cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיוור אלקטרוני
סוגי הדיוור האלקטרוני
נהוג להבדיל בין דיוור אלקטרוני אשר נשלח בבת אחת לקבוצה גדולה של אנשים, לבין דיוור אישי הנשלח ללקוח ספציפי, בדרך כלל באופן אוטומטי לאחר שביצע פעולה כלשהי – למשל רכש מוצר באתר או הצטרף לרשימת התפוצה.
יתרונות
השימוש בדיוור אלקטרוני הוא נפוץ למדי בחברות מסחריות ובארגונים, וזאת מכמה סיבות:
דואר זבל אלקטרוני
בעוד שחברות רבות שומרות על קשר מתמיד ורצוי עם הלקוחות שלהן באמצעות דיוור אלקטרוני, מתפתות חברות רבות לשלוח דיוור פרסומי לאנשים אשר לא נרשמו ביוזמתם לקבלת דיוור זה. דיוור מסוג זה ידוע בשם דואר זבל, הסיבה לריבוי דואר הזבל נובעת מהסברה שאפילו אם אחוז קטן מאוד ממקבלי דואר הזבל יקנה מוצר או שירות כלשהו, די יהיה בכך כדי לכסות את העלויות למשלוח הודעות למיליוני אנשים. בגלל העלויות הנמוכות של הדיוור האלקטרוני, והזמינות שלו תופעת דואר הזבל נפוצה מאוד. דואר הזבל האלקטרוני מהווה מטרד משמעותי בשימוש בדיוור האלקטורוני.
כחלק מהמאבק בתופעה זו במדינות שונות, ובהן ישראל, ישנו חוק האוסר על משלוח דיוור אלקטרוני המוגדר כ"דבר פרסומת" ללקוחות שלא נתנו את אישורם. (המוכר כ"חוק הספאם") הגדרת החוק ל"דבר פרסומת" היא: 'מסר המופץ באופן מסחרי, שמטרתו לעודד רכישת מוצר או שירות או לעודד הוצאת כספים בדרך אחרת', (תיקון לסעיף 30א' לחוק התקשורת, (בזק ושידורים) התשס"ח–2008). ומתייחס להודעת אי מייל בדיוור אלקטרוני, הודעת מסר קצר (sms) בדיוור סלולרי ומערכת חיוג אוטומטית המשגרת הודעות קוליות באמצעות הטלפון. בחוק אף נקבע פיצוי ללא הוכחת נזק לנמען שקיבל דיוור שכזה.
הודעות דיוג
בנוסף להודעות מסחריות ושיווקיות קיימות גם הודעות דיוג (באנגלית: Phishing) אשר מתחזות להודעות לגיטימיות אך מנסות לגנוב מידע רגיש המידע עשוי להיות, בין היתר: שמות משתמש וסיסמאות או פרטים פיננסיים. פישינג מתבצע באמצעות התחזות לגורם לגיטימי המעוניין לקבל את המידע. לרוב שולח הגורם המתחזה הודעת מסר מיידי או דואר אלקטרוני בשם אתר אינטרנט מוכר, בה מתבקש המשתמש ללחוץ על קישור. לאחר לחיצה על הקישור מגיע המשתמש לאתר מזויף בו הוא מתבקש להכניס את הפרטים אותם מבקש המתחזה לגנוב.
תוכנות דיוור
חברות רבות המתמחות בתחום הדיוור האלקטרוני מציעות מערכות דיוור אשר מסוגלות לנהל משלוחים של דיוור אלקטרוני בכמויות גדולות. מדוורים מורשים מאפשרים משלוח דיוור אלקטרוני המוגדר בחוק הספאם כ"דבר פרסומת" רק לאנשים אשר ביקשו מרצונם החופשי לקבל דיוור בנושא זה.
קיימות בשוק חברות המציעות מערכת למשלוח דיוור אלקטרוני. מערכת מסוג זה כוללת בדרך כלל רכיב המיועד לאחסון ותחזוקה של רשימת התפוצה, רכיב לעיצוב הקמפיין, ורכיב לבקרה סטטיסטית של תוצאות הקמפיין והחזר ההשקעה. כאשר מדובר בדיוור לכמות גדולה של נמענים השימוש בשירותי חברה מקצועית לדיוור אלקטרוני הם הכרחיים שכן ספקיות הדואר האלקטורוני לא מאפשרות שליחת דואר בכמויות גדולות מחשבון הדואר הפרטי.
יתרונות נוספים למערכות המציעות דיוור אלקטרוני הם: בקרה על קריאת הדיוור על ידי הנמענים, ניתוח התוצאות, ניהול אוטומטי של רשימת התפוצה (טיפול בבקשות הסרה מהרשימה וכו'), אפשרות למשלוח מתוזמן או מונחה אירועים, אפשרות לפרסונליזציה ולאפיון אישי של הדיוור, מערכת לעיצוב הדיוור ולבנייה נכונה של הקוד, מעקב אחר השינויים העדכניים בנושא תאימות ועבירות.
בית הסוהר מגידו
בית הסוהר מגידו (ידוע גם בשם כלא מגידו) הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא סמוך לצומת מגידו. בבית הסוהר מוחזקים כ-800 אסירים, כולם אסירים ביטחוניים השפוטים לתקופות מאסר שונות, למעט אגף פלילי אחד לאסירי עבודה בבית הסוהר.
היסטוריה
בשנות ה-70 שימש כלא מגידו כבית כלא צבאי עבור כלואים לתקופות ארוכות. בעקבות פריצת האינתיפדה הראשונה בסוף 1987 עבר הכלא לשמש לכליאת אסירים ביטחוניים, באחריות חיל המשטרה הצבאית. במקום היו כלואים בשיא האינתיפדה בין 1,000 ל-2,000 אסירים. מאז רוב האסירים במקום נמצאים במעצר מינהלי ללא משפט. בפברואר 1989 פרץ בכלא מרד רחב היקף, בעקבות ביטול ביקורי משפחות, מאות אסירים ניסו לטפס על הגדרות. חיילי המשטרה הצבאית פתחו באש, הרגו אחד ופצעו 20.
בעקבות ניסיונות בריחה רבים שאירעו בכלא, כולל חפירת מנהרות בריחה, נחפר סביבו חפיר עמוק ממולא בבטון, כדי למנוע ניסיונות לחפור מנהרות מן הכלא החוצה.
בינואר 2005, חיילים המשרתים בכלא הואשמו במכירת כ-150 טלפונים ניידים לעצירים ביטחוניים.
ב-5 בפברואר 2005 הועבר הכלא לאחריות שירות בתי הסוהר. בעבר הכלא היה בנוי כמחנה אוהלים, אך עם העברת האחריות על המתקן לידי השב"ס, החלה בכלא בניית אגפים קבועים, כתחליף לאוהלים.
כלא מגידו הוא הכלא הראשון בו הועסקו חיילי שב"ס, במסגרת פרויקט שח"ס (שירות חובה סוהרים). חיילים אלה עוברים במסגרת השירות הסדיר שלהם קורס סוהרים ומשובצים לשירות ביטחוני בבתי הכלא.
ב-23 בפברואר 2013 מת בכלא ערפאת ג'רדאת, פלסטיני בן 30 שנעצר בידי השב"כ 5 ימים קודם לכן. סיבת המוות שנויה במחלוקת, לטענת הפלסטינים הוא מת כתוצאה מעינויים, ואילו ישראל אומרת שמת כתוצאה מהפרעה בתפקוד הלב.
בשנת 2019 נערך בכלא תרגיל רחב היקף לתרגול מצב קיצוני בניהול מוני ביטן.
פסיפס מגידו
בסוף שנת 2005, במסגרת חפירה ארכאולוגית באתר לגיו שנמצא בתוך תחומי הכלא, נמצא פסיפס ושרידי מבנה, שהם ככל הנראה הכנסייה הקדומה בעולם. ביולי 2006 החליטה ממשלת ישראל, בכלל חשיבותו ההיסטורית של האתר, שהכלא יפונה לטובת אתר תיירות. בדצמבר 2009, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה, תוכנית להעתקת הכלא 2 ק"מ מערבה, כדי לפתוח למבקרים את שרידי הכנסייה. באוקטובר 2014, אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תיקון בתוכנית המתאר הארצית לבתי סוהר בישראל (תמ"א 24), עבור המיקום החדש של הכלא.
בקיץ 2023 הגיעו בקשות מהוותיקן וממוזיאון התנ"ך (וושינגטון) להעביר את הפסיפס ממקומו ולהציגו בתערוכות ברומא או בוושינגטון. טרם הוחלט האם יועתק מהארץ ולאן, כי דרוש זמן להכשירו, וגם להכין את מקומו הנוכחי כמרכז מבקרים הצפוי להיפתח ב-2023.
מרדכי זלקין
מרדכי (מוטי) זַלקין (נולד ב-17 בנובמבר 1952 (כ"ט בחשוון ה'תשי"ג) בירושלים) הוא היסטוריון ישראלי שמחקריו עוסקים בהיסטוריה החברתית של יהודי מזרח אירופה ובתולדות החינוך היהודי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
זלקין היה חבר קיבוץ במשך שנים רבות ושימש כמורה להיסטוריה בבתי-ספר תיכוניים. למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לחינוך ולהיסטוריה של עם ישראל. עבודת הדוקטורט שלו, ב-1996, הייתה בנושא "ההשכלה היהודית באימפריה הרוסית - 1860-1800 - היבטים חברתיים", ונכתבה בהדרכתו של פרופ' עמנואל אטקס.
