cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרק 2 לחוקת ארצות הברית
רקע
לפי פורסט מקדונלד, בוועידת החוקה היו שני מחנות באשר לאופי הרשות המבצעת. מחנה אחד שיקף את הפחד מרשות מבצעת פדרלית חזקה מידי, שתסכן את כוחן של המדינות, את הזכויות של האזרחים, ואת כוחם של נציגיהם בקונגרס. אנשי מחנה זה, כגון רוג'ר שרמן, אוליבר אלזוורת', אדמונד רנדולף, ג'ורג' מייסון וג'יימס בלייר, שוכנעו על ידי האירועים בתקופה המהפכנית שדרושה רשות מבצעת פדרלית, אך הם נותרו עוינים לגישה לפיה רשות זו צריכה להיות רבת עוצמה. אנשי המחנה השני היו בעיקרם נציגים ששירתו במלחמת העצמאות לצד ג'ורג' וושינגטון ואלה ששירתו בשלהי הקונגרס הקונטיננטלי השני. קבוצה זו כללה אישים כגון אלכסנדר המילטון, ג'יימס מדיסון, ג'ונתן דייטון, ג'יימס מקהנרי, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, רוברט מוריס, ג'יימס וילסון, גוברנר מוריס וכן את ג'ון ראטלדג' וויליאם ליווינגסטון, שהיו מושלי קרוליינה הדרומית וניו ג'רזי בזמן המלחמה. הם שאפו לכונן רשות מבצעת חזקה, שתתמודד טוב יותר עם האתגרים הכלכליים והצבאיים של הפדרציה ותהיה אסרטיבית ונחושה יותר. אף על פי שידם של המצדדים ברשות מבצעת חזקה הייתה על העליונה מבחינת ייצוג מספרי בוועידה, הם התקשו לנסח תוכנית שתהיה מקובלת על מרבית הנציגים ושניתן יהיה לשער בביטחון שתאושרר על ידי המדינות.
במאי 1787 הציג אדמונד רנדולף בפני הוועידה את תוכנית וירג'יניה, שנוסחה בעיקר על ידי מדיסון והייתה הבסיס לדיונים בוועידה. סעיף 7 במסגרתה קבע שתכונן רשות מבצעת, אשר תיבחר על ידי המחוקקים לתקופה קצובה ללא אפשרות לבחירה חוזרת, מבלי לפרט הרבה מעבר לכך. לא נכתב בהצעה כמה אנשים יעמדו בראש הרשות המבצעת. רבים מהנציגים חשבו שעדיף שבראש הרשות יהיו מספר אישים; כך למשל בנג'מין פרנקלין העדיף שיעמדו בראשה שלושה אישים. בנוסף, ההצעה כללה כינון של "מועצה" המורכבת משופטים ואישים רמי מעלה (Council of Revision), שבדומה למועצה המלכותית בבריטניה תחלוק עם ראשי הרשות המבצעת את זכות הווטו.
במהלך הדיונים החליטו חברי הוועידה שבראש הרשות המבצעת יעמוד אדם יחיד, עמדה בה כרבע מהנציגים לא תמכו. בנוסף, הם הסכימו שלראש הרשות המבצעת יהיה כוח וטו בנוגע לחקיקה ושלא תוקם מועצה שתחלוק עימו את הכוח הזה. שאלה מרכזית עבורם הייתה כיצד ייבחר ראש הרשות המבצעת. מרבית הנציגים קיבלו את העמדה לפיה ראש הרשות המבצעת לא ייבחר ישירות על ידי העם, אך רבים גם התנגדו להצעה שהוא ייבחר על ידי המחוקקים, שכן הם ראו בכך פתח למשטר עריץ עם מחוקק כל יכול. גם בשאלת אורך הכהונה של ראש הרשות המבצעת לא הייתה הסכמה. כמשקל נגד לנציגים שרצו להפקיד את בחירת הרשות המבצעת בידי המחוקקים, אחרים טענו שעל ראש הרשות המבצעת להיבחר במינוי לכל החיים על מנת שתישמר עצמאותו. ב-31 באוגוסט, זמן קצר לפני נעילת הוועידה, הנציגים עדיין לא הגיעו להסכמה על מאפיינים בסיסיים אלה, ונראה היה שהוועידה תאלץ להמליץ על רשות מבצעת חלשה.
פריצת הדרך בדיוני הוועידה הגיעה לאחר שפירס באטלר מקרוליינה הדרומית הציע שהנשיא וסגן הנשיא יבחרו על ידי חבר אלקטורים. באטלר הציע גם שמספר סמכויות, שעד אז ניתנו לסנאט, כגון מינוי שגרירים, שופטים ובעלי משרות אחרות, יועברו לנשיא. לאחר מספר ימים של ויכוח סוער התקבלה הצעתו בשינויים מעטים. העיקריים שבהם היו שהנשיא יבחר לתקופה של ארבע במקום שבע שנים ושבית הנבחרים, לא הסנאט, יכריע במקרה של שוויון בקולות האלקטורים.
סעיף 1: סמכות הרשות המבצעת בידי הנשיא הנבחר לתקופה של ארבע שנים
הסעיף הראשון מקנה לאדם יחיד, הנשיא של ארצות הברית, את מלוא הסמכות של הרשות המבצעת. סעיף זה מכונה "vesting clause" (סעיף ההסמכה או ההאצלה). יחד עם פסקאות דומות בפרק הראשון ובפרק השלישי של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המחוקקת לקונגרס ואת סמכויות הרשות השופטת לבית המשפט העליון, חלק זה מגדיר את הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית. על אף שסגן הנשיא מוזכר בסעיף זה, החוקה לא מעניקה לסגן הנשיא סמכויות כלשהן ברשות המבצעת, ורק קובעת שסגן הנשיא ייבחר יחד עם הנשיא לאותה תקופת זמן ועל ידי אותם אלקטורים ושסגן הנשיא יהיה הראשון בסדר הירושה של הנשיא.
בנוגע להקף הסמכויות של הנשיא, התגבשו גישות שונות. לפי הגישה המינימליסטית, לנשיא נתונות רק הסמכויות שמוזכרות במפורש בפרק זה או בפרקים אחרים בחוקה. פרשנויות מקימסליסטיות יותר טוענות שהביטוי "הכוח הביצועי" ("executive Power") מבטא את ההבנה של מנסחי החוקה שקיים סט רחב של סמכויות שנתונות לרשות המבצעת ושכולן נמצאות בסמכות הנשיא, גם אם הן לא מוזכרות במפורש. לדיון בשאלה זו יש הדים בכתבים של מנסחי החוקה עצמה. כך למשל, בדיון שפרץ ב-1793 בעקבות הצהרת הנייטרליות של הנשיא ג'ורג' וושינגטון, בנוגע למלחמות המהפכה הצרפתית, טען אלכסנדר המילטון, תחת הפסאודונים "פסיפיקוס", שהעובדה כי הביטוי "[הסמכויות] המוענקות להלן" קיים בפרק הראשון בנוגע לסמכויות הקונגרס ולא בפרק השני מובילה למסקנה שהחוקה נותנת לנשיא "מענק כוח כללי" שאינו מוגבל לסמכויות המוזכרות במפורש. ג'יימס מדיסון, שענה להמילטון תחת הפסאודונים "הלווידיוס", שלל את הגישה הזו והצביע על כך שמנסחי החוקה לא התכוונו להעביר לנשיא את כל הסמכויות שבאופן מסורתי היו שייכות לרשות המבצעת, ואפילו את הזכות להכריז על מלחמה הם העבירו לקונגרס. פרשנים שמתנגדים לפרשנות רחבה של סמכות הנשיא מצביעים על כך שגם המילטון כתב שיש לפרש את הסמכות הרחבה הזו "בהתאם לחלקים אחרים בחוקה ולעקרונות של ממשל חופשי", ושבכתבי הפדרליסט מספר 69 (1788), המילטון מנה את סמכויות הנשיא מבלי להזכיר מענק כוח כללי או סמכות רחבה יותר מזו שמוזכרת במפורש בחוקה.
תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת
בנוגע למידת שליטת הנשיא ברשות המבצעת, פרשנים שמעדיפים הגדרה מגבילה יותר של סמכויותיו סבורים שהקונגרס רשאי, באמצעות חקיקה, להסדיר ולהגביל את פעולות הנשיא וכן להנחות רשויות ובעלי תפקידים ברשות המבצעת באופן שמצר את חופש הפעולה של הנשיא. משפטנים שמעדיפים פרשנות שמדגישה את איחוד כלל הסמכויות של הרשות המבצעת בידי הנשיא טוענים שסעיף זה מורה על כך שאין לקונגרס סמכות להתערב בניהול הרשות המבצעת ואסור לקונגרס לכונן רשויות ביצועיות נפרדות ומקבילות לאלה שתחת סמכות הנשיא. גישה מקסימליסטית זו היא גרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת ("The Unitary Executive Theory"). פרשנים שדוגלים בגרסה חזקה זו מצביעים על התבטאויות של מנסחי החוקה אשר מדגישות את חשיבות האצלת הסמכות בידי אדם יחיד. כך למשל, ג'יימס וילסון אמר ב-1787 ש"הסמכות המבצעת היא אחת" והדגיש את החשיבות של נשיא יחיד האחראי לכל הפעולות של הרשות המבצעת ויכול לקבל החלטות באופן נמרץ ונחוש יותר מראשי ראשות מבצעת המורכבת מיותר מאדם אחד.
