cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נורמן מינטה
תחילת דרכו
מינטה נולד בסן חוזה שבקליפורניה, לזוג יפני שהיגר לארצות הברית אך לא הורשה לקבל אזרחות אמריקאית בשל חוק ההגירה של 1924. במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחת מינטה נכלאה במשך מספר שנים במחנה מעצר סמוך לעיר קודי שבוויומינג, יחד עם אלפי מהגרים יפנים ויפנים-אמריקאים במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית. עם הגעתו למחנה הוחרמה אלת הבייסבול שלו, בה החזיק מהיותו חובב בייסבול מושבע, בידי הרשויות וגורמי האכיפה במחנה בתואנה שהיא עלולה לשמש כנשק. שנים רבות לאחר מכן, לאחר שנבחר מינטה לבית הנבחרים של ארצות הברית, שלח תושב לוס אנג'לס עלום-שם למינטה אלת בייסבול בשווי 1,500 דולר אמריקני שהייתה בבעלותו של שחקן הבייסבול האנק ארון. מינטה נאלץ לשלוח את המתנה בשל האיסור על חברי בית הנבחרים לקבל מתנות ששוויון מעל ל-250 דולר. מינטה אמר בעקבות זאת: "הממשלה הארורה לקחה את האלה שלי שוב".
סורת אל-אחזאב
תוכן הסורה
סורת אל-אחזאב עוסקת במספר נושאים, בין היתר היא דנה בחלק מהלכות דת האסלאם, ובקרב השוחה.
במסורת האסלאמית
ישנה מסורת אסלאמית הגורסת כי אדם שמרבה לקרוא את סורת אל-אחזאב, יזכה ביום הדין להיות שכן של אהל אל-בית. יש טענה שלפיה הסורה הכילה במקורה למעלה ממתאיים פסוקים ובכך השתוותה באורכה לסורת אל-בקרה, או אף עלתה עליה.
נורמן מינטה
תחילת דרכו
בעודו עצור במחנה, נפגש מינטה, חבר בתנועת הצופים האמריקאית, עם עמיתו לתנועה אלן סימפסון, לימים סנאטור רפובליקני בכיר מוויומניג, שביקר לעיתים קרובות את הצופים במחנה המעצר עם חבריו. השניים הפכו, ונותרו, חברים קרובים ובעלי ברית פוליטיים. הוא סיים את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1953 כשלו תואר ראשון במנהל עסקים. עם סיום לימודיו האקדמיים, התגייס מינטה לצבא ארצות הברית ושימשה כקצין מודיעין ביפן ובקוריאה. לאחר מכן הוא הצטרף לסוכנות הביטוח "מינטה" שהייתה בבעלות אביו.
קריירה פוליטית מקומית
מינטה החל את נתיבתו המקצועית בפוליטיקה של ארצות הברית ב-1967 בזירה המקומית, כאשר מונה למושב ריק במועצת עיריית סן חוזה בידי ראש העיר רון ג'יימס. ב-1969 נבחר מינטה למועצת העירייה בבחירות דמוקרטיות בפעם הראשונה, לאחר שכהונת מועצת העירייה לה מונה פגה לפי חוק. בהמשך, נבחר מינטה על ידי חברי מועצת העירייה לסגן ראש העיר.
ב-1971, מינטה התמודד מול 14 מועמדים אחרים בבחירות לראשות עיריית סן חוזה, עם פרישתו של ראש העיר המכהן רון ג'יימס. מינטה זכה ב-60% מקולות המצביעים והביס כמעט את כל המתמודדים, והושבע לתפקידו כראש העירייה ה-59 של סן חוזה. הוא ראש העיר הראשון של עיר גדולה בארצות הברית שמוצאו הוא יפני-אמריקאי. כראש העיר, מינטה שם קץ למדיניות בת עשרים השנים של צמיחה מהירה באמצעות סיפוחים, ויצר אזורי פיתוח חופשי במזרח ובדרום סן חוזה. סגנית ראש העיר שלו, ג'נט גריי הייז, החליפה אותו בתפקידו כראש העיר ב-1975.
בבית הנבחרים האמריקאי
ב-1974, מינטה התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת קליפורניה. בעבר נקרא מחוז קונגרס זה "מחוז הקונגרס העשירי של מדינת קליפורניה", והוא היה מיוצג בבית הנבחרים במשך 11 שנים בידי צ'ארלס גאבסר מהמפלגה הרפובליקנית. הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז זה בבית הנבחרים, והביס את חבר בית המחוקקים של קליפורניה ג'ורג' וו. מיליאס כשהוא זוכה ב-52% מקולות הבוחרים. מינטה ייבחר מחדש עוד 10 פעמים לייצג מחוז זה בו שוכן עמק הסיליקון, ושלימים ימוספר מחדש כ"מחוז הקונגרס ה-15" ב-1993. ב-16 במאי 1994 ייסד מינטה את ועידת הקונגרס האסייתית-פסיפית (Congressional Asian Pacific American Caucus) ושימש כיושב הראש של הראשון ועידה זו. מינטה שימש כיו"ר ועדת החבורה והתשתית של בית הנבחרים בשנים 1992–1994. נוסף על כך, בשנים 1981–1988 היה יו"ר ועדת המשנה לתעופה של ועדת התחבורה והתשתית.
במהלך הקריירה שלו בקונגרס של ארצות הברית היה מינטה פעיל בענייני תעבורה ותחבורה. הוא היה המחבר הראשי של אחד מהחוקים המרכזיים ביותר בתקופה שלאחר כינון מערכת הכבישים הבין-מדינתיים (Intermodal Surface Actability Act of 1991). הוא פעל למען מימון נוסף עבור רשות התעופה הפדרלית. מינטה ואחרים בבית הנבחרים היו הכוח המניע מאחורי העברת חוקים הנוגעים ליפנים-אמריקאים, ועבדו בשיתוף פעולה עם הסנאטור ספארק מצאנגה מהוואי, שאסף 71 נותני חסות לחוק זכויות האזרח של 1988, אשר התנצל באורח רשמי בפני יפנים-אמריקאים על העוולות שנגרמו להם בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1995, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון העניקה למינטה את מדליית ההנצחה ע"ש מרטין לותר קינג על תרומתו לתחום זכויות האזרח.
במגזר הפרטי ומזכיר המסחר
ב-1995 מינטה התפטר מכהונתו באמצע כהונתו כדי לקבל על עצמו משרה בחברת לוקהיד מרטין. הדמוקרטים איבדו את המחוז לאחר שטום קמפבל הרפובליקני ניצח את המועמד הדמוקרטי ג'רי אסטרות' בבחירות המיוחדות לייצוג המחוז שנותר ריק עם התפטרותו של מינטה. אם כי חמש שנים מאוחר יותר, ב-2000, מייק הונדה השיב את המחוז לידי הדמוקרטים, אחרי שקמפבל ויתר על התמודדות מחדש לייצוג המחוז לשם התמודדות אל הסנאט של ארצות הברית. מינטה ישב בראשות "הוועדה לסקירת התעופה האזרחית לאומית" (National Civil Aviation Review Commission), אשר ב-1997 המליצה על צמצום עומס התנועה והפחתת שיעור אסונות התעופה. רבים מהמלצות הוועדה אומצו על ידי ממשל ביל קלינטון, כולל רפורמה ברשות התעופה הפדרלית.
לאחר ששימש כסגן נשיא תאגיד לוקהיד מרטין, מונה מינטה בשנת 2000 על ידי הנשיא קלינטון למזכיר המסחר של ארצות הברית. כאשר הושבע לתפקידו בשלהי יולי, היה מינטה לאמריקאי-אסייתי הראשון להחזיק בתפקיד קבע בקבינט של ארצות הברית.
מזכיר התחבורה
ב-2001 מונה מינטה למזכיר התחבורה של ארצות הברית בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. במקור הוצע לו תפקיד זה שמונה שנים קודם לכן על ידי ביל קלינטון. מינטה היה חבר המפלגה הדמוקרטית היחיד שכיהן בקבינט של בוש ומזכיר התחבורה הראשון שכיהן קודם לשירותו במחלקת התחבורה של ארצות הברית בתפקיד אחר בקבינט. הוא היה לאמריקאי-אסייתי הראשון שכיהן כמזכיר התחבורה, והאדם הרביעי שהיה חבר קבינט ממפלגה אחת תחת נשיא ממפלגה שנייה (אחרי אדווין סטנטון, הנרי סטימסון וג'יימס ר' שלזינגר). ב-2004 עוטר מינטה בפרס טוני יאנוס על תרומתו המכובדת לתחבורה האווירית.
עם בחירתו המחודשת של בוש לתפקיד אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 התבקש מינטה להמשיך לכהן בתפקיד, והוא עשה זאת עד שהתפטר ביוני 2006. עם פרישתו הסופית ב-7 ביולי 2006, הוא היה למזכיר התחבורה בעל הכהונה הארוכה ביותר מאז הקמת המחלקה ב-1967.
במהלך פיגועי 11 בספטמבר, הוציא בן סליני, אז מנהל המבצעים הלאומי של רשות התעופה הפדרלית שהיה כפוף אז להוראותיו של מינטה, פקודה לקרקע את כלל תנועת התעופה האזרחית בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית. עדותו של מינטה בפני הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר על חוויותיו ממרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום עם סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני כאשר טיסה 77 של אמריקן איירליינס התנגשה בכוונה תחילה במשכן הפנטגון לא נכללה בדוח הסופי של הוועדה.
