cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענת קלו לברון
ביוגרפיה
קלו לברון נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת ברמת גן. אחותה היא המשוררת יעל קלו מור.
ספריה
יאללה - הוצאת כנרת זמורה ביתן-דביר. יצא לאור בשנת 2023, בספר 55 סיפורים אישיים מתחומים שונים העוסקים בתחושת ערך, מוטיבציה ועוד.
תכל'ס – איך להיות הגרסה הכי טובה של עצמך - הוצאת כנרת זמורה ביתן-דביר. יצא לאור בשנת 2019, בספר פירוט של כלים רבים מעולם ההתפתחות והסברים שונים כיצד לפעול כדי ליישם אותם בחיי היומיום.
אושר לא מה שחשבתי - הוצאת כנרת זמורה ביתן-דביר. יצא לאור בשנת 2013. הספר עוסק בצמיחה אישית והתפתחות וסוקר שיטות וגישות רבות בהן נעזרה קלו לברון באופן אישי על מנת להתמודד עם המשבר בחייה.
קשת בשחור לבן - הוצאת כנרת זמורה ביתן-דביר. יצא לאור בשנת 2009. הספר מתאר את ההתמודדות האישית והמשפחתית עם מחלת הסרטן של בתה מנקודת ראות אופטימית. הספר מתאר את המסע שעברה המשפחה מרגע גילוי מחלת הסרטן של הבת שהייתה בת שנתיים וחצי בעת הגילוי של המחלה.
פרס למדא לספרות
פרס למדא לספרות (הידוע גם כפרס "לאמי", באנגלית: Lammy) הוא פרס ספרותי שנתי המוענק על ידי קרן למדא לספרות, המבוסס בארצות הברית, לכתבים בנושאים להט"ביים. קטגוריות של הפרס כוללות הומור, רומנטיקה, וביוגרפיה. החזון של הפרס הוא "לחגוג את ספרות הלהט"ב ולספק משאבים לסופרים, קוראים, מוכרי ספרים, מוציאים לאור, וספרנים - לכלל הקהילה הספרותית".
תוכנית הפרסים
תוכנית הפרסים, שנוסדה ב-1989 על ידי למדא רייזינג, צמחה מ-14 קטגוריות בשנים המוקדמות ל-22. קטגוריות שהיו בתחילה גם נשמטו בהתאם לסדרי עדיפויות של הקהילה, כמו למשל קטגוריית AIDS/HIV שהייתה פופולרית בשנות השמונים והתשעים בוטלה כשהנושא דעך בקרב הקהילה הגאה, בעוד קטגוריות כמו ספרות ביסקסואלית וטרנסג'נדרית לא היו בתחילה, ונוספו ככל שהקהילה נהייתה יותר כוללנית. בשתי הקטגוריות האלה, אם ישנם ספרים מרובים המועמדים לפרס, ייתכנו שני פרסים בשנה - פרס אחד לספר אקטואליה ופרס אחד לסיפורת.
בנוסף לפרסים הקבועים לפי קטגוריות, קרן למדא לספרות מעניקה גם פרסים מיוחדים. פרס החלוציות מוענק כפרס מפעל חיים לדמות בולטת בהיסטוריית הספרות הלהט"בית; פרס בניית גשרים מוענק למישהו - ללא קשר לזהות מינית או מגדרית - שתרם כבעל ברית לקהילה הלהט"בית; ופרס הנאמן מוענק לסופר שתרם באופן משמעותי להרחבת התודעה לגבי חייהם של להט"בים.
החל מ-2011, תוכנית הפרסים גם אימצה את הפרס על שם ג'ים דאגינס, שעד אותה שנה היה חלק מפסטיבל הקדושים והחוטאים (Saints and Sinners Literary Festival). שני פרסים מוענקים כל שנה - לסופרת ולסופר - שהקריירה שלהם עדיין בבנייה. ב-2013 הקרן יסדה גם את פרס ד"ר בטי ברזון לסופרים חדשים, המוענק לסופרים צעירים שפרסמו לפחות ספר אחד.
קטגוריות
הקטגוריות בפרס למדא לספרות נכון לשנת 2015 כוללות:
ייצוג ביסקסואלי
ב-1992, למרות בקשות נשנות מהקהילה הביסקסואלית לייסוד קטגוריה מתאימה, הספר פורץ הדרך Bi Any Other Name: Bisexual People Speak Out, אנתולוגיה של לוריין האצ'ינס ולאני קהומנו, נאלץ להתמודד - ולהפסיד - בקטגוריה "אנתולוגיות לסביות".
ייצוג טרנסג'נדרי
ב-2004, הספר The Man Who Would Be Queen: The Science of Gender Bending and Transsexualism, של החוקר השנוי במחלוקת ג'. מייקל ביילי, הוכרז כפיינליסט בקטגוריה הטרנסג'נדרית לשנת 2003.
תאוריית הדומינו
תאוריית הדומינו היא תאוריה מדינית שהתגבשה בארצות הברית בתחילת המלחמה הקרה, ולפיה יש להיזהר, במדיניות החוץ של ארצות הברית, מכך שנפילת מדינה אחת בידי הקומוניזם תפיל, באפקט דומינו, גם מדינות שכנות לידי משטר כזה, ותביא להתפשטות הקומוניזם בעולם (בדומה לנפילתו של טור אבני דומינו, אבן אחר אבן).
כבר בסוף שנות הארבעים נקטה ארצות הברית במדיניות בלימה נגד הקומוניזם, שכונתה דוקטרינת טרומן. אולם תאוריית הדומינו עצמה הוצגה לראשונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר במסיבת עיתונאים שקיים ב-7 באפריל 1954, ובה התייחס למצב בהודו-סין (כולל וייטנאם).
תאוריית הדומינו בווייטנאם
לאחר נפילתה של וייטנאם בידי וייטנאם הצפונית ב-1975 אכן הפכו גם לאוס וקמבודיה לקומוניסטיות, ובכך נתנו אישוש לתאוריית הדומינו. אחרים טענו ששתי מדינות אלה היו נתונות להשפעתה של וייטנאם הצפונית כבר שנים אחדות קודם לכן, והצביעו על כך שבין שלטון הקמר רוז' בקמבודיה לבין וייטנאם הצפונית התקיימו דווקא יחסים עוינים.
הנשיא ניקסון אמר שהנימוק החזק ביותר להצדקתה של תאוריית הדומינו הוא העובדה ש"אבני הדומינו מאמינות בה", כלומר שהמדינות הנמצאות בסמוך למדינה קומוניסטית חוששות שהקומוניזם יגיע גם אליהן. פחד זה הביא להקמתה של ברית נאט"ו, ולנקיטת אמצעים נוספים מפני "סכנת הקומוניזם".
תאוריית הדומינו במזרח התיכון
תאוריית הדומינו ממשיכה לשמש את מדיניות החוץ של ארצות הברית, כהצדקה לפעולתה נגד האסלאם הפונדמנטליסטי וכדרך להשלטת ערכי הדמוקרטיה במזרח התיכון. <BR> בהתאם לתאוריה זו ארצות הברית, ומדינות מערביות נוספות, תמכו בעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, מחשש שניצחון איראני יביא להתפשטות האסלאם הפונדמנטליסטי למדינות נוספות.
מקרים נוספים
עיקרון זה גם שימש את הנשיא לינדון ג'ונסון להצדקת הסיוע לנשיא האינדונזי סוקרנו ב-1965.
כמה אנליסטים בארצות הברית העלו טענות לפיהן התפשטות התאוקרטיה האסלאמית והדמוקרטיה הליברלית בעלות פוטנציאל להפוך לגל דומינו. כיבוש עיראק על ידי ארצות הברית ב-2003 והפלת שלטונו של סדאם חוסיין הוצדק, בין השאר, בטענה שהקמת משטר דמוקרטי בעיראק יביא להפצת ערכי הדמוקרטיה בכל רחבי המזרח התיכון. רעיון זה נקרא גם "תאוריית דומינו הפוכה" או "תאוריית הדומינו הדמוקרטית", מאחר שהיא נתפסת בעלת ערכים חיוביים על ידי מעצמות המערב.
ביקורת
איום זה, כך טוען חומסקי, גרם לארצות הברית להתערב ולדכא שוב ושוב תנועות סוציאליסטיות ואחרות באזורים בעולם, שבהם אין לארצות הברית אף אינטרס כלכלי או ביטחוני חשוב. באחת מעבודותיו המפורסמות, What Uncle Sam Really Wants, חומסקי משתמש בתאוריה זו כדי להסביר את התערבות ארצות הברית בגואטמלה, לאוס, ניקרגואה וגרנדה.
יחסי ארצות הברית–גאנה
יחסי ארצות הברית–גאנה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין גאנה. היחסים היו בדרך כלל ידידותיים מאז עצמאותה של גאנה, למעט תקופה של יחסים מתוחים במהלך השנים המאוחרות יותר של משטר נקרומה. גאנה הייתה המדינה הראשונה שאליה נשלחו מתנדבי חיל השלום ארצות הברית בשנת 1961. גאנה וארצות הברית חתומות על עשרים אמנות והסכמים הנוגעים לסחורות חקלאיות, תעופה, הגנה, שיתוף פעולה כלכלי וטכני, חינוך, הסגרה, ענייני דואר, טלקומוניקציה וחובות הסכם. הסירוב של ארצות הברית להצטרף להסכם הקקאו הבינלאומי, נוכח התלות הכבדה של גאנה ביצוא קקאו להרוויח מטבע קשה, הוא הנושא הדו-צדדי החמור ביותר בין המדינות.
