cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החרות
רקע
החל מהרבע האחרון של המאה ה-19, בעיקר, התפתחה הפעילות העיתונאית בקרב יהודי האימפריה העות'מאנית. במקביל, צמחה הפעילות העיתונאית הארצישראלית הכללית, ויהודים ספרדים רבים החלו להשתתף בכתיבה בעיתוני התקופה. תקופה זו הייתה גם תחילתה של פעילות הדפסה והוצאה לאור עצמאית של בני היישוב הספרדי בירושלים.
הקמתו
בחודש מאי 1909 (אייר ה'תרס"ט) יזם והוציא לאור משה עזריאל את "החרות" כשותף עם משה חי בן נאים. הגיליון הראשון הופיע ב-11 במאי 1909.
רותו מודן
רוּתוּ מודָן (נולדה ב-1 בפברואר 1966) היא אמנית, מאיירת ומחברת ספרי קומיקס ישראלית, זוכת עיטור אנדרסן, פרס אייזנר וארבע פעמים פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק. מודן היא פרופסור חבר לאיור בחוג לתקשורת חזותית בבצלאל.
ביוגרפיה
מודן גדלה בשכונת הרופאים של תל השומר. אביה, פרופסור ברוך מודן, יליד פולין, היה חוקר בתחום הסרטן והאפידמיולוגיה וכיהן כמנכ"ל משרד הבריאות. אמהּ, פרופ' מיכאלה מודן, עסקה בביוסטטיסטיקה. אחותה דנה מודן היא שחקנית ומנחת טלוויזיה. אחותה הגדולה דלית היא רופאת ילדים.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בבצלאל בירושלים החלה לערוך את המהדורה הישראלית של "מד מגזין" לצד ירמי פינקוס. יחד הם הקימו את קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס בשנת 1995. מודן זכתה בפרס האמן הצעיר לשנת 1997 ובפרס של אגף הנוער של מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים לשנת 2002.
בשנת 2006 פרסמה מודן באנגלית את הרומן הגרפי "Exit Wounds". ב-2008 יצא הספר בעברית בשם "קרוב רחוק".
בשנת 2010 יצא לאור ספר ילדים שכתבה ואיירה, "סעודה אצל המלכה". הספר היה ראשון ברשימת רבי-המכר השנתית בקטגוריית ספרי ילדים לאותה שנה וזכה במקום שלישי במצעד הספרים כספר האהוב על תלמידי כיתות א'-ג' בישראל. ב-2012 יצא הספר לאור בארצות הברית בהוצאת Toon Books.
בשנת 2020 יצא לאור הרומן הגרפי "מנהרות" בהוצאת כתר.
מודן התגוררה תקופה בעיר שפילד שבאנגליה יחד עם בעלה עופר ברגמן ושני ילדיה. בקיץ 2009 חזרו לישראל ומאז הם גרים בתל אביב.
החרות
הקמתו
עורכו הראשון היה אברהם אלמליח, שכיהן בתפקיד עד לחודש יולי 1910. את אלמליח החליף א"ב ריבלין, ובחודש ספטמבר 1910 החל לשמש חיים בן-עטר כעורך וכשותפו של עזריאל בעיתון, בעוד משה בן נאים לא הוזכר עוד כשותף.
תקופת מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, המשך הפעילות הרצופה של העיתונים העבריים ביישוב כמעט והייתה בלתי אפשרית. למרות השיבוש בשירותי הדואר והמברקים לסוגיהם, שגרם לנתק בין העיתון למקורותיו העיתונאיים, היה "החרות" העיתון המרכזי ביישוב בירושלים בתקופה זו.
מלבד הקושי של הנתק בין מקורותיו העיתונאיים בעולם בשל המלחמה, הצנזורה העות'מאנית הכבידה את פעילותו עוד יותר, ומנעה ממנו לכתוב בחופשיות. למרות זאת, המשיך העיתון להופיע ולספק ידיעות אודות היישוב היהודי בירושלים, מוסדותיו והחיים הכללים בו בשנות המלחמה, ובין השנים 1916-1917 היה העיתון היומי העברי היחיד שהופיע בארץ ישראל.
סגירתו
לאחר פטירת המו"ל משה עזריאל בחודש אפריל 1916, נוספה לבן עטר גם משרת ההוצאה לאור מלבד משרת העריכה, עד לחודש ניסן ה'תרע"ז (1917), שאז הפסיק העיתון להופיע עקב גיוסו לצבא העות'מאני. לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בחודש דצמבר 1917, ניסה בן עטר לחדש את הופעת "החרות", אך ללא הצלחה.
"החרות" בגלגולו השני
בשנת 1933, יצא לאור בירושלים עיתון נוסף בשם "החרות", על ידי אברהם אלמליח שהיה עורך "החרות" בשנים 1909 - 1910, ונערך במשך תקופה על ידי עו"ד מאיר לניאדו.
צוות העיתון
מלבד מספר עורכים זמניים או משניים כדוגמת אברהם לודויפול ור' בנימין שכיהנו בעיתון למשך תקופות קצרות, ערך רוב הזמן חיים בן עטר את העיתון.
בניגוד לתפיסה רבת השנים כי "החרות" היה עיתון עדתי, מגזרי ושולי, היה זה למעשה עיתון מרכזי שפנה לכלל בני היישוב, ללא הבדל עדה או מגזר. בעלי "החרות" ראו את עיתונם כעיתון של כל תושבי ארץ ישראל, ילידים ועולים, וכותבי העיתון נמנו עם כלל עדות ומגזרי היישוב היהודי בארץ ישראל, ספרדים לצד אשכנזים, בעלי השקפות כלליות ודתיות מגוונות, מירושלים, מיפו ומהמושבות ברחבי הארץ. לפי יצחק בצלאל, המגוון היישובי והמגזרי של כותבי העיתון היה רחב יותר מאשר כל עיתון אחר בארץ באותה תקופה, ומשה בהר ציין כי העיתון שימש כבמה פלורליסטית, כשהיחס המספרי בין כותבים מזרחים לאשכנזים בו היה מאוזן יותר מאשר בכל עיתון או כתב עת עברי אחר.
תפוצה ותוכן
תחילה הופיע העיתון בימי שלישי ושישי. אט אט גברה תדירותו בהדרגה, והחל מא' בסיון תרע"ב (1912), הופיע כיומון. בניגוד לעיתונים אחרים שהופיעו ביישוב והפסיקו את פעילותם לעיתים, הופיע "החרות" בקביעות, עד שהפך לעיתון המסחרי הראשון ביישוב הודות לכך שהיה העיתון הראשון ששרד בזכות קוראיו, ולא נתמך על ידי מוסד כלשהו.
בעיתון פורסם בעיקר חומר אקטואלי, הכולל חדשות מהיישוב, ודיונים בנושאי חברה ופנאי. הוא לא ייצג אידאולוגיה או השקפה מסוימת ברורה, בניגוד לעיתונים עבריים אחרים, והדגיש בעיקר את חיי היום יום של כלל בני היישוב, שהיוו את קהל היעד שלו.
לעיתים פורסמו בעיתון שירים, סיפורים, מחזות, אגדות, מאמרים על מחברים שונים, ביקורות ספרות, תרגומים לסיפורים, פיליטונים, חומר ספרותי-מדעי בהמשכים בתרגום מלאדינו ומצרפתית וספרות עברית מקורית. עם זאת, היקף החומר הספרותי בעיתון היה מצומצם, בהשוואה לעיתונים אחרים בתקופה זו.
תוכן העיתון מהווה כיום מקור היסטורי חשוב לחקר היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת סוף שליטת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה. עוד מספק תוכן העיתון מקור לחקר אודות הקהילות הספרדיות והמזרחיות שחיו ביישוב היהודי בארץ ישראל, וקשריהן עם שאר קהילות האימפריה העות'מאנית.
ממשלת ישראל העשרים וחמש
ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשותו של יצחק רבין, שכונתה "ממשלת רבין השנייה", הושבעה ב-13 ביולי 1992 (י"ב בתמוז תשנ"ב), והתפזרה ב-22 בנובמבר 1995 (כ"ט בחשוון תשנ"ו), לאחר רצח ראש הממשלה. הממשלה זכורה בעיקר בשל הסכמי אוסלו והסכם השלום עם ירדן.
החרות
יחסו לשפה העברית
חיים בן עטר, אברהם אלמליח, משה עזריאל ומשה חי בן נאים היו חברים פעילים באגודת "צעירי ירושלים", אגודה לאומית ותרבותית עברית שפעלה בירושלים בשנים 1905-1904, בתמיכת אליעזר בן יהודה. כחברי אגודה זו, וכאנשי הצוות של העיתון, הם הובילו בו קו תמיכה ברור בשפה העברית כשפה הרשמית של העם היהודי, ובכל שנותיו השתדלו לעשות כמה שפחות שימוש בשפות אחרות בעיתון.
ממשלת ישראל העשרים וחמש
גושים פוליטיים בכנסת
בתום הבחירות לכנסת השלוש עשרה הסתמנו בכנסת הגושים הבאים:
החרות
יחסו לשפה העברית
בתקופת "מלחמת השפות", הגיעה תמיכת העיתון בעברית לשיאה, תוך עמידה לצד המחנה העברי. צוות "החרות" אף העמיד לרשות המחנה העברי את העיתון כבמה מובילה, ולבסוף היה הוא אחד מהגורמים המרכזיים בהכרעת המאבק מול חברת עזרה.
