cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיירות מין
תיירות מין באמסטרדם
תיירות המין באמסטרדם הפכה אותה לאחד היעדים המקובלים והמוכרים ביותר עבור תיירות מין במדינות מערביות. תיירות המין באמסטרדם מוכרת בעיקר בעקבות רובע החלונות האדומים, אך היכולת לצרוך ולספק שירותי מין אינה כרוכה רק בעבודת מין וזנות. כיום באמסטרדם זנות היא חלק בלתי נפרד מתעשיית מין רחבה ובעלת השפעה כלכלית רבה הכוללות חנויות מין, מופעי מין, בתי חשפנות, בתי בושת ומוזיאונים של מין וארוטיקה. ישנם שני גורמים עיקריים אשר תרמו לצמיחתה של תעשיית המין בהולנד - האחד נוגע להתאגדותם של ארגונים לטובת שימור ותמיכה בתיירות המין וכן התפתחותן של התאגדויות של עובדות ועובדים בתעשיית המין. דוגמה לארגון אשר צמח באמסטרדם מתוך תעשיית המין הוא PIC. מרכז זה, אשר יושב במרכז רחוב החלונות האדומים, מנוהל על ידי זונה לשעבר ומהווה מרכז מידע לתיירים ולזונות בעצמן - שיעורים על מחלות מין והסברים, מתן מידע על עלויות ומחירים מקובלים ברחוב ואף מתן שיעורים לזונות מתחילות.
הגורם המשפיע השני נוגע להתפתחותה של תעשיית המין בהמשך לתהליך הגלובליזציה העולמי. תעשיית המין באמסטרדם כיום היא תעשייה מיוחדת בשל אופייה הבינלאומי. גם ספקי השירות וגם הלקוחות של תעשיית המין ההולנדית מגיעים מכל העולם ומייצגים בכך את השפעות תהליך הגלובליזציה. באזור כמו רחוב החלונות האדומים ניתן למצוא זונות שחלקן מקומיות וחלקן מהגרות. כמו כן, הלקוחות משתנים לפי תקופות השנה- בתאריכים של חגים לאומיים במדינות שונות ניתן להבחין בגל של תיירות מין של גברים מאותה המדינה אל רחובות אמסטרדם.
תיירות מין בהוואנה
בהשוואה לתיירות מין וזנות במדינות ויעדים מערביים, תהליך הסחר בשירותי המין המסופקים בהוואנה הוא תהליך מעודן יותר, אשר לרוב לא כולל צד שלישי בדמות סרסור. הסיבה לאי-מעורבות מצד שלישי היא האופי המעודן יותר של תהליך הסחר במין. תיירות המין בהוואנה התאפיינה והתעצבה בעקבות תהליכים כלכליים ותרבותיים בקובה. קובה, בדגש על הוואנה, הפכה ליעד מועדף על תיירים רבים מצפון אמריקה ואירופה בשנות התשעים. בעוד הכלכלה הקובנית התקשתה להיבנות מחדש בהתאם לדרישות העולם המודרני והשוק הקפיטליסטי החדש, אזרחים קובניים רבים מצאו את עצמם מתמודדים אל מול שוק עבודה חדש אשר עבר שינוי משמעותי. בשנת 1999, למרות המערכת הכלכלית בה המדינה סבסדה מגורים, אוכל, חינוך ומערכת בריאות, בכל הנוגע לטובין היה על האזרחים לשלם בדולרים במחירים שווי ערך לאלו שניתן למצוא בארצות הברית. האזרחים המקומיים ראו את כמות התיירים שהלכה וגדלה, הפכו עדים לבגדים והמועדונים המערביים, המכוניות החדשות, בתי המלון והמועדונים שהיו זמינים עבור התיירים המערביים בלבד והחלו להרגיש אי-סיפוק שנבע מכך שהמותרות הללו לא היו זמינים עבורם. בעקבות התהליכים הכלכליים והתרבותיים הללו החלו נשים מקומיות בהוואנה, ומספר גברים מקומיים, להפוך את עצמן ל"זמינות מינית" עבור תיירים מערביים. בשעה אחת יכלו הנשים הללו להרוויח כפול ממה שיכול להרוויח פרופסור באוניברסיטה מקומית.
הסחר במין בקובה והימצאותם של ספקים וצרכנים צמחו מהשינויים הכלכליים והתרבותיים הללו. התשתית ואופי הסחר של תיירות המין התעצב בהמשך לשינויים חוקתיים אשר נוגעים בעיקר לכלכלה והוספת אלמנטים של הון פרטי. ישנם מספר שינויים עיקריים שאפשרו ליותר ויותר נשים להיכנס לשוק תיירות המין ולהרוויח כסף ובכך הון פרטי ישירות מתיירים המגיעים להוואנה. שינויים אלו כללו את היכולת להשכיר חדרים פרטיים ודירות למשך מספר שעות או ימים, את היכולת להיות בעלים פרטיים של מועדון או מסעדה והאופציה להפוך כלי רכב בבעלות פרטית למוניות. שינויים אלו אפשרו להתמודד עם מגבלות שהקשו בעבר על סחר במין כגון האיסור של מקומיים להיכנס לבתי מלון, מועדונים ומסעדות של תיירים. באמצעות השינויים הללו יכלו נשים מקומיות לשבת במסעדות ומועדונים עם התיירים, לקחת אותם לחדרים פרטיים לטובת מין ולבסוף לקבל מהם בתמורה דולרים אמריקאים איתם יכלו לקנות בחנויות החדשות שנפתחו בהמשך לצמיחת התיירות והקפיטליזם, והסחר בהן מתקיים במטבעות זרים כמו דולר. אנשים פרטיים שלא עובדים בענף התיירות הרגיל פיתחו באמצעות הנהלים החדשים תשתית חדשה ונפרדת לתיירות מין.
תיירות מין בהודו
נוסף לכך, גם האזרחים ההודים משלמי המיסים תורמים לתשתית תיירות המין ללא ידיעתם. בכספי המיסים עושים שימוש ונבנים מלונות, מתקנים, פארקים וחוות נופש אליהם אין למקומיים רשות להיכנס מבנים אלה לעיתים אף נבנים על אדמותיהם של המקומיים כך שהם נעקרים מהם לאזורים מרוחקים ללא תשתית ראויה, מי שתייה ראויים ועוד.
כחלק מהתנגדותן של הפמיניסטיות מגואה, יצאו הנשים נגד פסטיבלים שונים המציגים את המקומיות כזמינות למין, קמפיינים נגד תיירות מין בערים שונות בהודו וניסיון ליצור קשר עם מחוקקים בעלי השפעה ודיפלומטים. הן דרשו איסור בנייה והרחבה של מלונות, אכיפת איסור על עירום ויצירת ביטחון במרחב ללא ניצול מיני. מאבקן זה של הנשים בגואה עורר סולידריות נשית גם בקרב נשים במערב, שהצטרפו לגינוין וחשיפתן של סוכנויות נסיעות בארצות מערביות המשווקות טיולים הכוללים מין בתשלום, וכן החלו בכתיבת מכתבים לנשות גואה כדי לחזק את פעילותן, כמו גם לפוליטיקאים מכהנים לטובת שינוי המדיניות הקיימת.
תיירות מין בתאילנד
תיירות המין בתאילנד נהפכה בשנים האחרונות לנפוצה ביותר. על פי ההערכות, מתוך 14 מיליון תיירים המגיעים לתאילנד מדי שנה, כארבעה מיליון גברים מגיעים, בין השאר, למטרת תיירות מין. בנוסף, רבים המגיעים לתאילנד למטרת טיול בלבד לא יפסחו ברוב המקרים על האטרקציות המיניות שהיא מציעה במועדוני החשפנות, במכוני הליווי ולעיתים במסיבות הפולמון הנתפסים לעיתים כחלק מהחוויה התיירותית.
תיירות המין בתאילנד היא ענף המגלגל הון רב לקופת המדינה. לפי ההערכות המתונות ביותר, היא מזרימה לכלכלת המדינה לפחות 100 מיליון דולר בשנה. המוקדים העיקריים של תיירות המין בתאילנד הם בנגקוק, פוקט, פאטאיה והאי קו סמוי. כשמעבר לזונות הרגילה שלעיתים תחת כיסוי של מכוני עיסוי, קיימים גם מועדוני ליידי בויז ומופעי פינג-פונג. בנוסף ניצול מיני של קטינים, בנים ובנות לצורכי זנות.
קונסטנטין יון פארחון
קונסטנטין יון פארחון (15 באוקטובר 1874–9 באוגוסט 1969), היה רופא, מדען חוקר בתחום האנדוקרינולוגיה ופוליטיקאי רומני. היה בפועל ראש המדינה (אז הרפובליקה העממית הרומנית) מתוקף תפקידו כיושב ראש נשיאות האספה הלאומית הגדולה החל מ-30 בדצמבר 1947 ועד ה-12 ביוני 1952 (בין 30 בדצמבר 1947 ועד 13 באפריל 1948 במסגרת ועד משותף המורכב מ-5 אישים).
תיירות מין
תיירות מין בתאילנד
תיירות המין בתאילנד החלה לפרוח במלחמת וייטנאם, כאשר החיילים האמריקאים חזרו מהקרב ומילאו את הבארים והמועדונים, השתמשו ב"שירותיהן" של הנשים וכך כאשר חזרו לארצם השמועה נפוצה.
