cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zoo Tycoon
המשחק
בחלק מהגנים בהם פותחים ישנם מספר חיות שהועלו מראש, אחרת השחקן יצטרך לקבל וותק ניהולי לפני שחיות חדשות ומורכבות יותר ייפתחו לו או שיצטרך לייבא באמצעות משלוחים (בתוך תבנית הנמצאת ליד שורת המשימות) עליהם הוא לוחץ על מהירות המשלוח.
בנוסף לגן חיות הכולל חיות בר רגילות ישנם גרסאות בהם החיות הם דינוזאורים או יצורים קדומים נוספים וגרסאות אחרות בהם בעלי חיים ימיים מושלים וכן גרסאות המשלבות את כל אלה יחדיו. בשביל הגרסאות המיוחדות ישנם מדענים או צוללנים מיוחדים שהשחקן צריך לרכוש.
פרס הפדרציה הרוסית
פרס הפדרציה הרוסית (ברוסית: Государственная премия Российской Федерации) הוא פרס כבוד ברוסיה. הפרס נוסד בשנת 1992 אחרי פירוק ברית המועצות ומחליף את פרס ברית המועצות. הוא מוענק לאזרחי רוסיה בלבד למעט פרס עבור פעילות הומניטרית שהתווסף בשנת 2005. הפרס מוענק בטקס בארמון הקרמלין הגדול השוכן בקרמלין של מוסקבה ב-12 ביוני, יום רוסיה.
הפרס מוענק על בסיס שנתי, בתחומים שונים - מדע, טכנולוגיה, ספרות, אדריכלות ואומנויות. בהתאם לתקנות משנת 2006 הפרס מוענק בתחומים הבאים:
היקף הפרס הכספי הוא 5 מיליון רובל. ככלל הפרס מוענק לזוכה בודד. במקרים מיוחדים ניתן להעניק את הפרס לקבוצה של לא יותר מ-3 זוכים. במקרים יוצאי דופן ניתן להעניק את הפרס לאחר פטירת הזוכה. במקרה זה דיפלומה, אות וסכום כספי מועברים ליורשים.
גאווה ודעה קדומה (סדרה, 1967)
גאווה ודעה קדומה (באנגלית: Pride and Prejudice) היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1967, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור לראשונה בשנת 1813.
הפקת גרסה זו נעשתה לציון 150 שנה למותה של ג'יין אוסטן. את הסדרה ביימה ג'ואן קראפט וכיכבו בה סיליה בנרמן ולואיס פיאנדר בתפקידים הראשיים כאליזבת בנט ומר דארסי.
צוות השחקנים
בגרסה זו השמיטו את דמותה של מרי, הבת האמצעית במשפחת בנט.
פרקים
תאריכי השידור המקוריים
ולדן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פלסיובאטיס
פלסיובאטיס (שם מדעי: Plesiobatis daviesi) הוא מין דג סחוס מסדרת הטחנאים והוא המין היחיד במשפחה בטאי תהומות (Plesiobatidae). הוא מצוי ברחבי האזור האינדו-פסיפי באוקיינוס בעומק 275–680 מטרים. מין זה הוא קרוב של הטריגוניים, אך לא קשור אליהם.
בטאי זה מגיע לאורך 1.5 מטרים ולרוחב סנפירים של 2.7 מטרים. משקלו של הפרט הכי גדול מגיע ל-118 קילוגרם. צבע החלק העליון סגלגל עם בטן בהירה, והוא בעל חוטם מוארך וסנפירים מעוגלים המקיפים את כל אורכו למעט הזנב וזוג סנפירי שת קטנים. הזנב דק ומכיל עוקץ ארסי, ומתחת לראש ישנו פה גדול בעל שיניים קטנות. הוא משריץ צאצאים חיים בעומק הים.
הוא מצוי הן על קרקעית הים והן בשחייה במים, אך לא קרוב מדי לפני הים, שם שורצים טורפים רבים. הוא ניזון מסרטנים, דיונונים ודגי גרם שהוא בולע במהירות. אין למין טורפים רבים, אך הכריש קמוט-שפה (Dalatias licha) נצפה בציד של בטאי אחד. לעיתים דגים אותו דייגים, אך לא נשקפת למין סכנה גדולה.
גבריאל פון מקס
גבריאל קורנליוס ריטר פון מקס (בגרמנית: Gabriel Cornelius Ritter von Max; 23 באוגוסט 1840 – 24 בנובמבר 1915) היה צייר אוסטרי יליד פראג.
ביוגרפיה
הבד הגדול הראשון שלו צויר בשנת 1858 בזמן שהיה סטודנט באקדמיה בפראג. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות הווינאית אצל קרל פון בלאס, קרל מאייר (הצייר), כריסטיאן רובן וקרל וירזינגר.
בין השנים 1863–1867 למד באקדמיה במינכן אצל קארל פון פילוטי, וגם אצל הנס מקרט ופרנץ דפרגר. הצלחתו הראשונה הייתה בשנת 1867 עם הציור "קדוש מעונה": ציור זה הפך את גישתו של פילוט לסמליות דתית-מיסטית.
הוא המשיך להשתמש בפלטה הכהה של בית הספר של פילוטי גם בשנות ה-70 של המאה ה-19, ומאוחר יותר נע לעבר לוח צבעים שקט יותר, תוך שימוש בפחות צבעים ויותר ברורים. משנת 1869 היה לגבריאל פון מקס סטודיו משלו במינכן. בקיץ הוא היה באמרלנד באגם סטארנברגר.
בשנים 1879–1883 היה גבריאל מקס פרופסור לציור היסטורי באקדמיה במינכן. הוא גם הפך לחבר בחברה התאוסופית. בשנת 1900 הוא קיבל תואר אביר.
הוא נפטר במינכן בשנת 1915.
התעניינותו במחקרים אנתרופולוגיים ניכרה גם בעבודתו. היה לו אוסף מדעי גדול של ממצאים אתנולוגיים ואנתרופולוגיים פרהיסטוריים. האוסף והתכתובות שלו נמצאים כעת ברייס-אנגלהורן-מוזיאון במנהיים.
גבריאל פון מקס היה אמן משמעותי מכיוון שזנח את הנושאים הקלסיים של ז'אנר והיסטוריה, על מנת לפתח שפה ציורית אלגורית-מיסטית, שהפכה אופיינית לאמנות החריגה.
מאיר ילין
מאיר ילין (ביידיש: יעלין; בליטאית: Meiras Jelinas ; ברוסית: Меир Елин; 1910, ליטא הרוסית – 3 בינואר 2000, ישראל) היה ספרות יידיש נודע ואיש מחתרת בגטו קובנה. פרסם ב"די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') - יומון יהודי ליטא הציוני, וב"דאָס וואָרט" ('המילה') - ביטאון צ"ס בליטא, שעל חברי המערכת שלה נמנה. היה פעיל בחבורת סופרי יידיש בליטא. עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. השתייך לתנועת המרי שבראשה עמד אחיו חיים ילין. המשיך לפרסם תחת המשטר הסובייטי. ב-1973 עלה לישראל. פרסם ספרים שמוקדשים לנושא השואה. זכה בפרס מרכז ה"פען-קלוב" היהודי העולמי בניו יורק, פרס הסוכנות היהודית ופרס איציק מאנגר.
ביוגרפיה
מאיר בן אליעזר (לייזר) ילין נולד בשנת 1910 בעיירה סרעדניק (אז באימפריה הרוסית; היום בליטא) להורים שהיו מורים לעברית, ושפת הדיבור בבית הייתה עברית. בימי מלחמת העולם הראשונה גלתה המשפחה לרוסיה וחזרה משם בשנת 1921.
ההורים השתקעו בקובנה ואביו שימש ספרן בספרייה אידית של חוגי השמאל, שפעלה לידי החברה "ליבהאבער פון וויסן" ('חובבי-הדעת').
בשנת 1928 סיים לימודיו בגימנסיה הריאלית המקומית, ובשנת 1933 גמר טכניון בעיר דרמשטט שבגרמניה כמהנדס בניין.
מנעוריו חיבר סיפורים ושירים בעברית ויידיש, מהן שפורסמו בשנת 1926 בחוברת "טללים", ומשנת 1928 פרסם רשימות וסיפורים ביומון יהודי ליטא הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'), ובמיוחד בביטאון צ"ס בליטא, "דאס ווארט" ('המילה').
עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. השתייך לתנועת המרי שבראשה עמד אחיו הצעיר חיים ילין, שהוביל מאות לוחמים מהגטו ליערות הפרטיזנים וקיפח חייו בפעילותו זו. לאחר מאורע טרגי זה נמלט מהגטו. עם שחרור קובנה בידי הצבא האדום באוגוסט 1944 השתתף בהקמת גן ילדים, בית ספר ובית יתומים לילדים יהודיים ששרדו.
פרסם כתבות וספרים על סבלם של יהודי ליטא בשנות הכיבוש הנאצי, וביניהם הספר "פארטיזאנער פונ קאונאסער געטא" יחד עם דימה (דימיטרי) גלפרן מהפעילים המרכזיים של תנועת המרי וסגנו של חיים ילין (מוסקבה 1948). הוא עבד כמהנדס בניין ולאחר מותו של סטלין ב-1953, התמסר כולו לעבודה ספרותית.
בשנת 1972 הופיע במוסקבה קובץ מקיף של סיפוריו "זייערע בליקן האבן זיך באגעגנט" בנושא השואה והגבורה. בשנת 1973 עלה עם בני משפחתו לישראל.