סגן נשיא הוועדה, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של אינדיאנה לי המילטון, שאל את מינטה האם הפקודה הייתה ליירט את המטוס, והלה השיב כי הוא לא יודע זאת באופן ספציפי. עדותו של מינטה, לפי מהדורה מיוחדת של גיליון ה"וושינגטון פוסט" במסגרת סדרת התחקירים "10 ימים בספטמבר" של בוב וודוורד ודן בלץ מ-22 בינואר 2002, בפני הוועדה על אודות טיסה 77 נבדלה במידה ניכרת ממה שפורסם בדוח הוועדה הרשמי שפורסם.
לאחר חייו הציבוריים
ב-11 במרץ 2020 הודיע על תמיכתו במועמדותו לנשיאות של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן. ב-3 במאי 2022 נפטר מינטה בשיבה טובה בבית מגוריו שבעיירה אדגג'ווטר במרילנד.
פסח אוירבך
שמאל|ממוזער|230px|פסח אוירבך פסח אוירבך (לעיתים אוירבוך, אורבך; כ"ה בטבת תרל"ח; 31 בדצמבר 1877 – י"ד בניסן תש"ה; 28 במרץ 1945) היה מחנך, סופר וחוקר טבע, איש העלייה השנייה. כתב וערך ספרים רבים, בהם ספרי מדעי הטבע וספרי לימוד.
ביוגרפיה
אוירבך נולד בשנת 1877 בקישינב למשה אריה ופייגה אוירבך. קיבל חינוך מסורתי והשכלה כללית. ב-1897 החל להורות בבית ספר עברי בקישינב. באותה תקופה הצטרף לתנועה הציונית, ובין השאר שימש מזכירו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן ב"לשכת הדואר" והיה אחראי על כתיבת המכתבים בעברית. הוא פרסם רשימות ומאמרים בעיתוני התקופה, ובהם "המליץ" ו"הצפירה". בזמן פרעות קישינב שהה בעיר ותיאר ברשימותיו בעיתונים את המאורעות הקשים. סייע לחיים נחמן ביאליק, שבא לקישינב כשליח ועד העזרה, בגביית העדויות ועיבוד החומר. ב-1908 ניהל בית ספר יהודי בניקולייב למשך מספר חודשים, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. מיד עם עלותו החל להורות בבית הספר לבנים ביפו מיסודה של חברת עזרה. בין השאר היה מורה לטבע, שהיה אחד מתחומי התעניינותו המרכזיים. בשנת 1913 עבר לשמש כמורה בבית הספר לבנות ביפו, שנוסד על ידי ההסתדרות הציונית. בשנת 1919 התמנה למנהל בית הספר העירוני בתל אביב (שלימים נקרא אחד העם), והחזיק בתפקידו עד מותו.
אוירבך היה פעיל בהסתדרות המורים הארצישראלים ומעורכי כתב העת "החינוך". במשך עשרות שנים עסק בכתיבתם ועריכתם של ספרי לימוד לבתי הספר, ובכללם ספרי לימוד בנושאי טבע. הוא גם חיבר מספר ספרי טבע וספרי ילדים, וכן פרסם סיפורי טבע ומעשיות לילדים בעיתוני הילדים "עולם קטן", "השחר", "מולדת" ו"דבר לילדים". חלק מסיפוריו פורסמו תחת שמות העט 'א. ברוך' ו'פלוני אלמוני'.
במקביל לעבודת ההוראה, היה אוירבך מחוקרי הטבע בארץ ישראל ופעל לזיהויים של צמחים ובמיוחד צמחי ארץ ישראל. יחד עם עמיתו מרדכי אזרחי ערך את "ילקוט צמחים", שיצא על ידי ועד הלשון העברית.
אוירבך היה נשוי לרבקה, אחייניתו של מאיר דיזנגוף (בת אחיו צבי). נפטר בערב פסח תש"ה, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ניר בן משה
ניר בן משה (נולד ב-1967) כיהן כממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
ביוגרפיה
בן משה הצטרף לשורות המלמ"ב בשנת 1993. ב-2008, בהיותו נציג סיב"ט (אגף הסיוע לייצוא ביטחוני) בוושינגטון, מונה לראש האגף לאבטחת מידע וקשרי חוץ במלמ"ב, והתקדם עד לתפקיד סגן ראש המלמ"ב. בשנים 2015-2013 שימש כעוזר למנכ"ל משרד הביטחון דן הראל.
ב-13 בדצמבר 2015 נבחר על ידי ועדת איתור לכהן כראש המלמ"ב במקום אמיר קין.
ב-27 בדצמבר 2015 הדיח את ראש מנהלת חומה, יאיר רמתי, בשל עבירת ביטחון מידע.
בוגר מחזור 2020 של תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
בשנת 2021 סיים את כהונתו וביוני של אותה שנה הצטרף למכון למחקרי ביטחון לאומי כחוקר בכיר.
עדן (מחוז)
מחוז עַדַן (בערבית: محافظة عدن) הוא מחוז בתימן. המחוז כולל את העיר עדן ועד 2004 כלל גם את האי סוקוטרה.
נפות
מחוז עדן מחולק ל-8 הנפות הבאות; נפות אלו מחולקות בעצמן לתת-נפות אשר מחולקות לכפרים:
תעלת קרומפורד
תעלת קרומפורד (אנגלית: Cromford Canal) הייתה תעלה שהשתרעה לאורך 23 קילומטרים בין קרומפורד לתעלת ארווש שבדרבישייר. היא נבנתה על ידי ויליאם ג'סופ בסיוע של בנג'מין אאוטראם, ולאורכה היו ארבע מנהרות ו-14 תאי שיט.
התעלה נמשכה דרומה מקרומפורד לאורך קו מתאר של 91 מטרים בצד המזרחי של עמק הנהר דרוונט עד אמברגייט, שם פנתה מזרחה לאורך נהר אמבר. התעלה פונה בחדות וחוצה את העמק לכיוון דרך נוטינגהאם, באמצעות אמת מים בכפר בולברידג'. לאחר מכן היא פונה לכיוון ריפלי, ומשם חוצה את עמק ארווש באמצעות מנהרת באטרלי. לאחר מכן מגיעה התעלה עד פיי היל שליד איירונוויל, שהיא נקודת החיבור עם הענף המוביל לפינקסטון, ומשם היא יורדת דרך 14 תאי השיט עד לקטע של תעלת ארווש הנמצא ליד מפעל לנגלי. קטע פינקסון היה נתיב תחבורה חשוב של הפחם שהופק בנוטינגהאמשייר, שהובל דרך ארווש אל נהר טרנט ולסטר והיה הקצה של מסילת הרכבת מנספילד אנד פינקסטון.
קטע התעלה שבין קרומפורד לאמברגייט, שאורכו 9.7 קילומטרים, מוכרז על ידי ממשלת בריטניה כאתר ביולוגי בעל עניין מיוחד.
מלבד ייעודה כנתיב תחבורה שימשה התעלה כנתיב שינוע משאות למסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק, שחצתה את מישור פיק דיסטריקט.
רקע
בשלהי המאה ה-18 הוצע להרחיב את תעלת ארווש על מנת לעודד את כריית הפחם בצפון אנגליה. ההצעה נדחתה על ידי החברה שניהלה את התעלה, כך שאנשי עסקים מקומיים, בהם ג'וזף אאוטראם (אביו של בנג'מין אאוטראם), החליטו לפעול באורח עצמאי וביקשו מוויליאם ג'סופ לתכנן תעלה שתחבר את מפעל לנגלי עם קרומפורד, עם הסתעפות לפינקסטון. תעלה זו הייתה אמורה לשמש להובלת פחם לקרומפורד, שעברה תהליך תיעוש, ולהובלת אבן גיר מהאזור עבור תעשיית הברזל המתפתחת. סחורות נוספות שהיו אמורות לעבור הן עופרת מווירקסוורת' וכותנה ממפעל קרומפורד. החיבור לתעלת ארווש יספק נקודת יציאה לכיוון תעלת טרנט ומרזי ולשאר המדינה.
כתוצאה מכך זכתה התעלה לתמיכתם של מספר תושבים מקומיים רבי עוצמה כגון סר ריצ'רד ארקרייט. הנושא יצא משליטתם של בעלי תעלת ארווש, כיוון שללא שיתוף הפעולה שלהם ייתכן כי חברה מתחרה הייתה מקימה תעלה שתוביל אל הטרנט. ההתנגדות העיקרית הייתה מצידם של בעלי מפעלים מבוססי מים ששכנו לאורך הדרוונט, שרבים מתוכם שבנו את מפעליהם במורד הזרם מכיוון התעלה חששו מירידה בעוצמת זרם המים בקיץ. כיוון שבין קרומפורד לפינקסטון התעלה הייתה אמורה להיות ישרה, ג'סופ היה יכול להבטיח כי הדבר לא יתרחש ובכך פתר את בעיית זרימת המים.
בעזרתו של בנג'מין אאוטראם הוא מדד במשך שנה את קצב הזרימה של הדרוונט, שהוא נתון שהיה צורך לדעת אותו לפני שהוגשה הצעת החוק לפרלמנט. הוא הציע גם להעמיק את בריכת האגירה כך שניתן יהיה למלאה ביום ראשון כשהמפעלים סגורים, ובכך לאגור מספיק מים שיוכלו למלא את תאי השיט למשך שבוע גם בתקופות היבשות ביותר. הקטע מתעלת ארווש ייבנה כך שדוברות מהטרנט יוכלו לשוט אליה. דרך מנהרת באטרלי ולאורך עמק דרוונט הצר יהיה צורך להצר את מידות הסירות, בדומה לטרנט ומרזי.
