cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תות לבן
התות הלבן בארץ ישראל
עץ התות המוזכר במשנה (מאה שנייה לספירה) אינו תות לבן אלא זן של תות שחור. התות הלבן, שאפשר שהיה מוכר בארץ כגידול תרבות בשלהי התקופה הביזנטית, הפך לגידול חשוב ונפוץ רק לאחר הכיבוש הערבי. ישנן עדויות מוצקות לגידולו באזורנו רק מהמאה העשירית ואילך. התות הלבן תפס מקום מרכזי בנוף החקלאי של הארץ בעיקר בימי הביניים המאוחרים ועד לעת החדשה. אפשר שרק אז המונח הכללי 'תות' מכוון לתות הלבן, בעוד שהתות השחור נקרא במפורש בשם "שאמי". החל במאה ה-12 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 נעשו ניסיונות נפל רבים לגדל עצי תות לבן בארץ ישראל לטובת תעשיית המשי. באמצע המאה ה-16 ניטעו ממנו שטחים נרחבים בסביבת טבריה לפיתוח תעשיית המשי. מאמצע המאה ה-19 התעוררה התעניינות רבה בארץ ישראל בגידול זחלי טוואי המשי להפקת משי. באביב 1852 נשתלו 23,000 עצי תות בקרבת שער יפו בירושלים. בשנת 1853 היו בגן של מונטיפיורי, בסמוך ליפו, 1,200 עצי תות וברמלה היו 14,000. פקעיות המשי נשלחו לעיבוד לביירות ולדמשק שם התעשייה פרחה והייתה רווחית. בשנת 1860 נפסק גידול תולעי-המשי בארץ ישראל, ישנה סברה שהדבר נבע ממחלה שפגעה בזחלי טוואי המשי כפי שקרה בלבנון ומתנאי האקלים שלא התאימו לגידולם.
לאחר 30 שנים, בסוף המאה ה-19, ניסו שוב להכניסו במושבות הברון רוטשילד. בשנת 1981 ניטע המטע הראשון בראשון לציון ואחר כך ניטעו בראש פינה, פתח תקווה, מאיר שפיה, ג'ילין, זכרון יעקב ויסוד המעלה ובית הספר החקלאי מקוה ישראל. סה"כ ניטעו עצי תות על שטח של יותר משלושת אלפים דונם. פקעיות המשי נשלחו לעיבוד לביירות ולדמשק ואחר כך בראשית המאה 19 אל המַטְוִויָּה שהוקמה בראש פינה. אל המטוויה הגיעו פקעיות משי מן המושבות היהודיות וגם מהיישובים הערבים באזור מטולה ומן הכפר חצביה. משלוחי המשי האיכותי הועברו לביירות או חיפה ומשם לאירופה. בעקבות גירעונות כספיים המטוויה נסגרה בשנת 1904 ובשנת 1906 הופקו פקעיות משי רק במושבה עקרון (מזכרת בתיה).
עם התפשטות השימוש בסיבים מלאכותיים בעולם ירד ערכו של המשי הטבעי, ואתו גם של התות הלבן.
אין בישראל מטעי תות בהיקף מסחרי. במשק היהודי מגדלים את התות לנוי, לצל ולפרי. הוא מקובל גם כעץ בוסתנים. במשק הערבי נהוג גידול מסחרי בממדים קטנים.
בישראל עץ תות לבן נחשב לעץ תרבות וגדל גם כפליט תרבות. הוא גדל בגינות בתים, בשטחים פתוחים, בשולי מטעים, בפארקים עירוניים, וליד מקורות מים כמו אגם החולה. הוא נפוץ בכל ישראל למעט בקעת הירדן, הערבה ודרום הנגב. הוא נפוץ ממטולה ועמק החולה כולל קריית שמונה ועד צפון הנגב. ריבוי העצים נעשה על ידי ייחורים, זריעה או הרכבה. התות מתאים לשתילה בכל ארץ ישראל, במגוון קרקעות, ואינו צרכן מים גדול. עצים בוגרים בקרקעות כבדות יסתפקו במי גשמים. עצים צעירים רצוי להשקות עד להתבססות, בקרקעות קלות רצוי לתת השקיית עזר לעצים בוגרים אם לא ירדה כמות גשמים מספקת.
בשימוש האדם
מזון לבעלי חיים: באזורים שבהם מגבילה העונה היבשה את זמינות הצמחייה על הקרקע, משתמשים בהם כמספוא לבעלי חיים (פרות, עזים, חזירים עופות וכדומה).
מזון לבני האדם: חלקי הצמח, מלבד הפירות הבשלים, רעילים לאדם ויכולים לגרום לכאבי בטן והזיות. ניתן לאכול את הפירות הבשלים חיים או מבושלים. מכינים מן הפרי ג'לי, ריבות ותוספת לפשטידות, לחם, לעוגיות או לפודינגים. הפרי הוא גם מרכיב בהכנת יין התות. לאחר קלייה וטחינה של הקליפה הפנימית היא משמשת כמעבה מרקים או כתערובת עם דגנים בהכנת לחם. הניצנים הצעירים שימשו כתחליף לתה.
שימושים נוספים: שדרות עצי תות משמשות כשובר רוח להגנה על בעלי החיים, ולמנוע סחף קרקע. שוברי רוח יכולים לעזור ליישובים החיים בתנאי חורף קשים להתמודד טוב יותר עם ההשפעה של סופות חורף ולהפחית את עלויות החימום הביתיות במהלך חודשי החורף.
בספרות ובתרבות
עץ התות לא מוזכר במקרא ולראשונה הופיע בספרות החיצונית. התות נזכר בפרק ב' של "ספר אחיקר החכם" במשל חכמה שאחיקר מלמד את בנו נדן: "בני, "אל תאץ כשקד השוקד להנץ, ופריו ייאכל לאחרונה, אך השכל כמו תות המאחר להנץ, ופריו ייאכל לראשונה". לאחר מכן התות מוזכר בספרות חז"ל. בכל המקורות הכוונה לזני המין תות שחור (Morus nigra). התות מוזכר ב "מֵאֵימָתַי הַפֵּרוֹת חַיָּבוֹת בַּמַּעַשְׂרוֹת? הַתְּאֵנִים, מִשֶּׁיַּבְחִילוּ. הָעֲנָבִים וְהָאֳבָשִׁים, מִשֶּׁהִבְאִישׁוּ. הָאוֹג וְהַתּוּתִים, מִשֶּׁיַּאְדִּימוּ. וְכָל הָאֲדֻמִּים, מִשֶּׁיַּאְדִּימוּ". ר"ע מברטנורה מפרש: "והתותים - בערבי תו"ת ובלע"ז מורא"ש". הרמב"ם מפרש "והתותים – אל-תות". יש מפרשני ימי הביניים שזיהו בעץ תות את ה"בכאים" הנזכרים ב.
לדעת ע. לעף מקור השם תות הוא בארצות אירניות וארמניות עד הודו. בהודו שמו בשפת הסנסקריט "טוּטַה" ובשפה המרטהי – "טוּטִי". את השם זה אנו מוצאים גם בפרסית "תות". בסורית השם הוא תותא. ושמו בערבית: תות, תות אלשאמי, (פרצאד - תות לבן) - شجرة الفراولة.
עץ התות שפירותיו הלבנים הפכו לאדום נזכר בסיפור אהבתם של פִּירָמוֹס ותיסבֵּי והתאבדותם העקובה מדם בחלק הרביעי של השיר האפי "מטמורפוזות" של המשורר הרומאי אובידיוס. סיפור אהבתם של פירמוס ותיסבי שימש כמקור ההשראה עבור שייקספיר ל"רומיאו ויוליה", והסיפור עצמו מועלה כמחזה-בתוך-מחזה שמעלות הדמויות בצורה נלעגת בסיומו של "חלום ליל קיץ".
שירו של יוסי בנאי "אני וסימון ומואיז הקטן" מוצב על שלט בגן התות בשכונת אוהל משה שבנחלאות, שכונת ילדותו. בשיר הוא נזכר בגעגוע בעץ תות שכונתי.
אראמיס נייט
אראמיס נייט (באנגלית: Aramis Knight; נולד ב-3 באוקטובר 1999) הוא שחקן אמריקאי. התפרסם בזכות השתתפותו בסרט "המשחק של אנדר", ולאחר מכן בשל תפקידו כ-M.K. בסדרת הדרמה "אדמת הפקר" ברשת AMC.
ביוגרפיה
נייט נולד ב-3 באוקטובר 1999 בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל בשכונת וודלנד הילס שבעמק סן פרננדו. אביו ממוצא פקיסטני והודי, ואילו אימו ממוצא אנגלי, אירי וגרמני.
קריירה
בשנת 2005 נייט החל לשחק בפרסומות ובתפקידי מסך קטנים. מאז, הוא הופיע כשחקן אורח במספר סדרות טלוויזיה מובילות כגון "בוסטון ליגל", "פשע מן העבר", "דקסטר", "NCIS", "האנה מונטנה", "הלוחשת לרוחות", "בית חולים כללי", "מלקולם באמצע", "בניחוש חוקר", "צוות עקרב" ו-"אבודים". בשנת 2007 שיחק בסרטו הראשון "חקירה מעבר לקווים", מותחן פוליטי בכיכובם של ריס וית'רספון, ג'ייק ג'ילנהול ומריל סטריפ. בשנת 2010 שיחק תפקיד קטן בסרטו של גארי מרשל "יום האהבה", ובשנת 2012 הופיע בסרטו שובר הקופות של כריסטופר נולאן "עלייתו של האביר האפל". בשנת 2013 אף שיחק בתור בין בסרט המדע בדיוני "המשחק של אנדר" בכיכובו של אסא באטרפילד, אשר הסרט מבוסס על הספר באותו השם משנת 1985 אשר מתמקד בסיפורו של אנדר והתמודדותו עם המבחנים השונים אשר הוא עובר בבית הספר ללחימה.
