cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בל הוקס
קריירה
הוקס פרסמה ספר זיכרונות על ילדותה בשנת 1996, Bone Black: Memories of Girlhood (שחור פחם: זיכרונות של ילדות (bone black הוא שם של פיגמנט שנוצר על ידי שריפת עצמות של בעלי חיים, ושימש היסטורית למטרות אמנות, ובעידן המודרני לעיבוד סוכר; השם הוא גם משחק מילים לביטוי "שחורה עד העצם")). הספר מתחיל מזיכרונותיה האישיים אך למעשה מנתח את חוויות הילדות של ילדה שחורה בעידן של הפרדה גזעית, ומדגים את יחסי הכוחות בין גברים לנשים ובין צעירים למבוגרים.
ספרה של הוקס We Real Cool: Black Men and Masculinity משנת 2004 עוסק במקומם של גברים שחורים בחברה האמריקאית. הוקס טוענת כי גברים אפרו-אמריקאים הם קבוצה דחויה על ידי נשים שחורות, נשים לבנות וגברים לבנים. ואין זה פלא, היא טוענת, שהם עצמם אינם מרגישים רצויים בחברה האמריקאית. כותרת הספר מתכתבת עם השיר של המשוררת האפרו-אמריקאית גוונדולין ברוקס, שכתבה על חייהם של שחורים בארצות הברית. ברוקס פרסמה שיר בכותרת We Real Cool ב-1959.
למעלה משלושים ספרים פרי עטה של הוקס ראו אור, שנושאיהם משתרעים החל מגברים שחורים, עליונות הגבר, פדגוגיה פמיניסטית ועד לזיכרונות אישיים ומיניות (בהתייחס לפמיניזם ופוליטיקה של תרבות חזותית). נושא השכיח לאחרונה בכתיבתה הוא האפשרות שקהילות אוהבות יתגברו על פערי גזע, מעמד ומגדר. בשלושה ספרים שנויים במחלוקת וארבעה ספרי ילדים, היא מדגימה שתקשורת וספרות (היכולת לקרוא, לכתוב ולחשוב באופן ביקורתי) הם האופנים הטהורים והטובים ביותר על מנת לפתח קהילות בריאות וקשרים אישיים שאינם נפגמים מחמת חוסר שוויון גזעי, מעמדי או מגדרי.
הוקס החזיקה במשרות של פרופסור ללימודים אפריקאיים ואפרו-אמריקאיים וכפרופסור לאנגלית באוניברסיטת ייל, פרופסור חבר ללימודי נשים וספרות אמריקאית באוברלין קולג' שבאוהיו וכמרצה בכירה לספרות אנגלית בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 2002 נשאה הוקס נאום פתיחה מעורר מחלוקת באוניברסיטת סאות'ווסטרן. היא נמנעה מנוהל הבעת הברכות המסורתי של נאומי הפתיחה, היא דיברה במקום זאת על הענישה הממשלתית האלימה והדיכוי, ונזפה בסטודנטים שהלכו עם הזרם. הנאום זכה לקריאות בוז מצד רבים בקהל, זאת על אף שמספר בוגרים חלפו על פני נשיא האוניברסיטה על מנת ללחוץ את ידה של הוקס, או להעניק לה חיבוק.
מקורות השפעה
הוקס הושפעה מסוג'ורנר טרות', אפרו-אמריקאית פמיניסטית שדגלה בביטול העבדות (אשר נאומה "האין אני אישה?" העניק להוקס השראה לכתוב את ספרה רחב היריעה הראשון), מן המחנך הברזילאי פאולו פריירה (היא אימצה את השקפתו החינוכית וכללה אותה בתאוריה שלה על החינוך), מן התאולוג גוסטבו גוטיירז, הפסיכולוג אריך פרום, הנזיר הבודהיסטי טיך נהאט האן, הסופר ג'יימס בולדוין, הלאומן השחור מלקולם אקס, וממנהיג זכויות האדם מרטין לותר קינג (המתאר כיצד כוח האהבה מלכד קהילות).
השפעת הוקס על התרבות האמריקאית
הספר "האין אני אישה?" השפיע על פמיניסטיות של צבע וחיזק את הדיון הציבורי על הקשר שבין אנטי-גזענות ואחוות נשים והקשר בין פוסט-קולוניאליזם ופמיניזם. הוקס ביקרה את הפמיניזם הליברלי כזירה נוספת של היררכיה והשתקה שיטתית של קבוצות נשים שאף סייע לחזק העליונות המערבית.
הוקס הייתה מההוגות הראשונות שהתייחסה להומופוביה בתרבות השחורה והראתה את מקורותיה במסורת הדתית והלאומנית האפרו-אמריקאית.
ביקורת
מספר הוגים מתחו ביקורת על משנתה של הוקס. דייוויד הורוויץ פקפק בדבריה, וכתב ש"קשה שלא לשמוע בשפה האנגלית את קול הטבח והכיבוש". פיטר שווייצר האשים אותה בצביעות בהגותה הסקסיסטית, וג'יימי גלאזוב טען שהיא "בת שכונת עוני מלאת חימה".
בית המסתורין של וינצ'סטר
הרקע לבנייה
שרה וינצ'סטר איבדה את בתה, אנה, את חותנה (אביו של ויליאם) אוליבר, ואת ויליאם בתוך זמן קצר בנסיבות טרגיות. לאחר מותם, שקעה שרה וינצ'סטר בדיכאון ודכדוך. היא פנתה למדיום שקבעה כי קללה רובצת על משפחת וינצ'סטר בגלל הרובים שפיתח אבי המשפחה. המדיום טענה כי הרובים גרמו למותם של אנשים רבים, שנשמותיהם אינן מוצאות מנוח ומחפשות נקמה. המדיום יעצה לשרה לעקור מביתה, לעבור מערבה ולבנות בית חדש לה ולרוחות ההרוגים. המדיום הזהירה כי הפסקת בניית הבית תביא למותה של וינצ'סטר.
ההסבר התקבל על דעתה של שרה וינצ'סטר. היא עברה מערבה והשתקעה במחוז סנטה קלרה בקליפורניה. בניית אחוזתה בסן חוזה החלה בשנת 1884. מאחר שווינצ'סטר האמינה כי רוחות רפאים רודפות את ביתה ואינן נותנות לה מנוח, וכי שיפוץ האחוזה ירחיק את הרוחות, לא פסקו הבנייה והשיפוצים באחוזה במשך 38 שנים, עד מותה של וינצ'סטר ב-5 בספטמבר 1922. ההערכה היא כי הבנייה המתמדת עלתה חמישה מיליון דולר.
עם השנים התפתחה האחוזה ליצירת מופת מבחינה ויזואלית, אך לכישלון מבחינת תכנון אדריכלי. האחוזה מטופחת ומסודרת מבחוץ, אך בפנים אין בה סדר הגיוני. ככל הנראה רצתה וינצ'סטר לבלבל את הרוחות, לכן הורתה לבנאים לבנות ללא כל תכלית ותכנון. בין היתר, ישנן בבית מדרגות המובילות לתקרה ללא פתח, גרמי מדרגות המובילים למדרגות אחרות בכיוון הפוך ואף ישנה דלת שמאחוריה יש קיר אטום.
תיאור האחוזה
באחוזה 160 חדרים, 40 חדרי שינה, ושני אולמות נשפים. כמו כן מכיל הבית 47 קמינים, 17 ארובות ושני מרתפים. בזכות הונה הרב של וינצ'סטר צויד הבית במרכיבים חדישים לזמנו: הוא הכיל חומרי בניין וצנרת חדישים. היו בו שירותים מודרניים מקורים, מנורות גז (בתקופה ובאזור שעדיין השתמשו בנרות), מים חמים מצנרת פנימית ושלוש מעליות, שלאחת מהן היה כוח הידראולי אופקי - היא הייתה היחידה מסוגה בארצות הברית. וינצ'סטר נעזרה מאוד במעליות, מאחר שסבלה מדלקת מפרקים קשה. בשלבים מאוחרים של המחלה התקשתה וינצ'סטר לעלות במדרגות, והבנאים התקינו אז בבית מדרגות מיוחדות, שגובה כל אחת מהן היה סנטימטרים ספורים, כדי לאפשר לווינצ'סטר לעלות בהן.
טרם רעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906), היו בבית שבע קומות, אולם שנים לאחר מכן נותרו בו רק ארבע קומות. הבית עשוי בעיקר מסקויה, מכיוון שגברת וינצ'סטר העדיפה את הסוג. עם זאת, היא לא אהבה את המראה האדום של הסקויה, ולכן דרשה לצבוע את הבית בצבע עץ. נדרשו 20,500 גלונים (76,000 ליטרים) של צבע כדי לצבוע את הבית. הבית עצמו נבנה על בסיס צף, שיותר מאוחר האמינו שהציל את הבית מקריסה מוחלטת ברעידות האדמה ב-1906 וב-1989. השטח המקורי של וינצ'סטר היה 162 דונם (864,000 מ"ר), אך כעת קיים רק השטח המינימלי שמכיל את האחוזה ומבנים סמוכים לה, שטח של 4.5 דונם (24,000 מ"ר). יש באחוזה נברשות זהב וכסף ורצפת פרקט.
