cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חסימת וריד הרשתית המרכזי
טיפול
הטיפול כולל תרופות נוגדות VEGF כמו אווסטין (ללא קשר להתוויתו גם כנגד סרטן), Lucentis (לוסנטיס, רניביזומאב) ואפליברספט או שתל סטרואידי לזגוגית (Ozurdex, אוזורדקס) וטיפול פוטוקואגולציה בלייזר. יש CRVO ללא מצב איסכמי שהפרוגנוזה שלו טובה יותר מאשר מצב איסכמי.
מחקרים
מטרת מחקר GALILEO היה להעריך את היעילות ובטיחות של זריקות אפליברספט (אייליה) לטיפול בבצקת משנית לחסימת וריד רשתית מרכזית (CRVO). זהו מחקר אקראי בשלב 3 שכלל 177 חולים שטופלו ב-2 מ"ג זריקות אפליברספט לזגוגית או זריקות דמה כל 4 שבועות ל-20 שבועות. משבוע 24 הטיפול ניתן לפי הצורך וקבוצת הביקורת המשיכה לקבל זריקות דמה.
תוצאות: לאחר 52 שבועות נמצא שיפור בראייה של 15 אותיות ב-60.2% מהמטופלים שקיבלו אפליברספט בהשוואה ל-32.4% בקבוצת הביקורת. באופן משמעותי נמצא שיפור גבוה יותר במדד ראייה BCVA (שיפור ב-16.9 אותיות בקב' אפליברספט לעומת 3.8 אותיות בקב' ביקורת) וכן נמצאה ירידה בעובי הרשתית המרכזי (423.5 מ"מ לעומת 219.3 מ"מ בהתאמה ) תופעות הלוואי העיניות שנצפו בקבוצת אפליברספט היו קשורות להליך ההזרקה או למחלה עצמה בצקת מקולרית ( 33.7%), הגדלת לחץ תוך עיני (17.3%) וכאבי עיניים (14.4%).
מטרת מחקר COPERNICUS הייתה להעריך את זריקות אפליברספט (אייליה)
לחולים עם בצקת מקולרית משנית במחלת חסימת וריד הרשתית המרכזי. זהו מחקר רב מרכזי בו טופלו באופן אקראי 189 חולים ב-6 זריקות חודשיות של 2 מ"ג אפליברספט או בטיפול דמה. משבוע 24 ועד שבוע 52, כל החולים קיבלו 2 מ"ג אפליברספט לתוך הזגוגית לפי הצורך ועל פי קריטריונים לטיפול חוזר. תוצאות: בשבוע 24, 56.1% מהחולים שטופלו באפליברספט שיפרו את הראייה ב-15 אותיות מנקודת ההתחלה, לעומת 12.3% בקבוצת הביקורת.
בשבוע 52, 55.3% מהמטופלים שיפרו את הראייה ב-15 אותיות לעומת 30.1% בקבוצה השנייה שטופלה מאוחר יותר באפליברספט. בשבוע 52, החולים שיפרו ראייה בממוצע של 16.2 אותיות, לעומת שיפור רק ב-3.8 אותיות, בקבוצה שטופלה מאוחר יותר. תופעות לוואי הנפוצות ביותר עבור שתי הקבוצות היו דימום של הלחמית, כאבי עיניים, צמצם בחדות ראייה, והגברת הלחץ התוך עיני.
מנהרת הטמפלרים
מנהרת הטמפלרים היא מנהרה תת-קרקעית הנמצאת מתחת לרחובותיה של עכו העתיקה. המנהרה הובילה מארמון הטמפלרים שחרב ב-1291 ושקע בים במערב, עד לנמל עכו במזרח.
היסטוריה
המנהרה הוקמה לקראת סוף המאה ה-12 כנתיב תת-קרקעי אסטרטגי על ידי אנשי המסדר הטמפלרי אשר התמקמו בתקופה זו בעכו לאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין. אורך המנהרה כ-350 מטר והיא משתרעת מתחת לרוב הרובע הפיזאני ההיסטורי של העיר. המנהרה חצובה בחלקה התחתון בסלע הטבעי ובחלקה העליון היא בנויה כקמרון חבית ארוך עשוי אבן גזית.
מלמד
מְלַמֵּד (נהגה בהברה אשכנזית, במלעיל: "מְלַ֫מֵּד", לפעמים "רבי"; ביהדות תימן, "מורי") הוא המורה של התלמידים בחדר המסורתי, המכונים תינוקות של בית רבן. הוא מלמד את התלמידים את התפילות על ניגוניהן, לימודי קודש: פרשת השבוע, חמישה חומשי תורה ומשנה. הוא אף יוצא עימם לטיולים קצרים בחיק הטבע.
תחילת הלימודים בחדר אצל המלמד היא בגיל שלוש, בהתאם לכתוב:. ההמשך כבר נקבע לפי מסכת אבות:.
רבים מגדולי התורה היו מלמדי תינוקות, ביניהם האמורא רב שמואל בר שילת ועוד, וכן הבעל שם טוב לפני התגלותו.
ה'מלמד' בתלמוד
בתלמוד מובא מעשה המתאר את מעלתו של מלמד התינוקות האידיאלי: האמורא רב נקלע למקום שהייתה בו עצירת גשמים, גזר תענית אך היא לא הועילה. אולם כאשר שליח הציבור ירד לפני התיבה ואמר "משיב הרוח" - מיד נשבה רוח, אמר "מוריד הגשם" - ובא המטר. אמר לו: מאי מעשיך? אמר לו: מלמד תינוקות אני, ומלמד אני בני עניים כבני עשירים, וכל שלא יכול לשלם לי אינני נוטל ממנו מאומה. ויש לי מחילות של דגים, וכל מי שאינו לומד כהלכה - אני 'משחד' אותו בהן ומפייס אותו, עד שלומד כהלכה.
לאונרדו בוף
לאונרדו בוף (Genézio Darci Boff; נולד ב-14 בדצמבר 1938) הוא תאולוג, פילוסוף, הוגה דעות, לוחם לזכויות אדם ונזיר פרנציסקני ברזילאי.
ביוגרפיה
בוף סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בשנות ה-70. בוף השתתף בגיבוש הרעיונות הראשוניים של "התאולוגיה של השחרור", המתייחסת לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, להיות אמפתית כלפיהם, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם. בשנות ה-80 פרסומיו כנגד העושר והעוצמה שצברה הכנסייה יצרו סכסוך בינו לבין מרכז הכנסייה ברומא, והוא נידון על ידי הכנסייה לשתיקה כפויה (העונש החמור ביותר האפשרי למעט סילוק מן הכנסייה) והושעה מכל תפקידיו. בעקבות לחץ ציבורי העונש הוסר אחרי שנה. עם זאת, בוף המשיך להתבטא כנגד הכנסייה, ובשנות ה-90, לאחר איומים בענישה נוספת, הוא עזב את הכנסייה. בשנת 2001, על פעילתו למען העניים הוא זכה בפרס הקיום הנכון. כיום הוא חי בברזיל ומשמש פרופסור לתאולוגיה ואתיקה באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועודו פעיל בתחום זכויות האדם.
מאיה פרוכטמן
מאיה אגמון-פְרוּכְטְמן (נולדה ב-1944 בערך) היא בלשנית ומילונאית ישראלית, חוקרת השפה העברית, פרופסור חבר (בגמלאות) במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
למדה באוניברסיטת תל אביב. בשנת תשכ"ז-1967 סיימה בהצטיינות תואר בוגר בלשון עברית וספרות עברית. עבודת הדוקטור, שנעשתה במסגרת בית הספר למדעי היהדות בהדרכת פרופ' חיים רוזן והוגשה בשנת תשל"ט-1979 (אושרה בשנת 1980), הייתה בנושא: "קטגוריות מיידעות ומתחמות בעברית הישראלית".
תחומי העניין שלה כוללים תחביר מודרני ומקראי, דקדוק ושירה עבריים של ימי הביניים ומילונאות עברית. בנוסף לעבודתה המחקרית עוסקת בחיבורם של מילונים לשפה העברית. בין השנים 1987 ו-1998 ערכה את "בלשנות עברית", כתב עת בנושאי בלשנות בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
עסקה גם בספרות ילדים: ערכה את הספר "מחקרים בספרות ילדים", תרגמה את הספר "חרמשנית הכסף" של אלינור פרג'ן, כתבה את הספרים "מרב הולכת לגן", "משחקי ילדים", "סבתא מתנה וסבתא סכריה", "פגשתי חבר צב", ועיבדה לילדים קובצי סיפורים משל יהודה אלחריזי, ברכיה הנקדן ויוסף אבן זבארה.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של פרסומיה:
חמי בן נון
חמי בן נון (נולד ב-26 ביולי 1952) הוא חוקר רב-תחומי במשפט הישראלי, במדע המדינה ובמדעי הרוח, וראש המגמה ללימודי חברה ורוח בבית הספר ללימודים רב תחומיים במכון הטכנולוגי חולון. לשעבר, פרופסור חבר במרכז האקדמי שערי משפט. לשעבר, נשיא הפדרציה לבוררות ויו"ר ועדת ההיגוי הציבורית שלה.
ביוגרפיה
חמי בן נון נולד וגדל ביפו עד כיתה ח', התחיל ללמוד בכיתה ט' בבית הספר התיכון עירוני ז' ביפו, אבל אז עבר עם משפחתו לבת ים, שם למד בבית ספר תיכון "חשמונאים". בצה"ל שירת בנח"ל ובמילואים באגף תכנון. היה חבר קיבוץ שריד עד גיל שלושים, אז עבר לתל אביב.