קונסטנטין יון פארחון
לאחר הדחתו של מיכאי הראשון, מלך רומניה, ב-30 בדצמבר 1947, החוקה מ-1923 הוחלפה ורומניה הוכרזה כרפובליקה עממית. בראש המדינה עמדו חמישה נציגים חברים בנשיאות (פרזידיום) של האספה הלאומית הגדולה שהיווה את הפרלמנט, כאשר פארחון נבחר לעמוד בראשם כיו"ר הנשיאות, תפקיד המקביל לתפקיד הנשיא במדינות אחרות. החל מ 13 באפריל 1948 היה ליושב ראש ובכך שימש בתפקיד הרם ביותר, אך בעל סמכות ייצוגית בלבד, של רומניה. ביוני 1952 התפטר מהנשיאות והקדיש את שארית חייו למחקר המדעי.
תיירות מין
תיירות מין בתאילנד
בניגוד למה שנהוג לחשוב, הזנות בתאילנד אינה חוקית. חל שם איסור על סרסרות ועונש חמור על העסקת ילדים בזנות קיימים משנת 1960, אך בפועל אין ענישה של ממש, ובפרט לא ענישה כלפי הלקוחות עצמם.
ב-21 בפברואר 2017 ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה הורה למשטרה לפרק את תעשיית המין בפאטאיה. "אני לא תומך בזנות" אמר פריות.
תיירות מין באוקראינה
הזנות אינה חוקית באוקראינה, אף על פי כן היא נפוצה למדי וזוכה להתעלמות נרחבת מצד הממשלה והרשויות. מעריכים שכ-50 אלף נשים אוקראיניות עובדות בזנות רק בקייב עצמה, כאשר 20% מהן הן קטינות, כ-30% נרקומניות ו-20% מהן חולות איידס. תיירות המין בקייב עלתה ככל שהמדינה משכה מספר גדול יותר של תיירים זרים. 90 אחוז מהזונות בקייב הן בנות שמגיעות לעיר הגדולה בחיפוש אחר חיים טובים יותר. סטודנטיות רבות עוסקות בזנות, במיוחד אלה שבאו ממקומות אחרים באוקראינה.
בניסיון להפחית את הזנות בקייב הגוברת, אוכפי החוק האוקראיני אימצו שיטה חדשה של כתיבת הערות לא נעימות להורים של אלה שנעצרו בקשר לזנות. שוטרים יודיעו להורים שבתם נעצרה ברגע שהיא מכרה את גופה. ברגע שההורים של הילדה יידעו איך הבת שלהם מתפרנסת, בדרך כלל תהיה שערורייה בבית והיא תעזוב את העסק, כך אוכפי החוק מאמינים.
תיירי מין יהודים באומן
כשבעים אלף יהודים נוסעים מדי שנה לקבר רבי נחמן מברסלב. מבין המוני העולים, התפתחה תעשיית לוואי של תיירות מין. ישראל כהן, כתב האתר החרדי כיכר השבת מעריך כי רק 5% מהנוסעים צורכים את שירותי הזנות, שהם כמה אלפים בשנה.
תיירות מין ברומניה
זנות ברומניה אינה חוקית. הממשלה שקלה לחוקק ולהסדיר אותה (בשנת 2007). אך האגודה לקידום נשים ברומניה מתנגדת שזנות ברומניה תהיה חוקית, שכן הם רואים בזנות "צורה אחרת של אלימות נגד נשים ונערות"
בשנים האחרונות חלה עליה בתיירות הזנות ברומניה. צעירים ישראלים רבים מגיעים למקום על מנות לצרוך זנות, כמו לצורכי מסיבות רווקים.
תיירות מין בדנמרק
עד לשנת 2014 דנמרק הייתה המדינה היחידה בעולם בה זואופיליה לא הייתה אסורה על-פי חוק, דבר שמשך תיירים רבים לצורכי תיירות זואופילית.
תיירות מין בקולומביה
במהלך השנים 2017–2018, נעצרו ישראלים בחשד להפעלת רשת מין בקולומביה. באותה שנה גורש אסי בן מוש, ישראלי, שעל פי החשד ביצע עבירות סמים ושידל בעצמו קטינות לזנות כחלק מהפעלת קאסות (מספרדית, "בית") שהוסבו למלונות תיירות. אל הקאסות הורשו להיכנס תיירים זרים בלבד, ובעיקר ישראלים, שהיו צורכים במלונות סמים ומקימים מסיבות מין עם צעירות קולומביאניות שחיו במלונות אלו על בסיס קבע. כמו גם הועלו האשמות כי התבצעו מעשי אונס קבוצתיים של קטינות העוסקות בזנות בידי ישראלים. הישראלים היו מאתרים קטינות העוסקות בזנות ומזמינים אותן להגיע למסיבות מין בית בקרטחנה. כאשר הבנות היו מגיעות אל בית הנופש הסבירו להן כי הגברים נסעו לאזור כפרי מחוץ לעיר ולכן הן הועברו באוטובוסים אל האתר כאשר נותנים להן מריחואנה עם טבק, חומר מצמיא ולכן הן היו מקבלות במקביל מים מהולים בסם האינדי, סם הידוע כמעורר מינית בקרב בעלי חיים. שם היו. בו בעת בעקבות התפרעויות של תיירים ישראלים והפגנות מרובות של אזרחים כנגד פעילותם של תיירים אלו החלה קולומביה להקשות על כניסת תיירים מישראל אל המדינה.
תיירות מין באיראן
העיר הקדושה משהד משמשת מוקד לתיירות מין של גברים שיעים מעיראק ולבנון, המגיעים אליה לשם "נישואין זמניים" ("מותעה") עם נשים מקומיות.
תרומת האינטרנט והטכנולוגיה לתיירות המין
הופעת האינטרנט והיכולת לפרסם קבצים ומדיה בזריזות ברשת העולמית השפיעו רבות על תיירות המין ברחבי העולם. עם התפתחות רשת אינטרנט גלובלית קמו קבוצות שונות ברחבי העולם ופורומים הממליצים על נשים המספקות שירותי מין בתשלום בכל עיר בעולם, אתרים מומלצים, עלויות כספיות וכן סכנות בערים שונות בעולם. כמו כן, חלה עלייה בסוכנויות הנסיעות השונות אשר מוכרות דילים לחופשה בעלת אופי מיני, שם יש האפשרות לבחור ולרכוש אישה בטרם הנסיעה, לבחור ממגוון האופציות המוצעות מה היא עתידה לבצע ולהזמין זאת גם בטרם ההגעה ליעד. כל זאת, ללא ידיעתה ובטיפולה של סוכנות הנסיעות אל מול הסרסור שלה . עדויות וראיונות עם נשים העוסקות בזנות בתיירות המין עולה כי לרוב הן נכנסו לזנות בגיל צעיר למדי, כיום הן עובדות מסביב לשעון, עם מגוון רב של לקוחות ואינן מרוצות מחייהן. חלקן הגדול אף מעידות כי הן ניסו לשים קץ לחייהן ללא הצלחה. ענף פופולרי בשנים האחרונות כחלק מסחר בבני אדם, הוא ייבוא כלות מחו"ל, אשר נתפש מצד הנשים כסוג של 'מימון'. אתרים רבים מציגים נשים לראווה בפרופילים אישיים שם הן מעלות תמונות שלהן, תחביבים ומידע אישי על כל אחת וכדי להמשיך ולגלוש, לראות עוד תמונות ולדבר עם הנשים יש צורך לשלם למפעילי האתרים. מפעילי האתר מנהלים את כל הביורוקרטיה הדרושה לנישואין, לאשרת שהייה וכן קיימות אופציות שונות לייבוא הכלה - סיורים במדינה ופגישות עם הכלות, סיור VIP מזורז ועוד. לא פעם עולה מיחסים אלו תהליך היפרדות מהיר בשל נטייה של הגברים המייבאים לנהוג באלימות כלפי הנשים הזרות. קיימת גם תופעה נפוצה של שימוש מופרז בייבוא נשים זרות, לאחר ההיפרדות עם ניסיון של הגבר לייבא אישה נוספת והרשויות באוסטרליה דיווחו על גברים שעסקו במלאכה מסוג זה מעל לשבע פעמים ונעצרו.
ביקורת
צעירים רבים המגיעים למדינות בחו"ל בין אם בכוונה לצרוך זנות או שכך קרה המקרה, מכניסים נשים מקומיות להיריון ועוזבים. ילדים אלו גדלים ללא אב, לאחר שהם גדלים מנסים למצוא ולהשיג מידע על אביהם בבקשת הפרטים ממשרד הפנים, שמקבל מדי שנה פניות רבות מאזרחים מתאילנד וכו' בבקשות לקבלת זהות ההורה, כשהאחרונים מסרבים למסור פרטים אלו. תיירות המין של ישראלים בקולומביה מחזקת גורמים אנטישמים בקולומביה ומובילה למדיניות עוינת כלפי כלל הישראלים.
חניה בתשלום
להסדרי חניה בתשלום שתי מטרות:
קיימים כמה אופנים לגביית התשלום.
חניה בתשלום ברחובות הערים
התשלום בעד החניה נעשה בשיטות שונות, המתוארות להלן. במספר ערים בישראל ניתן לרכוש תו חניה שנתי המאפשר להחנות בחינם בכל הרחובות המוסדרים בעיר בכל מהלך השנה.
מדחן
עם הגידול במספר המכוניות נקבעו חוקים עירוניים שקבעו זמן חניה מקסימלי לאורך רחובות ראשיים בערים, אולם לא נמצאה דרך יעילה לאכוף את מגבלת הזמן על הנהגים. כפתרון לבעיה זו פותח בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 המדחן. המדחן הראשון שידוע שהותקן בפועל הומצא על ידי קארל מאגי והותקן באוקלהומה סיטי ביולי 1935. השימוש במדחנים התרחב לערים רבות בעולם.
