cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע פריקאוט
ההטרדות
כנסיית הסיינטולוגיה תבעה את קופר פעם נוספת בשנת 1975 בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה. בבריטניה ואוסטרליה היו חוקי הוצאת הדיבה מחמירים פחות מאלו בארצות הברית, ועל כן ייבאה כנסיית הסיינטולוגיה את ספרה של קופר למדינות אלו כדי שתוכל לתבוע אותה לדין שם.
מבצע פריקאוט
באביב 1976, מנהיגי משרד המשגיח של כנסיית הסיינטולוגיה החליטו לצאת למבצע שמטרתו "לגרום לאשפוזה של קופר בבית חולים פסיכיאטרי או כלא, או לפחות לפגוע בה בצורה כה חמורה עד שהיא תפסיק את המתקפות שלה על הסיינטולוגיה". בתחילה, היה המבצע מורכב משלושה סוגים שונים של שלבים או "ערוצים", כפי שמשרד המשגיח כינה אותם.
שני שלבים נוספים נוספו למזימה באפריל 1976. התוכנית הרביעית הייתה לאסוף כמה שיותר מידע מפולט קופר על ידי סוכנים סיינטולוגיים. השלב החמישי כלל שיחת טלפון לקונסוליות של מדינות ערב כדי להזהיר אותן כי פולט קופר עומדת לפוצץ אותן. השלב השישי והסופי נוסף מאוחר יותר. בתכליתו, שלב זה היה שחזור של המזימה המקורית נגד קופר משנת 1972. בשלב זה היה על חברי כנסיית הסיינטולוגיה להשיג את טביעות אצבעותיה של פולט קופר על דף נייר ריק, לכתוב מכתב מאיים להנרי קיסינג'ר ולשלוח אותו בדואר. חבר משרד המשגיח ברוס ריימונד כתב בתזכיר פנימי "ערוץ נוסף זה [השלב השישי] אמור באמת לגמור אותה. זה עבד בכל הערוצים האחרים. האפ-בי-איי כבר חושב שהיא שלחה איומים לכנסיית הסיינטולוגיה [בשנת 1972]".
ב-31 במרץ 1976 שלחה ג'יין קמבר, השלישית בדרגת הבכירים במשרד המשגיח, מברק להנינג הלדט, סגן משרד המשגיח בארצות הברית, כדי לעדכן אותו במצב:
פ.ס. [פולט קופר] עדיין מסרבת לשלם את הכסף, אך פסק הדין עדיין תקף. אנא צור קשר עם עורך דינה ומסור לו מידע עמו נוכל להטיח עליה את הצו המשפטי. במידה והנך רוצה מסמכים משפטיים מכאן, נוכל לספק לך אותם. במידה והיא עדיין מסרבת, נוכל להטיח בה את הצו המשפטי לפני שהיא תגיע לקליר ווטר, היות שאיננו רוצים שהציבור יראה כי אנו מתנהגים בברוטליות לניצולה של פליטת מחנות ריכוז.
החשיפה וההשלכות
מבצע פריקאוט מעולם לא יצא לפועל. ב-11 ביוני 1976, שני סוכנים מכנסיית הסיינטולוגיה בשם מייקל מייזנר (Michael Meisner) וג'רלד בנט-וולף (Gerald Bennett Wolfe) נתפסו במהלך ניסיון פריצה לבית המשפט בוושינגטון. הפריצה בוצעה במסגרת מבצע "שלגיה" (Snowhite) של משרד המשגיח של הסיינטולוגיה. בשנים לאחר מכן, משרד המשגיח היה עסוק בניסיונות להשתיק את הסקנדל ואף חטף את מייזנר והחזיק בו במקום לא ידוע, כדי למנוע ממנו להעיד בפני בית משפט.
עקב כך, כנסיית הסיינטולוגיה רצתה להסדיר במהרה את סכסוכה עם קופר. על כן, בדצמבר 1976 הכנסייה הציעה להגיע עם קופר לעסקה, בתנאי שהיא לא תפרסם הערות נוספות לספרה "הסקנדל של סיינטולוגיה" וכי היא תעביר את זכויות היוצרים על הספר לכנסיית הסיינטולוגיה של קליפורניה.
אולם, ב-8 ביולי 1977, הבולשת הפדרלית ביצעה פשיטה על משרדי הסיינטולוגיה בלוס אנג'לס ותפסה 48,000 מסמכים. המסמכים חשפו את ההיקף בו הסיינטולוגיה ביצעה פריצות, גנבות ומבצעי השמצה כנגד אנשים פרטיים וארגונים ציבוריים. מאוחר יותר, מסמכים אלה שוחררו לציבור הרחב, מה שאפשר לקופר והעולם ללמוד את הפרטים על מבצע פריקאוט. למרות שבסופו של דבר אף אדם לא הועמד לדין על ההטרדות הפליליות כנגד קופר, 9 חברי הסיינטולוגיה הובאו בפני חבר מושבעים וכתבי אישום הוגשו נגדם על ידי ממשלת ארצות הברית בגין עבירות אחרות. מארי סו האברד, ג'יין קמבר, הנינג הלדט, מוריס בולדוג, דיוק סיידר, דיק וייגאנד, גרג ווילרדסון, מיטשל הרמן וסינדי ריימונד הועמדו לדין בגין גנבה, פריצה, קשירת קשר ופשעים אחרים. כל הנאשמים, לבד מקמבר ובולדוג, הודו במיוחס להם. קמבר ובולגוד הורשעו בנפרד, לאחר שהוסגרו לארצות הברית על ידי בריטניה. על כל הנאשמים נגזרו מאסרים בפועל. בין שנות ה-70 ל-80, כנסיית הסיינטולוגיה הגישה 19 תביעות נגד קופר. לדעתה של קופר תביעות אלה היו "תרגילים מסריחים הטיפוסיים לסיינטולוגיה". עורך דינה של קופר, מייקל פלין, אף אמר כי התנהגות זו נבעה מהצהרתו של רון האברד כי מטרת התביעות המשפטיות הנה "להטריד ולהרתיע". קופר משכה את תביעותיה כנגד כנסיית הסיינטולוגיה בשנת 1985, לאחר שקיבלה 400,000 דולר בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
ישיבת ארץ ישראל (ימי הביניים)
הישיבה הארץ ישראלית, אשר כונתה גם "ישיבת גאון יעקב" ו-"ישיבת ארץ הצבי", הייתה בית מדרש ובית הוראת הלכה, מאז המאה ה-6 עד המאה ה-12. נחשבה הסמכות ההנהגתית המרכזית של יהודי ארץ ישראל, סוריה, לבנון ומצרים בתקופת הגאונים. היא נחשבה ליורשת מוסד הסנהדרין ולממשיכת המסורת התורנית הארץ ישראלית. לפעמים עמדה בתחרות על ההנהגה והסמכות התורנית מול המרכז התורני של חכמי יהדות בבל.
בראש הישיבה עמד הגאון, אשר תוארו זה נגזר מעצם עמידתו בראשה ומשמה "ישיבת גאון יעקב".
מבנה הישיבה ומעשיה
ישיבת ארץ ישראל הייתה בעמדת סמכות כלפי קהילות ישראל שבארץ ישראל, בסוריה בלבנון ובמצרים. הישיבה נקראה 'ישיבת גאון יעקב', על שום התקבולת בפסוק "יבחר לנו את נחלתנו – את גאון יעקב אשר אהב" המכנה את ארץ ישראל בשם גאון יעקב. מכאן נגזר התואר "גאון" לעומדים בראשה, קיצור המורה על היותו ראש ישיבת גאון יעקב.
כמו בישיבת בבל, גם ב"ישיבת ארץ ישראל" הייתה קיימת מעין סנהדרין גדולה וסנהדרין קטנה. ראש הישיבה, הגאון, כונה גם "הנשיא" או "נשיא הסנהדרין". סגנו של הנשיא היה עומד בראש בית הדין הגדול שהיה ליד הישיבה. אב בית הדין היה מכונה גם בשם "אב בית דין של כל ישראל" או "אב הישיבה" ובקיצור "האב". לרוב היה האב אף זה שכיהן בראשות הישיבה לאחר מות הגאון שכסגנו שימש.
את מוסד "ישיבת ארץ ישראל" ניהלו הגאון, סגנו "האב" ועוד 5 חברים סה"כ וועד של שבעה. בין הכינויים הרשמיים שלהם ידועים השמות: "חבורה" או "חבורת הצדק" כקיצור לשם ישיבת ארץ ישראל. בישיבת ארץ ישראל כמו בישיבות שבבבל, הבדילו בין "בני סנהדרין" - חברים מוסמכים לבין "בני תורה" - חכמים שעדיין לא הוסמכו.
הישיבה הובילה גם את הנהגתם הפוליטית והמדינית של היהודים בגלילותיה, ראשי הקהילות באזורים אלה היו הדיינים, חברי הישיבה, שהתמנו לתפקידיהם בידי הנהגת הישיבה. פקידי הקהילות – החזנים, הסופרים, הפרנסים, השוחטים והמוהלים, התמנו לתפקידיהם על ידי ראשי הקהילות מכוח סמכותם וסמיכתם שבאו להם מראש הישיבה - הגאון.
מאז הכיבוש הערבי במאה ה-7, ועד לשנות השבעים של המאה ה-11, היו חברי הישיבה משתתפים בסוכות בירושלים בראש המעמד השנתי בהר הזיתים. דבר שהיווה ביטוי נוסף לסמכותם ומרכזיותם ולו הסמלית בקרב העולם היהודי.
