cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה
מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (בטורקית: Osmanlı-Kutsal İttifak Savaşları, בגרמנית: Großer Türkenkrieg ("המלחמה הטורקית הגדולה"), בפולנית: V wojna austriacko-turecka ("המלחמה האוסטרית-טורקית")) הייתה מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין הליגה הקדושה שהורכבה מהאימפריה הרומית הקדושה, האיחוד הפולני-ליטאי, הרפובליקה של ונציה ובהמשך גם רוסיה הצארית. המלחמה הסתיימה בתבוסה עות'מאנית וחתימת הסכם קרלוביץ. היסטוריונים הדוגלים בתזת השקיעה מציינים מלחמה זו כשלב השלישי והמכונן בעיצובו של תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית. מלחמה זו מיצבה את הצארות הרוסית כמעצמה דומיננטית במערכת הבריתות גם במרכז ומערב אירופה.
רקע
ב-1566 הלך לעולמו הסולטאן סולימאן הראשון והותיר אימפריה עות'מאנית רחבת ידיים הכוללת גם שטחים נרחבים באירופה אשר הצריכו מנגנוני מינהל אזרחי באיילטים מחד ושמירת כוח צבאי חזק ומאומן מאידך. בשיאה של האימפריה הניבה שיטת ניהול האיילטים יתרונות רבים, שהמרכזיים ביניהם היו היכולת לגייס צבא גדול וממושמע ללא צורך במימונו על ידי אוצר האימפריה, הקמת מנגנון פקידותי מרכזי מצומצם בעיקר בשל העובדה שגביית המיסים נוהלה על ידי מנגנון השלטון המקומי ויצירת זיקה לשלטון העות'מאני באיילטים באמצעות מוטבי הטימארים.
אך, מנגנוני השלטון המקומי בלווי פמליית מושלי האיילטים הפכו מנופחים ובזבזניים, נוצרו מוקדי כוח לא פורמליים שפגעו במנגנון השלטון המקומי, הכוח הצבאי שנותב מהאיילטים בעתות מלחמה לא היה סדיר ומקצועי ברמה נאותה, לא התאמן על בסיס קבוע ולקה גם בציודו, וזאת משום שהמושלים ובעיקר הסיפאהים לא רצו להשקיע מהונם למימון נאות של הכוחות ובמקרים לא מעטים אף היו חסרי מוטיבציה בהצטרפות לצבא הסולטאן. בנוסף, מספר מוטבי הטימאר שלא היו בעלי רקע צבאי הלך וגדל.
מול הקיבעון העות'מאני התחזק בהדרגה כוחן של האימפריה הרומית הקדושה ובתוכה ממלכת הבסבורג ושל רוסיה הצארית אשר הפכה בהדרגה למעצמה אירופית מובילה. עוד התחזק כוחה של הרפובליקה של ונציה. צבאותיהן של מעצמות אלו הפך מודרני, שכלל את שיטות הלוחמה והצטייד בנשק חדיש. כבר במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1591–1606) הצליחו האוסטרים לבלום את התקדמות העות'מאנים במרכז אירופה וחזרו ובלמו את העות'מאנים מהגעה לווינה, גם במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1663–1664). בזירת הים התיכון המשיכו העות'מאנים בדומיננטיות שלהם ואף כבשו את כרתים. העות'מאנים והטטרים העמיקו את חדירתם לשטחי האיחוד הפולני-ליטאי וכבשו את פודוליה.
חדירה זו הובילה לעימות מול הרוסים ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1676–1681) נבלמה התקדמות העות'מאנים ונהר הדנייפר נקבע כקו הגבול בין שתי הישויות. חמש שנים מאוחר יותר פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1686–1700) אשר הייתה חלק מהמערכה הכוללת של הליגה הקדושה נגד העות'מאנים.
מהלך הקרבות
ב-1679 התחוללה בווינה מגפת דבר ובמהלכה נפטרו כ-76,000 מתושביה שהיוו חמישית מאוכלוסייתה. במקביל, קמה אופוזיציה חזקה לממלכת הבסבורג באזורים הצפוניים של ממלכת הונגריה (סלובקיה המודרנית) וטרנסילבניה שהובלה על ידי מנהיגי אוכלוסייה שאינה קתולית. מקצת מהשליטים המקומיים הפכו לווסאלים עות'מאניים. העות'מאנים העריכו שהחולשה האוסטרית עקב המגפה בשילוב האופוזיציה החזקה, יסייעו להם לכבוש את וינה. באפריל 1683 הורה הסולטאן מהמט הרביעי לצבאו לנוע לכיוון וינה, לצור עליה ולכובשה. הכוח העות'מאני מנה 150,000 חיילים לעומת כ-84,000 של האוסטרים. ב-11 בספטמבר 1683, התחולל קרב וינה ובמהלכו הביסו הכוחות הנוצריים בפיקודו של יאן סובייסקי את העות'מאנים, תוך שהסבו להם אבדות כבדות מאד.
ב-1684, ביוזמת האפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר הוקמה הליגה הקדושה אשר איחדה את כוחות המעצמות המרכזיות מתוך תפישה שהוכחה כנכונה, שאיחוד הכוחות במספר חזיתות יכריע את הצבא העות'מאני. כוחות "הליגה הקדושה" ניצלו את המומנטום שנוצר לאחר הניצחון בקרב וינה, תקפו את הכוחות העות'מאניים וכבשו מידיהם שטחים נרחבים. ב-1686, לאחר חתימת הסכם השלום עם הפולנים הצטרפו הרוסים ל"ליגה הקדושה" ושנה מאוחר יותר פתחו במתקפה על חצי האי קרים. הקרבות בחצי האי קרים נמשכו עד 1689, הסתיימו בתבוסה רוסית אך ריתקו כוחות עות'מאניים לא מבוטלים לאזור והעניין החליש את הצבא העות'מאני במרכז אירופה.
ב-1687 נערך ליד העיר מוהאץ' קרב מוהאץ' השני ובמהלכו הביס צבא הליגה הקדושה בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן את צבא האימפריה העות'מאנית. כ-10,000 חיילים עות'מאנים נהרגו לעומת כ-600 בקרב ההבסבורגים. כתוצאה מהתבוסה פרץ מרד בכוחות הצבא שהוביל בהמשך להדחתו של הסולטאן מהמט הרביעי ולהכתרת אחיו סולימאן השני. הכוחות האוסטרים המשיכו בהתקדמותם וכבשו את סלאבוניה וטרנסילבניה. במקביל, תקפו הוונציאנים את העות'מאנים באזור מוראה ודלמטיה וכבשו שטחים מידיהם.
ב-1695, יצאו הרוסים למערכה באזור אזוב ושנה מאוחר יותר עלה בידיהם לכבוש את מצודת אזוב. בספטמבר 1697 ספגו העות'מאנים תבוסה מוחצת סמוך לעיר סנטה (בסרביה המודרנית) ואיבדו 30,000 לוחמים. שנה מאוחר יותר נהדף כח פרשים טטרי ליד העיר פודהייצה אשר בחבל פודוליה וסולק משטחי האיחוד הפולני-ליטאי.