כרטיס חניה
באמצע שנות ה-60 דובר בתל אביב על החלפת המדחנים בכרטיסי חניה, שיטה שהוצעה על ידי יוסף דוריאל וא. שמעוני. המעבר לכרטיסי חניה התממש כחמש שנים מאוחר יותר, באוקטובר 1971, ובהמשך הלכו בדרך זו ערים נוספות.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עברו ערים רבות בישראל לשימוש בכרטיסי חניה במקום במדחנים, בעקבות התקלות הרבות במדחנים וגנבת הכסף מהם. על כרטיס החניה הודפסו ימי השבוע, ימי החודש ושעות היממה ועל הנהג לסמן את יום החניה והשעה שבהם החנה את רכבו. הסימון היה באמצעות ניקוב הכרטיס במקום המתאים או חשיפה על ידי גירוד שכבת צבע. בכך קנה הנהג זכות לשעה אחת של חניה. את הכרטיס על הנהג לשים על חלון מכוניתו, כדי לאפשר לפקח לוודא שטרם חלף זמן החניה שנרכש. השימוש בכרטיסי החניה מנייר הופסק ב-31.12.2013.
איזי פארק
איזי פארק הוא מכשיר אלקטרוני המהווה תחליף לכרטיס חניה. את המכשיר ניתן לטעון בכסף (בתחנות שירות או דרך המחשב האישי), ובעת ההגעה לחניה להפעיל את המכשיר ולתלות אותו על חלון המכונית. בעת סיום החניה יש לכבות את המכשיר (המכשיר מצפצף כל דקה כדי להזכיר לכבות) צעד שגורם להפחתת מחיר החניה מהסכום שנטען למכשיר.
איזי פארק פרייבט
ParksPool היה מיזם שיתוף חניה שנרכש על ידי איזי פארק. השירות אפשר לבעלי חניה פרטית להשכיר אותה בשעות שאינה בשימוש. אפליקציה קישרה בין בעלי חניות פרטיות לבין נהגים המחפשים מקום חניה. בעזרתה היה ניתן לחנות את הרכב בהתאם למיקום (GPS) של הנהג או בהזמנה של מקום חניה מראש.
מדחן כרטיס
בסוף המאה ה-20 החלו לפעול בערים מכונות להנפקת שוברי חניה, הקרויות מדחני כרטיס, על מנת להבחין ביניהן ובין הדגם הקודם של המדחן (שנועד לשרת מכונית בודדת או זוג מכוניות), שבגרסתו האלקטרונית נקרא מדחן צג. להבדיל מהדגם הקודם, שבו המדחן צמוד למכונית שאותה הוא משרת, מדחן כרטיס מנפיק שובר חניה, שעליו מודפסת שעת סיום החניה, בהתאם למטבעות שהוזנו למדחן. את השובר יש לשים על חלון המכונית, היכולה לחנות גם הרחק מהמדחן, כך שמדחן כרטיס יחיד משרת עשרות מקומות חניה.
מכונות אלה פועלות באמצעות מנגנון אלקטרוני, ובחלק מהן מתאפשר תשלום גם באמצעות כרטיס אשראי, בנוסף לצורת התשלום הוותיקה באמצעות מטבעות.
תשלום באמצעות טלפון סלולרי
חסרונם של כרטיסי חניה הוא שיש להצטייד בהם מפעם לפעם, וגם את מכשיר "איזי פארק" יש לטעון מחדש בכסף, ולהחליף סוללה מדי פעם. תשלום באמצעות טלפון סלולרי פותר בעיות אלה. לשם קבלת שירות זה יש להירשם מראש בחברה המספקת את השירות, ולהדביק תווית מתאימה על שמשת החלון הקדמית של המכונית. בעת חניה על הנהג לטלפן למוקד השירות, ופעולה זו מתחילה לחייב אותו בתשלום בעד חניה זו. בסיום החניה יש לטלפן שנית כדי להודיע על הסיום. בהתאם לכך מחויב בעל הטלפון על החניה. דרך נוספת להתחיל ולסיים חניה היא באמצעות שימוש באפליקציה ייעודית בטלפון חכם.
בשירות כזה, הנהג יכול להאריך את משך החניה דרך הסלולרי, ולא צריך לגשת למכונית כדי להאריך את החניה. קיימת גם אפשרות לקבל מסרון הנותן תזכורת שזמן החניה ששולם עבורו עומד להסתיים.
שירות זה מאפשר לפקח חניה לשלוח שאילתא עם מספר הרכב ולבדוק האם החונה אכן הפעיל את שירות החניה.
בישראל פועלות בשיטה זו חברות פנגו+ וסלופארק.
חניה בתשלום בחניון
הכניסה לחניון והיציאה ממנו נעשים דרך שער אחד, או דרך מספר מצומצם של שערים, ולכן משמשים שערים אלה לגביית התשלום תמורת החניה. תשלום זה נעשה בשתי שיטות: לעיתים משולבות שתי שיטות: בשעות של ביקוש גבוה לחניה התשלום הוא לפי משך החניה, ובשעות של ביקוש פחות גבוה נגבה מחיר אחיד.
כאשר התשלום אחיד, גבייתו נעשית בדרך כלל עם הכניסה לחניון. כאשר התשלום הוא בהתאם למשך החניה, בכניסה לחניון נרשמת שעת הכניסה, וביציאה מהחניון מחושב התשלום לפי משך השהייה בחניון. לרישום זמן הכניסה ולחישוב משך השהייה מקבל הנהג בכניסה לחניון, משומר הניצב בכניסה לחניון או מאוטומט המשמש למטרה זו, פתק שבו נכתב זמן הכניסה. בתפעול פשוט של משימה זו, ביציאה מהחניון מחשב השומר את משך השהייה ואת התשלום הנדרש. בתפעול מתוחכם יותר משמשת לכך מכונת תשלום, הקולטת את הפתק שקיבל הנהג בכניסה, קוראת את שעת הכניסה שנרשמה בו, ומורה לנהג מה התשלום הנדרש ממנו. את התשלום נותן הנהג למכונה, במטבעות, בשטרות או בכרטיס אשראי. לעיתים די בכך כדי לפתוח את שער החניון, משום שמותקן בו מנגנון המזהה את הרכב לפי מספר הרישוי שלו, ולעיתים נדרש הנהג להכניס לאוטומט נוסף את אישור התשלום, שקיבל ממכונת התשלום, על מנת לפתוח את שער היציאה מהחניון.
לפי תיקון החוק בישראל בשנת 2008, מחיר חניית רכב בחניונים ציבוריים ופרטיים יחושב בכל החניונים ביחידות זמן של רבע שעה, במקום שעה שלמה כפי שהיה נהוג, וזאת החל מתום השעה הראשונה.
הגבלת משך החניה, ללא תשלום
כאמור, אחת המטרות של הסדרי חניה בתשלום היא הגבלת משך החניה ברחובות הערים, כדי שנהגים רבים יותר יוכלו ליהנות מההיצע המוגבל של מקומות החניה. לעיתים מתמקדת הרשות המקומית במטרה זו בלבד, כלומר מנהיגה הסדר המגביל את משך החניה ללא גביית תשלום תמורת החניה, אך תוך הטלת קנס על מי שחורג ממשך החניה המותר.
כלי המשמש למטרה זו הוא עיגול חניה, שהוא עיגול דמוי שעון, שעליו מודפסות שעות היממה, הנתון בתוך מעטפה שבה חלון המאפשר הצגה של קטע קטן מלוח השעות. הנהג מציג בחלון זה את השעה שבה החנה את מכוניתו, וכך יכול הפקח לוודא שהמכונית חונה במסגרת מגבלת הזמן המותר.
בשיטה אחרת הפקח מסמן בגיר את גלגל הרכב החונה, וחוזר לביקור נוסף באזור בתום זמן החניה. כאשר הוא פוגש מכונית שכבר יש עליה סימון, אות הוא שהמכונית חרגה מזמן החניה המותר.
דני דוידי
ביוגרפיה
דוידי התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קצינים שימש במגון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה וגדוד. בשנים 2004–2005 פיקד על עוצבת נתיבי האש, בין היתר במבצע חומת מגן. בשנים 2001–2005 פיקד על המכללה לפיקוד טקטי.
אפרים כץ
אפרים כץ (באנגלית: Ephraim Katz; 11 במרץ 1932, תל אביב – 2 באוגוסט 1992, מנהטן, ניו יורק) היה קולנוען וחוקר קולנוע ישראלי-אמריקאי, מחבר "האנציקלופדיה של הקולנוע" (1979), המהווה מקור רב ערך להיסטוריה קולנועית ומונחון קולנועי.
ביוגרפיה
כץ נולד בתל אביב. למד משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית וזמן מה שימש כעיתונאי ומבקר קולנוע בישראל, בטרם היגר לארצות הברית בשנת 1959. כץ התגורר בניו יורק, למד מדע המדינה בהאנטר קולג' וקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, ועסק בצילום סרטי תעודה לטלוויזיה עבור רשת CBS. בשנת 1960 פרסם, יחד עם קוונטין ריינולדס וצבי אלדובי את הספר "שר המוות: סיפורו של אדולף אייכמן" (Minister of Death: The Adolf Eichmann Story) שהביא לקוראים האמריקניים את סיפור תפיסתו של אדולף אייכמן.
