cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בסמ"ת
תלמידי בית הספר
בבית הספר למדו תלמידים מכל רחבי ישראל ומחו"ל (בעיקר מליטא, מלטביה, מפולין, מגרמניה, מצרפת ומטורקיה). אחוז התלמידים מבתים אמידים היה קטן. בני הבורגנות הגיעו לבית הספר הריאלי ודומיו. רוב תלמידי בית הספר היו בני פועלים ומעמד בינוני נמוך. בתקופת המנדט היו רוב התלמידים חברי תנועות נוער חלוציות. ולכן עם פרוץ מלחמת העצמאות הגיעו רוב בוגרי בית הספר לפלמ"ח. מתוך 105 מגויסי בית הספר, נהרגו 45. בסוף המאה ה-20 נוספו לבית הספר תלמידים בני העליות ממדינות חבר העמים של שנות ה-70 וה-90.
בסמ"ת היה אבן שואבת בחינוך הטכנולוגי. מלבד חיפאים, תלמידים הגיעו מנהריה, עכו, יקנעם, הקריות, זכרון יעקב, נצרת, מגדל העמק, כפרי הדרוזים בכרמל וישובים נוספים בסביבה.
את בית הספר סיימו כ-19,800 בוגרים, שהשתלבו בענפים מגוונים במשק וכאן נמצא למצוא את חלקם.
המצאות והחוג לטילים ורקטות
תלמידי בית הספר היו יצירתיים ביותר וחלק מהמצאותיהם קיימות עד היום. אחד מן הממציאים הוא שלמה קיסילב שזכה באוקטובר 1968 בתערוכה הבינלאומית לממציאים שנתקיימה בניו יורק, במדליית זהב בזכות המצאתו מזלגון הרמה נייד. כיום מזלגון ההרמה הוא חלק אינטגרלי מכל משאית.
בבסמ"ת התקיים חוג לאנרגיית השמש וסוכנות עתים דווחה על תכנון רכב שינוע על מימן דחוס.
בסוף אפריל 1968 שיגרו תלמידי בית הספר מן החוג לטילים טיל דו-שלבי שכונה "בסמ"ת - 1". הטיל התרומם לגובה של שישה ק"מ וזאת לאחר שלושה ניסיונות כושלים. שנה אחר כך שיגרו את הטיל "בסמ"ת - 2", ובאוגוסט 1969, שיגרו בהצלחה הטיל "בסמת 3" לגובה של שלושים ק"מ.
ספורט
בנוסף להיותו מקום לימוד למקצועות הטכנולוגיה, הדגיש בית הספר את חשיבות נושא הספורט.
בסמ"ת הצטיין בנבחרת כדורסל חזקה שהגיע להישגים מכובדים בארץ ובאירופה. הנבחרת טופחה על ידי המנהל טוביה תורן.
לאחר נפילתו של מנהל בית הספר סגן-אלוף טוביה תורן בקרבות הבלימה בגולן, החלה משנת 1974 מסורת גביע הכדורסל על שם טוביה תורן במחוז חיפה.
בשנת 1979 זכה בית הספר במקום הראשון באליפות מחוז חיפה בכדורסל בהדרכת המאמן שאול לופו (שחקן הפועל חיפה בכדורסל).
בשנת 1982 זכה בית הספר במקום הראשון בליגת הכדורסל לבתי הספר התיכונים לאחר שניצח את נבחרת אליאנס תל - אביב.
מלבד כדורסל בבית הספר היו נבחרות חזקות נוספות כגון נבחרת הכדור עף ובשנת 1977 עלתה הנבחרת לשלב משחקי הגמר הארציים בהדרכתו של יובל ראובני (אחיה של הזמרת דורית ראובני). היסטוריית נבחרת הכדורעף של בסמ"ת שזורה במאמן אהרון עמישב (דולק אומשווייף) שדחף ענף ספורט זה בחיפה בכלל. דולק היה החלוץ בעניין זה והקים נבחרת כדורעף בבסמ"ת עוד בשנת 1956.
בבית הספר לימדו מורים לספורט אשר בעצמם היו ספורטאים ידועים והם אמיל פרקש באתלטיקה (אחיו הצעיר של דוד דז'ה פרקש מאמן הכדורגל של מכבי חיפה בשנים 1959–1961), בני אלון שחקן הפועל חיפה, שמעון שנהר (שלפנברג) מאמן מכבי חיפה 1975-1977.
Sehnsucht (שיר של ג'ימי מקוליס)
רקע
בדומה לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון שאנסון צרפתי. במרכז מילות השיר עומד מקוליס ששר על השמחה שתהיה בליבו אם אהובתו תחזור אליו. "Sehnsucht" אף פעם לא הוקלט על ידי מקוליס, ולכן לא יצא כסינגל מעולם.
באירוויזיון
ב-1961, רשות השידור האוסטרית הודיעה כי מקוליס נבחר לייצג את אוסטריה באירוויזיון 1961, עם השיר "Sehnsucht", שנבחר על ידי ועדה מקצועית של רשות השידור. ב-18 במרץ 1961, השיר בוצע על ידי מקוליס באירוויזיון. מקוליס שובץ שלישי בסדר ההופעות, לפני פינלנד ואחרי מונקו. השיר הגיע למקום ה-15 והאחרון, ביחד עם הנציג הבלגי.
בית פורטקליס
בית פורטקליס או בית השער המתרומם (באנגלית: Portcullis House) הוא מבנה באזור וסטמינסטר של רובע הסיטי של וסטמינסטר בעיר לונדון. המבנה משמש כבניין משרדים עבור חברי הפרלמנט הבריטי, בשל המחסור במקום בארמון וסטמינסטר - מושב הפרלמנט הבריטי. המבנה נבנה בקצה הדרומי של רציף ויקטוריה על גדת נהר התמזה, ונקרא על שם השער המתרומם המסמל את ארמון וסטמינסטר ואת הפרלמנט הבריטי.
במבנה מצויים משרדים של כשליש מחברי הפרלמנט הבריטי. ייתר המשרדים נמצאים בבניין נורמן שו ובארמון וסטמינסטר.
היסטוריה
בשנת 1993 פרסם משרד האדריכלים מייקל הופקינס ושות' את התוכנית המוצעת למבנה, ומבנה קודם שעמד באתר נהרס בשנת 1994 על מנת לאפשר את הקמת המבנה. באותה עת הרכבת התחתית של לונדון האריכה את קו ג'ובלי ובנתה את תחנת וסטמינסטר של הרכבת התחתית באתר מתחת למיקום בו נבנה המבנה וכחלק ממנו. תחנת הרכבת נבנתה מתחת לתחנת רכבת של קו דיסטריקט שהייתה במיקום, ולצורך החפירה שונה תוואי קו דיסטריקט. לאחר בניית שתי תחנות הרכבת, החלה בניית המבנה בשנת 1998 והמבנה נחנך בשנת 2001.
תיאור המבנה
המבנה תוכנן בצורה המקשרת אותו אל תחנות הרכבת התחתית שתחתיו. תקרת החלל המרכזי הגדול של המבנה נתמכת על ידי עמודי הפלדה שבדפנות המבנה - ואין עמודי תמיכה במרכזו.
חלקו הפנימי של המבנה נבנה בצורה הדומה לפנים של ספינה. החלל המרכזי מעוטר בעצים ומזרקות. יתר קומות המבנה זהות זו לזו- המשרדים ממוקמים משני צידי החלל המרכזי. על פי הנוהג, חברי פרלמנט מאותה מפלגה יושבים באותן קומות. בקומה הראשונה מספר חדרי ישיבות הקרויים על שם פוליטיקאים בריטים ידועים ובהם בטי בות'רויד, הרולד מקמילן, מרגרט תאצ'ר, קלמנט אטלי, הרולד וילסון וג'ו גרימונד.
חדרי המבנה מקושרים למערכת הכריזה של ארמון וסטמנסטר על מנת לאפשר הודעות על תחילת הצבעות וישיבות.
Was (Not Was)
Was (Not Was) היא להקת פופ רוק אמריקאית. ההרכב נוסד בשנת 1979 בדטרויט. מנעד השירים שלהם נע בין שילוב של פופ ורוק אלקטרוני. תקופת התהילה של הלהקה הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-90 עם הלהיט Walk the Dinosaur שיצא בשנת 1987 כסינגל המוביל מתוך האלבום ?What Up, Dog שיצא לאור בשנת 1988. אלבומו האחרון של ההרכב יצא בשנת 2008 וההרכב פעיל גם כיום.
קריירה
דייוויד וייס ודון פאגנסון חברי הלהקה הכירו בילדותם בפרבר של דטרויט, מישיגן. הם ייסדו את ההרכב בשנת 1979.
אלבומם הראשון (Was (Not Was יצא בשנת 1981. בשנת 1982 השתתף ההרכב באלבום של הזמר סוויט פיאה אטקינסון. באלבומם Born to Laugh at Tornadoes שיצא ב-1983 השתתפו מוזיקאים אורחים בהם אוזי אוסבורן, המוזיקאי מיטש ריידר ומל טורמה.
בשנת 1988 הוציאו את האלבום שכלל את הלהיט Walk the Dinosaur. הופעות אורח באלבום היו של סטיבי סאלאס, ג'ון פטיטוצ'י, פרנק סינטרה ג'וניור וקרדיט הלחנה לאלביס קוסטלו. בשנת 1990 הוציא ההרכב את האלבום שכלל את החידוש לשיר Papa Was a Rollin' Stone. באלבום נכללו הופעות אורח של לאונרד כהן, איגי פופ, The Roches וסיד סטראו.
