cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוסייטה ז'נרל
סוסייטה ז'נרל (בצרפתית: Société Générale) היא חברה צרפתית לשירותים פיננסיים, לרבות בנקאות, מהגדולות ביותר בצרפת ובאירופה. מניות החברה נסחרות בבורסת Euronext, ונכללות במדד המניות הצרפתי CAC 40. הבנק נוסד ב-4 במאי 1864, ומשרדיו הראשיים בפריז.
מפלגת המרכז הליברלי
המרכז הליברלי הייתה מפלגת מרכז ליברלית שהוקמה בתחילת 1986 על ידי גורמים יוניים יחסית מהמפלגה הליברלית הישראלית שביקשו לנתק את הקשר עם תנועת החרות. המפלגה הייתה חלק מרשימת "המרכז שינוי" בבחירות לכנסת ה-12, אך ללא נציג במקום ריאלי.
תולדות המפלגה
בשנות ה-70 וה-80 התגבשו שתי סיעות גדולות בכנסת: הליכוד והמערך. גורמים שונים דברו על הקמת גוש מרכזי חילוני, אך כל הניסיונות להקים גוש כזה כשלו. התנועה הדמוקרטית לשינוי אמנם זכתה ל-15 מנדטים בבחירות לכנסת התשיעית, אך היא התפוררה במהירות.
במחצית הראשונה של שנות ה-80, המפלגה הליברלית הישראלית הייתה מסוכסכת מבפנים ונחשבה בציבור הישראלי לסרח עודף בתוך הליכוד אשר חבריו נכנסים לכנסת על חשבון הפופולריות של חרות. בשנת 1985 התקיימו שיחות בליכוד על איחוד מלא של חרות והמפלגה הליברלית למפלגה אחת. גורמים יוניים יחסית במפלגה הליברלית לא היו מרוצים מהיבלעות בתוך הליכוד, שבה חרות הייתה גורם דומיננטי, והחליטו בסוף 1985 להקים את "המרכז הליברלי", בתקווה שהוא יתפוס את המקום של גוש מרכז חילוני בכנסת. המפלגה הוכרזה רשמית בינואר 1986, ובראשה עמדו שלמה להט, יצחק ברמן, אריה דולצ'ין, יחזקאל הרמלך, יחזקאל פלומין, יצחק כספי, אלי הללי, ראש עיריית דימונה, דרור זייגרמן וישראל סחרוב. זמן קצר לאחר הקמת המפלגה מונה יוסף לפיד למזכ"לה ושלמה אהרונסון ויצחק יצחקי הצטרפו למפלגה. במאי 1986 קיימה המפלגה את ועידת הייסוד שלה.
אנשי המפלגה ביקשו ליצור חזית רחבה לריצה משותפת יחד עם ליברלים עצמאיים, מפלגת שינוי ואומץ, ובתחילה דיברו על כך שהם יובילו את הרשימה המשותפת. אולם הסקרים לא היטיבו עם המפלגה. לטענת אנשי המפלגה היה זה בגלל תקדים התנועה הדמוקרטית לשינוי. סכסוכים בין חלקי המפלגה נתגלעו כבר בוועידת הייסוד. בספטמבר 1986 הודיע שלמה להט, שהיה אמור לעמוד בראש הרשימה לכנסת, על פרישה מראשות הרשימה. בתחילת 1987 פרש יוסף לפיד מפעילות במפלגה. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוקמה רשימה משותפת בהובלת שינוי ובהשתתפות הליברלים העצמאיים והמרכז הליברלי, כאשר הנציג הבכיר של המרכז הליברלי ממוקם במקום השביעי והלא ריאלי. בבחירות זכתה הרשימה בשני מנדטים בלבד, שניהם אנשי שינוי.
מצע
הנקודות המרכזיות במצע המפלגה היו:
פלטיאל בן ליש
פַּלְטִיאֵל בֶּן לָיִשׁ (או פלטי בן ליש) הוא דמות מקראית מתקופת המלכים שאול ודוד. מוצאו מהיישוב המקראי גלים. הוא מוצג בפסוק:.
מוצאו של פלטיאל היה משבט בנימין (שבטו של שאול המלך), כיוון שהעיר גלים שכנה בתחום נחלת שבט בנימין, בין גבעת שאול לבין ענתות. כך גם עולה מנבואת ישעיהו:. כמו כן, נאמר שפלטיאל היה בן ליש והעיר ליש שכנה בצמוד לגלים. לאחר שממלכתו של דוד ביהודה התבססה, ביקש דוד מאיש בושת שישיב לו את אשתו מיכל. מסופר שפלטי בן ליש ליווה את אשתו עד לבחורים תוך שהוא בוכה על כך שהוא נאלץ להיפרד ממיכל. בבחורים מצווה עליו אבנר בן נר להיפרד סופית מעל מיכל:.
פלטיאל בן ליש בעיני חז"ל
במדרש מסופר כי אף שפלטיאל בן ליש היה נשוי למיכל, התנהג פלטיאל כאילו הייתה מיכל אשתו של דוד, ולכן אף שגר איתה בבית אחד תקופה ארוכה, לא קיים איתה יחסי אישות. המדרש משבח אותו בעקבות זאת, עקב הגבורה הנדרשת למעשה זה לאורך זמן:
צ'ארלס אוסטין
צ'ארלס אלן אוסטין (באנגלית: Charles Allen Austin; נולד ב-19 בדצמבר 1967) הוא אתלט עבר אמריקאי. הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), אלוף עולם (טוקיו 1991), שיאן אולימפי הנוכחי (2012) ושיאן ארצות הברית הנוכחי בקפיצה לגובה. הוא בעל התוצאה השמינית בטיבה בעולם בקפיצה לגובה בכל הזמנים (2.40 מטר).
ביוגרפיה
אוסטין נולד בביי סיטי, טקסס.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא תחרות חדש של 2.38 מטר, לפני חאבייר סוטומאיור מקובה (2.36 מטר) ובן ארצו הוליס קונוויי (2.36 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים אוסטין במקום שמיני בקפיצה לגובה (2.28 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.39 מטר (השיא הנוכחי), לפני ארטור פרטיקה מפולין (2.37 מטר) וסטיב סמית מבריטניה (2.35 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 סיים אוסטין במקום 12 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.27 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת במרץ 1997 זכה אוסטין במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר ולא עלה לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במבשי, יפן במרץ 1999 זכה אוסטין במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.30 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה סיים אוסטין במקום 8 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
טל גרושקה
טל גרושקה (נולד ב-25 במרץ 1998) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
גרושקה נולד ב-25 במרץ 1998 בעיר רמת גן. בתחילת דרכו השתתף בפרסומות מסחריות רבות, ביניהן לחברות כמו תנובה, קלינקס, אוסם, אפריקה ישראל, מקדונלד'ס, אל על וסלקום.
בשנת 2016 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר תלמה ילין.
בינואר 2020 עלתה ההצגה "מצדה 1942" בתיאטרון הבימה בה מגלם גרושקה את לאון/דויד. ב-5 באפריל של אותה השנה עלתה לאוויר סדרת הנוער "פלמ"ח" בה כיכב גרושקה כיוחנן שושני במשך 3 עונות. באותה השנה החל ללמוד משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. במהלך לימודיו במוסד, הוא השתתף במספר הפקות תיאטרון: "הדיבוק", "קומפני", "המתלבט", "אנטיגונה" ו"גריז".
ב-5 באוגוסט 2021 יצא לאקרנים הסרט "פול ספיד" בו מגלם גרושקה את דמותו של תום שורש.
במאי 2023 עלתה הסדרה "לעוף על אנה" בה הוא מגלם את דמותו של איתמר נישרי.
Lay Down Your Weapons
Lay Down Your Weapons (בעברית: תוריד את הנשק) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר קיי קוקה ביחד עם הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, מתוך אלבום הבכורה שלו, I Ain't Perfect. השיר יצא לאור ב-8 במרץ 2013, כסינגל השני מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השמונה עשרה במצעד הסינגלים הבריטי, והתשע עשרה במצעד שבסקוטלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ויקטוריה מונה וקיי קוקה. ומפיקו טרם נודע. השיר הוא שיר בסגנון ההיפ הופ, אשר מאפיין שירים נוספים של קיי קוקה. השיר יצא בפורמט של הורדה דיגיטלית בסמוך לצאתו כסינגל.
בנוסף לכך, לשיר יצאה גרסה אקוסטית שבוצעה על ידי השניים גם כן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-20 בינואר 2013. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ריטה אורה יושבת על מדרגות תוך שהיא שרה את השיר. בהמשך, ניתן לראות את קיי קוקה בתוך תא מאסר.
חיים של אחרים
חיים של אחרים הוא סרט קולנוע גרמני עטור פרסים אשר יצא לאקרנים בשנת 2006 ועלילתו מתרחשת בשנותיה האחרונות של גרמניה המזרחית. זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2006. זהו סרטו הארוך הראשון של במאי ותסריטאי הסרט, פלוריאן הנקל פון דונרסמארק. הסרט צולם בברלין.