הרצה במכללת "אורט" על בעיות בנייה, ובו זמנית היה חבר מערכת כרך ד' של הספר "יהדות ליטא" המוקדש לתקופת השואה. היה פעיל באיגוד יוצאי ליטא בישראל וחבר הנהלתו.
מאז עלייתו פרסם ספרים ביידיש (בעברית יצא ספרו "דם ונשק" ב-1985 שתורגם מיידיש) המוקדשים לנושא השואה והגבורה של יהודי ליטא.
היה חבר ההנהלה של אגודת סופרי יידיש בישראל ומנהל הוצאת הספרים של האגודה על שם ה. לייוויק.
עבור יצירתו הספרותית הוענק לו פרס מרכז ה"פען קלוב" היהודי העולמי בניו יורק, פרס הסוכנות היהודית ופרס איציק מאנגר.
נפטר ב-3 בינואר 2000.
Hit the Road Jack
Hit the Road Jack (בעברית: צא לדרך ג'ק) הוא שיר רית'ם אנד בלוז שכתב פרסי מייפילד, המוכר בביצועו של ריי צ'ארלס. השיר הוא דיאלוג בין ג'ק לאהובתו לשעבר המורה לו לארוז את חפציו, לצאת מביתה, ולא לחזור לעולם משום שהוא לא מסוגל להתפרנס.
לשיר בוצעו מספר גרסאות כיסוי במהלך השנים. הוא גם תורגם לעברית על ידי דוד אבידן, כ"הסתלקי רות". את השיר בתרגום זה ביצעה שלישיית התאומים בתוכניתה "הערב יוצאים" שעלתה ב-1966.
פפרומיה
פפרומיה (Peperomia) הוא סוג של צמחים ירוקי עד, המופיעים בכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים של העולם. סוג זה הוא אחד משני סוגי הצמחים במשפחת הפלפליים (Piperaceae). ההערכה היא שיש למעלה מ-1,000 מינים של פפרומיה, מקור רובם בדרום ומרכז אמריקה, אך עשויים להימצא גם בדרום צפון אמריקה, באיים הקריביים, באפריקה, באוקיאניה ובחלקים הדרומיים והמזרחיים של אסיה. קשה לקבוע את מספר המינים המדויק, מכיוון שצמחים מסוימים תועדו מספר פעמים בשמות שונים, ומינים חדשים ממשיכים להתגלות. צמחי פפרומיה הסתגלו לסביבות רבות ושונות והמראה שלהם שונה מאוד. חלקם אפיפיטים (הגדלים על צמחים אחרים) או ליתופיטים (הגדלים על סלע או בסלעים), ורבים הם קסרופיטים (עמידים לבצורת, עם מבנים עסיסיים עבים כדי לחסוך במים) או בעלי פקעות תת-קרקעיות (גאופיטים). רוב המינים הם שיחים או גפנים רב-שנתיים קומפקטיים.
לחלק מהפפרומיות יש עלים וגבעולים עבים ומבריקים; ואחרים עדינים למדי, עם עלים דקים כנייר. מינים רבים של פפרומיה לא ישרדו באור שמש ישיר, וזקוקים לאור בעוצמה בינונית ולא ישירה, ולכן מתאימים לבית ולמשרד כצמחי בית. לרוב מיני הפפרומיה יש מערכות שורשים קטנות ביותר, אשר נראית לא יותר מאוסף של תוספות זעירות דמויות שיער המשמשות לעיגון הצמח. שורשים אלו, אמנם עדינים, אך גם מאפשרים לצמחים לשרוד בתנאים פחות אידיאליים; עם זאת, השבריריות שלהם גם מציבה אותם בסיכון גדול יותר לריקבון של השורשים אם המים לא מתנקזים במהירות מספקת.
שם הסוג פפרומיה (Peperomia) נטבע על ידי הבוטנאים הספרדים רואיס לופס ופבון חימנס  בשנת 1794 לאחר מסעותיהם בפרו ובצ'ילה. לרוב המינים השונים של צמחי "פפרומיה" אין שם נפוץ מקובל, ויש הטוענים כי עדיף להשתמש בשם הסוג, כפי שקורה לעיתים במינים של צמח הפטוניה והבגוניה. הם נקראים לפעמים צמחי רדיאטור, מכיוון שרבים מהם נהנים מסביבות מוארות ויבשות בדומה לאדן החלון מעל רדיאטור.
תיאור
ראשית הם צמחים בעלי עלווה דקורטיבית, שלעיתים קרובות גדלים ביערות גשם או עננים כאפפיטים. הם מותאמים לחיים בנקיקים קטנים ומוצלים על, למשל, עצים, בעלי מערכות שורשים קטנות. מכיוון שאין להם גישה למי תהום, הם בדרך כלל בשרניים במידה מסוימת, כאשר מינים רבים מופיעים עם עלים ובשרניים, בעלי משטח מבריק, ולעיתים הם גליים. העלים עשויים להיות סגלגלים עם גבעול העלה במרכז להב העלה או בסמוך לו, או שהם עשויים להיות בצורת לב או בצורת רומח; גודל העלים משתנה בין 2.5 ל־10 סנטימטרים. הם עשויים להיות ירוקים או עם פסים, משוישים או מתוחמים בירוק חיוור, אדום או אפור, והפטוטרות (החלק המחבר את העלה לגבעול) עשויות להיות אדומות. הם זקוקים לטמפרטורה חמה או טמפרטורת חדר, ולא ישרדו בקור עז, זקוקים לאור שמש לא ישיר או לתאורת חדר, והם גדלים כל השנה ולא באופן עונתי (ירוקי עד).
הקבוצה השנייה מורכבת מפפרומיות בשרניות יותר, אשר גדלות באקלים צחיח יותר, שנמצאות לרוב בגבהים גבוהים יותר. הם מותאמים לעמוד בעונה חמה ארוכה ואחריה חורף קר יותר ומעט מאוד גשמים. הם אוגרים מים הן בגבעולים החזקים והן בעלים העסיסיים שלהם, שבדרך כלל יוצרים מעין "צינור" או "בוריטו", המופיעים בצורת U או V בחתך רוחב, לעיתים קרובות עם חלונות אפידרמיס בצד העליון.
הקבוצה השלישית מכילה פפרומיות גאופיטיות. לצמחים אלה יש עלים הנושרים בעונה היבשה הקרה יותר, שורדים בשל הפקעות התת-קרקעיות שלהם, ומצמיחים את העלים בחזרה ככל שיורד יותר גשם. נכון לעכשיו ידועים מעט פחות מ-50 מינים של פפרומיות גאופיטיות, אך חדשים ממשיכים להתגלות.
רוב מיני הפפרומיה נחווים כחסרי ריח לבני אדם. חלקם הקטן (שאינם נחשבים צמחי נוי ביתיים) נושאים ריח מעופש או אפילו לא נעים, כגון P. graveolens. הפרי הוא פרי יער שבסופו של דבר מתייבש ומראה את הזרע הקטן דמוי הפלפל.
מינים
ישנם למעלה מאלף מיני פפרומיה, אם כי המספר המדויק אינו ברור מכיוון שצמחים מסוימים תועדו מספר פעמים עם שמות שונים ומינים חדשים ממשיכים להתגלות. לפי הקונצנזוס כיום מדובר על כ-1,400 מינים מוכרים.
תפוצה בטבע
פפרומיות נמצאות באזורים טרופיים וסוב -טרופיים ברחבי העולם. בחלק הצפוני של דרום אמריקה ובמרכז אמריקה גדל באופן טבעי המספר הגדול ביותר של מינים, אך ניתן למצוא פפרומיות בטבע גם באפריקה, בדרום אסיה ובאוקיאניה. המספר המדויק של מיני פפרומיה ממשיך להשתנות ככל שמתגלים צמחים חדשים. לכן הטבלה שלהלן נותנת רק רושם כללי ולא ממצה של התפוצה העולמית.
גננות ונוי
סוג הפפרומיה הוא בין צמחי הנוי המשרדיים הנפוצים. מדובר בצמחים שאינם דורשים השקיה מרובה, ושורדים היטב בתאורה בינונית של חדר. עליהם בעלי צורה ייחודית יפה, ומינים רבים נחשבים קלים לגידול בבתים ובחממות. צמחים מסוג הפפרומיה אינם רעילים, ומתאימים למשקי בית עם ילדים או בעלי חיים.
מתוך 1,000+ מיני פפרומיה בטבע, כ-40 מינים נמצאים בשימוש נפוץ כצמחי בית. פפרומיות אלו מסתדרות היטב בתנאי בית ממוצעים וניתן למצוא אותן בקלות יחסית בחנויות ובמרכזי גן. המינים בקבוצה בסיסית זו כוללים P. alata, P. albovittata, P. argyreia, P. blanda, P. boivinii, P. caperata, P. clusiifolia, P. columella, P. dolabriformis, P. ferreyrae, P. fraseri, P. glabella, P. graveolens, P. griseoargentea, P. hoffmannii, P. incana, P. japonica, P. kimnachii, P. maculosa, P. metallica, P. nitida (נמכר לעיתים קרובות בתור P. scandens), P. nivalis, P. obtusifolia, P. pellucida, P. perciliata, P. pereskiifolia, P. polybotrya, P. prostrata, P. quadrangularis (syn. P. angulata), P. rotundifolia, P. rugosa, P. tetragona (syn. P. puteolata), P. tetraphylla, P. turboensis, P. urocarpa, P. verschaffeltii, P. verticillata.
