cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד קולס
התכתבותו עם ג'פרסון
ב-1814 כתב קולס מכתב לשכנו במחוז אלבמארל תומאס ג'פרסון, ובו הוא ביקש מהנשיא לשעבר להוביל שוב מערכה לאמנציפציה ולפעול בפומבי למען סיום העבדות בווירג'יניה. תשובתו של ג'פרסון הייתה למסמך היחיד במחקר על יחסו הטרוד והמורכב של ג'פרסון עם מוסד העבדות. בהיותו בן 71 וכמי שבאופן כללי כבר פרש מהפוליטיקה, ובשל העובדה שחוקי וירג'יניה לא התירו שחרור עבדים, דחה ג'פרסון את בקשתו של קולס, והציע לידידו הצעיר להישאר בווירג'יניה כדי לסייע בטווח הארוך לביטול העבדות. אכזבתו של קולס הובעה באופן ברור במכתב התשובה שלו לג'פרסון.
המעבר לאילינוי
בסתיו 1817 מכר קולס את אחוזתו לאחיו הבכור וולטר, לאחר שדחה את בקשתו של ג'יימס מונרו להמשיך לשמש כמזכירו הפרטי של הנשיא החדש. תחת זאת הוא יצא למסעו השני לטריטוריה הצפון-מערבית. הוא רכש אדמה ב"קרקע האמריקאית", אזור פורה במיוחד של אגן המיסיסיפי שבדרום אילינוי. הוא השתתף בוועידת החוקה של אילינוי בקסקסאיה לאחר שאינדיאנה הייתה למדינה בארצות הברית. קולס פעל יחד עם ג'ון מייסון פק הבפטיסט, פיטר קארטוווייט המתודיסט, ג'יימס למון הקווייקרי והמוציא לאור הופר וורן בהתנגדות מוצלחת מול הסיעה שביקשה לאפשר את חוקיותה של העבדות בטריטוריה החדשה.
לאחר מכן שב קולס לווירג'יניה, ותכנן להציג את התנגדויותיו המוסריות העמוקות כלפי העבדות ובסופו של דבר שחרר את העבדים שירש מאביו לאחר שעזב את וירג'יניה. בסוף מרץ 1819. לאחר שקיבל את התשלום האחרון מאחיו וולטר, היה קולס מוכן לעבור לטריטוריית אילינוי. הנשיא מונרו מינה אותו כרשם הקרקעות של הטריטוריה החדשה, כשמשרדו שכן באדוארדסוויל.
קולס שלח את עבדו הנאמן, ושותפו למסע הקודם לטריטריה הצפון-מערבית, ראלף קרופורד, עם עגלות ו-16 עבדים נוספים (בסך הכל 6 מבוגרים ו-11 ילדים) כחלוץ על "דרך העגלות הגדולה" צפונה אל פנסילבניה. על אף הלעג של רבים מבני משפחתו וידידיו, התיר קולס לעבדים לרכב לפניו, כשאף אחד מהם לא ידע על תוכניותיו לשחררם בבוא העת. קולס עצמו יצא לדרך בנפרד. הם נפגשו בבראונסוויל, פנסילבניה, שם הם עלו על צמד סירות שטוחות והחלו את מסעם בנתיבי הנהרות. הם שטו על נהר מנוגהילה צפונה לפיטסבורג, ואז מערבה על נהר אוהיו אל אילינוי. קולס בחר בנקודה ממערב לפיסטבורג, שבה הוא הודיע לעבדיו על שחרורם המידי ועל תוכניתו להעניק אדמות לכל אחד מראשי המשפחות מביניהם. הוא תיאר את האירוע באוטוביוגרפיה שהוא כתב 25 שנים לאחר מכן. עשורים לאחר מכן אירוע השחרור על הנהר היה לנושאו של ציור קיר בקומה הראשונה שבאולם הדרומי של הקפיטול של מדינת אילינוי.
קולס ועבדיו המשוחררים הגיע לאדוארדסוויל בראשית מאי 1819, וקולס החל את שירותו כרשם הקרקעות. הוא גם השלים את תהליך שחרור העבדים לאחר שרכש קרקע והעניק לכל אחד מראשי המשפחות של העבדים המשוחררים חלקת אדמה של 160 אקרים (650 דונם). קולס גם סיפק עבודה ותמיכה ממושכת לעבדיו המשוחררים.
מושל אילינוי
ב-1822 התמודד קולס בבחירות למשרת מושל אילינוי. להפתעתו הרבה הוא ניצח בבחירות בהפרש קטן מאוד לאחר שהביס את נשיא בית המשפט העליון של אילינוי, ג'וזף פיליפס (בעל ברית של השופט ג'סי תומאס ותומך עבדות בולט בזכות עצמו, שבסופו של דבר שב לקנטקי), שופט בית המשפט העליון של אילינוי תומאס בראון (שהיה המועמד הסופי של סיעתו של ניניאן אדוארדס) ומפקד המיליציה המדינתית ג'יימס ב. מור. ביום הבחירות עזב קולס את אילינוי מתוך מחשבה שהוא הפסיד, ואת החדשות על ניצחונו הוא קיבל כאשר היה בווירג'יניה לצורך החלמה מדלקת המרה. בהתאם לכך הוא סידר את חשבונות משרד הקרקעות שהיה בניהולו בוושינגטון די. סי. ושב לאילינוי. הנשיא לשעבר מדיסון שלח לו חבילה בה היה פדומטר, עם פתק בו נכתב, "כשאתה מעומד להיות בעל כוונות להליכה בדרך ישרה, ועם צעדים מדודים, אני מאחל לך שתקבל את הפריט המצורף כסוג של כיוון שאני סמוך ובטוח שתבחר, וכאות להערכה שחשתי כלפיך במשך זמן רב".
נאום ההשבעה של קולס כלל קריאה ברורה לסיום העבדות באילינוי וביטול החוקים נגד השחורים, בנוסף לקריאה לביצוע עבודות ציבוריות, במיוחד תעלה שתקשר את הימות הגדולות, וסיוע לחקלאות ולחינוך. העבדות הייתה סוגיה חשובה באותה תקופה, שכן חוקת אילינוי הראשונה התירה עבדות רק בבריכות אידוי המלח ורק עד 1825. סיעת תומכי העבדות קיוותה לבטל את הסעיף הזה בחוקה ולהפוך את אילינוי למדינות עבדות כמו מיזורי. קריאתו האמיצה של קולס להפסקת העבדות הקשיחה את נחישותם והובילה למאמצי חקיקה חדורי מרירות שהחלו עם פרשת שאו-הריסון, שנגעה לשאלה אם מועמד תומך העבדות, שקיבל תמיכה מציבור הבוחרים ושהגיע ממיזורי, יכהן בבית הנבחרים המדינתי, או יריבו מתנגד העבדות. קולס הוביל את ההתנגדות להצעת החוק לאישור קיום משאל עם על קיום ועידה חוקתית נוספת, בהבינו שהיה זה ניסיון בלתי הוגן להפיכת העבדות לנוהג בעל מעמד חוקי יותר במדינה. לאחר שהחוק עבר, תרם קולס את כל משכורתו כמושל, 4,000 דולר, למערכה נגד משאל העם, והוביל ועדה של אזרחים מתנגדי העבדות, מנהיגים דתיים, וחברי בית הנבחרים המדינתי, שתרמו 1,000 דולר נוספים. הוא ובעלי בריתו פרסמו אז שפע של טיעוני שווא שהופצו על ידי תומכי העבדות. המאבק הפוליטי שנמשך 18 חודשים כלל שימוש בוועדות שפעלו בכל מחוז ובנואמים נודדים.
