cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mr. Bungle (אלבום)
Mr. Bungle הוא אלבום הבכורה של ההרכב הנסיוני מיסטר באנגל, שהוקלט בשנת 1991.
האלבום יצא לאחר כשבע שנות פעילות של ההרכב (משנת 1984). עד לצאת האלבום שחררו חברי ההרכב מספר קלטות דמו. אותם דמואים בנוסף להופעות הייחודיות של ההרכב ולעובדה שהסולן מייק פאטון זכה להצלחה רבה עם להקת פיית' נו מור גרמו למיסטר באנגל להפוך לאחד ההרכבים המוכרים בסצנה האלטרנטיבית, עוד טרם צאת אלבום הבכורה.
כמו ביתר שירי ההרכב ניתן למצוא באלבום שילוב בין מספר רב של סגנונות, החל ממטאל ועד למוזיקה של קרקס. באלבום נמצא גם השיר היחיד של ההרכב שיצא לו וידאו קליפ רשמי, Quote Unquote. הקליפ מעולם לא שודר עקב טענת MTV כי התמונות המוצגות בו גרפיות מדי.
שיר נוסף באלבום, My Ass Is On Fire, זכה גם הוא לווידאו קליפ שהוכן בצורה עצמאית על ידי מעריץ של הלהקה. בקליפ נראית הלהקה בהופעה כאשר על פניהם מסיכות ולקראת סוף השיר הם הורסים את כלי הנגינה וציוד ההגברה על הבמה תוך כדי נגינה.
בגרסאותיו המוקדמות של האלבום נקרא השיר הראשון בו "Travolta", על שם שחקן הקולנוע המפורסם ג'ון טרבולטה, אך שמו שונה כדי למנוע תביעה משפטית מצידו של טרבולטה. השם החדש של השיר לקוח משמה של הביוגרפיה הבלתי-רשמית של טרבולטה, "Quote Unquote".
סיימון בייקר
סיימון לוקאס בייקר (באנגלית: Simon Lucas Baker; נולד ב-30 ביולי 1969) הוא שחקן ובמאי קולנוע אוסטרלי, אשר מוכר מתפקידו בתור ניקולס "ניק" פיילין בסדרת הטלוויזיה "הסניגור" (2001–2004), עבורו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולאחר מכן כיכב בתור פטריק ג'יין (אנ') בסדרה "המנטליסט" (2008–2015) עבורו היה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
בייקר נולד ב-30 ביולי 1969 בלונסטון, טסמניה שבאוסטרליה. אביו, בארי, היה מכונאי ואב בית בבית ספר, ואמו, אליזבת', הייתה מורה לאנגלית בתיכון. יש לו אחות גדולה, שני אחים למחצה ואחות למחצה מנישואיה השניים של אימו. משפחתו של בייקר עברה לגינאה החדשה כשבייקר היה בן תשעה חודשים. נישואי הוריו הסתיימו כשהיה בן שנתיים ואביו לא יצר קשר עד שבייקר היה מבוגר. אמו נישאה בשנית לטום דני, קצב במקצועו, אך בייקר לא הסתדר עם אביו החורג. אמו ואביו החורג התגרשו מאוחר יותר.
בצעירותו היה בייקר ספורטאי ועסק בגלישת גלים ובכדור-מים. הוא בילה חלק מילדותו בפרברי העיר סידני, אך הוא גדל בעיקר בעיירת החוף לנוקס הד (אנ'), ניו סאות' ויילס, שם הוא למד והתחנך בתיכון בלינה (אנ') ולאחר מכן בתיכון הקתולי טריניטי קולג' (אנ').
קריירה
תפקיד המשחק הראשון של בייקר היה בפרסומת. הוא קיבל את התפקיד בזמן שהמתין לחבר אודישן כאשר הוא עצמו התבקש להיבחן עבורו. לפני שעבד בהוליווד, הוא שיחק בסדרות טלוויזיה אוסטרליות שונות כמו "E Street" (בתפקיד סם פארל: 1992–1993), "קרוב רחוק" (בתפקיד ג'יימס הדסון: 1993–1994), ו"תיכון הלבבות השבורים" בתפקיד טום סאמרס: 1996). בשנת 1993, בייקר זכה בפרס לוגי (אנ') עבור הכישרון החדש הפופולרי ביותר.
ב-1995 הוא היגר לארצות הברית. ב-1997 הוא לוהק לתפקיד קטן בסרט "סודות אל איי". השתתפותו בסרט הובילה אותו לקבלת תפקידי משנה בסרטים נוספים. בשנת 1998 גילם את קני בסרט הדרמה העצמאי "מסעדה" בכיכובו של אדריאן ברודי, ובסרט הפשע "נשיקת הבוגד" לצד אלן ריקמן.
בשנת 2000 הוא שיחק בסרט "הכוכב האדום" ובסרט "סאנסט סטריפ" בכיכובו של ג'ארד לטו.
בין השנים 2001–2004 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "הסניגור" ברשת CBS. הוא גילם בסדרה את ניק פיילין, עורך דין שנידון לעבודות שירות על עבירות סמים. בייקר קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 2002.
הוא הופיע גם בסרטים "התכשיט" משנת 2001 ובסרט האימה של ג'ורג' רומרו "ארץ המתים" משנת 2005.
בשנת 2005 בייקר שיחק בסרט האימה "הצלצול 2". בשנת 2006 הוא שיחק בסרט "משהו חדש" בתור בריאן קלי, בסרט "השטן לובשת פראדה" ובתפקיד ראשי בסדרה קצרת הימים "סמית'" ברשת CBS. בשנת 2007 הוא שיחק בסרט "סקס ומוות 101".
בשנת 2009 שיחק בסרט "נשים מסובכות". בשנת 2011 שיחק בייקר בסרט "התמוטטות".
בשנת 2012, הוזמן בייקר להצטרף לארגון האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2013 שיחק בקומדיה הבריטית "שנה גג" לצד רוז ביירן. ב-14 בפברואר של אותה שנה, זכה בייק לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. בנוסף, הוא דיגמן לבושם "גנטלמן בלבד" של חברת "ז'יבנשי".
בשנת 2017, ביים את סרטו הראשון "נשימה", אותו גם הפיק, כתב ואף שיחק בתפקיד הראשי. הסרט מבוסס על ספרו באותו שם של הסופר טים ווינטון.
חייו האישיים
ב-2 באוקטובר 1998, בייקר התחתן עם השחקנית האוסטרלית רבקה ריג (אנ') לאחר חמש שנים של חיים משותפים. החתונה נערכה בעיירת החוף כרמל ליד הים (אנ') בקליפורניה. יש להם בת ושני בנים: סטלה (נ' 1993), קלוד (נ' 1998) והארי (נ' 2001). בייקר וריג נפרדו באפריל 2020.
ג'וזף קרוסקל
ג'וזף ברנרד קרוסקל ג'וניור (באנגלית: Joseph Kruskal; (29 בינואר 1928 - 19 בספטמבר 2010) היה מתמטיקאי, סטטיסטיקאי ומדען מחשב אמריקאי.
ביוגרפיה
קרוסקל נולד למשפחה יהודית בניו יורק למשפחת סיטונאי פרווה מצליחה. אביו היה יוסף ב. קרוסקל. אמו, ליליאן רוז קרוסקל לבית אופנהיימר נודעה בראשית ימי הטלוויזיה כאמנית אוריגמי.
לקרוסקל היו שני אחים בולטים, מרטין דייוויד קרוסקל, ממציא הסוליטון והמספרים הסוריאליסטיים, וויליאם קראסקל, אחד המפתחים של מבחן קראסקל-ואליס. אחד האחיינים של ג'וזף קרוסקל הוא מדען המחשב קלייד קרוסקל.
השכלה וקריירה
הוא היה סטודנט באוניברסיטת שיקגו וקיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1948 ותואר שני בשנת 1949. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1954, תחת הנחייתם של אלברט וו טאקר ורוג'ר לינדון, אבל דה פקטו תחת פאול ארדש איתו היו לו שתי שיחות קצרות מאוד. קרוסקל עבד על Well-quasi-ordering ועל Multidimensional scaling.
הוא היה חבר באגודה האמריקנית לסטטיסטיקה. בנוסף, שימש גם כנשיא החברה הפסיכומטרית וכנשיא של חברת הסיווג של צפון אמריקה. הוא גם יזם והיה הנשיא הראשון של המועצה לשיכון הוגן של דרום אורנג' ומייפלוואד (Maplewood) בשנת 1963 ותמך באופן פעיל בזכויות האזרח במספר ארגונים אחרים כגון CORE.
הוא עבד במעבדות בל מ-1959 ועד 1993.
צוריאל אדמנית
צוריאל אדמנית (9 ביוני 1915, כ"ז בניסן תרע"ה - 14 באוקטובר 1973, י"ח בתשרי תשל"ד) היה מחנך והוגה דעות בולט בתנועת הקיבוץ הדתי.
תולדות חייו
עלה לארץ ישראל בתשרי תרצ"ח (19 ספטמבר 1937), והצטרף לקבוצת רודגס ליד פתח תקווה. בתרצ"ט (1939) נשא את הילדה לבית הורביץ לאשה, ומנישואים אלה נולדו להם שתי בנות ושני בנים.