ב-1699 לאחר תבוסות קשות במספר חזיתות, נאלצו העות'מאנים לחתום על הסכם קרלוביץ ובמסגרתו נמסרו רוב שטחן של ממלכת הונגריה, טרנסילבניה וסלאבוניה לחזקת ממלכת הבסבורג, פודוליה הועברה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי, ודאלמטיה ומוראה נמסרו לחזקת הרפובליקה של ונציה.
באימפריה העות'מאנית
המלחמה חשפה כשלים רבים בזרועות הצבא העות'מאני ומנגנוני הממשל באיילטים השונים. התבוסה המוחצת במלחמה הובילה לתהליך רפורמות ארוך ומדורג. הממשל העות'מאני יצא מנקודת הנחה שהתפישה הבסיסית של החלוקה המנהלית ואופיו הבסיסי של ניהול האיילטים הוא נכון, אלא שלאורך השנים נפלו בו פגמים וליקויים והיה צורך לתקנם ולהשיב את הסדר על כנו, כפי שהיה בתקופת סולימאן הראשון. רק מאוחר יותר, במהלך המאה ה-19 השתנתה התפישה וגרסה כי יש לשנות מהיסוד את אופן ההתנהלות וליצור מערכת מודרנית וחדשה, אשר תחליף את קודמתה ותוכל להקביל למערכות השלטון של המעצמות האירופיות. כך נולדה תקופת הטנזימאט.
בתקופת שלטונו של מוסטפא השני, לאחר הסכם קרלוביץ, הנהיג השער הנשגב ביוזמת הווזיר הגדול אמג'זדה חוסיין פאשא קפרולו מספר רפורמות במטרה לייצב את כלכלת האימפריה, להבריא את מנגנוני הממשל ולהחזיר את מעמדה מתקופת סולימאן הראשון. רפורמות אלו התבססו על תיקונים במנגנון הקיים וכללו גם תיקונים בשיטת הטימאר, בנוסף לרפורמות בצבא ובמינויים במערכת הפרובינציאלית.
לתקופה מסוימת נראה היה כי הרפורמות מחזירות את האימפריה העות'מאנית להישגי העבר. העות'מאנים הביסו את הרוסים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711) והחזירו לידם את מבצר אזוב, ניצחו את הוונציאנים במהלך המלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718) והחזירו לידיהם את מוראה. אך, במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) שוב הובסו העות'מאנים, איבדו שטחים באירופה ונאלצו לחתום על הסכם שלום פוז'ארוואץ.
ההשלכות על קהילות יהודיות
הקהילות היהודיות באזורי סרביה המודרנית, בוסניה, הרצגובינה וקוסובו נפגעו קשות במהלך הלחימה.
ב-1689 כבשו כוחות הליגה הקדושה בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה את אזור קוסובו והחריבו את העיר האסטרטגית נובו ברדו. יהודי העיר נטשו אותה, עברו למיטרוביצה ולפרישטינה וייסדו שם קהילות חדשות. האוסטרים כלאו יהודים מסקופיה במחנה מעצר הסמוך לפרישטינה. ב-1697 כבשו כוחות הליגה הקדושה את אזור בוסניה ובכלל זה העיר סרייבו והעלו באש את העיר ובכלל זה הרובע היהודי ובית הכנסת של הקהילה.
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 גראץ (2022)
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 לשנת 2022 הייתה אליפות אירופה השביעית בכדורסל 3x3, שהתקיימה בגראץ, אוסטריה בהשתתפות 12 הנבחרות הטובות באירופה שהעפילו מ-8 בתי המוקדמות. האליפות התקיימה בין ה-9 עד ב-11 בספטמבר ובסופה זכתה סרביה בפעם הרביעית ברציפות בתואר אלופת אירופה לאחר שניצחה בגמר את לטביה. הולנד זכתה במקום ה-3 לאחר ניצחון על ליטא.
מבנה התחרות
בשלב הבתים חולקו הקבוצות ל-4 בתים בני 3 קבוצות כל אחד. כל קבוצה פגשה פעם אחת כל קבוצה בבית, בסך הכל 2 משחקים ובסופן 2 הראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר, ממנו החלו הקבוצות לשחק בשיטת נוקאאוט, ברבע, בחצי וגמר. שתי המפסידות בשלב חצי הגמר נפגשו למשחק על מדליית הארד.
קלמנס האחד עשר
חייו עד מינויו לאפיפיור
אלבני נולד בעיר אורבינו שבמחוז אומבריה (כיום באיטליה, אז חלק ממדינת האפיפיור) למשפחת אצילים שהיגרה לאיטליה מצפון אלבניה במאה ה-15, לאחר שבני המשפחה לחמו בצבא סקנדרבג כנגד האימפריה העות'מאנית. לאחר שנבחר כאפיפיור הזמין את כתיבת ההיסטוריה הנוצרית של חבל הארץ ממנו הגיעה משפחתו. סבו היה סנטור ברומא בזמנו של האפיפיור אורבנוס השמיני, ודודו היה אחראי על ספריית הוותיקן.
בגיל 11 נשלח ג'ובאני אלבני ללימודים בקולג' הרומאי. הוא הצטיין בלימודיו, ובגיל 18 תרגם ספרים מיוונית ללטינית. אלבני למד תאולוגיה ומשפט קאנוני וקיבל תואר דוקטור במשפטים. הוא התקדם במהירות בהיררכיה הכנסייתית ובגיל 28 הוסמך כבישוף, ומונה תחילה למושל העיר רייטי, ואחר כך למושל העיר סבינה ולבסוף למושל העיר אורבייטו. הוא הוחזר לרומא ומונה לכומר האחראי על בזיליקת פטרוס הקדוש. עם מותו של הקרדינל סלוסיו (Slusio), קיבל את תפקידו כאחראי על המסמכים האפיפיורים המכונים בריפים (brevis), אותו מילא במשך 13 שנים. ב-13 בפברואר 1690 הסמיך אותו האפיפיור אלכסנדר השמיני כקרדינל-דיאקון ואחר כך כקרדינל-כומר בתואר "סן סילבסטרו", וב-23 בנובמבר 1700 נבחר כאפיפיור במקומו.
שלטונו כאפיפיור
קלמנס האחד עשר היה אחד האפיפיורים הבודדים בתקופתו שנמנע מנפוטיזם כלומר שלא ניצל את מעמדו לחלוקת משרות לבני משפחתו. אומנם אחיינו אניבלה אלבני (Annibale Albani) נבחר כחשמן, אך היה זה על בסיס כישוריו בלבד.
סמוך לעלייתו לכס הכהונה פרצה מלחמת הירושה הספרדית. ההחלטה של קלמנס לתמוך בפליפה החמישי, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כמלך ספרד הייתה הרת אסון. הוא נאלץ מאוחר יותר להכתיר את קרל, ארכידוכס אוסטריה כמלך ספרד, מכיוון שצבא האימפריה הרומית הקדושה כבש את רובה של צפון איטליה ואיים על רומא עצמה (ינואר 1709).
עד לחתימת הסכם אוטרכט, שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, איבדה מדינת האפיפיור את ריבונותה על דוכסות פארמה ופיאצ'נצה לטובת אוסטריה ואיבדה גם את קומצ'יו. ממהלומות אלו לא הצליחה היוקרה ההולכת ונחלשת של מדינת האפיפיור להתאושש.
