cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גליקל מהמלין
חייה
עוד לפני שמלאו לה 12 שנים, אורסה גליקל לחיים האמל (מהעיר המלין). כעבור שנתיים, עוד לפני שמלאו לה 14 שנים, הם נישאו בהמלין, אליה נסעה גליקל עם הוריה בעגלות איכרים. על השינוי הדרמטי בחייה כתבה: "הייתי ילדה... והיה עלי להישאר בלי אבי ואמי בארץ זרה אצל אנשים זרים... הייתי ילדה צעירה וגודלתי מנעורי בכל הפינוקים... לבוא מעיר כמו המבורג... האמיל עצמה היא מקום עלוב וחסר עניין. אבל כל זה לא היה חשוב לי משום נחת הרוח שהייתה לי מחמי". לאחר החתונה גר הזוג בבית הוריו של חיים בהמלין, ובשל מחסור באפשרויות מסחר עברו לאחר כשנה להמבורג והתגוררו בבית הוריה. מיד לאחר שעברו להמבורג נכנסה להריון. 8 ימים לאחר שילדה את בתה הראשונה, ציפור, ילדה גם אמה של גליקל בת: "לא הייתה לנו מנוחה בשל האנשים הרבים שמיהרו לבוא לראות את הפלא: אם ובת, יולדות שתיהן, שוכבות בחדר אחד". תינוקת זו של אמה, הייתה אחותה הצעירה ביותר של גליקל, רבקה. כעבור שנה מאז שעברו להמבורג, עברו להתגורר בשכירות בבית משלהם וויתרו על התמיכה הכלכלית של הוריה של גליקל, שהביעה את שמחתה על חייהם החדשים והעצמאיים: "אני סבורה שלא היה בעולם זוג מאושר וחביב יותר מאתנו". כשהייתה ציפור בת שנתיים, ילדה גליקל את ילדה השני, בנה נתן. בסוף שנת 1665 ילדה את השלישית בילדיה, בתה מאטי (מטה). לאחר שילדה אותה, פרצה בהמבורג מגפת דבר, וגליקל עזבה את העיר עם משפחתה להנובר. לאחר שגילתה אצל בתה ציפור מוגלה בבית השחי, פרצה בהלה בקהילה היהודית מהחשש שדוכס העיר ישמע כי פרצה בקהילה מגפה. הוחלט לשלוח את הילדה בסודיות לכפר מחוץ לעיר עם המשרתת, כדי שתלון בינתיים בבית של גויים: "נאלצנו לשלח מאתנו את ילדתנו החביבה... אניח אפוא לכל אב ואם הגונים לשפוט מה היה מצב רוחנו... אינני סבורה שלאברהם אבינו כאב בשעת העקדה יותר משכאב לנו באותה השעה". לאחר שהבריאה, ניתן לציפור לחזור להוריה. הבת מטה נפטרה בגיל 3. לאחר מותה, ילדה גליקל את הרביעית בילדיה, הנה (חנה). ילדה החמישי היה מרדכי והשישית אסתר.
עוד לפני שמלאו לה 12 שנים, נערך שידוך לציפור, וכעבור שנה וחצי (1673 או 1674) נסעה המשפחה לחתונתה באמסטרדם. סמוך למועד החתונה, נולד לגליקל ילדה השביעי, בנה ליב. בין הנכבדים שנכחו בחתונה עצמה, היו גם בניו של פרידריך וילהלם האלקטור הגדול מברנדנבורג, הנסיכים קרל אמיל ופרידריך. השמיני בילדיה של גליקל היה יוסף, שנקרא על שם סבו, אביו של חיים. זמן קצר אחרי הלידה, נכנסה שוב להריון וילדה בן נוסף שנפטר 14 יום לאחר לידתו. לאחר מכן ילדה את 5 ילדיה הצעירים: הענדילכן, זנוויל, משה, פריידכן ומרים. במהלך שלושים שנות נישואיה לחיים האמל, ילדה גליקל ארבעה עשר ילדים, שניים מהם מתו בילדותם. הענדלי נפטרה 17 שבועות לאחר חתונתה.
אביה של גליקל נפטר כאשר אמה הייתה בת 44. למרות הצעות השידוכים שקיבלה, "העדיפה להישאר באלמנותה". היא נפטרה בשנת 1704, בגיל 75. כמו אמה, גם גליקל נתאלמנה מבעלה (חיים) בגיל 44 (בשנת 1689). לאחר מותו נאלצה לנהל בעצמה את עסקי המסחר שלו, ולנהל קשרי מסחר בשוקי אמסטרדם, לייפציג, ברלין, וינה, מץ ופריז. בין היתר, היא מציינת שבבעלותה היה בית חרושת לגרביים "המבורגיים" שהקימה בעצמה. אהבתה לבעלה הראשון באה לידי ביטוי פעמים רבות בזיכרונותיה. היא מבטאת את געגועיה העזים לבעלה המנוח: "עתה, מי הוא מנחמי? לפני מי אשיח את מחשבותיי הקשות מתוך לבי העצוב... לפני מי אקונן על מצוקתי המרה ואנה אלך ואנה אפנה?... אני ממש טובעת בצרותיי ובמחשבותי הקודרות".
למן פטירת בעלה הראשון החלה לכתוב את זכרונותיה, שאותם ייעדה לקריאה לילדיה. גליקל מספרת כי בתקופת אלמנותה תכננה לעלות "לארץ הקדושה" לאחר שכל ילדיה יהיו נשואים, אולם חייה עלו על מסלול חדש. בשנת 1699 נתארסה לבנקאי הרץ לוי מהעיר מץ שבממלכת צרפת. גליקל מספרת כי הייתה אז "ידועה מאוד בהמבורג". בשנת 1700 נישאה לו. היא מספרת שבניגוד למשק ביתה בהמבורג, אותו ניהלה, בביתה החדש גילתה "שהמשרתת הייתה אדון ושליט". על בעלה השני כתבה ש"היה אדם הגון", "עשיר גדול" ו"ישר מאוד בענייניו". מספר שנים אחרי הנישואים הוא הסתבך בהנפקת כספים בדוכסות לורן ופשט את הרגל, ובשנת 1712 נפטר. גליקל נתאלמנה שנית, ונותרה "במצוקה ובמחסור". היא התגוררה בבית שהיה שייך לבעלה, אולם לאחר מותו עבר הבית לבעלות חתנו וגליקל נאלצה לעזוב והייתה "במצב גרוע מאוד". היא עברה לגור בחדרון קטן בבית של אדם אחר וכעבור 3 שנים מאז מות בעלה, עברה לגור בביתם של בתה וחתנה. ב-1724 נפטרה במץ.
במוזיאון היהודי בברלין מוקדשת עמדת תצוגה שלמה לגליקל מהמלין. דרך תולדות חייה, המבקר אמור להתרשם מאורח החיים היהודי בגרמניה בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
ספר זכרונותיה
את זכרונותיה חיברה גליקל ביידיש. החלק הראשון של הספר הוא למעשה צוואה רוחנית ודברי מוסר. גליקל יעדה את ספר הזכרונות לקריאה לצאצאיה:
תוכנו וחשיבותו
לספר זכרונותיה נודעה חשיבות היסטוריוגרפית רבה: גליקל מתארת אירועי מפתח בתולדות ישראל בתקופתה (כמו המתח המשיחי בעקבות השמועות על שבתי צבי או השפעת מלחמות השוודים) ואירועי יום-יום בחיי היהודים.
היא מספרת על החיים באלטונה לאחר הגירוש מהמבורג. היהודים נזקקו לתעודות מעבר כדי להיכנס להמבורג, בה נאלצו לחפש את מחייתם, כאשר רבים מהם התגנבו אליה השכם בבוקר בלי תעודה, וחזרו בלילה, תוך סכנה מפני שנאת יהודים ("רשעות" בלשונה), בריונים ו"ריקים ופוחזים" כלשונה, עד שכל אישה "הייתה מודה לאלוהים כשהיה בעלה שב אליה בשלום". היא מספרת על רצח גיסה, משה, על ידי שודדים, ועל בריחתו בחוסר כל של גיסה אברהם, בעקבות גזרות ת"ח ות"ט (1648) של חמלניצקי בפולין. היא זוכרת מילדותה את המלחמה בין קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, לבין פרדריק השלישי, מלך דנמרק: "היה חורף קר ביותר... פתאום, בשבת, באה הצעקה 'השוודי בא!' זה היה עוד בבוקר, עדיין שכבנו במיטה. אז קפצנו כולנו, אבוי, עירומים וחשופים מן המיטות ורצנו... העירה, ושם הצטרכנו למצוא מחסה מקצתנו אצל ספרדיים ומקצתנו אצל עירוניים". היא מספרת שבעת בריחת יהודי וילנה מעירם עקב קרב וילנה (1655), "רבים הגיעו להמבורג והייתה להם מחלה מידבקת", ואביה אירח בעליית הגג בביתם כעשרה חולים, שחלקם הבריאו וחלקם נפטרו, וגם גליקל ואחותה הגדולה עלקלי חלו במחלה. בהיותה בהריון עם בתה מאטי (או מטה), נשדד ונורה למוות מרדכי, שעבד כסוכן של גליקל ובעלה, בדרכו ברגל מהנובר להילדסהיים על ידי צייד כפרי, שלטענת גליקל הטיח בקורבן בעת השוד "נבלה יהודית שכמותך".