ממשלת ישראל העשרים וחמש
הקמת הממשלה
כבר בערב הבחירות היה ברור כי מפלגת העבודה בראשות יצחק רבין ניצחה ורבין נבחר להרכיב את הממשלה. הוא פנה למר"צ, ש"ס, המפד"ל, יהדות התורה וצומת בבקשה שישתתפו בממשלה. כתנאי להצטרפותה לממשלה ביקשה מרצ את תיקי החינוך, המדע וקליטת העלייה. לתפקיד שרת החינוך והתרבות מונתה שולמית אלוני ממרצ. כן הצטרפה לממשלה ש"ס, שביקשה את תיק הפנים עבור יושב הראש של המפלגה, אריה דרעי, ובנוסף סגן שר האחראי על החינוך החרדי במשרד החינוך. בנוסף, דרשה ש"ס שכל הסכם בדבר שינוי מעמדם הטריטוריאלי של שטחים יובא למשאל עם. ואילו צומת סירבה להצטרף. תיקי העבודה והרווחה והדתות נשמרו ליהדות התורה, אולם לבסוף לא הצטרפה המפלגה לקואליציה. חד"ש ומד"ע תמכו בממשלה, כאשר רק לחד"ש היה הסכם פרטי עם הממשלה. בסה"כ תמכו בממשלה 67 ח"כים.
החרות
יחסו ליחסי היהודים וערבים בארץ ישראל
נושא יחסי היהודים וערבים בארץ ישראל בלט מאוד בעיתון. יחד עם הרעת היחסים בין הערבים ליהודים בארץ ישראל וסביבתה בשנים 1911-1910, גברה ההתנגדות הערבית להתיישבות הציונית בארץ-ישראל. בתקופה זו, בין השנים 1909-1914, פורסמו בעיתון כ-500 מאמרים שהכילו ידיעות עיתונאיות, מאמרים פובליציסטיים, תרגומים וראיונות מהעיתונות הטורקית והערבית, כולם סביב נושא היחסים שבין היהודים לערבים בארץ ישראל. כותבי העיתון שעסקו בנושא זה, סברו כי יש להסדיר את הסוגיות הלאומיות במסגרת האימפריה העות'מאנית, בין אם תוקם ישות יהודית עצמאית בארץ ישראל ובין אם לא.
ממשלת ישראל העשרים וחמש
מחלוקות ודיונים בממשלה
מאחר ששותפות הקואליציה הסכימו בנוגע לתהליך השלום, וכן בנושאים כלכליים וחברתיים, המחלוקות היו בעיקר בנושאי דת ומדינה (גיוס חרדים לצה"ל, מימון הישיבות, הזהות היהודית של העולים ועוד).
החרות
יחסו ליחסי היהודים וערבים בארץ ישראל
הכותבים, שמרביתם נמנו עם עדות המזרח, הביעו את חרדתם מפני התפשטות האיבה הערבית ליהודים, ודרשו להעמיד במוקד סדר היום מאבק הסברתי באיבה זו. כיוצאי עדות המזרח - שראו עצמם כבקיאים ביחסים עם הערבים בניגוד ליוצאי אירופה, בעיקר בשל ידיעת השפה והכרת התרבות ואורח החיים הערבי - מגמת הכותבים הייתה למצוא פתרון שיאפשר חיים משותפים בארץ ליהודים ולערבים יחד. מפי כותבים אלו נשמעו טענות, שלפיהן עסקני היישוב היהודי יוצאי אירופה מתעלמים מעמדותיהם בנושא זה, תוך התנשאות וזלזול, ובכך לטענתם גרמו העסקנים נזק רב ליישוב כולו.
ממשלת ישראל העשרים וחמש
פרישת ש"ס
לאחר התבטאויותיה של אלוני לגבי האיסור ללמד את תורת האבולוציה, איימה ש"ס להביע אי אמון בממשלה, ולא התרצתה עד להתנצלותה של אלוני ולמתן סמכויות נרחבות יותר לסגן השר משה מאיה. לאחר מכן, הודיע רבין שיתמוך בחקיקה למניעת יבוא בשר לא כשר, שנגרמה בגלל הפרטת יבוא הבשר. מרצ הודיעה על התנגדותה.
החרות
מאורע ברנר
למרות שהעיתון לא הציג אידאולוגיה ברורה, לעיתים הביעו כותביו את עמדתם בנושאים שונים, ואף התפלמסו עם כותבים מעיתונים אחרים. דוגמה לכך היא "מאורע ברנר" בשנים 1911-1910. יוסף חיים ברנר סבר כי הזהות היהודית אינה מיוסדת על מחויבות דתית, ולכן המרות דת אינן מסכנות את הקיום היהודי, ובתגובה תקפו כותבים רבים ב"החרות" את עמדתו.
פרשת ענתבי
לאור רצונו של איתמר בן אב"י לחזק את עיתונו הצבי כעיתון מוביל, הוא בחר להיטפל לעסקן אברהם אלברט ענתבי באמצעות סדרת כתבות שפרסם כנגדו באביב 1909. לאור מסע ההשמצה, "החרות", שהחל לצאת לאור באותה תקופה, עמד לצידו של ענתבי ולקח חלק במאבק לטיהור שמו, בעוד "הצבי" חזר והכפישוֹ. במסגרת מסע ההשמצה, בן אב"י הודיע שבתוך מספר שבועות יחשוף עדויות על מעשי שחיתות של ענתבי, אך לא קיים את הבטחתו. "החרות", ביודעו כי אין בידי הראשון אף מסמכים, דרש ממנו בלעג להציג את המסמכים, אם אכן לטענתו נמצאים בידיו. מסע ההשמצה חזר על עצמו, כשבן אב"י מכפיש את ענתבי, ו"החרות" מטהר את שמו, עד לדעיכת הפרשה בחודש יולי 1909.
ממשלת ישראל העשרים וחמש
פרישת ש"ס
עם כניסתו לממשלה, התחייב דרעי לפרוש ממנה אם יוגש נגדו כתב אישום. באוגוסט 1993, הוגש כתב אישום כנגדו, על שוחד, מרמה והפרת אמונים. בניגוד להתחייבותו, סירב דרעי לפרוש ורבין נמנע מלפטרו. עתירה לבג"ץ של התנועה לאיכות השלטון הובילה להלכת דרעי-פנחסי, שחייבה את רבין לפטרו. ש"ס פרשה מהקואליציה, מה שהותיר את הממשלה כממשלת מיעוט בתמיכת הסיעות הערביות.
רבין לא ויתר על הניסיון להחזיר את ש"ס לקואליציה. נושא ייבוא הבשר הטרף היה המכשול. מרצ התנגדה להגבלת הבשר וש"ס תמכה. בנובמבר, ניסתה מרצ להעביר את חוק יסוד: זכויות האדם, ומפלגת העבודה התנגדה לכך כדי לא לפגוע בסיכויי ש"ס לחזור לקואליציה. הממשלה העבירה בינואר 1994 חוק למניעת יבוא בשר לא כשר, על אף חוק יסוד: חופש העיסוק. בפברואר 1994, תיקנה הממשלה את חוק היסוד, בעזרת תמיכה של מפלגת העבודה, המפלגות הדתיות, וחד"ש, שרצתה למנוע צירוף של צומך לממשלה, באמצעות פסקת התגברות. אולם שיבוץ ערכי מגילת העצמאות, כמו גם המשבר בהסתדרות, מנע מש"ס לחזור לקואליציה.
ביוני 1994, ניסתה ש"ס לעקוף את בג"ץ באמצעות חוק שיאפשר ביטול חוקי יסוד מטעמי דת. מרצ התנגדה, ואהרן ברק הודיע שהסעיף אינו דמוקרטי, מה שסתם את הגולל על הניסיונות לצרף את ש"ס לקואליציה.
גירוש פעילי החמאס
בדצמבר 1992, נרצח החייל נסים טולדנו. בתגובה נעצרו 1,200 חשודים פלסטינים, ורבין הציע, על מנת להעמיק את הפגיעה בתשתית של החמאס, לגרש מתוכם 415 פעילי טרור פלסטינים בולטים ללבנון לתקופה של שנתיים. ההצעה זכתה לתמיכה מקיר לקיר בממשלה, כולל מצד שרי מרצ שזכו על כך לביקורת רבה מצד הפעילים במפלגתם. בעקבות זאת, אמרו כי חשבו שמדובר בגירוש של עשרות ולא מאות. לאור זאת תבעה מרצ מהממשלה כמחווה את ביטול חוק איסור המפגשים עם אנשי אש"ף, והדבר נעשה בינואר 1993.
המהפך בהסתדרות
שר הבריאות חיים רמון קידם את הצעת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שתנתק בין החברות בקופת החולים הכללית לבין חברות בהסתדרות. ההתנגדות לפגיעה בהסתדרות הובילה לעיכוב בחקיקת החוק. בסוף 1993, הפסיד עמיר פרץ לחיים הברפלד בבחירות המקדימות בתוך מפלגת העבודה לתפקיד מזכ"ל ההסתדרות. הדבר הוביל לניסיונות לתקן את חוק ביטוח הבריאות, מה שהוביל להתפטרותו של רמון מתפקידו והחלטתו להתמודד מול הברפלד לתפקיד מזכ"ל ההסתדרות. רמון הקים את סיעת "חיים חדשים בהסתדרות" יחד עם ש"ס ומרצ. רמון התמודד בבחירות מול רשימת מפלגת העבודה וניצח בהתמודדות על הנהגת ההסתדרות. הישארות רמון כחבר כנסת במסגרת סיעת העבודה אפשרה לו להוביל את חקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי ב-1995, בגיבוי ראש הממשלה ושר האוצר.
