cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב באיי פארו
אפליה
באוגוסט 2015, אחד הנושאים שזכו לתשומת לב גבוהה במערכת הבחירות הכללית של אותה שנה היה הכשרתם של נישואים חד-מיניים באיי פארו. חברי מפלגת המרכז הנוצרית ציטטו את הביבליה במספר הזדמנויות בציון התנגדותם ליוזמה. ב-29 באוגוסט 2015 התקיימה אספת תפילה מול הפרלמנט שכללה את ראש ממשלת איי פארו, יו"ר הלוגטינג, שלושה כמרים ו-800 משתתפים שהתפללו נגד הכשרת נישואים חד-מיניים.
התפתחויות אחרונות
לאחר העשור הראשון של המאה ה-21, זכויות להט"ב באיי פארו הפכו לשוות יותר לאלו של אזרחים הטרוסקסואלים, בעוד שגילויי אפליה, פשעי שנאה ודברי שטנה נגד אזרחי להט"ב על רקע נטייתם המינית נאסרו בחוק מאז 2007, יוזמה שהובילה פארואים רבים להצהיר על זהותם בפומבי. הצגת תערוכות שונות של סוגיות להט"ב באיים בהן "Hvat er natúrligt?" ו-"Gay Greenland" שיפרו את התמיכה הציבורית בחקיקת זכויות להט"ב מבעבר. בנוסף, אוכלוסיית הלהט"ב הפארואית נתמכה על ידי דמויות פרואיות מפורסמות בהן הזמרת-יוצרת אייווור פאלסדור, שקראה להגנה על הומוסקסואלים פארואים מאפליה בראיון לתקשורת האיסלנדית והצהירה שיש "להתעלם מבעלי דעות שליליות נגד הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים".
סוניה יוגבנסטוד, לסבית מוצהרת, הפכה לאדם ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לפרלמנט של איי פארו לאחר הבחירות הכלליות בספטמבר 2015. היא קיבלה כ-1,020 קולות, מה שהפך אותה לפוליטיקאית הפארואית השלישית הפופולרית ביותר ברחבי האיים והיוותה בהמשך דמות בולטת בחקיקתם של נישואים חד-מיניים בשטח. בשנים האחרונות מצעד הגאווה "Faroe Pride" שמתקיים מדי שנה בטורסהאבן בחודש יולי, מושך כ-10% מכלל אוכלוסיית איי פארו. אורחים ונואמים שונים במהלכו כללו לארוך השנים את ראש עיריית טורשאבן לשעבר הדן מורטנסן, ראש עיריית רייקיאוויק לשעבר יון גנאר, השגריר האמריקאי בדנמרק רופוס גיפורד , הכומר המקומי מרג'ון בק וראש ממשלת איסלנד לשעבר יוהנה סיגורדרדוטיר.
פרובוריהאינה
יונק זה חי באמריקה הדרומית בתקופת האוליגוקן לפני 29 עד 21 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו במחוז צ'ובוט שבפטגוניה, ארגנטינה, בבוליביה ובאורוגוואי. סוג זה הוגדר ב-1897 בידי החוקר הארגנטינאי פלורנטינו אמגינו וכלל מין יחיד - Proborhyaena gigantea. הוא נקרא עקב מראהו הדומה לבוריהאינה של המיוקן.
הפרובוריהאינה היה טורף גדול מאוד, באורך של 3.3 מטרים כולל הזנב הרחב, גובה של 80 סנטימטרים ומשקל של 200 קילוגרם וייתכן שאף עד 600 קילוגרם, כך שהיה גדול כמו דוב קוטב. אורך הגולגולת לבדה הגיע ל-50 עד 60 סנטימטרים. גולגולת זו הייתה עבה ובעלת לסתות קצרות יחסית ולוע קצר. בדומה לקרובו התיילקוסמילוס הוא היה בעל ניבים גדולים וארוכים, אשר דמו מעט לניבי הסמילודון, אך היו יותר קצרים. מאחוריהם היו שיניים חותכות נמוכות ורחבות בעלות קצה מעוגל מעט ומאחוריהם חותכות רחבות אך נמוכות בהרבה. מבנה זה עזר ליונק הגדול להשיג נשיכה חזקה משל צבוע מודרני שיכלה לנפץ בקלות עצמות. ככל הנראה השיניים היו בעלי קצב גדילה קבוע בדומה לשיני השד הטסמני.
מבנהו של יונק זה שהיה בעל לסתות ענקיות מרסקות עצמות וגוף גדול, אך רגליים נמוכות וזנב ארוך ושטוח מנע ממנו להיות אצן מהיר, כך שכנראה הוא ניזון מחיות גדולות יחסית או שניזון מנבלות ואולי גנב טרף לטורפים אחרים שחיו באזור כמו כיסאים אחרים או פורוסרקוסיים.
יונק זה נכחד בסיום האוליגוקן, עם התייבשות היבשת והפיכתה לאזור של מינים מתמחים ומהירים יותר.
פרגננולון
פרגננולון (Pregnenolone) הוא הורמון סטרואידי המשמש כחומר המוצא לכל ההורמונים הסטרואידים בגוף האדם: פרוגסטרון, הורמונים מינרלקורטיקואידים (כמו אלדוסטרון), גלוקוקורטיקואידים (כמו קורטיזול) ועוד.
פרגננולון נוצר מכולסטרול. פרגננולון אינו בשימוש במדינת ישראל. כיום נמכר בארצות הברית כתוסף מזון (בדומה ל-DHEA).
שימושים
רוב המחקרים על ההורמון פרגננולון בוצעו בשנים 1940–1950. כיום חוזרת ההתעניינות בהורמון וישנם מחקרים חדשים. במחקר שבוצע בשנת 1995 התוצאות הראו קשר בין חוסר בפרגננולון לבין פגיעה ביכולת הלמידה והזיכרון.
במחקר אחר שבוצע על עכברים, נמצא שעכברים שהוזרק להם פרגננולון ביצעו משימות קוגניטיביות בהצלחה רבה הרבה יותר מעכברים שלא הוזרק להם. כמו כן בוצע מחקר הקושר את נתינת ההורמון פרגננולון ועוד הורמונים סטרואידיים לעלייה במסת העצם.
בנוסף לזיכרון, רמות נמוכות פרגננולון בדם הן גם גורם אפשרי לדיכאון. במחקר שביצע ה-NIH נמצא שבאנשים הסובלים מדיכאון נמצאות רמות נמוכות באופן משמעותי של פרגננולון בדם.
שיטת טורנס
שיטת טורנס היא שיטה לרישום זכויות במקרקעין. היא נקראת על שמו של רוברט טורנס, מושל מדינת אוסטרליה הדרומית, שהגה אותה והחל ביישומה באוסטרליה בשנת 1858. שיטה זו היא שיטת מרשם הזכויות (Title registration). בארץ ישראל החלה השיטה להיות מיושמת על ידי שלטונות המנדט הבריטי. שיטת טורנס היא שיטת רישום המקרקעין הנהוגה כיום בישראל.
שיטת טורנס מבוססת על שלושה עקרונות:
מרשם זכויות מול מרשם שטרות
שיטת טורנס היא שיטה של מרשם זכויות. בשיטה זו, מה שמתועד במרשם המקרקעין הן הזכויות עצמן. הרישום הוא המקים והיוצר את הזכויות. זאת, בניגוד לשיטה הישנה יותר, של מרשם שטרות, במסגרתה מתועדים במרשם המקרקעין השטרות (deeds או instruments) הנוגעים למקרקעין מסוימים. בשיטה זו אין ודאות כמו בשיטת מרשם הזכויות. לא ניתן להסתמך על נסח הטאבו ונדרש לבדוק את השטרות עצמם, על מנת לוודא שזכותו של מי שנחזה להיות בעל הזכות במקרקעין אכן שרירה ולא מופרעת על ידי זכות קודמת. כמו כן, בשיטת מרשם השטרות, אין מיפוי מדויק של המקרקעין, על שטחם וגבולותיהם. לרוב נעשה שימוש בתיאור מילולי של גבולות המקרקעין (לדוגמה, תיאור לפי עצים, דרכים או שמות השכנים), שעשוי לאבד מתוקפו עם חלוף הזמן. שיטת טורנס מתגברת על הבעיות האמורות ומאפשרת לדעת באופן סופי ומדויק, אך ורק מנסח הטאבו וממסמכי המיפוי המופקדים בלשכת רישום המקרקעין, את כל הנתונים הנוגעים הן לזהות בעלי הזכויות במקרקעין והן לשטח ולגבולות המקרקעין.
דיולה (שפה)
דִּיוֹלָה, היא שפה מקומית אפריקנית, ממשפחת שפות מאנדה, המדוברת על ידי כ-20 מיליון בני הדיולה במדינות בורקינה פאסו, חוף השנהב ומאלי, שבמערב אפריקה.
יעקב שלום ליכט
חייו ופועלו האקדמי
יעקב שלום ליכט נולד בווינה. הוא גדל בברין שבצ'כיה ולמד בתיכון היהודי בעיר, בין מוריו היה ברוך קורצווייל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. סיים את לימודיו בספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1948. ב-1949 היה עוזרם של נחמן אביגד ואליעזר ליפא סוקניק שערכו ופרסמו את מגילות מדבר יהודה. הדבר הביאו לעסוק בתחום המקרא, הגותו ופרשנותו, מגילות מדבר יהודה, הספרים החיצוניים, האפוקליפסה והארכאולוגיה. במאי 1957 קיבל תואר דוקטור על עבודת הדוקטורט שעשה על מגילת ההודיות. בשנת 1965 מונה לדרגת מרצה באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. היה מעורכיה וכותביה של האנציקלופדיה המקראית. בשנותיו האחרונות עסק בפירוש מקיף לספר במדבר.