ראש הישיבה וסמכויותיו
בניגוד ליהדות בבל, בה תפקיד ראש הישיבה ותפקיד ראש הגולה היו מוטלים על שני אישים שונים, בארץ ישראל מאז ביטול הנשיאות בתחילת המאה ה-5 הנהיג את היישוב בארץ ראש הישיבה שהיה גם הנציג המדיני כלפי השלטונות. מסיבה זו נחשבה הישיבה הן בעיני השלטונות והן על ידי היהודים להנהגתם הרשמית של היהודים הרבניים באזור ארץ ישראל וסוריה רבתי, ואפילו מצרים, כמתואר לעיל.
מנהיגי הישיבה בארץ ישראל באו לרוב ממשפחות מיוחסות מארץ ישראל, כגון משפחת בני מאיר שהייתה מיוחסת לבית דוד. ואילו במאה ה-11 וה-12 עמדו בראשה ברוב הזמן חכמים משפחת הכוהנים סג'למסי שהיו מארצות המגרב.
גאוני בבל לא קיבלו את זכותם של ראשי הישיבה הארץ ישראלית להיקרא "גאון", ולכן בבבל כונה ראש ישיבת ארץ ישראל בתואר "ראש הישיבה" סתם "ראש החבורה"
הקשר עם התפוצות
יהושע הורוביץ כתב כי "יהודי התפוצות ובמיוחד יהודי מצרים ואיטליה תמכו בישיבת ארץ ישראל מבחינה כלכלית, וכן ידוע שהממשלה במצרים - שארץ ישראל הייתה כפופה לה - הייתה בתקופה מסוימת מפרנסת את צורכי הישיבה ועל ידי כך לא הייתה הישיבה זקוקה לנדבות. מאידך יש מקום להניח שבני ארץ ישראל שלחו נדבות לישיבות שבבבל. בתקופת הגאונים רב שרירא ורב האי, חלה התרופפות בתמיכת ישיבות בבל וגם קהילות ואנשים פרטיים שלחו נדבותיהם לישיבת ארץ ישראל".
ממקורות הגניזה הקהירית ומקורות של חכמי אשכנז ידוע לנו כי אלו פנו רבות בשאלות ותשובות לחכמי ישיבת ארץ ישראל. לדוגמה קבוצת שאלות ותשובות משנת 1071 בהן חתומים ר' אליהו הכהן גאון ובנו ר' אביתר גאון שהוזכרה במחזור ויטרי בתור "רבי משולם בן משה שאל את פי אריות יושבי ירושלים עיר הקודש". למעשה נסמכה המסורת האשכנזית במידה רבה על המסורת הארץ ישראלית ובכך נבדלו במסורתם ממסורת יהדות בבל שהיוותה את הבסיס למסורות של יהודי ארצות המזרח ואגן הים התיכון.
אהרון בן מאיר והמחלוקת על קביעת לוח השנה
אחד מגאוני ארץ ישראל הידועים הוא ר' אהרון בן מאיר. בין פעולותיו הציבוריות הבולטות הייתה המלחמה נגד הקראים שבתקופתו היה להם ולתנועתם משקל רב. בן מאיר היה מעורב גם בהליכי בחירת הגאון בבבל לאחר פטירת ר' יהודאי גאון. במיוחד מוכרת המחלוקת הקשה שהייתה בינו לבין חכמי בבל בראשות רס"ג וראש הגולה דוד בן זכאי, מחלוקת על קביעת התאריך העברי באותן שנים. בן מאיר הורה לתלמידיו לחגוג את המועדים כפי הוראתו, אך חכמי בבל, ובראשם ראש הגולה דוד בן זכאי ורב סעדיה גאון כתבו לו כי טעות בידו. כתוצאה מכך פסח נחגג בארץ ישראל ביום ראשון, ובבבל ביום שלישי. בתגובה לטענת חכמי בבל, קבע בן מאיר כי הסמכות לקבוע מועדים ולעבר את השנה נתונה לחכמי ארץ ישראל בלבד, ועל כן פסיקתו מוסמכת יותר משל בן זכאי ורס"ג. בעקבות המצב שנוצר בו יהודים באזורים שונים חגגו מועדים בזמנים שונים, הזדעזעו חכמי בבל מהפילוג וניסו לשכנע את בן מאיר לחזור בו והפיצו בקהילות שונות מכתבים המזהירים שלא לנהוג כשיטת בן מאיר, וכן פרסמו את "ספר המועדים" נגד שיטתו, אך בן מאיר התעקש ואף פרסם גרסה משלו לכללי "ארבעה שערים" בה הוא מגן על עמדתו. מצב בלתי-אפשרי זה הוביל את רב מבשר ותומכיו, שעד עתה צידדו בשיטת בן מאיר, לעבור לצד של רב סעדיה גאון וחכמי בבל.
חליפות המכתבים בין הצדדים הניצים לא פסקו, וחכמי בבל כתבו לבן מאיר וניסו לפייסו לחזור בו ("נעשינו חרפה בגויים וקלסה בין המינים"; "אבלים נזופים בבכי תמרורים ואנחה", ועוד), אך בן מאיר לא חזר בו והשיב להם במכתב כי "אף אילו נהרגנו ואלף כמותנו, לא נשנה מנהג אבותינו ולא נחליף חוק... יש הרשות לחבורת ארץ ישראל על חכמי בני הגולה, ואין לבני הגולה רשות על בני ארץ ישראל..." בהמשך מכתבו זה טוען בן מאיר כי רב סעדיה גאון אשם במחלוקת שפרצה.
לא ידוע כיצד מחלוקת זו הסתיימה, אך ידוע כי בשנת ד'תרפ"ג (923) עוד היה הבדל בין זמן חגיגת המועדים, ולעומת זאת בשנת ד'תרפ"ד הם כבר נחוגו באותו זמן בבבל ובארץ ישראל.
מקומה של הישיבה ונדודיה למקומות שונים
במהלך המאה השלישית עברה לטבריה הסנהדרין בהנהגת רבי יהודה נשיאה, וזאת בהשראת רבי יוחנן גדול אמוראי התקופה, שקבע בה את מושבו. זו הייתה תחנתה האחרונה של הסנהדרין. מהמאה השלישית, ועד כיבוש הארץ על ידי הערבים בשנת 638 הייתה טבריה מרכז היישוב היהודי בארץ ישראל. בטבריה נערך ונחתם התלמוד הירושלמי במהלך המאה הרביעית לספירה, ובה פעלו גדולי האמוראים בתקופה זו - ר' יוחנן, ריש לקיש, רבי אמי ורבי אסי. בעיר פעלו בתי מדרש ובתי כנסת, והתקיים בה רוב יהודי. בשנת 425 נפטר בעיר רבן גמליאל השישי. הקיסר תאודוסיוס השני מנע מינוי של יורש ויהודי הארץ אכן לא מינו נשיא חדש תחת רבן גמליאל. כתוצאה מכך התבטל התפקיד ותקופת הנשיאות תמה. לפיכך טבריה הייתה מקום מושבה האחרון של הסנהדרין. רבי יוחנן שערך את התלמוד בטבריה אף אמר כך: בערך בשנת ד'ר"פ (520) ברח מבבל מר זוטרא בר מר זוטרא, מראשוני הסבוראים שהיה בנו של ראש הגולה בבבל המיוחס אף הוא לבית דוד, והתיישב בטבריה. והוא וצאצאיו אחריו, במשך שבעה דורות שלאורך המאה השישית והשביעית, עמדו בראשות הישיבה והובילו את ההנהגה התורנית. זו למעשה הייתה תחילתה של הישיבה הארצ-ישראלית ובכך היוותה כממשיכתה הסמלית של מוסד הסנהדרין. למעשה ישבה הישיבה בטבריה זמן כה רב עד שגם כאשר היא עברה לירושלים היו נקראים לעיתים ראשיה בשם "גאון טבריה", אף במאה ה11, מאות שנים לאחר המעבר מטבריה.
בעיר קמו פייטנים, שהמשיכו את דרכו של אלעזר הקליר שכנראה חי בעיר במהלך המאה ה-7 מעט לפני הכיבוש הערבי. כן פעלו בעיר במאה ה-10 אסכולות מדקדקים ונקדנים מפורסמים, בעלי המסורה כאהרן בן אשר ומשה בן נפתלי שפיתחו בעיר את הניקוד הטברני, שנחשב לשיטת הניקוד התקנית בשפה העברית למן המאה ה-10 ואילך. בסמוך לשנת 920 נכתב בעיר כתר ארם צובא כתב היד החשוב המהווה את הנוסח הנחשב למדויק ביותר של התנ"ך.
סביר להניח שבמרבית הזמן הנ"ל התקיימה הישיבה הארצישראלית בטבריה וכנראה גם בזמן החכמים ממשפחת בן מאיר ביניהם מפורסם אהרן בן מאיר גאון.
לא ידוע מתי בדיוק עברה הישיבה הארצישראלית מטבריה אך ידוע כי בשלבים שונים היא נדדה בין כמה מקומות בהם רמלה וירושלים. ישיבתה בטבריה קשורה גם בכך שמרבית היישוב היהודי בתקופות אלה היה מצוי בגליל בעוד שבירושלים וסביבתה לא הצליח להתקיים יישוב יהודי של ממש.
