cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לילסטרום (כדורגל)
ב-14 בספטמבר 1977 רשם המועדון את משחקו הראשון אי פעם במסגרת אירופית בניצחון המפתיע 0-2 נגד אייאקס אמסטרדם במסגרת גביע אירופה לאלופות, אך הפסידה 4-0 בגומלין שנערך בהולנד.
דלתא 3000
הדלתא 3000 היה משגר לוויינים אמריקאי ששימש ל-35 שיגורים בין 1975 ל-1989. הטיל הוא בן לסדרת טילי הדלתא. לטיל היו מספר גרסאות, כל גרסה הייתה בעלת מספר זיהוי בן 4 ספרות כשהספרה הראשונה היא 3.
השלב הראשון של המשגר היה שלב Extended Long Tank Thor בעל מנועי RS-27 (ששימש גם בדלתא 2000), לו נוספו שלושה או תשעה מאיצים מסוג קסטור-4 (במקום הקסטור-2 המיושן ששימש בטילי דלתא קודמים) להגדלת יכולת הנשיאה.
לשלב שני היו שתי אופציות: או שלב דלתא P ששימש בטילי דלתא קודמים או שדרוג של השלב שנקרא דלתא K. במספר שיגורים נוסף גם שלב שלישי מסוג סטאר-37D או 37E או 48B.
שיגורי הדלתא 3000 בוצעו או ב-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל או ב-SLC-2W מבסיס חיל האוויר ונדנברג. מתוך 35 שיגורים שניים נכשלו ואחד נכשל חלקית (לא הביא את הלוויין למסלול הרצוי).
אורלי וגיא (תוכנית אקטואליה)
אורלי וגיא הייתה תוכנית אקטואליה יומית ישראלית ששודרה בערוץ עשר בהנחיית אורלי וילנאי וגיא מרוז. התוכנית שודרה מ-30 בינואר 2011 ועד 13 ביוני 2018 בשעות הבוקר. החל מ-25 ביוני 2018 שודרה בשעה 19:00. התוכנית האחרונה שודרה ב-15 בינואר 2019.
היסטוריה
בשנת 2009 הגישו וילנאי ובן זוגה מרוז, בערוץ 10, תוכנית תחקירים בשם "אורלי וגיא בע"מ". בתום העונה השנייה של התוכנית, בינואר 2011, הם עברו להגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10, ששמה שונה ל"אורלי וגיא". תוכניתם החליפה את תוכנית הבוקר הקודמת של ערוץ 10, שהוגשה בשנים 2010-2008 על ידי חיים אתגר וטלי מורנו (שהוחלפה בהמשך על ידי עדן הראל ומגישות מחליפות). ב-2013 דווח כי הרייטינג של תוכניתם הוא כ-4%, פי שניים ויותר מתוכניות קודמות בערוץ זה.
במסגרת קידום אג'נדה חברתית של זכויות נשים בתוכניתם, בשנת 2014 הודיעו וילנאי ומרוז בתוכניתם ובדף הפייסבוק שלהם כי הם מבטלים את השתתפותם בפסטיבל להעצמה נשית באילת, לאחר שנודע להם שהזמר אייל גולן, שנחשד אז ב"פרשת הקטינות", הוזמן להופיע באותו אירוע. בעקבות הפרסום הגיש נגדם גולן תביעת לשון הרע.
משנת 2011 ועד 2016 ערכו את התוכנית דני ליבר ואילן שניג. בספטמבר 2015 הצטרף ליבר לצוות העריכה בתוכנית פנים אמיתיות, בהנחיית אמנון לוי. במאי 2016 עזב גם שניג את תפקידו.
בינואר 2016 עלתה לאוויר התוכנית "אור ומיה" בהגשת אור הלר ומיה זיו וולף אשר שודרה במקום התוכנית בימי חמישי ושישי. ב-29 בספטמבר 2017 ירדה התוכנית מהאוויר. את מקום התוכנית "אור ומיה" ממלאת התוכנית "בוקר אור", אשר משודרת בימי שישי.
בתחילת שנת 2016 הוארכה התוכנית בשעה נוספת, מהשעה 9 עד השעה 10. התוכנית נקראה "דני רופ עד 10" והוגשה על ידי דני רופ, עד ירידתה מהאוויר ב-20 בספטמבר 2017.
ב-23 באוקטובר 2017 עלתה לאוויר התוכנית "עובר ושב", שודרה לפני התוכנית, ובעקבות כך התוכנית שודרה החל מהשעה 6:45. ב-31 במאי 2018 ירדה עובר ושב מהאוויר והתוכנית חזרה לשדר החל מהשעה 6:20.
ב-13 ביוני 2018 שודרה התוכנית האחרונה. התוכנית "בוקר אור" החליפה את התוכנית עד המיזוג של ערוץ עשר עם רשת. ב-25 ביוני 2018 התוכנית חזרה במתכונת חדשה של תוכנית יומית חדשה בענייני היום וחברה בשעה 19:07.
ב-15 בינואר 2019 שודרה התוכנית באופן חד-פעמי בבוקר במתכונת מיוחדת (בנוסף לתוכנית בערב). זאת בעקבות סיום פעילותו של ערוץ עשר באותו ערב.
באותו יום בערב, התוכנית ירדה מהאוויר לאחר 7 שנות שידוריה. המגישים אורלי וגיא עברו להגיש יחדיו במקום תוכנית תחקירים חדשה תחת השם "אורלי וגיא".
תוכן תוכנית הבוקר
תוכנית הבוקר שודרה בשידור חי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 6:20 - 9:00 במסגרת חדשות עשר ובהפקת אולפני הרצליה. התוכנית כללה מבזקי חדשות, וראיונות בנושאי אקטואליה ופנאי עם אורחים ומומחים שמתארחים באולפן. במהלך שידור התוכנית נהגו וילנאי ומרוז להזמין את הצופים להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית, ולהגיב לאייטמים המשודרים.
במסגרת התוכנית קידמו המנחים פרויקטים שעולים בקנה אחד עם האג'נדה שלהם לקידום צדק חברתי, כגון פרויקט "סופר חברתי" - קואופרטיב שמטרתו הפחתה משמעותית במחירי המזון, פרויקט בשיתוף "עמותת הל"ב למלחמה בעוני בישראל" - סיוע משפטי טלפוני מסטודנטים עבור הפונים דרך התוכנית, ועוד. בתוכניתם הם ניסו לקדם גם זכויות של נשים.
בסיום כל תוכנית הזמינו וילנאי ומרוז את הצופים להתקשר אליהם ל"קו הידידות" שלהם, המופעל בחסות הקרן לידידות.
תוכן תוכנית הערב
התוכנית שודרה בשידור חי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 19:10-19:57 במסגרת ובהפקת חדשות עשר. התוכנית כללה כתבות תחקיר, נושאים חברתיים, אקטואליה וענייני היום. במהלך השידור הזמינו אורלי וגיא להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית, ולהגיב לאייטמים המשודרים.
במסגרת התוכנית, קידמו אורלי וגיא נושאים חברתיים שונים.
בסיום כל תוכנית הזמינו אורלי וגיא את הצופים להתקשר אליהם ל"קו הידידות" שלהם, המופעל בחסות הקרן לידידות.
אורלי וגיא חוזרים עם תשובה
בשנים 2013 - 2015 שודרה בערוץ עשר תוכנית ספין אוף של "אורלי וגיא" בשם "אורלי וגיא חוזרים עם תשובה", תוכנית תחקירים ששודרה בשעות הערב. התוכנית עסקה בעיקר בתחקירים חדשים על אירועי עבר, דוגמת: אסון הבונים, הפיגוע במעלות, רצח נאוה אלימלך, היעלמות מג'די חלבי וקריסת חברת חפציבה דיור ואחזקות. במרץ 2014, ערכו תחקיר, בו העלו טענות שמונה זילברשטיין חוותה פגיעה מינית על ידי אורי זוהר בסצנה המפורסמת מהסרט "מציצים", או לכל הפחות סבלה מניצול מיני. בדצמבר 2014 ערכו תחקיר על רמות ההורמונים בחלב המשווק בישראל.
נותר
בהלכות קרבנות, נותר הוא קרבן שלא נאכל בזמן שנקבע בתורה לאכילתו, או לא הוקרב על המזבח בזמן שקבעה התורה להקרבתו. יש מצווה להקריב את הקורבן ולאוכלו בזמנו עד תומו, כך שלא יוותר ממנו לאחר הזמן שנקבע לאכילתו. אם עבר הזמן וטרם הספיקו לבצע בקורבן את המצווה הדרושה בו - אסור לאכול אותו או להקריב ממנו, ומצווה לשרוף אותו. האוכל נותר במזיד נענש בכרת, ואם עשה בפני עדים והתראה, בית דין גוזר עליו מלקות. אם היה זה בשוגג, חייב חטאת.
האיסור להותיר מן הקורבן
בתורה מוזכר כמה פעמים איסור להשאיר את בשר הקורבן מעבר לזמנו:
פסוקים אלה עוסקים בחלקי הקורבן הראויים לאכילה. איסור דומה נאמר גם על החלקים הטעונים הקרבה: "וְלֹא יָלִין חֵלֶב חַגִּי עַד בֹּקֶר" (שמות כג, יח).
מן הפסוקים על קורבן תודה נלמד האיסור גם ביחס לקורבנות שעליהם לא נאמר הדבר במפורש.