ליכט כתב בגישה ישירה ובהירת לשון ושילב במחקרו את חידושי המחקר במגוון מדעים שונים כמו: פילוסופיה, תורת הספרות, אנתרופולוגיה, תאולוגיה, ארכאולוגיה ופילולוגיה. הוא ניסה להבין את הטקסט המקראי מתוך צורת ניסוחו ובשימוש בהגיון פשוט, מסקנות ברורות, אך השאיר גם מקום להטלת ספק.
המעש
המעש היה ביטאון מחתרת לח"י שהופץ מ-1945 ועד 1947 בקרב תומכיה במועדוני הנוער, בתי ספר, בדואר הרגיל לפי כתובות ובתיבות הדואר בבתים ובעסקים ובהדבקה מחתרתית על קירות. בתחילה כירחון ובהמשך כשבועון. "המעש" הופץ בשיאו ב-30,000 עותקים. בדצמבר 1947, עם הפיכת לח"י לתנועה פולטית, החליף את "המעש" היומון התנועתי הגלוי מברק.
"המעש" ראה אור בשתי תצורות, חלק מהגליונות, כמו שאר עיתוני המחתרות לא היו אלא כרוזים תעמולתיים תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה. חלק אחר של הגליונות החזיקו מספר עמודים וכללו דברי ספרות, הגות ושירה מאת יוצרים כישראל אלדד, נתן ילין-מור, יונתן רטוש, עמנואל כץ, פנחס גינוסר ומרדכי שלו, שחיבר את "טור מול טור", טור מחורז שהיווה תגובה ומשקל-נגד ל של נתן אלתרמן שהתפרסם בדבר. את קריקטורות המעש צייר קָרִיאֵל גַרדוֹש (דוש). בשל אפיו המחתרתי של השבועון, רוב התכנים לא היו חתומים ואלו שנחתמו הופיעו תחת שמות עט.
הגיליונות נחתמו במשפט: "הוצאת לוחמי חירות ישראל - במחתרת בציון".
בין המדביקים המפורסמים של הגיליונות, פעולה שהייתה שווה בחומרתה בעיני הבריטים כפעולת טרור, נמנים: עזרא יכין - "אלנקם", ציון כהן - "ישראל", ואלכסנדר רובוביץ - "חיים" (האחרון נתפס בשעה שהעביר כרוזים להדבקה ונרצח באכזריות ובחשאיות ללא משפט).
ב-1949 חזר "המעש" להופיע כעיתון מפלגת הלוחמים שהוקמה על ידי יוצאי לח"י.
תנאי בני גד ובני ראובן
מקור הדינים
מקור הדינים הוא בחומש במדבר:
במשנה נלמדו דינים אלו לכל תנאי:
במשנה יש מחלוקת בין רבי מאיר שלומד שכל תנאי צריך להיות כתנאי בני גד ובני ראובן, משום שהוא לומד את סדר הדברים הכתובים כך, ואילו רבי חנינא בן גמליאל לא לומד זאת משום שהוא מבין שסדר הדברים לגבי בני גד ובני ראובן הוא הכרחי משום שאם לא היה כתוב כך אז היה נראה כאילו אף בארץ כנען לא ינחלו. השולחן ערוך פסק כדעת רבי מאיר.
נלמדו מספר פרטים מתנאי זה, רובם בדברים שנראו לחכמים כמהותיים לצורך הבהרת דעתו של עושה התנאי, ונקטו חכמים שאם לא תובהר דעתו של עושה התנאי די הצורך ייתכן ועושה המעשה רוצה בקיומו גם אם לא יתקיים התנאי, ואף שבנוסף הוא רוצה גם בקיומו של התנאי, אין הוא כורך חלות המעשה עם קיום התנאי.
פרטי הדינים
פרטי הדינים הנלמדים מתנאי בני גד ובני ראובן הם:
א. שיהיה המעשה דבר שניתן לבצעו גם על ידי שליח, וכל תנאי שאי אפשר לעשותו על ידי שליח, אין בו גרימה של מעשה ותוצאה, אלא סיבה וחלות דין, ולכן גם אין אפשרות לבטל את חלות הדין על ידי תנאי.
ב. שיהיה התנאי כפול, ויפרש עושה התנאי שאם יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים ואם לא יתקיים התנאי יהיה המעשה בטל, ולא יסתפק בפירוש אחד מהצדדים בלבד.
ג. שיהיה הן קודם ללאו: שתחילה יפרש עושה התנאי את הצד החיובי, שאם יתקיים התנאי יהיה המעשה קיים, ורק אחר כך יפרש את הצד השלילי, שאם לא יתקיים התנאי יהיה המעשה בטל.
ד. שיהיה תנאי קודם למעשה: שקודם יפרש עושה התנאי את התנאי ואחר כך יפרש את המעשה, לדוגמה: "אם תתני לי מאתיים זוז יהיו קידושייך קידושין" - צורה תקנית, "קידושייך יהיו 'קידושין אם תתני לי מאתיים זוז" - צורה לא תקנית.
רבי חנינא בן גמליאל חולק על הצורך בתנאי כפול, ונחלקו הראשונים בדעתו אם הוא חולק גם על הצורך בשאר הפרטים הנזכרים.
פרשת טוביאנסקי
פרשת טוביאנסקי היא סיפור הוצאתו להורג של קצין צה"ל, מאיר טוביאנסקי, שהואשם על לא עוול בכפו, כפי שהתברר לאחר מעשה, בבגידה נגד ישראל, במהלך מלחמת העצמאות. הוא הועמד בפני בית דין שדה, הורשע והוצא להורג בהחלטה יחידה מסוגה בתולדות מדינת ישראל.
ביוגרפיה
מאיר טוביאנסקי, או "מישה", כפי שכונה בפי חבריו, נולד ב-20 במאי 1904 לדבורה (ורה) ויעקב בעיר קובנה שבליטא, אז תחת שלטון האימפריה הרוסית. בהיותו כבן 10 עברה משפחתו לברטיסלאבה, שם החל טוביאנסקי הצעיר את לימודיו. בשנת 1920 חזרה המשפחה לקובנה, ובה סיים את הגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
בהגיעו לגיל 18 התגייס לצבא הליטאי, התגלה כקלע מצטיין, וצורף לנבחרת הקלעים הלאומית של ליטא. הוא השתתף בכיבוש הליטאי של אזור קלייפדה. היה חבר ב"אגודה האוניברסיטאית" היהודית וחבר פעיל באגודת "מכבי". קיבל תואר מהנדס, לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטאות של ליטא ושל רוסיה. הצטרף לקבוצת יהודים עולים ועלה לארץ ישראל ב-1925. הוא נקלט בעבודות חקלאיות שונות, כולל עבודה פיזית בשדות בנימינה. בעת קידוח באר בשדות היישוב חלה בקדחת, ועל פי המלצת רופאיו עזב את העבודה החקלאית, וחיפש עבודה המתאימה יותר למצבו הגופני.
הוא לא מצא עבודה בתחום השכלתו כמהנדס, אך המשיך להשתלם במקצועו ולקרוא ספרות מקצועית. בנובמבר 1926, מששמע שמחפשים שוטרים חדשים, התגייס בנובמבר 1926 למשטרת המנדט, ולמד בבית הספר לשוטרים בירושלים. סיים את ההכשרה בהצלחה במאי 1927 והוצב כשוטר בחיפה. בעת מאורעות תרפ"ט, סירב לפקודת מפקדו להגיע להדר הכרמל, בטענה כי גם בעיר התחתית נמצאים יהודים, ואף הם זקוקים להגנה. אירוע זה הביא להפסקת העסקתו של טוביאנסקי במשטרה. בעת המאורעות סייע טוביאנסקי בהצלת יהודים ברחוב נצרת בחיפה. הוא נאסר על ידי הבריטים, ועלה לראשונה לכותרות כאשר הואשם בהריגת ערבי בחיפה. הוא שוחרר, אך נאלץ לעזוב את חיפה מחשש שהערבים ינקמו בו ויתנקשו בחייו. מאז היה חשוד בעיני הבריטים כחבר פעיל ב"הגנה". תקופה מסוימת סבל חרפת רעב והסתובב ללא קורת גג לראשו. כאשר הוצעה לו ב"הגנה" עבודה בשכר, סירב לקבלה, והוסיף לעבוד בהתנדבות.
ב-1931 התנדב עם צעירים אחדים למחלקה הטכנית של הרדיו שהפעילה המשטרה הבריטית בירושלים, עבודה שהייתה כרוכה בסכנות וחייבה שהייה בקרב בדואים והרחק מכל יישוב יהודי. עבודה זו עשה טוביאנסקי מתוך כוונה שכך יוכל להועיל ל"הגנה" בשעת הצורך, ואמנם זו הביאה, לאחר זמן, תועלת מרובה לארגון ההגנה.
בשירות הבריטים
ביום ניצחון בעלות הברית התכבד בקבלת המסדר של כל הכוחות היהודיים בצבא הבריטי באלכסנדריה שבמצרים, לשם הועבר עם יחידתו. כששוחרר מהצבא הבריטי ב-1946, עבד כמהנדס במחנה הבריטי "אלנבי", שבדרום ירושלים סמוך לשכונת תלפיות. ב-1947 התקבל לעבודה בחברת החשמל הירושלמית, תחילה כסגן מהנדס בבנייה ובהנחת כבלי חשמל, ואחר כך התקדם לתפקידים נוספים.