ב-1713 יצאה לאור הבולה Unigenitus. הבולה גרמה למהומה בכנסייה העצמאית למחצה של צרפת (המכונה הכנסייה הגליקנית). הבולה הוקיעה 101 הצעות מעבודותיו של פאסקייה קנל (Pasquier Quesnel) ככפירה וזהות להצעות שכבר הוקעו על ידי האפיפיור בכתביו של קורנליוס יאנסן.
התנגדותם של רבים מאנשי הכמורה הצרפתיים וסירובם של ה"פרלמנטים" לאשרר את הבולה הובילו לחילוקי דעות שנמשכו לאורך המאה ה-18. כיוון שהממשלות המקומיות לא קיבלו את הבולה באופן רשמי, טכנית לא היה לבולה תוקף באזורים אלו. בתגובה על מחאתם של ארבעה בישופים צרפתיים כנגד הבולה, הודיע קלמנס על נידויים של הבישופים מהכנסייה. להחלטה זו לא הייתה משמעות מעשית, משום שבבישופים הייתה תמיכה עממית ותמיכה של מלך צרפת. פרשה זו היא דוגמה בולטת להתערבות המדינות בענייני הדת לפני המאה ה-20.
החלטה חשובה נוספת של קלמנס האחד עשר הייתה בנוגע למחלוקת על הטקסים הסיניים. קלמנס תמך במסדרים הנוצריים (בייחוד הדומיניקני) שהתנגדו נמרצות לשילוב מסורות מקומיות בפולחן הדתי הקתולי בסין. ב-1704 הוציא קלמנס צו (decrees) בנושא. ב-1715 הוא פרסם את הבולה "אקס אילה דיא" (Ex Illa Die – "החל מיום זה") שבה אסר על המיסיונרים הישועים לקחת חלק בטקסים בהם הופגן כבוד לקונפוציוס או לאבותיהם של קיסרי סין, נוהג שקלמנס האחד עשר הגדיר כ"עבודת אלים וברבריות", או לכלול בשפה הנוצרית רעיונות פגניים תחת המסווה של ריצוי עובדי האלילים. החלטה זו הייתה הרת אסון למיסיון בסין. בתגובה הורה קָאנְגשִׂי, קיסר סין, על גירוש כל המיסיונרים מסין, והקהילות של המתנצרים הסינים נרדפו. החלטה זו עמדה בעינה עד 1939, אז ביטל האפיפיור פיוס השנים עשר חלקית את ההחלטות בבולה.
קלמנס האחד עשר מת ברומא ב-1721 ונקבר מתחת לרצפת בזיליקת פטרוס הקדוש.
בנייה ותרבות
יוזמות הבנייה של קלמנס האחד עשר כללו שעון שמש, אותו הוסיף לכנסייה סנטה מריה דגלי אנג'לי אי דאי מרטירי, אובליסק שהוקם בכיכר שלפני הפנתאון ברומא (פיאצה דל פנתאון), ונמל נהר שנבנה על נהר הטיבר.
הוא הקים ועדה בראשות האמנים החביבים עליו, קרלו מרטה וקרלו פונטנה, שתפקידה להזמין את פסלי השליחים על מנת להשלים את קישוט בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו. הוא יסד אקדמיה לציור ופיסול בגבעה הקפיטולינית.
הוא העשיר את ספריית הוותיקן בקודקסים, ונתן חסותו לחפירות הארכאלוגיות הראשונות בקטקומבות ברומא. באורבינו, עיר הולדתו, שיפץ מספר מבני ציבור וייסד ספרייה ציבורית.
במהלך כהונתו כאפיפיור הוזמנה כתיבת ה"איליריקום סקרום" (Illyricum Sacrum), מחקר היסטורי מקיף בן 8 כרכים ו-5,000 עמודים על הנצרות באיליריה (החוף המזרחי של הים האדריאטי, כולל אלבניה). המחקר נכתב בעיקר על ידי דניאלה פרלטי (Daniele Farlati), וכיום הוא אחד המקורות הראשיים בחקר ההיסטוריה של אלבניה.
איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת
איגרת רמב"ן לחכמי צרפת הנפתחת במילים "טרם אענה אני שוגג", היא מכתב שהפנה רבי משה בן נחמן לחכמי צפון צרפת, בשיאו של הגל השני בפולמוס על ספרי הרמב"ם.
באיגרת מוחה הרמב"ן על הפגיעה בכבודו של הרמב"ם, מיישב כמה השגות עיקריות על שיטתו, וקורא לכבוד הדדי, לבטול החרם על ספרי המדע ומורה הנבוכים, ולהשכנת שלום בין הצדדים. האיגרת כתובה ברובה בחרוזים.
באיגרת זו ממצאים תיעודיים חשובים אחדים, ביניהם עדות ראשונה על מנהג בני יהדות תימן לשלב בנוסח הקדיש את המילים "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מיימון".
הרקע לכתיבת האיגרת
בסוף האלף החמישי, כשהיה רמב"ן קרוב לגיל ארבעים, התגלעה מחלוקת בין חכמי פרובנס לבין חכמי צפון צרפת על ספרי הרמב"ם, ספר המדע וספר מורה נבוכים. היה זה הגל השני בהתנגדות לספרי הרמב"ם, שהתפתח בעקבות התפשטותם של ספרי הרמב"ם והתגברות השפעתם על הציבור.
בראש המתנגדים לספרי הרמב"ם עמדו רבי שלמה מן ההר ממונפלייה שבפרובנס, ותלמידיו רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן שאול.
מתנגדי הרמב"ם בפרובנס הפיצו ברבים את דעתם, ועוררו את חמתם של מרבית חכמי פרובנס, שהיו תלמידיו המובהקים של הרמב"ם. העיר סרגוסה שבאראגון שימשה כמבצרם של תומכי הרמב"ם, ובחודש אב ד'תתקצ"ב הם נידו את רבי שלמה מן ההר ותלמידיו:
בתגובה, שלח רבי שלמה מן ההר את רבי יונה אל חכמי צרפת, שבאופן מסורתי היו רחוקים יותר מהפילוסופיה היוונית והערבית, והללו הצדיקוהו ואף הרחיקו לכת והסכימו להחרים ולנדות את כל מי שיהגה בספרים אלו של הרמב"ם. כתוצאה מכך פרצה מחלוקת גדולה בקהילות צרפת וספרד, ואף הטילו חרם נגדי על רבי שלמה מן ההר.
הרמב"ן כתב שתי אגרות מפורסמות בניסיון לגשר בין הצדדים. אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין.
אגרתו השנייה של הרמב"ן, כתובה ברובה חרוזים, ומנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.
