cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ונסדיי
פיתוח
ב-17 בפברואר 2021 הוכרזה "נטפליקס" כזוכה במכרז לרכישת הסדרה, ונמסר שהחברה הזמינה עונה אחת בת 8 פרקים. בהודעה לא הובהר אם יש כוונה לרכוש עונות עתידיות של הסדרה. בציוץ בחשבון הטוויטר הרשמי שלה, אישרה "נטפליקס" שהיא תפיץ את הסדרה על ונסדיי אדמס, ולציוץ צורפה כרזת הסדרה. כמו כן, פורסם שאת הסדרה תפיק חברת "MGM/UA", ברטון ישמש מפיק ראשי ובמאי, ולצידו יפיקו יוצרי הסדרה, אלפרד גוף ומיילס מילר, אליהם יצטרפו כמפיקים: אנדרו מיטמן, נשיא חברת ההפקות "1.21" אשר חתמה במרץ 2020 על הסכם זכות ראשונים עם "MGM"; קווין מיזרוקי, מנהל "קרן טי וצ'ארלס אדמס"; ג'ונתן גליקמן וקיילה אלפרט מחברת "גליקמניה" שבבעלותו של גליקמן, וכן גייל ברמן. מיטמן, ברמן ומיזרוקי הפיקו גם את סרט ההנפשה "משפחת אדמס" משנת 2019, ואת "משפחת אדמס 2" משנת 2021.
ליהוק
מהודעות ודיווחים בדבר הסדרה המיועדת, נודע שהשחקנית הראשית צפויה להיות ממוצא לטיני או היספני בגיל המתאים (18–20), וב-19 במאי 2021 נמסר על ליהוקה של ג'נה אורטגה לגילום דמותה של ונסדיי אדמס. בנוסף לכך, מאחר שהסדרה מתרחשת בפנימייה של בית ספר תיכון, רוב השחקנים צפויים להיות בגיל הנעורים. ב-6 באוגוסט 2021 פורסם שמו של השחקן הפוארטו-ריקני לואיס גוזמן כמי שיגלם את גומז, אבי משפחת אדמס, בהופעת אורח. כעבור שלושה ימים, ב-9 באוגוסט, נמסר שקתרין זיטה-ג'ונס תגלם את אם המשפחה מורטישה אדמס, אף היא כדמות אורחת.
ב-27 באוגוסט 2021 נמסר על צירופם של חמש שחקניות וחמישה שחקנים לצוות הקבוע של הסדרה: ת'ורה ברץ', ריקי לינדהום, ג'יימי מקשיין, האנטר דוהאן, ג'ורג'י פארמר, מוסא מוסטפא, אמה מאיירס, נאומי ג'יי אוגאווה, ג'וי סאנדיי ופרסי היינס וייט. ב-15 בספטמבר 2021 נמסר דבר הצטרפותה של גוונדלין כריסטי לצוות השחקנים הראשי, בתפקיד לריסה וימס, מנהלת אקדמיית "נוורמור", לשעבר חברתה ללימודים של מורטישה אדמס.
ב-15 בספטמבר 2021 נמסר שאת צוות השחקנים הראשי של הסדרה ישלימו אייזק אורדונייס בתפקיד פאגסלי אדמס, אחיה של ונסדיי, ואילו ויקטור דורובאנטו יגלם את "דבר", כף היד הקטועה של משפחת אדמס. כן הצטרפו לסדרה שחקנים שיגלמו דמויות חוזרות: ג'ורג'ה בורצ'ה, טומי ארל ג'נקינס, אימאן מרסון, ויליאם יוסטון, לויאנדה אונאטי לואיס-ניאוו, אוליבר ווטסון, קאלם רוס וג'ונה דיאס ווטסון.
ב-29 בנובמבר 2021 עזבה השחקנית ת'ורה ברץ' את רומניה, שם צולמה הסדרה, וחזרה לארצות הברית, וב-9 בדצמבר נמסר שברץ' פרשה מהסדרה מסיבות אישיות, ולא תחזור להמשך הצילומים. ב-21 במרץ 2022 פורסם שבעקבות פרישתה של ברץ', צורפה כריסטינה ריצ'י לצוות השחקנים הראשי, והדמות שהיא תגלם תחליף את דמותה של אחראית המעונות טמארה נובאק, שיועד לברץ', וב-17 באוגוסט 2022 נמסר רשמית, שריצ'י תגלם את דמותה של מרילין ת'ורנהיל, אם הבית של מעונות "אקדמיית נוורמור".
ב-1 ביוני 2022 צייץ השחקן האנגלי מארי מק'ארתור שהוא מופיע בסדרה. ב-8 באוקטובר 2022 חשפה "נטפליקס" את דמותו של הדוד פסטר בסדרה, בגילומו של פרד ארמיסן. זאת, במסגרת פסטיבל קומיק-קון ניו יורק. ארמיסן סיפר במעמד החשיפה, שהוא בחר לגלח את שיער ראשו, ולא לחבוש קרחת מלאכותית, ורק גבותיו הוסתרו בעזרת איפור.
צילומים
שלב הצילומים של הסדרה התחיל ב-13 בספטמבר 2021 בבוקרשט, רומניה, והיה אמור להסתיים בשלהי חודש פברואר 2022, אולם בעקבות פרישתה של ת'ורה ברץ' והחלפתה בכריסטינה ריצ'י, הסתיימו הצילומים כחודש אחר כך, ב-30 במרץ.
הפצה
ב-1 ביוני 2022 הושק חשבון טוויטר רשמי של הסדרה, ובאמצעותו הופץ סרטון טיזר. סרטון טיזר נוסף, בו הוצגה ג'נה אורטגה לראשונה בדמות ונסדיי, הופץ ב-6 ביוני 2022, במסגרת "שבוע הגיקים" שקיימה "נטפליקס", והוקדש ליצירות ז'אנר (סדרות, סרטים ומשחקי מחשב). ב-16 באוגוסט 2022 פורסם תצלום רשמי משותף של ארבע דמויות בני משפחת אדמס, בו הוצגו לראשונה זיטה-ג'ונס וגוזמן כמורטישה וגומז אדמס, ואייזק אורדונייס בדמות פאגסלי, לצד ג'נה אורטגה. יום לאחר מכן, ב-17 באוגוסט, הופץ בערוץ היוטיוב של נטפליקס קדימון רשמי של הסדרה.
כרזה רשמית של הסדרה פורסמה ב-23 בספטמבר 2022. במסגרת ההודעה על תאריך ההפצה, השיקה "נטפליקס" אתר אינטרנט רשמי של אקדמיית נוורמור. זהו אתר אינטראקטיבי המזמין את הגולשים להגיש בקשת קבלה לפנימייה, לבחור את הקליקה שהם מעוניינים להשתייך אליה, להכיר את התלמידים ואת פעילויות בית הספר, ולצפות במנהלת לריסה וימס (גוונדלין כריסטי) השוטחת את משנתה. ב-8 באוקטובר 2022, הופץ קדימון רשמי לסדרה.
הסדרה בת שמונת הפרקים עלתה לשידור ב-23 בנובמבר 2022.
ביקורת
העיתונאית, סופרת ותסריטאית דיינה שוורץ הביעה תרעומת מהולה בתמיהה על הרעיון של ברטון ליצור את הסדרה. תחת הכותרת "טים ברטון, בבקשה הנח לוונסדיי אדמס", כתבה שוורץ שהמשפט "טים ברטון עושה משפחת אדמס", משעמם, חסר השראה ורדוד כמו הרעיון עצמו, יותר מהמשפט "להוליווד נגמרו הרעיונות". לדבריה, עם העוצמה והכסף שצבר ברטון, הוא חדל להיות במאי של סרטים מרתקים ומעניינים כבעבר, והחל לתפקד כפרודיה עצמית במשרה מלאה, ובמקום סרטים, הוא עושה סרטי פרסומת באורך מלא למוצרי קידום מכירות.
נחום וילקומירסקי
נחום וילקומירסקי (1 בינואר 1884 – 8 בינואר 1954) היה חזן בולט בגרמניה בשנות ה-20, זמר בריטון ומלחין. אביו של הזמר אברהם וילקומירסקי.
ביוגרפיה
נחום וילקומירסקי נולד בליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית. התחנך בישיבת מיר, ובגיל 18 נודע כבר כגדול בתלמוד. הוא למד חזנות אצל החזן המפורסם פנחס מינקובסקי באודסה, וכיהן לראשונה כחזן בבית הכנסת החדש בביאליסטוק בשנים תרע"ט–תרס"ו (1918–1921). בהמשך שימש כחזן בבית הכנסת בפוזנן. בשנת 1923 הוזמן ללייפציג על ידי הנדבן חיים אייטינגון, שתרם להקמת בית הכנסת "עץ חיים" שם, לשמש כחזן. בית הכנסת נחנך שנה קודם לכן והיה הגדול ביותר בכל סקסוניה. וילקומירסקי כיהן שם כחזן ראשי (Oberkantor) עד לגירושו מגרמניה. הוא שר גם בבתי כנסת נוספים כחזן אורח.