בראשית מלחמת העצמאות התגייס לארגון "ההגנה" במרחב ירושלים. הוא סייע כמהנדס לפעולות ההגנה, ולהתקנת בורות צבירה למי גשמים בימי המצור על ירושלים. בראשית 1948 מונה על ידי דוד שאלתיאל למפקד מחנה הקבע היחיד שהיה אז בירושלים, מחנה שנלר, (להוציא בסיס הגדנ"ע בשייח' באדר, שכונה "גבעת רם"). במחנה שנלר רוכזו מצרכי המזון שהועברו אז בשיירות מהשפלה לירושלים. בתחילת אביב 1948 הועבר טוביאנסקי ממחנה שנלר לחיל האוויר, והוא מונה למפקד שלושת שדות התעופה של החיל, שהיו באותם ימים באזור ירושלים.
בעבודתו האזרחית בחברת החשמל, שאותה המשיך במקביל לעבודתו הצבאית בארגונים הצבאיים ההולכים ומתגבשים, התגלה כמהנדס בעל יכולות טכניות גבוהות. ב"הגנה" נחשב למפקד מעולה ולמארגן בעל יכולת, עצמאי בפיקודו.
החשד בבגידה
בסוף יוני 1948, עם תום המצור על ירושלים, נסע טוביאנסקי לתל אביב כדי לקנות מצרכי מזון. הוא נעצר בחטף בשוק הכרמל, הובל למשרדי המודיעין בתל אביב ונחקר על ידי דוד קרון, איסר בארי, בנימין גיבלי ואברהם קדרון, שהיה אחר כך מבכירי משרד החוץ הישראלי, ועבד אז גם במודיעין. טוביאנסקי הואשם בבגידה ובמסירת ידיעות לאויב, ונמסר לו שיועמד לדין עוד באותו יום על כי מסר לבריטים, במסגרת תפקידו בחברת החשמל, רשימה של צרכני החשמל הגדולים בירושלים.
הטענה הבלתי מבוססת הייתה כי הלגיון הפגיז באופן מכוון את המבנים של צרכני החשמל הגדולים בירושלים (מפעלי תע"ש לייצור נשק ותחמושת) לפי נתונים שקיבל מנהלה הבריטי של חברת החשמל מידידו המהנדס טוביאנסקי. פקיד בחברת החשמל שהתקנא בטוביאנסקי סיפר לרב־סרן בנימין ג'יבלי, קצין המודיעין של החטיבה הירושלמית, כי ראה את טוביאנסקי מעביר למנהל המשרד, לפי דרישתו, את רשימת צרכני החשמל העיקריים בירושלים. ג'יבלי התעלם מכך שהרשימה הוכנה על ידי עובדי החברה לבקשת ההנהלה הבריטית, ונמסרה למנהל המשרד בגלוי ובנוכחות צוות העובדים. הוא גם לא ניסה לברר מתי נמסרה לו אותה רשימה, שהגיעה לידיו כמה ימים לאחר ההפגזה של הלגיון, שגם לא כוונה דווקא נגד צרכני החשמל הגדולים, אלא כללית לאזורי שליטה בירושלים.
משפט שדה והוצאה להורג
ב-30 ביוני 1948 הוכנס טוביאנסקי למכונית שלוותה על ידי שתי מכוניות אחרות שיצאו מתל אביב לכיוון קיבוץ חולדה. משם הגיעו לבניין נטוש של בית הספר המשותף לכפרים בית ג'יז ובית סוסין (באתר בית הספר הוקם מאוחר יותר מצפה הראל, כקילומטר וחצי מזרחית לקיבוץ הראל, והבניין הנטוש קיים עד היום). טוביאנסקי הוצא מהמכונית, הוכנס לאחת משתי הכיתות של בית הספר, והועמד למשפט בפני בית דין שדה. איסר בארי מינה את חברי בית הדין מבין אנשיו וגם הציב את עצמו כתובע. לשלושת הקצינים שמונו לשופטים, דוד קרון, בנימין ג'יבלי ואברהם קדרון, שהיו קציני מודיעין בתפקידם, לא הייתה הכשרה משפטית. על אף ליווי משפטי של התובע הכללי של צה"ל דאז, אברהם גורלי, לא היה כתב אישום, לא הוצגו ראיות, ולא מונה סנגור לנאשם; למשפט לא הובאו עדים, לא נרשם פרוטוקול וכלל לא התקיים דיון במהלכו. בפני מאיר טוביאנסקי הוטחה אשמת הבגידה, אשר הסתמכה על דו"ח צרכני החשמל. הוא נדהם לשמוע כי מיוחסת לו בגידה על בסיס רשימה זו, ועל אף שהגיב כי לא בגד ולא התכוון לבגוד, נודע כי בכך הסתיים "הדיון"; לטוביאנסקי לא ניתנה זכות ערעור. השופטים הרשיעו את טוביאנסקי בבגידה, ומיד גזרו עליו עונש מוות בירייה. לימים התברר כי "פסק הדין" נכתב רק לאחר ביצוע גזר הדין.
בעת שהדיון התנהל עסק איסר בארי, שאיחר למשפט, בהכנת כיתת יורים בת שישה חיילים, אשר נלקחו מחטיבת יפתח שהתאמנה באזור. השישה הובאו, מבלי שידעו את הסיבה לכך, לבית דו-קומתי שנותר על תלו עד היום בקיבוץ הראל ונקרא "בית הקשתות". לאחר שעה קלה הגיעו השופטים לבית, כפתו את טוביאנסקי, וקשרו את עיניו. הוא הוצב עם פניו אל הקיר, וכיתת היורים הצטוותה לירות בראשו. טוביאנסקי נהרג במקום, וליד הקיר נחפר בור, שלתוכו הושלכה גופתו וכוסתה בעפר. למשפחתו לא נמסרה הודעה.
ב-19 ביולי 1948 נמסרה הודעה לעיתונות שמרגל ישראלי הוצא להורג, ללא פרסום שמו. נוסח ההודעה כפי שפורסם בעיתון הארץ היה:
טיהור שמו של טוביאנסקי
לאחר מספר חודשים התגלתה במקרה גופת בעל קרקעות ערבי מיפו בשם עלי קאסם ביערות הכרמל. בדיקה מצאה שהאיש נורה מטווח קצר וגופתו הושלכה בין העצים. חקירת המשטרה מצאה שמדובר בערבי ישראלי שעבד כמרגל עבור המודיעין הישראלי. חקירה נרחבת העלתה שהאיש נחשד על ידי מפקדיו במודיעין הישראלי שפעל כסוכן כפול, ושהעביר במקביל מידע למודיעין הערבי. משם, הדרך אל איסר בארי ואנשיו הייתה קצרה, ואלה הודו בחקירתם כי הם שירו בקאסם, הרגוהו בלא משפט והשליכו את גופתו ביער. בעקבות אירוע זה ופרשת אבא חושי, דוד בן-גוריון ואנשיו העמידו לדין את איסר בארי. בארי נשפט, נמצא אשם וסולק מהצבא.
ב-16 במרץ 1949 רשם דוד בן-גוריון ביומנו:
שנה לאחר המשפט, ב-1 ביולי 1949, כתב בן-גוריון לאלמנתו של טוביאנסקי שבעלה "היה חף מפשע, ופסק הדין וביצועו הם טעות טראגית". הודעה דומה נמסרה לאמצעי התקשורת. זאת לאחר שבמשפטו החוזר זוכה מכל אשמה, ואף הוענקה לו דרגת כבוד של סרן. בפסק דינו נרשם "טוביאנסקי, בן 45, חבר ההגנה נאמן מזה 22 שנה." הודאה זו של בן-גוריון, לגבי משפט שבוצע במהלך מלחמה, הייתה ציון דרך משמעותי בעיצוב סמכויות הצבא, ובפיקוח הדרג המדיני עליו.
בעקבות המקרה פרסם נתן אלתרמן את השיר "אלמנת הבוגד" ב"טור השביעי", ובה הביע את דעתו על הפרשה.
הבית שלידו בוצעה ההוצאה להורג נמצא מאחורי לולי הפיטום של קיבוץ הראל ("בית הקשתות"). הבית שופץ ונפתח לציבור כאתר תיירותי, ויש בו שילוט וסיפור המשפט.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה (12 עמודים) קטעים מהביוגרפיה הגנוזה של גיבלי מאת אריה קרישק, ובה מודה גיבלי כי ההליך המשפטי היה פגום וכי לא היה צריך להוציא את טוביאנסקי להורג. עם זאת, בקטעים אלה מתועד כי גיבלי עצמו היה משוכנע עד מותו כי טוביאנסקי אשם בבגידה. כמו כן מתועד כי טוביאנסקי בחר שלא יקשרו את עיניו בעת ההוצאה להורג, וכי לא מת במקום ורב הסמל הפלוגתי נאלץ "לגאול את האיש מייסוריו".
משפט בארי
ביולי 1949 נעצר בארי כחשוד ברצח טוביאנסקי, וב-11 באוגוסט 1949 החלה חקירה משפטית של בארי בנוגע להריגת טוביאנסקי. בחקירה ביקש בארי להישפט בפני בית דין צבאי, וטען כי פעל על פי ההוראות שנתנו לו ומתוקף תפקידו.
ב-16 באוקטובר 1949 נפתח משפטו של איסר בארי על הריגת טוביאנסקי בפני בית משפט אזרחי. ב-22 בנובמבר הוקרא פסק הדין, ובו נמצא בארי אשם בהריגה ובחריגה מסמכות. בית המשפט הסביר את פסיקתו באומרו:
באותו היום נידון בארי למאסר של יום אחד "מזריחת השמש ועד שקיעתה" וקנס של לירה ישראלית אחת, לאחר שהתובע והסניגור הסכימו שיש להשית על בארי עונש סמלי. עוד באותו לילה חנן נשיא המדינה, חיים ויצמן, את איסר בארי בהמלצתו של הרמטכ"ל. בארי יצא מהמשפט מדוכא מאוד, חי סגור בביתו ושפוף.