כץ צילם סרטי תעודה רבים, אך תרומתו העיקרית לקולנוע היא חיבור "האנציקלופדיה של הקולנוע" (The Film Encyclopedia). אנציקלופדיה זו, שמהדורתה הראשונה יצאה לאור בשנת 1979 מהווה את אחת העבודות הביקורתיות וההיסטוריות המקיפות על הקולנוע שהופיעו בדפוס, וכוללת מידע רב, ביוגרפי, טכני ומקצועי. הספר, שהוא מעין לקסיקון הערוך על פי סדר האלף-בית, כולל ביוגרפיות מקיפות של דמויות חשובות יותר ופחות בתעשיית הקולנוע האמריקאית והעולמית, לרבות שחקנים, במאים, מפיקים, ואנשי הפקה. הספר מתעד גם את התפתחות הקולנוע במקומות שונים בעולם, וכולל הגדרות ותיאורים של תהליכים טכניים וטרמינולוגיה מקצועית. בניגוד ללקסיקונים קולנועיים אחרים, בדפוס או במדיה דיגיטלית, "האנציקלופדיה של הקולנוע" היא עבודתו של אדם יחיד, ונחשבת כספר עזר בסיסי לעוסקים בתחום. בעת פטירתו מנפחת בשנת 1992 עבד כץ על המהדורה השנייה. זו יצאה לאור בשנת 1994, והיא בעיקרה עבודתו של כץ. מהדורה שלישית, נוספת, יצאה לאור בשנת 1998, והיא כוללת עדכונים ביוגרפיים ופרטים המגיעים עד לשנת 1997, כחמש שנים לאחר פטירתו של כץ.
קאון
קאונים (או מזוני-K) הם קבוצת מזונים הנושאים את המספר הקואנטי מוזרות. לפי מודל הקווארקים של פיזיקת החלקיקים, כל קאון מכיל קווארק מוזר או אנטיקווארק מוזר אחד.
קאונים טעונים
הקאונים הטעונים הם מזונים עם צירוף קווארקים של למעלה ואנטי-מוזר, במקרה של קאון חיובי, או אנטי-למעלה ומוזר, במקרה של קאון שלילי. המסה שלהם היא והם בעלי אורך חיים של כ- שניות. אורך חיים זה, שהוא גדול למדי בהשוואה לחלקיקים לא-יציבים אחרים, מעיד כי החלקיק דועך דרך הכוח החלש. עקב חולשתו של הכוח החלש, לעומת הכוח החזק, הוא מאפשר לחלקיקים הדועכים דרכו להתקיים למשכי זמן ארוכים יותר. מכיוון שאף אחד מתוצרי דעיכת הקאון אינו מכיל קווארק מוזר, דעיכה זו מפירה את שימור המוזרות ולא יכולה להתרחש דרך הכוח החזק, שהרי רק הכוח החלש מסוגל לשנות את הטעם של חלקיקים.
קאונים נייטרליים
הקאונים הנייטרליים הם חלקיקים בעלי תכונות מורכבות, המייחדות אותם לעומת שאר החלקיקים המוכרים.
קיימים שני סוגים של קאונים נייטרליים: (K-אפס-קצר) ו- (K-אפס-ארוך). שני הסוגים נושאים קווארקי ערכיות מסוג למטה ואנטי-מוזר או אנטי-למטה ומוזר. לשני החלקיקים יש מסה זהה, 497.614 מגה אלקטרונוולט, אך אורכי החיים שלהם שונים מאוד. ל-K-אפס-ארוך נדרשות כ- שניות כדי לדעוך, זמן גדול פי כ-571 מאורך החיים של K-אפס-קצר. ההבדל בין השניים הוא ש-K-אפס-קצר הוא סופרפוזיציה קוונטית סימטרית של המצבים dאנטיקוארק מוזר ו-sאנטיקוארק למטה; לעומת זאת, K-אפס-ארוך הוא סופרפוזיציה אנטיסימטרית שלהם. תכונה קואנטית ייחודית זו מעכבת את פעולת הכוח החלש על החלקיק. כתוצאה מכך, K-אפס-ארוך הוא בעל אורך החיים הגבוה ביותר מבין כל המזונים.
היסטוריה
ג'ורג' רוצ'סטר (George Rochester) וקליפורד צ'ארלס באטלר (Clifford Charles Butler) גילו את החלקיק באוקטובר 1946, תוך תצפית על דעיכת קרניים קוסמיות בתא ערפל.
לאחר שהחלקיק נצפה לראשונה, הוא נחשב בטעות לשני חלקיקים שונים, אשר כונו מזוני טאו וטתא (τ meson, θ meson). דעיכתם נחשבה לתעלומה וכונתה "חידת τ–θ": אף שלשני החלקיקים היו מסה, אורך חיים ומספרים קואנטיים זהים, הם דעכו לשני הרכבים נפרדים של תוצרי דעיכה, שלכל אחד מהם זוגיות (parity) שונה. כאשר חלקיקים דועכים דרך הכוח החזק או האלקטרומגנטי, הזוגיות תמיד נשמרת גם אחרי הדעיכה. ב-1956, צונג-דאו לי וצ'ן-נינג יאנג הציעו את ההשערה שזוגיות אינה נשמרת בתהליכים של הכוח החלש. ב-1957, צ'ין-שיונג וו אימתה באופן ניסויי את ההשערה, במסגרת מחקר על דעיכת בטא של קובלט. על עבודתם זכו לי ויאנג בפרס נובל לפיזיקה ב-1957.
גם לאחר שהתגלתה הפרת הזוגיות, המשיכו לסבור כי הצירוף של מטען חשמלי וזוגיות, הידוע כ-charge-parity או CP, אינו יכול להיות מופר. אולם, ניסוי שערכו ג'יימס קרונין וואל פיץ' ב-1964 הראה, על בסיס דעיכת קאונים, כי גם שבירת סימטריית CP קיימת. על תגליתם זו קיבלו קרונין ופיץ' את פרס נובל לפיזיקה ב-1980.
מקס נורדאו
מקס נוֹרְדַאוּ (Max Nordau, לעיתים נהגה על דרך היידיש: נוֹרְדוֹי (נאָרדוי); 29 ביולי 1849, בודפשט – 23 בינואר 1923, פריז) היה הוגה דעות, נואם וסופר, רופא, יהודי יליד הונגריה, ממייסדי התנועה הציונית, הוגה חזון "יהדות השרירים".
משפחתו ונעוריו
נורדאו נולד בשם שמעון (שמחה) מקסימיליאן (מאיר) זִידְפֶלְד (Südfeld) בעיר פשט שבממלכת הונגריה (כיום בודפשט, הונגריה), למשפחה יהודית-אורתודוקסית מצאצאי יהדות פורטוגל.
אביו, גבריאל שהיה משורר עברי, נולד ב-1799 בקרוטושין בדוכסות הגדולה של פוזנן, הוסמך לרב על ידי הרבנים הגדולים יעקב לורברבוים ועקיבא איגר, עבד כמחנך בבתיהם של הרבנים שלמה יהודה רפפורט ומשה סופר ושל משפחת פישהוף, שם לימד במשך שש שנים את אדולף פישהוף. הוא נפטר ב-1872.
נורדאו מעיד כי אביו לימד אותו עברית בהיותו ילד. אמו של נורדאו הייתה ממשפחת נלקין מריגה. היא נפטרה ב-2 בינואר 1900 ונקברה בפריז. לדברי נורדאו, הוריו קראו לו בבית "שמחה" ואילו רק בנוכחות זרים השתמשו בכינוי "מקס".
נורדאו החל את לימודיו בבית ספר יהודי, אך בגיל 15 עבר ללמוד בגימנסיה הקתולית הממשלתית ולאחר מכן בגימנסיה הקאלוויניסטית, בה עשה את בחינות הבגרות. לבסוף השלים תואר ברפואה באוניברסיטת פשט. בתום לימודיו הועסק ככתב במספר עיתונים קטנים בבודפשט וביניהם הפסטר לויד, ובאביב 1873 היגר לברלין והחל לכתוב תחת השם מקס נורדאו (כלומר, "אחו צפוני", בניגוד לשמו המקורי זידפלד, "שדה דרומי"). ב-11 באפריל 1874 החליף את שמו ל"נורדאו" באופן רשמי.
בשנת 1880, היגר לפריז, השתקע בה ועבד ככתב עבור העיתון הליברלי הברלינאי Vossische Zeitung, וכתב גם עבור העיתון הווינאי "נוֹיֶה פְרַאיֶה פְּרֶסֶה" (Die Neue Freie Presse). נורדאו חי בפריז עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914), אשר אילצה אותו, כאזרח אוסטרו הונגרי, לעזוב את צרפת. הוא היגר לספרד והתגורר במדריד במשך שש שנים, עד אשר עבר ללונדון ב-1920.
