cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוצאתנות
תוצאתנות (באנגלית: Consequentialism) היא שם מאגד לתאוריות פילוסופיות בתחום האתיקה הנורמטיבית הגורסת כי ערכה של פעולה מוסרית נקבע אך ורק על פי התוצאות שלה, ובכך היא מפרידה בין המעשה לבין תוצאתו. על פי תורה זו, מטרת המוסר היא להפיק את התוצאות הטובות ביותר מתוך מעשי המוסר (כולל המעשים עצמם); להבדיל מתורות מוסר דאונטולוגיות שרואות ערך במעשים עצמם ולא רק בתוצאות שלהם.
בפילוסופיה התוצאתנית, אבן הבוחן לשאלה האם מעשה נחשב מוסרי תלויה אך ורק בתוצאותיו של המעשה ולא בדברים הקשורים למעשה כמו הסיבה לעשיית המעשה.
תועלתנות
תועלתנות היא תורה פילוסופית, הנוגעת לתחום האתיקה וקובעת כי ערכה של פעולה נקבע על פי תרומתה לתועלת הכללית. על פי תורה זו, מעשה ייחשב מוסרי אם הוא מפיק את האושר הרב ביותר לכמות מקסימלית של אנשים.
נהנתנות
נהנתנות היא תורה פילוספית, הנוגעת לתחום האתיקה וההתנהגות האנושית וקובעת כי המטרה העליונה של האדם היא ההנאה, ושעל כל יחיד לשאוף להגדיל סך העונג שלו.
אנוכיות
אנוכיות היא תורה פילוסופית, הנוגעת לתחום האתיקה וקובעת כי ערכה המוסרי של פעולה נמדד על פי התועלת שלה ליחיד המבצע אותה. אבן הבוחן לשאלה האם המעשה X נחשב טוב, על פי שיטה זו, היא האם המעשה מגדיל את סך הטוב בשביל מבצע הפעולה.
סיגוף
סיגוף הוא הימנעות מהנאות פיזיות וצרכים שונים או הכאבה או פגיעה בגוף המסתגף. לרוב, פעולת הסיגוף היא למטרות רוחניות שונות: מצווה דתית או ככפרה על עבירות.
זולתנות
זולתנות (אלטרואיזם) היא כאשר אדם מבצע פעולה אשר תוצאותיה יהיו הטובות ביותר עבור כולם חוץ מעצמו, מבצע הפעולה. לפיכך, על פי תורה המבוססת על זולתנות, לאדם יש חובה מוסרית לעזור לאחרים, אף במחיר של ויתור על אינטרסים עצמאיים או הקרבה.
תוצאתנות מבוססת כללים
תוצאתנות מבוססת כללים היא תאוריה בתחום האתיקה הנורמטיבית הקובעת כי התנהגות מוסרית ראויה כוללת שמירה על כללים מסוימים כאשר כללים אלו נקבעים על פי התוצאות של הבחירה באותם הכללים. יש הרואים בתורה זו ניסיון ליישב בין תוצאתנות לתורות מוסר דאונטולוגיות.
תוצאתנות שלילית
תוצאתנות שלילית היא תורת מוסר טלאולוגית המאמינה שמעשה ייחשב מוסרי אם תוצאתו היא שהוא מצמצם את כמות הרע בעולם, לעומת תורות אחרות המתמקדות בהגדלת הטוב בעולם. על פי תורה זו, לעיתים יצטרך האדם להתערב באופן אקטיבי כדי למנוע מעשה שתוצאתו תהיה רוע, ולעיתים יצטרך לקבוע גדר פאסיבי על מנת למנוע תוצאה עתידית של רוע.
סינון תכנים באינטרנט
סינון תכנים באינטרנט הוא פעילות להגבלת הנגישות למידע באינטרנט. הסינון יכול להתבצע ביוזמת המשתמש על מנת להימנע מתכנים שאינו רוצה בהם, ואף להיכפות עליו על ידי השלטון או ספק האינטרנט.
סינון כפוי
סינון כפוי הוא סוג של צנזורה מנטרת שאינו מונע את הפרסום כמו צנזורה מונעת, אלא מונע רק את הגישה וההפצה שלו לאחר פרסומו. עקב כך, אתר שנחסם עשוי לחזור ליהפך נגיש לגלישה בשנית.
הסיבות המרכזיות המובילות לחסימת אתרים כפוייה הן פוליטיות, מוסריות־חברתיות, וביטחוניות. מדינות במזרח הרחוק ובארצות האסלאם נוטות לסנן אתרים הקשורים למתנגדים פוליטיים ותכנים הקשורים לארצות הברית ולישראל. מדינות אירופה וארצות הברית נוטות לסנן אתרים הקשורים לניצול ילדים ונעשים ניסיונות לצנזר גם אתרים הפוגעים בזכויות יוצרים.
סינון עצמי
משתמשים המעוניינים לגלוש באינטרנט ללא חשיפה לתכנים מסוימים, יכולים לבחור לנטר ולסנן את גלישתם באמצעות כלים שונים. המשתמש יכול להגדיר סינון שכזה עצמאית או באמצעות ספק המוכר שירותי סינון גלישה. למשל, תכנים אפשריים כאלו יכולים להיות תכנים לא הולמים בעיני המשתמש, או פרסומות דיגיטליות מותאמות אישית.
שיטות לסינון אינטרנט
שיטות לסינון אינטרנט, בין אם בכפייה או מרצון: מלבד החסרונות הרשומים מעלה, בכל השיטות תיתכן גם הגדלה מסוימת בזמן השיהוי, בעת שימוש בכלי סינון וניטור גלישה.
סינון אתרים מוצפנים
בעת סינון חיצוני לאתרים המוצפנים באמצעות HTTPS, ההצפנה אינה מאפשרת למבצע הסינון לפענח את תוכן המידע המועבר בין השרת והלקוח, כיוון שהמפתח נמצא רק בידיהם. כלומר, מבצע הסינון החיצוני יכול לסנן רק את עצם הגלישה לאתרים מסוימים, ולא את המידע עצמו.
על מנת לסנן גם את תוכן המידע, מבצע הסינון יכול להנפיק תעודות אבטחה חלופיות עליהן יסתמך הדפדפן בעת הגלישה, שיאפשרו לו לגשת גם לתוכן המוצפן. התקנת תעודות האבטחה האלו היא בפועל אישור של התקפת אדם בתווך לצורך הסינון: גם תוכן התקשורת עובר סינון, ולא רק עצם קיומה נחסם.
אתרי האינטרנט המסוננים
לעיתים קרובות האתרים המסוננים הם:
הפוגעים בחופש הביטוי באינטרנט
בשנת 2006 החל ארגון עיתונאים ללא גבולות לפרסם רשימה של "אויבי האינטרנט" ביום העולמי נגד צנזורה באינטרנט. הרשימה התעדכנה כל שנה עד 2014. Freedom House, ארגון מחקר וסנגור אמריקני בתחומי דמוקרטיה, חופש פוליטי וזכויות אדם, מפרסם מדי שנה מדד חופש האינטרנט במדינות שונות בעולם.
סינון כפוי
בישראל, באופן כללי, אין הגבלה על הגישה לאינטרנט. אולם, קיים סינון תכנים והגבלות על ספקיות שרותי אינטרנט על בסיס של שיקולים ביטחוניים. החל משנת, 2006 הוגשו לכנסת מספר הצעות חוק להגבלת תכנים פוגעניים (תוכני אלימות, הימורים ופורנוגרפיה). חלק מהצעות החוק פוגעות בחופש הביטוי ובחופש האינטרנט של המשתמשים. בעבר, משטרת ישראל פעלה באמצעות צווים והורתה לספקיות האינטרנט למנוע את הגישה של לקוחות שלהן לאתרי הימורים.
סינון עצמי
בישראל, תיקון משנת 2011 לחוק התקשורת מחייב את ספקי האינטרנט, לרבות בתקשורת סלולרית, להציע לכל לקוחותיהם סינון יעיל של אתרים פוגעניים, כהגדרתם בחוק התקשורת, ללא תוספת תשלום מעבר לדמי המנוי הרגילים. ישנם ספקי אינטרנט המציעים שירותי סינון מתקדמים יותר, בתוספת תשלום.
רבים משירותים אלו פונים בעיקר אל הגולש הדתי והחרדי ומכאן אף מקור הכינוי "אינטרנט כשר", שנגזר מתוך דיני הכשרות בהלכה היהודית.
נחזיר לתקופת האבן
נחזיר לתקופת האבן (באנגלית back to the Stone Age) הוא ביטוי מטפורי המשמש אנשי צבא ופוליטיקאים כאמצעי הרתעה. הביטוי מביע איום על האויב בחורבן כבד, כזה שיאפשר לו חיים רק ברמה שהתקיימה בתקופת האבן, איום עקיף לכך שתשתיות מודרניות כגון תחנות כוח וחשמל ייפגעו או יושמדו. הביטוי נפוץ בעיקר בתור איום אך מתאר גם פעולה שגרמה נזק כבד לאויב כגון הרס מבנים ותשתיות חשמל ומים.
טפרה
טֶפְרָה - החומר שנפלט לאוויר בהתפרצות הר געש ונופל אחר כך לקרקע. הרכב הטפרה הוא בדרך כלל ריוליטי, שכן הרי הגעש הסוערים ביותר הם תוצרים של מאגמה פלסית, כלומר שהיא עשירה בסיליקה וצמיגותה גבוהה.
נחזיר לתקופת האבן
בארצות הברית
בשנת 2006 סיפר נשיא פקיסטן, פרווז מושארף, שלאחר פיגועי 11 בספטמבר איימה ארצות הברית על ארצו, במסר שהעביר סגן מזכיר המדינה, ריצ'רד ארמיטאג', ש"תוחזר לתקופת האבן" אם לא תשתף פעולה עם ארצות הברית במלחמתה באפגניסטן.
