cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בן שמן
הפשרת קרקעות המושב לבנייה
בשנת 1997 החל המושב ליזום במהלך להפשרת הקרקעות החקלאיות שהוחכרו למושב לצורך בניית שכונה חדשה, שתסופח לעיר לוד. זאת על בסיס החלטה 737 של מינהל מקרקעי ישראל שנתנה הרשאה למושבים לשינוי יעוד של קרקע חקלאית. לצורך מימוש התוכנית חבר המושב לחברה הממשלתית - החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה (לור"ם). מנכ"ל החברה יעקב אטרקצ'י, אף רכש בית במושב. החברה החלה בתכנון השכונה, על שטח של 550 דונם ממזרח ללוד וממערב למושב. באוגוסט 1999 הגישה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מרכז, תוכנית להפשרת הקרקע ובניית 2,000 יחידות דיור. בדצמבר 1999 נכנסה חברת דלק נדל"ן כשותפה לפרויקט יחד עם לור"ם, שתי החברות שילמו למושב 8.5 מיליון. ארגוני איכות הסביבה, בראשם החברה להגנת הטבע הגישו התנגדויות לתוכנית והוועדה קיבלה את טענת הארגונים הירוקים, לפיה שטח התוכנית מוגדר בתוכנית המתאר המחוזית כנחל. מאחר שבמרכז השטח שבו תוכננה השכונה זורם נחל גזר. למרות ביטול התוכנית, הודיעה המועצה האזורית חבל מודיעין כי היא מוכנה להעביר את השטח לתחום השיפוט של לוד.
בשנת 2017, חודשה שוב התוכנית לבנייה על אדמות המושב, לאחר שהממשלה חתמה על הסכם גג עם עיריית לוד להקמת 17 אלף דירות בעיר, מתוכן 4,000 שייבנו של קרקעות המושב בן שמן. בינואר 2019 חתמה חברת אאורה השקעות שבבעלות יעקב אטרקצ'י (ששימש קודם כמנכ"ל לור"ם) על הסכם עם ועד אגודת מושב בן שמן לרכישת מגרשים להקמת 500 יחידות דיור, תמורת 45 מיליון שקל. המושב קיבל לידיו את הקרקע בפטור ממכרז. ההסכם נחתם זמן קצר לאחר שתוכנית השכונה החדשה אושרה בוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור. חברת אאורה דיווחה כי היא צופה רווח של 100 מיליון שקל מהפרויקט. ביוני 2020, זכתה חברת פרשקובסקי במכרז שפורסם על ידי החברה הממשלתית דירה להשכיר ורשות מקרקעי ישראל לבניית מאות דירות להשכרה במתחם. פרשקובסקי זכתה במכרז לאחר שהציעה 104 מיליון שקל בעבור הקרקע.
דאגלס מקגרגור (איש צבא)
'''דגלס א. מקגרגור (באנגלית: Douglas Macgregor''') הוא חייל, סופר ותאורטיקן צבאי.
ביוגרפיה
מקגרגור נולד וגדל בפילדלפיה. הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1976, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני שריון, קורס סיירים והסמכה כצנחן. במלחמת המפרץ לחם מקגרגור כקצין אג"ם בגדוד השני של רגימנט השריון ה-2, בקרב של "קו אורך 73". על האופן בו לחם בקרב זה עוטר בכוכב הארד. בהמשך שימש כמפקד גדוד השריון הראשון ברגימנט הפרשים המשוריין ה-4. בשנת 2004 פרש מקגרגור לגמלאות בדרגת קולונל.
למקגרגור תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים מטעם אוניברסיטת וירג'יניה. הוא פרסם עד כה ארבעה ספרים אודות תאוריה צבאית ובכלל זה בחינה של הלוחמה המודרנית, ניתוח קרבות ממלחמת המפרץ ומלחמת עיראק וכן בחינת השינויים במבנה מהצבא האמריקני.
ב-27 ביוני 2020 הודיע הבית הלבן כי בכוונת הנשיא דונלד טראמפ למנות את מקגרגור לתפקיד שגריר ארצות הברית בגרמניה.
אדם ססלר
אדם ססלר (באנגלית: Adam Sessler; נולד ב-29 באוגוסט 1973 בברקלי שבקליפורניה) הוא מנחה טלוויזיה. ססלר התפרסם בזכות הנחייתו את התוכנית X-Play יחד מורגן ווב (בעבר נקראה Gamespot TV ולאחר מכן Extended Play) בערוץ הגיימרים האמריקני G4 (בעבר TechTV). ססלר היה אחד היחידים אשר המשיכו לעבוד בערוץ הגיימרים בעוד שזה שינה מספר פעמים בעלות והנהלות.
ססלר מוערך עקב הבנתו ופרשנותו בתחום משחקי וידאו ודומיהם וצבר לעצמו מעריצים רבים בתחום, הרואים בו אחת מהסמכויות העליונות בנושאים אלה. פופולריות זו הודגמה כאשר מתיחה עבור אחד באפריל הציגה אותו מככב בתוכנית לילה, בה הוא מגדף את אורחיו עד אשר אלו מתחילים לספק לו מידע על משחקים, הוצף הערוץ בשאלות מתי תעלה התוכנית, על אף שהיה מדובר במתיחה בלבד. במקרה אחר פתח מעריץ של ססלר אתר בו התחזה לו ורכש את אמונם של מספר מעריצים אחרים.
טריפורה
טריפורה (בבנגלית: ত্রিপুরা, בהינדית: त्रिपुरा) היא מדינה, אחת מ"שבע האחיות" של צפון-מזרח הודו. היא מוקפת על ידי בנגלדש ומתחברת לשאר הודו רק בשני אזורים במזרחהּ - שם היא גובלת עם המחוזות קאצ'אר שבמדינת אסאם ואייזול שבמדינת מיזוראם.
היסטוריה
כמדינה שמרביתה מישורי שפך של דלתא של הנהרות גאנגס ובראהמפוטרה ומזרחה וצפונה הררית, התגבשה בטריפורה מדינת נסיכים שנשלטה על ידי המהרג'ה עד הזמן עצמאות הודו כשהיא לא נשלטה על ידי המוגהולים או הבריטים. לאורך ההיסטוריה שונו גבולות המדינה פעמים רבות.
החל מהמאה ה-13 התרחשו פלישות מוסלמיות רבות לאזור, שהגיעו לשיאן עם כיבוש טריפורה בידי האימפריה המוגולית בשנת 1733. טריפורה נוצרה כיישות מדינית אוטונומית בזמן הראג' הבריטי.
עם חלוקת הודו ב-1947 הגיעו למדינה עשרות אלפי פליטים הינדים מבנגל המזרחית (בנגלדש של ימינו). פליטים אלו דחקו את תושביה המקוריים של המדינה למרכז אזור הרמות המיוערות והתיישבו לאורך גבולותיה של המדינה עם בנגלדש. בתחילה הייתה טריפורה חלק מטריטוריית איחוד, משמע חלק מהודו, אך ללא נציגות בפרלמנט הארצי. בתחילה איכות החיים במדינה נפגעה בעקבות מיקומה המרוחק מאוד מריכוזי האוכלוסייה בהודו. בעקבות העצמאות ויצירת הגבולות המדיניים עם בנגלדש, המרחק מקולקטה גדל מ-350 ק"מ ל-1,700 ק"מ. הבידוד הגאו-פוליטי הוחמר בהיעדר מסילות רכבת.
הצפה נוספת של מהגרים הגיעו במאבק העצמאות של בנגלדש, בהופכם את הטריפורים למיעוט קטן בן 17% בארצם. השינויים האתניים הובילו למתיחות רבה, אך בשנים האחרונות (נכון ל-2016) המצב בטריפורה שקט.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
טריפורה היא חלק מ"שבע האחיות"- שבע מדינות ללא מוצא לים אשר מנותקות כמעט באופן מלא משאר הודו. טריפורה היא המדינה השלישית בקוטנה אחרי סיקים וגואה. המדינה גובלת באסאם ובבנגלדש. לטריפורה יש גבול בינלאומי של 856 ק"מ עם בנגלדש, מתוכם 730.5 ק"מ הם מגודרים, החל משנת 2012. לאורך הגבול ישנן מספר נקודות מעבר.
הטופוגרפיה המקומית מאופיינת בגבעות, עמקים ומישורים.
כלכלה
התוצר המקומי הגולמי של טריפורה בשנים 2010–2011 הסתכם בשני מיליארד דולר. בשנת 2009 מגזר השירותים היה המרכזי במשק. מגזר זה היווה 53.98 אחוזים מכלכלת המדינה לעומת 23.07 אחוזים בחקלאות ו-22.95 אחוזים ממגזר התעשייה והייצור. מרבית מהאוכלוסייה תלויה בייצור החקלאי המקומי. עם זאת, ההרריות והיערות במדינה משאירים רק 27% משטח המדינה ניתנים לעיבוד. מבין המוצרים העיקריים המיוצרים בחקלאות המקומית ניתן למנות בד יוטה וקנה סוכר.
כלכלת טריפורה מתאפיינת בשיעורי עוני גבוהים, בהשקעות נמוכות, תשתיות לא הולמות, בידוד גאוגרפי, שימוש לא פרודוקטיבי במשאבי יער ומינרלים, תיעוש איטי ובאבטלה גבוהה.