אף על פי שהבית נבנה עם כוונות משונות, גברת וינצ'סטר מעולם לא פסחה על קישוטים ביזאריים רבים שהיא האמינה שתרמו ליופי הארכיטקטוני של האחוזה. הבית עוצב על פי אמונותיה של שרה וינצ'סטר. רבים מחלונות הזכוכית הצבעוניים נוצרו על ידי חברת טיפאני. חלקם תוכננו במיוחד עבורה, וחלקם על ידיה, כולל החלון הנודע המעוצב בצורת קורי עכביש, הצורה האהובה על וינצ'סטר. חלון זה לא הותקן, והוא אוחסן בחדר שנקרא "חדר אחסון 25,000$". החדר נקרא כך מכיוון שתוכנו הוערך במקור בשווי של 25,000$. לפי ההשערות הוא שווה במאה ה-21 לפחות פי עשרה. המספר 13 היה אחד מהמוטיבים האהובים על שרה, ולכן חלון נוסף עוצב במיוחד כך שיכלול 13 אבני חן צבעוניות, וכאשר אור פוגע באבני החן, החדר מתמלא באלפי מנסרות קשת. עם זאת, בשל הבנייה המתמשכת והמיקום הגרוע של היצירה, היא אינה זוכה לאור שמש ישיר, מה גם שהחלון נבנה מול קיר. בנוסף ישנה נברשת יקרה שעוצבה להכיל 12 נרות, ושונתה לפי בקשתה של שרה שתכיל 13 נרות. גנני האחוזה גזמו בחצר שיחים בצורת המספר 13.
כאשר וינצ'סטר מתה, אחייניתה ומזכירה האישי ירשו את כל רכושה מלבד הבית. אחייניתה לקחה אז את כל מה שהיא רצתה ומכרה את כל השאר במכירה פומבית פרטית. נצרכו שש משאיות עובדות שמונה שעות ביום במשך שישה שבועות כדי להסיר את כל הרהיטים מהבית. שמאים העריכו את האחוזה כחסרת ערך בשל נזקים מרעידת האדמה, עיצוב לא גמור ובנייה לקויה. היא נמכרה במכירה פומבית למשקיע מקומי ב-135,000$, ובפברואר 1923, חמישה חודשים לאחר מותה של וינצ'סטר, היא נפתחה לציבור.
הבית אינו משמש עוד למגורים, ומאז אמצע המאה ה-20 הוא מהווה אטרקציה תיירותית ונערכים בו סיורים שונים.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2018, יצא לאקרנים הסרט "וינצ'סטר" אשר עלילתו עוסקת בבית הזה.
חישוב
חישוב הוא פעולה השייכת לתחום האריתמטיקה הנעשית לצורך קביעת התוצאה של פעולה על מספרים, כגון ארבע פעולות החשבון (חיבור, חיסור, כפל וחילוק) ופעולות נוספות (העלאה בחזקה, הוצאת שורש, חישוב עצרת ועוד). תוצאתן של פעולות אלה אף היא מספר. ענף המתמטיקה העוסק בכללי החישוב הבסיסיים קרוי אריתמטיקה. ענפים נוספים של המתמטיקה עוסקים בחישובים מורכבים יותר, כגון חישוב ערכו של אינטגרל או חישוב ערכה של דטרמיננטה.
החישוב נעשה לעיתים כפעולה מופשטת בין מספרים, אך בדרך כלל הוא נעשה לתכלית מעשית, כגון חישוב שכר או חישוב מחיר הפריטים שנקנו בסופרמרקט.
יכולת החישוב נחשבת למיומנות למידה בסיסית.
היסטוריה
כבר בתקופה הפרהיסטורית, בני האדם החלו להבין את רעיונות המספר והחישוב, כנראה בעקבות הצורך בהגדרת בסיס להכללת עצמים. האדם החל לפתח במוחו דרכים לחישוב יעיל ופשוט, והשתמש באצבעותיו כדי לייצג עצמים ולספור אותם. בתקופה זו חלה נקודת מפנה חשובה, כאשר האדם תפס לראשונה את החישובים שלו כ"מקרים פרטיים" - חלק מאוסף כללים אוניברסליים, שחלים על כל פעולה אריתמטית שיבצע, בכל צורה. בכך החל האדם לתפוס כיצד לחשב בצורה יעילה יותר (כנראה שהבנה זו התקבלה רק כאשר העביר האדם את חישוביו אל אמצעי עזר, כגון ספירת עצמים מוחשיים וכתב).
כלים לחישוב
הכלי הראשון אשר שימש את האדם לצורכי ספירה וחישוב היה עשר אצבעותיו, ישנו יסוד סביר להניח כי זהו גם המקור לשיטה העשרונית. בסביבות המאה ה-3 לפנה"ס עברו מספר תרבויות עתיקות, כמו סין ובבל, להשתמש בחשבונייה, שהקלה רבות על חישוב ארבע פעולות החשבון. סרגל החישוב, שהומצא בסביבות שנת 1620, איפשר פעולות מורכבות יותר. החשבונייה הייתה בשימוש עד המהפכה התעשייתית בערך, שבה החל השימוש במכונת חישוב ובמחשבונים מכניים. דוגמה למחשבון מעין זה הוא הקורטה, מחשבון מכני קטן שהושק ב-1948 והומצא על ידי קורט הרצשטרק. מחשבון זה היה מסוגל לבצע פעולות חיבור, חיסור, כפל, חילוק וכן העלאה בריבוע.
בימינו, רוב רובן של מכונות החישוב הוא ספרתי. מחשבונים משמשים לביצוע רוב פעולות החישוב, החל ב"מחשבוני כיס" או בתוכנות חישוב המצורפות לטלפונים ניידים המשמשים לרוב לביצוע פעולות פשוטות, המשך ב"מחשבונים מדעיים" או בתוכנות חישוב המצורפות אל מערכת ההפעלה המשמשים לצרך פעילויות מורכבות יותר וכלה במחשבי-על ייעודיים המשמשים לצרכים מורכבים אף יותר, כגון מציאת מספרים ראשוניים גדולים או בדיקת תקפותן של השערות מתמטיות הדורשות חישוב רב.
אנליזה נומרית
אנליזה נומרית (או חישוב נומרי) היא ענף של מתמטיקה שימושית אשר חוקר את השיטות והאלגוריתמים למציאה או הערכה של פתרונות מספריים לבעיות מתמטיות שונות, על ידי שימוש במספר סופי של פעולות חשבון ופעולות לוגיות.
אנליזה נומרית מאפשרת לפתור בעיות כמו אינטגרלים של פונקציות לא אנליטיות, מציאת שורשים של פונקציות (למשל פולינומים ממעלה גבוהה, פונקציות טריגונומטריות וכדומה) ובעיות אחרות שקשה עד בלתי אפשרי למצוא להן פתרון אנליטי המתאים לכל פרמטר אפשרי.
מורכבות החישוב
ארבע פעולות החשבון הן פעולות פשוטות, שקל לעשותן במהירות, באמצעות האלגוריתמים המשמשים לכך, גם כאשר המספרים המשתתפים בפעולה הולכים וגדלים. פעולות חישוב אחרות הן פחות פשוטות, ועתים דורשות זמן רב מאוד לביצוען, גם כאשר ידוע אלגוריתם לביצוען.
דוגמה: פירוק לגורמים של מספר שלם גדול במיוחד (בן מאות ספרות) הוא בעיה שפתרונה, באמצעות האלגוריתמים הידועים כעת למטרה זו, דורש מאות שנים, גם כאשר משמשים למטרה זו המחשבים המהירים ביותר. קושי זה הוא הבסיס לשיטות להצפנה במפתח ציבורי.
הסוגיה הכללית של יעילותם של אלגוריתמים המשמשים לחישוב נחקרת במסגרת ענף של מדעי המחשב הקרוי סיבוכיות חישובית.
פאולינה רוביו
פאולינה רוביו דוסאמאנטס (בספרדית: Paulina Rubio; נולדה ב-17 ביוני 1971) היא זמרת ושחקנית מקסיקנית.
ביוגרפיה
פאולינה רוביו נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו. את ילדותה היא העבירה במקסיקו, לוס אנג'לס וספרד. המוזיקה של פאולינה רוביו פופולרית בעיקר בדרום אמריקה, מקסיקו, ספרד וארצות הברית. פאולינה החלה את הקריירה בגיל 9, בשנת 1980.
עם להקתה הראשונה שנקראה "Timbiriche" היא הספיקה להקליט עשרה אלבומים. הלהקה נחשבת לאחת הלהקות הדרום אמריקאיות המצליחות בהיסטוריה עם מכירות של למעלה מ20 מיליון אלבומים. מהסינגלים המצליחים שהוציאה הלהקה נמנים "Corro, Vuelo, Me Acelero" ,"Con Todos Menos Conmigo" ו "Tú y Yo Somos Uno Mismo",כולם להיטי מקום ראשון במקסיקו ובמדינות דרום אמריקה. פאולינה החלה לשחק בטלנובלות בערוץ המקסיקני "Televisa" היא קיבלה את תפקידה הראשון בשנת 1988 בטלנובלה "Pasion y poder", בשנת 1990 היא כיכבה בסדרה Baila conmigo ובשנת 1994 היא קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בסרט דל תקציב שנקרא "Bésame en la Boca", בשנת 1995 היא כיכבה בטלנובלה "Pobre Niña Rica".