בזכות קולו המיוחד התפרסם בית הכנסת ואורחים רבים הגיעו ממרחקים לשמעו. הוא הוזכר אפילו במדריך התיירים של לייפציג בסוף שנות ה-20. העיתון הגרמני Allgemeine Deutsche Musik-Zeitung ("אלגמיינה דויטשה מוזיק-צייטונג") כינה אותו "קארוזו בין חזני גרמניה". בנו אברהם עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. בסוף אוקטובר 1938 גורש וילקומירסקי על ידי המשטר הנאצי, כיהודים רבים אחרים ממוצא פולני, לפולין. בית הכנסת עץ חיים נהרס בליל הבדולח, בנובמבר אותה שנה. אשתו, ססיליה לבית ריזנברג, ובתו ז'ניה עזבו גם הם את לייפציג בפברואר 1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בלונדון, ובשנת 1945 עבר לסן פרנסיסקו, שם שימש כחזן בקהילה האורתודוקסית "חברה תהילים". וילקומירסקי נפטר בערב שבת בבית הכנסת לפני התפילה.
לאחר מותו, נקראו מרכז תרבות ובית כנסת על שמו.
הפארק הלאומי לימפופו
הפארק הלאומי לימפופו הוא אחד משבעת הפארקים הלאומיים של מוזמביק והגדול שבהם. הוא ממוקם בפרובינציית גאזה שבדרום המדינה ומשתרע על פני שטח של 11,233 קילומטר רבוע.
הפארק
האתר הוכרז כפארק לאומי בשנת 2001. הוא מהווה חלק מהפארק הבין ארצי לימפופו רבתי, שעל הקמתו הוחלט בשנת 2000. הוא משותף למוזמביק, זימבבואה ודרום אפריקה.
הפארק מחולק לשלושה אזורים - אזור הבר, האזור התיירותי ואזור שבו מותר הציד.
מיני בעלי החיים המצויים בפארק כוללים מספר רב של יונקים: פיל, אריה, קרנף, צבוע, ג'ירף, זברה, היפופוטם, כלב בר, נמר, גנו כחול, תאו, נמייתיים, קודו גמלוני, אוריבי. בעלי חיים רבים הועברו אל הפארק עם הקמתו מהפארק הלאומי קרוגר בדרום אפריקה.
ג'ורג' ארנאלד
ג'ורג' ארנאלד (באנגלית: George Arnald ; 1763 – 21 בנובמבר 1841) היה צייר בריטי שהתמחה בנופים, כולל תצוגות טופוגרפיות. הוא ידוע בעיקר בזכות הציור המהולל שלו המתאר את קרב הנילוס.
ביוגרפיה
ג'ורג' ארנאלד נולד בשנת 1763. בבדפורשייר או בברקשייר.
יש מעט מידע על שנותיו הראשונות, אך מאמינים שהוא החל את חיי העבודה שלו כמשרת בית לפני שפנה ללימודי האמנות. הוא היה תלמידו של צייר הנוף והחרט ויליאם פת'ר (בערך 1738–1821).
ארנאלד הציג לראשונה באקדמיה המלכותית ב-1788, ובסופו של דבר הוצגו שם 176 יצירות. הוא גם הציג 63 עבודות במוסד הבריטי. הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית ב-5 בנובמבר 1810, אך מעולם לא התקבל לחברות מלאה. בשיחה עם סר ג'ורג' בומונט, שהיה בעל השפעה בהקמת המוסד הבריטי והגלריה הלאומית, ויליאם וורדסוורת' קונן על חוסר ההשכלה של ארנאלד, וקבע שהוא "... היה צייר טוב יותר, אילו הגאונות שלו הייתה מובילה אותו לקרוא יותר בחלק המוקדם של חייו... אינני חושב שניתן להצטיין בציורי נוף ללא תמיכת חזקה של הרוח הפואטית". כנראה עבודתו הידועה והמוערכת ביותר הייתה חריגה מהנושא הרגיל שלו. הציור - "חורבן ל'אוריינט' בקרב על הנילוס, 1 באוגוסט 1798" הוא היצירה הימית הידועה היחידה של ארנאלד, והיה אחד מארבעה ציורים שהוזמנו תמורת 500 פאונד כל אחד במסגרת תחרות ציורים של המוסד הבריטי. הוא הוצג במוסד הבריטי בשנת 1827 וכעת הוא מוצג במוזיאון הימי הלאומי בגריניץ', לונדון. הוא מופיע בתור "תמונה בתוך תמונה" ביצירה של תומאס דוידסון, התלויה לצד דיוקנו המפורסם של לורד נלסון של מוואל אבוט בגלריה בבית החולים גריניץ'.
ארנלד היה חברו של הצייר ג'ון וארלי, ובשנים 1798 ו-1799 סיירו השניים יחד בוויילס. תלמידיו כללו את צייר הדיוקנאות הנרי ויליאם פיקרסגיל, שהפך לאקדמאי מלכותי מן המניין ואשר יושביו הבולטים כללו את ויליאם וורדסוורת', הדוכס מוולינגטון וסר רוברט פיל.
בנוסף לאיורים למספר ספרים, פרסם ארנאלד בעצמו אלבום ציורים של נהר המז, צרפת בשנת 1828. בשנת 1839 פרסם מאמר על ציור נוף בשמן, שהיה מאויר על ידי דיאגרמות שונות ועם שני ציורים מקוריים בשמן שצוירו על פי העקרונות המובאים במאמר.
ארנלד מת בפנטונוויל, לונדון ב-21 בנובמבר 1841.
אוספים
עבודתו של ארנלד מופיעה באוספים הכוללים את אוסף טייט, אוסף האקדמיה המלכותית לאמנויות, גלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון, והאוספים של אוניברסיטת ליאז' בבלגיה. התמונה של צבא קרומוול צועד לווינצ'סטר נמצאת במוזיאון העיר ווינצ'סטר.
חמשת הגדולים (ציד)
חמשת הגדולים (באנגלית: Big Five game), הוא מונח המשמש ציידים באפריקה לתיאור חמשת בעלי החיים הקשים ביותר לציד רגלי ביבשת, ואשר במקביל, חלקי גופם נחשבים למזכרות היוקרתיות ביותר. המונח אומץ גם על ידי מדריכי טיולי ספארי ואנשי שמורות טבע.
"חמשת הגדולים" נבחרו בעיקר עקב הקושי לצוד אותם והסכנה הכרוכה בכך, וגם בשל גודלם (אף שחלקם אינם משתייכים ליונקים הגדולים ביותר ביבשת), והם נחשבים לבעלי החיים הפופולריים ביותר בקרב הציידים באפריקה ובין מיני הבר המזוהים ביותר עמה.
בשנת 1990, הוטבעה תמונתם של "חמשת הגדולים" על כל אחד מ-5 סוגי השטרות של הראנד הדרום-אפריקאי, בערך של 10 עד 200 ראנד.
היסטוריה
לאחר שהאירופאים גילו את אפריקה, החלה היבשת להתמלא בציידים, הרפתקנים ומתיישבים לבנים שששו לגלות את עולם החי הלא מוכר שבו. אם בתחילה נעשה הציד למטרות מזון או כהגנה, הרי שבהמשך גלש הציד לספורט לשמו, ובתקופות השיא של הציד במאה ה-19 והמאה ה-20 ניצודו עשרות אלפי בעלי חיים במשך זמן קצר ויצרו את מיתוס "הצייד הלבן הגדול".
את תשומת לבם של הציידים תפסו בעיקר יונקים גדולים שהציד שלהם היה ספורט מאתגר יותר, וגרם להם להפוך למטרת ציד פופולרית מאוד, מה שגרר גם ייצור כלי נשק (בעיקר רובי ציידים) ותחמושת מיוחדים בעבור ציד יונקים אלו. עבור הפילים, למשל, פותח במיוחד רובה פילים אשר משתמש בתחמושת כבדה במיוחד כדי להכניע אותם.
את המונח חמשת הגדולים או חמשת מיני ציד-משחק הגדולים (Big five game), טבע העיתונאי והסופר ארנסט המינגוויי, שהיה גם צייד מפורסם, בספרו "הגבעות הירוקות של אפריקה".
תחמושת
בכל אחת מהמדינות האפריקניות שבהן החוק מתיר לצוד את "חמשת הגדולים", יש קליבר מינימלי לציד על פי החוק. חוק זה נוצר במטרה להגן על המדינה מתביעות עתידיות של ציידים שייהרגו כתוצאה משימוש בנשק בעל עוצמה נמוכה שלא ינטרל את הניצוד, אלא יגרום לו לתקוף את הצייד.
ברובי ציידים מחורקי-קנה (Hunting Rifles) בדרך כלל מדובר על קליברים כדוגמת: 375 H&H מגנום או 9.3x64 מ"מ ברינק. עבור פיל לעומת זאת, מחייב החוק קליבר גדול וכבד יותר כדוגמת: .458 מגנום וינצ'סטר, .416 ריג'בי, .505 גיבס ו.470 ניטרו אקספרס. משקל הכדור בתחמושת כעין זו עולה לעיתים על 40 או 50 גרם.
מלבד רובה הפילים שהוזכר לעיל, נשק מיוחד נוסף שפותח בעבור ציד "חמשת הגדולים" הוא רובה דו-קני (מקבוצת כלי ירייה רב-קניים) אשר לו שני מנגנוני הדק נפרדים לחלוטין ונועד למקרה שהצייד החטיא את הירייה הראשונה, או למקרה שהפגיעה בבעל החיים לא מוטטה אותו לגמרי והוא ממשיך להסתער לעבר היורה. משקלו הממוצע של רובה דו-קני הוא כ-6–7 ק"ג אשר מקשה על התמרון איתו ועל ציד בזוויות מסוימות, כך שהשימוש בו נעשה יחד עם צוות ליווי חמוש.
פיל
הפיל האפריקני כולל שני מינים: פיל סוואנה אפריקני הנחשב לציד יוקרתי יותר בשל גודלו, ופיל יער אפריקני הקטן והנדיר יותר, שניהם מינים בסכנת הכחדה.