תחבורה
נמל התעופה המרכזי במדינה הוא אחד מן הנמלים העמוסים ביותר במזרח הודו, כאשר החברה הדומיננטית בו היא אינדיגו. מערכת הרכבות המקומית החלה להיבנות בשנת 1853, אך נפגעה עם בידוד האזור בעצמאות הודו בשנת 1947. ישנו רק כביש ראשי אחד (NH-8) המחבר את המדינה לשאר חלקי הודו. התושבים הכפריים משתמשים לרוב בנתיבי המים כאמצעי תחבורה. לאור השכנות עם בנגלדש, ישנם מספר קווי אוטובוסים הפעילים בין אגרטלה לדאקה, בירת בנגלדש. בשנת 2013 חתמו שתי המדינות על הסכם הכולל הקמת קו רכבת באזור. אזרחי שתי המדינות זקוקים לאשרה כדי להיכנס למדינה השנייה. אולם, התנועה הבלתי-חוקית וההברחות בין הגבולות נפוצה.
דמוגרפיה
טריפורה היא המדינה השנייה בגודל אוכלוסייתה בשבע האחיות לאחר אסאם. נכון למפקד האוכלוסין משנת 2011, גרים במדינה כ-3,671,032 תושבים המהווים 0.3% מאוכלוסיית הודו. המאזן המגדרי הוא 50.99% גברים לעומת 49.01% נשים. צפיפות האוכלוסייה היא 350 נפש לקמ"ר. שיעור האוריינות בטריפורה בשנת 2011 היה 87.75%, גבוה מהממוצע הארצי שעמד על כ-74.04%, והשלישי מבין מדינות הודו.
טריפורה מדורגת במקום ה-6 במדד הפיתוח האנושי מבין מדינות וטריטוריות הודו ועמד על ציון של כ-0.663. שיעור הפשע הכללי נמוך משאר חלקי הודו, הוא הפשיעה כנגד נשים גבוהה מהממוצע הארצי.
דת
נכון לשנת 2011:
פוליטיקה וממשל
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון בטריפורה היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. הפרלמנט החד-ביתי שהוקם בשנת 1963 מורכב מ-60 נציגים הנבחרים אחת לחמש שנים. המושל (ראש המדינה) ממונה אחת לחמש שנים על ידי נשיא הודו. השר הראשי (ראש הרשות המבצעת וראש המדינה בפועל) הוא מנהיג המפלגה הגדולה\ קואליציית מפלגות בפרלמנט. מועצת השרים ממונה על ידי השר הראשי ומפוקחת על ידי הפרלמנט. לכפרים רבים במדינה יש אוטונומיה.
כיום המפלגה הדומיננטית היא המפלגה הקומוניסטית. בפברואר 2013 מפלגה זו זכתה בכ-50 מושבים מתוך 60 המושבים בפרלמנט. טריפורה היא אחת משתי המדינות היחידות בהודו (ביחד עם קרלה) שנשלטות על ידי מפלגות מרקסיסטיות. הקומוניזם הגיע לטריפורה עוד לפני עצמאות הודו.
המדינה שולחת 2 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ונציג אחד לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
טביליסי העתיקה
טביליסי העתיקה (בגאורגית: ძველი თბილისი,דזוואֶלי תבּיליסי) הוא רובע (ראיוני) בבירת גאורגיה, טביליסי. הביטוי "טביליסי העתיקה" מתייחס באופן היסטורי לאזור ההיסטורי העתיק של העיר. בשנת 2007, עם החלוקה החדשה של טביליסי לרבעים הפך לרובע מנהלי ברור, שמאגד בתוכו מספר שכונות שהיו שייכות באופן היסטורי למתאצמינדה-קרצניסי, איסאני-סאמגורי דידובה-צ'ור'ורתי.
הרובע כולל בעיקר את טביליסי העתיקה ההיסטורית הכוללים את המבנים האדריכליים המייחדים את טביליסי, שנמצאים בסכנת הריסה, ונמצאו קודם לכן, ברשימת הקרן העולמית למונומנטים (WMF) בשנים 1998, 2000, 2002.
הרובע ממוקם משני צידי מטקווארי וכולל את הר מתאצמינדה, מצודת נריקלה והפסל כרתליס דדה. סגנון הבנייה השולט הוא סגנון אדריכלי אקלקטי מהמאה ה-19. כמו כן נמצאים ברובע מבנים רבים מהמאה ה-5 ועד למאה ה-20. אף על פי כן, רוב המבנים שקדמו למאה ה-19 לא שרדו את מאורעות הדמים של קרב קרצניסי בשנת 1795. הרובע מהווה מוקד המשיכה התיירותי העיקרי של טביליסי וכולל בתוכו כנסיות, מסגדים, שכונת אבאנותובני - שכונת בתי מרחצאות הגופרית ההיסטורית ובתי עץ הפופולריים בגאורגיה עם מרפסות פתוחות.
היסטוריה
הרובע הישן של טביליסי העתיקה נתהווה במאה ה-19 לאחר הריסת העיר בשנת 1795 בידי השושלת הקאג'ארית הפרסית בקרב קרצניסי. עם הפיכתה של ממלכת כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית השתנה מצב העיר והעיר נבנתה מחדש והורחבה תחת השלטון הרוסי. האדמיניסטרציה הרוסית התמקדה בפיתוח עיר מודרנית מחוץ לעיר העתיקה. המרכז ההיסטורי של העיר, העיר העתיקה, נבנה מחדש בידי אומנים מקומיים.
מרכז הרובע מאופיין במבנים מהמאה ה-5. במהלך שיקום העיר, באמצע המאה ה-19, הותירו המשפצים את מבנה הרחובות הפתלתל הקדום כולל הרחובות המרוצפים אבן. בתי המגורים בעיר העתיקה הוא בסגנון המקומי שנקרא טביליסורי, של בתי לבנים ארוכים, השלובים זה בזה, וכוללים שניים עד שלושה מבנים יחד עם מרפסות עץ מרווחות, מעברים צרים, מדרגות חיצוניות וחצרות המשמשות גם כטרקלינים. בקיץ משמשות המרפסות כמרכז חיי המשפחה.
מבנים
מבני הדת בטביליסי העתיקה כוללים מבנים של כל בני הדתות. ביניהם שלוש כנסיות אורתודוקסיות, קתדרלת סיוני מהמאה ה-5, כנסיית מטחי מהמאה ה-13 ובזיליקת אנצ'יסחטי מהמאה ה-6, כנסייה ארמנית-גאורגית, בית הכנסת הספרדי, בית הכנסת הגדול של טביליסי ומסגד.
פונדק מהמאה ה-19, על דרך המשי הישנה, ששימשה כדרך מעבר בין מזרח למערב, עומד על יסודותיו של מבנה מהמאה ה-17. אף מרקו פולו, שעבר בדרך המשי, ביקר בטביליסי ורשמיו הביקור אף מופיעים בכתביו. כיום משמש המבנה כמרכז קניות עם בתי קפה ומוזאון ההיסטוריה של טביליסי על שם יוסב גריששווילי. כיכר גורגסלי הייתה פעם אוסף של קרווני מגורים. במבנה הקטן של שוק שרדני לשעבר וברחוב הצמוד אליו מוצגות גלריות אומנות וחנויות לאמנויות ומלאכות-יד ותכשיטים מסורתיים. על יד בית הכנסת ברחוב גורגסלי ישנה מסעדה יהודית.
הרובע כולל גם את מרחצאות הגופרית המפורסמות של טביליסי שנוסדו במאה ה-17. טולסטוי, פושקין ואלכסנדר דיומא שביקרו במרחצאות היללו אותן.
חלק מחומות טביליסי העתיקה, לצד כביש ברתשווילי, נמצא בתהליך שימור. בפרצות שיש בחומות נבנו בתים. מצבת אזכרה לזכר מגיני העיר, שניסו להגן על העיר מפני פלישה פרסית, בקרב קרצניסי בשנת 1795, שהונהגו בידי דוד מאכאבלי. מצידו השני של המצבה ניצבת מצבת אבן המתנשאת לגובה 23 מטר המנציחה את 300 ה"ארגווינים", חיילי יחידה צבאית גאורגית, שלחמו תחת הנהגתו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהצילו את העיר מכיתור של הפרסים.
הריאנה
הריאנה (בהינדי: हरियाणा, תרגום אפשרי: "משכן האל וישנו", באנגלית: Haryana) היא מדינה בצפון הודו שגובלת בצפון בפנג'אב ובהימאצ'ל פרדש, במערב ובדרום - בראג'סטאן ובמזרח משמש נהר היאמונה כגבול עם אוטר פרדש, וכן מקיפה מצפון, מערב ודרום את המחוז העירוני דלהי.
היסטוריה
לפני כ-3,500 שנים נכתבו באזור חלק מכתבי הוודות. בתקופה זו החלה להתקיים ההתיישבות באזור.
במהלך השנים, עקב מיקומה של המדינה על צומתי תחבורה מרכזיים, התחוללו בה קרבות רבים והיא עברה שליטים רבים. בשנת 1398 נכבשה סביבת הריאנה על ידי השושלת הטימורית – כיבוש שגרם הרס רב ולמות רבים. השליטים האחרונים באזור היו חברת הודו המזרחית הבריטית, שאחרי המרד ההודי הגדול העבירה את הבעלות לידי הכתר הבריטי.
מדינת הריאנה המודרנית הוקמה ב-1 בנובמבר 1966.
טופוגרפיה, גאוגרפיה ואקלים
המדינה שוכנת במישורי פאנג'ב. זורמים בה הנהרות קרישנה וגודאווארי, ובגבולה היאמונה. למדינה אין מוצא לים. הגובה הממוצע בהריאנה נע בין 200 ל-1,200 מטר.
כלכלה
אוכלוסיית המדינה היא השנייה בהודו בהכנסה לנפש (כ-120,000 רופי לנפש לשנה). בצפון מערב המדינה נהוג לגדל אורז, חיטה, ירקות ופירות מתוקים. בחלק הדרום-מערבי של המדינה נהוג לגדל כותנה, דגנים, פירות טרופיים, ירקות אקזוטיים וצמחי מרפא.