עלילת הסרט
במזרח ברלין של שנת 1984, בהוראת שר התרבות, ברונו המפף, מתמנה קצין השטאזי גרד ויזלר (אולריך מיהה) לעקוב אחר המחזאי גיאורג דריימן (סבסטיאן קוך), למרות שדריימן מוכר כנאמן לשלטון הקומוניסטי. אנשי השטאזי מתקינים מספר רב של אמצעי ציתות בדירתם של דריימן ובת זוגו, כוכבת התיאטרון כריסטה-מריה זילנד (מרטינה גדק). ויזלר, איש מנגנון אפרורי החי בגפו, מתמקם בעליית הגג מעל דירתם של השניים ועוקב משם אחר חייהם. במהלך המעקב אחרי דריימן נחשף ויזלר לחיי האמנות והרוח במזרח ברלין, ואל חיי החברה של האליטה התרבותית בה. הוא גם נחשף לחיים האינטימיים של דריימן ובת זוגו והופך להיות מעורב בחייהם הפרטיים ללא ידיעתם. ויזלר מגלה כי המניע למעקב אחר המחזאי ובת זוגו אינו אידאולוגי אלא אישי – שר התרבות חושק בזילנד, ולכן הוא חפץ בהפללת דריימן.
דריימן משנה את יחסו לשלטונות מזרח גרמניה בעקבות התאבדות של אחד מחבריו, במאי תיאטרון שהוחרם על ידי השלטונות. ויזלר בוחר להתעלם מפעולותיו החתרניות של דריימן ומחפה עליו ללא ידיעתו. דריימן מבריח לגרמניה המערבית מאמר שכתב על התאבדויות בגרמניה המזרחית, וזה מתפרסם בעילום שם בשבועון "דר שפיגל". בניסיון לאתר את כותב המאמר עורך השטאזי חיפוש בביתו של דריימן, לשם איתור מכונת הכתיבה ששימשה לכך, אך אינו מאתר אותה. כריסטה-מריה זילנד נלקחת לחקירה. מלאכת החקירה מוטלת על ויזלר, המצליח להוציא מזילנד את מקום המסתור, בדירתו של דריימן. אנשי השטאזי חוזרים לדירה וניגשים למקום המסתור. זילנד, שרואה זאת וחרדה מהתוצאות, יוצאת מהדירה, רצה לכביש, ונפגעת אנושות ממכונית חולפת. בדירה פותחים אנשי השטאזי את מקום המסתור, אך אינם מוצאים דבר, משום שוויזלר הקדימם וסילק משם את מכונת הכתיבה. דריימן יוצא מדירתו אל זילנד הפצועה, והיא גוועת בזרועותיו.
ויזלר מודח מתפקידו בשטאזי, אף שאין ראיות להרשעתו, ומקבל תפקיד עלוב של פותח מכתבים שהשטאזי מעוניין לקרוא, כחלק מפעילות המעקב. לאחר שנים אחדות בתפקיד זה, חומת ברלין נופלת. דריימן הופך למחזאי חופשי, והוא ניגש למשרדי השטאזי, שבהם הוא יכול כעת לעיין בתיקיו שם. מעיון בתיקים מתברר לו שהסוכן שעקב אחריו, החותם על דו"חות המעקב שלוו בשם HGW XX/7, החל בשלב מסוים לכתוב דו"חות כוזבים, המסתירים את פעילותו הפלילית של דריימן, ובכך הגן עליו ממאסר. דריימן מברר שסוכן זה הוא ויזלר, ומגלה שוויזלר הוא כעת דוור. הוא צופה בו בעבודתו, אך אינו ניגש אליו (בעקבות המהפך הפוליטי התהפכו התפקידים, והעוקב הפך לנעקב).
דריימן כותב ספר חדש, "סונטה לאדם טוב", שזוכה להצלחה רבה. ויזלר רואה את הספר בחנות ספרים ומגלה שהספר מוקדש ל-HGW XX/7.
פרסים
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2007; פרס מבקרי הקולנוע בגרמניה לסרט הבכורה הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (אולריך מיהה), לצילום ולעריכה.
ההקשר ההיסטורי
גרמניה המזרחית, או בשמה הרשמי "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (GDR), התקיימה בין השנים 1949–1990 כגרורה של ברית המועצות. למרות שמה, השלטון במדינה היה חד-מפלגתי בפועל והיה נתון בידי "מפלגת האיחוד הסוציאליסטי" הקומוניסטית. שנה לאחר הקמת הרפובליקה הוקם "המשרד לביטחון המדינה", הידוע בכינוי שטאזי, שחרת על דגלו את הסיסמה "Schild und Schwert der Partei" ("המגן והחרב של המפלגה"). בנוסף למשימות ביון מחוץ לגבולות גרמניה, עסקו סוכני השטאזי במעקב ובילוש אחר אזרחי גרמניה המזרחית והמערבית. בשנות ה-80 פיתח הארגון רשת של מודיעים שהעבירו מידע על מכריהם. על פי הערכות, העסיק השטאזי יותר מ-90 אלף שכירים ו-300 אלף מודיעים ערב קריסתה של גרמניה המזרחית ב-1989. בעת ההפיכה השלווה של 1989 ניסו אנשי השטאזי להשמיד תיקים חסויים במשרדי הארגון. לאחר איחוד גרמניה נפתחו התיקים שנותרו בארכיון השטאזי לעיונם של האזרחים שהיו מטרה למעקב. התיקים חשפו במקרים רבים מעורבות של בני זוג, קרובי משפחה, עמיתים לעבודה וחברים במסירת מידע לשטאזי אודות הקרובים להם.
שנת התרחשות העלילה
עלילתו העיקרית של הסרט מתרחשת בשנת 1984, שנים אחדות טרם קריסתה של גרמניה המזרחית. מבקרי הקולנוע רואים בבחירתה של שנה זו דווקא רמז לספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", העוסק אף הוא בשלטון העוקב אחר כל אזרחיו ושולט בחייהם.
המבקר אורון שמיר רואה זיקה הדוקה יותר בין הסרט ובין הספר, ומציין:
ברט פרימן
ברטראם קלולי פרימן (באנגלית: Bertram Clewley Freeman; 1 באוקטובר 1885 – 11 באוגוסט 1955) היה כדורגלן אנגלי שנחשב לאחד ממבקיעי השערים הטובים ביותר בתקופתו.
קריירה
פרימן נולד בהנדסוורת' שבברמינגהאם, ולמד בבית הספר גואר סטריט שבאזור אסטון, היכן שהתבלט כמבקיע שערים מצטיין. הוא סיים את לימודיו עם שני משחקים שבהם הבקיע שבעה ותשעה שערים בהתאמה.
בגיל 16 הוא עבר לשחק בגואר סטריט אולד בויז, ולאחר מכן הוא עבר לאסטון מאנור. כששיחק שם הוא אותר על ידי אסטון וילה, וחתם על חוזה מקצוען עם המועדון באפריל 1904. פרימן לא היה חלוץ גבוה ולא הצליח להותיר רושם רב בווילה פארק. הוא מעולם לא הצליח להגיע עד להרכב הראשון של המועדון לפני שהועבר לוולוויץ' ארסנל בנובמבר 1905.
וולוויץ' ארסנל
הופעת הבכורה של פרימן בארסנל הייתה במשחק החוץ מול נוטינגהאם פורסט ב-25 בנובמבר, והוא הבקיע את השער היחיד של ארסנל בהפסד 1 - 3. בעונתו הראשונה הוא הבקיע בסך הכל 12 שערים ב-21 משחקים. פרימן הוביל את ארסנל לחצי גמר גביע ה-FA עם שני שערים נגד מנצ'סטר יונייטד בסיבוב הרביעי, אך בחצי הגמר הודח המועדון לאחר הפסד 0 - 2 לניוקאסל יונייטד. התותחנים סיימו במקום השביעי בעונת 1906/1907, כאשר פרימן מבקיע שמונה שערים ב-12 משחקי ליגה. בעונה זו פרימן לא נטל חלק במשחקי הגביע, למרות הגעה נוספת לחצי הגמר. הוא נאלץ להתחרות על מקומו בהרכב עם פיטר קייל, ומספר הופעותיו הצטמצם במידה ניכרת; מצב זה נמשך גם בעונה שלאחר מכן, כאשר פרימן משתתף ב-15 משחקי ליגה בלבד שבהם הבקיע ארבעה שערים.
כיוון שפרימן לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב החליט המאמן החדש ג'ורג' מורל לשחררו לאברטון באפריל 1908. בביוגרפיה של פרימן בספר "Arsenal Who's Who" נטען כי מהלך זה היה "אחת מטעויות ההעברה הגדולות ביותר בשנים הראשונות". בשלוש העונות שלו בארסנל הוא הבקיע סך כולל של 24 שערים ב-49 משחקי ליגה וגביע.
אברטון
לאחר חוות דעת חיובית של אחד מהדירקטורים בהנהלת אברטון הוחלט להחתים את פרימן ולשלם תמורת כרטיס השחקן שלו 350 לירות שטרלינג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ליברפול ב-17 באפריל 1908, והשתתף בארבעת המשחקים האחרונים של העונה שבהם הבקיע שער אחד. הוא שיחק היטב לצידו של טים קולמן ששיתף עמו פעולה בארסנל והצטרף לאברטון שבועות אחדים לפני פרימן. בעונתו המלאה הראשונה באברטון הוא הבקיע 38 שערים ב-37 משחקים, וזכה בתואר מלך השערים של הליגה. פרימן וקולמן, שהבקיע 20 שערים, הובילו את אברטון למקום השני בפער של שבע נקודות מניוקאסל יונייטד שבמקום הראשון. בין ה-10 באוקטובר ל-12 בדצמבר הוא השתתף בעשרה משחקים והבקיע בכל אחד מהם (17 בסך הכל), כולל שלושער מול שפילד יונייטד וסנדרלנד. 38 השערים של פרימן גרמו לשבירת שיאו של סם רייבולד מליברפול (31 בעונת 1902/1903), ורק בעונת 1925/1926 נשבר שיאו של פרימן על ידי טד הארפר שהבקיע 43 שערים.