שאלות לגבי תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת הן חשובות משום שבמהותן הן נוגעות ליכולת של המחוקקים להגביל את שיקול הדעת של הנשיא וליצור משרות וסוכנויות שמדיניותן מבודדת יחסית משיקול הדעת הפוליטי של הנשיא. כך למשל, בסוכנויות שהוקמו מתוקף חוק של הקונגרס, כגון הפדרל ריזרב, שקובע את המדיניות המוניטרית, רשות התקשורת הפדרלית, שאחראית על אסדרה בתחום התקשורת, הסוכנות להגנת הסביבה ונציבות הסחר הפדרלית, ישנו חשש שאם אכן לנשיא יש סמכות בלתי מוגבלת לפטר בעלי משרות ולקבוע מדיניות, מדיניותן תיטה לשרת את האינטרסים הפוליטיים של הנשיא. מנגד, התומכים בגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת רואים בכפיפות של בעלי משרות שאינם נבחרים לנשיא הנבחר מרכיב דמוקרטי חשוב, שמונע מסוכנויות אלה לפעול באופן עצמאי בניגוד לדעתם של האזרחים ונציגיהם. החל משנות ה-80 של המאה ה-20, חוגים שמרניים ונאו-שמרניים היו הכוח המרכזי התומך בגרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת, אותה הם תופסים כמרכיב חשוב בהגבלת כוחה של הבירוקרטיה הפדרלית. ב-1987 הכריז הנשיא רונלד רייגן, בעת חתימה על חוק הנוגע לחוב של ארצות הברית, שחוקים שמציבים מדיניות הנקבעת על ידי פקידים מעל לשיקול הדעת של הנשיא אינם חוקתיים. ג'ורג' וו. בוש נהג להוסיף הערות דומות להכרזותיו בעת חתימה על חוקים, והן התפרשו כעמידה עיקשת על תקפותה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת. ממשלו של דונלד טראמפ הדגיש את התאוריה לפיה לנשיא יש "שליטה ישירה, היררכית ואקסקלוסיבית" על כל רשויות הממשל ופקידיו, ובמהלך כהונתו קודמה התאוריה ששליטה זו נחוצה כדי להילחם ב"מדינת הצללים", שכביכול מאיימת להשתלט על הממשל באמצעות הבירוקרטיה הפדרלית.
במאה ה-21, עם העלייה בכוחם של משפטנים שמרנים בבית המשפט העליון, נטה בית המשפט לאמץ גישה חזקה יותר של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת. בשנת 1988 עדיין היה רוב בבית המשפט נגד גישה כזו. בפסק דין מוריסון נגד אולסון (Morrison v. Olson) אישר בית המשפט חוק מ-1978 שבאמצעותו, לאור פרשת ווטרגייט, כונן הקונגרס סוכנות עצמאית בתוך הרשות המבצעת שבכוחה לחקור ולהאשים בכירים ברשות המבצעת ואשר קובע כי רק לתובע הכללי, ולא לנשיא, יש סמכות לפטר את העומד בראש הסוכנות. שבעה שופטים תמכו בחוות הדעה של נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט, לפיה החוק אינו פוגע בהפרדת הרשויות. רק אנטונין סקאליה התנגד לעמדה זו. אולם, דעת המיעוט של סקאליה, שטען שהכוח להאשים ולהעמיד לדין בעברות פליליות שייך לרשות המבצעת בלבד ושהחוק פסול משום שהוא פוגע ב"שליטה הבלעדית" של הנשיא בכוח זה, זכתה מאז להדים רבים בקרב תומכי תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת. החל מ-2010, בשורה של פסקי דין, קבע בית המשפט שמגבלות על הזכות של הנשיא לפטר בעלי משרות שונים בוועדה לניירות ערך ולבורסות, בלשכת ההגנה הפיננסית על הצרכן, וכן שופטים במשרד הפטנטים וסימני המסחר אינן חוקתיות משום שהן פוגעות בשליטה הבלעדית של הנשיא ברשות המבצעת. פסק דין חשוב בהקשר זה הוא Seila Law LLC v. Consumer Financial Protection Bureau משנת 2020, שבו צמצמו השופטים בדעת רוב את התחולה של פסק הדין "המפרי נגד ארצות הברית" מ-1935 וקבעו שלנשיא סמכות כללית לפטר בעלי תפקידים בסוכנויות של הרשות המבצעת, למעט סוכנויות שאופיין זהה לזה של לשכת הסחר הפדרלית ב-1935 ופקידים זוטרים שאינם אחראים על קביעת מדיניות.
תקופת כהונת הנשיא
הנשיא וסגן הנשיא נבחרים יחד לתקופה של ארבע שנים. על אף שהנשיא הראשון הושבע רק ב-30 באפריל 1789, לאחר אשרור החוקה קבע הקונגרס של הקונפדרציה ב-1788, שהתאריך הרשמי להחלת החוקה הוא יום רביעי הראשון בחודש מרץ באותה שנה, שנפל על 4 במרץ 1789. בעקבות זאת, עד שנת 1933, תקופת כהונת הנשיא החלה כל ארבע שנים ב-4 במרץ. התיקון ה-20, שהתקבל בינואר 1933, שינה את תחילת הכהונה של הנשיא ל-20 בינואר.
המגבלה לפיה נשיאים לא יכהנו יותר מ-2 קדנציות הייתה נוהג מקובל מאז החלטתו של ג'ורג' וושינגטון ב-1796 לא להתמודד לתקופת כהונה נוספת ועד 1940, השנה בה נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט לכהונה שלישית. התיקון ה-22 לחוקה, שאושר על ידי הקונגרס ב-1947, ואושרר על ידי המספר הנדרש של המדינות ב-1951, קבע שאף אדם לא ייבחר לנשיאות יותר מפעמיים.
סעיפים 2–3: חבר האלקטורים
סעיף 2 של החלק הראשון קובע את האופן בו ייבחרו ה"אלקטורים" שתפקידם לבחור את הנשיא וסגן הנשיא של ארצות הברית:
לפי הסעיף, מספר האלקטורים של כל מדינה יהיה שווה למספר הנציגים של המדינה בקונגרס, ועל כן ככל שאוכלוסיית המדינה גדולה יותר, כך מספר האלקטורים שלה גדול יותר. אולם, גם המדינות הקטנות ביותר יכולות למנות לפחות שלושה אלקטורים, שניים כמספר נציגיהן בסנאט ועוד אחד לפחות כמספר נציגיהן בבית הנבחרים. הסעיף קובע גם שאופן בחירת האלקטורים נתון לשיקול דעתם של המחוקקים במדינות השונות. המגבלה היחידה היא שאסור למדינות למנות אישים בעלי משרה בממשל ארצות הברית או נציגים בקונגרס של ארצות הברית לאלקטורים.
התיקון ה-23 לחוקה, שאושרר ב-1961, קובע שגם מחוז קולומביה, שבו נמצאת וושינגטון הבירה, ימנה אלקטורים לבחירת הנשיא וסגן הנשיא. היות שהמחוז אינו שייך לאף מדינה, עד הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1964 לא השתתפו תושבי הבירה בבחירות לנשיאות. מספר האלקטורים של המחוז זהה לזה שהיה לו היה מדינה, אך בכל מקרה לא גבוה מזה של המדינה בעלת מספר האלקטורים הנמוך ביותר (כלומר 3 כיום). בחבר האלקטורים הראשון (1788) היו 88 אלקטורים. מאז שהוואי הפכה למדינה ה-50 ב-1959 מספר הסנאטורים הוא 100, ומאז 1913 מספר חברי בית הנבחרים הוא 435, כך שבתוספת האלקטורים של מחוז קולומביה מספר האלקטורים הוא 538 וכדי לנצח במרוץ לנשיאות נדרשים קולותיהם של 270 אלקטורים.
הבחירה של מנסחי החוקה להעדיף בחירה על ידי אלקטורים נבעה מהתנגדות נציגים בוועידה לשיטות בחירה אחרות ומפשרה ביניהם. מחד, נציגים רבים התנגדו לבחירה ישירה של הנשיא על ידי העם והצעות ברוח זו נדחו פעמיים במהלך הוועידה. ההתנגדות לבחירה על ידי העם נסמכה על שלושה טיעונים. ראשית, האזרחים בעם לא יהיו מיודעים מספיק לגבי אופיים של המועמדים ויעדיפו לבחור בנציגים מהמדינות שלהם. כתוצאה מכך, יהיה יתרון מובנה למדינות הגדולות במינוי הנשיא. שנית, מנסחי החוקה לא צפו את התפתחותה של המערכת המפלגתית בארצות הברית ועל כן ציפו שלא יהיה מנגנון לניתוב רוב קולות המצביעים למועמד יחיד; הם חששו שהקולות יתפזרו על פני מועמדים רבים באופן שאינו מאפשר בחירה. הטיעון השלישי נגע לחוסר האמון של הנציגים בוועידה ביכולת של העם לשפוט בנושאים פוליטיים. בנושא זה הצירים בוועידה היו חלוקים ביניהם. חלקם השוו בחירה עממית בנשיא לבחירה בהגרלה או לבחירה בצבע על ידי אדם עיוור צבעים; אחרים חשבו שהאזרחים יעדיפו תמיד אדם מובחר ובעל כישורים.