תחבורה
אורך הכבישים הכולל במדינה הוא 23,684 ק"מ. ישנם כ-29 כבישים ארציים.
שפה
הינדית היא השפה הרשמית היחידה והמדוברת ביותר במדינה. לפנג'אבי יש מעמד מיוחד. ריכוז דוברי הפנג'אבי בהריאנה הוא השני בגודלו בכל מדינות הודו.
שכיחות השפות היא (נכון למפקד האוכלוסין משנת 2001) :
דת
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2011:
מחוזות
הריהנה מחולקת לתשעה אזורים גאוגרפיים, 22 מחוזות, ו-74 חטיבות משנה.
בית ויקטור הוגו
בית ויקטור הוגו (צרפתית: Maison de Victor Hugo) הוא מוזיאון בפריז הנמצא בפלאס דה ווז' מספר 6 ברובע הרביעי, בבית שנקרא אוטל רוהאן-ג'מנה (Hôtel de Rohan-Guémené) שבו שכר ויקטור הוגו דירה בקומה השנייה וגר בה במשך 16 שנה בין 1832–1848. המוזיאון נמצא במבנה לשימור ומנוהל על ידי עיריית פריז.
היסטוריה
המבנה בו שוכן המוזיאון הוקם בשנת 1605 כאשר המגרש בפינה הדרום מזרחית של פלאס דה ווז' הוענק לאייזק ארנו (Isaac Arnauld). ארנו בנה שם מבנה שהורחב משמעותית לאחר שמשפחת רוהאן רכשה אותו והחלה להשכיר את דירותיו. באוקטובר 1832 ויקטור הוגו בן ה-30 עזב את דירתו ברובע השמיני של פריז ושכר יחד עם משפחתו דירה בשטח של 280 מטר רבוע בקומה השנייה של הבניין Hôtel de Rohan-Guémené. במהלך שהותו בדירה זו אירח רבים מגדולי הסופרים הצרפתים לתקופתו: אלפונס דה למרטין, אלפרד דה ויניי, פרוספר מרימה, אלכסנדר דיומא האב ואונורה דה בלזק. בפברואר 1843 גם חגג את חתונת בתו, לאופולדין (Léopoldine Hugo), ובספטמבר ביכה את מותה הטרגי. בחדר העבודה של דירה זו כתב כמה מיצירותיו המפורסמות, בין היתר חלק גדול מעלובי החיים וב-1841 אף נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית.
לאחר עזיבתו ב-1848 עבר הבניין מספר שיפוצים שלא מאפשרים לשחזר במדויק את המסגרת המקורית של המבנה, למשל היעלמות המסדרונות והמרפסות הצופות לכיכר. המוזיאון והתצוגה שבו התאפשרה בזכות תרומתו של הסופר פול מוריס, ידידו הטוב של הוגו, שאפשרה לעיריית פריז בשנת 1902 לרכוש את המבנה. המוזיאון נחנך ב-30 ביוני 1903.
יחסי גרמניה–נמיביה
יחסי גרמניה–נמיביה מתייחסים לקשרים הדו-צדדיים של גרמניה ונמיביה. קשר זה הוא בעל חשיבות מיוחדת שכן נמיביה נכבשה על ידי הקיסרות הגרמנית במאה ה-19, וגרמניה היא כעת התורמת הגדולה ביותר של נמיביה לסיוע בפיתוח.
פיטר קת'ביווי, נשיא אוניברסיטה הראשון של אוניברסיטת נמיביה וחבר SWAPO ותיק (ארגון העם של דרום מערב אפריקה), היה שגריר נמיביה בברלין מאז 2006.
יחסים קדם-קולוניאליים
קשרים ראשונים בין שתי המדינות התרחשו כאשר מיסיונרים גרמנים נשכרו על ידי האגודה המיסיונרית בלונדון, כדי להתחיל לעבוד בדרום נמיביה במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
דרום מערב אפריקה הגרמנית
כחלק מההמרוץ לאפריקה הגיעה האימפריה הגרמנית לאזור שכעת הוא נמיביה, כמעצמה מיישבת בשנות ה-80 של המאה ה-19, והקימה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית. השלטון הקולוניאלי הגרמני סומן על ידי מתחים והביא לרצח העם של ההררו והנאמה בין השנים 1904 עד 1907, והתוצאה הייתה מותם של 65,000 אנשי הררו (80% מכלל אוכלוסיית הררו), ו-10,000 נאמה (50% מכלל אוכלוסיית נאמה). המושבה נשלטה על ידי גרמניה עד שנת 1915 כאשר נכבשה על ידי כוחות איחוד דרום אפריקה.
מלחמת העולם הראשונה עד לעצמאות נמיביה
בתקופת השלטון בדרום אפריקה הייתה גרמנית אחת משלוש השפות הרשמיות של נמיביה, לצד אנגלית והולנדית, והאחרונה הוחלפה באפריקאנס בשנת 1925.
העצמאות של נמיביה בשנת 1990 הייתה במקביל לאיחוד הגרמני, מה שהביא להתפתחות איטית של יחסים דיפלומטיים. עם זאת, בשנים 1989 וגם 2004, ממשלת גרמניה הכירה באחריותה לנמיביה כמדינת שותפות בעדיפות.
בשנת 2004 ביקרה בנמיביה שרת הפיתוח הגרמנית היידמארי וויצזורק-זאול, וביקש את סליחת העבר מהמדינה. בנאומה במלאת מאה שנה לרצח העם של ההררו והנאמה באוקקרארה היא הייתה האישיות הרשמית הראשונה בממשלת גרמניה שהתנצלה רשמית, וכינתה את האירוע "וולקרמורד" (רצח עם), מילה שנמנעה בעבר בזהירות על מנת לא להזמין טענות פיצויים.
סיוע בפיתוח
לפי חישוב על בסיס לנפש, נמיביה היא המקבלת הגדולה ביותר של סיוע בפיתוח מגרמניה באפריקה. משנת 1990 ועד 2004, נמיביה קיבלה יותר מ-500 מיליון € (619 מיליון $) כסיוע, current התרומה השנתית היא 11.5 מיליון אירו.
מלבד התרומות הרגילות עבור נמיביה (העומדות כעת על סכום של 11.5 מיליון אירו בשנה), גרמניה תומכת בקמפיינים מיוחדים, למשל "יוזמה לפיוס", שמטרתה ליצור או לשפר את קידוחי העיר, מוזיאוני מורשת, מרכזי יצירה ותרבות וכן בתי ספר, אכסניות ומרפאות. יוזמה זו גורמת לגרמניה לתת 20 מיליון אירו נוספים במשך עשר שנים משנת 2007 עד 2016.
תיירות
בשנת 2008 העריך משרד החוץ הגרמני כי בממוצע 60,000 תיירים גרמנים ביקרו בנמיביה בשנה, והתוצאה היא מאזן תשלומים חיובי בין המדינות.
הבו בנות לאילת
המוזיקה נכתבה בידי יצחק גרציאני, נעימת הנושא "הבו בנות לאילת" מושרת למילותיו של עמוס אטינגר.
הסרט היה גנוז 50 שנה והוא חלק מסרטי הארכיון הישראלי לסרטים בסינמטק ירושלים. הסרט עבר שיחזור ועיבוד על ידי יעקב גרוס בשנת 2015 והוא תרם עותק אחד לספריית סינמטק תל אביב לזכר נתן גרוס ויורם גרוס.
תקציר העלילה
באילת יש מצוקת דיור. שלמה (שלמה בר-שביט) מבקש מנציג משרד השיכון (ברוך דוד), חדר נוסף על מנת לערוך בו ניסויים על מכונת קירור מהפכנית אך נענה שרק אנשים נשואים מקבלים חדר נוסף. בעיתונים מתפרסם שיש מצוקת דיור לרווקים באילת ושדכן תל אביבי (רפאל קלצ'קין) חושב שזו הזדמנות להרוויח. הוא מדפיס מודעות פרסומת, נוסע לאילת ומחלק אותן בכל העיר. הוא נפגש עם שלמה ומוסר לו תמונות של שלוש מועמדות מתאימות לו. שלמה מתבונן בתמונות לקול צחוקו של יוסקה (נחום שליט), אחד מפועלי הנמל ובוחר בתמונה של דורה (אלישבע מיכאלי).
ישראל (דוד רם) הוא מנהל התפעול בנמל אילת, גבר נאה שלא ממהר להתחתן. מזכירתו היא שוש (יעל דרויאנוב) והיא נוסעת לחופשה בתל אביב עם בעלה מיכה (אורי לוי) ושלמה מתלווה אליהם.
שלמה מחפש דירה זולה, והסרסור אברשה (חיים פולני) מפנה אותו למלון זול. שלמה מתגלח ולפתע נכנסת לחדר אישה (ברכה נאמן). הוא חושב שהיא מנקה מהמלון, אך מתחוור לו שהיא יצאנית והוא בורח משם במהירות.
היא מתאכסנת במלון סמואל שם מתאכסנים גם שוש, מיכה שלמה והתייר הקשיש וילי קרמר (פסח בורשטיין), שמחזר אחרי אביגיל היפה.
שלמה מנסה פעמיים להיפגש עם דורה, אך אינו מצליח והיא שופכת את חמתה על השדכן. גם ישראל מגיע לאותו מלון ונפגש עם אביגיל. לבסוף כולם מגיעים לאילת. יוסקה חושב שדורה היא תיירת עשירה, משנה את שמו לג'ורג' ומציג את עצמו כמדריך תיירות. הוא לוקח אתה לתמנע ומצלם אותה תחת סלע הפטריה אבל כשמתברר לו שהיא מכפר סבא הוא בורח ומשאיר אותה לבד. שלמה ומיכה מגיעים למקום ומתחפשים לערבים, היא בורחת מהם ולבסוף נופלת לזרועותיו של שלמה.