בשנת 1990 פאולינה עזבה את להקת Timbiriche והתמקדה על קריירת הסולו שלה. בשנת 1992 יצא אלבומה הראשון "La chica dorada", בשנת 1993 יצא האלבום "24 kilates", בשנת 1995 יצא "El tiempo es oro". בשנת 1996 היא הוציאה את האלבום "Planeta Paulina" ובשנת 2000 יצא "Paulina". האלבום "Paulina" היה מועמד בטקס "Latin Grammy Awards".זהו האלבום המוכר ביותר של רוביו עד היום עם מכירות של מיליוני עותקים. האלבום הוא האלבום התשיעי הנמכר ביותר בהיסטוריה של מקסיקו כשנמכר שם בסכום של 3,000,000 עותקים. האלבום גם זכה להצלחה גדולה באמריקה הלטינית כשמכר מעל 800,000 עותקים בארצות הברית. רוב הסינגלים שיצאו מהאלבום הפכו ללהיטים. בשנת 2001, השתתפה בשיר "".בשנת 2002 יצא האלבום "Border girl" בו בפעם הראשונה פאולינה שרה מספר שירים באנגלית, במהלך שנקרא Crossover. הלהיט מתוך האלבום "Don't Say Goodbye" הגיע למקום ה41 בבילבורד הוט 100 והיה ללהיט במדינות שונות ברחבי העולם. אף על פי שהתקליט הראשון שלה באנגלית לא הביא לה תהילת עולם, שמה הפך למפורסם גם מחוץ לאמריקה הלטינית.
בשנת 2004 חזרה פאולינה עם תקליט נוסף בספרדית "Pau-latina", רוביו הסבירה שלשם Pau-latina יש מספר משמעויות כמו הדמיון לשמה Paulina וכן המילה Pau בקאטאלן שמשמעו 'שלום'. כמה שירים מהאלבום כמו "Tienes algo" ו"Dame otra taquila" הפכו ללהיטים גדולים מאוד מה שהפך את האלבום לאחד הנמכרים ביותר במקסיקו ובדרום אמריקה. האלבום "Pau-latina" זכה בפרס "Premios Lo Nuestro" כ"התקליט הנשי של השנה", וכן בפרס Premios Juventud כאשר היא זכתה למספר הרב ביותר של צופים שהצביעו למענה. פאולינה רוביו נשארה עד היום פופולרית מאוד בכל הארצות דוברות ספרדית. באותה השנה גם הקליטה פאולינה שיר יחד עם הזמר הקולומביאני חואנס.
בשנת 2006 הוציאה פאולינה אלבום נוסף בספרדית בשם Ananda (אושר).
קורט לוין
קורט לוין (Kurt Lewin); 9 בספטמבר 1890 - 12 בפברואר 1947) היה פסיכולוג יהודי גרמני-אמריקאי, הידוע כאחד מהחלוצים בתחומי הפסיכולוגיה החברתית, הארגונית והיישומית. לוין מוזכר לעיתים קרובות כמייסדה של הפסיכולוגיה החברתית והיה אחד הראשונים לחקור את התחומים של דינמיקה קבוצתית והתפתחות ארגונית.
משפחתו
לוין נולד בשנת 1890 למשפחה יהודית במוגילנו (Mogilno), עיירה באזור פוזנן, אז פרוסיה והיום פולין. לוין קיבל בביתו חינוך יהודי-אורתודוקסי. הוא היה אחד מבין ארבעה ילדים, ומשפחתו נמנתה על המעמד הבינוני. בשנת 1905 המשפחה העתיקה את מקום מגוריה לברלין במטרה לאפשר לילדיהם חינוך טוב יותר.
חייו האישיים
בשנת 1917 לוין נשא לאשה את ד"ר מריה לאנדסברג. ב-1919 נולדה בתם הבכורה, אסתר-אגנס, וב-1922 נולד בנם פריץ-ראובן. הזוג התגרש בסביבות שנת 1927, ומריה הגרה לארץ ישראל (אז פלשתינה) עם ילדיהם. ב-1929 לוין נשא לאשה את גרטרוד וייס. נולדו להם שני ילדים - מרים בשנת 1931 ודניאל ב-1933. לוין נפטר בפברואר 1947 בגיל 57 בעקבות התקף לב.
לימודים וקריירה מקצועית
המקור לפרטים הביוגרפיים הוא מאמרה של בתו של קורט לוין, מרים לוין.
בשנים 1905 - 1908 לוין למד בגימנסיה על שם הקיסרית אוגוסטה, שם קיבל חינוך הומניסטי-קלאסי. ב-1909 הוא החל בלימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, אבל עבר בהמשך ללימודי פיזיקה, כימיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת מינכן. באפריל 1910 הוא עבר לאוניברסיטה המלכותית על שם פרידריך וילהלם בברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, להלן אוניברסיטת ברלין), עדיין כסטודנט לרפואה, ולקראת 1911 הוא החל להתעניין בפסיכולוגיה ופילוסופיה והחל בכתיבת עבודת התזה לקראת קבלת דוקטורט בהנחייתו של קארל שטומפף, פסיכולוג ופילוסוף. ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לוין התגייס לצבא הגרמני ושירת בו עד 1918, אז שוחרר לאחר פציעה חמורה בעקבותיה בילה בבית חולים במשך כ-8 חודשים. לוין זכה בכמה אותות גבורה בגין שירותו הצבאי, כולל אות צלב הברזל. עוד בתחילת שירותו הצליח לחזור לאוניברסיטת ברלין לצורך בחינת הגמר וקיבל את תואר הדוקטור בשנת 1914. לאחר שחרורו מהצבא והחלמתו מפציעתו לוין הצטרף למכון הפסיכולוגי של אוניברסיטת ברלין שם הרצה והנחה סמינרים בפסיכולוגיה ופילוסופיה. בשנים 1926–1932 כיהן כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת ברלין, ותוך כדי כך ערך ניסויים ומחקרים בתחומי הלמידה, מוטיבציה ומצבי דחק. במהלך תקופה זו, בשנת 1930, שימש גם במשך שישה חודשים כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית. עם עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, לוין, שהיה כבר אז דמות ידועה, מוערכת ובעלת השפעה בתחום הפסיכולוגיה, הבין שלא יוכל להמשיך לחיות בגרמניה והחליט להגר לארצות הברית. עם הגעתו הצטרף לאוניברסיטת קורנל ובהמשך לתחנה למחקר רווחת הילד באוניברסיטת אייווה (1935-1945). ב-1945 הוא ייסד את המרכז לחקר דינמיקה קבוצתית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ועמד בראשו עד יום מותו.
בשנת 1946, במהלך עבודתו של לוין במרכז לחקר דינמיקה קבוצתית, הוא קיבל פנייה מראש וועדה בין-גזעית במדינת קונטיקט, שביקש את עזרתו במציאת דרך אפקטיבית להתגבר על דעות קדומות דתיות וגזעיות. לוין נענה לבקשה ובנה סדנה ניסויית שמטרתה הייתה לבחון את האפשרות לחולל שינוי. סדנה זו היוותה את היסוד למה שידוע כיום כ-Sensitivity Training - אימון להגברת המודעות העצמית, להבנת הדעות הקדומות המנהלות את האדם, והיכרות עם דינמיקה קבוצתית. פעילות זו הביאה לייסוד "המכון למעבדות הלאומיות לאימון במדעי ההתנהגות היישומיים " (National Training Laboratories Institute for Applied Behavioral Science - NTLׂ) בבת'ל במדינת מיין. מכון זה הפך לבעל השפעה מרכזית בתחום הפיתוח הארגוני. המחקר במכון זה הביא לפיתוח המתודולוגיה של "קבוצות T" הנמצאת בשימוש עד היום. בהמשך, לאחר מלחמת העולם השנייה לוין היה מעורב, יחד עם דר' ג'ייקוב פיין מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הארוורד בשיקום פסיכולוגי של יוצאי מחנות עקורים.
לוין היה שותף לייסודו של כתב העת Human Relations יחד עם מכון טביסטוק ליחסי אנוש באנגליה, ושני מאמרים שלו פורסמו בגליונו הראשון שיצא לאור בשנת 1947.
תרומתו של לוין לפסיכולוגיה החברתית והארגונית
לוין הוא אחד הראשונים לפתח תאוריות, כלים וטכניקות בתחום הפיתוח הארגוני, הנחשבים למרכזיים עד היום. הוא יישם תאוריות וטכניקות פסיכולוגיות מתוך מחקרי תהליכים קבוצתיים שפותחו במעבדה בעבודה בארגונים בעולם האמיתי, במטרה לשנות התנהגויות ועמדות של בני האדם. לאורך כל עבודתו לוין פעל מתוך מערכת ערכים דמוקרטית, והדגיש את החשיבות של שיתוף חברי ארגון, קהילה או קבוצה בתהליכי קבלת החלטות הקשורות לתפקודם.
=== מושגים וטכניקות שלוין פיתח בתחום השינוי הארגוני המתוכנן ===
תורת השדה (Field Theory)
השורשים של תורת השדה נובעים מתאוריית הגשטלט והיא מהווה חיבור של תובנות משלושה תחומי ידע שונים - טופולוגיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה. על פי לוין התנהגות היא פונקציה של הסיטואציה הכוללת בה נמצא האדם - השדה בו הוא פועל. השדה מוגדר כצירוף הכולל של כל העובדות המתקיימות בעת ובעונה אחת ואשר יש ביניהן תלות הדדית. כדי להבין התנהגות אנושית יש לבחון את כל השדה הפסיכולוגי, או מה שלוין כינה "מרחב החיים" (lifespace), בתוכו האדם פועל. בני אדם פועלים בתוך מרחבי חיים שונים - משפחה, מקום עבודה, קהילה ועוד, כאשר בכל אחד מהם פועלים עליהם כוחות שונים. כדי להבין התנהגות יש לבחון את השדה בכללותו, ואז להפרידו למרכיביו השונים. לוין טען כי ניתן לייצג את השדה בו פועל האדם ואת הכוחות הפועלים עליו באופן מתמטי.