בתקופה שילדה את מטה, החלו להגיע השמועות על שבתאי צבי. היא מספרת על האיגרות שהגיעו בעניינו להמבורג מסוף נובמבר 1665 עד פברואר 1666. את הציפייה שהייתה לגאולה והאכזבה ממשיח השקר, היא מדמה לאשה המצפה בכאבים ללידת תינוקה, "אבל כעבור כל ייסוריה ומכאוביה לא בא דבר מלבד קול של רוח". לשון מעודנת לומר שלא ילדה תינוק אלא פלטה נפיחה. היא מספרת שאת האיגרות קיבלה בשמחה גדולה הקהילה הספרדית. הספרדים קראו אותן בבית הכנסת שלהם ולכן הלכו גם האשכנזים ל"בית הכנסת הפורטוגזי", כדי לשמוע את קריאתן: גליקל מספרת שחמיה עזב את ביתו בהאמיל ועבר להילדסהיים, ושלח אל גליקל וחיים בהמבורג שתי חביות גדולות מלאות במזון, משום שתכנן להפליג מהמבורג אל ארץ ישראל, אולם הגאולה לא באה.
בהתייחסותה להצלחת בעלה באחת מעסקאותיו, גליקל מציינת שיצאה שמועה מוגזמת על גודלו של הרווח: "כמנהגם של יהודים, כשמישהו מרוויח ק' ר"ט (100 רייכסטאלר, מטבע גרמני), הם עושים מזה אלפים". גליקל מספרת שלידיו של כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק נפלה ספינה ממזרח הודו שנשאה כמות גדולה של יהלומים גולמיים, ומאלה הגיעו גם לידי המלחים, שמכרו אותם בין היתר גם ליהודים. היא מספרת על שני יהודים שידעו על הימצאות יהלומים בידי עירוני אחד בנורווגיה. אלה התארחו אצלו במרמה וגנבו את היהלומים. במהלך המרדף הימי אחריהם, הספיקו להשליך את האוצר לים, אולם נתפסו, עונו, הודו ונידונו לתלייה. אחד מהם מיהר להמיר את דתו לנצרות. את השני, שסירב להמיר את דתו ונתלה, הכירה גליקל כאיש הגון מקהילת ונדסבק (Wandsbeck), אחת משלוש קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג, ונדסבק), שהייתה קשורה אל שתי האחרות מאוד מבחינה גאוגרפית וארגונית. היא מספרת על היעלמותם של שני יהודים בהמבורג, ב-1684 ו-1687, שעסקו בחלפנות כספים. חשד הקהילה היהודית נפל על בנו של בעל הפונדק הראשי בעיר, ממשפחה ידועה בהמבורג. חקירת החשוד והחיפוש בביתו התנהלו תחת חשש כבד של הקהילה מתגובת הציבור הלא-יהודי, במקרה שלא יימצאו הוכחות. השמועה התפשטה בעיר ומשכה אל בית החשוד פועלים ואספסוף שאיים לפרוע ביהודים במקרה שלא תימצא בו הגופה. לאחר מציאת גופת הנעדר השני בבית, שב האספסוף על עקבותיו ללא מהומות. לאחר מכן התוודה בנו של בעל הפונדק שרצח גם את הנעדר הראשון, עוד כשהתגורר בבית אביו. הרוצח נידון למוות "בשבירה בגלגל ובקביעת גופו על כלונס, כבול בחישוקי ברזל". באותו יום קמה מהומה בעיר על גזר הדין והיהודים עמדו בסכנה עם התעוררותה של שנאת יהודים, אולם בסופו של דבר הכול עבר בשלום. בסיפורה על חתונת בנה זנוויל, היא מציינת שנערכה "בכל הכבוד וההדר עד כמה שאנו היהודים יכולים", ככל הנראה בשל הצורך שלא להתבלט לעיני השכנים.
בסיפורה על השידוך שנערך לבתה ציפור באמסטרדם, היא מזכירה את המלחמה שהחלה ב-1672 בין לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לבין הולנד. היא מזכירה גם את מלחמת תשע השנים (1688–1697) ואת המלחמה בין לואי הארבעה עשר ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1710–1714). גליקל משווה לקראת סוף זיכרונותיה את הקהילה היהודית של מץ בתקופה זו של חייה לאותה "קהילה נאה והגונה" שהכירה כשהגיעה לשם. בתקופה המאוחרת, אופנת חבישת הפאות מזמנו של לואי הארבעה עשר החלה להתקבל בקרב חשובי יהודי מץ, הם החלו להתדיין בערכאות משפטיות של גויים והייתה "ראוותנות גדולה". אם כי היא מעירה שגם כאשר הגיעה למץ "היו לעיתים קצת מחלוקות, כמו שנהוג בעו"ה אצל היהודים". את זיכרונותיה היא מסיימת באירוע שהתרחש במץ ונזכר גם במגוון מקורות אחרים. ב-5 ביוני 1715, יום שני של חג שבועות, בזמן תפילתו של החזן הנודד הידוע ר' יוקלי מרישא (ז'שוב בגליציה), נשמע בבית הכנסת רעש גדול "כאילו בניין גדול קורס תחתיו". הגברים חששו שכיפת בית הכנסת עומדת לקרוס וקראו לנשיהם שתרדנה מהר. בעזרת הנשים פשטה תבהלה והנשים מיהרו לרדת למטה כדי להציל עצמן, ונוצרה תדחוקת קהל: "ומכיוון שכל אחת השתוקקה להקדים את רעותה, נפלו רחמנא ליצלן זו על גבי זו". במשך חצי שעה נמשך האירוע, בו 6 נשים נרמסו למוות: "על המדרגות שכבו יותר מחמישים נשים, והיו מעורבבות כל כך זו בזו כאילו הודבקו בזפת זו על גבי זו, והחיות עם המתות". אנשים רבים, תושבי העיר שאינם יהודים, "באו לרחוב היהודי עם סולמות וגרזנים" כדי "להוריד את הנשים מן העזרה העליונה". גליקל עצמה ישבה בעזרת הנשים התחתונה, אולם לא שמעה את קול הנפץ הגדול, אלא רק את התרוצצות הנשים בעזרה העליונה. בעודה מסייעת לבתה ההרה אסתר לרדת את 5 או 6 המדרגות ביציאה מעזרת הנשים התחתונה, נפלה גליקל במדרגה האחרונה: "ובמקום הזה שבו שכבתי מוכרחים היו לעבור כל הגברים שרצו לעזור לנשים שעל מדרגות העזרה העליונה, ואילו חלף ממש עוד רגע אחד הייתי נרמסת. אבל לבסוף הבחינו בי הגברים ועזרו לי לקום". בבדיקה שנערכה לאחר מכן, לא נמצא דבר שנפל מהתקרה ולא נתברר מקור האסון. גליקל תולה את סיבת האסון בעוונות הקהילה ובמיוחד ב"חטאים שנעשו בחג שמחת תורה", כשמונה חודשים לפני כן, לאחר שהגביהו את ספר התורה כנהוג: "התחילה קטטה אצל הנשים והן קרעו בעו"ה אישה מעל ראש רעותה את השביסים ועמדו גלויות ראש בעזרת הנשים. משום זה התחילו הגברים בעזרת הגברים ג"כ לריב ולהתקוטט זה עם זה". משתתפי הקטטה נענשו על ידי פרנסי הקהילה.
בפסקה האחרונה בזיכרונותיה, מספרת גליקל על אישה שרחצה כלים בלילה על שפת נהר המוזל בחודש ניסן תע"ט (1719), וראתה לפתע "אור בהיר כאור היום... השמיים היו פתוחים... וניצוצות הבזיקו משם, ואחר כך שוב נסגרו השמיים כאילו מישהו סגר עליהם וילון, ושוב היה חשוך לגמרי". ישנה הצעה שמדובר בתיאור של חיזיון אישי, שבו גליקל עצמה היא האישה והיא מזהה בשמיים סימנים קבליים. אולם ייתכן ומדובר באירוע אסטרונומי, שבו נראה מטאור שהתפרק, מאחר שקיים תיאור מפורט של מטאור יוצא דופן שהאיר לזמן קצר את השמיים בליל 29 במרץ 1719, והתפרק מעל לים ליד חופי צרפת. אורו של מטאור גדול כזה, נראה בוודאי גם באזור המוזל, וידיעות על האירוע יוצא הדופן ככל הנראה נפוצו והגיעו גם אל גליקל.
לשונו
סול ליפצין מתאר את גליקל כ"בקיאה בחכמתה של אגדת התלמוד" וכ"מושפעת עמוקות מן התחינות", ספרות תפילות בשפה היידית אשר נועדו לנשים. זיכרונותיה משובצים בביטויים עבריים רבים וגם בציטוטים מהמקרא והתלמוד. היא מרבה להשתמש בראשי התיבות העבריים מו"מ, במובן של עסקים. המונח "גוי" אינו מופיע כלל בלשון כתיבתה. במקום "גויים" היא משתמשת בביטויים "אינם נימולים", "אינם ב"י" (בר ישראלים) ו"אינם יהודים". כאשר היא מתייחסת לגויה של שבת שלה, היא מכנה אותה ביידיש: "מיין שבת פרויא". היא עושה שימוש יחידאי ונדיר מאוד בתרבות היהודית בשמו של הורדוס לציון רשעות. היא משתמשת במילה העברית "רשעות" לציון שנאת יהודים, מובנה העיקרי ביידיש מערבית. כאשר היא מתייחסת למקום כלשהו שיש בו סכנה להתנכלות ליהודים, היא מכנה אותו ביידיש "מקום רע". שימושה בפתגם הולנדי בזיכרונותיה מעיד על מגעה עם השפה ההולנדית (המדוברת בלבד) בעקבות נסיעותיה לאמסטרדם ומסחרה עם ההולנדים הרבים שישבו בהמבורג.