בשנת 2015 החל לשחק בסדרת האקשן וההרפתקאות "אדמת הפקר" של רשת AMC בין התפקידים הראשיים בתור M.K, נער מתבגר ממוצע לכאורה שאנרגיה אפלה מוחבאת בתוכו. במרץ 2017 שבה הסדרה לעונה שנייה, וב-22 במאי 2018 שבה הסדרה לעונה שלישית שסיימה את שידוריה לאחר מכן, כאשר הפרק האחרון של הסדרה שודר ב-6 במאי 2019.
בשנת 2021 גילם את כארים / פגיון אדום בסדרת הטלוויזיה "גברת מארוול" בשירות הזרמת המדיה של "דיסני+", והיא חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
ג'וזף סליגמן
ג'וזף סליגמן (22 בנובמבר 1819 - 25 באפריל 1880) היה בנקאי ואיש עסקים יהודי אמריקאי. סליגמן ידוע כאב המייסד של משפחת סליגמן בארצות הברית אשר קשרה קשרי משפחה עם משפחת גוגנהיים דרך אמה של פגי גוגנהיים, פלורט.
ראשית חייו
סליגמן נולד בבאיירסדורף שבגרמניה. כילד עבד בחנות של אמו. בעת ילדותו הייתה גרמניה מחולקת למדינות רבות נפרדות, אשר כל אחת מהן טבעה מטבעות משלה. ג'וזף סליגמן הצעיר הפיק רווח כספי בעת שעסק בחלפנות כספים לנוסעים ושבים בעבור עמלה קטנה. אביו של ג'וזף רצה שבנו יעסוק בעסקי הצמר של המשפחה, אולם הנסיבות הקשו על כך, במיוחד נדידה של מעמד הפועלים (שהיו עיקר לקוחותיהם), מאזורי הכפר אל הערים בניסיון למצוא תעסוקה וכן תקופת שפל כלכלי בבאיירסדורף. בגיל 14 החל סליגמן ללמוד באוניברסיטת ארלנגן. בגיל 17 עלה על אוניית נוסעים בברמן והפליג לארצות הברית.
בואו לארצות הברית
סליגמן הגיע לארצות הברית כשהוא בן 18 ותחילה התיישב בעיירה קטנה בהרי פנסילבניה, שם החל לעבוד כקופאי ופקיד עבור אסא פקר, אשר נבחר מאוחר יותר לקונגרס האמריקאי. שכרו היה 400 דולר בשנה. מתוך הכספים שחסך משכרו סליגמן החל עובד כרוכל העובר מבית לבית באזורים הכפריים של פנסילבניה ומוכר דברי סדקית, תוך שהוא חוסך לחקלאים את הצורך לנסוע לקניות בעיר הגדולה. לאחר שחסך 500 דולר הוא שלח את כספו לגרמניה והזמין את אחיו ויליאם וג'יימס להצטרף אליו לעסקי הרוכלות. באותם ימים נתקלו האחים בביטויים אנטישמיים אולם אלה לא הרתיעו אותם מלהמשיך בעסקיהם. עם התפתחות עסקיהם החזיקו האחים מספר חנויות במדינת אלבמה, אולם חשו אי נוחות ביחס למוסד העבדות. מששאר משפחתם נדדה לניו יורק, עברו גם שלושת האחים צפונה וייסדו את חברת ג'. סליגמן ואחיו. ג'סי ניהל את סניף החברה בסן פרנסיסקו, בעוד ג'וזף ניהל את החנות בניו יורק. למרות אי יציבות כלכלית בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 בארצות הברית, עסקיהם של האחים סליגמן פרחו.
מלחמת האזרחים
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית סליגמן היה אחראי לסיוע הכלכלי לצבא האיחוד בכך שמכר שטרי חוב בסך 200,000,000 דולר, מבצע שכונה "אך מעט פחות חשוב מקרב גטיסברג" על ידי ההיסטוריון ויליאם דוד. היסטוריונים מאוחרים יותר טענו כי היה מידה של הגזמה בתיאור תרומתו של סליגמן בסיוע הכלכלי למערכה באמצעות מכירת איגרות חוב. על פי ההיסטוריון סטיבן בירמינגהם, סליגמן נאלץ לקבל מן המדינה איגרות חוב ממשלתיות של 7.30% ריבית לשלוש שנים בתמורה למדים שייצר לכוחות צבא האיחוד. תבוסות של צבא האיחוד ואחוז ריבית גבוה באופן חשוד של איגרות החוב, פגעו באמון הציבור באיגרות החוב והפכו אותן קשות מאוד למכירה.
לאחר תום מלחמת האזרחים השקיעו האחים סליגמן במימון מסילות רכבת. הם סיפקו בטוחות כספיות לחברות שונות והשתתפו בהנפקת איגרות חוב ומניות בתחום הרכבות, תעשיית הפלדה והכבלים, השקיעו ברוסיה ובפרו, נטלו תפקיד בייסודה של חברת הנפט סטנדרד אויל, השקיעו בעסקי בניית ספינות, גשרים, אופניים, מכרות ותחומי תעשייה נוספים. בשנת 1876 חברת האחים סליגמן שיתפה פעולה עם משפחת ואנדרבילט כדי להקים את החברה התשתיות הציבוריות של ניו יורק. בשנת 1877 סליגמן היה מעורב בתקרית האנטישמית המפורסמת ביותר בהיסטוריה האמריקאית עד לאותה עת, לאחר שנתקל בסירוב של הנרי הילטון לארחו במלון גרנד יוניון בסרטוגה ספרינגס בניו יורק.
פרשת סליגמן-הילטון
בשנת 1877 השופט הנרי הילטון, בעליו של מלון גרנד יוניון בסרטוגה ספרינגס בניו יורק, סירב לארח את ג'וזף סליגמן ומשפחתו כיוון שהיו יהודים וגרם בכך למחלוקת ציבורית באומה האמריקאית. היה זה האירוע האנטישמי הראשון בארצות הברית אשר זכה לתשומת לב ציבורית משמעותית.
הרקע לפרשה
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 היו מספר אירועים בגינם הפך היזם האמריקאי העשיר אלכסנדר סטיוארט עוין לסליגמן, אף ששניהם ישבו יחד במועצת המנהלים של חברת הרכבות של ניו יורק, אשר נשיאה היה השופט הנרי הילטון. האירוע הראשון היה סירובו של סליגמן להצעה לשמש כמזכיר האוצר בממשלת ארצות הברית. סטיוארט, שהיה ידידו של הנשיא גרנט, קיבל את ההצעה לשמש בתפקיד לאחר סרובו של סליגמן. אולם כיוון שהיה ידידו של הילטון ואילו זה היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, הסנאט האמריקאי סירב לאשר את המינוי. סליגמן אף היה חבר בוועדת השבעים, קבוצה של בני ניו יורק אשר התארגנו להילחם בהשפעת המפלגה הדמוקרטית. בתגובה, חברתו של סטיוארט הפסיקה את עסקיה עם סליגמן.
סטיוארט נפטר בשנת 1876 וציווה כי הילטון יהיה מופקד לניהול עיזבונו, העיזבון הגדול ביותר בארצות הברית עד לאותה עת. חלק מן העיזבון היה שותפות של שני מיליון דולר במלון גרנד יוניון בסרטוגה וכן חנות כלבו באיסט וילג'. גם הילטון נטר טינה לסליגמן על שלא הזמינו לארוחת ערב שערך לכבוד הנשיא גרנט לאחר בחירתו לנשיא.
האירוע
לאחר שסייע במימון מחודש לחוב הממשלתי שנוצר בעקבות המלחמה, החליט סליגמן לצאת לחופשה משפחתית במלון גרנד יוניון, מלון ענק ובו 834 חדרים בסרטוגה. הוא שהה במלון זה קודם לחופשה המתוכננת. סרטוגה היה אזור נופש אהוד על עשירי ניו יורק ומלון גרנד יוניון היה המלון הטוב ביותר במקום. למרות זאת, בשנת 1877 המלון סבל מירידה בעסקיו. סטיוארט, ולאחריו אף הילטון, האמינו כי הסיבה לירידה בעסקי המלון היא נוכחותם של "עבריים" (יהודים) במלון. לדעתם, נוצרים לא רצו לשהות במלון שאירח יהודים. משכך, הודיע המלון לסליגמן כי לא יוכל לשהות במקום. היסטוריונים חלוקים בדעתם האם משפחת סליגמן גורשה פיזית משטח המלון ונאמר לה שלא לשוב, או שהודע למשפחה מראש כי לא תוכל להתארח במלון. בין כך ובין כך, הובהר למשפחת סליגמן כי נוכחותם במלון אינה רצויה.
תגובות לאירוע
האירוע יצר מחלוקת ציבורית רחבה. ב-19 ביוני 1877 פרסם הניו יורק טיימס כותרת באותיות ראשיות -
חודש אחר כך הניו יורק טיימס חשף מכתב שבו השופט הילטון סיפר לחבר "כיוון שהחוק (הקיים)... מתיר לאדם שימוש בנכסיו כפי ראות עיניו, ואני בוחר לתת ביטוי לזכות המבורכת הזו, בהתנגדותי למשה ובניו." המקרה הפך לסנסציה לאומית בעקבותיה סליגמן וגם הילטון קיימו איומים על חייהם. קבוצה מחבריו של סליגמן הטילו חרם על חברת סטיוארט, חרם אשר גרם להתמוטטות כלכלית של העסק ולמכירתו. התגובות הנזעמות גרמו להילטון לתרום אלף דולר לארגוני צדקה יהודים, מעשה שגרר לעג בעיתון הסאטירי פאק.