שימש כמרצה במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, כיועץ מיוחד לבית התפוצות בתל אביב, וכעמית מחקר במכון ללימודים יהודיים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה, במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד ובמרכז תקווה למשפט ולתרבות יהודית באוניברסיטת ניו יורק. משנת 1999 ועד לפרישתו לגמלאות היה חבר סגל במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היה ראש התוכנית הבין-תחומית לתואר שני למורים במדעי היהדות בפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטה זו, בשנים 2009-2011 ו-2015-2019 שימש בתפקיד ראש המחלקה. היה חבר הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית וחבר מערכת הפרסומים של מרכז זלמן שזר. בשנים 2015-2019 שימש כראש התוכנית הבין-אוניברסיטאית ללימודי רוסיה ומזרח אירופה.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה חברתית, כלכלית ותרבותית של יהודי מזרח אירופה, ובעיקר בעולמם של יהודי ליטא ("הליטוואקס").
בשנת 2022 זכה לעיטור כבוד של נשיא ליטא בשל מחקריו ופעילותו לקידום מורשת יהדות ליטא.
מאמרים
"הרוח החיה באופני ההדפסה: דבורה ראם כסוכנת תרבות", דרך ספר: שי לזאב גריס, ירושלים תשפ"א
"וילנה של מטה : עיר כ'אם' ועיר כ'בת'", אבני דרך, ירושלים תשע"ו
"חקלאות וחקלאים במרחב התרבות היהודית-הליטאית", ציון עז (תשע"ב)
"מסורת, נאורות ודמוקרטיה בחברה היהודית במזרח אירופה במאה ה-19", בדרך הדמוקרטית, שדה בוקר תשע"ג
"את הדר הטבע לא ידעו ואת תכלת השמים לא ראו"? : ילדות בחברה היהודית המסורתית במזרח-אירופה", זמנים 102 (2008)
"שיהיה כולו עברי" : רשת החינוך "יבנה" בליטא בין "חינוך חרדי" ל"חינוך עברי", זכר דבר לעבדך, ירושלים תשס"ז
"עיר של תורה" : תורה ולימודה במרחב העירוני הליטאי במאה התשע-עשרה", ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים תשס"ז
"בין "בני אלוהים" ל"בני אדם" : רבנים, בחורי ישיבות והגיוס לצבא הרוסי במאה התשע-עשרה", שלום ומלחמה בתרבות היהודית, ירושלים תשס"ו
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח (IDB – Inter-American Development Bank) נוסד בשנת 1959 והחל לפעול באופן רשמי בשנת 1961. בבנק חברות 48 מדינות כאשר רק 26 מתוכן זכאיות להלוואות והשקעות של הבנק. הבנק מפעיל משרדים בכל מדינות אמריקה הלטינית והקאריביים החברות בבנק ושבהן מיישמים את השקעות המדינה, בעוד ההנהלה הראשית יושבת בוושינגטון.
יעדיו העיקריים של הבנק הם צמצום העוני וקידום ופיתוח כלכלי-חברתי של מדינות אמריקה הלטינית והקאריביים. הבנק פועל להשגת מטרותיו באמצעות מתן הלוואות לממשלות, גופים ציבוריים וחברות פרטיות מהאזור, אשר ישמשו לטובת חיזוק יכולת התחרותיות שלהן בכלכלה הגלובלית. כחלק ממאמצי הבנק, הפרויקטים שהוא מבצע מגיעים להעלות את השקיפות והיעילות של המוסדות הציבוריים, תמיכה בתוכניות חברתיות שירחיבו את ההזדמנויות לעניים וקידום אינטגרציה אזורית בסחר ובשירותים.
פעילות הבנק
הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח הוא מקור המימון הגדול ביותר באמריקה הלטינית והקאריביים והיקף ההלוואות השנתי של הבנק עמד בשנת 2015 על 11.3 מיליארד דולר ובשנת 2016 עלה ל-11.7 מיליארד דולר. הרכב הלוואות הבנק בשנת 2015 התחלק לפי הפעילויות הבאות:
הבנק מעניק שלושה סוגי הלוואות:
מגופים לווים שאינם ממשלתיים או בנקים מרכזיים, הבנק דורש ערבות ממשלתית בגובה סכום האשראי. לחלופין, הלוואות לגופים פרטיים ללא ערבות ממשלתית (עד 10% מכלל ההלוואות של הבנק) מחייבות עמידה במספר מגבלות של ערבות וגיוס הון עצמי. בנוסף, לבנק יש מדיניות של אי-מחיקת הלוואות לסקטור הציבורי.
מקורות מימון
המדינות החברות בבנק נדרשות לרכוש את מניותיו ומקבלות את כוח הצבעתן לפי כמות המניות שרכשו, אולם עיקר מקורות המימון של הבנק מגיעים מהלוואות שהוא מגייס בשוקי ההון, בעיקר באמצעות הנפקת איגרות חוב המגובה בהון. האג"ח של הבנק מדורגות "AAA".
לבנק הסדרים עם גורמים מולטילטרליים ובילטרליים למימון משותף. שותפים מרכזיים הם ארצות הברית, יפן ומדינות אירופה. היקף המימון המשותף השנתי, בשנים האחרונות, מגיע לכ-20 מיליארד דולר בממוצע.
בנוסף, הבנק מנהל 45 קרנות נאמנות המספקות מימון וסיוע טכני למגוון פעילויות ובמיוחד סיוע לביצוע פרויקטים לטובת אוכלוסיות עניות, מענקים לשכירת ייעוץ ומלגות להכשרת כח אדם.
כיום ההון הכולל של הבנק מסתכם ב-170.9 מיליארד דולר, זאת לאחר החלטה שהתקבלה במועצת המנהלים של הבנק ב-2010 להגדיל את הון הבנק ב-70 מיליארד דולר.
זרועות הבנק
פעילות הבנק מתבצעת באמצעות שלושה ארגונים:
מדינות חברות
בבנק חברות 48 מדינות, ובכללן מדינת ישראל שהצטרפה בשנת 1976, אולם רק 26 מתוכן רשאיות ללוות כספים מהבנק.
מבנה ארגוני
מבנה המשילות של הבנק מחולק לשלוש רמות. הרמה העליונה המורכבת ממועצת נגידים (Board of Governors) בה חברים 48 נציגי המדינות. מועצת הנגידים מתכנסת אחת לשנה (לרוב בחודש מרץ) ואמונה על קבלת החלטות אסטרטגיות אודות פעילות הבנק בטווח הארוך. נציגה של כל מדינה הוא לרוב שר אוצר, נשיא הבנק המרכזי או אישיות בכירה אחרת, וכח ההצבעה של כל נציג נקבע לפי חלקה היחסי של המדינה במניות הבנק אשר רכשה.
ברמה השנייה הבנק פועל באופן שוטף באמצעות במועצת מנהלים (Board of Directors). מועצת המנהלים מתכנסת לרוב אחת לשבוע והיא מונה 14 דירקטורים, כאשר לארצות הברית ולקנדה דירקטורים משלהן, ויתר הדירקטורים מייצגים קבוצות (constituencies) של 2–7 מדינות.
ברמה השלישית נמצאים נשיא הבנק וההנהלה. נשיא ה-IDB נבחר על ידי המדינות החברות לתקופת כהונה של 5 שנים והוא מנהל את ישיבות מועצת המנהלים ואחראי על הניהול הכולל של הבנק. הנשיא הנוכחי הוא לואיס מאוריסיו קלבר-קרונה (Mauricio Claver-Carone) אזרח ארצות הברית.
הבנק וישראל
מדינת ישראל חברה ב-IDB משנת 1976 וב-IIC משנת 1989, והצטרפה ל-IDB Lab במהלך שנת 2017. ישראל היא חברה לא-אזורית ומדינה תורמת שאינה זכאית להלוואות. בנובמבר 2022 נבחר הישראלי-ברזליאי אילן גולדפיין לכהן כנשיא הבנק לתקופה של חמש שנים.
בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה בשנת 2017 להעביר את הנציגות בבנקים מבנק ישראל למשרד האוצר, כיום יחידת ארגונים בינ"ל במשרד האוצר היא האמונה על הקשר השוטף מול הנהלת הבנק. החל משנת 2021, נציגה של ישראל במועצת הנגידים הוא שר האוצר, בצלאל סמוטריץ, ונציגה של ישראל במועצת המנהלים (Board of Directors) הוא מר מתן לב-ארי. החברות בבנק מייצרת למדינת ישראל במה בזירה הכלכלית-המולטילטרלית, ומאפשרת לישראל לקחת חלק משמעותי בהחלטות ההנהלה הקשורות בעיצוב מדיניות ההשקעות של הבנק.
לישראל כ-13,126 מניות, המהוות 0.158% מכח ההצבעה הכללי בבנק.
ישראל חברה בקבוצה של 7 מדינות – גרמניה ואיטליה, המתחלפות ביניהן בהובלת הקבוצה, בלגיה, הולנד, ישראל, סין ושווייץ. לקבוצה כח הצבעה של 5.024% המייצגים 712,259 קולות (נכון לדצמבר 2017).
פסק דין בורוכוב
פסק דין בורוכוב (שם מלא: ע"ע (ארצי) 34784-10-16 תרכובות ברום בע"מ נ' יהודית בורוכוב  (נבו 15.10.2018)) הוא פסק דין מכונן בזכויות עובדים עם מוגבלויות, שניתן בידי בית הדין הארצי לעבודה. פסק הדין קבע כי לאחר שעובד בעל מוגבלות שאינה ניכרת לעין (ושעבודתו אינה מוגבלת כלל) יידע את המעסיק על היותו "אדם עם מוגבלויות", במסגרת "פיטורי צמצום" חובה על המעסיק להעדיף להמשיך להעסיק אותו גם במחיר פיטורי עובד אחר בעל נתונים דומים.