פרימן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה במשחק מול נבחרת ויילס ב-15 במרץ 1909, במסגרת אליפות הבית הבריטית. פרימן הבקיע את השער השני בניצחון האנגלי 2 - 0. הוא עלה בהרכב גם במשחק מול נבחרת סקוטלנד ב-3 באפריל, שהסתיים בניצחון 2 - 0 משערים של ג'ורג' וול. אנגליה זכתה בטורניר זה. הוא השתתף במשחק של נבחרת הפוטבול ליג מול נבחרת הליגה האירית ב-1909, והבקיע בו ארבעה שערים.
בעונת 1909/1910 הבקיע פרימן 22 שערי ליגה, והוביל את אברטון למרכז הטבלה בלבד. הוא הוביל את המועדון לחצי גמר גביע ה-FA עם ארבעה שערים כולל צמד מול קובנטרי סיטי בסיבוב הרביעי, אך בשלב זה הודח המועדון על ידי בארנסלי.
העונה שלאחר מכן החלה בצורה לא טובה עבור פרימן, ובאמצע נובמבר הוא איבד את מקומו בהרכב לג'ורג' ביר שהגיע מבלקפול. פרימן נאבק על מנת להרשים את הנהלת אברטון עם 67 שערים ב-94 משחקים, ולבסוף הוא הורשה לעזוב כיוון שההנהלה האמינה שהוא מעבר לשיאו. משחקו האחרון באברטון היה מול ארסנל (מועדונו הקודם) ב-11 במרץ 1911.
ברנלי
פרימן עבר לברנלי תמורת סכום של 800 לירות שטרלינג. באותה תקופה המועדון התמודד עם קשיים כלכליים גדולים, ובמשך עשר שנים שיחק בליגה השנייה. אולם, בעקבות הצלחה מסוימת בגביע ה-FA השתפר מצבו הכלכלי של המועדון, והמאמן ג'ון האוורת' הצליח לשכנע את הנהלת המועדון להביא שחקנים לא מקומיים.
הוא השתתף בכל שלושת המשחקים באליפות הבית הבריטית של 1912, כאשר במשחק הראשון מול נבחרת אירלנד הוא מבקיע את השער הרביעי בניצחון 6 - 1. הוא הבקיע גם במשחק הבא, שהסתיים בניצחון 2 - 0 על נבחרת ויילס ושמר על מקומו בהרכב גם בתיקו 1 - 1 מול סקוטלנד, תוצאה שבזכותה חלקו שתי הנבחרות את הזכייה בתואר.
פרימן וברנלי לא הצליחו לשחזר את יכולתם הטובה בעונה הראשונה בליגה הבכירה, ולבסוף המועדון סיים במקום ה-12 כאשר פרימן מבקיע 16 שערים ב-31 משחקים. בגביע ה-FA המועדון נחל הצלחה רבה, והצליח להגיע עד למשחק הגמר, שם התמודד מול ליברפול. משחק הגמר נערך באצטדיון של קריסטל פאלאס ב-25 באפריל, בנוכחותו של המלך ג'ורג' החמישי שהיה המונרך הבריטי הראשון שנכח במשחק גמר גביע. המשחק עצמו לא היה מותח כמו משחקי הסיבובים שקדמו לו. בדקה ה-58 הבקיע פרימן את השער היחיד במשחק, שבעקבותיו זכה המועדון בפעם הראשונה בגביע ונכון ל-2008 גם האחרונה.
בתקופה זו הופסקו משחקי הכדורגל הרשמיים כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, אך למרות זאת חזר פרימן לברנלי עם חידוש המשחקים התחרותיים. הוא זכה בתואר מלך השערים של המועדון למרות שהבקיע רק 12 שערים בעונה הראשונה שלאחר המלחמה, והוביל את ברנלי למקום השני בפער של תשע נקודות מווסט ברומיץ' אלביון שבמקום הראשון. ב-21 בפברואר 1920 הוא הפך לשחקן הראשון בתולדות ברנלי שמבקיע 100 שערי ליגה, לאחר שכבש שער בניצחון 2 - 0 על דרבי קאונטי. שערו האחרון הובקע בניצחון 2 - 1 על סנדרלנד ב-20 במרץ.
פרימן השתתף בשלושת המשחקים הראשונים של העונה הבאה, שכולם הסתיימו בהפסד. כתוצאה מכך הוא איבד את מקומו בהרכב לג'ו אנדרסון. המועדון לא הפסיד בשלושים משחקי הליגה הבאים, אך היה זה גם סוף דרכו של פרימן בברנלי. הופעתו האחרונה הייתה בהפסד 0 - 3 להאל סיטי במשחק גביע ה-FA שנערך ב-19 בפברואר 1921, כאשר עלה כמחליף במקום אנדרסון.
בעשר שנותיו בברנלי הוא הבקיע 115 שערים ב-189 משחקי ליגה.
שלהי הקריירה
לקראת עונת 1921/1922 הצטרף פרימן לוויגאן בורו מהליגה השלישית הצפונית, הבקיע 12 שערים ב-25 משחקי ליגה, וזכה בתואר מלך השערים של המועדון. לאחר מכן הוא שיחק בקטרינג טאון ובקידמינסטר האריירס, ולבסוף פרש מכדורגל.
סירק דו סוליי
סירק דו סוליי (בצרפתית: Cirque du Soleil, בתרגום לעברית: קרקס השמש; מבוטא גם סירק די סוליי או סירק דה סוליי) הוא שמה של להקת קרקס שנוסדה על ידי גי לאליברטה ודניאל גוטייה במונטריאול בפרובינציית קוויבק שבקנדה. גוטייה עזב את הלהקה ב-1984, והיא נותרה בהנהלתו של לאליברטה.
ייחודיות הקרקס
קרקס השמש הוא קרקס מודרני, השונה מקרקסים מקובלים. המופע מתבסס על עלילה שכל חלקיה קשורים זה לזה, אולם יחד עם הפסקול וקטעי השירה שנכתבים במיוחד בעבור כל מופע, המופע כולל קטעי לוליינות וליצנים, ומופעי טרמפולינה, המופיעים גם בקרקס המסורתי. קרקס השמש אינו מציג בעלי חיים ומשתמש במקום זאת בבובות.
המופעים כוללים אלמנטים של מופעי רחוב כגון אקרובטיקה, סקייטבורדים, רכיבה על אופניים, וכן אופרה, בלט ומוזיקת רוק.
המוזיקה מושמעת בהופעה חיה על ידי זמרים ותזמורת, המהווים חלק מהמופע.
כל מופע כולל חלקים קבועים וכן מאפשרים לאומנים אורחים להשתתף, ועל כן המופעים עצמם נוטים להשתנות מפעם לפעם בהתאם להופעת האמן האורח.
בשל מופעיו המיוחדים נחשב הקרקס לקרקס הטוב בעולם, וחידושיו מופיעים מאוחר יותר בקרקסים אחרים המחקים אותו. כך, לדוגמה, היה קרקס השמש הראשון שהשתמש בחבלי באנג'י בהופעות.
בעקבות משבר הקורונה
בשל מגפת הקורונה, הקרקס ספג הפסדים כבדים בעקבות ביטול עשרות הופעות ברחבי העולם. בסוף יוני 2020 הוגשה מטעם הקרקס בקשה להגנה מפני נושים במסגרת הליך פשיטת רגל. הבקשה הוגשה בבית משפט בקוויבק. העובדים בקרקס עצמו פוטרו אך למרות זאת החברה המנהלת הצהירה כי היא נכנסת למהלך של שינוי מבני שיכלול הזרמה של 300 מיליון דולר מצד בעלי המניות הקיימים, בהובלת קרן הפנסיה של קוויבק (Caisse de dépôt et placement du Québec).
בעלי המניות התחייבו שלא לסגור את מטה החברה במונטריאול ולהעביר סכום של 15 מיליון דולר שיוקדש לתמיכה ב-3,500 העובדים שפוטרו מהקרקס. בסירק דה סוליי ציינו כי בכוונתם להעסיק מחדש את רובם לאחר שתירשם התאוששות בפעילות.
מופעים קבועים
ללהקה יש מספר מופעים קבועים בארצות הברית
פרודיה
באחד מפרקי הסדרה "הסימפסונים" מופיע קרקס הפירה ("Cirque du Purèe").
באחד מפרקי הסדרה "הפינגווינים ממדגסקר" למופע הקרקס של מלך הלמורים ג'וליאן קוראים "סיריק דה מעולה".
מטרונום
מֶטְרוֹנוֹם, המכונה בעברית פַּעֲמָן, הוא מכשיר עזר לנגינת יצירות מוזיקליות, המורה על הקצב והמפעם בו יש לנגן את היצירה, וכך יכול לשמור המנגן על מהירות אחידה של הנגינה.
תיאור
המטרונום הוא למעשה מטוטלת המתנודדת סביב ציר קבוע. הוא מורכב משתי משקולות, אחת כבדה מהשנייה המחוברות ביניהן במוט מתכת. המשקולת הכבדה נמצאת בתחתית המוט, ובדרך כלל מוסתרת מהמשתמש. המשקולת השנייה נמצאת מעל הציר וניתנת להזזה. מרחקה מהציר קובע את הקצב בו יתנודד המטרונום. ככל שהמשקולת נמצאת גבוה יותר (כלומר רחוק יותר מהציר), זמן המחזור ארוך יותר. על המוט שעליו נעה המשקולת, מסומנות שנתות בהתאם לזמני המחזור השונים, כך שהמשתמש יכול להתאימו ליצירה אותה הוא מנגן.