זמן קצר לפני הגשת ההצעה לפרלמנט טען ארקרייט כי יש בעיה. ההנחה הייתה שהמים יזרמו ממאגר הניקוז של מכרות העופרת בווירקסוורת'. ארקרייט טען כי התעלה חוצה את אדמותיו ודרש כי המים יוזרמו מהנהר באמצעות הגבהת הסכר במפעל מסון. היה זה סיבוך לא צפוי (שתרם בעיקר לארקרייט ולמפעל שלו), אך בסופו של דבר הסכימה לכך ועדת התעלה.
בניית התעלה
הפרלמנט נתן את אישורו להקמת התעלה ב-1789. כבר בהתחלה נתקלו היזמים בקשיים, בין השאר כיוון שביססו את הערכת העלות על תחזיותיו האופטימיות של ג'סופ, ובשלהי 1790 פסקו העבודות לחלוטין. בנג'מין אאוטראם נטל את עצמו את כל ניהול הפרויקט, ובתמורה קיבל העלאה בשכרו. בינואר 1792 נוצרה בעיה כאשר אמת המים אמבר כשלה, אך במאי הושלמה התעלה מזרחית לבאטרלי, וכן רוב עבודות העפר בכיוון מערב.
ב-1793 החזיקה בידה החברה סכום של 273 לירות שטרלינג, והעלות האמירה למחצית מההערכה המקורית של ג'סופ. על אף שבניית התעלה טרם הסתיימה, היא כבר הניבה הכנסות.
התעלה נפתחה לתנועה ב-1794 למרות שעלותה הייתה כפולה מהתחזיות, וכבר מההתחלה הייתה הצלחה כלכלית.
הפעלת התעלה
ג'סופ ביסס את תחזיות הרווחים הצפויים על הובלת אבן גיר מקרומפורד וסיד ופחם מפינקסטון, אך גם התעלה עצמה יצרה הזדמנויות כלכליות חדשות. הסחורות העיקריות שהובלו היו פחם, עופרת ועפרות ברזל, שחלקן נחצבו ממנהרת באטרלי. הנחושת הובאה מאקטון היל שבסטפורדשייר. התעלה פתחה את הדרך להובלת עופרת מאקטון ווירקסוורת' עד לשוק העופרת בהאל, ולהובלת צור מבייקוול לסטוק-על-טרנט. התעלה שימשה גם להובלת אבן גיר מהמחצבה של חברת באטרלי בקריץ' עם התפצלות לכיוון מזח אמבר שבבולברידג'. בזכות התעלה ניתן היה לייצא מהאזור את התוצרים המוגמרים, היציקות של חברת באטרלי והכותנה הטוויה של ארקרייט. פתיחת של תעלת דרבי ותעלת נוטינגהאם ב-1796 חיזקה את קשרי המסחר בין מרכזי הטקסטיל הללו.
ועדת התעלה החליטה בחשאי לא לשאוב מים מהדרוונט, למרות בקשתו המפורשת של ארקרייט. ברגע שהתעלה הייתה גמורה היא חצתה את הערבות לכיוון נקודת הסיום שלה, שבה היה חיבור למנהרת הניקוז התת-קרקעית של המכרות בקרומפורד. למרות שהוועדה נאלצה לשלם לארקרייט פיצויים בסך אלף לירות שטרלינג, ניתן היה לשאוב את המים בלילה ובסופי שבוע. פתיחתה של תעלת נוטינגהאם סיפקה מקור מים נוסף.
ב-1819 החלה מסילת הרכבת מנספילד ופינקסטון להוביל סחורות ממנספילד לבתי היציקה, וב-1831 נפתח קטע מסילה שחיבר את מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק למנצ'סטר.
ב-1840 נתקל ג'ורג' סטיבנסון בבעיה בבולברידג', כשהיה צריך להעביר את מסילת הרכבת של צפון מידלנד מעל הכביש אך מתחת לתעלה, וכתוצאה מכך נבנתה אמת המים בולברידג' שבצורתה הסופית מיקמה את הנהר, הכביש, המסילה והתעלה בארבעה מפלסים נפרדים.
ב-1846 הגיעה הכרייה בווירקסוורת' לעומק כה רב עד שהיה צורך לבנות עבור האזור תעלת ניקוז שהתנקזה אל הדרוונט באזור ווטסטנדוול. תעלת הניקוז עצרה את אספקת המים למפעלי ארקרייט ולתעלה, שעתה ניזונה רק ממאגר המים באטרלי. כתוצאה מכך החליטו בעלי התעלה לבנות משאבה בבית השאיבה ליווד, וב-1849 רכשו מנוע קיטור מהכפר אלסקאר.
ב-1802 הובלו בתעלה 150,000 טון של סחורה, וב-1842 כמעט 300,000. ב-1849 נבנתה רשת המסילות מנצ'סטר, בקסטון, מטלוק ומידלנדס, שנבנתה לאורך התעלה והגיעה עד אמברגייט, וב-1867 עד מנצ'סטר. קו נוסף לפיי ברידג' נבנה ב-1875. כתוצאה מכך התרחשה ירידה חדה בנפח הפעילות של התעלה, וב-1888 הובלו בה רק 45,000 טון בממוצע לשנה. ב-1846 אישר הפרלמנט את מיזוג התעלה עם רשת המסילות. המכירה התבצעה רק ב-1852, שבה שלטו על התעלה במשותף מסילת מידלנד ומסילת לונדון ונורת' וסטרן, עם קווי רכבת מראוסלי דרך אמברגייט לצפון ודרום אנגליה. לאחר מכן שימשה התעלה ללא יותר מנתיב תחבורה מקומי.
לאחר סגירת התעלה היא עברה לבעלותה של חברת בריטיש ווטרווייז, וב-1974 נמכרה למועצת מחוז דרבישייר. לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לשחזר את התעלה, וקטע בן 8 קילומטרים עדיין מלא במים. הקטע מאמברגייט לקרומפורד הוא שביל הליכה פופולרי, ולצידו ניתן למצוא את קו עמק דרוונט, בית השאיבה ליווד וצומת היי פיק של מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק.
עיצור ענבלי, מחוכך, אטום
עיצור ענבלי מחוכך אטום מצוי בשפות מדוברות מועטות ביותר. סימן ה־IPA לעיצור הוא /q͡χ/. כדי לבטא עיצור זה יש לבטא את העיצורים [] ו־[] בו זמנית. העיצורים q͡χ ו-q͡χʷ קיימים בקברדנית והיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית.
Chapter One
Chapter One (בעברית: פרק אחד) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האנגלייה אלה הנדרסון. האלבום יצא לאור ב-10 באוקטובר 2014 על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט וסייקו מיוזיק. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ציקלותימיה
אבחנה
לפי DSM 5, אבני הבוחן לאבחנה של ציקלותימיה הן:
מאפיינים קליניים
ההפרעה זו מתאפיינת בגלים מתונים של היפומאניה וגלים דיכאוניים שאינם עונים להגדרה הקלינית של דיכאון מז'ורי. בין גלי הדיכאון וההיפומאניה האדם שב למצב תפקוד רגיל, בדרך כלל למשך מספר חודשים רצופים. עם זאת ישנם מקרים שבהם יש גלי היפומאניה וגלים דיכאוניים ללא הפסקות או עם הפסקות קצרות מאוד שלא מאפשרות זמן רב לחזרה לתפקוד. ההפרעה נחשבת לאגוסינטונית, כלומר האדם רואה את ההפרעה יותר כמאפיין אישיות ופחות כמשהו חיצוני.
מהלך ההפרעה
הפרעה מתפתחת בדרך כלל בשנות הבגרות הראשונות. בילדים הגיל הממוצע להתחילה הוא 6.5. עם זאת ההפרעה יכולה להופיע גם בגילאים מבוגרים יותר. גורמי דחק פסיכו-חברתיים עשויים להוות 'טריגר'. ככלל ההפרעה גורמת לפגיעה בינונית בתפקוד. ייתכנו מקרים, כאשר המרווח בין הגלים הדיכאוניים או ההיפומאניים הוא קטן מדי, וכן כאשר האדם נוטה להתנסות בסמים או אלכוהול (במה שמכונה 'ריפוי עצמי'), שההפרעה תגרום לפגיעה משמעותית בתפקוד התעסוקתי ובחיים החברתיים והמשפחתיים.
גורמי סיכון
קיים דיווח על דפוסים של תנודות במצב הרוח (בין רגזנות, זעם ועוינות) לבין תלות, עייפות, חולשה ותסמינים פוביים, המופיעים אצל מי שמאובחנים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית, הפרעת אישיות גבולית, והפרעת אישיות היסטריונית. ייתכן שיש בכך כדי לבטא השפעה של גורמים גנטיים האופייניים להפרעה דו־קוטבית. קיימת סברה לפיה אלו תסמינים המבשרים את התפתחות הפרעה דו־קוטבית מלאה שתתרחש בעתיד. גורם סיכון נוסף הוא שימוש בסמים ואלכוהול, לעיתים מתוך ניסיון להקהות את התסמינים הדיכאוניים.
טיפול
ישנה חשיבות רבה להתחלה בטיפול מוקדם ככל האפשר, בעיקר אם ההפרעה התפתחה בילדות או בנעורים.
טיפול תרופתי: יכול לכלול מייצבי מצב רוח. אין די עדות להצלחה בשימוש בנוגדי דיכאון.