גלגוליו
כתב־ידה של גליקל הועתק לפחות פעמיים על ידי בני משפחתה, והתגלגל אל החוקר דוד קאופמן – הראשון שחשף את הטקסט ברבים, בשנת 1896. כיום שמורה ההעתקה ששימשה את קאופמן, בהעתקת משה, בנה של גליקל, בספרייה העירונית והאוניברסיטאית של פרנקפורט. פרסומו של קאופמן היה בשפת המקור, כך שמהדורה זו הייתה נגישה כמעט אך ורק לחוקרים. בת המשפחה, ברטה פפנהיים, פרסמה בשנת 1910 תרגום לגרמנית על פי מהדורת קאופמן, "בלשון ובאותיות המובנות לכולם". המבוא לתרגום פותח בהצהרה שאין לפפנהיים כל יומרה מדעית לעבודתה והיא מדגישה שהספר נועד בעיקר לבני המשפחה, בהתאם למשאלתה של המחברת לספר לצאצאיה על תולדות המשפחה. ההיסטוריון אלפרד פיילכנפלד (Alfred Feilchenfeld) פרסם בשנת 1913 תרגום נוסף לגרמנית. עניינו של תרגום זה הוא בחומר ההיסטורי־עובדתי, והוא נוהג להשמיט את הפן האישי־סיפורי של גליקל (הוא אף השמיט כמעט לחלוטין את חלקו הראשון של החיבור, שעניינו מוסרי). תרגום זה יצא בשבע מהדורות ושימש בסיס לתרגום לאנגלית, לצרפתית ולאיטלקית.
מהדורת קאופמן ולשון המקור שימשו את א"ז רבינוביץ' לתרגום העברי שיצא בשנת 1929, וכן לתרגום אנגלי מאת בת-ציון אייברהמס, ל"תרגום" ולעיבוד ליידיש מודרנית, ולתרגום לשפות נוספות. מהדורה עברית מדעית התפרסמה על ידי חוה טורניאנסקי בשנת 2006.
מלבד תרגומים שלמים לספר, פורסמו גם מספר עיבודים מקוצרים, בעברית ובאנגלית, בהם המיועדים לתלמידים, ונכתבו שירים המבוססים על חייה ועל הכתוב בספר זכרונותיה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, כתב עורך הדין היהודי מקס באומן מחזה המתמקד בגליקל, שהוצג לראשונה, ביידיש, בלודז' שבפולין ב-1937, כשאת התפקיד הראשי משחקת אידה קמינסקה. בהתבסס המחזה שכתב באומן, נעשתה הצגת רחוב בשנת 1994, שעוברת באתרים השונים בהם מתרחשות הסצנות. מחזה נוסף, שמתבסס על סיפורה של גליקל, הועלה במסגרת פסטיבלים שונים ובברקליי, ובשנת 2000 בניו יורק.
כביש 85
כביש 85 הוא כביש רוחב ארצי בצפונה של ישראל. הכביש מוביל מעכו במערב לצומת עמיעד במזרח, שם הוא נפגש עם כביש 90. אורכו של הכביש 47 קילומטר. בתחומי העיר עכו נושא הכביש את השם רחוב בן-עמי.
שמו העממי של הכביש הוא 'כביש עכו-צפת', בעקבות מסלולו הישן של הכביש קודם להארכתו ב־1980.
הקטע המערבי
הכביש עבר באזור ערבי, ועל כן נחשבה למסוכנת ביטחונית והיו שהעדיפו לנסוע בדרך צפת - ראש פינה - טבריה - חיפה. בתקופת המרד הערבי הגדול אירעו בו פיגועי טרור שונים, כדוגמת רצח 6 נוסעי מונית מחיפה לצפת. בשל השתתפותם של כפרים ששכנו בצידי הכביש בהתקפות ובחבלות על הכביש והנוסעים בו, הוטל באוקטובר 1938 קנס קיבוצי על מספר רב של כפרים לאורכו.
במהלך עבודות התכנון להקמת גדר הצפון, נבחנה אפשרות להקים את הגדר לאורך הכביש, אך לבסוף הוחלט להקים אותו בתוואי צפוני יותר, לאורך כביש הצפון. הכביש היה קו הגנה עורפי לגדר הצפון, ולאורכו נבנו שתי מצודות טגארט (במג'ד אל כרום, בראמה וסמוך למושב שפר).
על פי תוכנית החלוקה יועד הכביש, שאז הגיע רק עד צומת חנניה, לעבור בשטח המדינה הערבית. שטחו המרכזי של הכביש נכבש במהלך מבצע חירם בסתיו 1948, והכביש נפתח מחדש לתנועה אזרחית בראשית 1949.
לאחר קום המדינה שופץ הכביש בשנת 1950.
בשנות ה־50 הוקמו בצד הכביש היישובים אחיהוד ושזור, ובשנת 1964 הוקמה העיר כרמיאל בצד הכביש.
תוואי הכביש עבר בעבר דרך האזור הבנוי של מג'ד אל כרום וראמה, אך מעקפים נסללו בקטעים אלה במשך השנים. המעקף של ראמה נסלל ב-1974 ומעקפים של מג'ד אל כרום נסללו ב-1956 ו-1995.
סלילת הקטע המזרחי
החל מהקמת מדינת ישראל ועד לסוף שנות ה־70 הייתה דרך עכו-צפת הדרך העיקרית שחיברה בין צפון רמת הגולן, קריית שמונה, עמק החולה וראש פינה לאזור כרמיאל, עכו ומפרץ חיפה, כאשר החלופות האחרות היו נסיעה דרך טבריה, או בכביש הצפון. עם זאת, השימוש בדרך במסלול זה חייב עלייה תלולה ומפותלת לצפת, בשני כיווני הנסיעה.
הצורך בכביש שיחבר את צומת חנניה ישירות לכביש 90, שיחליף את המעבר דרך צפת, הועלה כבר בשנת 1957, אז דובר על החשיבות של כביש חלופי לצורך העברת עפרות ברזל ממכרה הברזל מנרה לקריית הפלדה בעכו. תוכנית החומש של מע"ץ ב-1962 כללה את הרחבת הכביש מעכו עד פרוד, ופריצת הקטע מפרוד לעמיעד, שכן מע"ץ ייחס חשיבות רבה לכביש להתפתחות יישובי אצבע הגליל. אולם סלילת הכביש התעכבה מפני שצה"ל לא הסכים לפנות שטחי אימונים לאורך התוואי המתוכנן של הכביש, והעבודות בפועל החלו רק בשנת 1977. הקטע המזרחי של הכביש (שנקרא אז "כביש עמיעד-פרוד") נחנך בספטמבר 1980. סלילת קטע הכביש בין צומת חנניה לעמיעד דרשה פתרון לחציית נחל עמוד ונחל עכברה העמוקים, כאשר הפתרון שנבחר היה הקמת סוללות עפר גדולות לרוחב הנחלים שעליהם עבר הכביש. פתרון זה נבחר בין השאר משיקולים ביטחוניים, בשל פגיעותו של גשר להפצצה אווירית, בהשוואה לסוללת עפר. דבר זה פגע בנחלים, מאחר שחילק אותם לשני חלקים, מנע מעבר מטיילים ובעלי חיים, והותיר מעבר מצומצם בתחתית האפיק לזרימת המים. הכביש נסלל ככביש עם נתיב נסיעה אחד לכל כיוון, וללא הפרדה בין מסלולי הנסיעה.
משנות ה-90 ואילך
במהלך שנות ה־90 שונה התוואי של צומת חנניה כך שמסלול הכביש הישר הוא בין כרמיאל לעמיעד (קודם לכן היה המסלול הישר מכרמיאל למירון), וב־2008 שונה צומת עמיעד, כך שכביש 85 מתחבר ישירות לחלקו הצפוני של כביש 90, ללא צורך בפניה בצומת.
בין השנים 2013–2015 שודרג הקטע המזרחי בכביש 85, בין צומת נחל עמוד לצומת עמיעד. במסגרת העבודות בפרויקט, שודרג הכביש לכביש דו-מסלולי עם הפרדה בין כיווני הנסיעה, והוקם מחלף חדש בצומת נחל עמוד, מערבית לצומת שבוטל. כמו כן, הוקמה הפרדה מפלסית באמצעות מחלפון בכניסה למושב כחל, ונבנו גשרים חדשים במקום סוללות העפר שעל נחל עמוד ונחל עכברה. בתקופה זו הוחל גם בסלילת מסילת עכו - כרמיאל, העוברת מעט מדרום לתוואי הכביש בין עכו לכרמיאל.
ב-2019 הוחל בהקמת מחלף כרמיאל מערב. זהו מחלף יהלום, עם שני גשרים לכיוון (אחד למסילת הרכבת עכו - כרמיאל ואחד לרכבים), 3 ניצבים, שני מפתחים ומעבר חקלאי. המחלף נפתח לתנועה בשנת 2020 והחליף את הצמתים כרמיאל- מערב ודיר אל-אסד
בשנת 2020 החל פרויקט הרחבת הכביש בין צומת כרמיאל מזרח לצומת חנניה, לכביש דו- מסלולי ושדרוג הצמתים לאורכו. ההרחבה צפויה להיפתח בתחילת 2023
עיצוב גרפי
עיצוב גרפי הוא תחום עיצוב העוסק בשילובם של טקסט ותמונה לשם העברתו של מסר מסוים, ובתור שכזה הוא חלק מהתקשורת החזותית שהיא תחום בתוך ענף העיצוב החזותי. שילוב העיצוב הגרפי בתקשורת ובעולם המחשבים הוסיף את תחום העיסוק בשמע ושילובו במדיום החזותי.