מעמדו של רמב"ן כאחד מגדולי הדור המפורסמים אפשר את ניסיון הפשרה שמתבטא באגרות אלה. לצד זאת עשה רמב"ן שימוש בהיכרות מוקדמת שלו עם עולם התורה הצרפתי. רמב"ן היה מראשוני חכמי ספרד ששילבו בין תורת חכמי ספרד המבוססים על מורשת גאוני בבל, לבין תורת חכמי צרפת בעלי התוספות. רבותיו המובהקים היו רבי יהודה בר יקר ורבי נתן בן מאיר, תלמידיו של הריצב"א (תלמידם של רבנו תם ור"י הזקן ואחיו הגדול של ר"ש משאנץ), דרכם נחשף להגותו של רבנו תם. לאחר פטירת הריצב"א, סמוך לשנת תתק"ע, נעשה בית המדרש שבפריס למרכזם של בעלי התוספות. בראשו עמד ר' יהודה בר יצחק שיריליאון, מתלמידי ר"י. בדור הבא בלטו תלמידיו ר' יחיאל ב"ר יוסף מפריס, ר' משה מקוצי בעל ספר מצוות גדול, ור' יצחק מווינה בעל אור זרוע. לאחר פטירת ר' יהודה היה ר' יחיאל מפריס ראש חכמי צרפת במשך כשלשים שנה. איגרת הרמב"ן השנייה מוענה לר' יחיאל ולחכמי בית מדרשו.
מועד כתיבת האיגרת
באיגרת לא מצוין תאריך כתיבתה. צבי גרץ קובע שהאגרת נכתבה אחרי שהוחרמו רבי שלמה ותלמידיו בסרגוסה בירת ארגון בחודש אב תתקצ"ב. חוקרים אחרים סבורים כי נכתבה לפני כן, מאחר שבאגרת מזהיר הרמב"ן לשמור על כבודו של ר' שלמה מן ההר, ואינו מציע להתיר את החרם עליו.
על פי תארוך האיגרת עד שנת תתקצ"ב, מתערערת ההנחה שרבי אלעזר מגרמייזא בעל ספר "הרוקח", המצוין בה בלשון "זכרונו לברכה", נפטר בשנת תתקצ"ח (כפי שנקטו החיד"א וספר יוחסין).
ממצאים היסטוריים באיגרת
ח"ד שעוועל מציין שלש ידיעות שאגרת זו של הרמב"ן הן המקור הראשון להן:
1.	מנהג יהדות תימן להזכיר באמירת הקדיש את הרמב"ם: "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מיימון".
2.	באגרת מצטט רמב"ן מתוך ספר של רבי אלעזר ב"ר יהודה מגרמיזא בעל הרוקח, שער יסוד היחוד והאמונה. לציטוט זה נודעה חשיבות בדיון האם היה בעל הרוקח רבו או אחד מרבותיו של רמב"ן, כפי שכתבו רבי משה קורדובירו (פרדס רימונים שער כא), החיד"א בשם הגדולים (חלק א מערכת מ אות קסב), וסדר הדורות (שנת ד"א תתקנ"ד, ערך הרמב"ן), הטוען כי בעל הרוקח היה רבו של רמב"ן בחכמת הקבלה. יש שערערו על הנחה זו, משום שרמב"ן באגרתו זו אינו מצטט את בעל הרוקח כדרך שתלמיד מצטט את רבו.
3.	רמב"ן מצטט תשובה מאת רב האי גאון לרבי שמואל הנגיד. התשובה נדפסה לראשונה בסלוניקי בשנת רע"ו, על פי כתב יד מקטלוניה (בעין יעקב חגיגה יד), ובשלמותה נדפסה באוצר הגאונים (סוף חגיגה).
תוכן האיגרת
האיגרת כתובה ברובה חרוזים, ומצטיינת בשפה עשירה ובשילוב קטעי פסוקים. במהלך רוב האיגרת נוקט רמב"ן לשון מכבדת ומתבטלת בפני חכמי צרפת, אף שבבואו להגן על הרמב"ם הוא נוקט כלפיהם במילים חריפות.
את האיגרת פותח הרמב"ן בהתנצלות ובחשש מפני כבודם של חכמי צרפת אליהם מוענה האיגרת:
למרות החשש, וכפי שמדגיש הרמב"ן, מציין הרמב"ן כי חובתו לשאול ולברר את האמת, ומאחר שמסיבות ביטחוניות נמנע ממנו לבוא לפניהם, הוא מבקש את תשובתם באיגרתו. הוא מציין את החרם שהוטל על ספרי הרמב"ם "מורה נבוכים" ו"ספר המדע", ותמה מדוע לא כבדו את הרמב"ם ואת פעליו הרבים בהפצת תורה, וכן בחיזוק האמונה ובמענה לטענות האפיקורסים.
רמב"ן מבקר את חכמי צרפת שסביבתם לא הושפעה מהפילוסופיה היוונית, שאינם יודעים להעריך נכונה את פועלו של הרמב"ם לחיזוק האמונה ואת השפעתם של ספריו על קהילות ספרד. לטענתו
הרמב"ן מצטט מדברי חכמי צרפת שכתבו שרמב"ם "נטה מן הקו" ונמשך אחר הפילוסופיה (גם אם במטרה לקרב רחוקים), ואף השווהו ליוחנן כהן גדול שבאחרית ימיו נעשה צדוקי. על כך מתבטא רמב"ן במילים חריפות ביותר, ומשבח את הרמב"ם באריכות על חסידותו, אמונתו, ענוותו, יחסו, נדבתו, מעשיו ודבריו. הוא מזכיר את הקפדתו של הרמב"ם לכלול בחיבורו "משנה תורה" את כל תקנות ואיסורי חכמים, ומציין שאף החמיר בהן יותר מן הדין. בנימה ביקורתית הוא מעיר:
הרמב"ן מעלה את החשש מהשלכות אפשריות של ההתנגדות לרמב"ם. הוא מציין לדוגמה את השפעתו הגדולה של הרמב"ם על יהדות תימן, ואת הערצתם אליו, וטוען כי בשומעם את הביקורת כנגדו, יתקוממו כנגד חכמי צרפת ויתאמצו לחזק את דברי הרמב"ם, עד שבסופו של דבר תגבר המחלוקת ותהפוך התורה לשתי תורות.
בשלב זה ניגש הרמב"ן להשיב לטענות שעלו על דברי הרמב"ם. ראשית הוא מבחין בין ספרו "מורה נבוכים", שהפילוסופיה שבו עלולה שלא להיות שוה לכל נפש, לבין ספר המדע, המכיל לדוגמה את ספר המצוות ואת הלכות תלמוד תורה והלכות תשובה, ומבוסס היטב על מקורות חז"ל. הרמב"ן מתפלא:
עוד הוא מציין את העובדה שחכמי לוניל, וכן הראב"ד, וחכמים נוספים, עיינו בספר המדע ואף השיגו עליו, ומכל מקום לא דחוהו לחלוטין.
טענות הרמב"ן
הרמב"ן נוגע בקצרה בכמה נושאים שעוררו את הביקורת על הרמב"ם:
הטענות ששלל את דין הגיהנום
הרמב"ן מוכיח, שבניגוד לאלו שפירשו את דברי הרמב"ם שכתב "הנקמה שאין נקמה למעלה ממנה היא שתכרת הנפש ותאבד" ככפירה בדין הגיהנום, שהרמב"ם בכמה מקומות כתב שהרשעים נידונים על חטאותיהם. את העובדה שרמב"ם אינו מפרט בעניין הגיהנום הוא מבאר כך: "ומה שלא הזכיר הרב דרכי גיהנם, מפני שהוא אצלו מן הדברים המופתיים בהעלם עניינם, והוא תופס דרכי התורה, בביאור הדברים המתבארים בהכרח וראיה גמורה, זו היא דעתנו בדברי הספר הזה ברורה, לכן נשאנוהו על כתפים, ושמנוהו בים העיניים, ולא דחינו ככם כבשתי ידיים".