פסיכותרפיה: ישנה עדות להצלחה בטיפול קוגניטיבי התנהגותי. כמו כן יש עדות להצלחה בשימוש בפסיכו-חינוך (Psychoeducation). כמו כן יש עדות להצלחה בטיפול בWBT ((WellBeing Therapy
חברת הנשק סטרלינג
חברת הנשק סטרלינג או כפי שנקראה בהקמתה החברה להנדסה סטרלינג, הייתה יצרנית נשק בדאגנהאם, אנגליה. התפרסמה בייצור L2A3 (תת מקלע סטרלינג), ArmaLite AR-18 וSAR-87, רובי סער וחלקים ממכוניות יגואר. הוקמה ב-1940, פשטה רגל ב-1988 והוקמה מחדש ב-2016.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, המהנדסים ג'ורג' לנצ'סטר וג'ורג' וויליאם פאצ'ט פיקחו על ייצור תת-מקלע לנצ'סטר. לאחר מכן המשיך פאצ'ט לתכנן תת-מקלע - המכונה של פאצ'ט, אשר, לאחר ניסוי תחרותי ב-1947, אומץ על ידי הצבא הבריטי ב-1953 כתת-מקלע L2A1 סטרלינג, שהחליף את רובה הסטן. שודרג מאוחר יותר ל-L2A3, ה-Sterling Mk IV.
הקמה מחדש
המותג סטרלינג חודש באפריל 2016 בניהולו של ג'יימס אדמיסטון, מנהל לשעבר של החברה המקורית. בתחילה חשפה החברה החדשה הזו קו של אב-טיפוס של רובי אוויר לשימוש ספורטיבי אזרחי, אולם ב-2019, החלה לשווק מוצרים ממותגים מחדש של Saber Defense Industries המיועדים ללקוחות צבא ואכיפת חוק.
משטרת מחוז ניז'ני נובגורוד
משטרת מחוז ניז'ני נובגורוד (ברוסית: Нижегородская полиция) רשמית: המינהל הראשי של משרד הפנים הרוסי של מחוז ניז'ני נובגורוד (Главное управление МВД России по Нижегородской области) היא גוף טריטוריאלי של הרשות המבצעת בניז'ני נובגורוד ובמחוז ניז'ני נובגורוד, המהווה חלק ממשרד הפנים של הפדרציה הרוסית ואחראי לאכיפת החוק ולסדר הציבורי במחוז.
היסטוריה
משטרת ניז'ני נובגורוד הוקמה ב-23 באפריל (או 4 במאי) 1733 בצו הקיסרית אנה יואנובנה "אודות מוסדות משטרה בערים". קפטן הצבא בדימוס גריגורי רטקוב מונה למפקד המשטרה הראשון בניז'ני נובגורוד. המשטרה במאה ה-18 הייתה אמורה למנוע ולדכא פשעים ולפקח על יישום חוקי רוסיה. המשטרה הייתה אחראית גם על שירותי הכבאות ואכיפת החוק, כאשר בעיירות המחוז המשטרה פיקחה גם על מצב הכבישים והגשרים.
בניז'ני נובגורוד עצמה נלחמה המשטרה נגד הפשע המשתולל. בשנת 1782 אושרה "אמנת השוטר", לפיה התרחש ארגון מחדש משמעותי של המשטרה. מאז 1799, בהוראת הקיסר פאבל הראשון, תוגברו הגדודים הפנימיים של חיל המצב, וסיפקו למשטרת המדינה סיוע במאבק בפשע. ב-22 ביולי 1799 הציג המושל את תפקידי מפקד המשטרה ורופא המשטרה בפני הסנאט.
לאחר הקמת משרד הפנים בשנים 1867 עד 1893, נשלטה משטרת ניז'ני נובגורוד על ידי האלוף ניקולאי קרגר. בשלב זה הוקמה סופית המשטרה במחוז ניז'ני נובגורוד.
בתחילת המאה ה-20, בניז'ני נובגורוד עם אוכלוסייה של כ-187 אלף איש, היו 278 שוטרי מקוף רגליים ופלוגת פרשים. ואז האימפריה הרוסית קרסה לאחר מהפכת פברואר והמשטרה הייתה נתונה לסמכותה של הממשלה הזמנית. מאז 1905, בסורמובו, המשטרה ניהלה עימות עם כנופיות חמושות בלתי חוקיות של "מיליציית העם". כדי לשמור על הסדר בעיר נוצר תפקיד ראש הביטחון העירוני. הוא היה מפקד חוליה 671 של המיליציה ומולא על ידי יבגני סטפאנוב, שמונה על ידי הדומה העירונית. למרות הופעת גוף שיטור סוציאליסטי בתחילת מרץ, עד לסיום עבודתו כראש המיליציה, לעיתים נשלחו מסמכים שונים לסטפאנוב כראש הביטחון העירוני. רק לאחר התפטרותו, ב-1 בספטמבר, מונה לתפקיד זה וסילי באבקוב, שהיה מהפכן סוציאל-דמוקרטי. בקיץ 1917 הוקמה מיליציה בניז'ני נובגורוד כשמשטרת הבילוש המשיכה לתפקד עד 23 במאי 1917. למחרת שונה שם משטרת הבילוש למשטרה הפלילית.
לאחר מהפכת אוקטובר, המיליציה החדשה כללה במשך זמן מה שוטרים מנוסים ומאומנים לשעבר. עם זאת, אז הממשלה חיסלה את כל השוטרים לשעבר, והחליפה אותם בחיילים לא מאומנים ואנשים מהעם הפשוט. הוועד הפועל, לאחר הדחת נציגי הממשל הישן, שלח את מנהיגי המשטרה הפרובינציאלית למעצר. אז בניז'ני נובגורוד, הפשע הרים ראש ובדיווחים של נציב המחוז לשר לענייני פנים צוין ש"המשטרה, לאור חוסר מוכנותה, חסרת אונים במלחמה בפושעים". הנ.ק.ו.ד. יזמה הקמת מיליציה נפרדת כגוף שיטור לאומי, עם זאת, משטרת ניז'ני נובגורוד הייתה מבודדת מהרשויות החדשות. בפברואר 1918 החלה המיליציה לפעול באופן הדוק עם מועצת העיר.
עם תחילת המלחמה הפטריוטית הגדולה נקראו אנשי מיליציה רבים לחזית. ביוני 1941 נוצרו גדודי הפצצה ציבוריים בגורקי ובפרבריה. הם ביצעו משימות חבלה באויב. ביולי 1941 הוצבו בגורקי 10 גדודים. עבודת המיליציה התנהלה בתנאים קשים עם הפצצה מתמדת על העיר. בשנות המלחמה המשטרה בגורקי בלבד חיסלה 628 קבוצות שודדים והחרימה 1,500 כלי נשק. במהלך שנות המלחמה תרמו עובדי מיליציית גורקי 8.5 מיליון רובל כספים לקרן הביטחון העירונית, 277.5 אלף רובל באיגרות חוב והעבירו 1,800 פריטים יקרי ערך. כספם שימש לבניית 13 טנקים, כמו גם 2 מטוסים.
המיליציה שמרה על הארגון ודרכי הפעולה שלה גם לאחר התפרקות ברית המועצות, רק לאחר תחילת הרפורמה המשטרתית בשנת 2011 במסגרת חוק המשטרה נערך שינוי ארגוני במסגרתו צומצם כוח האדם במחוז והמיליציה, הפכה לחלק ממשטרת הפדרציה הרוסית.
יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג
יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג או יוהאן הצעיר (בדנית: Hans den Yngre; בגרמנית: Johann der Jüngere; 25 במרץ 1545 - 9 באוקטובר 1622) היה דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג.
ביוגרפיה
יוהאן נולד ב-25 במרץ 1545 בהדרסלב, והיה הילד הרביעי (הבן השלישי) של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ודורותיאה מסקסוניה-לאונבורג, בתם של מגנוס הראשון, דוכס סקסוניה-לאוונבורג וקתרינה מבראונשווייג-וולפנביטל, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג. אחיו הבכור, פרדריק השני, מלך דנמרק, הקצה לו חלק משלזוויג-זונדרבורג (כיום העיר הדנית סונדרבורג) כדוכסות משלו. יוהאן השתתף באופן פעיל בממשלת דנמרק, ואף תמך בגיסתו, המלכה, כאשר אחיינו, כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק היה קטין. היו לו תוכניות להתחתן עם המלכה האלמנה בשנת 1588 או 1589, תוך שהוא דוחה את אשתו השנייה, הצעירה. יוהאן מת בגליקסבורג ב-9 באוקטובר 1622, ובניו ירשו את נחלותיו.
משפחתו
ב-19 באוגוסט 1568 התחתן יוהאן עם אליזבת מבראונשווייג-גרובנהאגן, בתם של ארנסט השלישי, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן ומרגרטה מפומרניה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
ב-14 בפברואר 1588 התחתן יוהאן בשנית עם אגנס הדוויג מאנהלט, בתם של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ואלאונורה מווירטמברג, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
מרשם האוכלוסין
בישראל
בישראל מרשם האוכלוסין הוא יחידת סמך של משרד הפנים: רשות האוכלוסין וההגירה, הפועלת (בין היתר) מכוח חוק מרשם האוכלוסין תשכ"ה-1965.
המרשם בישראל הונהג על ידי המנדט הבריטי והוא מתבסס על מרשם דומה המצוי בבריטניה כמו גם במדינות אחרות בעולם.