ב-2 באוגוסט 1824 דחה ציבור הבוחרים של אילינוי את ההצעה לקיום משאל עם בעד העבדות. באותה עת נבחר נציג אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, דניאל פופ קוק, שהיה מתנגד העבדות. על כל פנים, בסוף השנה סירבו המחוקקים תומכי העבדות לאשר את המינוי של קולס למזכיר המדינה של ידידו מתנגד העבדות מוריס בירבק. יתר על כן, סגן המושל אדולפוס האברד ניסה לבצע מחטף על משרת המושל מידי קולס בעת נסיעתו לווירג'יניה בסוף 1825, וגרם למבוכה נוספת, אף על פי שהאברד נוצח בבחירות למשרת המושל בשנה שלאחר מכן על ידי ניניאן אדוארדס. חוקת אילינוי הגדירה, כמו וירג'יניה, הגבלת כהונה שעל פיה לא יכלו מושלי המדינה להיבחר ליותר מכהונה רצופה אחת. לבסוף, הוגשה תביעה משפטית נגד קולס על ידי מתנגדים פוליטיים שלו במחוז מדיסון על כך שלא שילם את מס העבדים על עבדיו המשוחררים שנים קודם לכן, נמשכה כמה שנים, כולל פלפולים משפטיים מצדו של השופט תומך העבדות סמואל מק'רוברטס, עד אשר בית המשפט העליון של אילינוי פסק שהתשלום היה בלתי נחוץ. בנאום הפרידה שלו בתום כהונתו כמושל בדצמבר 1826 הזכיר קולס למחוקקי אילינוי את נאומיו הקודמים שבהם הוא האיץ בהם לבטל את העבדות ואת שרידיה, במיוחד מורשתה, במדינה החדשה, וכן את קריאותיו למימון כריית התעלה לימות הגדולות.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב קולס לזמן קצר לווירג'יניה, שם אמו נפטרה באביב אותה שנה. לאחר מכן הוא שב לחוותו באדוארדסוויל. הוא התמקד בפעילות חקלאית ועסקית, ובמקביל המשיך במסעותיו לווירג'יניה ולפילדלפיה לביקורים אצל משפחתו וידידיו, וכדי למצוא לעצמו בת זוג. ידידו, דניאל פופ קוק, נוצח ב-1826 על ידי יריבו תומך העבדות, וחברי בית הנבחרים המדינתי בחרו ביושב ראש הבית, תומך העבדות ג'ון מקלין, לכהן בשאריות תקופות כהונה בבסנאט של ארצות הברית ב-1824 וב-1829 (ציבור הבוחרים בחר בסופו של דבר באליאס קיין ובג'ון מקרקן רובינסון לאייש מושבים אלו בסנאט). ב-1831 התמודד קולס בפעם האחרונה על משרה ציבורית. כמועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא התמודד נגד שמונה מועמדים, כולל תומכי העבדות, הדמוקרטים ג'וזף דאנקן (בעל בריתו של מזכיר האוצר ויליאם קרופורד) וסידני בריס (איש סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הרפובליקנית), והגיע למקום השלישי במירוץ. במשך כמה שנים הוא היה מחוץ לאורות הזרקורים בזירה הפוליטית, וסירב להזדהות עם אף אחת מהמפלגות. תחת זאת הוא קידם את סדר היום שלו מתקופת כהונתו כמושל ומתח ביקורת על קו המדיניות של הנשיא ג'קסון. אף על פי כן, קולס חש מתוסכל מתבוסתו הפוליטית, ושב למזרח. על כל פנים, ב-1835 אישרו מחוקקי אילינוי לקולס למכור איגרות חוב למימון מיזם התעלה שלו, אך מאחר שהם סירבו לאשר ערבות מדינה לאיגרות החוב, מכירתן התנהלה בעצלתיים.
שובו לווירג'יניה
מתוך דאגה למצבו המשפחתי כרווק, ועל רקע מפלגתיות היתר באילינוי, החליט קולס לעזוב את המדינה זמן קצר לאחר הפסדו בבחירות. הוא ערך מסע נוסף לווירג'יניה, שבו הוא היה מעורב בוויכוח בנושא העבדות לאחר מרד נט טרנר. לאחר הוצאתו להורג של נט טרנר, כתב קולס לתומאס ג'פרסון רנדולף, ודחף לתהליכים של אמנציפציה והתיישבות כדי למנוע אסונות נוספים, בהביעו את דעתו שהעבדות הגבילה את התפתחותה הכלכלית של וירג'יניה. בסוף אותה שנה, כאשר עשה בביקור אצל ג'יימס ודולי מדיסון באחוזת מונטפלייר, התוודה מדיסון באוזני קולס על רצונו לשחרר את עבדיו וביקש לשמוע ממנו על התנסותו כאשר הוא ניסה למצוא את הדרך הנכונה להגשים את רצונו זה ועדיין לדאוג לפרנסתה של רעייתו לאחר מותו. בכל אופן, מדיסון נפטר ב-1836 מבלי ששחרר את עבדיו, שאותם הוריש לרעייתו דולי.
שנותיו האחרונות בפילדלפיה
ב-1832 עבר קולס לפילדלפיה, זאת בשל שביעות רצונו מחייה החברתיים והאינטלקטואליים הפעילים, וכן בשל העדר העבדות בה. ב-28 בנובמבר 1833, בגיל 46, הוא נשא לאישה את אשת החברה הבולטת סאלי לוגאן רוברטס. לזוג נולדו שלושה ילדים: מרי קולס, אדוארד קולס הבן, ורוברטס קולס. סאלי קולס ירשה ירושה מכובדת עם מותו של אביה, אך רכוש זה, ורוב הונו של קולס, אבדו ב. יותר מכך, אחוזת משפחתו המחודשת, אניסקורתי, עלתה באש ב-1839, ואחיו הגדול אייזק בקושי שרד את האסונות הללו במשך אותן שנתיים. המינוי האחרון של קולס למשרה ציבורית היה ב-1841, כאשר הוא שימש כחבר בוועדה שחקרה את הבנק של ארצות הברית, שבסופו של דבר הובילה להתפטרותו של ידידו ניקולאס בידל. קולס שאף ללא הצלחה לקבל מינויים פוליטיים מחבריו לספסל הלימודים מווירג'יניה שהיו לפקידי ממשל פדרליים רמי דרג, כמו ג'ון טיילר ווינפילד סקוט. ועדיין, שכר הדירה מנכסים להשקעה הספיק כדי לפרנס את משפחתו שהלכה וגדלה. קולס ומשפחתו הצעירה נסעו לעיתים קרובות לבקר את משפחתו המורחבת ואת נכסיהם בווירג'יניה ובוושינגטון, וכן באילינוי ומאוחר יותר בניו ג'רזי. ב-1839 הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
על כל פנים, הקריירה הפוליטית של קולס לא התחדשה מעולם, זאת בשל אי שביעות רצונו מהמערך המפלגתי החדש. אף על פי כן, הוא שמח מאוד כאשר אברהם לינקולן, שאותו הוא זכר כעורך דין צעיר באילינוי, נבחר כנשיא ארצות הברית. קולס נפגש עם הנשיא הנבחר לפגישה קצרה בדרכו של זה האחרון לוושינגטון.
בשנותיו האחרונות היה קולס לבר סמכא בסוגיות היסטוריות. הוא זכה להכרה כאחד האנשים האחרונים שהיו אז בחיים ושהייתה להם היכרות קרובה הן עם ג'יימס מדיסון והן עם תומאס ג'פרסון, והוא שיבח את המוניטין של שניהם כמי שתמכו באידיאלים הרפובליקנים שהיו המניע המוביל של קולס במשך כל ימי חייו. קולס שידל את השניים, ובהמשך את תומאס ג'פרסון רנדולף, לשחרר את עבדיהם. הוא היה מופתע כאשר מדיסון לא עשה זאת, ורק מאוחר יותר נודע לו שעורך הדין רוברט טיילור שכנע את הנשיא לשעבר לתת את ההנחיות לשחרור העבדים לאחר מותו לרעייתו, שאביה נכנס לפשיטת רגל לאחר ששחרר את עבדיו קודם לכן. דולי מדיסון, שלה היו סדרי עדיפות כלכליים אחרים, במיוחד לאור התמכרותו של בנה להימורים, לא שחררה אף אחד מהעבדים עד למותה ב-1849. קולס גם כתב על תקנות צפון-מערב. על כל פנים, רוב מסמכיו האישיים של קולס מתקופתו באילינוי הושמדו בשריפה ב-1852 כאשר ידידו ג'ון מייסון פק עסק בכתיבת ההיסטוריה של המדינה. קולס גם סייע להיסטוריונים של וירג'יניה, ויליאם קייבל ריבס ויו בלייר גריגסבי, וכן להנרי ס. רנדל מניו יורק.
לאכזבתו הרבה של קולס, שב בנו רוברט ב-1860 לווירג'יניה, שם הוא היה לבעל עבדים, לאחר שרכש אחוזת מטעים מקרוב משפחה, ונישא לג'ני פיירפקס מריצ'מונד. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הוא התגייס לצבא הקונפדרציה וקיבל בו דרגת קפטן. רוברט קולס נהרג בקרב האי רואנוקי ב-8 בפברואר 1862.
קולס היה שבור מנפילתו של בנו הצעיר בעת שנלחם בצבא הקונפדרציה. הוא האריך ימים כדי לראות את העבדות מבוטלת לאחר שהנשיא לינקולן חתם על הצהרת האמנציפציה ולאחר אישור התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית. קולס גם זכה לראות את בנו הבכור, אדוארד קולס הבן, נושא לאישה בפברואר 1868 את אליזבת (בסי) מייסון קמפבל, שהייתה קרובת משפחתו של, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית שהיה מתנגד עבדות. אדוארד קולס הבן היה לעורך דין בולט בפילדלפיה.
בתו של קולס, מרי, שמעולם לא נישאה, הייתה שותפה לקרוליין סנפורד בייסוד בית הספר של הכנסייה של הדיוקסיה של פילדפיה ב-1891, ושימשה כנשיאתו וכחברת הסגל שלו.
מותו
אדוארד קולס נפטר בביתו שבפילדלפיה ב-7 ביולי 1868, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות וודלנדס שבמערב פילדלפיה, שם גם נטמנו רעייתו סאלי ושלושת ילדיהם. ב-1895 הסדירה בתו מרי קולס את העברת שרידיו של אחיה רוברט מאחוזת הקבר המשפחתית באחוזת אניסקורתי לאחוזת הקבר של הוריהם בפילדלפיה, שם גם נטמנו היא עצמה, אחיה אדוארד קולס הבן ורעייתו בסי.
על שמו של קולס נקרא מחוז באילינוי. בהמשך הוקם בדרום שיקגו בית ספר יסודי הנושא את שמו. עוד בימי חייו קרא בית המחוקקים של אילינוי על שמו של קולס את מקום מושב מחוז פייק על שמו של קולס, אך העיירה קולס גרוב חדלה מלהתקיים בהמשך.
אנדרטת הזיכרון המדינתית של קולס שוכנת באדוארדסוויל. ועדת זכויות האדם של אילינוי מעניקה מלגת לימודים לסטודנטים למשפטים לזכרו של קולס.
