cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המיסיונים הפרנציסקניים בסיירה גורדה דה קרטרו
המיסיונים
החזית הוכנה בצורה מדוקדקת בעבודות סטוקו ואבן, כאשר צבע האוכרה של הפילסטרים מנוגד לצהוב של רבים מהפרטים הדקורטיביים. חלק גדול מהפרטים הם צמחים, יחד עם מלאכים ועיטים קטנים. אלמנטים אירופיים כוללים תמונות של קדושים כמו דומיניקוס הקדוש ופרנציסקוס מאסיזי ושלט האצולה הפרנציסקני. בתוך הדלת יש דמויות של הקדושים פטרוס ופאולוס. אלמנטים מקומיים כוללים עיט מקסיקני בעל ראש כפול הטורף נחש. בצד שמאל למעלה, יש תמונה של הבתולה מגוואדלופה בצד ימין למעלה, גבירתנו של העמוד. אלו הן דמויות הבתולה של מקסיקו וספרד בהתאמה. פסל זה נלקח על ידי גנרל בסוף המאה ה-19. הוא הוחלף בשעון מודרני יותר. בפנים, הכיפה של מיסיון חלפן מכילה סצנות של הופעת הבתולה מגוואדלופה.
מיסיון שני ממוקם בעיירה טנקויול ושמו נואסטרה סניורה דה לה לוס דה טנקויול (Nuestra Señora de la Luz de Tancoyol), כלומר "גבירתנו של האור". לחזית זו יש עיטורים צמחיים רבים, עם קלחי תירס בולטים והיא המפורטת ביותר מבין חמשת המיסיונים. סביר להניח שמיסיון זה נבנה על ידי חואן ראמוס דה לורה, שהתגורר כאן בשנים 1761–1767. המבנה דומה לאלה בחלפן ובלנדה. יש בו כנסייה בצורת צלב לטיני ואזור בית מקהלה, חדר תשמישי הקדושה, אטריום עם צלב וקפלות בפינות האטריום המכונות "קפלות פינתיות" (capillas posas). יש גם שער לצליינים, קלויסטר ומגורים לכומר. בפנים מספר פסלים כולל אחד של "גבירתנו של האור". בחזית בולט חלון טרפזי המוקף בתבליט של החבל שהפרנציסקנים משתמשים בו כדי לקשור את גלימותיהם. הנושא הבסיסי של החזית הוא רחמים, המיוצג על ידי מריה הבתולה וקדושים שונים. האיקונוגרפיה של שער זה היא המפורטת ביותר מבין חמשת המיסיונים. החזית מורכבת משלושה חלקים, גמלון וארבעה עמודים. בחלק התחתון פסלים של פטרוס ופאולוס ושלטי האצולה של הפרנציסקנים. בחלק השני יש פסלים של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה עם מריה הבתולה בידיה, וגומחה במרכז. יש גם רמזים לפסיון של ישו בצורת תבליטים של מסמרים ורומח. הגומחה הכילה פסל של גבירתנו של האור, אך היא ריקה כעת. בין החלק השני והשלישי יש חלון גדול ומעליו ייצוג של הסטיגמטה של פרנציסקוס מאסיזי. הגמלון מכיל צלב גדול בתבליט של שני סגנונות הקשורים למסדר הפרנציסקני והדומיניקני. הצלב הראשי בראש החזית מייצג גאולה כשהצלבים של קלטרווה וירושלים משני הצדדים. אלמנטים ילידים נמצאים בתוך הכנסייה, עם פסל של יגואר ואדם בעל מאפיינים אולמקים. מגדל הפעמונים צר והבפטיסטריום נמצא בבסיס מגדל זה. בחלק התחתון יש חלון קטן המאיר את הבפטיסטריום. הכיפה של המגדל היא בצורת פירמידה ועליה צלב ברזל בסגנון בארוק.
סן פרנסיסקו דל ואייה דה טילקו (San Francisco del Valle de Tilaco) נמצא בקהילה קטנה, 18 קילומטרים מצפון-מזרח ללנדה דה מטמורוס. הוא נבנה בשנים 1754–1762 על ידי חואן קרספי והוקדש לפרנציסקוס מאסיזי. יש לו כמה מאפיינים שונים משאר המיסיונים. ראשית, הוא בנוי על שיפוע. מגדל הפעמונים מופרד מן הספינה הראשית של הכנסייה על ידי הבפטיסטריום ומתפקד מבחינה מבנית כתמיכה לכנסייה. טילקו הוא המיסיון השמור ביותר מבין חמשת המיסיונים ובעל חזית העיטור העדינה ביותר. חזיתותיו מורכבות משלוש מחיצות אופקיות ושלוש אנכיות, כאשר שלט האצולה הפרנציסקני בולט מעל הכניסה הראשית. בטילקו בחזית יש מלאכים קטנים, קלחי תירס וצנצנת גדולה ומוזרה שמעליה דמותו של פרנציסקוס מאסיזי. אלמנט דקורטיבי ייחודי הוא ארבע בנות ים עם מאפיינים ילידים. בטילקו יש את הקפלות הפינתיות השמורות בצורה הטובה ביותר, ששימשו לתהלוכות.
לינדי בוגז
לינדי בוגז (באנגלית: Lindy Boggs, נולדה ב-13 במרץ 1916 ונפטרה ב-27 ביוני 2013) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הדמוקרטית אשר שימשה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1973–1991 וכשגרירת ארצות הברית לכס הקדוש בשנים 1997–2001 תחת הנשיא ביל קלינטון. בוגז היא למעשה האישה הראשונה אשר נבחרה לקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה. בשנת 1976 עמדה בראש וועידת המפלגה, והייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה.
ביוגרפיה
בוגז נולדה ב-13 במרץ 1916 בדרום לואיזיאנה. בשנת 1973 התמנתה לבית הנבחרים האמריקאי וכשנה לאחר מכן נבחרה לראשונה בזכות עצמה, לאחר שקיבלה כ-82% מקולות המצביעים. היא שימשה כשגרירת ארצות הברית לוותיקן תחת הנשיא הדמוקרטי ביל קלינטון. בשנת 2005 ביתה ניזק כתוצאה מהוריקן קתרינה.
בוגז נפטרה ב-27 ביוני 2013 כתוצאה ממוות טבעי בביתה שבמרילנד. הלווייתה התקיימה ב-1 באוגוסט ומושל המדינה בובי ג'ינדאל הורה להוריד את כלל הדגלים לחצי התורן.
אמריקנה (ספר)
אמריקנה (באנגלית: Americanah) הוא הרומן השלישי של הסופרת הניגרית צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, שיצא לאור ב-2013 ותורגם לעברית על ידי גיל שמר להוצאת מחברות לספרות ב-2015. הספר מגולל את סיפורה של צעירה מבריקה ששמה איפמלו ומלווה אותה מנעוריה בניגריה, דרך ההגירה שלה לארצות הברית לצורך לימודים אקדמיים וכלה בהחלטה לשוב הביתה. הספר מתוכנן לעבור עיבוד לסדרת טלוויזיה בכיכובה של לופיטה ניונגו.
תקציר העלילה
עלילת הספר מתפרשת על פני שלוש יבשות. איפֵמֵלוּ ואוֹבּינזֶה, תלמידי תיכון בלאגוס, מתאהבים. בניגריה שלהם שולטת דיקטטורה צבאית, ומי שיכול בורח ממנה. איפמלו — יפה ובוטחת בעצמה — נוסעת ללמוד באמריקה. היא חווה מפלות וניצחונות, מוצאת ומאבדת מערכות יחסים וקשרי ידידות, ולאורך כל אותה תקופה רובץ עליה עולו של משהו שמעולם לא חשבה עליו במולדתה: גזע. אובינזה קיווה להצטרף אליה, אך אמריקה שלאחר אסון התאומים מסרבת להעניק לו אשרת כניסה, והוא שוקע בחיים מסוכנים כשוהה לא חוקי בלונדון. בחלוף השנים הוא איש עשיר בניגריה הדמוקרטית זה מקרוב, ואילו איפמלו נוחלת הצלחה ככותבת בלוג פוקח עיניים על גזע באמריקה. איפמלו חוזרת לבסוף לניגריה ופוגשת באובינזה שוב.
שם הספר
"אמריקנה" הוא כינוי היתולי, ביקורתי, שאותו משייכים ניגרים לבני עמם ששבו משהות ממושכת בארצות הברית (או באנגליה), שתי ארצות שהן מחוזות חפץ נכספים. זהו כינוי שמביע זלזול בהתנהגויות "מערביות" שנחשבות חוצפה וגסות רוח לעומת הנימוסים הניגריים ונטען שניגרים ששוהים זמן רב מחוץ לניגריה מאמצים התנהגויות כאלו, למשל בניגריה אם מישהו מעניק לחברו סיוע כספי, הוא מקפיד לעשות זאת כמעט בחשאי, כדי לחסוך מהמקבל מבוכה. ניגרי שאימץ לעצמו התנהגויות מערביות מגיש את הכסף ומציע לחברו למנות את השטרות. מנקודת מבט ניגרית זהו מעשה שלא יעשה.