עם זאת, יכולים להיות מספר זנים זמינים מכל מין. זיהוי מינים יכול להיות מאתגר מכיוון שצמחים נמכרים לרוב תחת שמות שיווקיים שונים, מילים נרדפות ישנות יותר או תחת שמות שלא התקבלו רשמית. בנוסף למינים הטבעיים וזנייהם, ניתן למצוא בשוק גם כמה זנים היברידיים מלאכותיים, כגון Peperomia 'Hope' (הכלאה בין P. deppeana ו-P. quadrifolia).
שימוש בתעשיית המזון והתרופות
פפרומיות רבות הגדלות בטבע (ושאינן צמחי נוי) משמשות כעשבי תיבול, מאחר שהעלים שלהן נושאים טעם חריף, וכאשר הם נמעכים הם פולטים ריח חזק. לכן, כמה מינים, כגון Peperomia pellucida משמשים בדרום ומרכז אמריקה בסלטים ובישול, או לטעם משקאות. חלקם, כולל Peperomia inaequalifolia ו-Peperomia congona, משמשים גם ברפואת הצמחים כאמצעי עיכול, בשל תכונותיהם האנטי דלקתיות וריפוי פצעים, או כטיפות נגד דלקת אוזן ודלקת הלחמית. בעוד ששימוש כזה ברפואה עממית נפוץ בפרו ובמקומות אחרים, האיכויות הרפואיות האפשריות של פפרומיה עדיין לא נחקרו במידה מדעית ומבוססות על אמונות. בכל מקרה, אין המלצה לשימוש באופן כזה בצמחי פפרומיה הנמכרים כצמחי נוי לבית.
רבייה
ניתן להפיץ צמחים אלה על ידי זרעים, על ידי ייחורים או על ידי חלוקה. ייחורי פפרומיה ממינים רבים מכים שורשים בקלות.
בית הכנסת מגן שלום
רקע
קהילת קראצ'י היא הקהילה היהודית המרכזית בפקיסטן. רוב בני יהדות קראצ'י הם צאצאים לעדת בני ישראל מהודו השכנה שהחלו להגר בסוף המאה ה־18 לאזור פקיסטן של היום שהיה אז חלק מהודו הבריטית.
בית הכנסת
בית הכנסת הוקם בשנת 1893 על ידי סולומון דויד אומרדיקר, ראש הקהילה היהודית בעיר, והורחב בשנת 1912 על ידי שני בניו, גרשון סלומון ורחמים שלמה (אומרדיקר).
בית הכנסת שירת את הקהילה הקטנה של יהודי קראצ'י שבראשם עמד אברהם ראובן קמרליקר, והוא הפך במהרה למרכז הקהילה היהודית הקטנה אך התוססת. בשנת 1936 הפך אברהם ראובן קמרליקר, לחבר מועצת העיר.
בין השנים 1916–1918 שימש בית הכנסת גם כבית ספר יהודי עברי, כאשר הלימודים התקיימו בחצר בית הכנסת, וב־1918 הוקם האולם 'נתן אברהם' ובניין 'סגולה' עבור בית הספר. בשנת 1927 הקים אברהם ראובן קמרליקר בנין נפרד עבור בית הספר של הקהילה הקיים עד היום בשכונת Liaquatabad (אנ') שבקראצ'י. על בית הכנסת נתלה שלט "קהילת בני ישראל פקיסטן" (Pakistan Bene Israel Community), "בני ישראל מסג'יד", וכן כיתוב הקובע כי, "רק בני העם היהודי מורשים להיכנס למקום הזה".
לאחר הקמת המדינה
מאז הקמת מדינת ישראל ב־1947 ועליית יהודי קראצ'י לארץ, בית הכנסת הפסיק לתפקד. ב־17 ביולי 1988, נהרס בית הכנסת מגן שלום על ידי ממשלת פקיסטן כדי לפנות מקום למרכז הקניות 'קניון חוראם' בשכונת קווי רנצ'ור בקראצ'י. רוב בני יהדות פקיסטן שעלו לישראל השתקעו בערים לוד, דימונה, רמלה, אשדוד ואור עקיבא, ומשפחות בודדות בשאר רחבי הארץ. ברמלה נבנה בית כנסת על שם בית הכנסת מגן שלום.
בשנת 1989, אוחסנו ארון הקודש והתיבה המקוריים אצל אחד מתושבי העיר הלא יהודים, וספרי התורה נלקחו על ידי יהודי אמריקאי. בשנת 2004 נתרם פנקס בית הכנסת המכסה את פעילות הקהילה בתקופה שבין 1961–1976 לספריית יד יצחק בן-צבי בירושלים. בספרי חשבונות אלה, נרשמה ברית מילה אחת בשנת 1963 ומספר חתונות בשנים 1963–1964. בשנת 1973 רק 15 שמות יהודים הוזכרו בפנקס. היהודייה האחרונה אשר עלתה רשמית לארץ הייתה רחל יוסף-אווסקר (1918–2006).
נשיאי הקהילה
תפקיד נשיא הקהילה כתפקיד רשמי מתועד משנת 1893, עם פתיחת בית הכנסת "מגן שלום" בקראצ'י. תפקיד הנשיא וסגן הנשיא עברו בירושה תחת משפחת אומרדיקר ובני דודתם, משפחת קמרליקר:
וילאייט מנאסטיר
וילאייט מנאסטיר (בטורקית עות'מאנית: ولايت مناستر) היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית, שהוקם בשנת 1874, התפרק בשנת 1877 והוקם מחדש בשנת 1879. הווילאייט נכבש במלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912 וחולק בין ממלכת יוון לבין ממלכת סרביה, כאשר חלקים אחדים הפכו לחלק מהנסיכות החדשה של אלבניה.
חטיבות מנהליות
בתחילה היו בווילאייט הסנג'קים הבאים:
חטיבות אדמיניסטרטיביות של וילאייט מנאסטיר עד 1912:
1897
לדברי הקונסול הרוסי בווילאייט מנאסטיר, א' רוסטקובסקי, שסיים את המאמר הסטטיסטי בשנת 1897, סך האוכלוסייה היה 803,340, כאשר רוסטקובסקי קיבץ את האוכלוסייה לקבוצות הבאות:
1906/07
על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני 1906/07 בווילאייט היו אוכלוסייה כוללת של 824,828 בני אדם, הכוללים אתנית:
1912
על פי הערכה שפורסמה במגזין בלגי, ההרכב האתני בשנת 1912 עם פירוק המחוז במהלך מלחמת הבלקן הראשונה היה:
במהלך מלחמות הבלקן (1912–1913), הצבא הסרבי היה אחראי על 80 אחוז מההרס של כפרים מוסלמים בווילאייט מנאסטיר.
הבחירות לפרלמנט ירדן 2020
הבחירות התקיימו מכיוון שהמדינה חוותה עלייה במקרי הקורונה. כתוצאה מכך נערכו קריאות רבות בערוצי המדיה החברתית לבטל את הבחירות, בייחוד משום שלא הוצעו חלופות להצבעה. המדינה נכנסה לסגר מוחלט של ארבעה ימים בעקבות הבחירות, החל מהשעה 23:00 ביום הבחירות, שעה מאוחר יותר מהשעה בה קבעו שייכנסו לסגר (שעה 22:00).
המערכת האלקטורלית
130 המושבים בבית הנבחרים מורכבים מ-115 חברים שנבחרו על ידי ייצוג פרופורציונלי ברשימה הפתוחה מ-23 מחוזות מגודל שבין שלושה לתשעה מושבים, ו-15 מושבים שמורים לנשים. תשעה מתוך 115 המושבים לייצוג שמורים למיעוט הנוצרי, ושלושה נוספים שמורים למיעוטים הצ'צ'ניים והצ'רקסים.
15 המושבים לנשים מוענקים לאישה שקיבלה הכי הרבה קולות (אך לא מצליחה להיבחר ברשימה) בכל אחת משנים עשר הנפות.
המפלגות שהתמודדו בבחירות
סה"כ 294 מפלגות עם 1,703 מועמדים התמודדו לבחירות, כולל חזית הפעולה האסלאמית, שלוחה של האחים המוסלמים, ורשימת "הפרוגרסיב", קואליציה של מפלגות סוציאליסטיות ולאומיות כולל הרשות הערבית המפלגה המתקדמת, מפלגת הבעת' הסוציאליסטית הערבית הירדנית, המפלגה הקומוניסטית הירדנית, מפלגת העם הדמוקרטית הירדנית ומפלגת האחדות העממית הדמוקרטית הירדנית.
התנהלות
הקלפיות נפתחו בשעה 07:00, והיו אמורות להיסגר בשעה 19:00. עם זאת, הסגירה הוארכה בשעתיים, וזמן ההצבעה עמד על 14 שעות. ועדת הבחירות העצמאית הכחישה כי הארכת הזמן נבעה מהצבעה נמוכה.
כוח החולות
כוח החולות (שם מדעי: Varanus gouldii) הוא מין של לטאת כוח גדולה החיה במערב אוסטרליה המותאמת לסביבת חולות ומדבריות.
מאפיינים
כוח זה קצר יותר מהכוח אוסטרלי ומכוח התחרה. אורכו 140 ס"מ בלבד והוא בעל זנב שרירי גדול ביותר ובעל טפרים גדולים המסייעים לו לטפס על עצים וכן להרוג את טרפו. צבעו כתום בהיר, ראשו אפור וזנבו מפוספס.
הם לעיתים מצויים בערבות או ביערות פתוחים אך מצויים גם בחולות ובמדבריות של מרכז היבשת החמה. הכוח מחפש למאכל יצורים קטנים כמו חרקים, זוחלים שונים כולל נחשים ארסיים (הנפוצים מאוד באוסטרליה) ולטאות, עכברים ועופות קטנים וכן גם נבלות.