המטרונום הוא מטוטלת מורכבת (מכונה גם מטוטלת פיזיקלית). כמו המטוטלת הפשוטה של גלילאו (מכונה גם מטוטלת מתמטית), זמן המחזור של המטרונום אינו תלוי בזווית הנטייה. בשונה מהמטוטלת הפשוטה, למטרונום שתי משקולות ועל כן זמן המחזור שלו תלוי ביחס והמרחק בין שתיהן.
היסטוריה
אף על פי שהתאוריה המסבירה את פעולתו של המטרונום הייתה ידועה כבר לניוטון בסוף המאה השבע עשרה, הומצא המכשיר עצמו רק כמאה שנים מאוחר יותר על ידי המוזיקאי ההולנדי דיטריך ניקולאוס וינקל.
בשנת 1784 המציא המלחין הצרפתי ז'אן באטיסט דאבו כרונומטר, שנועד לשמש כמטרונום והקדים בשנים רבות את המטרונום של מלצל. דאבו ציין בספרות את הקצב הרצוי לכל פרק בסימפוניות לתזמורת גדולה, אופוס 11 שלו, בתפקיד הכינור הראשון.
כיום נפוץ השימוש במטרונום אלקטרוני, שהוא קומפקטי ואמין יותר, אין צורך למתוח אותו, ויש בו פונקציות נוספות, למשל: חיבור לאוזניה, כיוון מקצבים, פעימה מודגשת והצגת המפעם באמצעות אור מהבהב וללא צליל.
שימושו אצל מלחינים
המלחין לודוויג ואן בטהובן שילב בפרק השני של הסימפוניה השמינית שלו פרודיה על המטרונום, ששוכלל אותו זמן בידי חברו, יוהאן נפומוק מלצל. המלחין ג'רג' ליגטי כתב את "פואמה סימפונית ל-100 מטרונומים".
חובה וזכות
תנועות (עסקאות) של כסף ותנועות חשבונאיות אחרות נרשמות בחשבונות (או כרטיסים או כרטסות). למשל, בחשבון "הוצאות חשמל" יירשמו הוצאות הקשורות לחשמל, ובחשבון "קופת מזומנים" יירשמו כל הפעולות של יציאה וכניסה של מזומן בקופה. כל חשבון מורכב משני צדדים: חובה וזכות. מונחים אלו מאפשרים למנהלי החשבונות לעקוב אחרי התנועות שבחשבונות. כל מונח מציין גידול או קיטון ביתרת החשבון. בחשבונות המהווים נכס, כגון חשבון קופה או חשבון לקוח, חובה מציין גידול של היתרה וזכות - קיטון. בחשבונות המהווים התחייבות, כגון חשבון המחאות לפירעון או חשבון הכנסות ממתן שירותים, חובה מציין קיטון של היתרה וזכות - גידול. להלן טבלה המציגה כיצד מושפעים החשבונות מחיובים וזיכויים (כאשר = גידול,  = קיטון):
פארקור
פארקוּר (Parkour) הוא ספורט אתגרי שפיתחו סבסטיאן פוקן (Sébastien Foucan) ודוד בל (David Belle) בצרפת בשנות ה-90 על יסוד תרגולי מכשולים של הקומנדו הצרפתי.
מקור השם "פארקור" הוא במילה Parcours בצרפתית שמשמעותה "דרך" או "מסלול". עיקר הפארקור הוא ההגעה מנקודה אחת לשנייה בצורה האפקטיבית והמהירה ביותר האפשרית, תוך התגברות על מכשולים בדרך. לעיתים כולל הפארקור ניתור מעל גדרות, מעבר קירות, סיבובים, קפיצה מגג לגג ועוד, ואינו דורש ציוד כלל מעבר לנעלי ריצה.
בניגוד לריצה חופשית (Free Run), המתמקדת באסתטיקה של התנועה ובשלמותה, הפארקור מתמקד במהירות, במעבר יעיל, בחשיבה מהירה ובתנועה זורמת. בפועל יש קוי דמיון בין התחומים עד כי לרוב לא ניתן להבדיל בין פרקור לריצה חופשית.
ענף הפארקור התפתח רבות בישראל בשנים האחרונות ובינואר 2016 הוקמה עמותה רשמית בשם "פארקור ישראל", השמה לעצמה כמטרה את קידום ענף הפארקור בישראל.
ב-28 בינואר 2018 נכנס הפארקור כענף פעיל תחת התאחדות ההתעמלות הבינלאומית (FIG) ונחשב לענף התעמלות. אליפות העולם הראשונה בפארקור מתוכננת לשנת 2020.
בעקבות שידור תוכנית המציאות "נינג'ה ישראל" הפארקור החל לקבל אהדה והכרה מהציבור הישראלי.
סיכונים
ניתן להתאמן בפרקור במתקנים ציבוריים המיועדים לספורט אתגרי, כגון סקייטפארקים. אך אלו אינם זמינים במקומות רבים, וחלק מהמתאמנים אף רואים באימונים במקומות מוסדרים דבר הנוגד את הפילוסופיה ה"חופשית" שבבסיס הפארקור. לכן, צעירים רבים מתאמנים בשכונותיהם במקומות שאינם מיועדים לכך ואינם בטיחותיים, כגון פארקים, גני שעשועים, מגרשים, מבני משרדים ומבנים נטושים. הועלו דאגות בתקשורת לגבי בטיחותם של אימונים אלו, כמו גם לגבי הפגיעה וההרס שנותרים במקומות ציבוריים שאינם מיועדים לאימונים אלו (כגון הרס קירות ומצבות במהלך אימון בני נוער בבית קברות). פגיעות אלו מתרחשות למרות שפגיעה וחוסר כבוד כלפי הסביבה, האנושית והפיזית, מנוגדת לפילוסופיה של פארקור, סנטימנט שהונצח בסיסמה "Leave No Trace" (לא להשאיר עקבות).
כוחות הביטחון וההצלה מביעים דאגה מהסיכונים שבקפיצה ממקומות גבוהים במהלך האימונים, ומזהירים שלא להתאמן על גגות אלא להתאמן במקומות נמוכים. חלק משוחרי פארקור מסכימים שאכן אין לעודד אימונים במקומות גבוהים. יש הטוענים שפארקור פחות מסוכן מענפי ספורט אתגרי בהם נעשה שימוש בעזרים כגון סנואובורד וסקי, משום שבניגוד לענפים אלו, בפארקור המתאמנים מסתמכים על גופם בלבד, עליו יש להם שליטה רבה; אך אחרים טוענים שמיעוט הפגיעות המדווחות באופן רשמי מטעה, משום שמרבית הפגיעות לא מדווחות כלל או אינן מדווחות כפגיעות בעקבות פארקור.
אומנות התנועה
מפתחי הספורט החלו את דרכם בקבוצת היאמאקאסי הצרפתית, אך לאחר פנייה מהמפיק הצרפתי לוק בסון להפקת סרט בכיכוב הקבוצה (שיצא לבסוף בשם "יאמאקאסי"), פוקן ובל עזבו את הקבוצה ופיתחו את הפארקור, בעוד שאר חברי היאמאקאסי פיתחו את הפרי ראנינג (Free Running) אשר דומה במהותו לפארקור אך משלב יותר אלמנטים חופשיים ואלתורים, בדגש על אסתטיקה וחופשיות גמורה של המתאמן בתנועותיו, לכן היאמאקאסי מבצעים יותר היפוכים ותרגילים.
מקור השם
מקור השם יאמאקאסי בשפת הלינגלה, אשר מדוברת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וברפובליקה של קונגו, משמעות הביטוי "גוף חזק, נפש חזקה או אדם חזק", אך פירושה בקרב דוברי השפה בצרפת קרוב יותר ל"אנרגיה גבוהה".
ריצה חופשית
ריצה חופשית (מאנגלית: freerunning) היא ענף ספורט נפרד שהתפתח מהפרקור, אם כי הדמיון בין הענפים כה רב עד כי לרוב הביטויים משמשים לחלופין. השוני העיקרי בין הענפים הוא הגדרת המטרות- בעוד בפרקור המטרה היא חציה מהירה ויעילה ככל הניתן מסלול מסוים, בריצה חופשית המטרה היא אינטראקציה אסתטית ומהנה עם המרחב ומתקניו. דבר זה מתבטא גם בתחום הספורטיבי בכך שתחרויות ריצה חופשית מנוקדות לפי אסתטיקה ואתגר, בדומה להתעמלות על ענפיה, ולכן כוללים תרגילים אסתטיים כמו סלטות, בעוד תחרויות פרקור מנוקדות לפי מהירות, בדומה לתחרויות ריצה.
מובלעת ג'זין
מובלעת ג'זין הייתה מובלעת בחלקה הצפוני של רצועת הביטחון בין השנים 1985 עד 1999 עליה היה אחראי צבא דרום לבנון. המובלעת הייתה סביב העיירה הנוצרית ג'זין, מרכז תיירות ונופש של עשירים לבנוניים ממוצא נוצרי בעיקר. העיירה עצמה נמצאת כ-35 ק"מ צפונית למטולה והמובלעת "מתחה" את צפון רצועת הביטחון עד אליה על מנת לשמור על רציפות טריטוריאלית. המובלעת כללה כמה כפרים והייתה בהתחלה בשטח כולל של כ-210 קמ"ר שהלכו והצטמצמו, יחד עם כמות כוחות צד"ל, עד לנסיגה מלאה ב-1 ביוני 1999, כשנה לפני נסיגת צה"ל מלבנון.