לצד זאת קבע פסק הדין כי עובד שעבודתו אינה מוגבלת כלל המבקש להחיל עליו את ההגנות שקיימות כלפי "אדם עם מוגבלויות" צריך ליידע את המעסיק שהוא עונה להגדרה זו, וככל והעובד לא עשה זאת לא קמה "חזקת הידיעה הקונסטרוקטיבית" כלפי המעסיק והעובד לא יהיה זכאי להגנה של "אדם עם מוגבלויות". במקביל הושארה ב"צריך עיון" השאלה אם הודעה של עובד על היותו "אדם עם מוגבלויות" לאחר שהתקבלה החלטה סופית על פיטוריו, תקנה לו את ההגנה ותחייב את המעסיק לשקול מחדש את הפיטורין בהתאם לחובת ההעדפה.
רקע - החקיקה והפסיקה שהיוו את הבסיס למצב המשפטי שקדם לפסק הדין
כפי שניתן לראות, בחקיקה והפסיקה שהיוו את הבסיס למצב המשפטי שקדם לפסק הדין לא הייתה התייחסות מפורשת ל"מוגבלות שאינה נראית לעין" וש"אינה פוגעת בעבודתו הספציפית של העובד". כמו כן, לא הייתה בהם התייחסות מפורשת לשאלה האם החובה 'לקדם באופן אקטיבי ייצוג הולם של אנשים עם מוגבלות' חלה גם בשאלה את מי לפטר בעת 'פיטורי צמצום'.
רקע עובדתי והדיון המשפטי
יהודית בורוכוב, ילידת 1961, שהייתה כלכלנית בהשכלתה ובעלת תואר שני במנהל עסקים, החלה לעבוד בחברת תרכובות ברום בע"מ בשנת 1990. במשך השנים חלתה בורוכוב בפיברומיאלגיה (דאבת שרירים), ובמקביל בעבודתה בחברה קודמה לתפקיד מנהלת עסקית של יחידת "פזי סייד".
בשנת 2013 החלה חברת תרכובות ברום לקדם פיטורי עובדים במסגרת "קיצוצי התייעלות". ב-16 בנובמבר 2014 נשלחה לנציגות העובדים רשימת 144 עובדים מועמדים לפיטורים, בהם נכללה גם יהודית בורוכוב. לאחר משא ומתן בין נציגי העובדים להנהלה, שכלל גם שביתה, הליכים משפטיים וחתימה על הסכם קיבוצי חדש) נקבע מועד חדש בו העובדים המפוטרים, ובכללם יהודית בורוכוב, יסיימו את תפקידם בחברה. במהלך המשא ומתן, ההנהלה הסכימה להעביר את בורוכוב ממסלול פיצויים למסלול פנסיה מוקדמת. בורוכוב פנתה לנציגי ההנהלה וביקשה לבטל את פיטוריה או להעבירה למשרה חלופית, עקב היותה מפרנסת יחידה ומכיוון שיקשה עליה להשיג עבודה חדשה מחמת גילה והיסטוריה הרפואית שלה ובשיחותיה עם נציגי ההנהלה ציינה כי היא סובלת מפיברומיאלגיה. נציגי החברה דחו את פנייתה את בורוכוב, אף על פי שגם יו"ר מועצת העובדים תמך בה. לאחר מכן פנתה בורוכוב לבית הדין האזורי לעבודה בבקשה להוצאת צווים שימנעו את פיטוריה, במקביל דחתה בורוכוב את הצעת ההנהלה לשפר את תנאי הפרישה שלה תמורת ויתור על תביעתה.
לדברי בורוכוב, היא סובלה מפיברומיאלגיה אשר מגבילה את תפקודה במספר תחומי חיים עיקריים (נפגע תפקודה בבית והיא חדלה מביצוע כל פעולה פיזית הכרוכה במאמץ בבית ומחוצה לו). ולטענתה מאחר שמדי שנה היא נשלחה לבדיקות רפואיות מטעם החברה תוך ויתור על סודיות רפואית כלפי החברה, חזקה כי החברה ידעה על מצבה הרפואי. בנוסף טענה בורוכוב כי למרות בקשותיה למנוע את פיטוריה בהם תחילה סיפרה שהיא סובלת מבעיות רפואיות ולאחר מכן אף ציינה בפירוש כי היא סובלת מפיברומיאלגיה, החברה לא הביאה בחשבון את המידע כשיקול למניעת הפיטורין ואף לא שיתפה במידע את נציגות העובדים שהייתה שותפה בהליך הפיטורין.
מנגד, החברה טענה כי לא היה ידוע לה שבורוכוב סובלת מפיברומיאלגיה, והדגישה כי עבודתה של בורוכוב במפעל לא נפגעה בשל מוגבלות כל שהיא. בנוסף טענה ההנהלה כי חולה בפיברומיאלגיה אינה נחשבת ”אדם עם מוגבלות“. את טענתה זו ניסתה ההנהלה לבסס על "הוראות ביצועיות למעסיקים" שניתנו על ידי "ועדת המעקב של ההסתדרות ונשיאות הארגונים העסקיים" ליישום "ההסכם הקיבוצי וצו ההרחבה לעידוד והגברת התעסוקה של אנשים עם מוגבלות" - בו נקבע כי "אדם עם מוגבלות" נחשב מי שבנוסף ל"מוגבלות" כמשמעה בחוק, קיימת לו נכות רפואית מוכרת בשיעור 40%, או שעבר שיקום מקצועי לצורך השמה, או נכה צה"ל שעבר שיקום מקצועי לצורך השמה על ידי משרד הביטחון. ואילו בורוכוב, טענה ההנהלה, גם לדבריה אינה עומדת באף אחד מהקריטריונים הללו. עוד טענה החברה, כי אפילו אם תתקבל טענה של בורוכוב שהיא נחשבת "אדם עם מוגבלות", אין בכך נפקות משפטית לעניין פיטוריה, שכן חוק שוויון הזדמנויות לאנשים עם מוגבלות עוסק בחלק של ייצוג הולם בעידוד קליטה של עובדים וקידומם אך לא בפיטוריהם.
לדיון בערעור בבית הדין הארצי הצטרפה נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, והביעה תמיכה בפסק דינו של בית הדין האזורי שאימץ את טענותיה המרכזיות של בורוכוב.
הכרעת בית הדין האזורי
התיק נידון תחילה בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע (סעש (ב"ש) 48656-10-15 יהודית בורוכוב נ' תרכובות ברום בע"מ) בפני סגן הנשיאה אילן סופר, פסה מרקוביץ (נציגת ציבור - עובדים) ואיריס ליברובסקי (נציגת ציבור - מעסיקים). פסק הדין ניתן ב-22 בספטמבר 2016 פה אחד, ונקבעו בו מספר הלכות:
בהתאם להלכות אלו מצא בית הדין כי בורוכוב נחשבה "אדם עם מוגבלות" וכי מעסיקיה ידעו או היה עליהם לדעת זאת. עוד מצא בית המשפט כי מעסיקיה של בורוכב היו צריכים להביא בחשבון בהחלטה על הפיטורים את היותה "אדם עם מוגבלות" ולהעדיף פיטורים של עובד אחר עם נתונים דומים שאינו "אדם עם מוגבלות", וכי לא עשו זאת.
כפועל יוצא חייב בית הדין את החברה להחזיר את בורוכוב לעבודה מידית. בנוסף חייב בית הדין את החברה לשלם לבורוכוב את שכר העבודה מאז פיטוריה, פיצויים משמעותיים בגין עוגמת נפש והוצאות משפט.
הכרעת בית הדין הארצי
חברת תרכובות ברום ערערה לבית הדין הארצי לעבודה על פסק דינו של בית הדין האזורי. בית הדין הארצי, פה אחד, קבע את ההלכות הבאות.
בהתאם להלכות אלו, בית הדין הארצי קבע כי בורוכוב לא הצליחה להוכיח כי היא עומדת בדרישות להכרה כ"אדם עם מוגבלויות". כפועל יוצא, בית הדין הארצי ביטל את פסק הדין האזורי שחייב את החברה להחזיר את בורוכוב לעבודה, לשלם לאת שכר העבודה מאז פיטוריה, לשלם לה פיצויים משמעותיים בגין עוגמת נפש והוצאות משפט.
לאחר פסק הדין
לאחר פסק הדין החלו בתי הדין לעבודה (הן בתי הדין האזוריים והן בית הדין הארצי) לראות כ"אדם עם מוגבלויות" גם עובד עם מגבלה שאינה בולטת ושאינה פוגמת בעבודתו הספציפית.
במקביל, הנחיית היועץ המשפטי לממשלה בנושא "ייצוג הולם למגזרים מסוימים" התבססה, בין היתר, על הקביעה בפסק דין בורוכוב שבפיטורי צמצום חובה על המעסיק להביא בחשבון את היותו של העובד 'אדם מוגבליות' כסיבה להימנע מפיטוריו.
דיאמגנטיות-על
דיאמגנטיות-על (או דיאמגנטיות מושלמת) היא תופעה המתרחשת בחומרים מסוימים בטמפרטורות נמוכות, ומוגדרת על ידי היעדרות מוחלטת של פרמיאביליות מגנטית (כלומר, הסוספטיביליות המגנטית היא 1-) ומניעת השדה המגנטי הפנימי. דיאמגנטיות על היא מאפיין של מוליכות על. היא זוהתה בשנת 1933, על ידי וולטר מייסנר ורוברט אוכסנפלד (אפקט מייסנר).