פרובינקיה סוריה פלשתינה
סוריה פלשתינה (בלטינית: Syria Palæstina; תעתיק: פַּלַַיסְטִינָה) הייתה פרובינקיה רומית שגובשה בשנת 136 לספירה, בתום דיכוי מרד בר כוכבא בידי אדריאנוס, משינוי שמה של פרובינקיה יהודה. חלקה הצפוני של הפרובינקיה סוריה פלשתינה פוצל בשנת 194 בין הפרובינקיות קוילה-סוריה ופניקיה. יתרתה הדרומית התקיימה עד שנת 358 עת נגרע ממנה חלקה הדרומי ונוצרה הפרובינקיה הרומית פלשתינה סלוטאריס והיא נבלעה לחלוטין בפלשתינה פרימה ופלשתינה סקונדה הביזנטיות עם פרסום הצו של הקיסר תיאודוסיוס השני בשנת 409 לחלוקתן וארגונן מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית.
הקמת הפרובינקיה
לאחר דיכוי מרד בר כוכבא, ארגנו הרומאים מחדש את הפרובינקיה יהודה. בגבולותיה לא חל שינוי, אולם "יהודה" (Iudaea) נמחק ובמקומו ניתן לה השם "סוריה פלשתינה" (Syria Palaestina). שינוי שמה של הפרובינקיה נעשה במטרה לנתק את הזהות בין הפרובינקיה ובין העם היהודי. אף על פי ששינויי שמות מסוג זה התרחשו גם במקומות אחרים, מעולם לפני או אחרי המרד לא נמחק שמה של אומה כתוצאה ממרידה. גם להקמת העיר האלילית והנוכרית איליה קפיטולינה על חורבותיה של ירושלים, ובה מקדש אלילי על מקום המקדש היהודי, ואיסור על יהודים לבוא בתחומה, הייתה מטרה דומה. אלא ששינוי השם לא נקלט מיד והשם "יהודה" נזכר במשך עשרות שנים עוד פעמים רבות, בעדויות אפיגרפיות וספרותיות. גם השם "סוריה פלשתינה" קיבל צורות שונות, בין היתר: "פלשתינה סוריה" ו"פלשתינה" בלבד. העיר קיסריה נותרה בירת הפרובינקיה.
לאחר מרד בר כוכבא נותרו בפרובינקיה יחידות צבא רבות כדי לשמור על השקט. שני הלגיונות שהיו בה לפני המלחמה, הושארו בה כחיל מצב קבוע: הלגיון העשירי פרטנסיס הוצב באיליה קפיטולינה והלגיון השישי פראטה הוצב בכפר עותנאי. שני הלגיונות נותרו בפרובינקיה בכל תקופת הקיסרים האנטונינים והסוורים. הלגיונות האחרים הוחזרו למקומותיהם, אולם בפרובינקיה נותרו הרבה חילות עזר.
מושלי הפרובינקיה בשנים 135–260
מושל הפרובינקיה יהודה, טיניוס רופוס, נעשה כפוף למושל החדש, סקסטיוס יוליוס סוורוס, עד שנסתיים מרד בר כוכבא. בשנת 137 ככל הנראה, סיים סוורוס את שירותו ונתמנה למושל הפרובינקיה סוריה. בכתובת משנת 139 נזכר המושל פובליוס קלפורניוס אטיליאנוס, שהיה קונסול ברומא בשנת 135. בתעודה משנת 150 נזכר המשול וליוס פידוס. בשנת 152 המושל היה קווינטיאנוס, שבתקופת כהונתו שימש אֵיליוס אַמפיגֶתֶס כפרוקוראטור. לאחר שנת 155 המושל היה גאיוס יוליוס סוורוס, שהוריו היו בני משפחה מיוחסת מאוד באסיה הקטנה, מצאצאיהם של מלכים שונים, שאחד מהם היה הורדוס מלך יהודה. בשנים 162–163 המושל היה ככל הנראה אדם בשם קומודוס, שהסוף של שמו ידוע מתוך כתובת הקדשה ללוקיוס ורוס שנתגלתה ביריחו. באמצע שנות ה-60 המושל היה פלאוויוס בואֵתוס, מלומד מעכו. הוא היה ידידו של הרופא המפורסם גלנוס, שהזכיר אותו בכתביו ואף הקדיש לו את חיבורו על האנטומיה של היפוקרטס. בואתוס מת ככל הנראה בזמן כהונתו, בשנת 169 או 170. בשנות ה-70 המושל היה ארוקיוס קלארוס, שהיה קונסול ברומא בשנת 170. בכתובת מאפסוס לכבוד אשתו הוא נזכר דווקא כמושל "יהודה". בשנת 186 המושל היה יוליוס לפּידיאנוס. סמוך לשנת 180 ידוע גם שמו של אחד הפרוקוראטורים, טיטוס אֵיליוס רֶסטיטוטוס. נראה כי השלטון הרומי הקפיד הפעם, יותר מאשר לפני המרד הגדול, בבחירת מושלי הפרובינקיה, שהיו כולם בעלי ניסיון רב והצטיינו בקריירה המדינית שלהם או בשירותם הצבאי.
בשנת 175 מרד נציב סוריה, המפקד הרומי אווידיוס קסיוס, בקיסר מרקוס אורליוס, בניסיון להפוך לקיסר במקומו. הלגיונות במזרח תמכו בו, ובהם גם אלה שבסוריה פלשתינה, אולם קסיוס נרצח לפני שהגיעו למזרח כוחות צבא גדולים כדי לדכא את המרד. באותה שנה ביקר הקיסר במזרח ועבר מסוריה למצרים דרך ארץ ישראל.
בשנת 194 לספירה, תחת שלטון ספטימיוס סוורוס, החלקים הצפוניים של הפרובינקיה סוריה-פלשתינה פוצלו לסוריה-קואלה וסוריה-פניקיה (עם הבירה בצור).
באמצע שנות ה-90 מושל סוריה פלשתינה היה מרקוס אולפיוס ערביאנוס, שנעשה מאוחר יותר מושל אפריקה. בשנים 198–199, ככל הנראה, מושל הפרובינקיה היה מרקוס יוניוס מקסימוס. בתקופת זמן כלשהי בין השנים 198–209, הפרוקוראטור היה איליוס סמפרוניוס ליקיניוס. מתקופת שלטונם של קרקלה או אלגבלוס, שימש לוקיוס ולריוס ולריאנוס במשרה בכירה בפרובינקיה, אולם לא ידוע אם היה פרוקוראטור או praepositus ("ראש"). מאוחר יותר הוא נעשה פריפקטוס של מסופוטמיה. בשנת 232 לערך, שימש כפרוקוראטור של הפרובינקיה גאיוס פוריוס סבינוס אקוילה טימסיתאוס. העובדה שגם הפרוקוראטורים, כמו המושלים, היו אנשים נכבדים, מנוסים ומלומדים מאוד, מצביעה על החשיבות שייחס השלטון הרומי המרכזי לסוריה פלשתינה. בשנת 260 לערך המושל היה אדם בשם אכיאוס. נזכרים גם שני פרוקוראטורים, קלמנס ואורליוס מרון, ששימש גם כמושל בפועל.
משבר המאה ה-3 והמרד הפלמירי
הקיסר הרומי אורליאנוס, שהצליח לייצב את השלטון המרכזי ברומא, התפנה גם לחסל את האיום ממזרח. לאחר מספר ניצחונות צבאיים, נכבשה תדמור וזנוביה נתפסה. אורליאנוס שב לרומא כמנצח, לאחר שהשאיר חיל מצב בעיר תדמור. בדרכו חזרה, נודע לאורליאנוס כי תושבי תדמור התקוממו וחיסלו את חיל המצב. אורליאנוס שב על עקבותיו, כבש שוב את העיר והפעם הורה לחייליו להחריבה.
סיפוח שטחים בסוף המאה ה-3 ומושלי הפרובינקיה במאה ה-4
עם עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס, נעשתה חלוקה ארגונית חדשה באימפריה, שבאה לידי ביטוי גם בארץ ישראל. סמוך לסוף המאה השלישית, ככל הנראה, הורחבה פרובינקיה סוריה פלשתינה על חשבון הפרובינקיה ערביה: כל השטח שמדרום לנחל ארנון בעבר הירדן המזרחי, וכן הנגב שבעבר הירדן המערבי עד אזור אילת, סופחו לסוריה פלשתינה, שגדלה עתה יותר מפי שניים. הקמת מערכות הביצורים בדרום הארץ, limes Palaestinae, כנגד נוודי מדבר ערב, הביאו להעברת כל הכוח הצבאי של הפרובינקיה לדרום. כוח זה ניתן עתה תחת פיקודו של המפקד הצבאי של פלשתינה, דוכס פלשתינה (dux Palaestinae).
בימי דיוקלטיאנוס חודש תהליך העיור ובאזור אשקלון נוסדה עיר חדשה, דיוקלטיאנופוליס. גם כפר עותנאי הפך לעיר בשם מקסימיאנופוליס.
בשנת 303 מושל הפרובינקיה היה פלוויאנוס, אולי יוליוס פלוויאנוס, פריפקטוס ברומא בשנת 311/2. בשנת 304 המושל היה אורבאנוס, שכיהן עד שהוצא להורג בסוף שנת 307 או בשנת 308. במקומו מונה פירמיליאנוס, ששימש בתפקידו עד שנת 310, ואז הוצא גם הוא להורג. בשנת 310 נזכר מושל בשם סוורוס. הוא לא האריך בתפקידו ובמקומו נתמנה למפקח ולנטיניאנוס. בתקופת דיוקלטיאנוס נזכר גם פרוקוראטור בשם קלמנס. בין השנים 312–351 ידוע מעט מאוד על הסידורים המנהליים בפרובינקיה. ידוע רק שמו של מושל אחד, ארקסיוס, בשנת 350.