הפרטים המופיעים במרשם האוכלוסין מופיעים גם (ברובם) בתעודת הזהות. למעשה, תעודת הזהות אינה אלא מסמך המציין פרטים מתוך מרשם האוכלוסין.
מטרת המרשם
חלק מפרטי המרשם מהווים גם ראיה לנכונותם, ולפיכך רשויות המדינה וגורמים אחרים רשאים להסתמך על האמור בהם (סעיף 3 לחוק). לעומת זאת רישום הלאום, המצב האישי ושם בן-הזוג (מנישואים), הוא פורמלי ואינו מייצג בהכרח הגדרות שונות של לאומיות ואת זהות בן הזוג בפועל.
תפקיד פקיד הרישום
מספר רב של פסקי דין דנו בשאלת סמכויות פקיד הרישום. פרק ג' לחוק קובע כי פקיד הרישום רשאי לדרוש ממי שמסר הודעה על פרטי רישום למסור לפקיד כל ידיעה או מסמך שברשותו הנוגעים לפרטי הרישום (סעיף 19(1)). כן רשאי הוא לרשום הצהרה (בכתב או בעל-פה) על אמיתות ידיעה או מסמך שנמסרו לו (סעיף 19(2)). חוק המרשם מבחין בין רישום ראשון לבין רישום שינויים. הרישום הראשון ייעשה על פי "תעודה ציבורית", ובאין תעודה כזאת, על פי הודעת המבקש. רישום שינויים נעשה רק על בסיס תעודה ציבורית המעידה על השינוי.
גנבת מאגר הנתונים
עותק מלא של מאגר הנתונים נגנב בשנת 2006 והופץ באינטרנט. על פי החשד, גנבת הנתונים נעשתה על ידי עובד קבלן של משרד העבודה והרווחה. הנתונים הגנובים הופצו יחד עם תוכנה בשם "אגרון" לעיון בהם, וזו שימשה לשלל מטרות שיש בהן פגיעה בפרטיות וייתכן גם בביטחון האישי. גונב המאגר ומפיץ המאגר נדונו למאסר.
מרשם האוכלוסין במערכת הבחירות
בהתאם לחוק הבחירות לכנסת, פנקס הבוחרים, שהוא רשימת כל בעלי זכות הבחירה בבחירות לכנסת, נגזר מתוך מרשם האוכלוסין. קביעת הקלפי שבה יצביע כל אדם נעשית אף היא לפי כתובתו במרשם האוכלוסין. בפנקס הבוחרים נרשם שם המשפחה של כל בעל זכות בחירה, שמו הפרטי, שם אביו או אמו, שנת לידתו, מענו ומספר הזהות שלו. טיפול דומה, ביחס לבחירות לרשויות המקומיות נעשה בהתאם לחוק הרשויות המקומיות (בחירות).
לקראת הבחירות מקבלת כל מפלגה את פנקס הבוחרים, לשם יצירת קשר עם ציבור הבוחרים.
בממלכה המאוחדת (בריטניה)
המרשם בממלכה המאוחדת הונהג בשנת 1837 ונגע לרשום פרטי כל תושבי אנגליה וויילס. בממלכה המאוחדת יש לרשום לידות תוך 42 ימים, ומוות תוך 5 ימים, טקסי נישואים נרשמים מיד לאחר הטקס. בסקוטלנד הונהג המרשם ב-1 בינואר 1855 ובו נרשמים פרטים נוספים שאינם נרשמים בבריטניה.
בארצות הברית
במדינות ארצות הברית, מרשם האוכלוסין מנוהל בנפרד על ידי כל מדינה ומדינה, ובמישור הפדרלי פועלת לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית. במדינות השונות קיימים משרדי הסטטיסטיקה החשובה (באנגלית: Office of Vital Statistics או Office of Vital Records), המחזיקים את תעודות הלידה, תעודות הפטירה ותעודות הנישואים. תעודות אחרות בעלות חשיבות (כגון תעודות שינוי שם או גירושין מוחזקים לרוב במשרדי פקידות בתי המשפט (באנגלית: Clerk of Court)) בכל מחוז ומחוז ולא במרשם הרשמי של המדינה.
מרשם האוכלוסין הפלסטיני
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה החל להנפיק תעודות זהות באישור ישראל, שהעבירה לרשותה את מסד הנתונים שבו מספרי הזהות של תושבי השטחים וממשיכה להקצות את מספרי הזהות. בשנת 1996 חזרה בה ישראל מהסכמה זו, ומאז היא שולטת במרשם האוכלוסין הפלסטיני, המשותף לרצועת עזה ולגדה המערבית. במקרים של שינוי במרשם האוכלוסין, הרשות הפלסטינית יכולה להנפיק תעודה או ספח רק לאחר קבלת אישור ישראלי. קובץ מרשם האוכלוסין מוחזק על ידי ישראל, ועל בסיס מידע זה נקבע מי מוכר כתושב פלסטיני לצורך קבלת היתר כניסה לישראל. פלסטיני הרשום כתושב רצועת עזה נחשב לשוהה בלתי חוקי אם הוא נמצא בתחומי הגדה המערבית.
הערות שוליים
Standesamt Burgerlijke Stand
קרומפורד
תעלת קרומפורד - שנבנתה על מנת לשרת את המפעלים - איננה בשימוש יותר אך היא מוכרת כאתר בעל עניין מדעי מיוחד. התעלה מחברת בין מזח קרומפורד לצומת הרכבות היי פיק, ומשם ליישובים ווטסטנדוול ואמברגייט. מסילת קרומפורד והיי פיק, שהושלמה ב-1831, חיברה בין צומת היי פיק לתעלת פיק פורסט שבכפר וואליי ברידג'. כיום נתיב המסילה הוא חלק משביל היי פיק, שהוא נתיב הליכה ושביל אופניים המתחבר לשביל טיסינגטון באזור תחנת הרכבת פארסלי היי שליד הכפר הרטינגטון.
תחנת הרכבת של קרומפורד נמצאת על הקטע מטלוק-דרבי של קו הרכבת עמק דרוונט, והיא הופיעה על עטיפת הסינגל "Some Might Say" של להקת אואזיס.
אחד מרובעי העיירה הגרמנית רטינגן קרוי על שם הכפר, כיוון שהיה זה המקום הראשון מחוץ לאנגליה שבו הקים התעשיין יוהאן גוטפריד בריגלמן מפעל כותנה לפי הדגם של ארקרייט. מפעל זה הוא חלק ממוזיאון התעשייה של חבל הריין.
דיוקן עצמי (לאונרדו דה וינצ'י)
דיוקן עצמי (באיטלקית: L'Autoritratto) הוא רישום מפורסם של לאונרדו דה וינצ'י אשר נוצר בשנת 1512 לערך. ההערכה המקובלת היא שזהו דיוקן עצמי של דה וינצ'י וכי הוא צייר את הדיוקן העצמי כאשר היה בערך בגיל 60. למרות זאת, ישנם היסטוריונים וחוקרים שונים אשר חולקים על כך שזהו אכן דה וינצ'י.
הציור נמצא כיום בספריה המלכותית של טורינו באיטליה ולא מוצג בפני הציבור בשל מצבה הירוד של היצירה.
תיאור היצירה
הדיוקן מצויר בגיר אדום על גבי נייר. הדיוקן הוא של גבר קשיש עם שיער לבן ארוך וזקן ארוך בעל אשר בעל הבעה רצינית ומעט זועפת. סימני ההזדקנות בפנים של האדם ניכרים, כולל קמטים לאורך המצח, סביב העיניים, בצידי הפה, ולאורך הלחיים.
קאלן מקאוליף
קאלן ריאן קלוד מקאוליף (באנגלית: Callan Ryan Claude McAuliffe; נולד ב-24 בינואר 1995) הוא שחקן אוסטרלי, הידוע בתפקידיו בתור ברייס לוסקי בסרט הפוך וסאם גוד בסרט "אני מספר ארבע". הוא הופיע בתור ג'יי גטסבי הצעיר בסרט "גטסבי הגדול" משנת 2013. מ-2017 עד 2022 הוא כיכב בסדרה "המתים המהלכים" בתור אלדן.
ביוגרפיה
קאלן מקוליף הוא יליד פרוורי סידני קלונטארף. הוא בנה של קלאודיה קיץ' והסופר והעיתונאי רוג'ר מקוליף בת דודתו היא השחקנית ג'סינטה ג'ון. שניים מסביו היו אירים. מקאוליף למד בקולג' הסקוטים, בית ספר לבנים בבלוויו היל.
הוא היה ראש המקהלה בבית הספר ועמד בראש בחינות התיאטרון המוזיקלי של לונדון טריניטי, וקיבל הצטיינות גבוהה ב-2008. הוא היה ספורטאי מסלול עד שנפצע, מה שהוביל להתמקדות חזקה יותר באמנויות הבמה.
קריירה
מקאוליף החלה לשחק בגיל 8, והופיעה בסדרות הטלוויזיה האוסטרליות Comedy Inc. ו-Blue Water High. לאחר מכן היה לו תפקיד חוזר ב-Packed to the Rafters. הוא גם כיכב בסרט הקצר האוסטרלי העצמאי להתבגרות "פרנסווה שרל" ב-2009, וגם היה לו תפקיד ב-Resistance (2009). מקאוליף ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע ב-הפוך, בבימויו של רוב ריינר. הוא נבחן לסרט בזמן חופשה בארצות הברית וזכה בתפקיד ברייס, הראשי. הסרט מבוסס על הרומן מ-2001 באותו שם מאת וונדלין ואן דראנן.