טענות בעניין ההגשמה
רמב"ם האריך לבסס את העמדה שלבורא אין כל צורה ותבנית שניתן להשיגה בחושי האדם או לתארה בשכל אנושי, וכל הביטויים בתנ"ך המייחסים איברים לבורא (כגון אצבע או יד או עיניים), אינם אלא המחשה בלבד. הרמב"ן כותב ששמע שלחכמי צרפת ביקורת על עמדה זו, ומתפלא על כך, שהרי עמדת הרמב"ם היא העמדה המקובלת בדברי הגאונים והפייטנים בספרד ובבל, ודבריהם מבוססים במקורות רבים (אלא שחלק מהביטויים אינם רק המחשה אלא רמזים לסודות קבליים). מלבד זאת מצטט הרמב"ן דברים ברוח זו מדברי רבי אלעזר מגרמייזא, בעל ספר הרוקח "בספר גדול שחיבר והגיע לידי ממנו", ומעיר "וידעתי כי הספר ההוא מצוי אצלכם".
היחס לספר מורה הנבוכים
בנוגע לספר מורה הנבוכים, מציין הרמב"ן כי הרמב"ם עצמו הורה "לא תפרסמוהו ולא תפרשוהו", ומצטט מדבריו בתחילת הספר (בפתיחה), שם הזהיר שלא ללמד מתוכו אלא את מה שכבר התבאר בדברי החכמים שקדמו לרמב"ם, והיתר מותר רק ללימוד עצמי. לאור זאת הוא מצדיק קריאה שלא ללמוד את הספר בחבורות, וכותב כי במידה שירצו חכמי צרפת לגזור חרם על כך חכמי ספרד ילכו בעקבותיהם. עוד הוא מסכים להנחיה להגברת העיסוק בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה, והתרחקות מעיסוק בפילוסופיה, וקורא לניסוח הוראה כללית ברוח זו (בנוסף, הוא ממליץ לצרף לקריאה זו את רבי אברהם בן הרמב"ם). בהקשר זה הוא מצטט תשובה מאת רב האי גאון לרבי שמואל הנגיד המזהירה מעיסוק בפילוסופיה.
מהדורות
קיומה של אגרת זו התגלה לראשונה בשנת שפ"ט, על ידי מדפיס כתביו של יש"ר מקנדיאה, הכותב בספרו של האחרון "תעלומת חכמה":
האיגרת נדפסה בספר תעלומת חכמה בבזל בשנת שפ"ט, ושוב באמסטרדם תע"ב.
כתבי יד נוספים של האיגרת
כתב יד ברסלוי שפורסם על ידי פרלס בכתב העת "מונטשריפט" כרך ט (1880) עמ' 184; מינכן 338, פארמא 939 ומנטובא 128.
ח"ד שעוועל כלל את האיגרת בספר "כתבי רמב"ן" (חלק א) שי"ל על ידי מוסד הרב קוק, בתוספת ציונים וביאורים, שעוועל לא ראה את מהדורת פרלס ועל כן יש המעדיפים את מהדורת פרלס ולא את מהדורת שעוועל.
שעוועל הדפיס אגרת נוספת (ט) שנכתבה על ידי אחד מתומכי הרמב"ן ובה מצטט קטע נוסף מהאגרת שלא נמצא בנוסח הרגיל.
תום עוזיאל
תום עוזיאל (נולד ב-14 בספטמבר 1986) הוא מוזיקאי, כותב ומלחין, זמר, שחקן ובמאי.
קורות חייו המקצועיים
בגיל 6 עלה תום לראשונה על הבמה, כאשר החל להופיע בלהקה העירונית של חולון "פופיק" בניהולה של נעמי סולומון. באותה השנה הופיע עוזיאל בתוכניות "בשידור חי" עם דן שילון, "הקרנבל של מיכל" ו"קצפת" עם מיכל ינאי, הופיע בערוץ הילדים והצטלם לפרסומת של "פוגים".
כשהיה בן 10, השתתף ב"פסטיגל 96" ובמסגרת הפסטיגל התארח והתראיין בתוכנית "טושטוש", צילם פרסומת למעדן "גמדים" ומיד לאחר מכן התקבל לאופרה "שיקוי האהבה", שם שיחק את נמורינו בצעירותו.
בשנת 2002 עוזיאל הקים להקה יחד עם עמית פורת, שי חזן וקארין נפתלי בשם "Forever", הלהקה זכתה להצלחה וב-2003 זכתה בתואר "סינגל השנה" מטעם ערוץ 24 בתחרות על שם אורי סונין, בגין שיר שעוזיאל הלחין - "תנו לי את החופש". לאחר הזכייה השיר הפך לשיר הנושא של העדלאידע בחולון וצליל ההמתנה של עריית חולון. מעט לאחר הזכייה הלהקה התפרקה וב-2004 עוזיאל החל את לימודיו בבית הספר למוסיקה "רימון".
בשנת 2006 היה זמר הליווי של הזמרת שרית חדד בקיסריה במופע "Miss Music".
בשנת 2007 שיחק במחזמר "פיטר פן", בבימויו של ליאור חמו שם גילם לסירוגין את תפקידו של "פיטר פן" ו-"ילד אבוד".
בעודו משחק במחזמר חברה להפקה רשמה את עוזיאל לאודישנים למחזמר "היי סקול מיוזיקל" של וולט דיסני ללא ידיעתו. תום התקבל למחזמר וב-2008 כיכב בו בתפקיד ג'ק סקוט, לצד גילת אנקורי, עמית פרקש, עידן אשכנזי, איילה אליגולא, מאיה שואף, שוקו שילוח, לירן נוטיק, רוני נדלר ועוד.
מיד בתום ההפקה חזר תום לעסוק במוזיקה והחל להופיע עם חומרים מקוריים שכתב והלחין ואף התארח ב"אולפן השקוף" של ערוץ 24- ערוץ המוזיקה.
בשנת 2010 החל ללמוד משחק מול מצלמה בסטודיו של גלית רוזנשטיין ובסיום הלימודים, באותה שנה הקליט את שיר הנושא לחגיגות 70 של העיר חולון. בנוסף החל בכתיבת הפקה עצמאית יחד עם דבורית וסער בן יוסף בשם "יש לי חלום".
בשנת 2011 ההפקה החלה ההפקה לרוץ אך עקב קשיים טכניים, לאחר מספר הצגות, ההפקה ירדה. באותה השנה השתתף עוזיאל בסרטון הסברה מטעם ביטוח לאומי לערוץ האתיופי.
עוד באותה השנה שיחק תום במחזמר שביים אמיר פרישר גוטמן "סימבה מלך הספארי" ביחד עם טוביה צפיר, צחי נוי, הצמד שי ורועי, יהודה נהרי, מירב פלדמן, יוליה איגלניק, ליאור כהן ועוד. במקביל להצגות בספארי התקבל עוזיאל למחזמר "עמי ותמי בבית הממתקים" בתפקיד עמי, ולקראת סוף שנת 2011 אף יצאו ההצגות "עמי ותמי בבית הממתקים" ו"סימבה מלך הספארי" ב- DVD לחנויות.