היה מדריך ומרכז חברות-נוער במסגרת עליית הנוער, מורה ומחנך בבית הספר; הדריך את המחזור הראשון של הכשרת בני עקיבא מצפון אמריקה, תפקיד בו קבע את דפוסי ההכשרות למחזורים הבאים. מאז שנת תש"ט שימש נציג הקיבוץ הדתי בהנהלה הארצית של 'בני עקיבא', והיה מדריך חברתי של גרעין ז' שהצטרף לימים לקיבוץ סעד, הקבוצה הראשונה של 'בני עקיבא'.
מילא שורה של תפקידים פנימיים הן בקבוצת רודגס והן בקבוצת יבנה מאוחר יותר, ובהם מזכיר פנים, פעיל בוועדות חברה, חינוך, דת ותרבות, בוועדה להכוונת החיים הדתיים ובמערכת 'עמודים'. יזם גם חוגים תורניים והיה פעיל בהם. כמו כן היה רפתן ועובד במדגריה.
שימש כמפקד אזור (מא"ז) בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות ובמהלכה. בזמנים שונים היה פעיל במזכירות המורחבת של הקיבוץ הדתי, ומילא גם תפקיד מרכז וועדת הביטחון, בו פיתח וטיפח את הקשרים ההדוקים עם בני הקיבוץ הדתי במהלך שירותם בצה"ל.
על שמו של צוריאל אדמנית נקרא שבט בבני עקיבא.
יוג'ין גוסנס
יוג'ין איינסלי גוסנס (באנגלית: Eugene Aynsley Goossens; 26 במאי 1893 - 13 ביוני 1962) היה מנצח ומלחין אנגלי.
חייו
גוסנס נולד בקמדן טאון, לונדון, בן למנצח והכנר הבלגי אז'ן גוסנס הבן (1867 - 1958) ונכדו של המנצח אז'ן גוסנס האב (1845 - 1906). בגיל 10 החל ללמוד מוזיקה בברוז' והמשיך כעבור שלוש שנים בליברפול. כעבור שנה, ב-1907, קיבל מלגת לימודים לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, מוריו שם היו המלחין צ'ארלס ויליירס סטנפורד, הכנר אשיל ריבארד ואחרים. גוסנס זכה במדליית הכסף של Worshipful Company of Musicians והתמנה לחבר בקולג' המלכותי למוזיקה.
גוסנס היה כנר בתזמורת קווין'ס הול של תומאס ביצ'ם משנת 1912 עד 1915 וניגן ברביעייה הפילהרמונית לפני שהתבלט כעוזר מנצח לביצ'ם בביצוע האופרה של סטנפורד, "המבקר" (1916). בשנת 1921 הגיע להחלטה ובחר בניצוח כקריירה. אז הקים תזמורת משלו, עמה הקליט מספר רב של תקליטים לחברת "פני קטיפה" של אדיסון-בל. ב-7 ביוני 1921 ביצע את הבכורה הבריטית הקונצרטנטית של פולחן האביב מאת איגור סטרווינסקי, בקווין'ס הול בנוכחות המלחין.
גוסנס עשה תשע שנים באוסטרליה, מ-1947 עד 1956. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של סידני ועל קבוצות אחרות, והיה מנהל הקונסרבטוריון הממלכתי החדש למוזיקה. הוא מילא את שני התפקידים הללו עד מרץ 1956, כשאולץ להתפטר לאחר שערורייה ציבורית כבדת-משקל, שנה בלבד לאחר שעוטר בתואר אבירות.
שערורייה
בראשית שנות ה-50' פגש גוסנס את רוזלין נורטון, מי שכונתה "המכשפה מקינגס קרוס". נורטון נודעה בעיסוקה באמנות הגרוטסקה ובעניינה בתורת הנסתר ובארוטיקה, שגוסנס חלק עמה בחשאי. השניים ניהלו פרשיית אהבים לוהטת, שבמהלכה התנהלה ביניהם חליפת מכתבים עזי-יצרים; גוסנס ביקש מנורטון להשמיד את כל מכתביו, אך היא שמרה אותם בחבילה שהחביאה מתחת לספה.
בראשית 1956, נסע גוסנס לאירופה בבלי דעת, כי בידי משטרת סידני נמצאים כבר מכתביו לנורטון ותצלומים של עיסוקיה בנסתר ובעל-טבעי. כתב של ה"סידני סאן" בשם ג'ו מוריס גנב אותם מדירתה לאחר שהסתנן אל מה שתואר כ"להק המכשפות" שלה. בשובו לאוסטרליה ב-9 במרץ 1956, עוכב גוסנס בנמל התעופה בעקבות רמז ממודיעים בלונדון; פקידי המכס בדקו בתיקיו ומצאו בהם כמות גדולה של מה שנחשב אותם ימים לחומר פורנוגרפי - תצלומים, תדפיסים, ספרים, סלילי סרט, אי-אילו מסכות גומי ומקלות קטורת.
אף כי לא נעצר ולא הואשם בו במקום, הסכים גוסנס בתום-לב להתייצב לחקירת משטרה ימים ספורים לאחר שובו, שם הציגו לפניו צילומים מן ה"טקסים" של נורטון ואת מכתביו. לנוכח הראיות שקשרו אותו אל נורטון וחשפו אותו לאישום חמור ב"התנהגות שערורייתית", אולץ גוסנס להודות באישומים בהחזקת חומר פורנוגרפי. הוא נקנס ב-100 לירות שטרלינג וחמור מכך, השערורייה פגעה אנושות בשמו הטוב ואילצה אותו להתפטר ממשרותיו. הוא חזר לאנגליה חפוי ראש ועוטה קלון.
השערורייה היוותה בסיס לספר, "פאגאן" (1990), מאת אינז בראנאיי; כן נתנה השראה למחזה, "השטן הוא אישה", מאת לואיז נוברה ולאופרה מאת דרו קרופורד. השערורייה מונצחת בסרט "נפילת הבית", בבימויו של ג', ברטון.
נישואים וילדים
גוסנס היה נשוי שלוש פעמים: לדורותי מילר בשנים 1919 - 1928 (נישואים שהניבו שלוש בנות), לג'אנט לואיס בשנים 1930 עד 1944 (שתי בנות) ולמרג'ורי פוקרוד מ-1946 עד 1962 (ללא ילדים). בסוף חייו חי בנפרד מאשתו ויצר קשר עם פסנתרנית צעירה מאדלייד, פמלה מיין.
מותו
יוג'ין גוסנס מת בקדחת השיגרון ומכיב קיבה מדמם ב-13 ביוני 1962, בבית החולים הילינגדון במידלאסקס. הוא נקבר בבית הקברות סנט פנקראס ואיסלינגטון. את עיזבונו, כולל זכויות יוצרים ותמלוגים, הוריה ל"בת לווייתי ועוזרתי הנאמנה, מיס פמלה מיין".
מורשתו
יצירותיו כוללות שתי סימפוניות (1940, 1945), שתי רביעיות מיתרים, שתי סונאטות לכינור, "קונצ'רטינו" לשמינייה ועוד מוזיקה קאמרית. הוא כתב שתי אופרות, "דון חואן דה מאנארה" שודרה בבי.בי.סי. ב-11 באפריל 1959 עם מוניקה סינקלר, מארי קולייר, הלן ואטס, מריון לווה, ברוס בויס, רוברט תומאס ואנדריי מקפרסון, בניצוח גוסנס עצמו. עוד חיבר אורטוריה, "האפוקפליפסה", לפי "ההתגלות של יוהנס הקדוש", וקונצ'רטו לאבוב (1927), שכתב לאחיו, לאון גוסנס. הקונצ'רטינו, משנת 1928, קיים גם בעיבוד מאוחר יותר לתזמורת מיתרים, שמבוצע לעיתים.
בשנת 1942 פנה גוסנס למלחינים אחדים, בהם אהרן קופלנד, בבקשה לחבר תרועות חצוצרה פטריוטיות "כתרומות מרגשות ורבות משמעות למאמץ המלחמתי..." קופלנד נענה לבקשה ביצירתו המפורסמת "תרועה לאדם הפשוט". שמונה-עשרה תרועות נכתבו על ידי מלחינים שונים ובוצעו בעונת 1942-43 של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
ב-1941 הקליט גוסנס לראשונה את הסימפוניה השנייה של צ'ייקובסקי, עם התזמורת הסימפונית של סינסינטי. ההקלטה של גוסנס מתעלמת מן הקיצוצים, שהיו מקובלים על מנצחים בתקופה ההיא.
לחברת קאפ הקליט גוסנס גרסה דו-לשונית של פטר והזאב בשנת 1959, עם השחקן חוזה פרר, המספר את המעשה באנגלית ובספרדית גם יחד. את המוזיקה ניגנה תזמורת האופרה של וינה. בהמשך יצא תקליטור של הביצוע בחברת MCA.
רכס סטאאפלר
רכס סטאאפלר (באנגלית: Staeffler Ridge) הוא רכס ארוך בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הרכס נמצא מערבית לרכס הנסון, ומפריד בין קרחון ויקטוריה התחתון לבין עמק גרינווד.
גובה הרכס 875 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1964 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שם ג'ורג' ר. סטאאפלר (George R. Staeffler) מהנדס טופוגרפי שעבד באזור מצר מקמרדו מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1961–1960.
לקריאה נוספת
• P.J. FORSYTH, N. MORTIMER & I.M. TURNBULL, Plutonic Rocks from the Cape Roberts Hinterland: Wilson Piedmont Glacier, Southern Victoria Land, Antarctica, Institute of Geological & Nuclear Sciences, Private Bag 1930, Dunedin - New Zealand
שמלת מעיל
שמלת מעיל (באנגלית: coatdress) היא שמלת אישה הדומה למעיל, בדרך כלל עם צווארון, כשיש לה דשים בדומה למעיל.