נורדאו, שנישא לאישה פרוטסטנטית, היה בהגדרתו יהודי מתבולל – שפסק מלקיים מצוות – בן לתרבות האירופית. הוא העיד על עצמו כי נמשך יותר לתרבות הגרמנית:
הוגה דעות
במהלך חייו התבסס נורדאו בחברה כהוגה דעות גדול, בעיקר בתחומי החברה, הדת, והאמנות, ומאמריו, שבהם ביקר בחריפות את צביעותה וניוונה של התרבות האירופית בת זמנו, עוררו לא פעם פולמוסים וסערות רבות. הוא היה אחד ממייצגיו הגדולים של הזרם הפוזיטיביסטי השמרני של המאה ה-19, וכתב מספר ספרים מעוררי-מחלוקת, ובהם "השקרים המוסכמים של האנושיות התרבותית" (בגרמנית: Die conventionellen Lügen der Kulturmenschheit; יצא לאור ב-1883, ותורגם ל-15 שפות, בהן סינית ויפנית), "התנוונות" (Entartung, 1892) ו"פרדוקסים" (1896). ספרו המוכר והנזכר ביותר הוא "התנוונות". בספר זה תקף נורדאו בחריפות מאפיינים רבים של התרבות המודרנית בתקופתו כ"אמנות מנוונת", המביעה לדעתו סממנים של מחלת נפש; בין השאר תקף את היצירה של פרידריך ניטשה, ריכרד וגנר כנגועים באגואיזם. למחזאי הנורווגי הנריק איבסן הקדיש נורדאו פרק שלם, בו טבע את המילה "איבסניזם" כדי לתאר את ההתנוונות ביצירתו, וכן שירתו של וולט ויטמן בשל ההומוסקסואליות הנרמזת בה. הספר הוקדש למורו של נורדאו, צ'זארה לומברוזו, ומרבה להסתמך על כתביו. התאוריות האאוגניות של לומברוזו עסקו בעיקר במחלות נפש ובפשיעה, שלומברוזו ראה בהן סוג של ניוון גופני אטוויסטי ועובר בתורשה; נורדאו הרחיב את התזה של לומברוזו כדי לכלול בה מה שראה כניוון אמנותי ותרבותי - בספרו הוא תקף את האמנים המובילים של זמנו במילים קשות, הציג אותם כחולי נפש או רפי-שכל, והרחיב הרבה על הקשר בין עבודתם האמנותית לבין פגמיהם הגופניים. בפרק המסכם של הספר קרא נורדאו לחברה להילחם בהשפעות המנוונות והמזיקות כדי להחלים ממה שראה כמגפה של ניוון הפושה בחברה. מיד עם פרסומו, עורר הספר פולמוס רב. אחת התגובות הידועות ביותר כנגד הספר וטענותיו של נורדאו הגיעה מהמחזאי הנודע ג'ורג' ברנרד שאו, שטען שזהו ספר פתולוגי של איש חולה.
ציונות
בשנת 1892 התוודע נורדאו לבנימין זאב הרצל ולרעיונות הציונות. בניגוד להרצל, אשר הדגיש בכתביו כי ברצונו ליצור מדינה יהודית-ליברלית בעלת מאפיינים של קידמה אירופית, נורדאו רצה לשקם את הכבוד הלאומי היהודי באמצעים רומנטיים, המתבססים על התודעה ההיסטורית הקדומה. עם זאת, נורדאו ראה עצמו כשותף אמת לביקורתו החריפה של 'חוזה מדינת היהודים' כנגד ההון הספקולטיבי שהיה אחראי למשברים הכלכליים, למצב החברתי וגם להתרחשויות בשדה המדיני. נורדאו הקדיש רבות לביקורת על מה שהוא כינה בבוטות "פרזיטים", כלומר אנשים שבאמצעות "ניירות ערך" שולטים בחייהם של מיליוני בני אדם ומשעבדים עמים ואומות. עם פרסום ספרו של הרצל 'מדינת היהודים' שכלל בין השאר פרק חריף בביקורתיותו כנגד בית רוטשילד ותפקידו הכלכלי ההרסני שנבע מהיותו הגורם המרכזי בכלכלה הספקולטיבית, כינה נורדאו את הרצל 'נביא' בשימו דגש על דבריו הנוקבים של הרצל כנגד "הפלוטוקרטיה", כלומר שלטון הממון.
נורדאו לקח חלק נרחב בפעילות בקונגרסים הציוניים, כיהן כסגן-נשיא בקונגרסים הראשון עד השישי וכנשיא בקונגרסים השביעי עד העשירי. בהמשך פרש מהשתתפות בקונגרסים הציוניים עקב חילוקי דעות עם חסידי הציונות המעשית. נורדאו היה מראשי זרם הציונות המדינית, מייסדה של תנועת הנוער "המכבי הצעיר".
בזמן הקונגרס הציוני הראשון, ביקר בשבת יחד עם הרצל בבית הכנסת, לראשונה מזה שנים.
בקונגרס הציוני השני 1898 קרא נורדאו בעד החזרת "יהדות השרירים האבודה" ליושנה: יש להחזיר ל"יהודי הגלותי" את תדמית "היהודי הלוחם", ובכך לתת מענה לתחושות ההשפלה של היהדות באירופה ולתופעת האנטישמיות. גם רעיון זה הושפע מתורות אאוגניות שהיו פופולריות באותם הימים. השיקום הפיזי של היהדות, לדעת נורדאו, קודם אף לשיקומה המוסרי והפוליטי: רעיון "יהדות השרירים" שימש זרז להקמת אגודות ספורט יהודיות ברחבי העולם, אשר נשאו שמות מייצגי כוח ועוצמה: "מכבי", "שמשון", "הכוח", "בר כוכבא ברלין" ועוד.
תמיכתו של נורדאו בתוכנית אוגנדה הביאה לניסיון התנקשות בחייו, ב-19 בדצמבר 1903, במהלך נשף-חנוכה בפריז. המתנקש, סטודנט יהודי רוסי בן 27 בשם חיים זליג לוּבַּן, ירה לעברו שני כדורי אקדח, תוך שהוא צועק בצרפתית "Mort a Nordau Afrikanzi" (מוות לנורדאו האפריקני), אך החטיא. נורדאו עצמו הציל את המתנקש מהמבקשים לעשות בו שפטים. במשפט שנערך למתנקש, נקבע שהוא חולה נפש והוא אושפז.
נורדאו הרופא מצא סיבות לניוון היהודי - מיעוט האור והאוויר המים והאדמה: .
נורדאו הביע את דעתו, כי תהליך האמנציפציה במערב אירופה הביא להתבוללות ולוויתור על סימני הייחוד של היהודים, אך למרות זאת, רובם לא הצליחו להתקבל ונדחו על ידי החברה הסובבת. הוא טען כי בהשפעת האנטישמיות נחלש הדמוי הקבוצתי של היהודים כיהודים, הם מתביישים במוצאם ומתרחקים זה מזה. מכיוון שאין סיכוי להמשך קיומו של העם היהודי בגולה, יש להבטיח את קיומו במדינה משלו. תנאי חשוב לכך הוא פעילות חינוכית ציונית.
אחד הביטויים המרכזיים של פעילויותיו הציוניות התבטא בשנת 1920, כאשר פעל למען הבאתם של כ-600,000 יהודים ממזרח אירופה לארץ ישראל במטרה לבסס בה רוב יהודי, אשר בסופו של דבר יהפוך למדינה ריבונית. הוא הציע לממש את התוכנית באמצעות מלווה לאומי ופעל רבות לקידומה, אך בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל משום שלא הושג רוב שהאמין כי היא בת ביצוע.
מקס נורדאו נפטר בשנת 1923, בעת ביקור בפריז. הוא הותיר אחריו את רעייתו, אנה-אליזבט דונס, דנית נוצרייה שהייתה זמרת בארצה ואלמנתו של הסופר הדני (וציר דנמרק בפריז) ריכרד קאופמן, ואת בתם המשותפת, מקסה. ב-1926 הובאו עצמותיו לקבורה בארץ ישראל בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הנצחתו
על שמו – "פרס נורדאו לאמנות" שנוסד על ידי התאחדות עולי הונגריה ומחולק לאמנים בשטחים שונים, יוצאי הונגריה.
תוכנית הטרנספר
תוכנית הטרנספר היא מושג הנזכר בפוליטיקה הישראלית ביחס לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני; לרוב על ידי גורמים מן הצד הימני במפה. לפי הגרסאות השונות ל"תוכנית", את הסכסוך הטריטוריאלי-דתי שמתקיים כאן עם נופח לאומנות מאז שלהי המאה ה-19, יש לפתור בהגירת הפלסטינים מארץ ישראל והפיכתה לניתנת ליישוב יהודים בחופשיות וללא טרור פלסטיני.
היסטוריה
עוד בימי היישוב היהודי, הציע יוסף ויץ, מראשי קרן קיימת לישראל ומהפעילים המרכזיים בהתיישבות, את תוכנית הטרנספר כנגד הערבים שעיינו את היהודים, עוד מימי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
בשנת 1987 הודיע רחבעם זאבי על תמיכתו בחזון ארץ ישראל השלמה וב"טרנספר מרצון" או "טרנספר בהסכמה" לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון ורצועת עזה. הוא טען שזו הדרך היחידה לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי. את הטרנספר מרצון הציע ליישם באמצעות עידוד משפחות ובודדים פלסטינים לעבור לארצות אחרות על ידי הפסקת עבודתם בישראל, סגירת "אוניברסיטאות האינתיפאדה", אי-עידוד התעשייה אצל הערבים ביש"ע ומענקים כספיים לעוזבים. את הטרנספר בהסכמה הציע ליישם כהעברת אוכלוסייה אף ללא הסכמתה, במסגרת הסכם שלום עם מדינה ערבית שכנה, כשההסכמה היא בין המדינות להעביר את המיעוטים למדינות הלאום שלהם. כתקדימים לכך הציג טרנספר לשלושה מיליון תושבים במסגרת הסכם השלום בין יוון לטורקיה, ואת הטרנספר בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
זאבי סבר שמערכת הביטחון של ישראל חזקה דיה לסיפוח שטחי יהודה, שומרון ועזה ולביצוע טרנספר לאוכלוסייה הערבית שם. זאבי הסתמך על מנהיגי התנועה הציונית, אנשי רוח ומנהיגים מן השמאל, וטען שהם אף הציעו בשלבים שונים "טרנספר בכפייה" ושהוא אף בוצע במלחמת העצמאות. לדבריו, "אם הטרנספר אינו מוסרי - כל הציונות אינה מוסרית, כי היא קמה וצמחה והייתה למדינה תוך שימוש מסיבי בדרך הטרנספר". הוא עצמו הציע טרנספר בכפייה במקרה של התקפה על ישראל ממזרח. לדבריו, "לא נוכל לקבל נוכחות של גיס חמישי אצלנו", וערביי ארץ-ישראל "יופנו אל מול הצבאות הפולשים כדי לשבש את מערכותיהם." עמדותיו בנושא הטרנספר ספגו ביקורת בטענה שהן גזעניות ובלתי לגיטימיות.