דיאמגנטיות על ביססה את הטענה שמוליכות על של חומר היא שלב של מעבר פאזה. הרחפה מגנטית של על מוליכות היא בגלל דיאמגנטיות על, שדוחה את המגנט הקבוע, וקיבוע השטף המגנטי, שמונע מהמגנט לצוף הלאה.
תאוריה
פריץ והיינץ לונדון פיתחו את התאוריה שמניעת השטף המגנטי נגרמת על ידי "מטענים ממסכים" חשמליים שזורמים על פני השטח של המתכת העל מוליכה ויוצרים שדה מגנטי שמבטל במדויק את השדה החיצוני שמופעל בתוך המוליך על.
"זרמים ממסכים" מופיעים גם במקום שבו מתכת מוליכה, נורמלית בהתחלה, מונחת בתוך שדה מגנטי. ברגע שטמפרטורת המתכת יורדת מתחת לטמפרטורת המעבר המתאימה, היא נהפכת למוליכת על. זריקה זו של השדה המגנטי בעקבות קירור המתכת לא מוסברת רק על ידי ההנחה של התנגדות אפס והיא נקראת אפקט מייסנר. היא מראה שמוליכות העל לא תלויה בהיסטוריה של ההכנה, ורק בערכים הנוכחיים של טמפרטורה, לחץ ושדה מגנטי, ולפיכך היא מצב תרמודינמי אמיתי.
מוסטפא חאפז
בכבאשי (אלוף-משנה) מוסטפא חאפט' (בערבית: مصطفى حافظ, 1920 – 11 ביולי 1956) היה קצין בכיר בצבא המצרי שעסק בארגון ושילוח חוליות פדאיון מרצועת עזה אל תוככי ישראל. נהרג בהתפוצצות מעטפת נפץ שנשלחה אליו על ידי צה"ל.
ביוגרפיה
מוסטפא חאפט' נולד באלכסנדריה שבמצרים בשנת 1922. בהגיעו לבגרות, התגייס לצבא המצרי והתקדם במהירות בסולם הדרגות. עד מהרה עשה לו שם ונחשב לאחד המוחות הגדולים והמוערכים בצבא. בשנת 1949, בדרגת רב-סרן, מונה לתפקיד "מפקד המודיעין המצרי ברצועת עזה". משימתו הוגדרה כהפעלת כל פעולות הריגול בתוך ישראל, הריגול הנגדי ברצועה ופיקוח על האוכלוסייה הפלסטינית בה. במסגרת זו, הקים חאפז את "יחידת הפדאיון" שאנשיה נשלחו לפעול בדרום ישראל.
בליל 28–29 באוגוסט 1953 יצאו שלוש חוליות של יחידה 101 לפעולות עונשין במחנה פליטים אל בורג'. חוליה בפיקודו של שלמה מרחב, ועימו שמואל ניסים ("פלאח") ומיכאל גולדשטיין, נשלחה לביתו של מוסטפא חאפז במטרה לחסלו, אולם באותו הלילה הוא לא נמצא בבית.
באפריל 1956 הצליח חאפז להחדיר, במהלך השבוע הראשון של החודש, 200 אנשי פדאיון לתוך ישראל. הם רצחו חמישה תלמידי מדרשה ומדריך שלהם בכפר חב"ד, במושב שפיר ובאשקלון. כן תקפו כלי רכב בכביש 40 ליד אחוזם ובכביש רמלה-לוד, ואף הרגו כמה חיילי צה"ל. ב-29 באפריל 1956 חדרו שלושה אנשי משטרה מצרים לשדות קיבוץ נחל עוז, הרגו את רעי רוטברג, המא"ז של הקיבוץ שבא לקראתם, והתעללו בגופתו. חלקה הדרומי של מדינת ישראל היה, למעשה, משותק בצל הטרור המתמשך. נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הגיע במיוחד לעזה כדי ללחוץ את ידו של חאפז.
לאחר שפעולות תגמול ישראליות נגד הפדאיון לא הצליחו להפסיק את החדירות, נאלץ דוד בן-גוריון לחרוג מערכיו בעניין דרכים לגיטימיות לפתרון בעיות ביחסים בינלאומיים, ובתחילת יוני 1956 הטיל על הרמטכ"ל משה דיין להפעיל את צה"ל בכל דרך אפשרית, לרבות חיסול ממוקד, כדי לפגוע בפעילות הפדאיון. דיין הטיל את המשימה על אגף המודיעין. ראש אמ"ן יהושפט הרכבי קבע את "מודיעין 10" (יחידה 504) כאחראית לביצוע הפעולה. מפקד היחידה, סא"ל רחביה ורדי, הטיל על בסיס ד' (דרום), ששכן בבאר שבע, לחסל את חאפז באמצעות משלוח ספר ממולכד בדואר. מפקד בסיס דרום, גליל אלישיב, הבין שאין אפשרות מעשית לשלוח ספר בדואר האזרחי, משום שהדבר לא היה מקובל בעזה, והחליט לבצע תרגיל עוקץ, שבעיקרו השתמש בסוכן כפול של בסיס דרום, אשר היה ידוע כאיש מהימן על חאפז. בביצוע התרגיל סייעו סגן מפקד הבסיס, יעקב זאגה (גזית), ומפעילו של הסוכן הכפול, צדוק אופיר. ואכן, חאפז "קנה" את הפיתיון. ב-11 ביולי 1956 נפצע קשה כאשר פתח את החבילה שהכילה את הספר הממולכד, ולמחרת היום מת מפצעיו.
עצם היתד
עצם היתד (TA: Os sphenoidale) היא עצם בבסיס הגולגולת מקדימה לעצם הרקה ולחלק הבסיסי של עצם העורף. עצם היתד היא אחת משבע העצמות היוצרות את ארובת העין. צורת העצם דומה לפרפר או עטלף שכנפיו פרושות.
מוסטפא חאפז
ביוגרפיה
המצרים מעולם לא הודו בפומבי שחאפז נפגע על ידי ישראל. ב-12 ביולי פרסם העיתון המצרי אל-אהראם: "ביכבאשי מוסטפא חאפז, שהיה מוצב ברצועת עזה, נהרג בעלות רכבו על מוקש. חאפז היה מגיבורי מלחמת פלסטין ולחם לשחרורה. ההיסטוריה רשמה לזכותו מעשי גבורה, שמו זרע פחד ובהלה בישראל." אולם בדו"ח של ועדת חקירה מצרית, שהוגש לנשיא עבד אל נאצר, ואשר העתק ממנו נמצא בעת כיבוש עזה במבצע קדש, נאמר בין היתר: "זה היה תכנון שטני של המודיעין הישראלי, שאנשיו ניצלו את תמימותו של הסוכן הכפול ועשוהו מכשיר לביצוע מזימה שפלה. המודיעין הישראלי פעל בפיקחות ובדרכים עקלקלות".
בתו של חאפז, נוני דרוויש, ייסדה בבגרותה את קבוצת ערבים למען ישראל.
חיים אילתה
חיים אילתה (נולד ב-1929) הוא איש ציבור ששימש כמדען הראשי של משרד האנרגיה וכנשיאה הרביעי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1985–1990).
ביוגרפיה
אילתה נולד בהולנד ועלה לארץ ישראל לאחר השואה. הוא למד לתואר ראשון ושני בטכניון ולאחר מכן עשה דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. הוא חזר לישראל והצטרף לסגל הטכניון בשנת 1961. בשנת 1963 הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1967 לפרופסור משנה. בטכניון ביצע אילתה יחד עם פרופ' שרגא אירמאי ניסויים בבריכות שמש, בזרימת סחף ובהקטנת חיכוך של מים זורמים. במקביל ייסד את חברת הידרונאוטיקס ישראל ושימש כמנכ"ל שלה.
בשנת 1974 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון והיה לראש המחלקה להנדסת מכונות ודיקן הפקולטה להנדסה.
בשנת 1979 התמודד אילתה על תפקיד רקטור אוניברסיטת בן-גוריון אך הפסיד לפרופ' דוד וולף על חודו של קול. בשנים 1980–1983 הוא כיהן כמדען ראשי של משרד האנרגיה. בתקופת כהונתו עודד המשרד התקנת תחנות כוח הידרואלקטריות בנהר הירדן. בהיותו מדען ראשי קידמה הממשלה את פרויקט תעלת הימים. בהיעדר היתכנות כלכלית לפרויקט, הציע אילתה לקדם קודם את פרויקט האגירה-שאיבה שנועדה לנצל חשמל בשעות השפל להעלאת מים לגובה, כדי לייצר חשמל בשעות העומס.
באוגוסט 1984 נבחר אילתה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון ולאחר פרישת שלמה גזית מתפקיד נשיא האוניברסיטה שימש גם כנשיא בפועל. באפריל 1986 המליץ הסנאט פה אחד למנות אותו לנשיא האוניברסיטה ובמאי 1986 החליפו פרופ' טמיר בתפקיד הרקטור.
בשנים 1994–1996 עמד בראש ועדה לעניין ייצור פרטי של חשמל ובשנים 1997–2001 עמד בראש הרשות לשירותים ציבוריים-חשמל.