כתוצאה מהטיעונים נגד בחירה עממית, ביולי 1787 הצביעו רוב הנציגים בוועידה בעד בחירת הנשיא על ידי הקונגרס. אולם, גם לאפשרות זו היו מתנגדים. שני הטיעונים המרכזיים נגד בחירת הנשיא על ידי הרשות המחוקקת היו הפגיעה בהפרדת הרשויות והפוטנציאל להפיכת הבחירות לנשיאות למאבק פלגני בין סיעות שונות. גוברנר מוריס, למשל, טען שבחירה על ידי הקונגרס תהיה "העבודה של תחבולות, קנוניות ופלגנות", ושקל יותר לעשות מניפולציות על חברי הקונגרס מאשר על העם כולו. הוא טען שאם ראש הרשות המבצעת ייבחר על ידי הקונגרס, אז "הוא לא יהיה עצמאי; ואם הוא לא יהיה עצמאי, תפיסת שלטון ועריצות מצד הרשות המחוקקת תהיה התוצאה".
מינוי אלקטורים
סעיף 2 קובע שהאלקטורים ממונים על ידי המדינות ושלרשות המחוקקת של כל מדינה יש סמכות לקבוע כיצד הם נבחרים. בפסק דין "מקפירסון נגד בלאקר" (McPherson v. Blacker) נדרש בית המשפט העליון לראשונה לשאלה האם קיימות מגבלות על אופן מינוי האלקטורים. נושא העתירה היה חוק ממישיגן שקבע שאלקטורים ייבחרו לפי הצבעה במחוזות ולא במדינה כולה. בית המשפט, בפסק דין שנכתב על ידי מלוויל פולר והתקבל בתמימות דעים, אישר את החוק והסביר שהחוקה לא מגבילה את אופן בחירת האלקטורים ושיש לצפות כי המדינות יבחרו בדרכים מגוונות למינוי האלקטורים. לפסק דין זה הייתה משמעות מאוחר יותר בפסק דין בוש נגד גור משנת 2000, שבו נכתב כי לאזרחים אין זכות חוקתית להשפיע על בחירת האלקטורים, ושהרשות המחוקקת יכולה, אך לא מחויבת, לתת לאזרחים להצביע לבעניין. עם זאת, בית המשפט הכיר בכך שחלקים אחרים של החוקה מטילים מגבלות מסוימות על המדינות. בפסק דין "ויליאמס נגד רודס" משנת 1968 (Williams v. Rhodes) פסל בית המשפט ברוב קולות חוק ממדינת אוהיו, שמשמעותו המעשית הייתה הסרת פתקי הצבעה לאלקטורים המייצגים מועמדים של המפלגה העצמאית האמריקאית ושל מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה מהקלפיות. שופטי הרוב קבעו שהחוק פוגע בזכות להגנה שווה שמובטחת בתיקון ה-14. בנוסף, נקבע שלקונגרס יש סמכות לקבוע כללים מסוימים בנוגע להצבעה בבחירות פדרליות, כולל בהצבעה לגבי מינוי אלקטורים.
מתן הסמכות למחוקקים במדינות השונות לקבוע כיצד ימונו האלקטורים הוא אחד משני המקורות המרכזיים (השני הוא סעיף 1 בחלק הרביעי של פרק 1) לתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות, לפיה בתוך המדינה החוקה מעניקה לרשויות המחוקקות של המדינות השונות סמכות בלעדית לאסדרה של ענייני הבחירות, ולכן לרשות המבצעת ולרשות השופטת במדינות אין כל סמכות להתערב בשיקולי המחוקקים. תאוריה זו הפכה לפופולרית יותר בקרב משפטנים ושופטים שמרנים. עם זאת, קיימת הסכמה שלקונגרס של ארצות הברית יש סמכות לקבוע כללים וחוקים לגבי הבטים מסוימים של בחירת חבר האלקטורים.
הליך הצבעת האלקטורים ותפקיד הקונגרס בהכרעה
אופן הפעולה של האלקטורים היה כמעט מלכתחילה שונה באופן מהותי מזה ששיוו הנציגים בוועידת לנגד עיניהם. הנציגים לא צפו את התפתחותה של מערכת מפלגתית, שבה מפלגות שונות תומכות במועמדים ספציפיים. תחת זאת, הם חשבו שהנשיא יהיה דמות מאחדת ומורמת מעם, שניצבת מעל הפלגים השונים באוכלוסייה וששיקולי האלקטורים יהיו בהתאם. הם צפו שאספות האלקטורים שיתקיימו בכל מדינה יהיו אספות דיוניות, שבהן אנשים מיודעים ומכובדים ינמקו באופן תבוני את העדפותיהם וינסו לשכנע זה את זה באשר למועמד המובחר ביותר. בפועל, כבר בתקופת הממשל של גורג' וושינגטון התפתחה מערכת דו-מפלגתית ולאחר נשיאותו כל מפלגה שאפה להביא לבחירה של נשיא המשתייך לה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1796 ניצח ג'ון אדמס הפדרליסט את תומאס ג'פרסון מההמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אך לפי ההליך שנקבע בחוקה, ג'פרסון, יריבו הפוליטי שהגיע למקום השני, כיהן כסגן הנשיא. הבחירות הבאות, בשנת 1800 הובילו למשבר שחשף את הבעיות בהליך ואת המרחק בין כוונות מנסחי החוקה לפוליטיקה שהתקיימה בפועל. אדמס וג'פרסון היו שוב מועמדי הפדרליסטים והדמוקרטים-רפובליקנים בהתאמה, אך כיוון שלפי החוקה האלקטורים בוחרים בשני מועמדים, כל מפלגה הציגה מועמד נוסף, צ'ארלס פינקני עבור הפדרליסטים וארון בר עבור הדמוקרטים-רפובליקנים. המועמדים עצמם אמנם לא ערכו קמפיין בחירות באופן ישיר, פרקטיקה שנחשבה לפסולה ונמוכה באותה תקופה, אך אנשים מטעמם השתתפו בקמפיינים ארוכים ששיקפו אווירה קשה של פילוג בין המפלגות, ואשר במהלכם הושמץ כל אחד מהמועמדים. הקמפיינים כוונו בראש ובראשונה לבחירת הנציגים ברשויות המחוקקות במדינות השונות, שב-11 מתוך 16 המדינות הכריעו לגבי בחירת האלקטורים. במצב זה, המפלגה ששלטה בבית המחוקקים של המדינה זכתה בכל האלקטורים של המדינה. שיטת הבחירה של האלקטורים הייתה בעצמה לנושא פוליטי. בווירג'יניה, שיטת הבחירות הכתיבה שהאלקטורים ייבחרו במחוזות הבחירה השונים, אך אחרי שהפדרליסטים זכו להצלחה ב-8 מתוך 19 מהמחוזות, שינו הדמוקרטים-רפובליקנים את השיטה לשיטת "המנצח לוקח הכל". בעקבות זאת, גם הפדרליסטים במסצ'וסטס שינו את שיטת הבחירה של האלקטורים. בסיכומו של דבר, ג'פרסון ניצח את אדמס 73–65, אך בין ג'פרסון ובר היה שוויון. במצב זה, על פי החוקה עברה ההכרעה לבית הנבחרים. על אף שבר נחשב למועמד לסגנות-הנשיא, הוא לא ביקש להסיר את מועמדותו לתפקיד הנשיא, ומרבית הנציגים הפדרליסטים החליטו לתמוך בו על מנת למנוע מג'פרסון את הנשיאות. בנוסף, אף על פי שמנסחי החוקה קיוו ליצור הליך שימנע מצב של אי-הכרעה, הקביעה בחוקה שדרוש רוב מוחלט של מדינות הובילה למבוי סתום, כאשר 8 מדינות הצביעו בבית הנבחרים לג'פרסון, 6 לאדמס ושתי מדינות, מרילנד וורמונט, לא הגיעו להכרעה. בין 11 ל-17 בפברואר 1801 הצביעו חברי בית הנבחרים 35 פעמים ללא הכרעה. אילו לא היו מגיעים להכרעה הייתה נשארת הרשות המבצעת בידי הפדרליסטים, ובקרב דמוקרטים-רפובליקנים החלו להישמע איומים במלחמת אזרחים ובפרישה של וירג'יניה מהאיחוד. בהצבעה ה-36 שינה ג'יימס בייארד מדלאוור את הצבעתו וג'פרסון נבחר לנשיא, אך המשבר הוביל לתובנה ברורה שהליך בחירת הנשיא אינו תקין.
התיקון ה-12 לחוקה נועד למנוע את הישנות המשבר של 1800. הוא לא שינה את אופן הבחירה של האלקטורים או את החלוקה של האלקטורים בין המדינות, אך הוא קבע, בין השאר, שבמקום להצביע לשני מועמדים לנשיאות, האלקטורים יצביעו בשני פתקי הצבעה נפרדים עבור מועמד לנשיא ועבור מועמד לסגן הנשיא. שינוי זה מונע מצב זהה לשוויון שהיה ב-1800 בין ג'פרסון ובר. עם זאת, התיקון לא מונע מצב שבו אף אחד מהמועמדים לא קיבל רוב מוחלט של קולות האלקטורים, וכמו בסעיף המקורי, במצב כזה עוברת הבחירה בנשיא לבית הנבחרים, שצריך לבחור באחד משלושה המועמדים שזכו במירב הקולות במקום באחד מחמישה, והבחירה בסגן הנשיא עוברת לסנאט. בבחירות לנשיאות בשנת 1824 אפשרות זו התגשמה, כשאנדרו ג'קסון זכה במרב הקולות (99 מתוך 261), אך לא ברוב מוחלט של הקולות. ב-1825 התכנס בית הנבחרים ובחר בג'ון קווינסי אדמס שהגיע למקום השני מבחינת מספר האלקטורים, אך הפך לנשיא. בחירה של סגן הנשיא בסנאט נערכה בפעם הראשונה והיחידה בשנת 1837, זאת לאחר שבבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1836 זכה ריצ'רד ג'ונסון בקול אחד פחות מהנדרש לרוב מוחלט של קולות האלקטורים.