בשנת 351 התרחש בארץ ישראל מרד יהודי נגד גאלוס.
חלוקת הפרובינקיה במאה ה-4
סמוך לשנת 358 חולקה הפרובינקיה לשניים: חלקה הדרומי הפך לפרובינקיה נפרדת בשם "פלשתינה סלוטאריס" (Salutaris, בעברית: "נושעת", "ניצלת"), שבירתה הייתה ככל הנראה חלוצה (אֶלוּסָה). הגבול בין שתי הפרובינקיות, "פלשתינה" ו"פלשתינה סלוטאריס", עבר מדרום לרפיח על חוף הים התיכון, עד סביבות באר שבע, משם לים המלח בסביבות עין גדי, וממזרח לנהר הירדן לאורך נחל ארנון. פלשתינה סלוטאריס הקיפה את רוב החלקים שהופרדו קודם לכן מפרובינקיה ערביה ונראה כי שטחה היה גדול יותר משטחה של פלשתינה ומשטחה של ערביה. נראה כי חלוקה זו הייתה חלק ממגמה כללית באימפריה הרומית, אולם היהודים ראו בה, כפי הנראה, חלק ממזימה שנועדה לפצל את היישוב היהודי בין רשויות שונות.
בשנים 357–358 משל בפרובינקיה פלשתינה קְלֶמאטיוס. בשנים 359–360 משל היפאטיוס. בשנת 364 מפקח פלשתינה היה פגני בשם פריסקיאנוס. בשנת 390 לערך מפקח פלשתינה היה פגני בשם סיבוריוס. בשנים 392–393 המפקח היה הילאריוס, שפעל שלא כשורה והנשיא רבן גמליאל החמישי נאלץ להתלונן עליו והביא להדחתו. בשנת 395 המפקח היה הסיכיוס, שפעל כנגד הנשיא רבן גמליאל, ועל כך דן אותו הקיסר תאודוסיוס הראשון למיתה. מוצאם של מפקחים אלה היה מהמזרח - מפניקיה ומסוריה, והם היו משכילים ובנים למשפחות מיוחסות מאוד. בדרך כלל היו להם ולפקידיהם יחסים קרובים עם הנשיאים היהודים.
דמוגרפיה
בעקבות מרד בר כוכבא ותוצאותיו התחולל בארץ ישראל שינוי דמוגרפי נרחב. היישוב היהודי במחוז יהודה חרב באופן כמעט מוחלט, ורוב האוכלוסייה היהודית התמקמה בגליל, שם גם חודשו מוסדות ההנהגה היהודית: הנשיאות והסנהדרין. באמצע המאה ה-2 התכנסה באושא מעין "אספה מכוננת", בה נקבעו תקנות לשם תיקון המצב שנוצר עקב מרד בר כוכבא. נקבעו תקנות להגבלת פדיון שבויים, בלימת גלי הירידה מארץ ישראל והקלה בתפיסת קרקעות שבעליהן עזבו אותן (משום שנמכרו לעבדות או ברחו כפליטים), כדי שניתן יהיה לעבד אותן עד לשובם של בעליהן. ההקלות הללו התירו למעשה את קנייתן של קרקעות מופקעות, תמורת פיצוי מסוים לבעליהן. בשל האיום הרציני על יישובה היהודי של ארץ ישראל, קבעו חכמי אושא תקנות האוסרות מכירה או השכרה של קרקעות לנוכרים, כמו גם מכירת עבדים ובהמות גסות לנוכרים ואף ליהודים בחוץ לארץ, מאחר שאלו שימשו כוח עבודה חקלאי.
לאחר חורבן בית שני, התיישבו השומרונים בעיר החדשה ניאפוליס, שנוסדה על חורבות שכם. לאחר מרד בר כוכבא, גבר מאוד תהליך התפשטותם לאזורים נרחבים שמחוץ לשומרון, במיוחד בכיוון דרום, בין השאר באמאוס וסביבתה, ביפו, בלוד, ביבנה ובעזה. מאוחר יותר התפשטו גם לכיוון צפון: חיפה וסביבתה, עכו ובית שאן; וגם לעבר הירדן המזרחי.
במשך מאות שנים הפכו הנבטים מנוודים לתושבי קבע, אולם במאה ה-4 פלשו לארץ ישראל שבטי בדווים מצפון חצי האי ערב ומצפון חצי האי סיני. אלה הם שבטי הסרקנים, שעמדו בראש איגוד של שבטים ערביים, שכרת ברית עם האימפריה הרומית. הסרקנים הגיעו עד לפרובינקיה פיניקיה. בשנת 378 כרתה מלכתם, מַאוִיָה, ברית עם רומא, בתנאי שכל בני עמה יתנצרו.
יהדות
בעקבות מרד בר כוכבא הטיל הקיסר אדריאנוס מכלול פעולות עונשין שנקראו גזרות השמד במטרה לעקור את הדת היהודית מארץ ישראל, ולפרק את אחידותה של היהדות מבחינה תרבותית ולאומית, ובכך לשבור את מוקד ההתנגדות לשלטונה של רומא בארץ. הגזירות כללו שורה של צווים שאסרו קיומן של מצוות בארץ ישראל, ובהם איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, והם נאכפו במלוא חומרתם, בעונש מוות על העוברים עליהם. תקופה זו נקראה על ידי חכמי התלמוד בשם הקוד "שעת הסכנה". חוקרים מודרניים סבורים שיש להחשיב את הגלות של בית שני החל מתקופה זו, ולא מתקופת חורבן הבית השני, כפי שקבעו חוקרים נוצרים-פרוטסטנטים. כיוון שגם לאחרי חורבן בית שני, הייתה קהילה יהודית תוססת, פורייה ויצרנית בארץ ישראל, שאף הצליחה להקים מתוכה כוח צבאי רציני.
לאחר חורבן הבית ועד מרד בר כוכבא (הסתיים ב-136) ישבה הסנהדרין ביבנה. בעקבות המרד והגזרות שגזרו הרומאים בעקבותיו על יהודה, עברה הסנהדרין לגליל. היא ישבה בכפרים קטנים כמו אושא ושפרעם, כדי להרחיק ממנה את עינה של הקיסרות הרומאית. רבי יהודה הנשיא - נשיא הסנהדרין, שישב בבית שערים, העביר לעירו את הסנהדרין, וכאשר חלה ועבר לציפורי, עברה איתו לשם גם הסנהדרין. בימי רבי יהודה נשיאה, עברה הסנהדרין לטבריה למשך תקופה ארוכה.
תקופת נשיאותו של רבי יהודה הנשיא הייתה בעיקר בתקופת הקיסרים הסוורים. הוא זכה מהשלטונות להכרה רחבה במיוחד, שאף כללה את הזכות לדון דיני נפשות, שהרומאים לא נהגו להעניק אותה לתושבי הפרובינקיות שבשליטתם.
בתחילת המאה ה-5, בעקבות ההסתה של אבות הכנסייה נגד היהודים ובמיוחד נגד הנשיאים, בוטלה הנשיאות, וכך באה לקצה אוטונומיה יהודית שבראשה עמדה במשך מאות שנים שושלת אחת. ההפרדה בין הנשיאות לסנהדרין אפשרה את המשך קיומה של הסנהדרין גם לאחר מכן, וחלק מסמכויות הנשיאות עברו לידיה.
לצד חוקרים המצדדים בהמשך קיום הסנהדרין לאחר ימי מרד בר כוכבא, קיימים גם חוקרים הטוענים כי אין כל ראיה לקיומו של גוף מרכזי הקרוי "סנהדרין" לאחר המרד. י' לוין טוען: "השם 'סנהדרין' כמעט שאיננו מופיע בתיאורי תקופה זו. השימוש במונחים העשויים להעיד על קיומו של מוסד כזה הוא נדיר למדי, ואף מוגבל לסוף המאה הראשונה או לראשית השנייה.". לטענתו, לא נזכר במקורות גוף עליון דתי או שיפוטי, ומונחים, כגון ועד, בית הוועד, בית מדרש ועוד ביטויים דומים - מכוונים כולם להתכנסויות של בתי דין מקומיים, או להתכנסויות חכמים לשם לימוד.
נצרות
גזירות אדריאנוס אסרו בין היתר על המילה והעבירו שליטה בערים מההנהגה היהודית להנהגה נכרית, עם ירידת כוחה של ההנהגה היהודית והיהודית-נוצרית, עלתה כוחה של ההנהגה ההלניסטית, הלא יהודית גם בקהילות המשיחיות.
אחת ההשלכות של מרד בר כוכבא הייתה התדלדלות האוכלוסייה היהודית באזורים נרחבים בארץ ישראל. לחלק מהמקומות היגרו נכרים ובחלק מהמקומות קמו קהילות נוצרים ממוצא פגני. כל אלו החלישו את כוחם של היהודים נוצרים והעבירו את ההגמוניה לידי הנוצרים הבלתי נימולים.