דינמיקה קבוצתית
לוין השתמש במושג זה בפעם הראשונה במאמרו (Frontiers in Group Dynamics (1947 כדי לתאר את אופני ההתנהגות של קבוצות ושל יחידים בתוכן בנסיבות משתנות. על פי לוין לקבוצות יש תכונות משלהן שאינן זהות לאלו של היחידים המרכיבים אותן או לאלו של תת-קבוצות בתוכן, תכונות הנקבעות על ידי היחסים בין הפרטים המרכיבים את הקבוצה. כדי להבין את מה שקורה בקבוצה יש לייצג אותה כ"שדה חברתי" - למקם בו את יחידי הקבוצה ולמפות את מיקומם היחסי, ואז ניתן יהיה להביא לשינוי או להתפתחות רצויים.
מחקר פעולה (Action Research)
מודל מחקרי המדגיש את יחסי הגומלין בין תאוריה לפרקטיקה ומוחק את הגבולות הקיימים בפילוסופיה של המדע ביניהם. מחקר פעולה משלב לימוד שיטתי וניסויי של בעיה חברתית במטרה לפתור אותה. הדגש הוא בכך שלא כמו במחקר המדעי הרגיל, המחקר נעשה לא רק במטרה ללמוד ולהבין את הבעיה, אלא החוקר מתערב באירוע או בסיטואציה הבעייתית הספציפית במטרה לפתור אותה.
קורט לוין והאוניברסיטה העברית
בתחילת שנות ה-30 התקבלה החלטה באוניברסיטה העברית להקים מכון ללימוד הפסיכולוגיה שהיה אמור להיות הראשון בארץ, ומאחר ולא נמצא בארץ מועמד בעל שיעור קומה מתאים הוחלט להציע לקורט לוין לקחת על עצמו את המשימה. המגעים איתו החלו בשנת 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון, ולפני הגירתו לארצות הברית. לוין הראה נכונות ושמחה על האפשרות שנפתחה, ואף ביקר בארץ בניסיון לבדוק את היתכנות הקמת המכון. באוגוסט 1934 הוצע לו פורמלית מינוי כראש הקתדרה לפסיכולוגיה, אולם האוניברסיטה לא יכלה לעמוד בדרישותיו האקדמיות והמחקריות שהיו תנאי להסכמתו ובסופו של דבר הוא היגר לארצות הברית. המגעים והניסיונות להגיע לעמק השווה נמשכו גם לאחר מכן אך ללא הצלחה, עד שנת 1939, אז מונה פרופסור אנצו יוסף בונבנטורה מאיטליה לתפקיד. עם זאת, לוין המשיך לפעול להקמת מכון מחקר לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית גם לאחר מכן, במשך כל תקופת פעילותו במכוני מחקר שונים בארצות הברית. ניתן לראות את הקשר שלוין חש כלפי האוניברסיטה העברית ומדינת ישראל בהקדשה של ספרו החשוב "עקרונות פסיכולוגיה טופולוגית" שפורסם בשנת 1936 לאוניברסיטה העברית: "מוקדש למרכז מדעי צעיר, שנפגשים בו מזרח ומערב, מקום שאני מקווה כי יתפתחו בו קבוצות של אנשי מדע פוריים", וכן בכך שהוריש לה בצוואתו את אוסף ספריו.
Carasmatic
Carasmatic (בעברית: קרזמטי; הלחם בסיסים של קארה וקריזמטי) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית איירין קארה. זה היה האלבום היחיד שלה שהופץ בהוצאת אלקטרה רקורדס. האלבום הופק ברובו על ידי ג'ורג' דיוק; מוזיקאים פופולריים רבים תרמו לאלבום זה גם כמו לותר ואנדרוס, לין דייוויס, ג'יימס אינגרם, פטריס רושן, בוני רייט, קרול קינג ומייקל בולטון. האלבום, לעומת זאת, נמכר בצורה מצומצמת ולא הצליח להגיע למיקומים גבוהים במצעדי האלבומים.
את האלבום הוציאה קארה ארבע שנים לאחר יציאת האלבום המצליח,  (1983).
הפרלמנט הלבנוני
בית הנבחרים (בערבית: مجلس النواب מג'לס (אל)נואאב, בצרפתית: Chambre des députés) הוא הרשות המחוקקת הלבנונית. הוא נבחר לארבע שנים בבחירות כלליות בשיטה האזורית. ייחודה של שיטת הבחירות בלבנון בכך שבכל מחוז בחירה נבחרים נציגים לפי מפתח עדתי-דתי. השיטה מגדירה את מספר הנציגים לכל מחוז לפי השתייכותם לכל אחת הקבוצות המוכרות בלבנון - נוצרים לעדותיהם השונות, מוסלמים (שיעים, סונים ועלווים), ודרוזים.
סמכויותיו העיקריות הן בחירתו של נשיא לבנון, אישור הרכב הממשלה (ראש הממשלה והשרים נבחרים על ידי הנשיא, אך זקוקים לאישור הפרלמנט), אישורם של חוקי המדינה, וכן אישור של תקציב המדינה.
הפרלמנט שוכן במבנה שהוקם ב-1934 בתכנונו של האדריכל הארמני מארדירוס אלטוניאן.
הקצאת המושבים
בבחירות שנערכו בין השנים 1972-1932 (אז הופסקו הבחירות עד לתום מלחמת האזרחים), חולקו המושבים ביחס של 5:6 בין הנוצרים לבין המוסלמים והדרוזים (יחד), יחס שהתאים באופן גס לגודלן של הקבוצות. בשנות השישים הביעו המוסלמים שוב ושוב את מורת רוחם מהשיטה הקיימת, מתוך הכרה כי קצב הילודה הגבוה שלהם, במקביל להגירה השלילית של הנוצרים, הביא לשינוי יחסי הכוחות בין העדות ויצר רוב מוסלמי במדינה, שמבנה הפרלמנט לא שיקף אותו נאמנה. הפוליטיקאים הנוצרים סירבו לבטל את השיטה הקיימת או לשנותה, וסירובם היה אחד הגורמים שהוביל לפרוץ הלחימה בשנים 1975–1990. הסכם טאיף, שנחתם ב-1989 והביא לסיום מלחמת האזרחים בלבנון, שינה את יחסי הכוחות בפרלמנט והעניק ייצוג שווה לנוצרים ולמוסלמים (יחד עם הדרוזים) - 64 מושבים לכל קבוצה.
מספר הנציגים הכולל בכל מחוז בחירה נע בין 2 ל-10.
למרות החלוקה העדתית, כל חברי הפרלמנט, ללא הבדל דת, נבחרים בבחירות כלליות, וזקוקים לתמיכה גם מחוץ לעדותיהם, למעט אזורי בחירה הנשלטים על ידי בני עדה אחת בלבד.
מפלגות פוליטיות
בלבנון פועלות מספר רב של מפלגות. רבות מהן אינן אלא רשימות מועמדים שנוצרות אד-הוק לקראת הבחירות ומורכבות מדמויות מפתח בעלות השפעה. מפלגות אלה, על פי רוב, אינן ממשיכות להתקיים בתום הבחירות. רשימות אחרות הן אלה המבססות עצמן סביב דמות מרכזית אחת - בדרך כלל מנהיג פוליטי או אזורי. רק מפלגות מעטות מבססות את קיומן על אידאולוגיה מוצקה, גם אם כולן טוענות לכך. ההישג הפוליטי הגדול ביותר של מפלגה אחת היה זכייה ב-12.5% מהמושבים בפרלמנט, ועד לבחירות של שנת 2005 אף קואליציה לא הצליחה להשיג יותר משליש מהמושבים בו. הבחירות של 2005 היו הראשונות בהן הושג רוב מוחלט (72 מושבים מתוך 128), שניתן לברית שהנהיג סעד חרירי; ב-36 מתוך מושבים אלה זכתה מפלגתו של חרירי זרם העתיד. חזבאללה זכתה באותן בחירות ב-14 מושבים.
שיטת הבחירה
במסגרת השיטה, כל בעל זכות בחירה בכל מחוז זכאי לבחור מספר מועמדים עד למספר חברי הפרלמנט שיבחרו בסוף. למשל, אם במחוז בחירה "ביירות 1" יבחרו 5 חברי פרלמנט - מרוני, יווני אורתודוקסי, שני ארמנים ויווני קתולי, כל בעל זכות בחירה יכול לבחור בפתק ההצבעה שלו מתמודד אחד עד חמישה מתמודדים, ובתנאי שלא ירשום יותר משני ארמנים, או יותר מאחד מבני העדות האחרות.
יו"ר הפרלמנט
יו"ר הפרלמנט נבחר לכהונה של ארבע שנים, וחייב להיות מוסלמי שיעי (בהתאם לאמנה הלאומית). הוא מהווה חלק מהנהגת המדינה, לצד הנשיא (שחייב להיות נוצרי מרוני), וראש הממשלה (שחייב להיות מוסלמי סוני). סמכויותיו של יו"ר הפרלמנט נרחבות בצורה יוצאת דופן בהשוואה למדינות דמוקרטיות אחרות. שמורה לו, למשל, זכות וטו לכל הצעת חקיקה שמקבלת את אישור הפרלמנט. יו"ר הפרלמנט הנוכחי הוא יו"ר תנועת אמל, נביה ברי.