לאחר הפסקה ארוכה חודשה פעילות ההרכב. בשנת 2008 הוציאו את אלבומם החמישי !Boo. באלבום הופעות אורח של קריס קריסטופרסון, מרקוס מילר ווין קריימר, ובוקר טי ג'ונס וכן שיר שנכתב עם בוב דילן 20 שנים לפני כן.
קוקוריוקאי
קוקוריוקאי (נקרא גם: "אגודת נהר האמור" וכן "אגודת הדרקון השחור", כשמו האחר של הנהר, המפריד בין מנצ'וריה לרוסיה), הוא ארגון לאומני, ימני-קיצוני, אשר פעל ביפן בין השנים 1901 ל-1946.
היסטוריה
הארגון הוקם ב-3 בפברואר 1901, בידי אדם בשם אוצ'ידה ריוהיי, אשר ציין כי הסיבה העיקרית להקמת הארגון היא ההתערבות המשולשת של המעצמות רוסיה, צרפת וגרמניה, בתוצאות מלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895) ובהסכם שימונוסקי שבא לאחריהן.
לאחר הניצחון היפני במלחמה זו, נערכה ועידת שימונוסקי ביפן, בה סין נחלה השפלה נוספת על זו שנחלה בשדה הקרב, בדמות פיצויים ליפן ומסירה של טאיוואן וחצי-האי ליאודונג (שבדרום מנצ'וריה) לידיה. רוסיה ובעלות-בריתה, צרפת וגרמניה, התערבו בתוצאות המלחמה, בעיקר עקב לחץ רוסי, כשהאינטרסים של רוסיה ידועים ליפנים. שלוש המעצמות הגישו אולטימטום, תוך איום צבאי, שהביא את יפן לצאת מחצי האי ליאודונג, שהיה הישג משמעותי במלחמה, וכן לצאת מאזור מנצ'וריה ולמעשה, גם מפורט ארתור. דעת הקהל ביפן זעמה על הממשלה בכישלון לשימור ההישג.
היפנים הבינו כי רוסיה, בעלת הצי הקבוע באזור, היא העומדת מאחורי ההתערבות, וכי לצרפת ולגרמניה אין אינטרסים ברורים להתערבות, כפי שיש לרוסיה. כנגד רוסיה עלו כעת קריאות נקם בקרב הציבור. קמו קבוצות לאומניות, שהשמיעו את קולן למען פתרון מיידי שעיקרו ביטול תוצאות ההתערבות המשולשת. ההתערבות המשולשת באה כהמשך ישיר של ההשתלטות הרוסית באזור, שכללה את חכירת נמל פורט ארתור מידי סין ל-25 שנים וכן ההשתלטות על מנצ'וריה לאחר מרד הבוקסרים בסין, בשנת 1900, ובניית הפרויקט העצום של המסילה הטרנס-סיבירית באזור מזרח אסיה. פעילויות אלה גרמו לחשש בציבור היפני כי יפן תהיה הבאה בתור להיות קורבן של האימפריאליזם המערבי, לאחר סין המתפוררת.
הארגון הבולט בין הארגונים הלאומניים, אם כן, היה הקוקוריוקאי, אשר קרא לסילוקה של רוסיה מאזור מזרח אסיה ולהשתלטות יפנית על מנצ'וריה, מונגוליה וסיביר.
בשנות ה-20 וה-30 הארגון עבר תהליך פוליטיזציה ואף הרחיב את פעילותו אל מחוץ ליפן.
בשנת 1946, עת הכיבוש האמריקני ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה, פורק הארגון בידי האמריקנים.
לוקאצ'י
לוקאצ'י (באוקראינית: Локачі; בפולנית: Łokacze) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לוקאצ'י החלה כיישוב בבעלות מלוכה. מהמאה ה-17 התקיימו בעיירה ירידים שנתיים. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי לוקאצ'י
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,270 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, פעילות של הבונד ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בתחילת אוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם בה, אליו הועברו גם יהודים מיישובי הסביבה. ב-13 בספטמבר 1942 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים את כ-1,350 יהודי הגטו שבעיירה בבורות ירי.
זאב חבר
זאב (זמביש) חֶבר (נולד ב-1954) הוא מראשי מועצת יש"ע ומזכ"ל אמנה, ממובילי ההתיישבות ביהודה ושומרון. היה חבר במחתרת היהודית והורשע בניסיון לגרימת חבלה.
ביוגרפיה
נולד בשם זאב פרידמן וגדל ברמת גן. למד במדרשית נעם ובישיבת ההסדר בקריית ארבע וכיהן כראש מינהלת קרית ארבע. שירת בצה"ל כקצין בשריון. בראשית שנות ה-80 נמנה עם קבוצת המחתרת היהודית, וניסה להטמין מטען חבלה תחת מכוניתו של ד"ר אחמד נתשה, חבר הוועדה להכוונה לאומית. חבר נעצר ב-1984 ובהמשך הורשע בעסקת טיעון בניסיון לגרימת חבלה. בשל מצב בריאותו נגזרו עליו 11 חודשי מאסר. לאחר שהשתחרר מן הכלא כיהן כסגן ראש מועצת קריית ארבע. ב-1988 היה ממקימי ערוץ 7. מאז 1989 הוא מכהן כמזכ"ל אמנה – זרוע ההתיישבות של גוש אמונים.
במסגרת תפקידו כמזכ"ל אמנה הוא חבר בהנהלת מועצת יש"ע. חבר מתרחק מפרסום בתקשורות.
ב-2008 הפך מטרה להתנכלויות מצד פעילי ימין קיצוניים על רקע עמדה פשרנית שהציג בסוגיית המאחזים.
חבר היה מקורב לאריאל שרון. הוא הפך למתנגד לו בעקבות תוכנית ההתנתקות, אך ספד לו עם פטירתו.
אלכס ריידר (סרט)
עלילת הסרט
הסרט מתחיל כשאיאן ריידר, סוכן חשאי, מתחמק ממרדף קטלני, אך בדרכו לביתו הוא נהרג על ידי מתנקש בשם יאסן גרגורביץ'. בהלווייתו של איאן- אחיינו אלכס ריידר מבחין בכמה דברים מוזרים. בסיום ההלוויה אלכס נפגש עם אלן בלאנט יושב ראש בנק אשר טוען כי איאן ריידר עבד אצלו (אלכס לא ידע כי איאן היה סוכן חשאי). אחרי שרשרת אירועים אלכס מבין שדודו היה סוכן חשאי ומקבל הצעה לעבוד במקומו. תחילה אלכס דוחה את ההצעה אך מסכים למען עוזרת הבית שלו -ג'ק (אלישיה סילברסטון). המשימה שלו היא להיכנס לביתו של מיליונר בשם דריוס סייל המייצר מחשב חדשני אשר נקרא "סטורם-ברייקר". המיליונר מוכן לתת לכל בית ספר באנגליה (שהיא המדינה שבה גר אלכס) מחשב כזה אך הארגון החשאי שבו עבד איאן ריידר חשד שמשהו מסריח. אלכס אמור להיכנס לביתו של דריוס סייל בתור זוכה בתחרות שנערכה על ידי מגזין שהזוכה בה ישתמש ב"סטורם-ברייקר" לפני כולם. לפני המשימה אלכס יוצא לשבועיים של אימונים במחנה צבאי. חברי הצוות הצבאי לועגים לאלכס ואומרים לו שלא יחזיק מעמד יותר מיומיים אך אלכס מחזיק מעמד בנחישות ומצליח באימונים. בסופו של דבר אלכס מגיע לסייל תעשיות (החברה של דיריוס סייל). בדרך הוא פוגש את נדיה וול העוזרת של מר סייל. כשהוא מגיע לביתו של דריוס סייל הוא מוצא שם אקווריום גדול עם מדוזה ענקית. כשהוא אמור לחוות את ה"סטורם ברייקר" הוא בורח באמצע כדי לרחרח. הוא לא מוצא שום מידע ונתפס על ידי נדיה וול אך סודו לא מתגלה. בלילה אלכס יוצא לרחרח ומגלה ארגזי מתכת ענקים אשר מועברים לסייל תעשיות. במקום נמצא גם יאסן גרגורוביץ'. יאסן הורג את אחד מהעובדים בגלל שהפיל את אחד הארגזים (וזה מעיד שהיה שם משהו חשוב). אלכס חוזר לחדרו. למחרת מזדמן לאלכס ריידר לגלות מידע נוסף על המזימה. אלכס מגלה שלתוכניתו של דריוס סייל יש גיבוי. בנוסף, הוא מגלה חומר מסוכן. בינתיים בביתו של הרולד סייל מגלים שאלכס נשלח לרגל. אלכס נתפס ומובל לסלון של דריוס סייל שם הוא מגלה לו שבמחשבים יש וירוס מסוכן שמסוגל להרוג את כל תלמידי בתי הספר שאליהם נתרמו המחשבים. עוד מגלה אלכס שהרולד סייל מתכנן זאת מתוך נקמה על כך שסבל מהצקות רבות כתלמיד בבית הספר ושיאסן גרגורוביץ' רצח את דודו. דריוס מורה להרוג את אלכס והולך לטקס הדלקת המחשבים. אלכס מושלך לאקוריום עם המדוזה הענקית אך ניצל בעזרת פטנט שניתן לו בסוכנות. בזמן שהוא ניצל נדיה וול נהרגת מהמדוזה. הוא מצליח לברוח לתוך מסוק של חברת סייל תעשיות ומאלץ את הנהג לנסוע ללונדון לטקס. הוא משבש את הטקס שנייה לפני שהמכשירים מופעלים והורס את כפתור ההפעלה. הרולד סייל בורח ואלכס מחולץ מהגג בו הוא נתקע. כשאלכס נוסע עם העוזרת ג'ק הוא שלסייל יש גיבוי במגדל כלשהו בעיר לונדון. הוא מצליח להגיע לשם בעזרת חברתו סבינה ועולה למגדל שם הוא משבש את הפעלת המחשבים. דריוס המרוגז מנסה להרוג את אלכס אך נורה ונהרג על ידי יאסן גרגורוביץ' המציל את אלכס מנפילה אל מותו. יאסן מסביר לאלכס שהרג את דריוס סייל מפני שהביך את המעסיקים שלו ושלאלכס כדאי להתרחק מענייני הריגול עד שיגדל.