הזמן הקצוב להקרבת הקורבנות ואכילתם
הזמן המוקצב משתנה בין סוגי הקרבנות השונים. לדוגמה: קרבן שלמים נאכל ביום הקרבתו, בלילה שלאחר מכן ועוד יום נוסף (עד הלילה). ובלשון המשנה : לשני ימים ולילה אחד. לאחר זמן זה אם לא אכלו את הקרבן הוא נהפך לנותר.
איסור האכילה ומצוות השריפה
איסור האכילה נלמד מהפסוק "לא יאכל כי קדש הוא" (שמות כ"ט, ל"ד). העונש על אכילת הנותר הוא כרת: "וְאֹכְלָיו עֲו‍ֹנוֹ יִשָּׂא, כִּי-אֶת-קֹדֶשׁ ה' חִלֵּל; וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא, מֵעַמֶּיהָ." (ויקרא י"ט, ח').
מצוות שריפת הנותר
ישנה מצוות עשה לשרוף את הנותר באש, כיוון שנאמר "וְהַנּוֹתָר, מִבְּשַׂר הַזָּבַח--בַּיּוֹם, הַשְּׁלִישִׁי, בָּאֵשׁ, יִשָּׂרֵף" (ויקרא ז', י"ז).
פונקציה מעריכית
פונקציה מעריכית היא פונקציה מתמטית מהצורה \ a^x. המספר \ a נקרא בסיס הפונקציה. כאשר מגדירים את הפונקציה כפונקציה ממשית, מגבילים לרוב את בסיס החזקה ודורשים \ a>0.
דוגמה:
המספר e הוא בסיס מיוחד לפונקציה המעריכית. ייחוד זה בא לידי ביטוי, למשל, בכך שנגזרת של פונקציה מעריכית ש-e הוא בסיסה, זהה לפונקציה עצמה. פונקציה מעריכית שבסיסה הוא e נקראת אקספוננט.
הפונקציה ההופכית לפונקציה המעריכית היא פונקציית הלוגריתם.
כפונקציה ממשית, פונקציה מעריכית היא פונקציה עולה אם בסיסה גדול מ-1. אם הוא 1 היא הפונקציה הקבועה 1, ואם הוא קטן מ-1 וגדול מ-0 היא יורדת. בפונקציות מעריכיות ממשיות, מגבילים את בסיס הפונקציה המעריכית למספרים חיוביים בלבד, מכיוון שבבסיס שלילי, הפונקציה לא תהיה מוגדרת עבור מספרים מסוימים (0.5 וכדומה).
הגדרת הפונקציה המעריכית
במסגרת החשבון האינפיניטסימלי, הדרך הקלה והמהירה ביותר להגדיר את הפונקציה המעריכית, היא באמצעות האקספוננט (\ e^x) והלוגריתם הטבעי, כאשר את הפונקציה \ e^x, ואת הקבוע e מגדירים באמצעות טור חזקות:. מבחני ההתכנסות הסטנדרטיים מראים שהטור מתכנס לכל ערך ממשי x, ולכן ניתן להגדיר באופן טבעי \ e=e^1.
ניתן להגדיר באופן כללי את הפונקציה המעריכית באמצעות פיתוח חוקי החזקות של חתכי דדקינד מתוך פעולת החזקה של המספרים הרציונליים, בלי תלות בפונקציית האקספוננט.
תכונות הפונקציה המעריכית
כל תכונות הפונקציה המעריכית נובעות מתכונות האקספוננט. כך, הפונקציה המעריכית היא פונקציה רציפה וגזירה. הפונקציה המעריכית הפיכה כאשר בסיסה שונה מאחד, כלומר a \ne 1 (כלומר כאשר ). הפונקציות המעריכיות מעבירות חיבור לכפל, וכפל לחזקה כלומר מתקיימות התכונות: למעשה, קל לראות שאם פונקציה כלשהי מעבירה כפל לחזקה (מקיימת את התכונה השנייה), אז היא בהכרח פונקציה מעריכית. לעומת זאת פונקציה שמעבירה חיבור לכפל (מקיימת את התכונה הראשונה) איננה בהכרח פונקציה מעריכית, אם היא לא רציפה.
דוגמאות
כש-N_0 היא הכמות המקורית, N_t היא הכמות שנשארת אחרי זמן t_{1/2}, t הוא חצי אורך החיים של החומר, \tau הוא אורח החיים הממוצע של החומר ו-λ הוא קבוע הדעיכה. שלושת הפרמטרים t_{1/2}, \tau,ו-λ קשורים על ידי המשוואות כש-(ln(2 הוא הלוגריתם של 2 (בערך 0.693)
חסן אבו ליבדה
חסן אבו ליבדה (נולד ב-1954), הוא מתמטיקאי וסטטיסטיקאי פלסטיני, מייסד הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה. מכהן כשר העבודה והרווחה בממשלה הפלסטינית החל משנת 2005.
אודות
בשנת 1979 סיים אבו ליבדה תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ביר זית, בשנת 1981 סיים תואר שני במתמטיקה וסטטיסטיקה מאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, בשנת 1986 עשה תואר שני בסטטיסטיקה יישומית באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית ובשנת 1988 סיים דוקטורט בביוסטיסטיקה מאוניברסיטת קורנל בארצות הברית. הוא שימש כמרצה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטאות ביר זית וקורנל.
בשנת 1993 ייסד את הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (המקבילה הפלסטינית ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה הישראלית) והיה הנשיא שלה עד לשנת 2005. בין השנים 2003 ל-2005 כיהן תחת אחמד קריע כחבר קבינט. כמו כן ליבדה היה חבר באספה הלאומית הפלסטינית. בפברואר 2005 מונה לתפקיד שר העבודה ושר הרווחה הפלסטיני.
במהלך כהונתו פעל למען חרם כנגד מוצרים מההתנחלויות והפסקת עבודת פלסטינים בהתנחלויות ישראליות. בשנת 2010 פרסם מאמר דעה בידיעות אחרונות תחת הכותרת "החרמת מוצרי ההתנחלויות – לא נגד ישראל", בו הוא מסביר לציבור הישראלי את מניעי החרם.
בשנת 2011 הוא הודח מתפקידו בממשלה הפלסטינית, והואשם בהפרת אמונים, הונאה, סחר במידע פנים ומעילה בכספי ציבור.
אבו ליבדה הוא משורר וסופר חובב ופרסם שני ספרי שירה ושני ספרי סיפורים קצרים. הוא נשוי ואב לשני בנים ושתי בנות.
מפקד האוכלוסין הפלסטיני 1997
ב-1997, במהלך מפקד האוכלוסין הפלסטיני הראשון המשמש בסיס לכל עדכוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מדי שנה, הצהיר אבו ליבדה, מנהל הלשכה דאז: In my opinion, it is as important as the intifada ... It is a civil intifada (בעברית: "לדעתי, מפקד האוכלוסין חשוב כמו האינתיפאדה... זוהי אינתיפאדה אזרחית")
בפברואר 1998 הודה אבו ליבדה במסיבת עיתונאים באל-בירה בעיוות נתוני המפקד: "פקדנו 325,000 אנשים המתגוררים מחוץ לאדמות פלסטין זה יותר משנה."
ב-2017, התייחס אבו ליבדה לדבריו אלו בריאיון לגלי צה"ל במסגרת כתבה שעניינה העדר נתוני אמת מוחלטים על מספר הפלסטינים בין הים לירדן: "חס וחלילה. לא שיחקנו עם הנתונים. דמוגרפיה היא לא עניין שהפלסטינים משתמשים בו כדי להשיג מדינה...יכולות להיות לכך השלכות כואבות באספקט הכלכלי. כוונתי לומר שאם הייתי ישראלי הייתי מאוד מודאג מהסיטואציה הדמוגרפית הפלסטינית".
שמואל פינלס
שמואל פּינלס (או פינלש; בזמנו נכתב פיניליש; בלועזית: Samuel Pineles; 23 ביולי 1843, ברודי, גליציה – 1928, גאלאץ, רומניה) היה נדבן ופעיל ציוני דתי, הרוח החיה בארגון קונגרס פוקשאן ונשיאו ומזכיר הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, פעיל בכל ישראל חברים ברומניה.
קורות חיים
שמואל פינלס נולד בעיירה ברודי שבגליציה, לסופר התלמודי והמשכיל הרב מנדל פינלס. בגיל 17 התיישב בגאלאץ, שם סייע בעסקי אביו. פינלס היה יזם ואיש פיננסים ופעילותו תרמה לשגשוג עסקי הנמל בגאלאץ. בהיותו תורם בעין יפה, נחשב פינלס לאחד מעמודי התווך של הפילנתרופיה היהודית ברומניה. הוא הושיט עזרה רבה לפליטי הפוגרומים שהגיעו לרומניה מהאימפריה הרוסית, ובהמשך עזר לפליטים היהודים שנמלטו מהשלטונות הסובייטיים. הוא היה פעיל מרכזי בלשכת "בני ברית" של גאלאץ והמריץ רבים אחרים לתרום.
פינלס התבלט בפעילותו הציונית, יחד עם ד"ר קרפל ליפה ייסד ביאשי את הקבוצה "יישוב ארץ ישראל" ואת חובבי ציון המקומיים. הוא יזם את הקונגרס הציוני בפוקשאן והיה נשיאו. הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, שבראשו עמד, ארגן את עליית היהודים שהקימו את ראש פינה וזכרון יעקב. לאחר הופעת הציונות המדינית של הרצל, הצטרף פינלס לרעיון בהתלהבות רבה. בקונגרס הציוני העולמי הראשון (בזל 1897) נבחר פינלס כסגן נשיא, לצד מקס נורדאו. עד מותו בשנת 1928 בגאלאץ השתתף פינלס בכל הקונגרסים הציוניים והיה פעיל בארגונים השונים ובעיתונות היהודית.