ב-2002 כתב ההיסטוריון הישראלי, בני מוריס, כי בכירים בממלכה המאוחדת (ארנסט בווין ולשכת המודיעין הכללי הבריטי במזרח התיכון), בירדן ובעיראק הביעו נכונות לאפשר לישראל לבצע את תוכנית הטרנספר ולהזיז מיעוטים יהודים וערביים מריכוזי אוכלוסין הפוכים כיוון שהמצב לא יהיה לטובת הערבים. בינואר 1943, שר הקולוניות הבריטיות, הדוכס מדבונשיר, קרא לעודד הגירת מוסלמים מארץ ישראל ולהקים מדינה פלסטינית בלוב.
בנובמבר 2002 הירדנים העלו את החשש שישראל תנצל את המתקפה האמריקאית בעיראק לגירוש המוני של פלשתינאים מהגדה לירדן. אישים ירדנים בכירים העלו את חששותיהם בפני גורמים בכירים בישראל ובארצות הברית וביקשו מהם ביטחונות שישראל תימנע מהטרנספר. שר החוץ הירדני, מרוואן מועאשר, העלה את העניין בשיחתו עם שר החוץ לשעבר שמעון פרס בעצרת האו"ם בספטמבר 2002. מועאשר ביקש שישראל תפרסם הצהרה פומבית שתשלול את הטרנספר. אישים ירדנים הדגישו כי חשוב להם שההצהרה תבוא מפיו של ראש הממשלה עצמו, ולא מגורמים אחרים. אריאל שרון סירב לחתום על הצהרה שכזאת.
במהלך מסע הבחירות של מפלגת "ישראל ביתנו" לכנסת השמונה עשרה, הייתה סיסמת הבחירות של אביגדור ליברמן: "אם אין נאמנות, אין אזרחות", ואף הציע לעשות חילופי שטחים בגודל זהה בין ישראל ורשות הפלסטינית עם טרנספר גלוי לתושבי המשולש שלדבריו חשים יותר "פלסטיניים" מאשר ישראלים. הוא שב והציע את התכנית שלו לאורך השנים, גם ב-2014 וב-2017.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת מפלגת זהות של משה פייגלין קראה לביטולם של הסכמי אוסלו, להחלת הריבנות הישראלית על שטחי יש"ע ולעידוד הגירת התושבים הערבים מאזורים אלו בתמורה לפיצוי כספי, המפלגה נתנה לערביי יש"ע שלוש אפשרויות, להגר משטח ישראל בתמורה לפיצוי כספי, הצהרת אמונים למדינת ישראל וקבלת תושבות קבע (בדומה לערביי ירושלים ולדרוזים ברמת הגולן) וכניסה למסלול ארוך שנים (שכולל שירות בצה"ל) שבסופו יקבלו אזרחות . המפלגה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה ובהמשך היא אף התפרקה.
כחלק ממסע הבחירות להבחירות לכנסת העשרים וחמש, הציע חבר הכנסת איתמר בן גביר את רעיון הטרנספר של מי שיורשע בפעילות עוינת בשטחי מדינת ישראל וביהודה ושומרון, בין אם הוא יהודי ובין אם הוא מוסלמי, בטענה כי "חיים באירופה זה לא עונש כה חמור".
קנטטה
קנטטה (באיטלקית: cantata - בתרגום מילולי מאיטלקית, "הוּשְׁרָה", "שרו אותה") היא יצירה קולית בליווי כלי נגינה, הכוללת בדרך כלל יותר מחלק אחד.
כאן ואומן
כאן ואומן הייתה תוכנית טוק-שואו קומית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנת 2015 בהנחייתו של טל פרידמן. בין האומנים שהתארחו בתוכנית ניתן למצוא את ראובן רובין, פייר-אוגוסט רנואר ונחום גוטמן.
קנטטה
היסטוריה
במאה ה-16 הייתה המוזיקה ברובה קולית, אך בתקופת הבארוק הלכה המוזיקה האינסטרומנטלית ותפסה מקום של כבוד לצד המוזיקה הקולית ובמקביל גבר השימוש במושג קנטטה (מלשון "קנטרה" - לשיר) לעומת הסונאטה (מלשון "סונארה" - לנגן). החל מאמצע המאה ה-17 עד שלהי המאה ה-18, ניתנה העדפה במוזיקה הקאמרית לקנטטה לקול או שני קולות סולו, בליווי צ'מבלו ואולי מספר קטן של כלי סולו אחרים. בתחילה הכילה הקנטטה סיפור דקלומי או סצנה ברצ'יטטיב, עם קישור של אריה פרימיטיבית, החוזרת על עצמה ברווחי זמן. דוגמאות לצורות אלה אפשר למצוא בקנטטות הכנסייה של ג'אקומו קריסימי. הסולי הקוליים האנגליים של הנרי פרסל, (כדוגמת "טום המשוגע" ו"בס המשוגעת") הם דוגמה למיטב, שניתן להפיק מצורה מיושנת זו. עם הופעתה של האריה דה קאפו, הפכה הקנטטה לקבוצה של שתיים או שלוש אריות מחוברות ברצ'יטטיב. הדואטים והטריו האיטלקים הרבים שחיבר גאורג פרידריך הנדל ממחישים את השימוש בצורה מורחבת זו. המוטט הלטיני שלו, Silete Venti, לסופרן סולו, מדגים שימוש בקנטטה כזו במוזיקה כנסייתית.
כאן ואומן
מבנה התוכנית
בכל תוכנית מארח יקי כץ (טל פרידמן) אומן מפורסם מהעבר (מגולם על ידי מעיין בלום) לראיון בדבר הקריירה האמנותית שלו. תוך כדי הראיון מסופר על חייו, יצירותיו, סגנון הציור והתקופה בה חי האומן. כמו כן במהלך התוכנית מנהל המנחה שיחות וידאו עם דמויות משמעותיות בחיי האומן דוגמת אמו, מודל הציור של האומן ועוד, כשכולם מגולמים על ידי טל פרידמן. לצד המנחה משתתף בתוכנית גם עמליה, שנקרא גם "המפיק הוותיק ביותר בטלוויזיה" בגילומו של יוסי סגל.
קנטטה
היסטוריה
המאפיין העיקרי של קנטטות הכנסייה של באך הוא היותן חלק בלתי נפרד מן הפולחן הכנסייתי, שארגון המוזיקה במהלכו היה לכיד ומקושר יותר מאשר בכנסייה האנגליקנית. רבות מן הקנטטות הגדולות והמפורסמות של באך נפתחות בפרק מקהלה מורכב, שאחריו כמה אריות ורצ'יטטבים, והוא מסתיים בכוראל פשוט. הדבר הובא לא פעם כדוגמה לאדישותו של באך להבאת היצירה כמכלול אל שיא אמנותי. אך אפשר לחלוק על טענה זו אם לוקחים בחשבון את החשיבות שניתנה לקנטטות בטקס התפילה של הכנסייה הלותרנית. הטקסט היה מעוגן היטב בטקסט הבשורה או בשיעורים של אותו היום; טקס התפילה התנהל אחרי המקהלה הראשונה או אחת האריות, אלא במקרה שהקנטטה הייתה קצרה במיוחד, וקהל המאמינים היה מצטרף לשירת הכוראל המסיים. מכאן, שאחדות טקס התפילה בכנסייה הייתה אחדות המוזיקה; ובאותם מקרים, שכל פרקי הקנטטה היו מבוססים על אותה נעימת כוראל עצמה, הושגה אחדות שהייתה שמורה קודם רק למיסות והמוטטים של המאה ה-16, שהתבססו על לחני הגרגוריאניים של האירוע, שלשמו נכתבו.
בתקופה המודרנית
בעת המודרנית, משתמשים במונח קנטטה כמעט אך ורק לשירת מקהלה, להבדיל מהמוזיקה הקולית לסולו. מאז תקופתו של באך היה, ככל הנראה, רק סוג אחד של קנטטה שאפשר להכיר בו כצורת אמנות נבדלת ולא רק ככותרת ליצירות, שלא ניתן לסווגן בדרך אחרת. בדוחק אפשר לראות סוג אמנותי נבדל בקנטטה למקהלה מראשית המאה ה-19, שכללה מוזיקה לירית יותר מן המקובל בסגנון האורטוריה. קנטטה כזאת הייתה עשויה להסתיים בפוגה מבריקה בעלת אופי קליל. דוגמאות לצורה זו הן Glorreiche Augenblick של לודוויג ואן בטהובן, יצירה חסרת-חשיבות אך מבריקה; קנטטת Jubel של קארל מריה פון ובר וWalpurgisnacht של פליקס מנדלסון.
הקנטטה הסימפונית של מנדלסון, ה-Lobgesang, היא יצירת כלאיים, שחלקה כתוב בסגנון אורטורי אחרי שלושה חלקים סימפוניים, תחבולה שמקורה בסימפוניה התשיעית של בטהובן; אך ההשוואה אינה מדויקת, מאחר שיצירתו של בטהובן היא סימפונייה, שבה החלק הרביעי הוא פינאלה מקהלתי מעשה מקשה אחת, ואילו הקנטטה הסימפונית של מנדלסון כוללת שלושה פרלודים סימפוניים. למיצוי מלוא האפשרויות הליריות של מחרוזת שירי מקהלה הגיע לבסוף ברהמס בRinaldo שלו, לטקסט שכתב גתה באותו הזמן שחיבר את המילים ליצירה Walpurgisnacht. מבקרי המוזיקה לא עמדו על מטרת יצירתו של ברהמס (והיא ההתנסות היחידה שלו בז'אנר הזה). הם ציפו מיצירה עבת כרס שכזו לתכונות של מוזיקה מקהלתית משוכללת, ולא מצאו את מבוקשם. נראה שברהמס אמר את המילה האחרונה בנושא; הסוגים הנותרים של הקנטטה (החל ב-Meeres-stille של בטהובן, והמשך ביצירות של ברהמס ויצירות קוליות אנגליות קטנות הראויות לציון) אינן אלא דרכים שונות להלחין פואמה, המתארכת קצת יותר מדי לפרק אחד.