ניהול העניינים המדיניים
לאורך כל מערכת הבחירות מצע מפלגת העבודה כלל את קידום תהליכי השלום. ואכן, עם הקמת הממשלה, החל סגן שר החוץ יוסי ביילין, במשא ומתן עם נציגי אש"ף באוסלו, בירת נורווגיה. המשא ומתן ונוהל במספר פגישות החל בסוף שנת 1992 ועד קיץ 1993. כל העת עדכן ביילין את הממונה עליו, שר החוץ שמעון פרס, ופרס יידע את רה"מ רבין בנושא. רבין הטיל ספק ברצינות הדברים, אם כי בסוף הבין כי מדובר במשא ומתן רציני, והחליף מכתבים עם יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת. במכתבים אלה הכירו השניים בזכות העם הפלסטיני ובזכות העם היהודי על קיומן של מדינות ריבוניות ממערב לירדן. בעקבות המכתבים והפגישות נחתם הסכם אוסלו.
בנוסף למשא ומתן עם הפלסטינים נוהל משא ומתן עם סוריה וירדן, כאשר המשא ומתן עם ירדן נחל הצלחה ולבסוף נחתם הסכם שלום (שכמעט ולא הייתה לו התנגדות בישראל) והמשא ומתן עם סוריה כשל. במהלך השיחות עם סוריה אמר רבין כי ייתכן ותפונה רמת הגולן עבור שלום בין שתי המדינות ונתקל בהתנגדות בציבור. בכל אופן, בשל מחלוקות בתחומים שונים, לא הגיעו שני הצדדים להסכמות והמשא ומתן נכשל.
מדיניות כלכלית
הממשלה הנהיגה מדיניות של טיפוח החינוך, הבריאות והרווחה. כמו כן העלתה הממשלה בצורה משמעותית את השכר בסקטור הציבורי, בעיקר למורים, דבר שאמנם סייע לכלכלה בטווח הקצר אולם היה בין הגורמים העיקריים למיתון שהחל ב-1996. תקציב החינוך גדל בארבע שנים משמונה מיליארד שקלים ל-14 מיליארד, גידול ריאלי של 70%. צמיחה מהירה איפשרה את חקיקתו של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, אקדמיזציה של המכללות, בניית מערכת השכלה גבוהה בפריפריה, סלילת כבישים ומחלפים. הצמיחה גם איפשרה את קבלת ההחלטות לסלול את כביש 6 ולהקים את נתב"ג 2000. עוד היא איפשרה להכפיל את תקציב המדען הראשי, להשוות קצבאות ילדים ותקציבי פיתוח במגזר הערבי, לחוקק את חוק קליטת חיילים משוחררים ולחולל מהפכה בתקצוב הרשויות המקומיות. האבטלה ירדה מ-11.5% ל-6.5%.
ב-1995 הוטל מס מיוחד על הבורסה, והכנסת והממשלה דנו בהרחבה על נושא הפרטת חברות ממשלתיות. בשנים 1994-1993 ענף התיירות שגשג מאוד בארץ. האינפלציה ירדה משנת 1992 ואילך באופן משמעותי.
המדיניות הכלכלית של הממשלה זכתה לשבחים רבים בקרב הציבור. כ-70% מהציבור תמכו בשר האוצר אברהם שוחט. רבין עלה לשלטון תחת הבטחה "לשנות את סדר העדיפויות הלאומי". בעיני רבים בשמאל, כוונתו הייתה מניעת תקציבים להתנחלויות. בעיני אנשים בימין, כוונתו הייתה פתיחת השוק לתחרות מוגברת. בתקופת רבין, שיחות השלום גרמו לפריחה כלכלית ולהגעה של משקיעים רבים לישראל. יפן השקיעה בישראל לראשונה, מקדונלד'ס נכנסה לשוק, וגם אנשי עסקים ערבים ביקשו לנצל את שיחות השלום כדי לבצע עסקים עם מדינת ישראל. לראשונה, רמת השקעות החוץ במדינה עברה את מיליארד השקלים.
רבים זוכרים לחיוב את מדיניותה הכלכלית של הממשלה, וארגוני שמאל רבים מדברים על חזרה למדיניותה כאשר הם מבקרים את המדיניות (הקפיטליסטית, לטענתם) שאומצה מאז ניצחון הליכוד בבחירות לאחר מכן.
מצד ימין, המדיניות ספגה ביקורת בעיקר בשל העלאת הגירעון ועליית השכר במגזר הציבורי, שחייבו קיצוץ בתקציב ב-1997.
התנגדות פוליטית
במהלך השנה הראשונה לכהונת הממשלה, שנה שבה התרחשו עיקר השיחות לקראת הסכם אוסלו, החזית המדינית הייתה שקטה יחסית, ולאופוזיציה לא היה מה לטעון כלפי הממשלה בנושאים מדיניים. אך, אחרי שנודע בציבור על הסכמי אוסלו ובעיקר אחרי חתימת ההסכמים, ההתנגדות הפוליטית התחזקה מיום ליום לתהליך המדיני, בטענה שהממשלה מוסרת שטחים בלא תמורה אמיתית, ומחמשת טרוריסטים אשר ישובו לדרך הטרור. פיגועים (שבוצעו ברובם על ידי החמאס והג'יהאד האיסלאמי) לא הועילו לתהליך המדיני. כנגד הסכמי אוסלו התקיימו הפגנות רבות בהן השתתפו נציגי האופוזיציה בכנסת. בהפגנה אחת מסוימת השתתפו בנימין נתניהו יו"ר הליכוד, רפאל איתן יו"ר צומת, זבולון המר יו"ר המפד"ל, רחבעם זאבי יו"ר מולדת ודוד לוי יו"ר מפלגת גשר. הפגנה זו נחשבה לשיא שבו הופיעו מנהיגי הימין והציבור הדתי-לאומי על בימה אחת כנגד הסכמי אוסלו.
בתוך הממשלה הייתה התנגדות קלה בלבד להסכמי אוסלו בשלביו המוקדמים. בהצבעה על הסכם אוסלו א' בממשלה הצביעו כל שרי הממשלה בעד למעט השרים שמעון שטרית ואריה דרעי שנמנעו. עם חתימת הסכמי אוסלו ב' פרשה ש"ס מהממשלה ובכך תמה ההתנגדות לתהליך השלום בתוך הממשלה. משלב זה, חברי הכנסת של חד"ש ומד"ע הרימו ידם בעד הממשלה בכל הצעות האי-אמון שבהן הייתה עלולה ליפול. כאשר הצטרף אהוד ברק לממשלה, הוא נמנע בהצבעה על הסכמי אוסלו ב', אולם לאחר שרבין גער בו על כך, הוא יישר קו עם התומכים בהסכמים.
בעקבות הזעזוע מטבח מערת המכפלה, ניסתה הממשלה להתרחב. רבין נפגש עם רפאל איתן, יהדות התורה הציעה צירוף המפלגות הדתיות לקואליציה לצד פורשי צומת, אולם מרצ התנגדה לצירופה של צומת לקואליציה, ובכך תם הניסיון להרחיב את הממשלה.
האצת המשא ומתן המדיני אל מעבר להתחייבות מפלגת העבודה בבחירות הובילה להקמת תנועת הדרך השלישית בידי אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן, שהתנגדה למסירת רמת הגולן לסוריה. עזיבת שני חברי הכנסת את הקואליציה פגעה ביכולתה של הממשלה למשול. ביולי הגישה התנועה הצעת חוק שתמנע ביטול הריבונות על הגולן פרט לרוב של חברי הכנסת. הממשלה, הצליחה לחלץ תיקו בהצבעה.
פרישתם של שלושה חברי כנסת מסיעת צומת, והקמת סיעת יעוד, הובילה לניסיונות לצרף את הסיעה לממשלה. הממשלה הצטרפה לקואליציה ביולי 1994, לאחר הבטחת תפקיד שר לגונן שגב ותפקיד סגן שר לאלכס גולדפרב. בג"ץ טען שאין לממשלה זכות להעניק משרות שלטוניות לפורשים, ולבסוף תוקן חוק יסוד: הממשלה כך שפורשים יכלו להצטרף לממשלה.
התנגדות ציבורית
בדומה לזירה הפוליטית, גם הימין יצא להפגין נגד הממשלה רק עם הסכמי אוסלו. בעיני חלקים מהציבור ההסכמים נתפסו כסכנה קיומית למדינה וכבגידה בציונות, בארץ ישראל ובעם היהודי. ההתנגדות הגיעה מציבור רחב וכללה הפגנות מחאה אל מול בתיהם הפרטיים של רבין ופרס, וכן הפגנות ציבוריות גדולות (באחת ההפגנות, הפגנת הימין בכיכר ציון בירושלים נישאה תמונה של רבין עם כאפיה לראשו ותמונה אחרת במדי אס אס.. הפגנה זו נחשבה להסתה ישירה בעיני חלק מהציבור, ואחד מבכירי הליכוד, דן מרידור, אף עזב את הכיכר בהפגנתיות). בהתנחלויות הייתה אווירה קשה והרגשה שהממשלה מזניחה אותם (בעקבות התבטאויות של רבין כמו "לי אכפת מ-98% מאזרחי המדינה", "פרופלורים" ו"הם לא מזיזים לי").