על פי פרויקט העמדות העולמיות של מרכז המחקר פיו, 83% מהגנאים ראו את ארצות הברית באופן חיובי בשנת 2002, והמספר ירד מעט ל-80% בשנת 2007, ולפי דוח המנהיגות העולמית האמריקנית לשנת 2012, 79% מהגאנאים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 12% שמתנגדים ו-10% שלא בטוחים, ובסקר השירות העולמי של ה-BBC בשנת 2013, 82% מהגנאים רואים את השפעת ארצות הברית באופן חיובי, הדירוג הגבוה ביותר עבור כל מדינה אפריקאית שנבדקה.
היסטוריה
היחסים בין ארצות הברית לגאנה היו סוערים במיוחד בתחילת שנות השמונים, ככל הנראה בגלל קשריה של גאנה עם לוב. ממשלת PNDC החזירה את היחסים הדיפלומטיים עם לוב זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון. לוב עזרה לגאנה זמן קצר לאחר מכן באמצעות מתן סיוע כלכלי נחוץ. ג'רי רולינגס תמך בעמדת לוב, לפיה יש להעמיד לדין שני לובים המואשמים בהפצצת טיסה של פאן אמריקן איירליינס מעל לוקרבי, סקוטלנד, בשנת 1988 במדינה נייטרלית ולא בבריטניה או בארצות הברית.
היחסים בין ארצות הברית לגאנה היו מתוחים עוד יותר כתוצאה משורה של אירועים דיפלומטיים באמצע שנות השמונים. ביולי 1985 נעצר בארצות הברית קרוב משפחה רחוק של רולינגס, מייקל סוסודיס, והואשם בריגול. למרות הרשעתו של סוסודיס, הוא הוחלף בחודש דצמבר שלאחר מכן בכמה סוכנים מסוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) באקרה, אך לא לפני שדיפלומטים נוספים גורשו הן באקרה והן בוושינגטון. במרץ 1986 נתפסה על חופי ברזיל אונייה רשומה בפנמה שנשאה נשק ומספר שכירי חרב וותיקי ארצות הברית ממלחמת וייטנאם. ה-PNDC האשים כי הנשק והחיילים נועדו לגאנה וכי הם מומנו על ידי מתנגד גאני בעל קשרים ל-CIA. במהלך משפטם, כמה אנשי צוות הודו כי האישומים היו אמיתיים.
באמצעות תוכנית המבקרים הבינלאומית של ארצות הברית, חברי פרלמנט גאנים ובעלי ממשל אחרים התוודעו לנוהלי החקיקה של הקונגרס והמדינה בארצות הברית והשתתפו בתוכניות שנועדו לטפל בסוגיות אחרות שיש בהן עניין. צבאות ארצות הברית וגאנה שיתפו פעולה בתרגילי אימונים משותפים רבים, שהגיעו לשיאם בהשתתפותם של הגאנים ביוזמת התגובה למשבר האפריקאי, פעילות בינלאומית בה ארצות הברית מאפשרת פיתוח יכולת שמירה על שלום הדדית בין מדינות אפריקה. שיתוף הפעולה הצבאי של ארצות הברית וגאנה נמשך במסגרת התוכנית החדשה להכשרה וסיוע בפעילות מגירה אפריקאית; צבא גאנה היה מהראשונים שעשו אימוני ACOTA בתחילת 2003. בנוסף, קיימת תוכנית חינוך והכשרה צבאית בינלאומית דו צדדית. כמו כן, גאנה היא אחת ממדינות אפריקה הבודדות שנבחרו לתוכנית השותפות הממלכתית, שתקדם קשרים כלכליים גדולים יותר עם מוסדות ארצות הברית, כולל המשמר הלאומי.
ארצות הברית נמנית עם שותפי המסחר העיקריים של גאנה. משרד נשיא גאנה פעל בשיתוף פעולה הדוק עם שגרירות ארצות הברית באקרה להקמת לשכת המסחר האמריקאית שתמשיך לפתח קשרים כלכליים קרובים יותר במגזר הפרטי. מחברות אמריקאיות מרכזיות הפועלות במדינה נמנות CMS אנרגיה, קוקה-קולה, SC ג'ונסון, ראלסטון פורינה, סטארקיסט, AH רובינס, סטרלינג, פייזר, IBM, מוטורולה, סטיוארט וסטיבנסון, PriceWaterhouseCoopers ונשיונל קאש רג'יסטר. מספר חברות אמריקאיות ביצעו לאחרונה או שוקלות השקעות בגאנה, בעיקר בכריית זהב, מוצרי עץ ונפט. ענקית הכרייה האמריקאית ניומונט נכנסה לענף הכרייה של גאנה בשנת 2004 ומתכוונת להשקיע עד מיליארד דולר. מספר חברות נפט אמריקאיות עוסקות גם בחיפושי חוץ מהחוף בגאנה, אך עד כה ללא הצלחה.
סיוע הפיתוח של ארצות הברית לגאנה בשנת הכספים 2007 הסתכם ביותר מ-55.1 מיליון דולר. גאנה הייתה המדינה הראשונה בעולם שקיבלה את מתנדבי חיל השלום והתוכנית נותרה מבין הגדולות. נכון לעכשיו, ישנם יותר מ-150 מתנדבים בגאנה. כמעט מחציתם עובדים בחינוך, והאחרים בתחומי החקלאות, פיתוח עסקים קטנים, חינוך לבריאות, תברואה במים ופיתוח נוער.
ייצוג
כיום, שגרירת ארצות הברית בגאנה היא סטפני ס. סוליואן.
יחסי גרמניה–קוריאה הצפונית
יחסי גרמניה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (צפון קוריאה), הידועה בכינויה צפון קוריאה. במהלך המלחמה הקרה, מזרח גרמניה קיימה יחסים דיפלומטיים רק עם צפון קוריאה, ואילו גרמניה המערבית קיימה יחסים דיפלומטיים רק עם דרום קוריאה. גרמניה המזרחית חדלה מלהתקיים עם איחוד גרמניה, מה שגרם לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה וצפון קוריאה. שתי המדינות מינו מעצמה מעניקת חסות כדי לייצג את האינטרסים במדינה האחרת, שוודיה מונתה כמייצגת של גרמניה, וסין מונתה כמייצגת של צפון קוריאה.
גרמניה וצפון קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 2001. שגרירות גרמניה בפיונגיאנג ממוקמת במתחם הישן של השגרירות המזרח גרמנית, הנמצא כעת במשותף עם השגרירויות השוודית, והבריטית.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, לא היו ביקורים בין המדינות ברמת השרים של גרמניה או צפון קוריאה. עם זאת, היו מספר ביקורים רשמיים בצפון קוריאה על ידי חברי הבונדסטאג.
על פי סקר ה-BBC World Service, רק 3% מן הגרמנים רואים את צפון קוריאה באופן חיובי, בעוד 90% מביעים דעה שלילית, וזו אחת התפיסות השליליות ביותר של צפון קוריאה בעולם.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, קוריאה חולקה לשני חלקים: צפון ודרום קוריאה. צפון קוריאה תחת קים איל-סונג, כוננה במהלך המלחמה הקרה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית (GDR), מיד לאחר הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה ב-9 בספטמבר 1948.
מזרח גרמניה לשעבר תחת הסובייטים חיפשה קשרים למסחר, חילופי חינוך וגילויים כמעצמה קומוניסטית עם המדינה האסיאתית. לאחר ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין, הייתה מזרח גרמניה הספקית השלישית בגודלה של סחר לקוריאה, כדי להילחם בקפיטליזם, בדרך החשיבה הקומוניסטית היה ברור כי דרוש לספק עזרה לחברים נאמנים בכל הדרכים שאפשר לדמיין.
מ-1955 עד 1962, ממשלת מזרח גרמניה ניהלה תוכנית בקנה מידה גדול כדי לשחזר את ערי הנמל של המהונג והנגנאם אשר נפגעו קשות על ידי הפצצות אוויריות במהלך מלחמת קוריאה (1950-53). קראה את דויטשה ארבייטסגרופה (DAG) למלאכה. הצוות שהיה מורכב מתכנני ערים, אדריכלים, אנשי הצוות הטכני ובעלי מלאכה, בנה אזורי מגורים, אזורי תעשייה, בתי חולים, בתי ספר, מלונות, אולם קונצרטים, ובריכת שחייה חיצונית. העבודה מומנה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, ותרומות מן האזרחים המזרח גרמנים. האחראי הראשון של תכנון העיר המהונג היה הבאוהאוס האדריכל קונרד פישל.
לאחר הפיצול הסיני-סובייטי ב-1960, צפון קוריאה נשארה נאמנה לסין, בעוד מזרח גרמניה נותרה קרובה יותר לברית המועצות. בגלל זה הקשרים ההדוקים שפרחו פעם הגיעו לקיפאון. לדוגמה, הרבה סטודנטים שהגיעו בשל חילופי סטודנטים מצפון קוריאה, שלמדו באוניברסיטאות במזרח גרמניה נאלצו לחזור בשנת 1962 למדינת מולדתם. כמה סטודנטים מצפון קוריאה היו מאורסים או נשואים לסטודנטים גרמנים או צעירה אחרת וכבר נולדו להם ילדים, אפילו אם מערכות יחסים אלה היו אסורות. לאחר פרידתם של האוהבים פחות או יותר אסורים, הילדים נשארו עם אמהותיהם בגרמניה וגדלו במזרח גרמניה, ואילו אבותיהם נאלצו לחזור לצפון קוריאה. רוב הגרמנים הללו לא ראו שוב את אביהם, בעלם או אהובתם. הבמאי הגרמני-קוריאניצ'ו סונג-היונג עשה סרט על המשפחות הגרמניות-קוריאניות בשנת 2015. ב-1991, צפון קוריאה הציעה למנהיג מזרח גרמניה אריך הונקר מקלט מדיני בארץ.