במשך המאה ה-11, הישיבה נדדה בין ירושלים ורמלה גם כאן נדודיה היו בשל המלחמות והמצב הקיומי הרעוע ששרר בתקופה זו. בין ראשיה נמנו החכמים יוסף בן מנחם הכהן סג'למסי - משנות ה-90 של המאה ה-10 ועד לשנת 1027 (בשנים 1020–1025 הייתה הישיבה ברמלה). ר' שלמה בן יהודה - בשנים 1025–1051, ר' דניאל בן עזריה הבבלי -1051–1061, ר' אליהו בן שלמה הכהן - בשנים 1062–1083. בשנת 1073 נכבשה ירושלים על ידי גדודים של סלג'וקים שחדרו לארץ מסוריה. העיר ככל הנראה נכנעה ללא קרב והטורקמנים השליטו משטר של טרור ומעשים של רצח ושוד היו עניין שכיח, ניסיון התקוממות של תושבי העיר בשנת 1077 נכשל והסלג'וקים טבחו בנכבדי ירושלים. בעקבות מצב זה נדדה הישיבה לצור.
ישיבת ארץ הצבי בלבנון סוריה ומצרים
לאחר כיבוש ירושלים על ידי הסלג'וקים עברה הישיבה בראשות ר' אליהו בן שלמה הכהן לצור ולאחר פטירתו ב-1083 התמנה לראשותה בנו ר' אביתר גאון.
ממגילת אביתר ידוע כי דוד בן דניאל עזריה שהיה במצרים ערער על סמכותו של ר' אליהו גאון וניסה לקבל את הסמכות על הקהילות בכח ולתקופה מסוימת אף הצליח לקבל לידיו סמכות על חלק מהקהילות היהודיות. בשנת 1094 אף גרם להפסקת קיומה של ישיבת ארץ ישראל בצור למשך כשנה. על כך מסופר באריכות במגילת אביתר.
במגילה גם מסופר עוד שר' אליהו גאון נסע ב-1083 מצור לחיפה כדי לקדש בה את השנה (ד'תתמ"ד) כסמל לסמכותו של המרכז הארצישראלי בענייני קידוש החודש.
הישיבה התקיימה בצור עד שהתקרבו הצלבנים לעיר ב-1096 והחריבוה. לאחר מכן הקים ר' אביתר את הישיבה בטריפולי ואילו סניף של הישיבה הוקם על ידי אחיו ר' שלמה בן אליהו הכהן בחדרך שעל יד דמשק ונקראה אף היא בשם ישיבת ארץ הצבי ובהמשך השתקעה ישיבתו בדמשק עצמה. שם המשיכה את פעולותיה עוד כמאה שנים.
מקובל שבשנת ד'תתנ"ו (1096) נפוצה אמונה שזו שנת גאולה ושמלחמות הנוצרים במוסלמים בארץ ישראל זוהי מלחמת גוג ומגוג, חכמי הדור התנגדו לזה וקיבצו מכתבים מגדולי ישראל ביניהם התפרסם מכתב ששלח ר' אביתר נגד אמונה זו אך תוכן המכתב אינו בידינו.
בשנת 1127 עובר מצליח בן שלמה - שעמד בראש ישיבת ארץ ישראל בחדרך - אל פוסטאט (קהיר הקדומה), שם כינה את עצמו בתואר "ראש ישיבת גאון יעקב". ב-1138 כיהן ר' משה הלוי בן נתנאל השישי, ב-1160 כיהן בנו ר' נתנאל ולבסוף ר' שר שלום שנתמנה אחרי שנת 1170, אף הוא כינה עצמו בשם "ראש ישיבת ארץ הצבי" - סמל המשך פעולתן של ישיבות ארץ ישראל גם בפוסטאט. עם מותו מסתיימת תקופת הגאונות במצרים. בשנה זו בקירוב מגיע הרמב"ם לפוסטאט ומתחילה תקופה חדשה בהנהגתו.
באבא גורגור
באבא גורגור (בערבית ובכורדית: بابا كركر; מילולית בכורדית "אב האש") הוא שדה נפט ליד העיר כירכוכ בצפון עיראק, בתחום השליטה של כורדיסטן העיראקית. במקום קיימת זרימת נפט על פני הקרקע או סמוך לפניה וכבר לפני אלפי שנים מתועדת בעירה טבעית של אש תמיד במרכז השדה.
השדה, אשר התגלה בתקופה המודרנית ב-1927, נחשב לשדה הנפט הגדול ביותר בעולם עד לגילויו של שדה הנפט גוואר בערב הסעודית בשנת 1948. עלויות הפקת הנפט במקום זולות במיוחד. הנפט מובל בצינור נפט (צינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן) לעיר הנמל הטורקית ג'ייהאן, ממנו הוא מיוצא.
בעקבות גילוי שדה הנפט במקום הוקמה חברת הנפט העיראקית.
ממלכת פוויס
ממלכת פוויס (בוולשית: Teyrnas Powys) הייתה ממלכה וולשית בימי הביניים אשר שכנה במזרח ויילס.
הממלכה נוסדה לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה במאה ה-5 והתקיימה עד לשנת 1160 כאשר היא התפצלה לשתי ממלכות נפרדות, בהמשך אלו היוו חלק מנסיכות ויילס. הממלכה שכנה לאורך הגבול הצפון-מזרחי של ויילס ומשום כך לא פעם הייתה צריכה להילחם בממלכות האנגליות, המרסיניות והנורמניות אשר ניסו להתפשט לכיוון ויילס. הצד המזרחי של הממלכה התאפיין בשטחים מעט פתוחים ושטוחים יותר בעוד שפנים הממלכה התאפיין באזורים הרריים וכפריים יותר. כיום מחוז פוויס ממוקמם בחלק נכבד משטחי הממלכה ההיסטורית ונקרא אף על שמה.
בית גוורד'ריוניון (430-855)
מי שנחשב להיות המלך הראשון של פוויס הוא וורטיגרן שמעט מאוד ידוע על חייו. עם זאת, שושלת המלכים הראשונה של פוויס טענו שמוצאם מוורטיגן ואשתו סבירה (Sevira), ביתו של הקיסר הרומי מגנוס מקסימוס. ישנן עדויות לכך שבשנותיה הראשונות, ניסתה הממלכה לייצר שלטון בריטו-רומי הנשען על אופי השלטון והאדמיניסטרציה של האימפריה הרומית. דרכים, מבצרים ומספר יישובים שרדו את עזיבת השלטון הרומי וככל הנראה המשיכו לשרת את הממלכות החדשות בבריטניה ובהם פוויס. המלכים הראשונים אף טענו לכך שהם נצר לדמויות שלטוניות רומיות, כמו במקרה של וורטירגן שכאמור אשתו הייתה הבת של הקיסר הרומי.
בשנת 549 פקדה את הממלכה 'מגפת יוסטיניאנוס' (זן של המגפה השחורה), מגפה שהייתה נפוצה פחות באנגליה ממזרח (ככל הנראה משום פחות קשרי מסחר עם היבשת באירופה), אך בוויילס היא גרמה לכפרים וקהילות שלמות להיעלם. משום הדעיכה באוכלוסיית הממלכה ונוכח התגברות האיום מהגבול המזרחי, בתקופה זו מלך פוויס ברוכוואל איסגית'רוג העביר את מרכז השלטון מהעיר הרומית וירוקוניום קורנוביורום (Viroconium Cornoviorum) מערבה לאזור שרוסברי. בשנת 616 הממלכה נכנסה לעימות עם ממלכת נורת'מבריה כשפוויס סירבה להעניק לצבא נורת'מבריה גישה לכיוון ממלכת גוויניד', כתגובה לכך את'לת'ריף מלך נורת'מבריה פלש לאזור הצפוני של פוויס וניצח בקרב צ'סטר בו נהרג מלך פוויס סליף אפ סינאן. בשנים הבאות התקפות נוספות מכיוון מזרח הביאו לשטחים רבים של הממלכה לעבור לידי ממלכת מרסיה כולל אזור פנגוורן (כיום בשרופשייר).
בשנים שלאחר מכן, הצליחה פוויס לנהל מספר מערכות מוצלחות נגד ממלכות אנגליה בשנים 655, 705-707 ו-722, בהם חלקים מהאדמות באזורי הגבול חזרו לידי פוויס. בתקופה זו, ככל הנראה משום המתח באזור הגבול, הועבר מרכז הממלכה וכס השלטון לטירת מת'ראפל (ליד וולשפול), שנותרה במעמד זה עד שהושמדה במלחמה עם ממלכת גוויניד' ב-1212.
בית מנאו (855-1063)
בשנת 855, לאחר שמלך פוויס סינגן נפטר ללא בן יורש, היה זה מלך גוויניד' רודרי הגדול שירש את ממלכת פוויס מאחר שאביו נישא לאחותו של מלך פוויס ורודי הבא בסדר הירושה של פוויס. כך החלה למעשה שושלת חדשה שמלכה הראשון היה למעשה מלך של שתי הממלכות בנוסף לאזורים נוספים בוויילס. עם מותו של רודרי בשנת 878, הממלכה המאוחדת והרחבה שהצליח להקים בוויילס התפצלה שוב בין בניו, כאשר מרווין קיבל את ממלכת פוויס.
בשנים הבאות, קשרי המשפחה בין מלכי שלוש הממלכות הוולשיות הובילו ללא מעט חילופי שלטון בין בתי המלוכה, כולם כאמור נצר לרורדי הגדול. בשנת 986 מרדוב אפ אווין ירש את ממלכת דהייברת' (בדרום-מערב ויילס) ויחד איתה גם את ממלכת פוויס וגוויניד' (דרך קשרי הדם של אביו ומותם של מלכי הממלכות ללא יורש). בתקופתו הוא ניהל מערכות צבאיות כנגד האנגלים לאורך גבולה המזרחי של פוויס, כמו גם כנגד פשיטות ויקינגים לאורך חופי גוויניד'.