לואי רנו
ביוגרפיה
רנו נולד בעיר אוטן אשר בחבל בורגון בצרפת. החל משנת 1868 שימש כפרופסור בפקולטות למשפטים של האוניברסיטאות בדיז'ון ופריז. ב-1890 מונה ליועץ המשפטי של משרד החוץ הצרפתי, ועיקר עבודתו התמקדה בבחינת מדיניות החוץ של צרפת באור המשפט הבינלאומי. במסגרת תפקידו השתתף רנו בשתי ועידות השלום בהאג ב-1899 וב-1907. באותה שנה זכה להכרה על פועלו כשהוכרז כחתן פרס נובל לשלום, ביחד עם ארנסטו תאודרו מונטה.
רנו שימש גם כבורר ומפשר בסכסוכים בינלאומיים וחיבר מספר דו"חות בתחום, כמו בפלישה הגרמנית לבלגיה ולוקסמבורג ב-1917.
פול לוטרבור
פול כריסטיאן לוטרבור (בשם מלא באנגלית: Paul Christian Lauterbur; 6 במאי 1929 – 27 במרץ 2007) היה כימאי אמריקאי, שזכה יחד עם פיטר מנספילד בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2003 על עבודתם בפיתוח "דימות תהודה מגנטית" (MRI).
ילדותו ונעוריו
לוטרבור נולד בשנת 1929 לאדוארד ג'וזף לוטרבור ולגטרוד וגנר. אביו היה מהנדס ושותף בניהול מפעל של ייצור מכונות להכנת לחם ואימו ניהלה את משק הבית.
הוריו ממוצא לוקסמבורגי, הוא נולד וגדל בסידני, אוהיו ולו שלושה אחים: תומאס (שנפטר בגיל צעיר), אדוארד ג'וזף השני ומרגרט. לוטרבור ואחיו גודלו כקתולים.
עוד מגיל צעיר, לוטרבור היה סקרן ואהב לקרוא ספרים בנושאים כמו: גאולוגיה, היסטוריה, ביולוגיה, כימיה. הוא אהב לחקור את העולם סביבו – דיג, ציד, חקר את החווה בה הוא גר בתור ילד, אסף דגימות מן הטבע, חקר בעלי חיים קטנים ומיד השיבם אל הטבע. היה טוב מאוד בשחמט, זכה בתחרות שחמט מקומית.
האינוולוציה הסימפלקטית
באלגברה ליניארית, האינוולוציה הסימפלקטית של מטריצות מסדר היא ההעתקה  המוגדרת לפי, כאשר \ A,B,C,D הם בלוקים בגודל \ m\times m במטריצה, ו-\ X^t מסמן את המטריצה המשוחלפת של הבלוק \,X.
פול לוטרבור
ילדותו ונעוריו
בתור נער, הוא בנה את המעבדה הראשונה שלו במרתף בבית הוריו. מורתו לכימיה בתיכון בו למד ראתה כי הוא נהנה מלימודים וניסויים עצמאיים, וכך נתנה לו רשות לעבוד על ניסויים משלו.
האינוולוציה הסימפלקטית
האינוולוציה הסימפלקטית של אלגברת המטריצות היא אינוולוציה, כלומר, העתקה שומרת חיבור והופכת סדר בכפל, שהפעלתה פעמיים נותנת את העתקת הזהות. בניגוד לאינוולוציה האורתוגונלית על, שבה מרחב המטריצות הסימטריות הוא ממימד  ומימד מרחב המטריצות האנטי-סימטריות הוא מהמימד המשלים , באינוולוציה הסימפלקטית המצב הפוך.
כל אינוולוציה של אלגברה פשוטה מרכזית ההופכת להיות סימפלקטית לאחר הרחבת סקלרים לשדה פיצול, נקראת "אינוולוציה סימפלקטית". לדוגמה, האינוולוציה הסטנדרטית של אלגברת קווטרניונים, המוגדרת לפי , היא סימפלקטית (משום שמימד האיברים הסימטריים הוא 1).
פול לוטרבור
ילדותו ונעוריו
כשהתגייס לצבא ארצות הברית בשנות ה-50, הממונים עליו אישרו לו לעבוד על פיתוח מכשיר תהודה מגנטית גרעינית – NMR, על עבודתו בתחום פרסם ארבעה מאמרים אקדמיים. מאוחר יותר, פול נהיה אתאיסט.
חינוך וקריירה
את עבודת התזה שלו ביצע על רדיקלים חופשיים.
לאחר סיום התואר החל לעבוד במעבדות במוסד למחקר תעשייתי ע"ש מלון עבור תאגיד שנקרא דואו קורנינג, במהלך התקופה הזו חזר לשירות הצבאי למשך שנתיים באג'ווד, מרילנד.
במהלך עבודתו במעבדות לוטרבור השלים את לימודיו בכימיה באוניברסיטת פיטסבורג. בשנת 1962 השלים את הדוקטורט שלו ולאחר מכן החל לעבוד בתור מרצה באוניברסיטת סטוני ברוק. בנוסף לכך, כיהן כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1969–1970, במהלכן המשיך לחקור את מכשיר התהודה המגנטית הגרעינית שהחל לחקור בעת שירותו הצבאי, בתמיכה של עסקים מקומיים – ווריאן וסינטקס.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת סטוני ברוק, שם עבד עד שנת 1985. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
במהלך כל שנותיו באקדמיה, פרסם כ-110 מאמרים אקדמיים.
פיתוח ה-MRI
לוטרבור סיפר בעבר שהרעיון למכשיר ה־MRI הועלה לראשונה במהלך סיעור מוחות במסעדה פרברית בעיר פיטסבורג.
הסקיצה הראשונה למכשיר שורטטה על גבי מפית במסעדה בעודו סטודנט וחוקר באוניברסיטת פיטסבורג ובמוסד למחקר תעשייתי ע"ש מלון . המחקרים ההמשכיים שהובילו לזכייה בפרס נובל בוצעו באוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק בשנות ה-70. פרס הנובל לרפואה בשנת 1952 הוענק לפליקס בלוך ואדוארד מילס פרסל על פיתוח מכשיר ה-NMR. עד אז תהודה מגנטית שימשה בעיקר למחקרים בתחום הכימיה ולזיהוי מבנים כימיים.
רק בשנות ה-70, עם פיתוחים נוספים של לוטרבור ופיטר מנספילד של מכשיר ה-NMR, התאפשר פיתוח תמונות של יצורים חיים. לוטרבור השתממש ברעיונו של רוברט גבראילד שאיפשר הצגה של גרדיאנטים בשדה מגנטי, שאפשרה לקבוע את מקורם של גלי הרדיו הנפלטים מגרעין האובייקט הנבחן.
בשנת 1971, חוקר מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשם לאון סריאן הגיע למעבדתו של לוטרבור בניסיונות לאשש במחקרו את השערתו של ריימונד דמדיאן, שטען כי מכשיר ה-NMR רגיש מספיק כדי להבדיל בין רקמה תקינה לסרטנית. ואכן, לוטרבור וסריאן גילו כי המכשיר מצליח להבדיל בין רקמת עכבר תקינה לבין רקמה סרטנית. הממצאים ריגשו מאוד את לוטרבור, שכן סיפר בראיון שכמדען, הרציונל שלו היה להגיע לבדיקה אבחנתית שאינה פולשנית.
המידע המרחבי שהתקבל אפשר להפיק תמונות דו־ממדיות. למעשה האיור המקורי שלו מתייחס לתצוגה תלת־ממדית, ומבחינתו תצוגה דו־ממדית תמיד הייתה רק "תחנת ביניים" עד שתצוגה תלת־ממדית תהפוך לפרקטית במציאות. בזמן שלוטרבור ביצע את מחקרו בסטוני ברוק, מכשיר ה-NMR הטוב ביותר היה שייך למחלקת הכימיה, הוא נהג להשתמש בו בשעות הלילה המאוחרות ובזהירות רבה נהג להחזיר את ההגדרות של המכשיר חזרה להגדרות הראשוניות בעת סיום השימוש בו.
כאשר לוטרבור רצה לפרסם את גילויו במאמר ראשוני בכתב העת Nature, המאמר נדחה על ידי העורכים. לוטרבור התעקש וביקש מהם לקרוא את מאמרו בשנית, ולבסוף עורכי כתב העת פרסמו את המאמר. העורכים ציינו את העובדה שאף על פי שהתמונות הציגו לראשונה את ההבדל בין מים רגילים למים כבדים, הן היו מטושטשות במעט. תגובתו של לוטרבור לדחיית המאמר הייתה: " ניתן לכתוב את כל ההיסטוריה של המדע ב-50 השנים האחרונות במונחים שנדחו על ידי כתבי העת Nature או Science". המאמר פורסם בכתב העת בשנת 1973 בכותרת: "image foundation by induced local interactions: example employing nuclear magnetic resonance".
לאחר מספר שנים, המאמר נכנס על ידי עורכי כתב העת Nature לאחד מ-20 המאמרים המשפיעים ביותר.
פיטר מנספילד מאוניברסיטת נוטינגהאם בממלכה המאוחדת המשיך לפתח את עבודתו של לוטרבור, הוא החליף את השיטה האיטית והלא אמינה בשיטה שמשתמשת בקודים של מעברי צבע מרחביים בשדה מגנטי.
בעזרת נקיפת לרמור, טכניקה מתמטית שנקראת התמרת פורייה, שאפשרה את האצת תהליך הדימות. לוטרבור ניסה להגיש פטנטים שקשורים למחקרו, אך ללא הצלחה.