לאחר קריסתה של ברית המועצות, שגרירות גרמניה נסגרה עד אחרי איחוד גרמניה; "במקביל, שגרירות צפון קוריאה לשעבר במזרח ברלין הפכה למשרד להגנת האינטרסים של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה, כאשר הרפובליקה העממית של סין משמשת כמגן על השלטון. הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וצפון קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים ב -1 במרץ 2001".
שגרירות גרמניה בפיונגיאנג
אך לפני הסנקציות הבינלאומיות בשל הניסויים על טילים ונשק גרעיני בצפון קוריאה, גרמניה ביקשה חילופי שלום עם מתן מלגות חינוך לסטודנטים קוריאנים או הבאת השפה הגרמנית לקוריאה. לפיכך, גרמניה מעניקה משרה למרצה גרמני בעזרת השירות החלופי האקדמי הגרמני באוניברסיטת קים איל-סונג. כבר בשנות השמונים שהו שני מרצים באוניברסיטה כדי ללמד גרמנית, וקיימים יחסים קרובים עם החוג ללימודי קוריאה באוניברסיטת הומבולדט בברלין. מאז הרבה צפון קוריאנים יכלו לבקר בגרמניה ולהרוויח מחילופי התרבות.
סיבה אחת הייתה בגלל מדיניות אור השמש של נשיא דרום קוריאה קים דה-ג'ונג, מערכת יחסים דיפלומטית חדשה וטובה יותר עם צפון קוריאה ומיעוט חברי האיחוד האירופי התאפשרו כך שגרמניה כאומה תרבותית תוכל להקים פרויקטים עם למשל מכון גתה. בגלל סנקציות של האו"ם גרמניה לא יכולה לארח לאחרונה חוקרים צפון קוריאנים, למשל מהנדסים או מדענים.
שגרירות צפון קוריאה בברלין
לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין צפון קוריאה לגרמניה, כמו שגרמניה עשתה בפיונגיאנג, כך גם צפון קוריאה חזרה לבניין השגרירויות הישן שלהם בברלין, בו השתמשו באותה תקופה שבה גרמניה עדיין הייתה מחולקת. שגריר צפון קוריאה לשעבר, הונג צ'אנג-אי, הוחלף על ידי השגריר הנוכחי הונג רי-סי בשנת 2011.
הבניין הכבוש שפעם היה מיועד לנציגי צפון קוריאה משמש בחלקו בלבד לשגרירות. הבניין הרשמי עבר לגלינקסטראסה 5–7 בברלין, ולכן חלקיו האחרים של הבניין בימינו משמשים בין היתר כאכסניה לתיירים. גרמניה איימה על סגירת האכסניה, על מנת לבלום את יכולת הנשק הגרעיני של פיונגיאנג במאי 2017.
בן שכטר
בן שכטר (בכתיב יידי: בניומין שעכטער; נולד בשנת 1963 בברוקלין) הוא מלחין, מנצח ואישיות תיאטרון יידיש, בנו של איציע מרדכי שכטר.
ביוגרפיה
בן שכטר נולד בברוקלין למשפחת פעילי יידיש. בניגוד לרוב משפחות יהודיות, ההורים דיברו עם ילדי המשפחה ביידיש וזה הייתה שפת אם. הוא למד מוזיקה ונגינה במסגרות שונות לרבות אוניברסיטת קולומביה. בסיום הלימודים בן שכטר החליט לבנות את הקריירה בתחום תיאטרון מוזיקלי.
בן שכטר כתב מוזיקה למספר הצגות שהועלו בניו יורק לרבות בחורים ערומים שרים, Too Jewish?, Double Identity ונוספים.
הוא גם כתב מוזיקה להצגות בתיאטרון יהודי לרבות The Shtetl Comes to Life, From Kinahora to Coney Island.
בן שכטר הוא מייסד ומנצח של מקהלה ששרה ביידיש וכוללת כ-50 זמרים. המקהלה מבצעת גם יצירות קלסיות בתרגום ליידיש.
בנוסף לפעילות בתחום המוזיקה, בן שכטר מתרגם יצירות רבות מאנגלית, צרפתית ואיטלקית ליידיש.
מדד FTSE 100
מדד FTSE 100 (באנגלית: FTSE 100 Index שמו המלא מאנגלית: מדד הבורסה של הפייננשל טיימס 100, באנגלית: The Financial Times Stock Exchange 100 Index; ידוע גם בשמו המקוצר: "פוטסי 100") הוא מדד הדגל של הבורסה לניירות ערך בלונדון, העוקב אחר 100 המניות בעלות שווי השוק הגבוה ביותר הנסחרות בה.
על המדד
ה-FTSE 100 מורכב ממאה החברות הגדולות בבורסה של לונדון לפי שווי שוק מלא. שווי השוק הכולל של חברה מחושב על ידי הכפלת מחיר המניה של החברה במספר הכולל של המניות בשוק. עם זאת, רוב החברות הן חברות בינלאומיות או עם פעילות בינלאומיות משמעותית, ולכן תנועות המדד הן אינדיקטור חלש למדי לאופן בו כלכלת בריטניה מתנהלת והיא מושפעת משמעותית משערי החליפין של הלירה שטרלינג. אינדיקציה טובה יותר לכלכלת בריטניה היא מדד FTSE 250, מכיוון שחברות בינלאומיות מהוות בו חלק קטן יותר, בהשוואה ל-FTSE100.
חברות רכיב חייבות לעמוד במספר דרישות שנקבעו על ידי קבוצת FTSE, לרבות רישום מלא בבורסה בלונדון עם מחיר נקוב של סטרלינג או אירו בשירות המסחר האלקטרוני בבורסה, ועמידה במבחנים מסוימים בנושא לאום, צף חופשי, ונזילות.
סחר רציף בבורסה בלונדון מתחיל בשעה 08:00 ומסתיים בשעה 16:30 (כאשר תחילת מכירה פומבית סגורה), וערכי הסגירה נלקחים בשעה 16:35.
פוקסס
לואיזה רוז אלן (באנגלית: Louisa Rose Allen; נולדה ב-29 באפריל 1989) היא זמרת-יוצרת אנגלייה, הידועה בשם הבמה שלה פוקסס (באנגלית: Foxes).
קריירה
אלבום הבכורה של פוקסס, Glorious, יצא לאור במאי 2014 והגיע למקום החמישי במצעד האלבומים של בריטניה. אלבום האולפן השני של פוקסס, All I Need, יצא לאור בפברואר 2016.
בטקס פרסי גראמי ה-56 זכו פוקסס והמפיק זד בפרס שיר הדאנס הטוב ביותר, על שירם "Clarity".
קהילת יהודי גוניונדז
גוניונדז (בפולנית: Goniądz) היא עיירה מול נהר הבוברה - ביברזה במחוז ביאליסטוק, שבצפון מזרח פולין.
בגוניונדז התקיימה קהילה יהודית משנת 1547 שבה ניתנו זכויות מגדבורג שנתנו ליהודים רשות להתגורר בעיר ולהיות מעורבים במפעלים מסחריים ובסחר-דבר שהפך להיות אחד מעיסוקיהם העיקריים של יהודי העיירה. הקהילה נשמדה בשואה.
תולדות הקהילה
האוכלוסייה היהודית בגוניונדז נעה בתקופות השונות, בהתאם לנסיבות. על פי נתונים סטטיסטיים זמינים, בשנת 1921 היו בגוניונדז 1,135 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 2,642.
לקהילה היה בית כנסת מפואר שהיה מוקד הפעילות היהודית. נערכו בו החתונות, חזנים הוזמנו אליו וחגגו בו את כל החגים.
מקהילת גוניונדז לא צמחו רבנים גדולים בעלי שם אך רוח הקהילה הייתה רוח של יהדות ויידישקייט, ובתוכה צמחו גם בני ישיבות ותלמידי חכמים.
הקהילה התמודדה כל שנה עם בעיה נוספת - שרפה כתוצאה מהקיץ ובתי העץ. לאור כך הקימו בקהילה גדוד כיבוי אש קטן שהיה נזעק לכל שרפה.
שרפה גדולה במיוחד קרתה בשנת 1906 שפרצה בערב שבת והותירה אחריה רבים מבני הקהילה ללא בית.
גורל יהודי הקהילה בשואה
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיירה במשך 10 ימים, ושרפו את בית הכנסת. לאחר מכן מסרו את העיירה לכוחות סובייטים. ב-26 ביוני נכבשה העיירה מחדש על ידי הגרמנים.
ביולי 1941 נטבחו לפחות 116 יהודי העיירה בידי האזרחים הפולנים עוד לפני שהגיעו הגרמנים לאזור. אזרחי גוניאדז הפולנים עצמם יצרו יחידה משטרתית מיוחדת אשר הפרידה בין תושביה היהודים של העיירה ליתר אזרחי העיר. הוקמו בה שני מחנות - מחנה עבודה ומחנה השמדה. בוצעו גם עבירות של גניבת רכוש יהודי, והעלמת גופות הנרצחים היהודים בידי הפולנים.