שושלת מת'ראפל (1063-1160)
בשנת 1063, עלה לשלטון בלד'ין אפ סינפין. הוא לקח את כס השלטון כאשר אחיו למחצה מצד אימו (בתו של מראדוב אפ אווין שמלך 60 שנים לפני כן), גרופיד' אפ ל'ואלין, נפטר ללא בן יורש. כך נוצרה למעשה השושלת החדשה אשר נקראה מת'ראפל על שם מרכז השלטון בטירת מת'ראפל. שלטונו של בלד'ין הוכר על ידי מלך אנגליה אדוארד המודה ובמהלך כהונתו הוא ביצע שינויים לקובץ החוקים הוולשי (חוקי הוול) שהיו נהוגים בוויילס בתקופה.
בלד'ין ואחיו ריוואלון נלחמו לצד האנגלו-סקסים כנגד הפלישה הנורמנית בשנת 1066, שנה מאוחר יותר הם נלחמו לצד צבא מרסיאני בפיקודו של אאדיק סילווטיקוס כנגד הנורמנים בהרפורד ושנה מאוחר יותר השתתפו בהתקפה של דוקסי מרסיה ונורת'מבריה פעם נוספת כנגד הצבא הנורמני. לבסוף, אם ביסוס השלטון הנורמני באנגליה, דרום ויילס הפכה לשטח חסות אשר התחלק בין ברונים נורמנים שנקראו 'אדוני המארשים'. מעתה נכנסה פוויס לעימות צבאי מתמשך נגד אדוני המארשים מדרום, הנורמנים ממזרח וממלכת גוויניד' ממערב, עד לשנת 1090 רובה של פוויס כמו גם רוב חלקי ויילס נכבשו על ידי הנורמנים. באזור נוסדה רוזנות שרוסברי כאשר הרוזן רוג'ר דה מונטגומרי שלט מטעם הממלכה הנורמנית בחלקים הכבושים של פוויס.
שלושת בניו של בלד'ין ניהלו מלחמה כנגד הכיבוש הנורמני ברחבי צפון ויילס ועד לשנת 1196 הצליחו להשיב את רוב חלקי הממלכה, כולל כיבוש טירת מונטגומרי ממנה שלט רוג'ר מונטגומרי באזור. רוג'ר בעצמו גם מרד בשלטון הנורמני של ויליאם השני, מלך אנגליה ואדמותיו נלקחו בשנת 1102. בשנת 1160 נפטר מאדוג אפ מרדוד' ומעט לאחר מכן גם בנו היורש ל'ואלין אפ מאדוג, מה שהוביל לקרב ירושה ולמעשה פיצול הממלכה בין שני יורשים; גרופיד' מיילור שמלך בפוויס פאדוג (הצפונית) ואווין סיפיליוג שמלך בפוויס ונווינווין (הדרומית).
לאחר מכן לא שבה פוויס מעולם לאחדותה, שתי הממלכות אוחדו עם שאר ויילס תחת הנהגתו של ל'ואלין הגדול בשנת 1216 כממלכות חסות של נסיכות ויילס. בהמשך, נכבשה פוויס פאדוג על ידי האנגלים ב-1277 ופוויס וונווינווין נכבשה בשנת 1283.
יושיוקי צורוטה
יושיוקי צורוטה (ביפנית: 鶴田 義行; 1 באוקטובר 1903 - 24 ביולי 1986) היה שחיין יפני. אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב משתי אולימפיאדות ושיאן עולם שהתמחה בסגנון חזה.
ביוגרפיה
צורוטה נולד בקאגושימה, יפן. הוא היה בן שני מתוך 9 אחים.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה צורוטה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש (שלישי במספר) בתוצאה של 2:48.8 דקות, לפני שיאן העולם, שהחמיץ את האולימפיאדה הקודמת שבה היה המועמד המוביל, השחיין הגרמני אריך רדמכר (2:50.6 דקות) והשחיין הפיליפיני טאופילו אילדפונסו (2:56.4 דקות). בשלב המוקדמות קבע צורוטה שיא אולימפי חדש (2:50.0 דקות) ובשלב חצי הגמר שיפר את השיא האולימפי פעם נוספת (2:49.2 דקות).
המתחרה מאוסטריה קארל שאפר שסיים במקום השביעי ולכן לא השתתף בגמר, זכה במקום הרביעי אותה שנה באולימפיאדת החורף בהחלקה על הקרח. להכרה הוא זכה כשזכה בשתי מדליות זהב בהחלקה על הקרח במשחקי החורף של 1932 ו-1936.
ביולי 1929 קבע צורוטה שיא עולם חדש ב-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.0 דקות בקיוטו, יפן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הגן צורוטה על תוארו כשזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה, בתוצאה של 2:45.4 דקות, לפני בן ארצו ריזו קויק (2:46.6 דקות) וטאופילו אילדפונסו, שהגן על מדליית הארד שלו (2:47.1 דקות). בגמר שחו שלושה שחיינים מיפן, שני שחיינים מהפיליפינים ושחיין גרמני אחד. בשלב המוקדמות צורוטה וקויק קבעו שיא אולימפי חדש בתוצאה זהה של 2:46.2 דקות. בשלב חצי הגמר קויק היפני קבע שיא אולימפי חדש 2:44.9 דקות וניצח את צורוטה (2:45.4 דקות). שיאן העולם ליאונרד ספנס מגיאנה, שייצג בתחרויות בינלאומיות את ברמודה, לא השתתף במשחקים האולימפיים.
לאחר המשחקים האולימפיים סיים צורוטה את לימודיו באוניברסיטת מייג'י.
הופעתו המוצלחת של צורוטה, במשחקים האולימפיים והיותו השחיין המבוגר בנבחרת היפנית, הראתה את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה החל צורוטה לאמן שחייה בהיים. לאחר מכן ניהל צורוטה את הליגה היפנית בשחייה. היה סגן נשיא של ליגת השחייה של היים ונשיא איגוד השחייה של מצויאמה.
קרול פופ דה סטמארי
קרול פופ דה סטמארי (ברומנית: Carol Popp de Szathmáry או Carol Popp de Szathmári, בהונגרית: קארוי פאפ סטמארי - Szathmáry Pap Károly, 11 בינואר 1812 קולוז'וואר (קלוז') – 3 ביולי 1887 בוקרשט) היה צייר, גרפיקאי, ליתוגרף וצלם הונגרי מטרנסילבניה שהתיישב ברומניה. פופ דה סטמארי היה הצלם האמנותי והתיעודי הראשון בממלכת רומניה ואחד מראשוני הצלמים באירופה. התפרסם גם כצלם של כתבות מלחמה והיה ברומניה האמן הראשון שהנציח בציורים אמנותיים את התלבושות והמנהגים של האיכרים. פופ דה סטמארי היה חבר בחברה הספרותית ההונגרית על שם קישפלודי ובאגודת "שנדור פטפי" בבודפשט.
ילדות וצעירות
קארוי פאפ סטמארי נולד ב-1812 בעיר קולוז'וואר, (כיום קלוז' ברומניה), בטרנסילבניה שהיה באותה תקופה חלק ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרית. הוא היה בנו של דניאל פאפ סטמארי, אציל קטן (בהונגרית -"נמש") ללא אחוזה, ותאולוג, שעבד במכללה הרפורמית בקלוז' ושל סוזנה ,בת לבית ואש (שנפטרה ב-1839). את צוואר האצולה קיבל אחד מהאבות, דניאל נאג' הקרוי גם פאפ בשנת 1666 מידי הקיסר לאופולד הראשון. השם סטמארי מקורו באזור העיר סטמאר שממנו יצאו חלק מאבות המשפחה סבו מצד האב. ז'יגמונד פאפ סטמארי היה בישוף הכנסייה הרפורמית בטרנסילבניה בסביבות 1760. פאפ סטמארי עשה את לימודיו הראשונים במכללה הרפורמית בקלוז', ואחר כך בניגוד לרצון משפחתו שייעדה לו קריירה של כומר, למד סטמארי משפטים עד שנת 1831. לאחר מכן עבד בתפקיד פקידותי בעיר סיביו, בה הכיר את הצייר מיקלוש ברבאש. . באותה תקופה הייתה לו פרשת אהבים עם אריסטוקרטית צעירה רומנייה, מריה וקרסקו, לימים אשתו של הספטאר הוולאכי קוסטאקה גיקה ואשתו השנייה של הנסיך גאורגה ביבסקו. בעקבות קשר רומנטי זה ביקר סטמארי הצעיר לראשונה בוולאכיה בשנת 1831. בהמשך נסע ללימודי אמנות ברומא והתיידד שם עם הצייר הרומני המתחיל קונסטנטין לקה. לאחר מכן, החל משנת 1834 למד באקדמיה לאמנות בווינה אצל פטר פונדי (1842-1792) ויוהאן טרמל (1852-1816). אחר כך בין 20 בספטמבר 1835 ובין יוני 1837 ושוב בשנים 1838-1837 יצא למסעות לימודים ברחבי איטליה.ערך מסעות לימודים גם בגרמניה ובשווייץ.