אוניברסיטת סטוני ברוק החליטה לא להשקיע בפטנט מכיוון שלדעתה ההשקעה הכספית לא תשתלם להם.
בראיון שנערך בשנת 2003, לוטרבור אמר כי "החברה החליטה לא להשקיע כסף בפטנט מכיוון שלדעתם ההשקעה לא תשתלם להם בעתיד, מה שהתברר בדיעבד כהחלטה לא כל כך טובה". הוא ניסה לשכנע את הממשלה במשך שנים להשקיע כסף בבניית מכשיר ה-MRI והתהליך נמשך כעשור. אוניברסיטת נוטינגהאם כן הגישה את המכשיר כפטנט, מה שיותר מאוחר הפך את פיטר מנספילד לאדם עשיר מאוד.
מכשיר ה-MRI
מכונת ה-MRI הראשונה שהופיעה בבית החולים הייתה בתחילת שנות ה-80 ומאז הוספו באופן הדרגתי עוד מכונות. ה-MRI עוזר באופן משמעותי לבדיקות של המוח, חוט השדרה, ונחשב כמועיל יותר מצילום רנטגן ו-CT מסיבות שונות, לדוגמה מכיוון שזה לא חושף את המטופל לקרינה רבה כמו המכשירים האחרים שהוזכרו.
כיום יש יותר מ-22,000 מכשירים ברחבי העולם, ומתבצעות כ-60 מיליון בדיקות מדי שנה.
הבדיקה מסייעת באבחון מגוון רב של מחלות ומצילה חיים רבים, ונחשבת ליעילה יותר ביחס ל-CT או לאנגיוגרפיה הודות לרזולוציה הגבוהה שמתקבלת אשר מסייעת, כאמור, לאמוד על ההבדלים הדקים בין הרקמות השונות.
הזכייה בפרס נובל
לוטרבור זכה ביחד עם פיטר מנספילד בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 2003. ההתנגדות הופיעה כאשר ריימונד דמדיאן פרסם מאמר שכותרתו הייתה "הטעות המבישה שחייבת תיקון" ב, בוושינגטון פוסט ובלוס אנג'לס טיימס. במאמר הוא טוען שוועדת פרס נובל לא כללה אותו בפרס לצידם של לוטרבור ומנספילד על עבודתו המוקדמת על מכשיר ה-MRI. דמדיאן טען שהוא זה שגילה את ה-MRI ולטוטרבור ומנספילד רק "ליטשו" את עבודתו.
הניו יורק טיימס פרסמו מאמר ובו כתבו שבעוד מדענים מייחסים לדמדיאן את הפטנט על ה-MRI, לוטרבור ומנספילד בכלל הרחיבו את הטכניקה של הרמן קאר במטרה ליצור את התמונות הדו והתלת ממדיות הראשונות. עורכי העיתון סברו שעבודתם מצדיקה קבלת פרס נובל אף על פי שעל פי אלפרד נובל הפרס לא יינתן רק על סמך שיפור ופיתוח רעיון קיים. העורכים ציינו עדויות לכך שבמספר מקרים כן הוענקו פרסים לפיתוח רעיון קיים כמו לרוזלינד פרנקלין, אוסוולד אברי ורוברט גבילרד.
חיים אישיים
לוטרבור נישא לרוזמרי קפטו בשנת 1962. לזוג יש שני ילדים: דן ושרין.
לאחר כעשור הזוג התגרש, ולוטרבור נישא מחדש לג'ואן דוסון. לזוג נולדה ילדה אחת: מרי אליס לוטרבור.
מותו
לוטרבור מת ממחלת כליות בגיל 77 בשנת 2007 בביתו באורבנה, אילינוי.
נשיא אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ריצ'רד הרמן, ספד לו: "השפעתו של פול הורגשה בכל רחבי העולם בכל יום, בכל פעם שמכשיר ה-MRI מציל את חייהם של בת או בן, אמא או אבא".
צ'ארלס וריי איימס
צ'ארלס אורמונד איימס, ג'וניור (באנגלית: .Charles Ormond Eames, Jr; 1907–1978) וברניס אלכסנדרה "ריי" איימס (באנגלית: Bernice Alexandra "Ray" Eames 1912–1988) היו מעצבים אמריקאים שהשפיעו רבות על האדריכלות ועיצוב הריהוט המודרני. הם פעלו גם בתחומים נוספים: עיצוב תעשייתי, עיצוב גרפי, אמנות וקולנוע. הם נישאו ב-1941 ועבדו יחד עד מותם.
צ'ארלס איימס
צ'ארלס איימס ג'וניור (17 ביוני 1907 – 21 באוגוסט 1978) נולד בסנט לואיס, מיזורי. איימס הוא אחיינו של האדריכל ויליאם ס. איימס (William S. Eames). בגיל 14, בעת לימודיו התיכוניים, עבד בחברת הפלדה "Laclede" כפועל במשרה חלקית, שם עשה את צעדיו הראשונים בהנדסה, ציור ואדריכלות. למד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס וקיבל מלגת אדריכלות. לאחר שנתיים עזב את האוניברסיטה. יש הטוענים כי סולק ממנה בשל תמיכתו בעבודתו של פרנק לויד רייט והתעניינותו הרבה באדריכלות מודרנית, תחת הטענה כי דעותיו והשקפתו "מודרניים מדי". מקורות אחרים טוענים כי הוא עזב בשל ירידה בהישגיו האקדמיים בעקבות העומס הרב שחווה לאחר שהחל לעבוד עוד בתקופת לימודיו כאדריכל במשרד האדריכלים "Trueblood and Graf".
צ'ארלס איימס הושפע רבות מעבודתו של האדריכל הפיני אליאל סארינאן (Eliel Saarinen). ב-1938 הוזמן על ידי סארינן למישיגן, כדי להמשיך בלימודי האדריכלות באקדמיית קראנברוק (Cranbrook) לאמנויות, לשם עבר יחד עם אשתו ובתו. לימים הפך למרצה באקדמיה ולראש המחלקה לעיצוב ניסיוני.
ב-1941 התגרש מאשתו הראשונה, ונישא לעמיתתו להוראה באקדמיית קראנברוק, ריי קייזר. הזוג עבר להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם המשיכו להתגורר עד מותם. בשנות הארבעים המאוחרות לקח הזוג חלק בפרויקט #8 שיזם מגזין האמנות והאדריכלות "Case Study", במסגרתו עיצבו ובנו את המבנה הייחודי ופורץ הדרך בו עברו בהמשך להתגורר. המבנה ממוקם על צוק המשקיף אל עבר האוקיינוס השקט ובנייתו ארכה מספר ימים בלבד. הוא הוקם תוך שימוש יוצא דופן בחלקי פלדה שהיו מיועדים לבנייה תעשייתית. המבנה, הידוע גם בשמו "Eames House", מוכר גם כיום כציון דרך באדריכלות המודרנית.
איימס מת מהתקף לב ב-21 באוגוסט 1978, בעת ששהה בסנט לואיס. כיום, יש לזכרו כוכב בשדרת התהילה של סנט לואיס.
ריי איימס
ריי ברניס אלכסנדרה קייזר איימס (15 בדצמבר 1912 - 21 באוגוסט 1988) היא אמנית אמריקאית, מעצבת ויוצרת סרטים, שיחד עם בעלה צ'ארלס, אחראית לכמה מהעיצובים הקלאסיים והאייקוניים של המאה העשרים.
בספטמבר 1940 החלה לעבוד באקדמיית קראנברוק לאמנות, בבלומפילד הילס (Bloomfield Hills), מישיגן. שם פגשה את צ'ארלס איימס, בעת שעבדו יחד על הכנת שרטוטים ומודלים עבור התחרות "עיצוב אורגני של ריהוט". שנה לאחר מכן, ב-1941, נישאו בני הזוג, התיישבו בלוס אנג'לס, ויצרו קריירה משותפת פורה ופורצת דרך בתחום העיצוב והאדריכלות.
יצירה משותפת
בשנות החמישים המשיך הזוג איימס בפועלם בתחום האדריכלות והריהוט המודרני. כחלוץ של טכנולוגיות חדשניות, יצר איימס עיצובים אשר התבססו על שימוש בפיברגלס, פלסטיק ותייל עבור חברת הרמן מילר.
משרדם של צ'ארלס וריי איימס, אשר פעל למעלה מארבעה עשורים (1943-1988), והיה ממוקם בשדרות וושינגטון 901, בווניס (באנגלית: Venice), קליפורניה, כלל לאורך השנים מספר מעצבים ידועים בין חברי הצוות, בהם הנרי באר (Henry Beer) וריצ'רד פוי (Richard Foy), כיום מנכ"לים משותפים של חברת CommArts; דון אלבינסון (Don Albinson); דבורה סוסמן (Deborah Sussman); הארי ברטויה (Harry Bertoia); וגרגורי אין (Gregory Ain), ששימש כמהנדס הראשי של איימס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בין העיצובים הרבים שיצרו: molded-plywood DCW (כיסא אוכל מדיקט יצוק) ו-DCM (כיסא אוכל עם רגלי מתכת ומושב עץ לבוד) (1945); Eames Lounge Chair (כיסא הסבה מעץ לבוד בשילוב עור) (1956); The Aluminum Group furniture (סדרת רהיטים משרדיים משלדי מתכת ומושבי עור) (1958); ו-The Eames Chaise (כיסא מפיברגלס יצוק המתכתב עם צורתו של השז-לונג הקלאסי) (1968), שעוצב עבור חברו של צ'ארלס, במאי הסרטים בילי ווילדר. בנוסף יצרו השניים את ה-Do-Nothing Machine (1957), בו נעשה שימוש ניסיוני באנרגיה סולארית.
