cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברן
היהודים בברן
יהודים בברן נזכרו כבר במחצית המאה ה-13, והם עסקו במתן הלוואות בריבית לאצילי העיר ולכנסייה. ב-1294 הותקפו היהודים על ידי ההמון לאחר עלילת הדם שנטוותה סביב מותו של הנער "רודולף מברן" (Rudolf von Bern) אשר זכה למעמד של מרטיר, והם גורשו מן העיר. ב-1348, בעקבות מגפת המוות השחור, הועלו יהודים בעיר על המוקד באשמת הרעלת הבארות, והשאר גורשו מן העיר. הללו הורשו לחזור לעיר תמורת תשלום של 1500 מארק לנפש, וכן מחילת כל החובות שחבו להם הגויים. בשנת 1380 שוב חזרו היהודים לברן אך כבר ב-1392 גורשו שוב.
בשנת 1798 קמה הרפובליקה ההלווטית והיהודים שוב יכלו לחוש בטוחים ולהחזיק בזכויות אזרחיות, והחלו להגיע שוב לעיר. ב-1812 שוב הוקם בית כנסת בעיר ובשנת 1848 הוכרזה רשמית קהילה יהודית בברן הפועלת בה עד היום. בית הקברות היהודי נחנך ב-1871 (Jüdischen Friedhof Bern) וב-1988 הוקמה בו אנדרטה לזכר השואה בדמות קיר אבנים לא מסותתות שעליו תבליט של מגן דוד. בית הכנסת הנוכחי של העיר הוקם בשנת 1905 בסגנון מורי ונחנך ב-10 בספטמבר 1906. ב-1996 היו 340 חברים בקהילה מכל רחבי קנטון ברן, ולפי נתוני עיריית ברן התגוררו בעיר 324 יהודים בשנת 2000. בברן אין מקווה אך בבית הקהילה הצמוד לבית הכנסת שוכנת ספרייה ומתקיימות בו פעילויות שונות, ובכלל זה שיעורים ביהדות לתלמידי כיתות א' עד ט'. מאז תשע"ט רבה של קהילה הוא הרב מיכאל קון.
נאצ'אנג
נאצ'אנג (בוייטנאמית: Nha Trang) היא עיר במחוז קהאן הואה, וייטנאם. באזור פועל נמל התעופה הבין-לאומית קהאן הואה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-1,034 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי.
אקלים
על פי שיטת קפן, לנאצ'אנג יש אקלים סוואנה טרופי. מספטמבר עד לדצמבר, האזור גשום, ומינואר עד לאוגוסט, האזור לח. הלחות השנתית הממוצעת היא כ-79.5%. כמות הגשמים הממוצעת היא 1,280 מ"מ. הטמפרטורה הממוצעת היא כ-27 מעלות צלזיוס.
אגוחצרטופס
אגוחצרטופס (שם מדעי: Agujaceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון. פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים מאגוחה". האגוחצרטופס חי בקרטיקון העליון כ-77 מיליון שנה לפני זמננו בדרום אמריקה הצפונית במה שהיום הוא טקסס. אגוחצרטופס דינוזאור צמחוני הולך על ארבע. כמו שאר הצרטופסיים בתת-המשפחה Chasmosaurinae היה בעל עטרה ארוכה בחלק האחורי של הגולגולת (אם כי הייתה קצרה יותר מזו של כסמוזאוריים כגון פנטצרטופס), ו-3 קרניים: 2 קרניים ארוכות מעל אזור הגבות וקרן קצרה מעל האף. אורכו היה 7 מטר ומשקלו היה כשל קרנף.
הוא נתגלה במקור ב-1938 במצע מאובנים בתצורת אגוחה שבפארק הלאומי ביג בנד שבטקסס, בחפירות שערך ויליאם סטריין. בשנת 1989 חקר להמן את המאובנים האלה וסיווג אותם כ-Chasmosaurus mariscalensis, מין של כסמוזאורוס. ב-2006 בעקבות מחקר שערכו לוקאס, סאליבן והאנט, הוא סווג מחדש והוכרז כסוג טקסונומי חדש: Agujaceratops mariscalensis. הוא חי כ-77 מיליון שנה לפני זמננו וכנראה היה אב קדמון של פנטצרטופס ודינוזאורים כסמוזאוריים אחרים מאזור טקסס.
יחסי אוקראינה–אזרבייג'ן
לאחר פירוק ברית המועצות אזרבייג'ן ואוקראינה קיבלו את עצמאותן מברית המועצות והחלו בידידות קרובה עם כינון היחסים הדיפלומטיים בשנת 1992. היחסים של שיתוף פעולה אסטרטגי, יחסים פוליטיים, כלכליים ותרבותיים בין שתי המדינות הם ברמה גבוהה מאוד. בשנת 2001 הקימו שתי המדינות את הארגון לדמוקרטיה ופיתוח כלכלי (GUAM) יחד עם גאורגיה ומולדובה. אזרבייג'ן ממלאת כיום תפקיד חשוב הן בארגון והן במדיניות החוץ של אוקראינה בשל תפקידה האסטרטגי באזור. אזרבייג'ן עזרה גם לאוקראינה להגן על אתר הכור האטומי בצ'רנוביל.
אוקראינה היא, אחרי טורקיה וישראל, אחת השותפות הצבאיות העיקריות של אזרבייג'ן. קצינים אזריים מאומנים באקדמיות צבאיות באוקראינה וסיוע טכני שונה ניתן על ידי אוקראינה. אוקראינה תומכת בעמדת אזרבייג'ן בפתרון הסכסוך נגורנו-קרבאך נגד ארמניה. לאחר אירועי ינואר השחור, כ-10,000 איש השתתפו בעצרת בלבוב כדי למחות על ההתערבות הצבאית של רוסיה באזרבייג'ן. ישנם כ-32,000 אוקראינים המתגוררים באזרבייג'ן, ולמעלה מ-45,000 אזרים חיים באוקראינה. קברו של אוטאמן גולובאטי האוקראיני עדיין מוגן על ידי אזרים ויש גם אנדרטה בלנצ'ראן המוקדשת לקוזאקים. שתי המדינות תומכות זו בזו בכניסה לארגונים בינלאומיים. היחסים הדיפלומטיים כוננו בשנת 1919 לראשונה ואזרבייג'ן מכירה באירועי הולודומור כרצח עם.
יחסים פוליטיים
היחסים בין שתי המדינות הם ידידותיים מאוד. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1992. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), בשותפות המזרח, בארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור (BSEC) וכן ב-GUAM. נשיא אזרבייג'ן, אבולפז אלצ'יביי, הגיע לביקור רשמי באוקראינה ב-12 בנובמבר 1992. במהלך ביקור זה, אמר כי היחסים עם אוקראינה יהיו בעדיפות ראשונה בקרב כל הרפובליקות של ברית המועצות לשעבר.
נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה, הגיע לביקור רשמי באזרבייג'ן בין התאריכים 26–28 ביולי 1995. הנשיא היידאר אלייב הגיע לביקור רשמי באוקראינה בתאריכים 24–25 במרץ 1997. במהלך הפגישה הוענק לאלייב מסדר הנסיך ירוסלב החכם. לאחר ייסוד GUAM היחסים האסטרטגיים החלו להתפתח במהירות. אלייב ביקר באוקראינה בשנת 1999 על מנת להשתתף בטקס השבעת קוצ'מה. נשיא אוקראינה הגיע לביקור רשמי באזרבייג'ן בין התאריכים 16–17 במרץ 2000. כתוצאה מהביקור העניק אלייב לקוצ'מה את מסדר איסטיגאל. הנשיא וולודימיר זלנסקי ביקר באזרבייג'ן בתאריכים 17–18 בדצמבר 2019. במהלך הביקור קיים זלנסקי פגישה אישית עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב שלאחריה הם קיימו משא ומתן במתכונת מורחבת. בעקבות הפגישה המורחבת, חתמו הצדדים על מסמכים דו-צדדיים כגון פרוטוקול הכוונה בין גנג'ה לאודסה, הסכם בנושא שיתוף פעולה מסחרי, כלכלי, מדעי, טכני ותרבותי בין גובה לטרוסקווץ, הסכם לשיתוף פעולה בין משרד הכלכלה של אזרבייג'ן ושירות הפיקוח הממלכתי של אוקראינה בתנאים של עשיית עסקים. נשיא אוקראינה נפגש גם עם ראש ממשלת אזרבייג'ן עלי אסדוב, השתתף בפורום העסקים האוקראיני-אזרביג'אני, ביקר במרכז התרבות והחינוך האוקראיני של אוניברסיטת באקו הסלאבית ונפגש עם נציגי הקהילה האוקראינית באזרבייג'ן.
יחסים כלכליים
בינואר - מאי 2008 עמד מחזור הסחר בין שתי המדינות על 191.1 מיליון דולר. מחזור המסחר בין שתי המדינות הגיע ל-1.4 מיליארד דולר בשנת 2010. אוקראינה היא אחת השותפות העיקריות לייבוא של אזרבייג'ן. סחורות עיקריות המיובאות מאוקראינה לאזרבייג'ן הן בעיקר כמוצרי מטלורגיה, מוצרים לבניית מכונות, מוצרים אגרו-תעשייתיים ומוצרי תעשייה כימית. בעוד שסחורות עיקריות שיוצאו מאזרבייג'ן לאוקראינה הן בדרך כלל מוצרים של תעשיית אנרגיית הדלק, מוצרים מתעשייה כימית ומוצרים אגרו-תעשייתיים.