הפרשה הביאה לעין הציבור את הגל הגואה של אנטישמיות בארצות הברית, מלונאים אחרים פרסמו מודעות שבהן הודיעו על סירובם לארח יהודים במלונם.
מותו
ג'וזף סליגמן מת ב-25 באפריל 1880 בניו אורלינס, לואיזיאנה. גופתו הובאה לקבורה בעיר ניו יורק, בבית הקברות היהודי סאלם פילדס בברוקלין ב-4 במאי 1880. לאחר מותו החליטו פרנסי העיירה רולרס רידג' במיזורי לשנות את שם ישובם וקראו אותו סליגמן, לכבוד ג'וזף סליגמן ובהוקרה לתועלת שהביאה מסילת הרכבת שבנה לקהילתם. בתגובה תרמה אלמנתו של סליגמן אקר קרקע לעיירה ובנתה עליה כנסייה הניצבת שם עד היום.
שמעון בר-אפרת
שמעון בר-אפרת (21 בינואר 1929 - 11 באוגוסט 2010) היה מורה וחוקר מקרא שהתמקד בעיקר באומנות הסיפור המקראי ובספר שמואל. נולד בהולנד ושרד את השואה. עלה לארץ ישראל ולמד מקרא באוניברסיטה העברית. ספרו על העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא תורגם לכמה שפות והשפיע רבות על המחקר הספרותי של המקרא. שיטתו הייתה ללמוד וללמד אל הסיפור המקראי בגישה ספרותית ולא בדרך החיפוש אחר המקורות המרכיבים את הטקסט.
קורות חייו
שמעון בר-אפרת (באורנפרוינד) נולד, גדל והתחנך בארנהם שבהולנד. ב-10 במאי 1940, כשהיה בן 11, פלשו הנאצים להולנד. מעסיקו של אביו, שהיה חבר במחתרת, מצא למשפחה מקום מסתור. תחילה אצל חייט פרוטסטנטי אדוק, ואחר כך אצל עוזרת בית אלמנה. במשך שנתיים וחצי חיה המשפחה במסתור וכך הם ניצלו.
לאחר השואה החליט בר-אפרת לעלות לארץ ישראל. לפני עלייתו למד בבית המדרש למורים ולרבנים באמסטרדם. זה היה בית מדרש דתי-אורתודוקסי, אבל עם פתיחות מדעית. בר-אפרת לא התכוון להיות רב, אלא לרכוש השכלה יהודית. הוא ידע כבר מעט עברית, בעיקר לצורכי בית הכנסת, והכיר את מנהגי היהדות. בבית המדרש התוודע ליצחק אריה זליגמן, שלימד שם לפני שעלה לארץ. לפני עלייתו לארץ הוזמן ללמוד עברית ויהדות במשך חצי שנה במנצ'סטר שבאנגליה, והלימוד שם הרחיב את ידיעותיו בתחומים אלה.
בשנת 1950 עלה לישראל לבדו והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. פרופ' יצחק אריה זליגמן כבר לימד שם בחוג למקרא. בר-אפרת נרשם לחוג והמשיך את לימודיו אצל פרופ' זליגמן, וכן למד אצל משה דוד קאסוטו ויחזקאל קויפמן. הוא סיים תואר ראשון במקרא ואחר כך לימד תנ"ך ומקצועות נוספים בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון בבאר שבע, במסגרת שהייתה מעין שירות לאומי במקום צבא, במשך ארבע שנים. הוא לימד שם בעיקר ילדי עולים, שזה מקרוב הגיעו לארץ.
בשנת השבתון הראשונה שלו החל בר-אפרת ללמוד במסלול ישיר לדוקטורט. אז הכיר את פרופ' מאיר וייס. לפרופ' וייס הייתה גישה חדשה לחקר המקרא, גישה ספרותית. בר-אפרת החל להתעניין בגישה הזאת, והחליט לכתוב אצל פרופ' וייס את עבודת הדוקטור שלו. לאחר שסיים את הדוקטורט נוכח בר-אפרת לדעת שיש עניין בעבודתו, בעיקר בקרב מורים המעוניינים להשתמש בגישה הספרותית בהוראה. הוא החליט להפוך את העבודה לספר. הספר נתפרסם בשם "העיצוב האומנותי של הסיפור במקרא" ויצא לאור ב"ספרית פועלים" בשנת 1979. הספר יצא לאור גם בתרגום לאנגלית, לספרדית, לגרמנית ולסינית, ועותקים רבים ממנו נמכרו בארץ ובעולם. בשנת 2008 התפרסמה מהדורה חדשה ומורחבת בהולנדית.
בשנת 1996 פרסם בר-אפרת פירוש לספר שמואל במסגרת הסדרה "מקרא לישראל" (בעריכת משה גרינברג ושמואל אחיטוב). בפירושו שם דגש על בחינת האמצעים הספרותיים שבהם נעשה שימוש בספר שמואל. הפירוש תורגם לגרמנית.
בר-אפרת נהג להרצות מדי פעם בכנסים בחוץ לארץ ופרסם מאמרים בנושאים שונים במקרא. בשנת 2007 החל לכתוב בקביעות מאמרים בנושאים הקשורים ליהדות וליהודים הולנדיים, ל"עלה – ביטאון ארגון יוצאי הולנד", המתפרסם בהולנדית ויוצא חמש פעמים בשנה.
לאחר יציאתו לפנסיה הדריך בהתנדבות במשך כמה שנים במוזיאון מגדל דוד, וקיים בביתו בהתנדבות חוג שבועי ללימוד תנ"ך.
תרומתו למחקר ולהוראה
אף שיותר משליש של התנ"ך מורכב מסיפורים, החקר הספרותי של התנ"ך היה עניין צדדי למדי כאשר כתב בר-אפרת את ספרו "העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא". רוב חוקרי המקרא נקטו גישות ושיטות היסטוריות שונות כגון ביקורת המקורות וביקורת הנוסח, ומאוחר יותר גם ביקורת המסורות וביקורת העריכות. המשותף לכל השיטות הללו הוא העניין בהתהוות הסיפורים. בר-אפרת, בעקבות מורו, מאיר וייס, טען שיש עניין לא רק בהתהוות הסיפור במקרא, אלא גם בהוויתו – כלומר, בסיפור כפי שהוא נתון בפנינו, בשלב ההתגבשות הסופי של הטקסט המקראי. כדי לעמוד על סגולותיו ומהותו של הסיפור המקראי יש לנקוט גישה ספרותית ולנתח את הסיפורים המקראיים בשיטות ובכלים של מדע הספרות. בחינת דרכי העיצוב של הסיפורים תחשוף את משמעויותיהם. בעבודת הדוקטור שלו – "דרכי העצוב הספרותי של הסיפור במקרא" (1975), שנכתבה בהנחיית מאיר וייס, נקט גישה זו. את העבודה עיבד לספר בשם "העיצוב האמנותי של הסיפור במקרא" (1979). חמשת הפרקים הראשונים של הספר עסקו באמצעים סגנוניים (כגון צליל ומקצב, מטפורות, חזרה על מילים ובכלל זה מילה מנחה), אפיוניו של המספר המקראי ודרכי התגלותו בסיפור, עיצוב הדמויות, העלילה ועיצוב הזמן והמרחב. הפרק הששי – החותם את הספר – מציג ניתוח של סיפור שלם – סיפור אמנון ותמר (שמ"ב יג), ובו בא לידי ביטוי השימוש בכל האמצעים הספרותיים שהוצגו ונדונו בפרקים הקודמים. הספר זכה להדים רבים בארץ ובעולם, בעקבות תרגומו לשפות זרות, והייתה לו תרומה ניכרת בקידום החקר הספרותי של המקרא.
את גישתו המחקרית יישם בר-אפרת גם בהוראה. הוא האמין שאת הסיפור המקראי יש ללמד בגישה ספרותית ולא בדרך החיפוש אחר המקורות המרכיבים את הטקסט. לשיטתו, אמנם יש חשיבות לפילולוגיה, אך זאת רק כרקע וכהכנה לעיסוק הספרותי בטקסט. בהוראת סיפור מקראי חשוב לדעתו ללמד את הסיפור עצמו: מה הוא אומר, איך הוא אומר זאת, מהם מסריו. פחות חשוב לחפש את מקורותיו ואת צור מחצבתו של המחבר.
The Silent Corner and the Empty Stage
לאלבום צליל אקלקטי - מבלדה בליווי אקוסטי (Forsaken Garden, Rubicon) דרך יצירות רוק מתקדם מורכבות (A louse is not a Home, Modern) וכלה בשיר אישי לבתו (הדמיונית עדיין, באותה תקופה) של היוצר (Wilhelmina).
בדומה לצליל, גם נושאי השירים שונים מאוד זה מזה, והם אינם מתחברים לרצף.
סוקרה
סוקרה (בספרדית: Sucre) היא הבירה החוקתית של בוליביה, ומושב בית המשפט העליון של המדינה (מקום מושבם של הממשלה והפרלמנט הוא בירתה השנייה של המדינה, לה פאס). העיר ממוקמת בדרום מרכז המדינה, ובגובה של 2,800 מטרים מעל פני הים, היא עיר הבירה השנייה בגובהה בעולם, אחרי קיטו (לה פאס גבוהה יותר משתי הערים). בשנת 2006 התגוררו בה כ-225,000 אלף תושבים.