האקדמיה ללשון העברית
האקדמיה ללשון העברית (נקראת גם בקיצור: "האקדמיה ללשון") היא "המוסד העליון למדע הלשון העברית" במדינת ישראל. האקדמיה היא ממשיכתו של ועד הלשון העברית. על פי החוק, החלטות המוסד ששר החינוך (כיום שר התרבות והספורט) יפרסם ב"רשומות" מחייבות את מוסדות המדינה כולל את השלטון המקומי. ההחלטות אינן מחייבות את הציבור הרחב.
לפי תקנון האקדמיה מטרותיה הן:
הקמת האקדמיה
בשנת 1929 קרא חיים נחמן ביאליק לקונגרס הציוני להפוך את ועד הלשון העברית לאקדמיה ללשון עברית ולתקצב אותה בהתאם. בינואר 1930 קראה לשכת בני ברית, בראשות דוד ילין, ישעיהו פרס ויהודה יונוביץ להקמת אקדמיה ללשון עברית תוך שהיא מבטיחה לממן אותה.
באוגוסט 1948 התכנס הוועד המרכזי של ועד הלשון העברית והודיע כי הושלמו ההכנות לייסוד האקדמיה ללשון העברית, הרחבתה והחייאתה, כמוסד שיעמוד לרשותה ובחסותה של ממשלת ישראל. ב-3 בינואר 1949 הוכרז רשמית על הקמת האקדמיה ללשון העברית.
עם חקיקת מונתה ועדה לבחירת הרכב האקדמיה הראשון. ועדה זו הורכבה מ־11 חברים, בהם שישה שמונו בידי הממשלה וחמישה על ידי ועד הלשון העברית. בשלב ראשון מונו לאקדמיה 15 חברים: הסופרים יצחק דב ברקוביץ, ש"י עגנון וחיים הזז, המשוררים יעקב כהן, זלמן שניאור ודוד שמעוני, אנשי המדע נפתלי הרץ טור־סיני, זאב בן־חיים, שמואל ייבין, יוסף יואל ריבלין, יוסף קלוזנר, דוד צבי בנעט, מנחם זולאי, יעקב פולוצקי וחנוך ילון.
מבנה האקדמיה ודרכי עבודתה
בתקנון האקדמיה שאושר ב־1954 נקבע מבנה המוסד. במהלך השנים חלו כמה שינויים מבניים ושינויים בפעילות האקדמיה, והם הובאו לידי ביטוי בתקנון החדש שנקבע בשנת 2006, וזה עודכן שוב בשנת 2008.
בראש האקדמיה עומד נשיא. הנשיאים שעמדו בראשה הם:
מליאת האקדמיה, המורכבת מחברי האקדמיה, היא הגוף בעל סמכות ההחלטה בתחום המנהלי ובתחום הלשוני, והיא הבוחרת חברים חדשים לאקדמיה. בכל שנה מתקיימות כחמש ישיבות מליאה. זיכרונות הדברים של ישיבות המליאה מתפרסמים ב"זיכרונות האקדמיה".
חברי האקדמיה הם חוקרי הלשון העברית, חוקרי הספרות העברית לתקופותיה שתרמו למחקר הלשון העברית, סופרים ומתרגמים, והם נבחרים לכל חייהם. לפי החוק, מספרם הוא בין 15 ל־23 (המניין אינו כולל את מי שמלאו לו 75 ומעלה). לאקדמיה נבחרים גם חברים יועצים. כמו כן יש חברי כבוד, לרוב אישים החיים מחוץ לישראל. חברי האקדמיה נדרשים להשתתף בישיבות המליאה, להשתתף בוועדות האקדמיה, ולמלא תפקידים שונים. עבודתם נעשית בהתנדבות.
באקדמיה יש עובדים בשכר במדורים שונים:
משנת תשע"ה (2014) מובילה האקדמיה את יום הלשון העברית שנקבע בתאריך הולדתו של אליעזר בן־יהודה.
מפעל המינוח וחידושי המילים
מפעל המינוח הרחב באקדמיה ולפניה בוועד הלשון שינה את פני העברית במהלך מאה השנים האחרונות. עשרות אלפי מונחים חדשים נקבעו בכל התחומים המקצועיים. מפעל זה כלל את הסדרת המינוח הקיים לצד יצירת חידושים בשיתוף פעיל של אנשי מקצוע המשתמשים בעצמם במונחים. רשימות המונחים שנקבעו בוועד הלשון ובאקדמיה פורסמו במילונים מקצועיים בהוצאת האקדמיה. למן שנת 2000 כל המונחים נגישים לציבור ב אתר מונחי האקדמיה במרשתת.
מונחים רבים שחודשו לכאורה מחוץ לכותלי ועד הלשון והאקדמיה, נקבעו למעשה בשיתוף נציגיהם, לדוגמה בצה"ל.
החלטות בדקדוק
לאורך השנים דנה האקדמיה במסגרת ועדת הדקדוק שלה בסוגיות רבות בתחום הדקדוק וקבעה כללים ותקן. נקבעו כללים שיטתיים בנטיית השם הערוכים לפי סימני הניקוד – הקמץ, הפתח, החולם, הצירי והסגול. בכללים אלו גם החלטות הנוגעות למשקלים. נוסף על כך נדונו משקלים מסוימים לגופם. החלטות רבות נוספות קיבלה האקדמיה בתחום השמות: נקבעו ניקודם ונטייתם של שמות בעלי סיומות; צורתם וניקודם של עשרות שמות, כגון אַבָּהוּת, מַטָּס ותְעוּזָה; צורת הרבים של שמות שונים; כתיבתם של שמות כמו דוגמה ומשכנתה בה"א בסופם; מינם של שמות כגון בֹּהֶן וחֲנִיכַיִם (שתיהן נקבה). האקדמיה קיבלה כמה החלטות בענייני ניקוד ובראשן ההחלטה לקיים בנטייה את הדגש החזק באותיות שוואיות ובהן גם ביו"ד שוואית – שלא כבניקוד הרגיל במקרא, וכן אחרי מ"ם השימוש. בתחום הפועל נקבעו כללים שיטתיים בנטיית פעלים בעלי עיצורים גרוניים, בגזרת ל"א ובגזרות ע"ו והכפולים. בגזרות אחרות נקבעו כללים במידת הצורך. בתחום שימושי הלשון והתחביר האקדמיה ממעטת לפסוק, ובמעט השאלות שנדונו נהגה האקדמיה בדרך כלל להתיר את השימושים המהלכים. האקדמיה קבעה כללים שונים בשימוש ראשי תיבות – המשקפים במידה רבה את הנוהֵג. נקבעו כללים לשימוש שם המספר וכללי ניקוד של מילים לועזיות.
למן שנת 2005 מפרסמת האקדמיה את החוברת "החלטות האקדמיה בדקדוק" במהדורות המתעדכנות מדי פעם. במבוא לחוברת הוצגו העקרונות המנחים את האקדמיה בהחלטותיה, וזה תמציתם: הבסיס לדקדוק, ובעיקר למורפולוגיה, הוא המקרא וניקודו, ועם זאת האקדמיה מתחשבת בממצאים מתקופות הלשון האחרות ובמסורות שבכתב ובעל פה וכן במנהגי הלשון הרווחים בפי דוברי העברית בימינו. לצד אלו האקדמיה שואפת לפשט ולהסדיר את המערכת הדקדוקית במקום שיש ריבוי צורות וחריגים במקורות. החלטות האקדמיה מתקבלות ברוב דעות, ולעיתים גובר שיקול אחד ולעיתים גובר שיקול אחר, ולכן אין בהכרח עקיבות בהחלטות.
באתר האקדמיה מפורסמות כל ההחלטות בדקדוק.
עוד קבעה האקדמיה כללים בכתיב, בפיסוק ובתעתיק:
סמכויות האקדמיה
האקדמיה היא המוסד הפוסק בתחום הלשון, והחלטותיה בענייני דקדוק, כתיב, מינוח או תעתיק שנתפרסמו ב"רשומות" מחייבות את מוסדות החינוך והמדע, הממשלה, מחלקותיה ומוסדותיה והרשויות המקומיות. ההחלטות אינן מחייבות את הציבור הרחב, ולכן השפעתה על משתמשי השפה אינה רבה כל כך, בפרט בכל הנוגע לחידושי מילים, אף על פי שישנם לא מעט חידושי לשון שהתקבלו בציבור.
השימור והטיפוח של הלשון הם תופעות מודרניות, הקשורות לעליית הלאומיות וכינון מדינת לאום. ההשראה להקמת האקדמיה הגיעה מצרפת, שבה הוקמה האקדמיה הצרפתית, למטרות שימור הצרפתית וטיפוחה. אך מטרות מטפחי הלשון העברית, יחידים וארגונים, במיוחד מאז שלהי המאה ה־19, נבעו מן ההיסטוריה הייחודית של העברית: העברית פסקה מלשמש לשון דיבור בקרב היהודים בקהילות שונות ברחבי העולם אך המשיכה לשמש לשון כתב ולשון קודש; היא אף הושפעה מן הלשונות שאימצו היהודים בארצות מגוריהם ובד בבד השפיעה עליהן. עם התעוררות הלאומיות היהודית והקמת התנועה הציונית למן העלייה הראשונה הפכה תחיית העברית והפיכתה ללשון דיבור בארץ ישראל מחזון למציאות, אך לשם כך נדרשה פעולה רחבה של חידוש והתאמה של הלשון העתיקה למציאות החדשה, ועל כן המטלות שניצבו לפני אנשי התחייה ובראשם ועד הלשון העברית ואחר כך האקדמיה ללשון העברית היו גדולות ונרחבות פי כמה מן המוסדות המקבילים באומות העולם.