תחום העיצוב הגרפי בא לידי ביטוי ב: עיצוב של טקסטים מודפסים (עלונים, כתבי עת וספרים), עיצוב אריזות מוצרי הצריכה, כרזות, פרסום, שלטים, עימוד, עיצוב אתרי אינטרנט, עיצוב ממשקים לטלוויזיה, עיצוב ממשק המשתמש למערכות מידע, איור, וידאו, אנימציה ותחומים נוספים. לפיכך, מעצבים גרפיים שונים יכולים לעסוק בפועל בתחומים רחוקים לכאורה, מעיצוב בול ועד עיצוב ממשק וירטואלי.
הדגש בתחום זה, בדומה לכל מקצועות העיצוב, הוא התמקדות בהעברת המסר יותר מאשר באסתטיקה של התוצר הסופי. בשונה משאר האומנויות השימושיות התוצר הסופי בעיצוב גרפי נקבע על פי קנה המידה של הצרכן ולא של היוצר ובכך מגביל את החופש האומנותי שלו. אף על פי שהמילה גרפי (מיוונית: רישום) מרמזת שתחום העיצוב הגרפי מוגבל לתקשורת חזותית הדבר אינו נכון ותחום העיצוב הגרפי עוסק גם בתחום השמע.
במוסדות הלימוד השונים משתמשים בשמות שונים כדי לתאר את התחום. אחד השמות הרווחים הוא תקשורת חזותית והוא מתייחס לאותו תחום מקצועי.
היסטוריה
את שורשיו של העיצוב הגרפי ניתן לזהות כבר בראשיתה של המילה הכתובה, אולם רק במאה ה-19 הפך העיצוב הגרפי לפעילות מובחנת ונפרדת.
דוגמאות
להגדה של פסח טקסט אחיד (פחות או יותר) שלו הוענקו מאות עיצובים שונים. זו דוגמה קיצונית לכך שאף שהמרכיב העיקרי של הספר הוא הטקסט, יש חשיבות רבה גם לצורה שבה מוגש תוכן זה. עיצוב הספר מתייחס לצורה שבה יוצג הספר לציבור, והוא כולל רכיבים רבים, אשר לכל אחד מהם מגוון רחב של אפשרויות. ההגדה של פסח, שבה טקסט אחיד מוגש באינספור עיצובים, מבליטה את מרחב התמרון אליו ניתן להגיע. לעיצוב מוצלח של הספר השפעה רבה על יכולת הקורא לקרוא את הספר ולהבינו, בדיוק כפי שעיצוב גרוע פוגע ביכולת זו, גם כאשר הטקסט משובח.
דוגמה נוספת היא לוח שנה לתלייה על הקיר. ללוחות שנה אלה יש מיליוני וריאציות, זהות מבחינה פונקציונלית אך נבדלות בעיצובן.
דוגמאות נוספות ניתן למצוא במגוון תחומים כגון ארכיטקטורת מידע, עריכה, טיפוגרפיה, איור וכתיבה מקצועית.
ביצוע העיצוב
בעבר נעשה העיצוב הגרפי בעבודה ידנית. המעצב היה גוזר את רצועות הנייר שנתקבלו מהסדר, מדביק אותן על גבי נייר מילימטרי ומוסיף אלמנטים גרפיים באמצעות רפידוגרף ומגזרות נייר שחורות או אדומות. את האיורים היה מצייר על נייר ומדביק אותו במקומות המתאימים.
מצב זה חייב את המעצב להיות בעל יכולות רישום, גזירה והדבקה מדויקות, מתיחת קווים ישרים נקיים וכישורים טכניים נוספים. מעצבים רבים נעזרו בביצועיסטים, שביצעו את הנחיותיהם, בעוד הם עסקו בעיצוב עצמו.
עם התפתחות העיצוב הממחושב נעשה העימוד והעיצוב במחשב. המעצב חייב לשלוט בתוכנות גרפיות ותוכנות לעימוד טקסט, והוא מבצע את כל העבודה על מרקע המחשב. תמונות ואיורים משולבים בתוך העיצוב, בין אם מקורם בסריקה, בקובץ דיגיטלי או ביצירה עצמאית של המעצב במחשב.
גופן
מרכיב מרכזי בעיצוב גרפי של מידע טקסטואלי הוא בחירת הגופן המתאים. במודעות אבל הנתלות ברחובות משמש באופן בלעדי הגופן "חיים", שלו אותיות מרובעות כבדות, ואיש לא יעלה על דעתו שימוש בגופן אחר למטרה זו. במקרים אחרים ניתן למעצב חופש עיצובי גדול יותר, אך גם זאת במסגרת הנורמות שנקבעו בתחומים שונים. לעיתים כולל העיצוב הגרפי גם עיצובו של גופן חדש. דוגמה בולטת לחשיבות הגופן בעיצובו של ספר ניתנת בתנ"ך קורן, אשר אות "קורן" שעוצבה במיוחד לשם הדפסתו הפכה לאות התקנית להדפסת פסוקים מן התנ"ך. מפורסם וותיק יותר הוא כתב רש"י, שהוא אחד הגופנים העתיקים ביותר בשפה העברית, אשר שימש באופן בלעדי כמעט להדפסת פירוש רש"י לתנ"ך ולתלמוד, כמו גם פירושים אחרים.
הגופן כמקשר לתרבות זרה
החלפת גופן לאלפבית שונה היא דרך ליצירת זיקה הדוקה לתרבות שבה משמש האלפבית האחר. קירילית מדומה (Faux Cyrillic) היא החלפה של אותיות לטיניות באותיות קיריליות כדי להקנות נופך רוסי. שמה של רוסיה עצמה, לדוגמה, נכתב במקומות רבים כ-Яussia; האות הראשונה קיימת ברוסית ונראית כתמונת ראי של האות R הלטינית. דוגמאות נוספות:
בטכניקה דומה משמשים גם סוגי אלפבית נוספים. בכרזות של סרט הקולנוע האמריקני "החתונה היוונית שלי" (2002) הוחלפה E ב-Σ (סיגמא) היוונית. מסעדות סיניות, הודיות ויפניות רבות כותבות את שמן באותיות לטיניות אך בגופן המזכיר את מראה הכתב הסיני, ההינדי והיפני. הקומיקס "האגאר הנורא" נכתב לעיתים Hågar the Hørrible, תוך שימוש באותיות נורווגיות, לשם הדגשת הנושא הוויקינגי של הקומיקס. בישראל, חברת "קפולסקי" עשתה שימוש דומה באותיות לטיניות כדי להרכיב את אותיות סמלילה של הרשת בעברית.
עיצוב גרפי בישראל
מעצבים גרפים בישראל מאוגדים באגודת המעצבים הגרפים בישראל שבין פעולותיה הענקת פרסים על עיצוב גרפי.
בישראל קיימים מסלולים מגוונים ללימוד המקצועות השונים בתחום זה. המסלולים נבדלים זה מזה בהיקף הלימודים, בעומק המקצועי, בסוג תעודת הגמר ובהתאם, באופן ההשתלבות בשוק העבודה. ככלל, יש להבחין בין לימודים לתואר אקדמי, שהם רחבי היקף, נמשכים ארבע שנות לימוד ומקנים יכולות רחבות, ולימודי תעודה (דיפלומה) שמתמקדים לרוב בהקניית כלים טכניים, בדגש על תוכנות מחשב לעיצוב ואיור בשניים או שלושה ממדים.
אלה הם חלק מהמוסדות בישראל בהם מתקיימת הוראה של התחום:
בשנים האחרונות תפס תחום העיצוב הגרפי תאוצה רחבה גם במכללות בתחום המחשבים והעיצוב, שבהן ניתן דגש עיקרי על לימודי גרפיקה ומולטימדיה במישור הפרקטי, שמקנה כלים מעשיים ומקצועיים להבנת התחום והשתלבות בשוק העבודה. במכללות אלו ניתן לקבל תעודה מקצועית, ותקופת הלימודים נמשכת בדרך כלל עד כשנה. שיטה זו מאפשרת חיסכון בזמן ובכסף לעומת לימודי תואר שיכולים להימתח על פני כמה שנים וכוללים בחלקם לימודים תאורטיים.
הפועל המזרחי
הפועל המזרח"י (או בראשי תיבות: הפועמ"ז; המזרח"י – פירושו "מרכז רוחני") הייתה תנועה פוליטית שהתקיימה החל מ-1922, עשרים שנה אחרי ייסוד המזרחי, ועד התאחדותה עם תנועת המזרחי ב-1956 לשם הקמת המפד"ל.
תנועת הפועל המזרחי הוקמה מתוך תנועת המזרחי, ולעומתה היא הדגישה את הערכים הסוציאליים ועיגנה את ערכי השוויון והצדק החברתי במקורות ובמסורת. התנועה פעלה בשיתוף עם תנועת העבודה הציונית הסוציאליסטית וחשה קרבה להתיישבות החלוצית ולהסתדרות. קרבה זו באה לידי ביטוי בהצטרפות הפועל המזרחי לחלק ממוסדות ההסתדרות כגון: קופת חולים כללית, הסתדרות המורים, האיגוד המקצועי והמרכז החקלאי. אף על פי שהייתה חלק מן הציונות הדתית. המפלגה דגלה בבניין הארץ ובסוציאליזם המשולבים בשמירת מצוות, לימוד תורה וחינוך דתי, זאת לאור הסיסמה "תורה ועבודה".
תנועת הפועל המזרחי נחשבת למייסדת תנועת הנוער בני עקיבא וארגון הספורט אליצור.
על מייסדיה ומנהיגיה הראשונים נמנו שמואל חיים לנדוי, נתן גרדי ושלמה זלמן שרגאי (שהיה ראש עיריית ירושלים בשנים 1950-1952) ומנהיגה המובהק היה חיים משה שפירא שלפני הקמת המדינה כיהן כחבר הנהלת הסוכנות וחבר מנהלת העם מטעמה ועם הקמת המדינה היה חבר הממשלה הזמנית מטעמה ואחר כך שר בממשלות הבאות. מנהיג נוסף שזוהה עמה היה זרח ורהפטיג.