טפרה
מקורו של המונח Tephra הוא מיוונית ופירושו "אפר". המונח הוצע על ידי סיגורדור טאורארינססון (Sigurdur Thorarinsson), וולקנולוג איסלנדי, בשנת 1954 בעקבות התפרצות הר הגעש הקלה (Hekla) בשנת 1947.
נחזיר לתקופת האבן
בישראל
אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל במלחמת לבנון השנייה, סיפר בספרו האוטוביוגרפי, "בגוף ראשון", על תחילתה של המלחמה: "'תן לי אישור, ונחזיר את לבנון לתקופת האבן', אמר לי חלוץ. חשבתי שזה סלנג של חיילים. שהוא מתכוון לומר שנַכֶּה בלבנונים מכת מחץ שלא במהרה יתאוששו ממנה, אך לא אהבתי את הביטוי וחששתי שהוא יפורש שלא כהלכה. אמרתי שאיני מתיר להרחיב את גזרות הירי הארטילרי שלנו."
טפרה
מאפייני הטפרה
האפר הנפלט מהר הגעש מופיע על פני הקרקע כטפרה רק אם יהיה בסביבה חמה במיוחד, כמו בתוך קילוח לבה בוערת. הוא עשוי להתגבש לבזלת או לטוף. הטפרה מתפזר בסביבת מקום ההתפרצות בהתאם לגודל הגרגירים, לגובה אליו מגיע האפר בהתפרצות ולנסיבות האקלים. החלקים הכבדים (המכונים פצצות געשיות) נופלים בקרבת ההתפרצות, אבל הגרגרים הקלים יותר יכולים להישאר בסטרטוספירה כמה שבועות ולהינשא לעיתים למרחקים של אלפי קילומטרים. ענן האפר יכול לפעול כמראה המשקפת את קרינת השמש בחזרה לחלל ולגרום להורדה של הטמפרטורה ולגידול בכמות הגשמים, תופעה המכונה חורף געשי.
נחזיר לתקופת האבן
בישראל
אורי זכי, יו"ר צעירי מרצ, הביע תמיכה עוד במהלך המלחמה, בפעולת צה"ל במלחמת לבנון השנייה, אך הסתייג מיעדים מתלהמים כגון "החזרת לבנון לתקופת האבן".
טפרה
מאפייני הטפרה
המיון של הטפרה הוא לפי גודל החלקיקים:
נחזיר לתקופת האבן
בישראל
איום בסגנון "נחזיר את לבנון לתקופת האבן" התחבב מאוד על אנשי צבא ופוליטיקאים ישראלים במסגרת מלחמת האיומים בין ישראל ללבנון ולחזבאללה. בין השאר השתמשו בו השר ישראל כ"ץ, השר יואב גלנט, דובר צה"ל רונן מנליס.
טפרה
השימוש העיקרי
השימוש העיקרי בשכבות הטפרה בתיארוך רדיומטרי של המסלע, במקרה זה ממקור געשי. השיטה המקובלת למקרה זה היא תיארוך אשלגן-ארגון. בגאוכרונולוגיה – המדע העוסק בגילו של כדור הארץ ובגילן של שכבות הסלעים שעל פניו נעשה שימוש בלוח הזמנים הגאולוגי על מנת לקבוע את תקופת היווצרותם של סלעים תוך שימוש בשיטות תיארוך שונות. הטפרה מהווה את אחד חומרים אשר לפיהן פועלת השיטה הרדיואקטיבית, המבוססת על העובדה שאיזוטופים מסוימים הם בלתי יציבים ומתפרקים בצורה ספונטנית ליסודות אחרים (תוך שחרור אנרגיה).
נחזיר לתקופת האבן
בישראל
עמוס ידלין, ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי וראש אמ"ן לשעבר, הסתייג מדיבורים אלה בכותבו: "ההתלהמות על 'החזרת לבנון לתקופת האבן' מיותרת. יש לדבוק במעשים המדברים את המדיניות ולא לחמם גזרה רגישה."
בתחילת מבצע צוק איתן קרא עורך "ישראל היום" להחזיר את עזה לתקופת האבן, אך מיד סייג את דבריו: "לא, לא במובן של למחוק כל בית, להרוס כל תשתית ולשלוח את התושבים לנדודים בין ההריסות. אלא במובן של למחוק כל רקטה, לפוצץ כל מטען חבלה, ללכוד כל מקלע וכל רובה סער."
שר הביטחון יואב גלנט השתמש בביטוי זה כדי להעביר מסר חריף לחזבאללה ולעומד בראשו חסן נסראללה, בעקבות מעשי התגרות של חזבאללה בקיץ 2023. נסראללה לא נותר חייב, ואיים אף הוא שבמלחמה ישראל תחזור לתקופת האבן.
ריבית בנק ישראל
ריבית בנק ישראל היא אמצע המרווח שבין שיעור הריבית שבו מלווה בנק ישראל כסף לבנקים המסחריים לבין שיעור הריבית שבו בנק ישראל לווה כסף מהבנקים המסחריים. בנק ישראל מלווה כסף לבנקים וגם מאפשר להם להפקיד אצלו. שער הריבית שבנק ישראל גובה על ההלוואות, גבוה משער הריבית שהוא משלם על פיקדונות הבנקים. נקודת האמצע שבין שני השערים הללו, היא ריבית בנק ישראל. לגובהה יש השפעה גדולה על ערך הכסף במשק כולו.
ריבית בנק ישראל משפיעה באופן ישיר על ריבית הפריים, ועל גובה החזרי ההלוואות ומשכנתאות של אזרחי ישראל. כאשר הריבית עולה ריבית הפריים עולה בשיעור זהה.
בהתאם לחוק בנק ישראל, התשי"ד-1954, המוסמך לקבוע את ריבית בנק ישראל היה נגיד הבנק. ב-1 ביוני 2010 הוחלף חוק זה בחוק בנק ישראל, התש"ע-2010, ומאז, סמכות קביעת הריבית נתונה בידי הוועדה המוניטרית של בנק ישראל, שכוללת את נגיד הבנק, משנה לנגיד, עובד נוסף שמינה הנגיד ושלושה נציגי ציבור.
נכון למאי 2023 שער הריבית הוא 4.75% - הריבית הגבוהה ביותר ב-17 השנים האחרונות.
משמעות שער הריבית
ריבית בנק ישראל מגדירה את הריבית המרבית אשר ניתן לדרוש במכרזי המק"מים (הנחשבים להלוואה חסרת סיכון) הנערכים על ידו.
לשער ריבית בנק ישראל צמודים רבים משערי הריבית במשק, במיוחד שערי הריבית על הלוואות קצרות מועד. כך גם הריבית שהבנקים גובים על הלוואות ומסגרות עו"ש אשר צמודה כמעט תמיד לשער ריבית בנק ישראל, כמו כן הריבית שהבנקים משלמים על פיקדונות הציבור ככלל מושפעת גם כן מריבית בנק ישראל אם כי לא תמיד הבנקים מגלגלים את מלא עליית הריבית ללקוחות. גם משכנתאות רבות ניתנות כשהן צמודות לריבית הפריים אשר נגזרת מריבית בנק ישראל.
הלכה למעשה, שער הריבית הוא כלי ביד בנק ישראל לשליטה מוניטרית באינפלציה, ולמטרות נוספות כגון עידוד הצמיחה במשק, מניעת אבטלה, השפעה על שער מטבע חוץ. תמיכה ביצואנים, ועידוד השקעות זרות בישראל.
קריית אריה
קריית אריה ובשמו הרשמי פארקטק הוא אזור תעשייה הממוקם במערב העיר פתח תקווה הקרוי על שמו של התעשיין אריה שנקר. הוא תחום מדרום על ידי ציר ז'בוטינסקי, ממערב על ידי כביש 4, מצפון על ידי בית העלמין ירקון ומחלף תקווה וממזרח על ידי דרך הרב מלכה וחלקה המזרחי של שכונת אם המושבות. שטח אזור התעשייה הוא כ-5,000 דונם, והוא אזור התעשייה הגדול ביותר בפתח תקווה, ואחד הגדולים ביותר בישראל.
היסטוריה
עוד במפנה המאה ה-20 הוקם ברחוב בזל (שמו הנוכחי) "יקב הברון", שנועד לייצור יין מענבים שיגודלו במקום. עד מהרה התברר שפתח תקווה אינה אידיאלית לגידול כרמים, והמבנה הוסב ב-1922 למפעל לבושם ומלח לימון שהקימה חברת יק"א. המפעל נקנה על ידי זליג רבינוביץ, שהתחיל לייצר במקום כוהל מסלק סוכר ומקנה סוכר שהובאו ממצרים ברפסודות. לאחר מכן החלו לייצר במפעל שמרים, שעד אז הובאו מאירופה.
אזור התעשייה קריית אריה הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. המפעלים הראשונים שהוקמו באזור היו מפעל "עץ הזית" על ידי התעשיין חיים לייבוביץ ב-1933, לייבוביץ גם יזם וניהל את הוועד המקומי של אזור התעשייה, ומפעל בשם "דלי" לדליים. בשנת 1934 דווח כי יש במקום ארבעה מפעלים בבנייה והוכנו מגרשים ל-36 מפעלים נוספים. במרץ 1951 סופח האזור לפתח תקווה.
באפריל 1957 הוחל בהקמת שלוחת רכבת ממסילת הירקון למפעל "עץ הזית", במימון חלקי של המפעל והיא נחנכה בפברואר 1958. המסילה הייתה בשימוש עד שנות ה-90 של המאה ה-20. בין המפעלים הנוספים שהוקמו באזור היו מפעל דובק, מפעל ברט ומפעל של חברת טבע (המתחם משמש גם כמטה הבינלאומי של טבע).