פינלס היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית ונמנה עם מייסדי "אוצר התיישבות היהודים". ייסד גם כן את העיתון Emigrantul ("המהגר") בגאלאץ (יחד עם אלעזר רוקח).
העיר גבעת שמואל בגוש דן קרויה על שמו של שמואל פינלס וכן פארק שנמצא בצפון העיר. כמו כן, קרויים על שמו רחוב בירושלים ורחוב בתל אביב ובזכרון יעקב. בשנת 1965 הועלו עצמותיו לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
באפי סיינט-מארי
באפי סיינט-מארי (באנגלית: Buffy Sainte-Marie; נולדה 20 בפברואר 1941) היא זמרת-יוצרת, אמנית, פמיניסטית, מחנכת, ופעילה פוליטית, בעיקר בנושאי התנגדות למלחמה וזכויות ילידים של יבשת אמריקה. סיינט-מארי החלה את דרכה המוזיקלית יחד עם גדולי אמני הפולק - בוב דילן, ג'וני מיטשל, ניל יאנג, ולאונרד כהן, בין היתר. למרות ההצלחה המוקדמת שלה, הקריירה המוזיקלית שלה דעכה ושיריה לא הושמעו לעיתים מזומנות בתחנות הרדיו בארצות הברית. עם זאת, היא המשיכה לקבל הכרה מקצועית ואף זכתה בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב ב-1981 עבור שיר הנושא של הסרט קצין וג'נטלמן.
בנוסף למוזיקה, סיינט-מארי נלחמת על זכויות ילידים בארצות הברית וקנדה, בעיקר במחלוקות על אדמות. היא מנהלת מספר מיזמים חינוכיים לילדים ילידים, ואף עוסקת בציור ואמנות. היא קיבלה הכרה רחבה ופרסים עבור הפעילות החינוכית והחברתית שלה. חברה "קצינה" במסדר קנדה.
ביוגרפיה
סיינט-מארי נולדה ב-1941 בשמורת אומת הקרי בססקצ'ואן, קנדה. שירותי הרווחה הוציאו אותה בעודה תינוקת מבית הוריה, דבר שכיח באותם ימים, כאשר הרשויות הקנדיות הנהיגו מדיניות של היטמעות כפויה לתוך התרבות הלבנה - ומסרו אותה לאימוץ לזוג בארצות הברית, שם גדלה. לסיינט-מארי אין תעודת לידה, ולא ידוע מה עלה בגורלם של הוריה.
סיינט-מארי סיימה תואר ראשון בפילוסופיה מזרחית באוניברסיטת מסצ'וסטס ב-1962, והוענקו לה דוקטורטים של כבוד מ-13 אוניברסיטאות.
לאחר שסיימה ללמוד, יצאה סיינט-מארי לחיפוש אחר מקורותיה, וביקרה בשמורת הקרי ב-1964. במשך ביקור זה, היא אומצה לתוך משפחתו של בנו של מנהיג השבט בטקס שהחזיר לה באופן רשמי את השתייכותה לאומה.
סיינט-מארי נישאה שלוש פעמים: בין השנים 1971–1975 הייתה נשואה לדיוויין באגבי, מדריך גלישה בגלים. ב-1975 נישאה לשלדון וולף-צ'יילד. לזוג נולד בן אשר שמו דקוטה "קודי" סטאר-בלנקט וולף-צ'יילד. נישואים אלו גם הסתיימו, ובתחילת שנות השמונים נישאה לג'ק ניטשה. הזוג נפרד בשנות התשעים המוקדמות, וניטשה נפטר בשנת 2000. ב-2012 יצאה ביוגרפיה של סיינט-מארי, בשם Buffy Sainte-Marie: It’s My Way. סיינט-מארי מתגוררת במדינת הוואי.
שנות ה-60
סיינט מארי שרה הרבה על דיכוי ילידים ועל מלחמה, נושאים שעוררו מחלוקת רבה. אך היא גם קיבלה הכרה רבה בתקופה הזו - היא הייתה מופיעה קבועה בתוכניות טלוויזיה קנדיות ואמריקאיות, כולל תוכניותיהם של ג'וני קאש, ג'וני קרסון, פיט סיגר, American Bandstand, Soul Train, ותוכניות אירוח ומוזיקה פופולריות אחרות. ב-1964 נבחרה על ידי מגזין הבידור, בילבורד כתגלית השנה.
שנות ה-70
בשנות ה-70 חלה תפנית בקריירה של סיינט-מארי. לטענתה, בשל תכניה השנויים במחלוקת. לטענת סיינט-מארי שמה נכלל בסוף שנות ה-60 ובמהלך העשור הבא ב"רשימה השחורה" של תחנות הרדיו. סיינט-מארי סיפרה בראיון כי גילתה זאת רק בשנות ה-80, כאשר מגיש רדיו התנצל בפניה שלא הורשה להשמיע את שיריה. הוא סיפר לה שהוא קיבל מכתב מהבית הלבן ששיבח אותו על כך שלא השמיע את שיריה. סיינט-מארי מספרת שהיא פשוט חשבה בזמנו שהפופולריות שלה בארצות הברית דעכה, ולא הבינה כיצד באירופה ומקומות אחרים בעולם הוא המשיך לעלות באותה התקופה.
אך בפורומים אחרים, סיינט-מארי המשיכה להופיע לעין הציבור. היא הייתה אורחת קבועה בתוכנית רחוב סומסום בין השנים 1976–1981. בפעם הראשונה שהתארחה בתוכנית, ביקשו ממנה להקריא את האלף-בית, אך סיינט-מארי התעקשה שהיא רוצה לתת נראות לקיומם של אינדיאנים, ואירחה את התוכנית בשמורה אינדיאנית בניו מקסיקו. בתוכנית אחרת, היא הניקה את בנה בפני המצלמה.
ב-1979, היא כתבה את הפסקול לסרט Spirit of the Wind, אשר הוקרן בפסטיבל קאן.
שנות ה-80
סיינט-מארי כתבה יחד עם ג'ק ניטשה וויל ג'נינגס את שיר הנושא של הסרט קצין וג'נטלמן, Up Where We Belong, שהוקלט על ידי ג'ו קוקר וג'ניפר וורנס. השיר זכה בפרס האוסקר לשיר הטוב ביותר, ולאחר מכן גם בפרס גלובוס הזהב, לשנת 1982.
הופעות טלוויזיוניות שלה כללו השתתפות בסרט הטלוויזיה The Broken Chain, ואחד משיריה נבחר כשיר הנושא של התוכנית הקנדית Spirit Bay שעסק בחייהם של ילידים קנדיים. היא גם כתבה ושרה את הפסקול לסרט Where the Spirit Lives שנושאו היה חטיפת ילדים ילידים והכנסתם לפנימיות.
שנות ה-90
בנוסף להופעות נוספות בתוכניות על נושאים ילידיים, סיינט-מארי חזרה לאולפן ההקלטות לאחר הפסקה של 16 שנים. ב-1992 היא הוציאה את האלבום Coincidence and Likely Stories, אשר הקליטה בעזרת מחשב והעבירה להפקה דרך האינטרנט שהיה בינקותו - דבר שעוד לא היה מקובל באותן שנים, ולבטח לא בסוגת הפולק. ב-1996 הוציאה את Up Where We Belong, שכלל הקלטות מחודשות של גדולי להיטיה, כולל "החייל האוניברסלי". את האלבום ה
בתקופה זו היא גם החלה להראות את עבודות האמנות שלה בתערוכות, גלריות ומוזיאונים.
שנות ה-2000
בעשור הראשון של שנות ה-2000, סיינט-מארי המשיכה להופיע, להקליט, לנהל מיזמי חינוך, ולפעול למען זכויות ילידים. ב-2003 היא מונתה לדוברת פרויקט בתי הספר של UNESCO בקנדה.
ב-2008 הוציאה אלבום כפול בשם Buffy/Changing Woman/Sweet America: The Mid-1970s Recordings, אשר קיבץ שלושה אלבומים קודמים מהשנים 1974–1976, וב-2008 הוציאה אלבום סטודיו חדש בשם Running for the Drum. ב-2015 הוציאה אלבום נוסף, Power in the Blood, עבורו זכתה בפרס פולאריס היוקרתי.
מוזיקה
מתחילת דרכה, סיינט-מארי תקפה סוגיות פוליטיות וחברתיות במוזיקה שלה: היא החלה את הקריירה שלה בשירים על חוויות של ילידים אמריקאיים, והמשיכה בכתיבת המנונים נגד מלחמת וייטנאם. גם בהמשך דרכה, המשיכה בנושאים של אנטי-מלחמה ודיכוי ילידי, והוסיפה לאמתחתה התנגדות לאוכל מהונדס גנטית, סדיקה הידראולית, פמיניזם, גזענות, סביבתנות, קולוניאליזם, ועוד.
חינוך
ב-1969 הקימה סיינט-מארי קרן פילנתרופית למען חינוך ילידי כדי לעודד את השכלתם של תלמידים ילידים. ב-1996 יסדה את פרויקט החינוך "Cradleboard", במימון הקרן, והשיקה פרויקטים חינוכיים במספר אומות ילידיות שונות, כולל הקרי, מוהוק, נאוואחו, ילידי הוואי, וקהילות אפאצ'י ב-11 מדינות שונות ברחבי ארצות הברית.