פרסים והוקרה
הספר נבחר כאחד מ-10 הספרים הטובים ביותר לשנת 2013 על ידי עורכי The New York Times Book Review. הספר זכה בפרס "National Book Critics Circle Award" ב־2013 והיה מועמד לפרס לסיפורת מאת נשים ב־2014 שבו זכתה דונה טארט
במרץ 2017 נבחר "אמריקנה" לספר שחייבים לקרוא כאשר חמישים אלף איש בניו יורק הצביעו לראשונה ברחבי העיר בפרויקט שנקרא "ספר אחד, ניו יורק אחת" כחלק מיוזמת קריאה קהילתית המעודדת את כל תושבי העיר לקרוא את אותו ספר. תושבי ניו יורק שבחרו באמריקנה יכלו לקרוא אותו בחינם במשך 90 יום, באינטרנט, להאזין לו בגרסה מוקלטת, או לשאול אותו מהספריות הרבות הפזורות ברחבי העיר. כמו כן נערכו בניו יורק אירועים שונים, הקשורים בספר.
Mythic Quest
Mythic Quest (ידועה גם בשם Mythic Quest: Raven's Banquet בעונה הראשונה; בעברית: מסע אגדי) היא קומדיה אמריקאית המשודרת באפל TV פלוס. הסדרה עלתה לשידור ב-7 בפברואר 2020 ומציגה חברה לפיתוח משחקי וידאו ("סטודיו משחקים") שמפיק משחק תפקידים בדיוני שנקרא Mythic Quest. העונה השנייה שודרה החל מ-7 במאי 2021. בסדרה הופקו גם שני פרקים מיוחדים, הראשון שבהם "Quarantine" ששודר ב-22 במאי 2020 והשני "Everlight" ששודר ב-16 באפריל 2021, לפני עליית העונה השנייה.
באוקטובר 2021, חודשה הסדרה לעונה שלישית ורביעית; העונה השלישית עלתה לשידור בנובמבר 2022.
עלילה
לאחר שבסוף העונה הראשונה מקדם אייאן את פופי להיות מנהלת קריאייטיב שותפה, השניים מתקשים בעבודה המשותפת על הרחבה חדשה נוספת ומחליטים לעבוד בנפרד - אייאן על ההרחבה ״זאוס״ ופופי על ההרחבה ״הרה״, מהלך שמלחיץ את דייוויד מקצועית ואישית כיוון שהוא מזכיר לו את הגירושים של הוריו, ואם הגירושים שלו עצמו. הפילוג מערער עוד יותר את מערכת היחסים המתוחה ואת האגואים השבריריים של אייאן ופופי ומסכן את הסטודיו כולו.
פיתוח
ב-9 באוגוסט 2018 פורסם שאפל רכשה סדרה קומית חדשה שנוצרה על ידי רוב מקאלהני, מייגן גנץ וצ'ארלי דיי, במסגרת שירות הסטרימינג החדש שהחברה תכננה להשיק כשנה מאוחר יותר.
בפיתוח הסדרה השתתפה גם חברת משחקי המחשב יוביסופט. רוב מקאלהני, מיוצרי הסדרה, אמר כי הרעיון לפיתוחה נבע מפנייה של החברה בדבר הפקת תוכנית טלוויזיה בנושא משחקי מחשב. במהלך הדיונים הראשונים הוזמן מקאלהני לאולפני יוביסופט מונטריאול, שם ראה את הפוטנציאל של סדרה כזו. החברה סייעה בנושאים נוספים כמו פיתוח המשחק שמוצג בסדרה ותרמה חפצי אומנות לצילומים. כמו כן, מטעם החברה השתתפו גם בכתיבה במטרה לשמור על קרבה לעולם הגיימינג במציאות.
צילומים
במרץ 2019 דווח שצילומי העונה הראשונה הסתיימו.
צילומי ועריכת הפרק המיוחד "Quarantine" התרחשו במהלך מגפת הקורונה והסתיימו בתוך שלושה שבועות, הכל מרחוק כשאפל סיפקה ציוד לצילומים, בין השאר אייפונים.
צילומי העונה השנייה של הסדרה התעכבו בנובמבר 2020 כשכמה מעובדי ההפקה נדבקו בקורונה. בדצמבר אותה שנה דווח שאף שרוב מקאלהני טען כי עד אותה עת היו "אפס עדויות להדבקה במקום העבודה", לפחות 12 עובדים שהיו במגע הדוק ביניהם נדבקו בקורונה, מה שגרם לעיכוב נוסף בצילומים.
ביקורות
Mythic Quest זכתה בעיקר לביקורות אוהדות. בין היתר נכתב על הסדרה כי היא "כתובה בצורה חכמה, מבוצעת בצורה חדה וסנטימנטלית בלי לאבד את חוש ההומור".
תומאס פיליפס
ביוגרפיה וקריירה
פיליפס נולד בדאדלי, בווסטרשייר. לאחר שלמד ציור על זכוכית בבירמינגהם אצל פרנסיס אגינטון.
הוא נסע ללונדון בשנת 1790 עם המלצה לבנג'מין וסט, שמצא לו עבודה על חלונות הזכוכית של קפלת סנט ג'ורג' בווינדזור. בשנת 1791 הוא הפך לסטודנט באקדמיה המלכותית לאמנויות, שם, בשנת 1792 הציג נוף של טירת וינדזור, ובשנתיים הבאות הציג את מותו של ארל משרוסברי, בקרב קסטילון, רות ונעמי, אליהו מחזיר את הבן של האלמנה ותמונות אחרות.
לאחר 1796 הוא התרכז בציור פורטרטים. עם זאת, התחום הזה היה תחרותי מאוד עם ציירים כמו ג'ון הופנר, ויליאם אוון, תומאס לורנס ומרטין ארצ'ר שי שהתחרו על לקוחות. כתוצאה מכך, בין השנים 1796–1800, עבודותיו שהוצגו היו דיוקנאות חסרות שם וללא חשיבות רבה מבחינה היסטורית.
בשנת 1804 נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית, יחד עם המתחרה, ויליאם אוון. בערך באותה תקופה עבר לרחוב בכיכר הנובר, לונדון, שם התגורר עד סוף חייו. הוא הפך לאקדמאי מלכותי בשנת 1808, והציג את עבודת הדיפלומה שלו "ונוס ואדוניס", אולי הטובה ביותר בנושאי היצירה שלו, מלבד "גירוש מגן העדן". בינתיים שמו הלך והתפרסם, ובשנת 1806 צייר את הנסיך מוויילס, המרקיזה מסטאפורד, משפחת מרקוס מסטאפורד, ואת לורד ת'רלו. בשנת 1807 הוא שלח לאקדמיה המלכותית את דיוקנו הידוע של ויליאם בלייק, המוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית, לונדון, שנחקקה על ידי לואיג'י שיאבונטי, ואחר כך נחרטה על ידי ויליאם בל סקוט.
תרומתו לתערוכת האקדמיה בשנת 1809 כללה דיוקן של סר ג'וזף בנקס, שני דיוקנאות של לורד ביירון. בשנת 1818 הציג דיוקן של סר פרנסיס צ'נטרי, ובשנת 1819, של המשורר ג'ורג' קראב.
בשנת 1825 נבחר לפרופסור לציור באקדמיה המלכותית, במקומו של הנרי פוסלי, וכדי להתאים את עצמו לתפקידו ביקר באיטליה וברומא יחד עם ויליאם הילטון, וסר דייוויד וילקי, שאותו הם פגשו בפירנצה. הוא התפטר מתפקיד הפרופסור בשנת 1832, ובשנת 1833 פרסם את "הרצאותיו על ההיסטוריה ועקרונות הציור".
פיליפס צייר גם דיוקנאות של וולטר סקוט, רוברט סותי, תומאס קמפבל (משורר), ג'וזף הנרי גרין, סמואל טיילור קולרידג', סר אדוארד פארי, סר ג'ון פרנקלין, דיקסון דנהאם. מלבד אלה הוא צייר דיוקנאות של סר דייוויד וילקי, הדוכס מיורק (לבית העירייה, ליברפול), סר האמפרי דייווי, סמואל רוג'רס, מייקל פאראדיי, ג'ון דלטון. גם את דיוקנו של נפוליאון הראשון, שצויר בפריז בשנת 1802, לא בציור ישיר, אלא בהסכמת הקיסרית ג'וזפין, שהעניקה לו הזדמנויות להתבונן בנפוליאון בזמן ארוחות הערב.
פיליפס כתב מאמרים מזדמנים רבים על האמנויות היפות, במיוחד עבור "Cyclopaedia" של ריס, וגם ספר זיכרונות של ויליאם הוגארת למהדורה של ג'ון ניקולס.
ג'ון פרטרידג' וג'ון ויליאם רייט (1802–1848), היו תלמידיו.
פיליפס נפטר בלונדון, ב-20 באפריל 1845, והובא לקבורה של קפלת סנט ג'ון ווד.
משפחתו
פיליפס התחתן עם אליזבת פרייזר מפיירפילד, ליד אינברנס. נולדו להם שתי בנות ושני בנים, שהגדול מהם, ג'וזף סקוט פיליפס, הפך למפקד בתותחנים בנגאלים ומת בווימבלדון, סארי, ב־18 בדצמבר 1884, בן 72.
בנו הצעיר, הנרי וינדהאם פיליפס (1820–1868) היה צייר פורטרטים וקפטן בחיל ההתנדבות של האמנים.
וינסנט מאסי
צ'ארלס וינסנט מאסי (באנגלית: Charles Vincent Massey; 20 בפברואר 1887 – 30 בדצמבר 1967) היה עורך דין ודיפלומט קנדי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-18 במניין מאז איחוד קנדה והראשון בתפקיד שהיה יליד קנדה.