בארי ושלושת חוקריו של טוביאנסקי המשיכו במסלול חייהם. דוד קרון כתב על כך בספרו:
קרון הוסיף וכתב כי לא היה לו ספק שטוביאנסקי אשם וכי לבארי הייתה סמכות מלאה לעשות את מה שעשה. בנימין גיבלי, ראש אמ"ן לשעבר, הודה בפני הביוגרף שלו, אריה קרישק, (בספר שנגנז) כי לא היה צריך להוציא להורג את טוביאנסקי, אף שטוביאנסקי לקה ולא היה "קורבן".
הנצחה
בשנת 2014 עלה למסכים הסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, אורי פפר, מיכה סלקטר ואחרים, על-פי תסריט של מיכאל בר-זוהר. הסרט מציג את טוביאנסקי כקורבן המערכת והתקופה ומטיל את חרפת האשם על בארי, גיבלי ואנשיהם, את מאיר טוביאנסקי גילם השחקן מיכה סלקטר.
ב-11 בספטמבר 2016 הוסר הלוט מעל שלט בכניסה ל"בית הקשתות" בקיבוץ הראל בטקס בו השתתפו בנו של טוביאנסקי, יעקב בנטוב, ובנו של קרון.
ב - 2018 פנו לראש אכ"א האלוף מוטי אלמוז בבקשה להנצחתו של מאיר טוביאנסקי. כעבור זמן לא רב המשימה הוטלה על חיל האוויר ועל פי בקשת מפקד חיל האוויר עמיקם נורקין, הנצחתו של מאיר הוטלה על אחת היחידות בבסיס נבטים. ביחידה הוקמה פינת הנצחה למאיר טוביאנסקי, ונציג מטעם היחידה נשלח לקברו ביום הזיכרון לחללי צה"ל.
ביוני 2022 הודיעה חברת החשמל שתחנת הכוח הראשונה בירושלים תיקרא על שם טוביאנסקי.
משפט אברהם גורלי
סגן-אלוף אברהם גורלי היה התובע הכללי הראשי של "ההגנה" ובהמשך של צה"ל בראשיתו, והוא ייעץ לבארי על הקמת בית דין השדה, והוציא את צו המעצר ל-10 ימים נגד טוביאנסקי. בעקבות המשפט של בארי, שבו העיד, האשים גורלי את היועץ המשפטי לממשלה, יעקב שמשון שפירא, בניהול המשפט נגד בארי ממניעים זרים. בעקבות דברים אלו, הגיש היועץ המשפטי לממשלה כתב אישום על לשון הרע נגד גורלי. גורלי הורשע בבית המשפט המחוזי ונקנס, אולם זוכה בערעור לבית המשפט העליון.
בתרבות
בפרק 3 של העונה החמישית של הסדרה הסטירית היהודים באים, נעשה מערכון מוזיקלי על הפרשה בשם: "טוביאנסקי - שיר השכונה".
ב-2014 יצא לאקרנים סרט באורך מלא על הפרשה בשם טוביאנסקי, בבימויו של ריקי שלח.
1998 בספורט
החלקה על הקרח
הזוכים באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה במיניאפוליס, שבארצות הברית:
גביע דייוויס
נבחרת שוודיה זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-4 על נבחרת איטליה.
אליפות העולם בכדורסל 1998
נבחרת יוגוסלביה זכתה במדליית הזהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת רוסיה  62-64. נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית ארד.
שחייה
ארצות הברית ניצחה בתחרות עם 16 מדליות זהב ו-30 בסך הכל. רוסיה סיימה שנייה עם 11 מדליות זהב (10 מדליות זהב שצברה רוסיה הגיעו מקפיצות למים, שחייה צורנית ושחייה במים פתוחים) ו-16 בסך הכל. אוסטרליה סיימה שלישית עם 7 מדליות זהב, כולן בשחייה (סיימה במקום השני בשחייה) ובסך הכל צברה 24 מדליות.
הופנהיים (כדורגל נשים)
בניגוד לרוב המוחלט של קבוצות הצמרת האירופיות, המייצגות ערים גדולות, הופנהיים מייצגת יישוב קטן: הופנהיים עצמה מונה כ-3,200 תושבים והייתה למעשה כפר עד 1972, עת סופחה לעיר זינסהיים, המונה כ-35,000 תושבים. עד שנות התשעים של המאה העשרים היה מועדון הספורט של הופנהיים מועדון חובבני ששיחק בליגות הנמוכות. עלייתו של המועדון הקטן לרמות הגבוהות בכדורגל הגרמני התרחשה הודות לתמיכתו הכספית של דיטמאר הופ, יליד המקום ובוגר קבוצת הנוער של המועדון, שהוא ממייסדי ענקית התוכנה SAP.
היסטוריה
בשנת 2000, מועדונים ממילהאוזן וסט. לאון הקימו קבוצת משחק עבור נערות. לאחר זכייה במספר אליפויות וגביעים, עלה שמו של המועדון הקטן במהירות והפך לאחד מהמועדונים המובילים בכדורגל הנשים של באדן. לקראת עונת 2006/07, המועדון, תחת השם הופנהיים/סט. לאון, פתח קבוצת נשים רשמית תחת ניהולם של הולגר אובלנדר ואודו מץ, שהתחרתה בליגת באדן וזכתה באליפות באותה עונה. בסוף העונה התפרק הקשר בין המועדונים, וכל הקבוצות עברו לניהול מועדון הספורט הופנהיים. הפירוק היה הכרחי כיוון שלפי חוקת ההתאחדות לכדורגל הגרמנית יש איסור על קיום קבוצה המנוהלת על-ידי מספר מועדונים. מאותה סיבה, בעונת 2006/07, קבוצות הנוער של המועדון שיחקו תחת שמות שונים באוברליגה באדן-וירטמברג, הליגה הבכירה באותן השנים.
בעונה הראשונה של פעילות המועדון תחת הופנהיים, זכתה הקבוצה באליפות ליגת ההתאחדות של באדן, כשהיא כובשת 152 שערים ב-20 משחקים. בנוסף, קבוצות הנשים של המועדון סיפקו חידוש בהיסטוריה של גביע באדן, כשהקבוצה הראשונה והשנייה של המועדון שיחקו האחת נגד השנייה בגמר גביע באדן, כשהקבוצה הראשונה מנצחת 8:2. עם זכייתה בגביע מדינת באדן העפילה הופנהיים לגביע הגרמני, בו הפסידה בסיבוב הראשון בפנדלים לקבוצת הבונדסליגה השנייה דאז, באייר לברקוזן.
לאורך עונת 2012/13, נלחמו הופנהיים וקלן על העלייה לבונדסליגה. במחזור הסיום, שתי המתמודדות על האליפות נפגשו למשחק בהופנהיים. לעיני 3050 צופים, שיא חדש בליגה השנייה, נפרדו שתי הקבוצות בתיקו 3:3, מה שהבטיח את עלייתה של הופנהיים לבונדסליגה. במהלך אותה עונה, הפכה שחקנית הקבוצה, בירגיט פרינץ, לכדורגלנית עם מספר ההופעות הרב בהיסטוריה של נבחרת גרמניה.
הופנהיים ||
קבוצת המילואים של הופנהיים עלתה לרגיונליגה במחוז דרום ב-2012 ובאותה עונה סיימה במקום השני בליגה. בתום עונת 2013/14 זכתה הקבוצה באליפות הרגיונליגה ועלתה לבונדסליגה השנייה במחוז דרום. בעונות 2016/17 ו-2017/18 זכתה הקבוצה באליפות הבונדסליגה השנייה, אך לא יכלה לעלות לבונדסליגה הראשונה עקב החוק האוסר על שתי קבוצות מאותו המועדון לשחק באותה הליגה.
קבוצות נוער
קבוצות הנוער של הופנהיים משחקות בבונסדליגה הצעירה במגוון גילאים. הישג השיא של קבוצות הנוער של הופנהיים היה כשזכו באליפות גרמניה ב-2012. בעונת 2012/13 העמיד המועדון 10 קבוצות כדורגל נשים במגוון גילאים.
הונגצון
הונגצון (סינית: 宏村, פין-יין: Hóngcūn) הוא כפר בפרובינציית אנחווי שברפובליקה העממית של סין, השוכן למרגלות הר חואנגשאן. הכפר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם הכפר שידי.
היסטוריה
בדברי ימיו של הכפר שתי תקופות של שגשוג - האחת בין 1401 ל-1620, והאחרת בין 1796 ל-1908. בני משפחת ואנג החלו לעבוד כפקידי ממשל וכסוחרים, וצברו עושר רב בדומה למשפחת הו מהכפר שידי. הם ניצלו את הממון הרב שלהם על מנת לבנות בניינים רבים בכפר. בשנת 1405 בקירוב נחפרה תעלה על מנת להזרים לכפר מים מתוקים מהנחל שממערב לו. מאתיים שנים לאחר הוקם האגם הדרומי, ובכך הושלמה בניית תשתית אספקת המים אל הכפר. רוב מבני הציבור בכפר נבנו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בין המבנים האלה ניתן למנות את אקדמיית האגם הדרומי שנבנתה ב-1814, ואת היכל המעשים הראויים לשבח שנבנה ב-1888. משמעות המילה היכל, שהוצמדה לשם של חלק מהמבנים, נועדה לציין כי הם בנויים בפאר רב יותר.
מעמדו של הכפר דעך עם הקמת הרפובליקה העממית של סין, זמן מה לאחר הדעיכה במעמדו של הכפר שידי.