בסוף המאה ה-20 החל האזור להתפתח כמתחם לחברות היי-טק, חברת גילת רשתות לווין הקימה בו את המטה שלה, מצפון לקריית אריה הוקם החל מ-1996 פארק אזורים, שנחשב לאחד ממתחמי ההיי טק המובילים בישראל, בו שוכן מטה חברת יבמ ישראל. ב-2007 נחנך בית חברת קודאק שהוקם בהשקעה של 50 מיליון דולר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו לקום באזור מגדלי משרדים במקום מבני המפעלים וחברות הביטוח מגדל וביטוח ישיר קבעו את משרדיהן בקריית אריה.
מקומות ואתרים
קריית אריה מהווה חלק חשוב ועיקרי בפתח תקווה, ובין היתר נמצאים בה כמה מהמקומות המרכזיים בעיר, בהם הקניון הגדול, בית משפט השלום פתח תקווה ומסוף אוטובוסים גדול ("מסוף החרש") שמשמש תחנת קצה לרבים מהקווים העירוניים בפתח תקווה וכן למספר קווים בין עירוניים היוצאים מפתח תקווה.
בחלקו הדרום-מזרחי של האזור, בסמוך לקניון הגדול, נמצא הפארק הגדול של פתח תקווה, שמורכב ממשטחי דשא רבים, אגם אקולוגי וגן שעשועים גדול. הפארק משמש גם לאירועים שעורכת עיריית פתח תקווה, כגון הפנינג של יום העצמאות, ומושך אליו תושבים רבים מהעיר ומהערים הסמוכות.
תחבורה
בחלקו הצפון מזרחי של אזור התעשייה נמצאת תחנת רכבת, המהווה חלק מקו הרכבת תל אביב-כפר סבא, בין התחנות בני ברק וסגולה. בבניית התחנה הושקעו כ-60 מיליון שקל, והיא צפויה לשרת כמיליון איש בשנה. בסמוך לתחנת הרכבת ממוקם אצטדיון המושבה, אשר נחנך בסוף 2011, ומכיל 11,500 מקומות ישיבה.
בנוסף, בצמוד לתחנת הרכבת הכבדה, יש שלוחה של הקו האדום של הרכבת הקלה של תל אביב, ושם גם הוקם דפו קריית אריה, המוסך המרכזי של הרכבת הקלה.
מאיר נקר
מאיר נקר (26 ביולי 1926 – 29 ביולי 1947) היה מעולי הגרדום, חבר מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים במבצע הפריצה לכלא עכו, והוצא להורג.
ילדות ונערות
מאיר נקר נולד ב-26 ביולי 1926, ט"ו באב תרפ"ו בירושלים, בן למסעודה וכדורי אשר עלו לארץ ישראל מעיראק שנתיים קודם להולדתו. הוא היה השלישי מתוך שישה אחים, אחד מהם עיוור. משפחתו הייתה חרדית, והתגוררה כל השנים בשכונת בית ישראל בירושלים. אביו עסק בסנדלרות ונתקל בקשיים בפרנסת המשפחה. כדי לסייע בכלכלת הבית הוא עזב בגיל 12 את ספסל לימודיו בתלמוד תורה "מזרחי" בירושלים, והחל לעבוד. שנה לאחר מכן הצטרף לתנועת בית"ר. שם קיבל את ערכי הציונות הלאומית, ובמיוחד הטמיע בקרבו את הממרה: "כי שקט הוא רפש". הוא החזיק בדיעה כי יש לנקוט פעולות תגמול כנגד מעשי האיבה של הערבים. מסופר עליו כי השתתף בפעולת נקם כתגובה לרציחת אחיו של חבר טוב.
בגיל 16 הצטרף לצבא הבריטי, כשהוא מצהיר בפני הפקידים על גיל שקרי, ללא ידיעת הוריו. הם מצידם הופתעו בראותם אותו מגיע הביתה באחד הימים עם מדי צבא, אך כבר לא היה דבר שיכלו לעשות בנדון. בצבא בריטניה שירת ארבע שנים, עבר עם פלוגתו ברחבי אירופה, והיה לחייל מצטיין. מאיר נקר השתחרר משירותו בשנת 1946 והצטרף לעזור לאביו בעבודתו. במקביל גם הצטרף לאצ"ל. הוא עשה זאת לאחר שנתקל בהיותו חייל בגילויים שונים של אנטישמיות ואיבה כלפיו בהיותו יהודי. הדבר חיזק בו את הנחישות לעשות מעשים שיחישו את הפתרון לבעיית היהודים.
במחתרת
נקר פעל חמישה חודשים בלבד בשורות האצ"ל. כינויו במחתרת היה "יחיעם". בתחילה עסק במחלקת הגיוסים והתעמולה, ולאחר מכן עבר לפעולות קרביות. האחרונה שבהם הייתה השתתפותו בעמדת חיפוי במבצע הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי. במהלכה נשבה עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים לאחר שאזלה התחמושת בעמדתם. היו אלה אבשלום חביב, יעקב וייס, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ. מאיר נקר השתתף גם בהתקפה על מועדון הקצינים בבית גולדשמיט שם נהרגו 17 קצינים ונפגעו רבים.
מהלך המשפט וגזר הדין
אימו מספרת שכאשר באה לבקרו בבית האסורים והחלה לבכות, דרש ממנה ש"לא תבכה לעיני הגויים". כמו כן ביקש ממנה, באחת הפעמים, שתקדיש את שעות ביקורה לא עבורו, כי אם ליעקב וייס; אשר נתפס כמותו, ושמשפחתו כולה נספתה בשואה. מלבד אחותו הגדולה שהייתה באותה עת בחו"ל, ולאחר המשפט אף הגיעה לארץ כדי לפעול לשחרורו ועל כן, ברוב זמן שהותו בכלא, לא היה מי שיבקרו וינחמו.
המשפט החל ביום רביעי, 28 במאי 1947, לאחר שנדחה ביומיים בשל מחלה של יעקב וייס. הנאשמים קיבלו את חברי בית הדין בשירת "התקווה". עורכי הדין נעמדו בעת השירה, וננזפו לאחר מכן על ידי אב בית הדין בכך שתרמו לבזיון בית המשפט. בהמשך שיבשו הנאשמים את מהלך המשפט. הם לא ענו לשאלות השופט, ביקשו את חבריהם שיענו במקומם, ולחלופין קמו ממקומם או העמידו פני מתנמנמים. בזמן הזמנת העדים שוחחו הנאשמים בינם לעצמם והחליפו ביניהם הלצות. במקרים בודדים התייחסו הנאשמים לאירועים שקדמו להבאתם לדין. אבשלום חביב קם ושאל את אחד העדים, חייל בריטי אשר נכח במעצרו: "האם תוכל להסביר לי במדויק למה התכוונת כשאמרת לי 'תאי הגזים הם משחק לעומת מה שצפוי לכם בארץ ישראל'?". כשלא הפנו שאלה מאשימה, המשיכו הנאשמים בשיחה בינם לבין עצמם וציירו קריקטורות של אנשי בית הדין.
המשפט נמשך 14 יום. 35 עדים זומנו, ואזי הגיעה שעת צד הסנגוריה. הנאשמים אשר מלכתחילה התנגדו לסמכות בית המשפט לדון אותם, התנגדו גם לקיום הליכי הגנה. עם זאת הכין כל אחד הצהרה ארוכה ובה דברים נגד "שלטון העריצות הבריטי". בקטע מדבריו אמר:
ב-16 ביוני התכנס בית הדין בהרכב של הקולונל פל, המיור לי הנטר וקפטן ברקר בשעה 11:10. במעמד נכחו גם לוטננט קולונל נורמן, סגן מפקד הצבא הראשי בארץ, וראש הבולשת בארץ. עורכי הדין נכנסו באיחור של 15 דקות בהתלוננם בפני נשיא בית הדין כי נערך בהם חיפוש גופני "מדוקדק, ממושך ומביש". הדבר היווה חלק מטבעת האבטחה הכבירה שהושמה על האולם וסביבת בית הדין. החיפושים כללו אף את קופסאות הסיגריות, הגפרורים והעטים הנובעים. באולם נכחו עיתונאי חוץ רבים.
בתאם, ישבו הנאשמים כבולים ושרו משירי בית"ר. השירים אף תורגמו עבור העיתונאים הזרים. הם הוכנסו אל האולם תחת משמר כבד עם כבלים בידיהם ורגליהם. רק מספר רגעים לפני כניסת הרכב ביה"ד הוסרו הכבלים. את משפחותיהם הרגיעו הנאשמים: "אנחנו עוד נצחק עליהם, ואם לא אנחנו, אחרים יצחקו". נשיא ביה"ד, הקולונל פל, הכריז כי הנאשמים נמצאו חייבים בכל ההאשמות. בפני השופטים הביאו עורכי הדין תעודות בדבר גילם הצעיר של אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
קרוב לשעתיים ארכה ההתייעצות על פסק הדין. הקהל והעיתונאים הועברו על ידי המשטרה למרפסת מסורגת תחת השמש. התמרמרות העיתונאים על ה"כליאה" לא הועילה. מקץ השעתיים נכנס נשיא ביה"ד לאולם כשלראשו כובע אדום, סימן לפסקי דין מוות. הנשיא הודיע כי השלושה, מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב, נידונים "לתליה עד שתצא נשמתם". מיכאלוב ואוסטרוביץ נידונו למאסר "עד שיחליט הנציב לשחררם", מפאת גילם הצעיר. בהשמע גזר הדין פרצו הנידונים בשירת "התקווה" אליה הצטרף הקהל באולם. מיד אחר כך הושם שוב כל הקהל במרפסת המסורגת במשך שלושת רבעי שעה עד ליציאת חברי ביה"ד. נאמר לקהל כי כל מי שינסה לצאת החוצה "יירה בו במקום". הנידונים הועמסו על משוריין שעשה דרכו אל בית הסוהר בעכו.