ציד הפיל מתנהל לרוב בצורה של מרדף רגלי ודורש סיבולת גבוהה. הצלחת הציד תלויה רבות במומחיות הצייד אשר מסוגל להבחין בין שבילי פיל טריים לשבילי פיל ישנים.
ציד הפיל מסוכן למדי; מעבר לכך שהפיל עשוי להסתתר בחורשים ובסבך ולהפתיע את הצייד, לא תמיד הקליעים שנורים לעבר הפיל חודרים את העור העבה שלו. על כן, ציידי הפילים יורים בין העין לאוזן או במצח, ובמקביל שומרים על מרחק ניכר מהפיל שיאפשר להם תמרון במקרה של החטאה.
המזכרת העיקרית הנלקחת מהפיל היא ניבי השנהב שלו, אך לקיחת חלקים מגופו (הניבים, הראש, העור וכן הלאה) אינה מותרת בכל מקום.
קרנף
בדומה לפיל, ציד קרנף מתבצע ממרחק ניכר כדי לא להיפגע ממנו. הקרנף השחור נחשב לאגרסיבי יותר מהקרנף הלבן, כך שצייד שפספס ירייה נמצא בסיכון גדול מאוד. ההסתערות של הקרנף היא מהירה מאוד (מגיעה למהירות של 40 קמ"ש ומעלה), אך הצייד יכול להתחמק מהתנגשות חזיתית על ידי זינוק הצידה (הקרנף אינו מסוגל לעשות פניות חדות בריצה).
הקליבר העיקרי שבו נעשה שימוש בציד הקרנף הוא 470 ניטרו אקספרס, והירייה מכוונת בדרך כלל לאזור המצח. בציד הקרנף הקרניים נלקחות בדרך כלל יחד עם הראש בתור מזכרת. מספר הקרנפים שניצודו בדרום אפריקה היה 83 ב-2008 ו-1028 בשנת 2017.
תאו
התאו האפריקני נחשב לבעל החיים המסוכן ביותר מבין חמשת הגדולים, ויש הסוברים שהוא קוטל ציידים באפריקה יותר מכל חיה אחרת; יש המכנים אותו בשל כך "המוות השחור". תנינים והיפופוטמים אמנם קוטלים יותר אנשים מדי שנה, אך עבור הציידים הם פחות מסוכנים מהתאו.
בניגוד לקרנף או לפיל, התאו האפריקני נוהג להסתער על הצייד מבלי להמתין לירייה. גם לאחר שנורה ונפצע, התאו עשוי לפגוע בצייד באחת מהדרכים הבאות: לגרור את עצמו לסבך ולהסתער על הצייד הבא בעקבותיו; לרוץ מעט ולהמתין לצייד על המסלול; להעמיד פני מת ולהסתער על הצייד כאשר יתקרב אליו. תאו פצוע עשוי בגניחותיו לגרום לכל העדר לחוש לעזרתו.
השימוש ברובה ציד בעל כדוריות עופרת כדי לירות בתאו בעדר אינו נפוץ, מאחר שהכדוריות עשויות לפגוע בתאואים נוספים ולהעלות את רמת הסיכון. הגישה לעדר תאואים נעשית בזהירות רבה תוך כדי התחמקות מהתאואים הזקיפים, שכן העדר כולו עשוי להסתער על הצייד בגילוי מוקדם. ציד התאו מתרחש לרוב במארב ליד מקורות מים בשעות הבוקר, והתחמושת העיקרית היא .458 מגנום וינצ'סטר. קרני התאו נלקחות לרוב למזכרת; ערכו של ראש תאו מפוחלץ עולה בהתאם לגודל הקרניים ולמרחק שבין הקצוות.
התאו מוגדר כמין קרוב לסיכון.
אריה
בציד האריה הסכנה מוחשית יותר, ועל כן הוא פופולרי מאוד בקרב הציידים חובבי הסיכונים. ציד האריות מאתגר בעיקר בשל ההסוואה של האריה והסכנה להתקרב לשטח מחייתו. האריות חיים בסוואנה שבה יש צמחים גבוהים ושיחים, המסווים אותם מעיני המתבונן. צמחייה עבה זה מכונה בפי הציידים "ג'ס".
האריות הם טורפים אורבים, ועל כן הם זוחלים קרוב ככל האפשר לטרף, כשהם משתלבים בנוף שסביבם. במגע עם ציידים, האריות בדרך כלל עומדים מרחוק ומאיימים על הצייד. כאשר מרגיזים את האריה או מתעמתים איתו ממרחק קצר יחסית, הוא עשוי להיות בלתי צפוי ולהוות סכנה ממשית. במקרים רבים, כאשר האריה נורה, הוא פותח בריצה מהירה לעבר הציידים ועשוי לקפח את חייו של אחד מהם. בשל מאפיינים אלו, ציד אריה מהווה אתגר גדול ונעשה בליווי צוות מיומן.
האריות ניצודים בשלוש שיטות עיקריות: פיתיון, מעקב, והצקה. שיטת הציד תלויה בחוק הנהוג במדינה, במספר האריות באזור, במבנה הטופוגרפי של אזור הציד וההעדפה או המומחיות של הצייד. ציד באמצעות פיתיון כרוך תחילה בציד בעל חיים הנאכל על ידי האריה, (אנטילופה למשל), אשר נקשרת לעץ בשטח ששורצים בו אריות. הצייד מתמקם בתוך מסתור, ממרחק בטוח של 27 ל-46 מטרים מהפיתיון.
ציד באמצעות מעקב כרוך בנסיעה לאורך שבילים באזורים שבהם ידוע על נוכחות אריות. לאחר שמבחינים בצואה טרייה, הצייד, המלווה לרוב בגשש מקומי, עוקב אחר עקבות האריה. כאשר מבחינים באריה, הצייד מנסה להתקדם למרחק קטן מספיק כדי לפגוע בו. ציד האריה באופן זה מתאים בעיקר בשעות היום, כשיש מספיק אור כדי לזהות את האריה, אשר נח בדרך כלל בשעות אלו. ציד בלילה על ידי מעקב עם פנסים ואמצעי תאורה אחרים אסור ברוב המדינות, ואריה שניצוד באופן זה לא יירשם כציד מוכר על ידי מועדוני ציד בינלאומיים.
ציד באמצעות הצקה היא שיטה שנמצאת בשימוש מועט כיום. הצייד מגיע לקרבת מיקומם המשוער של להקת האריות ומשחרר להקת כלבים בעקבותיהם, שיעקבו אחר שובל הריח החזק של האריה. הכלבים יציקו לאריה וינסו לעכב אותו עד שהצייד יגיע למקום. במקרים כאלה האריה נלחם בכלבים ולא נמלט, והוא עשוי להרוג את הכלבים שיפלו לידיו. בדומה למעקב, גם ציד כזה נעשה בעיקר בשעות היום.
לחוות ציד רבות באפריקה ישנם שטחים סגורים גדולים בסוואנה שלתוכם משחררים אריה, כשלעיתים אף מסממים את האריה כדי להפוך אותו למטרה קלה עבור הלקוח. בניגוד לקרנף, לתאו ולפיל, לאריה יש עור דק שאינו דורש שימוש ברובה גדול. ציד האריות דורש בדרך כלל קליבר של 300 מגנום וינצ'סטר, אך באזורים מסוימים נדרש קליבר של 375 H&H מגנום, או 9.3x62 מ"מ מאוזר כקליבר מינימלי. ציידים מקצועיים רבים מחזיקים גם רובי ציד חצי אוטומטיים טעונים בכדוריות עופרת כנשק גיבוי בעת ציד האריה, למקרה הצורך. חלקי הגוף שנלקחים למזכרת מן האריה הם העור והרעמה, ולעיתים גם הניבים והזנב או הראש כולו.
האריה מוגדר כמין פגיע.
נמר
אף על פי שרמת הסיכון בציד נמר פחותה משל אריה או תאו, למעשה הוא המין שקשה ביותר לצודו מבין חמשת הגדולים, בשל מנהגו להיחבא בסבך העצים ולא לשוטט בסוואנה. הנמר חששן בטבעו, ומתרחק מבני אדם. היותו מין יחידאי פעיל דמדומים ופעיל לילה מקשים עוד יותר לאתרו, אף שבאזורים מסוימים ניתן לצודו גם במשך היום.
חמשת הקטנים
חמשת הקטנים (Little five game), הוא מונח שהומצא על ידי מדריכי טיולים ואנשי שמורות טבע באפריקה בעקבות הפופולריות התיירותית של חמשת הגדולים, שהפכו להיות מבוקשים לצפייה וצילום. שם זה נועד גם לתת חוויה ייחודית במציאתם בטבע ולהפנות תשומת לב לבעלי חיים קטנים ייחודיים. חמשת הקטנים כוללים מיני בעלי חיים אשר כל אחד מהם דומה לאחד מחמשת הגדולים בפרט מסוים אשר הקנה לו גם את שמו:
קישורים חיצוניים
סרטונים:
ציקלון (מערכת ניווט)
ציקלון (ברוסית:Циклон) הייתה מערכת ניווט לוויינית שפותחה בברית המועצות והחלה לפעול בשנת 1971. היא פעלה במשך כמה עשרות שנים עד להפעלת מערכת גלונאס. בנוסף על לוויינים היא התבססה על מערכות שהותקנו באוניות הצי הסובייטי ובקרקע לאורך החוף.