החל משנות החמישים ניתבו בני הזוג את התעניינותו של צ'ארלס בצילום, לכדי יצירת סרטים קצרים. סרטם הראשון היה "Unfinished Traveling Boy", ויצירתם יוצאת הדופן האחרונה הייתה "Powers of Ten". עבודתם הקולנועית היא מכלול של רעיונות ומהווה דוגמה לחדשנות. בני הזוג יצרו לעיתים קרובות סרטים קצרים, במטרה לתעד את עשייתם ותחומי התעניינותם, כגון איסוף צעצועים וחפצי נוי שאספו במהלך טיולים. חלק מהסרטים תיעדו את תהליך הקמת התערוכות שלהם ואת תהליך יצירתם של כמה מעיצוביהם הקלאסיים. סרטים אחרים שלהם עוסקים בנושאים רוחניים יותר. לדוגמה, סרט המלווה את "מסעו" של גוש סבון על פני חניון. בסרט "Powers of Ten" (אותו מקריין הפיזיקאי פיליפ מוריסון), ניסו בני הזוג להמחיש באופן דרמטי את סדרי הגודל העצומים של היקום, באמצעות צילומי תקריב של כדור הארץ, שלאחריהם מתרחקת המצלמה במהירות אל קצה היקום כביכול, ואז שוב התקרבות מיקרוסקופית לתוך גרעין של אטום פחמן.
זמן קצר לפני מותו של צ'ארלס איימס ב-1978, עסק הזוג בתכנון "ספת איימס" (באנגלית: The Eames Sofa), שנכנסה לייצור החל משנת 1984.
בתחילה, הרהיטים בעיצובם נרשמו תחת שמו הבלעדי של צ'ארלס איימס. בקטלוגים של הרמן מילר, מהשנים 1948 ו-1952, מופיע רק שמו של צ'ארלס, אולם ברור שלריי היה חלק בלתי נפרד מהתהליך והיא הייתה שותפה שווה ליצירה. הדפסי הטקסטיל של איימס, אותם ניתן להשיג גם היום, עוצבו ברובם על ידי ריי. מקריאת ספרים שונים על יצירתם של הזוג וצפייה בתמונות המתעדות את תהליך הפיתוח והיצירה של הרהיטים, ניכר כי מעורבותה של ריי הייתה רבה.
בשנת 1979 העניק המכון המלכותי לאדריכלות מדליית זהב לצ'ארלס וריי איימס, כהוקרה על פועלם. ב-17 ביוני 2008 פרסם שירות הדואר האמריקאי את "בולי איימס", סדרה בת 16 בולים שנועדה להנציח את פועלם ותרומתם של הזוג איימס לעולם העיצוב.
שוחד
שוחד הוא טובת הנאה, בכסף או בשווה כסף, הניתנת בחשאי לנושא תפקיד על מנת שיפעל באופן הנוגד את מטרות תפקידו. מתן שוחד, קבלת שוחד ותיווך לקבלת שוחד הם מעשי שחיתות המטופלים כעבירות פליליות (בישראל לפי חוק העונשין).
מאפייני שוחד
דוגמאות למצבים של מתן שוחד:
בית המשפט העליון עמד על חומרתה של עבירת השוחד:
הסבר מפורט על עבירת השוחד כתב השופט יצחק עמית בפסק הדין בערעורה של פאינה קירשנבאום (ע"פ 5829/21).
שיטות למתן שוחד
שוחד ניתן בצורה הברורה ביותר באמצעות העברת כסף מנותן השוחד למקבל השוחד. בצורה פחות ברורה ניתן השוחד בשווה כסף, כגון:
שיטה קשה לגילוי של מתן שוחד היא ביצוע עסקאות חוקיות לכאורה:
במשפט הישראלי
בחקיקה העוסקת בשוחד ניתן למצוא מרכיבים מחוקים שונים, השפעות ממורשת המשפט העברי, מן המשפט המקובל ומן ההיגיון של חיי היומיום.
תקופת המנדט
החוק הפלילי העות'מאני - סעיפים 67–80 של ספר החוקים הפליליים העות'מאני עוסקים בעבירות השוחד. בסעיף 67 למקבל השוחד יש הגדרה רחבה (ולא רק שופטים ועובדי ציבור) ומטרת הנתינה צריכה להיות על-מנת שיעשה דבר שעליו לא לעשות. הענישה מוגדרת בסעיף 68 שם על מקבל השוחד מוטל עונש של עבודת פרך והחזרת פי שניים ממה שקיבל. נותן השוחד ייתן את סכום השוחד כקנס ובמקרים מסוימים יקבל גם עבודת פרך.
בתקופת המנדט הבריטי, הסעיפים העוסקים בעבירות שוחד הם 106–109 לפקודת החוק הפלילי 1936. בפקודה זו ניתן לראות צמצום של תחולת עבירת השוחד, במובן זה שמדובר באפשרות מתן שוחד לעובדי ציבור בלבד, בניגוד לחוק העות'מאני שכלל גם אנשים פרטיים כפוטנציאל לקבלת שוחד. בפקודה הזו יש עונש אחד גם לנותן השוחד וגם למקבל השוחד ודינו של הפועל בניסיון לשוחד, כמוהו כעבירה המושלמת.
פקודת החוק הפלילי 1944 - עקב קשיים שהתגלו תיקן המחוקק את הסעיף, תוך נתינת פירוט רב לנסיבות השוחד. המטרה העיקרית הייתה להילחם במקבלי השוחד ועל כן החליט המחוקק לוותר על קיום העבירה של מתן שוחד.
בחקיקה ובפסיקה
החוק לתיקון דיני העונשין (עבירות שוחד), התשי"ב-1952 - הגדרתו של מקבל השוחד הורחבה ולגבי נותן השוחד, הרי שלאחר שב-1944 בוטלה אחריותו, היא הוחזרה ב-1952, אך העונש המרבי שנקבע על נותן השוחד הוא מחצית העונש הצפוי למקבלו.
חוק העונשין, התשל"ז-1977 - סעיפים 290–297: החוק נותן פירוט לעניין לקיחת שוחד ומתן שוחד, תוך שימת דגש על עניין של 'עובד ציבור'. חוק העונשין הגדיר חמישה יסודות לעבירת השוחד: עובד ציבור, לוקח שוחד, בעד פעולה, הקשורה בתפקידו, בכוונה להשיג תוצאה. היסוד הנפשי הדרוש בעבירת השוחד הוא מחשבה פלילית - מודעות בפועל של העבריין לטיב ההתנהגות ולקיום הנסיבות.
מציג שלל דרכים לשוחד:
החוק קובע כי המבקש או המתנה שוחד, אף שלא נענה, כמוהו כלוקח שוחד, והמציע או המבטיח שוחד, אף שנדחה, כמוהו כנותן שוחד. מתווך לשוחד והמקבל טובת הנאה על מנת שיניע עובד ציבור למשוא פנים או להפליה – דינם כלוקח שוחד.
בעקבות חתימת ישראל על אמנת האו"ם נגד שחיתות ובהתאם לאמנה נגד שוחד של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בדבר המלחמה בשוחד עובדי ציבור זרים בעסקאות בין–לאומיות נוסף בשנת 2008 לחוק העונשין סעיף 291א, האוסר מתן שוחד לעובד ציבור זר. אזרח ישראל ותושב ישראל עומדים לדין על עבירה זו גם אם נעשתה בחו"ל. הרשעה ראשונה לפי עבירה זו נפסקה בשנת 2016, נגד חברה ישראלית שנתנה שוחד לשר הפנים בממלכת לסוטו.
בשנת 2010 החמירה הכנסת את העונשים על עבירות שוחד: עונש הכליאה המרבי ללוקח שוחד הוגדל משבע שנות מאסר לעשר שנות מאסר, והעונש לנותן השוחד הוגדל משלוש וחצי שנות מאסר לשבע שנות מאסר. בהנחיות פרקליט המדינה נאמר על כך: "החמרת עונש המאסר מבטאת את חומרת עבירות השוחד, שהינה עבירת השחיתות המצויה במקום הגבוה ביותר במדרג החומרה".
בפסיקה נקבע שבעניין שוחד מתקיימות שתי חזקות (הניתנות לסתירה):
בשנת 1982 פסק בית המשפט המחוזי בחיפה שהכנסה מקבלת שוחד חייבת במס הכנסה. לעומת זאת, הוצאה על מתן שוחד אינה נחשבת להוצאה מוכרת.
שוחד בידי שרים בישראל
השר אריה דרעי נחשד כי קיבל שוחד בסך כולל של 150,000 דולר מאנשי ישיבת 'לב בנים', בין השנים 1984 ל־1990. על פי עד המדינה בתיק, הכספים שולמו בעקבות בקשות מפורשות של דרעי, כאשר הנהלת הישיבה אישרה את העברת הכספים לשם קידום טובות הנאה לישיבה מגורמי שלטון בעתיד. נטען שכספי השוחד הופקדו לחשבונות הבנק של דרעי ושל רעייתו, וכן שימשו לקניית דירות בירושלים ולמימון נסיעות לחו"ל. יחד עמו הועמדו לדין נותני השוחד על פי כתב האישום - אנשי ישיבת לב בנים: יום טוב רובין (גזבר הישיבה), הרב אריה ויינברג (ראש הישיבה) ובנו משה ויינברג. דרעי הורשע בלקיחת שוחד ובעבירות נוספות.