הקמה
בקיץ תר"פ (1920) כחלק מהעלייה השלישית, עלו צעירים דתיים, אשר עזבו את ספסלי הישיבה וביקשו להשתתף כחלוצים בבניין הארץ תוך שמירה על מצוות התורה.
שמואל חיים לנדוי פרסם בתר"פ מאמר ביקורתי בשם "התחייה והפדות" שבו טען כי הרב יצחק יעקב ריינס סטה מדרכה המקורית של הציונות הדתית המתבססת על השקפת הרב קלישר והרב אלקלעי. לפי דבריו, הרב ריינס רואה בציונות המדינית את עיקר כוחה של הציונות וכי הציונות היא מענה לאנטישמיות, ולכן המזרחי צריכה להפנות את עיקר השפעתה לציונות המדינית ולהתנהל לפי התפיסה שהמדינה היהודית היא "מקלט" מפני האנטישמיות. לעומת זאת טען שח"ל כי עיקר מהותה של המזרחי היא להיות תנועה תרבותית וחלוצית הרואה במדינה היהודית שתקום קיום החזון "ארץ ישראל לעם ישראל לפי תורת ישראל". לאחר שביקורת זו לא הועילה, 30 פעילים מרכזיים של המזרחי בראשות שח"ל הקימו בתרפ"א (1921) את תנועת "צעירי מזרחי" שמטרתה להתמקד במתן מענה לשאלות חברתיות, ובהקמת חוות להכשרת עלייה. עם זאת צעירי מזרחי נשארו במסגרת הכללית של המזרחי. בתרפ"ב פעל שח"ל בשיתוף אחרים כמו שלמה זלמן שרגאי לאיחוד שלוש התנועות הדתיות הצעירות בפולין: "צעירי מזרחי", "החלוץ המזרחי" והפועל הדתי, לתנועה אחת בשם "הפועל המזרחי".
מטרת היבדלותה של תנועת הפועל המזרחי אשר יצאה מתנועת המזרחי, היא בפעילות המעשית בחיי היישוב. הקבוצה הדומיננטית ממנה הגיעו אנשי הפועל המזרחי היו מפולין, ובקבוצה המשנית נמנו יוצאי אוקראינה, בלארוס (רוסיה הלבנה) וליטא. המשותף לשתי הקבוצות היה החיפוש אחר משמעות מחודשת לחייהם. בקרב אנשי התנועה, "הגאולה הלאומית" יצרה סדר חברתי חדש המבוסס על עבודת כפיים, כאשר התודעה הסוציאלית הוטמעה בהם עוד מימי הגולה.
בארץ ישראל התארגנו קבוצות פועלים דתיים אלו ועסקו בעבודות כפיים שונות ברחבי הארץ, כגון סלילת כביש טבריה וניקוי בריכות שלמה ליד בית לחם. בעיית הקליטה החומרית, חברתית-תרבותית של אנשי הפועל המזרחי בארץ הייתה משמעותית מאוד להקמת התנועה ולהגדרתה כהסתדרות פועלים דתית. מצד אחד, הפועלים הדתיים התקשו להשתלב בתנועת "המזרחי" שכללה בעיקר רבנים ואנשי המעמד הגבוה ששילבה ערכים דתיים וערכים לאומיים מודרניים, אך הביעו התנגדות לדרך הסוציאלית של תנועות הפועלים. מצד שני, נמשכו הפועלים הדתיים להסתדרות העובדים הכללית שנוסדה ב-1920. אולם, גם במסגרת זו התקשו הפועלים הדתיים להיטמע ולהיקלט בשל דתם ואמונתם המנוגדת לחילוניות ששלטה. הם נאלצו להתמודד עם סטיגמה שעל פיה הפועל הדתי אינו מתאים לעבודה פיזית קשה, שכן הוא רגיל לספסלי הישיבה.
מתיחות זו ששררה אצל הפועלים הדתיים בין הקרבה למזרחי מחד ולהסתדרות מאידך, הביאה אותם להקים מסגרת ארגונית חדשה משלהם. כך גיבשו הם את קבוצותיהם ויצרו אגודות של "הפועל המזרחי" בכמה ערים ומושבות. בשנת 1921 הוקמו ארבע אגודות בערים: יפו, פתח-תקוה, ירושלים וראשון לציון.
לאחר מספר אסיפות הכנה בירושלים, פתח תקווה וראשון לציון, התכנסה בחול המועד פסח תרפ"ב (1922), בירושלים, מועצה ראשונה שבה הונחה אבן היסוד להסתדרות "הפועל המזרחי" בארץ ישראל. בחוקת המפלגה הוגדרו מטרותיה: בניין הארץ ברוח התורה על ייסוד העבודה, וביסוס מצב החברים בה בחומר - תנאים סוציאליים, וברוח - שיעורי תורה, לימוד היסטוריה ועוד.
המזרחי והפועל המזרחי פעלו במשותף בתוך התנועה הציונית, בתחום המדיני ובשדה החינוך.
מנהיגה של הפועל המזרחי, שמואל חיים לנדוי (שח"ל), קרא להניף בגאון את נס "המרד הקדוש" – למרוד ברחוב המתנכר ל"תורה ועבודה" ולבנות חיי פרט וחברה בישראל המבוססים על ערכים אלה. המפעל הראשון שהקים הארגון היה פתיחת מטבח פועלים עצמאי על טהרת הכשרות בתל אביב ולאחר מכן גם בירושלים, בפתח תקווה ובחיפה. מפעל חשוב נוסף היה פתיחת לשכות עבודה עצמאיות שדאגו לסייע לחברי הארגון למצוא עבודה ואף לרכוש מקצוע. אנשי הארגון ניסו לשדל את היהודים שלא להעסיק פועלים ערביים שהיו זולים יותר.
בשנות ה-20 וה-30
בוועידה הרביעית של הארגון, בשנת 1924, חל פילוג. השמאל, שייצג את הרוב, הצטרף להסתדרות הכללית, והימין נשאר מחוץ לה. שתי הקבוצות אוחדו שוב ב-1927, בראשות שני המנהיגים: שמואל חיים לנדוי ומשה שפירא.
בתקופת היישוב בלטו שני זרמים בפועל המזרחי:
בתקופת היישוב ניתן לראות כי הפועל המזרחי פועל לרוב כגוף עצמאי שהקים ארגונים ומוסדות למיניהם, המתרכז בפעילות ההתיישבות ובכלכלה.
במהלך השנים התחזק מעמדה של תנועת הפועל המזרחי ביישוב, ואף עלה מספר התומכים בה (יותר מתנועת המזרחי). אנשי הפועל המזרחי היו אנשי עשייה, שתחילה השתייכו לתנועת המזרחי, בשל אמונתם כי עם תנועה זו יסתדרו ולא ייווצרו ביניהם מחלוקות וויכוחים. אך מאוחר יותר התברר שישנו פער בין שתי המפלגות, שקשה לגשר עליו. תנועת המזרחי פחדה לאבד את מעמדה בקרב הציבור הדתי שהכירה עד היום כמפלגה של פועלים פשוטים וצעירים ללא כל ניסיון, והיא השפיעה על חלק מציבור זה.
כתוצאה מתחושת הזלזול כלפיהם, חוסר הקצאות מתנועת האם ומשאבים בפועל המזרחי שהביא להפחתת כוחה ועל החלטותיה, החליטו ראשי המפלגה לחבור למרכז בראשית שנת 1928.
בשנות ה-50
באפריל 1956 אישרה ועידת הפועל המזרחי את האיחוד עם המזרחי להקמת המפד"ל. בעקבות זאת, הוחלט שהפועל המזרחי יתרכז בתפקידו כארגון מקצועי ותנועה מיישבת ותעביר עניינים פוליטיים, מוניציפליים, חינוך ותרבות למפד"ל.
הוועידה השביעית
הוועידה השביעית התקיימה בסוף 1934 ותחילת 1935. הבחירות נסובו סביב דילמת היחס להסתדרות העובדים הכללית. בבחירות השתתפו 3 סיעות עיקריות, שנבדלו בשאלת היחס למזרחי:
הוועידה השמינית
הוועידה השמינית התכנסה בתחילת שנת 1942. לקראת הוועידה השמינית התמודדו שלוש סיעות עיקריות: כן התמודדה סיעה קטנה בשם רשימת הנוער (בני עקיבא), בה היו חברים הרב משה צבי נריה ופנחס קהתי, שקבלה כ-5% מהקולות, ורשימה מקומית של חברים מחיפה.
הוועידה התשיעית
הבחירות לוועידה התשיעית התקיימו בראשית שנת 1946. הרשימות שהשתתפו בבחירות היו:
הוועידה העשירית
הבחירות לוועידה העשירית התקיימו ביולי 1949. השתתפו בהן חמש סיעות:
הוועידה האחת עשרה
הבחירות לוועידה האחת עשרה התקיימו באוגוסט 1952. השתתפו בהן ארבע סיעות: תוצאות הבחירות נחשבו להצלחה גדולה של הרשימה המרכזית.
הוועידה השתים עשרה
הוועידה ה-12 התכנסה באפריל 1956. השתתפו בוועידה 400 צירים מרשימה מוסכמת שחולקו על פי מפתח תוצאות הבחירות לוועידה הקודמת.
הועידה השלוש עשרה
הוועידה הי"ג, שכונתה ועידת שרתון על שם מקום כינוסה, התקיימה ביוני 1963. בניגוד לעבר, צירי הוועידה נבחרו בבחירות מקומיות שהתקיימו בין רשימות של סיעות בכל סניף בנפרד. ברוב הסנפים, הושגו סיכומים על רשימה אחת משותפת וכלל לא התקיימו בחירות. בחירות התקיימו בירושלים, פתח תקווה, רעננה, נתיבות ומספר יישובים קטנים. בוועידה עצמה הוחלט על ביטול משטר הסיעות.