פיתוח מערכת ניווט לוויינית החל במכון למחקר של הצי הסובייטי. בשנת 1956 הוקמה יחידה לקידום הנושא. עם הזמן לפרויקט הצטרפו מדענים מיחידות נוספות של משרד ההגנה ואקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1961 מתנגדי הרעיון הצליחו לקצץ שתקציבים להמשך הפיתוח. בשנת 1964 לשלטונות ברית המועצות נודע על הפעלת מערכת "טרנזיט" בארצות הברית. בעקבות כך הוחלט על חידוש הפרויקט והקצאת משאבים לרבות יכולת מחשוב. הוחלט שלוויין בנוסף למערכות ניווט תהווה גם לוויין תקשורת תוכל לספק נתוני מיקום ותקשורת לאוניות הצי כולל צוללות. תכנון הלווין הועבר למערכות המידע הלווייניות רשטניוב. הלוויין הראשון בשם "קוסמוס 192" שוגר ב-23 בנובמבר 1967. לוויין נוסף "קוסמוס 220" שוגר בשנת 1968. הניסוי הראשון הסתיים עם שגיאה של 3 ק"מ אך סוכם להמשיך הפיתוח.
בשנת 1976 המערכת החלה לפעול על בסיס לוויינים של הדור השני במבוסס על לווייני "פארוס". באותה שנה החלה לפעול מערכת ניווט לצורכי הצי המסחרי בשם "ציקדה". המערכות נתנו נתוני מיקום בדיוק של 80–100 מ'.
על פיתוח המערכת מפתחים קיבלו פרס לנין ופרס ברית המועצות.
תיאור לוויינים
לווייני המערכת פעלו במסלול לווייני נמוך.
פארוס
בשנת 1967 החל פיתוח לוויינים של הדור השני. השיגור הראשון בוצע בשנת 1974 והוא נכנס לשימוש מבצעי בשנת 1976. משקל הלוויין היה 825 ק"ג. המערכת התבססה על 6 לוויינים פעילים עם אורך חיים 18–24 חודשים. לוויינים סיפקו גם שירותי תקשורת. כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. בסך הכול בוצעו 99 שיגורים, רק שיגור בודד נכשל. השיגורים נמשכו עד לשנת 2010.
שאול משה זילברמן
הרב שאול משה זילברמן (ט"ו באלול תר"י, אוגוסט 1850 - כ"ג בתמוז תרצ"ט, יולי 1939) היה רב בפולין, כיהן ברבנות במספר ערים, ונודע על שם רבנותו בוויירושוב. בסוף ימיו היה רבם של חסידי גור בארץ ישראל, וחבר הרבנות בתל אביב.
תולדותיו
נולד לרב יצחק אייזיק אלימלך זילברמן (בנם של שאול ופעריל זילברמן), מחסידי קוצק, ולמרים, בתו של הרב שר שלום יזרעאל אחיו של מאיר קוואלער (מאיר סאניק), אב בית הדין של פיונטקי ומצאצאי המהרש"ל. בילדותו חלה והרופאים אמרו נואש לחייו, אביו הזכירו לפני האדמו"ר מקוצק  לברכה וענה לו  קצרות: עה, ער וועט דאך האבן אריכות ימים, ואכן נתקיימה  ברכתו והוא הסתלק בשנת התשעים לחייו. בהיותו בגיל 10 נסע עם דוד אמו ר' אלחנן אונגר מפיונטקי לחידושי הרי"ם מגור. החידושי הרי"ם דיבר עמו בלימוד, ולאחר מכן הורה לו ללמוד שולחן ערוך יורה דעה. עוד הורה לו האדמו"ר ללמוד אצל רבי שלום צבי הכהן בזגירש. עקב גילו, סירבו לקבלו בישיבה. כשנסע בשנית לחידושי הרי"ם, שאלו האדמו"ר האם הוא לומד בזגירש, ומשנענה בשלילה שלח אותו בשנית לשם, בצוותו שיאמר לראש הישיבה שהוא שלחו, והוא אכן התקבל לישיבה. בהיותו בגור התחבר לנכדו של האדמו"ר, רבי יהודה לייב אלתר.
בשנת תרכ"ו בערך נסע ללמוד בקרושנוביץ אצל ראש הישיבה ורב העיר רבי אברהם בורנשטיין, לימים רבה של חסידות סוכטשוב. לאחר פטירת האדמו"ר מגור הוא נסע יחד עם רבי אברהם אל רבי חנוך הניך מאלכסנדר. בשנת תרכ"ח נישא לבתו של אברהם מיכאל טונדובסקי מדווארט. לאחר פטירת רבי הניך מאלכסנדר בשנת תר"ל, החל רבו רבי אברהם מסוכטשוב לכהן באדמו"רות. הרב שאול משה נשאר חסיד גור, אך שמר אמונים לרבו ה"אבני נזר". בנוסף למד גם אצל הרב יהושע מקוטנא.
לאחר חתונתו בשנת תרכ"ח - 1868 התגורר בדווארט אצל חמיו אברהם מיכאל טונדובסקי 14 שנים, שם הקים ישיבה בשם "ישיבת ר' שאול דווארטער" ועמד בראשותה. בשנת תרמ"ב הועמד ברבנות קוז'מינקה הסמוכה לקאליש. גם בעיר זו הקים ישיבה. בזמן זה נפטרה אשתו הראשונה והוא נישא בשנית לחנה, בתו של המקובל ר' חיים הכהן מנובידוואר. באדר תרמ"ט, לאחר שראש אב בית הדין, הרב יעקב נפתלי זילברברג, עזב את וירשוב, נקרא לכהן בה ברבנות. הוא העביר לווירשוב את ישיבתו ומאות תלמידים למדו אצלו בתקופה זו.
בשנת תרע"ב ביקר בארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור, על מנת ליישב את ההדורים בכוללים. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ברח מעירו לאחר שנודע לו שהרוסים מתכננים לתופסו כבן ערובה, על מנת להבטיח שבני העיר לא ישתפו פעולה עם הגרמנים. הוא הגיע ללודז', מונה לראב"ד בעיר, ולמפקח על הכשרות.
בשנת תר"פ החל להתכונן לעזוב את פולין ובשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בדרום תל אביב. חסידי גור בארץ ישראל, ובפרט בשטיבל "נחלת בנימין", קיבלוהו כרב ומנהיג. הוא הצטרף לרבנות תל אביב, אך בהמשך פרש מהוועד הלאומי, בהוראת רבו מגור.
בשנת תרפ"ט, לאחר עזיבתו של הרב מנחם מנדל כשר את ארץ ישראל, נסע לירושלים לומר שיעורים במקומו בישיבת שפת אמת.
ספריו
בנוסף חיבר חיבור על איזהו נשך והלכות ריבית אך הוא אבד.
הרמן בדט
ד"ר הרמן (צבי אברהם יצחק) בדט (1887–1946) היה יהודי-גרמני שכיהן כמשפטן בכיר במשרד הפנים בפרוסיה וכחבר פרלמנט בתקופת רפובליקת ויימאר, מניח היסוד להתיישבות ממזרח לכנרת בתור מייסדה של חברת "קדמת כנרת" אשר רכשה את אדמות נקיב שעליהן קם בשנת 1937 קיבוץ עין גב, לאחר שנכשל ניסיונה של "קדמת כנרת" להקים במקום התיישבות מבוססת חקלאות פרטית לעולי גרמניה מהמעמד הבינוני. התפרסם בהשתתפותו בשתי טיסות צפלין, כנציג רשמי של ממשלת גרמניה הויימארית, אחת הטיסות הייתה בפורים 1929 מעל שמי ארץ ישראל, ובה קרא את מגילת אסתר. דמותו הייתה שילוב של אזרח גרמני נאמן, יהודי דתי גאה וגם ציוני.
בגרמניה
נולד ב-1887 בעיר ברסלאו (אז חלק של גרמניה, כיום ורוצלב שבפולין) בבית דתי, משכיל וציוני, והשתייך לשושלת יוחסין המקושרת למהר"ל מפראג וגאוני הפרובאנס. אביו, בנימין באדט, היה פרופסור לפילולוגיה והיסטוריה קלאסית, וביתו היה ידוע כ"בית ועד יהודי ציוני שגרו בו בכפיפה אחת היהדות המסורתית וההשכלה הגרמנית". למד משפטים ובגיל 21 נתמנה לעוזר בית המשפט בברסלאו, בגיל 26 נתמנה לשופט-נספח. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גויס לצבא הקיסרי, שם קיבל אות גבורה אך היה מאוכזב מכך שכיהודי לא הצליח לקבל תואר קצונה.
לאחר תום המלחמה, כאשר מנהיגי גרמניה החדשים חיפשו פקידים שלא היו מזוהים עם שלטון הקיסר המודח, נתקבל ד"ר באדט לשירות בממשלה, והיה היהודי הראשון במשרד הפנים הפרוסי, וב-1926 התמנה למנהל אגף במשרד הפנים של פרוסיה, והיה אחד משלושת הנציגים הקבועים של המדינה במועצת הרייך. במסגרת תפקידיו ייצג את מדינת פרוסיה במשפטים נגד אדולף היטלר (שתבע את הממשלה על חיפושים שנעשו אצל פעיליו לאחר הבחירות של מרץ 1932, בהן התמודד נגד הנשיא פאול פון הינדנבורג) ונגד פרנץ פון פאפן, לאחר שזה השעה את הממשלה הפרוסית ב-20 ביולי 1932. ד"ר באדט עצמו השתתף במהלכים שלא הצליחו להחלפת הנשיא הינדנבורג, מתוך חששו, שהתאמת לבסוף, שהנשיא הקשיש עשוי להטיל הרכבת ממשלה על אדולף היטלר.