ב-1981 הגה ראשון את רעיון ההכנה לבחינות פסיכומטריות והקים ביחד עם ארנן יקותיאלי את מכון "קידום". ניהל במשותף את המכון, הדריך בו, כתב חומרי לימוד עבור הקורסים ואף חלק מהספר הראשון של קידום שראה אור בשנת 1982. במשך השנים יצאו עוד מהדורות בהן השתתף בכתיבה.
הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ומתמטיקה מן האוניברסיטה העברית בירושלים (1977-1974) ובוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1984-1981). חבר לשכת עורכי הדין החל משנת 1986. בוגר תואר שני (1990) ושלישי (1998) בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת המאסטר: 'מרי אזרחי', והיא נכתבה בהדרכת פרופ' יוסף אגסי. נושא עבודת הדוקטור: 'אחריות אזרחית', והיא נכתבה בהדרכת פרופ' יוסף אגסי ופרופ' גדעון דורון.
בהרצאותיו ובכתביו הוא מציין חמישה מורים שהשפיעו רבות על מהלך חייו האקדמיים: פרופ' יוסף אגסי, פרופ' ישעיהו ליבוביץ, פרופ' משה כספי, פרופ' שלמה גיורא שוהם ופרופ' עמוס טברסקי. לכל אחד מארבעת הראשונים הקדיש ספר או שניים שכתב או ערך ולעמוס טברסקי הקדיש מאמר רחב היקף על הטיות קוגניטיביות.
מתגורר ביפו, גרוש ואב לארבעה ילדים. חבר בבונים החופשיים.
פעילות אקדמית
פרופ' חמי בן נון עומד בראש המגמה ללימודי חברה, רוח ומעורבות חברתית בבית הספר ללימודים רב תחומיים במכון הטכנולוגי חולון (HIT). היה פרופסור חבר במרכז האקדמי "שערי משפט" משנת 2013, ומרצה שם החל משנת 2001; יצא לגמלאות בשנת 2019. היה מרצה מן החוץ במכללת "כרמל" בחיפה, בה נבחר בשנת 2012 למרצה מצטיין. לימד כמרצה מן החוץ באוניברסיטאות ובמכללות: אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, המרכז הבינתחומי והמכללה למינהל.
שימש דירקטור בחברות ציבוריות, היה במשך שנים רבות עמית מחקר במכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי (ICT), היה חבר בוועדות של לשכת עורכי הדין, לשעבר חבר הוועדה הבוחנת (בחינות הלשכה), חבר בפורום המרצים לאתיקה מקצועית וחבר בפורום המרצים לסדר דין אזרחי.
מחקריו
סדרי דין
מחקרו של חמי בן נון נוגע בתחום הפרוצדורה האזרחית ובעיקר בסדר הדין האזרחי. הוא כתב על פשרה לפי סעיף 79א לחוק בתי המשפט, על משפט חוזר אזרחי ופלילי, על מעמדם של צדדים בהליך המשפטי, על בקשות למתן הוראות, על תובענות יצוגיות. כל אחד ממחקרים אלה הפך למאמר שהתפרסם בכתבי עת משפטיים. בפרט כתב שלוש מהדורות של ספרו הידוע והמצוטט "הערעור האזרחי", שהוא מחקר עב כרס העוסק בכל היבטיו של הערעור בדין האזרחי.
מדעי ההתנהגות, ניהול ומשפט
מחקרו של חמי בן נון משתרע על תחום קבלת ההחלטות בכלל ויישומו בתחום המשפט בפרט. הוא עוסק בטקטיקות ואסטרטגיות הכרעה של המשתתפים בהליך המשפטי; בפסיכולוגיה של קבלת ההחלטות; בהטיות הקוגניטיביות מבית מדרשם של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן (כתב מאמר רחב היקף הסוקר תחום זה לאורכו ולרוחבו בהתייחס בעיקר לשופטים). הוא חוקר זיכרון ותפיסה אצל בעלי דין; לאחרונה הוא חוקר את תחום חוכמת ההמונים במשפט וכן היבטים התנהגותיים בעבודת הדירקטוריון ובקבוצות אחרות. כתב מאמר שהתפרסם בספר המוקדש ליובל התשעים של יוסף אגסי, המאחד את מחקרו בתחום הציות לחוק עם מחקרו בתחום ההטיות הקוגניטיביות. המאמר מחבר שני שדות חקר הזרים זה לזה – סוגיית הציות לחוק במדינה הדמוקרטית (הבנת מהותם של המרי האזרחי והאחריות האזרחית) ופגמים בחשיבה (הבנת תפקידן של ההטיות הקוגניטיביות במסגרת קבלת החלטות). ההנחה הבסיסית של המאמר היא כי ממשלים משתמשים בטקטיקות שונות על מנת להצמית מחאה ולמנוע מאזרחים לממש את אחריותם האזרחית. לצד המאבק של הממשלים במחאות, במישורים הקלאסיים של האינדיבידום והקולקטיב, יש מישור שלישי שחשיבותו רבה והוא מישור הפגמים הקוגניטיביים אותו עשוי הממשל לאמץ במסגרת מלחמתו במחאה ובמוחים.
אתיקה מקצועית
מחקרו של חמי בן נון בתחום זה מקיף את כללי הדין המשמעתי וסוגיות של חיסיון וניגוד עניינים. עוד הוא דן בהתנהגותם של עורכי דין באולמות המשפט. המאמר, המבוסס על מחקר אמפירי, עוסק בהתנהגות עורכי דין באולמות המשפט וביחסם של השופטים להתנהגויות מכבידות של עורכי דין.
פילוסופיה ומשפט
מחקריו בתחום זה כוללים הבנת והנהרת מופעי אי הציות לחוק במדינה הדמוקרטית ובפרט ידועים מחקריו בשאלת המרי האזרחי (ספרו מרי אזרחי יצא בשפה העברית בשתי מהדורות ובשפה האנגלית נכתב ספר מקיף המציג גופים ואנשים מפרי חוק מטעמים אידאולוגיים) ובשאלת האחריות האזרחית (עבודת הדוקטור שלו); הוא עוסק גם בתופעת הסרבנות האידאולוגית והיבטיה בבתי המשפט ובבתי הדין הצבאיים בישראל וכתב מאמר רב היקף הדן בתופעה זו.
כתיבה בתחומי דת ומדינה, פילוסופיה של המדע, חינוך וקרימינולוגיה
כתיבתו בתחומים אלה הניבה כתיבת ספר על הגותם של הפרופסורים ליבוביץ ואגסי; עריכת ספר בן שני כרכים (והקדמה שכתב בו) העוסק בתורתו של פרופ' משה כספי (התבנות – הילד, המבוגר ותרבות מתחדשת מעולמות היצירה של תלמידיו וחבריו של משה כספי; עריכת ספר (והקדמה שכתב בו) העוסק בתורתו של פרופ' שלמה גיורא שוהם (בכור היצירה – יובל ליצירתו של שלמה גיורא שוהם); מאמר בנושא הפרדת דת ממדינה ("כשאת אומרת "הפרדת דת ומדינה" למה את מתכוונת? – 'הפרדת דת ומדינה' בהגותם של ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי") וכן מאמרים וספרים נוספים.
הערעור האזרחי
ספר אותו כתב חמי בן-נון ביחד עם טל חבקין, ראה אור במהדורה שלישית בשנת 2013 ומחזיק 1200 עמודים. הספר מתאר את מאפייניו של מוסד הערעור בישראל: תפקידיו, יתרונותיו וחשיבותו; דן באופייה של הזכות החוקתית לערער על פסק דין של בית משפט בערכאה ראשונה; עוסק בבקשת רשות לערער, בשלב הקדם-דיוני ובשלב הערעור גופו; מפרט את הליכי התקיפה האופקיים - ביטול, עיון מחדש, תיקון ו"משפט חוזר אזרחי"; בוחן את אמות-המידה לביקורת ערעורית; עוסק בערעורים בעניינים מנהליים; דן בהליך הדיון הנוסף. הערעור בהליכים מיוחדים: הוצאה לפועל, בית משפט לענייני משפחה, בית משפט לעניינים מנהליים ובתי דין מנהליים; ד"ר ערן טאוסיג כתב לספר זה פרק שדן בערעור בהליך התובענה הייצוגית על רקע מסגרת תאורטית כללית להליך זה. בספר גם השוואה לשיטות משפט דומות (בעיקר בארצות הברית ובבריטניה). הספר משמש את העוסקים בליטיגציה האזרחית ושופטים ורשמים רבים - ובפרט שופטי בית המשפט העליון - מרבים לצטט אותו בפסקי הדין שלהם.
מרי אזרחי
ספר העוסק במחאה למיניה בדגש על המרי האזרחי. לדעת בן נון האדם שמבצע מרי אזרחי חש שעקרונות היסוד של הדמוקרטיה מתערערים עקב חקיקה או מדיניות של השלטון ומחליט להפר את החוק כדי לסייע לדמוקרטיה להגן על עצמה ולהביא לשינוי החקיקה או המדיניות. הספר מתמקד בשאלה אם יש תנאים או נסיבות שבהם יש זכות למרי אזרחי – ואם יש כאלה, מהם. הספר מהווה מורה דרך המאפיין את דרכי המחאה במדינה הדמוקרטית ובפרט את המרי האזרחי. הספר רואה במרי האזרחי כלי פרשני המותח את גבולות הדמוקרטיה ומבהירם. בן נון מבקש כי המחאה החברתית, על אף אי חוקיותה, תתנהל ללא שפיכות דמים אך בעקביות בנחישות ובעוצמה. יש בספר התייחסות למנהיגי המחאה ותכליתו להשיב את המדינה הדמוקרטית לידי בעליה החוקיים - העם. הספר עוסק גם באיומים על המחאה ובדרכים להתמודד עמם. ישעיהו ליבוביץ כתב פתח דבר למהדורה הראשונה של הספר שראתה אור בשנת 1992. הספר ראה אור במהדורה שנייה מעודכנת ומורחבת בהוצאת רסלינג בשנת 2014. פתח הדבר של ליבוביץ הוסף למהדורה זו. ספר מקביל, רחב בהרבה וכולל שער העוסק בקבוצות וביחידים שביצעו הפרות חוק "אידאולוגיות" בישראל בשם "Civil Disobedience - The Israeli Experience" יצא לאור בהוצאת Paragon House האמריקאית בפברואר 2015.
מגבלות השכל
ספר המבוסס על סדרה של שיחות שהתקיימו באוניברסיטת תל אביב בשנת 1993 שאותן הנחה בן נון. הספר מוקדש לזכרו של ישעיהו ליבוביץ שנפטר טרם צאתו של הספר לאור. המבוא שהקדים בן נון לספר מציג את הגותם של ליבוביץ ואגסי בסוגיית הרציונליות. מיכאל ששר שפרסם כמה ספרים על ישעיהו ליבוביץ כתב בספרו, שסקר את כלל הספרים שנכתבו על ישעיהו ליבוביץ כי "מגבלות השכל" הוא החשוב בספרים שנסקרו כי הוא מצייר תמונה נאמנה על הגותו של ליבוביץ בניגוד גמור לרוב הספרים שנסקרו המסלפים את עיקרי תורתו של ליבוביץ מתוך בורות או מתוך רשעות (שם, עמ' 233 ואילך). ששר רואה בבן נון "תלמיד מובהק של ליבוביץ" (עמ' 235). במקביל יצא באותה עת ספר נוסף בעריכתו המהווה אף הוא דיאלוג שהתקיים ברדיו (האוניברסיטה המשודרת) בין הפרופסורים ליבוביץ ואגסי: הספר "שיחות על הפילוסופיה של המדע" המהווה ביטויו של דיאלוג מפרה ונוקב בין השניים בשאלות יסוד בפילוסופיה, במדע ובפילוסופיה של המדע, יצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
הטיות קוגניטיביות והחלטות שיפוטיות
המאמר מראה כיצד שופטים, האמורים להיות מומחים במשפט, לוקים בהטיות קוגניטיביות. השופט נדרש לשיפוט מהיר ומכיוון שלא עומד בידו זמן מספיק כדי לעבד את המידע הרב, הוא משתמש ב"כללי אצבע" המובילים להטיות קוגניטיביות. המאמר מציג את ההטיות הקלאסיות, רובן פרי מחקריהם של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, ולצידן העלה בן נון דוגמאות אפשריות להטיות שיפוטיות. במאמר הראה בן-נון כיצד ניתן לצמצם את ההטיות על ידי מודעות עצמית, סיפוק אמצעי התבוננות, הכרת ההטיות השונות והמחקרים שנעשו עליהן, ביאור כללי ההסתברות והסטטיסטיקה והכרתם וכן הכרת המקורות לטעויות בשיקול הדעת.
ייקוב הדין את הפשרה?
המאמר בוחן את סעיף 79א לחוק בתי המשפט – אחת משבע דרכי פשרה הקיימות במשפט הישראלי. הוא בודק את משמעות המונח 'פשרה', את הליך הפשרה, גבולותיה, כדאיותה, סיכוניה ותנאיה. דן ביחסי עורך-דין ולקוח בזיקה לפשרה, ובהרחבה, בפרקטיקת הערעור – על מה ניתן לערער במסגרת פסק דין שניתן על בסיס סעיף 79א דנן ומהם סיכויי הערעור עליו. המאמר מדגיש שלושה היבטים: מהותה של פשרה ספציפית זו כהסכמה משולשת שבין הצדדים ובית המשפט, עיתוי השימוש בהסכמה זו והיחס שבין ציפיות הצדדים לבין עילות הערעור על פסק דין שניתן לפי סעיף 79א.
משפט חוזר פלילי ואזרחי
המאמר סוקר את המשפט החוזר בדין הפלילי ובוחן את הסיבות לקיומו של משפט חוזר. הוא דן במקביל במשפט החוזר האזרחי, בסמכויות בית המשפט לבצעו ובוחן את הנסיבות האפשריות לכך שבית המשפט יאפשר את ההליך המשפטי מחדש (אפילו שנים לאחר מכן בניגוד לכללי ההתיישנות או כללי מעשה בית דין), כגון בעקבות תרמית או בעקבות התגלותן של ראיות שאילו עמדו קודם לכן בפני בית המשפט היה הוא מגיע לתוצאה שונה מזו שנתקבלה בפועל או גם בעקבות פגיעה יוצאת דופן בזכויות בעל הדין.
סרבנות 'אידאולוגית' בראי בתי המשפט
המאמר דן בהפרות חוק שנעשות על ידי אזרחים שמקבלים את החוק מבחינה עקרונית, אבל סבורים הוא פוגע במצפונם או מגבה מדיניות פסולה. בעוד שדעת הקהל חלוקה בדעותיה לגבי תופעת הסרבנות, הרי שבית המשפט אינו מתייחס לכוונת המבצע, כי אם לעצם ההפרה. המאמר עוסק בתופעת הסרבנות בבתי המשפט האזרחיים והצבאיים בישראל. לדעת מחבר המאמר קיימת נטייה של בתי המשפט לשמש כ"מחנך" בסוגיות פוליטיות, אבל זה אינו מתפקידם (לדידו של בן נון תפקיד בתי המשפט להכריע בדין ולא לעסוק בחינוך). המחבר סבור כי לעיתים ישנה תועלת מסוימת בהפרת חוק מטעמים אידאולוגיים, שכן הדבר נובע מפעילותם של אזרחים אחראים אוהדי הדמוקרטיה ויש לדון בכך במישור הפוליטי ולא במישור המשפטי. המאמר עוסק בין היתר בפרשת זונשיין, במכתב השמיניסטים, בפרשת השמיניסטים, בפרשת יונתן בן ארצי, בפרשת ליאורה מילוא וכן בהפרות חוק במהלך פינוי יישובים ובמסגרת תוכנית ההתנתקות.
'הפרדת דת ומדינה' בהגותם של ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי
ישעיהו ליבוביץ ויוסף אגסי סברו שיש להפריד את הדת מהמדינה – כל אחד מטעמיו שלו. לייבוביץ סבר כי מצב שבו הממסד הדתי כפוף לממסד החילוני מביא להשחתת הדת ומונע חינוך דתי והשפעה דתית על הציבור. לדעתו דווקא ההפרדה תביא למהפכה רעיונית שתשפיע על המדינה והחברה ותגביר את הישרדותו של העם היהודי. אגסי סבר שההפרדה חיונית לבניית מדינת לאום וכי היא תנאי לחיים תקינים ושוויוניים של חברה מודרנית ומתקדמת.
קישורים חיצוניים
הרצאות ומאמרים של חמי בן נון:
יקנה אפרוטרופית
יקנה אפרוטרופית (שם מדעי: Actophilornis) הוא סוג של עופות מים ממשפחת היקניים החיים באפריקה שמדרום לסהרה ובמדגסקר. בסוג זה 2 מינים.
היקאנות הן עופות קטנים באורך 20–30 ס"מ ובעלי גוף חום, ראש שחור ועורף לבן והמקור והמצח בצבע תכלת. הן חיות בין צמחייה מימית ובביצות ומחפשות חרקים ויצורים קטנים למאכל, לעיתים תוך הפיכה של העלים וחיפוש תחתם. למרות קרבתן למים הן לא יודעות לשחות.
פאוו צ'וינינג דורג'י
פאוו צ'וינינג דורג'י (באנגלית: Pawo Choyning Dorji; בדזונגקה: དཔའ་བོ་ཆོས་དབྱིངས་རྡོ་རྗི། ; נולד ב-23 ביוני 1983) הוא יוצר קולנוע וצלם בהוטני יליד הודו. סרט הבכורה שלו כבמאי "לונאנה: יש יאק בכיתה" (2019) היה מועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-94.
ראשית חייו והשכלתו
דורג'י, בנו של דיפלומט, נולד בדרג'ילינג, הודו. הוא למד בבית הספר הבינלאומי Kodaikanal במהלך מגוריו בהודו ובתיכון Yangchenphug בשובו לבהוטן. הוא סיים תואר בממשל וביחסים בינלאומיים באוניברסיטת לורנס בארצות הברית ב-2006. לאחר מכן השלים הסמכה בפילוסופיה בודהיסטית במכון הבודהיסטי Sarah בשנת 2009.
קריירה
בשנת 2006 פגש דורג'י את המאסטר הבודהיסטי והקולנוען קיינטסה נורבו וגילה בעבודה לצדו את העשייה הקולנועית, תחילה כעוזר במאי ב-Vara: A Blessing ב-2013 ולאחר מכן כמפיק של Hema Hema ב-2016.
חיים אישיים
דורג'י נישא בשנת 2009 לשחקנית והמפיקה הטייוואנית פאניון "סטפני" לאי, בתו של המחזאי סטן לאי. לזוג בת ובן. המשפחה חולקת את זמנה בין טייוואן, בהוטן והודו.
ארנסט רייר
ארנסט רייר (בצרפתית: Ernest Reyer; השם שאימץ לו לואי אטיין ארנסט רה; 1 בדצמבר 1823 – 15 בינואר 1909) היה מלחין אופרה ומבקר מוזיקה צרפתי.
קורות חייו
ארנסט רייר נולד במרסיי. אביו, שהיה נוטריון, לא התלהב מן הרעיון, שבנו יבחר בקריירה מוזיקלית, אך לא רצה לחסום בפניו את הדרך להגשמת שאיפותיו והתיר לו ללמוד בקונסרבטואר של פריז מגיל שש עד שש-עשרה. בשנת 1839, כשמלאו לו 16, נסע לצפון אפריקה לעבוד אצל קרוב משפחה, שהיה רואה חשבון ראשי במשרד האוצר של אלג'יריה. המשרה לא התאימה לרייר, שנטה להתייחס לעבודתו כלאחר יד ולא היה ממושמע. מתוך מסמכים מנהליים עולה, שרייר כתב מאמרים וסיפורי נעורים רבים וחיבר קטעי מחול מקוריים. כמה מיצירותיו המוקדמות זכו לפרסום מקומי ולביקורות חיוביות בעיתונות האלג'ירית. בין יצירות אלה הייתה מיסה, שבוצעה בקתדרלה לכבוד ביקורו של הדוכס מאומל ב-1847.
רייר שב לפריז בעת מאורעות 1848. במהלך תקופה זו התוודע אל אנשי הבוהמה הפריזאית, בהם גוסטב פלובר ותאופיל גוטייה. דודתו, לואיז פאראנק, פרופסור לפסנתר בקונסרבטואר של פריז ומלחינה מוכשרת, הנחתה את לימודי המוזיקה של רייר. בשנת 1850 חיבר אודה סימפונית, שכללה קטעי מקהלה לטקסטים מאת גוטייה ובוצעה בתיאטרון האיטלקי. כעבור ארבע שנים, ב-1854, חיבר אופרה במערכה אחת, "אדון וולפרם", ללברית של ז'וזף מרי. הקטור ברליוז, מורה ומלחין, שמע את היצירה באופרה קומיק והתרשם מכישרונו של רייר. הוא אמר, שלמוזיקה של המלחין ממרסיי "אין דבר וחצי דבר עם הגישה המעושה והרעועה משהו למוזיקה הרווחת בפריז [...]. המלודיות שלו טבעיות [...]. במוזיקה שלו יש לב ויש בה דמיון."
בשנת 1858 חיבר בלט בשם "סאקונטאלה", שוב על פי סיפור מאת תאופיל גוטייה. הבלט הוצג עשרים וארבע פעמים עד 1860.
בשנת 1861 חיבר רייר אופרה קומיק בשלוש מערכות ושש תמונות, "הפסל", שעלילתה נכתבה בהשראת אלף לילה ולילה, ללברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה. הצגת הבכורה הייתה ב"תיאטר ליריק" בפריז ב-11 באפריל 1861. תוך פחות משנתיים הגיעה "הפסל" לשישים הצגות, הישג נכבד לתקופה.
יצירתו של רייר זכתה להכרה כלל-עולמית בשנת 1862 והמלחין ממרסיי היה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי. בה בשנה חיבר את "ארוסטראט" |(Érostrate), אופרה בשתי מערכות. האופרה הוצגה באוגוסט 1862 בבאדן-באדן בחסות אישים רמי מעלה באירופה וזיכתה אותו בתואר "הנשר האדום" ממלכת פרוסיה.
לאחר זאת, מכל מקום, החלו המוניטין שלו לדעוך בהדרגה. האופרה "ארוסטראט", אותה אופרה שזיכתה אותו בכבוד ויקר, נכשלה לחלוטין בפריז. היא עלתה על הבמה שלוש פעמים בסך הכל ללא סיכוי להגיע להפקה באופרה של פריז.
המוכרת ביותר מבין חמש האופרות שלו היא "זיגורד" (1884); היא הייתה פופולרית מאוד בצרפת בהפקתה הראשונית שם (ביצוע הבכורה שלו היה בבריסל בתיאטר דה לה מונה בינואר 1884), ומדי פעם (אם כי לעיתים רחוקות) משיבים אותה לחיים. האופרה מבוססת על האגדות הסקנדינביות של "סאגת אדה פולסונגה" (שירת הניבלונגים), אותו מקור שממנו לקח ריכרד וגנר את הלברית למחזור הטבעת שלו. עם זאת, אין כל דמיון בין המוזיקה של "זיגורד" לזו שכתב וגנר. רייר אומנם העריץ את וגנר, אך ביצירתו הושפע יותר ממדריכו הרוחני, הקטור ברליוז. האזנה ל"זיגורד" מעלה בזיכרון את הטרויאנים או בנוונוטו צ'ליני, משום שהמוזיקה חדורה באותו הלך רוח הרואי המאפיין את יצירותיו של ברליוז.
האופרה האחרונה של רייר הייתה שלמבו (1890), המבוססת על הרומן של גוסטב פלובר. האופרה זכתה ל-46 הצגות בין מאי לדצמבר 1892. היצירה חוברה שנים אחדות קודם לכן אבל נתקלה בהתנגדות ראשונית מצד חברי הנהלה, כמוה כ"זיגורד". היא הוצגה לראשונה ב"תיאטר דה לה מונה" בבריסל ב-1890 וב"תיאטרון האמנויות" ברואן.
יצירותיו של רייר כוללות גם אודה סימפונית בשם "לה סלאם" לסופרן, טנור, בריטון, מקהלה ותזמורת ובלט בשם "סקונטאלה" (שהוא גם שמן של אוברטורה מפורסמת מאת קרל גולדמארק ואופרה מאת פרנקו אלפאנו.
רייר מת בלה לאבאנדו שבדרום צרפת, כ-60 קילומטרים מזרחית למרסיי.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה, שפרצה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, מצאה את היישוב היהודי בארץ ישראל מותש לאחר שלוש שנות מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט וחודשי המאבק נגד מדיניות הספר הלבן. בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה היישוב נתון לשלטונה של בריטניה ומצא עצמו במחנה בעלות הברית. לא הייתה זו עובדה אובייקטיבית גרידא, אדרבה, היישוב תמך בכל נפשו ומאודו במחנה בעלות הברית וראה בגרמניה הנאצית את אויב האנושות - וראשית לכל, אויב של העם היהודי. לא היה כל מקום להיסוסים, ובפרוץ המלחמה הכריז דוד בן-גוריון "עלינו לעזור לאנגליה במלחמתה כאילו לא היה ספר לבן ולעמוד כנגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה". הזדהות זו במקביל לידיעות שהגיעו על השואה באירופה הובילה להתגייסות היישוב לטובת בעלות הברית ולגיוס התנדבותי נרחב לצבא הבריטי.
במהלך המלחמה זכה היישוב לפיתוח תעשייתי וכלכלי ניכר עקב המאמץ המלחמתי, דבר שסייע לשיפור מצבו הכלכלי.
בשירות הצבא הבריטי
היישוב ראה עצמו כבן ברית אקטיבי של בריטניה ובמהלך המלחמה התנדבו 38,000 מבני היישוב לשרת בצבא הבריטי, מספר עצום ביחס ליישוב שמנה באותה עת כ-431,000 איש.
יחסה של הנהגת היישוב לשירות בצבא הבריטי בא לידי ביטוי בדברים שנאמרו, עם פרוץ מלחמת העולם, על ידי הנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה הנציגות הרשמית של יהודי ארץ ישראל:
ההתנדבות וההסתייגות
וכך, מיד עם פרוץ המלחמה, בסוף שנת 1939, המוסדות הלאומיים של היישוב היהודי הכריזו על מפקד שיביע את נכונות היישוב להתגייס למלחמה באויב הגרמני. 140,000 צעירים התייצבו במפקד והיו מוכנים להצטרף מיד לצבא הבריטי ולהילחם בשורותיו - תחת דגל עברי. היה זה משה שרת (אז - משה שרתוק), ראש המחלקה המדינית בסוכנות היהודית, שיזם את התוכנית לגיוס המוני לצבא הבריטי.
כבר בספטמבר 1940 התגייסו ראשוני המפקדים בארגון "ההגנה" לקורס קצינים וסמלים, שנערך בסרפנד (צריפין). הקורס השני החל ב-8 בדצמבר וסיים ב-10 בפברואר 1941. רק בקיץ 1941 הסתיימו הספקות, הצבא הגרמני תקף את ברית המועצות והיה במדבר המערבי בדרכו לכיבוש תעלת סואץ - עורק החיים של האימפריה הבריטית. בארץ ישראל התעוררה מחדש התביעה להתגייס, בצורה המונית, לצבא הבריטי. וכך הכריזו המוסדות הלאומיים על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30 ונקטו אמצעים נגד המשתמטים ממילוי הצו. היו היסוסים בקרב חייבי הגיוס, בין השאר, בקרב הציבור הדתי, שבדרך כלל נרתע מצבאיות והכיר את הבעיות הכרוכות בשירות בצבא זר.
המרות הלאומית על המתגייסים נשמרה באמצעות עסקני היישוב שהתגייסו לצבא. הם גויסו אמנם על מנת לתת דוגמה לציבור, אך בהמשך נעשה בהם שימוש לשמירת המרות היישובית על החיילים במסגרת הצבא. במיוחד השיטה פעלה אצל הבריגדה היהודית: היו שתי היררכיות" ה"צבאית" מהמטה ליחידות וה"אזרחית" שהעבירה הנחיות מהמוסדות הלאומיים דרך "ועד הבריגדה". ההנחיות היו בעיקר בתחום: ההכשרה, החינוך והעלייה לשארית הפליטה.
תחילת הגיוס
הראשונים שהתגייסו לצבא הבריטי היו 12 חיילים, אשר כבר ב-7 בספטמבר 1939 - שבוע ימים לאחר פרוץ המלחמה - התגייסו להפעלת סוללת תותחים אנטי-אווירית במפרץ חיפה, להגנה על בתי הזיקוק ועל נמל חיפה - הנמל עמוק המים היחיד בארץ ישראל. הבריטים ניסו לגייס יהודים וערבים לפלוגות מיוחדות ולנטרל בכך את החסרונות שראו בגיוס יחידות עבריות הומוגניות, אך ללא הצלחה רבה.
הבריטים היו מעוניינים בבעלי מקצוע. וכך גויסו רבים ליחידות הנדסה, הובלה, תחזוקה ורפואה. אשר למניעים לגיוס, היו שטענו כי ברוב המקרים המניעים היו כלכליים גרידא. בארץ ישראל שררה אבטלה נרחבת, והגיוס לצבא נראה פתרון הולם לרבים, בייחוד כאשר התנהל בעורף החזית: במזרח התיכון ככלל ובארץ ישראל בפרט - למקצועות אזרחיים נבחרים. עם זאת היה גם אלמנט של רצון לקחת חלק בלחימה נגד האויב הנאצי. בייחוד אצל העולים שהגיעו בעשור האחרון ממרכז אירופה ועמדו על משמעות המשטר הנאצי. רשמית הוצגו שתי סיבות: נקמה בגרמנים והכנה של גרעין לצבא העברי, לעת הצורך.
יחידות היישוב בצבא הבריטי
יחידות היישוב בצבא הבריטי כללו:
ההווי הציבורי
חלק ניכר מהמתנדבים היהודים שהו בזמן המלחמה במצרים. לרוב, חיילים אלה שירתו בבסיסים עורפיים ויכלו לצאת בסוף יום העבודה ובסופי שבוע לערי מצרים. המקומות הפופולריים היו היכן שהיו קהילות יהודיות בקהיר, באלכסנדריה ובאסמאעיליה. יותר מאוחר, עם כיבוש צפון אפריקה, היו גם בטריפולי ובבנגזי שבלוב, ובתחילת המלחמה היו גם בביירות שבלבנון. במקומות אלה הוקמו על ידי הקהילות היהודיות המקומיות בשיתוף עם הוועד למען החייל מועדונים, אליהם הגיעו צעירים וצעירות יהודים מקומיים. היכרויות אלה הביאו לעידוד העלייה לארץ מיוצאי הארצות האלה.
תנועת ההעפלה
בתקופה הראשונה של מלחמת העולם השנייה, מפרוץ המלחמה ועד פברואר 1940 לא חדלה תנועת המעפילים דרך הים לארץ ישראל. במשך תקופה זו הגיעו לארץ ארבע ספינות מעפילים. בנובמבר 1940 הגיעו לארץ שלוש ספינות מעפילים והבריטים החליטו לגרש את המעפילים למאוריציוס שבאוקיינוס ההודי. תוך כדי כך אירע אסון ספינת הגירוש פאטריה, שאמורה הייתה להוביל את המגורשים למאוריציוס. "ההגנה" החליטה לבצע חבלה קלה בספינה, כדי למנוע את הגירוש. מטען חומר הנפץ שהוצמד לקרקעית הספינה, אשר אמור היה לגרום לפגיעה קלה בה, היה גדול מדי לגבי הספינה, שהייתה ישנה ורעועה, וגרם לטביעתה ב־25 בנובמבר 1940 על למעלה מ־200 המעפילים ו־50 החיילים הבריטיים שהיו עליה.
אסון ימי כבד יותר הקשור בהעפלה אירע ב-24 בפברואר 1942, כאשר ספינת המעפילים הרעועה סטרומה, שעל סיפונה 769 מעפילים פליטי שואה מרומניה טבעה בים השחור, לאחר שהבריטים סירבו במשך חודשים להתיר עליית המעפילים שעליה לארץ, עד שהטורקים גירשו אותה לגורלה לים השחור והיא הוטבעה בו. מכל 769 המעפילים שרד רק בן אדם אחד. הסברה שתקבלה כעבור שנים היא כי הספינה הוטבעה על ידי צוללת סובייטית.
העזרה לברית המועצות
בשנות המלחמה הראשונות שררה ביישוב תחושת אכזבה מכך שברית המועצות לא הצטרפה למלחמה לצד בעלות הברית. פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 גרמה לתחושת הקלה ביישוב. נוסדה ליגה V לתמיכה בברית המועצות ולסיוע לה. בכספי תרומות נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם והוסעו בדרך היבשה לאיראן שם נמסרו ב־28 באפריל 1943 לידי אנשי השגרירות הרוסית שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבול איראן - ברית המועצות.
הלחימה בארץ ישראל
עם התקרב הסכנה לארץ ישראל מצפון, מצד סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי ומדרום, מצד כוחות קורפוס אפריקה של הגנרל רומל שנעו בצפון אפריקה מזרחה לכיוון תעלת סואץ וארץ ישראל, הגיעו הבריטים לידי מסקנה כי הגורם היחיד עליו יכולים הם לסמוך בשעת חירום זו הוא היישוב היהודי בארץ ישראל. החלה תקופת השיתוף בין הבריטים לבין הנהגת היישוב וארגון ההגנה והוקם הפלמ"ח באימון ובנשק בריטי, ככוח גרילה שיילחם בעורף האויב הגרמני אם הארץ תיכבש.
הלחימה בסוריה
ב-18 במאי 1941, בתקופת השיתוף של ההגנה עם השלטון הבריטי, יצאו 23 חברי ההגנה, בפיקודו של רב-סרן בריטי לשליחות חבלה בטריפולי שבלבנון. עקבותיהם אבדו ללא שוב.
ביוני 1941 יצאו הכוחות הבריטיים למערכה בסוריה ובלבנון לשם כיבוש שתי הארצות מידי שלטון וישי. לכוחותיהם נתלוו אנשי פלמ"ח כסיירים ומורי דרך. בקרב זה איבד משה דיין את עינו.
התקפות של איטליה
איטליה, שהכריזה ב-1940 מלחמה על בריטניה לצדה של גרמניה, תקפה את ארץ ישראל מן האוויר. חיפה הופצצה 4 פעמים במהלך 1940 ובהתקפות נהרגו עשרות אנשים. ב-9 בספטמבר הופצצה תל אביב. בהתקפה נהרגו 112 איש, רבים נפצעו ונגרם הרס רב.
כן היה ניסיון של צוללת איטלקית לפגוע בנמל חיפה, אך הצוללת הוטבעה במימי המפרץ. לאחר שקמה מדינת ישראל חולצו גופות מלחי הצוללת והובאו לקבורה באיטליה.
"מצדה על הכרמל"
ביוני 1942 הגיע הצבא הגרמני, שהתקדם מכיוון המדבר המערבי, היום לוב, למערב מצרים. גרמניה תכננה לנתק את התחבורה הימית שעברה בתעלת סואץ, בין בריטניה לבין הודו, תחבורה שהייתה חיונית לאימפריה הבריטית. החשש היה כי הצבא הגרמני, לאחר כיבוש תעלת סואץ, ימשיך צפונה, לארץ ישראל, ויתחבר לצבא הצרפתי של וישי, שהיה אז בן ברית של גרמניה הנאצית, בסוריה ובלבנון. ורנר סנטור, חבר הנהלת הסוכנות היהודית ביטא את חששם של רבים באומרו: "רוסיה היא מדינה עצומה ... וארץ כזו אינה ניתנת להשמדה, אבל את מפעלנו בארץ אפשר להשמיד במשך 24 שעות. אין איש יודע מה יהיה גורלו של היישוב תחת מגף הפולש אם חלילה יכבוש את הארץ, אבל התקווה שלנו היא שותפותם של הבריטים".
לתקופה זו, מאביב 1942 עד נובמבר 1942, ניתן לימים הכינוי מאתיים ימי חרדה. במשך תקופה זו דנו הנהגת היישוב ופיקוד ההגנה, ביניהם: יוחנן רטנר, מבכירי "ההגנה", ויצחק שדה, מפקד הפלמ"ח בתוכניות שונות לקידום פני הפלישה. בחודש מרץ 1942 הוחל בעיבוד תוכנית הגנה למקרה שהארץ תיכבש בידי צבאות גרמניה ומדינות ה"ציר". לפי התוכנית היו אמורות כל היחידות של הצבא הבריטי לסגת לתחום עיראק ואיראן לשם הערכות מחדש במקרה שהארץ תיכבש בידי הנאצים.
במקביל הוכנה תוכנית, שבה היה תפקיד ליישוב היהודי בארץ ישראל. התוכנית נקראה: "התוכנית לארץ ישראל שלאחר הכיבוש", לפעילות פרטיזנית תחת כיבוש גרמני. לפיה, ניתן היה לרכז את כל הכוח היהודי הלוחם ואת מאה אלף היהודים שגרו באזור הכרמל בתוך מתחם מבוצר הכולל את העיר חיפה, את הר הכרמל עד נחל בית-אורן, ואת מפרץ חיפה וחלק מעמק זבולון. לדעת המתכננים, לריכוז כוח יהודי במתחם המוגן על ידי אזור הררי ובנייה צפופה, ומתוגבר באספקה דרך נמל הקישון ושדה התעופה בעמק זבולון, יהיה תפקיד דומה לזה של המובלעת הבריטית בטוברוק: עליו לעמוד מול התקפות האויב חודשים אחדים, שבמהלכם תינתן לבריטים שהות להתאושש, ולכבוש את הארץ מחדש. התוכנית נקראה גם בשמות: "תוכנית הצפון", "תוכנית הכרמל", או "תוכנית מוסא דאג".
הסכנה חלפה ב־3 בנובמבר 1942 עם ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני. שרידים מביצורים אלה מצויים עד היום ברכסי הר הכרמל, מעל לנחל אורן, מעל למושבה עתלית.
תחילת התיעוש הארץ-ישראלי
במהלך שנות המלחמה השתפר מצבו הכלכלי של היישוב כתוצאה מכך שארץ ישראל שימשה בסיס לכוחות של צבאות בריטניה והאימפריה הבריטית, שנזקקו לשירותים ואספקה מן היישוב, וכתוצאה מעבודות ביצורים נרחבות שביצעו הבריטים בארץ ישראל ובמזרח התיכון, באמצעות קבלני בניין מארץ ישראל ובכללם חברת סולל בונה.
אספקת המזון, הביגוד ושאר צורכי הצבא הבריטי שהיה במזרח התיכון, בא ממפעלי תעשייה ארץ ישראליים כמו אתא, עסיס ועוד. הצבא הבריטי היה ללא קשרי תובלה ימיים מספיקים על מנת לקבל את האספקה השוטפת מבריטניה. מה עוד, שבבריטניה היה גיוס מלא וגם שם לא ניתן היה להגיע לייצור אספקה בהיקף מספיק.
פעילות אצ"ל ולח"י
בתקופת השיתוף חדל אף האצ"ל ממאבקו בבריטים ומפקדו דוד רזיאל נהרג בקרב, בשורות הצבא הבריטי בעת דיכוי המרד הפרו נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק ב־20 במאי 1941. הלח"י מצידו לא חדל במאבקו נגד הבריטים. הללו נקטו נגדו בצעדי דיכוי ורדיפות והרגו ב־12 בפברואר 1942 את מפקדו אברהם שטרן (יאיר). ב־6 בנובמבר 1944 התנקשו שני אנשי לח"י, אליהו חכים ואליהו בית צורי בקהיר בחייו של הלורד מוין, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, שהואשם על ידם בהשקפות אנטי ציונית ובכך שעשה ככל יכולתו לנעול את שערי הארץ בפני פליטי השואה, ולטענתם השפיע על ממשלת טורקיה לגרש את הספינה "סטרומה" למימי הים השחור, בהם הוטבעה על אנשיה.
השואה והיישוב בארץ
בשנת 1942 החלו להגיע לארץ ידיעות על דבר השואה המתחוללת ביהודי אירופה. בראשונה הגיעו ידיעות מקוטעות מסוכנויות הידיעות, שפורסמו בעיתונות העברית. לאחר שהגיעו בסוף שנת 1942 אנשי היישוב ששהו בפרוץ המלחמה בפולין, אשר הוחזרו לארץ על ידי הנאצים במסגרת חילופים של נתינים בריטיים בטמפלרים מארץ ישראל, קיבלו הידיעות אישור ממקור ראשון מפי עדי ראייה. בולטת בעניין זה עדותו של יעקב קורץ, שהעלה אותה על הכתב בספרו ספר עדות. בהגיע אישור דבר ההשמדה לידיעת אנשי היישוב, סערו בו הרוחות, נערכו כנסים והפגנות והוקמה "המגבית להתגייסות והצלה". נוסד ועד ההצלה בראשותו של יצחק גרינבוים, מי שהיה ציר בפרלמנט הפולני ולימים יהיה שר הפנים הראשון בממשלת ישראל. הוועד יצא כמשלחת הצלה איסטנבול שבטורקיה הנייטרלית שגבלה במדינות הציר, אך פעולת הוועד, למרות כל מאמציו, הייתה מוגבלת ובתנאי המלחמה לא נשאה פרי.
לקראת סוף המלחמה, בשנת 1944, הסכימו הבריטים לאמן צנחנים מאנשי היישוב, שצנחו בארצות הכיבוש הנאצי ובמדינות בנות בריתו במאמץ להציל יהודים. 32 מצנחני היישוב, כולל שלוש נשים, צנחו בארצות היעד. 12 מהם נפלו בשבי ו-7 הוצאו להורג, ביניהם חנה סנש, אך פעולתם למרות ההקרבה והגבורה, לא היה בה כדי לעזור ליהודי אירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 בניצחון בעלות הברית, החל הפרק האחרון של מאבק היישוב לעצמאות.
שרשיר תחמושת
שרשיר תחמושת הוא שורת תרמילים המחוברים זה לזה באמצעות חוליות מתכת או בד. את השרשיר מחברים לכלי ירייה, בעיקר למקלעים ולתת-מקלעים.
בכלי נשק מסוימים מחובר השרשיר דרך קבע לנשק עצמו. בכלי נשק אלה, מכונת הירייה מושכת את השרשיר דרך הנשק ומוציאה את השרשיר חסר הכדורים מצידה השני. בכלי נשק אחרים נעשה שימוש ב"שרשיר מתפרק", בהם לאחר פליטת הכדור, השרשיר מתפרק ומועף מכלי הנשק יחד עם התרמיל הריק. כלי נשק מסוג זה קלים יותר, ולכן נוחים יותר לתנועה תוך כדי ירייה. היתרון בשרשירים המחוברים דרך קבע הוא האפשרות למלא מחדש את השרשיר. שרשירים אלה מחוברים זה לזה בדרך כלל באמצעות חוליות עשויות בד, ואילו השרשירים המתפרקים מורכבים מחוליות עשויות מתכת.
השרשירים מתאימים לירי רציף וארוך של תחמושת. במהלך המאה ה-20 פותחו מקלעים עם קצב אש גבוה יותר, ונמצא כי המחסנית המסורתית הפכה ליעילה פחות משני טעמים: מחסנית בגודל סביר (עם פחות מ-70 כדורים) מצריכה את החלפתה בתכיפות גבוהה מדי במהלך ירי ממושך, והקפיץ המזין את הכדורים במחסנית אינו יכול לפעול בצורה מהירה ועלול להיתקע.
השרשירים מאוחסנים לרוב בקופסאות או בתופים הניתנים לחיבור מתחת או ליד כלי הנשק. באופן זה יכולים כוחות חיל רגלים ניידים להצטייד במקלע בינוני וקל עם כמות גדולה של תחמושת בקלות יחסית.
אונטקה
הר אונטקה (ביפנית: 御嶽山 – "אונטקה-סאן", מילולית : "הר הפסגה המכובדת") או גם הר קיסו אונטקה (木曽御嶽山) הוא הר געש שכבתי פעיל בגבול שבין המחוזות נאגנו וגיפו בחבל צ'ובו במרכז האי הונשו במרכז יפן. הר הגעש שוכן כ-100 קילומטרים צפונית מזרחית לעיר נגויה בקרבה ליישובים קיסו (木曽町), אוטאקי (王滝村) וגרו (下呂市).
ההר הוא אתר מרכזי באמונה של קבוצה דתית של שינטו המכונה "אונטקה שינקו", והטיפוס על הר הגעש הוא אתר עלייה לרגל דתי חשוב במרכז יפן.
גאולוגיה
הפסגה הגבוהה ביותר בהר הגעש אונטקה היא קנגמינה (剣ヶ峰) המתנשאת לגובה של 3,067 מטרים, והופכת את אונטקה להר הגעש השני בגובהו ביפן. ההר שוכן בקצה הדרומי של הרי הידה (האלפים הצפוניים של יפן). להר יש פסגה מוארכת רחבה שכיוונה ממזרח מערב. הפסגה חצויה על ידי סדרה של לועות לאורך קו שכיוונו הכללי צפון צפון-מזרח. הפסגה כוללת חמישה אגמי לוע, שבהם "ני נוֹ איקֶה" (二ノ池) בגובה 2,905 מטרים הוא האגם הגבוה ביותר ביפן. ההר הוא הקצה הדרומי של המתחם הגעשי נוריקורה המשתרע צפונה עד להר הגעש הפעיל יאקה (焼岳).
היסטורית התפרצויות
המתחם הגעשי שקדם להר כלל ארבעה הרי געש שכבתיים אנדזיטיים חופפים שנבנו בתקופה שלפני 680,000-420,000 שנים. המערכת הייתה רדומה במשך 300,000 שנים. לפני כ-70,000-90,000 שנים התעורר הר הגעש. בתקופה זו נפלטו מהמערכת כ-13 קילומטרים מעוקבים של טפרה ריוליטית בהתפרצויות געשיות. בהתפרצויות אלו נוצרה קלדרה שממדיה 4 על 5 קילומטרים, שרובה כיום קבור מתחת לרכסי ההרים. הר הגעש המודרני אונטקה שוכן בקצה הצפוני של הקלדרה. קלדרה נוספת, קטנה יותר, שקוטרה כ-2 קילומטרים נוצרה בפסגת ההר בהתפרצות שאירעה ככל הנראה לפני 23,000 שנים. הטפרה שבקלדרת קיקי מעילה על התפרצות פרהיסטורית לפני 7,300 שנים. כמו כן התחוללו התפרצויות פריאטיות אחר-כך.
ביום שבת ה-27 בספטמבר 2014 בשעה 11:53 התחוללה בהר התפרצות פריאטית. ההתפרצות חוללה זרם פירוקלסטי שנע למרחק של למעלה מ-3 קילומטרים במורד המדרון הדרומי, ועמוד אפר שהתרומם לגובה שבין 7 ל-10 קילומטרים ונע מזרחה. עובי שכבת האפר הגעשי הגיעה ל-50 סנטימטר בלוע ההר. מדד ההתפרצות הגעשית הוערך ב-3. בשעת ההתפרצות שהו על ההר קרוב לשלוש מאות מטיילים שניצלו את מזג האוויר הנוח בסוף השבוע לטיול ולשהות באכסניה שעל ההר. 63 אנשים נהרגו בהתפרצות, גופותיהם של חמישה מתוכם לא נמצאו. ב-17 באוקטובר 2014 נפסקו החיפושים אחר הנעדרים בשל תנאי מזג האוויר החורפיים.
עוצמה יהודית
עוצמה יהודית היא מפלגת ימין קיצוני ישראלית בראשות איתמר בן גביר. עד 2015 הייתה מוכרת בשם חזית יהודית לאומית ונכון ל-2022 שם זה נשמר כשמה הרשמי. בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה ברשימה עצמאית, ובמערכות הבחירות שלאחר מכן התמודדה כחלק ברשימות האיחוד הלאומי, עוצמה לישראל, יחד, איחוד מפלגות הימין והציונות הדתית. בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 התמודדה ברשימה עצמאית.
בכנסת ה-18 כיהן מיכאל בן ארי כחבר הכנסת מטעם המפלגה, לאחר שנבחר ברשימת האיחוד הלאומי. בכנסת ה-24 כיהן עו"ד איתמר בן גביר כחבר הכנסת מטעם המפלגה, לאחר שנבחר ברשימת הציונות הדתית. בבחירות לכנסת ה-25 המפלגה התמודדה ברשימת הציונות הדתית, ובכנסת העשרים וחמש מכהנים מטעמה ששה חברי כנסת.
עמדות
בין עקרונות המפלגה:
בין מטרות המפלגה:
מצע המפלגה
נכון לספטמבר 2022:
הכנסת השמונה עשרה
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרפה המפלגה למפלגת ארץ ישראל שלנו שהיוותה חלק מרשימת האיחוד הלאומי. מיכאל בן ארי, שהיה מועמד מטעמה, נבחר לכנסת השמונה עשרה. לקראת סוף כהונת הכנסת פרשו מרזל ובן ארי ממפלגת ארץ ישראל שלנו ומהאיחוד הלאומי, יחד עם אריה אלדד ומפלגתו התקווה, שפרשו אף הם מהאיחוד הלאומי. ב-19 בנובמבר 2012 אושרה בקשת אלדד ובן ארי מוועדת הכנסת להתפלג מהאיחוד הלאומי ולהקים את סיעת "עוצמה לישראל".
הבחירות לכנסת התשע עשרה
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, התמודדה סיעת עוצמה לישראל שהייתה מורכבת ממפלגת "התקווה" של אריה אלדד ומנציגי החזית בן-ארי, מרזל ואיתמר בן-גביר שהוצבו במקום בשני, השלישי והחמישי ברשימה המשותפת. נציגים נוספים הוצבו לסירוגין בהמשך הרשימה.
המפלגה קיבלה 1.76% מהקולות, ולא עברה את אחוז החסימה, שעמד על 2%.
הבחירות לכנסת העשרים ואחת
המפלגה הכריזה על התמודדות בבחירות לכנסת העשרים ואחת. בתיווכו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, הצטרפה המפלגה לרשימת איחוד מפלגות הימין, הכוללת גם את מפלגות הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה. מטעם המפלגה הוצבו שני מועמדים בעשירייה הראשונה: מיכאל בן ארי במקום החמישי ואיתמר בן-גביר במקום השמיני. בערעור בחירות שהוגש לבית המשפט העליון נקבע ברוב קולות כי מועמד "עוצמה יהודית" מיכאל בן-ארי, מנוע מלהתמודד לכנסת. בעקבות הפסילה עלה מיקומו של בן גביר למקום השביעי וזאת לאחר שנדחתה עתירה שביקשה למקם אותו במקום החמישי. בן גביר נהג לקרוא לרב מאיר כהנא, זה שתנועתו הוצאה מחוץ לחוק, "מורי ורבי". בבחירות עצמן זכה האיחוד בחמישה מנדטים. בהתאם להסכמות בן גביר היה אמור להיכנס לכנסת לאחר הקמת הממשלה וחקיקת "חוק נורווגי מורחב", אך ההסכם לא יצא לפועל לאחר שהקמת ממשלה נכשלה והבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקדמו לספטמבר 2019.
הבחירות לכנסת העשרים ושתיים
לאחר הקדמת הבחירות פרשה "עוצמה יהודית" מאיחוד מפלגות הימין והגישה רשימה עצמאית. בערעור שהוגש לבית המשפט העליון על אישור הרשימה, אושרה השתתפותם בבחירות של הרשימה ושל העומד בראשה, איתמר בן-גביר, אך נפסלה מועמדותם של ברוך מרזל ובנצי גופשטיין בגין הסתה לגזענות.
המפלגה קיבלה 83,609 קולות (1.88% מסך המצביעים) אך לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 3.25%.
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש
בדצמבר 2019 סיכמו רפי פרץ ואיתמר בן-גביר כי מפלגות הבית היהודי ועוצמה יהודית ירוצו ברשימה אחת בשם "הבית היהודי המאוחד". עם זאת סמוך לתום המועד להגשת הרשימות החליט פרץ לרוץ יחד עם מפלגתו במסגרת רשימת ימינה לצד הימין החדש והאיחוד הלאומי ללא עוצמה יהודית. כתוצאה מכך התמודדה עוצמה יהודית ברשימה עצמאית.
הבחירות לכנסת העשרים וארבע
ב-31 בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הודיעה המפלגה על ריצה משותפת עם מפלגת נעם. ב-3 בפברואר חתמה המפלגה על הסכם ריצה משותפת עם האיחוד הלאומי במסגרת רשימת הציונות הדתית. איתמר בן גביר הוצב במקום השלישי ברשימה ונבחר לכנסת, לאחר שהרשימה קיבלה 6 מנדטים. ב-3 ביולי 2022, ימים ספורים לאחר ההחלטה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התפצלה בהסכמה עוצמה יהודית מרשימת הציונות הדתית לסיעה נפרדת בכנסת.
הבחירות לכנסת העשרים וחמש
ב-15 באוגוסט, לקראת הבחירות ולאחר כישלון המשא ומתן לריצה משותפת נוספת עם מפלגת הציונות הדתית, הודיע בן גביר במסיבת עיתונאים ברמת גן כי המפלגה תתמודד עצמאית בבחירות. ב-26 באוגוסט בן גביר וסמוטריץ' חתמו על הסכם לריצה משותפת ברשימת הציונות הדתית כשהנציגים ימוקומו בשיטת ריץ' רץ'. ברשימת עוצמה יהודית לכנסת העשרים וחמש הוצבו היו"ר בן גביר, ואחריו המתמודדים הבאים:מנכ"ל עוצמה יהודית יצחק וסרלאוף, אלמוג כהן, הרב עמיחי אליהו, תא"ל צביקה פוגל, לימור סון הר-מלך ויצחק קרויזר. הרשימה המאוחדת השיגה 14 מנדטים.
בסוף אוגוסט, הכריזו מיכאל בן ארי וברוך מרזל, ממקימי המפלגה, על הסרת תמיכתם במפלגה, זאת בעקבות התמתנות לטענתם של בן גביר והפסקת התייעצויות עם הנהלת המפלגה. לעומתם, בנצי גופשטיין המשיך לתמוך במפלגה. כשבועיים לאחר הבחירות, שנערכו בנובמבר, פורסם בתקשורת שמיכאל בן ארי וברוך מרזל החליטו להקים מפלגה חדשה. בתגובה לדיווח מסרו השניים כי "מדובר ביוזמה של פעילים".
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, מונה יושב ראש המפלגה איתמר בן גביר לתפקיד השר לביטחון לאומי, יצחק וסרלאוף, יושב ראש סיעת עוצמה יהודית בכנסת, מונה לשר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי ועמיחי אליהו מונה לשר המורשת (שפוצל ממשרד ירושלים ומורשת). חברי המפלגה צביקה פוגל ולימור סון הר-מלך מונו ליושבי ראש הוועדה לביטחון לאומי והוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל, בהתאמה.
הודאת בעל דין
מקורו של כלל זה והדיונים המרכזיים סביבו מופיעים במסכת קידושין ובמסכת סנהדרין.
מקור הדין וטעמו
כמקור לדין הודאת בעל דין מביא רש"י את הפסוק, שממנו למדין את דין מודה במקצת – מכך שיש דין מודה במקצת ניתן להבין שיש משמעות להודאת בעל דין.
ישנן ארבע שיטות מרכזיות לטעם הדין של מודה במקצת:
טענות פטור מהודאת בעל דין
אם הודאת בעל דין לא הייתה בפני התובע הנתבע יכול לטעון שלא התכוון להודות אלא לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר, ויש שאומרים שגם אם התובע היה בזמן ההודאה אלא שהתובע לא תבע אותו אלא הוא הודה מעצמו יכול לטעון שרצה לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר.
ארדבג
ארדבג (באנגלית: Ardbeg) הוא ויסקי סינגל מאלט סקוטי, המזוקק באי המערבי איילה (Islay). הוויסקי ידוע בטעם הכבול הדומיננטי שלו (הנובע מהשימוש בכבול כחומר בעירה המשמש להפסקת שלב הליתות) ובטעמים נוספים שמקורם במי אגם אוגידייל שמעל המזקקה.
המזקקה משתמשת בליתות המעושן ביותר שמספקת מלתתת פורט אלן - ריכוז כבול של 45 חלקים למיליון, ונחשבת לשנייה ברמת העשן שבה רק למזקקת לפרואייג, על אף שכמות הפנולים במשקה הסופי קרובה לרמה שנמצאת במשקה של מזקקת לגבולין הסמוכה, שמתחילה בליתות של 35 חלקים למיליון אבל מאבדת פחות מטעם העשן בדרך, לטענתם בשל זיקוק ארוך ואיטי במיוחד. ביחד תרמו שלוש מזקקות אלה רבות לפרסומו של ויסקי מהאי איילה והוציאו לו שם של ויסקי מעושן במיוחד, למרות שישנן גם יוצאים מכלל זה.
הוויסקי הנפוץ מהמזקקה כולל את ארדבג 10, ארדבג 17, Uigeadail בחוזק חבית בעל סיומת חביות שרי, וביקבוקים נוספים. מהזיקוק של 1998 בוקבק "צעיר מאוד" בן 6 שנים, "Still Young" בן 8 שנים, "כמעט שם" בן 9 השנים, וב-2008 יצא דראם 10 השנים הרגיל של המזקקה.
המזקקה נוסדה בשנת 1815, ובמהלך השנים נסגרה ונפתחה מספר פעמים. בעקבות קניית מזקקת גלנמורנג'י את ארדבג ב-1997 ופתיחתה מחדש, נוסד מועדון הלקוחות המכונה ה"ועדה", שאליו ניתן להצטרף ללא תשלום באתר ומטרתו המוצהרת: "ששערי המזקקה לא ייסגרו שוב לעולם". לחובבים המבקרים בה ניתנת הזדמנות לטעום את הוויסקי לאורך התהליך ולחוש בשינויים שחלים בו עם השנים. בסך הכל יצאו כ-20 ביקבוקים שונים מאז שחזרה המזקקה לפעילות ב-1996, והיא גורפת פרסים בתחרויות מדי שנה ותשבחות.
רפי פוירשטיין
רפאל (רפי) פוירשטיין (נולד ב-1958, ה'תשי"ט) הוא רב קהילה לשעבר בשכונת הר נוף בירושלים, מראשי ארגון "צהר", ונשיא "מרכז פוירשטיין לקידום כושר הלמידה".
ביוגרפיה
פוירשטיין נולד בירושלים. אביו היה חתן פרס ישראל פרופ' ראובן פוירשטיין, שפיתח שיטות ייחודיות לשיפור תהליכי חשיבה ולמידה, והקים את מכון פוירשטיין לקידום כושר הלמידה. אחיו הוא השחקן, התסריטאי והבמאי אהרן פוירשטיין.
פוירשטיין למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ולאחר מכן גם לימד בה. בשנת 1977 החל את לימודיו בישיבת מרכז הרב בירושלים, בה למד במשך שמונה שנים וקיבל סמיכה לרבנות. לאחריהן המשיך לשנתיים נוספות של לימודי דיינות בכולל פסגות.
בשנת 1988 התמנה הרב פוירשטיין לר"מ לגמרא ולימד גם פילוסופיה יהודית בישיבה בקיבוץ עין צורים, שם לימד במשך חמש שנים נוספות ובשנת 1993 התמנה לרבו הראשון של הקיבוץ.
בשנת 1989 חל מפנה ראשון בדרכו המקצועית של הרב פוירשטיין, עם לידת בנו השני אלחנן הלוקה בתסמונת דאון. הוא התחיל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית והשלים את התואר והדוקטורט באוניברסיטת פריז VIII בצרפת ובכך החלה דרכו כמומחה בתחום ההתפתחותי-קליני.
בשנת 1993 הצטרף הרב פוירשטיין לצוות מכון פוירשטיין והתמחה בעיקר בתחום האבחון הדינאמי. במשך שנותיו במכון פיתח שיטות התערבות ואבחון נוספות ופורצות דרך בתחום והיה שותף בכתיבה של ספרות ומאמרים בתחום ההתערבות-הקוגניטיבית, קידום אנשים בעלי מוגבלויות והאבחון הדינאמי.
במהלך עבודתו במכון פיתח הרב פוירשטיין שיטות התערבות למניעת טעויות אנוש במגזר העסקי, פעל לשילוב אוכלוסיות המגיעות מרקע תרבותי שונה באוכלוסייה, קידם את הכנסת תחום תהליכי חשיבה ולמידה למערכת החינוך בישראל ובעולם ועוד.
בשנת 2014 לאחר פטירתו של אביו, התמנה הרב ד"ר רפי פוירשטיין לנשיא מכון פוירשטיין, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
בשנת 2004, נמנה פוירשטיין עם ראשי התומכים בהקמת מכון שילה, המטפל בבעיות פסיכולוגיות בציבור הדתי לאומי.
פוירשטיין מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים וכיהן כרב קהילת בית הכנסת הדתי לאומי עד לשנת תשפ"ב. נשוי ואב לשמונה. בתו בתיה נשואה לרב אברהם סתיו.
מארי ד. אלדריג'
מארי דלאני אלדריג' (באנגלית: Marie D. Eldridge; 1 ביוני 1926–13 ביוני 2009) הייתה סטטיסטיקאית אמריקאית.
ביוגרפיה
אלדריג' למדה לימודי תואר ראשון במכללת נוטרדאם במרילנד, וקיבלה תואר מוסמך בביוסטטיסטיקה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1953.
אלדריג' כיהנה בשורה של תפקידים בממשלה הפדרלית. בין היתר עבדה בשירות הביטוח הלאומי, בלשכה לסטטיסטיקת עבודה, במשרד החינוך, במכון הלאומי לבריאות הנפש, ובשירותי הדואר.
בראשית שנות השבעים ניהלה את המחלקה לסטטיסטיקה ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ומ-1978 עד פרישתה בשנת 1984 עבדה במרכז הלאומי לסטטיסטיקת חינוך.
זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית Sigismund) לבית לוקסמבורג, (15 בפברואר 1368 - 9 בדצמבר 1437), היה השלישי והאחרון בבני בית לוקסמבורג, שנשאו את התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה", מלך הונגריה, מלך בוהמיה, נסיך בוחר של ברנדנבורג ומלך קרואטיה.
מארי ד. אלדריג'
ביוגרפיה
אלדריג' הייתה נשיאת החברה הסטטיסטית של וושינגטון ונבחרה לעמיתת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1969 (ביחעם אווה מולר).
זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
זיגמונד נולד בנירנברג ונפטר בזנוז'מו שבמוראביה. זיגמונד היה למלך הונגריה משנת 1387, מלך גרמניה משנת 1410 ומלך בוהמיה משנת 1419. הוא פתח במסע צלב נגד העות'מאנים בשנת 1396, מסע שנכשל. בשנת 1414 כינס את ועידת קונסטנץ והוביל להרשעתו של יאן הוס ולהוצאתו להורג.
היורש שהוכתר אחריו ב-1437 היה חתנו אלברכט השני, מלך גרמניה לבית הבסבורג, אשר צאצאיו שלטו באימפריה הרומית הקדושה ובאוסטריה עד 1918.
ראשית חייו
זיגיסמונד נולד ב-15 בפברואר 1368 בעיר החופשית נירנברג, לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאליזבת מפומרניה, בתם של בוגיסלב החמישי, דוכס פומרניה ואליזבייטה מפולין. זיגיסמונד נקרא על שם הקדוש זיגיסמונד מבורגונדיה, והיה מכונה בקרב משפחתו "השועל האדמוני" בגלל צבע שערו.
לאביו היו יחסים טובים מאוד עם לאיוש הראשון, מלך הונגריה, ובשנת 1374 התארס זיגיסמונד עם בתו מריה מהונגריה. בשנת 1378 מת אביו, וזיגיסמונד ירש את נסיכות הבוחר מברנדנבורג. לאחר מכן נשלח זיגיסמונד לחצר המלוכה ההונגרית, שם למד את השפה ההונגרית ואת אורח החיים ההונגרי, ומונה על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה ליורשו.
בשנת 1381 נשלח זיגיסמונד על ידי אחיו ונצל, מלך גרמניה לקרקוב, על מנת ללמוד את השפה הפולנית ולהכיר את אורח החיים בפולין, והעניק לו את נוימארק השוכנת בין ברנדנבורג לפולין.