ב - 2 בנובמבר 1942 הוציא האס אס את מרבית התושבים היהודים למחנה מעבר בכפר בוגוסזה. משם הם נשלחו למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ ורובם נרצחו עם הגעתם למחנות.
הקהילה לאחר השואה
ממחנות ההשמדה הצליחו להינצל רק כעשרה בני קהילת גויניונדז, ובנוסף להם ישנם עוד כארבעים ניצולים שהצליחו להימלט בדרכים שונות. בעיירה עצמה כבר לא גרים יהודים והניצולים התפזרו ברחבי העולם בעיקר לאמריקה וישראל.
לזכר הקהילה יצא ספר שכתבו שרידי הקהילה, "ספר יזכור, גוניונדז". הספר בנוי מעדויות וסיפורים על הקהילה ואנשיה וכתוב ברובו ביידיש, עם מעט עברית.
המועמדת (ספר)
המועמדת (באנגלית: The Selection) הוא ספר בסוגת הרומן הרומנטי ומהווה כרך ראשון מתוך סדרה של שישה מאת הסופרת קיארה קאס. הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפס בהוצאת ידיעות ספרים בתל אביב בספטמבר 2015. הסדרה זכתה להצלחה רבה בארצות הברית וספריה כיכבו בראש רשימות רבי המכר במשך חודשים במדינות רבות. כמו כן, חברת הקולנוע האחים וורנר רכשה את הזכויות להפקת סרט בעקבות הספרים.
תקציר הספר
מסורת עתיקה הנהוגה במדינת איליאה היא תחרות "הבחירה". כאשר במשפחת המלוכה היורש לכתר מגיע לפרקו, כלומר לגיל 18, הוא צריך לבחור את אשתו והמלכה לעתיד מתוך 35 מועמדות בגילאי העשרה שנבחרו מהמחוזות השונים של המדינה. כך מתחילה תחרות "הבחירה". המועמדות מגיעות לארמון המלוכה ושם מתמודדות עם הנימוסים וההליכות החדשים להן, עם הפגישות הפרטיות עם הנסיך, עם הפרסום הטלוויזיוני הרב ועם שמלות מפוארות וארוחות מהטובות שאכלו בחייהן. יתר על כן, המועמדות מתמודדות זו מול זו, מה שיוצר מתחים לא מעטים.
אמריקה סינגר, נערה ממעמד נמוך, היא אחת מהמועמדות בתחרות "הבחירה" אף על פי שהגיעה אליה בעקבות רצון משפחתה להתעשר ורצונו של אהוב נעוריה להעניק לה חיים טובים יותר ממה שהוא יכול, בשל מעמדו הנמוך אף יותר משלה. אמריקה נקלעת בעל כורחה לתחרות שאינה רוצה בה, אך לאחר שמתוודעת לנסיך בסיטואציות אינטימיות ומגלה בו צדדים אחרים משחשבה, היא מבינה שחייה כפי שהכירה עומדים להשתנות.
עלילה ודמויות
הספר מתאר את קורותיה של אמריקה, צעירה החיה במדינת איליאה, מדינה דמיונית שמתקיימת לכאורה שנים רבות לאחר ימינו אנו, אך מבחינה פוליטית כלכלית וחברתית חוזרת מספר שנים אחורה לתקופה שמזכירה את המערכת הפיאודלית. למדינה מספר מחוזות הנשלטים על ידי משפחת מלוכה אחת והמערכת החברתית מורכבת ממעמדות הממוספרים מאחד עד שמונה לפי עליונותם, כאשר 1 הוא המעמד הגבוה ביותר שאליו משתייכים המלוכה והנסיכות ו-8 הוא המעמד הנמוך ביותר שאליו משתייכים חסרי בית ואנשים שהודרו ממסגרות הולמות.
בתחרות "הבחירה" המסורתית שבמדינת איליאה, אחת מ-35 המועמדות ממחוזות המדינה השונים תזכה בנישואים לנסיך מקסון, יורש הכתר. זכיית המועמדת מובילה גם את בני משפחתה לעבור לשכבת העילית של המדינה, המעמד 1 שאליו משתייכים בית המלוכה, במקום המעמד הנמוך שבו חיו, מה שגורר שינוי תנאים רציני באורח ובאיכות חייהם. בעקבות עובדה זו אמה של אמריקה, מעמד 5, דוחקת בה להירשם לתחרות, אף על פי שהיא אינה מעוניינת בחיי אצולה, מכיוון שהתאהבה בנער ממעמד 6 ורצתה להינשא לו, לאחר שקיימו מערכת יחסים סודית במשך כשנתיים.
אהובה של אמריקה, נער צעיר בשם אספן, בוחר להיפרד ממנה בשל קשייו הכלכליים ודוחק בה להירשם לתחרות. בלב שבור, מתקבלת אמריקה כמועמדת אחת מתוך 35 ומנסה להתרגל לחייה החדשים בקרב צעירות אחרות בארמון מפואר. עוד בערב הראשון בארמון, אמריקה יוצרת קשר אינטימי וייחודי עם הנסיך מקסון שמתגלה כג'נטלמן אבירי במיוחד. לאורך שהותה בתחרות, אמריקה מתחברת לנערות מסוימות וסולדת מאחרות, בזמן שמנסה לברר את רגשותיה כלפי הנסיך מקסון וכלפי ההשלכות של זכייה בתחרות "הבחירה".
העלילה מתהפכת כאשר אספן מתגייס לצבא המלך ומוצב בארמון המלוכה כאחד השומרים. דווקא כאשר יחסיהם של אמריקה ומקסון מתחממים במיוחד, נוכחותו של אספן במקום מבלבלת את אמריקה וגורמת לה לתהות אם היא עושה את הדבר הנכון כשהיא ממשיכה בתחרות עד לשלביה האחרונים.
התמה
סדרת ספרי "המועמדת" עוסקת למעשה בשאלה "איך בוחרים בת זוג". הסיפור בוחן את המודל העתיק, המופיע כבר בתנ"ך במגילת אסתר, שבו הגבר בעל המעמד מעביר לפניו את הבנות ובוחר מהן. ב"מועמדת" מקסון כמובן צריך לבחור לו אישה מבין 35 המועמדות, בדיוק כמו אחשוורוש, אך העניין מקבל רובד נוסף כאשר גם המועמדת עצמה עומדת בפני בחירה - בין מקסון ובין אספן. כל זאת, כשהערכים של גיבורים הם ערכים מודרניים יותר.
האמירה העולה מן הספר היא שבשביל שאהבה תתקיים שני הצדדים צריכים לחוש ביטחון מלא שהם נבחרו כבר זה על ידי זה.
ספרי ההמשך
"המועמדת" הוא ספר ראשון בסדרה של שישה ספרים, ספרי ההמשך תורגמו אף הם מאנגלית לעברית על ידי נעה בן פורת, והודפסו בהוצאה "ידיעות ספרים".
טישלר
טישלר הוא שם משפחה ממקור גרמני ופירושו "נגר".
ולדימיר טקצ'נקו
ולדימיר פטרוביץ' טְקַצ'נקו (ברוסית: Владимир Петрович Ткаченко; נולד ב-20 בספטמבר 1957) הוא כדורסלן סובייטי לשעבר. כוכב סטרויטל קייב (1974-1982), צסק"א מוסקבה (1983-1989) ונבחרת ברית המועצות בכדורסל (1976-1987). הוביל פעמיים את נבחרתה האולימפית של ארצו לזכייה במדליית ארד באולימפיאדת מונטריאול (1976) ובאולימפיאדת מוסקבה (1980). ב-1979 זכה בפרס יורוסקאר, פרס מר אירופה ופרס שחקן השנה בכדורסל באירופה. ב-1985 עוטר בעיטור אות הכבוד. ב-2015 נבחר להיכל התהילה של פיב"א.
תולדות חייו והקריירה שלו
טקצ'נקו נולד בסוצ'י ומתנשא לגובה של 2.21 מטרים. הצטיין בעמדת סנטר. כשחקן הגנה ביכולתו לבלום שחקני יריב ובכך לאפשר לשחקני קבוצתו לקלוט ריבאונדים. בהתקפה התבסס על תרגילים פשוטים והיה קלע טוב, יחסית לשחקן בממדיו. במשקל של כ-140 ק"ג ופניו עטורות שפם גדול גיבש תדמית של שחקן בעל מראה מאיים על המגרש.
הוא החל לשחק בגיל 16 במסגרת ליגת ברית המועצות בכדורסל גברים עבור קבוצת סטרויטל קייב. בשנת 1983 עבר לצסק"א מוסקבה, עמה שיחק עד לסיום עונת 1988/1989. בשנותיו האחרונות בקבוצה סבל משורת פציעות כולל פריצת דיסק שהקשתה על תפקודו. בסיום שירותו בצסק"א (שהשתייכה לצבא האדום) קיבל דרגת סרן ופנסיה צבאית. טקצ'נקו שיחק עונה נוספת במועדון הספורט של גואדלחרה בליגה השנייה בספרד ופרש בסיומה, ב-1990. בהמשך שיחק בליגה לשחקנים בוגרים עד שפרש.