בשנת 2012 שיחק במחזמר "איך באים השירים אל לב האדם" מחזמר בשיתוף סימפונט רעננה ובמקביל גילם את החתול במחזמר "החתול במגפיים", בבימויו של צביקה להט. עוד באותה השנה שיחק במספר מחזות זמר נוספים מבית "התיאטרון שלנו": "אדון חלום", "בקצב התיגוף", "שימו לב גם אליי", "סיבה למסיבה", "בנצי", "העכבר שלא רצה להיות עכבר" שכתב אהוד מנור וביימה עפרה פוקס, "זהבה ושלושת הדובים", "אנחנו כבר גדולים", ואף ביים יחד עם השחקנית נטע הבר את ההצגה "במשפחה שלנו".
בשנת 2013 תום שיחק בסדרת ה-DVD של דודו פישר אגאדודו, סידרה מצליחה בקרב הקהילה המסורתית\דתית. תום שיחק במחזמר שביים אמיר פרישר גוטמן "מותק הילדות התחברו" לצד חני נחמיאס וציפי שביט בחנוכה במקביל שיחק בהפקת חנוכה נוספת של ערוץ "ניקלודיאון" "בוב ספוג". בסוף 2013, לאחר מספר שנים של הפסקה חזר עוזיאל לעולם המוזיקה והחל להופיע עם חומריו המקוריים.
בשנת 2014 החל לביים בחברת איוונט פרו, בין עבודותיו "פוואר רינג'רס, "סופר סטרייקה", "טבע תום".
עוד בשנת 2014 לקח תום חלק במופע המוזיקלי של מוטי גלעדי ואסנת וישינסקי "שירה וחיקוי בציבור" ובקיץ של אותה השנה הצטלם לסרט של רוני נדלר "רוני והלהקה" המשודר ביס ובהוט VOD.
בשנת 2015 שיחק תום בהפקות רבות כגון "עמי ותמי הרפתקאה מתוקה", "טופלה טוטוריטו", "פינוקיו".
הסנה הבוער (פסל)
"הסנה הבוער" (1957) הוא פסל מאת הפסל הישראלי יצחק דנציגר.
הפסל מציג דימוי של "הסנה הבוער", כלומר של התגלות אלוהים אל משה במדבר. הממד המטאפיזי של נושא העבודה עובד על ידי דנציגר לפסל מופשט, בעל קומפוזיציה דינמית ומלאת תנועה. סגנון הפסל קושר אותו אל תנועת "אופקים חדשים" שדנציגר היה חבר בה.
תום עוזיאל
קורות חייו המקצועיים
ביולי 2016 עלה הסרט "תום עולה לכיתה א'" ל- HOT V.O.D Young. ולאחר מכן עלה הסרט גם Yes VOD ולערוץ הכוכבים.
בספטמבר 2018 הסדרה ״תום - ושודדי השיניים״ עלתה ל״ערוץ הכוכבים״ של יס [אפיק 86] ופרטנר [אפיק 70].
במרץ 2019 שיחק תום בהפקה הבינלאומית "בייבישארק" באחד התפקידים הראשיים
בקיץ 2022 שיחק תום בהפקה הבינלאומית של ״מטוסי על״ את גילי, הילד מישראל שאליו מגיעים מטוסי העל לעזור.
פיתון הודי
פיתון הודי (שם מדעי: Python molurus) הוא נחש מסוג פיתון המצוי בדרום אסיה. פיתון זה ידוע גם בשמות פיתון שחור-זנב ופיתון סלעים הודי. הפיתון ההודי הוא נחש ארוך ואורכו הממוצע כשלושה מטרים הפרט הארוך ביותר שנמדד נתגלה בפקיסטן, והגיע לאורך של 4.6 מטרים.
הפיתון ההודי מצוי בהודו, פקיסטן, דרום נפאל, סרי לנקה, בנגלדש, מיאנמר ודרום סין.
מקום מחיה
מין זה מצוי במגוון רחב של מקומות הכוללים: ביצות, אזורי חורש, אזורי עשב, מדרונות גבעות, ג'ונגלים, עמקי נחלים. ניתן למצוא אותם לפעמים במאורות של חיות אחרות, גזעים חלולים ומנגרוב.
הפיתונים נעים באיטיות גם באזורי המחיה הטבעית שלהם, הם כמעט ולא מהווים איום ולעיתים נדירות בורחים גם כשהם מותקפים. הם שחיינים מצוינים ומסוגלים לשהות מתחת למים במשך מספר דקות, אם כי הם מעדיפים להישאר לאורך גדות המים.
תזונה
הפיתון ניזון מיונקים, עופות וזוחלים ללא הבחנה, אך מעדיף יונקים. הוא נכרך סביב טרף חי עד שהחיה נחנקת ומתה ובולע אותו בשלמותו, ראש קודם. הטרף אינו מסוגל להשתחרר הודות לסידור שיניו המשמשות כמו מסור. הוא מסוגל לטרוף טרף הגדול ממידות גופו מכיוון שעצמות הלסת שלו אינן מחוברות. לא ידוע על מקרים בהם טרף בני-אדם.
רבייה
עד ל-100 ביצים מוטלות, והנקבה דוגרת ושומרת עליהן. אורך הנחשים הקטנים לאחר בקיעתם 45–60 ס"מ והם גדלים בקצב מהיר.
הפיתון ההודי בתרבות
בספרו של רודיארד קיפלינג "ספר הג'ונגל" מופיעה דמות של פיתון הודי בשם קא, שהוא אחד ממוריו הרוחניים של מוגלי גור האדם. בעיבודים אחרים של הספר הפך קא לאויבו של מוגלי.
ההרוג ה-17
"ההרוג ה-17" הוא סרט דוקומנטרי, דוקו אקטיביזם ישראלי, בבימויו של דוד אופק. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2003. זוכה פרס אופיר בקטגוריה התיעודית ובפסטיבל דוקאביב בקטגוריית סרטים ישראליים.
עלילה
ברוב המקרים של פיגועים, הפתולוגים במכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר מצליחים, בסיוע משפחות הקרבנות, לזהות את הגופות תוך שעות עד ימים.
בפיגוע התאבדות בקו 830 של חברת אגד, ב-5 ביוני 2002 בסמוך לצומת מגידו, היה קורבן אחד מתוך 17 הרוגים אשר הפתולוגים לא הצליחו לזהות, ואף אחד מבני משפחתו לא בא לזהות את הגופה. בעקבות תעלומת זהות ההרוג ה-17, יצאו הבמאי דוד אופק ושותפיו לנסות לגלות את זהותו, כמעט ללא כל קצוות חוט לפתרון התעלומה. במהלך הדרך הם פגשו אישים ודמויות אשר היו באזור הפיגוע או באוטובוס, קציני משטרה האחראים על חקירת האירוע, דמויות אשר נקשרו לסיפור ימים רבים לפני כן, ואף את המאייר הידוע גיל ג'יבלי לציור הקלסתרונים במהלך המסע לגילוי ההרוג האנונימי.