שיקול הדעת של האלקטורים ואלקטורים סוררים
כאמור, מנסחי החוקה שללו בחירה של הנשיא ישירות על ידי העם, וגם טיעוניהם של הצירים בוועידת החוקה שתמכו בבחירה עממית נבעו יותר מתוך שיקולים שנגעו להגבלת כוחה של הרשות המחוקקת ופחות מתוך תפיסת עולם לפיה בחירה עממית היא דמוקרטית יותר. הבחירה בחבר האלקטורים שיקפה את רצון המנסחים בהליך שיצור לגיטימציה עממית לנשיא הנבחר, וזאת מבלי להכפיף את שיקול דעתם של הנציגים הבוחרים בפועל לרצון העם, שעשוי להיות מוטה על ידי דמגוגים ושיקולים לא תבוניים. עם זאת, במהלך השנים השתרשה יותר התפיסה לפיה עקרונות הדמוקרטיה דורשים שהבחירה בנשיא תשקף באופן ישיר את רצון הבוחרים. מנקודת מבט זו חבר האלקטורים הוא בעייתי, שכן הוא מאפשר להחליף את רצון העם בשיקול דעתם הפרטי של האלקטורים.
ההשתרשות של התפיסה לפיה על בחירת האלקטורים להתאים להעדפה של האזרחים השתקפה בהליכי הבחירות במדינות ובמפלגות השונות. החוקה עצמה כלל אינה דורשת מהמדינות לערוך בחירות לנשיאות, אך כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 בחרו רוב המדינות לערוך בחירות. בבחירות של שנת 1832 רק בקרוליינה הדרומית מונו אלקטורים על ידי בית המחוקקים ללא בחירות (קרוליינה הדרומית המשיכה להיות חריגה בעניין זה במערכות הבחירות הבאות, ורק לאחר מלחמת האזרחים, ב-1868, ערכה בחירות לנשיאות). הבחירות של 1832 היו גם הראשונות שבהן קיימו המפלגות ועידות לבחירת מועמדים. החל מתחילת המאה ה-20 החל תהליך שבמסגרתו עברו המפלגות הגדולות למינוי מועמדים באמצעות בחירות מקדימות, ומאז 1972 המועמדים של שתי המפלגות הגדולות נבחרים באופן זה. אם כן, במרוצת השנים המגמה הייתה הגברת ההשפעה של האזרחים על בחירת המועמדים ובחירת הנשיא.
מגמה זו חידדה את המחלוקת לגבי ההליך החוקתי שמאפשר את קיומם של אלקטורים סוררים (faithless electors) – אלקטורים שבוחרים לפי שיקול דעתם ובניגוד להבטחתם להצביע למועמד המוסכם על מפלגה מסוימת. נכון ל-2022, אלקטורים סוררים מעולם לא הצליחו להכריע את תוצאות הבחירות. עם זאת, ב-1836 ההחלטה של 23 אלקטורים מווירג'יניה לא להצביע לריצ'רד ג'ונסון כבחירתם לתפקיד סגן הנשיא (משום שהם סלדו מבחירתו של ג'ונסון לגור עם אישה שחורה) הובילה לכך שג'ונסון לא זכה ברוב מוחלט מקולות האלקטורים, וההכרעה עברה לסנאט שבחר בג'ונסון. האלקטור ה"סורר" הראשון היה סמואל מיילס מפנסילבניה, שהבטיח להצביע למועמד הפדרליסטים ג'ון אדמס, אך לבסוף הצביע למועמד הדמוקרטים-רפובליקנים תומאס ג'פרסון. הוא היה גם האלקטור היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית שהצביע עבור מועמד המפלגה המתחרה לנשיאות. עם זאת, היו מאז הרבה מקרים אחרים שבהם אלקטורים הצביעו למועמד אחר מזה שהוסכם. כך למשל, ב-1872, 63 מתוך 66 האלקטורים שהבטיחו להצביע להוראס גרילי הצביעו למועמדים אחרים, משום שגרילי מת בין יום הבחירות ליום הצבעת האלקטורים; ובבחירות בשנת 2016 שמונה אלקטורים דמוקרטים ושני אלקטורים רפובליקנים לא הצביעו עבור המועמד של מפלגתם לנשיאות, אלא לאדם אחר מאותה המפלגה.
המנצח לוקח הכל וההצבעה הלאומית
נכון ל-2022, ב-48 מדינות ננקטת גישה של "המנצח לוקח הכל" (winner-take-all), שבה מצופה מכל האלקטורים במדינה להצביע עבור המועמד שזכה ברוב קולות הבוחרים במדינה. שתי המדינות הנותרות, מיין ונברסקה, מחלקות את קולות האלקטורים לפי מחוזות הבחירה ושומרות שני קולות אלקטורים למנצח במדינה כולה. הבחירה בשיטת המנצח לוקח הכל תלויה במדינה ולא מוכתבת על ידי החוקה. היא נועדה להגדיל את כוחה של בחירת הרוב במדינה, אך היא מאפסת את משקלם של מצביעי המיעוט בספירת האלקטורים.
קיימת מחלוקת לגבי השאלה האם ניתן להכפיף את הבחירה בנשיא להצבעה הלאומית ללא שינוי החוקה עצמה, הליך שקשה לבצעו בהתאם לתנאים שנקבעו בפרק החמישי של החוקה. היוזמה המרכזית לשינוי היא אמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית, לפיה המדינות יחתמו ביניהן על הסכם שיחייב אותן לבחור באלקטורים על פי ההצבעה הלאומית במקום על פי ההצבעה באותה המדינה בלבד. אם מדינות המייצגות יותר מ-270 אלקטורים יתחייבו להסכם כזה ויפעלו על פיו, הנשיא הנבחר יהיה תמיד זה שזכה לרוב קולות המצביעים באומה כולה. נכון ל-2022, 15 מדינות ומחוז קולומביה שותפות ליוזמה, והן מייצגות 195 אלקטורים, או 36% מחבר האלקטורים. ישנם משפטנים שסבורים שהסכם כזה, גם אם היה נחתם, דורש את אישור הקונגרס, בהתאם לסעיף 3 בחלק העשירי של פרק 1 לחוקה. ייתכן גם שהשינוי דורש את תיקון חוק זכות ההצבעה. משפטנים שתומכים ביוזמה טוענים שסעיף 2 בחלק הראשון של פרק זה נותן למדינות את הסמכות להחליט שאלקטורים ימונו על פי ההצבעה הלאומית ולא על פי ההצבעה במדינה. משפטנים אחרים טענו שהסמכות למנות אלקטורים אינה בלתי-מוגבלת ושהשינוי לא יכול להתבצע מבלי לתקן את החלק הזה של החוקה, בין אם משום שהוא נוגד את החלטת מנסחי החוקה ומאשרריה לא לתמוך בהצבעה עממית, או משום שהוא סותר חלקים אחרים בחוקה, כגון התיקון ה-14.
סעיף 4: יום הבחירות
בדיונים על אשרור החוקה הייתה מעט התנגדות לסעיף זה. בוועידה המאשררת בקרוליינה הצפונית, ג'ון טיילור טען שהסעיף יוביל להשפעה לא לגיטימית של הקונגרס, שישאף לצבור לעצמו כוח ולהשפיע על בחירת הנשיא. ג'יימס איירדל הסביר שיש חשיבות לכך שזמן בחירת האלקטורים וזמן הצבעתם יהיה אחיד, על מנת שאלקטורים ממדינה אחת לא יהיו מושפעים מבחירה של אלקטורים במדינה אחרת או יסתודדו עימם. ג'וזף סטורי כתב על הסעיף שהצורך בו נראה כמעט "מובן מאליו", ושהוא נובע מהרצון "לדכא קנוניות פוליטיות וספקולציות".
בהתאם לסעיף זה קבע הקונגרס חוקים שמגדירים את זמן מינוי האלקטורים וזמן הצבעתם. ב-1792 נקבע שעל המדינות למנות אלקטורים במהלך 34 הימים שקודמים ליום רביעי הראשון בחודש דצמבר. ב-1845 קבע הקונגרס יום אחיד לבחירת האלקטורים, בשנה שלפני המועד לסיום כהונתו של הנשיא, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון בנובמבר. ב-1948 אישר שוב הקונגרס את הבחירה ביום זה. יום זה הוא יום הבחירות בארצות הברית. הקונגרס קבע שאם המדינה "כשלה" בבחירת אלקטורים ביום זה, הרשות המחוקקת במדינה יכולה להחליט באיזה יום ימונו האלקטורים, אך החוק לא מפרט מהם התנאים שבהם ניתן לומר כי המדינה "כשלה" בבחירת האלקטורים. החוק קובע גם את היום שבו האלקטורים של כל מדינה מתאספים ומצביעים: יום שני הראשון אחרי יום רביעי השני בדצמבר. התיקון ה-20 לחוקה שינה את מועד כניסתו לתפקיד של הנשיא, אך לא את מועד הבחירות.