מאסי נולד למשפחה רבת השפעה מטורונטו והתחנך באונטריו ובאנגליה וסיים תואר במשפטים. בעת לימודיו באוניברסיטת אוקספורד הוא התיידד עם מי שלימים יכהן כראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג. ב-1917 הוא התגייס לשירות בצבא קנדה עד לתום מלחמת העולם הראשונה. לאחר ששימש תקופה קצרה כשר בלי תיק בקבינט ממשלת קנדה, הוא החל בקריירה הדיפלומטית שלו ושירת כשגריר קנדה בארצות הברית וכנציב העליון של קנדה בבריטניה. לאחר שובו של מאסי לקנדה ב-1946, הוא עמד בראש הוועדה המלכותית לאומנויות בין השנים 1949 – 1951 שתוצאות עבודתה רוכזו בדוח שכתוצאה ממנו הוספו הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה ומועצת האומנויות של קנדה לרשימת הגופים שמקבלים תמיכה ממשלתית. ב-1952 הוא מונה למושל הכללי על ידי המלך ג'ורג' השישי בהמלצתו של ראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן. הוא החליף בתפקיד את הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס וכיהן בתפקיד עד שהוחלף ב-1959 על ידי ז'ורז' ואניה. מאסי היה האדם הראשון שנולד בקנדה וכיהן בתפקיד המושל הכללי שלה ומינויו הוכח כהצלחה בהעברת התפקיד מאישים שנמנו על מעמד האצולה ונולדו מחוץ לקנדה.
בספטמבר 1925 צורף מאסי למועצת המלוכה של קנדה ועקב כך הוענק לו התואר "הנכבד" (The Honourable). לימים, כמושל הכללי לשעבר, הוא היה זכאי להיקרא לכל ימי חייו בתואר הבכיר יותר The Right Honourable. הוא המשיך בפעילותו הפילנתרופית וייסד את קולג' מאסי באוניברסיטת טורונטו ואת סדרת ההרצאות הנקראת על שמו (Massey Lectures).
ראשית חייו
מאסי נולד בטורונטו כבנם של אנה (לבית וינסנט) וצ'סטר דניאל מאסי, בעליה של חברת מאסי-האריס (קודמתה של החברה לייצור טרקטורים מאסי פרגוסון) ואביה של אחת המשפחות העשירות ביותר בעיר. משפחת מאסי, שהיא משפחה בעלת שורשים אמריקאים, היגרה ב-1630 מצ'שייר, אנגליה למושבת מפרץ מסצ'וסטס. היא הייתה משפחה שהחזיקה באדיקות באמונה המתודיסטית ולקחה חלק חשוב בחיים הדתיים, התרבותיים והחינוכיים המקומיים, כולל הקמתם של אוניברסיטת ויקטוריה ואולם מאסי בטורונטו ובנייתה של הכנסייה המטרופולינית המאוחדת בעיר. כך גדל וינסנט מאסי בחוגי החברה הגבוהה של טורונטו, והייתה לו נגישות למגוון רחב של משפחות וחוגים חברתיים לכל אורך חייו, בדומה לאחיו הצעיר, השחקן ריימונד מאסי, אחייניתו אנה מאסי ואחיינו דניאל מאסי, שחקנים אף הם.
מאסי גדל בבית משפחתו ברחוב ג'רוויס שבטורונטו והתחנך בסנט אנדרוז קולג' שבאורורה, אונטריו. הוא למד בקולג' האוניברסיטה של אוניברסיטת טורונטו, אף על פי שלמשפחתו היו קשרים הדוקים לקולג' ויקטוריה. ב-1907 הוא התגייס לרגימנט הרובאים של המלכה בקנדה והצטרף ל"אגודת קאפה אלפא", שם הוא הכיר את מי שהיה חברו הקרוב במשך כל ימי חייהם ולימים ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג. לאחר שהשלים את חוק לימודיו שלוש שנים לאחר מכן בתואר ראשון בהיסטוריה ובאנגלית, המשיך מאסי את לימודיו בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים לימודי תואר שני בהיסטוריה.
מתוך תחושתו מאז ימי לימודיו באוניברסיטת טורונטו שלמוסד חסר מקום מתאים לפעילות החוץ-לימודיות של 4,000 תלמידיו, הוא תרם ב-1911 סכום של 16,290 דולר להשלמת הסכום שהסטודנטים כבר אספו להקמת מרכז לסטודנטים ולאחר מכן הוא ניהל את מערך התרומות ואת תהליך הבנייה. ב-1913 הוא שב לטורונטו והיה לדקאן המעונות באוניברסיטת ויקטוריה שאותם תרם קודם לכן אביו, "אולם בורווש", וכן שימש כמרצה להיסטוריה מודרנית בקולג'. עם כניסתה של קנדה למלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוצב מאסי כקצין במחוז הצבאי מספר 2 והתבקש לעבוד עבור ועדת המלחמה של הקבינט. ב-4 ביוני 1915 נשא מאסי לאישה את אליס פרקין, בתו של סר ג'ורג' רוברט פרקין, מנהל קולג' קנדה העליונה ומזכיר קרן רודז. דרך נישואיו היה מאוחר יותר מאסי לדודו של הוגה הדעות הפוליטי ג'ורג' גרנט ולאחי סבו של ההיסטוריון והפוליטיקאי מייקל איגנטייף. וינסנט ואליס הביאו לעולם שני בנים: ליונל מאסי (1965-1916) והארט פרקין וינסנט מאסי השני (1996-1918). עם תום המלחמה שוחרר מאסי מהשירות הצבאי.
עם שובו לחיים האזרחיים החל מאסי ב-1921 לנהל את עסקיו של אביו ובמקביל החל להיות מעורב בפעילות פילנתרופית, לרוב בתחומי אומנות וחינוך, כמו פעילות איסוף התמונות והפסלים עבור מוסד מאסי שאותו הוא הקים ב-1918. בשנה שלאחר מכן הושלמה בנייתו של המרכז לתרבות ולספורט של אוניברסיטת טורונטו והוא הוקדש לזכרו של סבו של מאסי, הארט מאסי, ונקרא בית הארט. במקביל לעבודתו כנשיא חברת מאסי-האריס היה מאסי פעיל כשחקן חובב וכבמאי בתיאטרון של המעונות. ב-1925 הוא פרש מעיסוקיו אלה ובזכות חברותו עם מקנזי-קינג הוא מונה כשר בלי תיק בממשלתו. הכוונה הייתה שמאסי, כשר בקבינט, יהיה גם חבר בבית הנבחרים של קנדה, אך הוא הפסיד בבחירות הכלליות שנערכו ב-29 באוקטובר 1925 כאשר התמודד בהן כנציג מחוז הבחירה של דורהאם. בעקבות זאת הוא התפטר מתפקידו כשר, אך הוא היה חבר במשלחת הקנדית לוועידת האימפריה של 1926, שם הוא היה שותף לניסוחה של הצהרת בלפור שבמסגרתו חוללו שינויים כבירים בתפקידי המונרך והמשנים למלך בכל רחבי האימפריה הבריטית.
קריירה דיפלומטית
ב-25 בנובמבר 1926 מינה המושל הכללי של קנדה, המרקיז מווילינגדון, בעצת מקנזי קינג, את מאסי לתפקיד השגריר הראשון של קנדה בארצות הברית. קודם לכן, לפני הצהרת בלפור, היו נציגה הדיפלומטים של קנדה ברחבי העולם בדרג של ממונה על היחסים ומאסי, כאמור, היה הראשון שהוגדר בדרג מלא של שגריר. על אף הראשוניות של תפקידו בוושינגטון די. סי., תקופת כהונתו שם נעדרה אירועים מיוחדים ובאמצע שנות השלושים הוא שב לקנדה, שכן מקנזי קינג העלה את שמו כמועמד לתפקיד הנציב העליון לבריטניה. אך חמישה ימים בלבד לאחר שמאסי עזב את וושינגטון, הובסה ממשלת המפלגה הליברלית של קנדה בראשותו של מקנזי קינג בבחירות הכלליות ואת מקומו כראש הממשלה תפס ריצ'רד בדפורד בנט. ראש הממשלה החדש התנגד למועמדותו של מאסי לתפקיד נציגה של קנדה בלונדון על רקע העובדה שמאסי, כחבר לשעבר בממשלה הליברלית, לא זכה לאמונה של הממשלה השמרנית.
החל מ-1932 היה מאסי הנשיא של הפדרציה הליברלית הלאומית של קנדה. לפני כן המפלגה הליברלית הייתה גוף מפורד ובלתי רשמי של ישויות לאומיות, מחוזיות ואזוריות ללא ארגון מרכזי בר קיימא. שלוש שנים לאחר מכן שבה המפלגה הליברלית לשלטון ומקנזי קינג חזר לתפקיד ראש הממשלה. חודש לאחר מכן, ב-8 בנובמבר 1935 מונה מאסי לתפקיד הנציב העליון מטעם ממשלת קנדה בבריטניה. הוא הגיע לבית קנדה בלונדון, שם הוא מצא את מי שלימים יכהן גם הוא כמושל הכללי של קנדה וכמחליפו בתפקיד זה, ז'ורז' ואניה, ששימש אז בתפקיד מזכירו האישי. השניים ניהלו את הפעילות הדיפלומטית השוטפת, אך במהלך שנת 1936, היה על מאסי להתמודד עם מותו של המלך ג'ורג' החמישי ועם העלייה למלוכה של המלך החדש, ולפני שבולי הדואר החדשים הגיעו למאסי כדי שיגיש אותם לאישורו של המלך החדש, אדוארד השמיני, התפטר זה האחרון ובמקומו עלה למלוכה אחיו הצעיר, דוכס יורק שמלך בשם ג'ורג' השישי.