טקצ'נקו זומן לראשונה לסגל נבחרת ברית המועצות בגיל 19, על ידי המאמן אלכסנדר גומלסקי. הוא השתתף במשחקי נבחרת ברית המועצות מ-1976 ועד 1987. בשנת 1977 זכה עם הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל, ב-1979, 1981 ו-1985 זכה במדליית זהב וב-1987 שוב במדליית כסף. למקום השני באליפות 1979 הגיעה נבחרת ישראל בכדורסל, שהתמודדה לראשונה עם "הענק הרוסי". ב-1982 זכה עם הנבחרת באליפות העולם בכדורסל, ב-1978 וב-1986 זכתה נבחרת ברית המועצות במקום השני באליפות.
בישראל
על אף שהיה שחקן צסק"א מוסקבה, יריבתה המושבעת של מכבי תל אביב במסגרות גביע אירופה לאלופות בכדורסל, היה טקצ'נקו "הענק" או "הנפיל" דמות אהובה על הקהל הישראלי ושם נרדף לענק.
זבד לוטראי
זבד לוטראי (שם מדעי: Cynogale bennettii) הוא מין יחיד בסוגו של טורף ממשפחת הגחניים החי באזורי מקווי מים בדרום-מזרח אסיה ומותאם לחיים חצי-מימיים. בשל הרגלי חייו הוא מזכיר מעט לוטרה ומכאן שמו. הזבד משתייך למשפחת הגחניים שהיא משפחת דמויי חתול קטנים החיים באזורים טרופיים בעולם הישן.
מאפיינים
הזבד הלוטראי חי בטבע בתאילנד, מלזיה, אינדונזיה (בעיקר בסומטרה ובורנאו) וברוניי וייתכן שגם בווייטנאם, באזורי מים והוא מותאם לחיים מימיים: הוא בעל לסת גדולה עם שפם ארוך החש בתנועות קטנות במים, רגליים בעלות קרומי שחייה וטפרים חדים. הוא בעל צוואר קצר, אוזניים ועיניים קטנות ופרוותו בצבעי חום-אפרפר עד חום בהיר. למרות שהוא חי באזורים מימיים הוא בעל זנב קצר יחסית. אורכו 57-68 ס"מ ומשקלו 3-5 ק"ג.
הם חיים ביערות גשם או יערות שפילה וגם בביצות וביצות מנגרובים, וברוב המקומות האלו נוהגים לשחות במקווי המים בהם. הם אוכלים בעיקר מזון מיימי כמו דגים, סרטנים ורכיכות שונות וגם מטפסים על עצים אז הם יכולים לצוד ציפורים או לאכול פירות.
יש מידע מועט על מין חשאי ונדיר זה.
הזבד מצוי בסכנת הכחדה עקב הרס בית גידולו וכן מזיהומים שונים. האוכלוסייה פחתה ב-50% בשלוש השנים האחרונות.
בית החרושת הקיסרי לחרסינה
בית החרושת הקיסרי לחרסינה (ברוסית: Импера́торский фарфо́ровый заво́д) הוא אחד העתיקים באירופה, שנוסד בשנת 1744 והוא הראשון מסוגו ומהמפעלים הגדולים ברוסיה לייצור חרסינה אומנותית. ממוקם בסנקט פטרבורג.
שם
בעת הקמתו בית החרושת נקרא במקור בית החרושת לחרסינה נייבה, משנת 1765 - בית החרושת הקיסרי לחרסינה, משנת 1917 - בית החרושת הממלכתי לחרסינה (GFZ - בקיצור), בשנת 1925 נקרא המפעל על שם לומונוסוב בציון חגיגת 200 שנה לאקדמיה הרוסית למדעים; המפעל קיבל את שמו הרשמי - בית החרושת לחרסינה הלנינגרדי על שם מיכאיל לומונוסוב עם שמו המקוצר בית החרושת לחרסינה על שם לומונוסוב (LFZ בקיצור), שהיה שמו עד 2005.
היסטוריה
במאה ה-18 ברוסיה היה עניין רב בחרסינה. על מנת לארגן בית חרושת חרסינה בסנקט פטרבורג ב-1 בפברואר 1744, מקורבה של הקיסרית יליזבטה פטרובנה, הברון ניקולאי קורף, שהיה בסטוקהולם במשימה דיפלומטית, הגיע להסכם עם כריסטופר גונגר מטעם הקיסרית לניהול בית חרושת זה. ארגון בית החרושת והפיקוח עליו הופקדו על מנהל הקבינט של הוד מלכותה הקיסרי הברון איוואן צ'רקסוב.
גונגר זכה לתמיכה חומרית וחופש פעולה, אך לא היה בקיא כל כך בארגון ייצור החרסינה מאפס. בסוף 1744 החל גונגר, יחד עם דמיטרי וינוגרדוב, שצורף אליו, בניסויים עם חימר ג'צ'ל. במהלך כל שהותו ברוסיה (1744–1748), הוא הכין רק חצי תריסר כוסות באיכות מפוקפקת: היו להם צורה מעוקלת וצבעם היה כהה; גונגר ביצע מספר טעויות והוא סירב לחשוף את החניך לייצור חרסינה בטכנולוגיה מתקדמת יותר. צ'רקסוב נאלץ להפקיד את העניין לדמיטרי וינוגרדוב, שבמשך עשור הצליח להקים ייצור של חרסינה איכותית בפטרבורג. כבר כתוצאה מניסויים בשנים 1747–1748, קיבל וינוגרדוב "פורצלן לבן ושקוף מספיק כשהזיגוג לא מפגר אחרי המסה"; בשנים 1750–1751 הוקם קו ייצור קופסאות וכלים קטנים.
בשנת 1758 מתו צ'רקסוב ווינוגרדוב ובאביב 1759 חודשה העבודה בבית החרושת על ידי האדון הסקסוני א.ג. מילר. בשנת 1762 הופקד בית החרושת לפיקוחו של מ. ב. לומונוסוב, אך באותה שנה חזרה להנהלה א. ב. אולסופייבה.
ממרץ 1764 החל הצרפתי ארנו לעבוד במפעל, לאחר מכן קרלובסקי. בשנת 1776 הוחלפה אולסופייבה על ידי ג.נ. טפלוב, ובשנת 1773 הועמד בית החרושת לרשות הגנרל-פרוקורור א.א. וויאזמסקי אשר שיפר את משק בית החרושת והזמין בעלי מלאכה אירופאים.
בשנת 1779 הוזמן המומחה הצרפתי ז'אן-דומיניק ראשה לתפקיד יוצר הדגמים של בית החרושת (ברוסיה הוא רכש את השם יוקב איוואנוביץ ראשט). לאחר שעבד שם במשך רבע מאה, תרם תרומה רבה לפיתוח ייצור חרסינה אומנותית. הוא עצמו התפרסם בזכות סדרת הדמויות המפורסמת "עמי המדינה הרוסית" (1780), שיש לה ערך היסטורי, אתנוגרפי ואמנותי רב. "השירות הערבסקי" (1784) ומדגמים אחרים מתעשיית החרסינה הרוסית (בפרט, פסל חזה בגודל 27 סנטימטרים של יקטרינה השנייה) נוצרו גם הם על בסיס הדגמים של ראשה.
בשנת 1792 עברה השליטה על בית החרושת לנסיך נ. יוסופוב, שבמהלכו התרחשה העלייה הגדולה ביותר בתחום והערך האמנותי של חרסינה רוסית עלה. יוסופוב מינה את סמואל סמוילוביץ' פיינר את למנהל. בשנת 1799 הוקם סניף בגטצ'ינה, שם יוצר חרסינה מהזנים הנמוכים והזולים יותר; הסניף התגלה כבלתי רווחי ונסגר כבר בשנת 1802.
למנהל בית החרושת החדש מונה קרמיקאי מנוסה בשם פ.פ. גאטנברג והזמין את שלושת האמנים של מפעל החרסינה המלכותי של ברלין - שולץ שרייברגה וזייפרטה ויצרן הדגמים מוסנרה. כמו כן, ס. פימנוב הוזמן מהאקדמיה לאמנויות. בשנת 1815 הופיעו במפעל מספר טכנאים ואמנים זרים. פימנוב ניהל את בית החרושת עד 1831, עד שהתרחשו צרות: ניקולאי הראשון לא היה מרוצה מפסל החזה שלו, שנועד לתערוכה אקדמית. בראש המחלקה לייצור דגמים עמד א. וורוניחין, שעבד בבית החרושת 15 שנה.
בשנת 1833, לייצור חרושת, נפתחה מחלקת חרס, שנסגרה בשנת 1841. אבל עוד בשנת 1840 (בעקבות אופנה למסגרות ברונזה סיניות), נפתחה סדנת ברונזה.
במשך כמעט מאה שנה נוצר חרסינה "תוצרת רוסיה", אולם בסביבות 1836 החלו להשתמש בחימר צרפתי, ומשנת 1844 - אנגלי; במקביל המשיכו בשימוש ביתי של חרסינות ממותג גלוחובסקאיה של בית החרושת.
בשנת 1837 הוקם חדר תצוגה לדוגמאות חרסינה, שהפכו עד שנת 1845 למוזיאון.
תחת ניקולאי הראשון, המפעל נוהל על ידי קומרוב, פ. פנסקי, ו. גליאמין א. אוזרסקי, פ. יאזיקוב.