מודולציה (מוזיקה)
מוֹדוּלַצְיָה היא תהליך של שינוי המרכז הטונאלי במהלך היצירה, כלומר עלייה או ירידה בסולם המוזיקלי. למרות הקרבה במונחים, אין לבלבל בין מודולציה לטרנספוזיציה, שמשמשת להתאמה של יצירה או שיר לכלי נגינה או למנעד מסוימים.
מודולציה כאמצעי מוזיקלי
המודולציה גורמת לתפנית במבנה היצירה. ישנם מעברים חדים יותר וישנם פחות. השינוי בסולם יכול לשמש ככלי בידי היוצר להבעת תכנים שונים:
על ידי מודולציה, היוצר יכול לבטא את המסר העיקרי שהוא רוצה להעביר ביצירה יחד עם הרגש העוטף אותו בצורה חזקה וברורה מאוד ולתת לאותו מסר ולרגש המלווה אותו, לעבור בצורה ישירה יותר למאזין. כאשר מתרחשות מודולציות רבות בטווח זמן קצר מתקבלת תחושה של חוסר יציבות ואף של סערה פנימית.
מודולציות קיימות, במידה זו או אחרת, ברוב התרבויות המוזיקליות שמשתמשות בסולמות מוזיקליים. המוזיקה המערבית הטונאלית מתאפיינת בשימוש נרחב במודולציות על מנת להדגיש את המרכז הטונאלי של היצירה, באמצעות מעבר לסולמות חדשים וחזרה לסולם המקורי בסוף היצירה. למעשה, ניתן למצוא מודולציות מלודיות במוזיקה המערבית כבר מימי הביניים. אלה התפתחו בהדרגה למודולציות הרמוניות. שהגיעו לשיא בקונצ'רטו גרוסו בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18.
טכניקות למודולציה
ישנן מספר שיטות למעבר מסולם אחד לסולם אחר. ככלל, מודולציה נעשית בין סולמות קרובים, כלומר סולמות שיש להם צלילים משותפים. במוזיקה מערבית טונאלית — מוזיקה קלאסית, ג'אז ומוזיקה קלה — נהוג להשתמש במודולציות דיאטוניות, כלומר שימוש באקורד ציר שמבוסס על צלילים משותפים לשני הסולמות. בג'אז נפוצה שיטה נוספת לביצוע מודולציה בעזרת אקורד מינורי או מוקטן המהווה דרגה שנייה של הסולם החדש, ולאחר מכן הדומיננטה של הסולם החדש המובילה לטוניקה שלו.
לוקוב
לוקוב (בפולנית: Łuków 'ווקוף'; ביידיש: לוקאוו) היא עיר בנפת לוקוב בפרובינציית לובלין שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לוקוב הייתה עיר עתיקה, עתיקה הייתה מכל הערים וכבר במאה ה-13 לספירה ישנן עדויות על כך.
לוקוב נזכרת כיישוב מבוצר משנת 1233.
הסיבה להתיישבות הייתה בעיית ביטחון צבאי, לוקוב שכנה בגבול בין פולין לליטא.
תושבי פודלאשיה הליטאית היו תוקפים את אזורי פולין השכנים. על מנת להגן מפני פלישות אלו, הקימו שליטי פולין בסיס צבאי באזור שמתפקידו היה להגן על האזור.
במאה ה-13 הקים המלך בולסלב הוסטידליוי טירת עץ והעביר לשם את חברי ארגון הטמפלרים כדי שאלו יגנו על פולין. בולסלב הרשה להקים שם כנסייה על מנת להעביר את תושבי האזור, עובדי האלילים, לנצרות.
לשם פיתוח האזור העביר בולסלב לאצולה שטחי אדמה גדולים לעיבוד. כך הפכה לוקוב לצומת תנועה חשוב בין פולין לליטא.
עם כיבוש גדנסק גברה התנועה וחשיבותה עלתה משום שהקשר שקיבלה פולין עם הים הפתוח איפשר לה לשלוח תוצרת חקלאית לארצות המערב.
בנוסף, לוקוב הפכה מקום מעבר ושהייה של מלכי פולין במסעותיהם לליטא.
בשנת 1652 לאחר שהקוזקים תקפו את פולין ובתוכה לוקוב (במרד בוגדן חמלניצקי), ביקר בעיר המלך יאן קזימיר ועזר לתושבי העיר שנגרמו להם אבדות בנפש וברכוש. רבים מהסובלים במרד הנ"ל היו יהודים, אשר חלקם ברחו או נרצחו.
לוקוב הייתה נתונה לסמכותו הבלעדית של המלך ולכן יכול היה רק הוא לתת את הזכויות ליהודים.
כתב הזכויות המקורי נשרף בבית הכנסת בזמן המרד. בביקורו בעיר חידש המלך יאן קזימיר את כתב זכויות היהודים שקיבלו מהמלך שקדם לו.
בכתב הזכויות שנתן ביום 10 במאי 1659 ליהודי לוקוב, המבוסס על ה"פריוילגיה" השרופה, נאמר: "ליהודים זכות מגורים בלוקוב, חופש מסחר, מותר להם לעסוק בהכנת שעווה, להיות בעלי גתות, בעלי בתים וכן זכותם לבית כנסת מעץ או אבן ובית קברות.
בשנת 1782 נשרפה העיר כמעט לחלוטין בדליקה גדולה שפרצה בה. בחלוקת פולין בשנת 1795 סופחה העיר לשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
היהודים בין שתי מלחמות העולם
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך הוצאה לאור של עיתונים יהודיים.
מצבם של היהודים החמיר עוד יותר עם פרוץ המלחמה בין פולין לברית המועצות בשנת 1920.
ביום 11 באוגוסט 1920 נכבשה לוקוב בידי הצבא האדום. הסובייטים הקימו בעיר מועצה מקרב תומכיהם. ביום 16 באוגוסט 1920, נסוגו הסובייטים והצבא הפולני שב ללוקוב.
מייד עם בוא החיילים הפולניים, פרצו בלוקוב מהומות אנטישמיות במשך יומיים רצופים, מ-16 ועד 18 באוגוסט 1920. כמעט כל יהודי לוקוב נפלו קורבן למעשי ביזה. במהלך הפרעות נרצח ברק ריכטר ויהודים נוספים נפצעו.
הפורעים פרצו גם לביתו של הרב שמואל שלמה בראון, דרשו כסף ופצעו את הרב קשה בראשו.
הפוגרום עורר את הנציגים היהודים לפעולת מחאה. הם העלו את הפרשה לדיון בבית הנבחרים ובספטמבר 1920 הגישו תלונה לממשלת פולין.
באפריל 1938 פורסמה תקנה שבעטיה נאלצו 100 סוחרים וסוחרי תבואה יהודים בעיירה לסגור את חנויותיהם ודוכניהם שבאזור השוק ולהעבירם לאזורים מרוחקים בשולי העיר. כל הניסיונות לבטל את רוע הגזירה עלו בתוהו.
ב-19 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה מיד עשרות יהודים, ושרפו בתים רבים של יהודים. עם כניסתם לעיר ירו לעברם חיילים פולנים שהסתתרו בה וחייל גרמני נהרג. ליהודים מלוקוב נאמר שעליהם לשאת בעונש על הירי לעבר הגרמנים בעת כניסתם ללוקוב.
ביולי 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אליו הובאו אלפים מיהודי הסביבה וכ-2,000 יהודים מסלובקיה, ואשר מספר יושביו הגיע במאי 1942 לכ-10,000 איש. מעת לעת הוצאו להורג עשרות יהודים מהגטו.
ב-5 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ד ושוטרים גרמנים ואוקראינים, וערכו בו אקציה גדולה. כ-2,000 יהודים נרצחו מחוץ לעיר, וכ-5,000 יהודים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ביחד עם יהודי אדמוב ואוקשיה שהועברו ללוקוב במהלך אוקטובר.
ב-7 עד 8 בנובמבר 1942 שולחו כ-3,000 עד 4,000 יהודים נוספים מהגטו שבעיר לטרבלינקה, וכ-200 נורו בשטח בית העלמין היהודי המקומי. לאחר אקציה זו עצרו הגרמנים את הספקת המזון לגטו, ורבים מיושביו מתו מרעב וממגפת טיפוס הבהרות.