גם שלמה ואביגיל מטיילים באזור וכשמתברר לישראל שאביגיל היא צברית ששירתה כלוחמת הוא מתאהב בה ושניהם מתנשקים.
הסוף הוא טוב - שלמה ודורה מתאהבים והוא מצליח להפעיל את מכונת הקירור, הזוגות חוגגים ביחד. השדכן מגיע למקום ומצטער שהשידוכים נעשו ללא התערבותו.
עמונה
עמונה היה מאחז ויישוב קהילתי, ששכן ברמת-חצור, שלוחה של הר בעל חצור, על פסגה גבוהה ושלטת, בגובה של 901 מטרים מעל פני הים, כקילומטר מזרחית לעפרה, המשתייכת למועצה אזורית מטה בנימין. מקור השם ביישוב "כפר העמונה" הנזכר בספר יהושע כחלק מרשימת יישובים בצמוד לעפרה המקראית בנחלת שבט בנימין. מן היישוב תצפית לירושלים, לים המלח, לעבר הירדן המזרחי ולהרודיון שבמדבר יהודה.
בפברואר 2006 נהרסו תשעה מבני קבע בעמונה לאחר שנקבע על ידי בבית המשפט כי אינם חוקיים, לאחר שכוחות משטרה פינו אלפי מפגינים שהתבצרו במקום. בשנת 2013, בעקבות עתירה לבג"ץ של כמה מבעלי הקרקע הפלסטינים, הרסו התושבים מיוזמתם בית נוסף. בג"ץ פסק שיש לפנות את המאחז כולו, ולאחר דחיות אחדות החל הפינוי ב-1 בפברואר 2017, והושלם יום לאחר מכן. למפונים הובטח הקמת היישוב על אותה גבעה מעט צפונה, אך ההבטחה בוטלה על ידי הממשלה ובמקומה הוקם יישוב חדש בעמק שילה: עמיחי.
הקמת המאחז
המאחז הוקם בשנת 1995, תחילה כאתר ארכאולוגי ואתר מכלי מים של "מקורות", ובנובמבר 1996 הוצבו במקום שלושה קרוואנים, בהנחיית ראש המועצה האזורית, פנחס ולרשטיין. ולרשטיין בחר את המקום הזה עקב מיקומו השולט על עפרה. גם שר הביטחון, יצחק מרדכי, ייחס לעמונה חשיבות אסטרטגית. ב-1997 התיישבו במקום צעירים מבני היישוב עפרה. עם הזמן הצטרפו למאחז משפחות, ולקראת סוף שנת 2005 היו בעמונה כ-30 משפחות על שטח של כ-400 דונם.
משרד השיכון חתם על חוזים עם קבלנים לפיתוח היישוב בשווי של כ-2 מיליון ש"ח, בין השאר להקמת תשתיות לבתי קבע, מימן את רכישתם של חמישה קרוואנים שהוצבו במקום ב-2004 בעלות של כ-275 אלף ש"ח. בסוף שנת 2002 קיבלה חברת אמנה הלוואה מהמדינה בסך 5 מיליון שקלים בתיווך בנק טפחות למימון הצבת מבנים במאחז. כבטוחה להלוואה משכנה חברת אמנה קרקעות שלאחר מכן פסק בג"ץ כי הן בבעלות פרטית של פלסטינים. ההלוואה נפרעה מאוחר יותר. חברת החשמל חיברה את המאחז לרשת החשמל הארצית לאחר שהתקבל אישורו של קמ"ט חשמל במנהל האזרחי לטענת תושבי המקום, בשנת 2001 עודד ראש הממשלה אריאל שרון את התושבים להתחיל בבניית בתי קבע במקום, ומנכ"ל משרד ראש הממשלה, אביגדור יצחקי, ביקר במקום ב-2002 על מנת לבחון אפשרויות ודרכים לסיוע ליישוב.
התפתחות היישוב
בספטמבר 1998 העביר משרד השיכון 300 אלף ש"ח, לסלילת כביש גישה לאתר הארכאולוגי במקום.
בי"ט בשבט ה'תשס"ג, (21 בינואר 2003) נערך טקס חנוכת המקווה של היישוב. באירוע השתתף הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו.
בפברואר 2006 נהרסו תשעה מבני קבע לא חוקיים בעמונה, לאחר שכוחות משטרה פינו בכוח אלפי מפגינים שהתבצרו במקום, בשונה מהפינוי בתוכנית ההתנתקות זמן קצר קודם לכן. לפי טענת אריה אלדד, פינוי הבתים בעמונה היה אמור להוות פתיח לתוכנית ההתכנסות של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, במטרה להביא לפינוי היהודים מיהודה ושומרון. בעקבות הפינוי טען אולמרט ששימוש המשטרה היה בכוח סביר, ושהמפגינים היו האלימים, כשזרקו לבנים על השוטרים.
בסוכות תשס"ח, ספטמבר 2007, הוקם מרכז מבקרים בעמונה ביוזמת צעירים מעפרה. המרכז כולל מגדל תצפית, שלטי הדרכה וחיזיון אורקולי. בנוסף מוצגת במרכז תערוכה המנציחה את המאבק בעמונה בפברואר 2006. בתחילת 2015 נערך ביישוב מעמד הכנסת ספר תורה לבית הכנסת המקומי
בשנים שלאחר מכן התפתחה בעמונה פעילות חקלאית ענפה. ניטעו בה כרמי זיתים, כרמי ענבים ומטע גודגדנים. בין שאר תחומי התעסוקה במקום: דיר כבשים, אומנות בברזל, בנייה בעץ, חברת הפקה והוצאה לאור. אוכלוסיית היישוב הטרוגנית, וכללה סטודנטים, בעלי מקצועות חופשיים, מורים, אברכים, חקלאים ואמנים.
מוסדות היישוב כללו בית כנסת, מקווה, מעון, גן ילדים, תלמוד תורה, משחקייה לילדים וגני שעשועים. עפרה הסמוכה סיפקה לתושבי עמונה בתי ספר, מרכז מסחרי, קופת חולים ושירותי דואר.
בנובמבר 2008 עתרו פלסטינים וארגון יש דין לבג"ץ בדרישה לפינוי היישוב. בדצמבר 2014, במענה לעתירה, הורה בג"ץ למדינה לפנות את היישוב תוך שנתיים. יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין ושרים ביקרו בחריפות את הוראת בג"ץ.
בתחילת שנת 2016, וביתר שאת לקראת חודש סיוון, נערכו תומכי היישוב עמונה למאבק ציבורי פוליטי כשטענתם היא שמערכת הביטחון כפופה לממשלה, והיא זו שיכולה להחליט בסופו של דבר על דרך למנוע את הריסת היישוב. הוגשה עצומה ונערכה הפגנה מול הכנסת, והוחל בקמפיין שלפיו פירוק עמונה הוא למעשה תחילת פירוק ההתיישבות בכל יהודה ושומרון. במאי 2016 התפטרותו של משה יעלון מתפקיד שר הביטחון וכניסתו של אביגדור ליברמן לתפקיד, חיזקה את תקוות התושבים שהיישוב לא ייהרס. בספטמבר 2016 התייחס ליברמן, בתיאום עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, לסוגיית פינוי עמונה ואמר: "אין שום סיכוי להשאיר את עמונה במקום שבו היא נמצאת היום זאת מאחר שיש נגדה פסק דין חלוט. אנחנו מדינת חוק ונכבד את החלטת בית המשפט".
ההליך המשפטי
ב-18 ביולי 2000 גילו פקחי בנייה של משרד השיכון עבודות להכשרת הקרקע לצורך בניית קבע על ידי חברת אמנה, והוצא צו הפסקת עבודה, שבעקבותיו העבודות נפסקו למשך ארבע שנים.
בשנת 2004 נערכו מספר דיונים משפטיים בעניין עמונה. ב-18 באפריל ארגון 'יש דין' גילה כי העבודות חודשו, ושוב הוצאו צווים להפסקת עבודה, אך למרות זאת העבודות נמשכו כסדרן. לטענת "שלום עכשיו", תחילת בניית מבני הקבע בעמונה היא תולדה של הסכמות שבשתיקה בין הממשלה ותושבי המקום, שנוצרו במהלך הסכם לפינוי שבוצע באותה תקופה למאחז סמוך בשם גינות אריה.
בדיון מ-10 ביוני טענה המועצה כי הקרקע בבעלות יהודית, וכי נחוצים לה 30 יום לשם סיום הליך רכישת הקרקע ורישומה בטאבו. בעקבות זאת ניתנה ארכה נוספת וב-18 באוקטובר הוצאו צווים סופיים להפסקת העבודות ולהריסת המבנים, לאחר שלא הוצגו שום עדויות על התקדמות הליך הרכישה. למחזיקים בשטח ניתנה ארכה של 30 יום כדי לבצע זאת בעצמם, אולם גם לאחריהם המבנים עדיין עמדו על תילם.
בביקורים של רכז הפיקוח החל מ-24 בינואר 2005 ושלושה שבועות לאחר מכן, הוא הבחין בהמשך העבודות. ב-15 במאי 2005 הוחרמו כלי עבודה ששמשו לביצוע עבודות הבנייה. בעקבות המשך הבנייה ואי הריסת המבנים על ידי הבונים, החליטו הרשויות להרוס את המבנים בעצמן, אולם החליטו לדחות את הביצוע עד לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות, שנערכה בקיץ 2005. מנגד, בינתיים החל אכלוס הבתים בתושבים.