השם "אקדמיה"
בשנת 1950 ביקש נשיא ועד הלשון העברית, פרופסור נפתלי הרץ טור־סיני, מחברי הוועד להציע שם עברי למונח אקדמיה. לדבריו רוב החברים התנגדו לשינוי השם משום. יצחק בן־צבי, אז חבר הכנסת וחבר ועד הלשון הציע את השם "תחכמונה". ראש הממשלה דוד בן-גוריון הציע את השם "תחכמון" והסביר שהשם "אקדמיה" אינו בינלאומי כפי שנהוג לחשוב אלא מקובל רק בקרב האומות יורשות התרבות היוונית־רומאית. (ארכיון המדינה, ג/43/5551/10). במכתב לבן-גוריון כתב יוסף קלוזנר, נשיא ועד הלשון לצד טור־סיני:
בשנת 1953 הוגש לאישור הכנסת "חוק המוסד העליון ללשון העברית", אז נקבע השם "אקדמיה ללשון" באופן רשמי. משה שרת, אז ממלא מקום ראש הממשלה, הציע את החלופות: תחכמון ומילשן. בדיון בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת בנושא, אמר שרת: הוועדה קיבלה את הצעת שרת והוסיפה לנוסח החוק את המשפט "ושמו ייקבע על ידו". בישיבת המליאה השנייה של האקדמיה ללשון העברית הוחלט ששם המוסד יהיה "האקדמיה ללשון העברית".
באתר האקדמיה במרשתת מובאת השתלשלות הדיון בעניין שם המוסד, ובין השאר נאמר שם כי מאז הוחלט על השם עם קום האקדמיה "הייתה זו בחירתם של נשיאי האקדמיה ללשון העברית וחבריה לדורותיהם לכבד את רצונם של מייסדיה". עוד מצוטט שם פרופ' משה בר־אשר: "אין סיבה לשנות את השם הכה מושרש, כפי ששימרו לפנינו את המילה היוונית 'סנהדרין'".‍‍
מחקרים מאוחרים יותר מציעים כי מקורה של המילה הוא אכן בשורש העברי הקדום – ק־ד־מ:
בנייני האקדמיה
כיום האקדמיה שוכנת בשני מבנים סמוכים בחלק הדרום מזרחי של קריית האוניברסיטה העברית שבגבעת רם.
עד סוף שנות ה־50 שכנה האקדמיה בדירת שלושה חדרים בבית המעלות במרכז ירושלים. בהמשך נבנה בית האקדמיה בגבעת רם בשני שלבים.הבניין הראשון שנבנה הוא בית שמחה זאב ומלכה זלצמן (זאלצמאן) על שם התורמים למימון בנייתו. את הבניין תכננו לאה אטיאס ואהרון קשטן שזכו בתחרות פומבית. הבניין נבנה בסגנון הבינלאומי, והיה מן הראשונים שהוקמו בקריית האוניברסיטה בגבעת רם. אבן הפינה הונחה בי"ב באייר תשט"ז (23 באפריל 1956). בי"ט באייר תשי"ט (27 במאי 1959) התקיים טקס חנוכת הבניין בנוכחות נשיא המדינה יצחק בן־צבי, פרופ' נפתלי הרץ טור־סיני, שר החינוך והתרבות זלמן ארן, נשיא האוניברסיטה העברית בנימין מזר, ראש הממשלה לשעבר וחבר הכנסת באותם הימים משה שרת, ראש עיריית ירושלים גרשון אגרון וראש עיריית תל אביב חיים לבנון. בהמשך נבנה בניין נוסף לאקדמיה, הקרוי גם "יד בן־יהודה", והוא נחנך בשנת תשל"ג (1973).
בין שני המבנים ישנה רצפת פסיפס של בית הכנסת העתיק בבית שאן, שהובאה לאקדמיה באדיבות אגף העתיקות של משרד החינוך והתרבות.
===מנווה האקדמיה ללשון העברית ===
בשנת 2012 החליטה ממשלת ישראל על הקמתו של בניין חדש שבו ירוכזו כל יחידות האקדמיה. בתחילת שנת 2014 אושרה התוכנית לבנות קריה חדשה לאקדמיה, שתכלול גם מוזאון לשפה העברית, מכוני מחקר וספרייה. הקריה החדשה אמורה לקום בקריית הלאום בירושלים. בחודש מרץ 2020 פורסמה, באיחור של שמונה שנים, תחרות אדריכלים לתכנון המבנה החדש שיקרא "מנווה האקדמיה ללשון העברית".
השיח הציבורי על האקדמיה
מעת היווסדה של האקדמיה ללשון העברית היא ספגה ביקורת בחוגים שונים. בשנת 1953, זמן קצר לאחר היווסדה, אמרה עליה המשוררת לאה גולדברג (לימים חברת האקדמיה): "מעולם לא בנתה שום אקדמיה את השפה. השפה נוצרת על ידי העם וע"י טובי הסופרים והמשוררים." רבים מתחו ביקורת על כך שמהרכבה הראשון של האקדמיה נעדר אברהם שלונסקי. אמר על כך אברהם חלפי: "זו אקדמיה ללא כינור ראשון. משהו צורם את האוזן למשמע מקהלת השמות המשתתפים בה. הרי שלונסקי הוא אדריכל העברית המודרנית, ואין לתאר את הלשון ללא חידושי השמות, התארים ופעלים על כל צורותיהם שהכניס בה". מאוחר יותר נבחר אף שלונסקי לחבר האקדמיה. יונתן רטוש שאל: "איזו דמות יש לו ל'ועד הלשון העברית' ללא חבר אחד ששפת אמו היא עברית, ללא אחד שהוא יליד הארץ?" ומאמר מערכת בעיתון "משא" קבע: "בהרכבה זה מופיעה האקדמיה כמוסד 'אקדמאי' שהוא אמנם 'מורם מעם', ע"פ השמות הנעלים של משתתפיו, אלא שמורם ממנו גבוה מדי, כשפריר עליון של מלכות הרוח ו...הכבוד. ותחת מוסד מעשי שהוא צורך חיוני לארץ למילוי משימות של קביעת הלכות ומתן גושפנקא רשמית לשפה המתהווה בכל שדרות העם – תהיה לנו 'מועצת זקנים' בבחינת שבת תחכמוני."
חלק מהחלטותיה של האקדמיה ללשון העברית לאורך השנים היו שנויות במחלוקת, ונתקלו בהתנגדות מצד ציבור דוברי השפה, כותבים ולשונאים.
סוג אחד של ביקורת מפנה את חיציו כלפי עצם היומרה של גוף מרכזי כלשהו לקבוע החלטות "מלמעלה" בנוגע ללשון, אשר מטבעה מעוצבת בידי העם. גלעד צוקרמן תוהה: "אחת משלוש המטרות של האקדמיה ללשון העברית היא "לכוון את דרכי התפתחותה של הלשון העברית לפי טבעה". אולם, האם אין זה אלא אוקסימורון? אם אנו רוצים ששפה תתפתח על־פי טבעה, מדוע לכוון אותה?"
סוג שני של ביקורת מצביע נקודתית על כך שהקשר שבין האקדמיה ובין הציבור דובר העברית אינו בהכרח הדוק, וכך רבים מתחדישיה אינם נקלטים בציבור כלל, ובעצם אינם רלוונטיים. כדוגמה אפשר להביא את המילה "hit" ("להיט"): הצעות האקדמיה לחלופה עברית לא התקבלו בציבור, ואילו החלופה שנטבעה ברדיו היא שזכתה לאהדת הציבור, ובסופו של דבר גם אושר באקדמיה עצמה.
כמענה לטענה הראשונה מסבירים דוברי האקדמיה כי אין היא מתיימרת לקבוע את צורתה של הלשון באופן מחייב, אלא להציע תקן למעוניינים בכך. כתגובה לטענה השנייה מצביעה האקדמיה על מילים המשמשות היטב בציבור, ואם כן מבחינתה היא רלוונטית, גם אם חלק מתחדישיה נדחים.
בעבר הייתה נטייה בקרב לשונאים לדבר על צורות "נכונות" ו"בלתי נכונות" בעברית, אך כיום רבים מחזיקים בדעה שאין 'נכון' ו'לא נכון' בשפה טבעית. אפשר לדבר רק על "תקני" ו"לא תקני" במשלב מסוים של הלשון. שינוי תפיסה זה משתקף גם ביחסה המשתנה של האקדמיה במהלך השנים לתחדישיה ולהחלטותיה, שכיום מוצגות יותר כהמלצות.
עמנואל לוי
עמנואל ("מנו") לוי (10 באוקטובר 1980 – 10 בנובמבר 2010) היה נווט קרב במטוס F-16I סופה בחיל האוויר הישראלי בדרגת רב-סרן. תכנן את נתיב הטיסה ואת הצד המבצעי בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה והשתתף בתקיפה עצמה.
ביוגרפיה
נולד בחיפה, בנם הבכור (מתוך ארבעה ילדים) של אהובה ויהודה לוי. מנישואים שניים של אביו היו לו עוד שתי אחיות.