בשנת 1855 הפך א. סיבקוב למנהל ועד מהרה למנהל כל המפעלים הקיסריים ברוסיה, כאשר פ. פורוסטובסקי מונה למנהל בית החרושת. באותה עת כיהנו מנהלים כמו ו. א. רננקאמפף וא. פ. סומארוקוב. בתקופה זו הופיע חידוש משמעותי - הלבשת טרקוטה, כמו גם דרכים חדשות לקישוט חרסינה - זיגוגיות צבעוניות וצביעה על הגולגולת עם חרסינה נוזלית (פטה-סור-פטה) על רקע קובלט או כרום. במקביל, נצפתה הידרדרות בייצור וירידה באיכות האמנותית ובסגנון המוצרים.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נאסרה מכירת חרסינה לאנשים פרטיים. מנהל בית החרושת היה ד. נ. גורייב ותחת ניקולאי השני - נ. פון וולף (עד 1910), ומאז 1911 - נ. ב. סטרוקוב.
בתחילה היה למפעל מעמד של בית החרושת לחרסינה הקיסרי והוא היה ממוקם בשליסלבורג סמוך לגדות הנבה, 10 ורסטאות מפטרבורג. תחתיו פעלה כנסיית ההשתנות בשנות השלושים של המאה העשרים, ובית הקברות של בית החרושת הוקם בסמוך. במאה העשרים האתר כולו בתוך גבולות העיר (שדרת ההגנה של אובוכוב 151).
ולריאן ימליאנוביץ' גליאמין (1794–1855) מונה למנהל בשנת 1832. בהמשך לבית הספר הטופוגרפי הזה הוא הצליח איכשהו למסור לקיסרית שני אלבומים בצבעי מים. "צייר מצוין" - זה מה שאמרו עליו בבית המשפט. אולי זה לא מילא תפקיד בבחירת מועמדותו לתפקיד מנהל בית חרושת אלגנטי, אך ברור שטעמו האנין השפיע על מוצרי החברה. תחתיו החלו לעבוד אמנים כמו א. וורוניכין וס. פימנוב. נבנו מרפאה, בית מרקחת ובית מדרש. הוקם בית מלאכה לכלי חרס. נפתח בית ספר ביתי של אמני פורצלן ובית ספר לילדי עובדי בית החרושת. לרגל 100 שנה לייצור, הוקם מוזיאון בו הוצגו מוצרים למופת.
בסוף המאה ה-19 הורה הקיסר אלכסנדר השלישי להוציא לפועל את כל הזמנות המשפחה הקיסרית בשני עותקים - האחד נועד להישמר במוזיאון בית החרושת, השני ניתן למשפחה הקיסרית. המסורת נשמרה במאה העשרים, כולל בתקופה הסובייטית, בה הוזמנו שבוצעו תמיד בוצעו בשני העתקים: אחד למזמין ואחד למשמרת המוזיאון.
בשנים 1901–1907 נוצרו פסליו של אדמסון: "שמיעת לחישות הים", "נשיקת הגל", ;, "שד", "זעקת הנפש."
אוסף המוזיאון של המפעל פונה פעמיים: הפעם הראשונה - בסתיו 1917, כשהאוסף נלקח לפטרוזבודסק (עד 1918), השנייה - בשנת 1941, כאשר פונו התערוכות לאירביט (אורל).
בשנות העשרים עבדו במפעל אמנים מפורסמים כמו קזימיר מלביץ', איליה צ'שניק, ניקולאי סוטין, כמו גם המדען והטכנולוג ניקולאי קחלוב.
במשך יותר משישים שנה עבד במפעל הווירטואוז של הסגנון המסורתי הרוסי, אלכסיי ורוביובסקי. מאז שנת 2002 המפעל היה בבעלות חברת אורלסיב של ניקולאי צבטקוב. בשנת 2005, על פי החלטת בעלי המניות, שם המפעל שונה ל"בית החרושת הקיסרי לחרסינה" («Императорский фарфоровый завод»).
מוצרים
מאז 2005, בית החרושת מתמקד בייצור של יצירות אמנותיות יוקרתיות מוגנות בזכויות יוצרים תחת המותג "חרסינה קיסרית".
כיום במבחר בית החרושת ישנם יותר מ-4,000 פריטים בצורות שונות.
TLV Fashion Mall
TLV Fashion Mall הידוע בשם "קניון טי. אל. וי." הוא מרכז קניות מקורה אשר נמצא במתחם השוק הסיטונאי לשעבר בתל אביב כחלק מקומפלקס גינדי TLV.
היסטוריה
קניון טי אל וי הוא חלק ממתחם השוק הסיטונאי לשעבר אשר הוקם בשיתוף פעולה של "רבוע כחול נדל"ן", "משה ויגאל גינדי" ו"גינדי השקעות". בנוסף לקניון המתחם כולל ארבעה מגדלי מגורים בני 48 קומות, מספר בנייני מגורים בני 12 קומות, אשכול גנים, בית ספר יסודי וקאנטרי עירוני אשר הגישה ממנו נעשית מהקניון עצמו. במסגרת הקמת הקניון הוקמה חברה בשם "קניון העיר תל אביב בע"מ" אשר הייתה בבעלות משותפת של "רבוע כחול נדל"ן" ו"משה ויגאל גינדי" אשר משמשת כחברת הניהול של הקניון ושאר מתחם השוק הסיטונאי.
במרץ 2017 כשבועיים לפני פתיחת הקניון נערך במקום שבוע האופנה 2017 אשר במסגרתו גינדי נתנה חסות.
הקניון נפתח לציבור באפריל 2017. בספטמבר 2018 נודע שהקניון צובר הפסדים כספיים אז פתיחתו.
בספטמבר 2019 תבעה קבוצת פוקס את הקניון בטענה על גביית דמי שכירות כפולים במחשכים.
בדצמבר 2019 מכרה גינדי את חלקה בחברת "קניון העיר תל אביב בע"מ" ל"רבוע כחול נדל"ן" ובכך הקניון עבר לבעלות מלאה של רבוע כחול. עם מכירת החברה גינדי ויתרה על זכויותה במרבית המתחם בו כלול הקניון אך ארבעת המגדלים בני ה-48 קומות אינם כלולים בעסקה ונשארים בבעלות גינדי.
מבנה הקניון
הקניון כולל שתי קומות מסחר בשטח של כ־32.5 אלף מ"ר, כאשר מפלס הרחוב הוא הקומה העליונה.
לקניון שתי כניסות – אחת בכל רחוב (חשמונאים וקרליבך) והקניון עצמו בנוי בשתי שדרות חנויות כאשר האחת ישרה וכוללת תאורת סקיילייט והשנייה מעוגלת.
בקניון אין אזור מזון ייעודי ומרבית המסעדות במתחם נמצאות מחוץ לקניון, על דפנותיו, פרט למספר מסעדות אשר נמצאות בתוך הקניון עצמו.
מתחת לקניון ישנו חניון תת־קרקעי ענק בתשלום המתפרס על שתי קומות וכולל כ־1,560 מקומות חניה.
ספיריים
סַפִּיריים (שם מדעי: Sapphirinidae) היא משפחה של סרטנים פלנקטונים, הנפוצה באוקיינוסים של העולם. מינים רבים במשפחה מסוגלים להחזיר אור צהוב, סגול ובעיקר כחול הדומה להשתקפות אבן חן כדוגמת הספיר ומכאן נגזר שמם.
מאפיינים
צורתם עגולה ושטוחה, דמוית עלה, וגודלם נע בין 1 ל-7 מ"מ. הספיריים נמנים עם תת-מחלקת השטרגליים, אך בשונה מרוב הפריטים בתת-מחלקה זו שהם צמחוניים ומסננים מזון מהמים או ניזונים מאצות מקרוסקופיות, הספיריים טורפים במשך היום וטפילים במשך הלילה על יצורים גדולים מהם כגון סלפות. הם חיים לרוב בשכבה העליונה של המים עד עומק של כ-100 מטר אך מינים אחדים נמצאו גם בעומק של 250 מטר. בניגוד לשאר הזואופלנקטון הספיריים נמשכים לאור ועולים לפני המים במשך היום.
הספיריים ידועים בעיקר בזכות תצוגת האור המרהיבה שלהם כאשר להקות גדולות מאירות את פני הים. בתרבות היפנית המחזה נקרא טאמה-מיזו (מי-תכשיטים). רק הזכרים מחזירים אור, כנראה כחלק מתהליך החיזור. תצוגת אורות המשתנה בין המינים השונים. הזכרים מסוגלים לשלוט בהחזרת האור ו"להעלימה" במידת הצורך, כך שהם הופכים לשקופים בדומה לנקבות.
החזרת האור נעשית בעזרת מבנים ננומטרים הידועים בשם גביש פוטוני שבנויים אצל הספיריים בצורת לוחות העשויות מגואנין. בניגוד ליצורי ים רבים בעלי ביולומינסנציה הניתנת לזיהוי רק בחושך או באור חלש, האור של הספיריים הוא צבע פיזיקלי הנוצר באמצעות החזרת קרני השמש ולכן נראה היטב בצהרי היום.
אסכולת פרנקפורט
אסכולת פרנקפורט הוא כינוי לקבוצת אינטלקטואלים נאו־מרקסיסטים אשר החלה לפעול בגרמניה בשנות ה־20 של המאה העשרים וביקשה לחקור את החברה והתרבות מנקודת מבט ביקורתית, תוך עיסוק בתחומי דעת שונים כמו סוציולוגיה, פסיכולוגיה, פילוסופיה ותורת הספרות. חברי האסכולה הושפעו מהתיאוריה המרקסיסטית באשר לקונפליקט היסטורי ומעמדי בין בעלי אמצעי הייצור ובין הפרולטריון, מעמד הפועלים; הגות האסכולה התבססה על ההנחה שמבנה החברה הקפיטליסטי מונע מהפרולטריון להתקומם על מצבו, משום שהוא שבוי בתודעה כוזבת של שוויון מעמדי ואושר אישי.