ב-3 ביולי 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי "שלום עכשיו", אשר דרשה את הריסת הבתים בנימוק שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים, וכי כבר הוצאו כנגד המבנים צווי הריסה. אנשי "שלום עכשיו" טענו מאוחר יותר שהתביעה נגד בנייה על אדמות פלסטיניות תקפה לגבי היישוב כולו והעתירה הוגשה רק ביחס לבתי הקבע, כיוון שהיחס אליהם בחוק היה ברור יותר, והסיכויים להצלחת העתירה היו גדולים יותר. מנגד, מועצת יש"ע ואנשי המאחז טענו כי אין תובע לבעלות על האדמות (בהסתמכם על הסכם הרכישה הבלתי פורמלי בתיווכו של אניס, כאמור), ועל כן אין בעיה בהקמת הבתים. ב-7 ביולי 2005 הוציא בג"ץ צו ביניים למניעת אכלוס הבתים ויום לאחר מכן הוציא אלוף פיקוד המרכז צו בהתאם. בעקבות זאת יושבי הבתים התפנו מבתיהם ב-10 ביולי 2005, ופרקליטות המדינה התחייבה להרוס את הבתים, ובג"ץ מחק את העתירה.
בנובמבר 2005 הפרקליטות הציבה תאריך להריסת מבני הקבע, עד סוף חודש ינואר 2006.
יחסי אורוגוואי–פרגוואי
הרפובליקה של פרגוואי והרפובליקה המזרחית של אורוגוואי כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 באפריל 1845. פרגוואי מחזיקה באורוגוואי שגרירות וקונסוליה כללית במונטווידאו. מאידך, אורוגוואי מחזיקה בפרגוואי שגרירות וקונסוליה כללית באסונסיון. לפרגוואי יש גם קונסוליית כבוד בפונטה דל אסטה.
עמונה
ההליך המשפטי
ב-3 בינואר 2006, תחילת החודש שעד סופו נועדו הבתים להריסה, הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי אגודה שיתופית עמונה בע"מ ושלושה מתושבי היישוב, המבקשת לדחות את ביצוע ההריסה בנימוק שלא צורפו כמשיבים לעתירה שהוגשה על ידי "שלום עכשיו". בעתירה נטען שוב כי הקרקע שעליה נבנו הבתים היא בבעלות תושבי עמונה, ולא בבעלות פרטית של פלסטינים, והוצא צו ביניים המונע את הריסת המבנים.
יחסי אורוגוואי–פרגוואי
סקירה כללית
חוסה חרוואסיו ארטיגס, הדמות ההיסטורית המפורסמת ביותר באורוגוואי, בילה את 30 שנות חייו האחרונות בגלות בפרגוואי. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נפתח בית ספר בביתו של ארטיגאס בפרגוואי.
עמונה
ההליך המשפטי
ב-29 בינואר 2006 יום טרם המועד להריסת הבתים, דחה בג"ץ את העתירה והסיר את צו הביניים, בשל היעדר הוכחות לקניית הקרקע על ידי תושבי המקום, היעדר היתר בנייה, וצו ההריסה שהוצא כנגד המבנים. בנוסף, תקף בג"ץ את ההכנות שכבר נעשו במקום למאבק בכוח כנגד הריסת הבתים.
לקראת העימות
בלילה שלפני העימות הציע הרב חנן פורת, בשם מועצת יש"ע, שתוענק למתנחלים ארכה של שבוע להעתיק את הבתים ליישוב עפרה, ואם לא יצליחו, הם יהרסו אותם בעצמם. ההצעה הוגשה ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, וקיבלה את הסכמת הגורמים הצבאיים, אך ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, סירב להצעה. פורת פנה לבג"ץ, והשופט אליקים רובינשטיין נתן צו זמני המונע את כניסת כוחות המשטרה עד לדיון בעתירתו בבג"ץ. בשעה שמונה וחצי בבוקר החל הדיון בעתירה, ובסופו, בסביבות השעה עשר, דחו השופטים את העתירה.
ב-1 בפברואר 2006 (ג' בשבט ה'תשס"ו) הגיעו כששת אלפים שוטרים וחיילים בפיקודו של תנ"צ מאיר בוקובזה לעמונה, כדי להרוס את הבתים ולאבטח את המשימה. מולם התבצרו בבתים כשלושת אלפים פעילים, רובם בני נוער, שניסו ללא הצלחה למנוע את הרס הבתים. בתחילת השבוע שבו נהרסו הבתים החלו להתאסף במקום צעירים רבים, עד שביום שלישי התאספו במקום יותר משלושת אלפים איש. בין האנשים שנאספו בעמונה היו גם חברי הכנסת מסיעות הימין ראש המועצה המקומית מטה בנימין, פנחס ולרשטיין. רבה של עפרה התיר לנשים להתבצר בבתים, בהנחה שכוחות הביטחון ישלחו חיילות לפינוי הנשים. בפינוי עצמו, אף שהיו חיילות, שוטרי היס"מ הוציאו את הנשים מהבתים. כמה בני נוער התנכלו לכלי רכב של אמצעי התקשורת ואף ידו אבנים עליהם, אך הנהגת המאבק השתדלה להרחיקם ובהמשך התקשורת עבדה ללא הפרעות. בלילה שקדם לעימות כבר התרחשו עימותים 'קלים'. הנהגת היישוב ביקשה מהמתבצרים שלא לנהוג באלימות ולהרחיק את האבנים מקצה הגג, אך הסתבר כי היא אינה שולטת במצב.
יחסי אורוגוואי–פרגוואי
סקירה כללית
שתי המדינות היו חברות מייסדות של מרקוסור, ושתיהן חברות מלאות בקבוצת ריו, האיחוד הלטיני, איגוד האקדמיות השפות הספרדיות, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקאיות, איחוד האומות הדרום אמריקאיות, URUPABOL, קבוצת Cairns וG77.
עמונה
מהלך העימות
כוחות הביטחון נפרסו בארבעה מעגלים. בחיצוני עמדו חיילים שחצצו בין היישוב עפרה לעמונה, ומנעו ממתגברים להתקרב לעמונה. בשלישי עמדו שוטרי מג"ב שמנעו מהסובבים להתקרב. אלה לא השתמשו בכוח פיזי כלל. למטה עמדה שורת שוטרי יס"מ שמנעה מהנמצאים בחוץ ומאלה שהוצאו מהבתים להיכנס לאזור הבתים. הכוח הפנימי עסק בפינוי עצמו.
יחסי אורוגוואי–פרגוואי
סקירה כללית
שתי המדינות מקובצות לעיתים מכיוון ששניהם חולקים את הסיומת "גואיי".
עמונה
מהלך העימות
לקראת העימות התמקמו רבים מהנוכחים במאחז בגבעה שממול לבתים ולא השתתפו בעימות. אלו שהשתתפו בעימות התחלקו לשלושה מקומות, כאשר הרוב התמקמו בבתים עצמם ומסביבם ואחרים בגגות שחלקם בוצרו בתיל. בשעה 09:15 הוכרז במערכת הכריזה של היישוב: "השוטרים עולים לכיוון היישוב - כולם לרוץ לבתים ולהתכונן". כוחות משטרה פרצו את המתרסים שהקימו מתנחלים. אחרי כן, נתקלו הכוחות בחומה אנושית, שאותה הובילו ראשי מועצת יש"ע, פנחס ולרשטיין וח"כים מהימין, חומה זו נפרצה על ידי פרשי המשטרה שהכו את המפגינים באלות ובפרסות סוסיהם, מה שהביא למטחי אבנים מצד הנערים שעמדו על גגות הבתים. במהלך הפריצה נפצעו מספר שוטרים ומתנחלים רבים, בהם חבר הכנסת אפי איתם שאושפז לאחר שנפגע בראשו מפרסת סוסו של שוטר יס"מ, אל"ם במילואים מוטי יוגב שהוכה בביטנו ורגליו וגיד נקרע ברגלו וח"כ אריה אלדד, שידו נשברה.
יחסי אורוגוואי–פרגוואי
סקירה כללית
ישנם אזרחים פרגוואים הגרים ועובדים באורוגוואי, כמו גם כמה מהגרים מאורוגוואי בפרגוואי. שתי המדינות רואות זו בזו כיעדי תיירות מעניינים.
עמונה
מהלך העימות
כאשר הגיעו הכוחות לבתים עצמם, הגבירו המתבצרים בגגות את זריקת האבנים, ואף זרקו בלוקים ומוטות ברזל על שוטרים ופצעו כמה מהם, אחד באורח בינוני. השוטרים הציבו סולמות על הבתים, והורידו נערים מהגגות תוך שימוש באלות. במהלך שלב זה נפצע קשה בראשו יחיעם אייל, בנו של מזכ"ל מפלגת תקומה נחי אייל, שהוכה בראשו על ידי שוטר בעזרת אלה הפוכה.
יחסי אורוגוואי–פרגוואי
סקירה כללית
נכון לשנת 2014, הסחר הדו-צדדי משגשג ומשתפר.
עמונה
מהלך העימות
תוך כדי העימות תמונות וסרטי וידאו צולמו ותיעדו הכאה של נערים שישבו על הרצפה ללא התגרות. המתבצרים העידו כי אף מי שביקש לצאת ללא התנגדות הוכה, וכל מי שעבר במסדרון בדרך החוצה הוכה שוב. גם צלמי עיתונות הוכו.
בתום 4 שעות של מאבק קשה הצליחו כוחות הביטחון לפנות את כל המתבצרים והרסו את הבתים.
גילויי האלימות החריפים במאבק, משני הצדדים, עלו על כל עימות קודם מסוג זה ומספר הפצועים במהלך יום הפינוי והריסת הבתים עלה על מספר הפצועים בתוכנית ההתנתקות כולה. המאבק חולל סערה ציבורית. תמונה שצילם במקום צלם AP עודד בלילטי ובה נערה המנסה לחסום קבוצת שוטרים, זכתה בפרס פוליצר בקטגוריה של סיקור חדשותי. את האירועים האחרונים והתנהגות המשטרה בדקה ועדת חקירה פרלמנטרית, שסיימה את עבודתה בהגשת דו"ח ביניים חריף לפני הבחירות במרץ 2006.