פולחן הקיסר
אדריאנוס היה ראשון הקיסרים שקיבל כבוד אלים בעודו בחיים, והדבר בא לידי ביטוי בפרובינקית סוריה-פלשתינה, לאחר הקמתה. בימי הקיסר דיוקלטיאנוס, הוא ביקש לתת תוקף חוקי לשלטונו על ידי שימוש בדת וכך הוא יסד את שיטת הטטררכיה שבה הקיסר הוא אל, מבקרים שנועדו עמו נדרשו שלא להביט בו ולעיתים נישקו את שולי גלימתו. אמצעים אלה ואחרים שימשו ליצירת הילה של מסתורין ועוצמה.
אולם תיקוניו של דיוקלטיאנוס לא שרדו לאורך זמן, בזמנו של קונסטנטינוס ויורשיו החלה הנצרות עולה כדת המדינה החדשה והחליפה את כל הפולחנים הפגאניים ובכלל זה את פולחן הקיסר. הד לפולחן הקיסר והמנהג לעלות לדרגת אלים בני תמותה אפשר לראות בפולחן הקדושים של הנצרות קתולית.
טדאוש קנטור
טדאוש מריה קנטור (בפולנית: Tadeusz Maria Kantor, 6 באפריל 1915, ויילופולה סקשינסקיה – 8 בדצמבר 1990, קרקוב) היה במאי תיאטרון ואמן פולני, יוצר ומפיק מופעי הפנינג, צייר, מעצב תפאורה, אמן אסמבלאז', שחקן תיאטרון, סופר, מורה ותאורטיקן של האמנות.
היה דמות של "אמן טוטלי", נציג של אחד מסוגי האמנות הקונספטואלית. קנטור הושפע בגישתו האמנותית מן הקונסטרוקטיביזם ומן הדדאיזם, מהציור הבלתי-צורני ומהסוריאליזם. קנה לעצמו שם בבימויו ובהפקותיו המהפכניות בפולין ומחוצה לה. לימד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב; ייסד וניהל את תיאטרון קריקו 2 בקרקוב.
הנושאים שהופיעו תכופות ביצירתו "היו בעיקר הדיכוי החברתי, הפסולת התרבותית, חוסר האונים והטיפול בדרכים שונות בנוכחות המוות בכל מקום" (הייקה מונדר). הוא ראה בגישתו תגובה הולמת למה שעברה האנושות בימי שתי מלחמות העולם.
ביוגרפיה
טדאוש קנטור נולד ב-1915 בכפר קטן בשם ויילופולה סקשינסקיה, מדרום לרופשיץ ולסנדז'ישוב מלופולסקי, בגליציה, באותה תקופה חלק מאוסטרו-הונגריה. היה ילדם השני של מריאן לאון קנטור "מירסקי" (1942-1884), אז מורה בבית ספר יסודי, ולימים איש צבא, פובליציסט והיסטוריון, ושל הלנה קטז'ינה לבית ברגר, ממוצא ציפסרי גרמני. האם הייתה מיוחסת דרך אביה הגרמני למלחין והמנצח קשישטוף פנדרצקי. שני ההורים דבקו בדת הנוצרית הרומית-קתולית והילד נולד בפרסביטריום קתולי, שבה חיה אמו יחד עם אמה האלמנה, קטז'ינה, שהייתה אחות חורגת של הכומר הפרוך של היישוב, יוזף רדונייביץ'. אחרי שהתגייס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה האב לא חזר לבית המשפחה אם כי שמר על קשר עם אשתו ועם הילדים. טדאוש קנטור עבר בגיל 9 עם אמו ואחותו הגדולה לעיר טרנוב, בה למד בגימנסיה מספר 1 על שם קז'ימייז' ברודזינסקי וסיים שם את מבחני הבגרות. משנות נעוריו התעניין בתיאטרון ובאמנות והוקסם מהרומנטיזם ומהנאו-רומנטיזם הפולני, במיוחד מיצירותיו של סטניסלב ויספיאנסקי. בשנים 1933–1939 למד ציור ועיצוב במה באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב. בשנתיים האחרונות של לימודיו התמקד בקורסים לעיצוב תפאורות ועיצוב הבמה בכיתה של פרופ' קרל פריץ'. כמו כן היה תלמידו של הצייר והפסל זביגנייב פרונאשקי.
בימי הכיבוש הנאצי
באותן השנים התחיל טדאוש קנטור את הקריירה שלו בתיאטרון הנסיוני "גרופה קרקובסקה" (הקבוצה הקרקובאית) שהוא נמנה עם מייסדיה. בשנים 1942–1944 בימי הכיבוש הנאצי בפולין ייסד וניהל בקרקוב, בתנאי מחתרת, בדירות פרטיות, את התיאטרון העצמאי (Teatr Niezalezny). במסגרת זו ביים בסגנון אוונגרדי את ההצגות "אורפאוס" מאת ז'אן קוקטו, את הטרגדיה של יוליוש סלובצקי, "באלאדינה" (Balladyna) (1943), ואת המחזה "שובו של אודיסאוס" מאת ויספיאנסקי (1944). באותם המופעים כבר בלט עניין האמן ב"ארגון המרחב", כשנהג להשתמש בתפאורות הבנויות מחפצים נטושים "מדרגה נמוכה", שלא היה בהם תועלת, או ב"חפצים מוכנים" (ready made, כמו אצל מרסל דושאן). השתמש, למשל, למשל בגלגל עגלה מלוכלך, בקרשים או בכיסאות נטושים, וכן בחפצים שהוצמדו לגופות השחקנים כעין תותבות ושינו להם לגמרי את צורתם האנושית. הוא ארגן באותה תקופה את "קבוצת האמנים הצעירים" ואת תערוכתה הקיבוצית הראשונה בשנת 1943.
בשנים אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי גירוש הנאצים, בשנת 1945 ביים קנטור מחדש את ההצגה "חזרתו של אודיסאוס" בתיאטרון "סטארי" על שם הלנה מודז'ייבסקה בקרקוב, בשיתוף פעולה עם אנדז'יי פרונאשקו. ביים ועיצב את הבמה (בדרך כלל בסגנון מופשט) גם בתיאטרון האקדמי "רוטונדה" במופע הסוריאליסטי מאת יוזף צ'כוביץ', "השווה והלא שווה או המיסטריום אודות החשמלית". בשנים 1945–1948 המשיך להיות פעיל בארגון תערוכות של קבוצת האמנים הצעירים מקרקוב ועיצב תפאורות בתיאטראות שונים בקרקוב ובלודז', בין השאר -במחזות "סיד" מאת קורניי,"מותו של פאון" מאת יוזף צ'כוביץ', יואנה הקדושה" מאת שו (1956) ובתיאטרון העם בנובה חוטה - את "מידה כנגד מידה" מאת שקספיר (1956). הנהיג שינויים, ברוח האוונגרד, לרבות הרחבת במה מתפרצת לתוך הקהל, ושימוש בבובות-מנקינים לצדם של השחקנים בני אדם.
בשנת 1947 מלגה מטעם משרד התרבות והאמנות איפשרה לו לשהות במשך חצי שנה בפריז. תקופה זו הייתה משמעותית בחייו מפני שזימנה לו היכרות בלתי אמצעית עם הזרמים האמנותיים המודרניסטיים - כמו "האמנות הבלתי צורנית" הצרפתית (שנציגיה היו פוטרייה, וולס או מתייה)" ציור הפעולה" ("acting picture") של ג'קסון פולוק, "ציורי החומר" של אנטוני טאפייס, יצירותיהם של איב קליין, אלן קאפרו, יוזף בויס, השפעותיהם של הסוריאליסטים ושל מרסל דושאן, קבוצות כמו "גוטאי" היפנית או קבוצת "זירו" וכו'. . המסע לפריז עזר לו לגבש את גישתו האישית לציור. בשנת 1948 הקים קבוצת אמנים שנקראה "קבוצת קרקוב" (Grupa Krakowska) והשתתף בתערוכה הגדולה של האמנות המודרנית שהתקיימה בקרקוב. אולם כשהמשטר הקומוניסטי בפולין התחיל לקדם את הריאליזם הסוציאליסטי כאמנות הרשמית, לא הורשה קנטור להציג יותר את ציוריו למשך שש שנים.
מאוכזב מהתמסדות ההולכת וגוברת של האוונגרד, בשנת 1955 הקים קנטור יחד עם קבוצת אמנים חזותיים, את התיאטרון "קריקו 2" ("Cricot II") שנקרא לפי שם התיאטרון האוונגרדי של האמנים החזותיים "Cricot" שפעל בקרקוב בין שתי מלחמות העולם. הלהקה הופיעה בתיאטראות שונים בפולין ובחו"ל ונודעה במופעי ה"הפנינג" שלה. ההצגה הראשונה הייתה "הדיונון" מאת סטניסלב ויטקביץ' (ויטקאצי). זו הייתה גם הצגה ראשונה של יצירה של ויטקביץ' אחרי האיסור שבימי הסטליניזם הצרוף. ב-1957 ההצגה "קרקס" (Cyrk) לפי קז'ימייז' מיקולסקי, צייר וחבר בלהקת "קריקו 2", השתמש קנטור לראשונה ב"אמבלאז'ים" - אריזות - שכיסו את גופות השחקנים. הצגותיו לפי ויטקביץ', "הדיונון" (1956) ו"תרנגולת המים" (1969) נחשבו לאחד מהישגיו הטובים ביותר. בשנת 1972 המופע "תרנגולת המים" כמעט שלא זכה לאזכור בתקשורת הכתובה אבל הפך לאירוע המדובר ביותר של הפסטיבל אדינבורו באותה שנה.