האווירה שקדמה לרצח
מחתימת הסכמי אוסלו ועד רצח רבין היו בישראל הפגנות סוערות והושמעה ביקורת חריפה כלפי ראש הממשלה רבין ושר החוץ פרס. דובריה הממוסדים של הימין טענו כלפי הממשלה שהיא אינה לגיטימית בגלל הישענותה על קולות המפלגות הערביות מהאופוזיציה, והתייחסו אל מעשיה כמעשים בלתי לגיטימיים המביאים להרג אזרחים. היו אף שהשתמשו במילה "בגידה". בהפגנות הימין היה שימוש בקריאות כמו "בוגד" ו"רוצח", ופוסטרים עם תמונות של רבין בכאפייה מתחבק עם ערפאת. רבנים מהימין הטיפו כנגד תהליך המדיני. בכנסת התנהלו ויכוחים ערניים בין חברי הקואליציה לחברי האופוזיציה, והתבטאויות שונות של אישים משמאל ומימין המפה הפוליטית רק החריפו את הקרע שנוצר בעם.
הרצח
ב-4 בנובמבר 1995, מוצאי שבת, בשעה 21:40, בתום עצרת המונים לאות תמיכה בשלום, בה השתתף ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין (ואישים נוספים מהשמאל), נרצח ראש הממשלה רבין על ידי יגאל עמיר. ביום שני, ה-6 בנובמבר 1995, נערכה הלווית ראש הממשלה בנוכחות 80 ראשי מדינות ומנהיגים מחוץ לישראל. יאסר ערפאת, שצפה בהלוויה בטלוויזיה, בא לנחם את משפחת רבין בשבעה. את מקומו של רבין תפס ממלא מקומו שמעון פרס, והוא כיהן כראש הממשלה בפועל. הממשלה ה-25 המשיכה לתפקד עד ה-22 בנובמבר 1995, אז אישרה הכנסת את ממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס.
סיעות הקואליציה
בתחילה הקים רבין ממשלה עם מרצ (12 מנדטים) וש"ס (6 מנדטים), וביחד עם מפלגת העבודה היו בקואליציה 62 חברי כנסת. לאחר כשנה, בספטמבר 1993, הלכת דרעי פנחסי הביאו לעזיבת ש"ס את הקואליציה. לראשונה בתולדות המדינה הייתה הממשלה ממשלת מיעוט, והיא הצליחה להתקיים בזכות חמישה חברי כנסת מהמפלגות הערביות שתמכו בה מבחוץ. בראשית 1995, על מנת לייצב את הממשלה, צירף רבין את סיעת ייעוד. חברי הסיעה היו שלושה חברי כנסת שפרשו ממפלגת צומת, ובראשם גונן שגב, שקיבל תפקיד שר בממשלה. אלכס גולדפרב קויבל את תפקיד סגן שר הבינוי והשיכון.
הרכב הממשלה
עם הקמתה היו בממשלה 17 שרים, שכללו 13 שרים מטעם מפלגת העבודה, 3 שרים ממרצ ושר אחד מטעם ש"ס. בסוף דצמבר 1992 הצטרף יוסי שריד לממשלה כשר רביעי מטעם מרצ. בספטמבר 1993 עזב אריה דרעי את הממשלה. בינואר 1995 הצטרף גונן שגב לממשלה וביולי 1995 צורפו אהוד ברק ויוסי ביילין לממשלה. בעקבות זאת, הגיע מספר השרים בממשלה ל-20.
מתוך 22 השרים שכיהנו בממשלה, 7 כיהנו בממשלות בעבר (רבין, פרס, אלוני, דרעי, צור, רובינשטיין ושחל) ו-15 שרים כיהנו לראשונה בממשלה (שוחט, ברק, נמיר, סנה, בן אליעזר, שגב, ליבאי, רמון, צבן, ביילין, שריד, קיסר, חריש, ברעם ושטרית)
מוסין נגאן
מוסין נגאן (ברוסית: Винтовка Мосина), הוא רובה בריח צבאי בעל מחסנית של 5 כדורים ששימש את כוחות האימפריה הרוסית, ברית המועצות אחריה ומדינות אחרות לאחר הפצת הרובה בעולם.
המוסין, שכונה גם "רובה שלוש השורות" (Трёхлинейная винтовка) על שום השיטה הרוסית הישנה למדידת קוטרם של כלי נשק, היה הרובה הראשון שהשתמש בתחמושת בקליבר 0.30 אינץ' ותחמושת 7.62x54R מ"מ. הוא היה בשירות בדגמים שונים מ-1891 ועד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, אז הוחלף על ידי הדרגונוב. כרובה שירות, הוא הוחלף בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי ה-AK-47, רובה סער קלשינקוב.
היסטוריה
לאחר הניסיון המר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), בה נלחמו הרוסים ברובי ירייה בודדת כ"ברדן" ו"קרלה" כנגד העות'מאנים, שצוידו ברובי וינצ'סטר משוכללים, החלו הרוסים בשנת 1882 לפתח רובה מוזן מחסנית. הם בחנו אפשרויות רבות, ביניהן דגמים משופרים של הברדן ודגמים שנוצרו על ידי יצרנים אירופיים אחרים. סגן צעיר בשם סרגיי איבנוביץ' מוסין הציע תכנון משלו בקוטר "3 קווים" (מידה רוסית קדומה השווה 0.3 אינץ' או 7.62 מ"מ) שהתבלט כמוצלח לצד רובה של הבלגי לאון נגאן בקוטר 3.5 "קווים". במבחנים שנערכו ב-1891 העדיפו הבוחנים חד משמעית את רובהו של נגאן ו-10 מתוך 14 חברי ועדת הבחירה בחרו בו. עם זאת, לחץ ניכר להעדפת רובה מתכנון מקומי הביא לפשרה: רובהו של מוסין ייוצר עם מנגנון ההזנה של נגאן וכונה בסימן "1891" על שם אותה שנה.
היצור החל בשנת 1892 במפעלי הנשק בטולה, איז'בסק וססטרורייצק. בשל יכולת הייצור המוגבלת של מפעלים אלו הוזמנו חצי מיליון רובים מחברה צרפתית בשם Manufacture Nationale d'Armes de Châtelleraut. עד מלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 היו כ-3,800,000 רובים בשירות הצבא הרוסי.
בין השנים 1891 ו-1910 יוצרו מספר תתי-דגמים משופרים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה סבלו הרוסים ממחסור חמור באמצעי ייצור ונשק, ולכן הזמינו שוב יותר מ-3 מיליון רובי מוסין-נגאן שיוצרו על ידי חברות נשק אמריקאיות. מספרים גדולים של רובי מוסין-נגאן הגיעו כשלל לידי כוחות הגרמנים והאוסטרו-הונגרים והיו בשימוש כוחות עורפיים וכוחות הצי הגרמני. פינלנד קנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כמויות גדולות של רובים אלו מאוסטרו-הונגריה.
הרובה היה בשימוש נרחב בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, אם כי ייצור רובים חדשים פחת במידה ניכרת. עם ניצחונו של הצבא האדום הוקמה ועדה בשנת 1924 לבחינת מודרניזציה ברובה, שעד אז היה בשירות כבר כארבעה עשורים. מסקנות הוועדה הובילו לייצור דגם 1891/30 שהותקנו בו כוונות מטריות עם מגן על הכוונת הקדמית, קוצר הקנה, הותקן כידון רובה חדש ונערכו שינויים נוספים. עד 1945 יוצרו כ-17 וחצי מיליון רובים מדגם זה.
בשנת 1932 אומץ המוסין-נגאן גם כרובה צלפים, והיה בשימוש הצלפים של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. וסילי זייצב התפרסם בשימוש בו. הרובה זכה למוניטין כעמיד ואמין ביותר, מדויק וקל לאחזקה. דגמי מוסין-נגאן של צלפים הם פריט מבוקש בקרב אספנים, בעיקר בארצות הברית. למרות היותו רובה פשוט וישן מאוד, הוא היה מדויק מאוד לזמנו ומסוגל לקבץ בדיוק של 1.0 דקת קשת, דיוק שגם היום עומד בתקן של רובי צלפים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופסק ייצור הרובה, וברית המועצות הוציאה אותו מהשירות בהדרגה לטובת ה-AK-47 (קלשניקוב) והדרגונוב. הוא עדיין היה בשימוש בארצות רבות, ובהן מצרים (בה יוצר תחת השם "ריאד"), שם שימש את הצלפים המצריים בתעלת סואץ במלחמת ההתשה.
במלחמת רוסיה-אוקראינה הנשק ראה שימוש מחודש כנשק אישי של כוחות הרפובליקות המורדות במזרח אוקראינה, שנלחמות לצד רוסיה.
סוון-יוראן אריקסון
סוון-יוראן אריקסון (, הגייה בשפת המקור: סְווֵן-יֶרַאן; נולד ב-5 בפברואר 1948 בעיירה סונה שבוורמלנד, שוודיה) הוא כדורגלן-עבר ומאמן כדורגל שוודי. אריקסון זכור במיוחד בזכות תקופתו כמאמן נבחרת אנגליה, אותה אימן בשני מונדיאלים ובאליפות אירופה אחת. אריקסון הוא המאמן הראשון שזכה בדאבל המקומי בשלוש מדינות שונות (שוודיה, פורטוגל ואיטליה).
קריירה
קריירת המשחק של אריקסון לא הייתה מרשימה. אריקסון, שהיה מגן ימני, שיחק בעיקר בליגות נמוכות ולא הצליח להעפיל לליגה הבכירה בארצו. ב-1975 נאלץ לפרוש ממשחק, בגיל 27 בלבד, בעקבות פציעה בברך.