בין השנים 1976 ל-1982 נשלט האזור על ידי הסורים, בהסכמה ישראלית שנכללה בהבנות הקו האדום. ב-1984, כאשר התפנה צה"ל מרוב שטח לבנון, נמלטו אליו כ-35,000 פליטים נוצרים שנסו מחשש לחיסולם מצד הדרוזים. באזור התארגן כוח נוצרי ששמר עליהם ועל הכפרים הנוצריים באזור שמנו אז כ-15,000 תושבים. כוח זה הפך ב-1985 לגדוד בצבא דרום לבנון תחת פיקודו של גנרל אנטואן לאחד ופלוגה נוצרית של צבא לבנון אשר פעלו בשיתוף פעולה. שיתוף הפעולה בין צבא לבנון וצד"ל הופסק בתקופה זו והחלה להתפתח לחימה סביב מובלעת ג'זין כנגד גורמי טרור, בעיקר ארגון חזבאללה. עם השנים צומצמה נוכחות צד"ל במובלעת תוך כדי שכוחותיו ספגו אבדות רבות וקשות. הגדוד שב-1985 מנה יותר מ-600 חיילים הצטמצם לכדי כ-120 בתחילת שנת 1999. ב-1 ביוני 1999, התמוטטה המובלעת ומרבית כוחות צד"ל נסוגו ממנה למעט כ-200 חיילים שבחרו להישאר במקום ולהיכנע לצבא לבנון, הם נדונו לתקופות מאסר בין שנה לעשר שנים. בזמן הנסיגה נשארו רק כ-3,500 תושבים בכפרים שבאזור ג'זין.
מבחינת ישראל, יציאת צד"ל ממובלעת ג'זין לא השפיעה ברמה הטקטית על ההגנה על גבול הצפון. לעומת זאת, הייתה לה משמעות אסטרטגית ומדינית רבה והשלכות על נסיגת צה"ל מלבנון כעבור שנה. הנסיגה ממובלעת ג'זין הייתה כבר לאחר הבטחתו של אהוד ברק, עם היבחרו לראשות הממשלה בישראל, להוציא את כל כוחות צה"ל מלבנון. פינוי ג'זין הביא לשינוי ביחסים שבין צה"ל וצד"ל באופן כזה שהעמיד בשאלה את שיתוף הפעולה בין הכוחות לקראת יציאת צה"ל מרצועת הביטחון.
עבדאללה הראשון, מלך ירדן
עבדאללה הראשון בן חוסיין (בערבית: عبد الله الأول بن حسين, 2 בפברואר 1882 – 20 ביולי 1951) היה המלך הראשון של הממלכה ההאשמית של ירדן (או בשמה בעת ייסודה: הממלכה ההאשמית של עבר הירדן). נרצח בירושלים בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא.
ראשית דרכו
עבדאללה, בנו השני של חוסיין בן עלי מלך חג'אז, נולד ב-1882. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הקימו הבריטים שתי מדינות ערביות בחסותם: עיראק ועבר הירדן, שהשלטון בהן הוענק לבניו של חוסיין בן עלי כגמול על עזרתו לבריטים בהובלת המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית בזמן המלחמה. התכנית הבריטית המקורית הייתה להמליך את עבדאללה על עיראק ואת אחיו פייסל על סוריה, אולם ביולי 1920 סולק פייסל מדמשק על ידי הצרפתים. בנובמבר 1920 עזב עבדאללה את חצר אביו בחג'אז, עלה צפונה לכיוון סוריה, בראש כוח צבאי שמנה כ-300 לוחמים, וחנה בעיירה מעאן (שהייתה אז בתחומי החג'אז), במטרה לתקוף את הצרפתים. אולם בועידת קהיר במרץ 1921 החליטו הבריטים להמליך את פייסל על עיראק. במרץ 1921 התמקם עבדאללה בעיירה עמאן, ויצא לירושלים. בפגישה בין וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, לורנס איש ערב ועבדאללה, שנערכה בבניין אוגוסטה ויקטוריה בירושלים ב-21 במרץ 1921, הוצע לעבדאללה לעמוד בראש אמירות עבר הירדן המזרחי, תחת שלטון המנדט הבריטי. ב-1 באפריל 1921 הוא הוכתר כ"אמיר עבר הירדן" (שהופרדה על ידי הבריטים מארץ ישראל המערבית) ל"תקופת ניסיון" בת שישה חודשים, ובאוקטובר 1921 המליץ לורנס "איש ערב" לצ'רצ'יל על הארכת המינוי. באוקטובר–נובמבר 1922 שהה בלונדון כדי לדון עם ממשלת בריטניה על קידומו. הוא דרש עצמאות מלאה ונמל-מוצא לים התיכון, ואף נפגש עם חיים ויצמן בניסיון לשכנע את הציונים לקבל אותו כאמיר על כל שטח המנדט הבריטי. ב-25 במאי 1923 ניתנה הצהרה בריטית בדבר נכונות להכיר רשמית ב"ממשלה העצמאית" של האמיר עבדאללה בעבר הירדן.
האמיר עבדאללה ואביו המלך חוסיין, נפגשו בינואר 1924 בעמאן עם הרב יעקב מאיר, הקולונל פרדריק קיש ודוד ילין, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים. יחסו של עבדאללה היה חשדני יותר מאביו, ולבקשת ילין שישפיע על ערביי ארץ ישראל "להסדיר את אי ההבנה השוררת כעת", השיב ש"כנראה מעשי הציונים אינם כה טובים כדבריהם", ושהוא חושב שיש לציונים מטרות נסתרות, בין היתר על רקע הצהרת בלפור. עבדאללה אמר שהוא מבין את רגשות העם העברי למולדתו, והיה מרוצה אלמלא גורשו לפני אלפיים שנה, אבל צריך להתחשב בזכויות הפוליטיות של העם הערבי בארץ ישראל, ואם היהודים יצהירו על הסכמתם להכיר בהם, הם יוכלו לבוא לארץ ולהתפתח בחופשיות. לפי פרוטוקול הפגישה הוא הבטיח ש"אם הזכויות המדיניות של הערבים יישמרו, אז הם יקדמו בברכה את היהודים לא רק בארץ ישראל - אלא גם בשאר הארצות הערביות". עבדאללה התבטא שיש צורך להגיע להסכמה במהירות, כי הזמן משחק לרעת הצדדים, ו"בטרם סבלנותם של הערבים תפקע".
כמלך 1946–1951
עם מתן העצמאות לעבר הירדן בשנת 1946 הוכתר עבדאללה למלכה של "הממלכה ההאשמית של עבר הירדן". מטרתו של עבדאללה לספח לממלכתו שטח גדול ככל הניתן של ארץ ישראל, אשר נגזרה מחוסר נכונותו להסתפק בפיסת המדבר השוממת שניתנה לו על ידי הבריטים, הייתה ברורה עוד מימיו הראשונים כמלך ירדן. מטרה זו אף קיבלה ביטוי ממשי בשטח, כאשר עוד במהלך שנות המנדט הבריטי התקיימו קשרים ענפים בין גופים פוליטיים אופוזיציונרים מקרב ערביי ארץ ישראל, כדוגמת מפלגת האסתקלאל ובני משפחת הנשאשיבים, עם גורמים רשמיים בירדן, ובכללם המלך עצמו. עם זאת, בעבור רובם של תושבי הארץ, ובעיקר עבור תומכי מחנה משפחת חוסייני, לא היה סיפוח לממלכת ירדן דבר רצוי, ובמקרים מסוימים האשמתם של גורמים אופוזיציונרים כדוגמת הנשאשיבים בניהול קשרים למול ירדן, נחשבה כהוכחה לבגידה ברעיון הפלסטיני ולהתרת דמם.
לפני מלחמת העצמאות התנהל משא ומתן חשאי בין הנהגת היישוב, באמצעות גולדה מאירסון (לימים גולדה מאיר) מהמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, לבין המלך, שכלל חילופי מכתבים ושתי פגישות. הפגישה הראשונה נערכה בנהריים ב-17 בנובמבר 1947 (בהשתתפותם של אליהו ששון ועזרא דנין מהצד היהודי), ובה נדונו אפשרויות לשיתוף פעולה אחרי קבלת תוכנית החלוקה. בין השאר הציע עבדאללה הקמת רפובליקה יהודית עצמאית בארץ ישראל במסגרת המונרכיה הירדנית, שתכלול צבא ופרלמנט משותפים, ושאל את גולדה מה דעתה על האפשרות שיספח לירדן את החלק הערבי של ארץ ישראל. על כך השיבה המשלחת היהודית שהיא תראה זאת בחיוב, אם הוא לא יפריע להקמת המדינה היהודית.