היסטוריה
השמלה החלה להופיע בשנת 1915, לאחר שבמגזין ווג התפרסם מאמר שהבטיח לקוראות כי ניתן ללבוש את הבגד החדש מעל מעילים או בגדים תחתונים.
השמלה הפכה לפופולרית במיוחד בשנות ה-60 של המאה ה-20. מי שתרמה לפופולריות השמלה הייתה דיאנה, הנסיכה מוויילס, שלבשה רבות את שמלת המעיל, שבדרך כלל עוצבה עבורה על ידי מעצבת האופנה קתרין ווקר.
בשמלה משתמשות אלו המעוניינות להקרין מראה מקצועי, כגון במשרד ובאולם בית משפט.
צום תשעה עשר הימים
בדת הבהאית, צום תשעה עשר הימים היא תקופה של 19 ימי צום החלה במהלכו של חודש עַלַאאְ, החודש האחרון בלוח השנה הבהאי, החל מה-2 במרץ ועד ה-20 במרץ. בתקופה זו מצווים הבהאים לצום מהזריחה עד השקיעה, ומטרת הצום היא רוחנית - לחזק את הנפש ולקרב את המאמין לאלוהיו:
הצום הונהג על ידי הבאב ואומץ על ידי מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, אשר קבע את כלליו באל-כתאב אל-אקדס, אגב שינויים רבים. הצום הבהאי דומה במיוחד לצום הרמדאן המוסלמי, אך מועדו נקבע לפי הלוח הבהאי השימשי ועל כן אינו נע לאורך עונות השנה. 19 ימי הצום מתחילים עם סיומם של איאם-י הא ומסתיימים בנורוז, ראש השנה הבהאי. על המאמינים להימנע מאכילה, שתייה ועישון, מזריחת החמה ועד שקיעתה. הצום מחייב את כל הבהאים שגילם בין 15 ל-70, אך הוא נחשב לחובה אישית שאינה נאכפת על ידי הממסד הבהאי. מן הצום פטורים מאמינים שאינם נמצאים בטווח הגילאים המחייב, חולים, נשים הרות או מניקות, מאמינים העוסקים בעבודה מאומצת ואלה הנמצאים בנסיעה מפרכת. נשים בתקופת הווסת פטורות גם הן מחובת הצום, ותחת זאת עליהן להטהר ולדקלם את הפסוק "תהילה לאל, אלוהי הזוהר והיופי" 95 פעמים בכל יום. כל המאמינים הפטורים מהחובה, רשאים לצום אם הם חפצים בכך, אך אם הם בוחרים שלא לעשות כן, הם מצווים לאכול ולשתות בפרטיות.
ישראל באולימפיאדת טוקיו (1964)
משלחת ישראל לאולימפיאדת טוקיו (1964) כללה 10 ספורטאים שהתחרו ב-3 ענפי ספורט.
נושא דגל ישראל בטקס הפתיחה היה האתלט גדעון אריאל. אריאל נשא את דגל ישראל גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת רומא.
רוטב הויסין
רוטב הויסין (בסינית מסורתית: 海鮮醬, בסינית מפושטת: 海鲜酱) הוא רוטב המשמש לתיבול ברווז בנוסח פקינג, ספרינג רולס, אגרולס, חזיר מו שו ומאכלים נוספים במטבח הסיני ובמטבח הווייטנאמי, בו מכונה הרוטב "טיינג דן" – "רוטב שחור". הרוטב עשוי מפולי סויה מותססים בתוספת שום, חומץ ופלפלי צ'ילי. בנוסח המנדריני של רוטב זה הוא עשוי ממים, סוכר, פולי סויה מותססים, אורז, מלח, קמח מחיטה, שום ופלפלי צ'ילי.
בניגוד לדעה הרווחת הרוטב אינו מכיל שזיפים.
משמעות שם הרוטב בסינית – "רוטב מאכלי ים", מאחר שהרוטב שימש בעבר לתיבול מאכלים אלה.
מרי סידני, רוזנת פמברוק
מרי הרברט, רוזנת פמברוק (באנגלית: Mary Herbert, Countess of Pembroke, נולדה מרי סידני [Sydney]; 27 באוקטובר 1561 – 25 בספטמבר 1621) הייתה מחשובי המשוררים האנגלים בתקופה האליזבטנית ופטרונית של השירה. אחותו של המשורר פיליפ סידני.
משפחה
מרי סידני נולדה בארמון תיקנהיל, ביוודלי, ווסטרשייר ביום 27 באוקטובר 1561. היא הייתה אחת מארבע בנותיהם של סר הנרי סידני ומרי דאדלי, בתו של ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד. מרי גדלה בעיקר בטירת לדלו, מקום מושבו של נשיא הכוחות הוולשים, תפקיד בו החזיק אביה עד 1586. כמו אחיה, סר פיליפ סידני, היא קיבלה חינוך קלוויניסטי, שכלל לימודים קלאסיים, צרפתית, איטלקית, עברית, מוזיקה ורקמה.
בעקבות מותה של אחותה הצעירה, אמברוזיה, בשנת 1575, מרי זומנה ללונדון כדי לשמש כבת לוויה למלכה, אליזבת הראשונה. בשנת 1577, דודה, רוברט דאדלי, סייע אביה, לסר הנרי סידני, להסדיר את נישואיה לבעל בריתם, הנרי הרברט, רוזן פמברוק ה-2. כרוזנת של פמברוק, מרי הייתה אחראית על מספר אחוזות כולל: רמסבורי, מנזר כנסיית הקיסוס, בית וילטון וטירת ביינארד שבה, כך מסופר, הם אירחו את המלכה אליזבת לארוחת ערב. הטירה מוזכרת במחזה "ריצ'רד השלישי" של המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר. הסצנה השביעית במערכה השלישית מתרחשת בטירה.
היא ילדה לפמברוק ארבעה ילדים. הבן הבכור, ויליאם (1580-1630) עשוי להיות האיש הצעיר המתואר בסונטות של שייקספיר. בנם השני, פיליפ, הפך לרוזן פמברוק ה-4, עם מותו של אחיו בשנת 1630. בנים אלה היו "הזוג שאין דומה לו" שלהם הוקדש הפוליו הראשון של ויליאם שייקספיר. בזמנים שונים, שניהם היו פטרונים של אנשי המלך. למרי היו גם שתי בנות, קתרין (1581-1584) ואן.
חייה ועבודתה
מרי סידני גודלה על פי המסורת ההומניסטית. במאה ה-16, נשות האצולה חונכו כך שיהיו להן היכולות הבאות: השכלתה של מרי סידני אפשרה לה לתרגם את "ניצחון המוות" של פטרארקה וכמה יצירות אחרות באירופה. היה לה עניין רב בכימיה והיא הקימה מעבדה לכימיה בבית וילטון, שנוהלה על ידי אחיה החורג סר וולטר ראלי. עוד תחומי עניין שלה היו ייצור תרופות, קודים מוזיקליים ודיו סתרים. היא הפכה את בית וילטון, ל"גן עדן למשוררים", שנודע בשם "מעגל וילטון", חוג סלון של ספרות ושירה תחת חסות הרוזנת, שכלל את אדמונד ספנסר, סמואל דניאל, מייקל דרייטון, וסר ג'ון דייוויס. מטרתה המשותפת עם אחיה סר פיליפ סידני הייתה לחזק את השפה, הספרות והשירה האנגלית ואת התמיכה בדת ה"אמיתית", שהיא לדעתם, שילוב של קלוויניזם עם העקרונות של קסטיליון ומעשי צדקה. היא עצמה הייתה תאולוגית קלוויניסטית ואישיותה הציבורית (לפחות) נתפסה כאדוקה, מוסרית ומשכילה. היא נחשבה למוזה של סמואל דניאל בשירו "דליה" (Delia) - חילוף אותיות של המילה אידיאל (Ideal).
מרי סידני עוררה יצירתיות בכל הסובבים אותה, כוללים המעגל, קרובי המשפחה ומשרתיה. פיליפ סידני כתב את "ארקאדיה" על מנת לשעשע אותה בבית וילטון. מרי גם לקחה על עצמה את המשימה של עריכה והוצאה לאור של "ארקאדיה", שחיבר אחיה פיליפ, כ"ארקאדיה של הרוזנת מפמברוק", מהספרים הנקראים ביותר באנגלית ב-200 השנים הבאות.
בעלה של מרי נפטר ב-1600 והותיר אותה, על פי דיווחו של ג'ון אוברי, עם תמיכה פיננסית קטנה מהצפוי. צוואת בעלה דרשה שהיא לא תינשא בשנית. לאחר מכן, זמנה הוקדש לניהול וילטון ואחוזות פמברוק האחרות, בשמו של בנה, ויליאם הרברט, רוזן פמברוק ה-3, שלגמרי השתלט על תפקידה כפטרונית של האמנויות. אחרי ביקורו של המלך ג'יימס בשנת 1603 בבית וילטון, שבו הופיעה להקתו של שייקספיר "אנשי המלך", מרי יצאה מווילטון ושכרה מספר בתים בלונדון. אף על פי שאין ספק כי אנשי המלך הופיעו בווילטון לפני המלך ומרי סידני, לא ברור אם ויליאם שייקספיר בעצמו היה איתם. עם זאת, הוא ביקר בווילטון לפחות פעם אחת, כפי שעולה ממכתבה של מרי לבנה, בו היא מפצירה בו לבוא לוילטון, כי "האיש שייקספיר איתנו".