סעיף 5: תנאים מקדימים לכהונה כנשיא
סעיף 5 קובע שלוש מגבלות על הזכות להיבחר לנשיא – אזרחות, גיל ותושבות:
המחלוקת העיקרית הנוגעת לסעיף היא לגבי תנאי האזרחות מלידה, שכן החוקה נוקטת בביטוי "natural born Citizen" מבלי לפרט. ברור מהסעיף שמי שנולד כאזרח בארצות הברית יכול לכהן כנשיא, אך השאלה שנותרת לא פתורה היא האם אלו שנולדו להורים אזרחי ארצות הברית מחוץ לגבולות ארצות הברית נחשבים גם כן לאזרחים "טבעיים". בית המשפט העליון מעולם לא הבהיר את הביטוי, ועתירות שהוגשו בנושא נדחו תמיד על ידי ערכאות נמוכות, בדרך כלל מסיבות של זכות העמידה.
בשפה האנגלית המילה naturalization מתייחסת להתאזרחות של אדם, כלומר לאקט של המדינה שהופך אדם שאינו אזרח לאזרח. התיקון ה-14 לחוקה משתמש בביטוי זה ויוצר הבחנה בין מי שנולד בארצות הברית כאזרח לבין אלו שהתאזרחו: "All persons born or naturalized in the United States". ניתן להסיק מכך, על אף שהתיקון לא משתמש בביטוי natural born, שהביטוי "natural born citizen" מתייחס למי שנולד בארצות הברית בלבד. עם זאת, לא כולם מסכימים לפרשנות זו, ויש שמצביעים על כך שבחוק ההתאזרחות של 1790 (Naturalization act of 1790), שנחקק על ידי קונגרס שבו ישבו רבים ממנסחי החוקה, נקבע שילדים של אזרחים שנולדו מעבר לים הם "natural born citizens".
מחלוקות לגבי הביטוי "natural born citizen" ולגבי התנאי עצמו נשמעות תדיר, וקיימות הצעות לשינוי הסעיף. דוגמה למחלוקת היא הטענה, במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 2008, שג'ון מקיין לא זכאי להתמנות לתפקיד משום שהוא נולד בבסיס של חיל האוויר של ארצות הברית באזור תעלת פנמה, שלא היה טריטוריה של ארצות הברית בעת לידתו. חוק של הקונגרס העניק רטרואקטיבית אזרחות למי שנולד באזור לאחר 1904. במהלך הקמפיין עלה טיעון שמקיין אינו natural born citizen, אלא שמכוח אותו חוק הוא התאזרח (naturalized). אחרים ביקרו את הטענה הזו, ובאפריל 2008 הסנאט העביר החלטה לפיה מקיין הוא "natural born citizen". מחלוקת דומה התעוררה כשטד קרוז, שנולד בקנדה לאם אזרחית ארצות הברית ואב קובני, התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנת 2016.
מגבלות אחרות על הזכות לכהן כנשיא יכולות להגיע מחלקים אחרים של החוקה. סעיף 7 בחלק השלישי של פרק 1 לחוקה קובע שבמסגרת הליך ההדחה, אם שני שלישים מחברי הסנאט הצביעו בעד הרשעת נושא משרה, כגון הנשיא, הם יכולים, ברוב פשוט, גם לפסול אותו מלכהן בעתיד. החלק השלישי של התיקון ה-14 קובע שאדם שנשבע לארצות הברית ולאחר מכן התמרד נגד ארצות הברית לא יכול לכהן כנשיא. סעיף זה נועד במקור למנוע מצב שבו אנשים שנלחמו נגד האיחוד המהלך מלחמת האזרחים ייבחרו לכהן כנשיאים, אולם הוא מנוסח באופן כללי ועשוי להיות תקף גם במקרים אחרים. בנוסף, התיקון ה-22 אוסר על אדם לכהן יותר מפעמיים כנשיא.
סעיף 6: העברת התפקיד במקרים של הדחה, התפטרות, פטירה, או נבצרות
סעיף 6 קובע מה קורה אם הנשיא מודח מתפקידו או אם הוא נפטר או נמצא לא כשיר לתפקד כנשיא. חלק מההליכים המצוינים בסעיף זה תוקנו בתיקון ה-25 לחוקה, שנכנס לתוקף ב-1967. בחוקה המקורית כתוב:
מלבד הקביעה הברורה שסגן הנשיא הוא הראשון לרשת את הנשיא, הסעיף מותיר אי-בהירויות רבות. בנוסף, גם לגבי סגן הנשיא, לא ברור מסעיף זה האם הוא הופך לנשיא או שהוא מכהן כמחליף זמני עד לבחירות הבאות. כמו כן, לא ברור האם מחליפו של הנשיא מכהן לשארית התקופה שלה נבחר הנשיא המקורי, או שנדרשות בחירות מיוחדות כדי להחליפו בנשיא נבחר. ג'יימס מדיסון חשש שהסעיף יתפרש כמניעה לקיומן של בחירות מיוחדות, וביוזמתו הוכנס לסעיף הסיפא "עד שתסתיים אי-הכשירות או עד שייבחר הנשיא", אך גם פסוקית זו מותירה אי-בהירות, שכן לא ברור האם היא תקפה רק במקרה שבו גם הנשיא וגם סגן הנשיא לא יכולים להחזיק במשרה, או גם במקרה שבו סגן הנשיא יורש את הנשיא. לאחר מותו של ויליאם הריסון, ירש סגנו ג'ון טיילר את התפקיד וראה עצמו כנשיא למשך שארית תקופת הנשיאות שלה יועד הריסון. תקדים זה ספג ביקורת רבה, אך הפך לדרך הפעולה המקובלת בהמשך.
אי-בהירות נוספת בסעיף היא לגבי התנאים שבהם ניתן לומר שהנשיא אינו כשיר לכהן בתפקיד, וג'ון דיקינסון העיר על כך בדיוני ועידת החוקה. בהיסטוריה של ארצות הברית היו מספר מקרים שבהם הנשיא היה חולה ולא יכול היה למלא את התפקיד, ובהרבה מקרים חששו סגני הנשיא לקחת לעצמם את התפקיד באופן זמני. ג'יימס גרפילד נורה ב-2 ביולי 1881 וגסס עד מותו ב-19 בספטמבר באותה השנה, אך סגנו צ'סטר ארתור חשש לקחת על עצמו את התפקיד עד מותו של גרפילד. עוד אי-בהירות קיימת לגבי אלו "נושאי משרה" (officers) יכול הקונגרס לכלול בסדר הירושה של הנשיא. מאז הקונגרס הראשון היו דיונים רבים בשאלה האם ביטוי זה כולל גם מחוקקים או רק נושאי משרות ברשות המבצעת. אם הפרשנות לפיה הביטוי אינו כולל מחוקקים היא נכונה, הרי שמנהיגי הסנאט ובית הנבחרים, שלאורך רוב ההיסטוריה של ארצות הברית היו מיועדים לרשת את התפקיד במקרה שהנשיא וסגן הנשיא נבצרים, לא רשאים לכהן לפי סעיף זה.
בחוקה המקורית לא הוגדר מי יכהן בתפקיד במקרה שגם סגן הנשיא לא יכול לשאת בתפקיד, ובמקום זאת החליטו מנסחי החוקה שהקונגרס יקבע, באמצעות חוק, את סדר הירושה של נשיא ארצות הברית. בהתאם, בקונגרס הראשון הוצעה הצעת חוק בבית הנבחרים שתקבע את סדר הירושה, אך הצעה זו לא קיבלה את תמיכת הסנאט. בקונגרס השני, לאחר ויכוח סוער, התקבל "חוק סדר הירושה הנשיאותי" שנחתם על ידי וושינגטון והפך לחוק. החוק קבע שהנשיא הזמני של הסנאט ירש את התפקיד במקרה שסגן הנשיא לא יוכל לכהן ושיושב ראש בית הנבחרים יהיה הבא בסדר. עם זאת, החוק קבע שאם גם הנשיא וגם סגן הנשיא לא יוכלו לכהן, יורשם יהיה זמני, ועל מזכיר המדינה להודיע למושלי המדינות שעליהם לערוך בתוך חודשיים בחירות מיוחדות לנשיאות, שבהם ייבחרו נשיא וסגן נשיא חדשים לתקופה של ארבע שנים. בחירות מיוחדות כאלה מעולם לא יצאו לפועל. לאחר מותם של הנשיא גרפילד ב-1881 ושל סגן הנשיא תומאס הנדריקס ב-1885, התעורר מחדש העניין בסדר הירושה של הנשיא, והקונגרס העביר ב-1886 חוק חדש, שקבע שיורשי הנשיא וסגן הנשיא יהיו חברי הקבינט על פי הסדר ההיסטורי של הקמת מחלוקתיהם. לאחר מותו של פרנקלין דלנו רוזוולט המליץ הנשיא החדש הארי טרומן לקונגרס לשקול שינויים בחוק. בעקבות המלצתו שינה שוב הקונגרס את סדר הירושה, וקבע שאחרי סגן הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים, הנשיא הזמני של הסנאט וחברי קבינט שונים יהיו הבאים בתור לירושת התפקיד בסדר זה. לאחר רצח קנדי ב-1963 התעורר שוב הדיון בנושא, שהפעם הוביל לתיקון ה-25 לחוקה. מאז שאושרר תיקון זה, הקונגרס לא יכול לשנות את סדר הירושה שנקבע בו.
התיקון ה-25 לחוקה הותיר על כנו את החלטת מנסחי החוקה המקורית שבמקרה שבו יחדל הנשיא לכהן, אם משום שהודח או התפטר ואם משום שהוא לא יכול למלא את תפקידו עקב מוות או אי-כשירות, יעבור התפקיד ראשית כל לסגן הנשיא. בנוסף הוא פתר הרבה מאי-הבהירויות בסעיף המקורי.