בעזרת מלגת פורד נסע לניו יורק, בה גילה את המינימליזם, הפופ ארט של השנים 1965–1970 ואת אמנות ה"הפנינג". כתב את מנשר תיאטרון ההפנינג ועיצב שורה של "אריזות" ("האריזה הגדולה", Emballage Hołdu Pruskiego - "אריזה מחווה פרוסית", "Multipart") ומופעי הפנינג - כמו "שיעור האנטומיה לפי רמברנדט". יצר גם הפקות בהשראת סיפוריו של ברונו שולץ.
בין התמונות שצייר ניתן להזכיר את "אשה בדלת","דיוקן של טדאוש בז'וזובסקי", "כובסת". החזיק סטודיו לציור עד שנות השמונים. אז צייר סדרת תמונות בסימן פרידה, ביניהן: "Niosę obraz, na którym jestem namalowany jak niosę obraz”,•„Mam dość! Wychodzę z obrazu”, „Czyszczę obraz, na którym jestem namalowany”.
תקופה מסוימת נמשך ל"קונצפטואליזם וברוח זו יצר את "הכיסא הגדול" (Wielkie krzesło) שהוצג לראשונה בשנת 1970 בסימפוזיון בוורוצלב.
אווה רונה
קורות חייה
אווה רונה נולדה במשפחה יהודית כבתם של לאיוש רונה (רוט) (1869–1942), עיתונאי ועורך עיתון ושל גיזלה וירקמן (1871–1960). היא נולדה ברחוב דמבינסקי 50 ברובע 7 של בודפשט (50 Dembinszky utca). בין השנים 1925–1929 למדה במחלקה לאנגלית-צרפתית של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבלה את הדוקטורט (1929). משנת 1929 המתמחתה תחילה ללא שכר באותו מקום, ולאחר הפכה למרצה במכון האנגלי של האוניברסיטה. בשנת 1931 קיבל תעודת הוראה. משנת 1932 הייתה מרצה בפרו-סמינרים, ובשנת 1945 קיבלה הסמכה של מרצה פרטית באוניברסיטה (לא חלק מהסגל ומקביל למרצה בכירה) בפילולוגיה אנגלית בפקולטה ללמדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר. היא מונתה רשמית למרצה בכירה משנת 1946 ולפרופסור חבר ב-ELTE משנת 1952 ועד לפרישתהב-1967. תחום המחקר העיקרי שלה היה ההיסטוריה של יחסי הספרות ההונגרית-אנגלית. היא תיקנה והוסיפה נספח למילון האנגלי-הונגרי של ארתור באטיסיל יולנד (בודפשט, 1938) ותירגמה מספר יצירות מדעיות הונגריות לאנגלית, וכן את הרומן של הסופרת האנגלייה מרגרט דרייבל (Margaret Drabble) בשם "המפל" (בודפשט, 1977).
טדאוש קנטור
בשנים אחרי מלחמת העולם השנייה
יצירתו בתחום האמנות הפלסטית כמו זו התיאטרלית הושפעה על ידי ההתרחשויות ההיסטוריות בפולין. חוזרים בה נושאים כמו הילדות (בימי מלחמת העולם הראשונה), כפר הולדתו ויילופולה, המוות, הכוח והשרירותיות, האלימות וקיבוע הזיכרון. קנטור כתב גם את המנשר 70, שבו הגן על רעיון היצירה הכמעט בלתי אפשרית, נעדרת ערכים, מבוססת אך ורק על המעשה היצירתי.
אווה רונה
קורות חייה
בעלה היה שאנדור אלק, פקיד בנק, בנם של אלק שאנדור ושל אירמה רוט, לו נישאה ב-27 במאי 1938 בבודפשט.
טדאוש קנטור
שיא הקריירה בשנים 1990-1970
בשנות ה-1970 התחיל קנטור לפתח את מה שהוא כינה "תיאטרון של המוות" שבו התערבבו זכרונות אוטוביוגרפיים, חיים ומוות, כמעין סיאנס שבו קנטור עצמו הופיע כראש הטקס. בכורת הצגתו Umarła klasa,("הכיתה המתה") בשנת 1975 היה אחד הרגעים המכוננים של חייו כיוצר. היה זה סיפור על "החולף" ו"הקבוע". בהצגה זו שיחק קנטור עצמו תפקיד של מורה שעמד מול כתה של דמויות מתות לכאורה המעומתות עם בובות-מנקינים המייצגות את ה"עצמי" שלהן בצעירותן.
באותו עשור יצר קנטור בצרפת את ההצגות "הסנדלרים" מאת ויטקייביץ' (בימוי, סצנוגפריה, תלבושות) שהועלתה בשנת 1972 ב"תיאטרון 71" במאלאקוף על יד פריז, Les Mignons et les Guenons (Nadobnisie i koczkodany "דמויות עדינות וקופים שעירים") (1973) בפריז ונאנסי, "הכיתה המתה" (1975) הוצגה בפסטיבל העולמי לתיאטרון בנאנסי, "איה השלג דאשתקד?", "הפנינג" ( או "קריקוטאז'") של תיאטרון קריקו (Cricot) שהוצג ברומא בשנת 1979. הצגותיו משנות ה-1980 שיקפו חוויות אישיות מאוד של מחברם - "וייפולה-וייפולה" שהועלתה על במה בפירנצה ב-1980, "שיתפגרו האמנים" ("Niech zczezną artyści") (1985), '"לא אחזור לעולם"(1988). בחלקם, הופיע בעצמו על הבמה, כמו ב"כתה המתה". עם שחקנים צרפתים יצר גם כן, בפסטיבל אביניון, את המופע "או, לילה ענוג" (Ô douce nuit). הוא הוצג גם ב-1990 באקדמיה הנסיונית לתיאטרון של מישל קוקוסובסקי. לאחר מכן ניהל בטולוז ובקרקוב את החזרות למופע "היום יומולדת שלי".
בשנות ה-1990 יצירותיו נודעו גם בארצות הברית, הודות להצגתן ב"מועדון התיאטרון הניסיוני לה מאמה" של אלן סטוארט. מהן שאבו השראה יוצרי תרבות מקומיים כמו המשוררת ג'אנינה בראסקי מניו יורק.
קנטור היה נשוי פעמיים: בין השנים 1945–1961 לאווה יורקביץ', ממנה התגרש, והחל משנת 1961 לציירת מריה סטנגרה.
טדאוש קנטור נפטר בקרקוב בדצמבר 1990, באופן פתאומי, אחרי חזרה של ההצגה "היום היומולדת שלי". הוא הובא לקבורה בבית קברות רומי-קתולי בקרקוב בנוכחות קהל רב.
הנצחה
(Ośrodek Dokumentacji Twórczości Tadeusza Kantora „Cricoteka). הוא כולל מוזיאון, ארכיון, גלריה ומרכז מחקר, ב-12 בספטמבר 2014 עומד להיפתח בנוכחות נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי משכנה החדש של ה"קריקוטקה" ברחוב נדבישלנסקה ברובע פודגוז'ה בקרקוב, שנבנה החל משנת 2006 בתחנת כוח לשעבר. במתכונתה החדשה ה"קריקוטקה" תכלול גם שני מרחבי תערוכות, אולם תיאטרון ובית קולנוע. 2007-2008 - תערוכה בשם "A Theatre without Theatre (תיאטרון ללא תיאטרון) התקיימה בברצלונה ובליסבון
צ'ארלס דרנינג
צ'ארלס דרנינג (באנגלית: Charles Durning; 28 בפברואר 1923 – 24 בדצמבר 2012) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס טוני. היה מועמד לשני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס" ו"להיות או לא להיות".
ביוגרפיה
דרנינג נולד בכפר היילנד פולס שבניו יורק ללואיס וג'יימס דרנינג. גדל במשפחה רחבה לצד ארבעת אחיו.
התגייס לצבא ארצות הברית ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה. את שירותו הצבאי החל כלוחם ביחידת חיל הרגלים 386, לאחר מכן עבר להיות תומך לחימה בארמייה השלישית ושירת ביחידת נ"מ.
השתתף בפלישה לנורמנדי בשנת 1944 והיה מהחיילים הראשונים על חוף אומהה. הדעות לגבי שירותו הצבאי היו חלוקות, חלקן תיארו את דרנינג בתור לוחם מן המניין על החוף בעוד שאחרות טענו שהפעיל אש מרגמות ארטילרית.
בעת פעילותו בצרפת נפגע דרנינג בצורה קשה ממוקש-S גרמני ונאלץ לעבור טיפולים במספר בתי חולים באירופה, חזר לכשירות מלאה לאחר כחצי שנה ולקח חלק פעיל בקרב על הבליטה הקריטי שהתרחש על אדמת בלגיה. לאחר פציעתו השנייה בחזה נשלח דרנינג בחזרה לביתו והשתחרר בשנת 1946 בדרגת טוראי ראשון. על פציעותיו במהלך המלחמה קיבל דרנינג את עיטור כוכב הכסף ושלושה עיטורי לב הארגמן.
קריירת משחק
התגלה לראשונה בסרטיו של בריאן דה פלמה "מנהטן בכחול" שם כיכב לצידו של רוברט דה נירו ו"אחיות". פרץ בשנת 1973 בקומדיית הפשע הקלאסית "העוקץ" בדמותו של השוטר המושחת ויליאם סניידר. בהמשך שנות ה-70 שיחק בקומדיית העיתונות של בילי ויילדר "כותרת ראשית", במותחן האסונות של רוברט וייז "ההינדנבורג" בתור קפטן פרוס, קפטן ספינת הצפלין הגרמנית המפורסמת שנספתה בדרכה לארצות הברית, בקומדיה "להתחיל מחדש" ובגרסה הקולנועית המוצלחת לסדרת הבובות "חבובות" שם גילם את הנבל ד"ר הופר.