בין השנים 1609–1615 מרי גרה בקרוסבי הול, סמוך לצ'לסי, לונדון. קיימת השערה כי היא התחתנה בחשאי עם הרופא שלה, סר מתיו ליסטר, ונסעה לספא ביבשת עמו, שם העבירה את זמנה בירי באקדחים ומשחק בקלפים. היא בנתה אכסניית ציד בבדפורדשייר עם נופים יפים, בית יוג'טון, שג'ון בניאן מתייחס אליה ביצירותיו, כ"בית היופי".
חשיבותה בתרבות האנגלית
סגנונה של סידני מדגיש להט ותשוקה. דוגמה לכך היא סצנות המוות בדרמת הקריאה שלה הטרגדיה של אנטוני (1592), תרגום מצרפתית של המחזה מארק אנטוני (1578) מאת רוברט גרנייר; מחזה זה הושלם בשנת 1590 ופורסם לראשונה ב-1592. ייתכן כי מחזהו של ויליאם שייקספיר, אנטוניוס וקלאופטרה (1607), מבוסס עליו.
ב"מזמורי דוד" היא מתארת את הכאב של קיום ארצי לאור החסד האלוהי. היא החשיבה את המזמורים כמורשתה הספרותית, אף על פי שהם לא פורסמו בחייה. תחריט שלה בשנים מאוחרות יותר מראה לה מחזיק אותם. השפעתה - דרך חסותה הספרותית, דרך פרסום עבודותיו של אחיה ובאמצעות עבודותיה בתחומי הדרמה, התרגום והתאולוגיה (למשל תרגומה לשיח של חיים ומוות מאת פילפ דה מורניי) לא ניתנת לכימות בקלות. שורות משיר שהקדיש לה סמואל דניאל כמבוא לשירים שחיבר בחסותה ובהשראתה, מסכם איך התייחסו אליה בני דורה:
תרגום:
גילוי עבודה נוספת ב-2010
ג'ון ופול שולטר פרסמו מאמר במוסף הספרותי של הטיימס ב-23 ביולי 2010, שבו הם תיארו כתב יד חדש של מרי סידני שהתגלה.
מרי סידני כאחת ממחברי מחזות שייקספיר
תאוריות החבורה השונות של הכתיבה השייקספירית הוצעו החל מאמצע המאה ה-19. אחת מהן תוארה בספרו של גילברט סלאטר, "שבעת השייקספירים" (1931), שבו הוא טוען כי העבודות נכתבו על ידי שבעה מחברים שונים, ביניהם מרי סידני.
תאוריה נוספת משנות ה-60 של המאה ה-20, גרסה כי מאחורי מחזותיו של שייקספיר עמדה אגודה סודית בשם "סינדיקט אוקספורד", שאחת מחבריה הייתה מרי סידני.
גרסאות מסוימות של תאוריות אלה, כוללות גם את ויליאם שייקספיר מסטרטפורד כמנהל הקבוצה, כמתווך בין חבריה או כפנים של הקבוצה כלפי חוץ (מציג עצמו כמחבר המחזות והשירים על מנת להגן על זהותם האמיתית של מחבריהם).
הקשר בין ויליאם שייקספיר לבין מרי סידני מתבטא בנקודות הבאות:
תחום פריקות יחידה
בתורת החוגים, תחום פריקות יחידה (באנגלית נקרא בקיצור: UFD, ראשי תיבות של Unique Factorization Domain) הוא תחום שלמות, שבו לכל איבר שונה מאפס שאינו הפיך יש פירוק יחיד לגורמים אי-פריקים, כלומר מתקיים בו משפט אנלוגי למשפט היסודי של האריתמטיקה. כל תחום ראשי הוא תחום פריקות יחידה, אבל ההפך אינו נכון.
תחום אטומי שבו לכל שני פירוקים של אותו איבר לגורמים אי-פריקים יש אותו אורך, נקרא תחום פריקות למחצה (Half-factorial domain); כל תחום פריקות יחידה הוא בפרט תחום פריקות למחצה. קארליץ הראה שחוג שלמים של שדה מספרים הוא תחום פריקות למחצה אם ורק אם חבורת המחלקות שלו בת שני איברים לכל היותר. למשל, הוא תחום פריקות למחצה, שאינו תחום פריקות יחידה.
בנדיקט קמברבאץ'
בנדיקט טימותי קארלטון קמברבאץ' CBE (באנגלית:  Benedict Timothy Carlton Cumberbatch; נולד ב-19 ביולי 1976) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אנגלי. התפרסם בגילום דמותו של שרלוק הולמס בסדרה "שרלוק" ובסרטים "נערת בולין האחרת", "רוחות של חופש", "כפרה", "האויב בתוכנו - סטארטרק", "דוקטור סטריינג'" ו"כוחו של הכלב". בנובמבר 2013 הוענק לו על ידי באפט"א לוס אנג'לס פרס בריטניה בקטגוריית האמן הבריטי של השנה בשל "הופעותיו הנפלאות בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון". קמברבאץ' היה מועמד פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2015 על תפקידו בתור אלן טיורינג בסרט "משחק החיקוי". כמו כן זכה בפרס אמי על הופעתו בסדרה "שרלוק" ובפרס באפט"א ועל הופעתו במיני-סדרה "פטריק מלרוז".קמברבאץ' היה מועמד פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2022 על תפקידו בתור פיל בסרט "כוחו של הכלב".
ביוגרפיה
קמברבאץ' נולד בלונדון לזוג השחקנים וונדה ונטהאם וטימותי קרלטון. הוא גדל ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי. יש לו אחות למחצה, טרייסי פיקוק, מנישואיה הראשונים של אמו. קמברבאץ' התחנך בפנימיות מגיל 8. הוא למד בבית הספר בראמבטלי במערב סאסקס ובבית הספר הארו שבצפון-מערב לונדון. הוא היה חבר באגודת רטיגן, מועדון הדרמה המרכזי של בית הספר הארו, אשר נקרא על שם המחזאי טרנס רטיגן. הוא השתתף בהצגות רבות של שייקספיר בבית הספר. הופעת הבכורה שלו הייתה בגיל 12 בתפקיד טיטניה, מלכת הפיות, בהצגה "חלום ליל קיץ". מורה הדרמה שלו, מרטין טיירל, אמר עליו שהוא השחקן הכי טוב שהוא אי פעם עבד איתו בבית הספר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הארו, קמברבאץ' התנדב כמורה לאנגלית במנזר טיבטי בדרג'לינג, הודו. לאחר מכן הוא למד דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר. הוא המשיך את לימודי המשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון וסיים עם תואר שני במשחק קלאסי.
תיאטרון
מאז 2001 השתתף קמברבאץ' בהצגות רבות בתיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק, בתיאטרון אלמיידה, בתיאטרון רויאל קורט, בתיאטרון המלכותי הלאומי ועוד. הוא היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בהצגה הדה גאבלר.
ב-2010 השתתף קמברבאץ' בהפקה המחודשת של ההצגה "After the Dance" בתיאטרון המלכותי הלאומי. ההפקה זכתה בארבעה פרסי אוליבייה, כולל להפקה המחודשת הטובה ביותר.
ב-2011 השתתף קמברבאץ' בהצגה "פרנקנשטיין" בתיאטרון המלכותי הלאומי בבימויו של דני בויל. הוא וג'וני לי מילר שיחקו שניהם גם בתפקיד ויקטור פרנקשטיין וגם בתפקיד היצור. ההצגה הוקרנה בבתי קולנוע ברחבי העולם. קמברבאץ' זכה על הופעתו בפרס אוליבייה, בפרס עיתון ה-Evening Standard ובפרס מעגל מבקרי התיאטרון.
ב-2015 הופיע קמברבאץ' בתפקיד הראשי בהצגה "המלט" מאת שייקספיר במרכז האמנויות ברביקן שבלונדון בבימויה של סוניה פרידמן. זו הייתה ההפקה לה נמכרו כרטיסים הכי מהר בהיסטוריה של התיאטרון בלונדון. ההצגה הוקרנה בבתי קולנוע ברחבי העולם. קמברבאץ' היה מועמד לפרס האוליבייה על הופעתו.
טלוויזיה
תפקידיו המוקדמים של קמברבאץ' בטלוויזיה כוללים את "Heartbeat", "Tipping the Velvet", "מרגלי קיימבריג'", "Fortysomething", "ספוקס" ו-"עדות אילמת".
ב-2010 החל לגלם את דמותו של הבלש האגדי שרלוק הולמס בסדרה "שרלוק" וזכה להערכה רבה על הופעתו בתפקיד. ב-2014 הוא זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר על משחקו בפרק השלישי של העונה השלישית, "His Last Vow". ב-2017 חזרה שודרה העונה הרביעית של הסדרה.
ב-2012 השתתף קמברבאץ' במיני-סדרה "הג'נטלמן האחרון". הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר.
ב-2016 השתתף בסדרת סרטי הטלוויזיה "הכתר החלול" המבוססת על המחזות ההיסטוריים של שייקספיר בתפקיד ריצ'רד השלישי.