הפגישה השנייה נערכה בעמאן ב-12 במאי 1948, יומיים לפני הכרזת המדינה, בהשתתפות דנין (ששימש כמתורגמן), ואחד מאנשי סודו של המלך, מוחמד זובאטי. גם בפגישה זו היה המלך ידידותי, אך "מדוכא, טרוד, עצבני" (כדברי גולדה). לפני הפגישה, העביר דרך איש הקשר את הצעתו לסיפוח ארץ ישראל כולה לממלכתו, והקמת "מדינה אחידה", בה תהיה אוטונומיה ליהודים באזורים המאוכלסים ביותר על ידם. גולדה דחתה את ההצעה ודרשה לחזור לסיכום הקודם על אי התנגשות בין הצדדים והסכמה בשתיקה להשתלטות עבדאללה על החלק הערבי של ארץ ישראל המערבית. עבדאללה ניסה לשכנע את גולדה לדחות את הכרזת העצמאות, ושאל מה החיפזון. על כך השיבה לו גולדה שאלפיים שנה אינן חיפזון. עבדאללה הסביר שאמנם הבטיח לא להילחם ביישוב היהודי, אך בינתיים השתנו הנסיבות. היו אירועי דיר יאסין, ועתה הוא "אחד מחמישה" (מנהיגי מדינות ערב שתכננו את הפלישה לארץ ישראל). שני הצדדים לא רצו במלחמה אך הבינו לצערם שהיא בלתי נמנעת. גולדה אמרה "אנחנו נילחם", ועבדאללה ענה: "חובתכם להילחם". כשדנין הזהיר אותו מהתוצאות ענה "אני יודע שאתם תכו בנו, אבל חובתכם לעשות את המוטל עליכם". גולדה נפרדה מעבדאללה באומרה: "ניפגש אחרי המלחמה".
עם שוך הקרבות עבר אזור יהודה ושומרון לשלטונה של ממלכת ירדן ההאשמית. הניסיון הראשון לספחו אליה באופן רשמי התרחש בסמוך למועד ההכרזה על הקמתה של ממשלת כל פלסטין, כאשר הירדנים הודיעו על עריכתו של "הקונגרס הפלסטיני הראשון" בתאריך 1.10.1948 בעמאן. במסגרת הכינוס, אשר מספר המשתתפים בו נע בין מאות ספורות לבין כעשרת אלפים, בהתאם למקורות השונים, הוכרז כי אין לאיש מנדט להקמתה של ממשלה פלסטינית בארץ ישראל, אלא לאחר שחרורה מזרועות האויב, וכי ממשלה זו צריכה להיבחר על ידי העם עצמו. בהתאם לזאת קראו משתתפי הקונגרס לאי הכרה בממשלת כל פלסטין, ולהענקת תמיכה גורפת בפעילותו של המלך עבדאללה במישור הפלסטיני. אף כי עבדאללה לא השתתף אישית במהלך הכינוס, הרי שבמהלכו הוקראה איגרת ברכה מטעמו של המלך, דבר המרמז על תמיכתו במסקנותיו.
בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 של העצרת הכללית של האו"ם ברוב של למעלה משני שלישים על בינאום ירושלים. ההחלטה נתקבלה כתוצאה מהצבעתם של שלושה גושים: המדינות הקתוליות, מדינות ערב והגוש המזרחי. מיד עם החלטת הבינאום התכנסה הכנסת וקיבלה לפי הצעת ראש הממשלה דוד בן-גוריון החלטה להעביר את מושב הממשלה ומשרדיה לירושלים.
גם ירדן התנגדה לבינאום ירושלים וההתנגדות המשותפת עוררה תקווה להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן. בחודשים דצמבר 1949 וינואר 1950 התנהלו שיחות חשאיות בין שתי המדינות, ונראה היה כי נמצא בסיס להסכם שלום בין שתיהן. דבר השיחות דלף והליגה הערבית התכנסה והחליטה לגרש משורותיה כל מדינה ערבית שתנהל משא ומתן לשלום עם ישראל. תחת איום זה נרתע המלך מלהגיע להסכם שלום עם ישראל, אך המגעים החשאיים בין שתי המדינות נמשכו והושגו הסכמות בדבר הגבלת סוגי הנשק באזורי הגבול, וכן הושג הסכם למניעת הסתננות, שביצועו נכשל.
ההתנקשות
ב-20 ביולי 1951 התנדפו הסיכויים להשגת שלום בין ישראל לבין ירדן, כאשר המלך עבדאללה הראשון נרצח ביריות, בעיר העתיקה של ירושלים, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים, שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא. הרוצח מוסטפא עשו, שהתחבא מאחורי דלת במסגד, יצא וירה במלך שמת במקום לעיני נכדו חוסיין. מאבטחיו ירו במתנקש למוות.
אחרי מותו
אחרי רצח המלך הוכרז בנו הבכור הנסיך טלאל כמלך, והלגיון הערבי מנע התפשטות מהומות בממלכה. עם רצח פוליטי זה באה לקיצה למשך זמן רב האפשרות למשא ומתן לשלום בין ישראל לירדן.
מאחר שטלאל סבל מסכיזופרניה, דבר שהשפיע על תפקודו והצריך אותו להתאשפז תכופות בסנטוריום, הוכתר בנו, חוסיין, למלך (מלך ירדן הנוכחי, עבדאללה השני, הוא בנו של חוסיין וקרוי על-שם אבי סבו).
המשא ומתן בין ישראל לבין ירדן התחדש כעבור כעשרים שנה, במגעים בין המלך חוסיין לבין בכירים בממשלת ישראל, בסדרה מתמשכת של פגישות חשאיות, שהבשילו לידי הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
הלנה רובינשטיין
הלנה רובינשטיין (בפולנית: Helena Rubinstein; 25 בדצמבר 1872 - 1 באפריל 1965) הייתה תעשיינית קוסמטיקה אמריקאית בת למשפחה יהודיה-פולנית, מייסדת ואפונים של חברת הלנה רובינשטיין, מפעל שבזכותו הייתה לאחת הנשים העשירות בתבל.
הגירתה לאוסטרליה
בשנת 1896 היגרה רובינשטיין לאוסטרליה, לעיר קולריין שם היה דודה חנווני. היא הגיעה ללא אמצעים כלכליים ועם ידיעה מועטת באנגלית. אולם, סגנון לבושה האלגנטי ומרקם עור פניה זכה לתשומת לב נשות העיר, ועד מהרה מצאה קונים לצנצנות הקרמים שהביאה במזוודותיה. משזיהתה כי קיימת דרישה למוצרים, היא החלה ליצרם בעצמה. המרכיב המרכזי בקרמים היה לנולין, שהיה מצוי בשפע לאחר שהופק כמוצר לוואי במהלך עיבוד צמר כבשים. רובינשטיין ביצעה ניסויים שונים כדי להסוות את ריח הכבשים האופייני שנלווה לחומר, ובין השאר השתמשה בלבנדר, קליפות אורן, ופרחי נופריים.
לאחר שהסתכסכה עם דודה, נאלצה לעזוב את ביתו. היא עבדה תקופה קצרה כמטפלת בחווה, והגיעה לעיר מלבורן שם עבדה כמלצרית. במלבורן הסכים אחד ממחזריה לממן יצור קרם שרקחה ואותו שיווקה. הקרם זכה להצלחה מסחרית אדירה. בתקופה זו רובינשטיין שינתה את שמה הפרטי להלנה, שם שאינו מזוהה כיהודי, וברווחים שגרפה פתחה סלון יופי ברחוב קולינס האופנתי בעיר, כשהיא משווקת את מוצריה בכסות "מדעית" ללקוחות שאת עורן "אבחנה" כמתאים לטיפול שרשמה.
נישואיה וילדיה
רובינשטיין התחתנה בלונדון, בשנת 1908, עם העיתונאי האמריקאי אדוארד ויליאם טיטוס. לזוג נולדו שני ילדים, רוי ולנטין טיטוס (12 בדצמבר 1909 - 18 ביוני 1989) והוראס טיטוס (23 באפריל 1912 - 18 במאי 1958). הזוג עקר לפריז שם פתחו סלון יופי בשנת 1912. בעלה סייע לרובינשטיין בכתיבת פרסומות ופתח בית הוצאה לאור קטן.
רובינשטיין קיימה מסיבות מפוארות לחברה הגבוהה בפריז וטוותה קשרים עסקיים מועילים. במסיבות אלה נודעה בחדות לשונה. באחת מהן פנה שגריר צרפתי שתוי למשוררת האנגליה אדית סיטוול ואחיה, ואמר בארסיות: "Vos ancêtres ont brûlé Jeanne d’Arc". רובינשטיין, שידיעתה בצרפתית הייתה דלה, ביקשה כי הדברים יתורגמו לה, ולאחר התרגום: "אבותיכם הם ששרפו את ז'אן ד'ארק", הפטירה: "ובכן, מישהו היה צריך לעשות זאת." באירוע אחר פנה אליה מרסל פרוסט ושאל איזה איפור מתאים לדוכסית. רובינשטיין סילקה אותו מעל פניה בטענה שהוא מסריח מנפתלין. כשנזכרה באירוע לאחר שנים אמרה: "כיצד הייתי צריכה לדעת שהוא יהיה מפורסם?"
בשנת 1937, כעשרים שנים לאחר שהזוג היגר לארצות הברית, רובינשטיין התגרשה מבעלה טיטוס בתום חיי נישואים מעורערים. בשנת 1938 נישאה בשנית לנסיך ארצ'יל גוריאלי-צ'וקוניה (1895–1955). הנסיך היה צעיר מרובינשטיין ב-23 שנים. רובינשטיין בגאוותה על בעלה החדש, קראה על שמו קו מוצרי קוסמטיקה. יש שטענו כי אף הנישואים היו בגדר תרגיל שיווקי של רובינשטיין אשר מעתה נקראה בשם הנסיכה הלנה גוריאלי.
על אף עושרה המופלג המשיכה רובינשטיין להתנהל בצנעה בחייה הפרטים, כך למשל הביאה עימה כריך מן הבית למקום עבודתה. מנגד קנתה בגדי פאר בבתי האופנה היוקרתיים ביותר. בשנת 1953 יסדה קרן צדקה הנקראת על שמה והמחלקת מענקים למטרות בריאות, מחקר רפואי ושיקום.