טענות בדבר אלימות משטרתית מופרזת
ראשי הנאבקים טענו כי שוטרים הכו זמן רב לאחר שכל איום כלפיהם חלף ותקפו את הגיבוי המוחלט שאלימות הזו זכתה לה בדרגי המשטרה והממשלה. היו שציינו גם את העובדה שהשוטרים (למעט שניים) נפצעו פציעות קלות מאוד, לעומת המתבצרים שנפגעו פגיעות ראש, ופונו לבית החולים במספרים גבוהים בהרבה. הועלו גם טענות על הטרדות מיניות בזמן הפינוי על ידי שוטרים כלפי מפגינות.
טענות המשטרה והממשלה
המשטרה טענה שהופעל כוח סביר והיא נערכה כראוי לאירועים וזכתה לגיבוי מלא מצד מ"מ ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון שאול מופז, המפכ"ל משה קראדי והרמטכ"ל דן חלוץ. הממשלה הנחתה את פרקליטות המדינה להגיש במהירות כתבי אישום כנגד המתפרעים האלימים ולגלות "אפס סובלנות" כלפי מפגינים אלימים. מפקדי האירוע טענו כי המשטרה השתמשה בכוח "פחות מהסביר".
המשטרה שחררה קלטת וידאו, המוכיחה, לטענתה, שאיתם לא נפצע מפרש משטרה, ולא היו פרשים בסביבתו סמוך לזמן הפגיעה. לטענתם נפצע מאבנים שזרקו המתנחלים. לעומתם הציג איתם תמונות בהן הוא נראה סמוך לפרש משטרתי, שניות אחרי שפגע בו, לדבריו. המשטרה הציגה גם סרטי וידאו שהוכיחו לטענתה כי הכניסה הראשונה של השוטרים למאחז הייתה ללא אלות או מגנים, ורק בהמשך נעשה שימוש באלות. זאת לעומת הסרטים שנראו בתקשורת, שמראים את הסוסים פורצים בלא שנזרקות אבנים. בנוסף הראו קלטות וידאו שבהן נראה לטענתם ח"כ בני אלון מעודד את המפגינים.
פעולות בעקבות העימות
בישיבת הממשלה שלאחר הפינוי העריכו ראש השב"כ יובל דיסקין ואלוף פיקוד המרכז יאיר נוה שנוצר קרע חמור בין המתנחלים, החשים נבגדים, לבין הממשלה וכוחות הביטחון, וכן את החומרה בכך שרוב הציבור שמתנגד לפינויים דומים רואה במתבצרי עמונה גיבורים ולא פורעי חוק.
ב-5 בפברואר נערכה הפגנת המונים שאורגנה על ידי מועצת יש"ע בכיכר ציון בירושלים במחאה על אירועי עמונה, שבה השתתפו לפי נתוני המשטרה כ-80,000 איש.
בעקבות העימות דרשו ח"כים מהימין והשמאל להקים ועדת חקירה ממלכתית כדי לחקור את מה שהתרחש בעמונה. אולמרט דחה בתקיפות את הבקשה. גם מפלגת העבודה ומפלגת שינוי הציגו את התנגדותן למהלך בנוסף למפלגת קדימה ויצאו להגנת השוטרים. בימין החלו באיסוף עדויות לצורך חקירה עצמאית. ב-8 בפברואר 2006, על רקע הבחירות המתקרבות, החליטה הכנסת ברוב של 37 נגד 33 להקים ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת האירועים ולאחר מכן נקבע כי ועדת החוץ והביטחון היא שתשמש כוועדת החקירה. הוועדה הגישה את מסקנותיה לאחר מספר שבועות. היא מתחה ביקורת חריפה על גדעון עזרא, שר המשטרה, ועל שאול מופז, שר הביטחון, וקבעה כי הדרג המדיני לא תיאם כראוי את הפינוי עם כוחות הביטחון בשטח והמשטרה הפעילה כוח מופרז בפינוי.
בקרב חלק מהציבור הדתי-לאומי התגברו רגשות קשים שנולדו עוד בתוכנית ההתנתקות לגבי יחסה של המדינה אליהם ויחסם למדינה. מבחינת ציבור זה מדובר היה בטראומה שתרמה הן להקצנה לכיוון של אלימות והן להגברת האמונה שישנם גורמים בשלטון ובתקשורת שמנסים במתכוון לפגוע בציונות הדתית. מאידך בקרב חלקים מהציבור התגברה התחושה והחשש לגבי יחסם של המתנחלים לשלטון החוק וסירובם לקבל החלטות ממשלה.
אחת התמונות שצולמה במהלך העימות על ידי הצלם עודד בלילטי, בה נראית נערה אחת מול שוטרים רבים חבושי קסדות הלובשים מדים שחורים, זיכתה את צלמה בפרס פוליצר לשנת 2007. בשנת 2007 הוציאה להקת המטאל הישראלית Salem את האלבום "Necessary Evil" הכולל שיר בשם "עמונה", שהוא שיר מחאה קצר המתאר את המניעים שבמאבק בעמונה מנקודת מבטם של מתנגדי ההתנתקות.
הליכים משפטיים
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל וארגון זכויות האדם ביש"ע אספו עדויות על מנת להגיש תלונות למחלקה לחקירות שוטרים ותביעות אזרחיות כנגד שוטרים שהיו לטענתם אלימים. על פי דו"ח שפרסם ארגון זכויות האדם ביש"ע, נכון לינואר 2010, נפתחו למעלה מ-100 תיקים על תלונות ובהם כ-150 מתלוננים, אך רק ארבעה הבשילו לכדי כתב אישום, ומתוכם אחד הסתיים בזיכוי, אחד ללא הרשעה, אחד בהרשעה ואחד תלוי ועומד. 44 תיקים נסגרו בעילה של עבריין לא נודע, 18 נסגרו ללא חקירה, 15 נסגרו מחוסר ראיות, 9 נסגרו מחוסר עניין לציבור ו-3 מחוסר אשמה. ב-25 במאי 2010 גזר בית המשפט בירושלים על השוטר דוד אדרי 3 חודשי עבודות שירות, לאחר שהורשע ב"תקיפה הגורמת חבלה של ממש" שלא היה בה צורך כלל.
במקביל הוגשו עשרות תביעות אזרחיות ובחלקן נפסקו לתובעים שנפגעו מאלימות השוטרים פיצויים של מאות אלפי שקלים. בין היתר נפסקו 23,000 שקלים ליהודה עציון שנרמס על ידי פרש משטרתי, 35,000 ש"ח למפגין שהוכה בעורפו על ידי אותו פרש, כ-400,000 שקלים ליחיעם אייל ששוטר הכה בראשו באלה הפוכה וגרם לפציעתו באורח אנוש, כ-15,000 שקלים למפגין שננגח בראשו בקסדה, 150,000 שקלים למוטי יוגב שהוכה ונפגע ברגלו, 230,000 שקלים למפגין שהוכה בפלג גופו העליון.
מנגד, הוגשו תביעות על התפרעויות ותקיפות שוטרים כנגד אנשי ימין שהשתתפו בפינוי, ואחד מהם נידון ל-180 שעות של עבודות שירות. ב-15 בפברואר 2006 הוצת רכבו המשטרתי של תנ"צ מאיר בוקובזה, סגן מפקד מחוז ש"י במשטרה שפיקד על הפינוי. במעשה הורשעו אריה טסלר, אלישיב גלברד ומשה סקלי.
התביעה האזרחית
בנוסף להליכים המנהליים להריסת המבנים, הגישו הבעלים הרשומים של הקרקע גם תביעה אזרחית נגד המדינה באמצעות ארגון "יש דין" ב-31 בדצמבר 2008. בתביעה טענו שקרקעות המאחז לא רק היו בבעלותם, אלא אף עובדו על ידם, והמתיישבים כונו "עבריינים ישראלים". המנהל האזרחי בדק תצלומי אוויר משנת 1985 והצהיר שחלקות רבות הכלולות בתביעה היו מעובדות בדרגות שונות. המדינה טענה כי "התובעים לא הראו בתביעתם כי הם בעלי זכויות במקרקעין". המתנחלים טענו שמדובר בקרקעות הנמצאות הרחק מחוץ לתחום עמונה ושאדמות עמונה לא עובדו מעולם. סכום התביעה המקורי עמד על מיליון וחצי ש"ח אך לבסוף המדינה שילמה 300,000 ש"ח כולל הוצאות משפט. המדינה תבעה את ועד מתיישבי עמונה, ודרשה שהם עצמם ישלמו חלק מהמוסכם בהסכם הפשרה, אך בית המשפט דחה דרישה זו, מכיוון שהמדינה לקחה חלק פעיל בהקמת עמונה ונמנעה מלפנותו.
הטענות לרכישת הקרקע
אדמות עמונה רשומות על שם תושבי הכפר סילוואד. המתנחלים טוענים שהשטח הבנוי בעמונה הוא על קרקעות בבעלות משותפת שחלק הארי של הבעלות בהן נרכש בשנת 1995, אך על רקע החשש ממכירת הקרקע ליהודים, סוכם שהבעלות לא תועבר על שם הקונים בטאבו, אלא המוכרים לא ימנעו מהרוכשים את החזקה בקרקע או יתבעו בעלות בגינה. טענה זו מגובה במסמכי הרכישה, בקבלות על התשלום ובתצהיר של מתווך הקרקעות. את בעיית מיעוט השטח שלא נמכר, הם מבקשים לפתור באמצעות פירוק השותפות בחלקות אלו כך שהשטח הבנוי ימוקם בקרקע בבעלותם המלאה. בפברואר 2015, בעקבות תלונה של עמותת יש דין נעצרו שלשה אנשים הקשורים לחברת הקש אל ווטן, שעמדה מאחורי רכישת קרקעות לכאורה בעמונה, מגרון וגבעת אסף, בחשד לזיוף מסמכי רכישה.