ב-1928 השתתף ד"ר באדט, כנציג ממשלת גרמניה בטיסתו הטראנס-אטלנטית הראשונה, מגרמניה לארצות הברית, של הצפלין, טיסה שהלהיבה את העולם. אך מכיוון שהשבת כבר נכנסה עם הגעת הצפלין לארצות הברית, סירב ד"ר באדט לצאת מן הצפלין ולשאת נאום בפני ההמונים הממתינים, עד צאת השבת, והאירוע זכה לכינוי "שערוריית הצפלין". ב-1929 הצליח ד"ר באדט לשכנע את ד"ר אקנר, המתכנן והבונה של ספינת האוויר – הצפלין – לכוון את אחת מטיסותיו לארץ ישראל במקום לאיים הקנאריים. בטיסה זו, שהתרחשה בחג פורים, השתתפו כ-20 איש ובהם נציגים בכירים של ממשלת גרמניה, וחלפה מעל תל אביב, פוזר קונפטי צבעוני מעל ראשי החוגגים כ"משלוח מנות", וד"ר באדט קרא את המגילה ביחד עם ד"ר בנימין זאב פון וייזל. הזמנה להשתתפות בטיסה זו נשלחה על ידי ד"ר באדט לד"ר חיים ויצמן, אך לא ידוע מה הייתה תשובתו.
ד"ר באדט ובני משפחתו: אשתו ו-3 ילדיהם, הגיעו לארץ באפריל (ערב פסח) 1933. העקירה מגרמניה הייתה פתאומית, ובמהלכה סיכן באדט את נפשו בהסעת ראש ממשלת פרוסיה, אוטו בראון, שהיה מבוקש על ידי השלטון הנאצי החדש, אל מעבר לגבול שווייצריה. רק אחר כך הצטרף אל אשתו וילדיו שנמלטו לצ'כוסלובקיה.
בארץ - פרשת "קדמת כנרת"
כציוני, ד"ר באדט האמין כי יש להביא למהפכה רוחנית ונפשית בחיי היהודים מגרמניה, על ידי יצירת זיקה לאדמה בעבודה יום יומית. לשם כך פעל כדי לרכוש קרקעות לשם התיישבות חקלאית של העלייה מגרמניה. בתחילה ניסה, בראש קבוצת אנשים לרכוש אדמה בסמוך לסמארה שליד נחל אלכסנדר, ובהמשך הוקמה ביוזמתו חברת "קדמת כנרת" אשר רכשה למטרה זו ב-1934 את אדמות הכפר נקיב שממזרח לכנרת, ממשפחת בעלי קרקעות פרסית-בהאית בסיועה של הכשרת היישוב. בנקיב היה אמור להיות מוקם יישוב שיהיה מבוסס על משקים פרטיים שיעסקו בגידולי ירקות שונים, עופות וצאן, באזור שנחשב רוב השנה לבעל אקלים נוח. ההתיישבות יועדה ל-400 משפחות מן המעמד הבינוני, שלכל אחת מהן אמורים היו להיות מוקצים 10 דונם ואמצעי משק בסיסיים כשלב התחלתי, מתוך כוונה לחזק את היישוב על בסיס הון פרטי ורכישת מניות. מכיוון שלא היה ניסיון של התיישבות קודמת באזור, נשכר חלק מחוות ביתניה בעמק הירדן מידי יק"א, כדי לערוך שם ניסיונות בגידולים שונים, בהנהלת האגרונום יהודה ברייר, לקראת עליית הקבע לנוקיב, ושם נעשו ניסיונות שונים במשך שנתיים. אולם רכישת המניות וההתיישבות לא התקדמה בקצב הרצוי, החברה נכנסה לחובות וב-1936, פרצו מאורעות המרד הערבי, שהפכו אזור רחוק זה למסוכן וקשה לגישה, הפחיתו את העלייה מגרמניה, גרמו לצניחת מחירי המניות והורידו את חלומותיו של באדט על התיישבות הפרטית של עולי גרמניה לטמיון. חברת 'קדמת כנרת' פורקה, ואדמותיה נמסרו לידי קבוצת 'בתלם' שחלק מחבריה הוכשרו בחווה הנסיונית בביתניה, ואשר ייסדה במקום בשנת 1937 את קיבוץ עין גב.
ד"ר הרמן צבי באדט נפטר בתל אביב ב-1946, ראש השנה תש"ז.
משה וינשטוק
משה וינשטוק (נולד ב-27 בנובמבר 1972) הוא איש חינוך ישראלי, סופר, וד"ר למחשבת החינוך, ששימש בתפקיד יושב ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך בשנים 2016–2018.
ביוגרפיה
וינשטוק נולד וגדל באלון שבות. בנם של דב (דובק) ושרון. הוא למד באוניברסיטה העברית, בבית מורשה בירושלים, במכללת הרצוג, ובמכינה הקדם-צבאית בני דוד. אחיו יצחק נרצח בפיגוע טרור בשנת תשנ"ד (1993).
בשנת 2009 קיבל דוקטורט במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט זכתה ב-2011 בפרס המרכז להגות בחינוך היהודי על שם דב רפל.
בשנים 2013–2016 עסק בסדרת מחקרים בנושא חוויית הלמידה המשמעותית ביחד עם ד"ר אורית פרנפס.
בשנת 2015 עסק וינשטוק במחקר פוסט דוקטורט בנושא "למידה דיגיטלית משמעותית" במכון מופ"ת בהנחיית פרופ' ברוך שוורץ מהאוניברסיטה העברית.
וינשטוק לימד וחינך במגוון בתי ספר, כיהן כסגן מנהל התיכון בישיבת מקור חיים. ריכז את בית המדרש בבית מורשה, והיה מרצה מן המניין וראש מערך הוראה ולמידה במכללת הרצוג.
בשנים 2010–2016 הקים וניהל וינשטוק את מיזם "לב לדעת", במסגרתו נכתבו תוכניות לימודים, הוכשרו מפקחים, מנהלים ומורים. במקביל, באותן שנים, שימש וינשטוק בתפקיד מוביל הלמידה במנהל החמ"ד. בנוסף, היה וינשטוק פעיל בשנים אלו ב"תנועה להעצמת הרוח בחינוך", חבר המטה לחינוך אזרחי וחיים משותפים, חבר ועדת המקצוע במחשבת ישראל, חבר בצוות ההיגוי של האולפנה התיכונית "אוריה" ובית הספר היסודי "קדם", כיהן כיו"ר עמותת "נתיב ליעד", לליווי והכוונה לבני נעורים במצוקה והיה שותף (בשנים 2009–2011) בקבוצת "מכנה משותף" למנהלים בחינוך מטעם מכון ון ליר.
ב-29 במרץ 2016 נבחר וינשטוק פה אחד על ידי ועדת איתור לשמש כיושב ראש המזכירות הפדגוגית. הממשלה אישרה את מינויו ב-4 באפריל. הוא שימש בתפקיד עד אוגוסט 2018, אז החליפה אותו ד"ר מירי שליסל. כיו"ר המזכירות הפדגוגית הוביל וייסד וינשטוק את תחום הדעת ״תרבות יהודית ישראלית״ בבתי הספר הממלכתיים, ייסד ופיתח קורסים מקוונים בסגנון mooc המהווים תחליף לבחינות הבגרות, יזם והקים את המרכז להעצמת הרוח בספריה הלאומית. וינשטוק הוביל הכנסת שאלות חשיבה העוסקות בערכים, מעורבות ורלוונטיות – לבחינות הבגרות בכל תחומי הדעת. במסגרת תפקידו הוא גם הוביל את יישום מסקנות ועדת ביטון.
וינשטוק היה מיוזמי ומובילי ״מגילת היעוד המשותף״, שנחתמה בחנוכה 2020 בבית הנשיא על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ראש הממשלה החלופי בני גנץ, שרת התפוצות עומר יענקלביץ, וח"כ נפתלי בנט.
בשנת 2022 פורסם ספר הפרוזה של משה וינשטוק, "שפת התהומות", בהוצאת ידיעות אחרונות.
וינשטוק שירת בצה"ל כקצין קרבי בסדיר ובמילואים. בנוסף, היה ממובילי החיפושים שהביאו למציאת גופות שלושת הנערים בקיץ 2014.
יחסי אוסטריה–דנמרק
בין הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה לבין ממלכת דנמרק מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי.
יחסי דנמרק-בית הבסבורג
במהלך מלחמת שלושים השנים התערבה דנמרק לצד הפרוטסטנטים נגד בית הבסבורג, אולם מאוחר יותר לחמה אוסטריה לצד דנמרק במלחמת טורטנסון ובמלחמת הצפון השנייה נגד שוודיה.
הסכסוך בשלזוויג-הולשטיין
בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, בין ממלכת דנמרק לבין הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה עקב דרישת דוכסויות שלזוויג-הולשטיין להשתחרר מתלותם בממלכת דנמרק, והסתיימה בניצחון דני, שהשאיר את הדוכסויות תחת שלטון דני.
בשנת 1864 פרצה מלחמת שלזוויג השנייה, בין ממלכת דנמרק לבין ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית. המלחמה פרצה עקב מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש מוסכם על הקונפדרציה הגרמנית. המלחמה פרצה ב-1 בפברואר 1864, והסתיימה ב-30 באוקטובר באותה שנה בתבוסת דנמרק. כתוצאה מהמלחמה סופחו דוכסויות שלזוויג-הולשטיין וסקסוניה-לאוונבורג לפרוסיה ואוסטריה.