בסוף 1942 התארגנה בגטו קבוצת מחתרת קטנה בת כ-15 חברים. לגטו הגיעה מקשרת מן הארגון היהודי הלוחם בצ'נסטוחובה, חברת "גורדוניה", איטה דיאמנט. הקבוצה המחתרתית, ובראשה משה וישני, לשעבר חייל בצבא הפולני, נמלטה מן הגטו והצטרפה לקבוצות פרטיזנים שכבר פעלו באזור. כמו כן בסוף שנה זו נשארו רק כמה מאות יהודים שהיו רשומים ועוד כ-1,000 שלא היו רשומים, שכנראה ברחו מהרכבות.
ב-2 במאי 1943 בוצעה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה העלו הגרמנים את בתי הגטו באש, ורצחו חלק מיושביו בשטח בית העלמין היהודי. יתר יושבי הגטו שולחו לטרבלינקה. באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, ויהודים בודדים הצליחו להימלט ליערות הסביבה.
הסטטוס הרשמי של יהודי לוקוב
הזכות החוקית ליישוב יהודי בלוקוב מבוססת על כתב זכות שהמלך יאן קזימיר וקודמו או קודמיו נתנו ליהודים שהתיישבו בלוקוב. סוג זה של כתב זכות לא היה יחיד במינו אלא היה מסמך הדומה לכתב הזכות הכללי שקיבלו יהודי פולין מהמלך קזימיר הגדול. יצוין כי לבית הדין היהודי הייתה סמכות לשפוט יהודים ואף להטיל עונש מוות. הנאשם יכול היה לערער בפני המלך שבתורו היה בעל סמכות לביטול פסק הדין.
חופש המסחר המובטח בכתב הזכות, בפועל לא היה דבר פשוט. ליהודי לוקוב היה הדבר קשה יותר מליהודי ערי הפריצים, משום שהשפעת העירוניים (כלל התושבים) הייתה גדולה יותר בערי הכתר שבהן יכלו טוב יותר להילחם במסמחר היהודי.
חיי תרבות, חברה ודת בלוקוב
חיי תרבות, חברה ודת בלוקוב.
שיפור הכלכלה
בשנים 1906-1907 התעוררה העיר מבחינה כלכלית בשל העברת בית החרושת לנעליים של גסטמן מוורשה ללוקוב. בית חרושת זה העסיק מאות של עובדים. כמו כן נפתח בית חרושת קטן יותר לנעליים של יוסף מנדל הוכמן. מאיר ליברמן הקים בית חרושת לאלבומים. שני בתי חרושת אלו העסיקו עשרות עובדים. החיים של האוכלוסייה היהודית הוטבו ועימם הוטב לשכנים הפולנים.
בשנת 1928 הוקמה בלוקוב קופת חולים-מרכז רפואה. נציגי המפלגות שהיו שם ניהלו אותה. כמו כן היו שני בנקים בלוקוב.
קשר עם ארץ ישראל (ציונות)
מנהיג הקבוצה הציונית בלוקוב היה הרשל איזנברג שהיה מופיע בשיעורים על ארץ ישראל והציונות. קבוצה זו אספה ספרים ביידיש, עברית ושפות אחרות והקימה ספריה (לא-חוקית) בחנות הספרים והעיתונים של בנותיו של בורנשטין. בשנת 1912 הביאו מנהיגי הספרייה להרצאה פומבית את הלל ציטלין ולאחר מכן את ראובן בריינין. שתי הרצאות אלו הביאו להתעוררות חברתית חדשה.
בשנת 1914 התקיים הקונצרט הציבורי הראשון שהיה מורכב מדקלומים ושירה של שירי פולקלור יהודיים. במופע הופיעו מכל שכבות האוכלוסייה היהודית. כמו כן היה תכנון להקים ספריה חוקית אך שלטונות הצאר סירבו לתת את אישורם לכך.
תקופת מלחמת העולם הראשונה (1914-1917/18)
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נהרסו החיים החברתיים והכלכליים בלוקוב. בתי החרושת הקטנים נסגרו, בית החרושת של גסטמן עבד רק בחלקו, לסופרים לא הייתה בכלל עבודה. כמו כן נפסק כל המסחר. רוב האוכלוסייה היהודית נותרה ללא פרנסה.
בשנת 1915 נכבשה פולין על ידי צבאות גרמניה ואוסטריה. בתחילה נכבשה לוקוב על ידי האוסטרים.
במהלך המלחמה פרצה מגפת טיפוס.
שיפור המצב
המצב בעיר התאזן כשכולם "התרגלו" לכובשים הגרמניים. הפעילות החברתית שוב קמה לחיים. נפתחה ספריה יהודית ב"קולטור פאראיין", נוסד גם גן הילדים וכן כיתת לימודים ראשונה של בית ספר יסודי. גן הילדים נוהל על ידי העלמה שידלובסקי, ובית הספר על ידי המורה קון, שהובא מוורשה. למרבה הצער בית הספר לא התקיים זמן רב בשל מחסור כספי.
עזרה מאמריקה ללוקוב
ביום 11 בנובמבר 1918 הפכה פולין לעצמאית. הארץ הייתה הרוסה לאחר שנות המלחמה הקשות. כך גם האוכלוסייה בלוקוב שחיה בעוני גדול. אנשי העיר (לשעבר) באמריקה הביעו רצונם לשלוח עזרה למען יהודי לוקוב העניים.
בחירות
לבחירות לעירייה בשנת 1929 קיבלה האוכלוסייה היהודית רק 8 מנדטים.
חינוך
בשנת 1928 נפתח בית הספר היסודי של "צישא" בן 4 כיתות ו-4 מורים. עזרו בהחזקת בית הספר אנשי העיר שהיו באמריקה וארגון בתי הספר המרכזי בוורשה. השלטונות הפולניים נתנו רשות לפתוח את בית הספר. חדרי הכיתה היו גדולים, נקיים ונוחים. קיבלו ילדים מגיל 6 ומעלה. לאחר כ-3 שנים נאלץ בית הספר להיסגר.
שנות ה-20 וה-30 היו לתנועה הציונית בלוקוב שנות שיא.
מערכת החינוך בלוקוב פעלה בחסותן של התנועות הפוליטיות. בסוף שנות ה-20 וה-30 התנהלו חיי הקהילה בלוקוב בצל מחלוקות ויריבויות קשות בין התנועות הפוליטיות השונות. המדיניות הכלכלית האנטי-יהודית של ממשלת פולין, והחרם בשנות ה-30 המאוחרות, פגעו קשות בסוחרים היהודים בלוקוב.
תרבות
ליד בית הספר היה פעיל חוג דרמטי בהנהלת ליבל קרמז'. בחוג הדרמטי היו מספר חברים. הנהלת בית הספר ארגנה ערב ריקודים ובילויים. מפעם לפעם התקיימו פעילויות ברחוב.
כבר בשנת 1918 נוסדה במקום תנועת "צעירי ציון", שפעילותה כללה מפגשים ספרותיים והרצאות בנושאים שונים.
חיי דת
העיר לוקוב הייתה מרכז לחיים וחסידות. בעיר נמצאו בתי כנסת, בתי מדרש וחברות שונות, כגון: חברת תהילים, חברת משניות, חברת מקרא, חברות בעלי מלאכה וחברת תפארת בחורים. היו גם שטיבלך של חסידים מרבנים שונים, ישיבה ותלמוד תורה. מכל המקומות הללו נשא תמיד ניגון של לימוד תורה.
בלוקוב היה בית כנסת גדול ומפואר, שהכיל מקום למאות מתפללים. הוא נצבע על ידי הצבעים הטובים בעיר, הרש ליבר וחיים מטס מנדלבוים. ליד בית הכנסת היה גם בית מדרש קטן, שבו התפללו יהודים פשוטים כמו בעלי עגלה, קצבים ובעלי מלאכה. בכל ערב בין מנחה למעריב ובשעת אחרי הצהריים למדו חומש עם ר' אהרון מקרא-רבי. גם בבית הכנסת הגדול ישבו בכל ערב קבוצת יהודים מסביב לשולחן ארוך ועימם למד ר' אפרים ליכטנברג. בתלמוד התורה למדו מאות ילדים עניים. התלמוד תורה קויים על ידי הקהילה.
היה גם בית מדרש ע"ש הצדיקה חיה שרה. שם התפללו הרבה יהודים עשירים מן העיר, והם החזיקו כספית את בית המדרש.
הרעת המצב והשפעה גרמנית-נאצית לקראת מלחמת העולם השנייה
הרוחות הקרות שהחלו לנשב מגרמניה ההיטלראית הגיעו לפולין. החלה הפוליטיקה האנטישמית בצורת ה"אובשם", כלומר מצור כלכלי על היהודים והאיסור על שחיטה יהודית. יחד עם שאר היהודים, קיימו יהודי לוקוב אספת מחאה שבה השתתפו יהודים מכל הזרמים. החנויות נסגרו והעבודה בבתי המלאכה ובתי החרושת הופסקה. היהודים בעיר קיימו התנגדות לפעולת המצור של הפולנים. קצבים ופועלים יהודיים נהגו לגרש את שומרי המצור שעמדו ליד חנויות יהודיות על מנת שלא להכניס קונים פולניים.
הסוחרים הקטנים ובעלי המלאכה שחיו מנסיעות בשווקים ועיירות בסביבה, סבלו קשה מן המצור הכלכלי ומהאנטישמיות. מצבם נעשה קריטי. מספר מנהיגים - עסקני החברה בעיר - קראו לאספה, על מנת לטפל בעניין וליצור קופת גמילות חסדים. כתוצאה מפנייה לאנשי העיר באמריקה, נשלחו מייד 500 דולרים לפי כתובתו של מוטל פלדמן.