בעקבות קלסתרון שפורסם פנה נהג מונית משדרות, והודיע על כך שהיה צריך להסיע מישהו הדומה לקלסתרון לתחנה המרכזית בתל אביב, והוא אמר לו שהוא בדרכו לחופשה בכנרת. נהג המונית הכיר אותו ואת משפחתו מהעיר שדרות, ופנה למפרסמי המודעה שהיו כחמישה חודשים מתחילת הפקת הסרט בניסיון להגיע להרוג ה-17 בפיגוע. מאמצים רבים של כיווני חקירה הושקעו במטרה לזהותו, הכולל שיתוף פעולה עם משטרת ישראל, פתיחת תיק חקירת הפיגוע, כולל חומר מסווג מחקירת הפיגוע, והאנשים שהיו על האוטובוס ויכלו לשפוך אור על הפרשה.
כעבור חצי שנה מתחילת החיפושים זוהתה גופת ההרוג, אליהו (אליקו) תימסיט, בן 32, תושב העיר שדרות. תימסיט היה בדרכו לחופשה בכנרת. מתברר כי המשפחה הודיעה על העדרו למשטרת שדרות רק במהלך חודש יולי, כחודש לאחר הפיגוע, אך במשטרה לא קישרו בין האירועים. תימסיט נקבר בטקס דתי בבית העלמין בשדרות, בסמוך לאימו שנפטרה שלושה חודשים לאחר מותו בפיגוע. טרם זיהויו נקבר כאלמוני בחלקת הלא-יהודים בבית העלמין באשקלון. השאיר אחריו אב ושבעה אחים.
אריה אורגד
אריה אוֹרגַּד (וֶסטפריד) (נולד ב-17 בדצמבר 1939) הוא שדרן רדיו, מגיש טלוויזיה ובמאי טלוויזיה ישראלי, ממקימי הטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה
אריה אורגד נולד בישראל בשם "אריה וסטפריד", לבטי והוגו וסטפריד. אביו היה פקיד באוצר ואמו מורה לתפירה. הזוג וסטפריד עלה לארץ ישראל בשנת 1936, לאחר שבברלין היו השניים פעילים בתנועה הציונית "החלוץ". לאחר העלייה, השתלב אביו של אריה כמנהל מס רכוש וקרן פיצויים במשרד האוצר בירושלים, והאם מצאה את מקומה בתחום ההוראה למקצועות האופנה בבתי ספר מקצועיים לנערות. במסגרת זו בין היתר לימדה אותן תפירה.
את הקריירה הרדיופונית החל אריה בהיותו בן ארבע-עשרה, עת נבחן והתקבל לאולפן הילדים החלוצי של קול ישראל, בהדרכת הבמאי אלף-ארי וולף. את שירותו הצבאי עשה בחיל הקשר ובגלי צה"ל. בסיום השרות הצבאי, בחודש מאי 1960, התקבל אורגד לעבודה ב"קול ישראל" כקריין, כתב וכמגיש תוכניות.
בין השנים 1962–1964 עבר אורגד השתלמויות שונות מטעם רשות השידור, לקראת הקמתה של הטלוויזיה הישראלית. בשנת 1965 זכה אריה מטעם ממשלות ישראל וצרפת במלגת השתלמות ללימודי מקצוע הטלוויזיה, שאפשרה לו לצאת להשתלמות בת שמונה חודשים בטלוויזיה הצרפתית, במטרה לצבור ניסיון מעשי ולהמשיך ולהתפתח בתחום. בשובו ארצה, הקים יחד עם פרופסור אליהוא כ"ץ, עם חיים יבין, עם טוביה סער ועם אחרים את הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית. עם הקמתו של ערוץ פורץ דרך זה, תפקד אורגד במקביל לעבודתו כבמאי גם כמנהל מחלקת ההגשה וההכשרה של מגישים חדשים:.
הופעתו הראשונה של אריה אורגד מול מצלמה נערכה ב-12 בינואר 1969 במסגרת עבודתו כמגיש מהדורת "מבט לחדשות". באותו הערב, יום ראשון, מגיש המהדורה חיים יבין איחר להגיע לאולפנים עקב תאונת דרכים ולא נותר מגיש פנוי להגיש את המהדורה. מנהל מחלקת החדשות שכיהן באותה תקופה, יורם רונן, הזעיק את אורגד ממיטת חוליו בביתו והאחרון ביצע כל מאמץ אפשרי על מנת להגיע בזמן מועד הגשת המהדורה, שנותרה יתומה ממגיש בהיעדרו של יבין.
במהלך שביתת עובדי רשות השידור באוקטובר–נובמבר 1987 נרשמו שיחות יוצאות רק מהטלפון בחדרו של אורגד, הוא הואשם על ידי המנכ"ל אורי פורת בגנבת שיחות טלפון ונאלץ לשלם כסף לרשות השידור. תגובת אורגד: "התקשרתי למערכות עיתונים והצעתי מאמרים התומכים בהנהלה".
עד לשנת 1992, תפקד כמגיש בכיר במחלקת החדשות. במהלך השנים, עסק אורגד גם בבימוי תוכניות אולפן, ולצד זאת בסרטי תעודה שצולמו מחוץ לאולפנים. אורגד אף הפיק וביים סדרת סרטי דרמות שחזור פשעים לתוכנית "בשידור חוקר". מעת לעת מילא את מקומם של עורכי ומגישי תוכנית "כלבוטק". כמו כן, הפיק אורגד, ואף ביים ויצר סדרת תוכניות מצלמה נסתרת בערוץ הראשון בשנות ה-70, ה-80 ואף שימש כקריין חדשות בקול ישראל. בשנת 1979 השתתף בתפקיד אורח בסרט "שלאגר" של אסי דיין, ובכיוכבם של הגשש החיוור.
לאחר לימודי פסיכולוגיה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, לצד כל פעילותו, מצא אורגד את מקומו כבמאי בכיר בערוץ הראשון, ולצד זאת הוא מתפקד כקריין בטקסים ממלכתיים. בזמנו החופשי מתנדב אורגד במשמר האזרחי וזאת לאחר שסיים בהצטיינות קורס קציני משטרה מתנדבים. בנוסף לכך, הוא בעל רישיון הפעלה לתחנת חובבי רדיו בדרגה ב', עד היום. לבסוף, בשנת 1993 חדל אורגד מהגשת מהדורות חדשות ועבודתו התמקדה בבימוי. כבר בשנות ה-70 וגם במהלך שנות ה-80 וה-90 יזם, הפיק וביים סרטי מתיחות במצלמה נסתרת.
אריה אורגד נשוי למטי, עורכת סרטים, ואב לשלושה.
אש יוונית
אש יוונית (ביוונית: Πῦρ ῥωμαϊκόν, "אש רומית"), הידועה גם בשם אש ביזנטית או אש נוזלית היא אמצעי לחימה שהיה בשימוש האימפריה הביזנטית, ועל פי המסופר הומצאה בידי פליט יהודי מסוריה, אדריכל בשם קליניקוס מהליופוליס.