מחאות
בין 1969 ל-1971, הקימה קבוצת ילידים אמריקאיים מחנה באי אלקטרז בכוונה להשתלט על האי ולקחת אותו בחזרה, במחאה על הגזל של אדמות ילידיות. סיינט-מארי הגיעה לאי בתמיכה ב-1971, ואף הופיעה בפני האקטיביסטים.
שידוך הולם
שידוך הולם (A Suitable Boy), רומן מאת ויקרם סת, נכתב בדלהי ב־1993. הספר זכה לשבחים רבים והיה לרב מכר עם צאתו לאור. "שידוך הולם" יצא לאור בעברית בהוצאת זמורה-ביתן ותורגם בידי שרון פרמינגר. המקור האנגלי של הספר, בן כ־1500 עמודים, הוא אחד הרומנים הארוכים ביותר שנכתבו באנגלית.
הרומן מגולל את סיפורן של ארבע משפחות בהודו ב־1950. רוב עלילת הספר מתרחשת בעיר הבדויה בראהמפור, בירת מדינת פורווה-פרדש (בדויה גם היא) בצפון הודו.
במרכז הרומן דמותה של הסטודנטית הצעירה לאטה מֶהרָה, אשר הגיע תורה להתחתן, והיא עומדת בפני שלוש ברירות: כביר דוראני, סטודנט מוסלמי שבו היא מאוהבת עד כלות, אמיט צ'טרג'י, משורר בנגלי צעיר ואחי גיסתה של לאטה (דמותו מבוססת חלקית על ויקרם סת עצמו), והארש חאנה, סוכן שאפתן של חברת נעליים (דמותו מבוססת על חייו של פְּרֶמו סת, אביו של הסופר).
הספר עובד על ידי "נטפליקס" למיני-סדרת דרמה בריטית בת שישה פרקים, באותו שם בבימויה של מירה נאיר וכתיבת התסריט של אנדרו דייוויס. הסדרה יצאה למסכים בשנת 2020.
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה
הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Filiberto di Savoia-Genova; 10 במרץ 1895 – 7 בספטמבר 1990) היה דוכס ג'נובה הרביעי, וחבר בית סבויה.
ביוגרפיה
לפיליברטו הייתה קריירה מצליחה בשורות הצבא המלכותי האיטלקי ואף הגיע לדרגת גנרל. פיליברטו תמך בבניטו מוסוליני, ואף התנדב לשרת במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, שם הוא פיקד על דיוויזיית החולצות השחורות ה-1, אשר הניפה את הדגל האיטלקי על עמבה ארדאם. כאשר הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד הארמייה האיטלקית השביעית, אולם לא מילא תפקידים בכירים לאחר שאיטליה הצטרפה לבעלות הברית.
ב-30 באפריל 1928 התחתן פיליברטו בטורינו עם הנסיכה לידיה פון ארנברג, בתם של אנגלברט מריה, דוכס ארנברג והנסיכה הדוויג דה ליניי, אולם לא היו להם ילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נערך משאל עם באיטליה, שבו הצביעו האיטלקים בעד לבטל את המלוכה. עם מותו של אחיו, פרדיננדו בשנת 1963, ירש פיליברטו את תאריו.
הנסיך פיליברטו מת ב-7 בספטמבר 1990 בלוזאן, שווייץ, ואחיו הצעיר הנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
גארי ווטסון
ביוגרפיה
ווטסון נולד בשרופשייר שבאנגליה. הוא סיים תואר באוניברסיטת קיימברידג', ובסוף שנות החמישים של המאה העשרים היה מורה בווסטמינסטר סיטי סקול שבלונדון, וביים מספר הצגות כגון "אי המטמון".
תחילת קריירת המשחק של ווטסון הייתה על במת התיאטרון. אחד מתפקידיו הבולטים היו במחזה "יהודית" מאת פרידריך הבל, שהועלה ב-1962 בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון, לצדו של שון קונרי.
ווטסון היה ידוע מתפקידיו בהפקות טלוויזיה של חברת ITC משנות השישים של המאה העשרים כגון "הגומלים", "המלאך" ו-Randall and Hopkirk (Deceased). בשנת 1966 שיחק בתפקיד ארמיס בסדרת הטלוויזיה "שלושת המוסקטרים" לצדם של בריאן בלסד וג'רמי יאנג. ב-1967 הופיע ווטסון במיני-סדרה "The Evil of the Daleks" של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-1972 שיחק במיני-סדרה "מלחמה ושלום" בכיכובו של אנתוני הופקינס. בין השנים 1972 ל-1974 גילם תפקיד של מפקח בילוש פרד קונור בסדרה המשטרתית "Z-Cars" של ה-BBC. ב-1974 גילם ווטסון את ג'ורג' ואוואסור בחמישה פרקים של הסדרה "משפחת פאליסר" המבוססת על רומנים מאת אנתוני טרולופ. ב-1977 שיחק בתפקיד רוס בסדרה "Murder Most English" של ה-BBC. עוד הופיע בעיבוד למחזה "מקבת'" של תיימז טלוויז'ן בתפקיד מקדאף.
דוד קראוס
ביוגרפיה
נולד בצ'כוסלובקיה לגבריאל ובלימה (ברטה) (לבית כהן) והיה הבן הבכור מבין שמונת ילדיהם. במלחמת העולם השנייה נלקח למחנה אושוויץ שם עבר סלקציה ומויין לטור המיועדים לעבודה. באושוויץ איבד רבים מבני משפחתו לאחר השיחרור איתר את אביו שהיה השורד היחיד ממשפחתו הגרעינית. קראוס עבר לאיטליה והצטרף לגרעין של ההגנה. בשנת 1948 עלה לישראל והתגייס לשורות הפלמ"ח ושובץ בחטיבת הנגב. עם קום המדינה שירת בצה"ל, ולאחר שחרורו התגייס למשטרת ישראל.
בין השנים 1952–1957 מילא תפקידי שטח בתחום התנועה, הסיור והתביעות. קראוס שירת בבסיס האימונים הארצי של המשטרה ולאחר מכן בענף התנועה של מחוז חיפה. בשנת 1958 סיים קורס קצינים ומונה למפקד יחידת סיור. בתפקידיו הבאים שימש ראש לשכת סיור ומבצעים, מפקד מרחב דן, ובשנת 1971 מונה למפקד מרחב המרכז. בסוף 1974 הועלה לדרגת ניצב משנה. שירת כמפקד מרחב ירושלים ובשנת 1977 עבר לשמש ראש אגף מנהלה במטה הארצי. בשנת 1978 מונה לראש אגף שיטור וביטחון ובשנת 1981 מונה, במקביל, לסגן המפקח הכללי. בשנת 1982 מונה לאב בית הדין המשמעתי ובשנת 1984 למפקד מחוז תל אביב.
בשנים 1982-1983 היה נשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
ב-1 באפריל 1985 מונה למפכ"ל התשיעי של משטרת ישראל, ושירת עד פרישתו ב-31 במרץ 1990.
שירת כשגריר ישראל בהונגריה.
מארי, נסיכת הולנד
מארי, נסיכת הולנד (בהולנדית: Marie van Oranje-Nassau; 5 ביוני 1841 – 22 ביוני 1910), הייתה נסיכה הולנדית בתו של פרדריק, נסיך הולנד, ואמו של וילהלם, נסיך אלבניה.
ביוגרפיה
מארי נולדה ב-5 ביוני 1841 בווסנאר שבהולנד לפרדריק, נסיך הולנד שהיה בנו השני של וילם הראשון ואשתו לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
בילדותה אובחנה מארי עם בעיות שמיעה קשות. כמו אחותה לואיזה היא נחשבה לאינטליגנטית מאוד ובעלת גינונים מלכותיים. בסידורי השידוכים הועלתה הצעה לחתנה עם אלברט אדוארד, נסיך ויילס, אולם אמו המלכה ויקטוריה התנגדה לכך. ב-18 ביולי 1871 התחתנה מארי עם וילהלם, נסיך ויד, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1907 מת בעלה וילהלם, נסיך ויד, וב-22 ביוני 1910 מתה מארי בביתה בנויוויד.
משפחתה
ב-18 ביולי 1871 התחתנה מארי עם וילהלם, נסיך ויד, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
תור-אייבל
התור-אייבל (באנגלית: Thor-Able) היה משגר אמריקאי ששימש לשיגור לוויינים וניסוי רכבי חדירה לאטמוספירה בין השנים 1958 ל-1960. המשגר כלל בדרך כלל שני שלבים. השלב הראשון היה טיל תור והשלב השני היה שלב מסוג אייבל. במספר שיגורים נוסף השלב השלישי אלטאיר 1. הטיל הוא בן למשפחת טילי התור ואחד מאבות טילי הדלתא.
16 שיגורים בוצעו. תשעה שיגורים לטיסה תת-מסלולית לניסוי רכבי חדירה לאטמוספירה ושבעה לשיגור לוויינים למסלול סביב כדור הארץ. שישה שיגורים נכשלו אך בשלושה מתוך שיגורים אלו הכשל נבע מהוספת שלב האלטאיר השלישי. כל 16 השיגורים בוצעו ב-LC-17A מנמל החלל קייפ קנוורל.