חינוך - המוסדות הדתיים והסוציאליים
בעיר התקיימו מוסדות דתיים, חינוכיים וסוציאליים שנתנו את שירותם לאוכלוסייה הדתית בעיר.
התלמוד תורה התקיים בבניין הצמוד לבית הכנסת הגדול ושם לימדו ילדים, בעיקר כאלה שלא השיגה יד הוריהם לשלם שכר לימוד למלמדים פרטיים. ועד מיוחד של גבאים עסק באיסוף כספים כדי לאפשר לשלם למלמדים וכולם היו נזהרים בבני עניים שמהם תצא תורה.
ב"חוק", בית מדרש ע"ש חוק לישראל, התקיימה הישיבה העירונית, ובה למדו התלמידים מכל חוגי התושבים, גם אלה שגמרו את התלמוד תורה וגם אלה שהיו בעלי אמצעים ולמדו קודם לכן אצל מלמדים פרטיים. דרך המלמדים, ר' וועלוויל ור' בן ציון ועוד, שלימדו בישיבה זו, עברו כל הנוער העירוני ודרך לימודיהם הראשונה עוצבה במקום זה. המנהיג הרוחני ורוח החיים של הישיבה היה ר' גציל למפיטר (מנישעס) שהטיל את מרותו על כולם.
מקום מיוחד תפסה בעיר החברה קדישא.
רבים היו המאבקים לקראת הבחירות למשרת גבאים ופרנסים של החברה.
התקיימו בעיר גם חברות ביקור חולים ולחם לעניים שאספו תרומות בצורות שונות.
כמובן לבבות היהודים היו תמיד פתוחים לעזור לזולת, ולא היה איש שהרגיש את עצמו בודד בעת שמחתו או חס וחלילה צרתו.
המשפט נגד המפקח הנאצי של גטו לוקוב
בשנת 1970 התקיים בעיר דיסלדורף שבגרמניה משפטו של יוז'ף בירגר שהיה בשנות ה-40 המפקח הנאצי של גטו לוקוב. בירגר היה אחראי על גירוש יהודי לוקוב למחנות ההשמדה, ונידון למאסר עולם. במשפט שהחל במאי 1970 העידו שלושה-עשר שורדי שואה, שהיו עדים למעשיו הנוראיים של בירגר, וביניהם: גב' פרידה רוזמרין, מר אנשל כץ ומר יצחק לסט.
משפטו של בירגר היה אחד מתוך משפטים רבים של פושעי מלחמה נאצים. למרות המאמצים להביא פושעים אלה למשפט, התברר שהייתה קיימת בעיה להרשיע בשנות ה-60 בגלל חוק ההתיישנות. מסיבה זאת חוקק הבונדסטאג הגרמני חוק שדחה את חוק ההתיישנות לעוד 10 שנים, עד ל-31 בדצמבר 1979. ארצות רבות וגם הפרלמנט האירופי לחצו כדי שכלל לא תהיה התיישנות לגבי פשעי מלחמה נגד האנושות. ביולי 1979 הבונדסטאג הגרמני ביטל לגמרי את חוק ההתיישנות על פשעים נגד האנושות. כפועל יוצא מכך, אפשר היה להמשיך ולקיים משפטים נגד פשעי רצח נאצים.
בולוס פמפיגואיד
בולוס פמפיגואיד (Bullous pemphigoid) היא מחלה אוטואימונית (אוטואימונית) המופיעה כמחלת עור. המחלה מתבטאת בהופעת שלפוחיות ובועות על גבי העור. נמצאת ב עם מחלת פמפיגוס. המחלה שכיחה יותר מפמפיגוס ולרוב מתבטאת במהלך של התלקחויות והחלמות ולבסוף עוברת תוך 10 שנים.
הנגעים מופיעים לרוב במפשעות, בתי שחי ואזורים פלקסוריים (מתכופפים) של הגפיים. לעיתים קרובות נראה רק הופעה של פריחה ללא הופעת שלפוחיות.
הפגיעה היא פעילות של נוגדנים עצמיים מסוג IgG ומערכת המשלים כנגד אנטיגן הנקרא בולוס פמפיגואיד המצוי בשכבה החלבונית המחברת בין תאי העור לשכבת הבסיס של העור (המידסמוזום). התגובה בין הנוגדן לאנטיגן גורמת לשפעול מערכת המשלים ולימפוציטים הגורמים להפרשת אנזימים פרוטאוליטיים (אנזימים הורסי חלבונים) ההורסים את הרקמה הבסלית (שכבת הבסיס).
טיפול
בדומה לפמפיגוס המחלה מטופלת בתכשירים העובדים על דיכוי מערכת החיסון וסטרואידים אך במינון נמוך יותר. לעיתים משלבים עם הטיפול המדכא את מערכת החיסון גם טיפול אנטי דלקתי כדי לייעל את הטיפול (יצירת סינרגיה).
חנינא קרצ'בסקי
חנינא קַרְצֶ'בְסקי (1877, פטרובקה, פלך בסרביה, האימפריה הרוסית – 20 בדצמבר 1925, ג' בטבת תרפ"ו) היה מלחין, מורה ומנצח, מאבות הזמר העברי.
קורות חיים
נולד ליצחק ורחל, במשפחה בת שבעה ילדים - ארבעה בנים ושלוש בנות. בעיירה פֶּטְרוֹבְקָה שבבסרביה בשנת 1877. בילדותו עבר עם הוריו לבנדרי, שם למד בתלמוד תורה. אצל מורהו, שהיה גם חזן, למד תווים ונגינה בפסנתר. שם התבלט בזכות קולו הצלול ושמיעתו המוזיקלית. החזן הידוע יעקב שמואל מרגובסקי הגיע לבנדרי, שמע את קרצ'בסקי ושכנע את הוריו לעבור לקישינב, כדי שהילד יוכל להצטרף למקהלת בית הכנסת. המונים נקהלו לבית הכנסת לשמוע את זמרתו, התפרסם בתור "הזמיר" ונערץ גם בקרב פקידי ממשלה ושרים. בצעירותו עבר לעיר חרסון ללימודי מוזיקה. בגיל 22 הגיע לעיר ורשה להמשך לימודיו המוזיקליים, והוסמך כמנצח על תזמורות ומקהלות. לאחר מכן ניצח קרצ'בסקי על תזמורת צבאית.
קרצ'בסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1908, ימי העלייה השנייה, עם אמו ואחותו רבקה. הוא התקבל כמורה למוזיקה בגימנסיה הרצליה וחי בבית בן קומה אחת, ברח' הס 14, עם אמו ואחותו. הוא הקים בגימנסיה מקהלה, תזמורת כלי נשיפה ותזמורת כלי מיתר. בנוסף, שימש כמנצח של מקהלת הבנות "נווה צדק", של תזמורת המכב"י ושל בית המדרש למורות ביפו (כיום מכללת לוינסקי לחינוך). הוא איחד את מקהלת הגימנסיה עם מקהלת הבנות "נווה צדק" למקהלה אחת בשם "הזמיר", שמנתה למעלה ממאתיים איש. המקהלה הופיעה בכל רחבי הארץ בהצלחה רבה ואף השתתפה בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בהר הצופים באפריל 1925. היה נוהג להוביל תהלוכות של תלמידים ברחובות תל אביב כשהם שרים שירי חלוצים. כשנבצר ממנו לבוא לתהלוכה החליף אותו כמנצח התלמיד משה שרתוק (לימים משה שרת, ראש ממשלת ישראל).
קרצ'בסקי הלחין מנגינות רבות למילים של חבריו להוראה, סופרים ומשוררים, מנגינות שנאגדו לאחר מותו בכותר. לחניו הידועים נכתבו לשירים: "בשדמות בית לחם", "המעפילים", "אגדה" ("על שפת ים כנרת"), והידעו הדמעות לרבי יהודה הלוי. הוא אף נתן שיעורי נגינה חינם לתלמידים מעוטי יכולת.
חנינא קרצ'בסקי שם קץ לחייו בתלייה בחנוכה תרפ"ו, בסוף דצמבר 1925. הסיבה להתאבדותו אינה ידועה, הוא לא ניהל יומן (שרבים נהגו לכתוב, באותה עת) וגם לא הותיר אחריו מכתב פרידה. הותיר אחריו את אמו ואחותו (שהייתה אז הרה). ההלוויה יצאה מהגימנסיה לבית הקברות טרומפלדור והונצחה בתמונות על ידי הצלם החובב התל אביבי, שמעון קורבמן. על קברו שרו המלווים שניים משיריו: "הידעו הדמעות" ו"ישטפו פלגי הדמעות".
מורשתו והנצחתו
שמעון קורבמן הכין אלבום מיוחד לתיעוד הלווייתו, המופקד כיום בארכיון גימנסיה הרצליה. כשנה לאחר מכן הפיקה גימנסיה הרצליה לזכרו שירון משיריו בשם "צלילי חנינא", שכלל 46 שירים עם תווים ועיטורים מעשה ידי הצייר ישראל פלדי. ד"ר ברוך בן-יהודה, לימים מנהל גימנסיה הרצליה, נמנה עם יוזמי ומפיקי השירון. השירון היה הצלחה גדולה ביישוב ושתי מהדורות שהודפסו אזלו במהרה. לימים נקרא רחוב בתל אביב לזכר השירון. ד"ר ברוך בן-יהודה, קרא לבתו האמצעית "צלילה" כהוקרה לזכרו של מורו האהוב. בגימנסיה הוצב פסל שלו, שיצר נחום גוטמן (לימים, הפסל נגנב ועקבותיו אבדו). בתל אביב ובראשון לציון נקראו רחובות על שמו. חוקר הזמר העברי, אליהו הכהן, פרסם דיוקן של קרצ'בסקי בכתב העת "עתמול" במלאת 100 שנה לעלייה השנייה.