את הופעתו הטובה והמשכנעת ביותר באותו עשור עשה בדרמת הפשע של סידני לומט "אחר צהריים של פורענות". על תפקידו בתור קצין המשטרה יוג'ין מורטי המנהל את המשא ומתן עם שודד הבנק סוני וורטציק (אל פצ'ינו) קיבל דרנינג מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. היה מועמד לשני פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב על תפקידיו בהפקות הטלוויזיה "מלכת אבקת הכוכבים" ו"קפטנים ומלכים".
ב-1982 שיחק בדרמה המוזיקלית " בית הזונות הקטן הטוב ביותר בטקסס" והועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור מושל עיירה טקסנית קטנה המחליט לסגור את בית הנהנתנות הפרובוקטיבי. השתתף בנוסף בקומדיה של סידני פולאק "טוטסי" בתור לסלי ניקולס אביה האלמן של השחקנית ג'ולי (ג'סיקה לאנג) שמציע נישואים ל"דורותי מייקלס" (דסטין הופמן). בשנה שלאחר מכן הועמד לאותה הקטגוריה בטקס האוסקר וגם לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור הקולונל הנאצי ארהרדט בקומדיית המלחמה של מל ברוקס "להיות או לא להיות", את פרס האוסקר הפסיד הפעם לג'ק ניקולסון. ב-1985 הועמד לפרס אמי על תפקידו בעיבוד הטלוויזיוני למחזה של ארתור מילר "מותו של סוכן". ב-1987 שיחק בקומדיית הפשע של ג'ון ג. אבילדסן "שנה טובה חדשה".
זכה בפרס גלובוס הזהב ב-1990 על תפקידו במיני סדרה "הקנדים ממסצ'וסטס" ובפרס הטוני על הופעתו במחזה "חתולה על גג פח לוהט". התפרסם בתחילת שנות ה-90 בעיקר בתור ד"ר הלדרן אלדריג' בקומדיית המצבים "צל הערב", הועמד לשני פרסי האמי על תפקידו בסדרה. ב-1991 שיחק בסרט "חזרתו של אליוט נס". ב-1994 שיחק בסרטם של האחים כהן "הקפיצה הגדולה" בתור ווארינג האדסאקר מנהל החברה אשר קופץ מקומה 45 אל מותו. ב-1996 שיחק בפרודית המרגלים "המרגל מת מצחוק" את הבמאי ובקומדיה "יום בהיר אחד" בתור לו.
בשנת 2000 התפרסם בקומדיית הקאלט של האחים כהן "אחי, איפה אתה?" בדמותו של פאפי או'דניאל המושל המגושם של מדינת מיסיסיפי המתמודד לקדנציה נוספת ויעשה הכול כדי לזכות. כמו כן שיחק בקומדיה השחורה "סטייט פינת מיין" בתור ראש עריית עיירה קטנה שבורמונט ג'ורג' ביילי. שיחק ב-25 פרקים בסדרה " הצילו" בתור מייקל אביו של גיבור העלילה הכבאי המתוסבך טומי גאבין, קיבל על תפקידו מועמדות תשיעית במספר לפרס אמי.
חיים אישיים
לדרנינג היו שלושה ילדים מאשתו הראשונה קרול ושני ילדים חורגים מאשתו השנייה מרי אן אמליו. דרנינג נפטר ב-24 בדצמבר 2012, בביתו בניו יורק.
דפני
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
אלי לנקרי
אלי לנקרי (נולד ב-26 ביולי 1953) הוא ראש עיריית אילת.
ביוגרפיה
בין השנים 1997–2008 ניהל את חברת דיזנגוף (צים) אילת.
כיהן כסגן וממלא מקום ראש עיריית אילת מאיר יצחק הלוי משנת 2004. הוביל במהלך השנים את תחומי הכלכלה, התיירות, התעסוקה, החדשנות, עיר חכמה ועוד. בין השנים 2010–2013 שימש גם כיו"ר החברה הכלכלית לאילת.
לאחר פרישתו של יצחק הלוי כיהן כראש העיר בפועל. בבחירות המיוחדות לראשות עיריית אילת, שנערכו באוגוסט 2021, התמודד על ראשות העירייה. וניצח כשקיבל כ-44.7% מקולות הבוחרים, לעומת 41.2% שקיבל גבי קדוש.
בנוסף לתפקידו כראש עיריית אילת משמש כיו"ר תאגיד התיירות העירוני, יו"ר דירקטוריון המנהלת המשותפת של עיריית אילת ומועצה אזורית חבל אילות, וכיו"ר הוועדה הציבורית לשמירה על הפטור ממע"מ.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב והאוניברסיטה הפתוחה, בוגר לימודי ספנות ונמלים, סוכני אניות והכשרת דירקטורים באוניברסיטת חיפה.
חיים אישיים
לנקרי נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים.
גבעת הרדיו
גבעת הרדיו (באנגלית: Wireless Hill) היא גבעה תלולת מדרונות ובפסגתה רמה מישורית, התופסת את רוב הכף הצפוני בקצה הצפוני של האי התת-אנטארקטי מקווארי שבאוקיינוס הדרומי, בערך בחצי הדרך בין אוסטרליה לאנטארקטיקה. הנקודה הגבוהה ביותר שלה מתנשאת כ-100 מטר מעל גובה הים והיא מתחברת אל האי הראשי באמצעות לשון יבשה נמוכה וצרה, המוצפת מדי פעם בגלי הים בסערות עזות. תחנת האי מקווארי, שמפעילה התחנה האנטארקטית של אוסטרליה והיא המקום היחיד המיושב דרך קבע על האי, שוכנת בקצה הצפוני של לשון היבשה למרגלות גבעת הרדיו. הגבעה קרויה כך משום ששם הוצבה בראשית הדברים תחנת ממסר אלחוטית, כחלק מקשר הרדיו הראשון לאנטארקטיקה.
תחנת השידור בגבעת הרדיו
תחנת הרדיו, בראשותו של המטאורולוג ג'ורג' איינסוורת', הוקמה כחלק ממשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, במטרה לספק קשר רדיו בין הבסיס העיקרי של המשלחת באנטארקטיקה בכף דניסון, מפרץ קומונוולת', לבין הובארט, טסמניה. היא כללה צריף רדיו, חדר מנוע ואנטנות שידור, שהוקמו בראש הגבעה. הציוד במקום כלל משדר ניצוץ של 1.5 קילוואט מתוצרת חברת טלפונקן הגרמנית את הכוח לשידורי הרדיו סיפק גנרטור שהונע על ידי מנוע מתוצרת דה דיון-בוטון.
אנשי הטלגרף על האי מקווארי, ארתור סוייר וצ'ארלס סאנדל, השתמשו בקוד מורס בתדר גבוה. השידור הראשון של התחנה נעשה אל מקלט אחר על האי ב-17 בינואר 1912. התקשורת הראשונה בין האי לבין העולם החיצון התקיימה ב-13 בפברואר 1912, עם רדיו סידני ועם אוניות. לאחר מכן שלחה התחנה דיווחי מזג אוויר יומיים לוולינגטון (ניו זילנד). הקשר עם מפרץ קומונוולת' הוקם לבסוף באפריל 1913. ב-1913 נמסרה השליטה בתחנה לשירות המטאורולוגי של אוסטרליה, שהמשיך לתפעל אותה עד 1948, כשהמשלחות החקר הלאומית של אוסטרליה לאנטראקטיקה הסדירו נוכחות קבועה על האי.
Cozy Little Christmas
Cozy Little Christmas הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי. השיר יצא לאור ב-15 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קייטי פרי, גרג וולס ופראס והופק על ידי פרי, וולס ופראס גם כן. השיר הוא שיר חג המולד. שיר זה הוא שיר חג המולד השני של פרי, בעוד הראשון הוא "Every Day Is a Holiday", שיצא בשנת 2015.
קוצ'י (יפן)
היסטוריה
העיר החלה כמבצר קוצ'י ששימש בתור ביתם של מנהיגי מחוז טוסה, למעשה שמה של העיר לקוח משמו של המבצר.
העיר הוכרזה ב-1 באפריל 1889.
מלחמת העולם השנייה
קוצ'י נבחרה בתור מטרה להפצצות מן האוויר. ב-3 ביולי 1945 המריאו 129 מטוסים במטרה להפציץ את העיר. על העיר הוטלו 1,060 טונות של פצצות, 48 אחוזים מן השטחים הבנויים של העיר הושמדו כתוצאה מהפצצה זו.
השכלה
בעיר ממוקמות 2 אוניברסיטאות ו-4 מכללות.
אות זורו (סרט, 1940)
אות זורו (באנגלית: The Mark of Zorro) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1940 בבימויו של רובן ממוליאן משנת 1940, עם טיירון פאואר, לינדה דרנל ובזיל רת'בון בתפקידים הראשוניים.
התסריט מבוסס על הסיפור "קללת קפיסטרנו" של ג'ונסטון מקלי שפורסם בחמישה חלקים ב-1919.
הופעתו של זורו היא לרוב כשהוא עוטה כולו שחור: גלימה שחורה, מסכה שחורה (המכסה את חצי פרצופו העליון) וכובע רחב שוליים שחור. הנשק האהוב עליו הוא הסיף שלו שאיתו הוא חורט על גופם של אויביו את האות Z. הוא ידוע גם בתור וירטואוז עם שוט הצלפה.
התקופה היא - תחילת המאה ה-19 כשקליפורניה הייתה עדיין בשלטון ספרד.