תיאור
הכפר משתרע על פני שטח של 191.1 דונם, ושוכן למרגלות הר ליגאנג. הוא פונה לכיוון דרום, וחלקו המרכזי מאוגף על ידי ההרים והנהרות המקומיים.
הכפר בנוי בצורת שור. הגבעה הסמוכה לו (גבעת ליגאנג) נחשבת לראש השור, ואילו שני הרחובות המטפסים עליה מסמלים את קרניו. ארבעת הגשרים החוצים את הנחל ג'י-יין מסמלים את רגלי השור, ובתי הכפר את גופו. תבנית לוח השחמט של הרחובות והסמטאות מבוססת סביב התעלה. תעלת המים עוברת בין רוב בתי הכפר, ויוצרת שתי בריכות הנקראות "בריכת הירח" ו"האגם הדרומי".
הסגנון האדריכלי והתגליפים מתוארכים לתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג. בכפר נמצא גם מוזיאון מקומי, השוכן בהיכל צ'נזי שהוא אחד מהבתים הגדולים ביותר בכפר ופתוח לתיירים.
אפקט קולשוב
אפקט קולשוב (מכונה גם ניסוי קולשוב או אפקט מוז'וקין על שם השחקן שהופיע בניסוי) הוא ניסוי מונטאז' שנערך על ידי לב קולשוב (1899 -1970) בשנת 1918 בקירוב, אשר מדגים כיצד צימוד שוטים שאין בהם בהכרח קשר, יוצר משמעות כאשר נצפה על ידי הצופים. ניסוי זה מצוטט על ידי יוצרי סרטים, תאורטיקנים, ופסיכולוגים עד היום.
רקע הניסוי
בשנות העשרים של המאה ה-20 ביצע יוצר הסרטים והבמאי הסובייטי לב קולשוב ניסוי מונטאז' (עריכה) מכונן שהפך לחלק משמעותי בהיסטוריה הקולנועית. הניסוי נוצר על ידי חיבור קטעים מסרט קיים מתעשיית הקולנוע הצארי כך שלמעשה, קולשוב לא צילם כלל שוטים חדשים אלא רק חיבר קטעים מוכנים - זה היה ניסוי מונטאז' אמיתי. קולשוב שילב צילום תקריב של השחקן הרוסי איוון מוז'וקין בפנים נייטרליות עם שלושה שוטים שונים: אישה, ילדה בארון מתים וקערת מרק. היות שמוז'וקין היה שחקן מוביל בקולנוע הצארי וייתכן כי הקהל הכיר את מראה פניו על מסך הקולנוע, קולשוב בחר בכוונה בשוטים שבהם הבעת פניו של מוז'וקין הייתה נייטרלית.
מהלך הניסוי ותוצאותיו
צירופי השוטים הוצגו בפני הקהל והתברר כי הקהל היה סבור שהבעת הפנים של מוז'וקין הייתה שונה. יתר על כן, נאמר כי הקהל דיבר בהתפעלות על המשחק: הם תיארו את מבטו המהורהר כשהסתכל על המרק, התפעמו מהצער העמוק שבו הביט בילדה המתה, והבחינו בתשוקה שבה הביט באישה, למרות שבכל שלושת המקרים היו פניו של השחקן בדיוק אותו הדבר. בכך הראה קולשוב כי המניפולציה של ההקשר יכולה לשנות את תפיסת הקהל לגבי הבעות פנים, מחשבות ורגשות של שחקן. העבודה האמפירית שבוצעה לאחר מכן אישרה שהמסגור ההקשרי המתאים יגרום לצופה לתפוס פנים נייטרליות כשמחה או עצב, פרצופים זועמים כמפחדים, וצרחות כמלאות שמחה.
כשנשאל על הניסוי שלו, קולשוב הצהיר בפשטות:
ניסיון שחזור הניסוי
ההתייחסויות הרבות לאפקט קולשוב הן בעולם הקולנוע והן בפסיכולוגיה מרמזות כי האפקט הוא תופעה מבוססת ולא שנויה במחלוקת. עם זאת, לא ברור אם אפקט זה אכן קיים. ראשית, קטעי הקולנוע המקוריים של קולשוב אבדו. יתר על כן, היו רק שני ניסיונות קודמים לשחזר את הניסוי והם הניבו תוצאות סותרות או לא אמינות.
ז'ידאצ'וב
ז'ידאצ'וב (באוקראינית: Жидачів, ז'ידאצ'יב; בפולנית: Żydaczów) היא עיר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
אזכורה הראשון של ז'ידאצ'וב הוא משנת 1164, ובשנת 1393 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1676 נערך בסמוך לעיר קרב בין גייסותיו של יאן סובייסקי ובין הטורקים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי ז'ידאצ'וב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1450. מהמאה ה-18 הייתה הקהילה בעיר לעצמאית, ופרשה חסותה על יהודים נוספים בכפרי הסביבה. מתקופה זו פעלה בעיר חסידות זידיטשוב.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיר. בתקופה זו נמנו בעיר 903 יהודים, כרבע מכלל תושביה.
ב-3 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואוקראינים מקומיים ערכו פרעות ביהודיה. עד מהרה, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה, לרבות במחנות עבודה.
בתחילת ספטמבר 1942 שולחו מאות מיהודי העיר למחנה ההשמדה בלז'ץ, ובסוף החודש גורשו יתר יהודי העיר לגטו סטרי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום. בשלב זה הוכרזה העיר רשמית כ"נקייה מיהודים". מעט יהודים בני העיר שהצליחו להימלט מהאקציות ליערות הסביבה נתפסו ברובם בידי אוקראינים, ונרצחו במקום או שהוסגרו לגרמנים.
גבעת עדה
גִּבְעַת עָדָה הייתה מושבה שנוסדה במורדות רמות מנשה מצפון מזרח לפרדס חנה-כרכור של היום. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949. בשנת 2003 היא אוחדה עם בנימינה הצעירה ממנה, לכדי מועצה מקומית מאוחדת אחת, בשם בנימינה-גבעת עדה. שנים רבות הייתה גבעת-עדה אי-בודד של התיישבות יהודית בלב שטח שנשלט על ידי יישובים ערביים. גבעת-עדה סבלה רבות מפרעות הכנופיות הערביות בתקופת המאורעות, ובעיקר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. בשנת תרצ"ח לבדה איבדה המושבה שבעה מבניה במאורעות.
היסטוריה
גבעת עדה, לפנים מרח (מנוחה בערבית), הוקמה בשנת 1903, כאשר הפקידות של יק"א רכשה את הכפרים מרח ובורג' על מנת להגדיל את מכסת הקרקע של מתיישבי זכרון יעקב, כדי שיהיה להם שטח לזריעה בנוסף לכרמי הגפנים. אולם בגלל המרחק, מתיישבי זכרון יעקב לא עיבדו את הקרקעות לבד אלא מסרו אותם לאריסים ערבים שהתגוררו במקום. כדי לשנות מצב זה, עשתה יק"א עסקת חליפין עם אכרי זכרון יעקב. היא נתנה להם קרקעות נוספות בקרבת מושבתם, תמורת קרקעות מרח, ויישבה במרח שמונה משפחות יהודיות: ארבעה בני משפחת בלנק, אוורבוך, קרופיק וקוניצר, אשר ישבו במקום ביחד עם האריסים הערבים. בשנת 1920 היו במושבה 10 בתי אבן וחומת אבן הקיפה אותה, והיא חלשה על 6,500 דונם. במאורעות תר"פ פשטו ערביי הסביבה על המושבה, רצחו את בנימין קרופיק, פצעו קשה שניים נוספים מהמתיישבים ובזזו את רכוש המושבה. בשנת 1921 התגוררו במרח 7 משפחות יהודיות ו-20 משפחות ערביות. חלק מהאדמות של הכפר היו בבעלות המשפחות שהתגוררו במקום, ואחרות היו בבעלות איכרי זכרון יעקב שהגיעו למקום רק בעונת הגורן, ובשאר השנה בצעו עבודות באדמותיהם בעזרת פועלים ערבים. בפרוץ מאורעות תרפ"א בחדרה נמלטו יהודי מרח לזכרון יעקב. לאחר שבועיים הם שבו לכפרם, אך ברחו שוב בעקבות שמועה על כוונה של ערבים לפשוט על הכפר. לאחר עשרה ימים הם שבו שוב ובקשו מאנשי יק"א להסב את העבודה בכפר לעבודה עברית, מאחר שבאותה עת היו במרח 3 פועלים יהודים ו-25 פועלים ערבים.
בשנת 1923 הצטרפו מספר משפחות חדשות למושבה והחלו בבניית בתים מחוץ לחומה. בשנת 1924 היו במושבה 13 משפחות שלהם היו 31 ילדים, וכן קבוצה של 11 תלמידים ממקווה ישראל. באותה שנה שונה שם המושבה לגבעת עדה, על שם אדלהייד (עדה) רוטשילד, אשתו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד. באותה עת התרכזו בגבעת עדה עשרות פועלים יהודיים, שהחליפו את הפועלים הערבים. בשנת 1927 פורסם שבכוונת הנהלת פיק"א לבנות בית כנסת במקום. בית הכנסת נחנך ב-31 ביולי 1928. בסוף 1928 נמנו בגבעת עדה 127 תושבים. במאורעות תרפ"ט פונו הנשים והילדים לזכרון יעקב והגברים עמדו על המשמר למקרה התקפה, שלא באה. לקראת סוף 1929 הוחל בסלילת כביש בין בנימינה וגבעת עדה.