ב-2017 שיחק בתפקיד הראשי במיני-סדרה של רשת הכבלים "שואוטיים" "פטריק מלרוז", על פי סדרת הספרים באותו שם, העוסקת בגבר נהנתן ושתיין מהמעמד הגבוה המנסה להתגבר על טראומות ילדותו. הסדרה זכתה בפרס באפט"א לשנת 2019.
ב-2018 שיחק בסרט הטלוויזיה של רשת HBO "Brexit: The Uncivil War in the U.K", בו גילם את דומיניק קמינגס, מנהל הקמפיין של תומכי הברקזיט ב-2016. הסרט הציג את אחורי הקלעים של הקמפיין ואת האסטרטגיות שלו שכללו הנדסת תודעה באמצעות הרשתות החברתיות.
ב-2019 שיחק במיני-סדרה הבריטית "בשורות טובות", המבוססת על ספר באותו השם, שם הוא מגלם את השטן, שליט הגיהנום.
בשנת 2021, לוהק קמברבאץ' למיני-סדרה מקורית של נטפליקס "39 המדרגות" בדמותו של ריצ'רד האניי; המיני-סדרה מבוססת באופן רופף על רומן המתח-הרפתקאות באותו השם מאת הסופר הבריטי ג'ון באקן בשנת 1915 וכן מהווה עיבוד מחודש לסרטו של אלפרד היצ'קוק, ב-אותו השם משנת 1935, והיא תעלה לשידור במהלך שנת 2023.
קולנוע
קמברבאץ' עשה את הופעת הבכורה שלו בקולנוע ב-2006 בדרמה הפוליטית "רוחות של חופש", בתפקיד ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן. התפקיד זיכה אותו במועמדות לפרס מעגל מבקרי הקולנוע של לונדון לפריצת השנה. באותה שנה הוא הופיע גם בקומדיה "שאלת הפתיחה" בתפקיד פטריק ווטס. ב-2007 הוא הופיע בדרמה התקופתית "נערת בולין האחרת" בתפקיד ויליאם קארי, איש החצר הנאמן של הנרי השמיני (אריק באנה) ובתפקיד קטן בדרמת המלחמה הרומנטית "כפרה". ב-2009 הועמד לפרס הבפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו במיני סדרה "עיר קטנה" ושיחק בדרמה "המצאה" בתפקיד מגלה הארצות המפורסם ג'וזף דלטון הוקר. ב-2010, שיחק לצידן של זוכות האוסקר רייצ'ל וייס וונסה רדגרייב במותחן "חשופות". ב-2011 הוא הופיע בסרט הריגול "החפרפרת". ב-2012 הוא הופיע בסרט "סוס מלחמה" בבימויו של סטיבן ספילברג.
ליאור מולכו
ליאור מולכו (נולד ב-3 בדצמבר 1977) הוא במאי, מפיק ותסריטאי בענף הפקות הבידור הישראלי.
בנדיקט קמברבאץ'
קולנוע
ב-2014 הופיע גם בתפקיד ראשי כאלן טיורינג, בסרט הדרמה ההיסטורי "משחק החיקוי", לצדה של קירה נייטלי ובבימויו של מורטן טילדום; קמברבאץ' היה מועמד על משחקו בסרט לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה הופיע גם בסרט "חוקי הפשע".
ליאור מולכו
קריירה
במהלך השנים 2000-2007 הוביל מולכו צוות הפקה אשר הפיק וידאו-קליפים לאמנים ישראליים רבים, ביניהם קובי אוז, עידן רייכל, רמי קלינשטיין, שרית חדד, גד אלבז, קורין אלאל והלהקות משינה וטיפקס.
בשנת 2005 זכה מולכו בפרס במאי השנה בתחום הקליפים בטקס פרסי עמ"י, של ערוץ 24 - ערוץ המוזיקה הישראלי.
בנדיקט קמברבאץ'
קולנוע
קמברבאץ' הופיע בתפקיד הראשי כדוקטור סטריינג' בסרט "דוקטור סטריינג'", אשר יצא לאקרנים בנובמבר 2016. הסרט הפך לסרט המרוויח ביותר בקטגוריית סרטי פתיחה של דמות יחידה ביקום הקולנועי של מארוול. קמברבאץ' הופיע שוב באותו התפקיד גם בסרטים "תור: ראגנארוק" (2017), "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018), "הנוקמים: סוף המשחק" (2019), "ספיידרמן: אין דרך הביתה" (2021) ו"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" (2022).
ליאור מולכו
קריירה
משנת 2007 עבד מולכו על סרט קולנוע עצמאי בשם "שני דגלים", כתסריטאי וכבמאי. הסרט, אשר עלילתו מתרחשת בעיר תל אביב טרום הקמת המדינה ממבט הילדים דאז. הסרט הוצג בהצלחה בפסטיבל הסרטים בקולורדו.
בפברואר 2016 מולכו ביים את הקליפ לשיר Cheap Thrills של סיה ושון פול, שהפך במהרה ללהיט בינלאומי.
בנדיקט קמברבאץ'
קולנוע
ב-2017 גילם קמברבאץ' את דמותו של תומאס אדיסון בסרט "מלחמת הזרמים" (The Current War). בשנת 2019 הוא גילם את לואיס ויין בסרט על חייו, ושיחק בסרט "1917". ב-2020, כיכב בסרט "השליח האנגלי".
ליאור מולכו
קריירה
באפריל 2018 ביים את הקליפ Flames של דייוויד גטה וסיה.
בנדיקט קמברבאץ'
קולנוע
ב-2021, הופיע בסרט "כוחו של הכלב" לצידה של קירסטן דנסט. על תפקידו בסרט קיבל קמברבאץ' מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן הראשי הטוב ביותר.
ליאור מולכו
קריירה
בתחילת נובמבר 2020 ביים את הקליפ לשיר שהוציאה לכבוד חג המולד- סנאומן (snowman) של סיה.
בנדיקט קמברבאץ'
רדיו
קמברבאץ' הביע שוב ושוב את חיבתו לרדיו והשתתף בהפקות רדיו רבות עבור ה-BBC. בין 2008 ל-2014 קמברבאץ' שיחק את קפטן מרטין קריף בסדרה "Cabin Pressure" עבור ה-BBC. הוא שיחק גם את המלאך איסלינגטון בעיבוד מ-2013 ל-BBC Radio 4 ליצירתו של ניל גיימן, לעולם-לא-עולם. באותה שנה הוא הוביל את צוות השחקנים בעיבוד ל-BBC Radio 3 ליצירתו של מייקל פריין, "Copenhagen" בה הוא שיחק את הפיזיקאי תאורטי ורנר הייזנברג.
דיבוב
קמברבאץ' דיבב סרטים דוקומנטריים רבים לנשיונל ג'יאוגראפיק ולערוץ דיסקברי. בנוסף הוא הקריא גם בשביל כמה וכמה ספרים מוקלטים, הכוללים את קזנובה, הסערה, ספר של שרלוק הולמס בשם Sherlock Holmes: The Rediscovered Railway Mysteries and Othe Stories.
הוא דיבב עשרות פרסומות, כולל לחברת יגואר, חברת סוני וחברת גוגל +.
לכבוד אולימפיאדת לונדון (2012) הופיע קמברבאץ' בסרט קצר על ההיסטוריה של העיר לונדון, מה שסימל את התחלתו של טקס הפתיחה של האולימפיאדה.
ב-2013 קריין קמברבאץ' את הסרט הדוקומנטרי "ירושלים", על העיר העתיקה. ב-2014 הוא קריין סרט דוקומנטרי על שחקן הכדורגל הפורטוגזי, כריסטיאנו רונאלדו.
בשנת 2018 דיבב קמברבאץ' בסרט "הגרינץ'".
חברת הפקה
ב-2013 השיקו קמברבאץ', אדם אקלנד, פטריק מונרו, בן דילון ואדם סלבס חברת הפקות בשם "SunnyMarch Ltd". הפרויקט הראשון של החברה היה סרט במימון המונים בשם "Little Favour", אשר נכתב ובוים על ידי מונרו. קמברבאץ' שיחק בתפקיד הראשי. סרט נוסף בו קמברבאץ' כיכב והופק בשיתוף עם חברת ההפקות SunnyMarch היה "השליח האנגלי".
חיים אישיים
קמברבאץ' נשוי לסופי האנטר, שחקנית קולנוע, במאית תיאטרון ואופרה וזמרת אנגלייה בוגרת אוקספורד. לזוג נולדו שלושה בנים.
קמברבאץ' מצהיר כי הוא מחזיק בתפיסת עולם בודהיסטית. בראיון ב-2018 ציין כי הוא טבעוני.
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג
המדינה החופשית סקסוניה-אלטנבורג (בגרמנית: זקסן-אלטנבורג; Freistaat Sachsen-Altenburg), הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
היסטוריה
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, הפכה המדינה למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
המפלגה הפדרליסטית
המפלגה הפדרליסטית או המפלגה ההמילטונית הראשונה הייתה המפלגה הפוליטית הראשונה בארצות הברית. היא התקיימה משנות התשעים של המאה השמונה-עשרה עד 1816. שרידיה המשיכו להתקיים עד שנות העשרים של המאה התשע-עשרה. הפדרליסטים דגלו בשלטון מרכזי חזק שיקדם צמיחה כלכלית ויחסים ידידותיים עם בריטניה, והתנגדו לצרפת המהפכנית. המפלגה שלטה בממשל הפדרלי עד 1801, כשנוצחה בידי האופוזיציה הרפובליקנית של תומאס ג'פרסון.