עבודתה בארצות הברית
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקרה רובינשטיין עם בעלה לניו יורק, שם פתחה סלון יופי בשנת 1915, שהיה הראשון ברשת סלונים שנפרשה בארצות הברית. סלון זה סימן את תחילת יריבותה עם אליזבת ארדן תעשיינית קוסמטיקה בולטת אחרת. רובינשטיין וארדן, אשר הלכו לעולמן בהפרש של 18 חודשים זו מזו, פעלו במרץ כדי לטפס בסולם החברתי. שתיהן היו מודעות לחשיבות שיווק מוצריהן, על ידי עטיפתם במראה יוקרתי, מדיהן המושכים של הקוסמטיקאיות שעבדו בשירותן, חשיבות קידום מכירות על ידי ידועניות וההשפעה של מחיר המוצר והכסות הפסאודו-מדעית שניתנת לו. ארדן גם הייתה "גונבת" לרובינשטיין עובדים, עד שרובינשטיין, בצעד שהסתמן יותר אישי ממקצועי, שכרה את שירותיו של בעלה לשעבר של ארדן.
החל משנת 1917 רובינשטיין ייצרה בעצמה את מוצריה ואף שלטה על השיווק הסיטונאי של המוצרים. בשנת 1928 היא מכרה את עסקיה בארצות הברית לחברת ליהמן ברדרס בסכום של 3.7 מיליון דולר (כ-90 מיליון דולר בערכי ימינו). לאחר שפרץ השפל הגדול היא קנתה בחזרה את מניות החברה בפחות ממיליון דולר והפכה אותה לחברת ענק, כשהיא פותחת סלוני יופי בכתריסר ערים בארצות הברית. היא פתחה ספא בשדרה החמישית בניו יורק שבה פעלה אף מסעדה, חדר התעמלות, ועל רצפותיה היו שטיחים של הצייר ז'ואן מירו. בהזמנתה עיצב הצייר סלבדור דאלי קופסת פודרה ואף יצר תמונת פורטרט של רובינשטיין. לאחר פטירתה נמכרה החברה בשנת 1973 לתאגיד קולגייט-פלמוליב, וב-1988 נמכרה שוב לקבוצת לוריאל הצרפתית.
פעילותה בישראל
קרן הצדקה שלה תרמה לקרן התרבות אמריקה-ישראל, ובשנת 1959 תרמה להקמת ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב.
בפברואר 1962, חנכה מפעל של החברה שלה במגדל העמק, לאחר פנייה של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר להשקיע בישראל. באוגוסט 1962 קיבל המפעל גם אישור לייצא את מוצריו לארצות הים התיכון, אפריקה, פרס והודו. המפעל הורחב בשנת 1967, והפך שנה אחר כך גם למרכז שיווק והפצה אזורי, והקים מפעל בת בבלגראד שביוגוסלביה. המפעל עבר לבעלות חברת אסם השקעות בשנת 1982, ובהמשך לבעלות חברת לוריאל. בתחילת 2022, לאחר 60 שנות פעילות, המפעל במגדל העמק נסגר.
פטירתה ומורשתה
רובינשטיין נפטרה ב-1 באפריל 1965. חלק מעיזבונה, כולל חפצי אמנות אפריקאית ואוסף רהיטים, הוצאו למכירה פומבית בשנת 1966. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי בשם "הפודרה והתהילה" (The Powder and the Glory) העוסק ביריבות רבת השנים בין שתי ענקיות תעשיית הקוסמטיקה, רובינשטיין ואליזבת ארדן. ב-2017 עלה בברודוויי המחזמר War paint, שבחן את יריבותן אך גם את דמויותיהן כנשות עסקים מצליחות.
רובינשטיין נודעה בחדות לשונה ובסיסמאותיה הרבות. אחת מהן הייתה: "אין נשים מכוערות, רק עצלניות." בסקירת ספר העוסק בה, היא תוארה כ"אישה הראשונה אשר הפכה מולטי-מיליונרית בכוחות עצמה, הישג אותה השיגה בזכות חושיה המחודדים ליחסי ציבור. היא ידעה כיצד לפרסם - כשהיא עושה שימוש בתדמיות מפחידות לצד פיטפוטים - והציגה לציבור את הרעיון של סוגי עור "בעייתיים". היא אף הייתה חלוצה בשטח הפסבדו-מדע בשירות השיווק, לבשה חלוק לבן ברבות מפרסומותיה, למרות העובדה שהכשרתה המקצועית היחידה הייתה סיור של חודשיים במוסדות לטיפול בעור באירופה ולימודי רפואה בשווייץ אותם עזבה לאחר זמן קצר. כמו כן, היא ידעה כיצד לתמרן את רמת החרדה של לקוחותיה: אם מכירותיו של מוצר חדש היו נמוכות, היא העלתה את מחירו כדי להעלות את שוויו בעיני הלקוחות."
בשנים 2018–2019 הוצגה התערוכה "הלנה רובינשטיין: הרפתקאות היופי" בין מוזאונים באירופה. היא הוצגה ב-2018 במוזיאון היהודי בווינה ועברה ב-2019 לפריז. התערוכה מגוללת באופן כרונולוגי את תולדות חייה של רובינשטיין.
ריקולה
ריקולה (באנגלית: Ricola) היא חברה שווייצרית המייצרת סוכריות נגד שיעול וכאב גרון מתערובות של עשבי מרפא.
משרדיה החברה הראשיים נמצאים בעיר לאופן, שווייץ, היא מפיצה סוכריות ביותר מ-50 מדינות ומעסיקה כ-400 עובדים.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1930 על ידי אמיל וילהם ריכטריך (Emil Wilhelm Richterich) ודניאל רוס (Daniel Ruoss) תחת השם Confiseriefabrik Richterich & Compagnie Laufen.
לאחר הקמתה החלה החברה לייצר ממתקים בצורת סוכריות קרמל עגולות.
בשנת 1940, החלו בייצור תערובת של 13 עשבים שהיוו את הבסיס לסוכריות הריקולה.
בשנת 1962, החלה החברה לייצא את מוצריה אל שווקים זרים מחוץ לשווייץ, המוצר הנמכר ביותר היה שקיות סוכריות מעשבי מרפא ובשנה הראשונה נמכרו כמיליון שקיות בגרמניה.
בשנת 1988, החלה למכור את סוכריות המציצה בקופסאות קטנות.
בחודש מאי 2019, מונה תומאס מאייר (Thomas Meier) למנכ"ל החברה.
עשבי מרפא
סוכריות ריקולה מיוצרות באמצעות מנתול ותערובת של 13 עשבי מרפא שונים כגון :
ביג בנד
ביג בנד, (באנגלית: Big Band, בתרגום לעברית: להקה גדולה) שנקראת גם תזמורת ג'אז, הוא הרכב מוזיקלי גדול שמנגן מוזיקת ג'אז, בעיקר סווינג.
תזמורת הביג בנד מחולקת למספר חטיבות (סקציות), על פי כלי הנגינה. בכל מחלקה יש בדרך כלל 4 נגנים או יותר. לכל התזמורות יש בדרך כלל חטיבת קצב, שמכילה מערכת תופים, קונטרבס או טובה (לעיתים הקונטרבס מוחלף בגיטרה בס), פסנתר ולפעמים גם גיטרה או בנג'ו. חטיבת כלי נשיפה ממתכת המונה חצוצרות וטרומבונים וחטיבת כלי נשיפה מעץ המונה 4–5 סקסופונים (סופרן, אלט, טנור, בריטון ולעיתים בס) וקלרינט בסקציה זו משולב בדרך כלל נגן המסוגל לנגן על כלי נשיפה שונים נוספים כגון חליל צד, אבוב, קרן אנגלית וכדומה.
לפעמים למחלקות אלו נוספת מחלקת כלי הקשה, בעיקר אם התזמורת מנגנת ג'אז לטיני או סלסה.
מוזיקת הביג בנד הגיעה לשיאה בשנות השלושים, והיוותה חלק מהמיינסטרים אז. התזמורות הגדולות ביותר הונהגו על ידי קאונט בייסי, דיוק אלינגטון, פלטשר הנדרסון, ג'ימי דורסי, טומי דורסי, בני גודמן, ארטי שו, וודי הרמן, לס בראון, סטן קנטון, גלן מילר ועוד רבים.
גם היום מוזיקת ביג בנד מנוגנת ונשמעת, בעיקר בזכות הפופולריות של הרכבים כאלו בתיכונים ובמגמות המוזיקה. ישנן גם תזמורות ביג בנד שמנהיגן הקודם נפטר, אך הוא הוחלף בידי מישהו אחר והן עדיין ממשיכות לפעול, כמו למשל תזמורת הביג בנד של צ'ארלס מינגוס. תזמורות הביג בנד של היום מנגנות סגנונות שונים, הנעים בין הסווינג הישן שאותו ניגנו בשנות ה-30 וה-40 לבין פיוז'ן וג'אז מודרני.
מכון קליי למתמטיקה
מכון קליי למתמטיקה (באנגלית: Clay Mathematics Institute; בראשי תיבות: CMI) הוא מכון מחקר פרטי, ללא כוונת רווח, הנמצא בקיימברידג', מסצ'וסטס. המכון עוסק בקידום הידע המתמטי ובהפצתו. לשם כך הוא מעניק פרסים וחסויות למתמטיקאים מבטיחים.