ניקולס נגרופונטה
ניקולס נגרופונטה (באנגלית: Nicholas Negroponte; נולד ב-1 בדצמבר 1943) הוא ארכיטקט ומדען מחשבים יווני-אמריקני הידוע בעיקר כמי שייסד וכיהן כיו"ר מעבדת המדיה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), וכמי שייסד את של ארגון ה-OLPC ("מחשב לכל ילד" באנגלית: One Laptop Per Child).
נעוריו ותחילת דרכו
נגרופונטה גדל באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק. אביו, דימיטרי ג'ון, הוא איל ספנות. אחיו הצעיר ג'ון היה סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בצעירותו למד בבית הספר הפרטי באקלי שבניו-יורק, בלה רוזי שבשווייץ ובתיכון שואט רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall) בוולינגפורד קונטיקט, שם סיים את לימודיו ב-1961.
קריירה
ב-1966 סיים לימודי תואר שני בארכיטקטורה מ-MIT, והצטרף לסגל האקדמי של המכון. במסגרת לימודיו חקר סוגיות של תכנון בעזרת מחשב. ב-1967 ייסד נגרופונטה את קבוצת ארכיטקטורת המכונה של MIT, שילוב של מעבדה ואוסף מדענים שחקרו גישות חדשות לאינטראקציה של אנשים עם מחשבים. ב-1985 הקים נגרופונטה את מעבדת המדיה של MIT עם ג'רום ב. וויסנר. כדירקטור, הוא הפך את המעבדה למעבדת המדיה המובילה בעולם אשר משמשת כ"מגרש משחקים" לטכנולוגיות ממשקי מחשב. לצד עבודתו ב-MIT שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1992 היה נגרופונטה המשקיע הראשון במגזין Wired, שם גם כתב טור חודשי בשנים 1993–1998. ב-1995 הרחיב נגרופונטה רבים מהרעיונות שהופיעו בטור לספר בשם "להיות דיגיטלי" ("Being Digital"), בו הוא חזה את הדרך בה העולם האינטראקטיבי, עולם הבידור ועולם המידע לבסוף יתמזגו לעולם אחד. הספר היה לרב מכר ותורגם לכעשרים שפות. למרות זאת, עלו ביקורות שגרסו כי הרעיונות הטכנו-אוטופיים לוקים בחוסר התייחסות למציאות ההיסטורית, הפוליטית והתרבותית, שעל-פיהן יש לבחון טכנולוגיות חדשות.
בשנת 2000 פרש נגרופונטה מניהול מעבדת המדיה, אך נשאר בתפקידו כיו"ר. בשנת 2006 פרש גם מתפקיד זה כדי לפנות את זמנו לקידום פרויקט "מחשב לכל ילד" (OLPC). המיזם שהוקם על ידי נגרופונטה ועמיתיו למעבדה נועד להרחיב את הגישה למחשבים ולרשת האינטרנט במדינות מתפתחות.
נגרופונטה מכהן במספר דירקטוריונים, ובכלל זה בדירקטוריון של מוטורולה, Velti ו-Ambient Devices. הוא גם מכהן בוועדה המייעצת של TTI/Vanguard. במהלך שלושים השנים האחרונות הוא השקיע ביותר מ-30 חברות הזנק כגון Zagats, Wired, Ambient Devices, Skype ו-Velti. באוגוסט 2007 הוא מונה לוועדה מבקרת שנועדה לוודא את המשך ההגינות והעצמאות של ה-Wall Street Journal ועוד מספר פרסומים של ה-דאו ג'ונס. הוא מכהן גם במספר ועדות מייעצות של רשות התקשורת האמריקאית (FCC) ושל הנציבות האירופית.
חיים אישיים
נגרופונטה נשוי לאליין ולהם בן אחד.
אוריקולותרפיה
אוריקולותרפיה (באנגלית: Auriculotherapy) היא שיטה טיפולית מתחום הרפואה האלטרנטיבית אשר פותחה בצרפת בשנות ה-50 על ידי רופאים העוסקת בדיקור אפרכסת האוזן. אוריקולותרפיה גזורה מהמילה האנגלית auricle שמשמעותה "אפרכסת". השיטה מבוססת על תאוריה הגורסת כי האוזן מייצגת את שאר הגוף בתוכה. ההנחה כי איבר או אזור אחד בגוף מייצג את הגוף כולו נפוצה ברפואה הסינית, בדומה לאירידיולוגיה ורפלקסולוגיה, אולם טענה זו לא נתמכת על ידי ראיות מדעיות כלשהן.
על פי השיטה, ניתן באמצעות גירוי האוזן ודיקורה לאבחן ולטפל בכאבים ולרפאות שיבושים ביוכימיים בגוף.
שיטת טיפול זו הייתה נפוצה בסין לפני 2500 שנה ומשם התפשטה לשאר מדינות המזרח, לארצות הברית ולאירופה. בשנת 1953 בליון דר' פול נוג'יה ראה סימנים כהים על אוזני מטופלים שהגיעו למרפאתו ואלו סיפרו לו שהיו אצל הגברת מרי שנחשבה למכשפה מפורסמת באותה תקופה שהייתה צורבת את האוזן עם ברזל חם, משם החל במחקר רפואי מעמיק עד שהסינים בשנת 1984 אימצו את הנקודות שהוא מיפה וזיהה. לפני טיפול אוריקולותרפיה יש לזהות את 313 הנקודות באפרכסת האוזן - שמייצגות, את כל אברי גוף האדם, הורמונים, וכן נקודות פונקציונליות, כל אוזן מטופלת בנפרד.
לטענת המטפלים בשיטה זו, האוריקולותרפיה יכולה לטפל במגוון בעיות רפואיות להבדיל מרפלקסולוגיה ניתן לטפל גם במחלות פנימיות כגון: מערכת השתן, בעיות עיכול, טחורים, בעיות עור, גמגום, הפסקת עישון, נשימה, חרדות, בעיות נפשיות, כאבי גב ועוד.
סלעית לבנת-כנף
בישראל היא יציבה שכיחה בחלקים גדולים של הנגב, מדבר יהודה ומדבר שומרון.
טקסונומיה ואטימולוגיה
פאנוב (Wheatears of Palearctic, 2005) דן בטקסונומיה העדכנית ביותר של זן העל של המין. הסלעית לבנת-הכנף מפוצלת מהסלעית החבשית (Oenanthe lugubris), שהיא המין המצוי מדרום לסהרה. סלעית מגרב (O. halophila) וסלעית בזלות (O. warriae) נחשבו בעבר לתת-מין של סלעית לבנת-כנף, אך פוצלו כמינים נפרדים על ידי ה-IOC בשנת 2021. האוכלוסיות המצריות של O. lugens נחקרו במאמר שפורסם בשנת 2020 בכתב העת Sandgrouse. נמצא כי ציפורים אלו נבדלות מ-O. halophila בהפגנת פחות דימורפיזם מיני, ומציגות פס כנף לבן בולט, ולכן הן קרובות יותר לתת-מין הטיפוסי.
כיום, לאחר הפיצולים, נותרו שני תת-מינים מוכרים:
תפוצה ובית גידול
המין מצוי בעיקר במדבריות, לרוב בסביבה המכילה מערות למחסה, מדרונות סלעיים, עמקים, דרדרות, צוקים, נקיקים, גאיות, ואדיות יבשים שוממים, רכסים ומישורים שטוחים. היא פוקדת רק מדי פעם כפרים, שפלות, שדות בור ושדות מעובדים. המין מופיע בעיקר בגבהים של 1,000–4,000 מ'. היא נמצאת באזורים מדבריים למחצה בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, ותועדה במדינות הבאות: אלג'יריה, בחריין, קפריסין, מצרים, איראן, עיראק, ישראל, ירדן, כווית, לבנון, לוב, מרוקו, עומאן, פקיסטן, קטאר, ערב הסעודית, סוריה, תוניסיה, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות ותימן.
סלעית לבנת-כנף ניזונה בין השאר מנמלים, חיפושיות, חגבים, פרפרים וחרקים אחרים, עליהם היא עטה מעמדת תצפית בולטת על זיז סלע, שיח, עמוד חשמל וכדומה. הזוגות חיים בטריטוריה משך מרבית חודשי השנה. תוך כדי הציד היא מרבה לעופף למרחקים קצרים ומסלע לסלע, כשמדי פעם הנחיתה מלווה בהכרזה טריטוריאלית על ידי קידה עמוקה, הקפצת הזנב למעלה ומתיחת הכנפיים כלפי מטה.
גודלן של הטריטוריות עצום ויכול להגיע עד 200 דונם, והסלעיות נוהגות לחיות בהן בזוגות קבועים ולהגן עליהן כל השנה.
קינון
לקראת האביב מתגברת הפעילות הטריטוריאלית והזכרים מתחילים לשיר מעמדות תצפית בולטות בתחומי הנחלה. בני הזוג מרבים לתקוף בעונה זו סלעיות ממינים שונים, שחורי-זנב וציפורים אחרות. עונת הקינון נמשכת בין מרץ ליוני בטריטוריות קבועות המרוחקות זו מזו מרחק רב. הקן נבנה בכוך סלע, בחריץ מתחת לאבן או במחילה בקרקע, לעיתים גם בין אבנים בטרסה או בחורבה נטושה. המבוא לקן מרופד באבנים קטנות. הקן, בצורת סלסילה שטוחה ודלילה, עשוי מזרדים ושורשים ומרופד בעשבים, שיער, צמר ונוצות. בתטולה 4–5 ביצים ירוקות תכלכלות ועליהן כתמים ונקודות חומות, עליהן דוגרת הנקבה בלבד במשך תקופה של 14 ימים. שני ההורים משתתפים בגידול הגוזלים, אותם הם מאכילים בחרקים שונים הנאספים בעיקר על הקרקע. הגוזלים נוטשים את הקן בהיותם בני כשבועיים, כשהם עדיין אינם מעופפים היטב. הנקבה ממשיכה להאכיל את אותם גם מחוץ לקן, לעיתים גם עד 50 יום לאחר בקיעתם. לרוב מתרחשים שני מחזורי קינון בעונה.