מאיר בן שמעון המעילי
רבי מאיר בן רבי שמעון המעילי היה רב שחי בפרובאנס בתקופת הראשונים.
קורות חייו
רבי מאיר המעילי חי בתחילת המאה ה-13 בנרבונה שבפרובאנס [חבל ארץ בדרום צרפת]. רבו המובהק היה דודו רבי משולם בן רבי משה מבדרש בעל ספר ההשלמה. למד גם אצל רבי נתן בן מאיר רבו של הרמב"ן. היה רבו של רבי מנוח מנרבונה מחבר ספר המנוחה על הרמב"ם. חיבר פירושים על התורה והתלמוד, התוכח עם הנוצרים וייצג את היהודים בפני השלטונות. כמו כן התנגד לשיטות הקבלה שהתחדשו בימיו, ופעל למניעת התפשטותם.
מלחמתו בקבלה
בימיו ובסביבתו התחילו להתפשט שיטות הקבלה וספרותה, ביניהם ספר הבהיר שיוחס לרבי נחוניה בן הקנה. רבי מאיר החשיב את האמונה בספירות כמינות ועבודת אלילים שבו מחליפים את האל באחד מיצוריו. הוא פעל רבות למנוע התפשטות אמונה זאת, וכתב מכתבים לאנשי ארצו שבהם הסביר איך הקבלה אינה מתיישבת עם מקורות היהדות. טען שיחוס ספרי הקבלה לתנאים מזויף, ושיש לשרוף אותם. רבי מאיר פעל בזה בשליחות דודו בעל ההשלמה. עם זאת, לטענת הפרופ' צחי ווייס קריאה בדברי המעילי בשלמותם מלמדים כי הוא לא התנגד לקבלת הספירות אלא לגישות יהודיות שעסקו בפולחן מטטרון וחשש שהאמונה בספירות תחזק פולחן זה.
בודו אלעזר
בודו אלעזר (Bodo; 814–876) היה דיאקון הארמון בחצרו של לואי החסיד, שהתגייר.
בודו נולד כבן למשפחת אצולה אלמנית קתולית. בילדותו התחנך בחצרו של לואי החסיד מלך הפרנקים באאכן, קיבל חינוך קתולי גבוה ובמהרה הצליח להתחבב על אנשי החצר, וכתוצאה מזה בגיל צעיר התמנה לדיאקון הארמון.
בשנת 839, לאחר שהתעוררו בלבו ספקות לגבי אמיתותה של הדת הנוצרית, יצא מחצר המלך לרומא באמתלה שהוא יוצא לברר שאלות בענייני דת. לאחר ששהה ברומא שנה אחת, הוא למד יותר ויותר על אורחות חייהם של היהודים, עד שלבסוף החליט להתגייר, עבר ברית מילה וקיבל שם נוסף: "אלעזר". גיורו מתועד היטב במקורות שונים מהתקופה, לא ברורים מניעיו להמרת הדת אך הם נתפסו כדחיית התרבות הקרולינגית בעקבות השחיתות שלה היה עד בחצר המלך לואי. נראה שהייתה לבודו היכרות עם המקורות היהודיים גם בהיותו כומר.
משום שאיטליה הייתה קתולית נאלץ בודו אלעזר להגר לאחת המדינות המוסלמיות, שבהן התייחסו השלטונות בצורה טובה יותר ליהודים מאשר במדינות הנוצריות. הוא החליט להגר לאמירות קורדובה (בספרד של ימינו), התגייס שם לצבא והוצב בסרגוסה.
בודו ניסה להשפיע על הציבור והממשל המורי להתנגד לנצרות. מהלכיו גרמו לנוצרים בספרד לפנות ב-847 למלך הפרנקי קרל הקירח בבקשה שידרוש את הסגרתו. לא ידוע על גורלו של בודו אלעזר לאחר שנה זו.
ב-840 החל בודו לנהל חליפת מכתבים עם פאבלו אלווארו (אלווארוס) מקורדובה, מלומד נוצרי שטען לשורשים יהודיים. מאחר שגם בודו וגם אלווארו המירו את דתם, החל ביניהם דיאלוג שבו ניסה כל אחד לשכנע את השני שדתו החדשה היא האמיתית. רבים ממכתביהם נשתמרו. במכתביו הביע בודו אלעזר דעות חריפות נגד הנצרות, ואילו אלווארוס טוען שאהבתו לאישה היא שהסיטה אותו מהאמונה הנוצרית הנכונה.
הארכיבישוף אמולו מליון מספר את סיפורו של בודו בחיבורו האנטישמי Liber contra Judaeos ("הספר נגד היהודים", 846) שבו קרא לנוצרים לנתק כל מגע עם היהודים.
לנטיני
לנטיני (באיטלקית ובסיציליאנית: Lentini) היא עיר נמל בסיציליה, איטליה.
לנטיני היא עיר שבנפת סירקוזה (באיטלקית: פרובינצ'יה די סירקוזה). בעיר 24,441 תושבים לפי נתוני שנת 2005.
היסטוריה
לנטיני נוסדה בשנת 729 או 730 לפנה"ס על ידי יוונים מכלקיס.
יהודי לנטיני
בלנטיני התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית.
SECAM
SECAM (ראשי תיבות של Systeme Electronique Couleur Avec Memoire) היא שיטת שידור טלוויזיה המקובלת במדינות ברית המועצות לשעבר, צרפת ומספר מדינות באפריקה.
טכנולוגיית ה-SECAM פותחה בצרפת, והוכנסה רשמית לשימוש ב-1 באוקטובר 1967 על ידי הערוץ השני - Chaine 2 - של שירות השידור הצרפתי ORTF מה שהפך ברבות השנים לערוץ המסחרי   France 2.
הרזולוציה בשיטת שידור זו היא 720x576, בדומה ל-PAL.
פטרוניוס
פטרוניוס ארביטר (לטינית: Petronius Arbiter; בערך 27–66 לספירה) היה סאטיריקן רומאי.
קורות חיים
פטרוניוס נולד בעיר פלרמו שבסיציליה בערך בשנת 27 וחי בתקופתם של הקיסרים קלאודיוס ונירון. הוא היה מושל ביתיניה שבאסיה הקטנה, ואחרי כן נתמנה לקונסול, דבר המעיד על השפעתו הגדולה של פטרוניוס בחצרו של נירון. טקיטוס מתאר את פטרוניוס כאיש תענוגות הישן במשך היום ומנהל את עסקיו בלילות.
הצלחתו עוררה את קנאתו של טיגלינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני, שהאשימו בהשתתפות בקשר פיסו לרצח נירון בשנת 65. פטרוניוס היה אמנם חברו של סאבינוס - אחד הקושרים, אך ידו לא הייתה בדבר. בשנת 66, משהבין כי גורלו נגזר, פטרוניוס פתח את עורקיו בנוכחות חבריו וערך להם את המשתה האחרון. לפני מותו מצא זמן כדי לכתוב את עדותו על מעשי העוולה של נירון.
חיבורו היחיד ששרד הוא הרומן "סטיריקון" שממנו נשתמרו קטעים בלבד. רומן זה שנכתב בסגנון של חרוזים ושל פרוזה, משלב בתוכה הרפתקאות ופילוסופיה, התמכרות מינית וגסטרונומיה. גיבור הרומן אנקולפיוס - נואף, גנב ושקרן, פוגש באסילטוס שהופך לחברו. הם מחליטים לשים את ידיהם על כל מה שנקרה בדרכם כדי להתעשר, ונודדים בין ערי דרום איטליה עד הגיעם למשתה המפואר של הסוחר טרימאלכיו - עבד משוחרר שהתעשר, ורכש אחוזות כה רבות עד כי אינו יכול לאמוד את הכנסותיו.
פטרוניוס על היהודים
אזכורי היהודים ב"סטיריקון" נוגעים בעיקר לברית המילה, שבעיני פטרוניוס הייתה המאפיין הספציפי שלהם.
בסטיריקון 102, מציע אנקולפיוס לחבריו המתכננים להימלט, לצבוע עצמם בדיו כדי להיראות כמו עבדים אתיופים; על כך משיב לו גיטון: "יופי...ובנוסף לכך, בבקשה, מול אותנו כדי שניראה כמו יהודים, ונקוב את אוזנינו כחיקוי לערבים". גיטון מציע לבצע מילה כדי להיראות כמו יהודים, אף על פי שבני אומות אחרות נהגו גם הם לבצע מילה. למרות זאת, בשביל סופרים יוונים ולטיניים היהודים היו הנימולים המובהקים.
במקום אחר בסטיריקון, משבח הבינאס את כישרונותיו של העבד שלו ומציין שיש לו רק שני פגמים המונעים ממנו להיות מושלם: "הוא נימול והוא נוחר". כפי שניתן ללמוד מסטיריקון 102, פטרוניוס חשב כי המילה היא הסממן המאפיין ביותר את היהודים. משום כך ניתן להניח שגם כאן מילה משמעותה יהדות. אבר-מין נימול נחשב לפגום מבחינה אסתטית. המגרעות שהבינאס מונה - מילה ונחירה - מרמזות שייעודו של העבד היה סיפוק תאוותיו המיניות.