र
र - רָה היא האות ה-38 והעיצור ה-29 (אחרי य) באלפבית הדוונאגרי. המקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות ר' מגולגלת (כבערבית וכמו בהגייה שבפי היהודים ילידי ארצות ערב וחלק מיהודי אשכנז). האות הבאה אחריה היא האות ल.
ארנסט הרמון
ארנסט נסון הרמון (באנגלית: Ernest Nason Harmon ; 26 בפברואר 1894 – 13 בנובמבר 1979) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
הרמון נולד ב-26 בפברואר 1894 בלוול, מסצ'וסטס, לארנסט וג'וניאטה הרמון. בגיל 10 התייתם הרמון מהוריו, וגודל על ידי קרובי משפחה מוורמונט. בשנת 1913 החל הרמון את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1917 הוסמך כלוטננט משנה זמן קצר לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. בין חבריו שסיימו עמו היו מת'יו רידג'וויי, מארק קלארק, ג'וזף לוטון קולינס, צ'ארלס גרהארט, נורמן קוטה, לורנס קייזר, פרדריק אוגוסטוס אירווינג, ברייאנט מור, וויליאם קלי הריסון, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
באוגוסט 1917 התחתן הרמון עם לאונה טוקסברי, ממנה היו לו שתי בנות, ברברה רול וג'אן אוליבר, ושלושה בנים, האלסי, רוברט וארנסט ג'וניור.
מלחמת העולם הראשונה
במרץ 1918 נשלח הרמון לצרפת עם רגימנט הפרשים ה-2, שהיה רגימנט הפרשים היחיד שנשלח לאירופה, ויחידת הפרשים האחרונה שהשתתפה בקרב. הרמון לחם עם יחידתו בחזית המערבית, ובין השאר השתתף בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון. לאחר המלחמה שהה הרמון למשך תקופה בצרפת ובבלגיה, וביוני 1919 חזר לארצות הברית.
בין המלחמות
באוגוסט 1921 מונה הרמון כמדריך בווסט פוינט, ובנוסף מונה למאמן קבוצת הפוטבול של בית הספר. בקיץ 1924 נסע הרמון לצרפת יחד עם עוד 3 קצינים להשתתף באולימפיאדת פריז (1924) כמתחרה בקרב חמש מודרני, אולם לא זכה בתוצאות מרשימות. לאחר מכן מילא הרמון תפקידים ברגימנט הפרשים ה-6, והיה מפקד הצוערים באוניברסיטת נוריץ' 4 שנים.
בשנת 1933 סיים הרמון את לימודיו במכללה הגבוהה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1934 סיים את לימודיו בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית. לאחר מכן פיקד הרמון על גדוד ברגימנט הפרשים ה-8 בפורט בליס, ולאחר מכן שימש ארבע שנים כקצין הלוגיסטיקה במטה הכללי של מחלקת המלחמה. בהמשך היה הרמון זמן קצר עוזר ראש המטה של קורפוס השריון ה-1 בפורט נוקס, קנטקי, ולאחר מכן מונה כראש המטה של אדנה צ'אפי, שמונה למפקד חיל השריון בצבא.
מלחמת העולם השנייה
ביולי 1942 מונה הרמון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2, ואימן אותה לקראת הקרבות הצפויים. בנובמבר אותה שנה נשלחו חלק מיחידות הדיוויזיה לאלג'יריה במסגרת מבצע לפיד, ובפברואר 1943 סייע הרמון לייצב את הקו בתוניסיה לאחר הכישלון בקרב מעבר קסרין. הרמון מתח ביקורת על תפקודם של לויד פרדנדאל מפקד הקורפוס האמריקני ה-2 וקנת' אנדרסון מפקד הארמייה הבריטית הראשונה, והיה לו חלק בהחלפתו של פרדנדאל בג'ורג' פטון. באפריל 1943 מונה הרמון למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1, והוא הוביל אותה בשלבי הסיום של המערכה בתוניסיה. לאחר מכן לחם הרמון עם הדיוויזיה בחזית האיטלקית בשטחים שאינם מיועדים לשריון, ואף הוביל אותה בקרב אנציו. ביולי 1944 חזר הרמון לארצות הברית, ובספטמבר אותה שנה מונה שוב למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-2. הרמון פיקד על הדיוויזיה בלחימה בחזית המערבית, ואף מילא תפקיד חשוב במהלך הקרב על הבליטה. ב-23 בינואר 1945 מונה הרמון למפקד הקורפוס ה-22, ולחם עמו בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשאר הרמון בתפקידו עד לפירוק הקורפוס בינואר 1946, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-6 ששימש כחיל מצב באזור הכיבוש האמריקני. בינואר 1947 מונה הרמון למפקד הארמייה השלישית, ובמרץ אותה שנה מונה לסגן מפקד כוחות היבשה, תפקיד אותו מילא עד לפרישתו במרץ 1948.
בשנת 1950 מונה הרמון לנשיא אוניברסיטת נוריץ', תפקיד אותו מילא עד לשנת 1965, וב-13 בנובמבר 1979 מת הרמון בביתו בצומת הנהר הלבן, ורמונט.
שבעה ימים לנהר הריין
שבעה ימים לנהר הריין (ברוסית: Семь дней до реки Рейн) היה תרגיל צבאי סודי ביותר שנערך ב-1979 על ידי ברית ורשה. בתרגיל תרגלו כוחות הגוש המזרחי מצב בו הן ובפרט, חברות ברית ורשה ינהלו מלחמה גרעינית בת שבעה ימים נגד כוחות הגוש המערבי ובפרט, כנגד חברות ברית נאט"ו.
המטרה הסופית הייתה להגיע לחוף האוקיינוס האטלנטי תוך שבועיים מפרוץ המלחמה, למנוע מארצות הברית וקנדה לספק תגבורת ולנצח במלחמה על כיבוש מערב אירופה.
שחרור המסמכים אודות המבצע
תרחיש אפשרי של מבצע צבאי בסגנון תרגיל "שבעה ימים עד הריין" היה אחד מהתרחישים למלחמת העולם השלישית במהלך המלחמה הקרה. המסמכים ומרבית המידע על המבצע שוחרר על ידי שר ההגנה הפולני רדוסלב סיקורסקי בעקבות ניצחונה של מפלגת הימין האנטי-רוסית "חוק וצדק" בבחירות שנערכו במדינה ב-2005 יחד עם אלפי מסמכי בנוגע לברית ורשה. סיקורסקי אמר כי בשחרור המסמכים הוא וממשלתו מנסים למתוח קו מעל העבר הקומוניסטי של פולין ובניסיון ללמד את הציבור הפולני אודות המשטר הישן.
התיקים שפורסמו כללו מסמכים אודות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה שבוצעה בתגובה לאביב של פראג. המסמכים כללו גם מידע על ההפגנות הפולניות במהלך חורף 1970.
תיאור המבצע והקרבות שבעקבותיו
אחד התרחישים היו שכוחות נאט"ו ייאלצו לצאת במתקפה גרעינית על ערי פולין וצ'כוסלובקיה באזור נהר ויסלה וזאת כחלק ממתקפת מנע גרעינית שמטרתה היא למנוע ממפקדי ברית ורשה לשלוח תגבורת לגרמניה המזרחית כדי למנוע פלישה אפשרית של נאט"ו למזרח גרמניה. ההערכות של הסובייטים היו שכשני מיליון אזרחים פולנים ימותו במלחמה שכזו והכוח הצבאי הפולני יהרס כליל. כמו כן, תוכננה "מכה שנייה" מצד הסובייטים, כאשר במכה זו הסובייטים יפציצו בעזרת נשק גרעיני את ערי גרמניה המערבית, בלגיה, הולנד, דנמרק וצפון מזרח איטליה.
מפות הקשורות לתכונית, פרסמו תקיפות גרעיניות רבות במדינות ברית נאט"ו אך אף אחת מהן אינה כוללת תקיפה בצרפת או בממלכה המאוחדת, ישנן מספר סיבות אפשריות להיעדרותן של תקיפות שכאלה, הסבירה ביותר מהם היא מאחר שצרפת והממלכה המאוחדת הן מדינות שמחזיקות בנשק גרעיני ושומרות לעצמן את האפשרות להשתמש בנשק שלהם כנקמה בגין התקיפות הגרעיניות שבוצעו נגד מדינותיהן, סיבה מרכזית נוספת היא שהסובייטים לא רצו שהכוחות שלהם יתפזרו יותר מדי ולכן העדיפו לעצור בנהר הריין.
מטרות ידועות
וינה הייתה אמורה להיפגע משתי פצצות במשקל של 500 קילוטון ואילו ויצ'נצה, ורונה, פדובה היו אמורות להיפגע מפצצות בודדות של 500 קילוטון. שטוטגרט, מינכן ונירנברג במערב גרמניה היו אמורים להיהרס על ידי נשק גרעיני ולאחר מכן להיכבש על ידי הצ'כוסלובקים וההונגרים. בריסל, בה שכנה מפקדת נאט"ו היא אמורה להימחק לחלוטין, גם אמסטרדם, פרנקפורט, המבורג, שרלרואה ורוטרדם היו אף הן חלק מהרשימה של המטרות הסובייטיות.