אספת הנבחרים
באספת הנבחרים השנייה היו לפועל המזרחי 6 נציגים מתוך 221 צירים. באספת הנבחרים השלישית התמודדו המזרחי והפועל המזרחי יחדיו וקיבלו 5 מתוך 71 נציגים. באספת הנבחרים הרביעית היו לפועל המזרחי 17 נציגים מתוך 171.
בתקופת המדינה
בכנסת הראשונה התמודדה הפועל המזרחי במסגרת החזית הדתית המאוחדת (שכללה גם את המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל), בה הייתה המפלגה הגדולה ביותר. בבחירות לכנסת השנייה התמודדה המפלגה באופן נפרד, תחת השם "תורה עבודה - פועל מזרחי", וזכתה בשמונה מנדטים. בבחירות לכנסת השלישית חזרה להתמודד ברשימה משותפת עם מפלגת המזרחי, תחת השם "חזית דתית לאומית". בשנת 1956, במהלך כהונת הכנסת התאחדו המפלגות סופית והקימו את המפד"ל, בה הייתה הפועל המזרחי המרכיב העיקרי. תנועת הפועל המזרחי שמרה על ייחודה כארגון עובדים דתיים (הסתדרות הפועל המזרחי שפעל במקביל להסתדרות וגם בשיתוף עמה) אך לא שבה להתמודד כמפלגה נפרדת.
אידאולוגיה ומטרות
מפלגת הפועל המזרחי כחלק מהיותה מפלגה ציונית-דתית התנגדה הן להפרדת הדת מהציונות והן להפרדת הציונות מהדת, ודגלה בשילובם. אנשיה הסתכלו על הציונות כדרך המעשית לקרב את הגאולה וביקשו להוכיח כי קיום המצוות אינו עומד כמכשול לבניין הארץ וכי הוא אף יכול לתרום לחיזוק הנטיות הדתיות בקרב הפועלים. המטרות הראשיות של המפלגה היו להחזיר למקור אל חיק היהדות, הדת והמסורת את תושבי ארץ ישראל, וליצור בתוך הארץ צביון של חיי תורה ועבודה.
מראשיה וממקימי האידיאלוגיה של הציונות הדתית הסוציאלית נמנו שמואל חיים לנדוי, הרב ישעיהו שפירא, ישעיהו ברנשטיין ועוד.
אירועים, פעילויות ומוסדות
המפעל הראשון שהוקם על ידי הפועל המזרחי היה בשנת 1923 בפתיחת מטבח פועלים עצמאי כשר בתל אביב, זמן קצר לאחר מכן נפתחו מטבחים כשרים לעולים ולפועלים הדתיים גם בירושלים, פתח-תקוה וחיפה. המפעל השני היה פתיחת לשכות עבודה עצמאיות של הפועל המזרחי, שפעיליו דאגו למציאת מקומות עבודה שונים, סיוע לחברים ברכישת מקצוע ועוד. בשנת 1923 הוקמה קופת חולים עצמאית של הפועל המזרחי, ההכנסות הזעומות וההקצבות הקטנות של ההנהלה הציונית לא הספיקו לקיים את הקופה העצמאית, ולכן בשנת 1927 הוחלט סופית על הצטרפות לקופת החולים של ההסתדרות הכללית, לאחר שסוכם כי תשמר הכשרות בבתי החולים ובבתי ההבראה של קופת החולים הכללית. עם זאת, דרשו גם נציגות בוועד המפקח, וקבלת עובדים מטעם הפועל המזרחי בסניפי קופת החולים של ההסתדרות הכללית. בשנת 1940 נחתם הסכם בין הפועל המזרחי להסתדרות בעניין הקמת לשכות עבודה כלליות, וב־1943 הצטרף הפועל המזרחי לאיגוד המקצועי של ההסתדרות הכללית.
תנועת אמונה
בשנת 1935 הוקם ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, שמטרתו הייתה לסייע לפועלות הדתיות במציאת תעסוקה ומגורים ובהקמת בתי ילדים שאפשרו את הטיפול בילדים בזמן עבודת ההורים. בשנת 1960 התאחדה התנועה עם תנועת אומן (נשי המזרחי בישראל) ובהמשך שונה שם הארגון המשותף ל"אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית".
דיוקן האמן כלוחם צעיר
"דיוקן האמן כלוחם צעיר" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל מציג דמות של לוחם קטוע גפיים.
הפסל הוא חלק מסדרה של עבודות, שנוצרה במחצית שנות השישים של המאה ה-20, העושות שימוש בחלקי נשק פגומים. בין יצירות אלו בולטת הקרבה לפסל "דיוקן האמן כפילוקטטס צעיר" (1965-6). דמות הלוחם מתוארת ביצירה כקטועת רגל. היא יושבת זקופה ומבטנה מגיחה כף יד האוחזת באקדח, ואילו אל חזה צמוד תת מקלע. ראשה של הדמות, ובמיוחד הכובע, מאזכר את הרליקוואריום של פואה הקדושה (Sainte Foy), מכנסיית סן פואה בקונק (Sainte Foy à Conques) בצרפת. אביגדור פוסק מצא דמיון גם לכדי קבורה אטרוסקיים ולדיוקנאות נפטרים מפיום וליצירות אמנות נוספות מתרבויות שונות.
פניה של הדמות הם תווי פניו של האמן. גם שמו של הפסל, המהווה פרפרזה על שם הספר "דיוקן האמן כאיש צעיר" מאת ג'יימס ג'ויס מעידה על תפיסה של הפסל כביטוי של הזדהות עצמית של תומרקין הפסל עם סבל ומחאה כנגד המלחמה. פוסק קובע כי "מרמז על תלאותיו המוסריות של אמן הפועל בחברה השרויה דרך קבע בסכנה והנאבקת על עצם קיומה, ולפיכך מפגינה קוצר רוח כלפי האמנים".
העבודה נכללה בתערוכה הרטרוספקטיבית של תומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות (1992) וכן בתערוכה "יגאל תומרקין - 50 שנות יצירה" (2009) שהוצגה בגלריות אופאל וזיסמן בתל אביב. בשנת 2011 הוצגה בגלריה חזי כהן עבודה נוספת, מאוחרת יותר, של תומרקין תחת השם "דיוקן עצמי של האמן כלוחם".
התנועה הבין-לאומית להשמדת נשק גרעיני
התנועה הבין-לאומית להשמדת נשק גרעיני (באנגלית: International Campaign to Abolish Nuclear Weapons; בראשי תיבות: ICAN) היא תנועה בינלאומית המאגדת ארגוני חברה אזרחית, שמטרתה לקדם את האמנה לחיסול הנשק הגרעיני. התנועה הוקמה בשנת 2007, וחברים בה 468 ארגונים מ-100 מדינות.
התנועה קיבלה פרס נובל לשלום לשנת 2017 על.
מטרה
מטרת התנועה לפרק את הנשק הגרעיני בעולם, בעיקר בגלל האיום ההומניטרי הנשקף ממנו. לנשק גרעיני, יחסית לנשק קונבנציונלי, יש יכולת הרס גבוהה מאוד והוא משמיד שטחים נרחבים ולא ממוקדים. פגיעתו קטלנית, ונגרם נזק רב גם לבריאותם של הניצולים. בשימוש בנשק גרעיני נפלטת קרינה רדיואקטיבית קטלנית וקשה מאוד לטיפול רפואי. קרינה זו גורמת גם נזק רב-שנים לסביבה.
מייסדי התנועה קיבלו השראה מהצלחת המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים, תנועה שניסחה וקידמה בשנת 1997 את אמנת אוטווה, האוסרת על השימוש במוקשים נגד בני אדם.
ייסוד התנועה
בספטמבר 2006, זוכת פרס נובל לשלום האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית אימצה הצעה בקונגרס הדו-שנתי שלה בהלסינקי, פינלנד, לייסד תנועה בינלאומית שמטרתה פירוז הנשק הגרעיני ברחבי העולם. התנועה הושקה בשני אירועים ציבוריים, האחד ב-23 באפריל 2007 במלבורן, אוסטרליה, שם גויסו כספים להקמת התנועה, והשני ב-30 באפריל 2007 בווינה במפגש של מדינות החתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. לאחר מכן הצטרפו לתנועה תנועות דומות מעשרות מדינות בעולם.
חברות ותמיכה
[[קובץ:ICAN Humanitarian Pledge or nuclear arsenal world map.png|ממוזער|350px|
]] תנועת ICAN מורכבת מ-468 ארגונים שותפים ב-100 מדינות. צוות הסגל של הקמפיין ממוקם בז'נבה, שווייץ, ומשם הוא מתאם ומנהל את הקמפיין באופן שוטף.
קבוצת עבודה בינלאומית מפקחת על התנועה. ההרכב הנוכחי של קבוצת העבודה הבינלאומית כולל מספר גופי סיוע הומניטריים, בהם האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית וליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות.
בין הארגונים השותפים בארגון נמנים "התנועה הישראלית נגד גרעין ונשק להשמדה המונית", וכן נציגים ישראלים ופלסטינים של האגודה הבינלאומית של רופאים למניעת מלחמה גרעינית.
תומכים
בין תומכיה הבולטים של התנועה נמנים חתני פרס נובל לשלום דזמונד טוטו, טנזין גיאטסו וג'ודי ויליאמס, המוזיקאי הרבי הנקוק, שחקן הקריקט איאן צ'אפל, השחקנים מרטין שין ומייקל דאגלס והאמנית יוקו אונו.