סעיף 7: שכר
סעיף 7 עוסק בשכר שמקבל הנשיא בעבור מילוי תפקידו ואוסר עליו לקבל תגמול נוסף מהממשל הפדרלי או ממדינות האיחוד בתקופת כהונתו:
בוועידת החוקה בנג'מין פרנקלין הציע שהנשיא לא יקבל כל תגמול בעבור מילוי תפקידו, אך חברי הוועידה דחו את ההצעה הזו על הסף והעדיפו לקבוע שהנשיא יקבל משכורת קבועה. המילטון הסביר בכתבי הפדרליסט, שהדרישה ששכר הנשיא לא ישתנה במהלך התקופה שלה הוא נבחר נועדה להבטיח את עצמאות הרשות המבצעת. חששם של מנסחי החוקה היה שאם הקונגרס יוכל לשנות את המשכורת, חברי הרשות המחוקקת יוכלו לנסות לשלוט בנשיא על ידי איום בהורדת שכרו או הבטחה להעלאתו.
לנשיא אסור לקבל כל "תגמול" (emolument) אחר, מלבד משכורתו, מהממשל הפדרלי. קביעה זו נועדה להבטיח שהמחוקקים לא יעקפו את האיסור על שינוי משכורתו של הנשיא על ידי שינוי מיני תגמולים שיובטחו לנשיא ולא יוגדרו כמשכורתו הקבועה. בנוסף, לנשיא אסור לקבל תגמול ממדינות האיחוד. קביעה זו נועדה למנוע שחיתות, ניגוד עניינים וחוסר נייטרליות של הנשיא כלפי מדינה כלשהי. סעיף זה עורר שאלות בזמן כהונתו של רונלד רייגן, שהמשיך לקבל ממדינת קליפורניה תשלומי פנסיה, שהובטחו לו אחרי שסיים את כהונתו כמושל המדינה ב-1975. בית המשפט לא חיווה את דעתו בעניין, ובמזכר של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מ-1981 נכתב שהתשלומים לא מהווים בעיה, משום שהם ניתנים לרייגן מכוח החוק בקליפורניה והמדינה לא יכולה למנוע אותם ממנו על מנת להשפיע עליו.
סעיף 8: שבועת הנשיא
סעיף 8 קובע שלפני כניסתו לתפקיד ישא הנשיא שבועה (oath) או התחייבות (affirmation), ואף קובע את נוסחהּ:
על פי הפרשנות המילולית והמקובלת של הסעיף, הנשיא מחויב לשאת את השבועה אחרי כניסתו לתפקיד ולפני שהוא מתחיל להוציא לפועל את סמכויותיו כנשיא. כך למשל, הקונגרס השני התייחס ל-4 במרץ 1789 כזמן שבו נכנס וושינגטון לתפקידו, אף על פי שוושינגטון נשא את השבועה רק ב-30 באפריל. הסעיף מאפשר לנשיא "להתחייב" במקום להישבע. הסיבה היא שלמונח "שבועה" יש משמעות דתית, ולפי אמונות מסוימות, כגון זו של הקווייקרים, קיים איסור על נשיאת שבועה. כל נשיאי ארצות הברית מלבד פרנקלין פירס בחרו להשתמש במילה "נשבע". לפי טענה רווחת, ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהוסיף לשבועתו את המילים "כה יעזרני אלוהים" (so help me God), אך טענה זו הופיעה זמן רב (כ-65 שנים) אחרי שוושינגטון הושבע, ולא קיימות ראיות משכנעות שמאשרות אותה. הנשיא הראשון שידוע כי הוא הוסיף את המילים "כה יעזרני אלוהים" הוא צ'סטר ארתור ב-1881, וכל הנשיאים אחריו הוסיפו מילים אלה כסיומת. וושינגטון בחר להישבע כשידו מונחת על התנ"ך הנוצרי וקיימות עדויות שהוא נישק את התנ"ך לאחר מכן. ג'ון קווינסי אדמס בחר להישבע כשידו מונחת על ספר חוקים.
סעיף זה הוא אחד מכמה סעיפים בחוקה שמחייבים בעלי תפקידים לשאת שבועה, אך הוא היחיד שבו מפורט הנוסח המדויק של השבועה שעל בעל התפקיד לשאת. הרעיון שעל הנשיא ועל בעלי תפקידים אחרים לשאת שבועה עלה במהלך ועידת החוקה. הצירים בוועידה הכירו את הפרקטיקה של נשיאת שבועה מהממשל הבריטי ומהממשל בקולוניות באמריקה. במהלך מלחמת העצמאות, קצינים וחיילים היו בוגדים על פי הדין הבריטי, ולא היה בסיס חוקי לדרוש מהם נאמנות. הצבא וגופי הממשל שהוקמו במהלך המלחמה ראו בנשיאת שבועות נאמנות אמצעי ליצירת חובת נאמנות, וב-1778 כבר היו שבועות כאלה בכל המדינות. עם זאת, חלק מהצירים הטילו ספק ביעילות של שבועות שמוכתבות על ידי המדינה, והכירו היטב את העובדה שהשלטון הבריטי השתמש בשבועות כאמצעי להדרה של קתולים ומיעוטים דתיים פרוסטנטים. למרות חשש זה, הצירים החליטו שהנשיא ידרש לשאת שבועה, ונוסחהּ התעצב במהלך הדיונים. גם בדיונים על אשרור החוקה, מתדיינים רבים ראו בשבועת הנשיא אמצעי נגד שימוש לרעה במשרת הנשיא.
המשמעות החוקתית של נוסח שבועת הנשיא היא נושא מעורר מחלוקת בקרב פרשנים, משפטנים ופוליטיקאים. מחד, ניתן לראות בשבועה טקס פורמלי בלבד, שנועד להבטיח את נאמנות הנשיא ולהשפיע על מצפונו, אך ללא משמעות משפטית מעבר לכך. מאידך, על פי פרשנות מקובלת, נוסח החוקה גם מגביל את הנשיא ואת האופן שבו הוא יכול להשתמש בכוחה של הרשות המבצעת. חלק מהנשיאים הלכו מעבר לכך ופירשו את נוסח השבועה כטקסט חוקתי שמעניק להם סמכויות מסוימות. בפסק דין McCuloch v. Maryland (1819), קבע בית המשפט העליון שהבנק המרכזי השני של ארצות הברית הוא חוקתי. הנשיא אנדרו ג'קסון, שהתנגד לבנק ורצה בפירוקו, הטיל ב-1832 וטו נשיאותי על חוק לחידוש כתב הרישוי (צ'רטר) של הבנק בטענה שהוא לא חוקתי. בנאום שהוא נשא בפני הקונגרס, טען ג'קסון ששבועתו מסמיכה אותו להגן על החוקה ולכן גם לפרשה ולהגן עליה כפי שהוא מבין אותה: "כל נושא משרה ציבורית שנושא שבועה לתמוך בחוקה, נשבע שהוא יתמוך בה כפי שהוא מבין אותה, ולא כפי שהיא מובנת על ידי אחרים... אם כן, אסור לאפשר לסמכות של בית המשפט העליון לשלוט בקונגרס או ברשות המבצעת". באופן דומה, במהלך העימות של הנשיא אברהם לינקולן עם נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני סביב השעיית צו ההביאס קורפוס במלחמת האזרחים ופסק דין אקס פארטה מרימן, תהה לינקולן "האם השבועה הרשמית לא תישבר" אם הוא יפעל על פי קביעת בית המשפט העליון אף שהוא מאמין שפעולה כזו עשויה להביא להפלת הממשלה. עם זאת, מרבית הפרשנים לא רואים בנוסח השבועה מתן סמכויות מיוחדות לנשיא.
חלק שני: סמכויות הנשיא
החלק השני של פרק 2 מפרט לגבי מספר סמכויות של הנשיא ותפקידיו, כולל עמידתו בראש הצבא והצי של ארצות הברית, סמכותו לחתום על אמנות ולנהל את קשרי החוץ של ארצות הברית, סמכות החנינה וסמכותו בנוגע למינויים של נושאי משרות שונים ברשות המבצעת וברשות המחוקקת. קיימת מחלוקת בין פרשנים בשאלה האם רשימת סמכויות זו, בנוסף לסמכויות אחרות בחלקים אחרים של החוקה, היא ממצה, או שסעיף 1 בחלק הראשון של פרק זה מעניק לנשיא סמכות כללית בנוגע לכל הסמכויות שבאופן היסטורי שמורות לרשות המבצעת ואשר אינן שמורות באופן מפורש בחוקה לרשויות אחרות (ראו למעלה).
סעיף 1: פיקוד על הצבא, דרישת חוות דעת ממחלקות הרשות המבצעת וסמכות החנינה
סעיף זה מורכב משלוש פסוקיות שמעניקות לנשיא סמכויות רחבות בנוגע לפיקוד על הצבא והצי, סמכות הקשורות לקבינט של ארצות הברית וסמכות לחנון נאשמים במקרים של עבירות נגד ארצות הברית.
הנשיא כמפקד העליון
פסוקית זו מכונה "פסוקית המפקד העליון" (Commander in Chief Clause). היא קובעת שהנשיא הוא המפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית. מנסחי החוקה סברו שראוי ויעיל שהפיקוד על הכוחות המזוינים של ארצות הברית יהיה בידיו של אדם אחד, שכן ניסיונם בתקופה המהפכנית הראה שהפקדת הצבא בידי קבוצה של אנשים אינה יעילה ומזיקה. החלטה זו הייתה מקובלת על רוב צירי ועידת החוקה, ולא היה סביבה דיון משמעותי בוועידה.