במאי 2010, לוהק מקאוליף לתפקיד ראשי בסרט המדע הבדיוני "אני מספר ארבע" המבוסס על הרומן באותו שם מאת פיטקוס לורה, הסרט מופק על ידי סטיבן ספילברג ומייקל ביי. הוא גילם את סם, החבר הכי טוב של דמותו של אלכס פטיפר. לאחר מכן הופיע במיני-סדרה האוסטרלית Cloudstreet, המבוססת על הרומן באותו שם מאת טים ​​ווינטון, כשגילם את קוויק לאמב הצעיר.
מקאוליף הופיע בתור ג'יי גטסבי הצעיר בעיבוד הקולנועי של "גטסבי הגדול" ב-2013, בבימויו של באז לורמן. מקאוליף כיכב לאחר מכן בסרט מתחת לשמי הקציר (2013). מקאוליף לוהק לתפקיד המלאך אוריאל לצד דג'ימון הונסו בסרט האקשן של אלכס פרויאס, Paradise Lost, לפני שהפרויקט הושעה.
בשנת 2012, הוא כיכב בסרט הטלוויזיה האוסטרלי Underground: The Julian Assange Story, כאחד מחבריו של אסאנג' המתבגר המעורב בחתרנות הבינלאומית. ב-3 בפברואר 2013, הוכרז שמקאוליף יככב לצד סמואל ל. ג'קסון והודו אייזלי בגרסה המחודשת של סרט הלייב אקשן של האנימה היפנית Kite משנת 1998.
בשנת 2015, מקאולייף הצטרף לצוות השחקנים של האגדה של בן הול, אפוס היסטורי אוסטרלי המבוסס על סיפורו האמיתי של השיח בן הול, שם הוא מגלם את חבר הכנופיה האמיתית דניאל ריאן. בשנת 2018, מקאוליף הוציא את הרומן הראשון שלו, The Hill Ghost.
הליודורוס מאלכסנדריה
הליודורוס מאלכסנדריה (ביוונית: Ἡλιόδωρος) היה פילוסוף נאופלטוניסטי שחי במאה ה-5 לספירה.
הוא היה בנם של הרמיאס ואיידסיה, ואחיו הצעיר של אמוניוס. אביו נפטר כשהיה צעיר, ואמו גידלה אותו ואת אחיו בעיר הולדתם, אלכסנדריה, עד שהיו מבוגרים מספיק כדי ללמוד בבית ספר לפילוסופיה. איידסיה לקחה אותם לאתונה, שם למדו תחת פרוקלוס. בסופו של דבר הם חזרו לאלכסנדריה, שם שניהם לימדו פילוסופיה. דמאסקיוס, שהליודורוס היה מורו, מתאר אותו כפחות מחונן מאשר אחיו הבכור, ושטחי יותר באופיו ובלימודיו.
הוא לא יכול להיות מחבר הפרשנות ל"אסטרולוגיה" של פאולוס אלכסנדרינוס, שנכתבה לאחר 564 ומיוחסת לפילוסוף הליודורוס מהמאה ה-6.
שנים עבריות ק' - קצ"ט
נולדו (ע"פ המסורת היהודית)
ק"ל - שת, בנו של אדם הראשון.
מיטת הציפורן
מיטת הציפורן, או מצע הציפורן (TA: luctulus unguis), היא מצע רקמות עור בציפורן עליו מונחת לוחית הציפורן.
מיטת הציפורן מורכבת משתי שכבות של רקמות: עור (דרמיס) שהיא שכבת העור העמוקה, ועילית העור (אפידרמיס) שהיא שכבת העור העליונה, בעלת אופי רירי, עליו מונחת הלוחית.
מטרתה העיקרית לתמוך בלוחית הציפורן ולאפשר את גדילתה לכיוון הקצה החופשי.
הקצה התחתון שלה הוא קו התפר עם שורש הציפורן, הקצה העליון הוא הקצה החופשי, בו לוחית הציפורן חשופה לחלוטין. היא עשירה בצינוריות דם זעירות שתפקידן להזין ולנקות את לוחית הציפורן.
גדילת הציפורן מתאפשרת באמצעות החלקת האפידרמיס, שצמודה ללוחית הציפורן, על פני הדרמיס.
מיטת הציפורן עלולה לסבול מתופעות ומחלות שגורמות לעיוותים ולפגיעה בציפורניים.
פטגוטיטאן
פטגוטיטאן (שם מדעי: Patagotitan) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מענף טיטאנוזאוריה שנודע בגודלו הרב. הפטגוטיטאן היה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחי אי־פעם, הן מבחינת אורך והן מבחינת משקל: אורכו מוערך כ־37–40 מטר, גובהו כ־15–20 מטר ומשקלו כ־69–77 טונות. הפטגוטיטאן חי בדרום אמריקה בתקופת הקרטיקון כ־95–100 מיליון שנים לפני זמננו. הוא נתגלה ב־2014 בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה, ארגנטינה וב־2017 תואר וסווג רשמית. פירוש שמו המדעי הוא "הטיטאן מפטגוניה", ואילו שם המין נקרא על שם משפחת Mayo שאירחה את הפלאונטולוגים שחפרו את המאובנים.
השוואת גדלים מול זאורופודים נוספים
בעת גילויו, תואר הפטגוטיטאן (שכונה עד אוגוסט 2017 בשם "הטיטאנוזאור" מאחר שטרם ניתן לו שם מדעי) כדינוזאור ובעל החיים היבשתי הגדול ביותר שנתגלה אי-פעם. במאמר המדעי שפורסם ב-9 באוגוסט 2017 הוערכו ממדיו של פטגוטיטאן במשקל של כ-69 טון ואורך של כ-37 מטר. לשם השוואה, עבור ארגנטינוזאורוס - הדינוזאור הגדול ביותר בעולם שידוע מחומר מאובנים סביר - הערכת המשקל היא בין 70 ל־100 טון והערכת האורך היא 36–40 מטר. עם זאת, בעיתונות ובאתרי מדע פופולרי מיהרו להכתיר את הפטגוטיטאן כ"בעל החיים הגדול ביותר שהלך על פני האדמה", וחלק ציינו שעד אז החזיק בשיא הארגנטינוזאורוס.
עם זאת, מספר פלאונטולוגים חלקו על קביעה זו. ראשית, ההערכות על משקלו ואורכו של הארגנטינוזאורוס גדולות במקצת מאלה של הפטגוטיטאן, אך ההבדל ביניהן קטן מאוד ויכול להיות תוצאה של מרווחי שגיאה בהערכות. שנית, הפלאונטולוגים הסתמכו על השוואת מאובנים בין הארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן, בעיקר עצם הירך (femur) ומספר חוליות מעמוד השדרה. עצם הירך של פטגוטיטאן הייתה קטנה (גובהה 238 ס"מ) ודקה (היקפה קטן מ-110 ס"מ) יותר מזו של הארגנטינוזאורוס (גובה 250 ס"מ והיקף 118 ס"מ), דבר שמצביע על כך שפטגוטיטאן כנראה לא היה גדול יותר מהארגנטינוזאורוס. לדברי הפלאונטולוג ד"ר מאט ודל, עד שיימצאו מאובנים שלמים יותר כל מה שניתן לומר הוא ששלושת הדינוזאורים הגדולים ביותר (נכון ל-2017) הם הארגנטינוזאורוס, הפוארטזאורוס והפטגוטיטאן, כולם בערך באותו גודל (עד כדי מרווחי שגיאה), ושארגנטינוזאורוס הוא עדיין הדינוזאור הגדול ביותר לפי השוואת גודלי המאובנים שנמצאו (עצם הירך ואחת החוליות).
השוואת גודלו של פטגוטיטאן (ב) עם זאורופודים ענקיים נוספים. הארגנטינוזאורוס בצבע, וכן השוואה לדינוזאורים גדולים אחרים (למעלה).מקרא ומפתח מינים: , , , , , , , , , , , ,.
פלאוביולוגיה
פטגוטיטאן חי בקרטיקון עליון, כ־100–95 מיליון שנה לפני זמננו, במה שהיום פטגוניה. לצד מאובני הדינוזאורים נמצאו מאובנים של עצים, בהם גזעים מאובנים. מכך הסיקו המדענים שפטגוטיטאן חי ביערות שופעים שבהם היו עצים בגובה של כ־15 מטרים. פטגוטיטאן היה גבוה מספיק בשביל להרים את צווארו ולאכול מצמרות העצים.
המאובנים שנמצאו הורכבו מקבוצה של 7 פרטים, שחלקם עדיין היו בתהליכי גדילה. דבר זה מרמז שהם חיו במשפחות או בעדרים קטנים. כל השבעה מתו כנראה באסון טבע ובכך הפך אתר מותם ל"בית קברות פלאונטולוגי". לצד מאובני הפטגוטיטאנים נמצאו 57 שיניים חדות של התרופוד הטורף, טירנוטיטאן, שהיה טורף על בבית גידול זה בתקופתו. הטירנוטיטאנים כנראה ניזונו מפגרי הזאורופודים העצומים, שכן כנראה לא העזו לתקוף עדר ובו פרטים בגודל מלא.