באחד הקטעים שנשתמרו משיריו, פטרוניוס מתייחס למילה כשלב הכרחי בהתיהדותו של הגר: קטע זה מהווה מעין סיכום סאטירי של המאפיינים המשמעותיים ביותר של היהודים בעיני פטרוניוס: אל־חזיר, תפילה למרום, המילה והשבת. ייתכן שפטרוניוס מבחין כאן בין מעמד "יראי שמיים", הסוגדים לאל־החזיר ולמרום, לבין יהודים מלאים, המתייחדים גם בכך שהם נימולים, ובכך מתייחס לשאלה האם אדם יכול להיחשב כגר מבלי שעבר מילה. לשיר יש קונוטציה שלילית. מושא הסטירה היא הדרישה להימול, כדי שהמתגייר יוכל "ליהנות" מצומות השבת. נראה כי תפקיד האל־החזיר כאן הוא לא להסביר את דחיית בשר החזיר על ידי היהודים, אלא כדי להלעיג אותה, ובה בעת להלעיג גם את תופעת הגרים המוקסמים מן האל היהודי.
אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה
אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה הוא ארגון פמיניסטי שנרשם כעמותה בשנת 1983. מטרת הארגון, כעולה מפרסומיו, היא למגר את האפליה, האלימות והדיכוי נגד נשים ולקדם שוויון בין המינים. הארגון ממשיך את דרכן של הנשים הפמיניסטיות מחיפה שעסקו במאבקים דומים בשנות השבעים. בשנת 2008 הוענק לעמותה פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על "פעילות בשירות החברה והקהילה למניעת אלימות במשפחה".
פעילויות הארגון
הארגון עוסק בקידום וביצירת פרויקטים כגון מקלט חירום לנשים, מרכז מהות (בנושא תעסוקת נשים), קו חירום לנפגעות אלימות וקו חירום לנפגעות סחר בנשים. כיום הארגון מפעיל ארבעה פרויקטים עיקריים: פרויקט מאבק בסחר בנשים ובזנות; שלום וביטחון; פרויקט כלכלי לנשים; ופרויקט נשים וטכנולוגיות רפואיות. הארגון מפעיל ספרייה וארכיון הכולל בתוכו מסמכים היסטוריים מאז שנות ה-70 על הפעילות הפמיניסטית בארץ, אוסף קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) וארגונים אחרים. הספרייה והארכיון הפתוחים לציבור הרחב. במקום מתקיימים מפגשים, הרצאות, כנסים וסמינרים.
ההחלטות ביחס לדרכי הפעולה של הארגון מתקבלות בידי קולקטיב הפתוח לכל הנשים החברות בו. פגישות הקולקטיב מתקיימות פעם בחודש. במוסדות הארגון מיושם "עקרון הרבעים": ייצוג שווה לפלסטיניות, ללסביות, למזרחיות ולאשכנזיות.
בתחום הסכסוך הישראלי-ערבי
ב-2004 פרסם הארגון דו"ח של עו"ד דנה מירטנבאום מעמותת איתך בשם "עדות אילמת: נשים בסכסוך הישראלי פלסטיני". בדו"ח נסקרו הפגיעות הייחודיות לציבור הנשים כתוצאה מהסכסוך, ונאמר כי במחקרים אחרים התייחסות כזו זוכה בדרך כלל להתעלמות. עוד נכתב בדו"ח, כי צה"ל אינו עושה די כדי למנוע פגיעה בנשים הפלסטיניות במסגרת פעילותו הביטחונית. חלקו האחרון של הדו"ח עוסק בכך שנשים בישראל מודרות ממוקדי קבלת ההחלטות בענייני חוץ וביטחון, וכי המדינה אינה מעודדת ואף מקשה על פעילותם של ארגוני נשים כדוגמת קואליציית נשים לשלום, נשים בשחור, מחסום ווטש ופרופיל חדש.
הארגון קיים בשנת 2006, בשיתוף עם "קואליציית נשים לשלום" כנס מקביל לכנס הרצליה בשם: "ביטחון וחוסן - למי?", אשר נועד לדברי המארגנות "לשנות את המשמעות של תפיסת הביטחון הצבאית-מילטנטית-גברית באמצעות דיון על ביטחון בהקשר פמיניסטי-אזרחי". הכנס התקיים בתמיכה כספית של האיחוד האירופי והקרן החדשה לישראל.
עם תחילת מבצע עופרת יצוקה שלח הארגון ביחד עם ארגוני נשים נוספים מכתב לראש הממשלה אהוד אולמרט ולשרת החוץ, ציפי לבני, בו דרשו להפסיק באופן מיידי את הלחימה ברצועת עזה. במכתבם ציינו כי "דרך ההרג והקטל הגברית חייבת להיפסק לטובת שפה ועשייה של נשים למען שלום והידברות בין העמים. אנחנו רוצות ודורשות לדבר ולעשות בשפה אחרת". בנוסף, קיבל הארגון החלטה על "פניה למועצת הביטחון לחקירת פשעי מלחמה".
לאחר אירועי המשט לעזה (2010) פרסמו נשות הארגון הודעה בה כתבו על הזדהותן עם הפעילות שלקחו חלק בארגון המשט: "אנו, נשות אשה לאשה... מבקשות להביע את הזדהותנו עם פעילות השלום שביקשו לפעול לשבירת המצור המוטל באופן לא אנושי על נשים, ילדים וגברים, תוך מניעת חירויות אדם בסיסיות, שירותי בריאות ומצרכים חיוניים... ומצאו עצמן תחת מתקפה צבאית שהייתה תוצר של מדיניות אלימה... מתקפה על משט שלום תוקפת גם אותי, המצור על עזה פוגע בכולנו".
בתחום הטכנולוגיות הרפואיות
חברות הארגון סוברות כי לצד הפיתוחים המדעיים בתחומי הרפואה והפריון, יש לוודא כי ההשלכות החברתיות, הכלכליות והאתיות נלקחות בחשבון, כמו גם שמירה על מעמדן של נשים וזכויותיהן הבריאותיות. בין הנושאים שבהם עוסק הפרויקט: תרומת ביציות והחשש כי בחסות זו מתבצע סחר באיברים וכן בחינת השימוש באמצעי מניעה, בהסכמי פונדקאות ובביצוע שיבוט. הפרויקט כולל מחקר והוצאת פרסומים ומסעות פרסום. במסגרת הפרויקט הוקם קו חירום הנותן מידע ותמיכה לנשים בנושאי פריון.
מאבק בסחר בנשים
משנת 1997 פועל הארגון כחלק מקואליצייה של ארגונים נגד סחר בנשים בישראל. בשנת 2002 החל להפעיל פרויקט עצמאי למאבק בנושא זה באזור חיפה והצפון. מאז סייע הארגון, לפי נתוניו, ליותר מ-1600 נשים שנסחרו ונוצלו למטרות מין. הירידה בהיקפי הנשים הנסחרות לישראל הביאה להרחבת הפרויקט במטרה לסייע לנשים לצאת ממעגל הזנות, תוך דאגה להבטחת זכויותיהן ושלומן בתהליך. הפרויקט מבוסס על רצונה של האשה, והוא מספק תמיכה במידת האפשר וסיוע משפטי בעניין זכויותיהן בזמן שהותן בישראל וקבלת מסמכים דרושים לשם חזרה לבתיהן. הארגון מסייע ביצירת קשר עם ארגוני סיוע במדינות מוצאן של הנשים אשר יכולים לקלוט אותן ולשקמן במדינותיהן.
צוות ותקציב
לני רבין, חנה ספרן, נינה מזרחי, שרי אהרוני, חדוה איל, סלבה גרינברג, לילי טראובמן, ליאת לייזר ורונית פיסו שימשו בתפקיד רכזות כלליות של הארגון. כיום מכהנת בתפקיד צמרת הרשקו.
מחזור הפעילות של העמותה בשנת 2007 עמד על 1,929,791 שקלים ובשנת 2008 על 1,888,103 שקלים. הארגון נתמך בעיקר מקרנות מחוץ לארץ ועל ידי תורמים פרטיים, בהן האיחוד האירופי, קרן הדסה, קרן הפיתוח לנשים של האו"ם, קווינה טיל קווינה (אשה לאשה - שוודיה) ונתמך בעבר גם על ידי הקרן החדשה לישראל אשר ממשיכה לשמש להעברת תרומות פטורות ממס מארצות הברית.
הפרופסור המפוזר (1997)
הפרופסור המפוזר (באנגלית: Flubber, פלאבר) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1997, בבימויו של סטפן הרק. הסרט מבוסס על הסרט "הפרופסור המפוזר" משנת 1961.
עלילה
פרופסור פיליפ בראניארד מנסה למצוא מקור כוח חדש על מנת להציל את המכללה בה הוא מלמד מסגירה. הוא יוצר יצור ירוק דמוי גומי שיכול לקפוץ ולשנות צורה וביחד עם העוזרת הרובוטית "וויבו" הוא מכנה אותו "פלאבר" (גומי מעופף). אולם הוא לא הופיע פעמיים לחתונתה של שרה, ארוסתו אשר רצתה להתחתן איתו. לאחר שלא הופיע בפעם השלישית, נכנס פיליפ למשרדה של שרה כדי להסביר ללא הצלחה ושרה סיימה ביניהם את הקשר. בינתיים הדיקן מתאכזב שפיליפ הכשיל את בנו ושולח את עוזריו לגרום לו להעלות את הציון, אולם בעקבות ניסוי שניהם הובסו בידי כדור גולף וכדור באולינג אשר כוסו בפלאבר.