ההחלטה שהנשיא יהיה המפקד העליון השיגה שתי מטרות חשובות. ראשית, היא פטרה את הפיקוד העליון של הצבא משליטה ישירה של המחוקקים. תחת תקנון הקונפדרציה לקונגרס היה את הכוח למנות ולפטר את מפקד הצבא המהפכני, ובתחילת המהפכה וושינגטון ומקורביו ראו בכוח זה נטל כבד על הפיקוד. החוקה אמנם משאירה בידי הקונגרס סמכויות מסוימות, אך היא אינה מותירה מקום לספק שהפיקוד השוטף הוא בידי הנשיא ושלקונגרס אין כוח להעביר את הפיקוד לאדם אחר. שנית, על ידי הפקדת הצבא בידיו של הנשיא הנבחר, החוקה מגדירה את היחסים בין הצבא והשלטון האזרחי, ואת עיקרון הכפיפות של הצבא לנושא משרה אזרחית נבחר, שהוא מיסודות הממשל הדמוקרטי. גם לרעיון זה יש יסוד בהיסטוריה של התקופה המהפכנית – בהצהרת העצמאות של ארצות הברית אחת מ-27 הטענות שעלו כנגד מלך בריטניה הייתה שהוא "גרם לצבא להיות בלתי-תלוי בשלטון האזרחי ועליון עליו".
השאלה המרכזית שמעוררת מחלוקת בין פרשנים שונים של החוקה בהקשר לסעיף זה היא היחס בין הגדרת הנשיא כמפקד העליון לבין סעיפים 11–16 בחלק השמיני של פרק 1 לחוקה אשר מעניקים לקונגרס סמכויות מסוימות בהקשר של צבא וביטחון, ובפרט את הזכות "להכריז מלחמה". בחוקה, אין כלל התייחסות למצבי חירום, אך רוב הפרשנים מאמינים שלנשיא יש סמכות לפעול ללא אישור הקונגרס על מנת להדוף כוחות אויב ולהגן על ארצות הברית במקרה של פלישה או סיכון מיידי לכוחות של ארצות הברית. בהתייחס לפעולה יזומה של הכוחות של ארצות הברית, חלק מהפרשנים מאמינים שלנשיא כמפקד העליון יש סמכות להפעיל את הצבא והצי רק באישור הקונגרס, בעוד אחרים מפרשים שהכרזת מלחמה היא אקט רשמי בעל משמעות בחוק הבינלאומי, ואילו לנשיא שמורה הזכות להפעיל את הצבא גם מבלי שהקונגרס בחר לנקוט במהלך זה. הוויכוח בשאלה זו מתבטא בפועל בחקיקה של הקונגרס שמטרתה להגביל את הנשיא ובהתעלמות של רוב הנשיאים מחקיקה זו. ב-1973, בעקבות מלחמת וייטנאם, חוקק הקונגרס תוך עקיפת הווטו של ריצ'רד ניקסון את חוק סמכויות המלחמה שמטרתו להגביל פעולה צבאית מתמשכת של הנשיא ללא אישור הקונגרס, אך אף נשיא מאז לא הסכים שמחובתו לציית לחוק זה וחלקם טענו שזהו חוק בלתי-חוקתי משום שהוא סותר את הסעיף הזה. בהיסטוריה של ארצות הברית, רק במלחמת 1812 הוכרזה מלחמה לפני שהחלו הפעולות הצבאיות, ובארבעה מקרים נוספים, האחרון שבהם הוא מלחמת העולם השנייה, הוכרזה מלחמה לאחר תחילת הפעילות הצבאית. בכל שאר המקרים יצאה ארצות הברית למלחמה ללא הכרזת מלחמה רשמית של הקונגרס.
שאלה חוקתית נוספת היא האם, ובאיזו מידה, רשאי הקונגרס להתערב בשיקולים של הנשיא בהפעלת הצבא. הפרק הראשון לחוקה מעניק לקונגרס סמכויות להקצאת תקציבים לפעולות צבאיות ולצורך אימון הצבאות והמיליציות, וכן שליטה בתוכנית האימון של המיליציה. בכך, קיוו מנסחי החוקה, שחששו מנטילת כוח יתר בידי הרשות המבצעת, לתת בידי הקונגרס את "כוח הארנק", שתפקידו לרסן את "כוח החרב" בו מחזיק הנשיא. עם זאת, פרשנים של החוקה לא מסכימים לגבי השאלה האם סעיף זה בחוקה מונע מהקונגרס להתערב מעבר לכך בפעילות הצבאית, למשל על ידי מתן הוראה לנשיא לנקוט בפעולות צבאיות מסוימות. חלק מהפרשנים מאמינים שלקונגרס אין כל סמכות להתערב בתפקוד של הנשיא כמפקד העליון, בעוד אחרים מאמינים שיש לקונגרס סמכות מלאה או חלקית להתערב.
שאלה נוספת שעולה מהסעיף היא גבולות השימוש בכוחו של הנשיא כמפקד העליון בתוך גבולות ארצות הברית ובפרט בהקשרים אזרחיים. הפעולות הראשונות שנקט ג'ורג' וושינגטון כמפקד העליון היו נגד שבטים אינדיאנים בתוך גבולות ארצות הברית, אך וושינגטון ראה עצמו מחויב לפעול בעניין זה על פי חקיקת הקונגרס. וושינגטון היה גם הנשיא הראשון שהפעיל מיליציות נגד מרידה של אזרחים, במסגרת מרד הוויסקי. גם במקרה זה, וושינגטון פעל בהתאם לחוק שקבע הקונגרס. עם זאת, במקרים מאוחרים יותר ראו עצמם נשיאים מוסמכים להפעיל את כוחם כמפקדים עליונים גם ללא סמכות החוק. בזמן מלחמת האזרחים ממשל לינקולן קבע שוועדות צבאיות יכולות לשפוט אזרחים שפועלים נגד האיחוד. בית המשפט העליון סירב להתערב בזמן המלחמה, אך לאחריה, בפסק דין אקס פרטה מיליגן משנת 1866 קבע בית המשפט שפעולות הנשיא מנוגדות לחוקה, ושאין לבתי משפט צבאיים סמכות לשפוט אזרחים כאשר בתי המשפט האזרחיים עודם מתפקדים. נושאים דומים עלו בהמשך, לדוגמה בנוגע לממשל הצבאי בהוואי בזמן מלחמת העולם השנייה. בפסק דין חשוב אחר מ-1952, קבע בית המשפט העליון שלנשיא טרומן אין סמכות להלאים מפעלי פלדה שבהם איימו העובדים לשבות, גם אם לפי שיקול דעתו השביתה תפגע במאמצי המלחמה של ארצות הברית במסגרת מלחמת קוריאה. בהתייחס לסעיף זה בחוקה אמר השופט רוברט ה. ג'קסון ש"המילים העמומות האלה עוררו חלק מהמחלוקות העיקשות ביותר בהיסטוריה החוקתית שלנו" ושחלק מהפרשנים ראו בהן "הבעת תמיכה בכל פעולה נשיאותית, פנימית או חיצונית, שכוללת שימוש בכוח, מתוך הרעיון שהם מסמיכות [את הנשיא] לעשות כל דבר, בכל מקום, אשר ניתן לעשותו באמצעות הצבא או הצי". חוות דעתו של ג'קסון לא הייתה דעת הרוב, אך היא הפכה למשפיעה ביותר על הפסיקות הבאות בתחום. היא שללה את הרעיון שלמפקד העליון יש סמכות לעשות "כל דבר, בכל מקום" ופסלה את הפעולות של טרומן, אבל קבעה שבין תחום המקרים שבהם פועל הנשיא על פי חוקי הקונגרס לבין התחום שבו הוא פועל בניגוד לחוק קיים "אזור דמדומים" שכולל את המקרים אשר לגביהם הקונגרס עוד לא השמיע את קולו. פסיקות אלה פורשו כעיקרון לפיו סמכות הנשיא כמפקד העליון לא כוללת התערבות בזכויות ובחובות של אזרחי ארצות הברית מחוץ להקשר של שדה הקרב.
קבינט הנשיא
פסוקית זו מכונה "פסוקית חוות הדעה" (Opinion Clause). היא מסמיכה את הנשיא לדרוש חוות דעה בכתב מהאישים הבכירים ביותר במחלקות השונות של הרשות המבצעת. סמכות זו נותרה בנוסח הסופי של החוקה המקורית כחלק מהניסיונות של הצירים בוועדה ליצור ברשות המחוקקת מעין מועצת שרים, בדומה למועצה המלכותית בבריטניה, שתגביל את פעולות הנשיא. ניסיון זה לא צלח, והחוקה לא מחייבת את הקמתם של קבינט, ממשלה, או מועצת שרים כלשהי. מכאן, שהבחירה לארגן את הרשות המבצעת על ידי חלוקתה למחלקות שראשיהן חברים בקבינט – קבינט כזה הוקם על ידי וושינגטון, ומאז על ידי כל הנשיאים – נתונה לחלוטין לשיקול הדעת של הנשיא; ועל פי הפרשנות הרווחת פסוקית זו מיותרת, שכן הנשיא לא מחויב לשמוע לראשי המחלקות שהוא עצמו הסמיך מרצונו ורשאי ממילא לעצב את המחלקות ולקבוע את הדרישות מראשיהן על פי שיקול דעתו. בהתאם, מספר המחלקות בקבינטים של הנשיאים השונים משתנה, והחשיבות שנשיאים שונים הקנו לדיוני הקבינט השתנתה ממשל לממשל. המילטון הביע עמדה זו בכתבי הפדרליסט בהגדירו את הפסוקית כ"שארית עודפת".