בכ"ד בסיון ה'תרצ"ח (23 ביוני 1938) נחטפו ונרצחו שלושה נערים מבני המושבה, בני משפחות: אוורבוך, קרופיק ופרנק בעת שהובילו קש בעזרת זוג פרדות בשדות המושבה. גופותיהם נמצאו רק לאחר כשנתיים מושלכות בבור בפאתי הכפר זלפה. ב-10 ביולי 1938 פרץ המון ערבי למושבה והחל לירות. במהומה נהרגו תושבי המושבה נעמי גולדברג, שמעון מרגלית והנוטר יצחק קומורניק. שתי בנותיה של נעמי גולדברג ניצלו מניסיון חטיפה. באותה שנה אף נהרג בן המושבה בהגנת חניתה.
גבעת עדה הוקמה כמושבה חקלאית ועד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, עת התחילו ההרחבות ותוספות האוכלוסייה המאסיביות, הייתה החקלאות מקור גאווה ואבן יסוד בחיי המושבה. בתחילה, ענפי המשק עיקריים התבססו על פלחה וגידולי בעל. עם הנחת קווי מים בשטחים החקלאיים נכנסו גם גידולי שדה (ירקות כמו מלפפונים, עגבניות, חצילים, גזר וכו'), אולם במהרה גידול ענבי היין התבסס כענף החקלאי העיקרי של חקלאי גבעת עדה, כמו גם מטעי רימון ונשירים אחרים: אפרסק, שקד, משמש ושזיף. מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, עם ירידת הרווחיות וירידת קרנה של החקלאות בישראל, חל פיחות גם במשקים החקלאיים בגבעת עדה, אך למרות זאת, רבים מבני הוותיקים נאחזים בקרקע ובחקלאות, המהווה עבורם סמל וגורם בעל ערך רגשי ואידאולוגי.
היישוב כיום
גבעת עדה הוכרזה כמועצה מקומית על שטח שיפוט של 11,000 דונם בשנת 1949. בספטמבר 2003 אוחדה גבעת עדה עם בנימינה לרשות מקומית אחת. באותה עת, היו במושבה 2,600 תושבים (לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה). בשנים האחרונות נמצאת גבעת עדה בתנופה של בנייה. אוכלוסייה חדשה, חלקה הגדול משפחות צעירות, מצטרפת ליישוב ומרחיבה את אזורי המגורים שלו.
מאז האיחוד ובעיקר מהעשור השני של המאה ה-21, חלק מוותיקי היישוב מעוניינים לבצע מהלך של פירוד רשויות בעקבות טענותיהן על הזנחה של גבעת-עדה לעומת בנימינה ואובדן המורשת הייחודית של גבעת עדה.
אתרים ביישוב
בעקבות המאורעות בשנות ה-20 וה-30 בהם נפגעו אנשים מבני היישוב, הקים ועד היישוב מבנה בן שתי קומות שנועד לשמש כבית הביטחון של היישוב וכ"בית העם". במבנה שכנו משרדי הוועד, כיתות בית הספר, חדר נשק ואולם גדול ששימש כבית קולנוע ומקום מפגש לאירועים שונים. על הגג הוקמה עמדת תצפית ואיתות, והמבנה שימש כאתר אימונים לאנשי ההגנה וחיל הנוטרים.
אתר היסטורי נוסף הוא הבאר ששוחזרה בשנות ה-2000 לאחר הפסקת השימוש בה בשנות ה-40, כאשר המושבה חוברה למקורות המים של חברת מקורות. הבאר שימשה את ראשוני המתיישבים כבר משנת 1903. המים הועברו בחביות על גבי עגלות מהבאר למגדל המים ולבריכה שבתוך המושבה. לאחר השחזור הפך המקום לפינת חמד מוצלת על ידי עצי ערבה, ובו גם בוסתן עצי פרי, צמחי תבלין ופינת ישיבה. המקום הפך לאתר תיירותי, ולעיתים נערכים בו אירועים כגון חתונות.
ביישוב יש שבט צופים, שבט גפן, והוא מונה כ-450 חניכים.
ססיל שמינאד
ססיל שמינאד (בשמה המלא בצרפתית: Cécile Louise Stéphanie Chaminade; 8 באוגוסט 1857 – 13 באפריל 1944) הייתה מלחינה ומוזיקאית צרפתייה.
קורות חייה
שמינאד נולדה בפריז להורים אמידים. עוד בהיותה בת שמונה התרשם מנגינתה המלחין ז'ורז' ביזה, שהיה מידידי המשפחה, ואף כינה אותה "מוצרט קטן".
מ-1881, בהיותה בת 24, בוצעו יצירותיה בפומבי, ואחדות מהן עלו על הבמה פעמים רבות. מ-1887 יצאה למסעי הופעות כפסנתרנית בלונדון ובארצות הברית, ובמשך כל אותו זמן חיברה קטעי נגינה לפסנתר, רובם קצרים, קלים וקליטים.
שמינאד לא נישאה מעולם. היא הייתה מן הנשים היחידות במאה ה-19 שהגיעו למעמד של מלחינה ומוזיקאית עצמאית ויוצרת.
זמרת המצו-סופרן אן סופי פון אוטר ייחדה תקליטור שלם לביצוע שיריה.
סראטוב (מחוז)
נהר וולגה חוצה את המחוז ל-2 חלקים.
המחוז מחולק ל-38 אזורים (מהם 20 בגדה הימנית ו-18 בגדה השמאלית).
דמוגרפיה
כ-76% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - סראטוב מתגוררים כ-841 אלף תושבים.
הרוסים מהווים כ-87,5% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, יש לציין את הקזחים (כ-3%), טטרים (כ-2.2%) ואוקראינים (כ-2.5%). בעבר, בשטח המחוז הייתה אוכלוסייה משמעותית של הגרמנים. במהלך העשור האחרון הם עזבו לגרמניה ועתה נשארו רק כ-7.5 אלף איש.
היסטוריה
שטח המחוז סופח לרוסיה לאחר נפילת חאנת קזן. במהלך המאה ה-16 הוקמו באזור מספר מבצרים רוסים.
במהלך המאה ה-18 החלה באזור התיישבות גרמנית משמעותית. בתחילת המאה ה-20 הגרמנים היוו כ-35% מאוכלוסיית האזור ובהתאם לכך הוקמה רפובליקה אוטונומית. בתחילת מלחמת העולם השנייה אוטונומיה בוטלה ורוב האוכלוסייה הגרמנית הועברה לסיביר. רוב התושבים הגרמנים חזרו לאזור בשנות ה-60. עם נפילת ברית המועצות גרמנים רבים עזבו את האזור והיגרו לגרמניה.
כלכלה
המחוז מתאפיין ברמת פיתוח תעשייה גבוהה. באזור קיימים מספר מפעלים בעלי משמעות כלל-ארצית - בניית מכונות, מקררים, תעשייה פטרוכימית וכו'. בשטח המחוז ממוקמת תחנת הכוח הגרעינית בלקובו, מהגדולות ברוסיה
קמי דו לוקל
קמי דו לוקל (בצרפתית: Camille du Locle; 16 ביולי 1832 - 9 באוקטובר 1903) היה במאי תיאטרון ולבריתן צרפתי.
קורות חייו
דו לוקל נולד באורנז' שבצרפת. משנת 1862 עבד כעוזר לחותנו, אמיל פרין, באופרה של פריז ובשנת 1870 עבר אל האופרה קומיק.
דו לוקל זכור ביותר בהפקה המקורית של כרמן מאת ביזה ב-1875. ידידותו עם ארנסט רייר הובילה לכתיבת הלבריות ל"זיגורד" ול"סאלאמבו". הוא היה אחראי להשלמת הלברית לדון קרלוס אחרי מותו של ז'וזף מרי. כן היה לו תפקיד מכריע בהולדת אאידה ב-1869-70. דו לוקל תיווך, בין השאר, בין ורדי ובין אוגוסט מארייט ביי, הארכאולוג והאגיפטולוג הידוע, שכתב את העלילה תחת השם "ארוסת הנילוס" ושהוא שיכתב אותה. הטקסט שנוצר שימש בסיס ללברית של אנטוניו גיזלנצוני.. בשנת 1876 התגלע סכסוך כספי בינו לבין ורדי ודו לוקל עקר לקפרי., שם בנה לעצמו וילה בשם צ'רוזלה, שהפכה מאוחר יותר לבית מלון. לדברי שרל פיגו, דו לוקל נתן את ההשראה לנושא, למילים ולטקסט של Djamileh מאת ביזה. הוא היה בין נושאי הארון בהלווייתו של ביזה ונשא דברי הספד על קברו בבית העלמין פר לשז.
דו לוקל נפטר בקפרי בשנת 1903.
הצבעים שלנו
תנועת "הצבעים שלנו - נוער גאה למען שוויון ומיעוטים" הייתה תנועה אשר פעלה למען שוויון זכויות להומואים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) ולמען מיעוטים אחרים. התנועה הוקמה בינואר 2003, סמוך לבחירות לכנסת ה-16, על ידי קבוצת בני נוער, בהנהגתו של אביב נטר ובסיועה של מיכל עדן, חברת מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מרצ. התנועה פעלה תחת מפלגת מרצ אך סירבה בקביעות לקחת חלק בפעילויות הציוניות שנוער מרצ השתתפה בהן.
התנועה הפסיקה את פעילותה בקיץ 2008.
רקע
תנועת "הצבעים שלנו" הוקמה על ידי קבוצת בני נוער שפרשו מקבוצות הנוער של אגודת ההומואים הלסביות הביסקסואלים והטרנסג'נדרס בישראל (אותן קבוצות ששימשו את הבסיס להקמת איגי - ארגון הנוער הגאה) ובני נוער הפעילים בנוער מרצ.