בישראל
פרטים רבים משוטטים מחוץ לעונת הקינון לטווחים קצרים, בעיקר כדי ליהנות ממזג אוויר נוח יותר בעונת החורף. בעונה זו עולים מספרי הסלעיות האלה בבקעת הערבה ובנגב הצפוני, ככל הנראה כתוצאה מנדידה מקומית של פרטים המקננים בהר הנגב.
בסקר ציפורים שנערך בחרמון באביב 2021 נמצאו סלעיות לבנות-כנף בהכנות לקינון. זו הייתה הפעם הראשונה בה נצפה המין בחרמון, ובנוסף ככל הנראה זו התצפית ראשונה בארץ של תת-המין האיראני O. l. persica. משערים כי הפרטים שנצפו שייכים לאוכלוסייה קטנה של תת-מין זה המצויה בסוריה, אם כי לצורך אישוש הזיהוי נדרשת דגימת DNA.
תיאור
אורכה של הסלעית לבנת-הכנף 14.5–16.5 ס"מ, ומשקלה 18–25 גרם. היא בולטת בניצויה המנוגד בצבעי שחור-לבן. הזכר והנקבה דומים, הם בעלי כיפה, עורף, חזה ובטן לבנים, המנוגדים לשאר חלקי הראש והצוואר השחורים המתחברים לגב השחור. הזנב לבן ובקצהו פס שחור עם פלישה של הצבע השחור במרכז הזנב, היוצר דגם T הפוך האופייני לסלעיות. הכנפיים נראות שחורות לגמרי בעמידה, אך בזמן תעופה נחשפים בסיסים לבנים לאברות התעופה היוצרים "דגל" לבן בולט לאורך הכנף. דגל זה הוא שהקנה לה את שמה העברי.
המכללה למינהל
היסטוריה
המדרשה למינהל הוקמה בשנת 1962 על ידי הסתדרות הפקידים שבהסתדרות הכללית, למתן השכלה על-תיכונית בענפי המינהל. בשנותיה הראשונות עמד בראשה דב יוהנס, מנהל המחלקה לתרבות ולחינוך מקצועי בהסתדרות הפקידים. המדרשה החלה בפעולתה בתל אביב, והרחיבה פעילותה לערים נוספות. בשנות ה-70 שינתה את שמה לשם המכללה למינהל.
בשנת 1978 היא קיבלה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה לקיים לימודים אקדמיים.
סלעית לבנת-כנף
תיאור
ניצוי הפרחונים נבדל מלבוש הבוגר. ראשם וגבם בצבע אפור-חום בהיר, והם חסרים את הניגודיות שבין הגרון הכהה לכיפה ולחזה הבהירים.
המכללה למינהל
היסטוריה
בשנת 1992 נפרד ממנה המסלול האקדמי והפך למכללה אקדמית נפרדת בשם "המסלול האקדמי - המכללה למינהל", בעוד שהמסלול הלא-אקדמי הפועל בנפרד מאז נשאר עם השם המכללה למינהל.
סלעית לבנת-כנף
הבדלי ניצוי בתת-מינים
תת-המין האיראני O. l. persica מתאפיין בכיפה אפרפרה. כאשר הכנף פרושה נראה מעט לבן ביחס לתת-מין הטיפוסי, וגם כאשר הכנף סגורה נראה מעט מאוד לבן בקצות סוככות היד ובסיס אברות הכנף. שפת הזנב השחורה נרחבת יותר במקרה של persica, והיא מזכירה דגם זנב של סלעית ערבות. לתת-שת של persica צבע כתום עז, בעוד שאצל הטיפוסי הצבע עדין יותר.
המכללה למינהל
היסטוריה
המכללה מפעילה 11 סניפים ברחבי ישראל מחיפה בצפון ועד אילת בדרום. כמו כן המכללה מפעילה את רשת "מדיסין" ללימודי רפואה משלימה, וניהלה בעבר את שלוחת אוניברסיטת פוליטכניק מניו-יורק. החל משנת 2009, עומד בהנהלת המכללה רו"ח רוני דיוה.
סלעית לבנת-כנף
קולות
שירתה נעימה לאוזן, מגוונת, נמוכה ומסתלסלת, ובעלת צבע מעט מלנכולי.
סטטוס
למין טווח נרחב, מגמות אוכלוסייה יציבות, ומשערים כי האוכלוסייה גדולה (אם כי לא נערכו אומדנים מדויקים), ובשל כך מסווגת הסלעית כ"ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
מסביב לעולם בשמונים יום (סרט, 2004)
מסביב לעולם בשמונים יום הוא סרט הרפתקאות וקומדיה אמריקאי משנת 2004, בהפקת פרנק קורצ'י. הוא מבוסס על הרומן של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום". אמנם, בסרט מתבצע המסע מסביב לעולם בשמונים יום אבל טיבם של המשתתפים בו, המניע שלהם ליטול חלק בו ואפילו מסלולו שונים בסרט זה מן הספר המקורי ומהסרט במהדורת 1956. מבקרי קולנוע סבורים שזו גם אחת הסיבות לכישלון הקופתי של הסרט. בתפקידים ראשיים בסרט משתתפים: ג'קי צ'אן, המומחה לאמנויות לחימה סיניות, בתפקיד לאו קינג, גנב "בודהת הירקן" מבנק אנגליה, שמקבל על עצמו להיות המשרת הצרפתי פאספרטו, סטיב קוגן בתפקיד הג'נטלמן האנגלי, פיליאס פוג, והעלמה הפריזאית, השחקנית הבלגית, ססיל דה פרנס, בתפקיד מוניקה לה רוש, המצטרפת למסע מסביב לעולם כבר ביום הראשון למסע, בפריז.
הסרט מתרחש בעולם של המאה ה-19. במרכזו פיליאס פוג ממציא במקצועו (inventor) המפתח המצאות בתחום התחבורה המוטורית. למסעו מסביב לעולם הצטרף פאספארטו, משרת סיני, אשר לו מטרה מיוחדת ליטול חלק במסע: להחזיר לכפרו "לנדזו" בסין פסל עתיק של הבודהה - "בודהת הירקן", שנבזז ממנו. חברי כנופיית "העקרבים השחורים" בפקודת הגנרלית פאנג (בעברית: שן כלב), השחקנית אקא קרן מוך (aka Karen Mok), שהביאה את הפסל לבנק של אנגליה למטרה למכור אותו תמורת העזרה הצבאית מבריטניה. חברי הכנופיה מקיימים מרדף אחרי לאו קינג ונאבקים עמו ב"קונג פו" לאורך כל הדרך.
בסרט משתתפים שחקנים חשובים נוספים כמו: ארנולד שוורצנגר בתפקיד הנסיך הטורקי, המנסה לחטוף את מוניקה היפה, ריצ'רד ברנסון, מפעיל הבלון בפריז, הקומיקאי האמריקאי "דוד שניידר" בתפקיד הקבצן בסן פרנסיסקו וקתי בייטס בתפקיד המלכה ויקטוריה. הפקת הסרט הסתיימה בכישלון קופתי גדול: הפסד של כ-40 מיליון דולר. הסרט היה מועמד לשני ציונים שליליים בשנת 2005, האחד, על העדר רציפות בסצינות, והשני, על משחקו של ארנולד שוורצנגר.
עלילה
בתחילת הסרט אנו צופים בגנב, הוא לאו קינג (ג'קי צ'אן), הבורח מבנק אנגליה עם שללו - "בודהת הירקן" - לגן עירוני. בגן נמצא הממציא פיליאס פוג (סטיב קוגן), הבוחן נסיעה באופנוע ממונע. כאשר משרתו בורח ממנו, לאו קינג מופיע בפניו ומציע עצמו למשרה שהתפנתה. שוטר המגיע למקום אינו מזהה את המשרת החדש כגנב. הוא רוכש את אמון אדונו כשהוא מנסה רכב קיטור מסילתי, ומצליח להגיע למהירות שיא של חמישים מייל לשעה.
גנבת הפסל מהבנק האנגלי מעוררת את רוגזה של הכנופיה האחראית לעסקה עם האימפריה הבריטית - העקרבים השחורים. גנרל פאנג הפקידה את הפסל "בודהת הירקן", בבנק היוקרה האנגלי לשם ביצוע עסקה. לורד קלווין קובע: "אין בודהה - אין דיל", וחיילים בריטיים לא יסייעו לכנופיה הסינית. כך מתחיל מרדף של חברי הכנופיה אחרי המחזיק בפסל, לאו קינג. פוג, בתחילה, אינו מבין מדוע יש מהומה סביב משרתו. פוג ופאספרטו מגיעים לפריז ברכבת ומבקרים בגלריה לציור. שם הם פוגשים במוניקה לה רוש (ססיל דה פראנס), נערת מלתחה, המתמצאת בציור בסגנון האימפרסיוניזם. היא מבקשת להצטרף למסע סביב העולם.