היסטוריה
הספרדים ייסדו את העיר ב-20 בנובמבר 1538 בשם "סיודד דה לה פלטה דל לה נואבה טולדו" (Ciudad de la Plata de la Nueva Toledo; מילולית: עיר הכסף של טולדו החדשה). בסמוך להקמתה, הוציא מלך ספרד, פליפה השני, צו שהפך אותה לבירת האאודיינסיה צ'רקאס, כחלק ממלכות המשנה של פרו. האאודיינסיה השתרעה בשטח שמהווה כיום את רוב בוליביה, פרגוואי, צפון ארגנטינה וצ'ילה וכן את דרום פרו.
בראשית המאה ה-17 הוקמו בעיר כמה מוסדות חשובים, ובהם המנזר הפרנציסקני "הרקולטה" (1601) ואוניברסיטת סן פרנסיסקו חאווייר (1624). ב-1609 מונה לעיר ארכיבישוף, והיא משמשת כמרכזו של הממסד הקתולי בבוליביה גם כיום. במהלך מאה זו, הוחלף שמה של העיר, והיא נקראה צ'וקיסאקה (Chuquisaca), שיבוש שמו של המקום בפי בני שבט הצ'רקה – צ'וקצ'אקה (Choquechaca).
לאחר עצמאות בוליביה, ב-1825, הייתה סוקרה לבירתה של המדינה, וב-1839 הוענק לה שמה הנוכחי, על שמו של לוחם העצמאות אנטוניו חוסה דה סוקרה. במהלך המאה ה-19 דעכה חשיבותה של העיר הסמוכה לה, פוטוסי, עקב הידלדלות מרבצי הכסף, והדבר השפיע גם על סוקרה. האזור, שהיה בעבר לאחד העשירים והמאוכלסים ביבשת אמריקה כולה, הפך לאזור נידח. בשל כך, עקרה ממשלת בוליביה ב-1898, והעבירה את מקום מושבה ללה פאס.
אדריכלות
רחובותיה של סוקרה בנויים שתי וערב, כמקובל בערים קולוניאליות. העיר נחשבת לאחת הערים שבהן השתמר סגנון הבנייה הספרדי הקולוניאלי באופן הטוב ביותר באמריקה הלטינית.
מרקנטיליזם
מרקנטיליזם הוא תורה כלכלית הגורסת כי עושר ושגשוג האומה תלוי במידת ההון שצברה וכי הנפח של הסחר העולמי בלתי ניתן לשינוי. האופן הטוב ביותר להגדיל את ההון (שנמדד על ידי כמות מטילי הזהב והכסף) הוא יצירת מאזן מסחרי חיובי, קרי הגדלת הייצוא והקטנת הייבוא. על פי התורה המרקנטיליסטית הממשלה יכולה לממש יעדים אלו באמצעות ניהול מדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית: עידוד הייצוא והקטנת הייבוא על ידי מיסוי, מכסים ומכסות. מדיניות כלכלית כזו מכונה בדרך כלל מערכת מרקנטיליסטית.
סוקרה
אדריכלות
בעיר מבנים דתיים חשובים ובהם כנסיית סן לָסָארוֹ, שנבנתה ב-1544 כנסיית לה מֶרסֶד בעלת הקפלה המרשימה, מנזר סן פרנסיסקו חוויאר והקתדרלה, שבנייתה החלה ב-1571 ונמשכה כמאה שנה.
מרקנטיליזם
היסטוריה
מרקנטיליזם הייתה הגישה השלטת בכלכלה העולמית בראשית העידן המודרני (למן המאה ה-16 ועד למאה ה-18) וחפפה להיווצרות מדינות הלאום. המדיניות המרקנטיליסטית הובילה להתערבות משמעותית של הממשלה בכלכלה ובמהלך תקופה זו גובשה המערכת הכלכלית המתקדמת. מבחינה גלובלית, היווה המרקנטיליזם גורם ראשון במעלה לפרוץ מלחמות רבות בין מדינות אימפריאליסטיות למדינות אירופאיות אחרות. אימפריות אירופה כבשו בתקופה זו קולוניות רבות בעולם החדש במטרה לנצל את משאביהן, הטבעיים והאנושיים, ונלחמו זו בזו על השווקים החדשים שנפתחו בפניהן. אחת התופעות האופייניות לתקופה הייתה גזל הזהב (תוך חיסול האוכלוסייה האינדיאנית) מכל השטחים שנכבשו באמריקה הלטינית במטרה להגדיל את אוצרה הלאומי של ספרד.
סוקרה
אדריכלות
מבנים מרשימים אחרים בעיר כוללים את בית החולים שהוקם ב-1554, אוניברסיטת סן פרנסיסקו חוויאר, בית המשפט העליון, ואת קאסה דה לה ליברטאד ("בית העצמאות") שבו התכנס הקונגרס הבוליביאני לראשונה. הספרייה הלאומית של בוליביה שוכנת אף היא בסוקרה, ובה למעלה מ-100 אלף ספרים.
בשנת 1991 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על המרכז ההיסטורי של סוקרה כעל אתר מורשת עולמית. בנימוקי הבחירה צוין כי המורשת העשירה של המרכז ההיסטורי מציגה באופן מצוין ושמור היטב את הארכיטקטורה האופיינית לאמריקה הלטינית, המשלבת בין המסורת המקומית לסגנונות שהובאו מאירופה.
מרקנטיליזם
היסטוריה
האמונה במרקנטיליזם החלה להתפוגג במהלך המאה ה-18 כאשר טיעוניהם של אדם סמית' וכלכלנים קלאסיים אחרים אומצו על ידי האימפריה הבריטית ובשאר מדינות אירופה (למעט גרמניה, שבה שלטה הגישה המרקנטיליסטית במהלך המאה ה-19 ועד לתחילת המאה ה-20) ובעצם גרמו להיווצרות המערכת הקפיטליסטית המודרנית של המאה ה-19 (שמבוססת על סחר חופשי).
סוקרה
תיירות
הארכיטקטורה הקולוניאלית בסוקרה, שהשתמרה יפה, מהווה מוקד משיכה לתיירים. על המבנים החשובים והמפוארים בעיר נמנים הקתדרלה, בית המשפט העליון, בניין האוניברסיטה, קאסה דה לה ליברטאד, קפלת גואדלופ (נבנתה ב-1617), וכנסיות לה מרסד, סן פרנסיסקו, סנטה ברברה, סנטו דומינגו, סן מיגל, סנטה מוניקה וסן לסארו. מבנה מפואר נוסף, המצוי שבעה קילומטרים מחוץ לעיר, הוא ארמון הגלורייטה, המשלב סגנונות אדריכליים שונים – מורי, גותי, רנסאנס, בארוק ונאו-קלאסי.
מרקנטיליזם
היסטוריה
ארצות הברית, בעברה קולוניה בריטית, לא אימצה את המדיניות המרקנטיליסטית אלא דבקה ב"אסכולה האמריקנית" (מעין מדיניות נאו-מרקנטיליסטית) כפי שהשתקפה במדיניות של המילטון, קליי ולינקולן. מדיניות זו באה לידי ביטוי מאוחר יותר אצל כלכלנים גרמנים דוגמת פרידריך ליסט עד החלת ה"ניו דיל" של הנשיא רוזוולט. כיום התורה המרקנטיליסטית נדחית על ידי מרבית הכלכלנים אם כי ישנם אלמנטים מסוימים בה הנתפשים כחיוביים בקרב מספר כלכלנים כגון רווי באטרה, פט צ'ואט, אמון פינגלטון ומייקל לינד.
סוקרה
תיירות
בעיר מספר מוזיאונים: בקאסה דה לה ליברטאד מוצגים הקשורים בהיסטוריה של בוליביה ובעצמאותה, וכנסיית הרקולטה משמשת כמוזיאון לאמנות. מוזיאונים נוספים הם מוזיאון צ'רקאס (אף הוא מוזיאון לאמנות), המוזיאון לאמנות מודרנית, המוזיאון האנתרופולוגי והמוזיאון האתנוגרפי לטקסטיל.
קילומטרים ספורים מסוקרה, בשטחה של מחצבה שוכן אתר קאל אורקו (Cal Orko), שבו נמצאו מאובנים של דינוזאורים מסוגים שונים, וטביעות רגליים של דינוזאורים. אף הכפרים הסובבים את סוקרה מושכים תיירים, ובמיוחד טראבוקו, שבו שוק יום א' ססגוני.
מרקנטיליזם
תאוריה
כיום נחשבים הכלכלנים האירופיים בין השנים 1500 ל-1750 למרקנטיליסטים, אם כי הם מעולם לא ראו בעצמם כמי שתרמו לאידאולוגיה כלכלית יחידה וקוהרנטית. המונח נטבע על ידי המרקיז דה-מירבה ב-1763 והפך פופולרי לאחר שאדם סמית' השתמש בו בספרו "עושר האומות" ב-1776. מקור המונח הוא במילה הלטינית "mercari" שמשמעה "לבצע סחר" ובמילה "merx" שמשמעה "מצרך". בתחילה השתמשו במונח מבקרי התאוריה (דה-מירבה וסמית') אך הוא אומץ במהירות על ידי היסטוריונים. המינוח האנגלי המקורי היה "המערכת המרקנטיליסטית" בעוד המונח המפורש "מרקנטיליזם" הגיע מגרמנית בתחילת המאה העשרים.