אזרבייג'ן מעניקה לאוקראינה תנאים בלעדיים לאספקת נפט. היקף הסחר בין אוקראינה לאזרבייג'ן גבוה בהרבה בקרב מדינות חבר המדינות. על פי הדיווחים של ועדת המכס הממלכתית של אזרבייג'ן, העסקאות ביניהן הסתכמו בתקופה הראשונה של שנת 2018 ב-334.87 מיליון דולר. במרחב הפוסט-סובייטי, אוקראינה נחשבת לשותפת הסחר השנייה בחשיבותה של אזרבייג'ן אחרי הפדרציה הרוסית. היקף הסחר החל להשתנות מעלה מאז 2005 והסתכם בכ-1.5 מיליארד דולר בשנת 2011 (הנקודה הגבוהה ביותר). עם זאת, החל משנת 2012 מחזור הסחר ביניהם הורע וירד מתחת לסטטיסטיקה של 2011. המצב השתנה רק בין 2016 ל-2017 כך שהיקף הסחר עלה ל-800 מיליון דולר. בשנת 2018 מספר העסקאות בין אזרבייג'ן לאוקראינה הסתכם בכ-829 מיליון דולר. יתר על כן, ההשקעות הישירות מאוקראינה לאזרבייג'ן הסתכמו בלמעלה מ-25 מיליון דולר, ומאזרבייג'ן לאוקראינה היו בסביבות 200 מיליון דולר. כתוצאה משיפור בשיתוף הפעולה הכלכלי בין אזרבייג'ן לאוקראינה, נפתח בית הסחר הראשון באזרבייג'ן בקייב, ופרויקטים דומים מוערכים שיושמו באזורים האחרים של אוקראינה. בית הסחר באזרבייג'ן הושק במטרה לקדם את המותג "תוצרת אזרבייג'ן" בשוק האוקראיני, וכמו כן הוא צפוי לקדם את הייצוא הכללי של מוצרי אזרבייג'ן.
חברת הנפט הממלכתית של הרפובליקה האזרבייג'נית- SOCAR נחשבת לאחת השחקניות המרכזיות להגדלת העסקאות בין אזרבייג'ן לאוקראינה. כך שכתוצאה מהשקעותיה באוקראינה, יש לה 9 תחנות תדלוק באזורי אודסה ומיקולייב באוקראינה, ובעיר הבירה קייב, והיא מתכננת להקים תחנות דלק נוספות באזורים שונים במדינה.
בנוסף, בשנת 2009 רכשה SOCAR את בסיס הנפט של נפטונרייד באוקראינה עם 25,250 מ"ק ומחזור שנתי של 200 אלף מ"ק.
שיתוף פעולה צבאי
בשנת 2006 מכרה אוקראינה 48 T-72AG לאזרבייג'ן. בשנת 2009, אוקראינה סיפקה לאזרבייג'ן, 29 BTR-70, 29 תומ"תים 122 מ"מ 2C1 Pink ו-12 תות"תים 152 מ"מ 2S3 Acacia מטוסי אימון קרבי מיג-29UB, 11 Mi-24. בשנת 2010 מכרה אוקראינה לאזרבייג'ן 71 BTR-70, 7 תומ"תים Carnation 2S1 122 מ"מ, 1 Mi-24P, מערכת ניהול נגד טילים, ו-3,000 רובים ואקדחים. אוקראינה נותרה כאחת השותפות הצבאיות העיקריות של אזרבייג'ן.
יחסי תרבות
מאז 1998, השפה האוקראינית נלמדת באוניברסיטה הסלבית של באקו והתחום האוקראיני נפתח לאחר מכן. בשנת 2001 נפתח בקייב המכון למדע המדינה ע"ש היידר אלייב. מאז 1978 פועלת באוקראינה ספרייה על שם סמד ורגון. אנדרטת טאראס שבצ'נקו נפתחה באזרבייג'ן בשנת 2008.
הדסה (גופן)
הדסה הוא גופן עברי בעל "סריף" שנוצר על ידי הנרי פרידלנדר בשנים 1932 עד 1958. הגופן נקרא לכבוד מכללת הדסה בה לימד פרידלנדר שנים רבות. באופן נדיר בתחום פיתוח הגופנים פותח הגופן במשך שנים רבות (כארבעה עשורים) וללא מטרה מיידית (כגון הדפסת יצירה מסוימת, הזמנה של יצרן מכונות כתיבה או מכונות דפוס וכדומה). עקב כך זוכה הגופן להערכה כ"מלאכת חיים" ו"מלאכת אהבה". האות שואבת מעיצוב עתיק של אותיות עבריות לספרי קודש אך תוך הקפדה רבה על בהירות וקריאות ומשלבת את מחקריו של פרידלנדר הן בתחום הכתב העברי והן בתחום העיצוב הגרפי המודרני. על פיתוח הגופן אמר פרידלנדר:
תחילה שימש הגופן בסדר יד. גרסה ראשונה של הגופן שולבה בשנת 1964 במכונת כתיבה "הרמס", ומאוחר יותר גם במסדרת יבמ.
ריו בראבו (סרט)
ריו בראבו (באנגלית: Rio Bravo) הוא מערבון אמריקאי משנת 1959 שביים הווארד הוקס. התסריט מבוסס על סיפור קצר של ב.ה. קמפבל ונערך על ידי יולס פורטמן ולייג בראקט.
בסרט השתתפו שחקנים מפורסמים והוא נחשב למערבון בולט בסוגה זו.
עלילת הסרט
לפאב בעיירה ריו בראבו נכנס שתיין העיירה דוּד (דין מרטין) כשברצונו לשתות. הוא בוהה במשקה של ג'ו בארדט (קלוד אקינס) וכשזה מבחין בו, הוא זורק דולר כסף למרקקה על מנת להשפיל אותו. כשדוּד ניגש לקחת את הדולר, בועט השריף ג'ון צ'אנס (ג'ון ויין) במרקקה כשהוא מביע רחמים וגועל. כשצ'אנס פונה להביט בבארדט, מכה בראשו דוּד בעץ הסקה ומפיל אותו חסר הכרה. אז פונה דוּד לעבר בארדט, אולם שני בוקרים שכירים שלו עוצרים את דוּד ומחזיקים בו בזמן שבארדט מכה אותו. אחד מהצופים שהתאספו תופס את ידו של בארדט כדי שלא יוכל להכות את דוד עוד. בארדט שולף את אקדחו ויורה בבטנו של הצופה. בארטד עוזב את הפאב והולך לפאב אחר במחשבה ששום רע לא יאונה לו.
השריף מגיע לפאב השני כשבידו רובה וינצ'סטר מכוון לבארטד על מנת לעצור אותו בגין רצח הצופה. אחד מאנשיו של בארטד שולף את אקדח הקולט שלו ויוצר מצב של פט. דוּד נכנס לבר, לוקח את האקדח של השכיר השני של בארטד ויורה באקדח המכוון לעבר השריף. צ'אנס מכה בקת הרובה בפניו של בארטד, מפיל אותו ארצה ובעזרת דוּד גורר אותו לכלא.
ג'ו בארטד הוא אחיו של נתן בארטד (ג'ון ראסל), חוואי מקומי עשיר. אנשיו של נתן מכתרים את העיירה על מנת להוציא בכוח את ג'ו מהכלא. הכוח היחיד העומד לרשותו של השריף צ'אנס הוא סגנו הטרי דוּד ונכה מבוגר בשם סטמפי (וולטר ברנן). לעיירה מגיע העגלון פאט ווילר (ווארד בונד), כשעגלתו מלאה אספקה מפורט וורת' ועימו אקדוחן צעיר לשם אבטחה.
בסופו של דבר מצליח השריף להכניע את הפושעים בסיוע אנשיו והאקדוחן הצעיר (ריקי נלסון). ברקע נמתחת פרשת אהבים בין השריף לבין אשה מסתורית המכונה נוצות (אנג'י דיקנסון).
התייחסות פוליטית
הסרט נוצר כמענה לסרט בצהרי היום שמתפרש לעיתים כאלגוריה לרדיפת קומוניסטים בהוליווד ולמקארתיזם. ויין כינה מאוחר יותר את הסרט בצהרי היום "לא אמריקאי" ואמר שאינו מתחרט שסייע לגרימת עזיבתו של קארל פורמן את ארצות הברית. בניגוד לבצהרי היום בו נותר השריף לבדו מול הפושעים, בריו בראבו, צ'אנס מוקף בעלי ברית, אך אינו מוכן לקבל סיוע של איש מהם אם לדעתו הוא לא מתאים לכך. למרות זאת, בסצנת הסיום באים כולם לעזרתו. בעוד בצהרי היום נעשה על ידי אנשי שמאל בהוליווד, ריו בראבו הוא תשובת הנגד של אנשי הימין בהוליווד.
כרוניקון פסחלה
כרוניקון פסחלה (יוונית: Πασχάλιο χρονικό, "הכרוניקה של חג הפסחא") הוא השם המקובל לרישום אירועים שמקורו בעולם הביזנטי של המאה השביעית לספירה. זהו חיבור הכתוב יוונית שמחברו כינה אותו "קיצור תולדות הזמנים מאדם הראשון ועד לשנה העשרים למלכותו של הרקליוס הנאור".
החיבור
כרוניקון פסחלה הוא רשימה גדולה של אירועים הניתנים באופן כרונולוגי. בבסיסה מצוי רישום הזמנים הרומי (הביזנטי) שמתחיל בבריאת העולם. לפי הכרונולוגיה הביזנטית נברא העולם ביום ה-21 במרץ בשנת 5509 לפני הספירה, ונמשך עד כיבושה של האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) בידי העות'מאנים. רישום האירועים מבוסס על המחזור הפסחאלי (מועד חג הפסחא אינו קבוע ביום מסוים בלוח השנה הנוצרי אלא הוא משתנה ומחושב על פי נוסחת חישוב מסוימת). זוהי אסופה של אנקדוטות היסטוריות העוסקת בדמויות היסטוריות ובאירועים יוצאי דופן.
המחבר
כתב היד העיקרי של הכרוניקון פסחלה הוא קודקס ותיקנוס גרקוס 1941. כתב יד זה פגום הן בראשו והן באחריתו ולכן זהות המחבר אינה ידועה. כל שידוע עליו שחי בזמנו של הקיסר הרקליוס (641-610 לספירה). יש חוקרים בדעה כי האיש היה איש דת שהיה בקשר עם הפטריארך סרגיוס הראשון. אחרים בדעה שמדובר בפקיד ממשלתי אזרחי (וזאת משום שעשה שימוש גם בשפה הלטינית, דבר שהוא בלתי רגיל עבור איש דת נוצרי בעת ההיא).
המקורות
המקורות העיקריים של החיבור הם כתבים של סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוסביוס (תולדות הכנסייה), יוחנן מלאלס, אפיפניוס מסלמיס (על המידות והמשקלות), ועוד. לדור האחרון הנכלל בחיבור (מאז מות הקיסר מאוריקיוס) המחבר עצמו הוא עד לאירועים שהוא מתאר, ולכן עבור פרק זמן זה (628-601 לספירה) הכרוניקון פסחלה הוא מקור היסטורי חשוב ביותר.
מרד בר כוכבא ובניית איליה קפיטולינה
בכרוניקון מופיע אזכור קצר למרד בר כוכבא ומכירת שבויים יהודים לעבדות, ותיאור בנייתה של העיר איליה קפיטולינה על ידי הקיסר אדריאנוס: .
נוסח החיבור
H. Dindorf (ed.), Chronicon Paschale, (Corpus Scriptorum Historiae Byzantinae), Bonn, 1832. קיים תרגום חלקי לאנגלית המביא רק את פרק הזמן הכולל את התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית: Mary and Michael Whitby (trans.), Chronicon Paschale 284-628, Liverpool 1989
רצח קנדי: התעלומות
John F. Kennedy assassination conspiracy theories Teorías sobre el asesinato de Kennedy John F. Kennedyn salamurhan teoriat Théories sur l'assassinat de Kennedy 케네디 대통령 암살 사건에 대한 의혹 Theorieën over de moord op president Kennedy 肯尼迪遇刺阴谋论
יוסי ואלד
יוסי ואלד (נולד ב-17 ביולי 1935) הוא מוזיקאי, מנצח ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
ואלד נולד בבוקרשט שברומניה. בגיל 7 החל לנגן בכינור. בגיל 10 התייתם מאמו. באוקטובר 1948 עלה לישראל באונייה נגבה במסגרת עליית הנוער. לאחר שנתיים במשק הפועלות בתל אביב, עבר לקיבוץ דברת. ב-1953 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך קולי של להקת הנח"ל. מאז מותו של עמוס מלר ב-2007, מכהן כמנצח של מקהלת צדיקוב. כמו כן, מנצח על מספר חבורות זמר. ניצוחו מלווה בתנועות ריקוד.
ואלד נחשב בקיא בזמר העברי, ובמהלך אירועי זמר אותם הוא עורך, הוא נוהג לספר לקהל את הסיפורים שמאחורי השירים.
ואלד הלחין שירים לאירועים שונים. בין השאר הלחין את השיר "השניים", לפי מילים של יהודה מלצר, והוא בוצע בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 על ידי הצמד חדווה ודוד, וזכה במקום שלישי.
הלחין את השיר "לילך רוצה לקטוף את הירח" שבוצע על ידי אילנה רובינא בפסטיבל שירי ילדים הראשון. הלחין את השיר "לך לעזה" ללהקת פיקוד דרום. בנוסף התפרסם בזכות הלחן שלו לשיר "הם ישנם" למילים של יוסי גמזו, שיר שנכתב לאחר מלחמת ששת הימים ובוצע על ידי יהורם גאון לזכרו של סגן עמירם מנור, טייס שנפל במלחמה ליד תעלת סואץ.
שמואל בלום
שמואל (סם) שמעון בלום (באנגלית: Samuel S. Bloom; 25 בדצמבר 1860, וילקומיר, ליטא – 10 באוקטובר 1941, י"ח באלול ה'תש"א, תל אביב, ארץ ישראל) היה איש ציבור יהודי, נדבן ציוני, מראשי הקונגרס היהודי האמריקאי, תעשיין וממציא. ממקימי 'אוהל שם' ומפרנסי תל אביב.
ילדות והגירה לאמריקה
נולד בעיירה וילקומיר (הנקראת כיום אוקמרגה) שבליטא לרב נחום בלום, ראש ישיבה בווילקומיר, וקיבל חינוך יהודי אורתודוקסי בחדר ובישיבות בליטא. בבחרותו עסק בצריפת זהב. בשנת 1882, לאחר שהתייתם מאביו ושירת בצבא הרוסי, היגר לארצות הברית, שם פיתח המצאות מגוונות בתחום השיניים התותבות. בלום הקים בפילדלפיה מפעלים ליצור שיניים תותבות ועשה הון רב. הוא אף זכה להוקרה על פועלו מנשיא ארצות הברית דאז וודרו וילסון.
בלום השתתף כציר קבוע בקונגרס הציוני (החל מהקונגרס השני בשנת 1898) ושימש כיו"ר הוועד היהודי לסיוע בפילדלפיה בזמן במלחמת העולם הראשונה. היה מראשי הקונגרס היהודי האמריקאי, ולאחר הקרע בהסתדרות הציונית באמריקה השתייך לסיעתו של השופט לואי ברנדייס.
בארץ ישראל
בלום ביקר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1909 יחד עם קבוצת ציונים אמריקאים. במהלך הביקור הפגיש אותו מנחם שינקין עם הפרופ' בוריס שץ, שניסה לשכנע אותו להעתיק את מפעל השיניים התותבות שבבעלותו לארץ ישראל. בעקבות לחציו של שץ הגיע בלום לארץ ישראל ב-1914 במטרה לבדוק האם העתקת המפעל אפשרית; שץ הקצה לו חדר בבנין בצלאל בירושלים בו ניסה בלום לבדוק את התאמת המים בארץ ליצור השיניים, משהצליחו הניסויים הוחלט להעתיק את בית החרושת לארץ ישראל. בלום התלבט רבות היכן להקים את המפעל והמועמדות המובילות היו חיפה ותל אביב. ב-1924 נפגש בפילדלפיה עם ראש העיר מאיר דיזנגוף ששכנע אותו להקים את המפעל בתל אביב.
בשנת 1926 עלה בלום באופן סופי והקים בתל אביב את בית החרושת הראשון לייצור שיניים תותבות שנקרא "החברה האמריקאית לשיני חרסינה בע"מ". אריה שנקר קידם את בואו של בלום בקריאה: "טוב לדעת שהתעשייה האמריקאית איתנו". בית החרושת הווה מקור פרנסה חשוב ביישוב העברי ובשיאו העסיק למעלה מ-200 עובדים יהודים. עיקר תוצרתו של המפעל כוון לייצוא לחו"ל. מבנה המפעל הוקם תחילה ברחוב המגיד ומאוחר יותר עבר למבנה ליד נחלת יצחק על סף נחל איילון. היה זה מקרה יוצא דופן שיהודי בעל אמצעים מארצות הברית משקיע בעסק תעשייתי בארץ.
בעקבות ועידת האימפריה באוטווה (1932) שקבעו "העדפה אימפריאלית" למושבות האימפריה הבריטית, ומאחר ופלשתינה-א"י הייתה תחת המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים ולא מושבת כתר (דומיניון) - נקבע מכס בשיעור גבוה על תוצרת המפעל. בעקבות כך הקים בלום מפעל נוסף בקפריסין (בניהולו של חתנו רחביה אדיבי) והמשיך את פעילות המפעל בתל אביב ליצוא אל שווקים חדשים מחוץ לאימפריה הבריטית.
הקמת אוהל שם
בלום היה דמות חשובה בחיי הציבור בתל אביב, הירבה לתרום למוסדות התרבות שלה ואסף אומנות מקומית, ובפרט את עבודותיו של הצייר הישראלי-אמריקאי אריה לובין איתו קשר קשרי ידידות. הוא נמנה עם באי ביתו של המשורר חיים נחמן ביאליק, ותמך כלכלית בהוצאת הספרים דביר שביאליק היה הרוח החיה בה ומכתיב דרכה. בשנת 1928 החליט בלום לתרום את המגרש הגדול שבבעלותו, ברחוב בלפור בתל אביב, לטובת הקמת בניין שייקרא "אהל שם" לכבוד יובל השישים של ביאליק. בלום תרם גם את עלות בניית הבניין. בתיאטרון "אוהל שם" נערכו מדי שבת מסורת "עונג שבת" - מפגשי תרבות של אמנים וסופרים שהפכו למסורת בתל אביב. על חזונו של בלום ל"אוהל שם" כתב ביאליק:
גאולת אדמות בארץ ישראל
בנוסף להקמת "אוהל שם" הרבה בלום לרכוש קרקעות בארץ ישראל ונטע בהן פרדסים; רבים מהם על פי המלצתו של גואל הקרקעות יהושע חנקין). כך רכש למשל את האדמות בהם שוכנת היום אבן יהודה וחלק מאדמות כרכור, קדימה-צורן ובני ברק. בלום היה מייסדי בית החולים הראשון לחולי נפש בת"א, תרם תרומה נכבדה להקמת מעון לילדים עזובים בת"א, לבית הספר הריאלי בחיפה, ולבית הכנסת הגדול בתל אביב. היה חבר חבר המועצה הארצית של "בני בנימין", וממקימי החברה הארץ-ישראלית לביטוח כללי.
מותו ומשפחתו
שמואל בלום נפטר בביתו ברחוב מלצ'ט בתל אביב בסתיו 1941, ונקבר בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור. אשתו הראשונה ואם ילדיו רבקה בתו של המורה אפרים פישל שטרן אשתו השנייה מרים בתו של ד"ר רודולף זק"ש. הניח אחריו שני בנים: נתן וליאון ממשיכו בתעשייה, וארבע בנות: מלי אשת יוסף כהן, חיה אשת הרב הקונסרבטיבי ד"ר שלום צבי דוידוביץ, לינה אשת התעשיין רחביה אדיבי (פיינשטיין) (לימים ראש עיריית אשקלון), ורוזה אשת העו"ד רפאל מני (בנו של השופט מלכיאל מני). בין ניניו נמנים הזמר דני מסנג והמשורר עמיחי חסון.
יצחק יעקב ריינס
הרב יצחק יעקב ריינס (ט' בחשוון ת"ר, 1839 – י' באלול תרע"ה, 1915) היה רב ליטאי. מגדולי התורה ביהדות ליטא, ומייסד תנועת "המזרחי". נודע כעילוי תלמודי עוד בצעירותו. באר את התלמוד ואת ספרות המפרשים והפוסקים בשלוב רעיונות מדעיים ולוגיים. ייסד את ישיבת "תורה ודעת" ששילבה לימודים תורניים וכלליים, מעמודי התווך של הציונות הדתית.
הוריו ולידתו
לרב יצחק יעקב ריינס מגילת יוחסין ארוכה אותה פרסם בסוף ספרו "נאד של דמעות", והיא משתלשלת עד רש"י, שהתייחס אל דוד המלך.
שם משפחתו בא לו מצד אם סבתו ששמה היה ריינה. בעלה, הרב משה, חי חיי פרישות ולמד תורה כל ימי חייו. אשתו, ריינה, הייתה בתו של הרב שלמה זלמן מירקש, שהיה אב בית דין בעיר מיר ומחבר "שלחן שלמה", ויוחס לר' שאול וואהל.
אביו, הרב שלמה נפתלי, השתייך לחבורת תלמידי הגר"א שעלו לארץ בראשותו של ר' ישראל משקלוב, רצונם העז היה לעלות לארץ הקדוש ול"חונן את עפרה". היעד של הקבוצה היה יעד משיחי של הבאת הגאולה . בשנת 1809 השתקעו העולים בעיר ירושלים ובעיר צפת. בין המתיישבים בצפת היה אביו של הרב ריינס. חלק מפעולותיהם היה לייסד "כולל ובית המדרש לפרושים". ר' שלמה נפתלי קנה שם בית דפוס לספרים עבריים, ופרנסתו הייתה מצויה ברווח.
עשרים וארבע שנה לאחר מכן, בחודש מאי 1834, התקוממו הפלאחים שבסביבות צפת ומרדו באיברהים פחה המצרי, שליט הארץ. בהגיעם לעיר פרעו ביהודים ושדדו את רכושם. גם רכושו של ר' שלמה נפתלי נלקח, ובית דפוסו נהרס. היהודים, ובתוכם גם ר' שלמה נפתלי נותרו חסרי כל. היהודים העשוקים פנו לאיברהים פחה בדרישה לשלם את הנזק, והוא הבטיח לגבות את הנזק מנכסי הפלאחים שנתפסו, אבל הרכוש מעולם לא הושב ליהודים.
לפי בקשת ראשי הקהילה נסע ר' שלמה נפתלי לקהילות ישראל שברוסיה ובפולין, כשליח יהודי צפת, לאסוף כספים לשיקום היישוב היהודי. בהיותו בוורשה הגיע אליו הבשורה הנוראה, כי ב-1 בינואר 1837 אירעה בצפת רעידת אדמה קשה, וכי כל בני משפחתו, וביניהם, אשתו, בניו ואחותו, מצאו את מותם בהתמוטט עליהם ביתם, בין אלפים מתושבי צפת היהודים שנהרגו.
כתוצאה מאסונות נוראים אלה התדלדל היישוב היהודי בצפת, ולפי עצת ידידיו נשאר הרב נפתלי בחוץ לארץ והתיישב בעיר קרלין, בפרברי פינסק. כעבור שנת האבל נישא בשנית. בט' בחשוון ת"ר (1839) נולד בנם יצחק יעקב.
נעוריו
כבר מילדותו הצטיין בלימודו, הוא ניחן בכוח התמדה מיוחד ובשקידה עצומה, וכבר בגיל עשר ידע בעל פה מספר מסכתות מסדר נשים. אביו הציגו בפני הרב יחיאל הלוי שהיה אחד מגדולי תלמידי החכמים בעיר, ולאחר שהרב הלוי עמד על ידיעותיו הרחבות וסגולותיו המיוחדות, קיבלו כתלמידו. כבר בגיל שבע-עשרה הצטברו תחת ידו חידושי תורה שהיוו ספר שלם, שקראו בשם "שותא דינקותא".
באותם ימים הגיע לעיר איש אחד על מנת לשבת ולהגות בתורה. איש זה היה בקי גם במתמטיקה, ושכנע את יצחק יעקב ללמדו מתמטיקה שעה ביום. הוא התחיל ללמדו את הספר "כליל החשבון" לרבי דוד פריזנהויזן, אך חוסר ידיעותיו של הנער בתורת ההגיון הקשתה עליו את הלימוד. בעצת האיש למד את הספר מלות ההגיון, אשר השפיע עליו באופן חזק, והוא החל להשתמש ביסודות ההגיוניים של המתמטיקה גם בלימוד הגמרא והפוסקים. הרב ריינס העיד על עצמו, כי "אור חדש הופיע אז עלי בדרכי לימודי, ומני אז הכה הלימוד הזה שורש בלבי עמוק עמוק".
ריינס נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין הידועה ומשם עבר לאישישוק. בישיבות אלה המשיך לשקוד על התורה, ונחשב בעיני חבריו ורבותיו ל"מתמיד". הוא רכש לעצמו ידיעה רחבה בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי ובספרי הראשונים, ושמו יצא לתהילה כאחד הבחורים המצוינים בישיבה. בגיל שמונה עשרה התארס לבתו של הרב יוסף רייזין שהיה רבה של העיר דויד-הרדוק ונישא לה בגיל תשע עשרה. לאחר חתונתו החל לסדר את חידושי התורה שלו. במשך שלוש שנים חיבר שלושה חיבורים תורניים: "ראשית בכורים" – חידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך; "שואל ומשיב" – שאלות ותשובות להלכה למעשה ו"שותא דינקותא" – קובץ חידושים מימי צעירותו.
חדשנות בכתביו
בשנת 1867 נבחר לרב העיר שוקיאן (Šaukėnai). בעקבות משפט מסובך שבא לפניו, התעמק בהלכות עדות וכתב בנושא זה את ספר השו"ת "עדות ביעקב".
באלול ה'תרכ"ט (1869) נבחר לרב העיר שווינציאן. שם התחיל לחבר את הספר "דרך בים", בו התווה שיטה חדשה בלימוד התלמוד, המתמקדת בחקר ההגיוני של ההלכות, ומבוססת על חוקי ההיגיון המתמטיים.
תורג'מן
תורג'מן או תורג'מאן (מערבית במקור: ترجمان) הוא שם משפחה של יהודים שחיו בארצות האסלאם, ופירושו "מתורגמן". סברה אחרת היא שהמקור צרפתי ופירשו tour gé man איש  גבוה כמגדל.
יצחק יעקב ריינס
חדשנות בכתביו
כדוגמה לשיטתו זו הוציא את ספר "חותם תוכנית". ספר זה הכה גלים בחוגי הלומדים, ורבים מגדולי ישראל וחכמיו שלחו לו מכתבי הערכה והוקרה. למרות זאת עורר הרב ריינס גם ביקורות שליליות וחריפות לספרו מצד חוגים שחששו מהכנסת שיטות מודרניות ובלתי מקובלות בלימוד התלמוד, וכך הפכו הרב ריינס ושיטתו להיות מוקד של מחלוקת בעולם לומדי התלמוד.
בנוסף לספריו שפורסמו, נשמרו כתבי יד רבים של חידושי תורה ודרשות שלא ראו אור בדפוס.
סוגיית היתר המכירה
הרב ריינס החל ללבן את סוגיית היתר המכירה במהלך תשרי ה'תרמ"ח (1887), ובמהלך השנה חיבר ספר נרחב בנושא זה בשם "וזה דבר השמיטה". מסיבות שונות ספר זה לא יצא לאור, וכתב היד שלו נשרף בשריפה גדולה בלידא בחול המועד סוכות ה'תרנ"ב (1891). עם זאת, כתב הרב ריינס מאמר המהווה תקציר לספר זה, תחת אותה כותרת. כתב היד של טיוטת המאמר "וזה דבר השמיטה", לצד נספחים הנוגעים לסוגיית השמיטה בהגותו של הרב ריינס, וכן ומבוא על תולדות חייו המחבר יצא לאור כעבור 134 שנה מאז כתיבת החיבור, בשנת ה'תשפ"ב (2022), בהוצאת מכון הר ברכה ובעריכת הרב ד"ר בועז הוטרר.
שילוב לימודי קודש וחול
הרב ריינס ראה את הסכנה הטמונה בקרע זה, וחשב כיצד ניתן למנוע את המצב או לפחות לצמצמו. הוא הגיע למסקנה ששורש הבעיה טמון בכך שהצעירים שחושקים בהשכלה ובמדע, נאלצים "לרעות בשדות זרים" מפני שאינם יכולים למצוא דברים אלה בביתם. הרב ריינס שהיה משוכנע, שתורה ולימודי חול משלימים זה את זה ועולים בקנה אחד, הדרך לתיקון המצב יימצא על ידי הכנסת שינויים בסדרי החינוך שבישיבות, דהיינו על ידי הכנסת לימודי חול לתוכנית הלימודים וכשהצעירים יקבלו את אשר הם חפצים בגלוי בישיבה הם לא יחפשו זאת בסתר.
ייסוד ישיבת "תורה ודעת"
בשנת 1882 בפטרבורג שברוסיה התאספו גדולי הרבנים ומנהיגי הקהילות לדון בבעיית היהודים. בהתכנסות זו העלה הרב ריינס את הצעתו, להכניס לתוך תוכנית הלימודים של בתי הישיבות גם לימוד שפת המדינה ויתר המדעים הכלליים. אך הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד זקני הרבנים. הרב ריינס לא התייאש והחליט להקים בכוחות עצמו ישיבה כזאת שתשלב בתוכה לימודי קודש ולימודי חול.
באתו הזמן כיהן הרב ריינס ברבנות העיר שווינציאן, ושם ייסד את הישיבה הראשונה שבה נלמדו גם לימודי חול. שם הישיבה היה "תורה ודעת". הייתה זו מהפכה גדולה ובעיני רבים הדבר התקבל כחילול הקודש, והיו אף כאלה שהתנכלו לרב ריינס ולישיבתו, עד שלבסוף נאלץ הרב לסגור את הישיבה, לאחר שהתקיימה במשך ארבע שנים.
לאחר סגירת הישיבה התקבל הרב ריינס בשנת 1888 לתפקיד מגיד-מישרים של קהילת וילנה (לאחר שהרב יעקב יוסף עבר לניו יורק), ולאחר שקיבל הצעה מהקהילה היהודית במנצ'סטר שבאנגליה התיישב שם לזמן קצר של שלושה חודשים בלבד. למרות התנאים והשכר הגבוה, לא מצא הרב ריינס בקהילה זו מקום מתאים לפעילותו הרוחנית וחזר לרוסיה. בשובו לרוסיה התקבל כרב של העיר לידא, שם ייסד מחדש את ישיבת "תורה ודעת" בשנת 1905.
על אף תמכתו במפעל הציוני והקמת המזרחי סירב בתוקף לשייך את הישיבה לתנועת ה"מזרחי", לדידו ישנה ציונות וישנה ישיבה, ושני אלה הם דברים נפרדים. הרב ריינס דגל בחינוך טבעי, לפיו הכרה הוליסטית של החומר מובילה את האדם להשקפת עולם מסוימת ואין צורך להטיף להם מבחינה פוליטית.
הרעיון הציוני
תחילת הרעיון הציוני הגיע כבר בימי צעירותו. עוד בהיותו צעיר הגיעו לאוזניו דבריו של הרב צבי קלישר ועל תוכניתו להקמת "חברת ארץ נושבת". הרב ריינס הוקסם מרעיונותיו של הרב קלישר ושיגר אליו מכתב ובו תוכנית רחבה להרחבת הגשמת תוכניותיו. הרב קלישר התרשם מאוד ממכתבו של הרב ריינס ונשאר עמו בקשרי מכתבים בנוגע לנושא של היישוב בארץ ישראל.
משפיע נוסף על הגותו הציונית של הרב ריינס היה הרב שמואל מוהליבר, שהיה אחד המנהיגים הבולטים של תנועת "חובבי ציון" ורבה הראשי של היהדות הדתית בתוכה. הרב ריינס נפגש עם הרב מוהליבר מספר פעמים והציג בפניו את תוכניותיו להרחבת הפעילות היהודית הדתית במסגרת תנועה זו. הוא היה סבור שחסרונה של "חיבת ציון" הוא בכך, שהיא איננה מקיפה המונים, אלא רק מתעסקת בקטנות. לפי דעתו צריך לקשור התיישבות בארץ ישראל יחד עם מפעל חינוכי גדול.
אחת מתוכניותיו של הרב ריינס הייתה להקים רשת רחבה של בתי ספר ברמות וסוגים שונים שבאמצעותם תיהפך ארץ ישראל למרכז התורה של העם היהודי. הרב מוהליבר ראה בתוכניתו של ריינס תוכנית דמיונית מדי ובשל המחסור באמצעים דחה תוכנית זו.
הצטרפות לתנועה הציונית
הרב ריינס היה "חובב ציון" נלהב. מצבם של היהודים ברוסיה העסיק אותו מאוד, והצורך במציאת דרכים נכונות להקל על גורלם לא נתנה לו מנוח, והוא הקדיש לכך מחשבה רבה.
כשפרסם הרצל את ספרו "מדינת היהודים", ואחרי כן כינס את הקונגרס הציוני הראשון בבזל, עקב הרב ריינס בדריכות אחר המתרחש. הוא המתין שנתיים מיום כינוס הקונגרס עד שהצטרף לתנועה הציונית. במשך שנתיים אלה, כך הסביר בספרו "שני המאורות", חקר והתבונן בכל פרט ופרט מן הנעשה בתנועה חדשה זו. דרש וחקר "לטיבו של האיש העומד בראשה, אם הוא ראוי לעמוד בראש תנועה לאומית כזאת, כמה יש לסמוך עליו וכמה הוא מוכשר לתפקיד זה", ורק לאחר שהשתכנע, כי מוקמת תנועה חיובית ולאחר שעמד על "גודל רוחו" של ד"ר הרצל, מנהיג התנועה, הצטרף אליה.
ראשית השתתפותו בפעולות התנועה הציונית הייתה בקונגרס הציוני השלישי שהתקיים בשנת 1899 בבזל. הקונגרס עשה עליו רושם גדול, וההשתתפות בו הייתה בשבילו חוויה מרוממת. בעצם ההתכנסות של יהודים מכל קצוות תבל, בהם אנשים מסוגים שונים, בעלי דעות שונות המתאחדים סביב רעיון תקומת ישראל והצלתו, ראה הרב ריינס רעיון חשוב כשלעצמו.
על פי עדותו של הרב ריינס עצמו באחד מספריו, לאחר שהתפרסם דבר השתתפותו של הרב ריינס בקונגרס הציוני, באו אליו כמה מראשי המתנגדים לציונות וניסו לשכנעו לעזוב את תנועת הציונות, משום שחששו שהצרפותו לתנועה תגרור אנשים נוספים להצטרף אליה. דברים אלו רק גרמו לרב ריינס להאמין בצדקת דרכו, "כי ראיתי כמה שאין שום ממש בדבריהם". הרב ריינס מספר, שאחר כך בא אליו "אחד מן היותר מפורסמים שבמדינתנו" (הוא החפץ חיים), ושוחח עמו שיחה ארוכה במטרה לשכנעו לעזוב את הציונות, בין מחמת הטעות שבדרך זו, ובין מחמת הבזיון שיגרום לעצמו אם יישאר שם. הרב ריינס דחה את כל טענותיו, והוסיף שלדעתו "לא לבד שאין להתרחק מהתנועה (הציונית), כי עוד חוב קדוש יש על כל אחד ואחד מישראל להתחבר אליה".
את דעותיו והשקפותיו על הציונות ומנוקדת שיפוט דתית הוא פרסם ספר מיוחד בשם "אור חדש על ציון" בשנת 1902. בספרו הוא דן בכל השאלות והטענות מצד מתנגדי הציונות. בתוך הטענות נגד הציונות הוא מזכיר כי אין בסיס לטענה שאומרת שהתנועה הציונית לא ממקור קדוש.
בתשובות ברורות והגיוניות הגיע למסקנה כי לפיו אם יש מקום לייחס כזה הוא משתי סיבות: או כי החופש מסבב את הציונות או כי הציונות מסבבת את החופש, האמת לדעתו היא שרק קדושת הארץ גורמת לזה שגם החופשים משתתפים בתנועה זו.
העובדה שרבים ממשתתפי הקונגרס באו אל התנועה הציונית על סף התבוללות, היא זכות גדולה לתנועה. אף על פי שחלקם הגדול הוא חופשי בדעות ואינו מקיים מצוות, הרי עצם השתתפותם בתנועה הציונית היא שיבה אל היהדות –
הוא ברך על העובדה שרבים אשר היו נותנים עד כה מכישרונם לנכרים בארצות מגוריהם הנה מעתה הם ישקיעו את כל כוחם ומרצם בעבודה לצורכי עמם.
הקולטורה
ה"קולטורה" אפיינה חלק מהציונים המשכילים החילוניים שדרשו לכלול בתוכנית הרשמית המחייבת של ההסתדרות הציונית את עבודת ה"קולטורה", כלומר על ההסתדרות הציונית לפעול לחידוש היהדות מבחינה תרבותית. במקום הדת שהייתה במשך הדורות הגורם המרכזי המאחד של כל היהודים באשר הם. הכוונה הייתה לתת לעם תרבות לאומית חילונית. לפי ההסתדרות הציונית "להיות עם חופשי בארצנו" פירושו להיות חופשי לא רק מעול הגויים, אלא גם מעול התורה והמצוות.
עם הגיעו של הקונגרס הציוני השלישי, עמד הרב ריינס בראש מחנה הרבנים הציונים שהתקוממו לרעיון זה בצורה נחרצת. שאלת ה"קולטורה" הובאה לקונגרס הציוני השלישי בעקבות החלטת הקונגרס בשנה שקדמה לו. החלטה זו קבעה, כי מבחינה עקרונית שואפת הציונות לא רק לתחייה כלכלית ומדינית, אלא גם לתחייה רוחנית של העם, אך עם זאת לא תנקוט הציונות בניגוד לדת, שכן אין זה עניינה של ההסתדרות הציונית לעסוק בכך.
הרב ריינס שהתנגד לרעיון ה"קולטורה", התנגד גם לרעיון של החייאת השפה העברית, שהיה אבן היסוד של אנשי הקולטורה. באופן אירוני הוא היה היחיד שנאם בקונגרס בשפה העברית. כל שאר הנואמים דיברו בגרמנית. רעיון החייאת השפה העברית נדחה ושלום הבית נשמר. גם בקונגרס הרביעי בשנת 1900 עלתה הסוגיה על הפרק ונדחתה.
ייסוד ה"מזרחי"
בהמשך פורסם "קול קורא" בהשראתו של הרב ריינס. בזה משתקפת עמדת מחבריו באשר ליחסי דת והתנועה הלאומית. בסקירה ההיסטורית מודגש הקשר של הציונות לחיבת ציון. ההתייחסות החיובית של החרדים אל הפעולה הזאת נראתה כמובנת מאליו, שכן היה רצון לתחייה של שיבת ציון שתתן ביטחון וצביון מיוחד לעם ישראל.
בין הנימוקים ב"קול קורא" נקראו היהודים החרדיים להצטרף לתנועה הציונית כחובה הלכתית, שכן ישנה מצווה ביישוב ארץ ישראל. ה"קול קורא" הקדיש תשומת לב לשאלת שיתוף פעולה עם החילונים בתוך התנועה הציונית. לטענת הרב ריינס אסור לפחד מלהשתתף בפעילות מבורכת, גם אם יתקלו באנשים החולקים על דעתם. בנושא יישוב ארץ ישראל יש לשתף פעולה עם החילוניים.
כדי למנוע מבעלי הדעות החילוניים להטמיע את חותמם על התנועה הציונית ועל דמות היישוב היהודי בארץ ישראל, הוקם המרכז הרוחני ושמו "המזרחי". מרכז זה תפקידו לארגן בתוכו את הציונים החרדים כדי להגן על דעותיהם. המזרחי ראה לעצמו מטרה כפולה, מצד אחד "להאציל מרוח היהדות הנאמנה על הציונות בכללה, ולחזק ולהרחיב את רגש הדת בתוך הציונות", ומצד שני – "להפיץ את רוח הציונות בכל גבולות אחינו היראים למקומותיהם".
כינוס היסוד של "המזרחי" היה בשנת 1902 בפרשבורג שבסלובקיה, כשעל הפרק נושא "הקולטורה". הפולמוס הגיע לשיאו בוועידת מינסק ברוסיה באותה שנה. ועידה זו היוותה את מבחן הכוח הראשון בין ה"מזרחי" ל"פראקציה העממית". הייתה זו הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה שהתכנסה על ידי השלטונות.
הרב ריינס הגיע לקונגרס הציוני החמישי עם תמיכה מלאה של מפלגתו. קבוצה נוספת בקונגרס הייתה קבוצה של ציוניים לא דתיים שהתנגדו ל"קולטורה" מטעמים מדיניים. לדעתם יש לפעול באמצעים מדיניים להקמת מדינה יהודית. כל פעילות אחרת תגרע מהתוצאה המיוחלת. קבוצה זו הצטרפה לרב ריינס ולציונים הדתיים.
אנשי "הפראקציה העממית", חששו שתביעתם תידחה ופרשו מהקונגרס. הרצל שפחד שיחול פילוג בתנועה הציונית הלך ופייס בין הצדדים. הרב ריינס ראה שעל פי רוב יש רצון להכניס את רעיון הקולטורה, והבין כי יציאה למאבק לבד לא תביא לתועלת דתית, ואף עלולה להביא לנזק. הריחוק לדידו עלול לקלקל מלתקן. סופו של הקונגרס היה בקבלת ההצעה, תוך הסכמה מפורשת שנעשתה בין אחד העם לרב ריינס, כי החינוך הדתי יישאר בידי הדתיים. כלומר, הרב ריינס קיבל את ההצעה בתנאי שיהיו שתי מערכות חינוך נפרדות אחת ציונית חילונית בהשפעת הקולטורה ואחת ציונית דתית. בתום הקונגרס נבחרו הוועדות הארציות לתרבות.
לאחר הקמת המזרחי יצא למסע פגישות בין גדולי ישראל במזרח אירופה בנושא התנועה החדשה ביניהם נפגש עם הדיין מפרשבורג רבי דוד ניימן-לאקנבך, על מנת להפחית את ההתנגדות הצפויה לתנועה החדשה. במקרים שונים גרמה ההתנגדות אף למניעת פגישה אפשרית, כדוגמת בקשה לפגישה עם האדמו"ר מגור, ה'שפת אמת'
תוכנית אוגנדה
לאחר שהניסיון לקבל צ'רטר על ארץ ישראל מהשלטון הטורקי לא צלח, קיבל הרצל הצעה משר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, לקבל את אוגנדה שבאפריקה. בקונגרס הציוני השישי בשנת 1903, בעקבות מאורעות קישינב, הרצל היה מודע להתנגדות שעלולה להתעורר, ולכן הציע את התוכנית כ"מקלט לילה" ליהודים הנרדפים ברוסיה.
נושא אוגנדה הביא לוויכוח גדול בקונגרס. המחנה הציוני התחלק באופן מובהק לתומכים ומתנגדים. גם בתוך תנועת המזרחי נוצר וויכוח גדול. הרב ריינס שהושפע גם הוא מהמאורעות הקשים שעברו על היהודים באותה תקופה האמין, כי עם ישראל בסכנה פיזית-קיומית ולכן מבחינתו התוכנית תאפשר הצלה זמנית של העם היהודי, בנוסף מאחר שהיה מקורב להרצל, החליט להימנע בהצבעה שהתקיימה אודות ההצעה לשלוח משלחת חקר שתבדוק את היתכנות ההתיישבות היהודית באוגנדה.
הוא הסביר את עמדתו במכתב לאחד מראשי הציונות:
הרב ריינס רואה בתוכנית זו תוכנית זמנית, כאשר היעד הסופי הוא ארץ ישראל.
בעקבות הוויכוחים הוחלט לשלוח משלחת עסקנים של הסוכנות היהודית, במטרה לבדוק את השטח באוגנדה. המשלחת חזרה עם דו"ח מפורט בו מצוין, כי האזור איננו ראוי להתיישבות וההצעה ירדה מהפרק.
אחרית ימיו
לאחר הקונגרס הציוני ה-10 בשנת 1910 עזבו חלק מחברי "המזרחי" את ההסתדרות הציונית, אך הרב ריינס נלחם נגד מגמה זו ונותר מנהיג "המזרחי" עד לפטירתו.
רעיונותיו החדשניים לא התקבלו בעין יפה בקרב מרבית האורתודוקסים בזמנו ואף זכה להשמצות רבות עד לכדי חרם. אף על פי שחיבר ספרים רבים, רק שלשה עשר מתוכם יצאו לאור, ועשרות רבות עודם בכתב יד.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי בלידא שנהרס בשנת 1941, וכיום לא ידוע מקום קבורתו המדויק.
הנצחה
על שמו נקראו המושבה נווה יעקב שחרבה במלחמת העצמאות, המושב שדה יעקב, השכונה נווה יעקב בירושלים, וכן רחובות רבים בערי ישראל.
צאצאיו
בנו הרב אברהם דב בער ריינס שימש כמשגיח בישיבת אביו וכרב בקהילות בליטא ובארצות הברית. בשנת תרפ"ו הוציא לאור בניו יורק את "ספר הערכים" של אביו, המלוקט משישה כתבי יד שונים, ועוסק בעיקר בענייני השקפה ואמונה. הוא נפטר בירושלים ב-1967. בן נוסף, משה, נפטר בגיל 21. כתביו של משה ריינס שהתמחה בעיקר בהיסטוריה יהודית יצאו לאור בתשע"ח.
בתו היחידה נישאה לרב אהרן רבינוביץ, ששימש כרב העיר לידא לאחר פטירת חותנו. שניהם נרצחו בשואה עם שתי בנותיהם בשנת 1942.
חיבוריו
ספרי הלכות:
ספרי דרשות:
ספרי הגות והשקפה:
עמנואל רוטשטיין
עמנואל "עמה" רוטשטיין (6 בינואר 1927 – 3 באוגוסט 1948) היה שחיין ארץ ישראלי, סגן אלוף ארץ ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי (1945 ו-1946) ובמשחה ל-400 מטר חופשי (1945). הוא נהרג בתאונת מטוס שאותו הטיס, ביחד עם זהרה לביטוב במלחמת העצמאות.
ביוגרפיה
רוטשטיין נולד וגדל בתל אביב, בנם של דבורה ודוד רוטשטיין. הוא למד בגימנסיה הרצליה והתאמן בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד. הוא השיג שיאים ארציים לנוער בשחייה למרחקים קצרים ובינוניים. לאחר שהוקמה בריכת השחייה גלי גיל ברמת גן באוגוסט 1946 בניהולו של אביו הוא עבר לשחות בקבוצת מכבי רמת גן.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשנת 1945 זכה רוטשטיין בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08 דקות, אחרי שלמה תנשמת (1:06 דקות) ולפני פרנצי בק, שניהם מכבי חיפה ובמשחה ל-400 טר חופשי בתוצאה של 5:52 דקות, אחרי פרנצי בק (5:51.2 דקות).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה 1946 זכה רוטשטיין בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, אחרי שלמה תנשמת (1:06.7 דקות) ולפני פרנצי בק ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי זאב ורדי ממכבי חיפה (5:51.7 דקות) וישעיהו אלבאום מברית מכבים עתיד (5:56 דקות).
הוא לימד שחייה ושימש כמורה בבית הספר הימי בחיפה. הוא יצא עם חניכיו להפלגות במזרח ים תיכון.
בגיל 14 הצטרף עמנואל לההגנה וסיים קורס מ"כים. הוא הדריך בגדנ"ע ברמת גן והסביבה והשתתף במבצעים שונים של ההגנה נגד הבריטים, ביניהם בהתקפת הסחה על מחנה המשטרה הבריטית בשרונה בעת שהגיעה אוניית מעפילים.
בספטמבר 1947 יצא ללמוד רפואה בניו יורק, כשמטרתו הייתה להתמחות בהידרותרפיה. עם ההחלטה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה עבד במחלקת התעמולה של ההגנה בניו יורק וסייע באיסוף כסף לרכישת נשק.
הוא הצטרף לקורס טיס בבייקרספילד שבקליפורניה. אחרי שלושה חודשי אימון טס טיסת מבחן של שעה ורבע במפציץ מסוג "מבצר מעופף" וקיבל רישיון טיסה. לפני סיום הקורס כתב להוריו: "האינכם סבורים, כי הוספת עוד טייס לחיל האוויר שלנו חשובה עד כדי כך, שיש לסלק הצדה את המחשבות על הסכנה שבדבר?"
ביוני 1948 חזר לישראל והצטרף מיד לחיל האוויר. הוא ביצע כמה טיסות תצפית והפצצה מוצלחות מעל שטחי האויב, בנגב ובחזית המרכז.
ב-3 באוגוסט 1948 אחרי יום עבודה קשה בו השלים כמה טיסות לנגב, התנדב, מחוץ לתורו, לצאת לטיסה שגרתית בין ירושלים לתל אביב, התרסק המטוס אותו הטיס בעקבות תקלה טכנית. המטוס המריא ממנחת עמק המצלבה והתנגש בקיר החומה של מנזר המצלבה. רוטשטיין נהרג במקום. זהרה לביטוב חברתו הטייסת נפצעה קשה בתאונה. רות דיין הייתה הראשונה שהגיעה אל המטוס המרוסק ופינתה אותה לבית החולים שערי צדק אך בדרך היא נפטרה.
כושי רימון
שמעון רימון (נולד בשם שמעון מזרחי ב-1939), המוכר יותר בכינויו כושי רימון, הוא בעל פונדק בערבה. הוא התפרסם כמי שהצליח להסתנן בשנת 1959, אל פטרה שבירדן, בעת ששרר מצב מלחמה בין ירדן לבין מדינת ישראל.
ביוגרפיה
רימון שירת בסיירת צנחנים במחזור 57, עם זאת יש מי שמספרים ששירת ביחידה 101 (שפורקה בכלל טרם גיוסו).
ההסתננות לפטרה
עיקר פרסומו של רימון בא לו עקב הסתננותו לפטרה. בשנות ה-50 הייתה פטרה יעד טיול לצעירים ישראלים רבים שניסו את מזלם והסתננו לשטח ירדן. 12 מהם נהרגו בטרם הגיעו ליעדם במספר אירועים. רימון וחברו, ויקטור פרידמן, היו מהמעטים שסיימו מסע זה בהצלחה וחזרו שלמים ובריאים. ב-1959 גנב הצמד ג'יפ ומדי או"ם, וכשברשותם מעט כסף וצידה חצו את הגבול באזור הערבה, וטיילו בירדן במשך שלושה ימים. בשובם לישראל נעצרו בנקודת הביקורת של האו"ם בארמון הנציב ונשלחו למאסר, אך התערבותו של בן-גוריון קיצרה את עונשם לחודשים ספורים. ב-2005 יצא הסרט התיעודי "לראות את פטרה ולחיות", שהציג את סיפור המיתוס ואלו שחזרו, ובו השתתף גם רימון. הפרשה שימשה השראה לחלק מעלילת הסרט "גבעת חלפון אינה עונה".
מאסר והקמת הפונדק
ב-1971 גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב על רימון שנה וחצי מאסר על תנאי לאחר שהודה בפריצה למחסן צמיגים בהרצליה, בגנבת רכוש ובקבלת רכוש גנוב, וכן נעצר כחשוד בפריצה למחסן "הגרעין" בתל אביב. באותה תקופה עבר לגור במושב רם-און. לאחר מכן יצא רימון לטיול בעולם במהלכו הגיע לגרמניה, שם נעצר באשמת סחר בסמים. בשנת 1976 נגזרו עליו תשע וחצי שנות מאסר. הוא שוחרר ב-1981 הודות למאמציו של חרות לפיד (רימון היה האסיר הראשון שלפיד סייע לשחררו), לאחר ששהה במאסר כמעט שש שנים.
מעט אחר כך, עם חזרתו לישראל, הקים מזנון דרכים על כביש 90 שבערבה, בקילומטר ה-101, כ-90 קילומטרים צפונית מאילת. המקום זכה לכינוי "פונדק ה-101".
ב-2001 החרימו שוטרי משטרת אילת מהמתחם 30 מכונות מזל, בשווי 5,000 דולר כל אחת, וכן 20 מחשבים שנועדו להימורים באינטרנט. בסוף 2015 פשטה שוב המשטרה על המקום, מצאה כסף רב ומכונות מזל לא חוקיות. בפברואר 2016 נתפסו בפשיטה על המתחם 15 מכונות מזל, והוחרמו גם 195,778 שקל, 8,891 דולר ו-1,223 אירו, מצלמות, מסכים, אקדח זיקוקים ו-25 כדורים, 304 כדורי 5.56 מ"מ ו-4 מחסניות M-16. כמו כן נתפסה מריחואנה במשקל 1.5 גרם וחומר החשוד כחשיש במשקל 9.5 גרם.
ב-26 בפברואר 2007, כילתה שרפה חלק גדול מפונדק 101, ובכללו את גן החיות במקום. ב-2015 נמלט מכלובו בחווה פיתון בורמזי, ובשל הסכנה נסגר המקום למספר ימים. הפיתון נמצא מת לאחר חודש. במרץ 2017 פשטו פקחי רשות הטבע והגנים על חוות הזוחלים שבפונדק והחרימו את כל חיות הבר במקום, משום שהחיות הוחזקו בניגוד לתנאים ולדרישות המתחייבות בחוק, וללא רישיון. כמו כן נחשד רימון בהזנחת בעלי החיים ובסחר לא חוקי בהם.
ב-2013 לקה בגידול סרטני בבלוטת התריס והחלים.
רימון פעיל במפלגת "אדום לבן הבלתי משוחדים" של עמי פינשטיין והוצב מטעמה במקום החמישי בבחירות לכנסת העשרים ושתיים. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 הוצב רימון במקום השלישי ברשימה.
לרימון שלושה-עשר ילדים משני פרקי נישואים שונים. את זיכרונותיו פרסם בספרו "אני כושי".
לקריאה נוספת
שמעון רימון, אני כושי, ירושלים : עידנים, 1978.
אוקסימורון
אוֹקְסִימוֹרוֹן (גם: ניב ניגודים, תרתי דסתרי, דבר והיפוכו) הוא מטבע לשון המורכב מזוג מרכיבים הסותרים זה את זה, שצירופם יוצר משמעות חדשה מעבר להגיון – פרדוקס – וזאת על מנת להגביר את הרושם וההפתעה. המונח מקורו ביוונית, ופירושו: "חד" (oxy) ו"קהה" (moros). כיום, אנשים רבים משתמשים במונח אוקסימורון כדי לתאר ניגוד כלשהו, אפילו בלתי מודע או מובלע, אך המונח המקורי מיועד לתיאור ניגוד מכוון וברור כאמצעי רטורי ובכוונה תחילה.
סוגי אוקסימורונים
חלוקה נפוצה של האוקסימורונים היא על פי דיוק. בצורה זאת מחלקים את האוקסימורונים לשלוש קבוצות:
אוקסימורון מדויק
אוקסימורון מדויק הוא צירוף מילים הסותר את עצמו לחלוטין, כלומר שני הפכים באותו היגד. אוקסימורון כזה נקרא לעיתים גם אוקסימורון הפכי, או אוקסימורון מוחלט. למשל:
כוחם של האוקסימורונים הללו מצוי בצירוף של שני דברים שאינם יכולים כביכול להתקיים יחד, ומתוך כך מובילים לממד נוסף של הבנת המתרחש. הגאון יכול להיות חכם בתחום מסוים, אך טיפש בתחום אחר. החושך מסמל במקרים רבים מצב נפשי של חוסר תקווה, הביטוי מצביע שגם במצב זה יש אור, המסמן את הדרך לצאת מהמצב. שתיקה שמאחורה יש חילוקי דעות, תובענות ודיבור שכמו "זועקים" להיאמר מכונה "שתיקה רועמת".