מפאריז לאיסטנבול
בפריז עולים הם לכדור פורח ובגרמניה עוברים לרכבת אוריינט אקספרס. פיליאס פוג מבקש להיפטר ממוניקה, אך היא מאיימת על פאספרטו כי היא תגלה שרודפים אחריו. פאספרטו מספר לפוג כי מוניקה הנה קרובת משפחה פריזאית שלו. מוניקה מקסימה את נהג הקטר ומחישה את הנסיעה, מפעילה את קסמהּ הנשי גם על פוג ומצטרפת לצוות. ביום ה-10 למסע הם מגיעים לאיסטנבול, שם נעצרת הרכבת בפקודת הנסיך "האפי" ארנולד שוורצנגר. חייליו מביאים את מוניקה היפה לארמונו. הוא ממתין לה בבריכת השחיה ומייעד אותה להיות אשתו השביעית. בכניסה לארמון ניצב חיקוי של הפסל של רודן, האדם החושב, בדמות הנסיך. פאספרטו מאיים לנפץ אותו אם מוניקה לא תשוחרר. היא משוחררת, אך הפסל נשמט ומתנפץ - הם נסים על נפשם.
בלונדון מתקבלת הודעה מהבלש פיקס (יואן ברמנר), ששהה ברכבת, כי גנב "בודהת הירקן" נמצא עם ויליאס פוג. לורד קלווין סבור שייתכן ופוג כלל אינו יודע שהגנב מנצל אותו על מנת לברוח בחברתו. יוצאת הוראה שבכל רחבי האימפריה יוצגו תמונות "מבוקש" עם תמונות פוג ופאספארטו.
הודו
ביום ה-24 למסע הם נעצרים בעיר אגרה במרכז הודו, ברכבת מבומביי לכלכותה. הצבא הבריטי מתכנן "מבצע צבאי" לכתר ולתפוס את ה"מבוקשים". בנסיעה ברכבת, פוג עובר חוויה הודית טיפוסית: עז - בהמה קדושה בהודו - בולעת דף מיומנו. פאספרטו, הוא הלוחם הסיני לאו קינג, מנצל את הזמן ומספר למאזיניו על "עשרת הנמרים של קנטון" - הם הלוחמים הטובים ביותר. הם "אחים לנשק", השומרים על הצדק והסדר בסין. המפורסם ביותר מביניהם הוא וונג פיי הונג.
הרכבת נעצרת. החיילים הבריטיים, בראשות הבלש פיקס, מנסים - ללא הצלחה - לאתר את המבוקשים. גם הכנופיה הסינית עם פאנג ממתינה בעיר. פוג חושד ביוזמה של קלווין לנצח בהתערבות. במהומה, פוג ופאספארטו מתחפשים לנשים הודיות וחומקים מהמקום. הגנרלית פאנג נאבקת במוניקה, הגוברת עליה. הנוסעים מגיעים למסקנה שאין להם אפשרות להמשיך בנסיעה דרך סינגפור והונג קונג, מפני שהאימפריה הבריטית שולטת בחופי אסיה. הם מחליטים לחצות את הרי ההימליה ומגיעים לסין. לאו קינג מרוצה, ביודעו שהם עומדים לעבור את כפר הוריו, ויוכל להחזיר למקדש בכפרו את "בודהת הירקן" שנשדד ממנו.
סין
בינתיים, מגיעה לכפר לנדזו כנופיית "העקרבים השחורים", הכולאים את שלשתם בכלובי עץ עד שישיבו את הפסל. לאו קינג מבצע דו־קרב מול מנהיג הכנופיה במיטב הקלאסיקה של קונג פו. מאי שם, מגיחים תשעה מתוך "עשרת הנמרים של קנטון", עליהם סיפר קינג למאזיניו ברכבת בהודו. מנהיגם, וונג פי האנג, נחלץ להציל את החבר העשירי של "הנמרים" הוא לאו קינג.
פיליאס פוג אינו מקבל את התנצלויות חבריו. הוא נותן סכום כסף לפאספרטו ומבקש שישיב את מוניקה לפריז. הוא צועד לדרכו על חומת סין, מפליג באוקיינוס השקט ומגיע לסן פרנסיסקו.
בארצות הברית
ביום ה-66, נמצא פיליאס פוג במערב הפרוע בעיר סן פרנסיסקו (אותה מכנה "העיר המודרנית והתרבותית בעולם"). פוג נופל קרבן לכייסת, שעושה בזכותו "קופה גדולה" - ולפוג לא נותר אלא לאסוף נדבות ברציף הדייגים כדי לממן לעצמו מזון ומקום לינה. מקבצן מקצועי (רוב שניידר), הוא מקבל "הדרכה מקצועית" כיצד לקבץ נדבות. בינתיים, הוא מגלה בתיקו פתק ששירבבה מוניקה על טיוטת ציור שלה: "אני מטיילת בעולם כדי למצוא אדם בעל חלומות". ממרצפת הרחוב, עליה הוא יושב, הוא צופה בחבריו המופיעים לפתע, ומתפלא איך הגיעו אחריו. הם מודיעים לו כי באו לסייע לחבר נאמן, ומבטיחים שיביאו אותו ליעדו לונדון בזמן הנקוב. פאספרטו מסכם: אסייע לשניכם להגשים חלום.
בינתיים, בלונדון, בישיבת בנק אנגליה, מתייצבת גנרל פאנג ומסבירה לנוכחים שבאדמת הכפר "לנדזו" יש אוצרות יקרי ערך בתוככי האדמה, ועדיין ניתן לעשות עסקים עימה. אחד המשתתפים מסכם: ישנה רק בעיה אחת, כיצד להגיע למקום כשחומת סין עומדת בדרכם. פאנג מקבלת על עצמה לעצור את פוג באמריקה, כך שמשרת "שר המדע" הבריטי תשמר לקלווין - ועימו עסקיה.
במערב הפרוע, הכרכרה תקועה. פאספרטו יוצא לחפש עזרה, ושב עם האחים רייט, ממציאי המטוס לעתיד. האחים מכירים את פוג, הממציא הנודע, ומציעים לו את תרשימי המטוס שהכינו, אולי יצליח משהו.
ביום ה-72, עשר דקות לפני הפלגת ספינת הקיטור לאנגליה, מגיע פוג ברכבת לניו יורק. ההמון האמריקאי נלהב ממנו ואינו מאפשר לו להגיע לרציף האוניות. שוטר מופיע, ומבטאו הבריטי גורם לפוג לחשוש - אך זה אומר לו שהוא אירי. הוא מציע לו מסלול עקיף מהיר לרציף האוניות. פוג נופל ב"פח", ומגיע לאולם בו ממתינה לו גנרל פאנג וכנופייתה, ומתפתח קרב - בגללו מאחרים הם את הפלגתם. בסיומו, מוניקה מכריעה את הגנרל ומוצע לה להיות החברה ה-11 בכנופיית "עשרת הנמרים של קנטון".
לכהונה הבכירה
כמו בספר, הם שוכרים אוניית קיטור. הפחם באוניה אוזל, ולאחר דיון אומר רב־החובל לפוג כי כולם מסכימים לשרוף את נעליהם. פוג טוען שאף אלו לא יספיקו, ואז מביט בציפורים. הוא מחליט להכין מטוס (בצורת תלת־אופנוע אווירי) מקרשי האוניה, לפי התוכניות שקנה מ"האחים רייט". רב־החובל מסכים, בתנאי שפוג ימצא מנתח שיתפור את הפטמות שכריש תלש מחזהו. הם עולים לאוויר במטוסם: פוג מטיס, פאספרטו מדווש ומוניקה מפקחת. הם נוחתים במרכז לונדון, מול האקדמיה למדעים, בזמן, במחצית היום (בשונה מהספר), כשציבור לונדוני נלהב מריע לכבודם. יושב ראש האקדמיה, לורד קלווין, יוצא לקראתם ומורה למשטרה לעצור אותם באשמת גנבת "בודהת הירקן". האמת מתגלת בפומבי: קלווין מאושם במסחר בנשק ולפוג נותרו עוד 24 שעות לסיום התחרות. מלכת בריטניה ויקטוריה מופיעה בככר ומכתירה את פוג כשר המדע החדש. תמונת הסיום: פוג ומוניקה בכניסה לאקדמיה מחובקים ומתנשקים.
אתרי צילום הסרט
הסרט צולם בשבעה אתרים בגרמניה. בין השאר:
וכן בניו-יורק, סן פרנסיסקו, סין ותאילנד.
דניאל טרוקמה
דניאל טרוקמה (בצרפתית: Daniel Trocmé; 1910 – 1944), היה חסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
טרוקמה היה מורה לפיזיקה, כימיה וביולוגיה בלה רוש (Les Roches), פנימייה פרוטסטנטית בוורניי שעל האוור.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-1941 ביקש ממנו דודו, האב אנדרה טרוקמה, לנהל פנימייה לילדים פליטים יהודים שהקימו קווייקרים אמריקאים בלה שמבון-סור-ליניון, כפר שבו ובסביבתו הוסתרו ילדים יהודים רבים בתקופת משטר וישי ובתקופת הכיבוש הגרמני שבא בעקבות זאת, עד 1944.
טרוקמה סבל ממחלת לב, אך למרות זאת טיפל בצרכיהם של הילדים היהודים שהוסתרו בפנימייה, תיקן את בגדיהם ודאג לתזונתם. בין היתר היה מעביר כמויות מזון גדולות בעגלה, על פני מרחקים של קילומטרים, כדי לספק מזון לילדים היהודים הבלתי חוקיים ששהו בפנימייה. טרוקמה ניסה להיות מורה לילדים אלה, לא רק בתחומי המקצוע הרשמיים שלו אלא גם בתחומי הרוח והספרות.