בתחילת 2006 הוגש נגד השר לשעבר שלמה בניזרי כתב אישום, שבו הואשם כי קיבל שוחד בהיקף כולל של מיליוני שקלים ממשה סלע, בעל חברת כוח אדם, ובתמורה לכך השתמש בסמכותו כשר בממשלה כדי להיטיב עם סלע, יזם שעסק, בין היתר, בגיוס עובדים זרים לישראל. באפריל 2008 הורשע בניזרי בלקיחת שוחד, והרב אלבז, פטרונו של בניזרי, הורשע בתיווך לשוחד. ערעורם של השניים נדחה בבית המשפט העליון.
במרץ 2014 הרשיע בית המשפט המחוזי את ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט בפרשת הולילנד בעבירות של לקיחת שוחד והפרת אמונים, ונגזרו עליו שש שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי וקנס בסך מיליון ש"ח, אך לבסוף, ב-29 בדצמבר 2015, קיבל בית המשפט העליון את ערעורו בפרשת הולילנד, וזיכה אותו מחמת הספק. עם זאת, אולמרט הורשע בגין נטילת שוחד ב"פרשת הזרע", מה שגרר עונש מאסר בפועל של שנה ושבעה חודשים, שאותו החל לרצות ב-15 בפברואר 2016.
אלי רוזיק
אלי רוזיק רוזן (1932 – ינואר 2017) היה פרופסור בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היה ראש החוג ודיקן הפקולטה לאמנויות.
רקע משפחתי
אלי רוזיק נולד בבאיה בלנקה, ארגנטינה, לבנימין וקטלינה רוזיק, בשנת 1932. הוריו היו מהגרים יהודים ממחוז ווהלין. הוריו היגרו לארגנטינה ב-1924. הם עסקו במסחר קמעונאי, ועלו ארצה ב-1954. רוזיק היה האח הצעיר לישראל ולרוזה.
רוזיק היה חבר בתנועת הנוער דרור החלוץ הצעיר. במסגרת התנועה המחיז וביים את הסיפור "חדווה ואני" מאת אהרן מגד. הוא עלה ארצה במחצית הראשונה של שנת 1953, עם גרעין של התנועה, שנשלח להשלמה לקיבוץ כפר סאלד. במשק זה עבד בתור רועה צאן. עזב את הקיבוץ בסוף שנת 1954, עבד למחייתו בחיפה ובתל אביב בעבודות שונות, והכין עצמו ללימודים אוניברסיטאיים.
לימודים
רוזיק למד בבית הספר היסודי מס' 6 במאר דל פלאטה, ובבית הספר התיכון העיוני באותה העיר. קבל תעודת בגרות בשנת 1950.
הוא למד באוניברסיטה העברית בחוגים לספרות עברית וסוציולוגיה לקראת התואר ב.א., אותו קיבל בשנת 1964; ובחוג לספרות השוואתית לקראת התואר מ.א., אותו קיבל בשנת 1968. נושא התזה למ.א.: "הפואטיקה של פייר קורניי", בהדרכת פרופ' לאה גולדברג. רוזיק קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1974. נושא התזה: "היסודות הפיגורטיביים בדרמה הספרדית – לופה דה וגה, קלדרון דה לה ברקה ופדריקו גארסיה לורקה", בהדרכת פרופ' משה לזר. עבודה זאת סללה את הדרך לתורת הפיגורות הלא-מילוליות, שרוזיק גיבש בהמשך עבודתו המחקרית.
בשנת 1974 רוזיק נשלח על ידי הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב ללימודי פוסט-דוקטורט בלונדון, בה עבד ועסק במחקר בשלושה תיאטראות: ב-Shaw Theatre בהפקת "מקבת'" לשקספיר, ובבימויו של פיטר ג'יימס; בלהקה השייקספירית המלכותית בהפקת "שירת הברווז" (The Duck Song) לדויד מרסר (Mercer), ובבימויו של דויד ג'ונס; ובתיאטרון רויאל קורט בהפקת Life Class לדויד סטורי (Storey), ובבימויו של לינדסי אנדרסון. בהפקות אלה הוא חקר את התקשורת המילולית בין הבמאים לשחקנים וביטויים של דיאלוגים אלה במשחקם על הבמה. באותה שנה השתלם בלימודי שקספיר באוניברסיטת לונדון. שנה זאת הייתה מכרעת באשר לכיוון המחקר של רוזיק, ובעיקר בהתמקדותו בשאלת התיאטרון כמדיום לא-מילולי.
בשנה האקדמית 1980-81 ד"ר רוזיק יצא לשבתון ולמד במחלקות לבלשנות ופילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ארצות הברית. הוא השתלם בפילוסופיה של הלשון, במיוחד בתורת פעולות הדיבור (speech act theory) אצל פרופ' ג'ון סרל (Searle), ובבלשנות כללית אצל הפרופסורים ג'ורג' לייקוף וצ'ארלס פילמור (Fillmore). בשנה זאת רכש את הכלים הדרושים לפיתוח גישה מדעית למדיום התיאטרוני.
בשנת 1989-90 השתתף במחקר על מיומנויות משחק, בהדרכתו של פרופ' פטריס פאוויס (Patrice Pavis), באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן דני.
תפקידי הוראה וניהול
בשנים 1969-80 היה חבר בסגל ההוראה של החוג ללימודים ספרדיים ולטינו-אמריקאים באוניברסיטה העברית, ירושלים. בשנת 1974 הצטרף לסגל ההוראה של החוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1977 נתמנה למ"מ ראש החוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב; ובשנת 1979, עם קבלת הדרגה מרצה בכיר, נתמנה לראש חוג. בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור חבר; ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנים 1994-6 כיהן בפעם שנייה כראש חוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1996–2000 כדקאן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב. בתוקף תפקידו זה גם שימש כחבר בסנאט של אוניברסיטת תל אביב ובוועדה המרכזת של האוניברסיטה. בשנת 2000 רוזיק יצא לגמלאות בדרגת פרופסור אמריטוס. וכן, באותה שנה שנת לימד סמסטר אחד באוניברסיטה הבינלאומית בוונציה.
בשנים 1983–1986 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון לבריטניה הגדולה.
בשנים 1993–1999 שימש חבר בוועד המנהל של הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR).
בשנת 1988 יזם את הקמת החברה הישראלית לחקר התיאטרון ושימש כנשיאה הראשון. בשנת 1991 יזם את הקמתה של קבוצת המחקר הבינלאומית לחקר הביצוע הבימתי כטקסט העיקרי של התיאטרון, במסגרת הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון (IFTR).
בשנים 1995–1998 היה חבר במועצה הלאומית לתרבות ואמנות.
משנת 2001 הוא שימש כחבר ההנהלה של תיאטרון החאן, ירושלים.
אודות ספריו האחרונים
1. רוזיק מבקר את כל התאוריות על היווצרות התיאטרון מן הפולחן ומנסה להוכיח שאין להן ביסוס מדעי והן בגדר אידאולוגיה של התיאטרון.
הספר עוסק במטפורה כמביאה לידי ביטוי צורת חשיבה ייחודית. רוזיק סבור ששורשי המטפורה בחשיבה הפרה-לשונית. החלומות חולמים לפי השיטה הזו – בדימויים מטפוריים. לדעתו של רוזיק, הטקסט של התיאטרון הוא ההצגה, שבכוח מהווה מטפורה למצב נפשו של הצופה בעת ההצגה. רוזיק מנתח שורה של יצירות בימתיות בהתאם לשיטה זו.
הספר מהווה מבוא ביקורתי לתאוריה של הקומדיה. רוזיק סוקר את התאוריות הרבות על הקומדיה, עומד על הבעיות שמעלה כל אחת מהן, ומציג תאוריה משל עצמו. הוא סוקר את המחזות הקומדיים והקומיים לדורותיהן, החל מהקומדיה הקלאסית ועד לקומדיה המודרנית; כולל ניתוח של קומדיות למיניהן ושל מדיומים שונים; למשל – הוא דן במחזה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר בתיאטרון ובקולנוע.
הספר סוקר את התיאטרון היהודי החל מספר איוב, בו הוא רואה טרגדיה המסופרת לפי הכללים של המחזאות היוונית, שעבר שינויים בתוך התרבות היהודית, על ידי הוספה של מבוא, סיום ויצירת מסגרת אחרת לסיפור. הוא ממשיך במחזה שנכתב ביוונית במצרים ההלניסטית במאה השנייה לפנה"ס בשם אקסגוג (Exagoge; כלומר, "אקסודוס" ביוונית ו"יציאת מצרים" בעברית) בידי המחזאי יחזקאל. אחר-כך הוא דן ביצירות שנכתבו על ידי יהודים החל מהמאות ה-16-15, בכלל זה המחזה "מלכת אסתר" של פליפה גודינס, מומר יהודי מהמאה ה-17; והמחזה "צחות, בדיחותא דקידושין", שנחשב למחזה העברי הראשון, פרי עטו של המחזאי/הבמאי היהודי בן המאה ה-17 בשם יהודה סומו. הוא ממשיך בהתהוות ה"פורים שפיל" ביהדות אשכנז ושל ה"פורים רבי", שהן הופעות תיאטרוניות; וביצירת התיאטרון היהודי ביידיש על ידי אברהם גולדפדן. לבסוף הוא בוחן את התיאטרון הישראלי בן ימינו מבחינת הנושא הנדון בספר – בימויים של רנה ירושלמי, מחזה של נסים אלוני והמחזה "יסורי איוב" של חנוך לוין.