cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאטס (מחזמר)
שינויים במחזמר
מאז הצגות הבכורה בלונדון ובברודוויי, המחזמר עבר מספר שינויים. הגרסה העדכנית ביותר, שזכויותיה שמורות לחברת ההפקות של רוג'רס והמרשטיין, מבוססת על הגרסה של סיבוב ההופעות האחרון בבריטניה. בגרסה הושמטו, הועברו והתווספו מספר קטעים מוזיקליים, קטעי שירה שובצו מחדש ומספר נגני התזמורת הופחת.
בגרסה המקורית של לונדון, השיר "Mungojerrie and Rumpelteazer" בוצע במשקל 12/8 בסגנון ג'אזי על ידי מאנגוג'רי וראמפלטיזר אשר שרו על עצמם. בשלב מאוחר יותר, לקראת העלאת המחזה בברודוויי, כתב אנדרו לויד ובר מנגינה חדשה לשיר. בהפקה זו מר מיסטופליס שר על מאנגוג'רי וראמפלטיזר בגוף השלישי, כאשר השניים הם למעשה בובות הנשלטות על ידי קסמיו של מר מיסטופליס. גרסה זו של השיר בוצעה במשקל 4/4 קצבי. חלקו האמצעי בוצע במשקל 7/8, בסגנון הדומה לגרסה המקורית. כל ההפקות הבאות ביצעו את המחזמר בגרסה החדשה של ובר עד העיבוד הקולנועי של המחזה משנת 1998 שבו הדמויות שבו ושרו את שירן בעצמן (כמו כן בגרסת הסרט קוצץ בית מהשיר). כיום מונגוג'רי וראמפלטיזר שרים את השיר שלהם עצמם בכל ההפקות. בגרסה הנוכחית, המבוססת על הגרסה של סיבוב ההופעות האחרון בבריטניה, הקטע שבמשקל 7/8 עובד ל-4/4, תוך שימוש בטריולות המדמות את משקל 12/8 המקורי.
גם הקטע "Growltiger's Last Stand" שונה לקראת ההפקה בברודוויי. בהפקה הלונדונית המקורית "הדואט האחרון" של גראולטיגר וגרידלבון היה מבוסס על שיר של ת"ס אליוט שמעולם לא פורסם: "The Ballad of Billy M'Caw". בהפקה של ברודוויי הבלדה הוחלפה באופרה איטלקית (המזכירה את "מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני). גרסה חדשה זו שולבה לאחר מכן ברוב ההפקות ברחבי העולם (החריגה הבולטת הייתה ההפקה ההונגרית). ההפקה הלונדונית המשיכה לבצע את הבלדה המקורית עד ראשית שנות ה־90, כשהוחלפה באריה האיטלקית. "Billy M'Caw" שולבה מחדש במחזה בסיבוב ההופעות בבריטניה, שהחל סמוך למועד ירידת ההצגה מבימות לונדון. ובר אמר כי הוא מרוצה מהחזרה של "The Ballad of Billy M'Caw" שכן הוא לא אהב במיוחד את הגרסה האיטלקית. בגרסת סרט הווידאו, הסצנה הכוללת את דמותו של גראולטיגר נחתכה כולה, בשל גילו המתקדם של השחקן סר ג'ון מילס – גאס – חתול התיאטרון). על פי זכויות היוצרים של המחזמר, שני השירים נכללים בו, וניתנת אפשרות לכל הפקה לבחור איזה מהשניים לכלול.
בהפקות מהשנים האחרונות שונו מילות השיר "Growltiger's Last Stand" כדי להימנע משימוש בביטויי גנאי (המילה "Chinks", המשמשת ככינוי גנאי לסינים, הוחלפה במילה "Siamese"). עם זאת, המילים "Heathen Chinese" שמופיעות בשיר "The Awful Battle of The Pekes and the Pollicles" לא שונו.
בהקלטה של צוות השחקנים המקורי של ההפקה הלונדונית הוקלטו גרסאות ארוכות יותר של השירים "The Old Gumbie Cat", "Old Deuteronomy" ו־"The Ad-Dressing of Cats", עם שורות/בתים שהושמטו בהפקות מאוחרות יותר.
בסיבוב ההופעות בארצות הברית ממשיכים להשתמש במוזיקה של הגרסה המקורית של ברודוויי, לרבות האריה האיטלקית וחומרים אחרים שנחתכו מגרסאות חדשות יותר. רק "The Awful Battle of The Pekes and the Pollicles" ובית אחד מ־"Mungojerrie and Rumpleteazer" נחתכו מהביצוע של הפקה זו.
הפקות בישראל
המחזמר הועלה לראשונה בישראל בשנת 1997 תחת השם "Mיאו" בבימת-הנוער העירונית רחובות. בסיס התפאורה הורכב מ־10 מכוניות שלמות (שהובאו לבמה ממגרש גרוטאות סמוך על ידי גרר של עיריית רחובות) וסט של פיגומים מאתר שיפוצים סמוך.
בשנת 2007 הועלה המחזמר בהפקה משותפת של בית צבי ותיאטרון הספרייה, בתרגומו של דניאל אפרת ובבימויו של הכוריאוגרף עוז מורג. ההפקה זכתה לביקוש רב ובסיבוב הראשון שלה היא הוצגה למעלה ממאה פעמים. בחודש דצמבר 2008, לאור הביקוש הרב, עלתה ההפקה בשנית בחג החנוכה והציגה את ההצגה ה־120 במספר. בהפקה השתתפו בוגרי בית צבי ותלמידי השנה השלישית, ביניהם: יוליה איגלניק (ויקטוריה), אור אילן (ראמפלטיזר), דניאל אפרת (מאנגוג'רי), אברי ארבל (סקימבלשאנקס), אוהד יהודאי/תדהר יששכר (ג'ורג'), הילה זיתון (גריזבלה), רויטל זלצמן (גריזבלה), שחר ישי (מאנקוסטראפ), קרן מרום (בומבאליורינה), רוני מרחבי (ג'ני-אני-דוטס), ברייני פירסטנברג (גריזבלה), שחר פרץ (מיסתופליס), ניר שיבר (גאס), ליז רביאן (בומבאליורינה).
בנובמבר 2014 הגיעה לישראל ההפקה של המחזה מלונדון והופיעה בשפת המקור (עם כתוביות בעברית על מסך).
עיבודים קולנועיים
בשנת 1998 הפיק ובר סרט וידאו באותו השם המבוסס על ההפקה הבימתית בלונדון, בכיכובם של איליין פייג', שגילמה לראשונה בלונדון את התפקיד של גריזבלה; קן פייג', שגילם לראשונה בברודוויי את התפקיד של סבא דברימימוס; סר ג'ון מילס כגאס; מייקל גרובר כמאנקוסטראפ; ג'ון פרטרידג' כראם טאם טאגר; ג'ו גיב כראמפלטיזר; ובהשתתפות זמרים ורקדנים רבים שלקחו חלק בהפקות הבמה השונות של המחזמר. את הסרט ביים דייוויד מאלט, עם כוריאוגרפיה ובימוי מוזיקלי מאת ג'יליאן לין, היוצרת המקורית והמוערכת של המחזמר. הצילומים נערכו ב־Adelphi Theatre שבלונדון. הסרט הופץ למכירה ב־VHS, ובהמשך ב־DVD, ונמכר לשידור בערוצי טלוויזיה ברחבי העולם (גם בישראל). ובר וצוות ההפקה של הסרט רצו להעביר לצופים בבית את התחושה של צפייה בהופעה החיה, ולכן הציבו את כל המצלמות מול הבמה בזוויות שונות והוסיפו כמה צילומי תקריב.
ב־2019 יצא סרט קולנוע המבוסס על המחזה, בהשתתפותם של טיילור סוויפט, רבל וילסון, ג'ניפר הדסון, ג'יימס קורדן ועוד. הסרט קיבל ביקורות שליליות והכנסותיו לא כיסו את עלות הפקתו.
ישראל באולימפיאדת לונדון (2012)
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה האולימפיאדה ה-15 שבה השתתפה ישראל, מאז החלה את השתתפותה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952). המשלחת כללה 37 ספורטאים (השלישית בגודלה בכל הזמנים) שהתחרו ב-8 ענפים. לאחר חמש אולימפיאדות רצופות שבהן זכתה ישראל לפחות במדליה אחת, לא הצליחה המשלחת הישראלית לזכות במדליה, וההישגים הטובים ביותר היו מקום שישי - מיקום השיא הנמוך ביותר בשבע האולימפיאדות האחרונות. עם זאת נרשמו 8 עליות של ספורטאים ישראלים לגמר (או ספורטאים שדורגו עד מקום 8).
הרכב המשלחת הישראלית
המשלחת כללה 37 ספורטאים (השלישית בגודלה בכל הזמנים) שהתחרו ב-8 ענפים. בפעם הראשונה היה במשלחת נציג מענף הבדמינטון. לעומת זאת, נעדרו מהמשלחת ללונדון 3 ענפים שהיו באולימפיאדה הקודמת: סייף, לאחר 5 פעמים ברציפות, קאנו/קיאק, לאחר 4 פעמים רצופות, וטקוונדו לאחר פעמיים ברציפות.
ההישגים הבולטים
למרות הכישלון בהשגת מדליות, היו לא מעט הישגים טובים. נרשמו שמונה עליות לגמרים (או דירוג עד מקום 8), מחציתן בענף ההתעמלות. זהו מספר הגמרים השני בטיבו (אחרי סידני 2000). בכמה ענפים נקבעו הישגי שיא בהיסטוריה האולימפית.