בהתחלה מילא אריקסון את תפקיד עוזר המאמן בקבוצת דגרפורס, מהליגה השלישית בשוודיה. לאחר שהמאמן הראשי עזב מונה אריקסון במקומו והוליך את הקבוצה למקום הראשון ולעלייה לליגה השנייה. ההישג לא נעלם מעיני הקבוצות הבכירות במדינה, ואריקסון הוחתם (יחד עם עוזרו) כמאמן קבוצת הפאר השוודית גטבורג, בגיל 31 בלבד. בעונתו הראשונה זכתה הקבוצה בגביע השוודי, ושנתיים לאחר מכן זכתה ב"טרבל": הגביע השוודי, אליפות הליגה השוודית וגביע אופ"א.
לאחר ההצלחה האדירה עם גטבורג היה אריקסון מבוקש על ידי קבוצות רבות באירופה, כשבסופו של דבר חתם כמאמן בנפיקה ליסבון הפורטוגזית. אריקסון כמעט ושחזר בעונת 1982/1983 את ה"טרבל" בו זכה עם גטבורג, כשהצליח לזכות באליפות הליגה הפורטוגזית ובגביע הפורטוגזי, אך בגמר גביע אופ"א הפסיד לקבוצת אנדרלכט הבלגית. לאחר אליפות נוספת עם בנפיקה עזב אריקסון את פורטוגל, ועבר לאמן את רומא.
בשלוש עונותיו ברומא לא הצליח אריקסון לזכות בתארים, למעט זכייה אחת בגביע האיטלקי ב-1986. לאחר רומא אימן אריקסון למשך שתי עונות בפיורנטינה, אך לא הצליח להוביל אותה לתארים. לאחר פיורנטינה חזר לבנפיקה ליסבון ב-1989, ואיתה הגיע לגמר גביע אירופה לאלופות 1990, גמר שבו הפסידה בנפיקה למילאן. לאחר עוד זכייה באליפות פורטוגל ב-1991 חזר לאיטליה, הפעם כמאמן סמפדוריה.
את סמפדוריה אימן אריקסון 5 עונות, במהלכן רשם זכייה אחת בגביע האיטלקי ב-1994. לאחר סמפדוריה עבר לאמן את קבוצת לאציו. בלאציו זכה אריקסון בשני גביעים, תואר גביע המחזיקות (האחרון ששוחק) ואליפות בשנת 2000, האליפות השנייה בלבד בתולדות המועדון. בעקבות ההצלחות רבים מאוהדי לאציו מחשיבים את אריקסון כמאמן הטוב ביותר בתולדות הקבוצה.
לאחר התפטרותו של קווין קיגן מתפקיד מאמן נבחרת אנגליה באוקטובר 2000, הוחלט למנות את אריקסון לתפקיד. אריקסון היה המאמן הזר הראשון בתולדות הנבחרת האנגלית. המבחן האמיתי הראשון שלו כמאמן היה ב-1 בספטמבר 2001, נגד יריבתה הגדולה של אנגליה, נבחרת גרמניה, במינכן. אנגליה הביסה את הגרמנים 1-5, במשחק שמהווה ציון דרך בהיסטוריה של הנבחרת האנגלית. אנגליה הצליחה להעפיל לטורניר המונדיאל, לאחר שער שוויון דרמטי של דייוויד בקהאם במשחק המכריע מול נבחרת יוון.
בטורניר עצמו הצליחה אנגליה לנצח בשלב הבתים עוד יריבה גדולה, נבחרת ארגנטינה, בתוצאה 0-1 (שוב משער של דייוויד בקהאם), אך הודחה ברבע הגמר על ידי נבחרת ברזיל, שזכתה בטורניר. בשנת 2001 נבחר אריקסון כמאמן השנה של ה-BBC.
בפתיחת משחקי יורו 2004 הפסידה אנגליה לנבחרת צרפת מצמד שערים של זינדין זידאן בתוספת הזמן. למרות ההפסד העפילה אנגליה לרבע הגמר, לאחר ניצחונות על שווייץ וקרואטיה. ברבע הגמר הודחה אנגליה על ידי הנבחרת המארחת, פורטוגל, לאחר דו-קרב בעיטות עונשין.
במהלך מוקדמות מונדיאל 2006 ספג אריקסון ביקורת על יכולתה של נבחרת אנגליה, לאחר הפסד מביש לצפון אירלנד וניצחון דחוק על אוסטריה. התאחדות הכדורגל האנגלית הודיעה כי חוזהו של אריקסון לא יוארך. אריקסון הודיע על סיום תפקידו לאחר המונדיאל, ועוזרו סטיב מקלארן החליף אותו בתפקיד.
בטורניר המונדיאל הודחה אנגליה בשלב רבע הגמר, שוב לנבחרת פורטוגל לאחר דו-קרב בעיטות עונשין. המשחק עצמו הסתיים ב-0-0, לאחר שדייוויד בקהאם נפצע ו-ויין רוני הורחק. בשלושת הטורנירים בהם אימן אריקסון את נבחרת אנגליה (מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006) הודחה אנגליה בשלב רבע הגמר על ידי קבוצתו של המאמן לואיס פליפה סקולארי (ברזיל ב-2002, פורטוגל ב-2004 ו-2006).
במהלך התקופה שבה אימן את נבחרת אנגליה פורסם בעיתונות הבריטית אודות רומן שניהל אריקסון עם מגישת טלוויזיה שוודית, כמו גם על רומן עם מזכירתו בהתאחדות האנגלית.
ביולי 2007 חתם אריקסון לשלוש שנים כמאמן מנצ'סטר סיטי. הוא היה למאמן הראשון בתולדות הקבוצה שמוצאו אינו מהאי הבריטי. למרות פתיחה טובה של הליגה סיימה מנצ'סטר במקום התשיעי בלבד, והוענק לה המקום בגביע אופ"א רק כיוון שזכתה בפרס "המשחק ההוגן" (הקבוצה ההגונה ביותר באירופה). ביוני 2008, לאחר עונה אחת בלבד כמאמן מנצ'סטר סיטי, עזב לטובת משרת המאמן בנבחרת מקסיקו. כעבור 10 חודשים בלבד, באפריל 2009, הוא פוטר לאחר הפסד 3-1 לנבחרת הונדורס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. במרץ 2010 מונה כמאמן נבחרת חוף השנהב, והוא אימן אותה במונדיאל 2010.
חנאן עשראווי
ילדות ונעורים
חנאן עשראווי נולדה בעיר שכם, תחת שלטון המנדט הבריטי, הבת הצעירה מבין חמש בנות למשפחה פלסטינית נוצרית מהמעמד הבינוני. אמה, ודיעה אסעד מיכאל, הייתה אחות בתחום רפואת העיניים, ואביה, דאוד מיכאל, היה רופא.
במלחמת העצמאות בשנת 1948 ברחה המשפחה לעמאן בירדן. שנתיים מאוחר יותר התיישבה המשפחה ברמאללה, שם למדה עשראווי בבית ספר לבנות. את ההשראה לאקטיביזם קיבלה מאביה, אשר צידד במתן משקל רב יותר לתפקידה של האישה בחברה. אביה נעצר פעמים רבות על ידי שלטונות ירדן בשל פעילותו האקטיביסטית במפלגה הערבית הלאומית סוציאליסטית ובאש"ף.
פעילות פוליטית ופמיניסטית באקדמיה
קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיימה תואר ראשון. באותה תקופה, תוצאות מלחמת ששת הימים עוררו את מעורבותה הישירה במאבק הפלסטיני והיא התמנתה לדוברת ארגון הסטודנטים הכללי של הסטודנטים הפלסטינים. במסגרת תפקידה סייעה עשראווי בארגון קבוצות מהפכניות של נשים והדריכה עיתונאים זרים אשר ביקרו במחנות הפליטים הפלסטינים. לאחר סיום לימודיה לתואר שני בספרות הרנסאנס ובביקורת טקסטואלית בשנת 1970, נדחתה בקשתה לקבלת אשרת כניסה לגדה המערבית. עם זאת, היא קיבלה מלגה מלאה לאוניברסיטת וירג'יניה בעיר שרלוטסוויל בארצות הברית, שם השלימה תואר דוקטור באנגלית וספרות השוואתית.
בשנת 1973, כאשר ממשלת ישראל התירה לפלסטינים בגלות להתאחד עם משפחותיהם, חזרה לגדה המערבית. עשראווי הקימה את המחלקה לשפה האנגלית באוניברסיטת ביר זית בה לימדה ועמדה בראשה בשנים 1973–1978 ו- 1981–1984 וכיהנה כדיקנית הפקולטה למדעי הרוח בשנים 1986–1990. באותה תקופה היא פרסמה ספרי ספרות השוואתית רבים וביניהם ספרה Contemporary Palestinian Literature under Occupation. בעקבות סגירת שערי האוניברסיטה על ידי צה"ל במטרה לבלום הפגנות של סטודנטים, הקימה עשראווי את ועדת הסיוע המשפטי. באותה תקופה, ארגנה קבוצות מחקר של נשים על סוגיות כמו: גירושין, מוהר, וזכות האישה לבחור את בן זוגה. פעילותה למען נשים נמשכת גם בארגון מפתא"ח שעוסק גם בזכויות נשים.
באוגוסט 1975 התחתנה עם אמיל עשראווי, אמן, יוצר סרטים וצלם של האו"ם. לזוג נולדו שתי בנות, אמל וזינה.