סוכות (מצרים)
סֻכֹּת הייתה התחנה הראשונה של שבטי ישראל ביציאת מצרים, בדרכם מארץ מצרים לארץ ישראל.
בספר שמות מתוארת יציאתם החפוזה של בני ישראל, העבדים של המצרים, ולאחר מכת בכורות שהייתה האחרונה בסדרת עשר המכות, התאפשרה יציאתם ביתר קלות; אולם הכתוב המקראי מדגיש כי העיתוי נקבע על ידי האל וכן מציין הכתוב כי אתר הכינוס של בני ישראל היה רעמסס, וממנו יצאו אל סכת:
בנוסף, הכתוב מסביר כי מסלול היציאה ממצרים וההתנהלות במדבר סיני נקבע על ידי האל לא בדרך הקצרה אל הארץ, אלא בדרך עוקפת על מנת שימנע עימות אלים צפוי עם כוחות חמושים של הפלשתים; עימות שעלול היה לייאש את שבטי ישראל ולגרום לחזרתם לחיי עבדות במצרים:
בספר במדבר מסופר על מסעות שבטי ישראל, וכן כי תולדות המסעות נכתבו בידי משה. הכתוב מציין את רעמסס כאתר הראשון של יציאת מצרים, ואת סכת כאתר השני:
במאה ה-20, הוצע לזהות את סכות ליד מצרים באתר בשם ת'כוֹת או ת'וקו, אולם חוקרים חלקו על זיהוי זה. התקבל על דעת חוקרים הזיהוי ב-תֶל אִל מַסְחוּתָה, הנמצא בקצהו המזרחי של ואדי ת'מִלַת, כ-20 ק"מ מערבית לאסמאעיליה. זיהוי נוסף הוצע באתר בסמוך לג'בל מרים, במרחק 20 ק"מ מתל משח'וטה, בצידו המערבי של אגם תמסח.
ויקטור אן
אן הוא האלוף האולימפי, בעל 8 מדליות אולימפיות, מהן 6 מדליות זהב ו-2 מדליות ארד. הוא זכה באולימפיאדת טורינו (2006) ב-3 מדליות זהב ומדליית ארד אחת ובכך היה לספורטאי הדרום קוריאני הראשון שזכה ב-3 מדליות זהב באולימפיאדה אחת. הוא שיחזר את הישגו זה באולימפיאדת סוצ'י (2014) אך הפעם עבור רוסיה. הוא אלוף עולם, בעל 37 מדליות, מהן 20 מדליות זהב (18 אישיות), 5 פעמים ברציפות אלוף העולם בקרב רב (2007-2003) ושיאן עולם.
אן התחרה עבור קוריאה הדרומית מאז ילדותו, אך משנת 2011 הוא מתחרה עבור רוסיה לאחר קבלת האזרחות. לדברי אביו, הוא עבר להתאמן ברוסיה בשל תמיכה נמוכה ולא נאותה אותה קיבל מאיגוד ההחלקה על קרח של קוריאה הדרומית. בתחילה הוא רצה לעבור להתחרות עבור ארצות הברית אך גילה שהמעבר ותהליך קבלת האזרחות ברוסיה פשוט ונוח יותר. לאחר ההצלחה המסחררת שלו בסוצ'י 2014 מספר עיתונים דיווחו על הבנה על החלטתו בקרב תומכיו הדרום קוריאנים, כעס רב כלפי האיגוד הדרום קוריאני ועל כך שיש ניסיון להחזיר אותו למדינה לקראת המשחקים האולימפיים הבאים שיערכו בה (פיונגצ'אנג 2018), אך לבסוף נאסר עליו להשתתף והוא לא צורף למשלחת הספורטאים הרוסיים מטעם הוועד האולימפי הבינלאומי.
באפריל 2020, הודיע על פרישתו מהשתתפות בספורט פעיל.
יואש (מלך ישראל)
יְהוֹאָשׁ (או יוֹאָשׁ) הוא דמות מקראית, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנים 800 עד 784 לפנה"ס. מוזכר גם בכתובת האשורית של אדד־ניררי השלישי, שנכתבה על גבי מצבה שנמצאה בתל רימאח, כמעלה מס לאשור.
במקרא
יהואש מלך לאחר ימי השפל של ממלכת ישראל בימי אביו יואחז. על המפנה במצבה המדיני של ישראל שחל בימי יהואש נכתב בספר מלכים:
על עוצמתה החדשה של ישראל מעידה העובדה שאמציה מלך יהודה שכר מיואש 100,000 חיילים על מנת לשתפם במסעו נגד אדום: "וַיִּשְׂכֹּר מִיִּשְׂרָאֵל מֵאָה אֶלֶף גִּבּוֹר חָיִל בְּמֵאָה כִכַּר־כָּסֶף" (דבה"ב כה, ו). לפי המסורת המובאת בספר דברי הימים, ויתר אמציה בסופו של דבר על השימוש בחיל זה ושילחם חזרה לישראל, מה שעורר את כעסם של החיילים המוחזרים ובתגובה לכך הם פשטו על ערי יהודה, בזזו ביזה והרגו הרג רב: "וּבְנֵי הַגְּדוּד אֲשֶׁר הֵשִׁיב אֲמַצְיָהוּ מִלֶּכֶת עִמּוֹ לַמִּלְחָמָה וַיִּפְשְׁטוּ בְּעָרֵי יְהוּדָה מִשֹּׁמְרוֹן וְעַד־בֵּית חוֹרוֹן וַיַּכּוּ מֵהֶם שְׁלֹשֶׁת אֲלָפִים וַיָּבֹזּוּ בִּזָּה רַבָּה (שם, יג). כנראה בתגובה על כך נאמר במלכים ובדברי הימים שאמציה, לאחר ששב ממסעו באדום שלח למלך ישראל הכרזת מלחמה. מלך ישראל ניסה אמנם להניאו מצעד זה אך המלחמה פרצה בסופו של דבר וצבא יהודה הובס. צבא ישראל פרץ את חומת ירושלים ולקח את כל הזהב והכסף שבאוצרות המקדש ובאוצרות בית המלך.
אחריו שלט בנו ירבעם השני, בימיו הגיעה ממלכת ישראל לשיא גודלה.
בממצא הארכאולוגי
יואש מוזכר כ־, "יואש השומרוני" (על שם בירת ממלכתו שומרון), במצבת אדד־ניררי השלישי מתל רימאח, בין מעלי המס למלך אשור מארצות המערב.
ג'וג'ו מויס
פאולין שרה מויס, הידועה בשם העט ג'וג'ו מויס (באנגלית: Jojo Moyes; נולדה ב-4 באוגוסט 1969) היא סופרת ועיתונאית בריטית. אחת הסופרות היחידות שזכו פעמיים בפרס: "הרומן הרומנטי של השנה" על ידי התאחדות סופרי הרומנים הרומנטיים בבריטניה. ספריה תורגמו לאחת עשרה שפות ברחבי העולם.
קורות חיים וקריירה מוקדמת
מויס נולדה בשנת 1969 בלונדון, אנגליה. היא למדה ברויאל הולוויי, אוניברסיטת לונדון וניו בדפורד קולג', אוניברסיטת לונדון. ב 1992, היא זכתה במענק במימון של העיתון אינדיפנדנט כדי ללמוד בקורס עיתונאות לתואר שני באוניברסיטה של העיר לונדון. עם סיום לימודיה, היא המשיכה במשך כעשור את עבודתה בעיתון "אינדיפנדנט" (פרט לשנה אחת, כשהיא עבדה בהונג קונג עבור העיתון: "סאנדי מורנינג"). בעבודתה בעיתון, כיהנה מויס בתפקידים שונים, והפכה לעוזרת עורך חדשות ב-1988. בשנת 2002 היא הפכה לאחראית על האמנות והמדיה בעיתון
קריירת כתיבה
מויס היא אחת הסופרות היחידות שזכו פעמיים בפרס "הנובלה הרומנטית של השנה" על ידי התאחדות סופרי הנובלות הרומנטיות בבריטניה. בשנת 2004 היא זכתה לראשונה עבור ספרה "פירות זרים" וב-2011 זכתה בשנית עבור הספר "המכתב האחרון מאהובך".
מויס מתגוררת בחווה בוולדן ספרון, אסקס עם בעלה, העיתונאי צ'ארלס ארתור, ושלושת ילדיהם. מויס מיוצגת על ידי שילה קראולי אצל הסוכן קרטיס בראון
פינק פלויד
פינק פלויד (באנגלית: Pink Floyd) הייתה להקת רוק בריטית, שפעלה מסוף שנות השישים עד אמצע שנות התשעים. היא נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות והמצליחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה. בין היתר בזכות המוזיקה המורכבת שהלהקה יצרה המשלבת בין רוק מתקדם וארט רוק לרוק פסיכדלי, הופעות הענק התיאטרליות שלה, ומילות השירים המעבירות רעיונות פילוסופיים ואידאולוגיים.
הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 1965 על ידי רוג'ר "סיד" בארט, ניק מייסון, רוג'ר ווטרס וריצ'רד רייט. לקראת סוף העשור החלה לצבור פופולריות בסצנת מוזיקת האנדרגראונד בלונדון. בשנת 1967 יצא אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn", שזכה להצלחה רבה. בדצמבר של אותה שנה הצטרף ללהקה דייוויד גילמור בעקבות הידרדרות במצבו הנפשי של בארט.