בדנמרק המטרות היו רוסקילדה ואסביירג. על אף שאין לרוסקילדה משמעות צבאית, היא העירה השנייה בגודלה באי שלן והיא העיר הקרובה ביותר לבירה הדנית, קופנהגן (המרחק בין מרכז קופנהגן לבין רוסקילדה הוא 35 קילומטרים), העיר הייתה מטרה בעקבות החשיבות ההיסטורית שלה לדנים והפצצת הייתה אמורה לשבור את המורל של התושבים והצבא הדני. אסייברג, היא העיר החמישית בגודלה במדינה והיא הייתה מטרה בגלל הנמל הגדול שלה, שהיה יכול לשמש את נאט"ו על מנת לקבל אספקת תגבורת גדולה. אם הייתה התנגדות דנית לאחר שתי התקיפות הראשוניות, מטרות אחרות היו מופגזות.
מלבד התכנונים לחזית הצפונית, הייתה תוכנית בחזית הדרומית לפיה הסובייטים יגיעו עד הים האדריאטי אשר מפריד בין איטליה למדינות הבלקן.
מתיצילין
מתיצילין (Methicillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין. התרופה, אשר אינה בשימוש קליני בשל יעילות פחותה לעומת תרופות אנטיביוטיות אחרות הדומות לה ופרופיל תופעות הלוואי שלה, פעילה נגד נקדים גראם-חיוביים, כגון זני Staphylococcus aureus, הרגישים לפניצילינים עמידים לפניצילינאז. אף שהתרופה כבר אינה משמשת לטיפול בזיהומים או לצורך הגדרת עמידות לפניצילין, הזן MRSA (Staphylococcus aureus עמיד למתיצילין) קרוי על שמה.
מתיצילין הייתה האנטיביוטיקה הראשונה מקבוצת הפניצילינים העמידים לפניצילינאז. היא פותחה בשנת 1959 על ידי חברת ביצ'ם, במטרה לטפל בזיהומים בנקדים גראם-חיוביים המייצרים פניצילינאז, למשל Staphylococcus aureus. התרופה בנויה מחומצה 6-אמינופניצילנית שאליה מחובר טבעת בנזן, שאליה מחוברות שתי קבוצות מתוקסי. מבנה זה של התרופה מונע את הקישור שלה לפניצילינאז ומקנה לה את העמידות בפני אנזימ זה.
בדומה לפניצילינים אחרים, הטבעת הבטא לקטמית שבמתיצילין היא האתר הפעיל המעכב את האנזים טרנספפטידאז. אנזים זה, שגם משמש חלבון קושר פניצילין (PBP), הוא לקשר בין יחידות הפפטידוגליקן הבונות את דופן התא החיידקי ומייצבות אותה. עיכוב בניית הדופן חושף את התא החיידקי ללחצים אוסמוטיים, ולבסוף לפירוקו. העמידות למתיצילין נגרמת מייצור של PBP מסוג אחר, PBP2a, אשר לו זיקה נמוכה לבטא לקטמים. PBP2a מקודד על ידי הגן mecA.
מתיצילין אינה יציבה בחומצה, ולכן ניתנת בעירוי תוך-ורידי בלבד. מבין הפניצילינים העמידים לפניצילינאז, היא גורמת בשיעור גבוה יותר לדלקת כליות אינטרסטיציאלית.
מדליית הזהב של CNRS
מדליית הזהב של CNRS (באנגלית: The CNRS Gold Medal) הוא פרס המחקר המדעי הגבוה ביותר בצרפת, המוענק על ידי המרכז הלאומי למחקר מדעי, החל משנת 1954. המדליה מוענקת מדי שנה למדענים וחוקרים צרפתים בתחומי המחקר השונים על תרומתם הבולטת לחיוניות ולמוניטין של הארגון. בנוסף המרכז הלאומי למחקר מדעי מעניק מדליות נוספות: מדליית הכסף של CNRS - ניתן לחוקרים על מקוריות, איכות וחשיבות המחקר ברמה הלאומית והבין־לאומית, מדליית הארד של CNRS - ניתן כהוקרה על עבודתו הראשונית של חוקר מבטיח בתחומו, מדליית החדשנות של CNRS - מכירה במחקר מצטיין בתחום הטכנולוגי, הטיפולי, הכלכלי או החברתי ומדליית הקריסטל של CNRS - מתגמלת מהנדסים, טכנאים ואנשי מנהלה.
ספרה (סרט)
ספרה (באנגלית: Sphere) הוא מותחן פנטזיה משנת 1998 בבימויו של בארי לוינסון על בסיס רומן בעל אותו שם מאת מייקל קרייטון.
רקע
הספר עליו מבוסס הסרט נקרא "Sphere" ויצא לאור בשנת 1987. הסיפור עוקב אחר נורמן ג'ונסון, פסיכולוג של חיל הים האמריקני, שמצטרף לצוות מדענים כדי לבחון חללית ממקור לא ידוע שהתגלתה בקרקעית האוקיינוס השקט. הרומן מתחיל כסיפור מדע בדיוני אך הופך במהרה למותחן פסיכולוגי ומתפתח לחקירת טבעו של הדמיון האנושי.
קרייטון החל לכתוב את הרומן בשנת 1967 כיצירה נלווית לרומן המתח "אנדרומדה". סיפור העלילה הראשוני שלו התחיל בכך שמדענים אמריקאים גילו חללית בת 300 שנה מתחת למים עם סימוני שבלונות באנגלית. עם זאת, מאוחר יותר הבין קרייטון שהוא "לא יודע לאן ללכת עם העלילה" ודחה את הספר עד למועד מאוחר יותר. לדבריו, הרעיון לעשות סיפור על קשר עם אינטליגנציה מעולה, נושא עתיק יומין, הוא שקשה מאוד לפתח אם עוצרים וחושבים על זה. רוב הכותבים מתחמקים מהנושא בכך שהם הופכים את החייזרים לבני אדם. גובהם 9 מטר עם שיניים קוצניות והם רוצים לאכול אותך. או שגובהם 3 מטר והם רוצים לחבק אותך. בשני המקרים זה אנושי... מה שיותר סביר במגע ראשון עם חוצן הוא שהחייזר כלל לא ייראה אנושי. אולי אפילו לא יהיה אפשר לראותו או לזהות אותו והתנהגותה תהיה בלתי מוסברת לחלוטין. הבעיה היא שקשה לחלום על סיפור שבמרכז יש משהו בלתי מוסבר, הוא טען.
עלילה
בקרקעית האוקיינוס השקט מתגלה חללית חוצנית. לצורך מחקרו מזמין הצבא מדענים: הפסיכולוג נורמן גודמן, הביולוגית בת הלפרין, הפיזיקאי תיאודור פילדינג והמתמטיקאי הארי אדמס. באזור הרחצה, בפיקודו של סרן הרולד בארנס, הצוות יורד לתחתית, לתחנת מים עמוקים.
בהתבסס על כך שלמחשב החללית חסר מידע על נסיעות בזמן, אדמס מסיק שכולם ימותו מבלי ליידע את השאר שמעל פני השטח באשר לטיב ממצאיהם. כשרק שלושה שורדים, הם מבינים כי שלושתם - הארי, בת ונורמן - באו במגע עם הספרה וצברו את היכולת לתרגם את מחשבותיהם למציאות.
פסקול
את הפסקול לסרט כתב המלחין אליוט גולדנטל. אלבום הפסקול שיצא ב-24 בפברואר 1998 כלל את הרצועות הבאות:
עיבוד טלוויזיוני
באוגוסט 2020 נודע כי רשת HBO הזמינה מיוצרי וסטוורלד, ג'ונתן נולאן וליסה ג'וי סדרת טלוויזיה על בסיס ספרו של קרייטון, בהפקת חטיבת הטלוויזיה של האחים וורנר (Warner Bros. Television) עם רוברט דאוני ג'וניור כמפיק בפועל באמצעות חברת ההפקות שלו (Team Downey). יוצר הסדרה הוא דניס זה.
זקיר חוסיין (פוליטיקאי)
זאקיר חוסיין ח'אן (8 בפברואר 1897 - 3 במאי 1969) היה הנשיא השלישי של הודו, מ-13 במאי 1967 ועד מותו ב-3 במאי 1969. חוקר ואיש רוח. חוסיין היה הנשיא המוסלמי הראשון של המדינה, והראשון שמת בתפקידו.
קודם לכן כיהן כמושל ביהר מ-1957 עד 1962 וכסגן נשיא הודו מ-1962 עד 1967. הוא היה גם מייסד-שותף של ג'אמיה מיליה איסלמיה (האוניברסיטה האסלאמית המרכזית בהודו), מ-1928. בשנת 1963 הוענק לחוסיין פרס בראט רטנה, הפרס האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
ביוגרפיה
חוסיין נולד בהיידראבאד שבטלנגאנה, למשפחת ממוצא פתאני. לאחר הולדתו, משפחתו היגרה מהיידראבאד לקיימגאנג' שבמחוז פארוקאבאד שם גדל. הוא היה השני מבין שבעה בנים: אחיו הבכור היה חוקר החינוך יוסף חוסיין. משפחתו של חוסיין תישאר פעילה בחיים הציבוריים: נכדו זלמן ח'ורשיד הוא חבר מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ששימש כשר החוץ של הודו, ואחיינו היה החוקר מסעוד חוסיין. אחיו מחמוד חוסיין הצטרף לתנועה הפקיסטנית וכיהן כשר החינוך, ואילו אחיינו אנואר חוסיין היה מנהל הטלוויזיה הפקיסטנית.