שנים של מסעות
רצונו להשתלם הביא אותו גם לפריז, בה נשאר עד שנת 1840. התלהב במיוחד מהתמונות ממרוקו שצייר דלקרואה בשנת 1832 בצבע מים. ב-1837 הוא הצטרף יחד עם הצייר והליטוגרף דני ראפה, לחלק מהמסלול של מסע מדעי צרפתי-רוסי אל דרום האימפריה הרוסית. בראש המסע עמד הנסיך אנטול דמידוב. בהזדמנות זו צייר סטמארי סדרה של תמונות שפורסמו בספרו של דמידוב "מסע בקרים". ב-1839 סטמארי שב לבקר בפירנצה וברומא, העתיק שם מיצירות רפאל, טיציאנו, רובנס פופ דה סטמארי נסע גם מזרחה, לסין ובאישור הצאר ניקולאי הראשון של רוסיה, גם בסיביר. במהלך מסעותיו ביצע צילומים אמנותיים רבים. עבד גם בשרות הסולטאן העות'מאני. בשנת 1843 הוא ערך דאגורטיפים ראשונים ואחרי כמה ניסויים גם כמה טלבוטיפים,(קלוטייפים), הראשון ביניהם צילום של בוקרשט. אחרי שהציג בפני השליט הוולאכי אלכסנדרו דימיטריה גיקה את פעולת הדגרוטייפ וצילם את צלומו הידוע "איש הדואר" התמנה בשנת 1843 לצייר חצר הנסיכות בוולאכיה ואחר כך גם לצלם החצר.
רומניה
חודש לפני פריצת מהפכת 1848 בבוקרשט, השיג סטמארי אישור מן האע'א של העיר, ינשו מאנו, כדי לארגן תערוכת תמונות עם הגרלה, אירוע תרבותי יוצא דופן בזירה הרומנית. לא נודע עוד אירוע דומה עד אז, פרט לתערוכות סוף שנת הלימודים של התלמידים בכיתת הציור של האקדמיה מיכאיליאנה ביאשי. אחרי הדחתו של ביבסקו ב-1848, על כס המלכות עלה אחיו, בארבו שטירביי, שאת הכתרתו צייר סטמארי בפרופרוט בשלושה ציורים, שעבורם קיבל מקדמה בשווי 400 זהובים. בשנת 1851 קיבל סטמארי מהסולטאן העות'מאני כמתנה טבעת שערכה כ-10,000 פיאסטר, כאות תודה והוקרה על תמונה היסטורית שצייר בשנת 1849 ושהציגה את הצבא העות'מאני באחד הקרבות שלו.
מלחמת קרים
בעת מלחמת קרים (1856-1853) היה פופ דה סטמארי אחד מצלמי המלחמה הראשונים בתולדות העיתונות, לצידם של רוג'ר פנטון, ויליאם ראסל ולודוויג אנגרר. הקדים את רוג'ר פנטון על ידי צילום זירת המלחמה בשנה הראשונה של העימות הצבאי. באפריל 1854 ניצל ממטח יריות על קרוניתו מכיוון התותחנים העות'מאנים באזור אולטניצה, על יד הדנובה. פופ דה סטמארי צילם באותם ימים נופים, ביצורים ושדות קרב, לוחמים ומפקדיהם משני צידי המתרס -הרוסי והטורקי. הוא הציג אלבומים שכללו 100 מצילומיו מן המלחמה, כולל מהמחנה בסיליסטרה ושל הגנרלים הרוסים, בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1855. האלבום שלו זכה שם להערכה רבה וזיכה אותו בפרסים. האמן העניק את עבודותיו כמתנה למלכת ויקטוריה, לנפוליאון השלישי, לפרנץ יוזף, לדוכס הגדול של סקסה-ויימאר-אייזנך ולמלך של וירטמברג ב-1858 הפך האמן לבעל בית דפוס בבוקרשט יחד עם ולנשטיין. ב-1860 הוציא לאור בבוקרשט את כתב העת "Ilustrațiunea" ("האיור") וב-1860 הדפיס את האלבום "רומניה הציורית" (La Roumanie pittoresque)
המשך פעילותו ברומניה
סטמארי הנציח בעבודותיו אירועים חשובים מתולדות רומניה. כך ב-29 בספטמבר 1857 צייר בליתוגרפיה את פתיחת ישיבת הדויוואן ה"אד הוק" של ולאכיה. ב-1859 צייר התרחשויות קשורות לאיחוד הנסיכויות הרומניות, למשל את אנשי הצבא המולדביים ששהו על גבעת קולנטינה בבוקרשט. בדצמבר 1859 האמן נתבקש על ידי ראש הממשלה הוולאכי יון גיקה ליצור את שלט הנסיכות של השליט אלכסנדרו יואן קוזה. בנוסף בשנת 1860 בסדנה הליתוגרפית שפתח בבוקרשט ערך סטמארי מפות טופוגרפיות של הנסיכויות הרומניות המאוחדות ושל טרנסילבניה. לפי העיתון ההונגרי שהופיע בבוקרשט Bukuresti Magyar Közlöny"" קיבל תמורת מפת רומניה סכום של 12000 זהובים.
ב-16 באוקטובר 1863 סטמארי התמנה באופן רשמי לצייר וצלם של שליט רומניה, אלכסנדרו יואן קוזה. צייר את אשתו, הנסיכה אלנה קוזה, לבושה בשמלת "מלאקוף" אופנתית. הוא ליווה פעמיים את השליט בביקורים רשמיים באיסטנבול, פעם ב-1860 כשזה קיבל מהסולטאן אבדילאזיז את האישורים לבחירתו כשליט, ובמרץ 1864 שהציג בפניו את חוקתו החדשה. האמן הנציח, ברישומים שבוצעו כנראה בסתר, את המפגש בין שני המנהיגים בנוכחות פואד פאשה. באיסטנבול סטמארי פגש את הצייר האיטלקי א. פרציוזי שהיה ידוע בכרומוליתוגרפיות שלו על המזרח. פרזציוזי נתן לו רעיונות לגבי ביצוע יצירות דומות ברומניה. בביקור מאוחר יותר ברומניה ב-1868, שיתף פרציוזי פעולה עם סטמארי בכמה עבודות משותפות. המסעות שערך סטמארי בעקבות זאת ברחבי הנסיכויות הרומניות בשנים 1866–1868 היו פוריות מאוד. בעזרת המצלמה והמכחול יצר שוב תמונות אותנטיות של ההוויי הרומני באולטניה, במחוזות ארג'ש, מוסצ'ל, פוטנה וניאמץ. כדי לשחזר בדיוק את אווירת הירידים צירף לתמונה אפילו את התווים המוזיקליים של קריאות המוכרות הצועניות בשוק.
מלחמת העצמאות של רומניה ואחריה
בשנים 1878-1878 לצידם של ניקולאיה גריגורסקו, הנציה ומיריה, גם סטמארי נרתם להנצחת תמונות ממלחמת העצמאות של רומניה שהייתה חלק מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) באותן השנים.
ב-1878 ביקר שוב בווינה, באנגליה ובהולנד. בהזדמנות זו העניק למלכת הולנד אלבום תמונות מרומניה. באנגליה קנה מכשיר שנקרא "לוקסוגרף" שבישר את ה"מד-חשיפה" והיה מודד את חשיפת הסרטים הפוטוגרפיים. בשנים 1879–1880 ביקר סטמארי בבולגריה. תמורת מספר יצירות קיבל גם מנסיך בולגריה, אלכסנדר לבית בטננברג, תשלום בשווי 560 נפוליאונים. רק בשנת 1880 זכה לקבל את האזרחות הרומנית. יצירתו החשובה האחרונה הייתה אלבום כרומוליצוגרפי עם צילומי המרכבות האלגוריות שצעדו בבוקרשט ב-10 - 11 במאי 1881 בעת חגיגות הכתרתו של קרול הראשון למלך רומניה.
פופ דה סטמארי נפטר בבוקרשט בשנת 1887. הובא לקבורה בבית הקברות האוונגלי (לותרני) בבוקרשט. הוא היה נשוי חמש פעמים, לפחות שלוש פעמים לנשים גרמניות. מנישואיו הרביעים לאנה בטגר (Böttger) מדרזדן, נולד לו בן, קארוי שאנדור סטמארי, שנודע ברומניה כצייר אלכסנדרו סטמארי (Alexandru Satmary) (נפטר ב-1933). אלכסנדרו סאטמרי היה נשוי לאחות הפסלת הרומניה צ'ציליה שטורק-קוצסקו.
קישורים חיצוניים
Radu Moţoc Portretul ca manifestare artistică în Ţările Române mai 2007 Journal of the International Association of Research Institutes in the History of Art april-june 2013 (13 בדצמבר 2013)
רוברט בירד
רוברט בירד (באנגלית: Robert Byrd; 20 בנובמבר 1917 – 28 ביוני 2010) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז ינואר 1959 ועד פטירתו ב-2010 כשהוא מייצג את וירג'יניה המערבית. כיהן בין היתר כמנהיג הרוב בסנאט בשתי קדנציות נפרדות, בין השנים 1977-1981 ובין השנים 1987-1989. בין שתי קדנציות אלה כיהן כמנהיג מפלגת המיעוט בסנאט.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
טיטוס מאקיוס פלאוטוס (Titus Maccius Plautus; 256 לפנה"ס – 184 לפנה"ס) הוא שמו או כינויו של מחזאי קומדיות רומאי פורה ביותר.
רוברט בירד
ביוגרפיה
נולד בצפון קרוליינה. בטרם נבחר לחבר בסנאט כיהן שלוש קדנציות (1959-1953) בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מדינת וירג'יניה המערבית.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
ביוגרפיה
הפרטים הביוגרפיים על אודות פלאוטוס אינם ודאיים, ובכלל זה שמו ושנות חייו.