לאחר עזיבתו של בארט באפריל 1968 בשל בעיות נפשיות והתמכרותו לסמים, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה, והחלה תקופת ״תור הזהב״ של הלהקה. בתקופה זו הלהקה יצרה את האלבומים: "The Dark Side of the Moon" בשנת 1973, "Wish You Were Here" בשנת 1975, "Animals" בשנת 1977, "The Wall" בשנת 1979. בשנת 1982 רוג׳ר ווטרס החליט ליצור אלבום רק משל עצמו תחת שם הלהקה והאלבום "The Final Cut" יצא לאור בשנת 1983.
בשנת 1985 עזב ווטרס את הלהקה לאחר סכסוכים מתמשכים עם חברי הלהקה, בעיקר עם גילמור, ומשלב זה ואילך הפך גילמור באופן לא רשמי למנהיג הלהקה. לאחר עזיבתו של ווטרס הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן נוספים - "A Momentary Lapse of Reason" (משנת 1987) ו-"The Division Bell" (משנת 1994).
בשנת 1996 נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוקנרול" ובשנת 2005 ל"היכל התהילה של המוזיקה הבריטית" (UK Music Hall of Fame). באותה שנה התאחדו חברי הלהקה להופעה חד פעמית שנערכה בלונדון במסגרת מופעי ה"לייב אייד". באוגוסט 2015, כעשר שנים לאחר הופעתם האחרונה, הודיעו חברי הלהקה על פירוקה הרשמי.
לאורך שנות פעילותה מכרה הלהקה למעלה מ-250 מיליון אלבומים בעולם, מתוכם 75 מיליון נמכרו בארצות הברית. אלבומי הלהקה - "The Wall" ו"The Dark Side of the Moon" נכללים ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה.
הקמת הלהקה
רוג'ר ווטרס וניק מייסון למדו ביחד בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת וסטמינסטר שבלונדון. בשנת 1963 הצטרפו ווטרס ומייסון להרכב אותו הקימו קית נובל וקלייב מטקאלף. בנוסף אליהם ניגנה בלהקה אחותו של נובל, שילה. ריצ'רד רייט, שהיה אף הוא סטודנט בפקולטה, הצטרף ללהקה כעבור שנה, שנקראה אז "סיגמה 6" ("Sigma 6").
ווטרס היה נגן הגיטרה המוביל, מייסון ניגן על התופים ורייט ניגן כגיטריסט ליווי, משום שהיה קשה להשיג קלידים לחזרות ולהופעות. בתחילה ניגנה הלהקה במרתף האוניברסיטה, בעיקר גרסאות כיסוי של להקת "המחפשים", בשילוב שירים מקוריים שכתבו מנהל הלהקה וחברם לספסל הלימודים קן צ'פמן.
בספטמבר 1963 עברו ווטרס ומייסון להתגורר בדירה בצפון לונדון. כעבור שנה עזב מייסון את הדירה ובמקומו נכנס בוב קלוז, שהצטרף בהמשך להרכב כגיטריסט המוביל כשווטרס הפך לבסיסט הלהקה. בשנת 1964 עבר סיד בארט להתגורר ביחד עם ווטרס וקלוז בדירתם בלונדון. בארט, שעבר ללונדון בשנת 1962 כדי ללמוד בפקולטה לאמנות בקולג' "קמברוול" ("Camberwell") שבעיר, היה חבר ילדות של ווטרס. לאחר שנובל ומטקאלף עזבו את ההרכב בסוף 1963 והקימו הרכב משלהם, צורף ללהקה הסולן כריס דניס.
באביב 1964 עזב בארט את לימודיו בקיימברידג' והחל לנגן עם חברי הלהקה, שבאותה תקופה שינתה את שמה מ-"Spectrum Five" ל-"Leonard’s Lodgers, על שם מייקל ליאונרד - בעל הבית שבו התגוררו ווטרס ובארט. בהמשך שינתה הלהקה את שמה פעם נוספת, והפעם ל-"The Tea Set". בשנת 1965 עזב דניס, ובארט הפך לסולן הלהקה. במהלך השנה החלו חברי ההרכב לנגן באופן קבוע במועדון "Countdown" שבלונדון, בעיקר מוזיקת R&B. לאחר לחץ מצד מכריו והוריו, שחששו כי חברותו בלהקה פוגעת בלימודיו האקדמיים, החליט קלוז לעזוב את ההרכב. כתוצאה מכך הפך בארט לגיטריסט המוביל של הלהקה.
לקראת סוף השנה, החליטו להחליף את שם הלהקה ל"הסאונד של פינק פלויד" ("The Pink Floyd Sound), שם אותו בחר סיד בארט באופן ספונטני, לאחר שחברי הלהקה גילו כי באחת ההופעות עמדה להופיע להקה נוספת שאף היא נקראה "The Tea Set". שם הלהקה נלקח מצירוף שמם הפרטי של שני מוזיקאי הבלוז האהובים על בארט - פינק אנדרסון ופלויד קאונסל. בשלב הקמתה כללה הלהקה את הגיטריסטים ווטרס וקלוז, המתופף ניק מייסון, ריצ'רד רייט על הקלידים וכלי הנשיפה, וסיד בארט כסולן הלהקה.
בשנת 1966, החלה הלהקה להופיע ב"מועדון מרקי" שבלונדון, לאחר שהמפיק המוזיקלי פיטר ג'אנר שמע שירים שלהם והתרשם מהמוזיקה הייחודית של הלהקה. באותה שנה הפכו ג'אנר ושותפו העסקי אנדרו קינג למנהלי הלהקה. השניים, שהיו חסרי ניסיון בתעשיית המוזיקה, נעזרו בכספי ירושה שקיבל קינג, כדי להקים את חברת הניהול "Blackhill" ולרכוש ציוד ללהקה. בתקופה זו התקבע שמה הסופי של הלהקה, לאחר שג'אנר החליט להוריד את המילה "סאונד" משמה. בהמשך השנה הפכו חברי הלהקה לבעלי מניות בחברת "Blackhill".
תחת ניהולם של קינג וג'אנר השתלבה הלהקה בסצנת ה"אנדרגראונד" ("underground") של לונדון - קבוצת אמנים ומוזיקאים שניסו לתת ביטוי לדור הצעיר של אותה תקופה - אשר כונתה על ידי סוציולוגים רבים כ"תרבות הנגד" (Counterculture) של שנות ה-60 של המאה העשרים בארצות הברית. הקבוצה דגלה בערכי שלום, אחווה, קוסמופוליטיות, ליברליזם ומין חופשי.
על אף העובדה שהלהקה הגבירה את קצב הופעותיה במהלך שנת 1966, היא עדיין נחשבה ללהקה אלמונית יחסית. בהמשך השנה קיבלה הלהקה הזדמנות כשהפכה ללהקת הבית של המועדון "UFO" הלונדוני, שנפתח באותה שנה. הרעיון בבחירת הלהקה היה לאמץ את הסגנון הפסיכדלי שהתפתח במקביל בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, על אף שבעלי המועדון מעולם לא ביקרו בעיר והתבססו בעיקר על עדויות שמיעה של מבקרים. פינק פלויד ניגנו במועדון מדי ערב שישי עד שעות הבוקר, תופעה נדירה יחסית במועדוני לונדון של אותה תקופה. מופעי הלהקה כללו אלתורים רבים, שימוש נרחב באפקטים וניסיון מתמיד ביצירת צלילים ניסיוניים, כשהקו הפסיכדלי היה הקו הבולט בשירים.
חוזה חדש עם EMI
בשנת 1967, החל להתעניין בלהקה איש העסקים ביצ'ר סטיבנס, אחד ממנהלי חברת התקליטים הבריטית אי-אם-איי (EMI), בה הייתה חתומה, בין היתר, להקת "הביטלס". במהלך המשא ומתן עם סטיבנס, הוציאה הלהקה ב-10 במרץ 1967 את הסינגל הראשון שלה, "Arnold Layne", שיר סקנדליסטי שעוסק בטרנסווסטיט בשם ארנולד שנוהג לגנוב בגדי נשים מחבלי כביסה וללבוש אותם. בהקשר זה, טען ווטרס כי מדובר בדמות אמיתית שנהגה לגנוב חזיות וגרביונים מסל הכביסה מחוץ לבית בו התגורר ביחד עם בארט באזור קיימברידג'.
הסינגל זכה להצלחה ואף התברג לרשימת "20 הסינגלים הנמכרים באנגליה" באותה שנה. בשל תוכנו הפרובוקטיבי, השיר נאסר להשמעה במספר תחנות רדיו באנגליה. סטיבנס, שהיה מרוצה מן השיר, הציע לחברי הלהקה מקדמה על סך 5,000 פאונד וחוזה הקלטות ארוך-טווח למספר אלבומים עבור חברת-הבת של EMI, "קולומביה". החתמת הלהקה התאפשרה, בין היתר, בזכות מפיקה החדש בריאן מוריסון. מוריסון החליף בתפקיד את ג'ו בויד, מנהל מועדון ה-"UFO", שכשל בניסיונו להחתים את הלהקה בחברת התקליטים "פולידור". מוריסון נעזר בקשריו עם בכירי חברת EMI על מנת להחתים את הלהקה על חוזה ההקלטות.