אביו של חוסיין, פידה חוסיין ח'אן, מת כשהיה חוסיין בן עשר. אמו נפטרה ב-1911 כשהיה בן ארבע-עשרה. החינוך היסודי המוקדם של חוסיין הושלם בהיידראבאד. את לימודי התיכון הוא עשה בתיכון איסלמי שבעיר אטאווה, ולאחר מכן התחנך במכללה האנגלו-מזרחית מוחמדאן, כיום אוניברסיטת אליגאר, שם היה מנהיג סטודנטים בולט. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בכלכלה מאוניברסיטת ברלין בשנת 1926. בשנת 1915, בגיל 18, הוא התחתן עם שאה ג'אהן בגום ונולדו להם שתי בנות, סיידה חאן וספיה רחמן.
פעילות ציבורית
בגיל 23, ייסד חוסיין יחד עם קבוצת תלמידים ומורים את האוניברסיטה המוסלמית הלאומית, שהוקמה לראשונה באליגאר, ביום שישי 29 אוקטובר 1920. לאחר מכן עברה האוניברסיטה לקרול באג, ניו דלהי, בשנת 1925, ולאחר מכן הועברה שוב (1935) למיקומה הנוכחי בג'אמייה נגאר, ניו דלהי, ונקראה "ג'אמיה מיליה איסלמיה" (האוניברסיטה המרכזית). לאחר מכן חוסיין נסע לגרמניה כדי לקבל דוקטורט מאוניברסיטת פרידריך וויליאם בברלין בכלכלה. ובעודו שם היה כלי חשוב בהפקת האנתולוגיה מירזה אסדאללה ח'אן של המשורר הגדול ביותר בשפת האורדו, עאליב (1797-1868).
קריירה פוליטית
בשנת 1956, זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו באוניברסיטה הוא מונה כחבר בבית העליון של הפרלמנט ההודי (הרג'יה סבהה - מועצת המדינות), תפקיד שפינה ב-1957 לטובת תפקיד המושל במדינת ביהר, בו החזיק עד 1962. בשנת 1962 מונה חוסיין לתפקיד סגן נשיא הודו השני, וב-13 במאי 1967 נבחר חוסיין לנשיא הודו. בנאום הפתיחה שלו אמר כי הודו היא כולה ביתו וכל אנשיה הם בני משפחתו. בימיו האחרונים, הוויכוח סביב נושא הלאמת הבנקים בהודו היה בעיצומו. הצעת החוק, בסופו של דבר, קיבלה את אישורו של נשיא בית המשפט העליון מוחמד חידאיאטולאח, ב-9 באוגוסט 1969.
במהלך כהונתו בנשיאות, זאקיר חוסיין עמד בראש ארבעה ביקורים נשיאותיים במדינות הונגריה, יוגוסלביה, ברית המועצות ונפאל.
חוסיין נפטר ב-3 במאי 1969, והיה הנשיא ההודי הראשון שמת בתפקידו. הוא נקבר יחד עם אשתו (שמתה כמה שנים מאוחר יותר) בקמפוס של אוניברסיטת ג'אמיה מיליה איסלמיה בניו דלהי. על שמו קרויה המכללה להנדסה של אוניברסיטת אליגאר. ומכללת זקיר חוסיין של אוניברסיטת דלהי.
מייק פומפאו
ביוגרפיה
פומפאו נולד בעיר אורנג' במחוז אורנג' שבקליפורניה. ב-1986 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט ראשון במחזורו עם תואר בהנדסת מכונות. הוא שירת עד 1991 כקצין שריון באירופה וכקצין בדיוויזיית הרגלים הרביעית. השתחרר בדרגת קפטן.
לאחר שחרורו סיים ב-1994 תואר JD במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, במהלך לימודיו כיהן כאחד מעורכי כתב העת המשפטי Harvard Law Review. לאחר הלימודים עבד במשרדי עורכי הדין Williams & Connolly. ב-1998 עבר לקנזס בה התגוררה משפחתה של אמו וייסד את חברת טייר איירוספייס שסיפקה חלקים לכלי טיס אזרחיים וצבאיים. הוא כיהן גם כנשיא חברת סנטרי אינטרנשיונל המייצרת ציוד לתעשיית קידוחי הנפט.
ב-2010 נבחר לנציג המחוז הרביעי של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית ונכנס לתפקידו בינואר 2011. מאז נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-2012, 2014 ו-2016. הוא כיהן כחבר בוועדת האנרגיה והמסחר ובוועדת המודיעין. כמו כן כיהן כחבר בוועדת החקירה של בית הנבחרים לאירועי מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי. הוא מזוהה עם תנועת מסיבת התה.
ב-18 בנובמבר 2016 הודיע הנשיא הנבחר דאז דונלד טראמפ על בחירתו בפומפאו למשרת ראש ה-CIA. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-23 בינואר 2017, ברוב של 66–32, ולאחר מכן הושבע על ידי סגן הנשיא מייק פנס.
בתחילת 2018 נשלח מטעם טראמפ לקוריאה הצפונית בה נפגש עם קים ג'ונג-און, מגעים שהובילו למפגש בין ג'ונג-און לנשיא קוריאה הדרומית מון ג'יאה-אין ולהצהרת פנמונג'ום. לאחר מינויו למזכיר המדינה שב לקוריאה הצפונית לתיאום המפגש בין ג'ונג-און וטראמפ, בתום ביקורו שוחררו שלושה אמריקאים שהוחזקו במעצר תקופה ממושכת ושבו עם פומפאו לארצות הברית.
מזכיר המדינה
ב-13 במרץ 2018 פיטר הנשיא דונלד טראמפ את מזכיר המדינה רקס טילרסון והודיע שימנה במקומו את פומפאו. ב-26 באפריל אישר הסנאט את מינויו ברוב של 57–42. זמן קצר לאחר ההצבעה הושבע לתפקידו על ידי שופט בית המשפט העליון סמואל אליטו.
ביוני 2018 השתתף בפסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור, לאחר שהיה שותף להכנות, ואף קיים לפני כן פגישות עם המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און, והביא לשחרור שלושה אמריקאים שהוחזקו בקוריאה הצפונית.
בנובמבר 2019 מסר הצהרה מיוחדת ובה הודיע על שינוי בגישת הממשל האמריקאי להתנחלויות הישראליות בגדה המערבית, ודחיית הגישה לפיה הן מנוגדות מטבען לחוק הבינלאומי.
בנובמבר 2020, בערך שנה לאחר ההצהרה הקודמת ושבועיים לאחר ההפסד של טראמפ ומפלגתו בבחירות ביקר פומפאו בישראל, נפגש עם שר החוץ, גבי אשכנזי, נשיא המדינה, ראובן ריבלין ולאחר מכן השתתף בפסגת מדינית יחד עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ושר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני. לאחר הפסגה אמר פומפאו כי ארצות הברית תכריז על תנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית ואף תפסיק את התמיכה בכל קבוצה עם קשר כלשהו לתנועת ה-BDS. תוכנית זו נגנזה בתחילת כהונתו של ממשל ביידן, עם כניסתו של טוני בלינקן לתפקיד, בינואר 2021.
בנוסף, ביקורו ביקב פסגות שבשער בנימין הפך אותו למזכיר המדינה האמריקני הראשון שביקר בהתנחלות כלשהי וביקורו בהר בנטל הפך אותו לראשון המבקר ברמת הגולן. אמר במהלכו שארצות הברית תסווג את מוצרי ההתנחלויות כ"תוצרת ישראל".
לאחר ממשל טראמפ
בינואר 2021 פומפאו הצטרף כעמית במכון הדסון.
בינואר 2023 פורסם סיפרו "Never Give an Inch: Fighting for the America I Love". נתניהו הואשם בהדלפת שקר על ברית הגנה לצורכי בחירות.
פוקס ניוז
באפריל 2021 הצטרף פומפאו ל"פוקס ניוז" והחל לשמש כפרשן בתוכניות הרשת.
חיים אישיים
פומפאו נשוי בשנית לסוזאן, ולהם בן אחד מאומץ.
באמונתו הוא אוונגליסט ומכאן נובעת גם תמיכתו הרבה בישראל, בעם היהודי ובציונות.
טולימה
טולימה (בספרדית: Tolima) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא במרכז קולומביה והוא גובל במחוז קלדס בצפון, בקונדינמרקה במזרח, בווילה בדרום, בקאוקה בדרום-מערב ובוואייה דל קאוקה, קינדיו וריסרלדה במערב.
המחוז משתרע על שטח של 23,562 קמ"ר. בירת המחוז היא איבגה.
היסטוריה
במהלך התקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים, ובעיקר על ידי הפיחאו והפנצ'ה. הספרדים הגיעו לראשונה לאזור במחצית הראשונה של המאה ה-16 והכיבוש שלו הושלם ב-1551. האזור הפך לפרובינציית מריקיטה, שהשתייכה תחילה למלכות המשנה של פרו ומהמאה ה-18 למלכות המשנה של גרנדה החדשה. העיר מריקיטה הייתה בירתה של הפרובינציה והיא כללה את שטחי המחוז המודרני ועוד חלקים קטנים ממחוזות מודרניים נוספים.
ב-1811 החלו הניצנים של מאבק העצמאות הקולומביאני והוקמה הפדרציה של הפרובינציות המאוחדות של גרנדה החדשה. מריקיטה הפכה לאחת החברות בפדרציה, אך כעבור שנים ספורות, ב-1816, האימפריה הספרדית השתלטה על האזור מחדש.