מעדות של עיתונאי "דבר" שביקר בביתו של נקר עולה כי אימו ומשפחתו של נקר לא איבדו את התקווה להצלתו, תוך הסתמכות על ביקורה של ועדת האו"ם בארץ באותם ימים. בכ"ט בתמוז, יום פטירתו של מצביא האצ"ל, זאב ז'בוטינסקי, הועלו בדרגות שלושת הנידונים ומאיר נקר היה לסגן. האצ"ל הגיש לוועדת האו"ם תזכיר הקורא לביטול עונש המוות, לאור קריאת האו"ם לכל הצדדים להימנע ממעשי אלימות בתקופת החקירה (וגם על סמך מקרה דומה שאירע ביוון) ובשל העובדה כי איש מכוחות הביטחון לא איבד את חייו בהתקפת כלא עכו. בוועדת החקירה אכן התגבש רוב התומך בהתערבות בעניין, אולם לאחר שהובא העניין ליו"ר הוועדה ולאחר דיונים סוערים בדלתיים סגורות, הוחלט ב-23 ביוני שלא לנקוט עמדה נגד החלטת ממשלת המנדט. עם זאת תשובת ממשלת המנדט לוועידה בעניין שלושת הנידונים הפתיעה אותה בעוינותה, החריפה את היחסים בין הצדדים, ואף גררה את קיצור משך שהיית הוועדה בארץ ישראל. אל הנציב העליון פנו גם דוד בן-גוריון, חיים ויצמן והרבנים הראשיים בבקשות חנינה. אליהם הצטרפו גופים רבים שקראו לחנינה, בהם ועד העדה הספרדית, מועצת רמת גן, סנטורים אמריקאיים, ואף הניו יורק פוסט והעיתונות הצ'כית (בשל מוצאו של וויס). בזה אחר זה נדחו הפניות והלחצים.
את זמנם בתא הנידונים העבירו השלושה בלימודים וקריאת תהלים. כשהיה מבקרם רב האסירים אריה לוין היו מקבלים בשמחה את פניו ומבקשים כי ימסור שמצב רוחם איתן. ב-8 ביולי בשעה 01:00 אישר מפקד הצבא את פסק הדין.
עלייתם לגרדום
בערב של יום ב', 28 ביולי, שמעו אסירי הכלא בעכו את שירת "התקווה" בוקעת מכיוון תא הנידונים למוות. מיד נפוצה השמועה כי הודיעו לנידונים שבאותו לילה תתבצע תלייתם. כל הלילה שרו השלושה את שירי המחתרות והמרד. בשעה 02:00 הגיע אליהם הרב הראשי הספרדי לחיפה, ניסים אוחנה. הוא שהה איתם כרבע שעה כדי לעודדם, אך למעשה הם שעודדו אותו. אמנון מיכאלוב, שנשפט עימם והיה בכלא עכו אותה עת מסר בעדותו הכתובה:
מיכאלוב סיפר כי מאוחר יותר אותו לילה נפתחו דלתות המסדרון ולכיוון תא הנידונים התקדמו התליין, כמה שוטרים, רופא צבאי ומנהל בית הסוהר בשכם.
זמן מה אחר כך, שמעו לפתע אסירי הכלא שירה חזקה של "התקווה" בוקעת מאזור הצינוק. אז הצטרפו אליה כל האסירים היהודיים בשירה שמילאה את כותלי הבניין. לאחר עשרים דקות, בשעה 04:00 של יום ג', שמעו האסירים את קול שירתו של אבשלום חביב. באמצע השיר נקטע קולו, כאשר יצאה ממנו נשמתו. הקול הבא אחריו זיהה אותו כמאיר נקר. גם הוא שר עד רגעיו האחרונים. לאחר עשרים דקות הוצאה גופתו, ובשעה 04:25 הועלה לגרדום יעקב וייס, ששר את "התקווה" גם הוא כשאסירי הכלא מצטרפים אליו.
לאחר מותם
למחרת, ב-30 ביולי, ב-10 בבוקר, יצאה הלווית השלושה ממשטרת הר כנען לכיוון בית הקברות בצפת בשיירה שבראשה רכב צבאי ואחריה מכונית בני המשפחה ו"חברה קדישא". ראשון נקבר נקר, אחריו וייס והשלישי חביב. הזעזוע בארץ היה עמוק, כאשר ההוצאה להורג נוסף לפרשיית אוניית אקסודוס שעוררה סערה ביישוב באותו זמן.
באותו היום התפטר מתפקידו צ'רלטון, מנהל כלא עכו. נודע כי הוא סירב לבצע את התליות בעצמו ועל כן הובא לו מחליף.
על שמו של נקר נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (תל אביב - יפו, באר שבע וירושלים). בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום
תגובת האצ"ל
לאחר גזר הדין, האצ"ל חטף שני סרג'נטים בריטיים כבני ערובה, ואיים כי אם ימומש גזר דין, ייתלו הסרג'נטים בבחינת "עין תחת עין". עוד באותו ערב בו נחטפו שני הסרג'נטים, ה"הגנה" הוציאו קריאה לציבור, להעביר להם כל מידע בנוגע למקום הימצאם של החטופים. ואכן, בעקבות הלשנה, כבר ביום למחרת הגיעו הבריטים לבית בו חשבו (על פי מידע שגוי) ששוהים החטופים. הבריטים השתלטו על הבית, אסרו את בעל הבית ואת השכנים, הפכו את כל הרצפה בניסיון למצוא את הבונקר בו מוחבאים החטופים, אך לא מצאו דבר. הם לא ידעו כי החטופים הוחבאו במלטשה עזובה בבית החרושת.
בעקבות תלייתם של השלושה, ביצע ב-30 ביולי האצ"ל את שאיים ותלה את שני הסרג'נטים שחטף. פעולה זו שזעזעה את בריטניה, חתמה את הגולל על תליית יהודים בארץ ישראל. מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב היו האחרונים לעלות על הגרדום הבריטי בארץ ישראל.
ריצה
ריצה היא צורת התנועה המהירה ביותר של בעלי רגליים. ההבדל בין ריצה להליכה הוא שבריצה יש נקודת זמן בה אף רגל אינה נוגעת בקרקע, בעוד שבהליכה נוגעת לפחות רגל אחת בקרקע בכל רגע נתון. הבדל נוסף הוא שבריצה שורפים יותר קלוריות מבכל הליכה.
ריצה כספורט
ספורט הריצה הוא ענף מרכזי באתלטיקה. ריצה תחרותית התקיימה כבר בעת העתיקה, ביוון העתיקה, במצרים העתיקה ובאזורים נוספים.
מהירות הריצה של האדם משתנה בין ריצה איטית (ג'וגינג) לריצה מהירה (ספרינט). רצים מעטים הצליחו לרוץ ריצת 100 מטר בפחות מ-10 שניות, כלומר לרוץ במהירות העולה על 10 מטרים לשנייה (או 36 קמ"ש). היכולת להתמיד בריצה מהירה פוחתת ככל שהמרחק אותו יש לרוץ גדל, והשיא בריצת מרתון לגברים הוא מהירות של 5.67 מטרים לשנייה (20.4 קמ"ש). מהירות הריצה היא נגזרת של פרמטרים עיקריים כמבנה הגוף והשרירים, סיבולת לב ריאה ואימון גופני. לשם המחשה, אדם בוגר שאינו ספורטיבי במיוחד ירוץ מאה מטרים בכ16–20 שניות.
השפעות של ריצה
ריצה היא ספורט זמין וניתן לבצע אותה בכל מקום שנמצאים ובכל זמן. לסוגים שונים של ריצה השפעות שונות ומגוונות, הן פיזיות והן נפשיות.
לריצה יש תועלת גדולה גם בפן הנפשי, מחקרים הצביעו על כך שריצה תורמת למצב הרוח, מפחיתה את החרדה ומשפרת את ההערכה העצמית. נוסף על כך, ניתן לראות שכאשר רצים נמנעו מלרוץ בגלל מחלה או פציעה, אז מצוקתם הפסיכולוגית גדלה ואף גם הדיכאון וההפרעה במצב הרוח. כמו כן, גם ההערכה העצמית והדימוי גוף יורדים.
פציעות ריצה
רוב האנשים העוסקים בריצה נפצעים כתוצאה ממנה במהלך חייהם, פציעות אלו הן דבר שכיח שנובע מאימונים אינטנסיביים. אצל חלק מהמתאמנים הריצה עלולה להסב נזק למפרקים שנושאי משקל גוף. פציעות אלו קורות מעומס תת-מרביים ברקמות תקינות כלומר, השימוש בגוף מתבצע באופן לא נכון.
פציעות ריצה נפוצות
דלקות גידים - דלקות גידים הם דבר אופייני בכל גידי הגף התחתון שמאובחן בכאב מקומי וכמו כן בתנועה. על מנת לטפל בפציעה זו, צריך לקרר את אזור הפציעה, לעשות מתיחות ולנוח.
שין ספלינט - זהו כאב בעצם השוק, הכאב מתבטא באזור קדמי או האחורי של השוק. נגרם בעקבות חזרה מאומצת על תהליך הריצה. דומה לכאב של שברי מאמץ והכאב עצמו עולה בתחילת הריצה בדרך כלל. על מנת לטפל בפציעה זו, צריך מנוחה וקירור באזור הפגוע וחזרה הדרגתית לאימונים.