רוברט בירד
ביוגרפיה
בצעירותו היה חבר בארגון הגזעני הקו קלוקס קלאן וב-1964 בהיותו חבר הסנאט, התנגד לחוק זכויות האזרח והיה חבר מרכזי בפיליבסטר ממושך של סנאטורים דרומיים על מנת לעכב את קבלתו.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
ביוגרפיה
ב"קאטו על הזקנה", מתאר קיקרו כי בעת שכתב פלאוטוס את מחזהו "פסאודלוס" היה "זקן" (כלומר שבהצגת הבכורה של מחזה זה, בשנת 191 לפנה"ס היה לפחות בן שישים) וכי מת בשנת 184 לפנה"ס. מחזות אחרים שלו מתוארכים (על פי תאריך העלאתם לבמה ואירועים הנזכרים בהם) לראשית המאה ה-3 לפנה"ס. כל הנתונים הללו יחד תוחמים את חייו לתקופה שבין המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס לשליש הראשון של המאה ה-2 לפנה"ס.
רוברט בירד
ביוגרפיה
בין 1971 ל-1977 כיהן כמצליף הסיעה הדמוקרטית בסנאט, ובין 1977 ל-1989 היה מנהיג הדמוקרטים בסנאט כמנהיג הרוב או המיעוט לסירוגין, ונודע בשליטתו בתקנות הסנאט ובניצולן לטובתו.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
ביוגרפיה
באשר לשמו, בפרולוגים שונים למחזותיו ובכתבי יד שונים נמצאו שלושה כינויים שלו: פלאוטוס, טיטוס ומאקוס או מאקיוס. בכתב היד המוקדם ביותר של מחזותיו נמצאים שלושת השמות יחד, כמקובל בעולם הרומי. עם זאת, יש ספק רב באשר לשמות אלה, מאחר שהם נושאים משמעויות הנוגעות לתוכן הקומדיות של פלאוטוס, וייתכן כי אלו כינויי-במה בלבד. הוא הדין לגבי מקום הלידה המיוחס לו, סארסינה שבאומבריה, מקום הנזכר באחד ממחזותיו.
רוברט בירד
ביוגרפיה
בשנת 1976 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בניסיון לזכות במועמדותה לנשיאות ארצות הברית אך זכה להצלחה מועטה מאוד.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
יצירתו
לפלאוטוס יוחסו כבר בימי קדם 130 קומדיות, וכיום מצויות בידינו 21 מהן. מחזות אלה הם היצירות המוקדמות ביותר המצויות בידינו שנכתבו בלטינית. מחזותיו של פלאוטוס מבוססים על קומדיות יווניות מז'אנר הקומדיה החדשה, אותן התאים לקהל הרומי. הקומדיות שכתב נחשבו פופולריות ביותר ברומא והוצגו בחגיגות ציבוריות (Ludi) שונות.
רוברט בירד
ביוגרפיה
בשנים 1989–1995, 2001-2003 ו-2007 -2010 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט מתוקף היותו הסנאטור הוותיק ביותר מסיעת הרוב.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
יצירתו
בחלק מהקומדיות שכתב ניתן לזהות בבירור את מחברן היווני (דמופילוס, דיפילוס, פילמון ומננדר). קומדיות אלו משתייכות לז'אנר הלטיני המכונה פאבולה פליאטה (Fabula Palliata) שפירושו "מחזה הלובש מעיל יווני" ומשמעותו קומדיה מתורגמת מיוונית. בקומדיות אלו נשמרים אפילו השמות היווניים והערים היווניות. באשר ליתר הקומדיות, גם אם לא ניתן לזהות יצירת מקור יוונית אותה תרגם ועיבד, הרוח והסגנון היווניים ניכרים היטב. עם זאת, מידת החירות שנוטל פלאוטוס לעצמו בעבודת התרגום, גדולה יותר מזו של מתרגמים אחרים (כדוגמת טרנטיוס המאוחר ממנו).
רוברט בירד
ביוגרפיה
מת בגיל 92.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס
דמויות ביצירותיו
כמקובל בקומדיה היוונית החדשה, גם במחזותיו של פלאוטוס קיימות דמויות אב (Stock character) טיפוסיות. בין הדמויות ביצירותיו של פלאוטוס ניתן למצוא את הדמויות הבאות:
עיבודים מאוחרים ליצירתו
עבודתו של פלאוטוס שימשה כמקור גם ליוצרים מאוחרים כדוגמת ויליאם שייקספיר ומולייר ואף שימשה בסיס למחזמר האנגלי "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" משנת 1962.
אורי גלר מחפש את היורש
"אורי גלר מחפש את היורש" הייתה תוכנית מציאות ישראלית בהשתתפות אורי גלר, אשר שודרה בשנת 2006 במסגרת שידורי זכיינית ערוץ 2 "קשת". התוכנית זכתה לנתוני מדרוג גבוהים, תוכנית הפתיחה הייתה התוכנית המצליחה ביותר שהושקה בערוץ 2 עד אז, עם רייטינג של 30.6%. הפורמט של התוכנית נמכר לרשתות טלוויזיה בעולם לרשת NBC האמריקאית ולרשתות בהונגריה, גרמניה, הולנד, שוודיה וטורקיה.
פירוט כללי
התוכנית, בהנחיית אלי אילדיס ובהשתתפות ניצב בדימוס אריה עמית, שמה לה למטרה למצוא "יורש" לאורי גלר, שמעיד על עצמו כבעל כוחות על טבעיים, כחלק מתוכנית מציאות טלוויזיונית בשידור חי. בכל אחד מפרקי התוכנית התמודדו מספר אמנים, הטוענים בחלקם לכוח על-טבעי, כל אחד עם מופע משלו, וגלר עצמו הציג אפקט משלו בשיתוף הצופים. בסוף התוכנית נופה אחד המתמודדים על ידי גלר ועמית. בכל אחת מהתוכניות השתתפו ידוענים, שתפקדו כמתנדבים במשימות. המנצח בסיום התוכנית הוא ליאור סושרד. למקום השני הגיע אהוד שגב, לשלישי אמיר לוסטיג ולרביעי שימי אטיאס.
טענות לזיופים
הטענות של המשתתפים בתוכנית וגלר בראשם כי הם ניחנו בכוחות על טבעיים גרמו למבול של חשיפות באמצעי התקשורת השונים. בין השאר הקדיש גיא פינס תוכנית שלמה של "ערב טוב עם גיא פינס" לתחקיר בו התגלה כי מרבית הקטעים בתוכנית "היורש" התבססו על מפגש מקדים בין משתתפי התוכנית לאורחים. במהלך המפגש המקדים התבקשו האורחים השונים לכתוב את המחשבות שלהם על דפים ופנקסים למיניהם. אותן מחשבות אשר יחשבו כביכול באופן ספונטני במהלך התוכנית. במהלך אחת התוכניות נתפס אורי גלר בשוגג מלביש מגנט על הבוהן שלו בתרגיל בו הוא מזיז כביכול בכוח המחשבה מצפן ימי.
כבר במהלך אחת התוכניות הודה גלר כי המשתתפים מעולם לא טענו לכוחות על-טבעיים. בראיון אחר טען כי ככל הנראה לא היה מצליח להתפרסם כיום כפי שהצליח בשנות ה-70. תוכנית זאת עדיין שנויה במחלוקת בין הטוענים למופע קסמים ממוצע לבין הטוענים להופעה שכל מטרתה היא להדהים ולבדר את הצופים (מבלי לטעון לכוחות על טבעיים).
בעקבות התוכנית
בעקבות התוכנית קמו קולות באגודת הקוסמים בישראל הקוראים לנידוי אותם אמנים מחברות באגודה. על פי פרסומים בעיתונות תעתועי כיפוף הכפיות שעושה גלר בתוכניתו, ובעיקר שיתוף הפעולה שהוא זוכה לו מצד אגודת הקוסמים גרמו לאחד מבכירי הקוסמים בעולם - ג'יימס רנדי - לצאת נגד חברי האגודה שהשתתפו בתוכנית. הפולמוס הרב שעוררה התוכנית תרם להד הציבורי, אך החליש את אמון הצופים בה, דבר שגרם להיחלשותה בנתוני הצפייה, עד כדי כך שנדחקה מהעשירייה הראשונה של טבלת הרייטינג.
בתחילת 2007 טען השחקן זבולון מושיאשווילי כי היו לו זכויות בתוכנית הטלוויזיה "אורי גלר מחפש את היורש". מושיאשווילי טען שהוא זה שיזם והגה את הרעיון, פנה לאורי גלר, קיים פגישות והתכתבויות רבות בנושא, ואף טען כי חתם על הסכם עם המפיקים על מכירת זכויות התוכנית תמורת 10% מסכום המכירה לכל גורם משדר בישראל. בית המשפט הכריע כי לא הביא ראייה להסכם שנחתם בין התובעים לבינו והביא לסילוק התביעה על הסף בשל העדר עילה.
סאגה (מחוז)
מחוז סאגה (ביפנית: Saga-ken 佐賀県) הוא מחוז באי קיושו, יפן. בירת המחוז היא העיר סאגה.
היסטוריה
בעבר נקרא האזור בו שוכנים המחוזות סאגה ונגסאקי נחלת היזן, והוא שימש מרכז חקלאי חשוב עוד מהעת העתיקה. מתקופת קמקורה עד תקופת אשיקאגה שלטו באזור כמאה שבטי סמוראים שונים. בתקופת סנגוקו השתלט שבט ריוזוג'י על האזור, אך עד סוף התקופה עברה השליטה לשבט נבשימה.