המפלגה הפדרליסטית נוצרה בין 1792 ל-1794, כקואליציה של בנקאים ואנשי עסקים שתמכו במדיניות הכלכלית של אלכסנדר המילטון. הם הפכו למפלגה הפדרליסטית, שהייתה מחויבת לממשל מרכזי חזק ויציב מבחינה כלכלית. הנשיא הפדרליסטי היחיד היה ג'ון אדמס. אף על פי שג'ורג' וושינגטון תמך בפדרליסטים, הוא התרחק מפוליטיקה מפלגתית.
המדיניות הפדרליסטית תמכה בכינון בנק לאומי, מכסי מגן ויחסים טובים עם בריטניה לפי הסכם ג'יי מ-1794. המילטון הטיף לפירוש מרחיב של החוקה האמריקנית. יריביהם, הדמוקרטים-רפובליקנים בהנהגת תומאס ג'פרסון, התנגדו למדיניות הפדרליסטית, במיוחד לבנק ולפירוש מרחיב לחוקה, ותקפו את הסכם ג'יי כבגידה בערכים הרפובליקניים לטובת המלוכה הבריטית. ההסכם עבר, ובשנות התשעים של המאה השמונה-עשרה הפדרליסטים ניצחו ברוב הבחירות למועצות המחוקקות. הייתה להם תמיכה חזקה בערים ובניו אינגלנד. לאחר שהדמוקרטים-רפובליקנים, שבסיס כוחם היה בדרום הכפרי, ניצחו בבחירות של שנת 1800, הפדרליסטים לא חזרו לשלטון. הם התנגדו למלחמת 1812, ונעלמו במהלך "עידן הרגשות הטובים" לאחר סיום המלחמה.
הפדרליסטים הותירו מורשת בדמות ממשל מרכזי חזק ויציב מבחינה פיננסית, ולאחר שאיבדו את השלטון עיצבו את מערכת המשפט האמריקנית בזכות שופט העליון ג'ון מרשל.
עלייתם
כשנכנס לתפקידו ב-1789, הנשיא וושינגטון בחר באלכסנדר המילטון, עורך דין מניו יורק, למשרת מזכיר האוצר. המילטון תמך בממשל מרכזי חזק עם אמינות פיננסית. הוא הציע תוכנית כלכלית שכללה תשלום חובות המדינות שנצברו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, יצירת חוב לאומי ואמצעים לתשלום החוב, והקמת בנק לאומי יחד עם מכסי מגן. ג'יימס מדיסון, בעל בריתו של המילטון, ותומאס ג'פרסון, התנגדו לכך. כשנכתבה החוקה, היא לא חזתה יצירת מפלגות, למרות שהמילטון ומדיסון היו מיוצרי החוקה. המפלגות נחשבו לפלגניות ומזיקות לרפובליקניזם. מפלגות דומות לא היו קיימות בשום מקום אחר.
ב-1790, התחיל המילטון לבנות קואליציה לאומית. הוא הבין את הצורך בתמיכה פוליטית חזקה, ויצר קשרים עם לאומנים דומים והשתמש בקשריו במערכת האוצר כדי לקשר בין בנקאים וסוחרים בערים החדשות. מה שהחל כקבוצה בתוך הבירה הפך להיות מפלגה לאומית. המפלגה הפדרליסטית תמכה ברעיונותיו של המילטון, בממשל מרכזי חזק, והסכימה ליצירת בנק לאומי ומימון ממשלתי. בנושאי חוץ, הם תמכו בנייטרליות במלחמה בין צרפת ובריטניה.
רוב האבות המייסדים היו פדרליסטים. המילטון, מדיסון ואחרים נחשבו לפדרליסטים. הם הרגישו שתקנון הקונפדרציה היה חלש מדי כדי להקים ממשלה, והאמינו שיש ליצור ממשלה חדשה. המילטון הפך למזכיר האוצר, אולם כשהחליט לממן את החוב הוא פילג בין הפדרליסטים. ג'יימס מדיסון לא הסכים איתו בנושאים רבים, וכך נוצרה הקבוצה האנטי-פדרליסטית. הם הפכו לרפובליקנים בהנהגת ג'פרסון.
בתחילת שנות התשעים, העיתונים החלו לקרוא לתומכי המילטון "פדרליסטים", וליריביהם "דמוקרטים", "רפובליקנים", "ג'פרסונים", או "דמוקרטים-רפובליקנים". תומכי ג'פרסון קראו לעצמם "רפובליקנים" ולמפלגתם "המפלגה הרפובליקנית". הפדרליסטים היו אהודים בקרב אנשי העסקים ותושבי ניו אינגלנד. הרפובליקנים היו חקלאים שהתנגדו לממשל מרכזי חזק. הכנסייה האפיסקופלית תמכה בפדרליסטים, ומיעוטים אחרים תמכו ברפובליקנים. הערים תמכו בפדרליסטים, ואזורי הספר תמכו ברפובליקנים.
רשת המפלגות החלה לתפקד ב-1794 או 1795, כשמינויים פוליטיים החלו להתרבות. שיטת הבחירות הרובית יצרה פערים רבים בין המנצחים, שזכו בכל, לבין המפסידים, שלא זכו בכלום. המילטון חילק מעל 2,000 עבודות במחלקת האוצר, וג'פרסון חילק רק משרה חלקית אחת במחלקת המדינה. בניו יורק, ג'ורג' קלינטון נבחר להיות מושל ניו יורק והשתמש במינויים הפוליטיים כדי לעזור לרפובליקנים.
וושינגטון ניסה ונכשל לפייס בין שני החברים הבכירים בקבינט שלו. הוא נבחר ללא התנגדות במהלך הבחירות של שנת 1792. הדמוקרטים-רפובליקנים רצו שקלינטון יחליף את ג'ון אדמס הפדרליסט כסגנו, אולם אדמס ניצח. בקונגרס, המצב היה צמוד, כשהיו חברים נייטרליים. בתחילת 1793, ג'פרסון פרסם מאמרים כנגד המילטון, שהגן על מעשיו בשם העזרה לכלכלה האמריקנית.
הפדרליסטים טענו שהמילטון החזיר למדינה את השגשוג. בתגובה, טען ג'פרסון שהפדרליסטים הם אריסטוקרטים ומונרכיסטים.
כוח המפלגה בקונגרס
אמנם קשה לסווג את חברי הקונגרס בשנים הראשונות, אולם לאחר 1796 המצב הפך לברור יותר:
יחסי חוץ
המהפכה הצרפתית והמלחמות בין בריטניה לצרפת השפיעו על הפוליטיקה האמריקנית עד 1800, ואיימו לסבך את האומה במלחמה שתאיים על קיומה. הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת ב-1793 הובילה את הבריטים להכריז מלחמה כנגד הצרפתים כדי להחזיר את המונרכיה. המלך עזר לאמריקה להשיג את עצמאותה. כשמת, אריסטוקרטים שתמכו באמריקה בצרפת הוצאו להורג או הוגלו. הפדרליסטים הזהירו שהרפובליקנים מתכננים להשתמש בשיטות המהפכה הצרפתית, והדאיגו את השמרנים במדינה. הרפובליקנים, שתמכו בצרפת, תמכו בהוצאתו להורג של המלך, למרות תחילתו של שלטון הטרור. ההוצאות המרובות להורג הכריחו אותם למתן את תמיכתם בצרפת. רבים מאלו שהוצאו להורג תמכו בארצות הברית. הרפובליקנים טענו שהמילטון, אדמס ואף וושינגטון תמכו בבריטניה, היו מונרכיסטים והתנגדו לרפובליקניזם.
פריז שלחה שגריר חדש, שעורר את התמיכה בצרפת בקרב הציבור ומימן את הדמוקרטים-רפובליקנים כנגד הפדרליסטים, כדי להשיג את תשלום החובות לצרפת ולעזור לצרפתים לפלוש ללואיזיאנה ולפלורידה הספרדיות. ג'פרסון, מזכיר המדינה, התנגד להתערבות הגסה בפוליטיקה האמריקנית. התמיכה בצרפת נעלמה. השגריר ברח לאחר שהוכרז שיוצא להורג.
הסכם ג'יי ב-1795 היה ניסיונם של וושינגטון והמילטון לפתור את הבעיות עם בריטניה, בנוגע לשטרות חוב, חובות ונוכחות בריטים בצפון-מערב המדינה. אמריקה קיוותה לפתוח את ערוץ הסחר עם בריטניה ולהבטיח חופש שיט. בנוסף חפצה להימנע ממלחמה.
בשם הנייטרליות, טענה ארצות הברית שיש לה זכות לסחר חופשי. הבריטים החרימו את הספינות האמריקניות שסחרו עם צרפת. הפדרליסטים תמכו בבריטניה במלחמה וסחרו איתה. הסכם חדש נחתם, הבריטים פינו את מערב המדינה והסכימו לפתיחת הסחר ולמשא ומתן בנוגע לחובות.
הרפובליקנים רצו שבריטניה תילחם מול ארצות הברית (הם סברו שארצות הברית תוכל לנצח) וגינו את ההסכם כבגידה בברית עם הצרפתים ובחקלאים הדרומיים שהוחרמו להם עבדים בידי הבריטים. הפדרליסטים שלטו בסנאט והעבירו את ההסכם ברוב של שני שלישים, 20 מול 10. הציבור החל לתמוך ברפובליקנים, והפדרליסטים איבדו את תמיכתם בדרום.