ריצה יחפה
ריצה יחפה, היא פעולת ריצה עם כפות רגליים יחפות. ריצה זו פחות נפוצה כיום מריצה עם נעלי ספורט. יש הרואים בריצה כזו טבעית יותר ובריאה יותר עבור האדם, אולם לא קיים קונצנזוס ברור בעולם המדעי לגבי הסיכונים או היתרונות של הריצה היחפה.
ריצת בעלי חיים
ריצה היא אחת מדרכי התנועה של בעלי חיים ביבשה. בעל החיים היבשתי המהיר ביותר הוא הברדלס, המסוגל להגיע למהירות של 110 ק"מ לשעה, אם כי לזמן קצר בלבד שאחריו הוא חייב לנוח במשך זמן ממושך על מנת להוריד את חום גופו.
פארק המצודה
פארק המצודה או פארק דה לה סיוטדלה (בקטלאנית: Parc de la Ciutadella) הוא פארק מרכזי בברצלונה, ואחד מהראשונים שיועד להיות רק פארק ציבורי. לאחר הקמתו באמצע המאה ה-19, הפארק היה במשך עשרות שנים האזור הירוק היחיד בעיר, ולכן גם הפופולרי ביותר. הפארק ממוקם בפינה הצפון-מזרחית של העיר העתיקה. הפארק משתרע על פני 175.3 דונם ומכיל: גן החיות, הפרלמנט של קטלוניה, אגם, מספר מוזיאונים ומזרקה גדולה שנבנתה על ידי ג'וזף פונטסרה (Josep Fontsére). המקום בדרך כלל הומה תיירים ומקומיים שבדרך כלל הולכים בין שביליו. המקום אידיאלי לספורט כמו שיט באגם, רכיבה על אופניים או ריצה.
המצודה
בשנת 1714, לאחר 14 שנות מלחמת הירושה הספרדית, נפלה ברצלונה בידי צבאו של פליפה החמישי, מלך ספרד. על מנת לשמור על שלטון יציב על העיר, ולמנוע מרד אזרחי מצד הקטלאנים, הקים פליפה החמישי את המצודה של ברצלונה, המצודה הגדולה ביותר באירופה בשעתו. לצורך כך חלק מרובע "לה ריברה", בה נבנתה, נהרס על מנת לספק את המרחב הדרוש.
בשנת 1841 החליטו שלטונות העיר להרוס את המצודה שכן תושבי המקום סלדו ממנה. בשנת 1843 המצודה שוחזרה על ידי מריה כריסטינה. בשנת 1848 הופצצה המצודה על ידי הגנרל אספרטו מכיוון גבעות מונז'ואיק, מעשה שהקנה לו פופולריות רבה. בשנת 1869 הועברה השליטה בחלקי המצודה לעיר. חלק מבנייניה נהרסו שכן המקום היה שנוא על תושבי המקום והזכיר להם את סמל השלטון הספרדי המרכזי. בית התפילה, ארמון המושל והארסנל (בו שוכן כיום הפרלמנט הקטלאני) שרדו עד היום, שאר המרחב הפך לפארק המצודה. 19 שנים מאוחר יותר נערכה במקום התערוכה העולמית של ברצלונה (1888) עם תום התערוכה פורקו כמה מן הביתנים והפארק עוצב מחדש תוך הוספתת פסלים ויצירות אומנות שונות. בשנת 1892 הורחב הפארק על מנת לאפשר מספיק מקום לבנייתו של גן החיות במקום.
גן החיות
גן החיות נבנה בפארק המצודה הודות למספר בניינים שנשארו ריקים לאחר התערוכה העולמית של 1888. הוא נפתח לראשונה בשנת 1892 במהלך יום ה-"Mercé", הקדושה המגינה על העיר ברצלונה.
כיום, עם אחד האוספים המרשימים של חיות באירופה, גן החיות מאשר שמטרתו היא לשמר, לחקור ולחנך. בין השנים 1966-2004 גן החיות היה ביתו של "פתית שלג" (Snowflake), גורילה לבקן מפורסם שמשך אליו תיירים רבים.
המפלים
המפלים ממוקמים בפינה הצפונית של הפארק, הפוך מן האגם. הם נפתחו לראשונה בשנת 1881 ללא כל פסלים מסביבם דבר שיצר ביקורת רבה על ידי התקשורת, בייחוד לאחר הקמת שער הניצחון. בין השנים 1882-1888 נבנתה במקום מזרקה גדולה שהייתה מוכנה לכבוד התערוכה העולמית. המזרקה הוקמה על ידי ג'וזף פונטסרה (Josep Fontsére) ובסיועו של אנטוני גאודי, אז סטודנט צעיר לאדריכלות. המזרקה נבנתה בהשראת מזרקת טרווי שברומא.
2 צבתות של סרטנים ענקיים משמשים כמדרגות לפודיום קטן הממוקם במרכז. מלפני הפודיום ניצב פסל של ונוס העומדת על צדפה פתוחה. כל המפלים חולקו לשני מקטעים.
האגם
האגם מאפיין את הפארק כאזור רומנטי. מיקום האגם, הסובב אותו והמבקים שבו הופך את האגם לאזור הנעים לשהייה בו. סביב האגם ניתן למצוא את הצמחייה העבותה והירוקה ביותר בכל ברצלונה.
מוזיאונים
מוזיאון הזואולוגיה ביחד עם מוזיאון הגאולוגיה מהווים את המוזיאון הלאומי של הטבע בברצלונה.
"טירת שלושת הדרקונים" בה ממוקם מוזיאון הזואולוגיה נבנה עבור התערוכה העולמית. הבניין בנוי מלבנים אדומות כפי שניתן לראות בתמונה. התצוגות המפורסמות ביותר הן של שלד לוויתן ותצוגות לילדים.
מוזיאון הגאולוגיה הוא מורשתו של המדען פרנססק מרטורל אי פניה (Francisco Martorell i Peña), שתרם את כל אוספיו הגאולוגים, הספרייה המדעית שלו וסכום כסף מסוים לעיר בתמורה לבניית מוזיאון. המוזיאון נבנה על ידי Antoni Rivas i Trias שהחליט למקם את הבניין בפארק המצודה.
עיט זהוב אירואסייתי
עיט זהוב אירואסיתי (שם מדעי: Aquila Vindhiana או Aquila rapax vindhiana) הוא תת-מין של עיט זהוב גדול, אורך גופו 64–78 ס"מ ומוטת הכנפיים 220 ס"מ. עיט זה נפוץ בעיקר בהרי ההימליה (נפאל, סין, הודו ופקיסטן), קזחסטן, דרום סיביר, מונגוליה, צפון סין, דרום קוריאה, צפון אירופה ומעטים בהרי האלפים.
עוף זה נמצא בסכנת הכחדה, כיום בעולם יש כ-6,000 עיטים זהובים אירואסיתים.
מזונו: עופות, מכרסמים, עיזי בר, יעלים סיבירים, ואם אין לו מזון הוא יאכל פגרים.
כיום חיים בישראל כחמישה זוגות של עיט זהוב אירואסיתי שחיים בגליל העליון ובהרי יהודה ושומרון.
הקו הירוק (ציור)
"הקו הירוק" (בצרפתית: La Raie Verte), או "דיוקן גברת מאטיס" הוא שמו של ציור פוביסטי משנת 1905, מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס.
היצירה
הציור הוא דיוקן של אשת האמן, אמילי נואלי מאטיס-פאראר. זהו ציור שמן וטמפרה על בד. מאטיס עיצב את הקומפוזיציה של הציור בפשטות ובשטיחות. למרות שהכתפיים של הדמות ניצבות בזווית קטנה כלפי הצופה, ראשה מופנה אל החזית. מבטה מופנה אל מחוץ לקומפוזיציה. הרקע הוא שטוח, אולם הוא מחולק למשטחים גאומטריים בגווני אדום, ירוק וסגול. טיפול דומה העניק מאטיס גם לדמות עצמה. רוב הפנים מצוירים באופן שטוח, ובצבע אחיד. במרכזם צייר מאטיס אזור ירקרק, כמעין קו צבע, העובר מן המצח, דרך האף אל הסנטר. קו זה איננו מנסה ליצור אשליה של נפח, על ידי הצללה, אלה דווקא מדגיש את השטיחות של הציור.
גם משיכות המכחול וגווני הצבע מדגישים את המבנה הגאומטרי של הדמות. ייתכן, כי בעיצוב זה, הושפע מאטיס מן האמנות היפנית, השפעה היכולה להיות קשורה גם לתסרוקת של הדמות.
הציור מוצג כיום ב בקופנהגן.
SugarCrash!
הוא שיר שנכתב, הופק ובוצע על ידי המוזיקאי הקנדי אילי-אוטו. הוא יצא לאור ב-25 באוגוסט 2020. בהוצאת חברת התקליטים RCA רקורדס כסינגל שלא מתוך אלבום. רמיקס בהשתתפות הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס והמוזיקאי הקנדי-אמריקאי קרטיס וואטרס יצא לאור ב-23 באפריל 2021.
השיר הגיע למקום העשירי במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
רקע וכתיבה
באורך של דקה ו-20 שניות, השיר נכתב בסולם פה מז'ור בקצב של 98 פעימות בדקה. הוא הפך לוויראלי באפליקציית שיתוף הווידאו טיקטוק בשנת 2021. "" מאופיין בהייפרפופ עם אפקטים קוליים רבים, בס מעוות וקולות גבוהים, המורכב משני פזמונים, בית וגשר מוזיקלי. ב-Genius סקרו את השיר והזכירו את "פוקימון שחור ולבן". בהמשך, לכך אמר אילי-אוטו עד כמה הוא עייף ממגפת הקורונה המתמשכת, מהעתיד שלו ומהדיספוריה המגדרית שלו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Jenny" הועלה לערוץ היוטיוב של אילי-אוטו ב-4 במאי 2021 וצבר למעלה מ-20 מיליון צפיות.