לאחר שנתיים, בשנת 1866 התקיימה מלחמת אוסטריה–פרוסיה, שפרצה בעקבות סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה על אופן השליטה במחוזות שנכבשו שנתיים קודם מדנמרק. מדינות האזור שהיו חברות בקונפדרציה הגרמנית הצטרפו למלחמה, מיעוטן תמכו באוסטריה ורובן בפרוסיה, המדינה החזקה והמשפיעה באזור, שניצחה במלחמה. תוצאת ניצחונה של פרוסיה הייתה יצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, על ידי פרוסיה ומדינות האזור השונות. בסוף המלחמה סיפחה פרוסיה את שטחי שלזוויג והולשטיין במלואם, וכן את ממלכת הנובר ומדינות גרמניות אחרות שנמצאו קודם תחת שלטון אוסטריה או בהשפעתו, ובכך סללה את הדרך לקראת איחוד גרמניה שהתרחש לאחר הניצחון על צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871.
המאה ה-20
ב-19 בדצמבר 1925 כוננו אוסטריה ודנמרק יחסים דיפלומטיים ביניהם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלחו מווינה 25,000 ילדים שסבלו מתת תזונה לדנמרק, שם קיבלו מזון וסיוע עד להתאוששותם, ולאחר מלחמת העולם השנייה שוב נשלחו 14,000 ילדים מווינה לצורך כך.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה דנמרק לנאט"ו ולאיחוד האירופי, ובשנת 1995 הצטרפה אף אוסטריה לאיחוד האירופי.
יחסים כלכליים
לאוסטריה משלחת מסחרית בקופנהגן.
מרי מידג'לי
מרי מידג'לי לבית סקרוטון (באנגלית - Mary Midgley; 13 בספטמבר 1919 – 10 באוקטובר 2018) הייתה פילוסופית של האתיקה ומרצה בכירה לפילוסופיה באוניברסיטת ניוקסל שבאנגליה. היא התפרסמה במחקריה ומאמריה בתחום האתיקה של המדע וזכויות בעלי חיים.
את ספרה הראשון "החיה והאדם - שורשי טבע האדם" כתבה ב-1978 כשהייתה כבר בשנות ה-50 לחייה. ב-1981 הוציאה לאור את "הלב והשכל - מגוון החוויה המוסרית", ב-1983 את "חיות, ולמה הן חשובות", ב-1984 את "רשעוּת", וב-1994 את "הקוף המוסרי: אנשים, חופש ומצפון". ב-2005 קיבלה פרס על ספרות מדעית מאוניברסיטת דרהאם (קרוליינה הצפונית). האוטוביוגרפיה עליה "הינשוף של מינרבה" יצא לאור ב-2005.
מידג'לי התנגדה לרדוקציוניזם ולרעיונות ה"מדענות" השואפים להציב את המדע האמפירי במקומו של הרוח האנושית, תפקיד שאליו המדע כלל אינו מתאים. היא כתבה בהרחבה על האפשרויות הנפתחות בפני הפילוסופיה כאשר זו תלמד ותקבל מושגים מהטבע ובמיוחד מבעלי חיים. חלק מספריה דנים ברעיונות הפילוסופיים ובגישות היסוד הנמצאות במדע פופולרי, כולל עימות מתוקשר עם עמדות של ריצ'רד דוקינס. היא גם כתבה מאמרים על גישת גאיה כשהיא מאמצת רעיונות מהגישה, מסכימה עם תפישת עולם זו ורואה בו דרך חיובית ומוסרית להתקדמות האנושות.
העיתון הגרדיאן תיאר אותה כפילוסופית לוחמנית וראש המתקפה נגד מצג שווא מדעי בבריטניה.
ימיה הראשונים ולימודיה
מידג'לי נולדה בלונדון ללזלי ותום סקרוטון. אביה היה כומר ומאוחר יותר כהן הכנסייה האנגליקנית במכללת קינגס בקיימברידג', ושם גדלה. היא למדה בבית ספר הנמצא בביתו הקודם של צ'ארלס דרווין, ושם התעמקה בלימודי פילוסופיה, מדע, והקשר ביניהם.
לדבריה, באוניברסיטה היא בחרה בתחום הפילוסופיה מכיוון שמורתה לספרות אנגלית אמרה לה ש"ספרות אנגלית תמיד אפשר לקרוא בבית", וכשנתקלה בכתבי אפלטון, הייתה חייבת לבדוק במה מדובר.
בשנת 1937 התקבלה למכללת סומרוויל בעיר אוקספורד. היא תכננה להתגורר באוסטריה לתקופה של שלשה חודשים על מנת ללמוד גרמנית, אך לאחר חודש אחד נאלצה לקטוע את השהיה שם עקב האנשלוס - פלישת גרמניה לאוסטריה וסיפוחה. בסומרוויל היא למדה לטינית וספרות עתיקה יחד עם איריס מרדוק - כיום סופרת ופילוסופית אנגליה, וסיימה בהצטיינות. את רוחב ידיעותיה בתחומים רבים במדע היא חבה לדבריה לחבריה המרובים מן האקדמיה אותם הכירה באוקספורד. היא סברה שהאפשרות הנשית שלה להשתלב באקדמיה להוביל בה ולהביע "דעות נשיות" נבעה בראש ובראשונה מגיוסם של גברים צעירים רבים שעזבו את ארצם במלחמת העולם הראשונה. לדעתה בעיתות שלום "חשיבה נשית" רבה וטובה הולכת לאיבוד פשוט משום שאינה נשמעת.
חיים אקדמיים
לאחר אוקספורד, היא הייתה מורה בבית הספר בו למדה בילדותה, במסגרת השירות הציבורי האנגלי. היא שבה לאוקספורד ב-1947 ועבדה עם גילברט מוריי. ב-1949 החלה להרצות באוניברסיטת רדינג, בתחום הפילוסופיה. בשנת 1950 היא נישאה לג'פרי מידג'לי, פילוסוף אף הוא, והם עברו לניוקסל. לזוג נולדו שלשה בנים (טום, דייוויד ומרטין). היא ובעלה לימדו בניוקסל, שם חיה עד מותה. בעלה מת ב 1997. בתקופה זו החלה לחקור את נושא המוסר, וספרה הראשון 'החיה והאדם', יצא לאור בהיותה בת 59. "לא כתבתי ספרים עד גיל חמישים" אמרה, "וטוב שכך, כי אינני יודעת מה חשבתי קודם".
פרסים
בשנת 1995 הוענק למרי תואר דוקטור לשם כבוד על הישגים ניכרים בתחום מדעי הרוח מאוניברסיטת דרהאם היוקרתית בדרום קרוליינה, ובשנת 2008 בהיותה בת 90 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בתחום מדעי המשפט. היא הייתה חברת כבוד במועצת המדיניות והאתיקה של המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת ניוקאסל.
בשנת 2011, בנה הצעיר קיבל בשמה את פרס הירחון פילוסופיה עכשיו, על תרומתה למלחמה בטפשות.
מותה
מידג'לי מתה בגיל 99, בעיר ניוקאסל, ב-10 באוקטובר 2018.
עמדות היסוד: חשיבות ההגות, התבוננות בדתות העולם, והרצף בעולם החי כולו
מידג'לי ראתה בפילוסופיה סוג של שרברבות, משהו שאיש אינו שם אליו לב, עד שמשהו מתקלקל.
למרות שחונכה בבית נוצרי מידג'לי לא ראתה את עצמה כנוצרייה, ועם זאת טענה שאין להתעלם מהדתות שבעולם.
ספרה הראשון "חיה ואדם" (1978) בדק את טבע האדם ואת התגובה האנושית לרדוקציוניזם בסוציוביולוגיה וכן לרלטיביזם ולביהייביוריזם, תפיסות שהיו נפוצות בקרב חוקרים במדעי החברה באותה תקופה. טענתה בספר הייתה שהדמיון בין אנשים לבעלי חיים גדול ממה שמדענים אלו היו מוכנים להודות. היא אף הצביעה על כך שבדרכים רבות החיות אף יותר מתוחכמות מבני האדם, ושהן האנשים והן החיות חווים מערכת יחסים רגשית אשר מובעת על ידי שניהם ואף משמשת אצל רבים לתקשורת החוצה את הגבול בין סוגים שונים של בעלי חיים וביניהם לאנשים.
מאוחר יותר מידג'לי ביקרה ושללה את האמונה שניתן להבין את בני האדם על פי המבנה הגנטי שלהם בלבד, טענה אשר להבנתה הייתה טענתו של דוקינס בספרו הגן האנוכי (1976). במקום זאת, היא טענה, בני האדם יבינו טוב יותר את עצמם ואת יחסיהם עם בעלי החיים על ידי שימוש בשיטות ה"איכותיות" (בניגוד לשיטות כמותיות) של אתולוגיה ושל פסיכולוגיה השוואתית.
בשנת 2002 מידג'לי כתבה את המבוא להוצאה שנייה של "האבולוציה כמדע" (במקור משנת 1985). במבוא זה מידג'לי דיווחה שהסיבה לכתיבת הספר הזה והספר "המדע כגאולה" (משנת 1992) הייתה על מנת להילחם ב"ספקולציות חצי מדעיות" של כמה פסקאות נבואיות או מטפיזיות שהחלו להופיע בספרי מדע, בדרך כלל בפרקים האחרונים שלהם. הספר הראשון עסק בתאוריות האבולוציוניות של ביולוגים כולל של דוקינס, והשני בחוקרי פיזיקה ובינה מלאכותית. מידג'לי כתבה שהיא עדיין מאמינה שלתאוריות אותן הציגה בספר "אין כל קשר עם תאוריה מקובלת כלשהי של אבולוציה", ושרעיונות אלו לא יפתרו שום בעיה מוסרית או חברתית אמיתית שהעולם מתמודד אתו, בין אם זה תוך שימוש בהנדסה גנטית, ובין אם זה תוך שימוש במכונות. לסיכום כתבה:
ובמקום אחר:
על רדוקציוניזם (צמצום) ומטריאליזם (חומרנות)
מידג'לי יצאה נגד גישת הצמצום, ונגד כל ניסיון לקבוע גישה אחת ויחידה להבנת העולם. לדעתה יש "מפות רבות וחלונות רבים".