בשנת 1987, תקופת האינתיפאדה הראשונה, עשראווי ונשים נוספות קיבלו תפקידי מפתח שונים, החל מפרויקטים כלכליים, דרך השתתפות בוועדות פוליטיות וכניסה לשיחות עם ישראלים אשר התנגדו לכיבוש. עשראווי השתתפה בכנסים ובפעילויות באירופה ובירושלים, ולקחה חלק בדיאלוג המתמשך בו נשים ישראליות ופלסטיניות בחנו אפשרויות לשלום.
תרומתה לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים
חנאן עשראווי בלטה בכושרה הרטורי ודיבורה הרהוט. באפריל 1988, זמן קצר אחרי פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הופיעה בתוכנית Nightline של רשת ABC ועוררה רושם רב. היא שירתה כדוברת הרשמית של המשלחת הפלסטינית לתהליך השלום בין 1991 ל-1993. במסגרת תפקיד זה השתתפה בועידת מדריד כחברה במשלחת ועדת המנהיגות הפלסטינית. העיתונאית ברברה ויקטור, מחברת הספר A Voice of Reason, מתארת בספרה את הסיפור של השינוי הדרמטי בתפיסה ואת הסיפור של האישה העומדת מאחוריו, אישה אשר מעמדה נחשב לאנומליה בקרב בני עמה – אישה מנהיגה, אמא ואשת איש, נוצרייה בחברה שרובה מוסלמית, מעמד אשר התאים לה בתפקיד אשת הביניים המתווכת בין המערב לעולם הערבי.
לאחר הסכמי אוסלו, בספטמבר 1993, התפטרה מתפקיד הדוברת וסירבה בתחילה להשתתף בכינון הרשות הפלסטינית החדשה. במקום זאת, היא הקימה את ארגון PICCR- Palestinian Independent Commission for Citizens Right אשר חקר הפרות זכויות אדם ביוזמה ישראלית ופלסטינית. במטרה להעלות מודעות גלובלית למצב הפלסטינים תיעדה את מעורבותה במאבק בספר This Side of Peace: A Personal Account בשנת 1995.
בבחירות הראשונות לרשות הפלסטינית בשנת 1996, עשראווי נבחרה למחוז ירושלים של המועצה המחוקקת הפלסטינית. באותה שנה, מונתה לשרה למחקר ולהשכלה גבוהה בממשלת הרשות הפלסטינית. בדצמבר 1998 הקימה את מפתא"ח, "היוזמה הפלסטינית להעמקת הדו-שיח הגלובלי והדמוקרטיה", הממוקם בירושלים. הארגון פועל לקידום זכויות האדם, דמוקרטיה ודיאלוג המבוסס על חילוף חופשי של מידע ופיתוח מדיניות פרואקטיבית. באותו זמן, השתתפה גם באופן פעיל באינתיפאדה השנייה ונפגעה ברגל מרימון הלם במהלך הפגנה בשנת 2001. מאוחר יותר באותה השנה, נבחרה על ידי הליגה הערבית לתפקיד הנציבה למידע ומדיניות ציבורית. לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, ביטאה בעיתונות המערבית את הרגשת ההלם והשכול בעולם הערבי והתנגדות הערבים לפעולה.
חנאן עשראווי ממשיכה לעמוד בראש מפתא"ח ומכהנת כחברה במועצה המחוקקת הפלסטינית. היא מרבה לכתוב מאמרים ונאומים על מצבם של הפלסטינים לגופים כמו הפורום הכלכלי העולמי, משרתת בוועדות ייעוץ לארגונים רבים כולל הבנק העולמי של המזרח התיכון וצפון אפריקה ולמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
פעילות פמיניסטית
לאחר הסכמי אוסלו החלה חנאן עשראווי להרחיב את פעילותה הפמיניסטית בכך שעמדה בראש עמותת "בת שלום", רשת נשים לקידום השלום מהצד הפלסטיני. עמותה זו הוקמה על ידי דפנה גולן שניהלה אותה במשך ארבע שנים. בארגון היו 1,000 ישראליות ו-200 פלסטיניות. בגרעין הקשה של הפעילות היו 30 נשים ישראליות ופלסטיניות, ביניהן תמר גוז'נסקי, יעל דיין, נעמי חזן וענת מאור. פעילויות שונות אשר התקיימו במסגרת עמותה זו: סדנאות, קונצרטים, ביקורים משותפים בקיבוצים וביקורים בכנסים שונים.
עקרון שיתוף הפעולה
עקרון שיתוף הפעולה (Cooperative principle) היא תאוריה מתחום הפרגמטיקה, שפיתח הפילוסוף פול גרייס, ופורסמה בשנת 1975.
התאוריה מתארת את הכללים האינטואיטיביים שמנחים בני אדם בעת שהם מנהלים דו-שיח זה עם זה, ואת התנאים לקוהרנטיות של טקסט בשפה טבעית, כלומר היא מסבירה את האופן שבו בני-אדם מנהלים דו-שיח בשפה טבעית, וכיצד הם מחלצים משמעות מטקסט הנתון בהקשר מסוים.
הטענה העיקרית של עיקרון זה היא שעל מנת שתקשורת תתקיים, אנו חייבים להניח שהדוברים והנמענים משתפים פעולה, ומכאן מיישמים את העיקרון הבסיסי של התאוריה - דוברים מניחים ששומעים מבינים אותם, ושומעים מניחים שהדוברים מדברים באופן ענייני וברור.
ארבעת כללי שיתוף הפעולה
גרייס מנה ארבעה כללים של שיתוף פעולה בין דובר לנמען:
בעברית החדשה יש המנסחים את הכללים בלשון איסור: לא תכזב, לא תחפור ולא תחסיר, לא תטה את הנושא, לא תערפל ולא תבלבל.
הפרת כללים מכוונת
על פי הנחותיו של גרייס, כל הכללים שהוא מנה ניתנים להפרה (violable rules), והם אכן מופרים לעיתים קרובות.
יש שיחות שבהם הדובר מפר את הכללים, והמבע מתקבל כדיבור לא ראוי וכהתנהגות לא הולמת, אנטי-חברתית. שיח כזה נענה לעיתים בתגובה עוינת מצד הנמען. לעומת זאת יש מצבי שיחה שבהם הדובר בוחר מרצונו להפר את כללי שיתוף הפעולה, אם מכיוון שהוא נאלץ לעשות זאת מפני שנקלע למצב שהיצמדות לאחד מכללי שיתוף הפעולה סותר כלל אחר, ואם מכיוון שהוא מעוניין בשיח לא ישיר, עקב כללי נימוס, או רצונו לבדר, למחות, ללעוג, או להשיג דבר בשיח שאינו יכול להשיג בשיחה ישירה.
לעיתים הדובר בוחר במבע שחבויה בו משמעות מרומזת (אימפליקטורה) אשר השומע או הקורא (הנמען) מזהה, ומבין את המסר החבוי בעצם הפרת הכלל, או שיקלוט את הגוון המיוחד שנוסף לשיחה, בעקבות הפרת כללים זו.
גרייס זיהה תנאי ומצבי דיבור שבעטיים נדרשת הפרת כלל האיכות ופגיעה בנכונות המבע, לצרכים שונים. לדוגמה:
גרייס הדגים ארבע צורות ביטוי (פיגורות רטוריות) שבהן מופר כלל האיכות כשהדובר אומר משהו אחד אך מתכוון למשהו אחר. צורות ביטוי אלו ארבעתן כוללות שימוש במשמעות מרומזת (אימפליקטורה) כל אחת בהרמז מסוג שונה.
בשימוש בצורות ביטוי אלו עשויים גם להפר כללים אחרים. לדוגמה: במענה לשאלה "איך היה?" המבע המוגזם "מאה אלף איש אצלו בדירה הקטנה פיזזו והזיזו את הגוף עד אפיסת כוחות והמשיכו לרקוד בעמידה גם אחרי שהם נרדמו, בבוקר הזמינו מנוף ופועלים שב"חים פינו אותם מהסלון דרך החלון" מפר הן את כלל האיכות - לא ייתכן שהמידע נכון, והן הוא מפר את כלל הכמות, התשובה ארוכה ומפורטת מדי. אך כלל השייכות נשמר, כי הוא מדבר אך ורק על המסיבה והחוגגים, וכך גם כלל האופן הברור, אין כאן עירפול או בלבול, והעלילה המומצאת רציפה ונהירה (קוהרנטית - מבחינת המשמעות הראשונית ותקנית מבחינה לשונית).
ביקורת
ביקורת תדירה על התיאוריה של גרייס היא שעקרון שיתוף הפעולה, בדומה לכל התנהגות חברתית, נקבע על פי הקשרים תרבותיים. לפיכך, העיקרון והמקסימות של גרייס מתאימים אולי לשפות הנפוצים בעולם המערבי ובמזרח הקרוב, אך אינם תקפים אוניברסלית.
עקרונות שיח תלויי תרבות: לדוגמה, פרופסור אלינור קיינן אוקס טוענת כי בני שבט המלגשים מדברים על פי עקרונות שיח הפוכים לעקרונות של דוברים מהתרבות המערבית (המוצגת בעקרונות של גרייס) כדי להשיג שיתוף פעולה שיחתי. בתרבות זו, הדוברים נמנעים במידת האפשר משיתוף מידע, עונים על שאלות ישירות בתשובות חלקיות ומתחמקות, וכל זאת מבושה והתרחקות מהתחייבות לנכונות המידע, או להתחייבות על שימור המידע או קיום הוראותיו עם התקבלותו.