בנובמבר 2012 מזכ"ל האו"ם באן קי-מון שיבח את התנועה ושותפיה "על עבודה עם מחויבות ויצירתיות במטרה להשיג את המטרה המשותפת שלנו - עולם ללא נשק גרעיני". לפני כן הוא סיפק לתנועה ברכת מצולמת לתמיכה ביום הפעילות העולמי שלה.
פרס נובל לשלום 2017
ארגון ICAN זכה בפרס נובל לשלום לשנת 2017, ב-6 באוקטובר 2017. בהודעה לעיתונות על הזכייה נכתב "על עבודתו להסב תשומת לב להשלכות ההומניטריות הרות האסון של כל שימוש בנשק גרעיני, ובשל מאמציו פורצי הדרך להשגת אמנה עולמית שתאסור שימוש בנשק מסוג זה ... זו ההוכחה המוצקה של ועדת הנובל הנורווגית, כי ל-ICAN, יותר מכל אחד אחר, היה בשנה האחרונה בהתחשב במאמצים להשגת עולם ללא נשק גרעיני כיוון חדש ומרץ חדש". הפרס יוענק ב-10 בדצמבר.
גלים סייסמיים
רעידות אדמה מפיקות סוגים שונים של גלים במהירויות שונות. על פי תצפיות סייסמיות, מומחים יכולים לקבוע לפי מהירויות הפאזה השונות של הגלים, היכן מוקד רעידת האדמה.
סוגים של גלים סייסמיים
קיימים שני סוגים עיקריים של גלים סייסמיים: גלי גוף וגלי שטח. גלי הגוף כשמם כן הוא-הם עוברים דרך גוף כדור הארץ עד הגיעם לפני השטח. על גלי הגוף נמנים שני סוגי משנה: גלים ראשוניים (גלי P) וגלים שניוניים (גלי S). גם גלי השטח כשמם כן הוא-הם נוצרים על פני השטח בלבד, לאחר שגלי הגוף מגיעים לשם, והם מתחלקים גם כן לשניים: גלי לאב וגלי ריילי :
ישנם שני סוגים עיקריים של גלי שטח (הנקראים על שם מגליהם): גלי לאב (Love waves) וגלי ריילי (Rayleigh waves). בגלי לאב תנועת החלקיק אופקית וניצבת לכיוון התקדמות הגל. (בדומה לגל גזירה אופקית אך עם דעיכה של האמפליטודה עם העומק). בגלי ריילי תנועת החלקיק היא במסלול אליפטי אנכי בכיוון התקדמות הגל, וגם כאן גודל האליפסה דועך עם העומק. המסלול דומה למסלול החלקיק בגל בים אך במגמה הפוכה.
כדי להמחיש זאת אפשר לעשות ניסוי פשוט עם שלושה מטבעות. יש להחזיק שני מטבעות כשהם צמודים האחד לשני, מקבעים בלחיצת אגודל או מלחציים את אחד המטבעות, והודפים מטבע שלישי אל עבר המטבע המקובע. התוצאה תהיה שגל הרעד שיעבור במטבע המקובע יגרום להדיפת המטבע הצמוד אליו, וזאת מבלי שהמטבע המקובע ינוע ממקומו.
שימוש הגלים באיתור האירוע
במרחקים סייסמיים ניתן להניח שגלי ה-P הראשוניים שמגיעים עברו מסלול במעטפת הכדור. במקרים מסוימים הגלים עשויים להישבר (בדומה לשבירה של גלי אור) ולנוע מספר פעמים בין הליבה הפנימית והחיצונית לפני שיעלו לפני האדמה ויניעו את מחוגי הסייסמוגרף. על פי עקרון הויגנס, תנועה במסלול כזה מוערכת כמהירה יותר מאשר התפשטות בקו ישר ממוקד הרעידה.
צפיפות עולה בהתאם לירידה בעומק, דבר שבפני עצמו מאט תנועה של גלים. אולם מודול האלסטיות של התווך עצמו גדל משמעותית ולכן מהווה משפיע עיקרי על מהירות הגלים. במצב כזה מסלול ארוך יותר יארך פרק זמן קצר יותר. נדרש חישוב מדויק של משך התקדמות הגל על מנת לבצע איתור מדויק של מוקד הרעד. כיוון שגלי P עשויים לנוע במהירות של ק"מ בשנייה, סטיות חישוביות בסדר גודל של חלקיק שנייה עשויים לגרור סטייה של קילומטרים באיתור המוקד. אולם לרוב, הצלבת נתונים מתחנות שונות מפחיתה סטיות וטעויות מדידה בקנה מידה של 10 עד 50 ק"מ.
ג'יגורו קאנו
ג'יגורו קאנו (ביפנית: 嘉納 治五郎, 28 באוקטובר 1860 – 4 במאי 1938) הוא מייסד הג'ודו, אמנות הלחימה היפנית הראשונה שקיבלה הכרה בינלאומית, והראשונה שהפכה לספורט אולימפי רשמי. הוא נודע גם בניסוח דרגות הדאן, שמשמשות ענפי ספורט רבים בתרבות היפנית וכן בתרבויות אסיאתיות אחרות. בנוסף, הטמיע שימוש בחגורות לבנות ושחורות לשם ההבדלה בין חניכים שהגיעו זה מכבר לדרגת הדאן ובין אלה שטרם הגיעו אליה, ואת הגי – חליפה לאמנויות לחימה, שמשמשת אמנויות לחימה רבות.
קאנו היה האסיאתי הראשון שהיה חבר בועד האולימפי הבינלאומי (בין השנים 1909 ו-1938), הנציג הרשמי של יפן ברוב המשחקים האולימפיים שנערכו בין 1912 ל-1936 וכן, הדובר הראשי של הצעת יפן לאירוח המשחקים האולימפיים ב-1940.
ביוגרפיה
ג'יגורו קאנו נולד למשפחת מכיני סאקה במיקאגה שביפן. עם זאת, אביו של קאנו, קאנו ג'ירוסאקו קירשיבה, היה בן מאומץ ולכן לא נכנס לעסקי המשפחה. במקום זאת, הוא שירת ככומר חובב וכלבלר ראשי בתחום ההובלה. אביו של קאנו היה מאמין גדול בכוחה של ההשכלה, ועל כן סיפק לג'יגורו, בנו השלישי, השכלה מעולה. בין מוריו הראשונים של הילד היו הנאו-קונפוציאנים יממוטו צ'יקון ואקיטה שוסטסו. אמו של קאנו נפטרה בעודו בן 9, מה שגרם לאביו לעבור עם המשפחה לטוקיו. הוא רשם קאנו הצעיר לבתי ספר פרטיים ושכר לו מורה פרטי לאנגלית. ב-1874 נשלח קאנו לבית ספר פרטי, שנוהל על ידי אירופאים, במטרה לשפר את האנגלית והגרמנית שלו.
באותו הזמן גובהו היה 1.57 מטר ומשקלו היה בסך הכול 41 קילוגרם. הוא קיווה להיות חזק יותר. באחד הימים, חבר משפחה, נאקאי באיסאי, שהיה חבר במשמר השוגון, הזכיר שאימון בג'ו ג'יטסו מהווה דרך יעילה מאוד לאימון גופני. לאחר מכן, הוא הדגים לקאנו מספר טכניקות, אשר בעזרתן יכול אדם קטן יותר לגבור על אדם גדול וחזק יותר. קאנו החליט שברצונו ללמוד את האמנות, למרות טענותיו של נאקאי לפיהן עבר זמנו של האימון הזה והוא תחביב מסוכן. גם אביו של קאנו ניסה לרפות את ידיו מלימוד ג'ו ג'יטסו, באומרו, שעדיף יהיה אם יתאמן בספורט מודרני במקום.
האימון בג'ו ג'יטסו
שיטת האימון של פוקודה התבססה בעיקר על נפילותיו של החניך - החניך הוטל פעם אחר פעם על ידי המורה או אחד התלמידים המתקדמים, עד אשר התחיל להבין את מהותה של המיומנות. פוקודה היה נותן למתחילים הסבר קצר על הטכניקה ואז נתן להם להרגיש אותה ולנסות אותה ברנדורי (קרב חופשי), כך ניסה ללמד את התלמידים דרך ההתנסות. רק לאחר שהתלמידים הגיעו לדרגת מקצוענות מסוימת, היה מלמד אותם את הצורות המקובלות (הקאטות). השיטה הזו הייתה קשה מסובכת, כיוון שלא היו בנמצא מזרנים מיוחדים לנפילות, המזרנים היחידים שהיו, היו מזרני קש רגילים, המונחים על רצפות עץ.
ב-5 באוגוסט 1879, קאנו השתתף במופע ג'ו ג'יטסו לכבוד נשיא ארצות הברית לשעבר, יוליסס ס. גרנט. המופע התקיים בביתו של איש עסקים חשוב, שיבוסאוה אייצ'י. בין המשתתפים האחרים בהופעה היו מורי הג'ו ג'יטסו, לפוקודה האצ'נוסוקה ואיסו מאסאטומו, וכן בן זוגו של קאנו לאימונים, גודאי ריוסאקו. פוקודה נפטר בסמוך להופעה, בן 52 במותו. קאנו עבר להתאמן תחת איסו, שהיה חברו של פוקודה. למרות גילו המכובד (62) וגובהו, שהסתכם במטר וחצי, אימוני הג'ו ג'יטסו נתנו לו מבנה עוצמתי. הוא התפרסם במצוינותו בקאטה, וכן נודע כמקצוען באטמי (פגיעה בנקודות תורפה). לפי שיטתו של איסו, אימונו של חניך מתחיל בקאטה ועם התקדמותו עובר לקרב החופשי, רנדורי. הודות להתמדה של קאנו באימונים והמיומנות שרכש עוד קודם תחת פוקודה, הוא הפך במהרה לעוזר מדריך של בבית ספרו של איסו, וב-1881, בגיל 21, הוא קיבל רישיון מלא להדרכת טנג'ין שינ'יו-ריו.