היא כתבה שלדעתה מועיל לחשוב על העולם כ"אקווריום ענק... איננו יכולים לראות את הכל מלמעלה, אז אנחנו מתבוננים בו דרך כמה חלונות קטנים... בסופו של דבר אנחנו נצליח להבין די הרבה מתוך מה שראינו, אם נחבר בסבלנות את פיסות המידע מהזוויות שונות. אבל אסור לנו להתעקש על כך שהחלון שלנו הוא החלון היחיד שדרכו שווה להתבונן. כך לא נתקדם הרבה."
היא טוענת גם שגישתה אינה חדשה, ושזו המשכה של התפישה של רבים מן המדענים בתקופות שלפני זו האחרונה, תפישה הנובעת מהמציאות עצמה, וההכרה בה:
לדעתה
הוויכוח עם ריצ'רד דוקינס
מאמר בירחון "פילוסופיה" בשם: "חוק הג'ונגל: חלופות מוסריות ויסודות של התפתחות", דן בהשלכות של רעיונותיו של ריצ'רד דוקינס על האתיקה והפילוסופיה של המוסר, ושיבח את ספרו. מידג'לי הגיבה בחריפות.
תגובתה פורסמה בגיליון 54 (1979) במאמר "להטוטי גנים". מאמר זה טען ש'הגן האנוכי' עסק יותר בנושא אגואיזם פסיכולוגי מאשר בחקר האבולוציה. מאמרהּ ביקר את מושגיו של דוקינס, אולם בוויכוח שנוצר בעקבות פרסומו, טענו נגדה שהמאמר שלה היה רגשני, לא ענייני, וחסר הבנה אמיתית לרעיונותיו של דוקינס. מידג'לי התפלמסה עם דעות אלו, והצביעה על כך שבעוד דוקינס אמור לדבר על גנים - כלומר מבנים כימיים, הוא מטה את הדיון ואומר שאנחנו נולדנו אנוכיים (עמוד 3 בספר). "ויש הבדל גדול בינינו ובין הגנים שלנו".
בגיליון 58 "גנים אנוכיים ודרוויניזם חברתי" (1983) מידג'לי הגיבה שוב:
הוויכוח הזועם בין השניים נמשך. כך בעמוד 55 בהוצאה השנייה של ספרו 'הגן האנוכי' (1989) דוקינס רשם הערה על מאמרה ה"זועם והמרושע" של מידג'לי. היא, מצידה, המשיכה לבקר את רעיונותיו של דוקינס. בספרה "אבולוציה כמדע: תקוות מוזרות ופחדים מוזרים עוד יותר" (2002) וכן בספריה "מיתוסים למחיה" (2002) ו"המיתוסים של חיינו" (2003) היא נלחמה נגד "השימוש המבולבל שלו בשפה": נגד ונגד הרטוריקה שלו, תוך ציטוט מספרו: "לגנים יש השפעה רבה על התנהגות", אשר לדעתה דומה יותר לדת מאשר למדע:
בראיון בעיתון ה'אינדיפנדנט' בספטמבר 2007, היא טענה שהתובנות של דוקינס לגבי אבולוציה, מונְחות מכוח אידאולוגיה.
באפריל 2009 חזרה על פרשנותה לספרו של דוקינס בסדרת מאמרים בגארדיאן.
בספרה מ-2010 "העצמי הבודד: דרווין והגן האנוכי" היא טוענת:
מידג'לי בספרות
יש התייחסות למידג'לי ב"חיי החיות" - ספרו של י.מ. קוטזי מדרום אפריקה. זהו מעין חיבור בין סיפור קצר ושיח פילוסופי. מבקרי ספרות הביעו תהיות לגבי משמעות התוכן, הכתוב בסגנון חידתי ומוזר. כותב אחד המבקרים.
מבקרים אחרים טענו שיש נקודות השקה רבות בין דעותיה של מידג'לי וספרו של קוטזי, והם נעזרו בכתביה על מנת להבין את ספרו המבלבל.
לדוגמה, גיבור הסיפור טרוד במעמדן המוסרי של חיות, נושא שמידג'לי עסקה בו ב"חיות ולמה הן חשובות". גיבור הסיפור דן לעומק בעניין הסימפתיה והמושג האתי (או המצפוני), נושא עליו כתבה מידג'לי בספרה "חיה ואדם".
בניתוח משמעויות הספר, אחד המבקרים סיכם:
דוגמה נוספת היא הערצתם המשותפת של קוטזי ומידג'לי לרובינזון קרוזו. קוטזי חוזר על סיפורו של קרוזו בנובלה "אויב", בעוד מידג'לי כותבת על קרוזו במאמרה "חובות בנוגע לאיים". במאמר זה של מידג'לי, היא נוקטת בעמדת האקוצנטריות, וטוענת שייתכן ולאדם חובות מוסריות כלפי ישויות שאינן אנושיות כמו חיות או מערכות אקולוגיות, רעיון המצוי גם בספריו של קוטזי: "חיי החיות", "אויב" ורבים אחרים.
פסלה של מרי מידג'לי
בשנת 2006 הוצב פסל דמותה של מידג'לי כחלק מטריפטיכון סביבתי בלונדון, ובו דמויות תומכי סביבה נוספות, מעשה ידי הפסל ג'ון אדגר, בן עירה ניו קאסל.
פרסומים וספרים
ניתן לראות את הספר כהרצאה בסדרת הרצאות גיפורד.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
Divinely Uninspired to a Hellish Extent
Divinely Uninspired to a Hellish Extent (בעברית: ללא השראה אלוהית עד כדי גיהנום) הוא אלבום הבכורה של הזמר הסקוטי לואיס קפלדי. האלבום יצא לאור ב-17 במאי 2019, על ידי חברות התקליטים קפיטול רקורדס, יוניברסל מיוזיק גרופ ורטיגו רקורדס. מתוך האלבום יצאו שבעה סינגלים.
רקע והכרזה
בהודעת האלבום אמר קפלדי: "כולם תמיד מספרים לך כמה הקלטת אלבומם הראשון היה מדהים וכיצד הם תמיד יסתכלו אחורה על 'התהליך' עם זיכרונות נעימים. אני אחזור אליו כעל תקופה לחוצה ביותר איכשהו גם הצליח להיות משעמם ביותר." בהמשך תיאר כי בעוד שהוא אוהב "לבנות את השירים", הוא לא נהנה להקליט מחדש קטעי גיטרה ותהליך הערבוב הארוך. קפלדי התבדח גם שהוא לא חשב שכשהוא יצא להוציא את אלבום הבכורה שלו שהוא "ייתן לו שם כמו טיפש שיש לי, אבל הנה אנחנו כאן".
חיים דוד זילבר-מרגליות
הרב חיים דוד זילבר־מרגליות (תרכ"ד- כ' בכסלו תש"א) היה רבה של קויל בפולין.
תולדותיו
נולד בזליחוב לרב נפתלי צבי נכדו של רבי אלכסנדר מרגליות, מחבר הספר תורת הרא"ם וצאצאו של רבי אלכסנדר סנדר שור. אביו היה חסידו של רבי יהודה לייב איגר ותלמידו של רבי יצחק מאיר אלתר מגור ואמו עסקה במסחר. בגיל 16 נישא לצירל דבורה בתו של הרב אביגדור יהודה לייביש לוינטל רבה של קויל (הסמוכה לקאליש). קיבל היתר הוראה מרבי שניאור זלמן מלובלין, רבי יהושע מקוטנא ומרבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר" מסוכטשוב. רבי יהושע מקוטנא כתב בכתב הסמיכה, שהוא בקי בארבעת חלקי השולחן ערוך. היה חסידו רבי לייב איגר ולאחר פטירתו היה לחסידו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, ה"שפת אמת" מגור ושל בנו רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת".
לאחר פטירת חמיו בשנת תרנ"ג, התבקש על ידי בני הקהילה למלא את מקומו. רבי חיים דוד סירב אך נענה למכתב שהביאו בני הקהילה ממספר רבנים. בתחילת כהונתו אסר את השחיטה בעיר לשלוש שנים עד שהקצבים הסכימו לקבלו את סמכותו בהכרעת הטרפת בהמות. עקב זאת חי בדחקות גדולה, מכיוון שפרנסת רב העיר הייתה מדמי שחיטה. כמו כן סגר את החדרים הפרטיים שקיבלו רק בני עשירים ופתח תלמוד תורה כללי בשם "עץ חיים" בו קיבלו את כל ילדי העיר והתשלום היה לפי יכולת ההורים. היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והיה בעל דעות חריפות נגד הציונות. הוא חסך כסף על מנת לעלות לארץ ישראל, אך במלחמת העולם הראשונה איבד כספו את ערכו, ותוכניתו ירדה לטמיון.
בשנת תרצ"ט נמלט מקויל ללובלין, ללא מטלטלין. בלובלין התארח אצל בתו אך נחלש ונפטר בערב שבת וישב, כ' בכסלו תש"א. נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות של לובלין. חיבר את הספר "דבר ישרים" על התורה.