גילוי ומאובנים
המאובנים נתגלו לראשונה ב־2011 על ידי בעל חווה חקלאית בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה, באזור מדבר לה־פלצ'ה, 250 ק"מ מערבית לטרלאו. הוא הודיע למוזיאון הפלאונטולוגי המקומי. צוות בראשות חוזה לואיס קרבז'ידו (Jose Luis Carballido) ודייגו פול (Diego Pol) ניהל את החפירה בסיומה נתגלו 150 עצמות שהרכיבו 7 דינוזאורים. הפלאונטולוגים נדהמו מגודלם של המאובנים והכריזו על תגליתם ב־16 במאי 2014. לדבריהם, המאובנים נשתמרו במצב טוב מאוד. כדי להמחיש את גודל המאובנים, הם פרסמו שאורך עצם הירך (femur) היה 2.4 מטר.
המאובנים שנתגלו כוללים חוליות מעמוד השדרה הגבי, קצת מחוליות הצוואר והזנב, צלעות, חלק מאגן הירכיים, חלק מעצמות הגפיים בהן עצם הירך ועצם השכם. כמות המאובנים שנתגלו ושלמותם גדולים ביחס לטיטאנוזאורים ענקיים אחרים שנתגלו, ולכן פטגוטיטאן נחשב לדינוזאור הגדול ביותר שידוע מחומר מאובנים טוב (חומר המאובנים של ארגנטינוזאורוס חלקי יותר ולא מוגדר כ"טוב" אלא רק כ"סביר").
ב־2016 הוצב שחזור של השלד בתצוגה במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק. אורך השלד כ־37 מטר (122 רגל) והוא היה כה ארוך עד שהוא אפילו לא נכנס בשלמותו לאולם הגדול ביותר במוזיאון וחלק מהצוואר שלו "גלש" לחדר נוסף. השלד הוא יציקה מפיברגלאס של העצמות המקוריות. מאחר שלדינוזאור לא היה עדיין שם מדעי בעת הצבתו הוא כונה שם בפשטות "הטיטאנוזאור".
בקיץ 2018 הוצב שחזור של השלד במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
הילה שמיר
הילה שמיר (נולדה ב-1979) היא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, לשעבר סגנית הדקאן לענייני הוראה. היא חוקרת בתחומי הרווחה, הגירה ופמיניזם.
ביוגרפיה
הילה שמיר נולדה בראשון לציון, בת הזקונים במשפחה עם ארבעה ילדים. גדלה ביבנה. בתיכון למדה בבית הספר הבינלאומי בשלוחה בהונג קונג.
השלימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות, והתמחתה אצל השופט אליהו מצא בבית המשפט העליון. היא המשיכה ללימודי תואר שני ושלישי בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הארווארד, אותם סיימה בשנת 2008. עם תום לימודיה, הצטרפה כחברת סגל לפקולטה למשפטים. לימדה כמרצה אורחת בבתי הספר למשפטים באוניברסיטת ברקלי (קורס על פמיניזם ומשפט), באוניברסיטת קורנל (קורס על סחר בבני אדם והגירת עבודה), ובאוניברסיטת הארווארד (קורס על סחר בבני אדם).
כיהנה כסגנית דקאן לענייני הוראה בשנת הלימודים תשע"ח. הייתה עורכת במשותף של כתב העת "מעשי משפט". היא בעלת רישיון עריכת דין בישראל ובמסצ'וסטס.
חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
מלגות, מענקי מחקר ופרסים
שמיר זכתה בשורה של מלגות ומענקי מחקר: מלגת פישמן, מלגת פולברייט ללימודים בחו"ל; מלגת אלון לחוקרים צעירים, ומלגה של האיחוד האירופי למדענים חוזרים.
היא זכתה בפרס צלטנר לחוקרת צעירה בשנת 2014, ובפרס חשין לחוקרת צעירה בשנת 2018.
היא זכתה במענקי מחקר של משרד המדע, למחקר בנושא מנגנונים משפטיים לקידום נשים, ובמענק של הקרן הלאומית למדעים בנושא סחר בבני אדם. בשנת 2018 זכתה במענק חמש-שנתי יוקרתי של האיחוד האירופי (ERC) בסכום של למעלה ממיליון יורו, בנושא סחר בבני אדם בראי דיני העבודה. בשנת 2018 נבחרה להיות חברה באקדמיה הצעירה הישראלית, במסגרת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 2023 זכתה במענק חמש-שנתי נוסף של האיחוד האירופי (ERC), למחקר בנושא עבודה בהקשרים גלובליים.
חיים אישיים
שמיר נשואה לאורי אהרונסון, ד"ר למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ולהם שני בנים.
16 בדצמבר
16 בדצמבר הוא היום ה־350 בשנה (351 בשנה מעוברת), בשבוע ה־49 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 15 ימים.
נץ ארך-זנב
נץ ארך-זנב (שם מדעי: Urotriorchis macrourus) הוא עוף דורס דמוי נץ והוא המין היחידי בסוגו.
מאפיינים
אורכו של הנץ 56–65 ס"מ ומוטת הכנפיים 81–90 ס"מ. הזנב ארוך מאוד ואורכו 30–37 ס"מ. הנקבות גדולות מהזכרים ב-15%. הוא בעל נוצות אפורות-כחלחלות על פלג הגוף העליון עם חזה אדמדם ועיניים צהובות. הזנב ארוך ושחור עם כמה קווצות לבנות ואורכו הוא מעל 50% מאורך הגוף. למעשה הוא בעל הזנב הארוך ביותר לעוף דורס יחד עם הזרון Circus cinereus.
הנץ חי ביערות הגשם של מרכז ומערב אפריקה ותופס בעיקר עופות, סנאים וזוחלים קטנים אותם הוא קוטל במיומנות. לעיתים הוא גם תופס תרנגולות כשהוא מזדמן לכפרים. הוא חי בבדידות ובונה את הקן על ענפים גבוהים. עונת הקינון חלה באזור יולי-אוגוסט. לא ידוע יותר מדי פרטים על הרגליו בטבע.
הנץ נפוץ למדי ואינו מצוי בסכנה. עם זאת הוא עלול להיפגע מכריתת יערות הגשם בהם הוא חי.
משל העצים
משל העצים הוא שמם של שני משלים בתנ"ך.
לילי אלבה
לילי אילזה אלבנס (בדנית: Lili Ilse Elvenes; 28 בדצמבר 1882 – 13 בספטמבר 1931), הידועה בשם לילי אלבה (Lili Elbe), הייתה טרנסג'נדרית דנית ואחת מהראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית. נולדה בשם איינר מגנוס אנדראס וגנר (Einar Magnus Andreas Wegener) ובשם זה התפרסמה כצייר מצליח. לעיתים הציגה את עצמה כלילי, בת דודתו של איינר. לאחר שהחלה לזהות את עצמה כאישה, שינתה את שמה החוקי ללילי אילזה אלבנס והפסיקה לצייר. בשנת 1933 ראתה אור האוטוביוגרפיה שלה: "מגבר לאישה".
נישואין ודוגמנות
במסגרת מילוי מקומה של הדוגמנית של גוטליב, החלה ללבוש בגדי נשים. תחילה נתבקשה לדגמן גרביונים ונעלי עקב כדי שרגליה של אלבה יוכלו למלא את מקומן של אלו של הדוגמנית הקבועה. אלבה הרגישה נוחות מפתיעה כשעשתה כן. במהלך הזמן, גוטליב התפרסמה בזכות ציוריה שתיארו אישה יפה בעלת עיני שקד ומבט רדוף הלבושה כמיטב האופנה. ב-1913 הקהל נדהם לגלות שהדוגמנית שהיוותה את ההשראה לציוריה של גוטליב ולדמות הפאם פאטאל הכובשת היא למעשה בן זוגה לכאורה של גוטליב.
בשנות ה-20 וה-30 הציגה עצמה אלבה בקביעות כאישה. היא נהגה להיעלם לרחובות פריז כשהיא לבושה כדוגמנית צמרת. כשגוטליב הציגה אותה בבגדי אישה, היא עשתה זאת כאחותו של איינר וגנר. רק חבריה הקרובים ביותר ידעו כי מדובר באיינר עצמו.
הניתוח להתאמה מגדרית
ב-1930 נסעה אלבה לגרמניה לצורך ניתוח להתאמה מגדרית, שהיה בזמנו ניתוח ניסיוני ומסוכן, בסדרה של ארבעה ניתוחים שנמשכו על פני שנתיים סך הכול. הניתוח הראשון, הסרת האשכים, נעשה תחת השגחתו של הסקסולוג מגנוס הירשפלד בברלין. יתר הניתוחים בוצעו על ידי, רופא במרפאת הנשים המחוזית של דרזדן. בניתוח השני הושתלה שחלה בחלל הבטן, בשלישי הוסר הפין וכיס האשכים, וברביעי הושתלו רחם ונרתיק. הסיבה שבגינה הושתלו בגופה של אלבה איברי רבייה נשיים במקום אלו הגבריים הייתה רצונה להביא ילדים לעולם.
בזמן הניתוח האחרון, תהליך שינוי המין של אלבה כבר הפך לחדשות מרעישות בעיתוני דנמרק וגרמניה. בית משפט דני ביטל את נישואי בנות הזוג וגנר באוקטובר 1930, ואלבה שינתה חוקית את שמה ומינה, כולל קבלת דרכון תחת שמה החדש. היא הפסיקה לצייר, כי סברה שחלק זה שייך לעברה כאיינר. לאחר התפרקות נישואיה, היא חזרה לדרזדן לניתוח האחרון.