גם לאחר הקמתה, "הצבעים שלנו" יצרה פרובוקציות כאשר הפגינה נגד המלחמה בעיראק (הפגנה שלא הייתה מתואמת עם מפלגת האם, מרצ, אשר מעולם לא הביעה עמדה רשמית בנושא), חילקה קונדומים לנערי ליווי בגן החשמל והפגינה בהפגנות שמאל עם דגלי גאווה.
הקמת התנועה גררה דיון סוער בקהילה הגאה עקב הזיהוי הפוליטי שייווצר לקהילה עם מרצ, בעיקר לאחר התבטאויותיו של נטר שאמר כי "מקומה הטבעי של הקהילה הוא בשמאל". רבים בקהילה לא הסכימו לאמירה זו וטענו כי היא פוגעת במעמד הקהילה בכך שגורמת לה להצטייר כ"שמאלית קיצונית" - בעוד שרוב העם נוטה לדרך מרכזית וימנית יותר. עוד אמרו, כי אין זה הוגן לנסות ליצור לקהילה דימוי זה, משום שלא כל חברי הקהילה מצביעים למרצ בבחירות.
התנועה הוגדרה בתחילה כתנועת "נוער הומו-לסבי-בי-טרנס למען מיעוטים" אך במהרה שונתה הגדרתה ל"נוער גאה למען שוויון ומיעוטים". זאת הייתה הפעם הראשונה בה השתמש ארגון מקהילת הלהט"ב בהגדרה "גאה" בשמו. זאת, משום שהתנועה הורכבה גם מבני נוער הטרוסקסואלים הלוקחים חלק במאבק למען שוויון זכויות לקהילה הגאה ועל כן התנועה איננה תנועת נוער להט"בית בלבד.
פעילות
מגוון הפרויקטים הראשונים של התנועה הגבירו את הביקורת עליה בתוך הקהילה ולעיתים אף במרצ עצמה. כך למשל, בחרו חברי המועצה (על חודו של קול) להקים, בשיתוף ארגוני קהילה שמאליים אחרים, מטה גאה נגד מלחמת המפרץ השנייה על אף העובדה שלמרצ לא הייתה עמדה רשמית בנושא. לאחר פעולה זו רבים מחברי המפלגה ראו בצבעים גוף קיצוני מדי ואף דרשו לנתק מגע עימם.
למעשה, רוב הפרויקטים הראשונים לא היו קשורים באופן ישיר בזכויות להט"ב, כגון עצרת גאה לציון האחד במאי, ארגון הפגנות כנגד הכיבוש והנפת דגלי גאווה בהפגנות שמאל.
"פרויקט מד"א"
במהלך שנת 2003 קיימה הצבעים שלנו את פרויקט הדגל שלה: מאבק במדיניות בנק הדם של מגן דוד אדום האוסרת באופן גורף על מי שקיים יחסי מין הומוסקסואלים לתרום דם. המאבק קיבל את הכינוי "פרויקט מד"א".
במסגרת תרומת דם בישראל, על כל נבדק למלא שאלון. במסגרת השאלון ישנו סעיף אשר מבקש לא לתרום דם אם המועמד להתרמה קיים יחסי מין הומוסקסואלים בעברו.
מדיניות זו יצרה לאורך שנים תרעומת בקהילת הלהט"ב, שכן אין שום סעיף בשאלון האוסר תרומת דם להטרוסקסואלים, גם אם קיימו יחסי מין לא מוגנים, בעוד שהומוסקסואלים לא יכולים לתרום דם אפילו אם קיימו אך ורק יחסי מין מוגנים.
במסגרת המאבק הגיעו חברי תנועת "הצבעים שלנו" לבתי ספר בהם התרימה מד"א וערכו הסברה לתלמידים מחוץ לשערים, ועודדו אותם למחוק את הסעיף הנדון בעט בשאלון התרומה (דבר שיגרום לזריקת המנה במד"א).
כתוצאה מהמאבק שונה הסעיף מ-"יחסי מין הומוסקסואלים" ל-"יחסי מין בין גברים משנת 77" שינוי זה בוצע לאחר דיון בין נציגי מד"א לנציגי אגודת הלהט"ב, ללא דיון עם חברי התנועה. שינוי זה לא סיפק את חברי התנועה אשר טענו כי הוא מבזה. למרות זאת, עם סיום "עונת תרומות הדם" של מד"א בבתי הספר (אפריל עד סוף שנת הלימודים) דעך המאבק ולא חודש באפריל 2004.
עליות וירידות
במרץ 2004 סיימה המועצה הראשונה של "הצבעים שלנו" את תפקידה, ונבחרה מועצה שנייה. אביב נטר, יושב הראש הקודם של התנועה לא התמודד לכהונה נוספת, ונבחר כחבר מועצה ללא תפקיד רשמי. לתפקיד יושבת הראש נבחרה אלונה שחורי. המועצה החדשה פתחה את קבעה בין היתר תקדים בו בעצרת האחד במאי הרשמית ישנה דוברת רשמית של הקהילה הלהט"בית - אלונה שחורי, יושבת ראש "הצבעים שלנו". בתקופת פעילות המועצה השנייה עסקה התנועה בעיקר בפעילויות שנועדו להעשיר את החניכים עצמם, כגון פעולות התנדבות שונות, מפגש עם הקבוצה הגאה של פרויקט תגלית וכו', בעוד שפרויקט מד"א נשכח מאחור, גם בעקבות עייפותם של חברי התנועה בשל התעקשותה של מד"א. לאחר חודש הגאווה (יוני) דעכה פעילות התנועה ומועצת "הצבעים שלנו" התפרזה באופן רשמי בספטמבר 2004 כשברקע סכסוכים בין חדשים לוותיקים ומאבקי כוח.
לאחר התפזרות המועצה הוקמה ללא בחירות מועצה זמנית מצומצמת בראשותו של דור הייטנר אך הצבעים לא שבה לפעילות של ממש. ותיקי התנועה (חברי המועצה הראשונה) נבחרו כחברי הנהלה בפורום גאות המרכז את נושא קהילת הלהט"ב במרצ ולא הקדישו מזמנם לצבעים. אביב נטר, מייסד "הצבעים שלנו", נבחר לתפקיד יושב ראש פורום גאות והחליף בתפקיד את איתי פנקס ארד.
יושב ראש רביעי לתנועה
בפברואר 2006 התפטר הייטנר מתפקידו. את מקומו תפס דרור מזרחי, ששימש בעברו כיושב ראש נוער מרצ. הבולט במהלכים שהוביל מזרחי, שהיה חסר תקדים, הוא הגדלת השריון עבור חברי התנועה בוועידת מרצ, מ-2 צירים ל-8.
במהלך שנת 2006 התנועה חזרה לפעילות שוטפת, כשבמרכזה עמד שוב פרויקט מד"א. בין הפעילויות שניתן לציין היה הכנס לציון ארבע שנים להקמת "הצבעים שלנו" בו בלטו בהיעדרותם היושבי ראש הקודמים של התנועה.
דוד גוטמן
דוד מאיר גוטמן (תקפ"ז, 1827 הונגריה - א' בטבת תרנ"ד, 9 בדצמבר 1894, יפו) היה בין בוני השכונות הראשונות מחוץ לחומות וממייסדי "החברה ליישוב ארץ ישראל". היה נמנה עם מייסדי המושבה הראשונה בארץ ישראל, פתח תקווה אשר לימים הייתה לעיר. בשנת 1885 נבחר על ידי חובבי ציון כנציגם בארץ ישראל.
קורות חייו
דוד גוטמן נולד במערב הונגריה. בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה והתמחה במסחר אצל אביו, טוביה. בשנת 1848 פרץ מרד בהונגריה הצטרף למורדים. משה סמילנסקי מספר על תקופה זו שכאשר עברה פלוגתו מעבר קשה, החיילים היו עמוסים במשא וצמאים מאוד. פתאום התגלה לפניהם נמל מים. החיילים התנפלו על המים. דוד גוטמן נרתע לאחור ונזכר כי יום הכיפורים היה אותו יום. נשא אשה והשתקע בעיר המחוז זאלאגרסג בדרום-מערב הונגריה. שם עסק במסחר, הצליח בעסקיו, תמך בתלמידי ישיבה ואף שלח תרומות ליישוב בארץ ישראל. בשנת תרכ"ח נשלח מטעם סיעת החרדים לקונגרס הייסוד של הארגון הארצי של הקהילות היהודיות בהונגריה.
הקמת פתח תקווה
גוטמן מימן את רכישת החלקה הראשונה של הכפר מלבס בשנת 1878. היות שהיה נתין של האימפריה האוסטרו-הונגרית חוזה הרכישה נחתם אצל הקונסול האוסטרי ביפו והרכישה הייתה בחסותו, למורת רוחו של הפחה מירושלים.
גוטמן הביא למושבה את האגרונום דוד רגנר מהונגריה. דוד רגנר ניהל בהונגריה אחוזה גדולה והוא אשר יזם את הבאת המחרשה האירופאית ואת השוורים מסוריה למושבה. גוטמן מימן את ייבוא הציוד החקלאי והביא לכך שיבולי החיטה של המושבה יהיו מוצלחים לקנאת בני הכפרים הערבים השכנים.
את ביתו שלו הקים במגרש שהיום מצוי ברח' פינסקר 1 בפתח תקווה, והמבנה נקרא בית גוטמן בכר.
חג הפסח הראשון
בתום השנה הראשונה הסתבר כי היבול עלה יפה. המתיישבים החליטו לקיים את כל המצוות התלויות בארץ: לקט, שכחה ופאה. תרומות ומעשרות הפרישו כדין והעמיסו אותם על 30 גמלים והעלו אותם לירושלים. טוביה סלומון מספר כי "היום ההוא עשה רושם כביר על כל תושבי ירושלים". וקהל של המונים באו לראות כיצד יהודים מביאים את יבול אדמתם ומעשרותיהם לירושלים לראשונה מאז חורבן הבית השני. באחד הבתים בשכונת מאה שערים התקיימה סעודת מצווה. וכל הספקות בקשר עם טבל ודמאי התבטלו שכן נתקיימו הפעם כל המצוות התלויות בארץ.