ב-29 באפריל 1967, הופיעה הלהקה ב"ארמון אלכסנדרה", אולם ויקטוריאני בצפון לונדון, במסגרת אירוע שנקרא "ארבע-עשרה שעות של חלום טכניקולור". במהלך הופעתם הגדולה הבאה, שנערכה ב-12 במאי 1967 באולם "אליזבת המלכה" ("Queen Elizabeth Hall") שבלונדון, עשתה הלהקה שימוש בארבעה רמקולים, חידוש לאותה תקופה, בה החלה "המהפכה הקוואדרופונית", אשר כללה שימוש במספר גדול של רמקולים לשם השגת אפקט של מוזיקה היקפית. בנוסף, שילבה הלהקה במהלך ההופעה גימיקים רבים, דוגמת הפרחת בועות סבון לאוויר, שימוש באפקטים מגוונים, חיתוך עץ במסור והעצמת הקול באמצעות מגבר. שילוב מקורי זה עורר את סקרנות הקהל והעלה את קרנה של הלהקה בתקשורת המקומית. עם זאת, מנהלי האולם, שכעסו על הנזק והלכלוך שנגרם לאולם בעקבות המופע, החליטו כי הלהקה לא תמשיך להופיע בו בעתיד.
ב-16 ביוני 1967, יצא הסינגל השני של הלהקה "See Emily Play". השיר נחל הצלחה רבה הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים האנגלי ונכלל ברשימת "500 השירים שעיצבו את מוזיקת הרוקנרול" של "היכל התהילה של הרוקנרול". לדעת הביוגרף ניקולאס שפנר (Nicholas Schaffner), השיר נכתב אודות אמילי יאנג, בתו של ברון אנגלי.
לאחר הוצאת הסינגלים, הופיעה הלהקה במספר תוכניות אירוח באנגליה, בהן "Top of the Pops" של רשת BBC. באותה תקופה, החלו חברי הלהקה לזהות שינויים מדאיגים בהתנהגותו של בארט, שהחל לצרוך כמויות גדולות של סמים (בעיקר LSD).
The Piper at the Gates of Dawn
ב-5 באוגוסט 1967, הוציאה פינק פלויד את אלבום הבכורה שלה "The Piper at the Gates of Dawn" ("החלילן בשערי השחר"), אשר זכה להצלחה והגיע למקום ה-6 במצעד האלבומים באנגליה באותה שנה. מנגד, בארצות הברית זכה האלבום להצלחה נמוכה יחסית, כשהגיע למקום ה-131 בלבד במצעד האמריקאי. שמו של האלבום לקוח מהפרק השביעי של הספר "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת גרהם, אחד מהספרים האהובים על בארט. את האלבום הפיק נורמן סמית', אשר שימש כטכנאי הקול באלבומיה של "הביטלס" עד שנת 1965. סמית הפיק גם את שני אלבומיה הבאים של הלהקה - "Saucerful of Secrets", ו-"Ummagumma".
ההצלחה וההכרה האמנותית שהלהקה קיבלה עם יציאת האלבום, הוציאה את בארט משיווי משקל, שמצבו הנפשי החל להתדרדר. הדבר התבטא בהתפרצויות פסיכוטיות והתדרדרות כללית במצבו הנפשי. למצב זה תרמה מאוד התמכרותו של בארט לסמי הזיה, בהם LSD. למצבו של בארט היו השלכות משמעותיות על תפקודו המקצועי במסגרת הלהקה. נקודת השבר בהתייחסות לבארט הגיעה במהלך הופעתה השנייה של הלהקה ב"ארמון אלכסנדרה", שנערכה ב-29 ביולי 1967. בזמן עליית הלהקה לבמה, סירב בארט לזוז והוא נותר בחדר ההלבשה על אף צעקות מצד מנהל האולם והלהקה נאלצה להופיע בלעדיו. בעקבות כך, ביטלה הלהקה את כל הופעותיה שתוכננו לחודש אוגוסט.
ב-18 בנובמבר 1967, הוציא הלהקה את הסינגל השלישי שלה "Apples and Oranges". השיר, שעובד והוקלט בחיפזון זכה להתעלמות ציבורית גורפת והיה גם השיר האחרון אותו כתב בארט במסגרת הלהקה. באותו חודש הוזמנה הלהקה להופיע בשתי תוכניות טלוויזיה בארצות הברית. בתוכניתו של המנחה פאט בון, ביצעה הלהקה גרסה של השיר, אך בשל מצבו המתדרדר לא היה מסוגל בארט להניע את שפתיו ווטרס נאלץ להחליפו. חוסר תפקודו של בארט הוביל להחלטתו של קינג לקטוע את סיבוב ההופעות של הלהקה בארצות הברית לאחר שמונה הופעות בלבד.
גילמור מחליף את בארט
לקראת סוף שנת 1967, בזמן עבודתם על אלבומם השני, החלו חברי הלהקה בניסיונות למציאת מחליף לבארט, אך עם זאת במטרה לאפשר לו להישאר כחבר בלהקה בתפקיד כותב החומרים העיקרי. בדצמבר 1967 נבחר דייוויד גילמור, חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה ומורו לגיטרה של בארט, לתפקיד נגן הגיטרה השני של הלהקה. ההיכרות של גילמור עם חברי ההרכב החלה כבר בשנת 1965, לאחר שצפה במופע של הלהקה (בשמם הקודם ה-"Tea set"). גילמור הוכרז באופן רשמי כחבר הלהקה בינואר 1968.
שיאו של המשבר התרחש בינואר 1968, לפני הופעה של הלהקה בסאות'המפטון, בה החליטו חברי הלהקה לדלג על איסוף בארט מביתו. בכך הסתיים למעשה עידן בארט בלהקה. ההודעה הרשמית על עזיבתו של בארט פורסמה ב-6 באפריל 1968. כלי התקשורת במדינה הגיבו בספקנות לגבי עתידה המקצועי של הלהקה ללא הסולן והמייסד שהועזב, אשר מצידו סירב לעכל את הנטישה: על אף שפוטר רשמית מן הלהקה מבחינה חוזית, נהג בארט להגיע לעיתים קרובות להופעות הלהקה. בהקשר זה, ציין לימים גילמור כי מבטו הנוקב של בארט היה "חוויה פרנואידית" שלקח לו זמן רב להתאושש ממנה ולהרגיש חלק אורגני מן ההרכב. לאחר עזיבתו של בארט, הפכו ווטרס וגילמור לכותבי השירים המובילים של הלהקה ולאחראי על התווית דרכה האומנותית והמוזיקלית. עם עזיבתו של בארט, עזבו גם מנהלי הלהקה.
A Saucerful of Secrets
ב-29 ביוני 1968, יצא באנגליה אלבומה השני של הלהקה "A Saucerful of Secrets", אשר היה בו שינוי בקו המוזיקלי של הלהקה מסגנון פסיכדלי שאפיין את סגנונו של בארט (ובא לידי ביטוי באלבום הראשון) לסגנון פרוגרסיבי יותר. שתי היצירות המפורסמות ביותר מהאלבום הן "Set The Controls For The Heart Of The Sun", ו-"A Saucerful Of Secrets". השיר "Set The Controls For The Heart Of The Sun", אשר שמו לקוח מתוך ספרו של מייקל מורוק "Fire Clown" ונכתב על ידי ווטרס, הוא היחיד בתולדות הלהקה בו נטלו חלק כל חמשת חברי ההרכב. ווטרס אחראי על שירים נוספים באלבום בהם "Let There Be More Light" ו-"Corporal Clegg".
העובדה כי האלבום הופק בתקופת המעבר בין הצטרפותו של גילמור לעזיבתו של בארט, כל חברי הלהקה נטלו למעשה חלק בעבודה עליו - אלבום האולפן היחיד של הלהקה בו נסיבות אלו התקיימו. גילמור, שהיה זה אלבומו הראשון עם הלהקה, הופיע בחמישה מהשירים, בעוד בארט, שזהו אלבומו האחרון, הופיע בשלושה מהם. בארט אף כתב את השיר "Jugband Blues", שנכלל באלבום.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי המעצבים הגרפיים סטורם ת'ורג'רסון ו-Aubrey Powell, חברי קבוצת האמנים "היפנוסיס", אשר אחראית לעיצוב כמה מעטיפות אלבומי הלהקה, לרבות זו של "The Dark Side of the Moon". האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ה-9 ברשימת "האלבומים הנמכרים" באנגליה, בה שהה במשך כ-11 שבועות. ביום יציאת האלבום לחנויות, הופיעה הלהקה במופע רוק פתוח שנערך ב"הייד פארק" שבלונדון, בה כיכבו אמנים רבים נוספים דוגמת, "הרולינג סטונז", אריק קלפטון, "בליינד פיית" ועוד. לאחר שצפה בהופעת הלהקה, ציין שדרן הרדיו ג'ון פיל כי מדובר בהופעה הטובה ביותר שראה מימיו.
ביולי 1968, חזרה הלהקה לסיבוב הופעות שני ברחבי ארצות הברית, אשר נחשב לסיבוב הבינלאומי המשמעותי הראשון, לאחר שהסיבוב הקודם במדינה נקטע בשל ההתדרדרות במצבו הנפשי של בארט. ב-17 בדצמבר 1968, הוציאה הלהקה את הסינגל "Point Me at the Sky" - שיהיה הסינגל האחרון בשנים הקרובות אותו תוציא הלהקה עד ליציאתו של "Money" בשנת 1973.
ב-27 ביולי 1969, יצא אלבום האולפן השלישי של הלהקה "Music From the Film More", אשר חלק משיריו הופיעו בפסקול הסרט הצרפתי "More". הצלחתו היחסית של הסרט, שעסק בהתמכרות להרואין על האי הספרדי איביזה, איפשרה ללהקה להיחשף לקהלים רחבים יותר במרכז אירופה - שוק חדש וחשוב עבור הלהקה באותה תקופה.