מרד הוויסקי
מס שהוטל ב-1791 גרם למרד מיסים. התירס, שהיה יבול מרכזי, היה קשה למסחר מהמערב החוצה אלא אם כן יהפוך לוויסקי. האוכלוסייה צרכה הרבה ויסקי ולכן ההליך היה רווחי. לאחר הטלת המס, רבים התנגדו להטלתו וטענו שהוא עוזר למזרח המדינה.
וושינגטון, שהחליט להפעיל את כוח הממשל, הוביל 13,000 חיילים אל פנסילבניה כדי לעצור את מרד הוויסקי. המרד דוכא ב-1794, בפעם היחידה שבה הנשיא הוביל את הצבא באופן אישי (מלבד הפעם בה ג'יימס מדיסון ניסה להציל את הבית הלבן במהלך מלחמת 1812). המורדים נכנעו ללא קרב. הפדרליסטים תמכו בממשלה שהצליחה להתגבר על המרד, והרפובליקנים טענו שהייתה זו מניפולציה, שלא היה מרד אמיתי ושהעניין היה כדי להרגיל את האמריקנים לצבא קבע.
האגודות הדמוקרטיות-רפובליקניות תקפו את הנושא, וגרמו לוושינגטון להוקיע אותן. הפדרליסטים טענו שהרפובליקנים הם "דמוקרטים" (תומכים באוכלוקרטיה) או יעקובינים.
וושינגטון סירב לרוץ לכהונה שלישית. הוא הזהיר מפני מעורבות במלחמות האירופאיות, מפילוג בין הצפון לדרום ומפני פיצול פוליטי. הוא התנגד למפלגות שיפגעו בממשל הציבורי. הוא עצמו תמך במדיניות פדרליסטית.
עורכי עיתונות נלחמים
כדי לחזק את הקואליציה שלהן ולפגוע בהתנגדות אליהן, מימנו שתי המפלגות עיתונות בפילדלפיה ובערים אחרות. בצד הרפובליקני, העיתונאים תקפו את הממשל, ואף טענו שוושינגטון הוא תומך במונרכיה ותומך במינויו למלך. הם טענו שוושינגטון היה גנרל פחדן וברון רודף כסף שהשתמש במהפכה כדי לקדם את הונו ותהילתו, שאדמס היה דיפלומט כושל שלא סלח על כך שהצרפתים חיבבו יותר את בנג'מין פרנקלין וחשק בכתר לעצמו, ושהמילטון היה המונרכיסט הגדול מכולם.
הפדרליסטים, ששלטו בכמות גדולה פי שניים של עיתונים, תקפו בחזרה. בין העיתונאים שלהם היה גם נוח ובסטר. המילטון מימן את רוב העיתונות הפדרליסטית, כתב עבור העיתונות ואף הקים את הניו יורק פוסט ב-1801 כדי לפרסם את מאמריו.
ממשל אדמס, 1797-1801
המילטון לא סמך על אדמס, שהיה סגן הנשיא, ואדמס מצידו גם לא סמך עליו. למרות זאת, לא הצליח המילטון למנוע מאדמס להתמנות לנשיאות. הבחירות של שנת 1796 היו הבחירות המפלגתיות הראשונות בתולדות המדינה, והיו מלאות בהתקפות בעיתונות. אדמס ניצח בניו אינגלנד וג'פרסון בדרום, ומדינות הביניים נטו לאדמס. אדמס ניצח בהפרש של שלושה אלקטורים, וג'פרסון, שהגיע למקום השני, הפך להיות סגנו, לפי החוקה ששונתה בתיקון ה-12.
מדיניות החוץ המשיכה לעמוד בראש מעייני הפוליטיקה האמריקנית, והמלחמה באירופה איימה למשוך לתוכה את ארצות הברית. בנג'מין פרנקלין טען שאדמס היה כנה תמיד, מבריק לעיתים קרובות, ולפעמים מטורף. הוא היה אהוד בקרב תומכי המפלגה, אולם לא בנה לעצמו בסיס פוליטי מקומי או לאומי, ולא שלט בקבינט שלו, שנשלט יותר בידי המילטון.
חוקי הזרים וההסתה
הפדרליסטים יצרו את צי ארצות הברית, עם פריגטות חדשות, וצבא חדש וגדול, כשוושינגטון מונה למפקדו והמילטון פיקד עליו בפועל. כדי לשלם על הכל הם העלו מיסים על קרקעות, בתים ועבדים, וגרמו למהומה. בפנסילבניה פרץ מרד של ממש, כשאנשים סירבו לשלם מיסים חדשים. מנהיג המרד נשפט למוות, אולם אדמס חנן אותו. בבחירות של 1798 הפדרליסטים הצליחו, אולם העניינים הללו התחילו לפגוע בהם ב-1799.
בתחילת 1799, החליט אדמס להתנתק מהשפעתו של המילטון, והדהים את המדינה ומפלגתו כשהתחיל דיוני שלום עם צרפת. הוא הצליח והמלחמה הסתיימה, כשהצבא התפרק. תומכי המילטון קראו לאדמס כישלון, ואדמס פיטר את תומכי המילטון מהקבינט.
המילטון ואדמס שנאו אחד את השני, והפדרליסטים התפלגו בין תומכיהם. המילטון כעס על אובדן השפעתו הפוליטית וביקר את נשיאותו של אדמס, תוך כדי שהוא ניסה לגרום למפלגה לתמוך בצ'ארלס קוטוורת' פינקני כמועמדם לנשיאות. הפיצול במחנה הפדרליסטי עזר לג'פרסון לנצח.
בחירות 1800
השלום של אדמס היה אהוד בקרב תומכי המפלגה, ונראה היה שיש לו סיכוי טוב להיבחר מחדש. אלמלא פשרת "שלוש החמישיות" (שנתנה לעבדים "שלוש חמישיות" מקול רגיל), הוא היה יכול להיבחר, כיוון שרוב המועצות המחוקקות הפדרליסטיות לא נתנו לבוחריהן לבחור אלקטורים מחשש לניצחון דמוקרטי. ג'פרסון שוב היה יריבו והפדרליסטים תקפו אותו כמהפכן מסוכן, מתנגד לדת, שיחליש את הממשלה, יפגע בכלכלה וילחם מול בריטניה. רבים האמינו שאם ג'פרסון יזכה בבחירות, יהיה זה סופה של ארצות הברית. הרפובליקנים תקפו את חוקי הזרים וההסתה, ואת המיסים החדשים, שגרמו לעוינות כנגד הממשלה.
הבחירות היו תלויות בניו יורק. האלקטורים שלה נבחרו בידי המועצה המחוקקת, ובגלל האיזון בין הצפון והדרום, הם יכריעו את הבחירות. ארון בר ארגן את תומכיו בניו יורק סיטי בבחירות למועצה המחוקקת, וניצח בבחירות למועצה בהפרש של כמה קולות, כשהוא מבטיח את היבחרו של ג'פרסון. כפרס על כך הוא נבחר למועמד לסגנות הנשיאות. המילטון, שידע שאין סיכוי לנצח את הבחירות, תקף את אדמס והחליש את מפלגתו.
חברי המפלגה הרפובליקנית תכננו לתמוך בג'פרסון ובבר באופן שווה, כדי לא להציג את מפלגתם כמפלגה מפולגת. אולם 73 האלקטורים הדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בבר ובג'פרסון, ללא פיצול. דבר זה גרם לכך שבית הנבחרים נאלץ לשבור את השוויון. הפדרליסטים שלטו בבית הנבחרים ויכלו להכריע את הבחירות. רבים העדיפו את בר במקום ג'פרסון, אולם המילטון, ששנא את בר, תמך בג'פרסון. ג'פרסון ובר לא ניסו להילחם על בית הנבחרים. הודות להמילטון, ג'פרסון נבחר לנשיאות ובר לסגנו. הפדרליסטים האמינו שזה סופה של ארצות הברית. ג'פרסון נכנס לתפקידו וטען שכולם פדרליסטים ורפובליקנים. זאת הייתה הפעם הראשונה בה השלטון עבר בין שתי המפלגות, ללא שפיכות דמים. למרות הכל, לא הייתה מלחמה והממשלה לא נפלה. ג'פרסון החליט להטמיע את הפדרליסטים במפלגתו. אישים כג'ון קווינסי אדמס (בנו של אדמס) ורופוס קינג זכו למשרות דיפלומטיות בכירות, ללא עונש לאופוזיציה.
תקופת כהונתו הראשונה של ג'פרסון הייתה מוצלחת בעיקר בגלל רכישת לואיזיאנה, שרוב הפדרליסטים התנגדו אליה אולם המילטון תמך בה. לפני מותו של המילטון, כמה פדרליסטים ניסו לפתות את ארון בר להעביר את ניו יורק אל קונפדרציה חדשה של מדינות ניו אינגלנד שתפרוש מארצות הברית. המילטון מנע מבר להפוך למושל ניו יורק, וכך פגע בתוכנית. בר לא יכול היה לספוג כישלון שני בגלל המילטון, ואיתגר אותו לדו-קרב ביולי 1804, שהסתיים במותו של המילטון.
הפדרליסטים לא הצליחו למנוע מג'פרסון להיבחר שוב ב-1804, וכעת היו ללא מנהיג חזק לאחר מותו של המילטון. בניו אינגלנד, הפדרליסטים שמרו על כוחם, אולם עד 1812 כוחם ירד בהתמדה, והרפובליקנים השלימו את השתלטותם על המדינה. מנהיגים צעירים ניסו להעתיק אותם, אולם תדמיתם האריסטוקרטית מנעה תמיכה מצד הציבור. בדרום, הפדרליסטים איבדו את כוחם.