פסק הדין להריסת המאחז כולו
בדו"ח המאחזים הבלתי מורשים של עו"ד טליה ששון, עמונה הוגדרה מאחז בלתי מורשה, ולכן גם לא חוקי, מכיוון שהוקמה בלא החלטת ממשלה, ללא תכנון כדין, ללא שנקבע תחום שיפוט בצו מפקד האזור, והיא נבנתה על קרקעות שהיו בבעלות של פלסטינים, בניגוד לפסיקת בג"ץ מ-1979 שיישובים ישראלים מעבר לקו הירוק יוקמו רק על אדמות מדינה. בנוסף, ללא מסמכי רכישה כדין, הקמת יישוב על אדמות של פלסטינים, נחשבת גזל ופגיעה בזכות הקניין של הבעלים.
ב-25 בדצמבר 2014, בעקבות עתירה נוספת לבג"ץ בדרישה להריסת המאחז כולו, פסק בג"ץ כי הואיל ועמדת המדינה היא שהמאחז כולו נבנה באופן בלתי חוקי על מקרקעין מוסדרים בבעלות פרטית, והואיל והטענות לרכישת חלק מהמקרקעין טרם הגיעו לכדי בירור, וגם אם יאומתו והליכי פירוק השיתוף יושלמו, לא ברור שיהיה בהם די בשביל להכשיר את כול המאחז או אפילו את רובו, חובה על המדינה להרוס את המאחז. על מנת לאפשר מציאת פתרונות דיור חלופיים לתושבים, שהשתקעו ביישוב והקימו בו קהילה, הורה בג"ץ על מימוש הצווים בתוך שנתיים.
הניסיונות להסדרת המאחז
בעקבות ההסכם הקואליציוני בין הבית היהודי לליכוד הוקמה ב-2015 "ועדת ההסדרה" בראשות מזכיר הממשלה אביחי מנדלבליט, במטרה להמליץ על מתווה להסדרת מבנים ושכונות ביישובים יהודיים ביהודה ושומרון אשר הוקמו תוך מעורבות של הרשויות. בספטמבר 2016 בחנה הוועדה אפשרות להקים מחדש את היישוב בחלקות סמוכות שהן במעמד של נכסי נפקדים ואין לגביהם תביעות. בעקבות כך פרסם המנהל האזרחי את מספרי החלקות והוגשו תביעות בעלות על רובן הגדול.
באוקטובר 2016 הגישה המדינה בקשה לבג"ץ לדחיית הפינוי בשבעה חודשים, משום שנחוץ זמן נוסף לצורך העמדת חלופות מגורים לתושבים, בתקווה כי ניתן יהיה למנוע או להפחית את ההתנגדות לפינוי. בג"ץ דחה את הבקשה.
בנובמבר ודצמבר 2016 התגלעה מחלוקת בממשלה בין הבית היהודי למפלגת הליכוד בנושא עמונה. בעקבות אי-מציאת פתרון לתושבים, החל הבית היהודי בקידום הצעת חוק ההסדרה של חברי הכנסת שולי מועלם-רפאלי, בצלאל סמוטריץ' ויואב קיש. ההצעה התקבלה בוועדת השרים לענייני חקיקה פה אחד וב-7 בדצמבר עברה בקריאה ראשונה בכנסת. היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט הודיע שהוא מתנגד לחוק ולא יגן עליו בבג"ץ. לפי דרישת שר האוצר משה כחלון נוסף להצעה סעיף המחריג ממנה צווים שיפוטיים קיימים, כמו פסק הדין להריסת עמונה. החוק עבר בקריאה שלישית ב-6 בפברואר 2017, כשבוע אחרי פינוי עמונה.
במקביל ניסתה הממשלה לגבש פתרון חלופי לתושבים. ב-12 בדצמבר הודיע נפתלי בנט על גיבוש מתווה שמעתיק את מגורי התושבים לשטח אחר על אותו הר המוגדר כ"נכסי נפקדים". לפי ההצעה, שזכתה להסכמתו של מנדלבליט, רוב היישוב יתפנה ללא התנגדות לעלי עד להכשרת השטח החלופי, ועשר משפחות יתפנו היישר לאחת החלקות. אישור ההתיישבות בשטח החלופי יוארך מעת לעת כל עוד המעמד המשפטי של הקרקע יישאר בעינו. תושבי עמונה דחו את ההצעה ברוב קולות, בנימוק שהשלמתה תלויה באישורים משפטיים מוטלים בספק. ב-18 בדצמבר קיבלו התושבים מתווה משופר שהציעה הממשלה, ולפיו מספר המשפחות שיוכלו להישאר על ההר יעלה ל-24 וימונה רפרנט לקידום המתווה. ההסכמה הושגה שבוע לפני המועד האחרון שקבע בג"ץ לפינוי, והמדינה ביקשה אורכה של 45 יום לצורך יישום התוכנית. בג"ץ הציב קודם להחלטתו אולטימטום שלפיו הוא מצפה כי כל אחד מהתושבים יצהיר שאם ייקבע מועד דחוי לפינוי הוא יתקבל ללא התנגדות, ללא תלות במימוש המתווה. התושבים עשו זאת ובג"ץ אישר את הדחייה.
ארגון יש דין עתר לבג"ץ בשם מועצת הכפר הסמוך סילואד, שעל אדמותיו מתוכנן לצאת לפועל חלק מן המתווה. ב-23 בינואר 2017 הוציא בג"ץ צו ביניים האוסר על בנייה או הקמת תשתיות במסגרת המתווה. ב-1 בפברואר 2017, היום שבו החל פינוי המאחז, הורה בג"ץ על ביטול המתווה.
הפינוי
ב-1 בפברואר 2017 החלה משטרת ישראל, בהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו, בפינוי עמונה במבצע שנקרא "גן נעול". במסגרת המבצע פונו מבתיהן ארבעים ושתיים משפחות ומעל אלף מתנגדים נוספים לפינוי רבים מהם בני נוער. פונו גם ילדים ותינוקות שהובאו למקום ביזמת ארגון "נחלה" בהנהגת דניאלה וייס.
הפינוי הושלם למחרת, אחרי שהשוטרים פינו עשרות צעירים, שאינם תושבי המקום, שהתבצרו בבית הכנסת שביישוב. במהלך פינוי בית הכנסת, הותקפו השוטרים על ידי מתבצרי בית הכנסת שיידו בהם מטפי כיבוי וזרקו עליהם מוטות ברזל ובקבוקי זכוכית והתיזו עליהם אקונומיקה. במהלך הפינוי נפגעו כ-60 שוטרים וכ-15 ממתנגדי הפינוי, רובם קל. 13 צעירים נעצרו. במהלך האירוע התלוננו חלק מהמתבצרים על אלימות משטרתית, וכמה מקרים אף תועדו, בהם שוטר המשליך כיסא על המתבצרים. לאחר הפינוי התגלו על קירות בית הכנסת כתובות נאצה כנגד המשטרה וצלבי קרס עם סמל משטרת ישראל.
הקמת יישוב חדש למפוני עמונה
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הבטיח להקים למפוני עמונה יישוב חדש. מתיישבי עמונה בחרו בגבעת "גאולת ציון" שבגוש שילה שבחבל בנימין (בה יש 600 דונם אדמות מדינה) ליישוב החדש שהם מבקשים להקים.
כחודש לאחר הפינוי פתחו מפוני עמונה בשביתת רעב במחאה על הסחבת בהקמת יישוב חדש למפונים.
ב-30 במרץ 2017 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני הקמת יישוב חדש למפוני עמונה בעמק שילה, בגבעה בין היישוב עדי-עד להר 'גאולת ציון'. זהו היישוב היהודי הראשון שיוקם ביו"ש מאז הסכמי אוסלו. שמו של היישוב החדש - עמיחי.
ניסיון נוסף להתיישב במקום
לאחר הפינוי הוכרז המקום כשטח צבאי סגור. ב-14 בדצמבר 2018, לאחר פיגוע הירי בגבעת אסף, הציבו ישראלים הטוענים לבעלות על הקרקע קראוונים במקום. כמה חודשים קודם לכן הוגשו למנהל האזרחי מסמכי רכישה של ארבע חלקות במקום, אך לא התקבלה החלטה על אישורם. השוהים במקום, בראשם ח"כ בצלאל סמוטריץ' וראשי המועצות האזוריות ישראל גנץ ויוסי דגן, קראו לראש הממשלה לאשר את העלייה המחודשת לקרקע, כחלק מהתגובה הממשלתית לפיגוע. ב-3 בינואר 2019 פונו המבנים והשוהים בהם מהשטח. בעקבות העימותים פונו לבית חולים חמישה שוטרים ואזרח אחד, במצב קל.
צה"ל אסר בצו את הכניסה למקום וניתן להיכנס אליו רק בתיאום. פלסטינים הטוענים לבעלות על הקרקע עתרו לבג"ץ נגד הצו, באמצעות עמותת יש דין.
משהו קרה
משהו קרה (באנגלית: Something Happened) הוא ספרו השני של ג'וזף הלר. הספר יצא לאור בשנת 1974, 13 שנים אחרי ספרו הראשון של הלר, "מלכוד 22". הוא מספר את סיפורו של בובי סלוקום, עובד משרדי בחברה גדולה בארצות הברית של שנות ה-70 של המאה ה-20.