בסופו של דבר רפובליקת קולומביה הגדולה קיבלה עצמאות כעבור מספר שנים. האזור השתייך למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות). לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה ופרובינציית מריקיטה נוסדה מחדש. ב-1851 הבירה הועברה לאיבגה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והאזור השתייך למדינת קונדינמרקה, עד שב-1861 פוצלה ממנה מדינת טולימה שכללה את שטחי המחוזות המודרניים טולימה ווילה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המשיכו להתקיים באותה מתכונת. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז טולימה שכלל את אותם השטחים.
בתחילת המאה ה-20 פוצל מטולימה מחוז וילה וכן שטחים בצפונו נמסרו למחוז קלדס, שכלל אז את מחוזות קלדס, קינדיו וריסרלדה המודרניים.
כלכלה
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על חקלאות, דיג, כרייה, תעשייה ותיירות.
לידה (הלכה)
ממוזער|244x244 פיקסלים|[[צוצלת|תור העיר (צוצלת). על היולדת להביא בן יונה או תור לקורבן חטאת
]] לידה בהלכה הוא מושג המתייחס למכלול הנושאים ההלכתיים הקשורים ללידה וליחס ליולדת, כגון טומאת יולדת וקורבן יולדת.
כאב הלידה
על פי המסופר בפרשת בראשית שבספר בראשית, כאב הלידה הוא תוצאה של חטא עץ הדעת, בו אכלה חוה מפרי עץ הדעת בניגוד לצו האלוהי, ואף נתנה לבעלה מפרי העץ. בעקבות זאת נתקללה האישה בקללה: "הַרְבָּה אַרְבֶּה עִצְּבוֹנֵךְ וְהֵרֹנֵךְ בְּעֶצֶב תֵּלְדִי בָנִים..." .
טומאת יולדת
בימי הגאונים החלו לאסור גם דם טוהר, שכל שראתה דם בימים אלו, הרי היא אסורה על בעלה כראיית דם נדה. ותקנו כן, כדי שלא יבואו הנשים לכלל טעות בין ראיית דם הצריכה את תהליך הטהרה לראיית דם שאינה צריכה. עם השנים גזרה זו פשטה בכל תפוצות ישראל.
לידה בניתוח קיסרי, אם לא יצא דם מהנרתיק כלל - היולדת נשארת טהורה, אם יצא דם מהנרתיק דין היולדת כנידה רגילה. בכל מקרה, היולדת אינה נטמאת טומאת יולדת (לשבוע או שבועיים).
קורבנות היולדת
בזמן שבית המקדש היה קיים הייתה היולדת מביאה קורבן הנקרא קורבן יולדת לאחר סיום ימי הטוהר: 40 יום מלידת בן ו-80 יום מלידת בת. . בזמן הזה נהוג שהיולדת מברכת ברכת הגומל לאחר שבעה ימים מהלידה ואילך.
יש נוהגים ביום שהיו מביאים את קרבן יולדת בזמן המקדש (בזכר יום 41, בנקיבה יום 81), שהבעל עולה לתורה זכר לקרבן הלידה. בנוסף נכון שיקראו בתורה באותו יום את פרשת היולדת.
ברכת הטוב והמטיב
על פי ההלכה לאחר לידת זכר מברכים ההורים ברכת הטוב והמטיב.יש מקהילות הספרדים שלא נהגו בכך על לידת בת יש נוהגים לברך בראייתה בפעם הראשונה ברכת שהחיינו. לא ברכו בפעם הראשונה יברכו כל עוד הם שמחים ומתרגשים מראייתה.
בקהילות האשכנזים התקבל המנהג לעשות בשבת קידוש הודאה לה', שזיכה אותו לבת ישראל שהיא בריאה כמו שעושים לזכר שלום זכר. מנהג בני עדות המזרח לעשות זבד הבת.
שלום זכר וזבד בת
בשבת הסמוכה ללידת בן נהוג ברבות מקהילות יוצאי אשכנז לערוך סעודת שלום זכר. לאחר לידת בת נהוג לערוך סעודת זבד הבת.
ברית מילה
בעקבות ברית המילה שכרת ה' עם אברהם, ועל פי מצוות התורה בפרשת תזריע, ביום השמיני ללידת בן עורכים לו טקס ברית מילה. מצווה זו היא אחת משתי מצוות עשה היחידות (לצד הקרבת קרבן פסח) שהימנעות מקיומן במזיד מחיל עונש כרת.
אנטי-מימן
אנטי-מימן הוא האנטי-חומר של היסוד מימן. לעומת המימן אשר מורכב מאלקטרון אחד ופרוטון אחד, האנטי מימן מורכב מאנטי-אלקטרון (הנקרא גם פוזיטרון) ומאנטיפרוטון. בדומה לאטומי חומר, ובפרט למימן, המטען החשמלי של האנטי-מימן נטרלי. סימונו המקובל של אנטי-מימן הוא \bar{\Eta}.
אנטי-מימן אינו קיים בטבע וניתן ליצור אותו בעזרת מאיצי חלקיקים. המקום בו יוצרים כיום אנטי מימן הוא המרכז לחקר פיזיקת חלקיקים - CERN, אשר יוצר אנטי-מימן באנרגיה נמוכה, דבר המאפשר לכלוא אותו לפרק זמן קצר ולחקור את תכונותיו. העניין המדעי באנטי-מימן נובע מהיותו אטום האנטי-חומר הפשוט ביותר. בשל כך מושקעים משאבים רבים בייצורו ובאיסופו. מדענים מניחים שבאמצעות חקר האנטי-מימן, אפשר יהיה לאסוף מידע שיסייע בפתרון של שאלות מדעיות פתוחות כמו מדוע יש יותר חומר מאנטי-חומר ביקום. נכון להיום קיימים מנגנוני ייצור של אנטי-מימן ושני איזוטופים של אנטי-הליום.
היסטורית המחקר
לראשונה זוהה אנטי-מימן, בשנת 1990 בעזרת מאיצי חלקיקים, הוא התגלה לראשונה ברמות אנרגיה גבוהות בהרבה מהאנטי חומר הנחקר היום. צוות מחקר בשם "ATHENA", אשר עסק במחקר אנטי-חומר, החל לחקור אנטי-מימן "קר" בשנת 2002. בשנת 2010 נלכד אנטי-מימן לראשונה, בעזרת מנגנון לייזר פיזיקלי בשם "Antihydrogen Laser Physics Apparatus) " ALPHA) במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים CERN. הלכידה אפשרה לאבחן את מבנהו של האנטי-מימן וכן לאבחן מאפיינים חשובים נוספים. צוותים שאחראים על מנגנונים כמו AEGIS, GBAR, ממשיכים בחקר אטומי האנטי-מימן מכיוון שעדיין עולות שאלות רבות בנוגע לאנטי-חומר ותכונותיו.
מאפייני האנטי-מימן
על פי תאוריית הסימטריה (CPT (Charge, Parity and Time reversal של פיזיקת החלקיקים, אטומי אנטי-מימן הם בעלי מאפיינים רבים אשר זהים למאפייני אטום המימן, לדוגמה: מסתם זהה, עוצמת השדה המגנטי שהאטום יוצר זהה וכיוונו (מומנט מגנטי) זהה גם כן. מאפיין נוסף הוא  שאטומי האנטי-מימן אשר עברו הליך עירור, מצופים לפלוט קרינה בספקטרום פליטה זהה לזה של אטומי המימן. בנוסף, אטומי אנטי-מימן נמשכים לחומרים או אנטי-חומרים שונים בכוח גרביטציוני בגודל זהה לזה של אטום מימן רגיל. עדיין נבחנת האפשרות שהכוח הגרביטציוני של אנטי-מימן אינו זהה לחלוטין לגודלו של הכוח הגרביטציוני במימן, ובעיקר קיים ספק אם כיוונו של כוח זה זהה או דווקא הפוך מכיוונו של אטום מימן רגיל, אך השערה זו אינה שכיחה בקרב פיזיקאים.
אם כולאים אנטי מימן בוואקום מוחלט, ניתן לצפות מהחלקיקים להיות בעלי סגולות חומר זהות למימן רגיל. לדוגמה, כאשר אנטי-מימן נמצא במצב צבירה גז, ניתן לצפות כי הוא יוכל להתרכב יחד עם אנטי-אטומי חמצן לתצורה של אנטי-מים כתרכובת 2.
כאשר הפוזיטרון (אנטי-אלקטרון) מתנגש עם אלקטרון שניהם יחדיו הופכים לאנרגיה בצורת קרינת גמא.
האנטי-פרוטון מורכב מאנטי-קוורקים ואם היה מתנגש עם פרוטון או נייטרון (אשר עשויים מקוורקים) הם היו הופכים לאנרגיה שהייתה יוצרת חלקיקים חדשים, כגון פאיון שהיה דועך במהרה למיואונים, נייטרינו, אלקטרונים ופוזיטרונים.