על אף שמה, מרבית הזמן פעלה אסכולת פרנקפורט בארצות הברית; זאת משום שלאחר ייסודה בגרמניה, נאלצו חבריה להגר לארצות הברית בשל עליית השלטון הנאצי, כשחלקם חזרו לגרמניה רק במהלך שנות ה־50. בין ההוגים הבולטים באסכולה היו מקס הורקהיימר, קרל ויטפוגל, פרידריך פולוק, תיאודור אדורנו, הרברט מרקוזה, ולטר בנימין, ליאו לובנטל ואריך פרום.
ההגות והמחקר של חברי אסכולת פרנקפורט עולים לרוב במהלך לימודי סוציולוגיה, תקשורת, אמנות, קולנוע, ספרות, פילוסופיה ולימודי תרבות.
היסטוריה
בשנות ה־20 של המאה העשרים התקבצו הוגים וחוקרים בעלי תפיסה ביקורתית מרקסיסטית במכון למחקר חברתי של אוניברסיטת פרנקפורט. קשה להעלות על הדעת גורם אקדמי רשמי המקדם מחקר ברוח התפיסות מרקסיסטיות בגרמניה באותה עת. המכון היה גוף עצמאי והמימון לפעילותו בא מתרומתו של פליקס וויל, שביקש לקדם מחקר בלתי תלוי של ההשקפות המרקסיסטיות, שישמש משקל נגד למחקר האקדמי הקונפורמי באוניברסיטאות הגרמניות. שמו המלא של המכון היה "מכון פרנקפורט למחקר חברתי" (Sozialforschung).
תיאוריה ביקורתית
אנשי אסכולת פרנקפורט עשו שימוש במושג תאוריה ביקורתית כדי לתאר את עבודתם, שהייתה מוכוונת לעבר שינוי חברתי רדיקלי, ולכן שונה מתאוריה מסורתית, כלומר תאוריה במובן המדעי הטהור. חידוש היה גם בגישתם האינטרדיסציפלינרית, ששילבה סוציולוגיה, מדעי המדינה וכלכלה עם פילוסופיה, פסיכולוגיה, חקר המוזיקה, חקר האומנות, חקר התרבות וחקר הדתות.
תודעה כוזבת
הגישות הנאו־מרקסיסטיות שואבות את השראתן מהכתבים המוקדמים של קרל מרקס ומדיוניו בשאלות על התודעה; הביטוי המובהק של עניין זה הוא המושג "תודעה כוזבת", המנסה להסביר מדוע אנשים אשר על פי התפיסה המרקסיסטית מנוצלים כלכלית ומדוכאים מבחינה חברתית ופוליטית, פועלים באופן המנוגד למה שנתפש כאינטרס המעמדי האמיתי שלהם. מרקס התכוון לפרולטריון שחי בתוך ההסדרים הכלכליים המקפחים אותו ואינו מתמרד. הפרולטריון הוא המעמד שבמסגרת ההסדרים הכלכליים הקפיטליסטיים יכול להציע למכירה רק את כוח העבודה שלו ואין לו שליטה באמצעי ייצור.
מרקסיסטים מהדור שחווה את מלחמת העולם הראשונה היו צריכים למצוא הסבר מספק לשאלה מדוע נמנעו הפועלים מארצות אירופה השונות מהצטרפות למאבק הפרולטריון והזדהות עם האינטרסים העל לאומיים המעמדיים, כפי שהתבקש על פי התאוריה המרקסיסטית, ובמקום זאת הפגינו הזדהות עם האינטרסים הלאומיים הבורגניים. על הרקע הזה ניסו להסביר מדוע לא התרחשה עדיין המהפכה שמרקס סבר שהיא בלתי נמנעת ומדוע קם משטר ששאב מרוחו של המרקסיזם דווקא בברית המועצות, ארץ מפגרת בהתפתחותה הכלכלית, שמרבית האוכלוסייה שלה הם חקלאים שאינם יודעים קרוא וכתוב, ולא במקום שבו המשטר הכלכלי הקפיטליסטי המפותח, כפי שמתחייב על פי תורת מרקס. הנאו־מרקסיסטים מתחו ביקורת חריפה על המשטר הקומוניסטי בברית המועצות כבר משנותיו המוקדמות.
אסכולת פרנקפורט התעסקה בעיקר ביחסי שליטה. לטענת החוקרים, הקונפליקט האמיתי הוא בין החיים שיש לבין החיים שהיו יכולים להיות, מבחינת תרבות צריכה כוזבת ומבחינת התנהלות הממשלות. החברה מייצרת משאבים, ורובם לא הולכים לצורכי העם, אלא לצרכים כוזבים (לדוגמה ייצור סוגים רבים של אבקות כביסה). מכאן נגזר המושג "ידע אינסטרומנטלי", שהוא ידע עם השלכות פרקטיות. ידע כזה עסוק בלגלות איך עושים דברים, ולא במה שצריך או ראוי להיעשות. כך גם הדרך הדומיננטית לחשיבה בעולם המודרני, שמתייחסים אליה במדעי הטבע וגם במדעי החברה, היא באמצעות טיעונים אינסטרומנטליים. זאת אומרת, העולם נראה כבסיס לפיתוח אישי וכמשאב להתקדמות, והאנשים אינם אנשים, אלא הם בעלי תכונות ויכולות שאפשר לנצל.
דיכוי מעמדי
למשל, אנשים מנהלים את חייהם בהתאם לתפיסות הקיימות והמקובלות, המעצבות את סגנון החיים שלהם וגם את השאיפות שלהם. הם משוכנעים שהם זקוקים לחפצים או למכשירים שאותם הם רוכשים בכסף שצברו בעבודה. לכן הם מעדיפים לעבוד עוד ועוד כדי לקנות ולצרוך עוד ועוד ועל ידי כך הם משתעבדים. לדעתם יש להם אפשרות בחירה, בעוד שלפי הטיעון הנאו־מרקסיסטי חופש הבחירה שלהם נוגע רק לברירות לא מהותיות, כשסגנון החיים שלהם ממשיך לתמוך בסדר הכלכלי הקיים. למשל לבחור בין מכוניות מתוצרת זו או אחרת או לקנות בגד של יצרן זה או אחר, או הדוגמה הקלאסית שתיאודור אדרונו ומקס הורקהיימר השתמשו בה לעיתים קרובות: לבחור בין משחת שיניים זו אחרת כאשר עצם הרכישה של המוצר אינה משנה את העובדה שאנחנו משתמשים במשחות השיניים מכל תוצרת שנקנה כדי לעשות אותה פעולה, לצחצח שיניים. המשל הזה של משחת השיניים מתאים גם לבחירה בין סוגי הקפה או הכריך הנקנים וגם ביחס למועמדים שאנחנו מחליטים לתת להם את קולנו בבחירות לנשיאות. על רקע זה אפשר להבין את חשיבותה של התרבות הפופולרית, מהמוזיקה, הקולנוע, העיתונות ושידורי הרדיו והטלוויזיה ועד לפרסומות.
פסיכולוגיה חברתית
אנשי המכון עסקו גם במחקרים אמפיריים, אחד המחקרים החשובים שעשו בראשית שנות השלושים בגרמניה, טרם עלו הנאצים לשלטון, בחן אם קיימים אפיונים מיוחדים או נטיות מובחנות לאנשים המעדיפים מנהיגים טוטליטריים. המחקר הזה חשוב לא רק מבחינת הממצאים שלו אלא גם מבחינה מתודולוגית, והוא נחשב לאבן דרך בהיסטוריה של הפסיכולוגיה החברתית. אנשי המכון, בראשותו של תאודור אדורנו, אספו באמצעות שאלונים נתונים מאלפי גרמנים ובנו מאגר גדול מאוד ביחס לאמצעים הטכנולוגיים שעמדו לרשותם. את הנתונים הם עיבדו באמצעות פרוצדורות סטטיסטיות פשוטות והגיעו למסקנה שקיים דפוס אישיות מסוים, אישיות סמכותנית, של אנשים הנוהים אחר מנהיגים סמכותיים ונוטים לתמוך במשטר טוטליטרי. אנשים בעלי "אישיות סמכותנית" מחפשים תמיד מישהו שיגיד להם מה לעשות ומה לחשוב יותר מאשר אנשים שלא ניחנו בדפוס אישיות כזה ולכן הם עצמאיים יותר ("אישיות דמוקרטית"). אנשים עם "אישיות דמוקרטית" מפתחים חשיבה אוטונומית ולכן אינם נזקקים למישהו שיחשוב עבורם ויורה להם מה נכון לעשות. תאודור אדורנו סיים את כתיבת המחקר והמסקנות בארצות הברית.
"חרושת התרבות"
תרבות ההמונים באמצעות תקשורת ההמונים, גרסו אנשי האסכולה, עוזרת ליצור תחושות מוטעות של שוויון על ידי חרושת תרבות אחידה וממוסחרת. פעם היה פער בין העניים והעשירים: רק העשירים צרכו תרבות של קונצרטים, ואילו העניים לא. כיום, כולם צופים בטלוויזיה ואין יותר פער בין העשירים והעניים כי כולם צורכים אותה תרבות. על פי גישה זו תעשיית הבידור משרתת את האליטה השלטת. ככל שמעמדה של חרושת התרבות נעשה יותר ויותר איתן, כך היא מסוגלת לשלוט יותר בצורכי הצרכנים: לייצרם, לכוונם ולהשליט בהם משמעת. תעשיית הבידור קובעת שפה משלה, עם תחביר ומילון ייחודי לה. היא מטביעה את חותמה באופן כל כך יסודי עד שכל פרט ופרט בתוך הז'רגון יתאים לתפיסה שלה את המציאות, ולאופן שבו היא רוצה שנתפוס את המציאות. הכפיפה המתועשת הזאת היא עקבית, היא מכפיפה את כל ענפי הייצור הרוחני למטרה אחת ויחידה – להעסיק את חושיהם של בני האדם, כדי שלא יוכלו לחשוב על דבר אחר כמו המהפכה. בידור הוא הארכת העבודה בעידן הקפיטליזם המאוחר.