בהנחייתו של איסו, צפה קאנו בתצוגה של מורה מאסכולת היושין-ריו, טוטסוקה היקוסוקה ובהמשך השתתף ברנדורי עם תלמידי בית הספר של טוטסוקה. קאנו התרשם מאוד מהמתאמנים ביושין-ריו והבין, שייתכן ולעולם לא יעלה בידו לנצח מישהו כשרוני כמו טוטסוקה, אם כל מה שיעשה, זה להתאמן חזק יותר: עליו להתאמן גם חכם יותר. ההתנסות הזו, היא שהובילה את קאנו בפעם הראשונה למחשבה, שכדי להגיע לעליונות אמיתית, על אמן הלחימה לשלב בין המרכיבים המוצלחים ביותר מכמה ריו (או אסכולות) של ג'ו ג'יטסו. מכאן ואילך, חיפש קאנו מורים, אשר יוכלו לתת לו את המרכיבים העליונים של ג'ו ג'יטסו.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, טרם היה הבדל מהותי בין שיטת הג'ו-ג'וטסו שלימד קאנו וזו שלימדו מוריו בעבר. לכן, ייקובו טסונטושי נהג לבקר פעמים תכופות כדי לסיע לקאנו בהדרכה. אך עם הזמן, עלה התלמיד על מורהו וקאנו התחיל לנצח אותו במהלך הרנדורי.
כדי לקרוא לאמנות הלחימה שיצר בשם, החיה קאנו מושג שטבע טראדה קאנ'אמון, ראש האסכולה החמישי של קיטו-ריו, כאשר יצר את הסגנון שלו, ג'יקישין-ריו: "ג'ודו". השם שילב בין הסימניית הקאנג'י 柔 (ג'וּ), שמשמעותה "רכּוּת" והיא הסימניה הראשונה במילה ג'ו ג'יטסו, והסימניה 道 ("דוֹ"), שמשמעותה המילולית היא "הדרך". המנהג לקחת שם של אמנות לחימה מסורתית ולשנות את הסיומת שלה לדו אומץ על ידי שיטות גנדאי בודו (אמנויות לחימה יפניות מודרניות) רבות, למשל קנדו ואייקידו.
בתחילה, קאנו שילב רעיונות מכל מקום אפשרי. כך כתב ב-1898:
על כל פנים, אחרי שילוב הג'ודו בבתי הספר היפניים הציבוריים, תהליך שנמשך מ-1906 ועד 1917, התרחש תקנון של הקאטה והטכניקות הקרביות.
הקמת הקודוקאן ופיתוחו
ב-1882 פתח קאנו את הקודוקאן דוג'ו בשטח, אשר היה בבעלות מקדש איישוג'י. באותה העת היו לקאנו תלמידים מועטים בלבד, אך הם שיפרו יכולתם הטכנית באמצעות תחרויות קבועות עם קבוצות הג'ו-ג'וטסו של המשטרה המקומית.
לאחר ההקמה, קאנו המשיך לפתח ולנהל את ארגון הג'ודו שלו, הקודוקאן. ההתפתחות היה מרשימה - מפחות מתריסר נרשמים ב-1882 הגיע המועדון ליותר מאלף חברים בדרגות דאן עד ל-1911.
באפריל 1890 עבר הקודוקאן לאולם בגודל 60 מזרנים. בדצמבר 1893 התחיל במעבר למקום גדול עוד יותר, אשר בטומיזאקה-צ'ו, קוישיקאווה-צ'ו, מעבר זה הושלם עד פברואר 1894.
במקצועו היה קאנו מורה. בין 1898 ל-1901 היה מנהל משרד החינוך היפני, ובין 1901 ל-1920 ניהל את התיכון הכללי של טוקיו. בתור דמות משמעותית בחינוך היפני, היה לקאנו תפקיד מרכזי בשילוב אמנויות הלחימה, ג'ודו וקנדו בתוכנית הלימודים של בתי הספר הציבוריים בעשור השני של המאה ה-20.
ג'יגורו קאנו מת כתוצאה מדלקת ריאות. את מורשתו והפצת הג'ודו בעולם המשיכו תלמידיו.
יום העצמאות (ארצות הברית)
יום העצמאות של ארצות הברית (באנגלית: Independence Day), המכונה גם "ה-4 ביולי", הוא חג פדרלי המציין את אימוץ הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776, שבמסגרתה הכריזו שלוש-עשרה המושבות הראשונות על התנתקותן מממלכת בריטניה הגדולה.
החג נחשב לחג פדרלי, ולכן הוא יום שבתון וכל השירותים שאינם חיוניים נסגרים באותו היום. החג מצוין על פי רוב באמצעות זיקוקים, מצעדים, ברביקיו, פיקניקים, משחקי כדור בסיס וכיוצא באלה. בדרך כלל האירועים מקושרים להיסטוריה ולמורשת האמריקנית, אולם רבים מתייחסים ליום כחגיגת קיץ, בלי הממד הלאומי. השבוע הראשון של יולי נחשב לאחד השבועות הכי עמוסים בנסיעות- משפחות רבות נוסעות לטייל.
רקע
במהלך המהפכה האמריקאית, ההפרדה הרשמית של שלוש עשרה המושבות מממלכת בריטניה הגדולה התרחשה למעשה ב-2 ביולי 1776, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני אישר בהצבעה את ההחלטה על העצמאות שהועלתה ביוני אותה שנה על ידי ריצ'רד הנרי לי מוירג'יניה שהכריזה על ארצות הברית כעצמאית משלטון בריטניה הגדולה. לאחר שהצביע בעד קבלת העצמאות, נתן הקונגרס את דעתו על הכרזת העצמאות, שהייתה הצהרה שהסבירה את החלטה זו, שהוכנה על ידי ועדה של חמישה אישים בראשותו של תומאס ג'פרסון. הקונגרס ניהל דיון ושינה את הניסוח של ההצהרה ובסופו של דבר אישר אותה יומיים מאוחר יותר ב-4 ביולי. למחרת היום כתב ג'ון אדמס לרעייתו, אביגייל אדמס:
בצירוף מקרים, הן ג'ון אדמס והן תומאס ג'פרסון, החותמים היחידים על הכרזת העצמאות שמאוחר יותר שירתו כנשיאי ארצות הברית, מתו באותו יום, 4 ביולי 1826, שהיה יום העצמאות ה-50 של ארצות הברית. אף על פי שלא נמנה עם חותמי ההכרזה, אך היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, מת ג'יימס מונרו, שגם הוא נבחר כנשיא ארצות הברית, ב-4 ביולי 1831 והיה הנשיא השלישי שמת בתאריך זה. קלווין קולידג', נשיאה ה-30 של ארצות הברית, נולד ב-4 ביולי 1872 והוא היחידי מכל נשיאי ארצות הברית עד כה שנולד בתאריך זה.
מנהגי החג
יום העצמאות הוא חג לאומי המצוין באווירה פטריוטית. בדומה לאירועי קיץ אחרים, חגיגות יום העצמאות מתקיימות לרוב במקומות פתוחים. זהו חג פדרלי, כך שכל המוסדות הפדרליים שפעילותם לא חיונית, כמו שירות הדואר ובתי המשפט הפדרליים, סוגרים את שעריהם באותו יום. פוליטיקאים רבים מנצלים את ההזדמנות להופיע ביום זה בפומבי כדי להלל את המורשת, החוקים, ההיסטוריה, החברה והעם האמריקאיים.
משפחות חוגגות לרוב את החג באירוח קרובים וידידים או בעריכת פיקניק או ברביקיו. רבים מנצלים את יום החופש ובשנים מסוימות את סוף השבוע הארוך הצמוד לחג, כדי להתאסף עם קרובי משפחה וחברים. הבתים מקושטים בצבעי דגל ארצות הברית, אדום, לבן וכחול. מצעדים נערכים בדרך כלל בשעות הבוקר, לפני שהמשפחות מתאספות, בעוד שתצוגות הזיקוקים מתקיימות בערב לאחר רדת החשיכה במקומות ציבוריים כמו פארקים, ירידים או כיכרות הערים.
בעבר היה הלילה שלפני 4 ביולי מוקד החגיגות שצוין בהתכנסויות רועשות שכללו לעיתים קרובות מדורות. בניו אינגלנד, התקיימו בערים שונות תחרויות בניית פירמידות עשויות מחביות. אלה הודלקו עם רדת הלילה כדי לציין את כניסת החג. הפירמידות הגבוהות ביותר היו בסיילם (על גבעת גאלווס, האתר המפורסם בו הוצאו להורג 13 נשים ו-6 גברים ב-1692 בעוון כישוף במהלך ציד המכשפות בסיילם), שם מסורת המדורות המשיכה והפירמידות היו בנויות מ-40 חביות והיו אלו המדורות הגדולות ביותר. המנהג פרח במאות ה-19 וה-20 והוא עדיין נהוג בכמה ערים בניו אינגלנד.
תצוגות הזיקוקים של יום העצמאות מלוות לרוב בנגינת שירים כמו המנון ארצות הברית, "אלוהים ברך את אמריקה", "אמריקה היפה" , "אמריקה" , "ארץ זו היא ארצך" , "הכוכבים והפסים לעד" ובנוסף, יאנקי דודל במדינות הצפוניות ודיקסי במדינות הדרום. חלק ממילות השירים מאזכרות דמויות ממלחמת העצמאות של ארצות הברית וממלחמת 1812.