לכידת אטומי אנטי מימן ומחקרם
בעזרת מאט האנטי-פרוטונים יוצר לראשונה אנטי-מימן "קר" בשנת 2002. בשנת 2004 פותחה שיטה נוספת של צוותי המחקר "ATHENA" ו"ATRAP" בסרן לייצור אנטי-חומר "קר", המבוססת על התנגשויות של חלקיקים חמים עם חלקיקים קרים, שבעקבותיהן מושג שיווי משקל תרמי, וכך מקוררים החלקיקים החמים. בשיטה זו ניתן לייצר 100 אטומי אנטי-חומר בשנייה. אך אלו הושמדו תוך מספר מיקרו שניות, מה שהקשה על מחקר ועל דיוק במחקרים. לכן יצרו לוכד אנטי-חומר, הפועל בשיטה בה מניעים את האנטי-פרוטונים ואת הפוזיטרונים במעגל העטוף בסלילים מוליכי-על היוצרים שדה מגנטי, שבאמצעותו מביאים את החלקיקים לנקודת המרכז ומונעים מהם להתנגש במעטפת המעגל העשויה חומר רגיל. תפקידו הנוסף של השדה המגנטי הוא יצירת זעזועים באנטי-חלקיק הנע בתווך, כאשר זעזועים אלו מזרזים את האטת האנטי חלקיק ומסייעים בלכידתו. לאחר אחסונם מפגישים בין הפוזיטרונים לאנטי-פרוטונים ובכך מביאים ליצירת אנטי-מימן. למרות שמטענו החשמלי נייטרלי והוא אינו מגיב לשדה חשמלי, יש לאנטי-מימן מומנט מגנטי שמגיב לשדות מגנטיים לא אחידים, כך שניתן להשפיע על מיקומם. תוך זמן קצר חלקיקי האנטי-חומר מתנגשים בחלקיקי החומר שבמעטפת, וכתוצאה מכך, משתחררת קרינת גמא.
בנובמבר 2010, צוות "ALPHA" הודיע כי  הצליחו ללכוד לראשונה 38 אטומי של אנטי-מימן ולשמר אותם למשך שישית שנייה. ביוני 2011 פורסם כי הצליחו ללכוד 309 אטומי אנטי-מימן כך שבמשך של כ-1000 שניות היו בכל רגע נתון עד שלושה אנטי-אטומים. בזמן זה חקרו וגילו תכונות של אטום אנטי-מימן כמו מטען, השפעת כוח הכובד (למרות שהנושא עדיין נחקר ולא הגיעו למסקנות חד משמעיות), ומבנה העל-דק של אטומי האנטי-מימן. הצוותים "ALPHA", "GBAR, ו-"AEGIS", במרכז החקר סרן, ממשיכים לחקור את אטומי האנטי-מימן בתקווה לגלות פרטים חשובים נוספים, בעזרת לכידת האטומים לזמן ממושך יותר.
סויוז MS-19
צוות
באוגוסט 2021, על פי החלטת הוועדה הרפואית הראשית, חברי הצוות הראשי וצוות הגיבוי הוכרו ככשירים בריאותית לצאת לטיסת חלל. ב־18 בספטמבר הגיעו הצוותים לקוסמודרום בייקונור לצורך הכנה מוקדמת לקראת הטיסה.
הטיסה
שיגור סויוז MS-19 מתוכנן להתבצע באמצעות רכב השיגור של סויוז 2.1a ממשטח השיגור מספר 31 של קוסמודרום בייקונור בשעה 11.55 (שעון מוסקבה). עגינת החללית עם תחנת החלל מתוכנן להתבצע על פי תוכנית "קצרה במיוחד" בת שתי פניות עם עגינה שלוש שעות לאחר השיגור.
ב־6 באוקטובר, לאחר שהחללית תעגון, יועבר צוות הסרט מסויוז MS-19 לחללית, בה צוות הסרט יחזור לכדור הארץ. מתוכנן שהבמאי והשחקנית, יחד עם הקוסמונאוט אולג נוביצקי (מפקד החללית), יחזרו לכדור הארץ ב־17 באוקטובר 2021 בשעה 07:36:44 שעון מוסקבה בקפסולת הנחיתה סויוז MS-18. צוות הנחיתה של סויוז MS-19 יחד עם אנטון שקפלרוב יכלול את הקוסמונאוט פיוטר דוברוב והאסטרונאוט מארק ואנדה היי, ששוגרו לתחנת החלל בחללית סויוז MS-18.
בדצמבר 2021, על מנת לשחרר את תחנת העגינה לקבלת סויוז MS-20, מתוכנן לעגון מחדש את הסויוז MS-19 ממודול ראסבט שבמודול הרוסי למודול פואיסק. בפברואר 2022, הוא מתוכנן לעגון מחדש בראסבט. בחודש מרץ תעגון מחדש בפעם השלישית, מראסבט לפריצ'ל.
סויוז MS-19 מתוכננת לחזור לכדור הארץ ב־28 במרץ 2022.
נוגדי דלקת שאינם סטרואידים
תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים (באנגלית: Nonsteroidal anti-inflammatory drugs ובראשי תיבות - NSAIDs), הן משפחה של תרופות המשמשות לשיכוך כאבים, להורדת חום ובמינונים גבוהים יותר להפחתת דלקות. שמן של תרופות אלו מבדילן ממשפחת הסטרואידים, המשמשות גם הן לצורך הפחתת דלקת.
התרופות הידועות ביותר במשפחה זו הן אספירין, איבופרופן (המשווקת בשמות המסחריים אדוויל, נורופן ועוד) ונפרוקסן. תרופות אלו ניתנות לרכישה במרבית המדינות ללא צורך במרשם רופא.
שימוש רפואי
תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים ניתנות לרוב לטיפול במצבים כרוניים או חריפים המקושרים בכאב ובדלקת. לחלק מהתרופות במשפחה זו השפעה חיובית גם על מחלות לב וכלי דם (אספירין לדוגמה). מחקרים בוחנים את השפעת של תרופות אלו גם על סרטן המעי הגס.
התוויות לטיפול בנוגדי דלקת שאינם סטרואידים:
אספירין היא התרופה היחידה ממשפחת זו הגורמת לעיכוב בלתי הפיך של האנזים COX-1 והיא בעלת התוויה נוספת - מניעת היצמדות (אגרגציה) של טסיות הדם בעיקר אצל חולים עם מחלות לב וכלי דם. אספירין מגבילה את יכולתן של הטסיות להיקשר זו לזו באמצעות עיכוב פעולתו של תרומבוקסן A2, אשר אחראי הן לאקטיבציה של טסיות חדשות והן להיצמדות הטסיות.
תופעות לוואי
שתי תופעות הלוואי העיקריות המקושרות לשימוש בתרופות ממשפחת נוגדי הדלקת שאינם סטרואידים קשורות למערכת העיכול ולכליה.
תופעות לוואי אלו מוחמרות בנטילת מינונים גבוהים ולעיתים חמורות מספיק על מנת להעלות באופן מהותי את הסיכון לפרפורציה (היווצרות חור) של כיב במערכת העיכול, דימום במערכת העיכול ואף מוות. כ-10% עד 20% מהמטופלים אשר נוטלים NSAIDS מדווחים על חוסר נוחות בטנית או דיספפסיה, ומספר האשפוזים כתוצאה מתופעות לוואי הקשורות במערכת העיכול, בגין שימוש ב-NSAIDS הוא גבוה יחסית. תרופות אלו יכולות כמובן לעבור אינטראקציה עם תרופות אחרות. כך למשל, שימוש ב-NSAIDS יחד עם תרופות ממשפחת הקינולונים (אחת מקבוצות אנטיביוטיקה) יכול להביא לעליה בתופעות לוואי הקשורות למערכת העצבים המרכזית לרבות פרכוסים. כמו כן, יש להיזהר בנטילת שתי תרופות ממשפחה זו יחדיו.
מערכת קרדיווסקולרית
מלבד אספירין, תרופות ממשפחת ה-NSAIDS, הן תרופות חדשות המעכבות את האנזים COX-2 בלבד, והן התרופות המסורתיות יותר, מעלות ככל הנראה את הסיכון לאוטם לבבי ולשבץ. הן אינן מומלצות אצל אנשים אשר עברו אוטם לבבי ("התקף לב") מאחר שהן מקושרות בעליה בסיכון לאירוע חוזר של אוטם לבבי ואף עליה בסיכון למוות, אם כי קיימות תרופות ממשפחה זו שמקושרות בסיכון נמוך יחסית (למשל - נפרוקסן). כמו כן, תרופות אלו מקושרות בהכפלת הסיכון לאי ספיקת לב תסמינית אצל חולים ללא סיפור של מחלת לב, ובמידה ויש סיפור של מחלת לב, הסיכון עולה פי 10 (למעט שימוש באספירין כאמור). אנשים אשר סובלים מאי ספיקת לב והנוטלים NSAIDS, נמצאים בסיכון גבוה יותר לתמותה (פי 2.1 תחת שימוש ב-diclofenac (וולטרן) למשל).
מערכת העיכול
תופעות הלוואי העיקריות המקושרות עם שימוש ב-NSAIDS הן תופעות הלוואי הקשורות למערכת העיכול. NSAIDS מביא הן לגירוי המוקוזה של המעי הדק על ידי מולקולות חומציות, והן על ידי הפעלת עיכוב על האנזימים COX-1 ו-COX-2 שמביאים להפחתת רמות הפרוסטגלנדינים. הפחתת סינתיזה של פרוסטגלנדינים מביאה לעליה בהפרשת חומצות בקיבה ולירידה בהפרשה של ביקרבונט, ומכאן להפרשה מופחתת של מוקוס שמגן על רירית הקיבה. תופעות לוואי נפוצות בשימוש ב-NSAIDS הן הבאות:
הסיכון לכיב במערכת העיכול עולה ככל שעולה משך זמן הטיפול ב-NSAIDS, וככל שהמינון הניתן גבוה יותר. על כן מומלץ לנסות ככל האפשר לטפל במינון נמוך ככל הניתן ולמשך תקופת הזמן הקצרה ביותר המומלצת, על מנת להימנע מתופעות לוואי כאמור לעיל. קיים גם שוני בין התרופות השונות מבחינת היכולת לגרום לתופעות לוואי של מערכת העיכול - נמצא כי תרופות כגון אינדומתצין, קטופרופן ופירוקסיקאם מקושרות לתלונות גסטרואינטסטינאליות, בעוד שדיקלופנק מקושר פחות עם תופעות לוואי אלו.