רנה היגיטה
חוסה רנה היגיטה ספאטה (בספרדית: José René Higuita Zapata; נולד ב-27 באוגוסט 1966 במדיין) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת השוער. היגיטה שיחק ב-68 משחקים במדי נבחרת קולומביה, בהם הבקיע שלושה שערים. היה השוער הראשון שביצע את "עצירת העקרב" המפורסמת, אותה הדיפה מרשימה שביצע בעזרת עקביו במשחק ידידות מול אנגליה באצטדיון ומבלי הישן.
קריירה
ב-1981 החל היגיטה את הקריירה שלו באתלטיקו נסיונל הקולומביאנית, עימה שיחק במשך רוב הקריירה שלו. תחילה, שיחק בקבוצת הנערים (עד גיל 16) של הקבוצה. בזכות יכולותיו בקבוצה, זומן למשחק ראשון בנבחרת הלאומית הצעירה של קולומביה, ב-1985. באותה שנה הוא גם הושאל למיונאריוס, בה הייתה לו עונה מוצלחת. ב-1986 חזר היגיטה לאתלטיקו נסיונל, ותחת אימונו של פרנסיסקו מטוראנה הגיעה הקבוצה להישגים. ב-31 במאי 1989 זכתה אתלטיקו נסיונל בקופה ליברטדורס, ובכך הייתה הקבוצה הקולומביאנית הראשונה שזוכה בתואר. במשחק הגמר שנערך באצטדיון אל קמפין שבבוגוטה, ניצחה נסיונל את אולימפיה 0-2, מה שהישווה את התוצאה הבסיכום שני המשחקים והמנצחת נקבעה בבעיטות הכרעה. לאחר 19 בעיטות של שתי הקבוצות, שלחלקן היה היגיטה אחראי עם כמה הדיפות קריטיות, ניצחה נסיונל וזכתה בגביע. באותה שנה זכתה הקבוצה גם בגביע אינטראמריקנה.
ב-1992 עבר היגיטה לקבוצה הספרדית ריאל ואיאדוליד יחד עם חבריו לנבחרת, קרלוס ולדרמה ולאונל אלברס, שוב תחת אימונו של המאמן מטוראנה. היגיטה לא מצא את מקומו בספרד, ולאחר עונה מאכזבת הוא חזר לאתלטיקו נסיונל עימה זכה באליפות הליגה ב-1994. שנה לאחר מכן, בחצי גמר גביע ליברטדורס מול ריבר פלייט הבקיע היגיטה שער מבעיטה חופשית במשחק הראשון. לאחר הפסד באותה תוצאה בגומלין, המשחק המשיך לדו-קרב בעיטות עונשין, בו היגיטה הציל בעיטה מכרעת והוביל את אתלטיקו נסיונל לגמר הטורניר. בגמר, הפסידה קבוצתו לגרמיו הברזילאית.
לאחר מכן, עבר היגיטה לוורקרוז שבמקסיקו, אך חזר לקולומביה לאחר שנה בלבד. כעבור מספר שנים בקולומביה, בהן שיחק במספר מועדונים, עבר לאקוודור ולמועדון אאוקאס. לאחר שהודיע על פרישה, הוא שימש כמאמן השוערים של נבחרת אקוודור לצידו של המאמן הראשי לואיס פרננדו סוארס.
היגיטה חזר מהפרישה ב-2007 והצטרף למועדון גוארוס מוונצואלה. כעבור שנה שיחק במדי קבוצת דפורטיבו ריונגרו וב-2009 הצטרף לדפורטיבו פריירה שאתה אז בליגה הראשונה, כשהוא בן 43. לאחר אותה עונה פרש סופית מכדורגל.
משנת 2011 ועד פברואר 2016, שימש כמאמן השוערים של קבוצת אל-נאסר מערב הסעודית.
היגיטה הצהיר שלאחר פרישתו, ברצונו לשמש כמאמן נבחרת הקולומביאנית או להיות מעורב בחיים הפוליטיים.
נבחרת לאומית
היגיטה החל את דרכו במדים הלאומיים בנבחרת עד גיל 20 ששיחקה בגביע העולם בברית המועצות ושנתיים מאוחר יותר היה השוער של הנבחרת האולימפית ששיחקה במוקדמות אולימפיאדת סאול 1988 תחת אימונו של פרנסיסקו מטוראנה. אף על פי שקולומביה לא השיגה את הכרטיס לסאול, היגיטה הראה כבר אז את הפוטנציאל הטמון בו, כאשר קולומביה סיימה רביעית, ניצחה לראשונה בהיסטוריה את נבחרת ברזיל, כשהיגיטה אף הודף פנדל של החלוץ הברזילאי, בבטו. כמה חודשים מאוחר יותר, זימן מטוראנה, שהיה גם מאמן הנבחרת הבוגרת, את היגיטה בפעם הראשונה לטורניר הקופה אמריקה 1987 בארגנטינה. בטורניר הפגין היגיטה יכולת מרשימה ועזר לנבחרתו להגיע למקום השלישי.
בשנת 1989, העפילה נבחרתו למונדיאל 1990, בעקבות ניצחון במשחקי הצלבה על נבחרת ישראל. בטורניר, שנערך באיטליה, היה היגיטה דמות מרכזית בעלייתה של נבחרתו משלב הבתים לשמינית הגמר. אולם, בשמינית הגמר, טעות אופיינית שלו הובילה להדחת נבחרתו מהמונדיאל. היגיטה כדרר במחצית המגרש, דבר שאפיין אותו לאורך כל הקריירה, אך איבד אותו ברשלנות לחלוץ הקמרוני רוז'ה מילה שהבקיע שער בסוף המהלך. היגיטה נודע על המצאת "בעיטת העקרב", הדיפה בה השוער קופץ קדימה, מעקל את רגליו מעל ראשו ובועט בכדור בעקביו. בהדיפת ניסיון מסירה של ג'יימי רדנאפ במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה בספטמבר 1995 בבעיטת עקרב, זכה היגיטה לפרסום רב. בשנת 2002 דורגה ההדיפה הזו במקום ה-94 על ידי Channel 4, ערוץ טלוויזיה בריטי, ברשימת "100 רגעי הספורט הגדולים".
משחקו האחרון של היגיטה בנבחרת היה בקופה אמריקה 1999 בניצחון 1–2 על אקוודור.
סגנון משחק
היגיטה היה ידוע הודות לסגנון המשחק החריג שלו, לקיחת סיכונים לא נחוצים ועקב ניסיונותיו החוזרים להבקיע שערים. הוא התאפיין מאוד ביציאותיו התכופות מהרחבה, בין אם לעזור לקבוצתו לפתח התקפה או לשמש מעין ליברו נוסף בהגנה. לרוב פעולות אלו הצליחו לו, אך לעיתים הוא כשל בהן וקבוצתו שילמה את המחיר, כמו במקרה משחק שמינית גמר מונדיאל 1990 מול קמרון. הוא גם היה בועט לעיתים תכופות את הפנדלים שהיו נשרקים לזכות קבוצתו וכן את הבעיטות החופשיות, כפי שכבש באותו משחק מפורסם מול ריבר פלייט בגביע הליברטדורס. בעקבות סגנון משחקו הלא שגרתי, זכה לכינוי "אל לוקו" שפירושו בספרדית "המשוגע".
בסך הכל, הבקיע היגיטה 44 שערים - 37 מבעיטות עונשין ו-7 נוספים מבעיטות חופשיות.
שערוריות
היגיטה לא נחשב לאדם בעייתי ולדעת הרוב מוגדר כאדם טוב, אך לרעתו עמדה העובדה שהיה אחד מחבריו של ברון הסמים הגדול בעולם, פבלו אסקובר. השניים לא הסתירו את קשרי הידידות שלהם והיגיטה אף נצפה בפומבי מבקר את אסקובר בבית הסוהר שבו שהה. לרוע מזלו, ידידות זו עלתה לו במקום למונדיאל 1994. ב-4 ביוני 1993, שבוע וחצי בלבד לפני פתיחת הקופה אמריקה 1993, נעצר היגיטה בידי המשטרה המקומית. הסיבה למעצר הייתה תיווך של היגיטה בפרשת חטיפת בתו של אחד מחבריו של אסקובר, לואיס קרלוס מולינה. היגיטה נתבקש להעביר דמי כופר בסך שלושה מיליון דולרים לשחרור בתו של מולינה. באותה תקופה החוק בקולומביה לגבי תיווך בפרשת חטיפות היה שנוי במחלוקת ובעצם אסר על התערבות בכל דרך שהיא. היגיטה נעצר ונשלח לבית הסוהר, שם שהה למעלה מחצי שנה.
את המקום שלו בנבחרת הוא איבד לטובתו של אוסקר קורדובה ואת משחקי המוקדמות למונדיאל ראה בכלא. כדי שהמקרה שלו לא ייעלם מעיני הציבור, הוא אף פתח בשביתת רעב. הוא גם לא איבד את החשק לשחק ושמר על כושר במשחקי כדורגל עם שאר האסירים. כעבור שבעה חודשים שוחרר מהכלא מבלי שעמד למשפט.
היגיטה אף היה מעורב בתקרית אלימה עם איש התקשורת ססאר אוגוסטו לונדוניו, לאחר שחבט בפניו בעת שפגש אותו בשדה התעופה. היגיטה כעס על שאלות ששאל אותו לונדוניו לגבי קשריו עם פבלו אסקובר. מאז הספיקו השניים כבר להתפייס והיגיטה אף הגיע להתארח בתוכניתו של לונדוניו.