ג'ונתן גאלי, שמצא בגיל 16 מחסה בלה גריון זוכר את טרוקמה בתור אדם מרתק ובעל עומק תרבותי רב. "דניאל טרוקמה אף פעם לא דאג לעצמו. הוא היה אדם בעל מצפון. בשעות הלילה יכולת למצוא אותו יושב לאור תאורה עמומה ומתקן את נעלי הילדים עם חתיכות גומי." בבקרים חורפיים טרוקמה נהג לבשל מרק בתוך סיר גדול. על אף שסבל ממחלת לב, הוא עצמו היה מעמיס את המרק בשביל התלמידים על גבי מריצה ודוחף אותה למרחק של שני קילומטרים במדרון תלול. טרוקמה נהג להקריא לתלמידיו סיפורים לפני השינה ואחר כך היה משוחח איתם עליהם.
לאחר מספר חודשים עבר טרוקמה לנהל בית ספר אחר בכפר לה שמבון סור ליניון, והמשיך להסתיר ילדים יהודים. ביוני 1943 היה טרוקמה יעד לניסיון מעצר של הגסטפו, אך לא היה בבית הספר בעת ניסיון המעצר. ב-29 ביוני 1943, המשטרה הגרמנית עצרה 18 מתלמידיו של טרוקמה, 5 מתוכם זוהו כיהודים ונשלחו לאושוויץ, שם נספו. למרות שידע שהוא מבוקש, שב טרוקמה לבית הספר ואז נעצר על ידי הגסטפו, עם כמה מתלמידיו היהודים. הוא הועבר למעצר בעיר מולן. הוא הואשם בהסתרת ילדים יהודים, הודה במעשיו והצדיק אותם. באוגוסט 1943 נשלח למחנה הריכוז קומפיין, ולאחר מכן נשלח למחנה דורה-מיטלבאו ומשם למיידנק, שם נספה באפריל 1944.
הנצחה
ב-1976 הכיר יד ושם בדניאל טרוקמה בתור חסיד אומות העולם.
הגביע ההולנדי
הגביע ההולנדי (בהולנדית: KNVB Cup, גביע התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית) הוא מפעל כדורגל הולנדי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1898 ומנוהל על ידי התאחדות הכדורגל ההולנדית. בטורניר משתתפות כל הקבוצות מארבע הליגות הבכירות במדינה.
משחק גמר הגביע מתקיים באופן מסורתי באצטדיון פיינורד, המארח את המאורע באופן רצוף החל מעונת. הזוכה בגביע מתמודדת בתחילת כל עונה במסגרת מגן יוהאן קרויף, טורניר הסופר קאפ של הולנד, נגד אלופת ליגת העל ההולנדית באותה העונה.
מחזיקת הגביע הנוכחית לעונת היא פ.ס.וו. איינדהובן, שניצחה בגמר את אייאקס 3–2 בפנדלים.
היסטוריה
טורניר הגביע ההולנדי נוסד בשנת 1898, בשלבים המוקדמים של התפתחות הכדורגל העולמי. ההחלטה על הקמתו התקבלה ב-19 בינואר 1898 במפגש הנהלת התאחדות הכדורגל ההולנדית בהאג, תוך התבססות על המודל של גביע ה-FA האנגלי. הטורניר הראשון התקיים עונה אחר כך, בעונת 1898/1899, והזכה הראשונה בתואר הייתה RAP אמסטרדם, שגברה בגמר 1-0 בהארכה על HVV דן האג.
בשנת 1946 נוצר הגביע המוענק עד היום לקבוצה הזוכה. הגביע עשוי כסף, חומר יקר ונדיר במצב הכלכלי הקשה שלאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר מספר הפסקות, בין היתר בעקבות המלחמה, חזר המפעל לפעילות מלאה החל בעונת.
בשנת 1995, בדומה למפעלי גביע מקומיים אחרים, שונה שמו של מפעל הגביע בהתאם לנותנת החסות. החל מאותה שנה נקרא המפעל גביע אמסטל, וב-16 באוגוסט 2005 שונה שמו פעם נוספת לגביע גייטורייד. שנה אחר כך הוחזר שם המפעל לשמו המקורי, גביע KNVB, בעוד חברת המשקאות גייטורייד נותרה נותנת החסות הראשית.
החל מעונת, ובניגוד לנהוג עד אז, הוחלט לשנות את שיטת המפעל החל משלבי רבע הגמר, ולקיימם במתכונת בית-חוץ, כולל שלב הגמר עצמו. לאחר שתי עונות בלבד, חזר המפעל לשיטת ההכרעה במשחק בודד לאורך כל שלביו, והחל מעונת משוחק גמר הגביע באופן מסורתי באצטדיון פיינורד ברוטרדם. בעונת העפילו פיינורד ואייאקס לגמר המפעל, שתוכנן במקור להכרעה במשחק אחד באצטדיון פיינורד. עקב העפלתה של אייאקס לגמר והאיסור שהוחל באותה עונה על אוהדיה להגיע לאצטדיון פיינורד עקב תקריות אלימות, הוחלט לקיים את הגמר במתכונת בית-חוץ, לראשונה מאז 1983, כשהמשחק הראשון התקיים באמסטרדם ארנה. אייאקס גברה על פיינורד בשני מפגשי הגמר וזכתה בתואר לאותה העונה.
השיטה
במפעל הגביע ההולנדי משתתפות קבוצות שלוש הליגות הבכירות, ואליהן מצטרפות 24 העולות לחצאי הגמר בטורנירי הגביע החובבניים והמקומיים. הסיבוב הראשון מיועד לקבוצות החובבניות ולחלק מקבוצות הליגה השלישית (מצטרפות בהדרגה בשני הסיבובים הראשונים). בסיבוב השני, בנוסף לקבוצות המובילות בליגה השלישית, מצטרפות לטורניר גם קבוצות שתי הליגות הבכירות.
על פי חוקי המפעל, קבוצות המשתתפות במפעלים האירופיים לא יוכלו להיפגש ביניהן בסיבוב השני והשלישי. למעט התניה זו, אין חוקיות נוספת לגבי זהות המוגרלות והמארחת במפגש המוגרל - גם במידה וקבוצה בכירה מוגרלת לארח קבוצה חובבנית, לא תתקיים החלפת ביתיות.
הקבוצות שהעפילו מהסיבוב השלישי מתקדמות לשלב שמינית גמר, שם מוסרות ההתניות לקבוצות המשתתפות במפעלים האירופיים, והמפעל ממשיך במתכונת הכרעה במשחק בודד עד למשחק הגמר.
עד לעונת, העפילה הזוכה בגביע ההולנדי לטורניר גביע אירופה למחזיקות גביע. המפעל האירופי בוטל בסיום עונת, והחל מאותה עונה העפילה הזוכה לגביע אופ"א (ובהמשך לליגה האירופית).
זכיות לפי קבוצה
* עשר קבוצות זכו בתואר פעמיים. 20 קבוצות זכו בתואר פעם אחת.
Netscape Navigator
Netscape Navigator היה דפדפן אינטרנט קנייני, והדפדפן המקורי של חברת נטסקייפ. הדפדפן היה מוצר הדגל של חברת נטסקייפ, ונחשב לדפדפן האינטרנט הדומיננטי ביותר בעולם מבחינת כמות המשתמשים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 השימוש בדפדפן כמעט וחדל לחלוטין בעיקר בשל שימוש מוגבר בדפדפן אינטרנט אקספלורר של מיקרוסופט, וכן משום שהדפדפן לא המשיך להיות חדשני ומוביל טכנולוגית כפי שהיה במהלך שנות התשעים.
בשנת 1997 חבילת התוכנות Netscape Communicator הפכה לממשיכת דרכה של הדפדפן Netscape Navigator. קוד המקור 4.x של Netscape Communicator שימש כבסיס לחבילת היישומים של מוזילה, אשר פותחה על ידי חברת נטסקייפ, ואשר שמה שונה בהמשך ל־SeaMonkey. חבילת היישומים של מוזילה שפיתחה נטסקייפ שימשה בהמשך גם כבסיס לדפדפן מוזילה פיירפוקס.
הומו היידלברגנסיס
הומו הַיידֶלבֶּרגֶנסיס (שם מדעי: Homo heidelbergensis; "הומו" מלטינית "אדם", "היידלברגנסיס" – מהעיר היידלברג) הוא מין נכחד מן הסוג אדם שהתקיים בתקופת הפּלֶיסטוֹקֵן, בתקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-600 אלף עד 200 אלף שנים לפני זמננו. הוא התפתח מן המין הומו ארקטוס, והיה האב הקדמון של האדם הניאנדרטלי באירופה, וככל הנראה גם של האדם המודרני הומו ספיינס באפריקה.
היידלברגנסיס מוכר למדע ממאובנים רבים שהתגלו בספרד, בגרמניה, באנגליה, בצרפת, ביוון ובארץ ישראל. גם מאובנים שהתגלו באתיופיה, במרוקו, באלג'יריה, בזמביה ובדרום אפריקה משויכים לעיתים למין זה. הוא היה גבה-קומה וחסון, בעל פנים מסיביות ומוח הקטן רק במעט מזה של האדם המודרני. היידלברגנסיס השתמש בכלי אבן בעיקר מן התעשייה האשלית וככל הנראה גם באש. יש חוקרים הסבורים שאין הצדקה לסיווג היידלברגנסיס כמין נפרד באבולוציה של האדם, ומעדיפים לשייך את המאובנים המוקדמים יותר לארקטוס ואת המאוחרים יותר ל"קדם-ניאנדרטלים" או לתת-מין קדום של האדם המודרני המכונה "הומו ספיינס ארכאי".