במרץ 1970, יצא פסקול הסרט "Zabriskie Point" של הבמאי האיטלקי מיכלאנג'לו אנטוניוני, בו נכללו שלושה שירים של הלהקה. מלבד שירים אלו, כתבה הלהקה מספר שירים נוספים שלא נכללו לבסוף בפסקול. הבולט שבהם הוא "The Violent Sequence", אשר בהמשך היווה את הבסיס לאחד מהשירים הבולטים של הלהקה – "Us and Them".
Ummagumma, Atom Heart Mother, ו-Meddle
ב-25 באוקטובר 1969, הוציאה הלהקה את האלבום הכפול "Ummagumma". חלקו הראשון של האלבום כולל ארבעה קטעים מוארכים מהופעותיה החיות של הלהקה שנערכו ב-27 באפריל 1969 במועדון "Mothers" בברמינגהאם, וב-2 במאי 1969 ב"מכללה למסחר של מנצ'סטר". חלקו השני של האלבום, שהוקלט באולפן הקלטות, ביטא את המשך חיפושיה של הלהקה אחר כיוון מוזיקלי ייחודי. בחלק זה, הקליט כל אחד מארבעת החברים קטע סולו בלעדי, הניחן באלמנטים פסיכדליים ובקטעים ארוכים ולא מלודיים, כמו גם בניסויים מתמשכים על כלים לא שגרתיים. אלבום זה זכה לביקורות מעורבות אך זכה להצלחה במצעדי המכירות באנגליה, לאחר שהגיע למקום ה-5 ברשימת "האלבומים הנמכרים", בה שהה במשך 21 שבועות. היה זה האלבום הראשון של הלהקה שהופץ בצורה מסודרת בארצות הברית והראשון שבו שולבו קטעים מהופעותיה החיות.
ב-10 באוקטובר 1970, הוציאה הלהקה את האלבום "Atom Heart Mother" אשר הופק בעזרתו של המוזיקאי והמלחין הבריטי רון גיסין, שערך ושיכתב את יצירת הנושא של האלבום, אשר לאור אורכה (כ-24 דקות), תפסה את כל צידו הראשון של התקליט. באלבום הושם דגש רב על שילוב מרכיבים סימפוניים תוך גיבוש קו מוזיקלי קלאסי, המשלב בין תזמורת מלאה ועיבוד שמרני לבין פסיכדליה ורוקנרול. האלבום זכה להצלחה והגיע, בפעם הראשונה בתולדות הלהקה, למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, בו שהה במשך 18 שבועות. על אף הצלחתו המסחרית של האלבום, חלק מחברי הלהקה לא אהבו אותו, לרבות גילמור ווטרס, שטען כי היה מעדיף כי האלבום היה נזרק לפח האשפה על מנת שאף אחד לא יאזין לו לעולם.
ב-27 ביוני 1970, הופיעה הלהקה במסגרת "פסטיבל באת'", בה ניגנה לראשונה קטעים מהאלבום. שלושה שבועות לאחר מכן, הופיעה הלהקה בהופעה פתוחה לציבור שהתקיימה ב"הייד פארק" שבלונדון. במהלך סיבוב ההופעות שערכה הלהקה ברחבי ארצות הברית במהלך השנה, נגנב ציוד יקר ערך של הלהקה בשווי של 40,000 דולר ממלון בו שהו בניו אורלינס, דבר שהביא לביטול סיבוב ההופעות. בינואר 1971, לאחר חזרת הלהקה מסיבוב ההופעות שליווה את "Atom Heart Mother", החלה הלהקה בחיפוש חומרים עבור אלבום חדש, אשר נמשך מספר חודשים וכלל מגוון ניסויים מוזיקליים. לשם כך הסתייע הלהקה, בין היתר, במפיק המוזיקלי ג'ון לקי. ב-31 באוקטובר 1971, יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה "Meddle". האלבום, אשר חלקו האחד בעל אלמנטים פרוגרסיביים והאחר מהווה שילוב של רוק כבד, פופ ובלדות שקטות, כולל את אחת מהיצירות הבולטות והרבגוניות ביותר של הלהקה - היצירה "Echoes", שאורכה למעלה מ-23 דקות. האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ה-3 ברשימת "האלבומים הנמכרים" באנגליה. במאמר ביקורת על האלבום שפורסם במגזין "הרולינג סטון" נכתב כי "חוץ מהעובדה כי האלבום מיצב את גילמור כגורם בעל כוח משמעותי בלהקה הוא הוכחה לכך שהלהקה חזרה למסלול ההצלחה וההתפתחות המקצועי". בהמשך אותה שנה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי, בו הופיעה בין היתר ביפן, הונג קונג ואוסטרליה.
ב-2 ביוני 1972, הוציאה הלהקה את האלבום "Obscured by Clouds", אשר מבוסס על הפסקול אותו כתבו לסרט הצרפתי "La Vallée", אשר יצא לאקרנים ב-11 ביולי 1972. בין שירי האלבום הבולטים ניתן למצוא את "Free Four", אשר היה לסינגל הראשון של הלהקה שזכה להצלחה משמעותית בארצות הברית ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו במדינה.
בספטמבר 1972, יצא הסרט "Live At Pompeii" של הבמאי הבלגי אדריאן מייבן, אשר תיעד את הלהקה בהופעה באמפיתיאטרון עתיק וריק באיטליה, סמוך להר הגעש וזוב שהחריב את העיר הרומית העתיקה פומפיי אלפיים שנה קודם לכן. הסרט הוקרן לראשונה ב"פסטיבל האומנויות של אדינבורו" ובהמשך אף שודר מספר פעמים בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
במהדורות מאוחרות של הסרט ("Live At Pompeii: The Director's Cut") שולבו ראיונות וצילומים מאולפן ההקלטות של האלבום המפורסם ביותר של הלהקה, "The Dark Side Of The Moon", אשר הפכו את הסרט למקור דוקומנטרי חשוב בנוגע ליצירת אלבום זה.
The Dark Side of the Moon
האלבום זכה להצלחה והגיע למקום ראשון במצעדי הפזמונים של בריטניה וארצות הברית ונמכר בלמעלה מ-30 מיליון עותקים. באלבום קונספט זה שולבו סגנונות מוזיקליים רבים, מבלוז רוק, למוזיקה אלקטרונית (שלא הייתה מקובלת באותה תקופה) ועד שימוש באלמנטים ממוזיקת ג'אז. כמו כן נעשה באלבום שימוש בצלילים "טבעיים" מן המציאות החוץ-מוזיקלית (שעונים, נשימות, דיבור, קופה רושמת) כמרכיבים מוזיקליים, והתייחסות לאלבום כאל יחידה אורגנית אחת. בין השירים הובולטים באלבום ניתן למצוא את "Time", "Breathe", "Us and Them", The Great Gig in the Sky", ועוד. האלבום הופק על ידי אלן פרסונס מ"אולפני אבי רוד". פרסונס שילב אפקטים קוליים מגוונים בשירי האלבום, דוגמת צלצול השעונים בתחילתו של השיר "Time"', אותו הקליט פרסונס בחנות שעונים בלונדון. על עבודתו באלבום, זכה פרסונס ב"פרס גראמי" בשנת 1973. את עטיפת האלבום המפורסמת עיצבו המעצבים הגרפים ג'ורג' הארדי וסטורם ת'ורג'רסון, מקבוצת אמני "היפנוסיס", ששיתפה פעולה עם הלהקה בעבר.
בשנת 2003, דורג האלבום במקום ה-43 ברשימת "האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין "הרולינג סטון". כמו כן, זכה האלבום להצלחה חסרת תקדים בארצות הברית ונותר ברשימת האלבומים הנמכרים ביותר לפי דירוג "בילבורד" במשך 741 שבועות (שיא גינס). האלבום ביסס את מעמדם של ווטרס וגילמור בלהקה, אך יצר גם מתח טעון ביניהם, מאבקי אגו ויוקרה לצד דומיננטיות מוזיקלית, אשר ילך ויתעצם במהלך השנים הבאות. בעקבות ההצלחה העצומה של האלבום, חתמה הלהקה על חוזה הקלטות חדש עם חברת "קולומביה", אשר כלל מקדמה של כמיליון דולר.
ב-5 בדצמבר 1973, הוציאה הלהקה את אלבום האוסף "A Nice Pair", אשר איגד את שני אלבומיה הראשונים בעטיפה חדשה. האלבום הגיע למקום ה-36 ברשימת האלבומים הנמכרים לפי דירוג מגזין "בילבורד" ובשנת 1994 זכה למעמד של אלבום זהב על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי".
Wish You Were Here
בינואר 1975, לאחר חזרתם מסיבוב ההופעות ברחבי אנגליה שליווה את יציאת האלבום "The Dark Side of the Moon", החלה הלהקה לעבודה על אלבום האולפן התשיעי שלה. בשל העובדה שפרסונס, שעבד עם הלהקה באלבומם הקודם, סירב להמשיך והפך בהמשך ליוצר מצליח כחלק מההרכב "The Alan Parsons Project", מינתה הלהקה את בריאן האמפריס לטכנאי הסאונד של האלבום. תהליך העבודה עם האלבום לווה במכשולים, כשהלהקה עייפה מסיבובי ההופעות ומהקושי בלהתעלות על הצלחתו הכבירה של האלבום הקודם.