במשך כל תקופת כהונתו כנציב העליון עשה מאסי שימוש בקשריו כדי להזמין לבית קנדה אסופה של אישים מהחברה הגבוהה. שניים מאישים אלו היו הויקונט אסטור ורעייתו ננסי אסטור, ששניהם היו גרעין של קבוצת אנשי אצולה, שעליהם נפוצו שמועות על נטיותיהם הגרמנופיליות, ולא רק שהם נטו לתמוך במדיניות הפיוס כלפי אדולף היטלר, הם גם תמכו ביחסים ידידותיים עם גרמניה הנאצית. אף על פי שנטען שההאשמות הללו היו מוגזמות, ההיסטוריונים אירווינג אבלה והרולד טרופר טענו בספרם "לא כלום זה יותר מדי: קנדה ויהדות אירופה 1948-1933" (None is Too Many: Canada and the Jews of Europe 1933-1948) שמאסי היה תומך נלהב בהסכם מינכן ופעל בשיתוף פעולה עם נבחרי ציבור ועם אישים אחרים בממשלת קנדה, כולל מקנזי קינג וארנסט לפוינט, להציב מכשולים בדרכם של הפליטים היהודים שנמלטו מאירופה לקנדה, או אפילו אלה שעשו שימוש בקנדה כתחנת מעבר בנתיב בריחתם לארצות אחרות. בכל אופן, מדיניות ההגירה הקנדית העדיפה באותה תקופה אנשי מקצוע מיומנים בחקלאות, העדפה שהוציאה מאוכלוסיית המהגרים הפוטנציאלים את רוב היהודים, שברובם היו תושבי ערים וממשלת מקנזי קינג התנגדה לשינוי במדיניות זו. שבעה עשורים לאחר מכן יהיו ההאשמות הללו כלפי מאסי הבסיס למערכה לשינוי שם בית הספר התיכון בעיר וינדזור, אונטריו שבמקור נקרא על שמו של מאסי.
על כל פנים, מאסי היה פטריוט קנדי ובריטי ופעל לא רק להגדיל משמעותית את המאמץ המלחמתי מרגע שמלחמת העולם השנייה פרצה, אלא הוא גם שימש בו-זמנית ב-1936 כנציגה של קנדה בחבר הלאומים, בין השנים 1941 – 1945 כנאמן של הגלריה הלאומית וגלריית טייט בלונדון ובנוסף שימש כיושב הראש של מועצת המנהלים של גלריית טייט בין השנים 1943 – 1945. על פועלו זה הוענק לו בשנת 1946 על ידי המלך ג'ורג' השישי תואר חבר מסדר עמיתי הכבוד ועם שובו לקנדה הוא המשיך לעסוק באותם תחומים. בין השנים 1948 – 1952 הוא שימש כיושב ראש הגלריה הלאומית של קנדה ובמקביל, בין השנים 1948 – 1953 כנשיא אוניברסיטת טורונטו. ב-1949 הייתה מומחיותו של מאסי בתחום האומנות ליתרון כאשר הוא מונה לראש הוועדה המלכותית הלאומית לאומנויות שבסופו של דבר הגישה דוח ב-1951 שבעקבותיו הוקמו הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה והמועצה לאומנויות של קנדה. את פועלו זה המשיך מאסי על אף מותה של אשתו ביולי 1950.
המושל הכללי של קנדה
כהונתו של מאסי בתפקיד המושל הכללי של קנדה הייתה יוצאת דופן בכך שהוא היה האדם הראשון שכיהן בתפקיד שהיה יליד קנדה. קודם לכן, כל המושלים הכלליים מאז איחוד קנדה נולדו בחלקים אחרים של האימפריה הבריטית. כאלמן, הוא היה המושל הכללי הלא נשוי היחידי שהתגורר באחוזת רידו. בדרך כלל, אשת המושל הכללי שימשה כמארחת וכמנהלת משק הבית של האחוזה. במקרה של מאסי, מי ששימשה בתפקיד זה הייתה כלתו, ליליאס מאסי, אף על פי שהיא לא נקראה בתואר "הוד מעלתה" כפי שנקראו תמיד נשות המושלים הכלליים.
מועמדותו לתפקיד
ב-1 בפברואר 1952 הוכרז מטעם משרד ראש ממשלת קנדה שהמלך ג'ורג' השישי, אישר את המלצתו של ראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן למנות את מאסי כיורשו של הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס בתפקיד המושל הכללי של קנדה. חמישה ימים לאחר מכן מת המלך, ומאסי, עם כניסתו לתפקיד היה ליליד קנדה הראשון ששימש כנציגה של בתו של ג'ורג' השישי, המלכה אליזבת השנייה. כדי לכבד את המלך המנוח, אופן החלפת המושלים הכלליים היה שונה מעט מהרגיל. הלורד אלכסנדר יצא בחשאי מקנדה זמן קצר לאחר ההכרזה על מינויו של מאסי כיורשו והשאיר את נשיא בית המשפט העליון של קנדה, טיבדאו רינפרט, כממלא מקומו, שכן מאסי היה אז עדין בלונדון. בשל העובדה שהוא היה חבר המועצה המלכותית, הוא נכח במועצת העלייה של המלכה ב-7 בפברואר.
כהונתו
ב-28 בפברואר 1952 הושבע מאסי לתפקיד המושל הכללי של קנדה בטקס שנערך באולם הסנאט הקנדי, שם הוענק לו עיטור הכוחות הקנדיים (שלאחר מכן הוענק לכל המושלים הכלליים עם כניסתם לתפקיד). בכל אופן, החודשים הראשונים לכהונתו של מאסי התנהלו בצנעה בשל האבל הרשמי שהוכרז על מותו של ג'ורג' השישי. רק לאחר הכתרתה של המלכה ב-2 ביוני 1953 השתתף מאסי לראשונה כמושל כללי באירוע רשמי כלשהו. לרגל האירוע הוא החזיר את השימוש בכרכרה המלכותית כאשר הוא הוסע בה כשהוא מלווה במשמרות של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה בדרכו מאחוזת רידו לגבעת הפרלמנט באוטווה, שם הוא נשא לפני הקהל שהתאסף שם את נאום ההכתרה של המלכה ששודר בכל רחבי העולם באמצעות הרדיו. הוא גם העניק לכל ילד שנולד באותו יום כף של כסף.
מאסי אירח את המלכה ואת בן זוגה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו באוטווה בשלוש הזדמנויות בביקורם בקנדה ב-1957, כולל באחוזתו הפרטית, בטרווד שליד פורט הופ, אונטריו. הוא גם אירח כמה מנהיגי מדינות זרות, כולל נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ב-13 בנובמבר 1953. כמחוות נגד, הוזמן מאסי על ידי אייזנהאואר לביקור גומלין בוושינגטון, שם, ב-4 במאי 1954, הוא נאם בישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
מאסי הקדיש את מרצו לאיחוד התרבויות המגוונות של קנדה. הוא סייר בכל רחבי הארץ, תוך שהוא עושה שימוש בכל אמצעי התחבורה האפשריים, כולל קאנו ומזחלת כלבים ונשא נאומים בהם הוא קידם את רעיון הדו-לשוניות, כעשרים שנה לפני שרעיון זה הפך למדיניות רשמית. לצד התפקידים הטקסיים הרגילים שהוא מילא כמושל הכללי, כמו חנוכת המשכן החדש של מוזיאון ססקצ'ואן המלכותי ב-1955, נאומו ביום הדומיניון ב-1958 וחנוכת השידור הטלוויזיוני הלאומי הראשון של תאגיד השידור הקנדי CBC, מאסי סייר ברחבי הצפון הארקטי של קנדה, ערך מסעות למקומות כמו פרובישר ביי והול ביץ' שבטריטוריות הצפון-מערביות, נפגש עם אינואיטים מקומיים, השתתף בפעילויותיהם וצפה בחייהם. במהלך כהונתו כמושל הכללי היה מאסי גם מעורב בענייני קולג' קנדה העליונה, תרם כספים והשקיע מזמנו למוסד ובתמורה הם כיבדו אותו בקריאת חלקים מהקמפוס על שמו. כחלק ממאמציו לאיחוד העם הקנדי, שאף מאסי לייסודה של מערכת כיבודים ועיטורים נפרדת עבור קנדה. אף על פי שמהלך זה לא קרם עור וגידים במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי, הוא סייע להניח את היסודות למערכת זו שיושמה על ידי יורשו בתפקיד, וב-1967, חודשים ספורים לפני מותו, היה מאסי בין הראשונים שהוענק להם התואר שותף של מסדר קנדה.
קידום התרבות
הביוגרף קלוד ביזל האמין שהתקופה שבה השפעתו של מאסי בלטה באופן מיוחד הייתה בין השנים 1949 – 1959, כאשר מאסי "תרם את תרומתו העיקרית. יותר מכל אחד אחר בקנדה, הוא היא אחראי על הרחבת העניין באומנויות ובספרות משולי ההתעניינות הלאומית אל מרכזה. זה היה הישג ראוי לשמו". ברוח זו מאסי הנהיג את הענקתם של פרסים על הישגים אומנותיים, כמו "מדליית המושל הכללי לאדריכלות" והוא קידם את התפיסה של פסטיבל אומנויות לאומי שנתי, שבהמשך הפך למרכז הלאומי לאומנויות. יותר מכך, מאסי יזם ב-1954 את הענקת מדליית הזהב של המושל הכללי ללשכת רואי החשבון וב-1959 את הענקת מדליית מאסי לחברה הגאוגרפית המלכותית הקנדית.