המרקנטיליזם ככלל אינו נחשב למשנה כלכלית אחידה וסדורה. אין בנמצא כלכלנים מרקנטיליסטים שהציגו סכמה כוללנית לכלכלה אידיאלית כפי שעשה אדם סמית' מאוחר יותר. הכלכלנים שדגלו בשיטה המרקנטיליסטית העדיפו להתמקד בתחום אחד ורק מאוחר יותר הרעיונות השונים שולבו ואוחדו למה שכונה מרקנטיליזם. משהרעיונות שולבו לכדי תורה אחת, דחו אותה בטענה שהניסיון לאחד מספר רעיונות אינו בר-ביצוע. במידה מסוימת הדוקטרינה המרקנטיליסטית הפכה תאוריות כלליות בכלכלה לבלתי-אפשריות משום שהמרקנטיליזם מתייחס למערכת הכלכלית בתור "משחק סכום אפס", קרי הרווח של צד אחד משמעו הפסד לצד השני. לכן כל מערכת כלכלית מרקנטיליסטית שתביא רווחים למדינה מסוימת, תפגע בהגדרה במדינה אחרת ללא כל אפשרות למקסום הרווח ההדדי. כתבים מרקנטיליסטיים רבים אף נוצרו על מנת להצדיק מנהגים מסוימים במקום לנסות ולאתר את המדיניות הטובה ביותר.
על המדיניות המרקנטיליסטית הפנימית הייתה הסכמה רחבה פחות מאשר על מדיניות הסחר. בעוד אדם סמית' הציג את המרקנטיליזם כמדיניות התומכת בהגבלות ופיקוח הדוק על הכלכלה, מרקנטיליסטים רבים לא הסכימו לכך. העידן המודרני המוקדם התאפיין בריבוי מונופולים ממשלתיים ולמרות שמרקנטיליסטים אחדים תמכו בכך, רבים אחרים הכירו בשחיתות המובנית ובחוסר היעילות של מערכת כזו. רבים אף הבינו כי התוצאה הבלתי נמנעת של קביעת מכסות ו"תקרות מחירים" תהיה היווצרות "שוק שחור". אלמנט אחד שעליו שררה הסכמה בקרב המרקנטיליסטים היה הצורך בדיכוי כלכלי של העובדים. פועלים וחקלאים נדרשו למעשה לחיות באופן שבו יוכלו לספק את צורכיהם הבסיסיים בלבד. המטרה הייתה כמובן למקסם את הייצור ללא התחשבות בצריכה. כסף מיותר, זמן פנוי והשכלה רחבה נתפשו כגורמים שעלולים להוביל לעצלנות ולהשחתת מידות ולכן יזיקו לכלכלה.
כיום האקדמיה חלוקה בדעותיה על הסיבות שבעטיין המרקנטיליזם הפך לאידאולוגיה דומיננטית במשך עשרים וחמישה עשורים. קבוצה אחת, המיוצגת על ידי ג'ייקוב ויינר טוענת כי המרקנטיליזם היה בפשטות מדיניות הגיונית וישירה ובאותה התקופה לא ניתן היה לנתח אותה בכלים שיוכיחו כי היא שגויה. הקבוצה השנייה, המיוצגת על ידי רוברט אקלנד סוברת כי המרקנטיליזם אינו שגוי ביסודו, אלא היווה את המערכת הכלכלית הטובה ביותר עבור אלו שפיתחו אותו. המדיניות והכללים פותחו ונאכפו על ידי ממשלות וסוחרים שהפיקו רווחים רבים מקיום מונופולים, איסור על תחרות, והגבלות על סחר החוץ (באמצעות מיסוי ומכסים). בעוד שרעיונות כלכליים רבים פותחו על ידי אקדמאים ופילוסופים, כל ההוגים המרקנטיליסטים היו סוחרים או פקידי ממשל.
המרקנטיליזם התפתח בתקופה שבה הכלכלה האירופית הייתה בשלב מעבר: מכלכלה פיאודלית מבוזרת, לכלכלה ריכוזית בד בבד עם התפתחות מדינת הלאום. שיפורים טכנולוגיים וגידול מואץ של המרכזים העירוניים הובילו לגידול בהיקפי הסחר הבינלאומי. המרקנטיליסטים ביקשו להסתייע בעובדות אלו במטרה לעזור לכלכלת מדינותיהם. שינוי חשוב נוסף היה התפתחות החשבונאות המודרנית שאפשרה מעקב ופיקוח הדוקים על המאזן המסחרי של כל מדינה. כמובן שגם לגילוי אמריקה ו"העולם החדש" נודעה משמעות רבה. שווקים ומכרות חדשים הביאו לסחר בינלאומי בהיקפים שלא נתפשו כאפשריים בעבר. לפני המרקנטיליזם גובשו הרעיונות הכלכליים באירופה על ידי תאורטיקנים של ימי הביניים. לרוב מטרתם של הוגים אלו הייתה לגבש תפישה כלכלית שתהיה תואמת לדוקטרינות הנוצריות של צדק ואמונה דתית. הם התמקדו בעיקר בתחום המיקרו-כלכלי וביחסים הכלכליים הבין-אישיים. המרקנטיליזם ניצב בשורה אחת עם התאוריות שהחליפו לאיטן את ראיית העולם הישנה, דוגמת הריאל פוליטיק של מקיאוולי וה-raison d'Etat של ז'אן בודן. ראיית העולם המרקנטיליסטית של "משחק סכום אפס" שבו כל צד מנסה לגבור על יריביו בתחרות חסרת מעצורים התיישבה היטב עם התאוריות של תומאס הובס (שצידד בתפישה כי מצב הטבע הוא בסיס לתחרות אכזרית בין בני האדם) ועם השקפת העולם הפוריטנית (שלה תפישה פסימית על טבע האדם). לכן חלק מהחקיקה המרקנטיליסטית הנוקשה ביותר הוצגה על ידי ממשלתו של אוליבר קרומוול באנגליה.
ביקורת
מלומדים אחדים גילו פגמים רבים בתורה המרקנטיליסטית עוד לפני שאדם סמית' פיתח אידאולוגיה שלמה שתחליף אותה. מבקרים כגון דאדלי נורת', ג'ון לוק ודייוויד יום גרמו לכך שהמרקנטיליזם איבד מיוקרתו במהלך המאה ה-18. לטענתם המרקנטיליסטים לא השכילו להבין את רעיונות היתרון ההשוואתי (למרות שהוא גובש במלואו על ידי דייוויד ריקארדו רק ב-1817) ויתרונות הסחר ההוגן. לדוגמה, פורטוגל הייתה יצרנית יין טובה הרבה יותר מבריטניה בעוד שבבריטניה היה זול יותר לייצר מוצרי טקסטיל. לפיכך, אם פורטוגל הייתה מתמחה בייצור יין ובריטניה בייצור בגדים, שתי המדינות היו מרוויחות מסחר הדדי (מבלי שיוטלו מגבלות או מכסי מגן ומבלי שיעודדו ייצור לא-כלכלי). התאוריה הכלכלית המודרנית גורסת כי מסחר אינו מהווה "משחק סכום אפס" ושני הצדדים יכולים להרוויח ממנו. הטלת מגבלות ומכסי מגן גורמת לכך ששני הצדדים מפסידים בסופו של דבר.
חשיבות מטילי הזהב הייתה מטרה בפני עצמה, אם כי מרקנטיליסטים רבים החלו להמעיט בחשיבותם של הזהב והכסף. אדם סמית' טען שמתכות אלו דומות לכל מוצר אחר ואין כל הגיון בלהעניק להן משמעות מיוחדת. הזהב לדידו של סמית' היה לא יותר ממתכת צהובה שמחירה הגבוה נבע מהקושי בהשגתה.
הגישה הראשונה שדחתה את המרקנטיליזם הייתה האסכולה הפיסיוקרטית. עם זאת, גם בתאוריות שלהם היו חסרונות רבים והחלפת המרקנטיליזם בתאוריה אחרת לא התאפשרה עד לפרסום "עושר האומות" של סמית' ב-1776. הספר מניח את היסודות למה שמכונה היום 'התאוריה הכלכלית הקלאסית'. סמית' הקדיש חלק ניכר מספרו להפרכת הטיעונים המרקנטיליסטים (למרות שלרוב הוא הציג אותם בצורה מופשטת או מוגזמת מדי).
עד ימינו ישנם ויכוחים רבים בסוגיית סוף עידן המרקנטיליזם. ישנם הסבורים כי התאוריה המרקנטיליסטית מקורה בטעות ולכן החלפתה ברעיונותיו של סמית' הייתה בלתי נמנעת לאחר שספרו ראה אור. אחרים גורסים כי העידן המרקנטיליסטי הסתיים בעקבות שינויים במערכת העולמית.
המגבלות על הסחר הוסרו באופן הדרגתי במהלך המאה ה-18 בבריטניה. במהלך המאה ה-19 אימצה הממשלה הבריטית באופן מוחלט את עקרונות הסחר החופשי וכלכלת השוק של סמית'. באירופה עצמה התהליך היה ארוך יותר. בצרפת שלטו העקרונות המרקנטיליסטים עד המהפכה הצרפתית ובגרמניה - עד לתחילת המאה העשרים.
מורשת
עקרונותיו של אדם סמית' התקבלו ללא עוררין באימפריה הבריטית אך נדחו בארצות הברית על ידי דמויות מרכזיות כגון אלכסנדר המילטון, הנרי קליי ואברהם לינקולן. במהלך המאה העשרים טענו כלכלנים רבים שחלק מעקרונות המרקנטיליזם היו למעשה נכונים. אחד מהכלכלנים המפורסמים במאה העשרים, ג'ון מיינרד קיינס, תמך באופן מובהק בחלק מהרעיונות המרקנטיליסטים. אדם סמית' דחה את ההתמקדות בתזרים הכספים וטען כי סחורות, אוכלוסייה ומוסדות הם הגורמים האמיתיים המביאים לשגשוג. קיינס טען לעומתו כי תזרים הכספים, המאזן המסחרי ושיעורי הריבית הם גורמים כלכליים ראשונים במעלה. השקפות אלו היוו את הבסיס לגישה הכלכלית המוניטרית שמצדדיה דחו למעשה חלק מהעקרונות הקיינסיאנים ופיתחו את אחת האסכולות הכלכליות המודרניות החשובות ביותר.