עם זאת, רוברט הרניש מציין כי גרייס טוען רק שהמקסימות שלו מתקיימות בשיחות בהן עיקרון שיתוף הפעולה בתוקף. דוברי שפת המלגשי בוחרים שלא לשתף פעולה כי הם מעריכים ביתר שאת את יוקרת הבעלות על מידע, וההימנעות מכך חשוב להם יותר מאשר הכנות וישירות השיח. (ניתן לומר גם במקרה זה שמדובר במערכת תקשורת של שיתוף פעולה מופחת, מכיוון שפחות מידע מועבר ומשותף.)
עקרונות שיח לפי כללי נימוס: ביקורת נוספת על גישתו של גרייס נובעת מטענתו שהשיח במקרה של נימוסין ויראת כבוד הוא שינוי משמעות והפרת כלל האיכות, כי הדובר אינו אומר את הדברים במשמעותן הראשונית והיסודית. לדעת בעלי הביקורת, דן שפרבר וכן וילסון דידרה, בתרבויות השונות קיימות הנחיות ברורות לדובר המורות לו כיצד יהיה איש שיחה מנומס ומוסרי, ולכן אין זו הפרה של כלל כלשהו של שיתוף פעולה. להפך, זהו דווקא שימוש בכלל של שיתוף-פעולה נוסף, כלל החסר מן הספר, אשר נשכח ולא נמנה עם כלליו של גרייס. הכלל האומר: היה מנומס, דבר על פי כללי הנימוס.
עם זאת, אותם בעלי ביקורת גם מגינים על דעות גרייס, ועונים לביקורת של עצמם. לדעתם המקסימות של גרייס, למרות אופן הניסוח שלהן, לא נועדו להגדיר ולתת מתכון למי שבא להביע מבעים, אלא רק מתארים את התכונות המקובלות של תקשורת שיתופית היזונית והדדית מוצלחת כפי שהם מופיעים במציאות. לכן אין להוסיף כללים נוספים, המחייבים את הדוברים בתרבויות מסוימות.
המשמעות המרומזת הסותרת עת שיתוף הפעולה תומכי תאוריית הרלוונטיות כמו דן שפרבר ואחרים, מציינים כי משמעות מרומזת (אימפליקטורה) עשויה להופיע גם במצבים וסיטואציות שאינם מכבדים את עקרון שיתוף הפעולה, ובהם הדובר מעוניין דווקא להפסיק את השיח או "לשבור אותו" לכיוון אחר. לדבריהם, התיאוריה של גרייס אינה מכסה מקרים אלו. לדוגמה, במקרה של התחמקות, כשאסתי יודעת שברכה מכירה את כתובתה של גבריאלה בצרפת, ורוצה להציע ששתיהן יבקרו אותה במהלך החופשה, היא שואלת: איפה גבי גרה? אם ברכה עונה: "איפשהו בדרום צרפת.", אסתי אמורה להבין שברכה מתחמקת ממנה ואינה רוצה לבקר את ברכה. ומכאן, לדברי המבקרים, שברכה השתמשה בכלל הפוך לכללי שיתוף הפעולה, כדי להביע את שרצתה להביע. נכון יותר לומר, לדברי המבקרים, שברכה השתמשה בכלל "אי שיתוף פעולה" ולא "הפרה כלל של שיתוף פעולה". למעשה גרייס יענה שהפרת הכללים באופן מושכל במקרה של הפקת משמעות מרומזת (אימפליקטורה) היא בעצם תיאור תמציתי של שימוש בכללים שהוא הגדיר (על ידי הפרתם) ואין צורך להוסיף כללים נוספים של לצורך יצירת משמעויות מרומזות בשיח.
דה רופ
דה רופ (The Roop) היא להקה ליטאית, המורכבת משלושה חברים: הקלידן ויידוטאס ואליוקביצ'יוס, המתופף רוברטאס באראנוסקאס והגיטריסט מתנאס בנישאוסקאס. ב-15 בפברואר 2020 נבחרה הלהקה לייצוג ליטא באירוויזיון 2020 לאחר שזכתה בתוכנית קדם האירוויזיון "Pabandom iš naujo! Let's try again! 2020". לאחר ביטול האירוויזיון בעקבות מגפת הקורונה ולאחר שנלקחה מהלהקה הזכות לייצג את ליטא באירוויזיון, חזרה הלהקה לקדם וזכתה בו פעם נוספת.
היסטוריה
הלהקה נוסדה בוילנה, בירת ליטא, בחודש נובמבר 2014. השלושה התאחדו ליצירת להקה אחרי שכבר היו פעילים ובעלי ניסיון בטלוויזיה ובמוזיקה הליטאית. בשנת 2015 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה "To Whom It May Concern" וחתמה בחברת התקליטים DK Records. ב-2017 פורסם כי הלהקה תשתתף בקדם האירוויזיון הליטאי לאירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, בירת פורטוגל. הלהקה הגיעה למקום השלישי כשהמנצחת אייווה זאסימאוסקייטה הגיעה למקום ה-12 באירוויזיון באותה השנה. הסינגל שלהם Yes I Do איתו התמודדו בקדם יצא בסופו של דבר כחלק מתוך האלבום "Ghost".
בשנת 2020 הגיעה הלהקה לקדם האירוויזיון הליטאי עם שירם "On Fire", לאחר שזכו במקום הראשון ברבע הגמר ובמקום השני בחצי הגמר בו השתתפו הם הגיעו לגמר בו הופיעו שישיים בסדר ההופעות, ובו קטפו את המקום הראשון ואת הזכות לשאת את הדגל הליטאי באירוויזיון ברוטרדם.
בשנת 2021 התמודדה הלהקה בקדם האירוויזיון הליטאי פעם נוספת, עם שירם "Discoteque", וזכתה במקום הראשון ובזכות לייצג את ליטא באירוויזיון 2021. ב-18 במאי 2021, הלהקה ביצעה את השיר בחצי הגמר, והגיעה הלהקה למקום הרביעי עם 203 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה הלהקה למקום השמיני עם 220 נקודות.
פרסילה קופר טיילר
אליזבת פרסילה קופר טיילר (באנגלית: Elizabeth Priscilla Cooper Tyler; 14 ביוני 1816 - 29 בדצמבר 1889) הייתה אשת בנו של נשיא ארצות הברית העשירי ג'ון טיילר, שהייתה למעשה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 10 בספטמבר 1842 ועד ה-26 ביוני 1844.
ביוגרפיה
פרסילה קופר נולדה בעיר ניו יורק בשנת 1816 לתומס אפתורפ קופר ולמרי פיירלי קופר. תומאס אפתורפ קופר היה שחקן ומפיק הצגות, ואשתו מרי, הייתה אשת חברה. המשפחה התגוררה בביתם ברחוב ברודוויי. פרסילה קופר החלה לעבוד כשחקנית בגיל 17.
פרסילה קופר פגשה את רוברט טיילר, בנו של החוואי העשיר והסנטור ג'ון טיילר בעת ששיחקה במחזה "אותלו" בתפקיד דסדמונה. על אף שבאותה עת היו השחקנים במעמד חברתי נמוך ביותר, ורבים ראו בשחקניות כמעמד אחד יותר גבוה מזה של הנפקניות נישאה פרסילה קופר לחוואי מהמעמד הגבוה ב-12 בספטמבר 1839 ומשפחת בעלה לא התנגדה לנישואים וקיבלה אותה למשפחתם.
כחודש לאחר בחירתו כסגן הנשיא נפטר נשיא ארצות הברית ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר הפך לנשיא ארצות הברית.
הגברת הראשונה של ארצות הברית
בעת מינויו של ג'ון טיילר לנשיא הייתה אשתו, לטישה כריסטיאן טיילר נכה, והיא בקשה מאשת בנה לסייע לה בתפקידיה הרשמיים כמארחת הבית הלבן. לאחר מותה של לטישה ב-10 בספטמבר 1842 הפכה פרסילה קופר לגברת הראשונה של ארצות הברית - ואף נסעה עם הנשיא לסיוריו כחלק מפמליית הנשיא.
לאחר שבעלה והיא עברו לפילדלפיה בשנת 1844 עברו תפקידי הגברת הראשונה לג'וליה גרדינר טיילר.
שנים מאוחרות
לאחר תום המלחמה הפך רוברט לעורך העיתון "דואר ופרסום" ("Mail and Advertiser") במונטגומרי שבאלבמה, ושם נפטר בשנת 1877. פרסילה המשיכה להתגורר במונטוגמרי עד מותה, 12 שנים מאוחר יותר.
איזוטרופיות
איזוטרופיות (באנגלית: Isotropy, מיוונית: ἴσος, "איזוס" – שווה; τρόπος, "טרופוס" – כיוון) היא אי תלות בכיוון. לאיזוטרופיות יש משמעות במספר תחומים, כגון מתמטיקה, פיזיקה, אופטיקה, פיזיולוגיה ותכונות חומרים.
היקום, לדוגמה, הוא איזוטרופי – אין בו נקודה מיוחסת, ייחודית או כיוון מועדף כלשהו. גם קרינת הרקע המגיעה במידה שווה מכל הכיוונים היא קרינה איזוטרופית.
הגאומטריה שבה עסק פליקס קליין (גאומטריה לא-אוקלידית) היא איזוטרופית לזווית מכיוון שהיא אינה משמרת אורכים.
התכונה ההפוכה היא אנאיזוטרופיות.
הפטריוטים מוסקבה
הפטריוטים מוסקבה (ברוסית: Клуб по Американскому Футболу "Патриоты Москва") היא קבוצת פוטבול ממוסקבה המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית. מגרש הבית ממוקם בזלנוגרד.
זו אחת מקבוצות הפוטבול המעוטרות והמוצלחות ביותר ברוסיה. הקבוצה משתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז שנת 2000 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016.