"אדם חד־ממדי"
המעמד הנמוך שצורך תרבות "כאילו גבוהה" נקרא "האדם החד-ממדי" (מרקוזה). הוא מאופיין בכך שאינו צריך להתאמץ, הכול מוגש לו מוכן וקליל. הוא אינו מעוניין בשינוי חברתי, הוא פסיבי ולכן לא הוא זה שיביא את המהפכה לה ייחלו אנשי האסכולה. המסקנה מכך הייתה שתחושת השוויון המזויפת שמפיצה תקשורת ההמונים גורמת לקיבוע הסטטוס קוו, עוזרת לשלטון לשמר את המצב הקיים, ועל–ידי כך מונעת את המהפכה. "תרבות חד־ממדית" זו התרבות המייצרת ומספקת צרכים כוזבים. התרבות הדומיננטית מייצרת מוצרים ורעיונות הנקנים ומופנמים על ידי כולם (מה נכון, מה אמיתי, מה מוצלח, מה יפה, איך צריך להתנהג, מה צריך לעשות וכדומה).
התרבות הפופולרית
בהקשר זה, בולטות כמה עבודות של אנשי האסכולה כמו המסה של תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, הדיאלקטיקה של הנאורות (Dialektik der Aufklärung), משנת 1947 העוסקת בתרבות פופולרית. תיאודור אדורנו חקר את מוזיקת הג'אז וכתב מאמר המסביר כיצד זו מנתבת את מאזיניה, כביכול, לקצב של עבודה בבית חרושת ובאופן כזה מצטרפת ליצירה התרבותית המחזקת את ההסדרים החברתיים הקיימים. ליאו לוונטל חקר את הערכים של האמריקאים, כפי שהתבטאו בשאיפות שטופחו בעיתונות פופולרית והופצו באמצעות מאמרים על אנשים מצליחים. מחקר אחר שלו בדק את השינויים בשאיפות כפי שהתבטאו במדורים האסטרולוגיים של העיתונים. הוא זיהה הבדלים מובהקים בין שנות העשרים שבהן נהגו לכתוב על תעשיינים מצליחים שעשו את הונם באמצעות יוזמה ועבודה קשה, לבין שנות הארבעים שבהן הגיבורים היו כוכבי קולנוע ושחקני פוטבול, ולעיתים קרובות יוחסה הצלחתם למקרה או למזל. לדעתו, השינוי הזה משקף מעבר משלב של קפיטליזם יוזם ומחדש לשלב של קפיטליזם צרכני, שבו התדמיות הן העיקר והגיבורים אינם אנשי מעשה אלא אנשים שמסתכלים עליהם.
חברי האסכולה והיהדות
בשנת 1931 קיבל על עצמו מקס הורקהיימר את ניהול המכון. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עמדו חברי המכון בסכנה, הן בשל תפיסותיהם המרקסיסטיות שהפכו אותם בתנאים הללו לאויבים הרשמיים של השלטונות והן בגלל היותם יהודים. חלק מהם הצליח להגר מגרמניה לארצות הברית, שם הקימו את המכון מחדש בניו יורק, סמוך לאוניברסיטת קולומביה (ברחוב 117 מערב), בשנת 1934. המכון שב לגרמניה בשנת 1949 והפעם כגוף רשמי של אוניברסיטת פרנקפורט. חלק מחברי המכון (מרקוזה, פרום) נשארו בארצות הברית והשתלבו במערכת האקדמית שם. בזמן שהמכון פעל בארצות הברית המשיכו אנשיו במחקריהם ופרסמו אותם בגרמנית. התרגום לאנגלית של כמה מעבודותיהם נעשה רק בשנות ה־60 וה־70 ואז הן נודעו לאנשי אקדמיה דוברי אנגלית.
ביקורת
אחת מנקודות הביקורת נגד אסכולת פרנקפורט הייתה הטענה שהאסכולה היא למעשה ביקורת רומנטית ואליטיסטית של תרבות ההמונים במחלצות נאו-מרקסיסטיות. מה שמטריד את התאורטיקנים באסכולה, נטען, אינו דיכוי ההמונים אלא העובדה שאיאן פלמינג או "הביטלס", ולא המחזאי סמואל בקט או המלחין אנטון וברן, הם הזוכים לאהבתו של ההמון.
תהיות מכיוון אחר עלו בקשר למידת התקפות של תאוריה הדוחה את מסלול ההתפתחות המרקסיסטי, כפי שכונן אותו מרקס, אך מאמצת לעצמה אלמנטים מתוכו, תוך ניתוקם מן ההקשר בו נוצרו. באופן זה, מאמצת התאוריה מונחים כמו תודעה כוזבת, כאילו יש להם משמעות שאינה קשורה לתאוריה מסוימת ובכך מצויה באופן תמידי בסתירה פנימית בתוך עצמה.
אפשר גם להתפלא מדוע לא היו נשים בין חברי אסכולת פרנקפורט. את הדבר הזה צריך להבין על רקע המוסכמות החברתיות של התקופה שבה פעל המכון. בגרמניה היו בנות הזוג של אנשי אסכולת פרנקפורט שותפות פעילות לעבודת המכון, בעיקר מאחורי הקלעים. הן עצמן לא טיפחו קריירות אקדמיות אבל נטלו חלק הן בדיונים התאורטיים הפילוסופיים והן בביצוע העבודה האמפירית. כנהוג באותם זמנים, הן לא תבעו לעצמן זכויות על העבודה ובסופו של דבר לא זכו להכרה שאולי הגיעה להן. יש בדבר אירוניה מסוימת: גדולי המבקרים את המוסכמות החברתיות – ביניהן חלוקת התפקידים במשפחה – לא נמלטו מהשעבוד אליהם, ואלו השאירו חותם משמעותי בעבודתם.
אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים
אליזבת מבוואריה (בגרמנית: Elisabeth Herzogin in Bayern ; 25 ביולי 1876 – 23 בנובמבר 1965), הייתה מלכת בלגיה לאחר נישואיה לאלברט הראשון, מלך הבלגים, ודוכסית בוואריה מלידה. היא הייתה אמם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ושל מארי ז'וזה, מלכת איטליה, וסבתם של בודואן, מלך הבלגים ואלברט השני, מלך הבלגים.
ביוגרפיה
אליזבת נולדה בטירת פרוסנהופן (Possenhofen Castle). אביה היה קרל תאודור, דוכס בבוואריה, שעמד בראש הצאצאים הזכריים של שושלת האצולה הבווארית ואופתלמולוג בעל מוניטין מוכר. היא נקראה על שמה של דודתה, אחות אביה אליזבת, נסיכת בוואריה, הידועה כסיסי. אמה הייתה מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, אשר מלך בין השנים 1828 ו-1834.
מלבד היותו רופא, היה קרל תאודור, אביה של אליזבת, אמן, אשר טיפח את הטעם האומנותי של משפחתו, והיא חונכה עם אהבה עמוקה לציור, מוזיקה ופיסול. כמו כן, בקליניקה של אביה בה אמה סייעה כאחות, אליזבת נחשפה פעמים רבות לעבודתם של הוריה ולסבלם של המטופלים, תופעה שהייתה יוצאת דופן עבור נסיכה באותם זמנים.
חיי הנישואים
ב-2 באוקטובר 1900, הדוכסית אליזבת נישאה לנסיך אלברט, השני בתור למלכות בלגיה (לאחר אביו, הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה) בעיר מינכן. בעקבות בעלה יורש העצר שהוכתר למלכות ב-1909, אליזבת נהייתה מלכה. העיר לובומבאשי בקונגו נקראה על שמה.
בתקופה בה אלברט ואליזבת נפגשו, הנסיך אלברט היה יורש העצר של דודו לאופולד השני, מלך הבלגים. אלברט היה בנו השני של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה והנסיכה מארי, אחותו של קרול הראשון, מלך רומניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אליזבת ובן זוגה המלך שהו בדה פן (De Panne) עיירת מחוז בלגית הגובלת עם צרפת. המלכה זכתה לאהבת התושבים המקומיים על כך תמיכתה ביחידות הלוחמה הבלגים, ביקוריה בקו חזית הלוחמים וסיועה ליחידות הסיעוד. למרות מוצאה הגרמני, היא הייתה מלכה אהודה, שבעיני נתיניה נתפסה כתומכת נלהבת של ארצה המאמצת, בלגיה.
שנים מאוחרות
ב-1934, אלברט הראשון נפטר בתאונת טיפוס על הרי הארדנים בבלגיה. אליזבת זכתה לצפות בבנה שהוכתר כמלך הבלגים (אך לאחר מכן גלה מארצו וויתר על כס המלוכה), וכן הייתה עדה לבנה הצעיר שלאחר אחיו מילא את מקומו עד להכתרת הנכד, בודואן, מלך הבלגים שטען לכתר והחליף את אביו בתפקיד.