שנותיו האחרונות
עם סיום תפקידו כמושל הכללי פרש מאסי לאחוזתו הכפרית, בית בטרווד שבכפר קנטון, ליד פורט הופ שבאונטריו. עבור שירותו את הכתר, הוענקה לו על ידי המלכה השרשרת הוויקטוריאנית המלכותית, ובכך הוא היה לאדם השני שלא היה בן משפחת המלוכה או ראש מדינה והקנדי הראשון ואחד מתוך שני הקנדים היחידים שהוענק להם כיבוד זה. זמן קצר לפני סיום תפקידו כמושל הכללי כתבה לו המלכה: "ברצוני לשלוח לך את איחולי ואת תודתי הכנה לאופן שבו ביצעת את תפקידיך. אני יודעת שכנציגי האישי שאפת תמיד לשמור על אופי היחסים הנכון בין הכתר לבין העם הקנדי. אני אסירת תודה לך, שכן אני רואה זאת כפונקציה החשובה ביותר בין המרכיבים הרבים של התפקיד שמילאת בהצטיינות". המלכה ביקשה למנות את מאסי כחבר במסדר הבירית, אך ראש הממשלה, ג'ון דיפנבייקר, לאחר שנועץ בחברי הקבינט, ייעץ למלכה לא להעניק את הכיבוד.
מאסי המשיך בפעילותו הפילנתרופית, הקדיש את זמנו לניהול "מוסד מאסי" ותרם רבות לאוניברסיטת טורונטו. תרומתו להקמת בית הארט באוניברסיטה הותנתה בכך שהבניין ישמש לגברים בלבד ורק לאחר מותו, ב-1972 התאפשר השימוש בבניין גם לנשים. בעוד שבית הארט משך את עיקר תשומת לבו של מאסי, הוא גם הרחיב את מגוון תרומותיו לאוניברסיטת טורונטו עם הקמתו ב-1963 של קולג' מאסי, שבן חסותו של מאסי, רוברטסון דייוויס, מונה כמנהלו הראשון. ב-1961 החלו להתנהל "הרצאות מאסי" שעוסקות בסוגיות חשובות מפיהם של הוגי דעות מובילים.
אהרן מונדשיין
אהרן מונדשיין (1944 – כ"א באלול תש"פ, 10 בספטמבר 2020) היה חוקר תנ"ך ומרצה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב למרדכי שמואל וחיה (לבית שטיין). למד בישיבת מרכז הרב, בפרט אצל הרב הנזיר.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1973 סיים בהצטיינות תואר ראשון בתנ"ך ולשון. בשנת 1977 סיים תואר שני בתנ"ך, אף הוא בהצטיינות, ובשנת 2001 סיים את לימודי הדוקטורט בתנ"ך בציון מעולה. את הפרופסורה קיבל בשנת 2011.
הדיסרטציה שלו עסקה במחקרים במשנתם הפרשנית של רש"י ושל ר' אברהם אבן עזרא והתזה שלו עסקה בפירוש הקצר של אבן עזרא לספר דניאל. לאורך שנים פרסם ספרים ומאמרים רבים על הגותו של האבן עזרא.
בשנים 1979–2003 לימד באוניברסיטת תל אביב בחוג למקרא. משנת 1988 הרצה לתנ"ך במכללת תלפיות ומשנת 2012 במכללת גבעת וושינגטון ללימודי תואר שני. בעבר לימד במכללה האקדמית לחינוך ע"ש א"מ ליפשיץ, ירושלים. שימש חוקר בכיר ב"מכון לפרשנות המקרא היהודית" וכמרצה מן החוץ לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
התגורר בפתח תקווה. נפטר בכ"א באלול תש"פ, 10 בספטמבר 2020, בגיל 76.
חיים אישיים
בשנת ה'תשכ"ו נישא לאילה לבית ליברמן.
אחותו תמימה הייתה נשואה לרב יעקב משה סלומון. אחיו היה החוקר וההיסטוריון הרב יהושע מונדשיין.
בנו הוא הרב פנחס מונדשיין, דיין בבית הדין הרבני האזורי נתניה, ששימש כר"מ בישיבת מרכז הרב ומחבר סדרת הספרים 'שערי עיון'.
מיקה קרני
מיקה [מלכה] קרני (נולדה ב-21 באפריל 1972) היא זמרת-יוצרת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
קרני נולדה בקיבוץ רמת השופט, גדלה במושב מולדת שבצפון ואחר כך עברה לעיר כרמיאל. ניגנה על כינור מגיל צעיר. את הידע המוזיקלי רכשה בבית הספר הגבוה למוזיקה "רימון".
קרני החלה את דרכה ככנרת וזמרת ליווי של שלמה ארצי, ובראשית 1997 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה, שנשא את שמה. השיר "מיטשל", שהופיע באלבום, היה הבולט ביותר. האלבום זיכה אותה בתואר "תמלילנית השנה" מטעם אקו"ם. שירים נוספים שהתפרסמו: "בוקי", "כל קיץ" (דואט עם ארקדי דוכין) ו"יש לי אותך".
בינואר 2000 יצא אלבומה השני "סיפור אמיתי", שאת רוב שיריו כתב והלחין מיקי שביב, בן זוגה באותה עת. גם אלבום זה הניב להיטים, ובהם "אלול בעין כרם", "תגידי עכשיו", ו"נישקתי בחורה".
בשנת 2001 הוציאו שביב וקרני מיני-אלבום משותף שזכה להצלחה, בשם "עולם אחר", ובו שישה שירים, ביניהם גרסת כיסוי לשירה של ג'וזי כץ "אצלי הכל בסדר" ו"כנראה" איתו ביצעו בפסטיבל הזמר של אותה שנה.
ב-2002 הוציאה קרני את אלבומה השלישי "מרגע לרגע", בו כתבה מילים לשישה משירי האלבום. את שאר השירים כתבה אביבית רווח. להיטים מתוך האלבום היו: "רחמים", ו"סיפור אהבה".
ב-2004 הוציאה קרני את הסינגל "מגדלור", ואחריו אלבום הנושא גם הוא את השם "מגדלור". היה זה אלבום שונה מאלבומיה הקודמים בנטייתו למוזיקה אלקטרונית ופופ מסחרי יותר. סינגלים נוספים ממנו היו: "שיר מספר אחד", "קח" שאף נוצר עבורו גרסת רמיקס ו"מלחמות כאלו". גם אלבומה הבא, "פשוט וטוב" משנת 2006, היה בסגנון דומה. מתוך האלבום פשוט וטוב יצאו הסינגלים: "שניים בעולם", "פשוט וטוב" ו"רומיאו". בשנת 2007 הוציאה אלבום בשם "הבטחה" ובו שירי ארץ ישראל. האלבום כלל את הסינגלים: "שיר מצב", "הבטחה", "ארץ ילדות" ו"נתפייסה". האלבום כלל גרסאות כיסוי ל"נתפייסה" ו"היו לילות".
ביוני 2009 יצא הסינגל, "נהר הזמן" שהיה הראשון מאלבומה "חור בלב" שנגנז בסופו של דבר. ביולי הוציאה את הסינגל "פתאום הגיע קיץ". באוקטובר הוציאה את השיר "אהובתי" בדואט עם אלון אולארצ'יק. השיר יצא לרגל הסדרה "מגדלים באוויר".
ב-2011 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת הדוקו היומית "מחוברות" המשודרת בהוט 3, וכן ביצעה את שיר הפתיחה של עונה זו.
מאז 2011 מלמדת קרני ומלווה הרכבים בבית הספר הדתי למוזיקה "מזמור".
ב-2012 הוציאה את פרויקט "קול דודי", אלבום בו הלחינה שירים מספר "שיר השירים" מהתנ"ך. בין השירים הבולטים היו: אחות קטנה, קול דודי, מי זאת, פתח לי אהובי ו"בבואי אל הגן". האלבום לווה במופע מצליח.
ב-2014 הקליטה את אלבומה הבא "לצעוק בשקט". הסינגל הראשון יצא באוקטובר 2014 וקרוי "שביל". הסינגל השני יצא בדצמבר וקרוי "זה מתהפך עלי". כסינגל שלישי בחודש פברואר 2015 הוציאה דואט עם הזמר עידן חביב "שתי דקות מהחיים". הסינגל הרביעי והאחרון שיצא מתוך האלבום היה "יום אהבה שמח" שיצא באפריל 2015.
ביוני 2017 יצא השיר "לא תוותרי" כסינגל לרדיו. באוגוסט יצא השיר "כולנו דומים" שכתב יונתן גפן והלחינה קרני בעצמה. ביולי 2018 הוציאה את "קח אותי גבוה" לרדיו כסינגל ראשון לקראת אלבום אולפן חדש. באוקטובר 2018 יצא השיר "כשאתה טוב אליי" כסינגל שני לרדיו מתוך האלבום, בהפקת חן מצגר. בדצמבר 2018 הוציאה את השיר "יונים מהגג" כסינגל שלישי.
ב-6 ביולי 2020 שודר פרק בשם "הנס הכפול של מיקה" העוסק בקרני במסגרת תוכנית התחקירים "חשיפה" של חיים אתגר.