שחייה
יהונתן קופלב אשר קבע קריטריון מלא למשחקים בלונדון נאלץ לבטל את השתתפותו בעקבות ניתוח להסרת התוספתן אותו עבר כשבועיים לפני האולימפיאדה.
שיט
הערות:
תהליך אישור המשלחת על ידי הוועד האולימפי
בדומה לאולימפיאדות הקודמות, גם הפעם הוועד האולימפי בישראל הציב קריטריונים מפורטים משלו כדי לשמור על רמה גבוהה של מתחרים. הספורטאים נדרשו לעבור קריטריונים אלה בנוסף לקריטריון הבינלאומי שנקבע על ידי פדרציית הספורט הבינלאומית. הקלה מסוימת ניתנה לספורטאים צעירים.
ב-12 ביוני 2012 המליצה מנהלת הספורט ההישגי לצרף למשלחת את אמרי גניאל, סוסו פללשווילי וגולן פולק, אף על פי שלא השיגו את הקריטריון הישראלי. פללשווילי קיבל את ההמלצה בזכות מדליית הארד בה זכה באליפות אירופה. גניאל ופולק הומלצו כספורטאים צעירים. המנהלת דחתה את ההכרעה בבקשותיהם של טומי ארשנסקי, גיא מצקין ויובל בוצר לדיון נוסף שהיה אמור להתקיים ב-1 ביולי.
ב-24 ביוני אישרה מליאת הוועד האולימפי את הרכב המשלחת, שמנתה אז 36 ספורטאים, כאשר היא משאירה מקום לאתלט צעיר נוסף רק אם דמיטרי קרויטר או אנסטסיה מוצ'קייב ישיגו תוצאה טובה מספיק באליפות אירופה. שניהם נכשלו במשימה. בכך דחתה המליאה את מועמדותם של ארשנסקי ומצקין. באותה ישיבה נקבע גם שחר צוברי, בעל מדליית הארד באולימפיאדת בייג'ינג (2008), כנושא הדגל במצעד המשלחות.
ב-3 וב-5 ביולי דן בית הדין העליון בערעוריהם של ספורטאים שלא אושרו על ידי הוועד האולימפי. ב-6 ביולי החליט בית הדין לקבל את ערעורו של טומי ארשנסקי והוא צורף למשלחת, אך דחה את ערעורו של מצקין.
כמו כן הוחלט לצרף את דונלד סנפורד, בטענה שהמקום הרביעי באליפות אירופה הוא הישג יוצא דופן.
השחיין יונתן קופלב נאלץ לפרוש מהמשלחת לאחר שעבר ניתוח להסרת התוספתן כשבועיים לפני פתיחת האולימפיאדה.
המועמדים שהשיגו קריטריון בינלאומי בלבד, ולא אושרו על ידי הוועד האולימפי:
הפרסים לזוכים במדליות
הוועד האולימפי בישראל קבע פרס כספי לזוכי המדליות המייצגים את ישראל. כל זוכה במדליית זהב יקבל פרס של מיליון שקלים. הזוכים במדליות כסף יקבלו 400 אלף שקלים, זכייה במדליית ארד תהיה שווה 250 אלף שקלים, ומקום רביעי יזכה ב-30 אלף שקלים. נוסף לכך, מאמן של ספורטאי שיחזור לישראל עם מדליית זהב, יזכה למענק של 250 אלף שקלים, כשהאגודה אליה הוא ישתייך תקבל 150 אלף שקלים.
דקת הדומייה
אולימפיאדת לונדון 2012 נערכה במשלחת הישראלית בסימן 40 שנה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן 1972. ממשלת ישראל ושרת התרבות והספורט לימור לבנת, הפעילו לחץ כבד על הוועד האולימפי הבינלאומי לציין 40 שנה לטבח בדקת דומייה. לקריאה זו הצטרפו נשיא ארצות הברית ברק אובמה, הקנצלרית של גרמניה, אנגלה מרקל ומדינאים נוספים ברחבי העולם. למרות הלחץ, סירב ז'ק רוג, ראש הוועד האולימפי לאפשר דקת דומייה או להזכיר את הטבח. בטקס הפתיחה צעדו חברי המשלחת עם מטפחות שחורות לציון הטבח. לימור לבנת, שנכחה בטקס, עמדה דקת דומייה והרכינה ראשה בעת נאומו של ראש הוועד האולימפי. בתקופת האולימפיאדה ערכה שגרירות ישראל בלונדון טקס אזכרה לחללים, שבו נכחו ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון וראש עירית לונדון.
קמע
בנובמבר 2011 הודיע הוועד האולימפי בישראל על כוונתו לבחור לראשונה קמע למשלחת הישראלית למשחקים האולימפיים. בבחירות, שהיו פתוחות לציבור ונערכו באמצעות האינטרנט, נבחרה דמות של צבר הנקרא "שפיציק". עם זאת השימוש בדמות זו נאסר על ידי בית המשפט בעקבות תביעה שהגישה הטלוויזיה החינוכית בשל הדמיון בין שפיציק לקישקשתא וטענתה להפרת זכויות יוצרים. בעקבות זאת בחר הוועד האולימפי בתינוק של במבה לשמש כקמע, אולם ביקורת תקשורתית גדולה כנגד השימוש בסמל מסחרי גרמה לוועד האולימפי לחזור בו לאחר יום אחד בלבד. למרות זאת החליטה חברת אסם לתרום לוועד האולימפי את 100 אלף השקלים שהייתה צריכה לשלם תמורת הבחירה בתינוק לקמע המשלחת.
פטרי לינדרוס
פטרי "פיט" לינדרוס (בפינית: Petri Lindroos; נולד ב-10 בינואר 1980 אספו שבפינלנד) הוא סולן וגיטריסט לשעבר להקת המלודיק דת' מטאל נורת'ר ולהקת הפולק/ויקינג מטאל אנספיריום. לינדרוס שר בסגנון הגראולינג.
לינרדוס החל לנגן כבר בגיל 12, והושפע מהלהקות צ'ילדרן אוף בודום, לוסט הוריזון, סלייר וסקיד רואו.
שמואל אביטל (מתמטיקאי)
הרב פרופסור שמואל אביטל (24 בספטמבר 1915 – 17 בינואר 2001) היה מתמטיקאי ומחנך ישראלי. הוא נמנה עם סגל הטכניון ופעל לקידום הוראת המתמטיקה בישראל.
קורות חיים
אביטל נולד בעיר ברודי. בצעירותו הוסמך לרבנות בבית מדרש תחכמוני בוורשה, סיים את לימודי התואר הראשון במחזור הראשון של החוג למתמטיקה באוניברסיטה העברית ועשה דוקטורט בחינוך מתמטי באוניברסיטת טורונטו בקנדה. הוא לימד במשך 20 שנה בבית ספר התיכון בסמ"ת בחיפה. בשנת 1968 הצטרף לסגל הטכניון במחלקה להוראת מדעים ובשנים 1974 עד 1976 עמד בראשה.
הוא ייסד את כתב העת "גליונות חשבון" - רבעון לתלמידי המתמטיקה, ושימש כעורכו כשלושים שנה. הוציא ספר חידות מתמטי בשם "מתמטיקה בהנאה" בהוצאת עם עובד.
לזכרו מוענק פרס אביטל לעידוד מצוינות בהוראת המתמטיקה. בתו ענת רפאלי היא פרופסור בטכניון.
חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה
חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה (בטורקית: Türkiye-Yunanistan nüfus mübadelesi; ביוונית: Μικρασιατική καταστροφή) התרחשו במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, והתבססו על זהותם הדתית והלאומית של המגורשים. חילופי האוכלוסייה נערכו בעקבות ההסכמה אליה הגיעו ממשלת יוון והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהסכם לוזאן, ובמהלכם עזבו אזרחיה היוונים אורתודוקסים של טורקיה ליוון, ואזרחיה הטורקים המוסלמים של יוון עשו את דרכם בכיוון ההפוך.
רקע
הממשל הטורקי בבירה אנקרה בראשות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה דחה את הסכם סוור, שנחתם בידי הממשלה העות'מאנית ב-10 באוגוסט 1920, ואשר קבע את חלוקתן של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית בין המעצמות, וכן מסר שטחים מהן גם ליוון ולארמניה. לאחר סיומן של מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה ומלחמת טורקיה–צרפת, כולן בניצחון הטורקים, התעורר צורך להסדיר את עתידה של אסיה הקטנה מחדש. ועידה חדשה נערכה בלוזאן שבשווייץ החל ביום 20 בנובמבר 1922, ובמהלכה, ב-30 בינואר 1923, נחתם הסכם נפרד בנושא חילופי אוכלוסין.
"ההסכם בעניין השליטה במְצָרִים ועניינים נוספים", הידוע כ"הסכם לוזאן" שנחתם ביום 24 ביולי 1923 העניק בסעיף 142 להסכם הנפרד בדבר חילופי האוכלוסין מעמד שווה ערך לשלו, ולמעשה נקבע כי האחרון הוא חלק מהסכם לוזאן למרות שנחתם בנפרד. ההסכם הנפרד הוכתר בכותרת "האמנה בדבר חילופי אוכלוסייה יוונית וטורקית" ("Convention Concerning the Exchange of Greek and Turkish Populations").
עיקרי ההסכם ומשמעותו
הסכם זה התייחס לכשני מיליון פליטים: כ-1.5 מיליון יוונים מחופי הים התיכון של טורקיה וכ-500,000 מוסלמים שחיו ביוון. רוב חילופי האוכלוסין נעשו בכפייה, ורוב המגורשים היו לפליטים דה יורה מארצות מוצאם (denaturalized).
עד שההסכם קיבל תוקף, מהלך ההגירה והגירוש התרחש קודם לתאריך 1 במאי 1923, ורוב האוכלוסייה היוונית עזבה את טורקיה מפחד פן יתנכלו לה. לכן ביצוע הסכם לוזאן איננו מתייחס לסך כל האוכלוסייה היוונית שצוינה קודם, אלא לפליטים שנותרו. יוונים נותרו בערים אנטליה, פונטוס וקארס. שם נותרו כ־189,916 יוונים. בעוד שביוון נותרו רק 354,647 מוסלמים.
ההסכם רק אישר את מה שכבר בוצע בטורקיה. מתוך 1,500,000 היוונים שהיגרו, רק כ-150,000 יושבו מחדש בצורה מסודרת ביוון, היתר לא זכו עד היום לתגמולי זקנה על תקופת עבודתם בטורקיה. רובם נמלטו בחופזה עם הצבא היווני הנסוג לאחר תבוסתה של יוון במלחמת יוון טורקיה, בעוד שאחרים נמלטו מחופי איזמיר. הגירה חד צדדית זו של האוכלוסייה היוונית, כבר בשלב מתקדם, הפכה לחילופי אוכלוסין בפועל, ובגיבוי ערבויות המשפט הבינלאומי. כתוצאה מכך, אלה שברחו או גורשו מבתיהם, לא זכו לקורת גג וגם לא לתמורה על רכושם שאבד. הדבר הוביל להוצאות כבדות ליוונים, פי כמה יותר מאשר לטורקים. בנוסף לבתיהם גם הכנסיות האורתודוקסיות הפכו למסגדים, ברבות הימים.
זה עולם קטן
"זה עולם קטן" (באנגלית: "it's a small world" - באות ראשונה קטנה - ובציטוט) היא אטרקציה בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
האטרקציה נמצאת בדיסנילנד בקליפורניה; בממלכת הקסם בדיסניוורלד, בדיסנילנד שבפריז, בדיסנילנד שבטוקיו ובדיסנילנד שבהונג קונג. אטרקציה זו הכוללת נסיעה בסירה הופעלה לראשונה ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1964. לאחר מכן הועברה לדיסנילנד.
אטרקציה זו נחשבת לאחת האטרקציות הפופולריות ביותר בפארקי דיסני.
בחודשים נובמבר ודצמבר מקושטות הבובות בלבוש מיוחד לקראת חג המולד. ונוספים שירים מיוחדים של חג מולד לפסקול.
מבנה
בתוך האטרקציה נוסעים המבקרים בסירות המושטות בתעלות, וסביבם שרות בובות אודיו - אנימטרוניקס הלבושות בתלבושות לאומיות שונות בשפות שונות.
הסירות שטות דרך מספר חדרים:
שיר הנושא
שיר הנושא נכתב באנגלית על ידי האחים שרמן :
תרגום לעברית
לעברית תורגם השיר בשתי צורות.
לידיה פדוסייבה שוקשינה
לידיה פדוסייבה - שוקשינה (ברוסית: Лидия Николаевна Федосеева-Шукшина; נולדה ב-25 בספטמבר 1938 בעיר סנקט פטרבורג) היא שחקנית רוסייה ידועה שכיכבה בסרטים שוברי קופות בעיקר בשנות ה-60 וה-70 בברית המועצות. פדוסייבה היא אלמנתו של הסופר, השחקן והבמאי וסילי שוקשין וכן היא אמה של השחקנית ומגישת הטלוויזיה מריה שוקשינה.
ביוגרפיה
לידיה פדוסייבה נולדה בלנינגרד ב-25 בספטמבר 1938, בתם של זיניידה וניקולאי, אשר נפטר סמוך לסיום מלחמת העולם השנייה. ללידיה היו שני אחים שהיו צעירים ממנה והם נפטרו בגיל צעיר. מ-1946 עד 1956 היא למדה בבית הספר № 217 (בעבר היה ידוע בשם בית הספר סנט פיטר) ובנערותה התקבלה למועדון הדרמה של בית הספר למשחק ודרמה תחת ניהולו מטייב דוברובין. היא גרה עם משפחתה בלנינגרד במגורים משותפים.
ב-1964 היא סיימה את לימודי המשחק ב-המכון לקולנוע על שם גרסימוב בניהולם של סרגיי גרסימוב ותמרה מקרובה.
פדוסייבה שיחקה בקולנוע מאז 1955. בהופעת הבכורה שלה שיחקה בתפקיד עוזרת מעבדה בסרט בבמויו של אנטולי "מקסים פרפליצה", על תפקיד זה לא קיבלה קרדיט. תפקידה הגדול הראשון היה בסרט "עמיתים" (1959).
ב-1964 במהלך העבודה על הסט של הסרט "מה זה, הים?" לידיה הכירה לראשונה את בעלה לעתיד, התסריטאי, השחקן והבמאי הידוע וסילי שוקשין. באותה שנה הזוג נישא. פריצת הדרך שלה לקריירה ככוכבת קולנוע מפורסמת הייתה בסרטים שביים בעלה, בהם גילמה את תפקיד גיבורת הסרט - שברוב המקרים הייתה אשה רוסיה מהמעמד הנמוך, כנה וישירה, עוצמתית, הניחנת בכוח פנימי, כמו בתפקיד ניורה בסרט "שמח לך מזל" (1972), או בתפקיד לובה בייקלובה בדרמה אדום כדור שלג עץ (1973).
ב-1974נפטר בן זוגה שוקשין, ורק לאחר פטירתו לידיה פדוסוביה הוסיפה לשם נעוריה את שם משפחתו - פדוסייבה -שוקשינה.
במהלך שנות ה-70 המשיכה השחקנית לשחק במגוון סרטים, לרוב גילמה את תפקיד הגיבורה בסרטים בסגנונו של שוקשין, ביניהם בסרטו של סרגיי ניקוננקו (1976) ובסרטו של לובשין סטניסלב והרמן לברוב (1977).
פדוסייבה שיחקה במעל ל-80 סרטים במהלך הקריירה הקולנועית שלה.
בין השנים 1939–1974 הייתה חלק מצוות השחקנים בתיאטרון הלאומי של רוסיה במוסקבה.
היא זכתה להצלחה וביסוס מעמדה כשחקנית מוערכת בקולנוע המזרח אירופאי.
חיים אישיים
מנישואיה הראשונים עם השחקן ויאצ'סלב וורונין, לזוג נולדה בתם אנסטסיה. מנישואיה עם וסילי שוקשין לפדוסייבה שתי בנות - מריה ואולגה. מריה, לאחר שסיימה את לימודיה האקדמאיים לשפות זרות הייתה לשחקנית קולנוע ומגישת טלוויזיה ידועה.
טובים השניים
טובים השניים הוא חלקו הראשון של הביטוי טובים השניים מן האחד.
מרכז אנטוליה
מחוז מרכז אנטוליה (בטורקית İç Anadolu Bölgesi - "מחוז פנים אנטוליה") הוא אחד משבעה מחוזות בטורקיה. המחוז שוכן במרכז אסיה הקטנה ומחולק ל-13 נפות כדלקמן: שטחו של המחוז הוא כ-151,000 קמ"ר המהווים 19.4% משטח המדינה, ובשנת 2000 מנתה אוכלוסייתו 11,608,868 תושבים. המחוז הוקם בשנת 1941.
כריסטין (ספר)
כריסטין הוא רומן אימה מאת הסופר האמריקאי, סטיבן קינג. הספר יצא לאור בשנת 1983. עלילת הספר מתמקדת ברכב עתיק מסוג פלימות' פורי בעל כוחות על טבעיים ואישיות משלו. באותה שנה יצא לאקרנים סרט באותו שם בבימויו של ג'ון קרפנטר והמבוסס על הרומן. הספר לא תורגם לעברית.
ב-2021 פורסם שבריאן פולר נשכר יחד עם אלכס קורצמן על מנת לכתוב את התסריט לסרט רימייק שיתבסס גם הוא על הספר.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1978. צעיר חנון בשם ארנולד "ארני" קאנינגהם מבחין ברכב מסוג פלימות' פורי ישנה וחבוטה בצבעים אדום ולבן חונה בחזיתו של בית. ארני מבקש מחברו, דניס, לעצור את הרכב שבו הם נוסעים ולאחר שהוא בוחן את הרכב ששמו, כך מתברר, הוא "כריסטין", הוא מחליט לרכוש אותו מבעליו, רולנד די לה-ביי תמורת 250$, למרות נסיונותיו של דניס לשכנע אותו שלא לעשות כן. בעוד ארני מסיים את החתימה על המסמכים, דניס יושב בתוך כריסטין כשלפתע הוא חווה חיזיון של כריסטין ושל הסביבה כפי שהיו ב-1958, כשהמכונית הייתה חדשה. דניס המפוחד מחליט שהוא לא אוהב את הרכב החדש של ארני.
כשארני כמעט מסיים לשפץ את כריסטין, עוברת לבית הספר תלמידה חדשה בשם לי קאבוט. היא נחשבת ל"יפה של בית הספר" וכולם מופתעים כשהיא בוחרת לצאת דווקא עם ארני. ארני ולי יוצאים לפגישה שבהמלכה נחנקת לי מהמבורגר שהיא אוכלת וחייה ניצלים רק אודות להתערבות של טרמפיסט שמבצע עליה תרגיל היימליך. לי חשה שלוח המחוונים של כריסטין הפך לעיניים ירוקות חודרות שהביטו בה לאורך התקרית. כמו כן היא חשה שמאמציו של ארני להציל את חייה בטפיחות חוזרות ונשנות על גבה היו לא אפקטיביים. לי מבינה שהיא וכריסטין מתחרות על אהבתו של ארני ונשבעת שלעולם לא תיכנס עוד למכונית.
העיירה חווה מספר מקרי מוות בדריסה. באדי רפרטון וכל שותפיו למעט אחד, וויל דארנל. המשטרה מצליחה למצוא בזירות הפשע ראיות למעורבותה של כריסטין באירועים, אך לא מצליחה למצוא ראיות על המכונית עצמה. בלש משטרה בשם רודי ג'נקינס מתחיל לחשוד בארני, וחשדותיו אינם שוככים גם כשארני מציג אליבי מוצק לכל אחד מהמקרים. מתברר שכריסטין שרוחו הנקמנית של לה-ביי נכנסה בה מבצעת את מעשי הרצח ומתקנת את עצמה לאחר מכן.
ארני הופך אובססיבי כלפי כריסטין. הוא זונח את לי לחלוטין. לי ודניס מתחילים בזוגיות משל עצמם, ומגלים פרטים נוספים לגבי עברם של לה-ביי וכריסטין. באחד הערבים תופס ארני את דניס ולי כשהם במצב אינטימי במכוניתו של דניס, דבר המביא אותו להתפרצות זעם. דארנל וג'נקינס נופלים קורבן למעשי רצח מזעזעים. דניס ולי מבינים שהם נמצאים כעת בראש רשימת החיסול של כריסטין ולה-ביי, ומתכננים להרוס את כריסטין בתקווה להציל את ארני. הם מנצלים את היעדרו של ארני שיצא אל מחוץ לעיר ומפתים את כריסטין להיכנס למוסך של דארנל. הם חובטים בה בעזרת משאית עד שהיא מתפרקת לרסיסים, ואז מעבירים את שרידיה במכונה לגריסת מכוניות. מתברר שארני ואימו נהרגו בתאונת דרכים על הכביש המהיר בזמן שכריסטין רצחה את אביו של ארני. דניס שומע עדים לתאונה ומסיק שרוחו של לה-ביי שהייתה קשורה לארני באמצעות כריסטין, שחררה את עצמה וגרמה לתאונה.
ארבע שנים לאחר האירועים, משחזר דניס את האירועים. הוא ולי נפרדו אחרי שהלכו ביחד לקולג', והוא עובד כמורה בחטיבת הביניים. הוא שומע על תאונת דרכים מוזרה שבה פרצה מכונית דרך קיר בית קולנוע והרגה את אחד מעובדיו, כנראה החבר היחיד ששרד מכנופייתו של באדי רפרטון. דניס מסיק שכריסטין הצליחה לבנות את עצמה מחדש ויצאה למסע נקמה בכל מי שהתנגד לה, כשהיא משאירה אותו לסוף.
אליס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סרטן הלבלב
סרטן הלבלב הוא גידול ממאיר בתוך בלוטת הלבלב. בארצות הברית, סרטן הלבלב הוא גורם המוות השלישי מקרב הגידולים הסרטניים. סכות המחלה (הפרוגנוזה) תלויה בגודלו של הגידול בעת האבחון, אולם, באופן כללי סכות חולי סרטן הלבלב היא נמוכה. הסרטן שכיח יותר בעשור השביעי והשמיני לחיים וכמעט שאינו מופיע באנשים מתחת לגיל 45.
תמונה כללית
אבחון מוקדם של סרטן הלבלב הוא קשה כיוון שתסמיני המחלה אינם ייחודיים לה והם מגוונים מאוד. תסמינים נפוצים כוללים כאבי-בטן, איבוד תיאבון, איבוד משקל משמעותי וצהבת חסימתית ללא כאבים. כאב גב או כאב בטן עליונה מצביעים על מחלה מתקדמת ומעורבת של עצבים פרי-פנקראטיים. כל התסמינים הללו יכולים לנבוע גם מגורמים אחרים. לכן, אבחון מחלת סרטן הלבלב נעשה לעיתים תכופות בשלב מאוחר בהתפתחותה.
צהבת מתרחשת כאשר הגידול מתפשט, מפעיל לחץ וחוסם את צינור המרה, העובר בחלקו דרך ראש הלבלב. גידולי ראש הלבלב (בערך 60% עד 70% מן המקרים) ייצרו תסמין זה בשלב מוקדם יותר. לרוב בעת הדיאגנוזה, הגידול עולה על 3 ס"מ בקוטרו, ובחלק מן המקרים כבר קיימות גרורות לאיברים אחרים.
גורמי סיכון
גורמי סיכון אפשריים לסרטן הלבלב כוללים:
לילה מוטרף במוזיאון
לילה מוטרף במוזיאון (באנגלית: Night at the Museum) הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי משנת 2006, שבוים על ידי שון לוי ונכתב על ידי בן גרנט ותומס לנון. הסרט מבוסס על ספר ילדים בעל אותו שם. הסרט הפך לשובר קופות והרוויח כ-573 מיליון דולר בכל העולם. סרט ההמשך יצא ב-2009 וסרט המשך נוסף יצא בנובמבר 2014.
עלילה
הסרט מספר על לארי דיילי, בחור טוב לב וחולמני, שלמרות שהחיים רעים אליו, הוא מאמין שהוא עוד יגיע לגדולה. לאחר שהתגרש מאשתו, הוא מגיע ללשכה, שם מציעים לו לעבוד במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, כשומר לילה. הוא מסכים למרות שכל מי שבחר את העבודה הזו עד כה התפטר יום אחרי. בלילה הראשון, כשהוא הולך לשירותים, הוא מגלה שהטירנוזאורוס רקס נעלם ממקומו וקם לתחייה. הוא משתמש בהוראות שקיבל מהשומר הקודם כדי לטפל בו ובשאר הפסלים שקמו לתחייה ומכיר את רובם כגון: דקסטר הקוף, אטילה ההוני, פסל המואי ועוד. פסלו של הנשיא טדי רוזוולט, שעוזר לו, מגלה לו כי המקור לחיי הפסלים הוא לוח האבן של אחמנרע. כשהשומרים הוותיקים של המוזיאון גונבים את הלוח, לארי והמוצגים של המוזיאון יוצאים להחזירו לפני הזריחה.
סרטן הלבלב
גורמי סיכון
בנוסף ייתכן שיש קשר למוצא אפריקאי, תזונה עשירה בבשר, השמנת-יתר, חשיפה תעסוקתית לחומרי הדברה מסוימים, מדללי צבע וכימיקלים על בסיס דלק.
סקירה (Screening)
אין אמצעי סיקור טוב מספיק כדי להמליץ על סיקור נרחב של כלל האוכלוסייה. המרקרים CA 19-9 ו-CEA עולים באחוזים גבוהים בחולים אך חסרים להם כושר החישה (Sensitivity) והסגוליות (Specificity) המתאימים. אנשים אשר הסיכון לחלות במחלה גדול אצלם פי עשרה משאר האוכלוסייה (כגון: אנשים עם שלושה או יותר קרובי משפחה מדרגה ראשונה החולים בסרטן הלבלב, סינדרום השומה המרובה האטיפית המלנוטית המשפחתית –FAMMM, פוצ' ייאגר סינדרום וסינדרום דלקת הלבלב התורשתית) ירוויחו מבדיקת אולטרה סאונד אנדוסקופי (EUS) תקופתית. אולטרה סאונד אנדוסקופי הוא כרגע האמצעי בעל כושר החישה הכי גבוה כאשר מדובר בסקירה של סרטן הלבלב. באמצעי זה אפשר לזהות גידולים קטנים משלושה סנטימטרים ולאמוד את מעורבותם של כלי הדם. פרמטרים אלו הם חיוניים על מנת לקבוע את מהלך הטיפול.
מחקרים חדשים בוחנים את כושר החישה של microRNA הנלקח מהדם בתור אמצעי סיקור, אך נדרש עוד מחקר רב לפני שאמצעי זה ייכנס לשימוש נרחב. microRNA היא רצועה בודדת ולא מקודדת של RNA הנמצאת בדם ומשחקת תפקיד בהתפתחות הסרטן על ידי רגולציה של גנים אונקוג'נים וגנים מדכאי סרטן, הביטוי (Expression) של הראשונים עולה ושל האחרונים יורד. מכיוון שהרמות של מולקולה זאת נמצאים ברמה יציבה בדם של חולי סרטן הלבלב קיימת האפשרות שיהיה ניתן להשתמש בה בתור אמצעי סיקור.
אבחנה
החולים בסרטן הלבלב מציגים תמונה קלינית הכוללת ירידה במשקל, בחילות והקאות, צואה שומנית. כאב גב או כאב בטן עליונה מצביעים על התקדמות המחלה ומעורבות של עצבים פרי-פנקראטיים. כמו כן ישנה צהבת בנוכחות כיס מרה תפוח ובלתי מכאיב (הסימן ע"ש קורבזייה- מגדיר נוכחות צהבת ונפיחות בלתי מכאיבה של כיס המרה כאינדיקציות חזקות לסרטן הלבלב, אלה עשויות לשמש כסימן המבחין בין סרטן הלבלב לאבנים בכיס המרה).
סוכרת שמתחילה באופן פתאומי בגיל מבוגר יכולה לרמז על סרטן הלבלב- ככל הנראה, מופרש חומר מהגידול עצמו, אשר גורם לירידה בהפרשה של אינסולין, או מביא לעליית תנגודת הרקמות לאינסולין. סימן נוסף הוא תסמונת טרוסו- Trousseau's syndrome, המתבטא בתרומבופלביטיס נודדת (דלקת ורידים ופקקת, אשר נודדת במקומות שונים) כתוצאה מהעובדה שהממאירות מביאה למצב של קרישתיות יתר.
סרטן הלבלב מאובחן בדרך כלל במהלך בירור והערכה של התסמינים שהוזכרו לעיל. תוצאות בדיקות תפקודי כבד עשויות להצביע על סימנים לחסימה בצינור המרה (עלייה ברמות הבילירובין, y-glutamyl transpeptidase ו- alkaline phosphatase). סמן הגידול Ca 19.9 (carbohydrate antigen 19.9)‎ מופיע ברמה מוגברת במקרי סרטן הלבלב. לרוע המזל, הסמן CA 19-9 הוא לעיתים קרובות נורמלי אצל אנשים עם מחלה בשלבים מוקדמים ועל כן קיים קושי באיתור המחלה על סמך מרקר זה. עם זאת, רמות גבוהות של CA 19-9 יחד עם רמות גבוהות של CEA הם אינדיקטיביים לכך שהמחלה כבר בשלבים מתפתחים ואף גרורתיים.
צילומי הדמיה, כגון אולטרה סאונד או סריקה בטומוגרפיה ממוחשבת - CT, יכולים לאפשר זיהוי הגידול. באולטראסאונד ניתן לראות מסה מסביב ללבלב, וניתן לומר האם זוהי מסה מוצקה או ציסטית. בבדיקת CT ניתן לראות גוש היפודנסי, עם שוליים לא מוגדרים. אולטרה סאונד אנדוסקופי הוא הליך אבחוני נוסף היכול לעזור בהדמיית הגידול ובהוצאת דגימה לצורך ביסוס האבחנה.
ביופסיה נלקחת מהאזור לפני מתן טיפול כימותרפי והקרנות לגידול שאינו נתיח. הביופסיה נעשית בשיטה מלעורית בהנחית CT או אולטראסאונד, או על ידי EUS. עם זאת, הדעות חלוקות באשר לשאלה האם מטופלים עם גידול נתיח צריכים לעבור אימות על ידי נטילת ביופסיה מהרקמה הגידולית- זאת מאחר שבחלק מן המקרים הביופסיה נותנת תשובה שלילית על אף קיומו של הגידול (false negative)- מרבית המנתחים סבורים כי אין צורך בנטילת ביופסיה במקרה בו הגידול נתיח, לאור חוסר היכולת להסתמך על תשובה שלילית של הביופסיה.
טיפול
הטיפול במקרי סרטן הלבלב משתנה בהתאם לשלב הגידול. התקדמות מן העת האחרונה בשטח הכירורגיה מאפשרות היום ביצוע ניתוחי כריתת הגידול במקרים שבעבר היו בלתי אפשריים לנוכח ריבוי כלי הדם בלבלב. הליך וויפל (Whipple procedure) הוא הניתוח המקובל ביותר לגידולים הקיימים בראש הלבלב. משך שנים היה הטיפול בסרטן הלבלב מוגבל לטיפול כימותרפי בחומר ‎5-fluorouracil (5-FU)‎ בלבד. זאת, עד לפיתוח ה- gemcitabine. ל- gemcitabine לא נמצא כל יתרון על פני 5‎-FU, באחוזי ההישרדות של חולים בסרטן הלבלב. אולם מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר את התרופה בהתוויה של סרטן הלבלב היות שנמצא כי קיים שיפור בתסמינים אצל חולים המשתמשים בתרופה זו, על פני תרופת ה-5‎-FU.
נמצא שחלק מהתרופות הביולוגיות החדשות הפועלות על מנגנונים שונים כגון קשירה לקולטן פקטור גדילה ותרופות המעכבות יצירת כלי דם בעלות יעילות מסוימת בשליטה ועיכוב המחלה. לגבי גידולים שמאובחנים בשלב מאוחר מדי ולא ניתן לנתחם, טיפול ניסיוני באלקטרופורציה בלתי הפיכה הראה עליה באחוזי הישרדות לעומת הטיפול המקובל במקרים אלו, שהוא כימותרפיה וקרינה.
פרוגנוזה
לחולים המאובחנים בסרטן הלבלב קיימת בדרך כלל פרוגנוזה נמוכה כיוון שהמחלה מאובחנת לרוב בשלבים מאוחרים עם התקדמות מחלה מקומית או לאחר ששלחה גרורות לאיברים אחרים בגוף. תקופת הישרדות ממוצעת לחולי סרטן הלבלב לאחר מועד האבחנה, היא 9 חודשים. הישרדות למשך חמש שנים לאחר האבחנה נמוכה מ-5%. בכל שנה מאובחנים בארצות הברית כ-32 אלף מקרי סרטן הלבלב וכמעט מספר זהה של חולים נפטרים מן המחלה, מספר החולים הנפטרים במחלה מתקרב ל-99%, עובדה ההופכת את סרטן הלבלב למחלה הממארת הקטלנית ביותר. מקרי המוות מסרטן הלבלב הם גורם המוות הרביעי בארצות הברית בין גברים והחמישי בין נשים.
סרטן הלבלב עשוי לגרום לסוכרת. המחלה גורמת הפרעה לייצור האינסולין בלבלב ויש חוקרים הסוברים כי סוכרת אף עשויה להוביל להתפתחות סרטן הלבלב.
מניעה
אמצעי המניעה העיקרי לסרטן הלבלב הוא הימנעות מגורמי הסיכון למחלה. עישון סיגריות הוא גורם הסיכון המשמעותי ביותר שממנו ניתן להימנע. שמירה על משקל גוף תקין ופעילות גופנית, עשויות לתרום גם כן. בנוסף מומלצת הגברת אכילה של פירות, ירקות, ומזונות המכילים סיבים תזונתיים והפחתה באכילת בשר. חוקרים מאוניברסיטת מינסוטה מצאו כי שתיית משקאות קלים מגבירה את הסיכון לחלות במחלה.
סאקו וונצטי
ניקולה סאקו (Nicola Sacco; 22 באפריל 1891 – 23 באוגוסט 1927) וברתולומאו ונצטי (Bartolomeo Vanzetti; 11 ביוני 1888 – 23 באוגוסט 1927) היו שני אנרכיסטים איטלקיים שהיגרו לארצות הברית, שנאסרו ונידונו למוות בכיסא חשמלי במסצ'וסטס, ארצות הברית. משפטם של השניים היה נתון במחלוקת ומבקרים רבים, ביניהם אפטון סינקלר, טענו כי התביעה והשופט במשפטם הושפעו מהלכי רוח אנטי-איטלקיים, אנטי-אנרכיסטיים ואנטי-מהגרים וכך נגזר דינם.
רקע
סאקו וונצטי הואשמו כי ביום 15 באפריל 1920 הרגו את פרדריק פרמנטר, גזבר בבית החרושת לנעליים של חברת "סלייטר-מוריל" בבריינטרי, מסצ'וסטס, ואלסנדרו בֶּרַרְדֶלִי, איש הביטחון, ושדדו 15,766.51 דולר מכספי המפעל. בררדלי נורה ארבע פעמים בשעה שהושיט את ידו לאקדח שהחזיק בנרתיק הירך שלו; פרמנטר, שהיה בלתי חמוש, נורה פעמיים, פעם אחת בחזה, ופעם שנייה בגבו כאשר ניסה להימלט.
סאקו היה סנדלר ושומר לילה, יליד העיירה טורמג'ורה בנפת פוג'ה שבמחוז פוליה, בדרום-מזרח איטליה, שהיגר לארצות הברית בגיל 17. ונצטי היה מוכר דגים יליד וילאפַלֶטוֹ בנפת קונאו בפיימונטה, בצפון איטליה, שהיגר לארצות הברית בגיל 20. שניהם הגיעו לארצות הברית ב-1908, אך נפגשו לראשונה רק במהלך שביתה ב-1917.
ידוע כי שניהם היו מחסידיו של לואיג'י גַלֶאָני, אנרכיסט אשר תמך במעשי אלימות מהפכנית, כולל ביצוע פיגועים ורציחות להשגת מטרות אידאולוגיות. גלֶאני פרסם ירחון מחתרתי בשם "כרוניקה חתרנית" (Cronaca Sovversiva), בו קידם את רעיונותיו וכן תוכניות להכנת פצצות, אשר הופצו בין תומכיו.
באותה תקופה לערך נמצא אנרכיסט אחר, אנדראה סלסדו, מת לאחר שנפל לרחוב מגובה ארבע עשרה קומות, ליד משרדי "הלשכה לחקירות" (BOI) של מחלקת המשפטים האמריקאית בבניין פארק רו שבניו יורק, בהם היה נתון במעצר במשך שמונה שבועות. על פי דיווחים שונים החלו סאקו וונצטי לשאת אקדחים לאחר ששמעו על גורלו של סלסדו.
משפט בראיינטרי
בשלב מאוחר יותר עמדו סאקו וונצטי לדין בעיר דדהאם, מסצ'וסטס בקשר לרציחות שביצעו על פי ההאשמה בדרום בריינטרי. פעם נוספת היה זה השופט ת'ייר שישב בדין. שלטונות מסצ'וסטס, אשר חששו ממעשי נקם של האנרכיסטים, דאגו למגן את אולם בית המשפט מפני ניסיונות פיגוע והתקינו באולם תריסי ברזל יצוק ודלתות פלדה.
ונצטי טען פעם נוספת כי גם בעת רציחות אלה מכר דגים. סאקו לעומתו טען כי היה בבוסטון בעת מעשי הרצח לצורך הגשת בקשה לדרכון בקונסוליה האיטלקית וכן סעד ארוחת ערב עם חברים. אולם, לא ניתן היה לוודא את תאריך ביקורו של סאקו בקונסוליה האיטלקית, והתביעה הראתה כי החברים עמם סעד סאקו היו אנרכיסטים אף הם.
התובע המחוזי, פרדריק כצמן, הדגיש את דעותיהם הפוליטיות של שני הנאשמים ואת העובדה כי סאקו שינה את שמו. אף על פי ששני הנאשמים היו תושבים קבועים בארצות הברית (להבדיל מאזרחים) ולכן לא ניתן היה לגייסם לשירות צבאי, טען כצמן כי הם נמלטו למקסיקו כדי שלא להתגייס לצבא ארצות הברית בעת מלחמת העולם הראשונה. בחקירתו הנגדית הודה סאקו כי שיקר לכצמן, בעת שזה ראיין אותו בזמן שישב בכלא ברוקטון וכן תקף באריכות את היחס שמקבלים בני מעמד הפועלים מן המעמד השולט בארצות הברית. אבל כצמן ניצל את שליטתו הגרועה של סאקו בשפה האנגלית ונזף בו על שהתחמק מגיוס והיגר לארצות הברית רק כדי להרוויח יותר כסף. גם במהלך המשפט התפתח בין כצמן לוונצטי עימות קשה, כאשר התובע צעק על ונצטי בעוד האחרון נופף באצבעו והתעקש כי מעולם לא רצח איש.
רוב המשפט התמקד בראיות חומריות, קליעים, אקדחים וכובע. עדי התביעה העידו כי הקליע, בקוטר 0.32 אינץ', שהרג את בררדלי היה מסוג כה ישן ונדיר עד כי הקליעים הנוספים הזהים היחידים שניתן היה לאתר, היו אלה שנמצאו בכיסו של סאקו כאשר נעצר. עם זאת, הראיות הבליסטיות שהוצגו במשפט היו דו-משמעיות. כצמן, אשר טען בתחילת המשפט כי לא ינסה לקשר בין קליע מסוים כלשהו לאקדחו של סאקו, שינה את דעתו לאחר שההגנה דאגה לבדוק את האקדח במבחן ירי. סאקו, אשר טען כי אין לו מה להסתיר, לא התנגד כי האקדח ייבדק, במהלך השבוע השני למשפט. כמה ימים אחר כך זימנה התביעה שני מומחים בליסטיים אשר טענו כי הקליע הקטלני בא מאקדחו של סאקו. אולם מאוחר יותר זימנה ההגנה שני מומחים בליסטיים משלה, אשר נשבעו כי אין כל קשר בין הקליע לאקדח. ספקות דומים עלו בקשר לאקדחו של ונצטי. תחילה טענה התביעה כי האקדח היה שייך לאיש הביטחון שנהרג ונלקח ממנו במהלך השוד. איש מן העדים לא העיד כי אחד השודדים נטל אקדח בעת השוד, אולם איש הביטחון נמצא מת, ללא כלי נשקו. התביעה מצאה כי מספר שבועות קודם לשוד הביא איש הביטחון את נשקו לנשקיה לשם תיקון, אולם ההגנה הטילה ספק בעובדה שאיש הביטחון נטל משם את נשקו לאחר התיקון. לצורך כך הביאה עדות ולפיה אשתו של איש הביטחון אמרה לחברה שאם נשקו היה עמו, לא היה נהרג. למרות כל זאת, אימץ חבר המושבעים את ההנחה בדבר נטילת נשקו של איש הביטחון, כעובדה. הראייה העובדתית האחרונה של התביעה הייתה כובע עם אוזניות, אשר לטענת התביעה היה שייך לסאקו. סאקו ניסה לחבוש את הכובע בבית המשפט ולפי דיווחי שני ציירי עיתונים שישבו באולם בית המשפט, הכובע היה קטן מדי ולא התאים לפדחתו. אבל כצמן התעקש כי הכובע שייך לסאקו וחזר על טענה זו שוב ושוב.
מחלוקת נוספת העיבה על עדי התביעה אשר זיהו את סאקו בזירת הפשע. עדה אחת, מנהלת חשבונות בשם מרי ספליין, תיארה בדייקנות את סאקו כאדם אשר היא ראתה יורה מתוך רכב המילוט. אולם בחקירתה הנגדית התברר כי ספליין סירבה לזהות את סאקו בעת החקירה וטענה כי ראתה את רכב המילוט רק לשנייה, ממרחק של חצי גוש בניינים. בעוד שמספר עדים אחרים זיהו את סאקו וונצטי כמי שביצעו את הפשע, מספר גדול יותר של עדי תביעה והגנה, סירבו לזהותם.
כאשר חבר המושבעים יצא להכריע במשפט, רבים ציפו כי המשפט יסתיים בזיכוי מחוסר הוכחות, או לפחות בדיון ארוך של המושבעים אל תוך הלילה. אולם לאחר שלוש שעות של דיון, שבסיומו יצאו להפסקת צהריים, חזר חבר המושבעים לאולם והכריע כי השניים אשמים בפשע. תומכיהם של סאקו וונצטי טענו כי הם הורשעו בגלל דעותיהם האנרכיסטיות, אבל המושבעים התעקשו כי עובדה זו הייתה חסרת משקל בהכרעתם. הרשעה ברצח מדרגה ראשונה במסצ'וסטס הייתה אז פשע הנושא עונש מוות.
ניסיונות ערעור וחנינות
ב-8 באפריל 1927, לאחר שתמו כל ניסיונות הערעור, נשפטו סאקו וונצטי סופית למוות בכסא חשמלי. ההחלטה הביאה לגל מחאות עולמי. לנוכח המחאות החליט מושל המדינה לדחות את ההוצאות להורג והקים ועדה כדי לבחון את המקרה. התפתחות הידע בתחום הבליסטיקה בתקופה זו איפשרה כבר לזהות במידת ודאות גבוהה כלי נשק אפ הוצגו קליע ותרמיל שנטען כי נורו ממנו (כפי שקרה במקרה של סאקו). הוועדה שמונתה לבחינת המקרה פנתה לשירותיו של קלווין גודרד בשנת 1927. גודרד היה מומחה בכלי נשק וקיבל הכשרה בתחום הבליסטיקה וזיהוי משפטי. בעת המשפט הוא הציע את שרותיו להגנה, אולם זו דחתה את פנייתו.
לצורך בדיקתו השתמש גודרד במיקרוסקופ חדש שהומצא זמן קצר לפני כן, כדי לבחון ולהשוות חריצים זעירים הנוצרים על הקליע והתרמיל בעת הירי ולקבוע האם אלה באו מאקדח הקולט בקוטר 0.32 אינץ' של סאקו. בבדיקתו נמצא כי שניים מן הקליעים מזירת הפשע לא התאימו לאקדחו של סאקו, אולם הקליע השלישי מזירת הפשע התאים לאקדח. אף שני מומחים מטעם ההגנה שנכחו בעת הבדיקה הסכימו כי קיימת התאמה בין הקליעים. לאור מסקנה זו הסכימה הוועדה עם פסק הדין המרשיע.
תגובות ופעולות
ערעורים, מחאות ופעולות משפטיות נוספות המשיכו במשך שש השנים הבאות. בעוד התביעה הגנה בתוקף על פסק הדין, ההגנה, שבראשה עמד עורך הדין פרד מור, הביאה עוד ועוד ראיות לכאורה המטילות ספק בהרשעה. שלושה עדי תביעה הודו כי עדותם בדבר זיהוי סאקו בזירת הפשע ניתנה בכפייה. אולם כאשר נחקרו פעם נוספת על ידי התובע כצמן, שינו את עדותם פעם נוספת והכחישו כי מישהו כפה עליהם את עדותם. בשנת 1924 המשיכה המחלוקת כאשר התגלה כי מישהו החליף את קנה אקדחו של סאקו. הטענה נחקרה משך שלושה שבועות, אולם התעלומה לא נפתרה. ערעורים נוספים התמקדו בתפקודו של מזכיר חבר המושבעים ושל המומחים הבליסטיים של התביעה. בשנת 1923 הגישה ההגנה תצהיר שנגבה מפי חבר של מזכיר חבר המושבעים, אשר העיד בשבועה כי עוד בטרם המשפט אמר לו האיש על סאקו וונצטי "שילכו לכל הרוחות, צריך לתלות אותם בכל מקרה!" באותה שנה חזר בו מעדותו קצין משטרה אשר העיד במשפט כי הקליע הקטלני בא מאקדחו של סאקו. הקצין טען כי התובע כצמן תמרן את עדותו כך שעובדה זו לא תתגלה במשפט.
התנהגותו של השופט ובסטר ת'ייר
התנהגותו של השופט ובסטר ת'ייר (Thayer) במהלך המשפט הוסיפה לטענותיהם של המצדדים במשפט חוזר. במשך המשפט רבים ראו את האיבה שהפגין השופט כלפי אחד מפרקליטי ההגנה, פרד מור (Fred Moore). ת'ייר דחה שוב ושוב את התנגדויותיו של מור והזכיר לעורך הדין שהגיע מקליפורניה כי במסצ'וסטס קיימת מערכת משפטית שונה. לפחות בשני מקרים התפרץ השופט ופעם אחת אמר לעיתונאים ההמומים: "שום אנרכיסט ארוך-שיער מקליפורניה לא ינהל את בית המשפט הזה!" ת'ייר אף כינה את סאקו וונצטי בשם "בולשוויקים" בעת הרצאה שנתן במועדון שבו היה חבר והוסיף כי "יטפל בהם כמו שצריך". עם תום המשפט כתב אחד העיתונאים לתובע הכללי של מסצ'וסטס, ביקורת חריפה על התנהגות השופט. לבסוף, בשנת 1924, לאחר שדחה חמש בקשות למשפט חוזר, התרברב ת'ייר בפני אחד העיתונאים, "האם ראית מה עשיתי לממזרים האנרכיסטים? זה יעצור אותם לזמן מה! שילכו לבית המשפט העליון ונראה מה הם יכולים להוציא משם!" התבטאויות אלה התגלו רק בשנת 1927.
תגובותיהם של הנאשמים
סאקו וונצטי מצדם הגיבו לאורך השנים לגזר דינם בתגובות שנעו בין זלזול לדיכאון וייאוש, לסירוגין. בשנת 1926 התפרסם מאמר עליו היו השניים חתומים ואשר נכלל בפרסום מטעם הוועדה שקמה להגנתם ובו הם קראו לחבריהם לנקום את מותם. במאמר אף הזכירו ברמז את הפרסום של לואיג'י גלֶאני ובו הסברים להכנת פצצות. יחד עם זאת סאקו וונצטי כתבו עשרות מכתבים בהם חזרו על טענתם כי לא ביצעו את הפשע והורשעו אך ורק כיוון שהיו אנרכיסטים. תומכיהם והיסטוריונים שונים, אשר נותרו משוכנעים בחפותם, מפנים למכתבים אלה כתמיכה לטענתם. לאחר שהוצאו להורג, פורסמו מכתביהם לראשונה.
לסאקו וונצטי לא היה כל רישום פלילי קודם, אבל הם היו מוכרים לשלטונות כפעילים קיצוניים ותומכים של לואיג'י גלֶאני. שניהם טענו כי הם קורבנות של דעות קדומות ונידונו על פשע שלא ביצעו. אולם, לכל אורך הדרך הם לא ניסו להתכחש לחבריהם האנרכיסטיים, או לאמונתם באשר ללגיטימיות של פעולות אלימות כנגד הממשל. כפי שאמר ונצטי בעת נאומו האחרון לשופט ת'ייר: "לא הייתי מאחל לכלב או לנחש, ליצור הנחות ביותר עלי אדמות – לא הייתי מאחל לאיש מהם מה שסבלתי על דברים שאינני אשם בהם. אבל אני מאמין שסבלתי בגלל דברים שאני אשם בהם. אני סובל כיוון שאני קיצוני, ואכן אני קיצוני; סבלתי מפני שאני איטלקי, ואכן אני איטלקי... גם אם היית יכול להוציא אותי להורג פעמיים, ואם הייתי יכול להיוולד עוד פעמיים, הייתי עושה שוב מה שעשיתי כבר." (דברי ונצטי ב-19 באפריל 1927, בדדהאם מסצ'וסטס, בבית המשפט של מחוז נורפוק).
מכתבו של אפטון סינקליר
סינקלר תיאר במכתב משנת 1929, את הפרשה כ"בעיה המוסרית הקשה ביותר בחייו". אמנם ברומן שלו "בוסטון", הוא הציג את השניים כחפים מפשע וכקורבנות לעדות שקר, אך אחד מעורכי דינם, פרד מור, גילה לו מאוחר יותר לאחר ביצוע גזר הדין, שהם אכן היו אשמים וכי האליבי שלהם, שאותו הציג במשפט, היה כוזב, כדי למנוע את הרשעתם. סינקלר דבק עם זאת בגרסת הרומן, לפיה המשפט היה נגוע בדעה קדומה וגלויי גזענות מצד המושבעים והשופט ת'ייר כלפי החשודים.
לאחר ביצוע גזר הדין
למרות מחאות ושביתות ברחבי העולם, סלסטינו מדֵירוש, ניקולה סאקו וברתולומאו ונצטי הוצאו להורג בכיסא חשמלי ביום 23 באוגוסט 1927. לאחר שנודע כי הוצאו להורג, פרצו מהומות בלונדון ובגרמניה. המונים כיתרו את השגרירות האמריקאית בפריז וחזית מועדון המולן רוז' בפריז נהרסה. גם בתל אביב נערכה אספת מחאה נגד גזר הדין. סאקו וונצטי סירבו לפגוש בכומר בטרם הוצאו להורג וצעדו בשלווה ובגאווה אל מותם. מילותיו האחרונות של סאקו היו: "תחי האנרכיה" וכן "שלום, אמא". ונצטי, ברגעיו האחרונים, לחץ את ידי השומרים והודה להם על טיפולם בו, והמשיך לטעון שהוא קורבן של דעות קדומות ונידון על פשע שלא ביצע. לבסוף אמר: "אני מבקש למחול לאנשים מסוימים על מה שהם עושים לי עתה."
חבריהם של סאקו וונצטי, מאוהדי גלֶאני, לא הגיבו בשלווה לגורלם. כבר בשנת 1920, מיד לאחר הרשעתם הראשונית, הוטמנה פצצה ליד בניין הבורסה בוול סטריט בניו יורק. בשנת 1921 נשלח רימון יד לשגריר ארצות הברית בפריז והתפוצץ בידי משרתו. בשנת 1926 נהרס בפצצה ביתו של אחיו של מי שקרא למשטרה כדי לעצור את סאקו וונצטי. פצצות שנשלחו לשגרירויות נוספות של ארצות הברית פורקו בטרם התפוצצו. על אחד מזרי האבל לאחר מותם, נכתב באיטלקית, "מחכים לשעת נקם". פצצה שנשלחה למושל מסצ'וסטס, לאחר הוצאתם להורג, אותרה עוד בבית הדואר ונוטרלה. שלושה חודשים אחר כך, התפוצצו פצצות ברכבת התחתית של ניו יורק, בכנסייה בפילדלפיה ובבית ראש עיריית בולטימור. ביתו של אחד מחברי חבר המושבעים פוצץ אף הוא. פצצה החריבה את ביתו של המוציא להורג. לבסוף, בשנת 1932 הגיעה שעת הנקם אף לשופט ת'ייר. לאחר שביתו חרב בפצצה, הוא עבר להתגורר במועדון בו היה חבר וחי שם עד ליום מותו, תחת שמירה רצופה.
בתרבות
בשנת 1971 יצא לאקרנים סרט קולנוע של הבמאי האיטלקי ג'וליאנו מונטלדו, בשם "Sacco e Vanzetti", על הפרשה.
בשנת 1972 הזמרת ג'ואן באאז כתבה שיר לזכרם, "הבלדה על סאקו וונצטי".
מצולע שווה-צלעות
בגאומטריה, מצולע שווה-צלעות הוא מצולע שכל צלעותיו הן בעלות אותו אורך. מצולע שווה-צלעות ושווה-זוויות קרוי מצולע משוכלל.
למרובע שווה-צלעות שם משלו – מעוין. כאשר למעוין גם זוויות שוות, הוא קרוי ריבוע (שהוא מרובע משוכלל). מצולעים שווי-צלעות אחרים לא זכו לשם מיוחד, והם קרויים בשם הכללי של המצולע, בתוספת המילים "שווה-צלעות" (למשל: "מחומש שווה-צלעות"), וכאשר גם זוויותיהם שוות – בתוספת המילה "משוכלל" (למשל: "מחומש משוכלל"). משולש שווה-צלעות הוא בהכרח משולש משוכלל, אך אין זה המצב במצולעים בעלי מספר גדול יותר של צלעות.
במצולע שווה-צלעות מתקיימת גרסה מורחבת של משפט ויוויאני, הקובעת: סכום המרחקים מנקודה לצלעותיו של מצולע משוכלל נתון אינו תלוי במיקומה של הנקודה (זהו גודל אינווריאנטי של המצולע).
הוולקירות
הוולקירות (בגרמנית: Die Walküre) הוא שמה של האופרה השנייה ביצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג" ומשך ביצועה כארבע שעות וחצי. טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה (יצירה המורכבת מארבע יצירות שונות) אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", אגדות גרמניות פאגאניות ומיתולוגיה נורדית. האופרה הושלמה בשנת 1856, אך הצגת הבכורה הועלתה רק בשנת 1870 בעיר מינכן.
בתחילת המערכה השלישית מושמע הקטע המפורסם "דהרת הוולקירות", המושמע בקונצרטים כקטע מוזיקלי העומד בפני עצמו. הקטע שימש את הבמאי פרנסיס פורד קופולה בסרט "אפוקליפסה עכשיו" כמוזיקת רקע למתקפת מסוקים על כפר וייטנאמי.
עלילה
העלילה היא עלילת המשך לאופרה "זהב הריין".
ווטאן שומע מארדה, אלת האדמה, כי לנטילת הטבעת על ידי אלבריך יהיו השלכות חמורות על גורל האלים. לו ולארדה, אלת האדמה, נולדות תשע ואלקירות, לוחמות הרוכבות על גבי סוסים ומלוות את נשמותיהם של גיבורי המלחמה שנפלו בקרב לוולהאלה, מעון האלים. הגיבורים מגינים על ולהאלה מפני התקפת הניבלונגים, אך אין בכך די. כדי לזכות שוב בטבעת, חייב לקום גיבור-על. ווטאן מביא לעולם את זיגמונד וזיגלינדה, אך הלוחם הונדינג הורג את אמם של השניים, לוקח את האחות ומשאיר את זיגמונד לבדו.
מערכה ראשונה
סערה מתחוללת בחוץ. זיגמונד מחפש מחסה. הוא מוצא את ביתו של הלוחם הנודע הונדינג. הונדינג אינו נמצא בבית, אלא רק אשתו האומללה, זיגלינדה. זיגמונד אומר לה כי הוא נמלט מאויבים. זיגלינדה נותנת לו מחסה ואף מאכילה ומשקה אותו. כאשר הסערה שוככת, זיגמונד מספר לה שהוא מקולל ומביא מזל רע לכל מקום שאליו הוא הולך, ושהחליט לעזוב את ביתה לפני שימיט גם עליה קללה. היא מפצירה בו שלא ילך ואומרת לו שאי אפשר להביא קללה לבית שממילא מקולל.
כאשר הונדינג מופיע, זיגמונד מספר לו את סיפורו. הונדינג מזהה את זיגמונד, מציע לו אירוח ללילה אך זומם להורגו בבוקר. תוך כדי הכנת ארוחת הערב מוסכת זיגלינדה סם הרדמה במשקהו של הונדינג. היא נמשכת אל זיגמונד, והוא מביע את אהבתו אליה. היא מגלה לו שהם אח ואחות. זיגלינדה מראה לזיגמונד חרב נעוצה בעץ. את החרב יוכל להוציא רק הגיבור שיבוא להצילה (כך הבטיח לה נווד זקן (שלא היה אלא האל ווטאן) שנעץ שם את החרב לפני שנים רבות). זיגמונד שולף את החרב בקלות, ויחד הם נמלטים מביתו של הונדינג.
מערכה שנייה
מעבר הרים סלעי. ווטאן מורה לבתו, הוולקיריה ברונהילדה, לצאת ולהגן על זיגמונד. האלה פריקה כועסת על זיגמונד וזיגלינדה ורוצה להענישם על גילוי עריות וניאוף. הסיבה האמיתית היא שפריקה יודעת שווטאן הוא אביהם של השניים. ווטאן מסכים בחוסר רצון. הוא מורה לברונהילדה לסייע להונדינג ולהביא למותו של בנו האהוב זיגמונד. היא משיגה את זיגמונד ומבשרת לו על מותו הצפוי. זיגמונד מסרב לבוא אחריה לוולהאלה, ברצותו להילחם בהונדינג. ברונהילדה, נפעמת מאומץ לבו, מחליטה לעזור לו בניגוד למצוות אביה. הונדינג מגיע אל מעבר ההרים והדו-קרב מתחיל. ידו של זיגמונד על העליונה, אלא שאז מתערב ווטאן, מנתץ את חרבו של זיגמונד (שהוא עצמו, מחופש לנווד זקן, השאיר), והונדינג הורג את זיגמונד הבלתי חמוש. או אז הורג ווטאן את הונדינג.
מערכה שלישית
במבוא למערכה זו משמיעה התזמורת את הקטע המפורסם "דהרת הוולקירות".
הוולקירות שבות משדה הקרב. הן נושאות איתן אל הוולהאלה גופות של גיבורים שנפלו בקרב. הן משתאות למראה ברונהילדה המלווה בזיגלינדה החיה. ברונהילדה מבקשת עזרה, אך בקשתה נדחית. אחיותיה יראות מאביהן ווטאן. ברונהילדה מגלה שזיגלינדה הרה, ומנבאת לה שתלד בן ושמו יהיה זיגפריד. ווטאן, בחמת זעם, מטיל על ברונהילדה עונש נורא: היא תחדל מלהיות ולקיריה, תהפוך לבת-תמותה ותיפול לתרדמה על ראש ההר, שם תהיה נתונה לחסדיהם של העוברים והשבים. ברונהילדה מבקשת רחמים: היא בסך הכול ביקשה לקיים את רצונו האמיתי של ווטאן. רחמיו של ווטאן נכמרים עליה והוא פורש מסביבה מעגל קסום של להבות, שירתיעו את כל הגברים מלבד הגיבור האחד שיוכל להן, והוא יהיה בחיר לבה.
האופרה מסתיימת כשברונהילדה ישנה על צוק הסלע.
חומת אש (בניין)
חומת אש היא מושג מתחום הבנייה, שמשמעותו קיר או חומה העשויים מחומר עמיד בפני בעירה, ומטרתם לספק הגנה מאש ומדליקות.
בתקופות עתיקות, שבהן עדיין לא נעשה שימוש בחומר נפץ, הייתה הבערת אש אחת הדרכים לגרום לנזק מיידי, רב ומשמעותי לאויב. תפקיד חומת האש היה למנוע לחלוטין מהאש להתפשט, ובכך למנוע את שריפת המתחם שעליו הגנה.
חומות האש באו בדרך כלל כחלק ממערכת ביצורים כוללות ולא עמדו לבדן. לעיתים קרובות הייתה החומה עצמה, המקיפה את המתחם המוגן, חומת אש. חומות האש היו בנויות בדרך כלל מאבן, שהיא חומר עמיד בפני חום, והיו עבות במיוחד.
גם בבנייה המודרנית קיים שימוש בחומרי בידוד עמידים בפני אש, המהווים למעשה חומת אש.
חומת האש היא המקור למושג חומת האש במחשבים.
Killing Is My Business... And Business Is Good!
Killing Is My Business... And Business Is Good! (תרגום חופשי לעברית: הריגה זה העסק שלי... והעסקים הולכים טוב!) הוא אלבום האולפן הראשון של להקת הת'ראש מטאל האמריקנית מגאדת'. האלבום יצא לראשונה ב-1985, כאשר ב-2002 שוחררה הוצאה מחודשת הכוללת 4 שירים שלא נכללו בהוצאה המקורית.
השיר "These Boots" הוא גרסת כיסוי לשיר של זמרת הקאנטרי ננסי סינטרה עם שינויים בליריקה.
רשימת שירים
הערה: כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דייב מאסטיין אלא אם צוין אחרת.
חברך העכברוש
חברך העכברוש (באנגלית: Your Friend the Rat) הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת ומסורתית, מסוגת קומדיה חינוכית, אשר מבוסס על הסרט "רטטוי" של Walt Disney Pictures ו-Pixar Animation Studios שגם הפיקו את סרט זה. הסרט בוים ונכתב על ידי ג'ים קפוביאנקו, על פי סיפור מאת ג'ף פידג'ן ואלכסנדר וו, הופק על ידי אן ברילז ובראד בירד, נערך על ידי סטיב בלום והולחן על ידי אלכס מנדל, כאשר הוא נכלל ברשימת הסרטים הקצרים של פיקסאר.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית על ידי Walt Disney Studios Home Entertainment ב-6 בנובמבר 2007 כבונוס למהדורות ה-DVD וה-Blu-ray של הסרט "רטטוי". בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב לעברית על ידי פורום פילם ב-2 בדצמבר 2007, גם כבונוס ל-DVD של הסרט "רטטוי". הסרט הופיע גם בחלק השני של אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, ובהמשך הוא נהיה זמין בשירות הסטרימינג דיסני+. אורך הסרט הוא כ-11 דקות, כאשר הוא נחשב לאחד הסרטים הקצרים הארוכים ביותר של האולפנים.
בהשראת הסרט נכתב הספר "Your Friend the Rat" על ידי ג'ים קפוביאנקו כחלק מסדרת הספרים "Little Golden Books", כאשר הוא התבקש לכתוב אותו במהלך ההפקה. בטקס פרסי אנני ה-35 הסרט זכה בפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר.
עלילה
הסרט מתחיל כשרמי מציג את עצמו ואת אמיל לקהל ומדבר בשם "העכברושים המדוכאים בכל מקום". אמיל מתחיל להזעיף פנים על כך שהוא צריך לדבר, בעוד שרמי מושך מגילה שמציגה את היחסים בין אדם לעכברוש בניגוד ליחסים בין כלבים וחתולים לאנושיים.
רמי מציין שבני אדם התייחסו לעכברושים בעבר כקדושים ומביאים מזל. הוא אומר שבתקופת האימפריה הרומית, אם עכברוש לבן היה עובר לידך, זה היה נחשב למזל טוב, ואילו אם עכברוש שחור היה עובר לידך, זה היה נחשב למזל רע. הוא המשיך לדון בנושא עכברושים שחורים ובקשר שלהם למוות השחור, והוא טען שהוא נגרם על ידי הפרעושים ולא על ידי העכברושים. עוד רמי הציג את ההיסטוריה של העכברושים החומים, ומזכיר את חלקם בסיום המוות השחור, את מעמדם המכובד בלוח השנה הסיני ואת קדושתם בהודו בשל היותם כלי התחבורה של האל ההינדי גנש.
בהמשך רמי מתחיל לדבר, ומציג את היתרונות של העכברושים עבור בני האדם. הוא אומר שג'ק בלאק היה לוכד עכברושים עבור המלכה ויקטוריה ושהוא שמר על העכברושים שלכד כחיות מחמד. עוד הסביר שהשימוש בהם לבדיקות מעבדה וכחיות מחמד מראה שהם יכולים לקיים יחסים טובים עם בני אדם. בהמשך השניים שרים ביחד שיר על הקשר בין עכברושים לבני אדם.
הסרט כולל הופעת קמע של פי.טי. מהסרט "באג לייף" ושל וול-E מהסרט "וול-E" שיצא שנה לאחר סרט זה. להקת הביטלס גם מופיעים בסרט, כאשר הם מוצגים מנגנים עם עכברוש.
מדבבים
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי שרון כהן.
הפקה
הרעיון לסרט נוזם על ידי ג'ים קפוביאנקו, לאחר שבראד לואיס שלח אליו דואר אלקטרוני וביקש ממנו תוספת ל-DVD של הסרט "רטטוי". קפוביאנקו חשב על סרט חינוכי שמאגד את כל המידע שהם אספו על עכברושים בצורה מצחיקה לקהל. הפקת הסרט החלה במהלך השנה האחרונה של זמן ההפקה של "רטטוי", והסתיימה תוך פחות משנה.