בפסח תרל"ט - 8 באפריל 1879 חגגו מייסדי פתח תקווה את החג, כאשר כל הבית התרוקן מכל התבואה שנאספה בחורף. הם החליטו לעשות את הסדר בביתו של דוד גוטמן. וכך מתאר אברהם יערי בספרו זכרונות ארץ ישראל מפי טוביה סלומון:
גוטמן שימש כראש ועד המושבה בשנים 1878–1883 יחד עם יואל משה סלומון, ולבד בשנים 1883–1886.
אחרי מותו
בסוף ימיו נותר ללא נכסיו. נפטר ביפו אחרי מחלה קצרה בגיל 67. נקבר בהר הזיתים שבירושלים.
על מצבתו נחקק:
דוד גוטמן מוזכר בשיר "הבלדה על יואל משה סלומון", המספר את ייסוד פתח תקווה, שכתב יורם טהר-לב, וביצע במקור אריק איינשטיין. המוטיב הבולט בשיר הוא מוטיב הציפורים והוא מתייחס גם לדברי ד"ר מזארקי, שקבע שהיעדר ציפורים במלבס מלמד על טיבה הרעה של החלקה, ומולו את תשובת גוטמן שקבע בליל הסדר הראשון בפתח תקווה שהמתיישבים הם "הציפורים הראשונות המבשרות את השחר".
פלטשר הנדרסון
פלטשר המילטון הנדרסון הבן (.Fletcher Hamilton Henderson, Jr; 18 בדצמבר 1897 - 28 בדצמבר 1952) היה מוזיקאי ג'אז, פסנתרן, מעבד מוזיקלי, מוביל הרכב ביג בנד ומלחין. אחת הדמויות החשובות בפיתוח הביג בנד של עידן הסווינג.
שנים ראשונות
הנדרסון נולד בג'ורג'יה, אביו היה פסנתרן וכל ילדי המשפחה למדו נגינה קלאסית כחלק מחינוכם. הנדרסון הונחה להתעלם מ"ההשפעות המזיקות" של הבלוז. ב-1916 התקבל לאוניברסיטת אטלנטה, למד מתמטיקה וכימיה ושיחק בייסבול. לאחר סיום הלימודים עבר לניו יורק והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה במטרה להפוך לכימאי. בתור השלמת הכנסה עבד כפסנתרן במועדונים. לאחר מכן נשכר כפסנתרן על ידי הוצאה לאור של דפי תווים בסמטת טין פאן. כיוון שהדרך האקדמית לצעיר אפרו-אמריקאי לא הייתה פשוטה ובמקביל זכה לשבחים ולשכר כפסנתרן החליט הנדרסון בסביבות 1921 לזנוח את הקריירה האקדמית. הוא התקבל כאחראי על העיבוד המוזיקלי בחברת התקליטים Black Swan Records.
הנדרסון החל ללוות את הזמרת את'ל ווטרס תחילה בפסנתר ולאחר מכן בראש הרכב קטן שמנה, בין היתר, את הסקסופוניסט קולמן הוקינס ואת נגן הקלרינט דון רדמן. בין השנים 1922–1923 הייתה את'ל ווטרס כוכבת וההרכב זכה להצלחה והקלטות רבות יחסית. הנדרסון עצמו החל להתמחות במקביל כפסנתרן ניו יורקי, למד את סגנון הסטרייד פיאנו והרגטיים ושילב קטעים ברוח זו בנגינתו.
מוביל הביג בנד
הנדרסון קיבץ סביבו מוזיקאים מוכשרים שהגיעו לניו יורק משיקגו וניו אורלינס, כולם בעלי מסורת שורשית של ג'אז ודיקסילנד ג'אז שנוצר במקומות אלה. בין נגנים אלו בלט חצוצרן צעיר בשם לואי ארמסטרונג. ארמסטרונג הביא גם את שיטות התזמור של ג'ו "קינג" אוליבר עמו ניגן בשיקגו והנחיל אותם להנדרסון. בדומה לתזמורת של אוליבר כללה התזמורת של הנדרסון חטיבת קצב ובה בנג'ו, טובה, כקו בס ומתופף בנוסף להנדרסון עצמו בפסנתר.
בין השנים 1923–1927 הייתה התזמורת של הנדרסון עסוקה מאוד, כתזמורת ריקודים בעיקר, והופיעה ב-Club Alabam, ב-Roseland Ballroom ובמועדון הכותנה, לבד מהקלטות, סיבובי הופעות והופעות ברדיו. אל התזמורת הצטרפו במהלך השנים נגנים נוספים בהם נגן הטרומבון צ'ארלי גרין והנשפן בני קרטר. התזמורת שימשה גם כתזמורת הליווי של הזמרת בסי סמית, איתה ועבורה כתב הנדרסון את "Gin House Blues".
מעבד הלהקה היה הנשפן דון רדמן, שקיבל חופש רב מאת הנדרסון. הוא היה בעל השכלה מוזיקלית וחוש לסווינג והצעיד את ההרכב לשיאים של תחכום. הוא נטל מפול וייטמן את השימוש בסקסופונים (כלי לא מוכר בדיקסילנד ג'אז) ושילב קונטרבס במקום הטובה בקו הבס וגיטרה במקום הבנג'ו, כמו בתזמורות הריקודים של ניו אורלינס. התוצאה הייתה חלוקה ל"חטיבות" (סקשנים) במבנה שהפך להיות המבנה ה"קלאסי" והנפוץ ביותר של תזמורות ביג בנד: כלי נשיפה ממתכת (3 חצוצרות ו-2 טרומבונים), כלי נשיפה מעץ (4-5 סקסופונים סופרן, אלט, טנור, בריטון ולעיתים בס וקלרינט) בסקציה זו משולב בדרך כלל נגן המסוגל לנגן על כלי נשיפה שונים נוספים כגון חליל, אבוב, קרן אנגלית וכדומה, תפקיד זה אצל הנדרסון היה שמור לדון רדמן) וחטיבת קצב.
הנדרסון היה מוביל להקה מסוג מיוחד. רוב מובילי התזמורות (פול וייטמן ודיוק אלינגטון כדוגמאות מייצגות) היו אנשים קשוחים, שידעו להיכן הם מעוניינים להוביל וניווטו את דרכם תוך הקפדה על משמעת. הנדרסון דגל בחופש, היו שפירשו זאת כחולשה וחוסר מנהיגות. הוא הדגיש את האלתור החופשי כבסיס להתפתחות ונתן יד חופשית לנגנים שונים להתערב בנושאי עיבוד וסולואים (שנים לפני שחלוצי הבי בופ העלו מרכיבים אלה על נס) דבר שהצמיח בתזמורתו כמה מגדולי הסולנים של הדור (בראש ובראשונה קולמן הוקינס). מאידך, חלק מהנגנים גמלו לו באיחורים לחזרות, שתיית אלכוהול ואי הופעה להופעות.
ב-1927 קיבל רדמן הצעה עסקית טובה ועזב את ההרכב והנדרסון נפגע בתאונת דרכים. פגעים אלו הובילו לירידה חדה ברמת העיבודים ולתחרות עם תזמורתו החדשה של רדמן "קוטפי הכותנה", שזכתה להצלחה על חשבון הצלחת התזמורת של הנדרסון. אולם התזמורת הצליחה לשרוד והנדרסון למד אט אט את מלאכת העיבוד. בתחילת שנות השלושים המציא מחדש את הצליל של התזמורת ואת כיוונה, פחות מוזיקה לריקודים ויותר מוזיקה אמנותית ויצירתית, בדומה לסגנונו של אלינגנטון. הוא השתמש בהשפעות של בלוז, וגוספל ובמנגנון הקריאה ותגובה מהתפילה בכנסיות האפרו-אמריקאיות ליצירת שיח בין החטיבות בביג בנד, המשיך ליצור תפקידים מרתקים עבור סולנים והרכבים זעירים (של 2–3 נגנים) בתוך התזמורת ועשה שימוש בהכפלות (למשל סקסופון המנגן "מאחורי" סולו חצוצרה). הצליל של הנדרסון משך מוזיקאים כדיוק אלינגטון ובני גודמן שהביע מילות הערכה חמות. ב-1934 החליף בן ובסטר את קולמן הוקינס שעזב וזמן קצר לאחר מכן התערער מצבה הכלכלי של התזמורת עקב החמרת המשבר הכלכלי הגדול. ב-1935 פירק הנדרסון את הלהקה.
מי שהציל את הנדרסון מקריסה כלכלית היה בני גודמן, אשר קיבל משרה קבועה עבור תזמורתו בתוכנית רדיו של NBC. הוא זיהה את יכולותיו של הנדרסון והציע לו להיות ה"פרד גרופה" שלו. הנדרסון נענה לאתגר ועיבד עבור תזמורתו של גודמן שורה של שירים פופולריים בהם Can't we be Friends של קיי סוויפט, King Porter Stomp (ג'לי רול מורטון), Honeysuckle Rose (פאטס וולר), Bojangles of Harlem (ג'רום קרן) ועוד. בעוד בני גודמן זכה להצלחה עצומה, שמו של הנדרסון לא נודע כלל בציבור.
ב-1936 הקים הנדרסון הרכב עצמאי קצר-ימים שהתפרק עד מהרה והנדרסון שב לכתוב עיבודים עבור גודמן.