לזכות המרקנטיליסטים ניתן לטעון כי עקב היותם סוחרים ופקידי ממשל (בניגוד להוגים קודמים שעסקו בכלכלה) הם נטו לצבור מידע ונתונים רבים ולעשות שימוש במחקרים אמפיריים לעומת זאת עובדה זאת גם גרמה לביקורת גדולה שטענה שאותם אנשים תמכו במרקנטליזם בגלל שהם היו המקורבים שנהנו מהשיטה ישירות. סמית' התנגד לכך בטענה שתורה כלכלית צריכה להיות מבוססת על דדוקציה מעקרונות בסיסיים כדי לגלות אמיתות כלכליות. בבתי ספר לכלכלה ברחבי העולם כיום מקובלות שתי הגישות.
במקרים מסוימים, הנהגת מדיניות מרקנטיליסטית-פרוטקציוניסטית הביאה לתהליכים כלכליים חיוביים במדינות שאימצו אותן. סמית' עצמו שיבח את המדיניות של אוליבר קרומוול שסייעה להרחיב את צי הסוחר הבריטי והפכה את בריטניה למעצמת-על. גם כיום סבורים כלכלנים רבים כי הגנה על תעשיות חדשות (גם במחיר של פגיעה כלכלית בטווח הקצר) תוביל לרווחים בעתיד.
מרקנטיליזם בישראל
עם הקמתה של מדינת ישראל התעורר הצורך של הפוליטיקאים להגן על המשק ועל התעשיות (וכן על ועדי העובדים שתמכו בהם בבחירות) שהוקמו במדינה ולכן לאורך השנים הותקנו תקנות נאו-מרקנטיליסטיות במהותן כמו מכסי מגן על תוצרת חקלאית. בהקשר הישראלי חשוב לציין כי מטרתן של התקנות אינה תמיד כלכלית גרידא ויש להן גם היבט ביטחוני או אידאולוגי.
ענף החקלאות לדוגמה, שהיה רווחי מאוד בשנותיה הראשונות של המדינה איבד לאורך הזמן מחשיבותו. כיום למעט ענף הפרחים וגידולים ייחודיים לישראל, אין זה רווחי לגדל בארץ גידולים כלשהם. אפילו בהקשר למדינות OECD, התוצרת החקלאית בישראל יקרה ב־11% לעומת ממוצע ה־OECD, מה שמביא לכך שסל המזון אף הוא יקר מרוב מדינות הOECD. למדינה ככלל, בהתאם לאסכולה הכלכלית החדשה, עדיף להתמחות בענפי ייצור כגון תעשייה עתירת ידע (למרות קיומם של משקים מתועשים ומודרניים בישראל, הייצור במדינות מתפתחות זול הרבה יותר ולכן עדיף לייבא מוצרי חקלאות). עם זאת, במצב מלחמה או סכסוך אזורי ייתכן כי יוטל אמברגו על ישראל וייבוא המוצרים החקלאיים ייפסק. הואיל וכך רואות ממשלות ישראל חשיבות רבה בעידוד החקלאות בארץ על-אף היותה לא רווחית בייחוד לאור הסכמים שונים שישראל חתומה עליהם. הסכמי גאט"ט (GATT) והסכמים שונים במסגרת ארגון הסחר העולמי (WTO) כפו על ישראל הורדת חסמים מסחריים (כגון מכסי מגן) שסייעו לה לשמור על ענף החקלאות. במקרים מסוימים נאלצת הממשלה לשלם לחקלאים על מנת לשמור על גידולים מסוימים. בישראל מגדלים צמחים עתירי אנרגיה, כגון חיטה, אורז ותירס בכמות זניחה ביחס לגודל האוכלוסייה, על-כן בתרחיש אמברגו מזון קיצוני מדיניות ההגנות והסבסוד לחקלאים לא תועיל להזנת תושבי ישראל. מדיניות מרקנטילית זו נובעת משיקולים אידאולוגיים כמו ציונות, גאולת קרקע ויישוב הפריפריה ומשיקולים פוליטיים.
גיבון שחור-כיפה
גיבון שחור-כיפה (שם מדעי: Hylobates pileatus) מין בסוג גיבון גיבון שבמשפחת הגיבונים.
תיאור המין
משקל הגיבונים נע בין 4–8 ק"ג, והם מתנשאים לגובה של 44.0–63.5 ס"מ. הם בעלי גוף דק, ידיים ארוכות במיוחד וללא זנב כמו שאר חברי המשפחה. לזכרים פרווה שחורה וגפיים לבנות, לנקבות פרווה בהירה: חומה בהירה עד כסופה אפורה, שהחזה והראש, למעט צידיו, שחורים. למין שק גרון חיצוני קטן (לא כמו הסיאמנג) המשמש כתיבת תהודה להגברת קולו.
הגיבון שחור-הכיפה נפוץ ביערות הגשם, יערות המונסון ויערות העד הטרופיים שבדרום מזרח תאילנד, בקמבודיה, לאוס ווייטנאם.
רבייה
כמו יתר חברי הקבוצה, מנהל הגיבון שחור-הכיפה אורח חיים מונוגמי, כאשר הזכר והנקבה יוצאים מתוך גרעין משפחתם עם הגיעם לבגרות ויוצרים תא משפחתי עם צאצא - שני צאצאים. צאצא יחיד נולד כל 2–3 שנים לערך, לאחר הריון של 7–8 חודשים. הנקבה שומרת על הצאצאים עד הגיעם לגיל שנתיים. מקרי פוליגמיה נראו במין זה. לעיתים רחוקות נצפו באזורים חופפי טריטוריה, בני זוג מהמין גיבון לבן-יד יוצרים תא משפחתי פוליגמי עם המין, טרם תועדו מקרי רבייה בין-מיניים.
התנהגות
המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חייו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרשים. המין אוכל בעיקר פירות עתירי סוכר (תאנים), אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. הגיבונים משיגים מים על ידי טבילת ידיהם במקווי מים או בעלים רטובים, וליקוק פרוותם הספוגה.
הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה. הוא מתנייד לרוב על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים ותפיסתם בעזרת ידיו הארוכות, מה שמכונה תנועה ברכיאלית. המין טריטוריאלי ופרטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזור הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון.
שימור המין
האוכלוסייה מתמעטת במהירות בעקבות בירוא היערות והריסת הטבע לטובת התעשייה. המין מסווג כפגיע (vulnerable) ועל סף סכנת הכחדה. הוא נמצא במרכז התוכנית לשימור פרימטים בתאילנד ובווייטנאם. בעבר היה נפוץ בבורמה, בגבול סין-ק'וצין ובכל תאילנד. צפיפות האוכלוסייה נכון לשנת 2005, היא שני פרטים לקמ"ר, ומעריכים כי בערך 30,000 גיבונים שחורי-כיפה נותרו בטבע.
לאונין
לאונין (בצרפתית: Léonin, גם: Leoninus, Leonius, Leo, נזכר לראשונה בשנות ה-50' של המאה ה-12, נפטר כמשוער ב-1201), ידוע כמלחין החשוב הראשון של אורגנום פוליפוני. לאונין היה כנראה צרפתי, ונראה שחי ועבד בפריז, בקתדרלת נוטרדאם, והיה החבר המוקדם ביותר ששמו ידוע באסכולת נוטרדאם הפוליפונית. השם "לאונין" לקוח מ"לאונינוס", צורת ההקטנה הלטינית ל"לאו", ומכאן סביר להניח, שהשם הצרפתי שניתן לו בלידתו היה לאו.
כל הידוע על לאונין מקורו בכתביו של סטודנט, שלמד במועד מאוחר יותר בקתדרלה ונודע כ"אנונימוס IV", אנגלי, שהניח אחריו מסה על תאוריה ומזכיר את לאונין כמחבר ה"מגנוס ליבר", "ספר האורגנום הגדול". חלק גדול מן ה"מגנוס ליבר" מוקדש לקטעים הקישוטיים של המזמור הגרגוריאני, שהוצאו ליצירות נפרדות, בהאטה ניכרת של ערכי הצלילים המקוריים והוספת קול עליון מהיר. לאונין גם היה כנראה המלחין הראשון שעשה שימוש באפנונים רתמיים וייתכן שגם המציא להם שיטת תיווי (כדברי ויליאם וייט, שכתב ב-1954: "היה זה הישג שאין דומה לו ללאונין, שהביא, בפעם הראשונה, מערכת רציונלית של ריתמוס אל המוזיקה הפוליפונית וכן, הישג חשוב בה במידה, יצר שיטת תיווי המבטאת את הריתמוס הזה.")
ה"מגנוס ליבר" נועד לשימוש ליטורגי. לדברי אנונימוס IV, "מגיסטר לאונינוס היה המעולה במלחיני האורגנום; הוא כתב את הספר הגדול (מגנוס ליבר) לפרק הזמרה (גרדואל) ולזמרת המקהלות (אנטיפונרה) בטקס עבודת הקודש." כל ה"מגנוס ליבר" נכתב לשני קולות, אם כי לא הרבה ידוע על נוהל הביצוע בפועל: שני הקולות לא היו בהכרח סולנים.
המוזיקולוג קרייג רייט סבור, שקיימת אפשרות שלאונין והמשורר הפריזאי בן זמנו לאוניוס, שעל שמו נקראה אולי החריזה הלאונינית הם אותו אדם עצמו. אם יש אמת בהנחה זו, הרי שהשימוש שעשה לאונין במשקל משמעותי עוד יותר.
ליפא גלנץ
ליפא גלנץ (נולד ב-1975) הוא חזן ישראלי.
קורות חייו
ליפא גלנץ נולד ב-1975 לשמואל ולשושנה גלנץ. את כישרונו בתחום רכש מאביו ועוד בהיותו ​​נער צעיר החל את הקריירה המוזיקלית שלו.
עם שחרורו מהצבא המשיך גלנץ את לימודיו במכון לחזנות בתל אביב בהנהגתו של החזן נפתלי הרשטיק. כמו כן, הוא המשיך לפתח את הקריירה המוזיקלית שלו תחת הדרכתם של החזנים משה שטרן, יצחק אשל ושמואל ברוך טאובה וספג חזנות מפיהם של החזן חיים פייפל והמנצח מרדכי סובול.
המינוי הראשון שלו בתור חזן היה בבית הכנסת הגדול בחדרה, שם כיהן במשך שנתיים. לאחר מכן עבר לבית הכנסת "בית ציון" שבמונטראול, תפקיד בו החזיק במשך כעשר שנים.
במהלך שהותו במונטריאול, גלנץ נקרא לעיתים קרובות לתת הופעות ולהשתתף בשבתות חזנות ברחבי קנדה, ארצות הברית, אירופה וישראל. גלנץ מרבה להופיע לצד חזנים ואמנים מפורסמים רבים כמו משה שטרן, בן ציון מילר, יעקב מוצן, ישראל רנד, נפתלי הרשטיק דודו פישר, רמי קליינשטיין, ישי לפידות וחזנים ואמנים נוספים.
לכבוד היובל לבית הכנסת בית ציון, הוזמן הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו.
בהזדמנות אחרת, הוזמנה מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים להופיע יחד עם גלנץ בבית ציון תחת ניצוחו של המנצח אלי יפה.
בשנת 2005, גלנץ הוזמן להופיע בתוכנית טלוויזיה עם החזנים יצחק מאיר הלפגוט, דוד אולמן ואשר הינוביץ. הרביעייה שרה יחד עם התזמורת הסימפונית יובל תחת ניצוחו של מרדכי סובול. תוכנית זו שודרה במשך שלוש שנים ברציפות כתוכנית המרכזית לערב ראש השנה בישראל ובארצות הברית.
גלנץ נשוי לליאת ולהם חמישה ילדים.
אחמד מג'דלאני
מג'דלאני נולד ב-1956 בדמשק, סוריה להורים פליטים פלסטינים. את הדוקטורט שלו עשה ב"אוניברסיטת הכלכלה הלאומית והעולמית" שבסופיה, בולגריה.
בין השנים 2006-2005 מג'דלאני שימש בתפקיד שר בלי תיק בממשלה התשיעית של הרשות הפלסטינית, והיה אחראי לנושאים הקשורים בגדר ההפרדה. בשנת 2009 מג'דלאני מונה על ידי מחמוד עבאס לשר העבודה. בדצמבר 2011 מג'דלאני התפטר מתפקידו לאחר שערורייה שנתעוררה בעקבות דברים שאמר, בלא ידיעה שהוא מוקלט, כנגד ארגון העובדים הממשלתיים.
יפה תוסיה כהן
יפה תוסיה כהן (נולדה ב-7 בספטמבר 1962) היא שחקנית, זמרת ומורה לשירה ערבית. ילידת תל אביב, בוגרת החוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולדה לזמרת המצרית-ישראלית פאיזה רושדי וליצחק תוסיה כהן. הוריה נפרדו בעודה פעוטה. למדה משחק באוניברסיטת תל אביב. הופיעה עם המוזיקאי יאיר דלאל. צוינה לשבח על משחקה בפסטיבל עכו 1995, בהצגה "מכתב מאישה טיפשה" מאת אורנה עקאד ובבימויה. כהן כתבה, הפיקה ושיחקה בהצגת היחיד 'אנא, פאיזה' המבוסס על סיפור חייה של אימה. ההצגה זכתה בפרס ראשון בפסטיבל 'תיאטרונטו 2000' בתיאטרון הבימה. לאחר מכן השתתפה תוסיה כהן בסרט התעודה 'אמא, פאיזה' שביימה סיגלית בנאי. הסרט מראה את רושדי בשלהי חייה עם הנגנים שעבדו איתה ברשות השידור, והוא עוסק בעיקר ביחסים בין האם והבת. בשנת 2007 העלתה תוסיה כהן מופע הוקרה לאימה בתיאטרון ענבל, עם הנגנים הוותיקים שניגנו איתה.
כהן משחקת בתיאטרון רפרטוארי, הפקות מסחריות, מחזות זמר, הצגות ילדים, דיבובים, קריינות וממשיכה להחיות את תרבות אימה בהופעות בשירה ערבית ובהוראת זימרה בסגנון זה.
In Camera
In Camera (בעברית: בעין המצלמה) הוא אלבום משנת 1974 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
Lose Control (שיר של מיסי אליוט)
"Lose Control" הוא סינגל שיצא בשנת 2005 והוא מבוצע על ידי מיסי אליוט, סיארה ופאטמן סקופ. השיר מסמפל דוגמאות וקטעים מהשירים "Music Makes You Lose Control", "Clear" ו-"Body Work". זהו הסינגל הראשון מתוך אלבומה השישי של מיסי, "The Cookbook". הסינגל התמקם במקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית, והיה לסינגל התשיעי של מיסי שנכנס לעשירייה הראשונה במצעד, הרביעי של סיארה והראשון של פאטמן סקופ. הסינגל הגיע לעשירייה הראשונה במצעדים שבעשר מדינות שונות. "Lose Control" נהפך ללהיט ענק, קיבל ארבע פעמים את התואר "סינגל פלטינה" (על מכירות של למעלה מארבעה מיליון עותקים) ונהפך ללהיט המצליח ביותר של מיסי עד היום (הוא עבר את מכירות הסינגל "Work It").
In Camera
האלבום, שמתחיל בצליל מלודי, הופך לגועש יותר ויותר בהמשך. לאחר שיר אנטי-מלחמתי (כוכב השביט, זנבו ושמים) הוא מסתיים בצמד יצירות פרועות, עגומות ובעלות צליל תעשייתי בולט הנקראות גוג ומגוג. השיר מגוג כולו מורכב מצלילי הקלטות מעוותים היוצרים תחושה קלאוסטרופובית ומאיימת. יש המייחסים צמד זה להיות אחיו של האמיל מאושפז בחוסר הכרה בתקופת היצירה.
מלך השערים
מלך השערים הוא תואר הניתן לספורטאי אשר הבקיע את מספר השערים הרב ביותר במסגרת טורניר, ליגה, מועדון או במדינה מסוימת במשך תקופה מסוימת. לעיתים ניתן התואר לשני שחקנים ביחד, כאשר הם מבקיעים אותו מספר שערים. המונח נפוץ בעיקר בענף הכדורגל, אך קיים גם בענפי ספורט אחרים בהם מובקעים שערים (כדוריד, כדורגל חופים ועוד).
In Camera
למרות חשיבותו של האלבום, בהיותו מראשוני המשתמשים באופן בלעדי בסימפולים וממבשרי המוזיקה התעשייתית, אין זה אחד מאלבומיו הפופולריים של האמיל.
Lose Control (שיר של מיסי אליוט)
השיר זכה בשנת 2006 בפרס גראמי עבור "סרטון הווידאו הקצר הטוב ביותר". כמו כן זכה גם השיר בשני פרסי VMA עבור "וידאו קליפ במוזיקת היפ הופ" ו-"וידאו קליפ במוזיקת דאנס".
מלך השערים
בטורניר או ליגה, בשל העובדה שתואר "השחקן המצטיין" מוענק בדרך כלל לשחקן משורות האלופה, הזוכה או המנצחת, הוא לא יוענק בהכרח למלך השערים אף על פי שבלט לאורך התחרות, שכן הוא יכול להגיע משורותיה של קבוצה אחרת.
Lose Control (שיר של מיסי אליוט)
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי טומי לי והוא מחולק לחלקים שונים. בחלקו הראשון מוצגים הזמרים בלווית רקדנים, כשהם עוטים סוודרים כחולים ורקע שחור מעמעם את דמותם. החלק השני צולם במדבר כבהתחלתו מוצגת מיסי שכובה על האדמה שגרגירי חול בלבד מכסים את גופה. לאחר מכן היא יוצאת מתוך בור באדמה ורוקדת בליווי רקדנים. בחלק השלישי מוצגת מיסי כשהיא בלבוש החלק הראשון בזמן שהיא משתמשת בנגן מוזיקה וסרטים כדי לצפות בקליפ. בחלק הרביעי בקליפ, קטע הסולו של סיארה. סיארה, מיסי ופאטמן נמצאים במועדון ישן בבגדים לבנים כשרקדנים רוקדים מסביבם. כשנגמר קטע הסולו של סיארה, מיסי תולה אותה על הקיר והן רוקדות לצד רקדנים. בחלק החמישי, סיארה ומיסי רוקדות בשורה עם הרקדנים על כביש עפר.
בחלק השישי של הקליפ נשמעת גרסה קצרה של הרצועה "On & On" מהאלבום "The Cookbook" של מיסי. בזמן שהרצועה נשמעת מוצגים בקליפ קטעים מכל אורך הקליפ בתוספת קטעים של מיסי שרה את הגרסה הקצרה בצינור מעלה עשן שנמצא במדבר.
העתקת מביוס
באנליזה מרוכבת, העתקת מביוס או טרנספורמציית מביוס היא פונקציה מרוכבת מהצורה כאשר \ a,b,c,d הם מקדמים מרוכבים כך ש.
העתקות מביוס קרויות על שם המתמטיקאי הגרמני אוגוסט פרדיננד מביוס.
נקודות שבת
לכל העתקת מביוס השונה מהעתקת הזהות יש בדיוק שתי נקודות שבת  במישור המרוכב המורחב. נקודות שבת אלו נספרות בהתאם לריבוי האלגברי שלהן, ומבחינה גאומטרית הן יכולות להתלכד לכדי נקודת שבת אחת; העתקות כאלו נקראות העתקות פרבוליות. כל אחת מהנקודות הללו, ולעיתים אף שתיהן, עשויה להיות הנקודה באינסוף.
קביעת נקודות השבת
נקודות השבת של הטרנספורמציה
נקבעות על ידי פתרון משוואת נקודת השבת f(γ) = γ. בעבור c ≠ 0, למשוואה זו יש שני שורשים המתקבלים מפתרון המשוואה הריבועית
השורשים הם:
ולמשוואה הריבועית יש דיסקרימיננטה
להעתקות פרבוליות יש נקודות שבת מתלכדות אודות לדיסקרימיננטה אפס. בעבור c שונה מאפס ודיסקרימיננטה שונה מאפס ההעתקה תיקרא אליפטית או היפרבולית.
במקרה זה ההעתקה פועלת במסגרת המישור המרוכב כהרכבה של הזזה (translation), סיבוב (כאשר ל- יש חלק מדומה) ומתיחה/כיווץ (dilation):
אם c = 0 ו-a = d, אז שתי נקודות השבת הן באינסוף, והעתקת מביוס תואמת להזזה טהורה:
העתקות מביוס כתנועות של הספירה של רימן
את המישור המרוכב המורחב ניתן לזהות כהטלה הסטריאוגרפית של הספירה של רימן; הנקודה "באינסוף" היא למעשה ההטלה של הנקודה דרכה מתבצעת ההטלה הסטריאוגרפית, על המישור המרוכב. תחת נקודת המבט הזו, העתקות מביוס ניתנות לזיהוי כתנועות של הספירה של רימן. המקרה של העתקת מביוס המייצג הזזה תואם לתנועה קווית (הזזה גם כן) של ספירת רימן. בנוסף, הספירה של רימן עשויה להסתובב ולשנות את האוריינטציה שלה במרחב; אחד המשפטים המרכזיים בנוגע לסיווג העתקות מביוס קובע שכל העתקות מביוס התואמות לסיבוב טהור של ספירת רימן הן מהצורה:
כאשר. זוהי למעשה העתקת מביוס אוניטרית. על פי משפט הסיבובים של אוילר, הרכבה של שני סיבובים תלת-ממדיים היא בעצמה סיבוב תלת-ממדי, ולכן האוסף של העתקות מביוס אוניטריות מהווה תת-חבורה של החבורה הכללית של העתקות מביוס.
העתקות מביוס מסוג מתיחה/כיווץ (דהיינו f(z) = kz כאשר k ממשי ושונה מ-1) ניתנות לפירוש כהגדלה או כיווץ של ספירת רימן - כך שהמרחק מהראשית של ההיטלים של נקודות עליה מוגדל באותו יחס - ולא כתנועות שלה, ולפיכך אינן רלוונטיות לחלק זה.
זיהוי הסיבוב המתאים להעתקת מביוס אוניטרית נתונה
נקודת המבט הגאומטרית מאפשרת לתת הסבר אינטואיטיבי לנקודות השבת של העתקת מביוס, במקרה של סיבוב טהור; אלו הן בדיוק התמונות של קטבי הסיבוב המתאים של ספירת רימן (הנקודות בהן חותך ציר הסיבוב את הספירה), תחת פעולת ההטלה הסטריאוגרפית. בנוסף, שורש אחד של המשוואה הריבועית (משוואת נקודת השבת) מתקבל מאחר על ידי הנגדה של האינוורסיה של השורש השני; הווה אומר:
והקדם-תמונה של \gamma_2 היא הנקודה האנטיפודית של הקדם-תמונה של \gamma_1 על ספירת רימן.
כאשר הוא וקטור יחידה המייצג את ציר הסיבוב של ספירת רימן (ראו גם קווטרניונים וסיבובים מרחביים), ו-\epsilon היא זווית הסיבוב מסביב לציר הזה. כדי למצוא את \epsilon, נעזר במשפט החשוב הבא:
טענה: הנגזרת המרוכבת של העתקת מביוס אוניטרית f(z) באחת מנקודות השבת מקיימת:
הוכחה: נסמן את הפונקציה ההפוכה להטלה הסטריאוגרפית ב-, ונוכיח תחילה ש-. בסביבה כדורית אינפיניטסימלית של P(\gamma_1) שתי הקדם-תמונות של z_1+dz ו-f(z_1+dz) נמצאות במרחק שווה מאותו קוטב (הן באותו "קו רוחב") - ומכיוון שהן כמעט באותה נקודה (המרחק ביניהן שואף לאפס) פעולת ההטלה הסטריאוגרפית תמתח מרחקים זהים אלו באותה מידה - ולכן גודל השינוי האינפיניטסימלי ב-z מתורגם לשינוי בעל גודל זהה של (f(z, או במילים אחרות הערך המוחלט של הנגזרת המרוכבת בנקודת השבת הוא 1. כעת נוכיח ש-. ההסבר לעובדה זו נעוץ בכך שההטלה הסטריאוגרפית, כמו העתקת מביוס, היא קונפורמית (משמרת זוויות בין עקומים). נסתכל על שני הקטעים הבאים במישור המרוכב: ו-. שני קטעים אלו יוצרים ביניהם זווית \epsilon, וזאת משום שהם מהווים הטלה של משולש כדורי אשר קודקוד אחד שלו נמצא בקוטב של הסיבוב המגדיר את העתקת מביוס, קודקוד שני ב- וקודקוד שלישי ב-. הזווית הפולרית (הזווית בקודקוד הקוטבי) של המשולש הכדורי הזה היא לפי הגדרה \epsilon, ולכן מתכונת הקונפורמיות נובע שגם הזווית בין הקטעים היא \epsilon, ופירוש הדבר הוא ש-. מ.ש.ל
כדי להמשיך בפיתוח, תחילה נמצא את \gamma_1:
ולפי זהויות טריגונומטריות של חצי-זווית פירוש הדבר הוא ש-:, ולכן החלק הממשי של הקווטרניון המייצג של הסיבוב הוא  a. בנוסף לכך, הנורמה של \gamma_1 שווה לפי תכונות ההטלה הסטריאוגרפית ל- כאשר \theta היא זווית הזנית של הקדם-תמונה של \gamma_1 על ספירת רימן (זווית הזנית היא קואורדינטה כדורית). לפיכך נקבל:
הגודל cos\theta הוא לא אחר מאשר \eta_z, ונזהה את ציר z עם הקווטרניון היסודי k. בדומה לכך נקבל, שמכיוון שמתקיים , וכמו כן, ש-:
וזה משלים את מציאת החלק הווקטורי של הקווטרניון המייצג. לסיכום, בהצגה קווטרניונית נקבל:
כאשר במעבר האחרון זיהינו את ציר j עם הישר הממשי ואת ציר i עם הישר המדומה.
העתקות מביוס כמטריצות
אם נרכיב את ההעתקה עם ההעתקה, תתקבל העתקה . ניתן לזהות קשר הדוק עם כפל המטריצות .
נשים לב גם כי כפל בסקלר של כל המקדמים אינו משנה את ההעתקה -. בנוסף, הדרישה היא בדיוק הדרישה שהמטריצה תהיה הפיכה. לכן, ניתן לזהות העתקות עם העתקות ליניאריות מ ל, עד כדי כפל במטריצה סקלרית. כלומר,, (כאשר היא חבורת המטריצות ההפיכות, מודולו המטריצות הסקלריות).
פיטר פונאגי
פיטר פונגי (באנגלית: Peter Fonagy; בהונגרית: Fónagy Péter; נולד ב-14 באוגוסט 1952) הוא פסיכולוג קליני ופסיכואנליטיקאי בריטי ממוצא יהודי-הונגרי. פיתח את מושג המנטליזציה בפסיכולוגיה ובפסיכותרפיה.
קורות חיים
פונגי עוסק במחקריו והגותו בהפרעת אישיות גבולית, אלימות, ויחסי התקשרות מוקדמים. הוא מנסה לחבר בין מחקר אמפירי לתאוריה הפסיכואנליטית. פרסם או ערך 17 ספרים ומאות מאמרים.
ב-2013 קיבל את אות כבוד של מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לפסיכולוגיה הקלינית והפסיכואנליזה.
הגותו
בסוף שנות ה-90 פיתח פונגי את המושג מנטליזציה - יכולתו של האדם ליצור ייצוגים מנטליים (נפשיים) של מצבים רגשיים שלו ושל אחרים. פונגי ועמיתיו פירטו את התאוריה אודות מושג המנטליזציה בספרם משנת 2002, "ויסות רגשי, מנטליזציה והתפתחות העצמי". הוא טען כי היכולת של האדם למנטליזציה ולוויסות רגשי מינקותו, משפיעה על התפתחותו. לטענתו, הורות שלילית שאינה מספקת את צרכיו של הילד עשויה להוביל ליצירת דפוסי התקשרות שאינם אדפטיביים, ולהותיר את הילד חסר יכולת תקינה להבין ולפרש את רגשותיו האישיים ואת רגשות הזולת. קושי זה במנטליזציה ובוויסות רגשי עלול להוביל לקשיים רגשיים, ביטחון עצמי נמוך, תחושת עצמי פגומה, קשיים ביחסים בינאישיים, ואף הפרעות אישיות חמורות.