יש פרשנים שכן מייחסים לפסוקית זו משמעות ורואים בה עדות נגד גרסה חזקה של תאוריית הרשות המבצעת המאוחדת (ראו סעיף 1 בחלק הראשון של פרק זה), שכן לפי פרשנותם הפסוקית מעידה על כך שמנסחי החוקה שאפו לפרט את כל סמכויות הנשיא ולא להותיר בידיו סמכויות משתמעות שאינן מפורטות במפורש. פרשנים אחרים מסיקים שהפסוקית מחזקת דווקא את ההיררכיה והאחדות של הרשות המבצעת, שכן היא מבהירה שהמחלקות ברשות המבצעת אינן עצמאיות, אלא כפופות לנשיא, אשר בעצמו "ניצב תחת החוק אך מעל נושאי המשרה בקבינט".
סמכות החנינה
פסוקית זו מכונה "פסוקית החנינה" (Pardon Clause). היא מעניקה לנשיא סמכות להעניק לאדם שעשה עבירה חנינה או להקל בעונשו. סמכות זו הייתה מוכרת למנסחי החוקה מההיסטוריה של המלוכה באנגליה, שם היא הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש הנורמני ובלתי-מוגבלת עד 1701. מאז 1701 הסמכות הוגבלה באנגליה רק על ידי מניעת חנינה במקרים של הדחה מתפקיד על ידי בית הנבחרים. בהתאם, חוות דעת משפטיות ופסיקות של בית המשפט העליון לאורך השנים ראו סמכות זו כסמכות רחבה וכמעט בלתי מוגבלת, שיש להבינה על פי מקורותיה ההיסטוריים לפני ניסוח החוקה. היא כוללת, ראשית, את הסמכות לחון אדם בכל שלב אחרי ביצוע העבירה, גם לפני שעובר העבירה הואשם או נחקר. חנינה פירושה לא רק פטירת האדם מעונש, אלא גם מחיקת האשמה של האדם, כך שבעיני רשויות החוק האדם הוא חף מפשע ומושבות לו כל הזכויות האזרחיות שנשללו ממנו בעקבות העבירה. בנוסף, סמכות הנשיא כוללת את הסמכות לקצוב את עונשו של האדם (מבלי לפטור אותו מאשמה), לדחות את ביצוע גזר הדין, לבטל קנסות ועונשים כספיים אחרים כגון חילוט נכסים, להעניק חנינה קוקלטיבית לקבוצה של אנשים, או אמניסטיה, ואת הסמכות לחנינה מותנית. לקונגרס ולרשות השופטת אין סמכות להתערב בהחלטות חנינה של הנשיא, ולכן סמכות זו נחשבת לאחת מהסמכויות האבסולוטיות ביותר שקיימות לנשיא, ובניגוד לסמכויותיו האחרות, היא פטורה כמעט לחלוטין ממערכת האיזונים והבלמים החוקתית. ככל שהנשיא פועל במסגרת הסמכות החוקתית הזו, הדרך היחידה לבלום את החלטותיו היא על ידי האיום במשפט הדחה או אזהרה מפני תוצאותיהן המוסריות או הפוליטיות.
בחוקה מצוינות במפורש שתי מגבלות בלבד על סמכות זו. ראשית, היא קיימת רק בהקשר של עבירות נגד ארצות הברית. כלומר, הנשיא לא יכול לחון או לקצוב את עונשו של אדם בהקשר של עבירה על חוק מדינה או בהקשר של תביעה אזרחית, אלא רק כאשר הוא מואשם תחת החוק הפדרלי. שנית, לנשיא אין סמכות לחון במקרה של הדחה מתפקיד, מה שמונע ממנו מלהתערב במשפטי הדחה שעורך הקונגרס, כולל במקרה של הליך הדחה נגד הנשיא עצמו. מעבר למגבלות אלה, בית המשפט העליון הכיר בכך שהנשיא לא יכול לחון אדם בטרם בוצעה העבירה עצמה, סמכות שאם הייתה ניתנת לנשיא הייתה מאפשרת לו להשעות את החוק. גם מקורה של מגבלה זו הוא ההיסטוריה של אנגליה, שם ג'יימס השני הודח בין השאר בטענה שהוא השתמש בכוחו כדי להשעות חוקים של הפרלמנט.
ניסיונות לעתור לבית המשפט העליון כנגד סמכות הנשיא לחון לא צלחו בדרך כלל. ב-1855, אדם שקיבל חנינה מותנית מהנשיא לינקולן, לפיה הוא יקבל חנינה על פשע שבגינו הוא נידון למוות בתנאי שהוא יישאר כלוא לשארית חייו, עתר לבית המשפט בטענה שהחוקה לא מעניקה לנשיא סמכות להתנות חנינה. בפסק הדין (Ex Parte Wells), קבע בית המשפט שהסמכות להעניק חנינה מותנית כלולה בסמכות החנינה של הנשיא. בנוסף, הענקת חנינה מותנית אינה מחייבת קבלה של הסכמת הנאשם לתנאי החנינה. עם זאת, בתיקים אחרים קבע בית המשפט שאדם שהוענקה לו חנינה יכול לסרב לה.
גם ניסיונות לעתור נגד הסמכות של הנשיא להעניק חנינה קולקטיבית כשלו בבית המשפט. מנסחי החוקה הכירו את הפרקטיקה של חנינה קולקטיבית (או אמניסטיה, שבדרך כלל לא מוחקת את האשמה, אלא רק מביאה להתעלמות השלטון מהעבירה), והמילטון אף כתב בכתבי הפדרליסט מס' 74 שהצורך לחון קבוצות של מורדים, על מנת להשיב את הסדר הציבורי, היא השיקול המכריע ביותר לטובת מתן סמכות זו לנשיא, המסוגל לפעול במהירות, מבלי לדרוש את אישור הקונגרס. עד מלחמת האזרחים, נשיאים העניקו חנינות קולקטיביות ללא התנגדות משמעותית. וושינגטון העניק ב-1795 חנינה קולקטיבית למשתתפים במרד הוויסקי (למעט אלו שלא הסכימו להבטיח שיראו עצמם כפופים לחוקים של ארצות הברית), אדמס חנן ב-1800 את המשתתפים במרד של פרייז, ומדיסון העניק ב-1815 חנינה קולקטיבית לפיראטים שסייעו לאמריקאים בהגנה על ניו אורלינס בזמן מלחמת 1812. במהלך מלחמת האזרחים, הנשיא לינקולן העניק מספר חנינות קולקטיביות לאנשים שהשתתפו במלחמה לצד צבא הקונפדרציה. אנדרו ג'ונסון המשיך במדיניות הזו והעניק חנינה למאות אלפי אזרחים וחיילים לשעבר. בתחילה, מרבית חברי הקונגרס תמכו במהלכים אלו, והקונגרס אף חוקק חוקים שהסמיכו כביכול את הנשיא להעניק חנינה. אולם, כשהיחסים של הקונגרס עם הנשיא התערערו, נעשו ניסיונות להגביל את כוח החקיקה של הנשיא באמצעות חקיקה ולערער על סמכותו להעניק חנינה קולקטיבית. בפסק דין אקס פרטה גרלנד אישר בית המשפט את החוקתיות של פעולות הנשיא וביטל את חוקי הקונגרס. בכך, אישר בית המשפט את החוקתיות של חנינה קולקטיבית וגם את היעדר הסמכות של הרשות המחוקקת להתערב או להגביל את סמכותו.
דוגמה בולטת לסמכות הנשיא לחון אדם בכל שלב לאחר ביצוע העבירה היא החנינה שהעניק הנשיא ג'רלד פורד לנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון. פורד העניק לניקסון חנינה על אף שטרם הושלמה החקירה בעניינו. בנוסף, פורד העניק חנינה לניקסון מבלי לציין מהי מהות העבירה אלא בנוגע ל"כל העבירות נגד ארצות הברית שהוא... ביצע או שייתכן שביצע או לקח בהן חלק במהלך [תקופת נשיאותו]". באותה העת, זו הייתה הדוגמה היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית לחנינה שחובקת כל עבירה נגד ארצות הברית באשר היא, והיות שאף גורם רשמי לא עתר נגד ההחלטה, היא מהווה תקדים שמעולם לא נבחן על ידי בית המשפט העליון. בדומה, הנשיא דונלד טראמפ חנן את מייקל פלין בנוגע ל"כל העבירות האפשריות" במסגרת חקירת מעורבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, מבלי לציין עבירה ספציפית. שאלה נוספת שמעולם לא נבחנה על ידי בית המשפט העליון היא האם הנשיא יכול לחון את עצמו.
סעיף 2: סמכויות הדורשות את הסכמת הסנאט
סעיף זה ממשיך בפירוט הסמכויות של הנשיא, ומפרט לגבי סמכויות אשר הוצאתן לפועל דורשת התייעצות והסכמה של הסנאט. הוא מכונה "סעיף העצה וההסכמה" (Advice and Consent Clause). הסעיף כולל שתי סמכויות מרכזיות: חתימה על אמנות, בהסכמת שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים, ומינוי של שופטים, שגרירים ובעלי משרות בכירים אחרים בהסכמת רוב פשוט מחברי הסנאט הנוכחים.
אמנות
החלק הראשון של הסעיף מכונה "פסוקית האמנה" (Treaty Clause). הוא קובע שלנשיא יש סמכות לערוך אמנות, אך שלשם אישורן הוא מחויב להתייעץ עם הסנאט ולקבל את תמיכתם של שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים: