים לכלי טיס מחומרים מרוכבים וממתכת, ומשמש כקבלן משנה עיקרי ליצור מטוסי המנהלים של התעשייה האווירית. בין השאר ייצר את הגאי הכיוון למטוסי F-15 ו־F-16, חלקי מבנה למטוסי הנוסעים בואינג 777 ובואינג 787 ומבנים מרוכבים למסוקים.
בשנת 1986 ייצר המפעל עבור משטרת ישראל את ספינת הסיור "שפירית", למטרת סיור הצלה בכנרת.
בשנת 1989 נחתם הסכם לאספקת 400 מגובים (התקן הנדסי המותקן על רכב קרבי משוריין כגון טנקים, נגמ"שים וציוד מכני הנדסי שתפקידו לפלס דרך נקייה ממוקשים, ולאפשר לכלי רכב אחרים לנסוע בעקבותיו) לחיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנת 2003 החל המפעל לייצר ערכות מיגון לדחפורי די–9 של צה"ל מדגם CAT D9R, אחרי שהועדף על פני התעשייה הצבאית שייצרה את ערכות המיגון לדגמי D9L ו־D9N. בעקבות ההצלחה של המיגון במהלך האינתיפאדה השנייה מכרה רמת"א ערכות מיגון לדחפורים גם לצבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית.
באוקטובר 2018 פרסמה התעשייה האווירית שזכתה במכרז להסבת דחפורי D9 לתצורת "פנדה" – דחפור אוטונומי בלתי מאויש.
בנובמבר 2018 הודיעה התעשייה האווירית שכחלק מתוכנית התייעלות נשקלת האפשרות להפסיק את פעילות ייצור ספינות קרב במפעל, או למכור אותה. במהלך 2019, החלה התעשייה האווירית להסב את מפעל רמת"א למפעל שייצר מערכות לחימה מתקדמות ללוחמת יבשה, ביניהם רכבים רובוטיים, מערכות מכ"ם יבשתיות לשיבוש רחפנים ולהגנת גבולות. המפעל המחודש עבר להיות חלק מחברת אלתא מערכות, שבסיסה באשדוד. עד להשלמת הקמת המפעל החדש באתר, הפעילות במפעל הקיים תהיה רק יצור ספינות דבורה.
תחומי פעילות
בין השאר, המפעל עוסק בפיתוח וייצור של:
מפעל קרונות רכבת ישראל
בשנת 1993 החל מפעל רמת"א לפעול בתחום התחבורה המסילתית, זאת בעקבות הסכם רכש גומלין לייצור והרכבת מכלולים רכבתיים לקרונועים מדגם IC3 עם חברת סקנדיה (ABB Scandia) הדנית (החברה נקנתה מאוחר יותר על ידי חברת אדטרנץ–Adtranz, שבעצמה נקנתה על ידי חברת בומברדיה). במסגרת הסכם הרכש של רכבת ישראל והרשות לשיתוף פעולה תעשייתי עם היצרנית הוסכם על ביצע הרכבה סופית של מכלולים ל־87 קרונות מדגם זה. לצורך הפרויקט הוקם מפעל חדש בו האנגר ייעודי להרכבת קרונות, המשתרע על פני 12,000 מ"ר ומכיל שש תחנות עבודה על פני שלוש מסילות רכבת המתחברות למסילה הראשית של רכבת ישראל מדרום לתחנת הרכבת באר שבע צפון. אחר כך, בין השנים 1999 ל־2004, בוצעו במפעל עבודות גמר ב־93 קרונות דו־קומתיים מסוג בומברדיה דאבל דק קוץ' שסופקו לרכבת ישראל.
ב־2004 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין בומברדיה לרמתא לייצור משותף של 86 קרונות דו־קומתיים עבור רכבת ישראל, עם אופצייה להגדלת ההזמנה לכ־500 קרונות. לצורך הפרויקט הורחב המפעל בהשקעה של כ־10 מיליון דולר, רמת"א הכשיר, במפעלי בומברדיה באירופה, כוח אדם לעבודה בפרויקט ולעובדי רמת"א הצטרפו למשך כשנה שלמה כ־15 טכנאים ומהנדסים של חברת בומברדיה מחו"ל. ביצועה של ההזמנה החל באוגוסט 2005 ומערך הקרונות הראשון מתוצרת המפעל נמסר לרכבת ישראל בדצמבר 2005. לאחר השלמת ההזמנה נסגר המפעל.
ב־2013 עבר המפעל לידי התאגיד הצרפתי אלסטום, המשתמש במתחם לצורך תחזוקת הקרונועים מדגם IC3, לאחר שזכה במכרז התחזוקה של רכבת ישראל למשך 15 שנה.
ז'וזף מארי ז'אקאר
ז'וזף מארי ז'אקאר (בצרפתית: Joseph Marie Jacquard; 7 ביולי 1752 – 7 באוגוסט 1834) היה יצרן כובעי קש לפני שהפך לטווה משי צרפתי ולממציא, אשר שיפר את התכנון המקורי של הנול של ז'אק דה ווקנסון משנת 1745, בהמציאו את המנגנון של הנול של ז'אקאר בין השנים 1804–1805. המנגנון של הנול נשלט על ידי חורים המסודרים בצורה מסוימת על גבי אוסף כרטיסים. המנגנון מאפשר אריגה של צורות מורכבות. אריגה זו מכונה אריגת ג'קארד.
ז'אקאר נפטר באולן (Oullins) ב-7 באוגוסט 1834. שש שנים מאוחר יותר הוקם פסל לזכרו בליון, באזור שבו הושמד מיצג הנול שלו משנת 1801.
שוחרה סולאטי
שוחרה סולאטי (בפרסית: شهره صولتی; ) היא זמרת פופ איראנית שמתגוררת בארצות הברית.
ביוגרפיה
שוחרה סולאטי נולדה בעיירה זנג'אן, איראן למשפחת אמנים. היא החלה לשיר בגיל שבע. בהמשך היא למדה שירה ונגינה בקלרינט בטהראן. האלבום הראשון שלה יצאה בשנת 1976 וזכה לפופולריות בין צעירי המדינה. זמן קצר לפני המהפכה האיראנית של שנת 1979 הוא נסעה לארצות הברית לסבב הופעות. בעקבות השינויים הפוליטיים במדינה היא לא יכלה לחזור ועברה לניו יורק והתחתנה תוך זמן קצר.
בשנת 1982 שוחרה סולאטי עברה ללוס אנג'לס שהפך למרכז מוזיקה איראנית בארצות הברית. בהיותה בעיר היא החלה להופיע בקונצרטים ועבדה על התקליטים החדשים. בשנת 1996 היא עשתה אלבום משותף עם חסן סתאר. בעקבות יצירות שלה, בתחילת המאה ה-21 היא החלה לקבל פרסום גם מחוץ לאיראן. בעקבות כך היא החלה להופיע בקנדה, נורווגיה, טורקיה, קפריסין, ישראל ומדינות נוספות. בשנת 2004 היא הוציאה אלבום חדש תוך שיתוף פעולה עם פראמרז אסלאני.
בשנת 2008 שוחרה סולאטי הופיעה בתיאטרון דולבי בעקבות הדיסק החדשה שלה.
בסך הכל הזמרת הוציאה כ-30 אלבומים.
אריה סיון (אדריכל)
אריה סיון (1940 – 2010) היה אדריכל ומורה לאדריכלות בכיר בישראל.
ביוגרפיה
אריה סיון נולד כליאון (אריה) טינטשטיין. הוא קיבל בשנת 1965 תואר מוסמך לארכיטקטורה ובינוי ערים מהטכניון. משנת 1969 פתח משרד עצמאי ומשנת 1981 ועד לפטירתו בשנת 2010, עבד בשותפות עם האדריכל הורציו שוורץ.
כאדריכל השתתף בפרויקטים רבים והתבלט במיוחד בתחום השימור. סיון התפרסם הודות להתמדתו כמורה לאדריכלות תחילה בבצלאל ולאחר מכן בחוג לעיצוב פנים במכללה למינהל - חוג אותו הקים לאחר פרישתו מבצלאל בשנת 2004 בדרגת פרופסור חבר. בין השנים 1980–1981 שימש בתפקיד ראש המחלקה בפועל במחלקה לעיצוב סביבתי ותעשייתי (לימים המחלקה לאדריכלות) בבצלאל, ושוב בשנת 1983.
אריה סיון הוא אביהם של קרין סיון ושל במאי הקולנוע אייל סיון.
הממלכה הערבית של סוריה
הממלכה הערבית של סוריה (בערבית: المملكة العربية السورية) הייתה מדינה ערבית קצרת ימים שהוכרזה במרץ 1920, הראשונה שנוסדה במזרח התיכון בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של האימפריה העות'מאנית.
ממשלת פייסל, אוקטובר 1918 – מרץ 1920
פייסל הקים בדמשק ממשלה ערבית-סורית, אשר הורכבה מראשי "המרד הערבי" והלאומיים הערביים. בפועל, חלשה ממשלתו על ארבע הערים דמשק, חומס, חמה וחלב, ועל השטחים הסמוכים אליהן, ומסוף 1919 גם על סנג'ק דיר א-זור. ממשלתו החזיקה צבא ויחידות משטרה.
ב-13 באפריל 1919 הגיעו פייסל וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו להבנה, כי סוריה תיכון כמערכת פדרטיבית של אוטונומיות מקומיות, תחת שלטונו של פייסל ובחסות צרפת. באפריל 1919 אישר פייסל את כינונו של גוף פרלמנטרי לאומי - "הקונגרס הלאומי הסורי". נערכו בחירות ברחבי סוריה, והקונגרס התכנס ביוני אותה שנה. בחלק ניכר מתקופת קיומה של הממשלה נעדר פייסל עצמו מסוריה. הוא עסק בפעילות דיפלומטית באירופה, ואת ענייני המנהל ריכזה מועצת שרים מטעמו, שפיקחה על בירוקרטיה דומה לזו העות'מאנית. רוב הזמן עמד בראש מועצת השרים עלי רדא אל-רכאבי. בסוף שנת 1919 שב פייסל לסוריה מאירופה, בה שהה במשך רוב השנה.
משטרו של פייסל הדגיש את דפוסיה של הלאומיות המודרנית, והשקיע בטיפוח ההיבט התרבותי וההיבט החילוני של הלאומיות הערבית. בשנת 1918 הקימה ממשלת פייסל את "האגודה הראשונה לתרגום ויצירה", שהפכה בפברואר 1919 ל"אגודת מערכת החינוך", ותפקידה היה לטפל בענייני חינוך בכלל. ביוני 1919 הוקמה בדמשק האקדמיה ללשון הראשונה בעולם הערבי, תחת השם "אקדמיית הלשון הערבית של דמשק". ב-1919 נוסדה האוניברסיטה של דמשק, ועוצבה תוכנית למערכת חינוך מודרנית חדשה. החל מ-17 בפברואר 1919 (ועד כיבוש דמשק על ידי הצרפתים) יצא לאור בדמשק, פעמיים בשבוע, העיתון הרשמי של ממשלת פייסל, "אל-עאצמה" ("עיר הבירה"), שכלל מאמרים ששיבחו את הלאומיות הערבית והביאו את הנוסח המלא של נאומי פייסל.
במהלך השנה הראשונה לממשלת פייסל, קמו שלושה ארגונים חוץ-ממשלתיים: מפלגת אל-איסתקלאל (בדצמבר 1918), "אגודת האמנה" (או "אגודת הברית"), שחידשה את פעולתה, ו"המועדון הערבי".
הממלכה, מרץ–יולי 1920
למרות תביעתה של הממלכה לטריטוריה שתשתרע על שטחה של האוטופיה, סוריה הגדולה, פרי אידאולוגיה פאן ערבית להקמת ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל, היא לא חיקתה את וילאייט דמשק שבמחצית השנייה של המאה ה-19 עד 1887 השתרע על כל שטחה של האוטופיה, ונאלצה לוותר על שטחה של ארץ ישראל שהייתה באותה העת תחת משטר צבאי בריטי ולהסתפק בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון וירדן.
ב-25 באפריל 1920 אושר בוועידת סן רמו המנדט שיעניק "חבר הלאומים" על לבנון ועל סוריה – לצרפת. לאחר שאושר המנדט, כפו הלאומיים הסוריים על פייסל ממשלה בהנהגת התקיפים שביניהם, בראשות האשם אל-אתאסי, שהחליף ב-7 במאי 1920 את עלי רדא אל-רכאבי, וכיהנו בה גם עבד אל-רחמאן שהבנדר ויוסף אל-עט'מה. ב-31 במאי 1920 התחייבה ממשלת אל-אתאסי בפני "הקונגרס הלאומי הסורי" לפעול למען "עצמאות מלאה של סוריה", מניעת מעורבות זרה ונגד בית לאומי ליהודים "בדרום סוריה" (ארץ ישראל). ממשלה זו התכוננה לגיוס צבאי מקיף ומינתה משלחת דיפלומטית לאירופה, אולם הצרפתים לא התירו לה לצאת את ביירות עד שיסכימו הסורים לקבל את שלטון המנדט.
בתחילת יולי 1920 פורסמה טיוטה ראשונה לחוקה, שאמורה הייתה לעצב משטר פרלמנטרי-מלוכני. היא קבעה שהפרלמנט יהיה מקור הסמכות העליונה במדינה, ושהממשלה ומוסד המלוכה, יהיו כפופים לבית הנבחרים. הטיוטה קבעה כי לשונה הרשמית של המדינה הסורית היא ערבית ודתה הרשמית היא האסלאם, והיא תהיה מורכבת מברית של חבלי־ארץ, שלכל אחד מהם תינתן אוטונומיה ויוקמו בהם פרלמנטים מקומיים. מדינה זו, פרי חזונם של הלאומיים, אמורה הייתה לכלול במסגרתה של "סוריה רבתי" גם את שטחי לבנון, ארץ־ישראל ועבר־הירדן.
על שטחה של הממלכה הוחל המנדט הצרפתי, שחולק על פי מפתח עדתי לשש ישויות בעלות מידה שונה של עצמאות. כפיצוי על סילוקו מסוריה, הוכתר פייסל על ידי הבריטים למלך עיראק.
הר ברתה (אלסקה)
הר ברתה או הר ברטה (באנגלית: Mount Bertha) הוא הר המכוסה קרחונים ברכס פיירווד'ר שבהרי סנט אליאס, בשטח הפארק הלאומי גליישר ביי (מפרץ הקרחונים), בדרום מזרח מדינת אלסקה, שבארצות הברית.
הר ברתה ממוקם 9 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מהר קרילון (הר קריון), ו-38 קילומטרים דרומית-מזרחית מהר פיירווד'ר (שהוא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס פיירווד'ר).
גובהו של הר ברתה 3,110 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 1,053 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם
שמו של ההר הופיע לראשונה בפרסום משנת 1910, כשיצא לאור סקר החופים, והסקר הגאודטי של ארצות הברית.
על פי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, ההר נקרא על שם ספינת הסוחר אס.אס. ברתה (S.S. Bertha), ספינת קיטור, אשר שימשה חברה מסחרית מקומית החל משנת 1888, ועד טביעתה ב-18 ביולי 1915 במפרץ אויאק (Uyak Bay).
הטיפוס לפסגת ההר
הטיפוס המתועד הראשון לפסגת ההר נעשה ב-30 ביולי 1940 על ידי ברדפורד וושברן (Bradford Washburn), רעייתו ברברה וושברן (Barbara Washburn), מיינארד מילר (Maynard Miller), מיקל פיירזינגר (Michl Feuersinger) ותומרס וינשיפ (Thomas Winship). היה זה הטיפוס הראשון של ברברה, והיא ובעלה ראו בטיפוס ירח הדבש שלהם.
צלה של הרוח
תקציר העלילה
עוד באותו לילה דניאל לוקח את הספר לביתו וקורא אותו בשלמותו בשקיקה. נסיונותיו של דניאל לאתר ספרים נוספים של מחבר הספר לא צולחים, אך במהלך חיפושיו הוא מגלה כי גבר זר המכנה עצמו לַאִין קוּבֶּרְט, כשמו של השטן בספר שזה עתה קרא, שרף את כל ספריו של חוליאן קאראך, והספר "צלה של הרוח" שהוא אוחז בידו הוא העותק האחרון שטרם נשרף.
תשע שנים מאוחר יותר, דניאל סמפרה בן ה-18, בשקיקתו לגלות על אודות חיבוריו האחרים של קאראך ועברו הנסתר, נשאב בעל כורחו אל תוך עולמו ועברו של הסופר. בעודו מתאהב בביאטריס, אחותו של חברו הטוב טומאס, הוא חובר לפרמין רומרו דה טורס, אסיר לשעבר בטירת מונטז'ואיק אשר נכלא ועונה בגין מעורבותו בריגול אחר האנרכיסטים במלחמה. במהלך חיטוטם בעברם המפוקפק של אנשים - חיים או מתים- מעוררים השניים את כוחותיו האפלים של מפקח המשטרה האכזר, פומרו.
ספרי המשך
ב-2009 יצא לאור ספר ההמשך "משחקו של המלאך" המהווה פריקוול לספר זה והמספר על אודות סופר צעיר המתבקש לכתוב ספר עבור דמות מסתורית תמורת סכום עתק. הספר תורגם לעברית על ידי מרינה גרוסלרנר ויצא לאור באותה ההוצאה. ספר המשך ל"צלה של הרוח" הוא "אסיר השמים" שראה אור ב-2012, ואשר מתאר את המשך קורות גיבורי הספרים הקודמים לו.
פיתוי
פיתוי הוא דבר מושך שקשה לעמוד בפניו. לעיתים מתקיים שידול, השאה או הסתה של אדם לבצע דבר מה שעשוי להיות אסור או לא רצוי לאדם עצמו או לאנשים אחרים, והאיסור המוטל על ביצוע הדבר קשור בדרך כלל בחוקים, מנהגים או טעמים רגשיים ונפשיים.
פיתוי פסיבי ואקטיבי
ישנם שני סוגים עיקריים של פיתוי: פסיבי ואקטיבי. בפיתוי פסיבי, נמצא אדם במצב בו הוא מודע למושא הפיתוי, והפיתוי מתקיים בעיקר מכוח הנעה נפשית פנימית של המפותה לבצע את הפעולה הלא רצויה. דוגמה טיפוסית לכך יכול לשמש הפיתוי הניצב בפני אדם הנמצא בדיאטה לאכול עוגת קצפת אותה ראה בחלון ראווה. לאותו אדם נימוקים בעד ונגד אכילת עוגת הקצפת, אך הפיתוי לאכלה אינו נובע מעוגת הקצפת עצמה אלא מתוכו של המפותה.
פיתוי אקטיבי קיים כאשר ההשאה או השידול לבצע פעולה מסוימת באים מאדם אחר או מופעלים באופן אקטיבי. כאן, השידול בא בעיקרו מבחוץ, ומנסה להפעיל או לשנות מנגנונים פנימיים אצל המפותה. דוגמה למקרה של פיתוי אקטיבי מצויה בספר בראשית, פרק ג', כאשר הנחש מפתה את האישה לאכול מפרי עץ הדעת טוב ורע. האישה מזכירה את איסורו של אלוהים לאכול מפרי העץ בתוך הגן משום שאכילתו תביא למותם. הנחש מרגיע אותה ואומר: "לא מות תמותון" ומוסיף כי ביום שיאכלו אדם ואשתו מן העץ יהיו "כאלוהים, יודעי טוב ורע." האישה רואה כי העץ "תאווה הוא לעיניים, ונחמד העץ להשכיל" ואוכלת ממנו, ואף נותנת מפריו לאדם.
המפתה הוא אדם המשתמש במניפולציה כדי להשיג משהו. אין לראות במילה מניפולציה משמעות של פעולה עם כוונות רעות, אלא פעולה שבאה לגרור תגובה הרצויה למפתה. כגון מתראיין לעבודה חדשה, שמדגיש בפני המראיין את תכונותיו הטובות והחזקות, על מנת להעביר רושם מסוים ולהניע את המראיין לקבלו לעבודה. דוגמה נוספת היא של 'אשה מפתה' או 'גבר מפתה' - כוונת המפתה אינה בהכרח לבצע מעשה, אלא פשוט ללכוד את המושא ברשתו ולהעמיד את עצמו כאובייקט נחשק. על-כן האשה המפתה תהיה מוקפת גברים שרוצים אותה - והגבר המפתה יהיה מוקף נשים. יש בכך אחיזה נפשית.
תנאים לפיתוי
פיתוי מתקיים לרוב כאשר מתממשים שני תנאים. הראשון שבהם הוא היות מושא הפיתוי מפתה—כלומר, רצוי ומהנה למתפתה. לדוגמה, אדם הנמצא בדיאטה עשוי לכמוה לסוגים שונים של אוכל, ולהתפתות לאוכלם, אך אינו מתפתה כלל לאכול חול מעורב בזפת.
תנאי נוסף המצוי ברוב סוגי הפיתוי הוא שכניעה לפיתוי מבטיחה תגמול בטווח הקצר, לעומת תגמול אפשרי בטווח הארוך עבור אי-כניעה לפיתוי. כך, לדוגמה, אדם המתפתה לפרוץ לביתו של אדם אחר, מתפתה בגלל הסיכוי לתגמול מהיר ומיידי, ודוחה או מתעלם מהתגמול האפשרי בטווח הארוך לשמירה על החוק. ההרתעה העיקרית הקיימת עבור אותו אדם טמונה במצב בו העונש על כניעה לפיתוי נמצא אף הוא בטווח הקצר. כך, לדוגמה, אדם צמא בלב ים לא ישתה ממי הים, למרות צמאונו, כיוון שהתגמול המובטח יהפוך מיידית לעונש.
פיתוי בהקשר דתי
רוב הדתות מגנות את הפיתוי ודורשות מן המאמין שלא להיכנע לסוגים שונים של פיתוי. לפי תפישות דתיות מסוימות, עצם קיומו של פיתוי מעיד בדרך כלל על–כך שהכניעה לו בלתי רצויה. בדת הנוצרית, במיוחד, יש מקום מרכזי למאבק בפיתויים המוצבים על דרכו של המאמין, במיוחד בתחומים בהם התשוקה לספק יצרים טבעיים עזה, כמו בשאיפה לסיפוק צרכים מיניים ותזונתיים.
מנחם כהן (עורך)
מנחם מנדל כהן (נולד בב' באלול תשמ"ו, 6 בספטמבר 1986) הוא עיתונאי, עורך שבועון כפר חב"ד. בעבר שימש עורך אתר כיכר השבת.
ביוגרפיה
נולד בכפר חב"ד ב' לרותי ולדניאל כהן. למד בישיבות אחי תמימים־חב"ד בכפר חב"ד ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, לקראת שנת תשס"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בשנת תשס"ד החל לעבוד כעורך באתר col - חב"ד און ליין, עד פרישתו באייר תשע"ו.
בחודש כסלו תשס"ט התחיל להוציא לאור את החינמון "COL", שהיה מגזין שבועי שהופץ בקרב קהילות חב"ד בישראל. לאחר כחצי שנה נפסקה הופעתו בעקבות בקשת שבועון כפר חב"ד.
במאי 2009 עם הקמת אתר כיכר השבת התמנה לכהן בצוות העורכים באתר והיה לעורך ראשי, עד להתפטרותו בסוף שנת תשע"ב.
מחודש שבט תש"ע הוא עורך את המדור "חיים יהודים" בעלון השבת שיחת השבוע בה הוא מראיין אישיות כלשהי או סוקר מיזם תורני וכדומה.
בכ"ג אלול תשע"א, 22 בספטמבר 2011 נישא לפנינה ברכה בת יהודה קוסקס.
בחודש אוקטובר 2012, חשוון תשע"ג, מונה לעורך שבועון כפר חב"ד תחת העורך הראשי אהרן דב הלפרין. מאז הוא כותב בעיתון טור דעה שבועי במקביל לעריכת המגזין. בנוסף, הוא עורך את מוסף החדשות היוצא לצד העיתון ומכהן כיועץ תוכן למוסף הנשים השבועי במסגרת העיתון.
מאז כסלו תש"פ הוא עורך ביחד עם לוי שייקביץ את מגזין "נשמה" היוצא בשיתוף צעירי חב"ד המיועד בעיקר למקורבי בתי חב"ד בישראל.
כהן מתגורר בעיר אלעד ואב לשבעה ילדים.
לואי הרביעי, מלך צרפת
חייו
לואי נולד בעיר לאן שבצפון צרפת לשארל השלישי "התם" מלך פרנקיה המערבית, מאשתו אדוויג, בתו של אדוארד הזקן מלך אנגליה. היה בן שלוש שנים בלבד כאשר אמו לקחה אותו לאנגליה, אחרי שאביו נכלא ב-923, ומכאן כינויו "מעבר לים". ב-936, אחרי מותו של ראול מלך פרנקיה המערבית, נקרא על ידי האצילים לחזור לצרפת ולרשת את הכתר.
ב-939 נאבק באוטו הראשון, מלך גרמניה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, על השליטה במחוז לורן, אך לבסוף נשא לאישה את גרברג, אחותו של הקיסר, שילדה לו שני בנים ובת. המלך לואי הרביעי נפל מסוסו ומת ב-954. הוא נקבר בכנסיית סן רמי שבעיר ריימס. בנו בכורו לותר ירש את כתר ממלכת פרנקיה המערבית.
Synthesis
Synthesis (בעברית: סינתזה) הוא אלבומה הרביעי של להקת הרוק אוונסנס. האלבום יצא לאור ב-10 בנובמבר 2017 על ידי חברת התקליטים ברטלסמן מיוזיק גרופ. מתוך האלבום יצאו שני הסינגלים; "Imperfection" ו-"Hi-Lo".
רקע והפקה
ב-20 במרץ 2017, בריאיון ל-Aol Build איימי לי הכריזה באופן רשמי לאחר גל שמועות כי הלהקה עובדת על אלבומה הרביעי הצפוי לצאת בסתיו 2017 (6 שנים לאחר יציאת אלבומה השלישי,Evanescence). בהמשך פרסמה לי את שם האלבום, Synthesis.
האלבום אשר יצא לבסוף ב-10 בנובמבר 2017, מכיל קטעים נבחרים מאלבומים קודמים אשר עובדו בכלי נגינה סינתטיים ואלקטרוניים ובתוספת שני סינגל חדשים.
פרה חולבת
בז'רגון העסקי, פָּרָה חוֹלֶבֶת או פרת מזומנים הוא מיזם שמייצר תשואה קבועה של הכנסות העולה בהרבה על ההוצאה הנדרשת לקיומו. עסקים רבים מנסים ליצור או לרכוש מיזמים כאלה, מכיוון שהם יכולים לשמש להגברת ההכנסה הכוללת של החברה ולתמוך במאמצים פחות רווחיים.
המונח פרה חולבת הוא מטפורה לפרה חולבת המשמשת בחווה לייצור חלב.
פרות חולבות הן מוצרים או שירותים שהשיגו מעמד של מוביל שוק, מספקים תזרימי מזומנים חיוביים ותשואה על הנכסים העולה על קצב הצמיחה בשוק. הרעיון הוא שמוצרים כאלה מייצרים רווחים גם הרבה אחרי שההשקעה הראשונית הוחזרה. על ידי יצירת זרמי הכנסה קבועים, פרות חולבות עוזרות לממן את הצמיחה הכוללת של החברה, וההשפעות החיוביות שלהן זולגות ליחידות עסקיות אחרות שלא קשורות באופן ישיר למוצר. יתר על כן, חברות יכולות להשתמש בהן כמנוף פיננסי להרחבות עתידיות, שכן המלווים מוכנים יותר להלוות כסף בידיעה שהחוב יוחזר.
פרות חולבות משמשות גם לרכישת מניות שכבר נמצאות בשוק או להגדיל את הדיבידנדים המשולמים לבעלי המניות. פרות חולבות בדרך כלל מניבות רווחים במשך שנים, עד שטכנולוגיה חדשה או העדפות שוק משתנות הופכות אותם למיושנים.
חסרונות
פרות חולבות עשויות להוות חסמי כניסה לשוק של מוצרים חדשים, שכן מצטרפים צריכים להשקיע רבות על מנת להשיג את המודעות הנדרשת למותג כדי לכבוש נתח שוק משמעותי הרחק מהשחקנים הדומיננטיים. שיעור תשלום גבוה יותר של רווחים בצורה של רכישה עצמית או דיבידנד במזומן או במניות עשוי גם להגביר את הסיכון לקיצוץ עתידי בדיבידנדים ומהווה אינדיקציה לחוסר הזדמנות לצמיחה.
מכיוון שהיחידה העסקית יכולה לשמור על רווחים עם מעט תחזוקה או השקעה, פרה חולבת משמשת לפעמים גם לתיאור חברה או יחידה רווחית אך שאננה.
בספרו "דילמת החדשן" טוען קלייטון כריסטנסן כי הקשבה לחששות של לקוחות קיימים יכולה למנוע מעסק מצליח מאוד לחדש, וכתוצאה מכך מתחרים קטנים יותר מייצרים בסופו של דבר חידושים משבשים. הסנטימנט הזה מתבטא באפוריזם העסקי "אילו הייתי שואל אנשים מה הם רוצים, הם היו אומרים סוסים מהירים יותר", אשר מיוחס בטעות להנרי פורד, מחלוצי תעשיית הרכב.
דוגמאות
מוצרים מוצלחים הנחשבים לפרות חולבות כוללים: פורד טרנזיט והטנדרים של פורד, הקורנפלקס של קלוגס, קוקה-קולה, יוטיוב של גוגל ומוצרי האייפוד והאייפון של אפל.
שמש (סמל)
סמל השמש, הכוכב הבולט בשמי היום, והחיוני לקיומם של החיים על פני כדור הארץ, נפוץ בדגלים, בסמלים ובמטבעות של מדינות רבות. השמש, בדומה לכתר, היא גם סמל למלוכה.
קישורים חיצוניים
Liste des meubles héraldiques
תחנת פארק פובדי
תחנת פארק פובדי (ברוסית: Парк Победы) היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה וקו סולנצבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע דורוגומילובו וקרויה על שם פארק באותו השם.
תחנת וורוביובי גורי נפתחה ב-6 במאי 2003, כחלקו מקו ארבטסקו פוקרובסקאיה, וב-31 בינואר כחלק מקו סולנצבסקאיה.
פארק פובדי היא התחנה העמוקה ביותר במטרו של מוסקבה.
איסטרה (כדורגל)
איסטרה (Футбольный клуб «Истра») הוא מועדון כדורגל רוסי מעיר באותו שם. בשנים 2008—2012 התמודד בליגה השנייה, אזור "מערב".
היסטוריה
מועדון הכדורגל "איסטרה" הוקם בשנת 1997. הנהלת מחוז איסטרה והנהלת חברת PSO-13 בראשות יורי וורוטנין, החליטו להחיות את קבוצת הכדורגל, שבתקופה הסובייטית השתתפה באליפות ברית המועצות לקבוצות חובבניות. הקבוצה הורכבה בעיקר ממיטב שחקני מחוז איסטרה, ולדימיר אנטיפוב היה המאמן הקבוצה באותה תקופה. בשנה הראשונה לקיומה, הקבוצה סיימה במקום השני בטורניר.