ב-23 בנובמבר 2004 הוא הושעה לחצי שנה על ידי ההתאחדות של אקוודור בגין שימוש בקוקאין בעת ששיחק באאוקאס.
קרב נאולוכוס
קרב נאולוכוס היה קרב ימי שניטש ב-3 בספטמבר 36 לפנה"ס בין ציי אוקטביאנוס וסקסטוס פומפיוס ליד נאולוכוס שבחוף הצפון־מזרחי של סיציליה.
רקע
לאחר הניצחון על פומפיוס שהושג בקרב מילאי על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה המחנה הקיסרי ניצל את המומנטום שנוצר והמשיך במלחמה כנגד פומפיוס.
אוקטביאנוס פלש לסיציליה בראש כוח של 21 לגיונות, 20 אלף פרשים וחמשת אלפים חיל רגלים קל. פומפיוס ביצר את הקניונים מסביב למילאי (כיום מילאצו) אולם הוא נטש אותם כתוצאה מפחד שהצי בפיקודו של אגריפה יתקוף את מילאי וכך אוקטביאנוס כבש את האזור בקלות.
הקרב
פומפיוס שהבין את נחיתותו בקרב יבשתי סיכם עם אוקטביאנוס על מועד שבו קרב ימי יערך, דבר זה נעשה מתוך מחשבה שהצי הימי המנוסה של פומפיוס יוכל להביס את זה של אוקטביאנוס שלמרות הניצחון במילאי היה עדיין בלתי מנוסה באופן יחסי. גודל הציים של שני הצדדים היה של 300 ספינות כל אחד, כל ספינה הייתה מצוידת בבליסטראות וקטפולטות. נעשה גם שימוש על ידי אגריפה במתקן "עורב" משופר שנועד להשתלט ספינות.
הקרב התחיל על ידי ירי מהבליסטראות והקטפולטות, לאחר מכן הספינות החלו לנגח אחת את השנייה תוך שהן עושות ניסיון לעלות את ספינת האויב ולנסות להשתלט עליה תוך עשיית שימוש במתקן ה"עורב", מכיוון שציו של פומפיוס לא נתקל במתקן כזה קודם לכן לא היה להם אמצעי יעיל להורסו.
בסופו של דבר אגריפה הצליח לשבור את ההתנגדות של פומפיוס והביס את הצי, מתוך 300 הספינות של פומפיוס רק 17 הצליחו לברוח והיתר נלכדו או הוטבעו.
התבוסה בקרב סימנה את סוף שלטונו של פומפיוס בסיציליה, הלגיונות שלו ערקו למחנהו של הטריומווירט השני, פומפיוס עצמו נמלט למזרח שם הוא מצא את מותו בשנת 35 לפנה"ס. אוקטביאנוס השתמש בניצחון הזה כדי לבסס את מעמדו ברומא ובאיטליה שכן הניצחון על פומפיוס שהיה אחראי למצב המזון הקשה באיטליה קנה את לבם של המוני העם. עם הפופולריות החדשה שלו הוא הדיח את שותפו לטריומווירט מרקוס אמיליוס לפידוס והשתלט על כוחותיו ושטחיו.
נסיכות הבוחר מסקסוניה
נסיכות הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Kurfürstentum Sachsen) הייתה אחת מנסיכויות הבוחר באימפריה הרומית הקדושה ששודרגה בשנת 1326 לנסיכות הבוחר, ובשנת 1806 קיבלה מעמד של ממלכה.
הקמת הנסיכות
בשנת 1298 מת אלברכט השני, דוכס סקסוניה-ויטנברג, ובמקומו עלה לשלטון בנו רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג. בין רודולף לבני דודו דוכסי סקסוניה-לאוונבורג, התפתח מאבק למי שמורה זכות הבחירה של מלכי גרמניה. בשנת 1308 לאחר רצח אלברכט הראשון, מלך גרמניה, תמך רודולף בהיינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1314 תמכו בני דודו בלודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבוואריה, ואילו רודולף תמך בפרידריך הראשון, דוכס אוסטריה מבית הבסבורג.
רודולף השתתף בלחימה כנגד לודוויג הרביעי, והיה שותף לתבוסה בקרב מיהלדורף בשנת 1322. בשנת 1346 תמך רודולף בקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכהוקרה על פעולותיו שודרגה הדוכסות בשנת 1356 ל"נסיכות הבוחר מסקסוניה" בהסדר של בולת הזהב של 1356. בעקבות שדרוג הדוכסות לנסיכות הבוחר, נקבע שרק הבן הבכור יירש את התואר ואת הנחלה.
בית וטין
בשנת 1422 מת אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ללא ילדים, וזיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מסר את הנסיכות לפרידריך הרביעי, רוזן מייסן מבית וטין בתור הוקרה על עזרתו במלחמות ההוסיטיות. אריך החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, שהיה שאר בשרו של אלברכט השלישי, מחה על הפקעת הנחלה מבית אסקניה, אל ללא הועיל.
בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה).
הרפורמציה ומלחמות הדת
ב-31 באוקטובר 1517 תלה מרטין לותר על דלת כנסיית ויטנברג את "95 התזות" שלו, צעד שהחל את הרפורמציה הפרוטסטנטית. בשנת 1519 היה פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה המועמד של האפיפיור לאו העשירי, לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואף העניק לו את ורד הזהב לאות תמיכתו בו. לבסוף, יריבו קרל החמישי נבחר. בהמשך, הגן פרידריך על לותר אל מול הכנסייה הקתולית, שתבעה את העמדתו לדין, ודרש שלותר יועמד למשפט על אדמת גרמניה וכן שתהיה לו הזכות להשמיע את דבריו בפני הקיסר שזה עתה נבחר. תמיכה זו לא הספיקה לקיסר, שצידד בעמדת הכנסייה והטיל עליו חרם. פרידריך מילט אותו לטירת וארטבורג כדי להעניק לו מחסה.
בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, דוכס סקסוניה, בעקבות תבוסתו במלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. בנוסף ויתר יוהאן פרידריך על חלק מנחלותיו לטובת מוריץ, ושמר רק על נחלותיו בתורינגיה.
מלחמת שלושים השנים
בתחילת מלחמת שלושים השנים הייתה סקסוניה נייטרלית, אך בהמשך הצטרפה הנסיכות לצד שוודיה והכוחות הפרוטסטנטים. לאחר קרב נורדלינגן בשנת 1634 העדיף הנסיך יוהאן גאורג הראשון להגיע להסדר עם בית הבסבורג, ובשנת 1635 חתם על שלום פראג, שמסר לידיו שטחים מסוימים בבוהמיה. אולם, עדיין נמשכו השוד והביזה בתחומי סקסוניה, והם פסקו רק לאחר שלום וסטפאליה בשנת 1648.
סקסוניה-פולין
בשנת 1694 עלה לשלטון פרידריך אוגוסט הראשון, שעלה בשנת 1697 על כס המלוכה של פולין. על אף שחוקת פולין קבעה שרק קתולי יכול למלוך על פולין, לא הפריע הדבר לפרידריך אוגוסט, והוא המיר את דתו. לאחר מותו של פרידריך אוגוסט בשנת 1733, עלה לשלטון בנו פרידריך אוגוסט השני, שבשנת 1734 מונה אף הוא למלך פולין.
במלחמת הירושה האוסטרית תמך בתחילה פרידריך אוגוסט בפרוסיה, אך לאחר שפרוסיה סיפחה את שלזיה וסקסוניה לא קיבלה מאומה, חבר פרידריך אוגוסט בשנת 1745 לאוסטריה. בקרב קסלדורף הוכה הצבא הסקסוני, ודרזדן בירת סקסוניה נבזזה הן על ידי האוסטרים והן על ידי הפרוסים.
במהלך מלחמת שבע השנים ניסה פרידריך אוגוסט לשמור על נייטרליות, אך מיד בפרוץ המלחמה חזרו הפרוסים לסקסוניה, ונהגו בה כבפרובינציה כבושה. פרידריך אוגוסט הגיע להסכם עם הפרוסים, שבעד היכולת להסתייע בצבא הסקסוני, ניתן לו ולשריו מעבר בטוח לפולין. בשנת 1759 נסוגו הפרוסים מסקסוניה, והאוסטרים עטו עליה ובזזו אותה. בשנת 1760 הטילו הפרוסים מצור על דרזדן, וב-19 ביולי הפגיזו את העיר בהרעשה מסיבית, שגרמה לשריפות ולחורבן של העיר. לאחר המלחמה חזר פרידריך אוגוסט לסקסוניה, ונדהם מההרס הרב שנגרם למדינה. זמן קצר לאחר מכן מת פרידריך אוגוסט, וחודשים אחדים לאחר מכן מת יורשו פרידריך כריסטיאן.
בסוף שנת 1763 עלה לשלטון פרידריך אוגוסט השלישי, שהפנה את תשומת לבו לסקסוניה, וטיפח אותה בכלל ואת דרזדן בפרט.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחם בתחילה פרידריך אוגוסט יחד עם אוסטריה ופרוסיה כנגד צרפת, אך לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הגיע להסכם עם נפוליאון, ובתמורה לכך קיבלה סקסוניה מעמד של ממלכה, ומאז עד 1918 הייתה הישות קרויה ממלכת סקסוניה.
מגדלנה אבקאנוביץ'
מגדלנה אבקאנוביץ' או מרתה מגדלנה אבקאנוביץ'-קוסמובסקה (בפולנית: Magdalena Abakanowicz, Marta Magdalena Abakanowicz-Kosmowska; 20 ביוני 1930 - 20 באפריל 2017) הייתה פסלת ואמנית סיבים פולנייה, נחשבת לאחת מאמניות הסיבים החשובות. אבאקנוביץ כיהנה כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בפוזנן עד שנת 1990 והייתה פרופסור אורח באוניברסיטת UCLA בשנת 1984. חיה ופעלה בוורשה.