הקבוצה זכתה באליפות המדינה 15 פעמים ובשנים 2002–2018 היא עשתה זאת במשך 12 פעמים רצופות ורק פעמיים בלבד לא זכתה באליפות: זה היה בשנים 2013 (כשסיימה במקום הרביעי) וב-2015 (כשהפסידה בגמר האליפות לקבוצת הגריפונים סנקט פטרבורג).
ליגת הפוטבול האמריקאי (LAF)
מקור: האנציקלופדיה לפוטבול
On Fire (שיר של דה רופ)
On Fire (בעברית: עולה באש) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי ויידוטאס ואליוקביצ'יוס, רוברטאס באראנוסקאס, מתנאס בנישאוסקאס, ובוצע על ידי להקת דה רופ. ב-15 בפברואר 2020 השיר זכה בתוכנית "Pabandom iš naujo! Let's try again! 2020" שמהווה את קדם האירוויזיון הליטאי, ונבחר לייצג את המדינה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
פסגת פלינטס
פסגת פלינטס או פסגת פלינטז (באנגלית: Flints Peak) היא הר ברכס ורמיליון בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהה של הפסגה 2,950 מטרים מעל פני הים.
הפסגה מתנשאת לגובה של 170 מטרים מעל סביבתה.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1959.
הפסגה נקראת על שם בעל אדמות מקומי בשם "פלינט". השם "פלינט'ס" (היינו לוואי שייכות: "הפסגה של פלינט") ניתן להר כדי להבדיל בינו לבין המילה האנגלית לאבן צור - "פלינט".
לקריאה נוספת
• Alan Kane, Scrambles in the Canadian Rockies, P 262
נשיכת אהבה
נשיכות אהבה נותרות על הגוף במשך ימים ספורים, אך הדבר משתנה בין אנשים שונים. כנרים או ויולנים עשויים לקבל את הסימן כתוצאה מלחץ המופעל על ידי הסנטר בזמן שהם מתאמנים, ויש נטייה לבלבל זאת עם נשיכת אהבה.
ישנן מספר תרופות לנשיכת אהבה, ואחת מהן היא החזקת כף קרה כנגד מקום הנשיכה כדי לפזר את קרישי הדם שנצברו.
המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל
המרכז החרדי להכשרה מקצועית הוא מוסד להכשרה מקצועית המיועד למגזר החרדי. הלימודים במרכז הם בתחום ההיי טק והמקצועות החופשיים. הלימודים מתנהלים בשעות שונות לנשים וגברים ועל ידי מרצים לגברים ומרצות לנשים. במכון מכינה לבני ישיבות שבה לומדים מתמטיקה, אנגלית ויישומי מחשב מהרמה הבסיסית ביותר.
היסטוריה
בשנת 1996 יזם צבי וינברגר, שעמד בראש מכון לב, את הקמת המרכז. הוא שכנע את ידידו ד"ר אברהם פוס מניו יורק, להעמיד לרשות המיזם סכום של חמישים אלף דולר. יחזקאל פוגל מונה למנכ"ל הראשון לבית הספר והוא שימש בתפקיד עד לשנת 2002. הלימודים נקבעו בערב כדי לאפשר לתלמידי כולל ללמוד במקביל ולהחליט בסיום הלימודים אם לפרוש לעבודה.
לדברי ראשי המרכז קיבל ירחמיאל בויאר את הסכמת הרב שך בתנאי שהרב אלישיב יקבע את התנאים. הרבנים יוסף ישראלזון, מרדכי שלמה שטיינמץ ושמואל אליעזר שטרן חתמו על מכתב תמיכה להפעלת מסלולי לימודים לגברים לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, לאחר שנועצו ברב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי וואזנר והרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, ובתנאי שלא ישולבו בהם תכנים של הגות ומחשבה "או כל לימוד שיש בו נגיעה לאפיקורסות חס ושלום", בהמשך יצאו רבנים ליטאים ובראשם הרב אלישיב והרב שמואל אוירבך כנגד מכללות ומוסדות להכשרה מקצועית ואקדמית, בנימוק שיש בכך החדרה של רוח ההשכלה לתוך הציבור החרדי.
הרב עובדיה יוסף פרסם מכתב תמיכה במרכז בניסן תשנ"ז, אפריל 1997.
יו"ר הוועד המנהל הוא יהודה פוס והמנכ"ל הוא אברהם מרדכי הורן.
הלימודים
מסלולי הלימוד:
מריאנו אונדו
מריאנו אונדו מונסוי אנגונג (בספרדית: Mariano Ondo Monsuy Angong; 29 ביוני 1999 – 14 בספטמבר 2022) היה כדורגלן מגינאה המשוונית ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים
אונדו גדל במחלקת הנוער של קאנו ספורט. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל של גינאה המשוונית. ב-13 בפברואר 2018 חתם בק.פ. שקופי מליגת העל הצפון מקדונית, במדיה ערך שלוש הופעות ליגה. ב-17 באוגוסט 2018 חזר לקאנו ספורט, ושיחק במועדון עד למותו.
קריירה בינלאומית
ב-9 באוקטובר 2017 ערך אונדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה המשוונית, בניצחון 3-1 על נבחרת מאוריציוס במשחק ידידות. בסך הכל ערך שש הופעות במדי הנבחרת.
מותו
ב-14 בספטמבר 2022, בגיל 23, מת אונדו במהלך אימון של נבחרת גינאה המשוונית.
מייקופ
מייקופ (רוסית: Майко́п, צ'רקסית: Мыекъуапэ, בתרגום: "עמק התפוחים") היא עיר ברוסיה בצפון הרי קווקז, בירת רפובליקת אדיגיה (רוסית: Адыгея). נמצאת על גדתו הימנית של הנהר 'בליה', יובלו של הנהר קובאן. אוכלוסיית העיר מונה כ-144,101 תושבים (2015).
היסטוריה
האזור שהעיר נמצאת נכבש על ידי הרוסים במלחמת קווקז, שהתקיימה בין 1817 ל-1864. העיר נוסדה ב-25 במאי 1857 כמאחז צבאי רוסי. מ-1870 הוכרזה כעיר. החל משנת 1890 ליד העיר נתגלו על ידי פרופסור וסלובסקי מאוניברסיטת סנקט פטרבורג אתרי קבורה מתקופת הברונזה, הנקראים בשם תרבות מייקופ. ב-1909 על ידי פרופסור איוון גובקין באזור התגלו מכרות נפט, והעיר התחילה להתפתח כמרכז לתעשייה זו. ב-27 ביולי 1922 העיר נהפכה לחלק מהחבל הצ'רקסי (האדיגי) האוטונומי עם קרסנודר הבירה. ב-1936 הבירה הועברה למייקופ.
מייקופ הייתה כבושה בידי הנאצים מ-9 באוגוסט 1942 עד ל-29 בינואר 1943. ב-1990 החליטה המועצה העליונה של החבל האוטונומי, בהסכמה עם שלטונות רוסיה, להפוך את הישות לרפובליקה ולהיפרד ממחוז קרסנודר, ומייקופ הייתה לבירת רפובליקת אדיגיה.
נחלת צבי (שכונה)
נחלת צבי היא שכונה בירושלים ליד מאה שערים שנבנתה על ידי יהודים מתימן.
היסטוריה
השכונה הוקמה ביוזמתם של קבוצה מעולי תימן שהחליטו לחסוך מכספם לצורך קניית קרקע ובניית בתים. הם הפקידו את הכסף שחסכו בידי נסים בכר, אשר בראותו את מאמציהם שכנע את הברון מוריס הירש להלוות להם את הכסף הנדרש להקמת השכונה והם נדרשו להשיב את ההלוואה בתשלומים שנפרשו על פני 12 שנים. אבן פינה לשכונה הונחה ב-י"ב תשרי תר"ן (1889). בשלב ראשון נבנו בשכונה 23 בתים והשכונה יועדה לכלל 35 בתים. השכונה נקראה על שמו של הברון, "נחלת צבי". בית הכנסת בשכונה, שנבנה בהשתדלותו של אברהם אלברט ענתבי, נחנך בסוכות 1903.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה השכונה מהעניות ביותר בירושלים עם השכירות הזולה ביותר.
בשנת 1954 תוארה השכונה:
בשנת 1955 נכללה השכונה, יחד עם מאה שערים, בתוכנית המתאר של ירושלים כאזור הריסה.
פדרציית הקאנו הבין-לאומית
פדרציית הקאנו הבין-לאומית (באנגלית: International Canoe Federation) בראשי תיבות ICF, היא ארגון הגג של כל ארגוני הקאנו הלאומיים ברחבי העולם. משרדה הראשי נמצא בלוזאן, שווייץ, והיא מנהלת את כל ההיבטים של ספורט הקאנו ברחבי העולם. 157 מדינות חברות ב-ICF לאחר שנוספו שבע פדרציות לאומיות בקונגרס ה-ICF ברומא ב-2008.
אלפרד פון הוביקי
גנרל אלפרד פון הוביקי (בגרמנית Alfred von Hubicki; 5 בפברואר 1887 – 14 ביולי 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פדרציית הקאנו הבין-לאומית
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, ה-ICF השעה אתלטים מרוסיה ומבלארוס מלהתחרות בכל אירועי הפדרציה הבין-לאומית לקאנו, והשעתה את כל בעלי התפקידים מרוסיה ובלארוס מלהשתתף ומלשפוט בכל אירוע רשמי של ה-ICF, וכן מלהשתתף או לקחת חלק בישיבות, ועדות ופורומים של ICF.