חיים אישיים
שמה המקורי של קרני היא "מלכה", והיא נקראה על-שם סבתה.
קרני נשואה ברביעית ואם לשישה. היא הייתה נשואה בעבר למיקי שביב, איתו גם נהגה להופיע מדי יום שישי בהופעות אינטימיות בביתם במושב אמירים. ב-2011 העתיק הזוג את מגוריו להרצליה והשניים הוציאו אלבום הנושא את השם "אלבום משפחתי". בשנת 2013 בני הזוג נפרדו. כיום קרני מתגוררת ברעננה.
סגנונה המוזיקלי
קרני אינה משתייכת לחברת תקליטים והיא מפיצה את המוזיקה שלה באופן עצמאי. סגנונה של קרני משלב רוק, ג'אז, בלוז ו-מוזיקת פופ. רוב שיריה הם פרי עטה ולדבריה, הושפעה בעיקר מג'וני מיטשל וריקי לי ג'ונס.
עורקי המעי הריק
עוֹרְקֵי הַמְּעִי הָרֵיק (TA: arteriae jejunales) הם קבוצת עורקים בבטן המסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ומספקים דם למעי הריק.
העורקים מסתעפים מעורק מתלה המעי העליון ועוברים בין שתי שכבות מתלה המעי, שם הם יוצרים קשתות עורקיות, המכונות גם קשתות ריולאן. מקשתות אלה יוצאים עורקים ישרים לעבר המעי הריק. לעומת עורקי המעי העקום, עורקי המעי הריק יוצרים מספר מועט יותר של קשתות, אך קשתות אלו ארוכות יותר.
יחסי איטליה–דנמרק
יחסי איטליה–דנמרק הם היחסים בין איטליה לדנמרק, אשר ראשיתם בשנת 1873. לדנמרק יש שגרירות ברומא, ולאיטליה יש שגרירות בקופנהגן. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היסטוריה
האמנה הראשונה בין דנמרק ואיטליה נחתמה ב-19 ביולי 1873. ב-21 במאי 1885 נחתם הסכם לסעד הדדי.
יחסי סחר
בשנת 1951 היה לדנמרק ואיטליה עודף גדול במאזן הסחר. היבוא האיטלקי הסתכם ב-130 מיליון קרונה דנית. היצוא האיטלקי הסתכם ב 203 מיליון קרונה דנית. בשנת 2008 היצוא הדני לאיטליה הסתכם ב -17.3 מיליארד קרונה דנית, והיצוא האיטלקי הסתכם ב -20.7 מיליארד קרונה דנית.
יחסי תרבות
דנמרק ואיטליה חתמו על הסכם תרבות בשנת 1956. ל-Società Dante Alighieri שתי ועדות בדנמרק. ישנם לימודי שפה איטלקית בשלוש אוניברסיטאות דניות.
ביקורים רשמיים
אלפרדו מנטיקה ביקר בדנמרק באוקטובר 2009; זו הייתה הפעם הראשונה שפוליטיקאי איטלקי ביקר בדנמרק, וגם הדיון הבילטרלי הראשון בין איטליה לדנמרק שלא נדון בבריסל, בלגיה.
משפחת ברזאני
משפחת ברזאני, נחשבת לאחת המשפחות המיוחסות בקרב יהדות כורדיסטן. העמידה מתוכה רבנים, שוחטים, ראשי ישיבות ודיינים במשך למעלה מארבע מאות שנה.
שורשי המשפחה וראשיתה
שרשי המשפחה מיוחס למשפחת "אדונים הלוי", משפחת לווים מיוחסת אשר על אבותיה נמנו חכמים כגון דונש בן לברט, דונש בן תמים ולדעת חלק מן החוקרים אף רב סעדיה גאון ורבי יצחק בן שלמה הישראלי.
אבי משפחת ברזאני, הרב נתנאל הלוי (אדוני) התגורר בכפר, ועל שמו נקראת משפחת ברזאני. הוא שימש כמנהיגה הרוחני של יהדות צפון עיראק. לאחר בריחתו מבארזאן לעיר מוסול, יסד בנו הרב שמואל בעיר ישיבה, וזו משכה אליה תלמידים מכל רחבי המזרח.
לאחר פטירתו של הרב שמואל, ושל חתנו-יורשו - הרב יעקב מזרחי, עמדה בצד נדיר, בראשות ישיבה זו אישה, בתו - הרבנית אסנת ברזאני. צאצאיה של אסנת, וענפים אחרים של המשפחה, כיהנו לאחר פטירתה למשך מאות בשנים, כרבנים ראשיים בערים וקהילות רבות של יהודי בבל אשר ביניהן: בגדאד, מוסול, ארביל, עמדיה וקהילות רבות נוספות.
על פי המסורת ואילנות יוחסין שנשתמרו בחלק מענפי המשפחה, העמידה משפחה זו רצף של למעלה מ-22 דורות של רבנים שוחטים ודיינים.
מצאצאי המשפחה
צאצאי משפחת ברזאני שימשו בין ראשי הציבור בעיראק וכורדיסטן במשך מאות שנים. כמה מבניה היו רבניה הראשיים של יהדות בבל, אבות בתי דין, רבני ערים, שוחטים, פייטנים ומחברי ספרים.
להלן רשימה של חלק מהידועים שבצאצאים הישירים של משפחה זו:
ג'וני פלין (מוזיקאי)
ג'ון פטריק ויויאן פלין (באנגלית: John Patrick Vivian Flynn; נולד ב-14 במרץ 1983) הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי ושחקן אנגלי. פלין הוא הסולן והכותב של להקת ג'וני פלין והסאסקס ויט.
ראשית חייו וחינוך
פלין נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, בנם של אריק פלין, שחקן וזמר בריטי, וקרוליין פורבס. מנישואיו הראשונים של אביו יש לו שני אחים למחצה גדולים יותר, השחקנים ג'רום פלין ודניאל פלין, ואחות למחצה מבוגרת, קרי פלין, ומנישואיו השניים של אביו, אחות צעירה, לילי פלין, ששרה עם ה-Sussex Wit. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לבריטניה.
פלין זכה במלגה למוזיקה לבית הספר פילגרים, בית ספר עצמאי בעיר וינצ'סטר בהמפשייר, שם שר במקהלת אקפלה ונדרש לצורך קבלת מלגה, ללמוד לנגן על שני כלי נגינה: כינור וחצוצרה. מאוחר יותר לימד את עצמו גיטרה וזכה במלגה שנייה למוזיקה לבית הספר "בדאלס", בית ספר עצמאי בכפר סטיפ, ליד עיירת השוק פיטרספילד, גם היא בהמפשייר, לפני שעבר ללמוד משחק באקדמיה לאמנות הדרמטית של וובר דאגלס.
לפלין יש צלקות בפניו מנשיכה של בול טרייר בילדותו בדרום אפריקה.
קולנוע וטלוויזיה
לפלין היו תפקידים בסדרות הטלוויזיה בין היתר ב"רצח בפרברים", "הולבי סיטי" וב"ממלכה". הוא זכה לפרסום על תפקידו הראשי כ"דולף וגה" בסרט "מסע הצלב בג'ינס" משנת 2006.
בשנת 2011, כתב פלין את המוזיקה לסרט "Bag of Hammers".
בשנת 2013 לוהק פלין לסרט "שיר אחד", סרט בכיכובה של אן האת'וויי. פלין גילם מוזיקאי בשם ג'יימס פורסטר, שמסתבך עם הדמות שמגלמת האת'ווי, בעקבות תאונה בה מעורב אחיה.
בשנת 2014 שיחק פלין בתפקיד הראשי של דילן בסדרת הטלוויזיה "Scrotal Recall" ששודרה בערוץ 4. לאחר הצלחת הסדרה בנטפליקס, רשת הסטרימינג ביקשה להזמין עונה שנייה של 8 פרקים, ללא מעורבות של ערוץ 4, והפיקה את הסדרה בנובמבר 2016 בשם החדש "חולה אהבה". העונה השלישית של החלה ב-1 בינואר 2018.
בשנת 2015 הוא היה אחד מכוכבי קומדיית המצבים "קומדי סנטרל". בה הוא שיחק אחד משני אחים בוגרים שנאלצים לגדל את אחיהם הצעיר כשאמם נפטרה במפתיע. הסדרה הוצגה כגרסה הבריטית לסיטקום האמריקני "שני גברים וחצי".
בשנת 2017, הוא שיחק את אלברט איינשטיין הצעיר בסדרה "גאון" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. באותה שנה שיחק בסרט המתח האפל של הבמאי/הסופר מייקל פירס, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ויצא בבריטניה ב-27 באפריל 2018.
בשנת 2018 גילם פלין את ויליאם דובין בעיבוד טלוויזיוני לסדרה בהפקת ITV ואולפני אמזון ל"יריד ההבלים". הוא שיחק גם את "פליקס תולומייס" בעיבוד מיני-סדרה "עלובי החיים".
בשנת 2019 לוהק לתפקיד דייוויד בואי בסרט הדרמה "סטארדאסט" על פי תסריט מאת כריסטופר בל וביים גבריאל ריינג'.
בשנת 2020 הוא כיכב בסרט "אמה", לצד אניה טיילור-ג'וי, ביל ניי, ג'וש או'קונור. הוא כתב את השיר שהושמע במהלך כותרות הסיום, "מלכת הדבורים", שיצא כסינגל בזמן יציאת הסרט.
בשנת 2022 גילם את פרנסיס בסרט "החליפה".