מותה
ביוני 1931 עברה אלבה את הניתוח הרביעי והאחרון לשינוי מינה הפיזיולוגי מזכר לנקבה, שכלל השתלת רחם ובניית נרתיק. שני התהליכים האלו היו ניסיוניים בזמנו. היא נפטרה שלושה חודשים לאחר הניתוח מדום לב שנגרם מזיהום שהתפתח כתוצאה מדחיית הרחם על ידי גופה.
לאחר מותה של אלבה נישאה גוטליב לקצין בצבא האיטלקי, טייס ודיפלומט, רב-סרן פרננדו פורטה, ועברה עמו למרוקו. פרננדו ביזבז את כל חסכונותיה, ולאחר מספר שנים במרקש ובקזבלנקה התגרשו השניים. גוטליב חזרה לדנמרק, שם נפטרה חסרת כול בשנת 1940.
אזכורים בתרבות
הספר "מאיש לאישה: שינוי המין הראשון" נכתב על ידי אלבה ופורסם לראשונה ב-1933.
פסטיבל הקולנוע הלהט"בי MIX Copenhagen מעניק מדי שנה ארבעה פרסי "לילי" על שמה של אלבה.
מוסטפא כמאל אטאטורק
מוסטפא כמאל אטאטורק (בטורקית: Mustafa Kemal Atatürk - "אבי הטורקים"; 1881 – 10 בנובמבר 1938) היה מדינאי ומנהיג צבאי טורקי, מייסדה של הרפובליקה של טורקיה ונשיאה הראשון. נחשב לאבי האומה הטורקית על פועלו להקמת הרפובליקה והנהגתו במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה.
מוסטפא כמאל החל להתפרסם במהלך פיקודו על כוחות צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה בגליפולי במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן הוא הועבר לפקד על המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה ובלם את התקדמות צבא האימפריה הרוסית לתוך אסיה הקטנה במהלך קרב ביטליס. לאחר הפסקת האש של מודרוס וכניעת האימפריה העות'מאנית סירב כמאל להכיר בהסכם סוור והנהיג את האספה הלאומית של טורקיה, אשר סירבה להכיר בהסכם. מוסטפא כמאל הנהיג את כוחות האספה הלאומית במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה ולאחריה הביא להקמת הרפובליקה הטורקית והפך לנשיא טורקיה בעודו דיקטטור בפועל.
הפרלמנט הטורקי העניק לו את שם המשפחה "אטאטורק" (אבי הטורקים) ובמהלך נשיאותו הנהיג סדרת רפורמות הקרויות על שמו רפורמות אטאטורק. אלו היו רפורמות מרחיקות לכת שנועדו לקרב את טורקיה אל העולם המערבי ולפתח את התעשייה, החינוך, המודרניזציה והביטחון של המדינה. רפורמות אלו היוו מקור השראה למנהיגים שונים כגון רזא שאה פהלווי ואמאנואלה ח'אן, מלך אפגניסטן. אטאטורק החליש את כוחו של הממסד הדתי וביטל בשנת 1924 את מוסד הח'ליפות, דבר שפגע בסדר הדתי של האסלאם.
פועלו של אטאטורק להחלשת המוסד הדתי גרמה בין לבין להתנגדות נרחבת מצד תושבי כורדיסטן הטורקית והחלה את הסכסוך הטורקי-כורדי. אטאטורק שמר על מעמדה הבינלאומי של טורקיה בתור מדינה נייטרלית. אטאטורק פעל להנהיג רפורמות שיביאו בסופו של דבר לדמוקרטיזציה בטורקיה. לאחר שאלו נכשלו והביאו לניסיון הפיכה נגדו, אטאטורק המשיך בשלטון דיקטטורי עד לפטירתו בשנת 1938 אך דרש בצוואתו האחרונה כי מערכת הממשל תעבור שינוי לקראת דמוקרטיה, דרישה שמולאה במהלך שנות החמישים, עם הבחירות הדמוקרטיות הראשונות.
נעוריו ותחילת דרכו
נולד בעיר סלניק (سلانیك; כיום העיר סלוניקי ביוון) באימפריה העות'מאנית. במקום הולדתו נמצאת כיום הקונסוליה הטורקית, והוא משמש אף כמוזיאון. בהתאם למנהג הטורקי בזמן הולדתו, קיבל אטאטורק את השם היחיד מוסטפא. אביו, עלי ריזה אפנדי, פקיד מכס, מת כאשר מוסטפא היה עדיין תינוק. שם אמו היה זוביידה. מוסטפא למד באקדמיה הצבאית בסלוניקי, שם נתנו לו מוריו גם את השם כמאל ("המושלם") מתוך הערכה לכישוריו. הוא נרשם לאקדמיה הצבאית במונסטיר (כיום ביטולה) בשנת 1895, וקיבל מינוי כקצין בשנת 1904. הוא הוצב בדמשק. עד מהרה הצטרף לאגודה חשאית של קצינים שוחרי רפורמות בשם "וטן" (מולדת), והפך למתנגד פעיל למשטר העות'מאני. בשנת 1907 הוצב בסלניק, והצטרף אל "מועצת האיחוד והקידמה" (إتحاد و ترقى) שהקימו הטורקים הצעירים.
הטורקים הצעירים קיבלו את הכוח מידי הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908, ומוסטפא נהיה לדמות צבאית מובילה במשטר העות'מאני החדש. בשנת 1911 נשלח לפרובינציה לוב על מנת להגן עליה מפני הפלישה האיטלקית. במהלך החלק הראשון של מלחמות הבלקן היה מוסטפא עסוק בלוב ולא יכול להשתתף, אך ביולי 1913 חזר לקונסטנטינופול ומונה למפקד ההגנה באזור גליפולי. ב-1914 מונה לנספח צבאי בסופיה בירת בולגריה, וזאת כנראה על מנת להרחיקו ממוקדי הכוח.
כמפקד צבאי
כאשר נכנסה האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה לצד גרמניה, הוצב מוסטפא כמאל ברודוסטו (כיום טקירדא) על ים מרמרה ומונה למפקד הדיוויזיה ה-19. שטח פיקודו כלל את אזור גליפולי, וכך היה למפקד האחראי על האזור בו בחרו מדינות ההסכמה ובהן בריטניה, צרפת, אוסטרליה וניו זילנד לנחות באפריל 1915. מוסטפא עשה לעצמו שם כמנהיג צבאי מבריק, אם כי בזבזני בחייהם של חייליו, אשר נהרגו במספרים גדולים בהתקפות "הגל האנושי" בקרב גליפולי. מוסטפא כמאל היה למפקד הטורקי הראשון אי פעם שהביס צבא מערבי, ובכך הפך לגיבור לאומי ובעל התואר "פאשה" (מפקד).
במהלך שנת 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-16 ופיקד על הכוחות במערכה בקווקז נגד צבא האימפריה הרוסית ופעילויות מחתרת מצד ארמנים, יוונים פונטים ואשורים, אשר פנו לתמוך במדינות ההסכמה עקב הפשעים נגד האנושות שביצעו הסמכויות העות'מאניות על עמיהם (ראו רצח העם הארמני, רצח העם היווני-פונטי ורצח העם האשורי). מוסטפא כמאל הנהיג את הכוחות העות'מאנים במהלך קרב ביטליס, אשר הביא לעצירת ההתקדמות הצבאית הרוסית לעבר אסיה הקטנה. לאחר הקרב לקח חיל המשלוח הגרמני לקווקז את הפיקוד על המאבק נגד הרוסים בקווקז, וב-2 במרץ 1917 הוא מונה למפקד הארמייה השנייה.
ביולי 1917 מונה מוסטפא למפקד הארמייה השביעית אשר הוצבה בגזרת סוריה. המערכה בסוריה נוהלה על ידי אחמד ג'מאל פאשה (חבר בשלושת הפאשות) ויועצו אוטו לימן פון זאנדרס מטעם צבא הקיסרות הגרמנית. מוסטפא כמאל הפך לביקורתי מאוד באשר לדרך בה מנהל המשטר העות'מאני את מלחמותיו, וכן באשר להשפעה הגרמנית על האימפריה. הוא התפטר מתפקידו וחזר לקונסטנטינופול, אך באוגוסט 1918 חזר לפקד על הארמייה השביעית שתפסה את מרכז הגזרה בארץ ישראל ומפקדתה ישבה בשכם.
ב-19 בספטמבר 1918 החל קרב מגידו והארמייה השמינית, שישבה באזור החוף, החלה בנסיגה. כמאל הורה לכוחותיו לסגת לכיוון ירדן, אולם כוחות הארמייה השביעית נקלעו למלכודת טופוגרפית וספגו אבדות רבות מידי חיל האוויר הבריטי בקרב בנחל תרצה. שרידי הארמייה המשיכו בנסיגה לכיוון סוריה והשתתפו בקרב סמח'. למרות זאת הצליח כמאל להסיג את כוחותיו צפונה ולבסס קו הגנה צפונית לאלפו. כמאל נחשב כגנרל העות'מאני היחיד שלא הפסיד בקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כמאל ראה את המערכה בסוריה כבלתי אפשרית להצלה ועל כן בחר בטקטיקה של נסיגה צפונה לעבר אסיה הקטנה במטרה להגן על לב האימפריה. באוקטובר 1918, שבוע לאחר שהחלה הנסיגה המאורגנת של שאריות הארמייה תחת כמאל, נכנעו העות'מאנים למדינות ההסכמה במסגרת הפסקת האש של מודרוס, והרגש הלאומי הטורקי התעורר בעקבות הכיבוש היווני של איזמיר ב-15 במאי 1919, אשר זכה לתוקף עם חתימת הסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920.