בתקופת אדו נקרא האזור האן סאגה, ובשל קרבתו לנמל נגסאקי ומושבת הזרים שבו, נהנה המחוז מגישה לטכנולוגיה מערבית יחסית מוקדם. לאחר מלחמת בושין השתתפו רבים מבני המחוז ברסטורציית מייג'י, ולאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפך ההאן למחוז סאגה.
גאוגרפיה
סאגה הוא המחוז הקטן ביותר בקיושו והוא שוכן בפינה הצפון מערבית של האי, לחופי מצר צושימה. קרבתו של המחוז ליבשת אסיה הפכה אותו לשער כניסה ליפן ולמרכז תרבותי ומסחרי. 68% משטח המחוז מוקדש לשטחים חקלאיים או לפארקים לאומיים.
ערים
במחוז סאגה 10 ערים:
פסגות
פסגות היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהרי בנימין, השוכן ליד אל בירה, על הר ("ג'בל טוויל") בגובה 906 מטר מעל פני הים השולט על סביבתו, שהעניק ליישוב את שמו.
כיום מתגוררות ביישוב כ-350 משפחות.
היסטוריה
בשנת 1976 נתפסו כ-3,000 דונם בפסגתו של ג'בל טוויל באמצעות צו תפיסה של אדמות לצרכים צבאיים. הצו, בשלב הראשון, לא הפקיע את האדמות אלא סגר את השטח ואסר על תושבי אל בירה לבנות במקום. ביולי 1981 התקבלה החלטת הממשלה על הקמת מרכז אזורי "פסגות" במקום, בו ימוקמו משרדי המועצה האזורית מטה בנימין, כמו כן הוחלט על הקמת מגורים זמניים למספר משפחות, לרבות מבנים זמניים של מוסדות חינוך. הקמת היישוב החלה באוגוסט 1981, בראש ההר הוצבו כמה קרוואנים ששימשו את המועצה האזורית, וסביבם הלך ונבנה היישוב. המשפחות המקימות היו חברות בגרעין מישיבת כרם ביבנה ומשכונת בית וגן בירושלים.
לאחר שחמש המשפחות הראשונות עלו על הקרקע, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי פלסטינים שטענו לבעלות על האדמה, וכן נטען שמאז 1976 נאסרה על בעלי הקרקעות באזור בנייה מסיבה ביטחונית ומבנה משרדי המועצה אינו מבנה ביטחוני. בג"ץ הקפיא את המשך ההתיישבות במקום לחודשים. עם זאת, בסופו של דבר הוסרה העתירה. דורית ביניש, שהייתה אז מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה, ייצגה את רשויות המדינה בדיון בעתירה בבית המשפט העליון. מבני הקבע הראשונים ביישוב הושלמו בשנת 1986.
פסגות שימשה כמקום מושבה הראשון של המועצה האזורית מטה בנימין משנת 1981 ועד דצמבר 2020, אז עברה לאזור התעשייה שער בנימין.
בשנות ה-80 התגורר ביישוב שלמה פילבר ושימש כמזכיר היישוב.
אירועים ביטחוניים
בעקבות קרבתו של היישוב לרמאללה ואל בירה שהמצב הביטחוני בו ידע עליות ומורדות במהלך השנים. כבר מהשנים הראשונות היו היחסים בין תושבי פסגות לערביי הסביבה מתוחים. דרך הגישה ליישוב עברה בלב אל-בירה ורמאללה (כביש 60 הישן) והשלכת אבנים על כלי רכב בדרכם ליישוב הייתה עניין שבשגרה. עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 באה החמרה בהשלכות אבנים ואף לירי. במרץ 1988, נשרף אוטובוס להסעת תלמידים של היישוב מבקבוק תבערה שהושלך עליו.
במאי 2014 שוב נורתה אש לכיוון היישוב.
מוסדות היישוב
ביישוב שכנו משרדי מועצה אזורית מטה בנימין החל מ-1983 ועד דצמבר 2020,  כשהועברו לאזור התעשייה שער בנימין. בנוסף, שוכנים ביישוב המתנ"ס האזורי, ספרייה אזורית, בית הספר "צור ישראל"-תיכון אזורי בתוכנית "הילה", אולפנא תורנית אזורית "טל תחיה", בית ספר יסודי ומכון בני דוד פסגות, שהוא כולל ללימוד דיינות. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
רב היישוב וראש מכון בני דוד הוא הרב שלמה יוסף וייצן.
למרגלות היישוב ממערב מצוי מעיין בשם "עין אלג'נן", ואשר הוצע לזהותו עם היישוב "עין גנים" הנזכר באונומסטיקון של אוסביוס כאתר הסמוך לבית אל.
יקב פסגות
יקב פסגות הוקם ביישוב שנת 2003. כרמי היין של היקב נטועים על טרסות גיר בגובה 900 מטר מעל פני הים, סמוך ליישוב. בשנת 2008 עברו משרדי היקב למגרון, ובשנת 2020 עבר לאזור התעשייה שער בנימין הסמוך.
חורבת ניסיה
בשטח היישוב נמצאת חורבת ניסיה, שהיא אתר ארכאולוגי שנמצאו בו שרידי יישוב כנעני, ושרידים מהתקופה הישראלית, תקופת בית שני והתקופה הביזנטית, ואולי אף מאוחר מכך. באתר קיימים שרידי מבנים, מערות קבורה, יקב, שני מקוואות טהרה חשמונאיים ובית בד. בצפון-מערב האתר נמצאת מערת מסתור מימי מרד בר כוכבא. החל משנת 1979 ועד שנת 2002 חפרה באתר משלחת חוקרים אמריקנית בראשות ד"ר דייוויד ליווינגסטון במשך 16 עונות חפירה,. לווינגסטון זהה את התל עם העי המקראית, אך הזיהוי לא התקבל במחקר.
נתנאל לורך
נתנאל לוֹרְך (24 במאי 1925 – 25 ביוני 1997) היה היסטוריון, דיפלומט ומזכיר הכנסת.
תולדות חיים
בשנת 1941 הצטרף לורך ל"הגנה" ושימש כמפקד כיתה בגדנ"ע. בשנת 1944 התנדב לחטיבה היהודית הלוחמת (הבריגדה) ועם שחרורו ב-1946 שב לשרת ב"הגנה" בתפקידי מודיעין.
במלחמת העצמאות שירת לורך בחטיבת עציוני, ובמסגרתה השתתף בניסיון הפריצה לעיר העתיקה דרך שער יפו ושימש כמפקד נוטר דאם, בעת הדיפת ההתקפה של הלגיון הערבי על ירושלים היהודית. ב-1950 מונה לשלישו של הרמטכ"ל יגאל ידין. ב-1952 הקים את ענף היסטוריה בצה"ל, ועמד בראשו עד לפרישתו, בשנת 1955, בדרגת סגן-אלוף. לאחר פטירת נשיא מדינת ישראל חיים ויצמן (1952), מונה זמנית לשלישו הצבאי של הנשיא יצחק בן-צבי עד לאיוש התפקיד על ידי יוסף כרמל.
בראשית 1972 מונה לורך למזכיר הכנסת, וב-1981 נבחר כנשיא איגוד מזכירי הפרלמנטים, חרף איומי החרם מצד מדינות ערב. בשנת 1983 פרש מתפקיד מזכיר הכנסת.
בשנת 1983 שימש כעמית מחקר במכון טרומן לחקר השלום שבאוניברסיטה העברית וכמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
Paradinha
Paradinha (בעברית: פרדיניה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הברזילאית אניטה. הסינגל יצא לאור ב-31 במאי 2017 בעולם, וב-1 ביוני 2017, בברזיל תחת חסותם של האחים וורנר. את השיר כתבה אניטה עם אומברטו טאוורס וג'פרסון ג'וניור.
השיר זכה להצלחה רבה בעיקר בברזיל, והצליח להיכנס למצעדים רבים כאשר בשיאו הגיע למקום ה-3 במצעד הברזילאי הרשמי.
נתנאל לורך
תולדות חיים
לורך נפטר ב-25 ביוני 1997. השאיר אחריו את אשתו אריקה (ספרנית), שלושה ילדים ותשעה נכדים. בנו אמנון לורך (נולד ב-1953) הוא שותף במשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות'. בתו יהלי לורך (נולדה ב-1955) היא גנטיקאית, פרופסור לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד. נשואה לרוג'ר דויד קורנברג, פרופסור לביולוגיה מבנית בסטנפורד, חתן פרס נובל לכימיה (2006), בנו של ארתור קורנברג, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1959). בנו יפתח לורך (נולד ב-1956) הוא מנכ"ל בחברת טכנולוגיה. נשוי לרות לורך, נשיאת בית המשפט המחוזי מרכז.
על שמו רחוב בירושלים.
Paradinha
לשיר יצא ווידאו קליפ מצליח אשר ביומו הראשון ביוטיוב צבר למעלה מ-6 מיליון צפיות.
נתנאל לורך
יצירתו
לורך חיבר ספרים ומאמרים רבים, שרובם עוסקים בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל ובתולדות הדיפלומטיה והמדינאות בישראל. ספרו הידוע ביותר הוא "קורות מלחמת העצמאות".
Paradinha
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר צולם ב-24 במאי 2017 בניו יורק. הווידאו קליפ צולם על ידי ברונו אילוגטי, בהדרכתה של ג'ובאני ביאנקו, שגם שיתפה פעולה עם אניטה בווידאו קליפים לשיריה; "Bang" ,"Essa Mina é Louca", ו-"Cravo e Canela". באותו יום שצולם הווידאו קליפ הודלפו תמונות רבות וכולן הועלו לרשתות החברתיות. בווידאו קליפ הופיעו דוגמנים רבים, ביניהם לאיס ריבריו שכיכב בויקטוריה'ס סיקרט. התלבושות של המופיעים בווידאו קליפ נוצרו ועוצבו על ידי יועצת האופנה האמריקאית פטי וילסון, שעיצבה תלבושות לזמרים בינלאומיים רבים אחרים.