תיאטרון
פלין ביצע תפקידים רבים על הבמה. בין היתר שיחק את קרטיס (אילוף הסוררת) וויולה (הלילה השנים עשר) בעונת 2007. הוא גם הופיע במחזות רבים, בהם מחזהו של ריצ'רד בין, "הכופר" בתיאטרון רויאל קורט בשנת 2011. ג'וני פלין לוהק לתפקיד לי במחזה "ירושלים", מחזה של ג'יז באטוורת', עליו הוא היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר. בקיץ 2012 הופיע פלין בהפקות תיאטרון שייקספיר גלוב ל"ריצ'רד השלישי", לצד מארק ריילנס, בתפקיד ויולה / סזריו במחזה הלילה השנים עשר עם ריילנס גם כן. ההפקות עברו לתיאטרון אפולו בווסט אנד עד פברואר 2013. במרץ 2013 פלין שיחק את התפקיד הראשי במחזהו של ברוס נוריס "הדרך הנמוכה" ברויאל קורט.
פרסים ומועמדויות
פלין הועמד בתחרות פרסי Evening Standard ובפרסי What's On Stage בקטגוריית הכוכב העולה החדש הטוב ביותר על תפקידו בסרט "The Heretic" בשנת 2012. הוא היה מועמד לפרס אוליבייה על תפקידו במחזה "ירושלים" באותה שנה. הוא זכה לציון לשבח בפרסי איאן צ'ארלסון לשנת 2012 על תפקידו כוויולה ב"הלילה השנים עשר" בתיאטרון גלוב.
מוזיקה
פלין הוציא כמה אלבומי אולפן. הוא כתב את כל התווים כולל שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "Detectorists" של ה-BBC. הוא הלחין את המוזיקה להפקת תיאטרון גלוב למחזה "כטוב בעיניכם". הוא חיבר מוזיקה לכמה סרטים, סדרות טלוויזיה והפקות תיאטרון. בשנת 2015 הוא הופיע גם באלבום מחווה אוסף לשירלי קולינס "שירלי בהשראה". לאחר הפסקה של שלוש שנים, הפיק פלין אלבום חדש בשם "Sillion" שיצא ב-24 במרץ 2017.
חיים אישיים
בשנת 2011 נישא פלין לביאטריס מינס, איתה הוא יצא לסירוגין שלמדו יחד בתיכון. יש להם שלושה ילדים ביחד; גבריאל, אידה ולורקה.
אחת מתשע
הקמת העמותה והרכבה
העמותה נוסדה בשנת 1994 על ידי נורית טולנאי וקבוצת נשים שחלו בסרטן השד ונתקלו בקשיים רבים בהתמודדות עם מחלתן, בהיעדר תמיכה ומידע מספיקים. הן הקימו רשת תמיכה של נשים וגורמי מקצוע, המאפשרת לחולות סרטן השד שלא לחוש עוד בושה ומבוכה לנוכח המחלה ומציעה להן סיוע משפטי, נפשי ורפואי. נכון ל-2019 עומדת בראש הוועד המנהל של העמותה עו"ד אירית פנט והמנכ"לית היא סיגל רצין.
בעמותה פעילים אנשי ונשות מקצוע ומומחים במגוון תחומים, בהם: עובדים סוציאליים, עובדים קהילתיים, פסיכולוגים המתמחים בפסיכואונקולוגיה, עורכי דין, רופאים ועוד.
לצד אנשי המקצוע, מעניקה העמותה תמיכה לחולות ולקרוביהן באמצעות מתנדבות, שהחלימו מסרטן השד ועברו הכשרה מיוחדת.
פעילויות העמותה
"אחת מתשע" מעניקה שירותי תמיכה, מידע ומיצוי זכויות לנשים חולות ולקרוביהן, ומובילה מדיניות מתקדמת ושוויונית ביחס למחלה. העמותה רואה חשיבות עליונה במאבק להכנסת תרופות לטיפול בסרטן השד לסל הבריאות.
בין שאר פעילויותיה:
גביע דייוויס 1956
גביע דייוויס 1956 הייתה התחרות ה-45 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך באדלייד, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 32 נבחרות שחולקו ל-3 בתים- "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-28-26 בדצמבר 1956 באדלייד, אוסטרליה. נבחרת אוסטרליה ניצחה נבחרת ארצות הברית עם תוצאה 0:5. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות ובפעם ה-13 בסך הכל.
בית אמריקה
הבית כלל 5 נבחרות. במשחק המוקדם נבחרת קנדה ניצחה את נבחרת האיים הקריביים.
בית אירופה
הבית כלל 24 קבוצות, כולל פקיסטן, צ'ילה, מצרים וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
סנדרה נילסון
סנדרה "סנדי" לין נילסון (באנגלית: Sandra "Sandy" Lynn Neilson; נולדה ב-20 במרץ 1956) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב מאולימפיאדת מינכן, כולל המדליה במשחה 100 מטר חופשי ושיאנית עולם.
גביע דייוויס 1956
בית המזרח
הבית כלל 3 נבחרות.
סנדרה נילסון
ביוגרפיה
נילסון נולדה בברבנק, קליפורניה. היא גדלה והתאמנה באל מונטה הסמוכה.
גביע דייוויס 1956
ישראל בגביע דייוויס
לאחר הפסקה של שנתיים, בשנת 1956 נבחרת ישראל חידשה את השתתפותה בתחרות. היא שובצה בבית אירופה ושיחקה נגד נבחרת נורווגיה.
סנדרה נילסון
ביוגרפיה
בכינוס הפועל התשיעי שנערך במאי 1971 בישראל זכתה נילסון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.7 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקאלי, קולומביה בשנת 1971 זכתה נילסון ב-2 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.60 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.20 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:36.73 דקות, אחרי קנדה (4:35.50 דקות).
אלופה אולימפית
למרות שבמבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת מינכן (1972) וגם בשלב חצי הגמר במשחקים עצמם סיימה נילסון רק במקום שלישי, היא זכתה במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 58.59 שניות (9 מאיות השנייה איטי משיא העולם), לפני שירלי בבשוף בת ארצה (59.02 שניות) וכוכבת התחרות שיאנית העולם שיין גולד מאוסטרליה (59.06 שניות). בזכות ניצחון זה היא השתתפה בשני משחי השליחות וזכתה גם בהם ב-2 מדליות זהב נוספות ובשני שיאי עולם חדשים. במשחה ל-4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:55.19 דקות (כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 58.98 שניות), לפני מזרח גרמניה (3:55.55 דקות) ומערב גרמניה (3:57.93 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 4:20.75 דקות, במשחה חופשי ב"זינוק שליחים" היא קבעה תוצאה של 57.90 שניות, לפני מזרח גרמניה (4:24.91 דקות) ומערב גרמניה (4:26.46 דקות) ובכך הגשימה נערה זו בת ה-16 את החלום האמריקאי.
פ.ס.וו. איינדהובן
'''פ.ס.וו. איינדהובן (בהולנדית: PSV Eindhoven), או בשמה המלא איגוד הספורט פיליפס (Philips Sport Vereniging'''), היא קבוצת כדורגל מהעיר איינדהובן בהולנד, המשחקת בליגת העל ההולנדית. זכתה 24 פעמים באליפות הולנד, 11 פעמים בגביע ההולנדי, 14 פעמים בסופר קאפ ההולנדי, פעם אחת בגביע אופ"א ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות.
איינדהובן היא אחת מארבע קבוצות בהולנד (יחד עם אייאקס, פיינורד ואוטרכט) שמעולם לא ירדו לליגת המשנה.
הקבוצה בבעלות חברת מוצרי החשמל והאלקטרוניקה ההולנדית, פיליפס.
השנים הראשונות
המועדון נוסד בשנת 1913, ובשנת 1916 מחלקת הכדורגל העבירה את שמה מ"פיליפס אלפטל" ל"פ.ס.וו." (PSV) - ראשי תיבות של Philips Sport Vereniging, איגוד הספורט פיליפס.
עקב מלחמת העולם הראשונה, האפשרות הראשונה להיכנס לליגה הייתה בעונת 1915/1916. המשחק הראשון אי פעם של המועדון הסתיים בהפסד 3–2 מול קבוצת המילואים של וילם II ב-19 בספטמבר 1915. פ.ס.וו. עלתה לראשונה לליגה הבכירה ב-1918 ושוב ב-1921 לאחר שירדה שוב. הקבוצה ירדה ליגה בשנת 1925, אך שבה לליגה הבכירה ב-1926 ומאז ועד היום לא ירדה הקבוצה אף פעם מהליגה הבכירה.
בשנת 1955 היה פ.ס. וו. למועדון ההולנדי הראשון שהעפיל לגביע אלופי אירופה (ליגת האלופות כיום). שני המשחקים מול ראפיד וינה הסתיימו בהפסד 1–6 ו-1–0.
השנים המוצלחות
בעונת 1963/1964, עונה לאחר הזכייה בתואר האליפות הרביעי של המועדון, הגיעה הקבוצה לראשונה לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי פ.צ. ציריך.
