cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זירת ים סוף
מוצבי גילוי ושליטה
במוצבי התצפית הותקנו מכ"מים ומשקפות ראייה ארוכות טווח. בקריות השליטה היו אחראיות על בניית תמונה בזמן אמת של כלי השיט בגזרתן. מהווים את שלד הפיקוד במוצבי השליטה. הם משמשים בתפקיד כפול: להוות הגורם הבכיר במשמרת אשר מעביר הנחיות בזמן אמת לכוחות המבצעים בים, ולהוות מפקדיהם הישירים של בקריות השליטה והמוצבים.
יחידות נוספות
יחידת סנפיר האחראית על אבטחת הנמל, בידוק כלי שיט, ומבצעת משימות ביטחון שוטף הכולל מעצר כלי שיט בים. בנוסף מתמחה בצלילות במים רדודים.
יחידת מעגן – הכוללת שלוש גוררות מתמחה במשימות ימאות ותמיכה בכלי השיט של הבסיס בנמל ובים. בין משימותיה: גרירת כלי שיט חילוץ והצלה, וביצוע עבודות ימאות מורכבות. היחידה הופעלה תחת פלגת אג"ם.
מוצבי חוץ
הגאוגרפיה בזירה גדולה חייבה פרישת בסיסי משנה.
הנצחה
בכניסה לנמל הצבאי באילת הוקמה מצבה לחללי אסון משאית התחמושת.
מפקדי הזירה
בהקמת היחידה מונו קצינים בדרגת סא"ל בשנת 1970 הועלה התקן לאל"ם, בספטמבר 1976 הועלה שוב התקן לתא"ל ובשנת 1981 כשהיה ברור שהזירה מתכווצת חזרה לבסיס אילת הוחזר התקן לדרגת אל"ם.
פסגת סאבורו
פסגת סָאבּוּרוֹ (באנגלית: Saburro Peak) היא הר בדרום הרי ריוונס, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
Mother Dairy
החברה היא חטיבה של מועצת החלב הלאומית וממשלת הודו ומחזיקה בנתח שוק משמעותי בתחום ייצור חלב לשתייה, מוצרי חלב ושיווקם.
מלבד מוצרי חלב, החברה משווקת פירות וירקות טריים וקפואים, מיצי פירות, ריבות, מלפפונים חמוצים ועוד.
נכון לשנת 2017, מעסיקה החברה כ-900 עובדים ומספקת כ-2.3 מיליון ליטר חלב ביום באזור דלהי.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר נוידה, הודו.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1974 על ידי מועצת החלב הלאומית (National Dairy Development Board).
לאחר ההקמה התמקדה החברה בשיווק מוצריה במטרופולין דלהי ולאחר מכן התרחבה לאזורים נוספים בהודו.
בשנת 1988, הקימה החברה בשיתוף עם ממשלת הודו את חברת ספאל (Safal) במטרה לספק פירות וירקות.
בשנת 1995, החלה החברה לייצר גלידות.
בשנת 2014, השיקה החברה כרטיס מועדון בשיתוף סטייט בנק אוף אינדיה (State Bank of India).
בשנת 2021, פתחה החברה מסעדה המבוססת על כל מוצריה.
מלכה פוטשניק
מלכה חלפון פוטשניק (נולדה ב-13 באוקטובר 1949) היא אלופה פאראלימפית ישראלית.
עם הקמת מרכז הספורט לנכים החלה להתאמן בו, בשנת 1967 השתתפה במשחקי סטוק מנדוויל וזכתה במדליות זהב וכסף. בשנת 1968 השתתפה לראשונה באולימפיאדת הנכים, התחרתה באתלטיקה ובשחייה וזכתה בשתי מדליות זהב ושלוש מדליות כסף וקבעה שיאי עולם בהטלת כידון ובזריקת אלה. זכתה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב. אולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) זכתה בשלוש מדליות נוספות. מאוחר יותר התחרתה באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), אך לא זכתה להישגים.
בשנת 1968 נישאה לספורטאי הנכה צבי פוטשניק ולהם שלושה ילדים. בשנים 1980-1967 עבדה לצד עיסוקיה בספורט כנקבנית במרכז למיכון משרדי (מל"מ) של משרד האוצר.
מריה סילבה קרוס
ביוגרפיה
סילבה קרוס נולדה וגדלה בקאסאס וייחאס (כיום בנלופ-קאסאס וייחאס), שבאנדלוסיה. הוריה היו שכירי יום ואביה, חואן סילבה גונסאלס, ודודה היו שניהם חברי CNT (קונפדרציית העבודה הלאומית), ארגון אנרכיסטי שתמך ברפורמות למען עובדים. סבתה הייתה מקריאה לה סיפורים אנרכיסטיים כשהייתה ילדה.
אנטוניו קבנס סלבדור, הידוע בכינוי גייניטו, היה פעיל אנרכיסטי, שהעביר הדרכות לנערות המקומיות ב-1932, כשהוא בן 27. כך הוא הכיר את סילבה קרוס בת ה-17, והשניים החלו לצאת. יום אחד, כשהתהלכה במרכז העיירה עם חברותיה, עם צעיף בצבעים שחור ואדום (הצבעים האנרכיסטיים) כרוך סביב צווארה, ניגש אליה קצין המשמר האזרחי (הפשיסטי) ופקד עליה להסירו. כשסירבה, התפתח ביניהם עימות, והיא סטרה לו, והוא בתורו תלש את הצעיף מעליה, וכינה אותה בבוז "לה ליברטריה" (המשחררת), והבטיח שתשלם על כך. האירוע רק ליבה את התלהבותן של מריה וחברותיה, ובעקבותיו מריה, חברותיה ואחותה יסדו תוך שנה ארגון נשים אנרכיסטי בשם "אמור אי ארמוניה" (אהבה והרמוניה).
המיליטנטיות שלה גברה, ובינואר 1933, כאשר חברי CNT הכריזו על קאסאס וייחאס כקומוניסטית ליברטריאנית, והתקוממו נגד המשמר האזרחי, סילבה קרוס וחבריה, מנואל לאגו וגייניטו, היו בין המפגינים. ב-11 בינואר, היא צעדה איתם חמושה ברחבי הכפר, כשהם מניפים דגלי שחור-אדום ושרים שירים מהפכנים, ומעבירים מסרים, אוכל וציוד בין עמדות המהפכנים. במהלך ההפגנות, שני מאבטחים נפצעו, וכוחות נוספים של המשמר האזרחי נשלחו כתגבורת, וכדי לפזר את פעילי CNT. רבים מן התושבים ברחו, אך כמה אנרכיסטים ניסו להסתתר בבית סבה של סילבה, פרנסיסקו קרוס גוטיירס, שהיה מכונה סייסדדוס (Seisdedos - בעל שש-האצבעות). החיילים הציתו את הבית ושרפו למוות את כל היושבים בה, שמונה נפשות סך הכל, רובם בני משפחת. שרדו רק סילבה קרוס ובן דוד צעיר. היא יצאה מהבית, כאשר שערה עולה בלהבה, נושאת את הילד על ידיה. היא שכנעה את החיילים לא להרוג אותה או את הילד, ואז ברחה עמו לבית סבתה. חלק מקרוביה סיפרו שנורתה ברגלה. בינתיים החיילים ירו בכל האנרכיסטים שעוד היו בסביבה. כעבור שלושה ימים, ב-4 בינואר 1933, הגיעו החיילים לעצור את סילבה קרוס.
היא ישבה בבית המעצר המקומי שבועיים, וכשיצאה לחופשי, נעצרה שוב, ונשפטה. במשפט, היא דחתה כל טענה שהייתה קשורה להתקוממות, וטענה שהמשמר האזרחי מעליל עליה. אך עיתונאים שראיינו אותה פרסמו את הסתירות שבדבריה, והיא הורשעה והועברה לכלא המחוזי, שם שהתה כחודש. בינתיים, שמה כבר יצא לפניה כסוג של דמות מיתית של המהפכה. במהלך מאסרה, היא פגשה בכלא את מיגל פרס קורדון, חבר ב-CNT. השניים השתחררו יחד עם פעילים אנרכיסטים נוספים בעקבות זעקה ציבורית שקמה נגד הטבח באזרחים פשוטים בהתקוממות הכפרית, לאחר שפובליציסט בשם הילדגרט, שהיה מהמפורסמים של התקופה, פרסם מאמר שהיה ל"אני מאשים" הספרדי, ובו צוירה כסמל המהפכה, העומדת למגר את "הסרטן הרפובליקני". היא ופרס קורדון הפכו לזוג, וכעבור חודשיים עברו למדריד.
בינתיים, הציבור אימץ את הסיפור, נערכו פסטיבלים בעד המהפכנים ולזכר הנופלים, כולל קרוביה, והולחנו שירים עליה. משוררים ומחזאים כתבו יצירות בהם דמותה מרכזית, והעיתונים המשיכו לעסוק בסיפורה לאורך חודשים. אירועים אלו שלהבו את הסנטימנט המהפכני ברחבי ספרד. כאשר פרס קורדון וסילבה קרוס השתחררו, הוא - עורך ועיתונאי עבור CNT - המשיך לכתוב על הסיפור, ולגנות את הרציחות. הוא חשף גם את ההזנחה את פציעותיה, והאלימות המינית שהפעילו חיילי המשמר נגד מריה.
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, ובמהלך הקרבות, הפשיסטים כבשו את פטרנה ביולי 1936, ופרס קורדון נמלט אל ההרים בעת שקרוס סילבה נשארה עם בנה הפעוט בבית. ב-19 באוגוסט, היא נעצרה על ידי הפלנגיסטים ובנה נלקח ממנה. היא הוצאה להורג ב-23 באוגוסט 1936 עם שחר. הפרטים של רציחתה לא ברורים, אך הסברה היא שהיא הוצאה להורג יחד עם שני אסירים נוספים.
מיגל פרס קורדון נורה למוות על ידי כוחותיו של פרנקו ביום האחרון של מלחמת האזרחים, בקרטחניה, ב-5 במרץ 1939. גם גייניטו נפל בקרב במהלך המלחמה.
כמו רבים שנהרגו במהפכה הספרדית, שרידיה של סילבה קרוס לא זוהו מעולם. היא גם לא הוכרזה כמתה באופן רשמי עד 2010. בנה, שגדל אצל דודתה של סילבה קרוס, עבד לאורך כל חייו כדי לנסות למצוא את שרידיה של אימו כדי לקברם כהלכה ולשתול עבורה פרחים.
עונת 2019/2020 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 2019\2020 בליגה הלאומית בכדורסל היא העונה ה-54 של הליגה השנייה בחשיבותה בכדורסל בישראל.
לאחר השביתה והמאבק שהתנהל בתחילת עונת 2018/19 החליט איגוד הכדורסל לשנות את מנגנון העולות והיורדות, כך שבמקום עולה אחת ויורדת אחת מליגת העל, החל מעונה זו יהיו שתי עולות ושתי יורדות, המהלך קיבל את אישור מנהלת הליגה הלאומית אך לא את אישור מנהלת ליגת העל, בהצבעה שנערכה באיגוד הכדורסל תמכו כל חברי הדריקטוריון שנכחו כ-15 במספר ללא מתנגדים, בין החברים התומכים היו נציגים מ-4 קבוצות ליגת העל : מכבי תל אביב, בני הרצליה, הפועל באר שבע והפועל תל אביב, ההחלטה התקבלה לאחר שמנהלת ליגת העל דחתה את ההצעה להגדיל את ליגת העל ל-14 קבוצות יחד עם שינוי מספר העולות
בעונה זו שונתה שיטת הפלייאוף בעקבות ההחלטה על שתי עולות, כאשר ברבע הגמר תשוחק שיטת הטוב מ-5 (במקום הטוב מ-3) בחצי הגמר הטוב מ-5 ובגמר משחק בית ומשחק חוץ כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים היא האלופה העונה יצאה לדרך ב-29 באוקטובר וקודם לכן ב-23 באוקטובר שוחק הסבב הראשון של גביע המדינה.
בלצ'אנה
בלצ'יאנה (בפי היהודים: בלצ'נה) (ברומנית: Bălăceana) הוא כפר ברומניה, במחוז סו'צאבה, באזור בוקובינה.
דמוגרפיה וממשל
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011, אוכלוסיית הקומונה של בלצ'יאנה מונה 1,520 תושבים, ירידה לעומת המפקד הקודם שנערך בשנת 2002 בה מנתה 1,619. רוב התושבים רומנים (98.62%), והשאר (1,12%) משתייכים לקבוצות אתניות אחרות. מבחינה דתית, רוב התושבים הם נוצרים אורתודוקסים (95.33%), והשאר, משתייכים לקבוצות נוצריות אחרות, או שדתם אינה ידועה. הקומונה (יחידת ממשל בדרגה הנמוכה ביותר בחלוקה האדמיניסטרטיבית של רומניה) של בלצ'יאנה מנוהלת על ידי ראש עיר ו-11 חברי מועצה.
קהילה יהודית בעבר
רוב יהודי בלצ'יאנה התיישבו במקום לקראת סוף המאה ה-19 והתפרנסו ממסחר זעיר. למרות זאת לרובם היו משקי עזר קטנים, בהם עבדו והעסיקו אף עובדים אחרים.
הקהילה היהודית הקטנה במקום לא הייתה עצמאית, אלא מסונפת לקהילת סוצ'אבה, שם גם נקברו מתיהם. בקהילה היו כ-50 משפחות.
בבלצ'יאנה היה בית כנסת עשוי עץ, שהוקם בשנת 1910, ובו היו 5 ספרי תורה. קודם הקמתו של בית כנסת זה התפללו תושבי המקום בבית פרטי. המתפללים במקום היו מחסידות ויזניץ. למרות היות הקהילה קטנה היה במקום גם מקווה טהרה, ואף "חדר" עבור הילדים. היהודים במקום נודעו באדיקותם הדתית ובבקיאותם בתלמוד.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, סבלו יהודי בלצ'יאנה עקב הקרבות שהתחוללו בקרבת מקום.
במהלך התקופה שבין מלחמות העולם נפתח במקום סניף של ההסתדרות הציונית וסניפים של "המזרחי" ו"אגודת ישראל". בשנת 1934 הוצא חוק לשמיטת חובותיהם של האיכרים ליהודים. על רקע אווירה זו, הגיעו מסיתים אנטישמים מחוץ לכפר וארגנו את תושביו הלא יהודיים לערוך פרעות ביהודים. בפרעות אלה נחרב בית הכנסת ונגרמו פגיעות ברכוש ובנפש, אך בהתערבות השלטונות הן הופסקו.
בשואה
בקיץ 1940, נסוגו יחידות מצבא רומניה מבסרביה. לבלצ'יאנה הגיעה יחידה צבאית שבראשה עמד ואלריו קארפ, במסלול נסיגת יחידתו מבסרביה.
למזלם הרב של היהודים, בבלצ'יאנה הייתה מוצבת יחידת תותחנים רומנית. מפקדה של אותה יחידה מנע עריכת פרעות ביהודים ויחידתו הגנה עליהם.
בספטמבר 1940, עם עלייתו לשלטון של יון אנטונסקו, החלו רדיפות היהודים במקום. אדמותיהם ורכושם של היהודים הוחרם, ואלה החלו לעזוב את בלצ'יאנה בזה אחר זה ללא הרכוש אותו השאירו מאחור.
בבלצ'יאנה נשארו יהודים מעטים בלבד ובינואר 1940 פרצו אנשי משמר הברזל לבתיהם, עינו אותם ושדדו את מעט הרכוש שעוד נותר בידיהם. ב-5 בינואר עזבו היהודים האחרונים את בלצ'יאנה אל סוצ'אבה השכנה, ובאוקטובר 1941 גורשו ביחד עם יהודי סוצ'אבה לטרנסניסטריה. לאחר המלחמה שבו לעיר יהודים בודדים.
אנריק קאזאסס
אנריק קאזאסס אי פיגרס (בקטלאנית: Enric Casasses i Figueres; נולד ב-9 במרץ 1951 בברצלונה) הוא משורר, מחזאי ומאייר קטלוני.
ביוגרפיה
אנריק נולד לאנריק קאזאסס אי סימו, כימאי ומשורר ולפפיטה פיגרס אי קרוס כימאית, משוררת ומתרגמת מספרדית לקטלאנית.
קאזאסס גדל בעיקר בברצלונה ובאסקלה שבקטלוניה. בנערותו חי במשך כמה שנים בטנריפה יחד עם משפחתו. ב-1973, בתקופת שלטון פרנקו, נאלץ לגלות ממולדתו, זאת לאחר שנחשד בשותפות בפעילות לא חוקית ואנרכיסטית. הוא הגיע ראשית למונפלייה ומשם המשיך לנוטינגהאם. בשנות ה-90 חי במשך שלוש שנים בברלין. בשנת 1997, חזר לברצלונה בה מתגורר עד היום.
קאזאסס עבד כמתרגם עבור עיתונים שונים. ספריו הראשונים ראו אור בשנת 1970 ובתוך כמה שנים זכה לתהילה עבור עבודותיו בקטלאנית. שירתו של קאזאסס מאופיינת כחצופה ובועטת, שוברת מוסכמות הנכתבת באופן בו המשורר משחק עם הצלילים, הגיות ועיצורים. לרוב שיריו מאופיינים בכתיבה על רעיון אחד קונקרטי ולאורך השיר הוא מפתח אותו.
הוא שואב השראה משירת ימי הביניים, סוריאליזם ומסגנון הברוק. קאזאסס מגדיר את עצמו כמעריץ של כמה סופרים, בהם ויקטור קאטאלה, מרסה רודורדה ופגס דה קלימנט.
בשנת 1973 יצא לאור ספרו הראשון: "la bragueta encallada". במהלך השנים הבאות המשיך קאזאסס לכתוב, אך רק בשנת 1991 פרסם את ספרו השני: "la cosa aquella" (בעברית: הדבר ששם"). ספר זה זכה בפרס קריטיקה סרה דה-אור.
בשנת 2012 הוא זכה בפרס ספרותי של ז'נרליטט דה קטלוניה.
ירגזי אדום-בטן
ירגזי אדום-בטן (שם מדעי: Sittiparus castaneoventris) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים.
מאפיינים פיזיים
הירגזי אדום-הבטן הוא עוף קטן באורך 11–13 ס"מ. ראשו, עורפו וגרונו שחורים, הלחי לבנה, גבו בצבע אפור מתכתי וגחונו אדמדם, ומכאן שמו. הירגזי אדום-הבטן דומה לירגזי הרבגוני, אך קטן יותר ובעל פנים לבנים יותר, וגחונו כהה יותר וחסר את קו הגחון.
תפוצה ובית גידול
הירגזי אדום-הבטן חי ביערות ממוזגים ובאזורים כפריים ופרווריים. ירגזי זה אנדמי לטאיוואן. הערכת טווח התפוצה (40,300 קמ"ר) גדולה, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. גודל האוכלוסייה לא כומת, אך מוערך כי מין זה לא עומד בקריטריון גודל האוכלוסייה. למרות העובדה שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. כתוצאה מכך, הירגזי אדום-הבטן מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה
הירגזי הרבגוני תואר על ידי ג'ון גולד ב-1863. הסוג סיטיפרוס תואר לראשונה על ידי אדמון דה סליס לונשאן בשנת 1884  עם זאת, הסוג נחשב שנים רבות לתת־סוג של ירגזי, והמין נכלל בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים. מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, אליו שויך בעבר הירגזי אדום-הבטן. מחקר מאוחר יותר מצא קשר גנטי בין הירגזי הרבגוני (שנחשב אז למין בסוג פויסילה) והירגזי לבן־המצח (שנחשב אז למין בסוג ירגזי), והמליץ על פיצולם לסוג נפרד, סיטיפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC. לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג סיטיפרוס בסוג פויסילה.
המינים ירגזי אדום-בטן (Sittiparus castaneoventris), ירגזי איריומוטה (Sittiparus olivaceus) וירגזי איזו (Sittiparus owstoni) נחשבו בעבר לתת־מינים של הירגזי הרבגוני, אבל סווגו מחדש כמינים עצמאיים בעקבות פרסום של מחקר פילוגנטי ב–2014.
אברציה כוכבית
מקור האברציה הכוכבית
מכיוון שמהירות האור סופית נדרש זמן מה לאור הנפלט ממקור עד להגעתו לצופה. כוכב המרוחק כך שהפרלקסה שלו לא תורגש ישנה את מיקומו בגלל תנועתו המשיקית של כדור הארץ לפי היחס
כאשר \theta היא זווית האברציה, V_t הוא רכיב המהירות המשיקית של כדור הארץ ביחס לכוכב. במצב שכזה יהיה על צופה להטות את הטלסקופ בזווית \theta ביחס למיקומו האמיתי בשמיים. קל לראות מהגדרה זו כי הזווית נוצרת מחיבור וקטורי המהירות של האור הנפלט מהכוכב ומהירותו המשיקית של כדור הארץ. גודל האברציה הוא כאחוז מגודל הירח המלא, גודל הקטן מיכולת הראיה האנושית אך גדול מספיק למדידה בטלסקופים.
בשנת 1905 פרסם אלברט איינשטיין גרסה יחסותית לחישוב זווית האברציה, שבה נשמרת אינווריאנטיות מהירות האור.
סוגי אברציה
מכוון שתנועתו של כדור הארץ סביב השמש אינה התנועה היחידה במרחב ישנן תרומות נוספות לאברציה הכוללת.
שירות הביטחון הממלכתי (אוזבקיסטן)
שירות הביטחון הממלכתי של אוזבקיסטן (באוזבקית: Miliy Xavfsizlik Xizmati) הוא ארגון לביטחון ומודיעין פנימי ברפובליקה האוזבקית הכפוף לנשיא אוזבקיסטן באמצעות משרד הפנים.
הארגון אחראי למלחמה בטרור (ובייחוד נגד חיזב או-תח'ריר, תנועת השחרור האוזבקית והתנועה האסלאמית), הארגון נאבק בסחר לא חוקי בסמים, פשע מאורגן ועוסק באיסוף מודיעין באמצעות מינהל הביון של שירות הביטחון הלאומי.
עד 1996 הארגון היה אחראי גם למודיעין צבאי, כאשר באותה שנה הוקם מינהל הביון של משרד ההגנה האוזבקי, האחראי לביון צבאי. הארגון מפעיל גם את משמר הגבול האוזבקי שנקרא בשם הוועדה להגנת גבולות המדינה.
משנת 1995 עד 2018 נקרא בשם שירות הביטחון הלאומי. ב-14 במרץ 2018 הארגון שינה את שמו והפך לשירות הביטחון הממלכתי.
Rather Be
Rather Be (בעברית: מעדיף להיות) הוא שיר של הרכב המוזיקה אלקטרונית האנגלי קלין בנדיט יחד עם שירתה של הזמרת ג'ס גלין. השיר יצא לאור ב־17 בינואר 2014 כסינגל הרביעי מתוך מאלבום אולפן הבכורה של קלין בנדיט New Eyes. הוא מופיע גם בגרסת הדלוקס לאלבום הבכורה של גלין, I Cry When I Laugh. השיר נכתב על ידי חברי הלהקה ג'ק פטרסון וגרייס צ'אטו, יחד עם ג'ימי נאפס וניקול מרשל, והופק על ידי פטרסון וצ'אטו. וורנר מיוזיק גרופ הוציאה מספר רמיקסים רשמיים לשיר להורדה דיגיטלית, בשיתוף פעולה עם תקליטנים כמו All About She ו־Cash Cash.
השיר הפך ללהיט בינלאומי בין השאר בגלל הווידאו קליפ של השיר שהפך ללהיט ויראלי ביוטיוב. הוא צולם בטוקיו ומציג את הרוקה אבה, ונכון לאוקטובר 2022, יש לו יותר מ־696 מיליון צפיות. הוא זכתה בקטגוריית "הריקוד המוסרט הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי 2015 בארצות הברית.
רקע והרכב השיר
"Rather Be" נכתב על ידי הקלידן ג'ק פטרסון, ניקול מרשל וג'יימס נאפייר, והופק על ידי נגן הצ'לו גרייס צ'אטו ולוק פטרסון.
"Rather Be" מופיע במפתח של G♯ מינור, בקצב של 121 פעימות לדקה. מכאן התקדמות אקורד של G♯m-D♯m / F♯-E maj7 -B של המסלול המכשור כולל כינור, צ'יפ מיוזיק הבהובים סינטיסייזר, בס איטי, פסנתר ושירה.
שחרור וקליטה ביקורתית
"Rather Be" השומע לראשונה ב-4 בדצמבר 2013, בתחנת הרדיו "BBC 1" של די ג'יין זאין לאו. תאריך ההפצה הדיגיטלי של השיר תוכנן במקור להיות 19 בינואר 2014, אך הועבר ל -17 בינואר. הסינגל הונפק על ידי וורנר מיוזיק, והוא השלישי שצולם מאלבום אולפן הבכורה של Clean Bandit."וורנר מיוזיק גרופ" פרסמה גם מספר רמיקסים רשמיים שפורסמו להורדה דיגיטלית, עם תקליטנים כמו All About She ו-Cash Cash.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ בוים על ידי חברי הלקה והועלה ליוטיוב ב-5 בדצמבר 2013. מאז הוא זכה ליותר מ -570 מיליון צפיות. הסרטון צולם בטוקיו, יפן ומציג את הרוקה אבה כמעריצה יפנית של הלהקה. חברי הלהקה תיארו את הקליפ כך: "'הקליפ מראה מעריצה יפנית של הלהקה שמתחילות לה הזיות ומתחילה להזות את חברי הלהקה באופן מפתיע בחיי היום יום שלה כשפית. הצילומים בטוקיו היו חוויה מדהימה: בילינו שם כמעט שבוע וכולם היו כל כך מועילים. עשינו את זה בעצמנו כמו תמיד, וזה היה די מפחיד מכיוון שמעולם לא הפקנו שום במקום כל כך רחוק לפני כן. היו לנו קצת בעיות בצילומי הסצנה ברכבת. מסתבר שזה נחשב גס רוח להפליא להשמיע רעש ברכבת, אז כשהתחלנו לרקוד במסלול הרכבת עם השיר, צעקנו זה לא הלך טוב!.'"
הופעות חיות
ב-16 בינואר 2014, הקבוצה ביצעה את "Rather Be" בלונג לאונג של רדיו BBC 1, יחד עם גרסת כיסוי ל "Royals" של לורד. הם ביצעו את זה כחלק מהתפאורה שלהם בכדור הקיץ, גלסטונברי ו-T בפארק. הם הופיעו גם במסיבת השקת המועמדות לפרסי בריטניה לשנת 2015.
ווסקופויה
ווסקופויה או מוסקופולה (באלבנית: Voskopojë; בארומנית: Moscopole; ביוונית: Μοσχόπολις, מוֹסְחוֹפּוֹלִיס) הייתה עיר ארומנית בדרום-מזרח אלבניה של ימינו, שהייתה אחת הערים הגדולות בבלקן במאה ה-18. כיום ווסקופויה היא כפר קטן, כ-20 ק"מ מערבית לקורצ'ה, ובו כמה מאות תושבים.
היסטוריה
ווסקופויה נוסדה ככל הנראה בסביבות 1300. במהלך המאה ה-15 החלו להתיישב בה ארומנים, שהפכו אותה (בשם מוסקופולה) בהדרגה למרכזם הכלכלי והמסחרי. הסוחרים הארומנים ניהלו עסקים מקונסטנטינופול ועד ונציה ולייפציג, וככל שהצליחו בעסקיהם, כך פרחה מוסקופולה והפכה למרכז חשוב. במהלך המאה ה-17 קמו בה בנקים וכנסיות, וב-1720 הוקמו בה בתי הדפוס הראשונים באימפריה העות'מאנית מחוץ לקונסטנטינופול. בבתי דפוס אלה הודפסו ב-1770 המילונים הראשונים בארומנית, אלבנית, בולגרית ויוונית מודרנית. ב-1744 הוקמה בה האוניברסיטה הנוצרית היחידה באימפריה העות'מאנית. הודות למיקומה המבודד היא נהנתה מביטחון יחסי, ובסביבתה היו מקורות מים רבים שאף הם היוו יתרון. במחצית השנייה המאה ה-18 כבר התגוררו במוסקופולה כ-60 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בחצי האי הבלקני אחרי קונסטנטינופול. לשם השוואה, באתונה חיו באותה העת כ-8,000 תושבים בלבד.
תור הזהב של מוסקופולה נמשך רק כמה עשרות שנים. התקפה של אלבנים מוסלמים שבזזו אותה ב-1769 הייתה הראשונה בסדרה של התקפות שהגיעה לשיאה ב-1788. באותה שנה תקף אותה עלי פאשה מיואנינה והחריב אותה לגמרי. תושביה הארומנים נפוצו לכל עבר והתיישבו בתסליה, מקדוניה, טרנסילבניה, וינה ובודפשט. מקצתם עברו לקורצ'ה הסמוכה. העיר חרבה כמעט לגמרי בהתקפה של עלי פאשה, ומעולם לא התאוששה.
לאחר החורבן ב-1788 נותרה מוסקופולה כפר קטן. אף הוא נחרב מספר פעמים. ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, תקפו אותו כוחותיו של הלאומן האלבני סאלי בוטקה ובמהלך מלחמת העולם השנייה הותקפה פעם אחת בידי איטליה ופעמיים בידי המחתרת האלבנית באלי קומבטאר.
ווסקופויה כיום
תחת השלטון האלבני שונה שמו הרשמי של הכפר לווסקופויה. הוא נותר כפר קטן, וכמעט לא נותר בו זכר לימי הזוהר. תושבי הכפר מתפרנסים בעיקר מגידול חיות משק וירקות.
מתוך 26 הכנסיות שפעלו במאה ה-18, רק 5 עומדות על תילן, וכנסייה נוספת במצב רעוע. כן נותרו שרידיהם של מנזר וגשר. בשנת 2002 נכללו חמש הכנסיות ברשימת מאה האתרים בסיכון של קרן המונומנטים העולמית. מבני הכנסיות היו פשוטים מבחוץ, כדי שלא להכעיס את השלטון העות'מאני, והכיפות האופייניות לכנסייה האורתודוקסית הוסתרו כך שלא ניתן היה להבחין בהן מבחוץ.
הוריישו ספאפורד
הורשייו גייטס ספאפורד (Horatio Gates Spafford, 20 באוקטובר 1828, ניו יורק (מדינה) – 16 באוקטובר 1888, ירושלים) היה עורך דין אמריקאי בולט ומנהיג פרסביטריאני. מייסד המושבה האמריקאית בירושלים. ידוע בעיקר בזכות חיבור המזמור " It Is Well With My Soul" בעקבות טרגדיה משפחתית שבה ארבע בנותיו נספו בטביעת ספינת הקיטור "Ville du Havre", בעת מסע טרנס-אטלנטי.
תולדות חייו
ספפורד היה בנם של העיתונאי הורטיו גייטס ספאפורד ושל אליזבת קלארק יואיט ספאפורד.
ב־5 בספטמבר 1861 נישא בשיקגו לאנה לארסן, מסטוונגר, נורווגיה. ספאפורד היה עורך דין ושותף בכיר במשרד עורכי דין גדול. בני הזוג ספאפורד היו תומכיו וחבריו של האוונגליסט דוויט ל. מודי.
ספאפורד השקיע בנדל"ן בשיקגו באביב 1871. באוקטובר 1871, השריפה הגדולה של שיקגו כילתה את מרכז העיר עד אפר, והרסה את מרבית ההשקעה של ספאפורד.
אסון Ville du Havre
שנתיים לאחר הרס השריפה הגדולה בשיקגו המשפחה תכננה טיול לאירופה. אילוצים עסקיים שנבעו מהשריפה מנעו מספאפורד להצטרף לאשתו וארבע בנותיו לחופשה משפחתית באנגליה בה היה אמור להטיף חברו דוויט ל. מודי.
ב־22 בנובמבר 1873, בעת חציית האוקיינוס האטלנטי על ספינת הקיטור Ville du Havre, נפגעה ספינתם מספינת קליפר שהתנגשה בה, 226 איש נהרגו, כולל כל בנותיו של ספאפורד. אשתו אנה שרדה את הטרגדיה. עם הגעתה לאנגליה, היא שלחה מברק לספאפורד שעליו נכתב "ניצולה יחידה. מה עלי לעשות...". כשספאפורד הפליג לאנגליה כדי להצטרף לאשתו, הוא חיבר את המזמור "It Is Well With My Soul". בכתב היד המקורי יש רק ארבעה בתים והוא נקרא על שם הספינה שעליה נספו בנותיו של ספפורד, Ville du Havre.
ייסוד המושבה האמרקנית בירושלים
לאחר האסון, אנה ילדה שלושה ילדים, הוריישו גרטנר (1877), ברטה הדגס (24 במרץ 1878) וגרייס (18 בינואר 1881). ב־11 בפברואר 1880 נפטר בנם הוריישו ממחלת השנית בגיל שלוש. בקרב חברי קהילת הכנסייה שלהם נפוצו שמועות כי האל מעניש את משפחת ספאפורד. הטרגדיה הנוספת, לאחר עשור של אבל ומפלה כלכלית, ודחיקתם על ידי חברי קהילתם, התניעו מהלך של שינוי אמוני עמוק, התרחקות מהצלחה חומרית לעבר מסע פילוסופי ופיזי של עלייה לרגל. אנה והורשייו ספאפורד עזבו עד מהרה את הקהילה הפרסביטריאנית יחד עם כמה מחברי הקהילה והנהיגו קבוצה משיחית שהאמינה כי קץ הימים קרוב והעולם עומד בפני הביאה השנייה. הכת המשיחית שלהם כונתה על ידי העיתונות האמריקאית "The Overcomers " (מילולית: "המתגברים").
באוגוסט 1881 נסעו אנה והורשייו ספאפורד לירושלים עם קבוצה של 13 מבוגרים ושלושה ילדים והקימו את המושבה האמריקאית בירושלים, קהילה נוצרית אוטופית. חברי המושבה, אליהם הצטרפו נוצרים שוודים, עסקו בעבודה פילנתרופית בקרב תושבי ירושלים ללא קשר לשייכתם הדתית וללא מניע להמרת דת וזכו לאמונם של הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות המקומיות.
בירושלים אימצו הוריישו ואנה ספאפורד נער, יעקב (ג'ייקוב) אליהו (1864–1932), שנולד ברמאללה למשפחה יהודית טורקית. ג'ייקוב ספאפורד גילה את כתובת השילוח בהיותו תלמיד בית ספר בסיור עם קונרד שיק.
ספאפורד נפטר ממלריה ב־16 באוקטובר 1888 ונקבר בבית העלמין בהר ציון בירושלים. אשתו אנה נפטרה ב-1923.
מורשתו
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה תמכה המושבה האמריקאית בקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות בירושלים בחזית המזרחית ובמהלך רצח העם האשורי ורצח העם הארמני, באמצעות בתי תמחוי, בתי חולים ובתי יתומים.
בתו, ברטה ספאפורד ווסטר, הקימה ב-1925 "בית תינוקות" על שם אנה ספאפורד, בית חולים לילדים בעיר העתיקה בירושלים. המוסד תיפקד במתכונת זו עד שנת 1970, מאז שינה את שמו ל"מרכז ספאפורד לילדים" ושימש כמרפאת חוץ, ובהמשך כמרכז טיפולי וחינוכי לילדים ומשפחותיהם, כולל תוכניות להעצמת נשים.
ארבעים המרטירים
ארבעים המרטירים (ביוונית עתיקה Ἃγιοι Τεσσεράκοντα; ביוונית Άγιοι Σαράντα) הם קבוצה של ארבעים חיילים רומים מהלגיון השנים עשר פולמינטה, אשר לפי המסורת מתו על אמונתם בשנת 320 בסבסטיה שבאסיה הקטנה, היא סיוואס בטורקיה של ימינו.
ארבעים המרטירים הוצאו להורג על ידי ליקיניוס אשר רדף את הנוצרים במזרח החל בשנת 316, והם הושארו לעמוד ערומים על בריכה קפואה בלילה קר. הארבעים והאירוע נזכרו לראשונה על ידי בזיליוס הגדול, בישוף קייסרי, ולפי המסורת אחד מהם פרש מהחבורה אל אמבט חם שהוכן בסמוך עבור מי שיוותר על אמונתו. באותו רגע ראה אחד מהחיילים שהופקדו על שמירת הנידונים למוות אור שקרן מעליהם, והוא פשט את בגדיו והצטרף אליהם. כך נותר מספר המרטירים ללא שינוי. עם בוקר הועלו גופות הארבעים באש ואפרם הושלך אל הנהר, אך מאמינים נוצרים אספו את השאריות ואלה נשלחו לערים רבות. בדרך זו הופץ הסיפור אודות המרטירים ומספר כנסיות הוקמו לכבודם.
באיקונוגרפיה מתוארים ארבעים המרטירים סמוך לפני מותם, כשהם רועדים מקור ומחבקים את גופם, ועל פניהם הבעת סבל וייאוש.
עונת 1967/1968 בליגה הלאומית בכדורסל
עונת 1967/1968 בליגה הלאומית בכדורסל  הייתה העונה ה-14 של הליגה. הליגה כללה 14 קבוצות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה הפועל יגור ומכבי רמת גן. העונה הסדירה החלה ב-20 באוקטובר 1967 הסתיימה ב-5 ביולי 1968 בניצחון של מכבי תל אביב.
בהתאם לתוצאות העונה הפועל גבעת חיים והפועל יגור ירדו ליגה.
אלפרד מושר באטס
אלפרד מוֹשר באטְס (באנגלית: Alfred Mosher Butts; 13 באפריל 1899 - 4 באפריל 1993) היה אדריכל אמריקאי וממציא משחק הלוח "שבץ נא" בשנת 1938.
חיים אישיים
באטס נולד בניו יורק, לאליסון באטס, עורך דין, ולארי אליזבת מושר, מורה בבית ספר תיכון. באטס היה אמן חובב, ושישה ציורים שלו נרכשו על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
שבץ נא
באטס החליט ליצור משחק שיעשה שימוש באוצר המילים של השחקן אך גם במזל, ושילב בין אנגרמות לבין תשבצים. השחקנים מקבלים שבע אותיות אקראיות מבנק אותיות בכל תור, ועליהם ליצור מילים חדשות על גבי הלוח. באטס ניתח את השפה האנגלית וניתוח זה סייע לו בתכנון המשחק. הוא סקר את העמוד הראשי של הניו יורק טיימס במשך תקופה כדי להבין את תדירות השימוש בכל אות בשפה. כך קבע סולם ניקוד לכל אות: אותיות התנועה (a,e,i,o,u) בהן נעשה שימוש כמעט בכל מילה באנגלית קיבלו ניקוד נמוך, ואילו אותיות נדירות כגון X או Z קיבלו ניקוד גבוה. כמו כן, הוא קבע שהאות S תופיע במשחק 4 פעמים בסך הכל, כך שיהיה קשה ליצור את צורת הריבוי באנגלית.
בשנת 1948 המשחק קיבל סימן מסחרי וג'יימס ברונוט ואשתו הפכו בית ספר נטוש בניוטאון (קונטיקט) למפעל שבץ נא. עד לשנת 1949 בני הזוג ייצרו 2,400 ערכות של המשחק, אך הפסידו 450 דולר. המשחק הלך וצבר אהדה, והזמנות למוצר הגיעו אף ממייסיס. כבר בשנת 1952, בני הזוג לא יכלו לעמוד בביקוש הגובר למשחק ופנו ליצרן המשחקים "סלצ'או ורייטר" כדי שישווק ויפיץ את המשחק. עד היום נמכרו מעל 150 מיליון ערכות של המשחק "שבץ נא" (לוח ואותיות משחק) ברחבי העולם, וכ-2 מיליון ערכות נמכרות בכל שנה בצפון אמריקה לבדה.
באטס תכנן משחק לוח נוסף במהלך חייו, שנקרא "המשחק האחר של אלפרד", אך משחק זה מעולם לא זכה להצלחה מסחרית כמו זו של "שבץ נא".
שלומית ווגמן-רטנר
שלומית ווגמן-רטנר (נולדה ב-1976) היא ד"ר למשפטים מאוניברסיטת ייל וחוקרת אורחת באוניברסיטת הרווארד.
די לחכימא ברמיזא
דַּי לְחַכִּימָא בִּרְמִיזָא או דַּי לְחַכִּימָא בִּרְמִיזָא וּלְשַׁטְיָא בְּכוּרְמֵיזָא הוא ביטוי בשפה הארמית בבלית שנעשה בו שימוש גם בשפה העברית. פירושו המילולי של הביטוי הוא לחכם מספיק רמז ולשוטה אגרוף.
שלומית ווגמן-רטנר
כיהנה כראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור וכממלאת מקום ראש הרשות להגנת הפרטיות.
די לחכימא ברמיזא
לרוב משתמשים בביטוי בגרסתו המקוצרת די לחכימא ברמיזא או בכתיב וד"ל בראשי תיבות, והוא בא לבטא שימוש ברמז תחת אמירת דברים מפורשים.
שלומית ווגמן-רטנר
ביוגרפיה
ילידת ערד. בוגרת תואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בשנת 2001. התמחתה בבית המשפט העליון אצל הנשיא השופט אהרן ברק בשנים 2001–2002.
די לחכימא ברמיזא
מקור ומשמעות
מקורו של הביטוי הוא במדרש משלי, הדן ב "חֲנֹךְ לַנַּעַר, עַל-פִּי דַרְכּוֹ", ובעקבותיו, בפסוק ט"ו: "אִוֶּלֶת קְשׁוּרָה בְלֶב-נָעַר - שֵׁבֶט מוּסָר יַרְחִיקֶנָּה מִמֶּנּוּ.". אומר על כך רבי זבידא משמע, לנער החכם יספיק רמז בלבד, ואילו לטיפש יידרש כביכול האגרוף; כל נער יתחנך על פי דרכו, כאמור במשלי. ובהשאלה: כדי להעביר מסר לחכם מספיק לרמוז והוא מבין, בעוד שהעברת מסר לשוטה, כרוכה בפעולה הרבה יותר מפורשת - במכת אגרוף (כוּרְמֵיזָא). במילים אחרות מה שמבדיל בין החכם לשוטה, היא היכולת של החכם לפענח רמיזות או ניואנסים ולהבין דבר מתוך דבר וכדומה.
שלומית ווגמן-רטנר
ביוגרפיה
בעלת תואר שני (LL.M) ודוקטורט (JSD) מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית, בשנים 2003 ו-2007. בוגרת תוכנית הדוקטורנטים של אוניברסיטת אוקספורד והאקדמיה למדעים בבייג'ינג לשנת 2005.
די לחכימא ברמיזא
שימושים בשפה
בדרך כלל משמש הביטוי לרמז על דברים נוספים הטמונים בין השורות.
שלומית ווגמן-רטנר
ביוגרפיה
כיהנה כעמיתת מחקר במכון לחקר חברת המידע של אוניברסיטת ייל בשנים 2003–2007. עורכת-משותפת של ספר בנושא Cybercrime בהוצאת NYU (עם פרופ' בלקין ואחרים). הייתה חברה בצוות ההקמה של הרשות למשפט וטכנולוגיה במשרד המשפטים (כיום הרשות להגנת הפרטיות) בשנת 2005. שימשה כמרצה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן ובמרכז הבינתחומי בתחומי משפט, מדיניות ציבורית וטכנולוגיה בשנים 2009–2012.
די לחכימא ברמיזא
שימושים בשפה
את סיפורו, "נתן בן נתן" חתם מיכה יוסף ברדיצ'בסקי במשפט: "הקורא בוודאי יבין את סוף פסוק של אותו מכתב, ודי לחכימא... "
שלומית ווגמן-רטנר
ביוגרפיה
עבדה כעורכת דין במשפט מסחרי במשרד עורכי הדין Wachtell Lipton Rosen Katz בניו יורק בשנים 2007–2009, ובמשרד עורכי הדין גרוס-חודק ושות' בשנים 2009–2011.
די לחכימא ברמיזא
שימושים בשפה
גיא רולניק מצטט את המולטי-מיליונר, יוסי הולנדר בנושא מתווה הגז: "אין התחייבות לרכוש את רוב השירותים בישראל. נורווגיה, למשל, חייבה רכש מקומי והקימה תעשייה. אני מבקש להדגיש: רכישת כל השירותים והחומרים בחו"ל מאפשרת לחברות הגז לנפח מחירים ולהקטין את תשלומי המס למדינה, ודי לחכימא ברמיזא".
שלומית ווגמן-רטנר
ביוגרפיה
כיהנה כראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור בשנים 2016–2022, וכמ"מ ראש הרשות להגנת הפרטיות בשנים 2019–2021.
די לחכימא ברמיזא
שימושים בשפה
בתגובה לעתירת אם לבג"ץ כנגד בית הדין הרבני שחייב אותה למול את בנה, כתבו הנעתרים: "בעוד שנה־שנתיים ילך הקטין לפעוטון ושם יהיה מוקף בילדים שנימולו, ואין זה סוד כי פעוטות ניחנו בכושר הבחנה בכל עניין חריג, ודי לחכימא."
שלומית ווגמן-רטנר
ביוגרפיה
מכהנת כיום כחוקרת אורחת באוניברסיטת הרווארד בבית הספר קנדי למדיניות ציבורית ובבית הספר למשפטים.
פעילות ציבורית
=== הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור === בשנים 2011–2015 כיהנה בתפקיד היועצת המשפטית של הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור במשרד המשפטים.
בשנת 2016 נבחרה לתפקיד ראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור.
במהלך כהונתה הוכרה הרשות כאחת משתי הרשויות האפקטיביות ביותר בעולם. בתקופה זו, הרשות ביצעה קפיצת מדרגה בתפיסת המודיעין של הרשות וברמת האפקטיביות שלה. הרשות חוללה מספר רב של פרשיות הלבנת הון ומימון טרור, תמכה במאות חקירות כלכליות שהובילו להגשת כתבי אישום, הרשעות ותפיסות בהיקפים של מיליארדי ש"ח. מתודת האכיפה הכלכלית בישראל התבססה והובילה להתמוטטות ארגוני פשיעה משמעותיים.
בשנים אלו, הרשות העמיקה את פעילותה מול גופי האכיפה והביטחון בתחום המודיעין הפיננסי, הכפילה את גודלה והתבססה כגורם משפיע ומרכזי בישראל ובעולם. הרשות ועובדיה זכו בשורת פרסים עולמיים יוקרתיים, לרבות קבלת ציון האפקטיביות הגבוה ביותר בעולם, קבלת אות נציבות שירות המדינה להתייעלות, פרס החקירה הפיננסית הטובה בעולם מקבוצת אגמונט ועוד.
ד"ר ווגמן נבחרה כמנהלת מצטיינת במשרד המשפטים בשנים 2018 ו-2019.
ד"ר ווגמן הובילה את המהלך הלאומי להצטרפות מדינת ישראל לארגון ה-FATF (Financial Action Task Force), שהוא כח משימה בין-מדינתי הקובע את הסטנדרט הבינלאומי המחייב את כל מדינות העולם ואשר החברות בו תורמות משמעותית לכלכלת המדינות החברות בו . ישראל התקבלה לארגון כחברה ה-37, לאחר ביקורת מקצועית מקיפה שביצע הארגון . לאור קפיצת המדרגה המשמעותית שביצעה, דורגה ישראל שלישית בעולם באפקטיביות פעילותה, לאחר ארצות הברית ואנגליה . הערכת הסיכונים שביצעה ישראל הוגדרה על ידי הארגון כאחת המקיפות שבוצעו בעולם.
ההיערכות הלאומית בישראל לביקורת ה-FATF הובלה על ידי הרשות לאיסור הלבנת הון, וכללה 7 משרדי ממשלה, 25 רשויות ממשל ועשרות גופים מהסקטור הפרטי, במהלכה שופרו ביצועי המדינה בתחום בכ-80% בתוך 3 שנים. המהלך הובל על ידי צוות הרשות לאיסור הלבנת הון ללא מקור סמכות מחייב כלפי שאר השותפים בו. לאחר סיום הביקורת וההצטרפות לארגון ביצע משרד המשפטים תהליך למידה והפקת לקחים כדי ללמוד מהצלחת התהליך לטובת שכפול מנגנוני הצלחה בשירות המדינה.
במהלך כהונתה של ד"ר ווגמן בתפקיד ראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור, קידמה הרשות מספר רפורמות משמעותיות בתחום לרבות החלת משטר איסור הלבנת הון על נכסים וירטואליים (קריפטו), עבירות מס כעבירות מקור, צמצום השימוש במזומן, הסדרת תחום האשראי החוץ בנקאי, החלת צווי איסור הלבנת הון על סקטורים נוספים, החלת המשטר על עורכי דין ורואי חשבון, גיבוש רפורמה בחוק איסור הלבנת הון ועוד. ד"ר ווגמן יזמה את הרחבת סמכויותיה של הרשות לאיסור הלבנת הון כמפקחת בהיבטי האשראי החוץ בנקאי והקריפטו בהיבטי הלבנת הון.
ד"ר ווגמן הייתה הישראלית הראשונה שכיהנה בתפקיד בכיר בהנהלת ארגון ה-FATF העולמי. היא נבחרה לעמוד בראש קבוצת העבודה האופרטיבית, ה-RTMG Risk, Trends, and Methods Group בשנים 2019–2022, ובשנת 2020 שימשה בוועדה המייעצת לנשיא ארגון ה-FATF . בשנת 2022 הייתה מועמדת לנשיאות הארגון.
הרשות להגנת הפרטיות
בשנים 2019–2022 כיהנה ד"ר ווגמן בתפקיד ממלאת מקום ראש הרשות להגנת הפרטיות במשרד המשפטים, זאת, נוסף על על תפקידה ברשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור. המינוי בוצע על רקע המצב הפוליטי וקשיים משפטיים למנות מינויים המצריכים אישור ממשלה בתקופות הבחירות. יצוין כי ד"ר ווגמן הייתה חברה בצוות ההקמה של הרשות בשנת 2005.
במהלך תקופת כהונתה של ד"ר ווגמן בתפקיד ממלאת מקום ראש הרשות, הרשות להגנת הפרטיות נקלעה לשורת סוגיות ייחודיות סביב משבר הקורונה אשר הובילו לפגיעה קשה בפרטיות תושבי המדינה. בין השאר, הרשות קיבלה מעמד רשמי בחקיקה לראשונה כגורם מייעץ לממשלה (במסגרת חוק איכוני השב"כ) ופרסום שורת חוות דעת פומביות בנושא. עמדת הרשות, לפיה איכוני השב"כ פוגעים באופן לא מידתי בפרטיות ומתווה הפעולה החלופי שהציעה אומצו במלואם על-ידי בית המשפט העליון בפסק הדין שניתן בהרכב מורחב אשר עסק בחוקתיות החוק המסמיך של איכוני השב"כ. עמדת הרשות אומצה גם בפסיקת בג"ץ באשר לאי-העברת מידע על מתחסנים לעיריות.
בתקופה זו ביצעה הרשות מעבר לפעילות יוזמת וממוקדת בתחומי סיכון לאומיים. בין השאר, הרשות פרסמה עמדות וחוות דעת בהיקף גדול יותר במצטבר מאז הקמתה (מעל ל-50 עמדות לעומת 15 בכל העשור שקדם לכך). כמו כן, הגבירה הרשות להגנת הפרטיות את פעולת האכיפה וההרתעה, לרבות ביצוע מאות פיקוחי רוחב מגזריים ופרסום ממצאיהם לציבור, לצד הפעלה ראשונית של סמכויות אכיפה חדשניות באירועי אבטחת מידע, דוגמת חיוב במתן הודעה לנפגעי דלף המידע והגבלת העלאת השרתים לרשת.
משפחה
נשואה ואם לשלושה. מתגוררת בתל אביב. אחיה הוא הרופא והדוגמן יונתן ווגמן.
גפן גנני
גפן גנני (23 ביולי 1987) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה
גנני, ילידת תל אביב, היא בתו של גדעון גנני, מייסד קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה. היא בוגרת תיכון עירוני ה' במגמת תיאטרון. בוגרת בית הספר לביטוי בימתי "הדרך".
בשנת 2013 שיחקה גנני בתפקיד ראשי בסרט "סופעולם" בבימויה של רוני קידר.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "יונה" בבימויו של ניר ברגמן.
בשנת 2016 כתבה וביימה את הסרט הקצר "מי שטוב לו", בשיתוף עם מורן רוזנבלט, אשר זכה לתמיכה של הפסטיבל הגאה TLV FEST וזכה בתואר הסרט העצמאי הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים ה-18. הסרט הוצג בפסטיבלים שונים בעולם.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "תפקיד משנה" בבימויו של ניר גילת.
במרץ 2022 החלה להופיע בסדרה שנות הירח של היוצר אביב גפן, בדמותה של איגי וקסמן.
תיאטרון
בשנת 2015 ייסדה גנני את קבוצת "אנסמבל טירסטיק". היא כתבה וביימה את המחזמר "טירסטיק – מחזמר על רצח". המחזמר מוצג כיום בתיאטרון תמונע.
חיים אישיים
גנני חיה בתל אביב עם בת זוגה.
חיים גופן
ביוגרפיה
גופן הוא בן קיבוץ אפיקים. התגייס לצה"ל ב-1969, סיים קורס טיס ב-1971 ושירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי. במלחמת יום הכיפורים נלחם כטייס סקייהוק. מטוסו נפגע במבצע מפצח 22 והוא נאלץ לנוטשו באזור בסיס רמת דוד. בהמשך שירותו פיקד על טייסת 201. ב-1993 מונה למפקד בסיס רמון. בספטמבר 1995 מונה למפקד בסיס תל נוף. בתקופת כהונתו התרחש אסון המסוקים, בעקבות האירוע ננזף אדמיניסטרטיבית על ידי הרמטכ"ל בהמלצת ועדת החקירה. שירת בתפקיד עד יולי 1998.
לאחר שחרורו כיהן כמנהל פרויקט בחברת נטקום, בשנים 2000 עד 2008 כיהן כמנכ"ל חברת צל"פ בתחום של אריזות גמישות בתעשיית המזון. ובשנים 2010 עד 2016 כיהן כדירקטור חיצוני בחברת כפרית תעשיות.
גופן בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי.
חוק בנק ישראל
חוק בנק ישראל הוא החוק שמכוחו פועל בנק ישראל. באוגוסט 1954 אישרה הכנסת את חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954, והחוק נכנס לתוקף ב-1 בדצמבר 1954, יום הנחשב ליום היווסדו של הבנק. ב-16 במרץ 2010 אישרה הכנסת את חוק בנק ישראל, התש"ע-2010, שמחליף את החוק הקודם, וזה נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2010.
חוק בנק ישראל, התשי"ד-1954
החוק קבע את הקמתו של בנק ישראל, שתפקידיו "לנהל, להסדיר ולכוון את מערכת המטבע וכן להסדיר ולכוון את מערכת האשראי והבנקאות בישראל, בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה ולהוראות חוק זה, על מנת לקדם באמצעים מוניטאריים: קביעה זו מקנה לבנק סמכויות פעולה בתחום המוניטרי, אך מחייבת אותו לפעול בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה, ובכך מגבילה את עצמאותו.
החוק קובע כי בראש הבנק עומד נגיד, הממונה על ידי נשיא המדינה על פי המלצתה של הממשלה לתקופה של חמש שנים, עם אפשרות להארכה. הנגיד מנהל את הבנק ומשמש יועץ לממשלה בענייני מטבע ובעניינים כלכליים אחרים. הממשלה ממנה, תוך התייעצות עם הנגיד, גם משנה לנגיד או שני משנים לנגיד. החוק קובע את התנאים להפסקת כהונתם של הנגיד והמשנה לנגיד.
הממשלה תמנה ועדה מייעצת לבנק, ובה לא יותר מאחד-עשר חברים, שבראשם יושב ראש וסגנו. כן תמנה הממשלה מועצה מייעצת, שתהיה מורכבת מחברי הוועדה ועוד עשרה חברים. הוועדה והמועצה מייעצות לנגיד (אך אין להן סמכות לקבל החלטות המחייבות את הנגיד), ועל הנגיד להיות נוכח בישיבותיהן.
לבנק ישראל סמכות בלעדית להנפיק מטבע, שהוא הילך חוקי בישראל, בסכום שלא יעלה על הסכום שקבע הנגיד.
הבנק רשאי לרכוש, להחזיק ולהעביר זהב, מטבע חוץ וניירות ערך של ממשלות זרות. הבנק מסדיר את האשראי הבנקאי ובסמכותו לקבוע את הנזילות של בנק.
עם כניסתו לתוקף של החוק, בוטלו חוקים שקדמו לו:
במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 תוקן סעיף 45 ונוסף סעיף 45א בחוק בנק ישראל. על פי התיקון (בניגוד למדיניות הנוהגת בבנקים מרכזיים אחרים בעולם כגון הפדרל ריזרב) אסור לבנק ישראל להדפיס כסף על מנת לממן את הוצאות הממשלה, לפני תיקון החוק הממשלה הייתה יוזמת ומחייבת את הבנק לעשות כן. מדובר תיקון משמעותי בהגברת עצמאותו של בנק ישראל כמתכנן המדיניות המוניטרית של ישראל.
הצעת חוק בנק ישראל, התש"ע-2010
בשנות ה-90 פעלו שתי ועדות שעסקו בבחינתו של חוק בנק ישראל: ועדה ציבורית בראשות פרופ' צבי זוסמן (לשעבר המשנה לנגיד) במהלך כהונת יצחק רבין, וועדה פנימית של בנק ישראל, בראשות ד"ר דוד קליין.
בדצמבר 1997 מינה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, בעקבות יוזמה של הנגיד יעקב פרנקל, את הוועדה לבחינת חוק בנק ישראל, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס, דב לוין, וחבריה היו פרופ' חיים בן-שחר מאוניברסיטת תל אביב, נגיד בנק ישראל לשעבר ארנון גפני, יו"ר המועצה המייעצת שלמה לורנץ, סגן שר האוצר לשעבר יחזקאל פלומין, פרופ' אלכס צוקרמן מאוניברסיטת תל אביב ועו"ד יעקב רובין. הוועדה הגישה את המלצותיה לממשלה בדצמבר 1998.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחוק החדש:
החלפתו של חוק קיים בחוק חדש היא צעד נדיר בחקיקה בישראל, משום שהדרך המקובלת להתאמתו של חוק לשינויים נדרשים היא עריכת תיקונים בו (וכך נעשה פעמים אחדות גם בחוק בנק ישראל, התשי"ד-1954). החלפתו של החוק משקפת שינוי מהותי ונרחב בתוכנו.
במהלך הדיון בוועדת הכספים הוחלף תוכנו של פרק י"ד להצעה, העוסק בשכר עובדי הבנק, בעקבות מאבק שהתנהל סביב פרק זה. מאבק שהובילה יו"ר ועד העובדים הארצי, ניצה קסיר, בתמיכה וסיוע של עופר עיני יו"ר ההסתדרות הכללית וציון שמע, מחזיק תיק הבנקים וחברות הביטוח בהסתדרות. הרקע למאבק היה ניסיון של הנהלת בנק ישראל, בסיכום עם האוצר, להכניס לחוק בנק ישראל מנגנון קביעת שכר המדיר מהתהליך את ועד העובדים וההסתדרות, הכנסת הליך בוררות חובה (שיימשך כמעט שנה) וקביעת מנגנון שימנע מהוועד לנקוט בעיצומים.
דברי ההסבר להצעת החוק עוסקים בשיקולים לקביעת פרק זה: כדי שלא לפגוע למעלה מן הנדרש בעקרון עצמאות הבנק המרכזי, מחד גיסא, ולהבטיח בקרה נאותה על שכר עובדיו, מאידך גיסא, מוצע לקבוע מנגנון לקביעת שינויים בשכר עובדי הבנק ולבקרה על כך. נוסף על אישור השינויים בשכר של עובדי הבנק בידי המועצה, שהרכבה ואופן מינוי חבריה מהווים בקרה ציבורית בעניין זה, מוצע גם כי תוקם ועדה מקצועית לענייני שכר, שתחליט בנוגע לחילוקי דעות, ככל שיהיו, בין שר האוצר לבין הבנק לגבי השינויים הנדרשים בשכר או לגבי קיומן של חריגות שכר.
תיקון נוסף בהצעה הוכנס ביוזמתה של ח"כ שלי יחימוביץ', והוא הוספת "צמצום פערים חברתיים" ליעדי הבנק. יעד זה נוסף חרף התנגדות הנגיד, סטנלי פישר, שטען שאין לו כלים להגשמתו.
חוק בנק ישראל, התש"ע-2010
בחוק, שאושר תוך כשישה שבועות מיום הגשתו, הוגדרו מחדש מטרות הבנק:
החוק קובע גם את תפקידיו של הבנק:
בבנק תפעל ועדה מוניטרית, שתפקידה לקבוע את המדיניות להשגת מטרות הבנק, ובכלל זה את המדיניות המוניטרית, לעקוב אחר ביצועה של המדיניות שנקבעה, ולהחליט על הפעולות לפי חוק זה שעל הבנק לנקוט כדי להשיג את מטרות הבנק (ובפרט להחליט על שיעור הריבית). הנגיד עומד בראש הוועדה, וכן חברים בה המשנה לנגיד ועובד נוסף של הבנק, ושלושה נציגי ציבור.
בבנק תפעל מועצה מינהלית, שהנגיד חבר בה, ותפקידיה: המועצה תמנה שבעה חברים, והם הנגיד, המשנה לנגיד וחמישה נציגי ציבור.
הבנק רשאי לעשות עסקאות בשוקי ההון, הכספים ומטבע החוץ, לגבי ניירות ערך, מטבע, זהב או כל נכס או מכשיר אחר המקובל בשווקים אלה. הבנק מסדיר את האשראי הבנקאי ובסמכותו לקבוע את הנזילות של בנק.
פרק י"ד לחוק עוסק בקביעת שכר עובדי הבנק.
מימוש החוק
חוק בנק ישראל, התש"ע-2010 נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2010, אך במועד זה טרם הוקמו שני גופים עיקריים שנקבעו בחוק החדש: הוועדה המוניטרית והמועצה המינהלית. גופים אלה הוקמו יותר משנה לאחר מכן. החל משנת 2014, מספר חודשים לאחר כניסתה של קרנית פלוג לתפקיד התפטר גם גד פרופר שכיהן כיו”ר המועצה המינהלית, ופרופ’ רפי מלניק מהוועדה המוניטרית. מאז ולאורך תקופה ארוכה תפקדו המועצה המנהלית והוועדה המוניטרית באופן חלקי (גם עקב סיום התפקיד של חברים נוספים), בשל אי מינוי של חברים לשני גופים אלו. וזאת בניגוד לנדרש לפי החוק. רק באוקטובר 2017 מונו חברי הוועדה המוניטרית, ובדצמבר 2017 ואפריל 2018 מונו חברי מועצה. כיום, מרץ 2015, שוב פועלת המועצה בהרכב חלקי, לאחר ששניים מחבריה החיצוניים עזבו, ובהיעדר מינוי למשנה לנגיד.
אובליגטו
במוזיקה קלאסית, המונח אוֹבְּליגָטֹו (באיטלקית: Obbligato) מתאר בדרך כלל קו מוזיקלי ההכרחי לביצוע במובן זה או אחר. היפוכו של האובליגטו הוא הסימון "אד ליביטום" - לפי הרצון. באופן ספציפי יותר אפשר להשתמש בו לציון קטע מוזיקלי שיש לנגן אותו בדיוק כפי שנכתב, או רק בכלי המפורט, ללא שינויים וללא השמטות. מקור המילה באיטלקית, ומשמעה "קבוע", מן המילה הלטינית "אובליגטוס" (מן הפועל obligare). המילה יכולה לעמוד בפני עצמה או בשילוב עם מילה אחרת (למשל, "עוגב אובליגטו").
קונטינואו
במה שנוגע לתפקיד המקלדת בתקופת הבארוק, יש לאובליגטו משמעות מוגדרת מאוד: הוא מתאר שינוי פונקציונלי מתפקיד בסו קונטינואו (שבו הנגן מחליט כיצד למלא את ההרמוניות ללא הבלטה) לתפקיד כתוב במלואו ובעל חשיבות שווה לזו של קול המלודיה העיקרי.
שימוש מנוגד
שימוש מאוחר יותר נושא את המשמעות המנוגדת של "אופציונלי", או "לפי בחירה", המצביע על כך שתפקיד מסוים איננו מחייב. לקטע קשה בקונצ'רטו יכול העורך לצרף אפשרות חלופית קלה יותר, המכונה אובליגטו. או שביצירה יכול להיות תפקיד לכלי סולו, אחד או יותר, בסימון אובליגטו, תפקידים קישוטיים יותר מאשר חיוניים; היצירה שלמה וניתנת לביצוע ללא הקול, או הקולות הנוספים. המונח המסורתי לקול, או תפקיד, כזה הוא "אד ליביטום", או פשוט "לפי בחירה", כיון של-".ad lib" יכול להיות מגוון רחב של פירושים.
שימוש מודרני
במוזיקה קלאסית יצא המונח משימוש בשיח של מוזיקאים בני-ימינו, כיון שהן מלחינים, הן נגנים והן המאזינים רואים כיום את הטקסט המוזיקלי כבעל חשיבות ראשונה במעלה בהחלטות הנוגעות לביצוע מוזיקלי. כתוצאה מכך, הכל נראה עכשיו כ"אובליגטו" אלא אם מצוין בפירוש אחרת בפרטיטורה. המונח משמש עדיין לכינוי יצירה מוזיקלית עם תפקיד סולו אינסטרומנטלי בעל חשיבות מיוחדת, אבל שאיננו בולט כמו בקונצ'רטו סולו, כדוגמת הקונצ'רטו גרוסו של ארנסט בלוך הנזכר בהמשך. המונח משמש כיום בעיקר לדיון במוזיקה מתקופות קודמות. שימוש מבדח, מכל מקום, נקט אריק סאטי בפרק השלישי של "עוברים מיובשים" (Embryons desséchés), שם האובליגטו מורכב מכ-20 אקורדים של פה מז'ור, מנוגנים בפורטיסימו (כסאטירה על הסגנון הסימפוני של בטהובן).
(עוד שימוש, שונה לגמרי, למונח מכַוֵון למלודיה מנוגדת).
אביהו רונן
אביהו רונן (נולד ב-1948) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור חבר במכללה האקדמית תל חי, ומרצה מן החוץ באוניברסיטת חיפה (גימ.). תחומי מחקרו הראשיים הם היסטוריה של הלוגיקה, מחקרי מנהיגות וחקר השואה.
קורות חיים
אביהו רונן נולד בקיבוץ העוגן ליעקב רוזנברג (רונן) ממפעילי המחתרת בסלובקיה במלחמת העולם השנייה, ולחייקה קלינגר (רוזנברג) מפעילות הארגון היהודי הלוחם בבנדין וראשונת העדות על מרד הגטאות שהגיעה לארץ ישראל. בשנת 1958 התאבדה אמו של רונן, ושנה לאחר מכן הופיעה גרסה ראשונה של ספרה בדפוס מיומן בגיטו.
רונן השלים את לימודיו התיכוניים במוסד החינוכי של השומר הצעיר "רמות חפר" בקיבוץ מעברות. בשנה האחרונה ללימודיו היה בין יוזמיו של הקמת גרעין בנים ראשון של השומר הצעיר, גיל"ת (גרעין ילדי תנובה). יחד עם חבריו לקח רונן חלק באזרוח היאחזות כרם שלום בשנת 1968. במלחמת ההתשה (1968 – 1970) שירת בצה"ל כקצין קרבי בסיירת אגוז. במשך השנים שירת רונן במילואים גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה והשתחרר בדרגת רב-סרן.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף רונן לחבריו בכרם שלום, והיה שותף לעיצוב וגיבוש הקיבוץ, שניתפס בשנים אלה כסמן רדיקלי של השמאל. יחד עם חברי הקיבוץ פעל כנגד ניסיונות הגירוש של הבדואים מפתחת רפיח, כנגד תחילת ההתיישבות בגדה המערבית ובקידום תנועות שמאל כגון שי"ח, ושל"י. כמו כן היה שותף לניסיון לעצב את כרם שלום כקיבוץ פתוח מדגם מחדש. בשנים אלה, מילא רונן תפקידים חברתיים ומשקיים רבים בכרם שלום וביניהם מזכיר קיבוץ ורכז בניין.
בשנת 1979 עזב רונן את כרם שלום ועבר לתל אביב שם החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב. במקביל היה פעיל באגודת הסטודנטים החדשה ובשלום עכשיו. רונן למד היסטוריה ופילוסופיה במסלול ישיר לתואר שני, אך לאחר שהתקדם בלימודיו במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, בחר לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בנושא השואה, זאת בהשפעת גילוים המחודש של יומני אמו חייקה קלינגר. לאחר קבלת תואר שלישי (1990) עבד רונן במשך שנים אחדות במוסדות לחקר והוראת השואה בין השאר במורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' ובבית לוחמי הגטאות שם היה ראש האגף הרעיוני (1999 – 2001).
בין השנים 1996 – 2017 לימד אביהו רונן במכללה האקדמית תל חי, וביןם השנים 1998 – 2019 באוניברסיטת חיפה. נשוי, אב לבת ובן.
מחקריו
תפיסתו הבסיסית של רונן היא אינטרדיסציפלינרית, אך התפתחותו המחקרית הייתה גם כתוצאה של מפנים אישיים שעבר. שלושת תחומי המחקר וההוראה שלו הם: היסטוריה של הלוגיקה, מחקרי מנהיגות וחקר השואה. בתחום הלוגיקה, כתב את עבודת המ"א שלו על ג'ורג' בול ואלגברה בוליאנית (1985). אך משפנה לכיוונים אחרים לא פרסם עוד בתחום זה, הגם שפיתח את עיסוקו בלוגיקה מבחינה דידקטית.
התפתחותו של רונן בחקר המנהיגות הייתה תוצאת עבודתו בבית הספר הצבאי לפיתוח מנהיגות בשנים 1981 – 1989. במסגרת זו התבקש לכתוב מספר מאמרים ואחר כך לערוך את ספר היסוד של המכון. רונן ערך את הספר על המנהיגות יחד עם מיכה פופר מפקד המכון אז. רונן כתב את מאמריו וערך את הספר במתכונת הומניסטית, תוך שהוא משלב בו קטעים פילוסופיים, היסטוריים וספרותיים שנועדו להמחיש לקצינים צעירים את העושר העצום של תופעת המנהיגות. הגם שהספר כלל גם עמדות ביקורתיות, זכה הספר לפופולריות גדולה בקרב קציני צה"ל, והופיע במספר רב של מהדורות. הקשר עם גורמי המחקר בצבא נמשך גם בשנים הבאות, זאת למרות עמדותיו הרדיקליות של רונן. בשנת 1996, התפרסם צבא ואתיקה, שהיווה מחקר רב-תחומי בנושא האתיקה הצבאית ובשנות האלפיים המשיך רונן לחקור ולייעץ בנושאי המנהיגות הצבאית.
פנייתו של רונן לחקר השואה לקראת כתיבת הדוקטורט נעשתה משיקולים אישיים ובניגוד לאזהרות מנחיו וחבריו, כי הוא נכנס לתחום מחקר רווי אידאולוגיה. בפרט הזהירו מורו, פרופסור יהודה אלקנה שלא האמין בחקר השואה וטען לזכות השכחה. בתקופה זו מרבית חוקרי השואה היו בני הדור הראשון לשואה, ומרביתם ניצולים. באופן טבעי הייתה להם רגישות גבוהה במיוחד לעמדות חריגות. עוד בעבודת הדוקטורט (יהודי זגלמביה בתקופת השואה, 1989), הטיל רונן ספק בצדקת מרד הגטאות, במיתולוגיזציה של הלוחמים, ובהדגשה היתרה שהייתה מקובלת בהיסטוריוגרפיה הישראלית של היסודות הציוניים שלהם. מצד שני הוא חשף כי חלק ניכר מאנשי היודנראט באזור שחקר, ובפולין בכלל, היו ציונים, וכן הבליט את הדברים מנקודת המבט של פעילי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) ואת המחדלים של הנהגת היישוב בסיוע ליהודי אירופה. מבחינה היסטוריוגרפית הבליט רונן את עמדותיו הביקורתיות והמרכסיסטיות של עמנואל רינגלבלום שלא עלו בקנה אחד עם הצגתו כ"קדוש היסטורי". גם תפיסתו כי חקר השואה צריך להתבצע בכלים בינתחומיים תוך שימוש בכלים פסיכולוגיים, פילוסופיים וספרותיים עוררה התנגדות בשעתו. כיום, עם התקדמות המחקר, מרבית גישות אלה אינן נראות חריגות או יוצאות דופן. אך בשנות התשעים ואף ראשית האלפיים, היה רונן מבודד מבחינת הממסד המחקרי, וזאת אף על פי שנמנה עם ראשוני חוקרי השואה מבין ילידי הארץ.