בנו רבי נפתלי צבי, כיהן כרבה של בארנוב. נרצח בשואה. חתנו היה רבי משה ברוך מורגנשטרן, האדמו"ר מליקוב ורבה של ולודאבה, נרצח במחנה ההשמדה סוביבור. ארבע בנותיו ובעליהן, נרצחו בשואה. בן נוסף, אלכסנדר, עלה לארץ ישראל. הדפיס את ספרו של אביו מחדש.
נטיית שם
בבלשנות, נטיית שם (בלעז: Declension) היא שינוי צורת המילה, בדרך כלל כדי לבטא את תפקידה התחבירי במשפט, בדרך של הטיה כלשהי. גזרות עשויות לחול על שמות עצם, כינויי גוף, שמות תואר, תוארי פועל ותוויות כדי לציין מספר (למשל, יחיד, זוגי, רבים), יחסה דקדוקית (למשל נושא או מושא במשפט), מין דקדוקי (למשל זכר או נקבה), ועוד מספר קטגוריות דקדוקיות.
נטיית שם מתרחשת בשפות רבות ברחבי בעולם. היא מאפיין דקדוקי חשוב של משפחות שפות רבות, כמו שפות קצ'ואה, שפות הודו-אירופיות (ביניהן גרמנית, ליטאית, לטבית, רוסית, סנסקריט, לטינית, כורדית ויוונית עתיקה ומודרנית), שפות בנטו (למשל זולו), שפות שמיות (למשל ערבית ועברית), שפות פינו-אוגרית (למשל הונגרית, פינית ואסטונית) ושפות טורקיות (למשל טורקית ואזרית).
היסטוריה
ליוונים הקדמונים היה ככל הנראה מושג "עמום" לגבי צורותיהם של שמות עצם בשפתם. נראה שקטע מאת אנקריון מאשר את הרעיון הזה. אף על פי כן, לא ניתן להסיק שהיוונים הקדמונים באמת ידעו מה היו היחסות הדקדוקיות. הסטואים פיתחו תפיסות בסיסיות רבות שהיום הן חלק מיסודות הבלשנות. מקור הקונספט של היחסה הדקדוקית מגיע מהסטואים, אבל עדיין לא ברור לגמרי למה בדיוק התכוונו עם מונח היחסות שלהם.
לטינית
שמות עצם ותארים בשפה הלטינית נוטים במספר יחסות דקדוקיות, וכמו כן לפי מספר (יחיד או רבים). תארים בלטינית נוטים גם לפי המין הדקדוקי של העצם אותו הם מתארים. נהוג לחלק עצמים בלטינית לחמש קבוצות נטייה, שמוגדרות לפי סיומות הנומינטיב והגנטיב שלהן, ולכל אחת מהן דפוס נטייה אחיד. לדוגמה, טבלת הנטייה של המילה "Dominus", שמשמעותה אדון או שליט, ומשתייכת לנטייה השנייה (Second Declension).
אסנאד
האִסְנַאד או הסנד (בערבית: الاسناد, תעתיק מדויק: אלאסנאד; السند, אלסנד; משמעות מילולית: סימוכין, מקורות, העברה) הוא שרשרת המוסרים המופיעה בראשית כל חדית'. האסנאד מורכב מרשימת שמות שחוזרת בסופו של דבר אל מוחמד או אל אחד מהצחאבה. מטרת האסנאד היא לספר את מקור הפסיקה הנובעת מהחדית'. מהימנות רשימת השמות (התאמה הגיונית יחסית לתקופות בהן חיו המוסרים השונים) משפיעה רבות על קטלוג החדית' ועל אמינותו. ה"מוסרים" באסנאד מכונים "מוסניד" (مسند - מֻסְנִד).
המוסרים הראשונים היו חברי מוחמד, הסחאבה, שעקבו אחרי כל מעשה ממעשיו והקשיבו לדבריו. אחרי מותו נהרו אליהם המוני מאמינים לשמוע מפיהם על הסונה (אורח החיים) של הנביא. אנשי הדור השני המשיכו בהפצת המסורות שקיבלו מפי הסחאבה ומסרו אותן לבאים אחריהם. כך נוצרה שרשרת המוסרים, האסנאד. ייתכן שמקור המנהג הוא בדרך המסירה בעל פה של השירה בתקופת הג'אהליה (התקופה הטרום אסלאמית) או בתלמוד בדומה ל-"אמר רב יהודה אמר שמואל". האסנאד הוא לעיתים קרובות ארוך יותר מתוכן החדית'. לפעמים נמסרו גם שרשראות מוסרים שונות לאותו החדית', או לאותו החדית' בשינויי נוסח קלים, כדי לחזק את מהימנותו. חכמי האסלאם החליטו להעביר את שבט ביקורתם על האסנאד בלבד ולא העזו לגעת בתוכן החדית', שהרי הנביא מוחמד יכול לומר כל דבר מראש, לקבל כל תנועה פוליטית או להביע כל דעה. הם פיתחו מדע אשר קראו לו "מדע החדית'" (علم الحديث) שבו תפסו חלק ניכר "מדע האנשים" (علم الرجال) ו"הטלת פגם והכרזה על יושר" (الجرح والتعديل), שמשמעותם בדיקת האנשים המופיעים בשרשראות האסנאד ובדיקת דרך קשירת חוליות השרשרת זו בזו. הם קבעו קריטריונים כדי ללמוד את מהימנותם של מוסרים בשרשרת לפי מידת יושרם, יראת השמיים שלהם, קיום מצוות על ידם וכיוצא בזה. כך למשל לא יכול היה שותה יין להיות מוכר כמקור מהימן ומוסמך (ثقة). הם קבעו מתי היו המוסרים והיכן, לאן נדדו והיכן נפגשו זה עם זה. בצורה כזאת החיו בלבוש אסלאמי את מדע הגנאלוגיה שהיה אהוב מאוד על הערבים בתקופת הג'אהליה (התקופה הטרום אסלאמית). יחד עם חקר האנשים נחקרו שרשראות המוסרים עצמן ונקבע מהם הפגמים הפוגמים במהימנותן, כגון חוסר של חולית ביניים בין שני מוסרים, אשר לא יכלו להיפגש אישית זה עם זה בשל תקופות חייהם השונות או הריחוק הגאוגרפי ביניהם, חוסר של החוליה האחרונה הצריכה לקשור את הדברים לנביא מוחמד עצמו, וכיוצא בזה. על סמך הממצאים סיווגו את החדית'ים לשלוש קטגוריות עיקריות של מהימנות (ראה פרוט בערך חדית').
לאחר האסנאד בא המַתְן שהוא תכנו המילולי של החדית' המכיל את הסיפור והפסיקה.
הערות שוליים
Hadith studies
הר אלכסייב
הר אלכסייב (באנגלית: Mount Alekseyev) הוא הר בהרי סקוט, בארץ אנדרבי, במזרח אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 11 קילומטרים צפונית-מזרחית לרכסי מקנוטון.
גובהו של ההר 927 מטרים מעל פני הים והוא ההר ה-4,237 בגובהו באנטארקטיקה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על יד משלחת החקר האנטארקטית הסובייטית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1961–1962.
ההר נקרא על שמו של א. ד. אלקסייב (A.D. Alekseyev), טייס קוטב סובייטי.
מלון דורצ'סטר
מלון דורצ'סטר הוא מלון יוקרתי בפארק ליין בלונדון. מבנה המלון מוגדר כבניין רשום דרגה II.
מלון דורצ'סטר נפתח ב-18 באפריל 1931. המלון היה בבעלות משפחת מק-אלפיין עד שנמכר ב-1976 לקבוצת אנשי עסקים מהמזרח התיכון ובראשם סולטאן ברוניי.
במלון התארחו בכירים וראשי מדינות, בהם המלך חוסיין. במהלך מלחמת העולם השנייה קיים דווייט אייזנהאואר מטה במלון.
במלון כיהנו שפים נודעים, בהם יוג'ין קאופלר ואנטון מוסימן.
דדלוס (פירושונים)
ראו גם
}}
הר ברוקלסבי
גובהו של ההר 1,290 מטרים מעל פני הים; הר ברוקלסבי הוא ההר ה-3,415 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על יד ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של וו. ק. ברוקלסבי (W.K. Brockelsby), שהיה פיזיקאי יונוספרה, בתחנת מוסון, בשנת 1961.
אווה חדד
אווה חדד (באנגלית: Ava Haddad; נולדה ב־26 בפברואר 1965) היא שחקנית אמריקאית. הייתה אשתו השנייה של יהונתן גפן.
קריירה
ב־1984 החלה לשחק באופרת הסבון האמריקאית "One Life to Live" ברשת ABC. שם שיחקה במשך שלוש שנים.
בשנים 1988 עד 1989 שיחקה בסדרה "Knightwatch" גם כן ב-ABC.
ב־1991 שיחקה בסדרה הישראלית "סיפורים לשעת לילה מאוחרת".
ב־1991 שיחקה בסרט "אריות ים" בכיכובו של רוב לאו וכדיילת בסרט "האב האובד" עם ליב אולמן ומייקל יורק ועודד תאומי.
ב־1992 שיחקה בסרט הישראלי "אזרח אמריקאי" של איתן גרין, בסרט "The Long Shadow" ובסרט "כידונים ואורכידאות" בכיכובם של ריקי גל ואסי דיין המבוסס על ספרה של סביון ליברכט.
ב־1995 שיחקה בסרט הישראלי "ב-72 לא הייתה מלחמה".
ב־1997 הופיעה במספר פרקים בסדרה "חוק וסדר".
ב־1998 הופיעה באופרת הסבון "Guiding Light".