cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התאחדות האיכרים בישראל
היסטוריה
החל משנות ה-80 עיקר עיסוקה של התאחדות האיכרים הוא הענקת שירותים מקצועיים וקידום זכויות כלל החקלאים בישראל. ההתאחדות מובילה את המשא ומתן על גובה פיצויים לחקלאים בעקבות מלחמות ישראל, הובילה את המאבק במכסות המים לחקלאים והשיגה פשרה מול המדינה בדמות "הלוואות מים". כיום מובילה ההתאחדות את המאבק בצמצום פער המחירים שבין החקלאי לצרכן. בנוסף התאחדות האיכרים משתתפת באופן קבוע בגופים המשפיעים על קבלת ההחלטות בתחומי החקלאות בארץ: הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים במשרד הפנים; ועדות החכירה של מינהל מקרקעי ישראל; המוסד לבטיחות וגיהות; הקרן לנזקי טבע בחקלאות (קָנָט), ועדת העבודה המשותפת להתאחדות ולהסתדרות העובדים; ומועצות הייצור (מועצת הצמחים, מועצת החלב, מועצת הדבש ומועצת גפן היין). כארגון מעסיקים יציג מייצגת התאחדות האיכרים בישראל את כלל הארגונים החקלאיים בנשיאות הארגונים העסקיים וכן מול ההסתדרות, ובשנת 2014 חתמה ההתאחדות על הסכם קיבוצי חדש עבור החקלאים. בשנת 2016 החליטו חברי ההתאחדות לשנות את שמה ולהוסיף את המילה חקלאים, השם הרשמי החדש של ההתאחדות הוא התאחדות האיכרים והחקלאים בישראל. באוקטובר אותה השנה הצטרפה התאחדות האיכרים להתאחדות החקלאים בישראל.
הר קרואופוט
הר קרואופוט (באנגלית: Crowfoot Mountain) הוא הר בשטח הפארק הלאומי באנף, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. גובהו של ההר 3,055 מטרים. בחלקו הצפוני המזרחי של ההר ממוקם קרחון קרואופוט.
היסטוריה
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1959 והוא נקרא על שם קרחון קרואופוט שעל ההר. הקרחון נקרא על שם צורתו המקורית של הקרחון, עת היו לו שלוש אונות, אשר יצרו צורה של רגל של עורב בת שלוש אצבעות ("קרואו פוט" = רגל של עורב); (בשל התחממות כדור הארץ נמסה אחת מאונות הקרחון).
הראשונים שטיפסו על ההר היו אי. קרומוול (E. Cromwell), וג'י. אנגלהרד (G. Engelhard) בשנת 1950.
הלכה ואין מורין כן
סוגים שונים של הלכה שאין מורים כמותה
הראשונים מפרשים ש"אין מורין כן" הכוונה היא להוראה פומבית. כלומר לא מפרסמים הלכות מסוימות בפומבי על אף שהן נכונות. עם זאת קיימות דרגות שונות של פרסום, ויש דוגמאות ביניים. כך למשל קיימות הלכות מסוימות שבהן "אין מורין כן" גם לאדם יחיד, כפי שיפורט בדוגמאות להלן.
בתלמוד מתוארים אמוראים שבפועל התנהגו באופן שמותר על אף שאין מורים כך, אך הם נזהרו לא להתנהג כך ברבים באופן שיהיו עלולים ללמוד מהם. עם זאת, במקרה שבו הם היו יכולים לספק הסבר אלטרנטיבי הם היו נוהגים כך אף ברבים.
בפומבי
עקרונית אסור לקרוא לאור הנר בשבת, מחשש שמא יטה את הנר ובכך יעבור על איסור של הבערת אש בשבת. עם זאת, בתלמוד נפסק כי על אף שבסיטואציות מסוימות אין חשש שהמשתמש יטה את הנר, בכל זאת מדובר ב"הלכה ואין מורין כן". ישנן שתי גישות בראשונים באשר לסיבה לכך שאין מורים הלכה זו: שיטתו של רש"י היא שאם יורו הלכה זו ייגרם זלזול בהטיית הנר, ושיטתו של הרמב"ם היא שמדובר בגזרה שמא יסתפק מהנר, כלומר מחשש שישתמש בחומרי הבעירה של הנר.
דוגמה נוספת מהלכות יום טוב היא השחזה של סכין. גם בדין זה הפעולה מותרת ביום טוב אולם אין מורים כך. ישנן שתי גישות בראשונים באשר לסיבה לכן שאין מורים הלכה זו: שיטתו של רש"י היא כדי שלא יזלזלו בה גם כאשר ניתן לבצע אותה מערב יום טוב, שכן במקרה בו ניתן לבצע מלאכה זו מערב יום טוב הדבר אסור ביום טוב, ושיטתו של הרמב"ם היא שמדובר בהיתר להשחיז סכין על עץ, ואין מורים כך מחשש שיבואו להשחיז אותה במשחזת.
דוגמה נוספת היא הנחת תפילין בלילה. התלמוד קובע כי הדבר מותר, אולם לא מורים כך מחשש להירדם עם התפילין.
בפני עמי ארצות
קיים מקור בתלמוד לכך שהאמורא רב נהג לפסוק באופן אחד בפני תלמידיו ובאופן אחר בפני עמי הארץ. סוג זה של הלכות מופיע גם בצורה אחרת בדוגמאות בתלמוד, בהן מופיע הביטוי "ודבר זה אסור לאומרו בפני עמי הארץ". כך למשל נכתבה אמירה זו על אודות ההלכה שמצוות לימוד תורה מתקיימת אפילו רק על ידי קריאה של קריאת שמע בבוקר ובערב. רש"י מסביר שאין לומר זאת בפני עם הארץ כדי שלא יימנע מללמד את ילדיו תורה באופן אינטנסיבי יותר. וריאציה נוספת של הלכה מסוג זה היא הלכה שאודותיה נאמר "אבל אין מפרסמים את הדבר".
ליחיד
דוגמה להלכה מסוג זה היא דינו של אדם המוציא תבן וקש לרשות הרבים ובכך מפריע לציבור, ולגביו נפסק להלכה כי הוא נקנס בכך שכל מי שנוטל את התבן והקש זכה בהם לעצמו. אולם נקבע כי היתר זה נסוב רק על החלק של הקש והתבן שהופך לזבל ומשביח, אולם לגבי הקש והתבן עצמם זוהי הלכה שאין מורים כמותה – אפילו ליחיד. הסיבה לכך היא "מפני תיקון העולם".
ייתכן וגם הדוגמה שהובאה בפסקה הקודמת אודות הטיית הנר היא הלכה שאין מורים כמותה גם ליחיד.
לאף אחד
בסוג הקודם של ההלכות מדובר היה בהלכות שידועות לחכמים, אך לא פוסקים אותן. אך קיימות דוגמאות להלכות שחז"ל רצו להסתיר אותן על אף שהן מותרות, עד כדי כך שהן הועלמו אף מהמשנה עצמה. כלומר חז"ל היו מעוניינים שגם תלמידי חכמים לא ידעו אותן, לפחות לא באופן רגיל. בלשון התלמוד מתוארות הלכות אלה "לא רצו חכמים לגלותה". דוגמה להלכה כזאת היא שמותר לטלטל "פחות פחות מארבע אמות". כלומר, איסור טלטול ברשות הרבים בשבת נסוב על טלטול של ארבע אמות לפחות, אולם מותר לטלטל בכל פעם פחות מארבע אמות. על כך נכתב בתלמוד שהלכה זו לא נכתבה כלל במשנה מחשש שמא יבואו לטלטל ארבע אמות ברשות הרבים.
למי שבא להיוועץ
סוג נוסף של פעולה מותרת שאין מורים אותה, היא פעולה שמותרת לגמרי ואף מותר ללמד אותה בפומבי, אולם אם אדם בא לשאול לא מורים לו לקיים אותה למעשה.
דוגמה מפורסמת לסוג זה היא מעשה פינחס, שהרג את נשיא שבט שמעון ואת כזבי בת צור המדיינית שקיימו יחסים בפומבי למרות שהוא היה ישראל והיא לא. בעקבות זאת אמרו חז"ל ש"בועל ארמית (=גויה) קנאים פוגעים בו", אך התלמוד קובע כי אם בא הקנאי להתייעץ לפני הפעולה לא מורים לו לבצע אותה. הסוג הזה שונה מהאחרים בכך שלא מדובר בהלכה. כלומר, בניגוד למשל לעובדה שטלטול פחות מארבע אמות הוא מותר הלכתית, מעמדה ההלכתי של פעולת הקנאות אינו ברור והוא ודאי לא ציווי הלכתי. עם זאת מדובר בפעולה מותרת שלא מורים אותה.
אמצע ספטמבר
אמצע ספטמבר הוא אלבום הסולו הרביעי של גלי עטרי, שיצא במרץ 1986. האלבום נכתב בהשראת אירועי סברה ושתילה (שהתרחשו ב-16–18 בספטמבר 1982). בשל כך מרבית השירים באלבום פסימיים, וחלקם עוסקים באופן סמוי במצב מלחמתי. אהוד מנור כתב שני שירים באלבום: "עוד רחוק החוף", בעל המילים האניגמטיות, ו"אין לי ארץ אחרת", שהוא אחד השירים הידועים ביותר פרי עטו. אילן וירצברג הוא המעבד והמנהל המוזיקלי של האלבום, לצד יעקב גלעד, האחראי לייעוץ האומנותי.
חמישה שירים מתוך האלבום הגיעו למקום הראשון ברשת ג' במצעדים השבועיים, והם "הכל עומד במקום", "סוף העונה", "אין לי ארץ אחרת", "אסמרלדה" ו"פעמון מצלצל". "סתיו ישראלי" ו"תני לו פרח", גרסה חדשה לשיר של ציפי זרנקין, הגיעו רק למקום השני במצעדים השבועיים ברשת.
שישה שירים מן האלבום – "אסמרלדה", "סוף העונה", "הכל עומד במקום", "סתיו ישראלי", "אין לי ארץ אחרת" ו"תני לו פרח" – הגיעו למצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', שיא חדש באותה עת. את השיא השוותה כעבור שנתיים עטרי עצמה, כאשר שישה שירים מאלבומה "צעד אחד לפני הנהר" נכנסו למצעד.
רשימת רצועות
השירים בעיבוד אילן וירצברג.
יחסי ג'מייקה–יפן
יחסי ג'מייקה–יפן הם היחסים שבין ג'מייקה ליפן.
היסטוריה
היחסים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-16 במרץ 1964.
נכון לשנת 2016, ישנם כ-316 אנשים ממוצא ג'מייקני שגרים ביפן, וכ-200 יפנים שמתגוררים בג'מייקה.
אברהם ברתנא
אברהם ברתנא (גם: בר-תנא; 11 בינואר 1902, ג' בשבט ה'תרס"ב – 16 בנובמבר 1966, ג' בכסלו ה'תשכ"ז) היה מחנך עברי, מנהלה של הגימנסיה העברית רחביה וסמנכ"ל משרד החינוך.
ביוגרפיה
נולד בביאליסטוק לשרה דבורה ותנחום אש-רובינשטיין (בהמשך עברת את שמו לבר תנא – בן ר' תנחום אש). למד בבתי ספר ממשלתיים תוך שהוא משלים את לימודי המסורת בחדר מתוקן. לאחר סיום התיכון המשיך לבית המדרש לרבנים בברסלאו ולאוניברסיטאות ברסלאו ובזל. לאחר סיום לימודיו, לימד בוילנה וגימנסיה העברית בוירבלן, שם הושפע משיטתו החינוכית של יעקב רובינסון.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל ועוד באותה שנה החל ללמד בגימנסיה רחביה. במהלך שנת 1928 נשא לאשה את רות הילנברג, שסיימה באותה שנה את לימודי האחיות במכללת הדסה ועתידה להיות מנהלת מרפאות החוץ של בית החולים הדסה; הזוג התגורר ברחוב עזה בירושלים. בשנת 1935, עקב חוליו של יוסף מוהליבר, מונה ברתנא לכהן כסגן מנהל הגימנסיה. לאחר פטירתו של מוהליבר בשנת 1943, מונה ברתנא למנהל בית הספר. בהשפעתו של ברתנא, הוגברה מעורבותו של צוות הגימנסיה בפעיליות הצופים של תלמידיהם, ובתקופה זו נוסד שבט מצדה.
היה חבר בהגנה ובמשמר העם.
בשנת 1954 פרש מניהול הגימנסיה והתמנה כסמנכ"ל משרד החינוך. היה אחראי על הכשרת מורים בישראל ותחת הנהלתו התפתח במיוחד מוסד ההשתלמויות כן כיהן כיו"ר הוועדה הבינמשרדית לקשרי ספורט בינלאומיים. בראשית שנות ה-60 עמד בראש ועדה לענייני הוראת השואה, וקרא ללמד את הנושא לא רק בסמיכות ליום השואה.
נכדתו היא האמנית יעל ברתנא.
ברתנא נפטר בג' בכסלו תשכ"ז ונטמן למחרת בהר המנוחות. על שמו נקרא אגף במכון וינגייט.
Lil' ½ Dead
דונלד סמית' (באנגלית: Donald Smith; נולד ב-13 בספטמבר 1972), ידוע בשם הבמה ליל ½ דיד (Lil' ½ Dead), הוא ראפר אמריקאי מלונג ביץ'. הוא בן דודם של האמנים נייט דוג, סנופ דוג ובוץ' קסידי.
בשיר "Lil Ghetto Boy" (מהאלבום של ד"ר דרה "The Chronic 2001") ו"Hennesey N Buddah" (מהאלבום של סנופ דוג "Tha Last Meal").
מקורו של שם הבמה שלו הוא מהדמות חצי מת בסרט "Penitentiary", שיצא בשנת 1979.
שותפות ים תטיס
שותפות ים תטיס (מכונה לעיתים גם פרויקט "ים תטיס") היה מיזם לחיפושי נפט וגז טבעי במדף היבשתי של ישראל, פרי יוזמתו של ד"ר אלי רוזנברג, מקים חברת אבנר חיפושי נפט. בעלי הזכויות שהקימו את שותפות ים תטיס הם נובל אנרג'י (47%), וקבוצת דלק 53% (דלק קידוחים 25%, אבנר חיפושי נפט 23% [שהתמזגה לימים עם דלק קידוחים] ודלק השקעות ונכסים 4%). במסגרת הפרויקט פותחו שתי תגליות הגז הטבעי הראשונות במימי הים התיכון של ישראל, מאגרי מרי ונועה.
מקור השם
שם המיזם נגזר משם האוקיינוס הקדום ים טתיס (זהו התעתיק הנכון), שתפקיד חשוב לו בעיצוב הגאולוגיה של ארץ ישראל וסביבתה הימית ושהפריד בין היבשות לאוראסיה וגונדוונה, שהתפצלו מהיבשת הקדומה פנגיאה בתור היורה (לפני כ-200 מיליון שנה). הים התיכון נחשב לו לשריד אחרון.
היסטוריה
שותפות ים תטיס הוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר קבוצת דלק ואבנר חיפושי נפט חיפשו שותפות מקצועיות כדי להפעיל את הקידוחים ברישיונות הימיים שבהם החזיקו, והגיעו להסכם עם החברה האמריקאית נובל אנרג'י.
בידי השותפים בפרויקט ים תטיס שני מאגרי גז - מאגר הגז "נועה", שהתגלה ב-1999, ומאגר הגז "מרי", שהתגלה ב-2000. מאגר מרי הוערך ב-32 מיליארד מ"ק ואילו מאגר נועה הוערך ב-2 מיליארד מ"ק בלבד. בדצמבר 2001 חתמה חברת החשמל על חוזה עם "שותפות ים תטיס" לרכישת גז טבעי ב-1.5 מיליארד דולר במשך 11 שנים. החוסה היה על בסיס Take or Pay, בשיטת רכישה זו מתחייב רוכש הגז לשלם למוכר הגז תמורת כמות מינימלית מוסכמת של גז לשנה; אם אינו יכול לצרוך את כל הכמות שעליה התחייב מסיבות שאינן קשורות למוכר, עליו לשלם גם תמורת הכמות שלא ניצל. בהמשך חתמה על עסקאות למכירת גז למפעלי נייר חדרה, לבתי הזיקוק באשדוד ולתחנת הכוח דוראד.
במאי 2005, אישר משרד הביטחון לבריטיש גז לבצע את קידוח "עזה מרין 3" בשדה הגז נועה, שבמבנה גאולוגי משותף לישראל ולפלשתינאים, הנמצא משני צדי הגבול הימי. במקביל קיימה משא ומתן עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרים מצידו הישראלי של הגבול, על הפקה משותפת של גז מהמאגר. הפרויקט לא יצאה לפועל ובריטיש גז הודיעה שהיא מפסיקה את קידוחיה בישראל ועזה (כולל הפרויקט שהביא לתגלית של שדה הגז התמר).
בספטמבר 2014, הפסיקה חברת החשמל לקבל גז ממאגר "ים תטיס". לפי נתוני חברת החשמל במסגרת ההסכמים מול שותפות "ים תטיס" סופקו לה 23 מיליארד מ"ק גז, כמות ששקולה לכ-87% מנפח המאגר כולו ודומה לרכישת 142 מיליון חביות נפט.
חברת החשמל חתמה על שני הסכמי רכש, הראשון לקבלת 18 מיליארד מ"ק (BCM) במהלך 15 שנה והשני בשנת 2009 לרכישה של עוד 5 מיליארד מ"ק. בשל חסרונו של הגז המצרי, ובשל תקנות שהוטלו על החברה מצד המשרד להגנת הסביבה להשתמש בעיקר בגז לייצור חשמל, הצריכה בפועל הייתה גבוהה מהתחזיות ובמקום לסיים את כל הרכש עד שנת 2017 בפועל חברת החשמל סיימה לקבל את כל הכמויות שרכשה כבר בסוף דצמבר 2013.
במרץ 2012, עלה רעיון שמאגרי "שותפות ים תטיס" ישמשו כמאגר אחסון אסטרטגי לאומי לגז, אך התוכנית לא יצאה לפועל עקב קשיים טכניים.
מצוקי און
מצוקי און הם מצוקים במורדות הדרום-מערביים של רמת הגולן, המתנשאים מעל ארץ כינרות. אורכם של המצוקים הוא כשישה קילומטרים, מכפר חרוב ונחל עין גב בצפון ועד תחילת שיפולי הגולן אל נהר הירמוך, סמוך להר שריר. המצוקים שגובהם כ-300 עד 360 מטרים מעל פני הים, משקיפים על הכנרת מגובה של בין 510 ל-570 מטרים. מצוקים אלה הם התלולים במדרונות הגולן היורדים אל עמק הירדן, ובצידם הצפוני מרוחק שיאם מרחק שני קילומטרים בלבד מחוף הכנרת. על שפת המצוקים שוכנים היישובים כפר חרוב ומבוא חמה, ולמרגלותיהם משתרעים הקיבוצים תל קציר, עין גב והאון; על שם האחרון קרואים המצוקים.
לאורך המצוק, מכפר חרוב בצפון ועד למבוא חמה בדרום, הוכשרה טיילת נופית, ממנה נשקפים נופים רחבי ידיים אל הכנרת, אל בקעת הירדן ואל הגליל. לאורך הטיילת הוכשרו שתי "מרפסות" תצפית: "מצפה מבוא חמה" מצפון למבוא חמה ו"מצפה לשלום" מדרום לכפר חרוב. הר נמרון השוכן כקילומטר וחצי מדרום למבוא חמה משמש כנקודת תצפית נוספת וכנקודת זינוק לדאונים ולמצנחי חליפה. הר נמרון (ששמו בערבית הוא "ג'בל עין א-נימר") אינו הר של ממש, אלא נקודת שיא לאורך שפת המצוק ברום של 359 מטרים מעל פני הים.
המצוק הוכר בשנת 1972 כ"שמורת טבע מצוקי און" שהשתרעה על-פני שטח של 2300 דונם. כיום נכללים המצוקים ומורדותיהם בשמורת הטבע "סוסיתא", הכוללת שטחים נוספים מצפון ל"גן לאומי סוסיתא" ומשתרעת על-פני שטח כולל של 18,432 דונם. המדרון התלול של המצוקים חושף מגוון גאולוגי עשיר, ושכבות הסלע בו מסודרות על-פי סדר היווצרותן. בבסיס המצוק נראים סלעי קירטון בעובי של עד 200 מטרים מ"תצורת צרעה", ומעליהם סלעי גיר וקירטון בעובי של עד 45 מטרים מ"תצורת פיק". מעל לתצורה זו נראים סלעי חוואר ודולומיט בעובי של עד 25 מטרים של "תצורת סוסיתא", ומעליהם חולות של "תצורת עין גב" בעובי של עד 90 מטרים. התצורה הבאה היא "תצורת הורדוס" שעוביה מגיע עד ל-240 מטרים, והיא עשויה מקונגלומרט, אבן חול, חוואר, אבן גיר, חרסית וחול. מעל "תצורת הורדוס" נראים לעיתים קטעים מ"תצורת גשר" העשויה גם היא ממגוון סלעים, ועליה מונח כיסוי הבזלת של רמת הגולן, שגילו באזור זה נע בין 3.1 ל-3.7 מיליוני שנים, ועוביו במקום מגיע לחמישה מטרים בלבד. במצוקים יש ריכוזי פריחה של חלמונית גדולה, רקפת מצויה ואירוס הגלבוע.
הקו הירוק עבר מתחת לראש המצוקים, (למעט חורבות סוסיתא בהם שכן מוצב צבאי ישראלי), ובפועל שטח המדרונות כולו הוגדר כשטח מפורז שבו גם סוריה טוענת לבעלות.
בחלק הדרומי של המצוקים ניטע החל בשנת 1973 יער מבוא חמה המשתרע על-פני שטח של 1,250 דונם. ביער שוכן מוצב "תותחי נברון" בו הציב צה"ל במלחמת ההתשה תותחים אשר צפו לעבר שטח ממלכת ירדן. המוצב הנטוש כיום משמש משכן לעטלפים. מתחת למוצב הישראלי נמצאים שרידי הכפרים תאופיק התחתונה ותאופיק העליונה, ושרידיו של המוצב הסורי ששכן במקום עד למלחמת ששת הימים ואשר טיווח את היישובים הישראלים בבקעה שלמרגלותיו כעניין שבשגרה.
למרגלות המצוקים נמצאים מספר מעיינות קטנים, ולצידם גדלה צמחיית נחל סבוכה. שניים מהם מהווים מוקד משיכה למטיילים, "עין שוקו" ליד מבוא חמה, הקרוי על שמו של מתן גדרי ("שוקו") שנהרג בחברון בשנת 2003, ועין עקוב (עין תאופיק) ביער מבוא חמה, המשמש, מאז חנוכתו של שביל הגולן בשנת 2007, כנקודת הקצה הדרומית של השביל. מעיין נוסף הנמצא נמוך יותר הוא עין שריר, המכונה גם "עין שוירח". בריכת המעיין נבנתה בשנת 1944 על ידי בהאים שהתגוררו בקרבת מקום עד לאחר מלחמת העצמאות; הבריכה שימשה להשקיית שדותיהם שם. המקום שוקם בשנים 1999-2004 על ידי ירח פארן, מקיבוץ האון.
הבית החום (מינכן)
הבית החום (גרמנית: Braunes Haus) היה המטה הכללי של המפלגה הנאצית בגרמניה, ושכן בעיר מינכן.
הבית היה ממוקם במבנה אבן מרשים, ברחוב בריינר ברובע מקספורשטאדט במינכן. הוא נקרא בשמו על שם צבע מדי המפלגה, שהיה חום.
המבנה נבנה ב-1828 על בסיס תוכניות של האדריכל ז'אן-בטיסט מטיווייה (Jean-Baptiste Métivier), שהיה אדריכל החצר בבוואריה. המבנה עבר בעלים שונים עד שנרכש על ידי סוחר בריטי בשם בארלו, בסוף המאה ה-19.
ב-1930 הוחלט כי המטה של המפלגה הנאצית באותה עת, ברח' שלינג 50, קטן מדי, כאשר מספר העובדים בו עלה מארבעה בשנת 1925 לחמישים באותה השנה. באותה שנה הבית ברחוב ברינר הועמד למכירה על ידי משפחת בארלו. הבית נרכש על ידי פרנץ שוורץ, ששימש אז כגזבר המפלגה הנאצית. התעשיין פריץ טיסן מימן את השיפוצים במקום, והאדריכל פאול לודוויג טרוסט דאג להפיכת הבית מווילה עירונית למשכן ראוי למטה המפלגה. טרוסט, שחלק עם היטלר את הגישה האנטי-מודרנית באדריכלות, עיצב את הבית בסגנון כבד, אנטי-מודרני. הבית נפתח באופן רשמי ב-1 בינואר 1931.
בבית היו משרדיהם של הנאצים החשובים ובעלי התפקידים במפלגה - היטלר, הנס פרנק, היינריך הימלר, הרמן גרינג, רודולף הס, פיליפ בוהלר והגזבר שוורץ. שם גם אופסן "דגל הדם" אותו נשאו בראש המצעד במהלך הפוטש בבית הבירה שהוכתם בדמם של ההרוגים שם, ונחשב לסמל נאצי קדוש.
ב-1937 הושלמה בניית משרדים מפוארים יותר למפלגה ול"פיהרר", והבית שימש למטרות שונות, לרבות מוזיאון, ולשכת סגן הפיהרר, רודולף הס.
באוקטובר 1943 ובינואר 1945 ניזוק הבית בהפצצת בעלות הברית. ב-1947 פונו החורבות, והמקום בו עמד הבית נותר כמגרש ריק.
בדצמבר 2005 הכריזה ממשלת בוואריה על כוונתה להפוך את הבית למרכז לתיעוד ההיסטוריה של הנאציזם, ובשנת 2015 נחנך על חורבותיו המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן.
פרסי ג'קסון וים המפלצות
פֶּרְסִי ג'קסון וים המפלצות (באנגלית: The Sea Monsters) הוא ספר פנטזיה-הרפתקאות לילדים מאת הסופר האמריקאי ריק ריירדן. הספר מבוסס על מיתוסים המעובדים מן המיתולוגיה היוונית. הספר פורסם ב-2006. הספר הוא השני בסדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים". הוא סוקר את מעשיות האל למחצה בן ה-13, פרסי ג'קסון וחברתו אנבת' במסעם לחילוצו של גרובר, חברם הסאטיר ובמסע החיפושים אחר גיזת הזהב, אשר בכוחה לרפא את העץ המגן על המחנה מפני אויבים.
טיירון לייצו
טיירון לייצו (באנגלית: Tyron Leitso; נולד ב-7 בינואר 1976) הוא שחקן קנדי.
פרסי ג'קסון וים המפלצות
לספר עובד לסרט, שיצא ב-16 באוגוסט 2013 בארצות הברית, וב-29 באוגוסט בישראל.
טיירון לייצו
ביוגרפיה
לייצו נולד בצפון ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. הוא עבד כניצב במספר הפקות שצולמו בוונקובר, ובהן "תיקים באפלה". תפקידו הראשון שכלל דיבור היה בסדרת הנעורים "Breaker High". הוא שיחק בשני פרקים של סדרת המדע הבדיוני "הגל הראשון". ב-2000 שיחק בשני סרטי טלוויזיה.
הוא גילם את הנסיך בסרט "שלגיה: היפה מכולם". הוא שיחק את אחד התפקידים הראשיים ב-"Dinotopia", מיני-סדרה בת שלושה פרקים שהופקה בשיתוף עם דיסני.
פרסי ג'קסון וים המפלצות
המשך עלילות הספר נמצאות בספר הבא בסדרה: "פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן".
טיירון לייצו
ביוגרפיה
בשנת 2006 גילם את הבלש רוב רנדל בסדרת המסתורין הקנדית "סודות קפואים"
פרסי ג'קסון וים המפלצות
עלילה
הספר מתחיל בפרסי שחולם על גרובר שניצוד על ידי מפלצת. הוא מתעורר ביום האחרון של שנתו בכיתה ז'. שם הוא התיידד עם טייסון, ילד חסר בית שבית הספר קיבל על עצמו כצדקה. בשיעור התעמלות, פרסי מותקף על ידי כנופיית לאסטריגונים, אך ניצל על ידי טייסון ואנבת', שהייתה בדרכה חזרה למחנה חצוי הדם לאחר שחלמו חלומות על המחנה בסכנה. השלושה לוקחים מונית קסומה שנוסעת על ידי האחיות האפרות ללונג איילנד. בהגיעם למחנה, הם רואים קבוצת חניכים בראשות קלריס לארו נאבקת בזוג שוורי קולצ'יס. טייסון מקבל אישור לעבור את גבול המחנה כדי להציל את פרסי שוב. מתגלה שהוא תינוק קיקלופ ואח למחצה של פרסי, שכן הוא גם בנו של פוסידון. אויב לא ידוע החליש את חומות המגן של מחנה חצוי הדם על ידי הרעלת העץ של האל למחצה תאליה, והותיר את החניכים חשופים להתקפות מפלצות עתידיות. יועץ המחנה כירון מואשם בהרעלת העץ ומפוטר. לפני היציאה, כירון מציין שרק גיזת הזהב יכולה להציל את המחנה. קלריס מנצחת במירוץ מרכבות וכפרס על הזכייה במרוץ המרכבות, היא נשלחת למצוא את גיזת הזהב. לאחר ששוחח עם האל הרמס על גורל בנו לוק, פרסי בורח מהמחנה עם אנבת' וטייסון כדי למצוא את גרובר. השלישייה מגיעה לנסיכה אנדרומדה, ספינת תענוגות מלאה במפלצות ובאלים למחצה שהתחברו לטיטאן קרונוס. על הספינה, הם נתפסים על ידי לוק קסטלאן, ולומדים שהוא פועל להחיות את קרונוס. השלישייה בורחת ותופסת מחסה במחבוא שאנבת', תאליה ולוק בנו בילדותם. שם, הידרה מוצאת ותוקפת אותם, אך הם ניצלים על ידי קלריס על הספינה שלה, ה-CSS ברמינגהאם, אנבת', פרסי וטייסון מצטרפים למסע ולמסעה של קלריס למשולש ברמודה (הידוע גם בשם ים המפלצות). על מנת להיכנס לים המפלצות, אך הספינה נטרפת בידי סקילה וכריבדיס, וקלריס נפרדת מהאחרים בזמן שטייסון ככל הנראה נהרג בפיצוץ. פרסי ואנבת' עולים על סירת הצלה ופונים לאי הקרוב ביותר. השניים נוחתים באי של מלכת המכשפות קירקה. כשהם מבינים שהיא הפכה עשרות גברים לחזירי ים, הם בורחים על ספינת פיראטים. פרסי ואנבת' עוברים על פני הסירנות, ואנבת' מתוודה על חוסר הביטחון שלה בפני פרסי. הם מגיעים לאי של הקיקלופ פוליפמוס שם הם מגלים שהוא לכד את קלריס. פרסי ואנבת' פוגשים את גרובר המעמיד פני קיקלופ נשית כדי להערים על פוליפמוס שלא יאכל אותו. טייסון מגיע לעזור גם כן, לאחר שנחלץ על ידי קשת מהריסות בירמינגהם. הם מוצאים את גיזת הזהב ובורחים. במיאמי, פרסי מבין שקלריס חייבת למהר בחזרה למחנה לבדה לפי הנבואה שלה, אבל מיד אחרי שקלריס הולכת הוא והאחרים נתפסים על ידי לוק. פרסי מצליח ליצור קשר עם מחנה חצוי הדם ומערים על לוק להתוודות שהוא הרעיל את העץ של תאליה, ולשחרר את כירון שהוחזר לתפקידו. לוק הזועם נלחם בפרסי, אבל כירון ועוד כמה קנטאורים מגיעים כדי לחלץ אותם וכירון מסביר שלא סומכים עליו מכיוון שקרונוס הוא אביו. הם מניחים את גיזת הזהב על עץ האורן של תאליה, והעץ נרפא. גרובר מקבל חופשה במסעו האישי למצוא את האל פאן, לאחר שפינה את המכשול של פוליפמוס המפתה את המחפשים דרך גיזת הזהב. המחנה מקיים מרוץ מרכבות שני בו פרסי ואנבת' מנצחים בעזרתו של טייסון שעוזב לאחר שקיבל את ההצעה מפוסידון לעבוד במפעלי הקיקלופ התת-מימיים של האל. עם זאת, הקסם של הגיזה חזק מדי והוא מקים לתחייה את תליה, ומספק עוד אל-למחצה אפשרי לנבואה הגדולה, שפרסי מבין שהייתה כוונתו של קרונוס לאורך כל הדרך.
טיירון לייצו
ביוגרפיה
ב-2007 שיחק תפקיד קטן בסרט האימה "Seed", וב-2008 שיחק ב-"Far Cry", סרט פעולה גרמני דובר אנגלית.
פרסי ג'קסון וים המפלצות
הנבואה
קלאריס נבחרת על ידי טנטלוס לחפש את גיזת הזהב כדי לרפא את העץ הקסום ולהציל את המחנה. למסעה מנבאת האורקל נבואה:
טיירון לייצו
ביוגרפיה
הוא גילם את איתן בסדרה "להיות אריקה".
פרסי ג'קסון וים המפלצות
ביקורות ומכירות
יותר מ-100,000 עותקים של הספר נמכרו, והוא יצא לאור גם בגרסת אודיו ב-6 בספטמבר 2006.
אריה זיו
אריה זיו (27 במרץ 1916 – 20 בפברואר 1997) היה מדען ואיש ציבור ישראלי, יליד דרום אפריקה, ממקימי קיבוץ כפר בלום, מזכ"ל הבונים דרור, מקים המעבדה לחקר הקירור בקריית שמונה, חלוץ שיטת קירור באוויר מבוקר בישראל, זוכה פרס קפלן.
בשנת 1959, ביום העצמאות ה-11 של מדינת ישראל, הדליק משואה בהר הרצל.
ביוגרפיה
זיו נולד בקינג ויליאמז טאון, דרום אפריקה לזאב וחיה זיו (לבית אדלשטיין), החמישי מתוך שישה אחים. אמו הייתה עקרת בית ואביו בעל חנות לכלי עבודה, שניהם יוצאי ליטא. סבו מיכאל אדלשטיין היה פעיל מרכזי בקהילת יהודי קינג ויליאמז טאון וממקימי בית הכנסת הראשון בעיירה. בן דודו הוא מלוויל אדלשטיין, פעיל חברתי שנרצח בדרום אפריקה.
אמו נפטרה כאשר היה בן 11, והוא נשלח על ידי אביו לפנימיית דייל קולג' בעיירה בה חי.
בשנת 1932 (בגיל 16) פגש זיו ביוהנסבורג את נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, במהלך עצרת שקיים ויצמן עם יהודי דרום אפריקה. זיו הושפע עמוקות מהמפגש ובעקבותיו החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1934 סיים את לימודיו בפנימיית דייל קולג'. ב- 1937 סיים תואר ראשון במשפטים, מאוניברסיטת ויטווטרסראנד, דרום אפריקה.
בשנת 1939, בגיל 23, עלה לפלשתינה והיה ממקימי קיבוץ כפר בלום, בו הקים את ענף הנוי.
פעילותו בתנועת הבונים העולמית
בין השנים 1936 עד 1938 בעת מגוריו בדרום אפריקה, היה פעיל בלשכת הקשר של תנועת הבונים, שעזרה לתנועה לשמור על קשרים עם ארצות דוברות אנגלית. לאחר עלייתו לישראל, בין השנים 1941 עד 1945 ערך והוציא את עיתון המקשר שנשלח לחברי התנועה בארצות אלו.
בשנת 1945 השתתף בסמינר לשליחים, יזם את רעיון הקמת בית הבונים ואף השתתף בגיוס הכסף לבנייתו.
בשנת 1949 נסע עם אשתו ושני ילדיו לדרום אפריקה בשליחות תנועת הבונים על מנת לעודד את יהודי דרום אפריקה לעלות לארץ ישראל, ושהה שם לתקופה של שנתיים.
בשנת 1955 מונה למזכ"ל תנועת הבונים העולמית, תפקיד אותו מילא עד שנת 1959.
הדלקת משואה בהר הרצל
בשנת 1959, ביום העצמאות ה-11 למדינת ישראל הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לכבוד קיבוץ גלויות, בטקס זה ייצג זיו את העולים מגולת דרום אפריקה.
קריירה
בשנת 1960 הוצע לזיו על ידי ארגון מגדלי הפירות בישראל להקים מעבדה, שתעסוק במחקר איסום (אחסון מזון) של תפוחי עץ ואגסים בשיטת אוויר מבוקר. זיו למד את התחום במשך כ־3 חודשים באמצעות מלגה של קרן רוקפלר באוניברסיטת קורנל בארצות הברית אצל הפרופסור רוברט סמוק. סמוק ביקר במעבדה בתחילת דרכה ואף ליווה אותה מקצועית במשך שנים רבות.
במהלך עבודתו של זיו במעבדה, אף על פי שלא היה בעל תואר אקדמי רלוונטי לנושא שבו עסק, הגיע להישגים מרשימים והפך בעל שם עולמי כמומחה באוויר מבוקר. בשנת 1966 הוכרה עבודתו במעבדה כפורצת דרך והוענק לו פרס קפלן.
את המעבדה לחקר הקירור ניהל עד שנת 1996. לצדו עבדה דבורה רזניצקי שהייתה שותפה לפרסומים רבים. התשתיות שהוקמו על בסיס הידע שפותח במעבדה משרתות עד היום חקלאים באזורי גידול רבים בישראל, בעיקר אזורי ההר והעמק בגליל העליון וכן ברמת הגולן.
חיים אישיים
בשנת 1943 התחתן עם חווה היינריך, ולזוג נולדו שני ילדים. בתם היא הפסלת טלה זיו.
בשנת 1973 התחתן עם נורמה זיו.
מלחמת בולגריה–סרביה (1885)
מלחמת בולגריה–סרביה (בבולגרית: Сръбско-българска война) היא מלחמה שהתנהלה בין ה-14 בנובמבר 1885 ל-28 בנובמבר 1885 בין נסיכות בולגריה לממלכת סרביה. המלחמה החלה במתקפה סרבית שחדרה לשטח הבולגרי ואיימה על הבירה סופיה והסתיימה בניצחון בולגרי. ב-19 בפברואר 1886, בהתערבות האימפריה האוסטרו הונגרית נחתם הסכם בוקרשט ובמסגרתו הוכר האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית.
הרקע למלחמה
החל מהמאה ה-16, שלטה האימפריה העות'מאנית על חבל הבלקן ותחת שלטונה חיו עמים סלביים שונים ובכללם הסרבים והבולגרים. במאה ה-19, נחלשה האימפריה העותמאנית וחולשה זו הובילה למרידת עמי חבל הבלקן וזכייתם ההדרגתית באוטונומיה ועצמאות. ב-1867 עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את סרביה. בולגריה זכתה לעצמאות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית וסיכומי חוזה סן סטפנו שנחתם אחרי המלחמה. למרות סיכומי חוזה סן סטפנו ובשל חששן של בריטניה ואוסטרו-הונגריה מהתחזקות מעמדה של האימפריה הרוסית בבלקן, כונס קונגרס ברלין ובמסגרתו הוחלט לגרוע את חבל רומליה המזרחית מהנסיכות הבולגרית ולהותירו כחבל אוטונומי של האימפריה העותמאנית. מרבית תושבי חבל זה היו בולגרים וההחלטה עוררה אי שקט בבולגריה ובחבל עצמו.
ב-6 בספטמבר 1885, הכריזו נסיכות בולגריה והמחוז האוטונומי רומליה המזרחית על איחוד ביניהם בניגוד לעמדת המעצמות הגדולות. מייד עם הכרזת האיחוד עם רומליה המזרחית עזבו כוחות האימפריה הרוסית שעדיין חנו בבולגריה, את הנסיכות והשאירו את בולגריה להגן על עצמה. מתוך ציפייה לתגובה עות'מאנית בעקבות הכרזת האיחוד, רוכז עיקר הצבא הבולגרי בגבול הדרומי. ניודם לאזור הגבול הסרבי, בתנאי התעבורה שהיו קיימים באותה בעת, עלול היה לארוך 6 ימים לפחות.
ממלכת יוון וממלכת סרביה חששו למעמדן בעקבות האיחוד ודרשו מהמעצמות תוספת שטחים על חשבון העות'מאנים. כמו כן, הסרבים התרעמו על כך שבולגריה העניקה מקלט מדיני למתנגדיו של המלך מילאן הראשון. סרביה גם הייתה במצב כלכלי קשה בעקבות מלחמת מכסים והחליטה לנצל את המצב כדי לשפר את מצבה הכלכלי. המלך הסרבי בעידוד האימפריה האוסטרו הונגרית, החליט לתקוף את הנסיכות הבולגרית אשר כוחה הצבאי נחשב לנחות מסרביה, במטרה להשיג שטחים נוספים, וב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה. האמתלה למלחמה הייתה סכסוך גבולות שנולד כתוצאה משינוי התוואי של נהר טימוק אשר היווה חלק מהגבול בין שתי המדינות. הסרבים סולקו מאחת מעמדותיהם הצבאיות בכפר ברגובו על ידי הצבא הבולגרי, לאחר ששינוי תוואי של נהר טימוק הותיר את העמדה הסרבית בצד הבולגרי של הנהר. הסרבים הכריזו מלחמה ופתחו במתקפה נרחבת לתוך שטחה של בולגריה. אף על פי שהופתעה, התאוששה בולגריה במהירות. הצבא הבולגרי נויד בבהילות מהגבול העות'מאני לאזור סופיה כדי להגן על הבירה. לאחר בלימת הסרבים בקרב סליבניצה, עבר הצבא הבולגרי למתקפה, הדף את הסרבים חזרה לשטחם ואף כבש את העיר פירוט.
הצבא הסרבי
צבא סרביה הורכב מגרעין צבאי מקצועי ומיליציות. מילאן הראשון, אשר ציפה לניצחון מכריע ומהיר הטיל למערכה רק חיילים בני 30 ומטה. הכוח מנה 70,000 חיילים אשר אורגנו ב 80 גדודים, כשלמעשה רק 49 מהם היו מוכנים למלחמה ורק לחלקם היה חימוש מודרני מתוצרת קרופ ומאוזר. הגיוס בגילאים אלו גרם לכך, שחיילים ותיקים ומנוסי קרבות לא השתתפו במלחמה. הארטילריה הסרבית צוידה בפגזי לה היטה צרפתיים אשר לא נחשבו למובילים בעת ההיא. המלך מילאן חילק את כוחותיו לשתי ארמיות: נישאבה וטימוק. על ארמיית נישאבה הוטל לפצח את הגנות הגבול הבולגריות ולנוע במהירות לעבר סופיה והשנייה יועדה לבלימת התגבורת הבולגרית שצפויה הייתה להגיע מכיוון הגבול העות'מאני. שתי הארמיות חולקו ל-5 אוגדות, שהורכבו מ-80 גדודים בני 700 לוחמים כל אחד, 21 אסקדרוני פרשים, 46 סוללות ארטילריה עם 264 תותחים, מתוכן רק 23 היו ערוכות לקרב.
היתרון הבסיסי של הסרבים על פני הצבא הבולגרי היה באיכות רוביו ובהיותו צבא ותיק, ממושמע, מאומן ובעל פיקוד עתיר ניסיון בקרבות. המלך מילאן ביצע טעות קריטית נוספת בכך שהחליט לפקד על צבאו בעצמו ולא נעזר בקציניו הוותיקים. את הפיקוד ברמת אוגדה הוא מסר לקצינים פחות מנוסים, כגון גנרל פטר טופאלוביץ' מפקד אוגדת מוראבה. הקרבות פרצו בשעה שהצבא הסרבי נתון היה בהתארגנות והצטיידות מחדש בתותחים ורובים וזו צפויה הייתה להסתיים רק שנה מאוחר יותר. גם החיילים שצוידו ברובים החדשים לא היו מנוסים ומאומנים דיים בשימוש בהם, שכן הרובים הגיעו לסרביה שנתיים קודם לכן. בנוסף, החימוש בו השתמשו היה ממלאים ישנים והוא הותאם יותר לרובים הישנים והאיטיים, כך שהגביל את יעילות השימוש של החיילים הסרבים ברובים החדישים.
הצבא הבולגרי
הצבא הבולגרי הורכב מצבא סדיר שמנה 17,000 חיילים, צבא מילואים אשר בעת המלחמה מנה 27,000 חיילים ועד 1890 הוגדל ל-70,000 חיילים, ויחידות מיליציה בנות עד 70,000 איש. הגרעין הצבאי חולק ל-2 אוגדות, "המזרחית", "המערבית" ומאוחר יותר נוספה שלישית באזור הבירה סופיה. ככלל, שירתו חיילי הרגלים שנתיים בשירות סדיר ו-8 במילואים. הצבא אורגן ב-24 גדודי רגלים שמנו 608 חיילים כל אחד בעיתות שלום ועד 1,000 חיילים במצב מלחמה. כל גדוד רגלים חולק ל-4 פלוגות. בנוסף היה רגימנט פרשים בן 5 אסקדרונים ובכל אסקדרון 159 חיילים ו-144 סוסים. שני רגימנטי ארטילריה בני 1,250 חיילים שאורגנו ב-9 סוללות אשר להן 72 תותחים. בנוסף, שתי פלוגות הנדסה בנות 264 חיילים, יח' רפואה, עזר ומטה.
חיילי הצבא הבולגרי הצעיר אופיינו בפטריוטיות ונכונות להקרבה והגנה על מדינתם הצעירה. הנסיך בטנברג היה אולי מדינאי חסר ניסיון, אך היה קצין קרבי עתיר ניסיון בשטח ובמטה, שהצליח ב-6 שנותיו בתפקיד לארגן גרעין צבאי בעל פוטנציאל בהתאם לדגם הפרוסי. עם זאת, שדרת הפיקוד של הצבא הייתה חסרה, מפני שברמת חטיבה ומעלה היא הורכבה ברובה מקצינים רוסיים, אשר עזבו את בולגריה לאחר סיפוח רומליה המזרחית. הארטילריה הבולגרית הייתה חדישה ואפקטיבית הרבה יותר מהסרבית וצוידה בתותחים מתוצרת קרופ.
המתקפה הסרבית
בתחילת המלחמה נחלו הסרבים הישגים. הם חצו את הגבול בשלושה טורי רגלים והתגברו בנקל על חיל המשמר הבולגרי. התכנון היה להתגבר על ההגנה הבולגרית ולרכז מול הבירה סופיה ארבע אוגדות סרביות. אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, העביר בבהילות ובכל דרך אפשרית את כל צבאו מרומליה המזרחית למגננה באזור סופיה. עד להגעת הכוחות מרומליה המזרחית, הצליחו כוחות הגבול הבולגריים רק לעכב את הסרבים, אשר הטילו מצור על העיר וידין וריכזו את כוחותיהם ליד העיירה סליבניצה, שם בין ה-17 בנובמבר ועד ה-19 בנובמבר 1885, נערך קרב סליבניצה.
הבלימה הבולגרית
הנסיך בטנברג הצליח לארגן ולהציב בעמדת מגננה 9 גדודים סדירים ובנוסף 2,000 מתנדבים בגיבוי 32 תותחים. החזית הבולגרית הייתה בנויה מ 4 קילומטרים של מתרסים ולאורכה פוזרו עמדות ארטילריה. ב-16 בנובמבר הגיעו שלוש אוגדות סרביות לאזור ועצרו להתארגנות, לאחר שספגו אבדות בקרב מול הבולגרים במהלך חציית הגבול. בבוקר הערפילי והגשום של ה-17 בנובמבר, הורה הנסיך אלכסנדר לשלושה גדודים להתקדם לעבר קווי אוגדת הדנובה של הסרבים ולתוקפם. הסרבים הופתעו והחלה בנסיגה. בהמשך, התעשתו הכוחות סרבים והחלו לתקוף דרך מרכז ההגנה הבולגרית, אך ללא חיפוי ארטילרי וכשהם יורים ברוביהם מטווח שאינו יעיל. הבולגרים השיבו באש ארטילרית ובאש רובים יעילה וגרמו ל-1,200 נפגעים בקרב הסרבים. למחרת ניסו הסרבים לתקוף את האגף השמאלי החלש יחסית של קו ההגנה הבולגרי ונהדפו. בחלוף עוד יום, ריכזו הסרבים את שתי אוגדותיהם ותקפו שוב את האגף השמאלי הבולגרי, במטרה לשבור את ההגנה, לחבור לאוגדה השלישית שלהם אוגדת מוראבה ולכתר את הבולגרים. גם תקיפה זו נחלה כישלון חרוץ בפני עמידת הצבא הבולגרי והבולגרים יצאו למתקפת נגד. בקרב זה היו לסרבים 2,100 נפגעים לעומת 1,800 נפגעים לבולגרים. המתקפה הסרבית לתוך בולגריה נבלמה.
התבוסה הסרבית
הצבא הסרבי החל לסגת בחוסר סדר ועד ה-24 בנובמבר נהדף אל מחוץ לגבולות נסיכות בולגריה. במקביל, המשיכה אוגדת טימוק של הצבא הסרבי לצור על וידין וזאת עד 29 בנובמבר. כעת, ריכזו הבולגרים את כוחותיהם בשתי אוגדות, חצו את הגבול הסרבי וב-27 בנובמבר כבשו את העיר פירוט כשהנסיך בטנברג מוביל אישית את הקרב. הצבא הסרבי החל בנסיגה מבוהלת לעיר ניש. המלחמה שהחלה בתנופה גדולה הפכה לתבוסה סרבית והם פנו לבעלת בריתם האימפריה האוסטרו הונגרית, בתחינה להסדר הפסקת אש.
חוזה השלום והשלכות המלחמה
ב-29 בנובמבר ביקר השגריר האוסטרו-הונגרי לבלגרד במטה הצבא הבולגרי בחזית ודרש את הפסקת הקרבות לאלתר, תוך איום בהתערבות צבאית. הפסקת האש נחתמה ב-7 בדצמבר.
ב-3 במרץ 1886, נחתם הסכם בוקרשט ובהמשך אושר איחוד בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית, ונקבע שרק בולגרי יוכל למשול על חבל זה. הניצחון במלחמה חיזק את האחדות הלאומית הבולגרית ואת מעמדה של בולגריה בבלקן. בקרב האוסטרו-הונגרים זכו הבולגרים לכינוי: "הפרוסים של הבלקן". הנסיך בטנברג איבד את כסאו בספטמבר 1886 בהפיכה של קיצונים בולגרים. הרוסים התערבו ודאגו להפיכה נגדית אולם לא השיבו לאלכסנדר את סמכויותיו בגלל סיפוח רומליה המזרחית בניגוד לדעתם.
הסרבים היו בעלי בריתם של הבולגרים במלחמת השחרור מול העות'מאנים. התקפתה על בולגריה, החזירה את סרביה למעמד הנמסיס ההיסטורית של הבולגרים ואף על פי שיתוף פעולה קצר טווח במלחמת הבלקן הראשונה, שתי המדינות חזרו להילחם במלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה ומתוך הסכם עם גרמניה הנאצית, היוותה אדמת בולגריה קרש קפיצה לכיבוש ממלכת יוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
ההיבט היהודי
לאחר פרץ האנטישמיות בבולגריה אשר ליווה את סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), שאפה הקהילה היהודית להוכיח את היות בניה אזרחים נאמנים ופטריוטים של נסיכות בולגריה. החוקה הליברלית החדשה ויחסו השוויוני של הנסיך בטנברג, דרבנו אותם בצעדיהם אלו. במהלך המלחמה עם סרביה, גייסו ומימנו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה, שני גדודים של לוחמים יהודים אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות רחמניות. הנסיך בטנברג התפעל מתעוזתם בקרב וציין כי הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים.
מטנברג
מטנברג (Mettenberg או Mättenberg) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,104 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
גאוגרפיה
המטנברג ממוקם בצפון-מזרח הרכס המרכזי של האלפים הברניים, בין ההרים אייגר והוטרהורן ומעל העיירה גרינדלוולד ברמת ברן שבקנטון ברן בשווייץ.
בהר מתחיל רכס נוסף החוצה את הרכס המרכזי לרוחבו דרך ההרים קליינס שרקהורן, שרקהורן, לאוטרארהורן, קליין לאוטרארהורן והוגיהורן ועד להר הלאוטראר רוטהורנר, שם מסתיים הרכס בקרחון פינסטראר.
B.P. Empire
B.P. Empire הוא האלבום השלישי של הרכב הטראנס הישראלי אינפקטד מאשרום. באלבום ניכר שינוי בסגנון ההרכב: סגנון הטראנס נטה לכיוון ה"קלאב טראנס", בזמן שמשתלבים בו סגנונות מוזיקה שונים, מג'אז ועד אמביינט ומוזיקה קלאסית.
אופי האלבום ושמו
האלבום משלב סגנונות שנחשבו לחדישים בשנים אלו כאשר סגנונות הטראנס ה"קלאסי" והקלאב טראנס שנחשבו לבעלי B.P.M. (מקצב הפעימות לדקה - מפעם) גבוה יותר נכנסו לתודעה, ומכאן שם האלבום - משחק מילים של האותיות B.P.M עם העובדה שבשנים אלו הטראנס הישראלי היה בשיאו ונפוץ מאוד בכל רחבי העולם - "הממלכה" (Empire) היא ממלכת הטראנס - ישראל.
הצלחת האלבום
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב, ומכיוון שסגנונו מותאם למועדונים החל ההרכב להופיע גם במועדוני לילה ולא רק במסיבות טבע כמו שעשה ההרכב עד ליציאת האלבום הזה.
פרימיום
פְרִימְיוּם (הלחם של המילים האנגליות free, חינם, ו-premium פרימיום, יקר, יוקרתי; בתעתיק לעברית: פרימיום) הוא מודל עסקי נפוץ בעולם הדיגיטלי. הוא נטבע בשנת 2006 על ידי פרד וילסון, שותף בחברת קרן הון-סיכון. על פי המודל מוצעים בחינם מוצרים או שירותי-אינטרנט בסיסיים, ואילו תכונות מתקדמות או מיוחדות של מוצרים ושירותים אלו מוצעות בתשלום, מתוך הנחה שאחוז מסוים מהמשתמשים במוצר בחינם ירכשו את השירותים הנוספים. את המודל הזה ניתן למצוא, לרוב, בחברות סטארט-אפ שונות של ייצור אתרים וכן באפליקציות לסלולרי, שם נמכרים השדרוגים לאפליקציות דרך חנויות האפליקציה (app store).
לעיתים קרובות מדובר בגרסה מוגבלת בזמן או פיצ'ר מוגבל כדי לקדם גרסה בתשלום. מודל זה הופך בהדרגה לפופולרי יותר ועסקים רבים נוטים להשתמש בו.
קבוצת משנה של מודל הפרימיום נמצאת בשימוש בתעשיית משחקי הווידאו ונקראת: Free To Play.
מקור
מודל עסקי זה נכנס לשוק תעשיית התוכנה, בתחום רישוי תוכנות, כבר בשנת 1980. המודל מתאים במיוחד לתוכנה, שכן עלות ההפצה היא זניחה. המונח "פרימיום" לתיאור מודל זה נוצר הרבה יותר מאוחר, בתגובה לבלוג שפורסמה ב-2006 על ידי פרד וילסון, שותף בחברת קרן הון סיכון ”Union Square Ventures”. בתגובתו הוא מסכם את המודל העסקי האהוב עליו: "תן שירות בחינם, נתמך על ידי פרסומות או לא, תרכוש קהל לקוחות רחב בצורה אפקטיבית דרך הפנייה לרשתות, מפה לאוזן, קידום אתרים במנועי חיפוש וכדומה, לאחר מכן תציע שירותים בעלי ערך מוסף או גרסה משופרת של השירות ללקוחות שלך במחיר פרימיום". ג'ריד לוקין, אחת מחברות הפורטפוליו של וילסון, הציעה אז את המונח "פרימיום" למודל זה, ווילסון בחר להשתמש בו.בשנת 2009, כריס אנדרסון פרסם את הספר "חינם" ("Free"), אשר בוחן את הפופולריות של המודל העסקי הזה. הוא ציין כי עד כה מודל זה שימש חברות תוכנה וכאלו שנותנות שירותים מסורתיים, וכיום המודל משמש גם חברות Web 2.0 וקוד פתוח. בשנת 2014 פרסם אריק זופרט את הספר "Freemium Economics" המנסה לפרק את העקרונות הכלכליים של מודל הפרימיום ולקבוע מסגרת ליישום במוצרי תוכנה.
מטרות השימוש במודל
שימוש במודל עסקי זה מאפשר הפצת גרסה חינמית ברשת בשאיפה לאסוף קהל משתמשים רחב ולזכות בחשיפה מרבית. לאחר צבירת כמות משתמשים גדולה, מוסיפים שירות פרימיום כלשהו בתשלום ומפרסמים אותו בשירות החינמי שניתן. הרווח המתקבל מהמודל תלוי בעצם בהצלחת האפליקציה/אתר/שירות. עצם העובדה שמדובר במוצר חינמי גורם לרבים להתקין את המוצר אך בסופו של דבר רק כמה אחוזים מתקינים את המוצר המשודרג. מכיוון שמדובר על כמות רבה של משתמשים, האחוז הקטן מספק סכום שמחזיר את ההשקעה ומאפשר לחברה להרוויח משימוש במודל העסקי.
יתרונות המודל וחסרונותיו
מכיוון שמדובר במוצר שניתן בחינם, הוא זוכה לחשיפה נרחבת משום שאנשים מוכנים להתנסות בו. מתוך שפע האנשים שמחליטים להתנסות, מחליטים כמה אחוזים, אשר מהווים לא מעט אנשים, לשלם עבור המוצרים המשלימים ואלו מאפשרים לחברה לצבור רווח. כמו כן, ניתן לייצר הכנסה נוספת מלקוחות אשר משתמשים במוצר החינמי- במרבית המקרים הרווח נוצר על ידי פרסומות ולפעמים ניתן לחסוך בעלויות משום שגרסת החינם לא מספקת תמיכה.
החסרונות של המודל הם שאחוזי ההמרה מלקוחות שאינם משלמים לכאלו שמשלמים, הם נמוכים ולכן צריך לצבור כמה שיותר לקוחות שכן משתמשים בשירותים הנוספים ומשלמים עבורם. עומס הלקוחות שאינם משלמים עלול לגרום להוצאות תחזוקה ותפעול שבטווח רחוק עלולים להיות הפסדיים.
חסרונות נוספים של המודל הם שלפעמים המעבר בין הגרסאות אינו נוח למשתמש ולכן הוא מוותר ולא רוכש את המוצר ורמת המחויבות של לקוח אשר משתמש במוצר החינמי היא נמוכה יותר מרמת המחויבות של לקוחות שמשלמים תמורת המוצר.
אלכסנדר שליאחטורוב
שליאחטורוב הוא בוגר האקדמיה הדיפלומטית הצבאית של משרד ההגנה הרוסי, הידועה יותר כבית הספר למודיעין צבאי של רוסיה. בעבר עבד במחלקת המטבעות והמימון של משרד החוץ הרוסי.
בתקופתו כראש המודיעין הצבאי צומצם מספר היחידות המיוחדות בארגון משמונה לחמש, דבר שהביא לפיטורם של קצינים רבים במסגרת הרפורמה הצבאית ברוסיה. באופן רשמי הוא יצא לגמלאות בעקבות גילו, אך למעשה הוא התנגד להמשך הצמצומים בשירות, ולכן פוטר.
לאחר פיטוריו מתפקיד ראש המודיעין הצבאי הרוסי הוא מונה למנכ"ל באחת החברות לייצור נשק השייכות למשרד ההגנה הרוסי.
שליאחטורוב קיבל עיטור "ההצטיינות למען המולדת" מדרגה 3.
אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה
אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה (באיטלקית: Alderano I Cybo-Malaspina; 22 ביולי 1690 - 18 באוגוסט 1731), היה דוכס מאסה בין השנים 1715–1731.
ביוגרפיה
אדראנו נולד ב-22 ביולי 1690 במאסה, לקרלו השני צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה ולתרזה פאמפילי, בתם של קמילו פרנצ'סקו מריה פאמפילי ואולימפיה אלדוברנדיני. ב-29 באפריל 1715 התחתן אדראנו עם ריצ'יארדיה גונזגה, בתם של קמילו השלישי גונזגה, רוזן נובלארה ומטילדה ד'אסטה, ממנה נולדו לו 3 בנות. בנובמבר אותה שנה מת אחיו אלבריקו השלישי צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה, ואדראנו ירש את נחלותיו. ב-18 באוגוסט 1731 מת אדראנו במפתיע במאסה, ובתו מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה ירשה את נחלותיו.
משפחתו
ב-29 באפריל 1715 התחתן אדראנו עם ריצ'יארדיה גונזגה, בתם של קמילו השלישי גונזגה, רוזן נובלארה ומטילדה ד'אסטה, ממנה נולדו לו 3 בנות:
מקדש הורדוס
מקדש הורדוס הוא כינוי לבית המקדש השני שהורדוס מלך יהודה בנה מחדש ברוב פאר והדר, תוך הרחבת שטח הר הבית, במאה הראשונה לפנה"ס. על מקדש זה אמרו חז"ל:.
אף על פי שמדובר למעשה במקדש חדש לגמרי הוא לא כונה בית המקדש השלישי כי עבודת הקורבנות המשיכה ברצף, גם במהלך בנייתו.
הסיבות להקמת המקדש מחדש היו כנראה גם רצונו של הורדוס להנציח את זכרו במבני פאר, וגם כוונתו לשפר את הקשר עם נתיניו היהודים ולהוכיחם שהוא מלך מטעמם.
לקראת הבניה
בשנת שמונה-עשרה למלכות הורדוס (19 לפנה"ס) החליט הורדוס "לבנות את בית המקדש לאלוהים". ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מספר שהורדוס "סבור היה שמפעל זה שלו יהיה מהולל מכל מה שעשה - והוא יהיה לו לזכר עולם". הורדוס כינס את העם לתיאטרון, כפי שעשה במספר הזדמנויות כדי לפנות אל העם ולשכנעו בדברים, והכריז:
בתחילה נבהלו היהודים ופחדו פן יהרוס הורדוס את המקדש הקיים ופן יטמא את ההיכל. אולם הורדוס הבטיח כי יקים את המקדש החדש ורק לאחר-מכן יהרוס את הישן.
את בית המקדש עצמו בנו עשרת אלפים פועלים, ביניהם אלף כהנים שהוכשרו כבנאים, על מנת שלא יכנס מי שאינו כהן אל המתחם המקודש.
על פי הסבר המובא בגמרא, לאחר עלייתו לשלטון הוציא הורדוס להורג את כל חכמי ישראל, למעט בבא בן בוטא. כעבור זמן ולאחר שהתחרט על מעשה זה ייעץ לו בבא בן בוטא לבנות מחדש את בית המקדש השני ככפרה על הריגת חכמי ישראל
עבודות הבנייה
הורדוס שינה לחלוטין את הטופוגרפיה של אזור הר הבית לצורך הרחבת בית המקדש. קודם לכן היה הר הבית רבוע וממדיו היו 500 אמה על 500 אמה (כ-250 על 250 מטרים). בדרום הר הבית עמדה מצודה (כנראה החקרא). הורדוס הרחיב את שטח הר הבית משלוש רוחותיו (עיקר ההרחבה הייתה לכיוון דרום, וצפון, והרחבה מועטת הייתה לכיוון מערב). הורדוס שיטח את ההר שהיה צפונית להר הבית וגבוה ממנו, ואפשר בניית רחבה ישרה לכיוון צפון. כמו כן הרס הורדוס את מבנה המצודה הדרומית להר (מצודה נוספת - האנטוניה - נבנתה על ידי הורדוס צפונית לרחבת הר הבית), והקיף את השטח המוסף עם החומה החדשה. בחומה המזרחית של הר הבית ניתן לראות עד ימינו את התפר בין הבנייה החשמונאית לבנייה ההרודיאנית המרחיבה את הר הבית לכיוון דרום. תפר זה נמצא 32 מטרים צפונית לקצה הדרום מזרחי של חומת הר הבית של ימינו.
הורדוס בנה את רחבת המקדש החדשה בסגנון הרומי המקובל באותה עת - מערכת של ארבעה סטווים המקיפה חצר שבמרכזה המקדש. מקדשים דומים היו קיימים בערים רומיות נוספות כגון אנטיוכיה, תדמור (פלמירה) ואלכסנדריה.
משך העבודות
עבודות הבנייה החלו בשנה ה-18 למלכותו של הורדוס (בשנת 19 לפנה"ס). ישנן כמה סברות שונות בעיקר לגבי מועד סיום העבודות. לפי אחת הגישות, נמשכו העבודות 9 שנים - מתוכן 8 שנים נמשכה עבודת בניית הסטווים והרחבה. בניית בניין המקדש עצמו נמשכה כשנה וחמישה חודשים. על-פי גישה זו, הבנייה הסתיימה בימי חייו של הורדוס (שמת ב-4 לפנה"ס).
מנגד, קיימות מספר עדויות לכך שהבנייה הסתיימה שנים אחרי מותו של הורדוס. על פי הנאמר בברית החדשה נמשכו עבודות הבנייה ארבעים ושש שנים, וככל הנראה התיאור בברית החדשה הוא הנכון ולא פרק הזמן של 18 השנים המצוין ב"קדמוניות היהודים", וזאת לאור העובדות ההיסטוריות המתוארות על ידי יוסף בן מתתיהו עצמו, התואמות את גרסת הברית החדשה. ממצא נוסף שמציב את תאריך סיום הבנייה של חומות הר-הבית אחרי השנה ה-17 לספירה הוא מטבעות שהתגלו מתחת לכותל המערבי. ב-2011 קבעה רשות העתיקות כי ארבעה מטבעות שנמצאו מתחת לכותל נטבעו בידי הנציב הרומי ולריוס גרטוס בשנה 17/18 לספירה. פירוש הדבר שקשת רובינסון, ואולי חלק ארוך יותר של הכותל המערבי, נבנו לאחר שנה זו – כלומר: לפחות 20 שנה אחרי פטירתו של הורדוס, בימי נינו אגריפס השני.
יוסף בן מתתיהו מספר שלפי המסורת (שהייתה קיימת כבר בימיו), בזמן שנבנה בית המקדש, "לא ירדו גשמים בימים כדי שלא תתעכב העבודה", והם ירדו רק בלילות. מסורת זו נזכרת גם בתלמוד הבבלי: "מצינו בימי הורדוס שהיו עוסקין בבנין בהמ"ק והיו יורדין גשמים בלילה, למחר נשבה הרוח ונתפזרו העבים וזרחה החמה ויצאו העם למלאכתן וידעו שמלאכת שמים בידיהם". מסורת זו מובאת גם במדרש המאוחר לספר ויקרא.
מבנה מקדש הורדוס
המקדש היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות-עזרות שהקיפו אותו. ההיכל עמד בראש הר הבית ואילו העזרות היו נמוכות ומוקפות חומה, לצדיהן היו מוסדות המקדש ובתי מלאכה שעסקו בתחזוק המקדש. החצר החיצונית הייתה קרויה "עזרת נשים" ובה נערכו התאספויות לשם קריאת תורה. באירועים אלו היו נוכחות גם נשים - וזה אחד ההבדלים בין בית המקדש השני והראשון.
המקורות השונים למבנה מקדש הורדוס
הסתירות הקיימות מוכרעות באופן פרטי, כל מקרה לגופו. הנימוקים שהוצגו אצל חלק מהחוקרים שאימצו את גרסת המשנה היו: המשנה היא מסמך הלכתי ולכן פרטיה מדויקים; מקור מרכזי לדברי המשנה הוא עדויותיו של ר' אליעזר בר' יעקב, שחי במחצית השנייה של המאה הראשונה – קרוב לתקופת בית שני, ועל כן דבריו מהווים עדות בעלת ערך רב. לעומתם, חוקרים אחרים העדיפו את תיאורי יוסף בן-מתתיהו מנימוקים שונים: דבריו מהווים עדות ראייה מכלי ראשון כיוון שהתגורר בירושלים בתקופת מקדש הורדוס; עובדת היותו כהן אפשרה לו להסתובב בחופשיות בתוככי העזרות המקודשות של המקדש ולהכירם מקרוב; יוסף היה היסטוריון, עובדה המקנה תוקף לדיוק תיאוריו, בשונה מחכמים שנטו לשלב בתיאוריהם מידע לא אמין מתקופות מוקדמות יותר.
קיימות גם גישות בין החוקרים המציעות גישה אינטגרטיבית ליישוב בין המקורות השונים. היו שטענו כי המשנה אמינה יותר ביחס לתיאור פנים המקדש – שהיווה מוקד עניין עבור חז"ל, ואילו בנוגע לתיאורי השטח שסביב הר הבית – נחשב יוסף בן-מתתיהו לאמין יותר. חוקרים אחרים טענו כי המקורות השונים מתארים תקופות היסטוריות שונות. בעוד שהמשנה מתארת את מבנה ביהמ"ק כפי שהיה בתקופת החשמונאים, לפני השיפוץ הנרחב שערך הורדוס, יוסף בן-מתתיהו מתאר את המקדש כפי שנראה במאה הראשונה לספירה. גם ביחס לסתירות מסוימות בתוך תיאוריו של יוסף בן-מתתיהו עצמו, יש שהסבירו כי התיאור ב'קדמוניות היהודים' משקף את ביהמ"ק כפי שהיה ב-20 לפנה"ס, והתיאור ב'תולדות מלחמת היהודים ברומאים' משקף את בית המקדש כפי שראה יוסף עצמו בשנת 70 לספירה. בין השנים האלו עבר בית המקדש שיפוצים נרחבים.
הממצאים הארכאולוגיים המתייחסים לסוף ימי בית שני מאמתים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו בנוגע לשערי הכניסה, ומספקים מידע על נדבכי החומה ואורח החיים בירושלים בתקופת בית שני.
החומה ושעריה
את הר הבית הקיפה חומה באורך של 281 מ' בדרום, 466 מ' במזרח, 488 מ' במערב, ו-315 מ' בצפון, סה"כ 1,550 מ'. נתונים אלו מבוססים על הממצאים הארכאולוגיים, ושונים מהיקף השטח המצוין אצל יוסף (1,200 מ') או במשנה (1,000 מ').
בחומה היו מספר שערים. חמישה לפי המשנה: שני שערי "חולדה" בדרום, שער "טדי" בצפון, שער "שושן" במזרח ושער אחד – "קיפונוס" – במערב. לפי יוסף בן-מתתיהו היו ארבעה שערים במערב. הממצאים הארכאולוגיים תואמים את גרסת יוסף.
מעבר לחומה הייתה 'רחבת הבית', שהייתה פתוחה לכל אדם. ברחבה זו התנהלה פעילות מסחר ענפה, כגון מכירת בעלי חיים לצורכי פולחן והחלפת כספים, כפי שאנו מוצאים בברית החדשה.
עזרת נשים
מעבר לסורג הייתה "עזרת הנשים" המוקפת חומה, בגודל של 135X135 אמה. בפינותיה היו ארבע לשכות – לשכת הנזירים, לשכת המצורעים, בית השמנים, ולשכת העצים. בקצה המערבי שלה היה שער המוליך ל"עזרת ישראל", הנקרא "שער ניקנור", אליו עלו באמצעות 15 מדרגות.
על פי התיאור במשנה, נראה כי לא הייתה הפרדה בין נשים לגברים בעזרה זו, וזאת בניגוד למסופר אצל יוסף בן-מתתיהו. יש הטוענים כי במהלך המאה הראשונה לפנה"ס נוצרה הפרדה זו, כתוצאה מהתפתחותה של מגמת החמרה דתית.
לאחר "שער ניקנור" הייתה "עזרת ישראל", בגודל של 11X135 אמה, ממנה ניתן היה לצפות ל"עזרת הכוהנים", בה התרחשה רוב עבודת הפולחן בבית המקדש. שתי עזרות אלו היו מוקפות בחומה, בה היו מספר שערים – שבעה לפי חלק מהמקורות, ולפי מקורות אחרים – שמונה.
המקדש עצמו
המקדש הורכב משלושה חלקים: "אולם", "ההיכל", ו"דביר".
קיימת סתירה בין המקורות אודות מידות האולם: על פי המשנה, האולם היה בגודל של 11X100 אמה, ובגובה 85 אמה. לפי יוסף בן-מתתיהו, מידות האולם היו 20X50 אמה, בגובה 90 אמה. אל פתחו הובילו 12 מדרגות, כך שמפלסו היה גבוה בשש אמות ממפלס עזרת הכוהנים. פתח האולם היה בגודל של 40X20 אמה, ולפי יוסף – 70X25 אמה. מעל הפתח הייתה תלויה גפן מזהב, ושם אף תלה הורדוס נשר מזהב, אותו הורידו היהודים בסוף ימיו.
מידות ההיכל היו 20X40 אמה, בגובה של 40 אמה – לפי מסכת מידות, ולפי בן מתתיהו – בגובה 60 אמה. גם מידותיו של פתח ההיכל אינם ברורות. לפי חלק מהמקורות – 20X40 אמה, ולפי מקורות אחרים – 16X55 אמה. בתוך ההיכל עמדו מזבח הקטורת, שולחן לחם-הפנים, ומנורת הזהב.
בחלקו המערבי של ההיכל היה הדביר (קודש הקודשים), שהופרד מההיכל באמצעות שתי פרוכות. מידותיו היו 20X20 אמה. הכניסה לקודש הקודשים הייתה מותרת לכהן הגדול בלבד, ביום הכיפורים, אז היה נכנס אליו 4 פעמים.
הסטיו המלכותי
המפואר מבין הסטוים היה הסטיו המלכותי, שהיווה למעשה בזיליקה ושימש כמרכז למסחר ולמשפט (כמו הפורומים ברומא העתיקה). על מנת להקל על הגישה אל הסטיו המלכותי בפרט ואל הר הבית בכלל בנה הורדוס מערכת של קשתות ושערים. קשת רובינסון שהיוותה למעשה המחלף הראשון בהיסטוריה, הוביל את הבאים ישירות לתוך הסטיו המלכותי. מתחתיו, נבנו מערכת של מעברים המובילים את המבקרים ישירות לתוך בית המקדש - אלו הם שערי חולדה: השער המשולש והשער הכפול.
בחומה המערבית של הר הבית בנה הורדוס, נוסף על קשת רובינסון, גם את קשת וילסון - קשת נוספת שהובילה מהעיר העליונה אל הר הבית, וכן מהרחוב שלרגלי הר הבית, בו היו מוסדות השלטון של העיר (אולם הבונים החופשיים) הובילו שני פתחים אל הר הבית: שער ברקלי - המצוי במקום בו מצויה עזרת הנשים של הכותל המערבי בימינו ושער וורן, שהיה מצוי צפונית לקשת וילסון, באזור הכותל הקטן.
הרחבת הר הבית על ידי הורדוס ובניית המעברים הרבים המובילים אליה יצרה רחבה חדשה, שלא היוותה אזור מקודש. לצורך ההפרדה בין האזור המקודש לאזור המסחרי החדש נבנה סורג סביב גבולות הר הבית החשמונאים. שרידים מסורג זה התגלו, ומראים כי על הסורג היו כתובות ביוונית ולטינית עליהם כתוב:
נוסף על מעברי הכניסה של עולי הרגל למקדש, בנה הורדוס מעברי יציאה לכוהנים אל מקוואות טהרה שהיו בעיר דוד. מעברים אלה שהיו מצויים מתחת למדרגות המובילות אל שערי חולדה נקרא מסיבות.
שרידי קשת רובינסון נראים כיום בקרבת הפינה הדרום מערבית של הר הבית. שרידי קשת וילסון מצויים באזור עזרת הגברים של הכותל המערבי. שער וורן ושער ברקלי סתומים בימינו. ניתן לראות את השערים בחומת הכותל המערבי, והמדרגות שהובילו מהם מהווים כיום את בורות מים מספר 30 ומספר 19 (בהתאמה) בהר הבית.
בראש מבנה השער של הסטיו המלכותי ניצב בית התקיעה בו תקעו בחצוצרות להכריז על כניסת השבת. שרידי בית התקיעה נתגלו בחפירות הכותל.