נתנאל לורך
יצירתו
ללורך מיוחס התרגום העברי של השיר "שניים סינים עם כינור גדול".
Paradinha
וידאו קליפ
בווידאו קליפ ניתן לראות את אניטה לבושה בשלל בגדים, ותסרוקות שונות. לאורך כל הקליפ המקומות בהם אניטה רוקדת וזזה מתחלפים במהירות. חלק מהמקומות צולמו במכבסות, מסעדות, מרכזי קניות וכולי. הווידאו קליפ זכה להצלחה עולמית ונכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות שלו עולה על למעלה מ-150 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לשישי הנצפה ביותר של אניטה.
בלונק
בלונק (Blunck) הוא שם משפחה.
אדוארד בורק
אדוארד ריימונד בורק (בשם מלא באנגלית: Edward Raymond Burke; 28 בנובמבר 1880 – 4 בנובמבר 1968) היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת נברסקה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1933–1935) ולאחר מכן בסנאט (1935–1941).
ביוגרפיה
בורק נולד בשלהי נובמבר 1880 במחוז בון הום שבדקוטה הדרומית. בהמשך עבר עבר לספרטה, השוכנת במדינת ויסקונסין עם הוריו ואז לבלויט (Beloit) שבאותה המדינה, שם למד במכללה המקומית. בורק סיים את לימודיו בשנת 1906, עבר לשדרון שבצפון-מערב נברסקה, והחל ללמד בבית ספר עד 1908. משהשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, התקבל ללשכת עורכי הדין של נברסקה בשנת 1911. אחר כך היה חנוון באומהה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בורק לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת כלוטננט שני בשירות האוויר בין השנים 1917–1919. הוא כיהן כנשיא מועצת החינוך של אומהה מ-1927 עד 1930. בשנת 1933 החל כהונתו בקונגרס ה-73 כנציג מחוז הקונגרס השני של נברסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים האמריקאי התמודד בהצלחה אל הסנאט של ארצות הברית בבחירות 1934. בראשית ינואר 1935 בורק הושבע לתפקידו בסנאט.
בסנאט, תמך בורק בניו דיל הראשון של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך התנגד לניו דיל השני ויצא חוצץ נגד מדיניות הבית הלבן על הוספת שופטים חדשים לבית המשפט העליון של ארצות הברית ולחלק ממדיניות החוץ של רוזוולט. בנוסף, בורק האמין האמין ששום נשיא לא צריך לכהן יותר משתי תקופות כהונה. כתוצאה מהתנגדותו העזה לנשיא איבד בורק את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתקופת כהונה שנייה בסנאט ובמקומו נבחר מושל נברסקה רוברט לירוי קוקרן. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1940 הוא אישר אתתמך בורק במועמד המפלגה הרפובליקנית, ונדל וילקי, וגם במועמד הרפובליקני לסנאט בנברסקה יו באטלר, שגבר על קוקרן ביום הבחירות הכלליות.
הוא שב לעסוק בעריכת דין באומהה ב-1941 ועבר לוושינגטון הבירה בשנה העוקבת כדי לשמש כנשיא התאחדות מפיקי הפחם הדרומית עד ל-1947. הוא היה נציג בוושינגטון ויועץ כללי בוועדה למתן מעמד מדינה עבור הוואי עד 1950, אז פרש לקנסינגטון שבמרילנד. בראשית נובמבר 1968 הלך בורק לעולמו.
נריקלה
נָרִיקָלָה (בגאורגית: ნარიყალა) היא מצודה עתיקה, המשקיפה על טביליסי, בירת גאורגיה, ועל נהר הקורה. המצודה מורכבת משני אגפים מוקפים בחומה, בראש מדרון תלול, בין אמבטיות גופרית, לבין הגנים הבוטניים של טביליסי. בחצר התחתונה, שוחזרה, כנסיית ניקולאס הקדוש.
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה החמישית חוזקו חומות המצודה על ידי המלך האיברי, וחטנג גורגסלי. החל מהמאה השביעית ועד למאה האחת עשרה הייתה המצודה בשליטת ערבים, שהרחיבו אותה משמעותית. הם הקימו מגדל בשם "שאכּתאכּי", ששימש כמצפה כוכבים אסטרונומי עד למאה הארבע עשרה. עם כיבוש טביליסי על ידי מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, דוד הבנאי (1089-1125), בשנת 1122, עוברת המצודה לשליטה גאורגית ומתחזקת שוב על ידי דוד הבנאי.
עם הפלישה המונגולית לגאורגיה עברה השליטה על המצודה לידי המונגולים שהחליפו את שמה ל: נארין קלה (בעברית: "המצודה הקטנה"). ובמאה השש עשרה עברה המצודה לשליטת האימפריה הספווית. כאשר במאה השבע עשרה נהרסת על ידי הטורקים לאחר מצור. הם הקימו במקום מגדל מרובע ששימש כבית כלא.
רוב הביצורים ששרדו מתוארכים למאות השש עשרה והשבע עשרה. בשנת 1827, חלקים מהמצודה ניזוקו על ידי רעידת אדמה והתמוטטו. על פי גרסה אחרת הפך המגדל למחסן לנשק ולחומרי נפץ, שמאוחר יותר התפוצצו. באותה תקופה הייתה גאורגיה חלק מהאימפריה הרוסית, ולמצודה לא הייתה משמעות צבאית. כתוצאה מכך לא שוקמה המצודה.
אנדראס בלונק
אנדראס בלונק (בגרמנית: Andreas Blunck; 20 בדצמבר 1871 – 12 באפריל 1933) היה פוליטיקאי גרמני חבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית. שר המשפטים בממשלתו הראשונה של הרמן מילר ברפובליקת ויימאר, בין מרץ ליוני 1920 עד שהוחלף על ידי אויגן שיפר.
ביוגרפיה
נולד בשלזוויג-הולשטיין, למד בגימנסיה בגליקשטאדט ואחר כך למד משפטים וסינית בברלין. בראשית המאה ה-20 החל במעורבות פוליטית בהמבורג, וב-1912 נבחר לראשונה לרייכסטאג.
בעת המהפכה הגרמנית נעצר בידי חברי מועצת הפועלים הרדיקליים, בדצמבר 1918. בין השנים 1919–1920 היה חבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP) באספה הלאומית של ויימאר, ובין 1920 ל-1924 כחבר הרייכסטאג מטעם המפלגה. לאחר הפוטש של קאפ, הצטרף עם המפלגה לממשלתו של הרמן מילר וכיהן כשר המשפטים עד התפטרות הממשלה ביוני 1920 לאחר הבחירות לרייכסטאג.
הוא מת באומיל ב-12 באפריל 1933.
בשורות טובות (סדרת טלוויזיה, 2006)
בשורות טובות היא סדרת טלוויזיה דרמה-קומית ישראלית, בכיכובו של שי אביבי, אשר שודרה בין השנים 2007-2006 במסגרת "שידורי קשת" של ערוץ 2.
הסדרה זכתה למדרוג בינוני עד גבוה, אך לביקורות לא מחמיאות ברובן ושנויות במחלוקת, כשהיא מוכרת לרוב מבקרי הטלוויזיה והצופים כמקבילה הישראלית של הסדרה "תרגיע" של לארי דייוויד. היא כמעט כולה מבוססת על סיפורו של אביבי, עם נגיעות אוטוביוגרפיות מעברו, כולל הקִרבה לרוחניות ולמסעות להודו, ולעברו המקצועי בסדרות "הבורגנים" ו"החמישייה הקאמרית".
עלילה
הסדרה עוקבת אחר דמותו של שי אביבי (בתפקיד עצמו), שחקן עם קריירה מדרדרת, אשר חווה את משבר גיל הארבעים, כשנקלע למצב בו צריך למצוא איזון בין חיי גילוי רוחני, לבין חוזה מפתה בערוץ 2. כך, לאורך הפרקים, מנסה אביבי להתמודד עם המתח בין החומר לרוח, בין הכסף לחופש ובין האמת לתדמית, וכך יחשוף לצופה את עולם הטלוויזיה הישראלי.
בן זונה
בן זונה וגם זונה הם כינויי גנאי לאדם שעורר רוגז אצל אדם אחר, או לאדם שמעשיו פסולים, ונובעים מרוע לב, מנוכלות וכדומה. המילה "זונָה" (בנקבה) משמשת בהקשר זה גם לתיאורו של גבר. כינוי גנאי דומה, המופנה נגד אישה הוא בת זונה.
בתחרויות ספורט נפוצה הקריאה הקצובה "השופט בן זונה", כאשר השופט מקבל החלטה שאינה לרוחם של האוהדים הצופים בתחרות. לעיתים סופגים גם השחקנים כינוי גנאי זה.
העובדה שגם "זונה" וגם "בן זונה" הם כינויי גנאי בעלי אותה משמעות הובילה את אורלי קסטל-בלום, למשחק מילים בספרה "דולי סיטי", שבו מספרת דולי, גיבורת הרומן:.
לעיתים משמשת המילה "בן זונה" כקריאת תיגר. המתאגרף אלוף העולם הבלתי מעורער ג'ק דמפסי פקד בצעירותו לעיתים קרובות מסבאות כדי לקרוא תיגר על הנוכחים בהן באומרו:.