ממשל ג'פרסון
הפדרליסטים המשיכו להיות כוח מרכזי בניו אינגלנד וצפון-מזרח המדינה, אולם לא זכו שוב בנשיאות או בבחירות לקונגרס. לאחר מותם של וושינגטון והמילטון ופרישתו של אדמס, לפדרליסטים לא היה מנהיג חזק, פרט לג'ון מרשל, שמונה לבית המשפט העליון. מנהיגים צעירים כדניאל ובסטר הופיעו. המדיניות הפדרליסטית תמכה במפעלים, בנקים, וסחר על פני החקלאות, ולא זכתה לתמיכה במדינות המערביות. הם נתפסו כאריסטוקרטים ומתנגדים לדמוקרטיה. המפלגה זכתה לתמיכה במרילנד, אולם ב-1800 איבדה את כוחה בדרום ועד 1808 נעלמה משם.
מסצ'וסטס וקונטיקט היו מעוזיה של המפלגה, שם היא הייתה מאורגנת.
לאחר 1800, הפדרליסטים השפיעו בעיקר על בית המשפט. מרשל היה השופט העליון בין 1801 ו-1835, ובית המשפט הפך למגן החוקה והלאומיות האמריקנית.
ממשל מדיסון
המדינה לחמה במהלך הבחירות ב-1812, והמלחמה הייתה הנושא החשוב. ניו אינגלנד וניו יורק, המעוזים הפדרליסטיים, התנגדו אליה, והמפלגה ניצחה שם בבחירות של 1812 ו-1814. בוועידה הלאומית השנייה שלהם ב-1812, הפדרליסטים, כמפלגה שתמכה בשלום, בחרו בדוויט קלינטון, ראש עיריית ניו יורק, ומתנגד למלחמה, כמועמדם. מדיסון הבטיח מלחמה חסרת פשרות מול בריטניה ושלום מכובד. קלינטון טען שמדיסון היה מנהיג חלש ושהאומה לא הייתה מוכנה למלחמה. ניו אינגלנד וניו יורק עמדו מאחוריו, אולם הוא היה זקוק למדינות הביניים. המפלגות המקומיות השתמשו בשיטות בחירות מתקדמות, כולל ועידות מועמדים ופרסום מצעי בחירות. הטמאני הול בניו יורק סיטי תמך במדיסון. הפדרליסטים הקימו מנגנון פוליטי משל עצמם במדינות הצפון כדי לשנע בוחרים לקלפיות. קלינטון זכה בניו ג'רזי, אולם מדיסון ניצח בפנסילבניה ונבחר מחדש בתמיכה של 59% מהקולות. הפדרליסטים השיגו עוד 14 מושבים בקונגרס.
התנגדות למלחמת 1812
מלחמת 1812 לא הייתה טובה בעבור האמריקנים במשך השנתיים הראשונות. בריטניה ריכזה את רוב צבאה במלחמה עם נפוליאון בונפרטה, אולם ארצות הברית לא הצליחה לנצח את הצבא הבריטי, ונחסמה בים בידי הצי הבריטי. הבריטים פשטו ושרפו את וושינגטון די. סי. ב-1814 ושלחו כוח צבאי כדי לכבוש את ניו אורלינס.
המלחמה לא הייתה אהודה בניו אינגלנד: הכלכלה שם הייתה תלויה בסחר, והמצור הבריטי איים להשמיד אותה. ב-1814, הצי הבריטי הצליח להדק את המצור.
בדצמבר, הפדרליסטים נפגשו בהרטפורד, ושקלו פרישה מהאיחוד. הם התנגדו לממשלה והציעו תיקונים חוקתיים כדי לפתור את בעיותיהם. הם דרשו עזרה ממשלתית מוושינגטון עקב הסחר שנפגע, ודרשו רוב של שני שלישים בקונגרס לפני שיוכרז חרם, תוכרז מלחמה או יצורפו מדינות חדשות. הפדרליסטים רמזו שאם הדרישות לא יענו, הם יפרשו מארצות הברית ויחתמו על הסכם שלום נפרד עם בריטניה.
אולם עד שהחל המשא ומתן עם בריטניה, המלחמה נגמרה, וניצחונו של אנדרו ג'קסון בקרב ניו אורלינס רומם את המורל האמריקני. נגרם נזק עצום למפלגה הפדרליסטית. היא נחשבה למפלגה בוגדנית ושפלה, ואיבדה את כוחה הפוליטי. מועמדה הנשיאותי האחרון היה רופוס קינג ב-1816, ומועמדה האחרון לסגנות הנשיאות (ריצ'רד סטוקסטון) התמודד ב-1820. לאחר סיום השנאה המפלגתית, האומה נכנסה ל"עידן הרגשות הטובים", כשרק מפלגה אחת התקיימה. לאחר סיום כהונתו של הקונגרס ב-1825, הפדרליסטים חוסלו בדלאוור ובמסצ'וסטס, כשב-1829 הם הצליחו לזכות בראשות עיריית בוסטון. בסוף 1828 המפלגה השתלטה על המועצה המחוקקת של דלאוור, ובסוף 1830, שלטה בסנאט במסצ'וסטס.
פרשנות
הפדרליסטים היו מחויבים לחירות. הם האמינו שהחירות היא הזכות החשובה באיחוד, שכל האנשים נולדו שווים, שקול העם הוא קדוש כמו קול האל, ושהשפעות מבחוץ עלולות לפגוע באמריקנים. הפדרליסטים קידמו מדיניות שהפכה לבסיס לשמרנות האמריקנית, כולל שלטון החוק תחת החוקה, ממשלה רפובליקנית, חילופי שלטון שלווים בבחירות, עליונות בית המשפט, כלכלה יציבה, דיפלומטיה פעילה והגנת ההון.
במונחים של "שמרנות קלאסית", הפדרליסטים לא היו קשורים לאריסטוקרטיה, המונרכיה או הדת האירופאית. החקלאים אמנם ראו את הפדרליסטים כאריסטוקרטים, אולם הפדרליסטים כהמילטון, מדיסון, מרשל ואדמס שאפו ליצירת רפובליקה בה הערכים שלהם ישגשגו.
הפדרליסטים היו מפלגת אנשי העסקים והשכירים בערים הגדולות שתמכו בממשל מרכזי חזק. המפלגה הייתה קשורה למדיניות המודרניזציה, העיור והתמיכה בבנקאות של אלכסנדר המילטון. מדיניותם כללה מימון החוב הלאומי ותשלום חובות המדינות לאחר מלחמת העצמאות, הקמת בנק לאומי, תמיכה ביצרנים ובפיתוח התעשייתי, ומימון האוצר בעזרת מכסי מגן. בנושאי חוץ, הפדרליסטים התנגדו למהפכה הצרפתית, לחמו מול צרפת, רצו יחסים טובים עם בריטניה ודרשו צבא וצי חזקים. העימותים שלהם מול הרפובליקנים התרחשו בגלל הבדלי סגנון. הפדרליסטים חששו משלטון האספסוף והעדיפו שהאליטה המלומדת תייצג את הציבור הכללי בממשלה הלאומית, ותמכו בכוח לאומי לעומת כוח המדינות. הרפובליקנים התנגדו לבריטניה, לבנקאים, לשכירים ולא רצו ממשל מרכזי חזק. הפדרליסטים, ובעיקר המילטון, התנגדו ל"עם", לצרפתים ולרפובליקנים. לבסוף, האומה שילבה בין שתי הגישות, ויצרה דמוקרטיה ייצוגית עם ממשל מרכזי חזק. בנוסף, בשנות העשרים של המאה התשע-עשרה, המדינה קיבלה את המערכת הדו-מפלגתית, בה שתי מפלגות מציעות את מרכולתן לבוחרים, והמנצחת זוכה ברוב במועצות המחוקקות ובקונגרס, ומקבלת את הנשיאות.
ככל שהזמן עבר, הפדרליסטים איבדו את תמיכתם בקרב הבוחר הממוצע ולא הצליחו לארגן את מפלגתם. הם נחלשו והרפובליקנים התחזקו. הפדרליסטים תמכו בבריטים מסיבות כלכליות ופילוסופיות- לארצות הברית היה יותר סחר עם בריטניה מאשר עם כל מדינה אחרת. הם התנגדו לחרם של ג'פרסון ולהכרזת המלחמה מול בריטניה בידי מדיסון. לאחר האופוריה הפטריוטית של אחרי המלחמה, הפדרליסטים איבדו מכוחם, ורוב חבריהם היו מבוגרים. צעירים מעטים הצטרפו אליהם, והבולט מביניהם היה דניאל ובסטר.
לאחר 1816, הפדרליסטים לא היו חזקים ברמה הלאומית, מלבד ג'ון מרשל ששלט בבית המשפט. הייתה להם תמיכה מקומית בניו אינגלנד, ניו יורק, מזרח פנסילבניה, מרילנד ודלאוור. לאחר קריסת המפלגה במהלך הבחירות של 1824, רוב הפדרליסטים שנשארו (כולל ובסטר) הצטרפו לרפובליקנים לשעבר כמו הנרי קליי ויצרו את המפלגה הרפובליקנית הלאומית, שיחד עם כוחות שהתנגדו לג'קסון יצרה את המפלגה הוויגית ב-1833. פדרליסטים כג'יימס ביוקנן תמכו בג'קסון.