תרופות כגון אספירין, משווקות לעיתים עם מעטפת מסוג enteric-coated שמטרתה להגן על מערכת העיכול בעת נטילת הכדור. תלונות גסטריות (הקשורות לקיבה ופחות למעיים) יכולות להיות מופחתות במידה ובנוסף לטיפול ב-NSAIDS ניתן טיפול בנוגדי חומצה מסוג מעכבי משאבות פרוטונים כגון אומפרדקס, אומפרזול וכדומה.
מחלות מעי דלקתיות
NSAIDS עלולות להביא כאמור לדימום ממערכת העיכול - ובמיוחד בקיבה - ועל כן יש לתת תרופות אלו בזהירות אצל חולים עם מחלות מעי דלקתיות כגון מחלת קרוהן או מחלת קוליטיס כיבית ובמקרים שיש להשתמש במשככי כאבים קיימת עדיפות לשימוש במשככי כאבים אחרים כגון אקמול או תרופות המכילות קודאין.
כליות
NSAIDS מקושרים בעליה בשכיחות לתופעות לוואי כלייתיות. המנגנון המביא לכך הוא מנגנון הקשור לזרימת הדם לכליה - פרוסטגלנדינים באופן רגיל מביאים להרחבה של הארטריולות ה-afferent בכליה. מנגנון זה עוזר לשמור על שיעור סינון כלייתי (GFR) תקין, ומצב זה חשוב במיוחד אצל חולים הסובלים מאי ספיקת כליות, ואשר מנסים לשמור על זרימת דם תקינה לכליה על ידי הפעלת מערכת רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון, והעלאה של רמות אנגיוטנסין 2 אשר מכווץ את הארטריולה הזו. שימוש ב-NSAIDS מביא לירידה ברמות פרוסטגלנדינים ומכאן להיצרות של הארטריולה ה-afferent בכליה ולירידה ביכולת הסינון הכלייתית. תופעות לוואי נפוצות בשימוש ב-NSAIDS מבחינה כלייתית הן:
תרופות אלו עלולות להביא לירידה בתפקוד הכלייתי, בעיקר כאשר הן משולבות עם תרופות נפרוטוקסיות אחרות. בעיקר הדבר אמור כאשר המטופל נוטל תרופות שהן מעכבי ACE ומשתן. NSAIDS עלולות להביא למצבים נדירים נוספים ובהם:
רגישות לאור (פוטוסנסטיביות)
רגישות לאור היא תופעת לוואי המתרחשת בנטילת חלק מן התרופות במשפחה זו.
במהלך ההריון
נטילת NSAIDS אינה מומלצת במהלך ההריון, בעיקר לא במהלך הטרימסטר השלישי. אף על פי שתרופות אלו אינן נחשבות טרטוגניות (גורמות מומים לעובר) הן עלולות להביא לסגירה מוקדמת מדי של הצינור העורקי אצל העובר ולתופעות לוואי כלייתיות. בנוסף, תרופות אלו מקושרות בלידה מוקדמת ובעליה בסיכון להפלות. עם זאת, נשים אשר סובלות מתסמונת אנטי-פוספוליפידית או APLA, נוטלות במהלך ההריון אספירין המשולב בהפרין. התרופה אינדומד (אינדומתצין) משמשת בהריון לטיפול במקרים של ריבוי מי שפיר על ידי הפחתת כמות השתן של העובר (בדרך של עיכוב זרימת הדם לכליה).
תופעות לוואי נוספות
תופעות לוואי נוספות כוללות עליה באנזימי כבד, כאב ראש, סחרחורת. תופעות לוואי פחות נפוצות כוללות היפרקלמיה, בלבול, ברונכוספאזם, פריחה, ולעיתים מצבים כגון תסמונת סטיבנס ג'ונסון ואלרגיה. מרבית התרופות ממשפחת ה-NSAIDS חודרות באופן מועט למערכת העצבים המרכזית, אולם גם חדירה מועטה זו עלולה להביא לתופעות לוואי הקשורות למערכת העצבים המרכזית כגון סחרחורת ונמנום. במקרים מאוד נדירים, איבופרופן עלול להביא לתמונה של דלקת קרום המוח שאיננה זיהומית - aseptic meningitis, או לתופעות המזכירות את תסמונת המעי הרגיז.
שילוב עם תרופות אחרות
NSAIDS מפחיתות את זרימת הדם לכליה ועל כן מפחיתות את היעילות של תרופות ממשפחת המשתנים, ומונעות אלימינציה (סילוק) של תרופות כגון ליתיום או מתוטרקסט המפונות על ידי הכליה. NSAIDS מביאות לירידה בקרישת הדם, ויש לנהוג בזהירות בעת נטילתן אם המטופל נוטל תרופות נוספות ה"מדללות את הדם" כגון קומדין היות שהשילוב עלול להיות מסוכן. NSAIDS עלולות להחמיר יתר לחץ דם ועל כן הן סותרות את הפעילות של מורידי יתר לחץ דם, כגון מעכבי ACE. NSAIDS מורידות את היעילות של תרופות ממשפחת ה-SSRI (נוגדי דיכאון).
מנגנון הפעולה
מרבית התרופות ממשפחת ה-NSAIDS פועלות כמעכבות לא ספציפיות של האנזים ציקלואוקסיגנאז (COX) (כלומר מעכבות הן את הפעילות של COX-1 והן את הפעילות של COX-2). אנזים זה מזרז ייצור של פרוסטגלנדינים ותרומבוקסאן מחומצה ארכידונית. פרוסטגלנדינים פועלים (בין היתר) כמולקולות מתווכות בתהליך של דלקת.
האנזים COX-1 מבוטא באופן קונסטיטוטיבי ברגולציה של תהליכים פיזיולוגיים רבים. אחד מאלו הוא שמירת מעטה הקיבה באופן בו פרוסטגלנדינים שומרים על המוקוזה של הקיבה מהחומציות המופרשת על ידה.
האנזים COX-2 התגלה בשנת 1991 על ידי דניאל סימונס. זהו אנזים פקולטטיבי, המבוטא במצבי דלקת, וחסימתו היא זו אשר מייצרת את האפקט הרצוי של התרופה. הגילוי של האנזים COX-2 הביא למחקר ולפיתוח של תרופות אשר חוסמות באופן בררני את האנזים הזה בלבד, וכתוצאה מכך כך נמנעות בעיות בקיבה אשר מאפיינות את ה-NSAIDS הישנים יותר. עם זאת, בשנים האחרונות קיימים חילוקי דעות באשר להשפעתן של תרופות מקבוצה זו בכל הקשור לעליה בסיכון למחלות קרדיווסקולריות, וחלק מהתרופות ממשפחת ה-COX-2 בהן נמצא עליה בסיכון כאמור כגון rofecoxib (ויוקס) הופסקו לשיווק.
כאשר משתמשים בתרופות ממשפחת ה-NSAIDS אשר חוסמות הן את COX-1 והן את COX-2 (כגון אספירין, איבופרופן, נפרוקסן), יש ירידה ברמות הפרוסטגלנדינים בקיבה, תהליך העלול להביא ליצירת כיב בקיבה (או בתריסריון) ולדימום כתוצאה מכך.
הורדת חום: תרופות ממשפחת ה-NSAIDS הן בעלות תכונות להורדת חום ועל כן ניתן להשתמש בהן כאמצעי להורדת חום. חום נגרם בשל עליות רמות של פרוסטגלנדין E2, שגורם לעליה בקצב היריה של נוירונים בהיפותלמוס אשר מבקרים את תהליך התרמו-רגולציה.
אצטמינופן (אקמול) איננה נחשבת תרופה השייכת למשפחת ה-NSAIDS, אף על פי שהיא פועלת להורדת חום וכאב על ידי חסימת האנזים COX-2 בעיקר במערכת העצבים המרכזית, זאת מאחר שלאקמול יש השפעה קטנה מאוד יחסית מבחינת תכונות אנטי-דלקתיות. מלבד פעילות זו של NSAIDS על האנזים COX, התרופות משמשות גם למניעת כאב חריף הנגרם בשל מחלת הגאוט, מאחר שהן מונעות פגוציטוזה של urate crystal.
Salicylates
·	Aspirin (acetylsalicylic acid) ·	Diflunisal ·	Salsalate
Propionic acid derivatives
·	Ibuprofen (nurofen, advil, adex) ·	Dexibuprofen ·	Naproxen ·	Fenoprofen ·	Ketoprofen ·	Dexketoprofen ·	Flurbiprofen ·	Oxaprozin ·	Loxoprofen
Acetic acid derivatives
·	Indomethacin ·	Sulindac ·	Etodolac ·	Ketorolac ·	Diclofenac (Safety alert by FDA)- (voltaren) ·	Nabumetone (drug itself is non-acidic but the active, principal metabolite has a carboxylic acid group)
Enolic acid (Oxicam) derivatives
·	Piroxicam ·	Meloxicam ·	Tenoxicam ·	Droxicam ·	Lornoxicam ·	Isoxicam
Fenamic acid derivatives (Fenamates )
·	Mefenamic acid ·	Meclofenamic acid ·	Flufenamic acid ·	Tolfenamic acid