בין השנים 1968–1972, אימן קורט לינדר את פ.ס.וו., קבוצתו הגיעה לשני גמרי גביע הולנד ולחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. בשנות השישים ותחילת ה-70, הכדורגל ההולנדי היה בשליטתם של אייאקס ופיינורד, עד למינוי של קיס רייברס למאמן ב-1972, מינוי אשר סימל את תחילת ההצלחה הגדולה של המועדון ועלייתו לגדולה מקומית ובינלאומית. תחת רייברס החלה פ.ס. וו. לזכות בתארים רבים ונחלה הצלחות רבות. תחילה, גביע ההולנדי בשנת 1974, ואליפות ב-1975. שנה לאחר מכן הצליחה פ.ס.וו לזכות בדאבל הראשון שלה. בליגת האלופות, הודחה רק בשלב חצי הגמר על ידי סנט אטיין הצרפתית. ב-1978 הקבוצה הבטיחה שוב את תואר האליפות לאחר שסיימה עונה שלמה ללא הפסד. בגביע המקומי הודחה בשלב מוקדם לאחר תבוסה 1–6 ל-וחנינגן, הפסד הבית הגבוה ביותר של המועדון עד היום. עם זאת, בגביע אופ"א רשמה הקבוצה קמפיין מוצלח ותואר אירופי ראשון בתולדותיה לאחר שגברה על בסטיה מצרפת. 0–0 במשחק הראשון ו-0–3 לאיינדהובן במשחק השני.
עונת 1987/1988 הייתה העונה המוצלחת בתולדות המועדון. הקבוצה זכתה באליפות ארבעה מחזורים לפני סיום העונה, כשהיא כובשת לא פחות מ-117 שערים. הקבוצה זכתה גם בדאבל לאחר ניצחון בגמר הגביע 2–3 על רודה ג'יי סי לאחר הארכה. קמפיין ליגת האלופות החל עם ניצחונות על גלאטסראיי וראפיד וינה. לאחר מכן, הצליחה הקבוצה להגיע עד לגמר עם תוצאות תיקו לאורך כל הדרך. רבע הגמר מול בורדו הוכרע על ידי שער חוץ, בחצי הגמר מול ריאל מדריד, שוב, שער חוץ העניק לאיינדהובן את הכרטיס לגמר. בגמר, שהסתיים גם הוא בתוצאת תיקו 0-0 עם בנפיקה ליסבון מפורטוגל, ניצחון 5–6 בפנדלים העניק לאיינדהובן את הטרבל, והיא אחת משבע קבוצות בלבד באירופה שעשו זאת יחד עם ברצלונה, אינטר מילאנו, סלטיק, אייאקס, באיירן מינכן ומנצ'סטר יונייטד.
ב-1994 החתימה פ.ס.וו. את רונאלדו בן ה-17. החלוץ הברזילאי, שלימים הפך לאחד השחקנים הטובים בעולם, כבש 30 שערים בעונת הבכורה שלו. אחרי עונת 1995/1996 עמוסת פציעות בה כבש 12 שערים, עזב רונאלדו לברצלונה. באותה עונה זכתה פ.ס.וו בגביע לאחר ניצחון 5–2 על ספרטה רוטרדם.
שנות האלפיים
ב-2005 זכתה פ.ס.וו. באליפות, חמישה משחקים לפני סיום העונה, כמו גם בגביע המקומי לאחר ניצחון במשחק הגמר מול וילם II. גם בליגת האלופות הגיעה הקבוצה לשלב הנוקאאוט, שם ניצחה הקבוצה 0–3 את מונקו במצטבר ואת אולימפיק ליון הצרפתיות אחרי דו-קרב פנדלים. בשלב חצי הגמר הודחה על ידי מילאן האיטלקית עקב שערי חוץ עודפים. גם בעונה שלאחר מכן זכתה הקבוצה באליפות, אך הפסידה בגמר הגביע ההולנדי לאייאקס.
באוקטובר 2010 הביסה הקבוצה את פיינורד, מהקבוצות הבכירות בהולנד, בתוצאה 0–10. ניצחון היסטורי וההפסד הגבוה ביותר של פיינורד בתולדות המועדון. בעונת 2012/2013, אף על פי שכבשה 103 שערי ליגה, סיימה הקבוצה רק כסגנית האלופה. ב-18 באפריל 2015, זכתה הקבוצה באליפות ראשונה מאז 2008, לאחר ארבע זכיות רצופות של אייאקס. בעונת 2015/2016 הגיעה פ.ס.וו לשלבי ההכרעה של ליגת האלופות, והפכה למועדון ההולנדי הראשון שעשה זאת מאז עונת 2006/2007. אולם היא לבסוף הודחה בשמינית הגמר על ידי אתלטיקו מדריד הספרדית. בשנת 2018 לאחר ניצחון 3–0 על אייאקס, שהיו במקום השני, זכתה הקבוצה בתואר האליפות ה-24. בעונת 2021/2022 זכתה הקבוצה בגביע ההולנדי לראשונה לאחר כעשור, לאחר שגברה במשחק הגמר 2-1 על אייאקס, אך הפסידה את האליפות לאייאקס וסיימה במקום השני.
לקראת עונת 2022/2023 מונה שחקן העבר של המועדון ונבחרת הולנד רוד ואן ניסטלרוי לתפקיד המאמן.
סגל השחקנים
נכון ל-5 באוגוסט 2023
(קפטן)
(בהשאלה מגלאטסראיי)
פדיון שבויים
מצוות פדיון שבויים, היא הצלתם ושחרורם של בני עם ישראל הנתונים בשבי. מצווה זו ידועה כבעלת חשיבות רבה על פי ההלכה היהודית והיא כוללת בתוכה מספר מצוות שונות.
במקרא
כבר בתורה מסופר על אברהם שסיכן את חייו ויצא למלחמה כנגד ארבעת המלכים ששבו את אחיינו לוט, והצליח לשחררו. כן מסופר, שכאשר הכנעני מלך ערד הצליח לשבות שבויים מישראל, בני ישראל יצאו למלחמה נגדו והחרימו את עריו. על דוד מסופר, שכאשר עמלקים פשטו על עירו, צקלג ושבו את הנשים שבה, דוד ואנשיו רדפו אחריהם והחזירו את השבויים. בכל המקרים הללו, לקיחת שבויים היוותה עילה למלחמה. לפי מיכאל ויגודה, יציאת מצרים, האירוע המכונן עליו נסמכים רוב מועדי ישראל, הייתה למעשה פדייה של בני ישראל – שהיו שבויים ביד מצרים – על ידי אלוהים.
בהלכה
הרמב"ם כותב:
ומוסיף השולחן ערוך וכותב:
סייגים למצווה
חרף חשיבותה של מצווה זו, קבעו לה חכמים מספר סייגים, שהבולט בהם הוא:
ומוסיף הרמב"ם:
הפירוש של "יתר מכדי דמיהם" הוא: "יותר מהשווי הריאלי שלהם". אחת ממטרתיו של סייג זה היא כדי למנוע יצירת עידוד לחוטפים והשבאים, כי אם יראו שדרישת כופר עבור שבויים מעם ישראל, היא דרך מוצלחת לעשיית רווח כלכלי גדול כזה שמשלמים עבורם כל מחיר, יתאמצו לחטוף עוד ועוד ויקשה לשחררם. דעה נוספת באשר למטרת הסייג שמציגה הגמרא היא למנוע את דוחק הציבור, שיהיה עליו לשלם כסף רב על שבויים.
ברם, כבר בתלמוד אנו מוצאים שתקנה זו אינה חלה בכל המקרים. למשל, רואים בסיפור על רבי יהושע בן חנניה שפדה מבית סוהר ברומי, תינוק יתר על דמיו בניגוד לתקנה, בשל הנימוק ש- "מובטחני בו שמורה הוראה בישראל. העבודה (=לשון שבועה), שאיני זז מכאן עד שאפדנו בכל ממון שפוסקין עליו. אמרו: לא זז משם עד שפדאו בממון הרבה, ולא היו ימים מועטין עד שהורה הוראה בישראל. ומנו (=ומי הוא)? רבי ישמעאל בן אלישע". בעקבות הסיפור בתלמוד פוסקים פרשני התלמוד הראשונים, שתקנה זו מסויגת במקרה שמדובר בתלמיד חכם או אדם גדול. התוספות על סוגיה זו למדו שגם במקרה של סכנת נפשות אין האיסור לפדיון "יתר על כדי דמיהן" מתקיים.
ישנם מקרים נוספים בהם תקנה זו מסויגת. כמו במקרה שהשבוי רוצה לשלם בעצמו עבור שחרורו את המחיר המופרז, או במקרה שבעל פודה את אשתו.
אחת הדוגמאות הבולטות למורכבות סוגיה זו הייתה פרשת מאסרו של המהר"ם מרוטנבורג גדול רבני אשכנז במאה ה-13 אשר על פי דברי המהרש"ל אסר המהר"ם לפדותו מהכלא, מפני התקנה הנ"ל, אף שעל פי ההלכה היה מותר לבזבז עליו כספים רבים, חשש המהר"ם מפני ההשלכות שיהיו אם ישלמו עליו מחיר מופרז והוא אכן מת בשבי. דוגמה אחרת הייתה מאסרו של השל"ה בירושלים ביחד עם קבוצת נכבדים, על ידי מחמד בן פרוך. במקרה זה שילמה הקהילה סכום כסף רב עבור שחרורם של הנכבדים.
סייג אחר הוא כשאדם גורם לעצמו להיות שבוי פעם אחר פעם, בפעם השלישית אין חובה לפדותו. בהלכה מדובר כאשר מכר את עצמו או שנלקח לכלא עקב גנבה, חוב או כל פשיעה שביצע בכוונה. דבר זה אמור כאשר אינו בסכנת חיים, אבל במקרה ששוביו רוצים להורגו והוא נמצא בסכנת חיים, חובה לפדותו אפילו אחרי כמה פעמים.