אוקסימורון חלקי
אוקסימורון חלקי הוא היגד בו יש שני חלקים הסותרים זה את זה, אך לא משום שהם הפכים, כמו צירוף המציין שני פרטים שלא יכולים להתקיים באותו זמן. למשל: אוקסימורון כזה יוצר משמעות שונה מעט להיגד, או יוצר תיאור מיסטי, לא ריאליסטי. למרות זאת הוא ניתן להבנה ברמה מסוימת, בניגוד לאוקסימורון המדויק. אוקסימורון מסוג זה יחסית נפוץ, כיוון שהוא יוצר תמונה בעלת משמעות, ייחודית ומורכבת.
אוקסימורון סמלי
אוקסימורון סמלי הוא אוקסימורון שנוצר בין שדות סמנטיים מסוימים של שני ההיגדים או בין הערכים שההיגדים מסמלים. למשל:
אוקסימורונים מסוג זה הם הנפוצים ביותר בספרות כיוון שהם אפשריים מבחינה טכנית, אך יוצרים תחושה אוקסימורונית. האוקסימורון הסמלי מנצל את המשמעויות הסמנטיות, ביחד עם הכלים המילוליים, כדי ליצור תמטיקה אוקסימורונית.
אוקסימורון בשירה ובסיפורת
האקוסימורון הוא אמצעי חשוב מאוד בשירה. בשל אופיו הייחודי הוא נחשב לעוצמתי ואלגנטי. שתי מטרות חשובות לאוקסימורון בשירה:
בשירה העברית נפוצים אוקסימורונים בדור השני של המשוררים העבריים (כלומר, תקופת העלייה השלישית ועד דור הפלמ"ח. בין המשוררים בתקופה זו: נתן אלתרמן ולאה גולדברג). אלתרמן, למשל, משתמש רבות באוקסימורונים, ואפשר למצוא דוגמאות לכך ברבים משיריו.
להלן דוגמה מסונטה ט' של מחזור השירים אהבתה של תרזה די מון, מאת לאה גולדברג, הממחישה שימוש אירוני וסותר באוקסימורון:
הדוברת מתארת את חוסר המגע שלה עם אהובה, באמצעות אוקסימורון: בדידות לא מסוגלת לגעת בבדידות, שהרי לו היו נוגעות, לא היו קיימות. לפיכך, האירוניה היא בתיאור אוקסימורוני של המגע המתואר לכל אורך השיר – מגע שקיים אך לא קיים.
דוגמה נוספת לאוקסימורון היא בסיום הבית האחרון ביצירה "משירי הבן האובד" של לאה גולדברג:
גם בפרוזה נעזרים מדי פעם בטכניקת האוקסימורון, הן כדי להקצין ולחדד, והן כדי להביא את הפן ההומוריסטי-סאטירי. הדוגמה הידועה ביותר לאוקסימורון בסיפורת היא "אשרי, יתום אני!" – הכרזתו הכאילו צינית של המספר, מוטל בן פייסי החזן – פרי יצירתו של שלום עליכם (בתרגומו של י.ד. ברקוביץ). לאחר מות אביו החלו כולם לרחם עליו ולפטור אותו מהמטלות שונות. זהו תיאור של אירוע טרגי מנקודת מבט ילדותית תמימה, שמחדד את הכאב ומביא מצד שני גם את הפן ההומוריסטי-ציני.
אוקסימורון בפזמונאות
האוקסימורון הוא גם כלי נפוץ למדי בפזמונאות. דוגמה בולטת היא שירתו של בוב דילן המלאה באוקסימורונים. פזמונאים מנצלים את הכח המיסטי של האוקסימורונים ליצירת תחושה בפזמון: כיוון שהפזמון הוא שיר שנשמע ולא נקרא, האפקט של האוקסימורון מתחזק. לדוגמה:
אוקסימורון ביהדות
בתלמוד הבבלי נדרשו מספר ביטויים כאוקסימורון. בהם:, , ,. חז"ל עמדו על קושי המובנה בביטוים אלו ודרשו אותם כשני מצבים שונים. לדוגמה:
גם בדורות מאוחרים השתמשו חכמי ישראל באוקסימורונים, לדוגמה: "אין שלם מלב שבור", מאימרות הרבי מקוצק.
סוג אוקסימורון נוסף הוא כזה הנשען על צורת ביטוי מקומית שיוצרת משמעות נוספת, השונה מזו המקורית בכתוב. לדוגמה:
Zappos
מטה החברה הראשי נמצא בעיר לאס וגאס, ארצות הברית.
בחודש יולי 2009, רכשה חברת אמזון את כל מניות החברה שהיו בשווי של כ-1.2 מיליארד דולר.
היסטוריה
זאפוס הוקמה בשנת 1999 על ידי ניק זווינמורן תחת השם Shoesite.com במטרה למכור נעליים באופן מקוון.
בשנת 2000, גייסה החברה כ-1.6 מיליון דולר בסבב גיוס בהובלת קרן Venture Frogs.
בשנת 2001, הכריזה החברה שהיקף המכירות שלה הגיע לסכום של כ-8.5 מיליון דולר.
בשנת 2007, החלה למכור ביגוד, שעונים, תיקים וצעצועים לילדים.
בשנת 2008, הכריזה החברה שמכירותיה חצו את רף המיליארד דולר והיא הופיעה במקום ה-23 בדירוג החברות של כתב העת Fortune.
בשנת 2012, מוזגו מחסני החברות והועברו למחסני אמזון בקנטקי. באותה שנה דיווחה החברה שמסדי הנתונים שלה נפרצו, ומסמכים רגישים עם פרטיהם של כ-24 מיליון לקוחות דלפו לרשת.
Mon rêve de toujours
Mon rêve de toujours (בעברית: החלום הנצחי שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית-צרפתייה סלין דיון. השיר יצא לאור ב-18 ביוני 1984, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השישי שלה Mélanie, על ידי חברת התקליטים טריאן רקורדס. השיר הופץ לראשונה בקוויבק ובקנדה.
השיר הגיע למקום השני במצעד שבקוויבק.
רקע וכתיבה
השיר נכנס למצעד הסינגלים של קוויבק ב-22 בספטמבר 1984 והגיע למקום הרביעי, תוך ששהה עשרים ואחד שבועות במצעד בסך הכול. "Mon rêve de toujours" יצא גם כסינגל בצרפת כדי לקדם את אלבומה השני של דיון במדינה, Les oiseaux du bonheur. השיר נחשב לאחד מהשירים המצליחים ביותר באלבום.
אלבומים שבהם נכלל
"Mon rêve de toujours" הופיע באלבום האוסף של סלין דיון Les premières années, משנת 1994.
פטה
פֶטָה (ביוונית: Φέτα; מילולית: פרוסה) היא גבינה המיוצרת במי מלח. נהוג להכינה מחלב עיזים או כבשים או משילוב של שניהם. לגבינה טרייה מלוחה זאת יש בדרך כלל מרקם גבשושי. היא משמשת להכנת סלטים, פסטות ומאפים, ונאכלת גם בפני עצמה. מאכלים רבים המבוססים על הבצק היווני פילו (בצק דק מאוד וללא שמן) מכילים את הגבינה. כך, למשל, spanakopita (פשטידת תרד) ו-tiropita (פשטידת גבינה). הגבינה פופולרית ביוון ומקורה שם, ומספר סוגי גבינות דומים לה מצויים באזור יוון. בנוסף, השימוש בה נפוץ יחסית גם בבולגריה ובטורקיה.
הגבינה מומלחת ומשומרת בתמיסה של נוזל ומלח למספר חודשים. הנוזל בתמיסה יכול להיות מים מפוסטרים (למטרת מניעת חיידקים) בלבד או, לפעמים, מי גבינה. מי הגבינה, שהם המים שנשארים בתום תהליך הכנת הגבן, שמנוניים יותר מטבעם. עם זאת, שימוש בהם להכנת הפטה הופך את הגבינה לנימוחה ומתפוררת יותר במרקמה. בשתי השיטות, נפח המלח בתערובת נע בין 10 ל־12 אחוז (נמדד לרוב במד בומה לצפיפות).
קשיותה של הגבינה נעה בין רכה לקשה-למחצה, (אז היא גם מתפוררת). ריחה נע בין מתון לחריף. כמו כן, היא חלקה ונטולת קליפה. אחוזי השומן שבה נעים בטווח שבין 20 ל-25 אחוז.
מקובל לחתוך את הפטה לקוביות לפני ההגשה. לעיתים הגבינה מהווה חלק מכריך, ואז היא לרוב נצלית. לפעמים היא מוגשת כתחליף מלוח לגבינות אחרות במנות שונות. היא אף מהווה מרכיב חשוב בסלט היווני ובסלטים נוספים. כמו כן, הפטה נחשבת בעיקר כגבינה מעולה להכנת מאפים (ובפרט פשטידות ובורקס). יחד עם זאת, היא מתאימה למאכל בשילוב פירות. כך, למשל, נהוג להגישה לצדו של אבטיח בקיץ. ניתן גם לגלגל קוביות פטה בתוך לדר, באופן שמזכיר את שיטת ההכנה של סושי.
הגבינה מוכנה למאכל בתום כחודש בלבד מתחילת הכנתה, זמן מהיר יחסית לגבינת כבשים. היא לא עוברת הבחלה ויישון, ולא משתנה או מתקלקלת כל זמן שהיא שרויה במי מלח. תוקף השיווק שלה בחנויות נע בין חצי שנה לשנה.
צרכנים רבים קונים במרכולים שלא בידיעתם גבינות פטה כבשים אנלוגיות. גבינות אלה, שנקראות פטינה, הן למעשה חיקוי של גבינות הפטה הטבעיות. הן עשויות מאבקת חלב ומשומן צמחי, וטעמן המעובד שונה בעליל. הן זולות יותר מגבינות הפטה, ולכן יש הקונים אותן בלי שידעו שאין מדובר בגבינה בכלל.