רקע משפחתי ושנות ילדותה
מגדלנה אבקאנוביץ' נולדה כמרתה אבקאנוביץ' בכפר פאלנטי (Falenty), כ-11 ק"מ דרום מזרחית מוורשה. אביה, קונסטנטין, היה רוסי בעל שורשים טטריים. בימי המהפכה הרוסית ב-1917, כמעט כל בני משפחתו נהרגו. האב ואחיו, נמלטו לפולין. שם נשא קונסטנטין לאשה את הלנה דומשובסקה, אמה של האמנית, שהייתה בת למשפחה פולנית מיוחסת ואמידה. האם הייתה מאוכזבת על כי לא ילדה בן שיוכל לרשת את הרכוש הרב של המשפחה ויחסה כלפי הילדה היה נוקשה. ככלל, האמנית גדלה תוך יחסים מרוחקים עם הוריה, וחונכה בבית על ידי אומנות ומורים פרטיים ולא הורשתה להיות בקשר עם ילדים זרים. אולם מילדותה, אהבה לטייל ביערות שמסביב והטבע הילך עליה קסם רב יותר מהלימודים.
שנות המלחמה
הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 שינתה את אורח חייה. נאסר עליה לצאת ליער שבו התחבאו פליטים ופרטיזנים וגם כנופיות אלימות. לכל צרה שלא תבוא לימד אותה אביה לירות ברובה. יום אחד בשנת 1943, ירה גבר שיכור באמה ופצע אותה קשות בזרוע. בתקופה שלאחר מכן השגיחה הבת על אמה וחלמה ללמוד את מקצוע הסיעוד.
בשנת 1944, כשהתקרבה החזית לאזור מגוריהם, חששו הוריה מהתקרבות הצבא הסובייטי, והחליטו לברוח לוורשה. אולם, אחרי 1 באוגוסט, בעקבות המרד הפולני בוורשה, היה הדיכוי הגרמני אכזרי וחלקים רבים בעיר נשרפו בלהבות. בעת פשיטה גרמנית, מרתה בת ה-14, הלכה לאיבוד ואיבדה קשר עם הוריה. המשפחה התאחדה כעבור חודשיים במילאנובק, כפר קטן על יד ורשה. הילדה עזרה שם לאחיות בבית חולים ארעי שאורגן בבית ספר על מנת לטפל בפצועים.
בשנים הראשונות של השלטון הקומוניסטי
אחרי מלחמת העולם השנייה הופקע רכוש המשפחה על ידי השלטונות הקומוניסטים החדשים. משפחת אבקאנוביץ' עברה לגור בעיר טצ'ב בפומרניה, בשטחים שפונו מהאוכלוסייה הגרמנית, שם הייתה מודעות פחותה לשורשיה האריסטוקרטיים. המשפחה חייתה בעוני; האב עבד זמן מה כפקח בחקלאות ובהמשך ניהל יחד עם אשתו קיוסק לעיתונים. הילדים הורשו ללכת לבית הספר. בשנים 1945–1947 למדה אבקאנוביץ' בגימנסיה בטצ'ב ולאחר מכן שנתיים נוספות בבית הספר התיכון לאמנויות בגדיניה. בביקור בשנת 1948 ב"תערוכת השטחים המשוחררים" שהתקיימה בוורוצלב התלהבה מחפצי האומנות המודרנית שהוצגו בה.
בגיל 19 התקבלה מרתה ללימודי ציור על חומרי טקסטיל באקדמיה לאמנויות של גדנסק שנפתחה זמנית בעיר סופוט. היא התקבלה למגמה זאת אחרי שהמדריך שלה לפיסול טען כי אינה מתאימה למגמת הפיסול מפני ש"חסר לה חוש הצורה".
בגיל 20 שינתה את שמה למגדלנה מתוך תקווה לחיים חדשים. גמלה בלבה ההחלטה ללמוד בעיר הבירה ורשה ועל מנת להגשים את תוכניתה מכרה את מעיל החורף שלה. ב-1950 התקבלה ללימודים באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה והתגוררה במעונות הסטודנטים בתנאי דוחק. לעיתים לנו שם 16 סטודנטיות בחדר אחד. היא פרנסה את עצמה בעבודות מזדמנות, אפילו ממתן תרומות דם, דבר שזיכה אותה במרק חינם בחדר האוכל של האקדמיה. היא לא רווחה נחת מהלימודים שהתנהלו באותה תקופה ברוח הריאליזם הסוציאליסטי תוך מגבלות רבות על החופש האמנותי. עם זאת, דאגה לסיים את לימודיה על מנת שתוכל להתקבל לאיגוד האמנים הפלסטיים. חברות באיגוד היוותה תנאי לעבודה בתחום האמנותי. עם מוריה, שהשפיעו עליה בתחום אמנות האריגה והרקמה, ההדפסים ועיצוב הסיבים, נמנו אנה סלדזייבסקה, אלאונורה פלוטימסקה ומריה אורבנוביץ'. אבקאנוביץ' מצאה עבודה כמעצבת במפעל משי במילאנובק ובלילות המשיכה לצייר בחדר שהוקצה לה באקדמיה בוורשה. בעידוד אחד ממוריה השתתפה בתחרות "צפליה" (Cepelia) לעבודות יד ואמנות עממית וזכתה בפרס לעיצוב. בשנת 1956 התחתנה עם המהנדס יאן קוסמובסקי.
רבות מעבודותיה המוקדמות של אבקאנוביץ' אבדו או ניזוקו בשל מעברי המגורים התכופים שלה. שרדו רק כמה רישומים עדינים של צמחים. בין השנים 1956–1959 יצרה את העבודות הראשונות הידועות: סדרות של תמונות גדולות בגואש, ציורים בצבעי מים על נייר ויריעות בד תפורות ביחד. עבודות אלו, שכונו "ביומורפיות", תארו צמחים דמיוניים, צפורים, דגים אקזוטיים וצדפות. כדברי יואנה אינגלוט, עבודות אלה הצביעו על הקסם שהילכו על אבקאנוביץ' עולם הטבע על תהליכיו של לבלוב, גדילה, פריחה, ונביטה. הן נראות כמו סופגות בתוכן את עצם אנרגיית החיים, תכונה שהפכה לצביון קבוע של אמנותה"
המשך הקריירה האמנותית
אחרי מותו של סטלין ובמיוחד אחרי שנת 1956, תחת הנהגתו של גומולקה, עברה פולין הקומוניסטית תפנית תרבותית וחברתית דרמטית. נוצרה אווירה של ליברליזציה גם בתחום צורות ותכני האמנות, כאשר שיטות האמנות הסטליניסטיות הפכו יעד לביקורת מפורשת מצד השלטונות הפולניים. ביטוי חשוב של החופש שהוענק לאמנים הפולנים היה ההיתר לנסוע לערים מערביות כמו פריז, ונציה, מינכן או ניו יורק, על מנת לחוות התפתחויות אמנותיות מחוץ לגוש המזרחי. ליברליזציה זו של האמנויות וההשראה מצורות אמנותיות אחרות השפיעה במידה ניכרת על יצירותיה המוקדמות של אבקאנוביץ'. היא התחילה לאמץ גישה גאומטרית ומובנית יותר. אף על פי שלא קיבלה במלואה את הגישה הקונסטרוקטיביסטית, היא חיפשה שפה אמנותית משל עצמה ובאופן שתהפוך את עבודתה ליותר טקטילית, אינטואיטיבית ואישית. בנסיבות אלה החליטה לאמץ את האריגה כדרך נוספת לחיפוש אמנותי.
באביב 1960 הציגה אבקאנוביץ' תערוכת יחיד ראשונה בגלריה "קורדגרדה" (Kordegarda) בוורשה. בין היצירות שהביאה היו סדרות של ארבע עבודות אריגה יחד עם אוסף של ציורים בגואש ובצבע מים. נתקלה בהתנגדויות מצד ההנהלה בגלל האופי המופשט של עבודותיה. אולם מריה לשקייביץ, מדריכה לעבודות אריגה, שהספיקה להציץ ביצירות דרך החלון הפתוח, התרשמה מאוד מהן וקידמה את שילוחה של האמנית ל"ביאנלה הבינלאומית לגובלנים" שהתקיימה ב-1962 בלוזאן שבשווייץ. היא העמידה לרשותה של אבקאנוביץ' נול גדול במרתף ביתה. אולם העבודות שנועדו להצגה בביאנלה היו צריכות להיות בממדים של 12 מ"ר. על מנת לארוג את עבודותיה נאלצה אבקאנוביץ' להיעזר בחבלי כביסה. הגובלנים שהציגה בלוזאן היא ונציגים אחרים של האסכולה הפולנית עוררו שערורייה בגלל חדשנותם והועלו איומים בהטלת חרם על הביאנלה מצד גורמים שמרנים. לבסוף זכתה בהצלחה רבה עם יצירתה "קומפוזיציה עם צורות לבנות". ב-1965 זיכו אותה פסליה העשויים סיבים בפרס בביאנלה בסאו פאולו בברזיל. בין השנים 1965 - 1988 עבדה האמנית בדירת החדר שלה שהייתה לה גם לסטודיו בדירתה בקומה העשירית של שיכון בוורשה. שם יצרה את סדרתה "Alterations".
יצירות
ה"אבקאנה האדומה" שלה, המזכירה פרפר, ועשויה סיסאל, נמצאת כעת במוזיאון הלאומי לאמנויות בוורוצלב. "אבקאנה סגולה" בצורת ערווה של אשה - נמצאת במוזיאון המלאכה האמריקאני American Craft Museum בניו יורק.