פיליפ השתמש בפלאבר כדי להפעיל את המכונית כדי שתעוף. בזמן הניסוי הוא רואה את שרה עם יריבו, וילסון קרופט ונרגז. בינתיים וויבו יוצרת בחורה הולוגרמית בשם "סילוויה" שתתאהב בפיליפ, לפתע פיליפ התעורר עם רעיון חדש, הוא עשה ניסוי במגרש הכדורסל עם הפלאבר ושם את הפלאבר בנעלי הספורט ובכדורסל. מאוחר יותר בזמן משחק, בזכות הפלאבר, הקבוצה הכושלת של מדפילד הפכה למצליחה והביסה את הקבוצה המתחרה. אולם שרה עדיין לא האמינה לפיליפ והלכה עם וילסון.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הצרפתים
עם הכרזת המלחמה הבריטית, שלח נפוליאון הוראות לראש מטהו, הגנרל אלכסנדר ברטייה הוראה לבנות מחנה צבאי גדול באזור בולון שלחופי תעלת למאנש. במחנה צבאי זה קיבץ נפוליאון את צבאו שעבר רפורמות מפליגות מאז המלחמה האחרונה.
הפרופסור המפוזר (1997)
עלילה
כאשר חזר הביתה, הביע פיליפ את רגשותיו בפני וויבו והיא הקליטה אותו, ולאחר מכן הגיעה וויבו אל ביתה של שרה והשמיעה לה את ההקלטה, כאשר שרה שמעה את ההקלטה היא שמחה והגיעה לביתו של פיליפ. כאשר הם נכנסו למכונית המעופפת, הציעה שרה על המכונית המעופפת שיכולה להרוויח מלא כסף ולהציל את מכללת מדפילד מסגירה.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הרפורמות של נפוליאון
לפני המהפכה הצרפתית, כל יחידה צבאית מעל בריגדה הייתה פעולת אד הוק. הצרפתים היו הראשונים להכניס את מבנה הדיוויזיוני המודרני לצבאותיהם ונפוליאון שכלל את השיטה על ידי יצירת קורפוסים עצמאים. כל קורפוס היה למעשה ארמייה קטנה ועצמאית. לכל קורפוס היה מטה משלו והקורפוסים היו בנויים לפעול בצורה עצמאית. על כל קורפוס פיקד בדרך כלל קצין בכיר בדרגת מרשל. כל קורפוס היה מורכב בדרך כלל משתי דיוויזיות חי"ר, שתי בריגדות של פרשים קלים ותותחים. בנוסף לקורפוסים הקבועים היה לנפוליאון חיל המשמר וקורפוס פרשים ברשותו של ז'ואקים מירא.
חיל הרגלים הצרפתי היה מורכב משני סוגים עיקריים - חי"ר קל וחי"ר הסדיר. החי"ר הקל הורכב מחיילים זריזים ונמוכים יותר ועיקר תפקידם היה סיור, הטרדת האויב וקליעה בגושי חי"ר גדולים. החי"ר הסדיר נפרס בקווים והיווה את רוב הצבא.
הפרופסור המפוזר (1997)
עלילה
לאחר מכן נסעו פיליפ ושרה אל המשרד של הוניקר "להסכים על ההצעה" במטרה להציל את פלאבר, שם הם גילו שוילסון עובד בשביל המיליונר, ולאחר ששחררו את פלאבר, הם התעמתו עם הנוכלים ובעזרת הפלאבר הם הביסו אותם. יום למחרת פיליפ ושרה התחתנו בזכות וויבט אשר הראתה את פיליפ על המסך שלה ולאחר מכן הם נסעו לירח דבש במכונית המעופפת יחד וויבט ופלאבר.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הרפורמות של נפוליאון
הגדודים בתקופתו של נפוליאון היו מורכבות מתשע פלוגות כל אחד, כאשר 7 פלוגות היו רגילות ושתי פלוגות עילית - אחת של וולטיז'רים ושנייה של גרנדירים או קרביניירים. נפוליאון לקח כמה פלוגות עילית מהגדודים הרגילים והרכיב בעזרתם דיוויזיית עילית על טהרת יחידות העילית בראשותו של ניקולא אודינו.
הפרשים שסופחו לקורפוסים היו בדרך כלל הוסרים (hussars) או קלעים רכובים (chasseurs à cheval - "ציידים רכובים"). אין הבדל משמעותי בין שני סוגי הפרשים הקלים הללו, אם כי הוסרים נהנו מיוקרה רבה יותר. יתרת הפרשים, בעיקר הפרשים הכבדים הקרביניירים, קירסירים ודרגונים אוגדו בקורפוס פרשים מיוחד תחת פיקודו של מירא והיוו את עתודת המטכ"ל של נפוליאון. תפקידו של קורפוס הפרשים היה למוטט את האויב שהוחלש על ידי התותחים והחי"ר או במקרה הצורך לייצב את המצב אם הצרפתים נתקלו בקשיים רבים מדי.
גם התותחים עברו שיפורים רבים. משקלים הוקטן והושם דגש רב על תרגול. כך, למרות מספרם הקטן יותר של התותחים הצרפתיים, יכלו תותחניו של נפוליאון להתגבר על יריביהם.
קורפוס המשמר הורכב משני רגימנטים רגלים (גרנדירים וקלעים רגליים) וסוללות של תותחים רכובים. בנוסף אליהם היו פרשי המשמר שהורכבו מקלעים רכובים, קרביניירים וגרנדירים רכובים. המשמר נוצל על מנת להעניק את מכת החסד לאויב המובס.
הצבא שהתכונן במשך שנתיים לפלישה שלא הגיעה, הפך למכונת לחימה מושלמת ומשומנת היטב. היה זה הצבא הטוב והמקצועי ביותר ביבשת.
חיי החיילים בצבאו של נפוליאון היו קשים בהשוואה לתנאים המודרניים. כל חייל קיבל 24 אונקיות (כ-680 גרם) לחם ו-8 אונקיות (כ-230 גרם) בשר ביום. בנוסף לכך היו פירות וירקות שאפשר היה למצוא ליד המחנה ויין. בנוסף להספקה זו, החיילים היו יכולים לרכוש מזון מכספם הפרטי. השוד היה אסור והעריקים קיבלו עונשים חמורים. החיילים נדרשו לצעוד כ-20 מייל (32 ק"מ) ביום, ולעיתים אף יותר מזה. אחרי הצעדה הארוכה הגנרלים ציפו מחיילים שיכנסו לקרב ללא מנוחה. הצבא שעבר את התרגילים המפרכים במשך שנתיים היה הצבא היחיד שהיה בעל יכולת זו. אחרי מותם של רבים מהם ברחביה האינסופיים של רוסיה, לא היה ביכולתו של נפוליאון לחזור על תנועותיו המהירות עם המגויסים החדשים, שלא הספיקו לעבור תרגול זה.
הגרנד ארמה
בנוסף לרפורמות בצבא, בשנת 1804 שמונה עשר (בהמשך מספרם גדל לעשרים ושבע) גנרלים קיבלו את דרגת המרשל. חלק מהם פיקדו על הקורפוסים ואחרים קיבלו תפקידי מטה ותפקידים משניים אחרים.
ברנדוט פיקד על הקורפוס הראשון היה לוחם ותיק שהצטיין במלחמות המהפכה הצרפתית. הוא היה אדם אמיץ, אך תככן והססן. הוא היה מעורב במספר קשרים נגד נפוליאון, אך האחרון מחל לו בגלל אשתו של ברנדוט, דזירה, ארוסתו של נפוליאון. אף על פי שנפוליאון לא נשא אותה לאישה, הוא העריך אותה מאוד והיא הייתה אחותה של אשת אחיו של נפוליאון, ז'וזף בונפרטה ולכן נפוליאון ראה בברנדוט בן משפחה.
מרמון פיקד על הקורפוס השני. מארמון היה תותחן במקצועו והיה אחד החברים הקרובים של נפוליאון. הוא היה מנהל מעולה והעביר בהצלחה רפורמות בחיל התותחנים הצרפתי. הערכתו של נפוליאון לפועלו הייתה רבה עד כדי כך שהוא היה הקצין היחיד לפקד על קורפוס ללא דרגת מרשל.
לואי-ניקולא דאבו היה מפקדו של הקורפוס השלישי. דאבו היה קצין קפדן שלא סבל טיפשים. הוא התנשא על אחרים ולא היה פופולרי בקרב המרשלים האחרים. הוא היה אחד המרשלים הכי נאמנים והכישרוניים שהיו לנפוליאון.
ניקולא סולט היה מפקדו של הקורפוס הרביעי. סולט נודע ביכולתו הארגונית והקורפוס שלו היה הגדול והממושמע ביותר בצבא.
ז'אן לאן פיקד על הקורפוס החמישי. הוא היה קצין אמיץ, כישרוני וקפדן. לאן יחד עם דאבו היה אחד המרשלים הכישרוניים של נפוליאון.
מישל נה פיקד על הקורפוס השישי. נה לא נלחם לצידו של נפוליאון במערכותיו הקודמות והשתתף בלחימה בפלנדריה ואזור הריין. בנוסף לכך, דבק בו רבב בגלל חברותו עם מורו, שבגד בצרפת והצטרף לאויביה. כתוצאה מכך, נה היה נחוש להוכיח את עצמו בעיני נפוליאון. נה היה האמיץ שבין המרשלים ואף זכה לכינוי "האמיץ שבאמיצים".