המכון נוסד בשנת 1998 על ידי איש העסקים, שמממן את פעילות המכון, והמתמטיקאי מאוניברסיטת הרווארד,. מועצת המנהלים של המכון כוללת את בני משפחת קליי, ולצידה פועלת מועצה מייעצת של מתמטיקאים, ובהם אנדרו ויילס.
פרסומו העיקרי של המכון נובע מהכרזתו, ב-24 במאי 2000, על בעיות המילניום של מכון קליי, שבע בעיות מרכזיות במתמטיקה, שלכל המספק לראשונה הוכחה לאחת מהן יינתן פרס בסך מיליון דולר.
בנוסף לפרס, המכון מעניק מלגות לעמיתי מחקר, לתקופה של שנתיים עד חמש שנים, ומיועדות למתמטיקאים צעירים, ומלגות לטווח קצר יותר, למחקר מסוים או לכתיבת ספר. כמו כן מארגן המכון כנסים, סדנאות והרצאות. בין עמיתי קליי מצויים זוכי מדליית פילדס: טרנס טאו, אילון לינדנשטראוס ומרים מירזאח'אני.
יוהנס קפלר
קפלר חי בתקופה בה לא הייתה הבחנה ברורה בין אסטרונומיה ואסטרולוגיה, והשפעתם ההדדית של שני התחומים, בנוסף לאמונתו הדתית של קפלר, ניכרת ברבים מכתביו.
ילדותו
קפלר נולד ב-27 בדצמבר 1571 בווייל (Weil der Stadt) אשר בנסיכות וירטמברג שבדרום גרמניה. סבו, סבלד קפלר, היה "לורד ראש העיר" (Bürgermeister) בעירם, אולם עד היוולדו של קפלר הידלדלו נכסי המשפחה. אביו, היינריך קפלר, התפרנס כשכיר חרב אך עזב את המשפחה בהיות קפלר בן חמש שנים. נראה כי הוא מת בזמן המרד ההולנדי. אמו, קתרינה גולדנמן, עסקה בריפוי וחקר צמחי מרפא. כילד היה קפלר חלש ונוטה לחלות. עם זאת, היה ידוע כילד מבריק, והרשים את המטיילים שעברו בפונדק שהחזיק סבו (אב אמו) בכישורים המתמטיים יוצאי הדופן שלו.
קפלר התוודע לאסטרונומיה בגיל צעיר, ופיתח אהבה לתחום שיעסיק אותו במשך כל חייו. בגיל שש הוא צפה בשביט של שנת 1577, וכתב כי "נלקח על ידי אמא [שלו] למקום גבוה כדי לצפות בו". בשנת 1580, בגיל תשע, צפה בליקוי ירח. עם זאת, מחלת האבעבועות השחורות בה לקה בילדותו הותירה את ראייתו פגומה והטילה בידיו מום, ובכך הגבילה את יכולתו לעסוק בצדדים התצפיתיים של האסטרונומיה.
בשנת 1589, לאחר שסיים את לימודיו במערכת החינוך הפרוטסטנטית של וירטמברג, החל קפלר ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן. הוא הוכיח עצמו כמתמטיקאי מעולה וזכה למוניטין של אסטרולוג מוכשר. תחת הדרכתו של מיכאל מאסטלין, למד על המודל הגאוצנטרי של תלמי ועל המודל ההליוצנטרי של קופרניקוס. באותה תקופה החל לתמוך בתאוריה של קופרניקוס. בוויכוחים נהג להגן על המודל ההליוצנטרי מנקודת מבט תאורטית ותאולוגית גם יחד. בסמוך לסוף לימודיו הוצע לקפלר לעבוד כמורה למתמטיקה ולאסטרונומיה בבית הספר הפרוטסטנטי בגראץ (שלימים הפך לאוניברסיטה של גראץ); על אף שאיפתו להפוך לכומר, הוא נענה להצעה באפריל 1594, בגיל 22.
"מסתרי היקום"
בשנת 1596, כאשר לימד בגרץ, פרסם קפלר את חיבורו העיקרי הראשון, "מסתרי היקום", בו עסק בקשרים בין מסלולי כוכבי הלכת. בחיבורו קפלר מתאר את רעיונו הקשור לחמשת הגופים (פאונים) האפלטוניים - הארבעון, הקובייה, התמניון, התריסרון והעשרימון, גופים משוכללים, תלת ממדים, סימטריים ובנוסף ניתן לחסום כדור בכל אחד מהם ולחסום כל אחד מהם בכדור. תכונה זו הביאה את קפלר לרעיון שמסלולי כוכבי הלכת הם כדורים, החוסמים ונחסמים באחד מהגופים האפלטוניים, כלומר ברווחים שבין המסילות של כוכבי הלכת לשמש ניתן להכניס בדיוק את אחד הגופים המשוכללים. קפלר קבע את החלוקה של הגופים בין ששת כוכבי הלכת שהיו ידועים בזמנו במערכת השמש: במסלולו של כוכב הלכת שבתאי נחסמה קובייה, בקובייה נחסם מסלולו של צדק, במסלולו של צדק נחסם הארבעון, שחוסם את מסלולו של מאדים, וכך הלאה.
נישואיו הראשונים
בדצמבר 1595 הכיר קפלר את ברברה מילר, אלמנה ולה בת מנישואיה הקודמים. מילר הייתה בתו של טוחן עשיר, שהתנגד לנישואים עקב עוניו של קפלר, אך התמתן לאחר שקפלר פרסם את ספרו "מסתרי היקום". הזוג נישא ב-27 באפריל 1597.
בשנתיים הראשונות לנישואים, נולדו לזוג שני ילדים (היינריך וסוזנה), אך שניהם מתו בינקותם. לאחר מכן נולדו שלושה ילדים נוספים, סוזנה (1602), פרדריק (1604) ולודוויג (1607).
מחקרים נוספים בגרץ
לאחר פרסום "מסתרי היקום" ובעידוד בכירי אוניברסיטת גרץ, החל קפלר בתוכנית לשכלול עבודתו ולהרחבתה. הוא תכנן לחקור ולכתוב ספרים על ארבעה נושאים נוספים: על תנועת כוכבי הלכת, על היקום ה"נייח" (השמש והכוכבים שאינם כוכבי לכת), על אופיים הפיזי של כוכבי הלכת והיווצרותם של מאפיינים טופוגרפיים (התמקדות בעיקר בכדור הארץ) ועל השפעת השמים על כדור הארץ (תופעות אופטיות באטמוספירה, מטאורולוגיה ואסטרולוגיה).
בנוסף, שלח קפלר את ספרו "מסתרי היקום" לאסטרונומים המובילים באותה תקופה, בהם טיכו ברהה, האסטרונום הראשי של הקיסר רודולף השני. ברהה וקפלר החלו בהתכתבות שיסודה בביקורת של ברהה על רעיונותיו של קפלר ועל ספרו, אולם נמשכה כשנתיים בדיונים על מגוון בעיות אסטרונומיות. ברהה התרשם מיכולתו המדעית של קפלר והזמין אותו לעבוד אצלו במצפה כוכבים חדש שהקים בפראג. בשל מהומות על רקע דתי, בין פרוטסטנטים לקתולים שפרצו בגרץ, מצבו הכלכלי וההזדמנות לעבוד במחקר אסטרונומי, שמח קפלר לקבל את הזמנתו של ברהה. וב-2 באוגוסט 1600 עזב את גרץ עם משפחתו ועבר לגור בפראג.
המתמטיקאי הראשי לקיסר
בהגיעו לפראג, קפלר עבד תחת הדרכתו הצמודה של ברהה, בעיקר בניתוח מתמטי של נתוני התצפיות האסטרונומיות. כשנה לאחר הצטרפותו של קפלר, מת ברהה באופן מפתיע. לטענת קפלר הדבר קרה כתוצאה מהתפוצצות שלפוחית השתן במהלך משתה בחצר הקיסר שבו ברהה נמנע מלהשתמש בבית השימוש עקב כללי הנימוס. וכך ב-24 באוקטובר 1601 קיבל קפלר את משרת המתמטיקאי הראשי לקיסר וירש את כל תצפיותיו ונתוניו של ברהה. קפלר החזיק במשרה זו במשך 11 שנים, עד מותו של הקיסר רודולף השני. תקופה זו נחשבת לפורייה ביותר בחייו של קפלר.
ב-1 בינואר 1604 פרסם קפלר את ספרו: "Astronomiae Pars Optica" העוסק בתופעות אופטיות הנראות בתצפיות אסטרונומיות, בו תיאר את דעיכת עוצמת האור לפי היחס ההופכי של המרחק ממקור האור בריבוע, החזרת אור על ידי מראות ישרות וקמורות, פרלקסה ותופעות אופטיות נוספות. ספר זה נחשב לבסיס של האופטיקה המודרנית.
מאוחר יותר בשנת 1604, פרסם את ספרו: "De Stella Nova" ("הכוכב החדש"), בו קפלר מתייחס להתפוצצות הסופרנובה שארעה באותה שנה. בספר זה ניתח קפלר את הופעת הסופרנובה באופן מדעי, ונקט עמדה ספקנית כלפי הפירושים האסטרולוגיים שניתנו לה.
"האסטרונומיה החדשה"
מחקריו האסטרונומיים של קפלר, שהתחילו באנליזה של תנועת כוכב הלכת מאדים תחת הדרכתו של ברהה, הגיעו לשיא בספרו "האסטרונומיה החדשה", אשר כלל בתוכו את שני חוקי התנועה הראשונים מתוך שלושת החוקים שניסח.