מקור השם
השורה "משהו קרה" מופיעה פעמים רבות לאורך הספר בהקשרים שונים. לרוב, השורה מופיעה בעת הצגת הניגוד בין העבר להווה. למשל, כשבובי משווה בין הנער האופטימי שהוא היה פעם לבין עצמו בהווה, הוא אומר "כנראה שמשהו קרה לי מתישהו".
עלילה
בובי סלוקום הוא אמריקאי בגיל העמידה, העומד בפני קידום מקצועי על חשבון חברו בעת התרחשות הסיפור. סיפור המסגרת של הספר מתאר את התלבטויותיו של בובי לגבי הקידום, אולם עיקר הספר הוא תיאורים של חייו של בובי באופן כללי. לספר כמה חלקים עיקריים (מלבד פרולוג ואפילוג קצרצרים):
Something To Listen To
Something To Listen To הוא האלבום הראשון והעצמאי של להקת ניין דייז, שיצא בהפקה והוצאה עצמאית בשנת 1995. התקליט אופיין בקו שקט ורגוע, רוק עם השפעות בולטות של קאנטרי (הרבה גיטרות אקוסטיות, מפוחית ואף סולו סקסופון בשיר Miss Alva Maria), והורכב מ-15 שירים. האלבום נמכר בזמנו בהופעות וכיום לא ניתן לרכישה. ניתן להוריד את שירי האלבום חינם במספר אתרים.
משהו קרה
"אשתי אומללה"
בחלק זה מתאר בובי את חיי הנישואים שלו ושל אשתו, ואת חיי המשפחה שלו. אשתו של בובי היא עקרת בית, וניכר שהיא משועממת. מושם דגש על הניגוד בין יחסיהם הסוערים של בני הזוג בתחילת היכרותם לבין יחסיהם האפורים בנקודת הזמן שבה מתרחש הסיפור.
בנוסף, מושם דגש על הפחד מגירושים ומהחיים לבד. פחד זה מוביל לכך שבני הזוג אינם נפרדים, אף על פי שהם אינם מאושרים יחד.
הילדים
לאחר שני חלקים אלו יש שלושה חלקים שבהם מתאר בובי את ילדיו ויחסי המשפחה שלו. לבובי יש שלושה ילדים, וכל חלק עוסק בעיקר באחד מהם-
עברו של בובי
הספר מחולק לחלקים על פי חייו של בובי בהווה, אבל לכל אורך הספר יש גלישות רבות לתיאורים של העבר ותחזיות לגבי העתיד. עיקר תיאורי העבר עוסקים בילדות של בובי, וגם בתקופה קצרה במהלך נעוריו, שבמהלכה עבד בחברת ביטוח. מתוארים היחסים הרומנטיים בינו לבין וירג'יניה, עובדת אחרת בחברת הביטוח. בובי נוסטלגי מאוד לגבי תקופה זו, ומרבה לתאר את געגועיו לעבר בכלל ולווירג'יניה בפרט.
סגנון
הספר כתוב כולו בגוף ראשון, כאשר בובי הוא המספר וגם הדמות הראשית. הספר כתוב בסגנון זרם התודעה, ותיאורו של בובי "קופץ" מנושא לנושא כל הזמן. לעיתים קרובות בובי עובר מתיאור ההווה לתיאור העבר, משם לביקורת כללית על החברה ומשם שוב לתיאור ההווה.
בניגוד ל"מלכוד 22", ספרו הקודם של הלר, ש"זיגזג" בין הומור אבסורדי לבין קטעים "אפלים" ואירונים, ב"משהו קרה" כמעט אין קטעים מצחיקים או אבסורדיים, והוא דיכאוני ברובו. לעיתים קרובות מתוארת בדיחה או משחק מילים בסגנון "מלכוד 22", ומיד אחריה נכתב "חה חה" סרקסטי.
השימוש בסוגריים רווח מאוד לאורך הספר. לעיתים קרובות מתואר דיאלוג בין בובי לדמות אחרת, והוא חושף את מחשבותיו באמצעות הסוגריים. (לעיתים השימוש בסוגריים בא להדגיש את הצביעות של בובי או של אחרים). יש בספר גם קטעים ארוכים באופן יוצא דופן (לעיתים באורך כמה עמודים) המוכלים בתוך סוגריים. הדבר מקשה על המעקב אחרי זרם התודעה של בובי, כי הקורא כבר שוכח על מה בובי דיבר "לפני שהתחילו הסוגריים".
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (באנגלית: Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons או Nuclear Non-Proliferation Treaty, הידועה גם בראשי תיבות NPT או NNPT) היא אמנה בינלאומית שמטרתה להגביל הפצת נשק גרעיני. האמנה נחתמה לראשונה ב-1 ביולי 1968. נכון לשנת 2007 אישרו את האמנה 189 מדינות בעולם, חמש מתוכן חמושות בכלי נשק גרעיניים: ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה וסין (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון). רק חמש מדינות בעולם אינן חתומות על האמנה: הודו, פקיסטן, ישראל, קוריאה הצפונית ודרום סודאן. הודו ופקיסטן חמושות בכלי נשק גרעיניים ואף ביצעו ניסויים פומביים בכלי נשק אלה. מדינת ישראל נוקטת במדיניות של עמימות בכל הנוגע לתוכנית הגרעין שלה, אך לפי דיווחים שלא אושרו מחזיקה במאות פצצות אטום, משגרים וצוללות תוצרת גרמניה היכולות לשאת נשק גרעיני. קוריאה הצפונית אישרה את האמנה אולם מאוחר יותר הפרה את מחויבויותיה על פי האמנה וביטלה את חתימתה.
ההצעה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני הוצעה על ידי אירלנד והמדינה הראשונה שחתמה עליה הייתה פינלנד. בכינוס שנערך ב-11 במאי 1995, בניו יורק, החליטו הצדדים לאמנה להאריך את תוקפה של האמנה ללא מועד סיום וללא תנאים. אמנת ה-NPT מורכבת ממבוא ואחריו 11 פרקים. אף שהמונח "יסודות" אינו מופיע באמנה, הפרשנות המקובלת לאמנה מצביעה בדרך כלל על שלושה יסודות: אי-הפצה, פירוק נשק וזכות לשימוש בטכנולוגיה גרעינית לצורכי שלום.
יסוד ראשון: מניעת הפצה
חמש מדינות מוכרות באמנה כ"מדינות נשק גרעיני": צרפת (הצטרפה לאמנה בשנת 1992), סין (1992), ברית המועצות (1968, זכויותיה וחובותיה היום בידי רוסיה), בריטניה (1968) וארצות הברית (1968). חמש מדינות אלה הן אף חברות קבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות. חמש המדינות האלה הסכימו שלא להעביר "כלי נשק גרעיניים או מתקנים גרעיניים נפיצים אחרים" וכן "לא לסייע, לעודד, או לגרום, בשום אופן" למדינה שאיננה מצוידת בנשק גרעיני לרכוש נשק גרעיני (פרק 1 לאמנה). המדינות שאינן מחזיקות בנשק גרעיני מתחייבות לקבל עליהן את אמצעי הפיקוח של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כדי לוודא שאינן מתעלות אנרגיה גרעינית שנועדה לצורכי שלום לצורך ייצור נשק גרעיני או מתקנים גרעיניים נפיצים אחרים (פרק שלישי לאמנה).
חמש המעצמות הגרעיניות התחייבו שלא להשתמש בנשק גרעיני כנגד מדינות שאין ברשותן נשק גרעיני, זולת תגובה להתקפה גרעינית, או התקפה קונבנציונלית בשיתוף פעולה עם מעצמה גרעינית. אולם, התחייבות זו איננה חלק מן האמנה ופרטיה המדויקים אינם ברורים. ארצות הברית כיוונה כלי נשק גרעיניים כנגד קוריאה הצפונית החל משנת 1959 ועד 1991, מדינה שלא היה ברשותה נשק גרעיני. אף שר ההגנה של בריטניה בעבר, ג'פרי הון, הצהיר במפורש כי בריטניה עלולה להשתמש בנשק גרעיני בתגובה להתקפה לא קונבנציונלית מצד מדינה פורקת עול. בחודש ינואר 2006 רמז נשיא צרפת לשעבר ז'אק שיראק כי צרפת עשויה להגיב במתקפה גרעינית כנגד מדינה שתתמוך בהתקפה טרוריסטית על אינטרסים צרפתיים.
יסוד שני: פירוק נשק
המבוא לאמנה קיים ביטוי לרצונן של המדינות החותמות להפחית מתחים בינלאומיים ולחזק את האמון בין מדינות כך שייווצרו התנאים, ביום מן הימים, להפסקת ייצור נשק גרעיני ולאמנה על פירוק מוחלט של נשק גרעיני אשר יוציא ממאגר כלי הנשק של המעצמות הגרעיניות את כלי הנשק הגרעיניים ואת מערכות השיגור שלהם. הפרק הרביעי באמנה מפרט את האמור במבוא ומעודד את כל המדינות החברות באמנה, גרעיניות ובלתי גרעיניות גם יחד, "לנהל משא ומתן בתום לב על דרכים יעילות להפסקת מרוץ החימוש הגרעיני במועד קרוב וכן לפירוק נשק גרעיני וכן על אמנה לפירוק נשק גרעיני כללי ומושלם תחת פיקוח בינלאומי מחמיר ויעיל."
עם זאת, ניתן לטעון כי ניסוחו של הפרק הרביעי לאמנה מטיל חובה עמומה בלבד על כל המדינות החתומות על האמנה לנוע בכיוון הכללי של פירוק מוחלט של נשק גרעיני. בפרשנות זו, הפרק הרביעי לאמנה איננו דורש מכל המדינות החתומות לחתום על אמנת פירוק נשק. אלא רק דורש "ניהול משא ומתן בתום לב".