האש היוונית הייתה חומר הצתה נוזלי מסוכן והרסני מאוד, שניתן היה להתיזו ביבשה ובים, והוא בא לידי שימוש בעיקר בים. אוניות ביזנטיות היו מצוידות בכלים שמתוכם נורו סילוני אש יוונית על האויב. ספינות אויב נמנעו מלהתקרב לצי הביזנטי, משום שהאש היוונית העניקה לו יתרון בלתי מעורער.
תהליך הכנתה של האש היוונית נשמר בסודיות רבה, ועד היום לא יודעים בוודאות מה היו מרכיביה, אך ניתן לשער שהייתה מורכבת מנפט, עטרן וגופרית, מעורבבים בסיד חי וחומרים אחרים. לפי מקור אחר זו הייתה תערובת של גופרית, זפת, אשלגן חנקתי (מלחת) נפט וכנראה גם סיד חי. מרכיבים אלה העניקו לאש היוונית את היכולת לבעור כמעט בכל תנאי, ועל-פי השמועה – אפילו מתחת למים (ליכולת שלה תרם מרכיב משוער נוסף – מגנזיום).
קליניקוס העביר את הנוסחה לקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי בשנת 673, במהלך המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. האש היוונית תרמה לרבים מניצחונותיהם של הביזנטים, והיא מסבירה את משך החיים הממושך של האימפריה הביזנטית, במיוחד בסוף ימיה, כאשר היו לה מעט מאוד לוחמים. לראשונה נעשה בה שימוש בשנת 672 כנגד צי ערבי, ומהר מאוד הפכה לאחד מכלי הנשק המאיימים ביותר של ימי הביניים. מפעילי האש היוונית סבלו מבעיות בטיחות, ולעיתים עלו באש הספינות הביזנטיות עצמן.
המתקנים להתזת אש יוונית נחשבים ללהביורים הראשונים.
בתרבות
בספרי פרסי ג'קסון של ריק ריירדן אש יוונית היא כלי נשק המשמש את החצויים במלחמותיהם.
גם בסרט "ספיידרמן ברחבי ממדי העכביש" גוון נלחמת באויב המשליך עליה אש יוונית.
יציבה
יְצִיבָה היא מנח איברי הגוף של אדם או בעל חיים, שחלקו או כולו מוחזק בדרך כלשהי, הנשאר קבוע יחסית במבנהו הבסיסי בתנוחות שונות. יציבה מתייחסת לסידור הלא מודע והיציב מבנית של שלד הגוף, הנרכש לאורך תקופה ארוכה של תנועות גוף ותבניות תנועה.
גורמים משפיעים
היציבה נרכשת דרך אורח חיים וכן בהשפעת מצבים רגשיים. פעילות גופנית יכולה לפתח את התנאים ליציבה מסוימת על ידי הארכת שרירים וחיזוקם. יציבה המושפעת מפעילות גופנית יכולה להיות תקינה יותר, אך עלולה גם להיפגע אם הפעילות הגופנית אינה מאוזנת. סביבת עבודה עשויה להשפיע על היציבה, בגלל הפעילויות הנדרשות במהלך העבודה, ואף דרך הלבוש הנהוג בסביבת העבודה (כמו שימוש בנעלי עקב). נורמות חברתיות, גם מחוץ למקום העבודה, ישפיעו בדרך כלל בתהליך של חיקוי כמו במקרה של יציבה מרושלת של בני נוער. גורמים רגשיים יובילו לשינוי במנח הגוף. למשל, חוסר ביטחון או צער משודרים לסביבה דרך מנחי גוף מסוימים (כחלק משפת גוף). במידה ומנחים אלו יישמרו לאורך זמן, הם עלולים להתפתח לדפוס קבוע, וכך להשפיע על היציבה.
בנוסף להשפעות הנרכשות, יציבה היא תוצר של גורמים גנטיים המשפיעים על מבנה הגוף ואיבריו, של גיל, המשפיע על מבנה העצמות והמפרקים ושל המין, שכן לגברים ולנשים צורת אגן שונה, כמו גם הבדלים באחוזי שומן ובחלוקת רקמת השומן בגוף.
יציבה תקינה
יציבה תקינה היא יציבה יעילה. לא קיים תיאור מדויק לגמרי של יציבה אחת נכונה, שכן אנשים נבדלים זה מזה בגילם ובמבנה גופם למשל, ולכן יציבה יעילה עבור כל אחד מהם עשויה להשתנות קמעה. יציבה יעילה מניחה ומחלקת את משקל הגוף בצורה אופטימלית על מערכת השלד. בנוסף, יציבה יעילה אינה פוגעת בתפקוד מערכות שונות בגוף.
ליקויי יציבה עשויים לפגום בתפקודן של מערכות כגון מערכת הנשימה שיעילותה פוחתת במצבים של עקמת או עקשת, מערכת העיכול בגלל חולשת שרירי יציבה בבטן, מערכת העצבים בעיקר דרך פגיעות הקשורות למנח עמוד השדרה (כמו פריצת דיסק) ואף מערכת הדם, שזרימת הדם בה עלולה להיפגע במנחי מפרקים שונים.
ליקויים בעמוד השדרה
כאשר רוצים לטפל בליקויי יציבה, יש לאבחן בצורה מקיפה את הגוף כולו ולא רק את הליקוי הבולט ביותר, ויש לתת את הדעת באבחנה מהו הליקוי עצמו ומהו הפיצוי שהגוף עושה כתוצאה מכך. כמו כן, צריכה להינתן הדעת לאבחנה שבין ליקוי קשיח שמקורו במבנה השלד, חוליות, וקיצורי שרירים, לבין ליקוי גמיש שמקורו יהיה מאחזקה לא נכונה של הגוף וטונוס שרירים נמוך וחלש יחסית, שכן אופי הטיפול שונה בהתאם למקור הליקוי עצמו.
קישורים חיצוניים
Осанка
חיים מיליקובסקי (חוקר תלמוד)
חיים יוסף מיליקובסקי (נולד ב-1951) הוא פילולוג, חוקר תלמוד ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד ותורה שבעל פה, שבעבר עמד בראשה, וראש הקתדרה לתלמוד ע"ש גאספר באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית ללאה והרב ברוך מיליקובסקי, מראשי ישיבת חפץ חיים בולטימור. חניך ישיבת נר ישראל בבולטימור. במקביל השלים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור. בשנת 1971 שהה בישראל ולמד במשך כשנה בישיבת מיר בירושלים. לאחר מכן שב לארצות הברית והחל את לימודיו במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת ייל, ובשנת 1981 השלים את הדוקטורט. נושא מחקרו היה ספר סדר עולם רבה.
בסוף שנות ה-70 עלה לישראל ונישא לאלה, בתו של הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז' ונכדת רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק.
עד פרישתו שימש מיליקובסקי פרופסור מן המניין ומרצה בכיר במחלקה לתלמוד ותורה שבעל פה באוניברסיטת בר-אילן, ובמשך תקופה עמד בראשה. הוא ראש הקתדרה לתלמוד ע"ש גאספר באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן, הוא היה פרופסור אורח במחלקה למדעי הדתות באוניברסיטת ייל ובמחלקה לתלמוד בישיבה אוניברסיטה בניו יורק וכן שימש מרצה בכיר בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 2006 (תשע"ו) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מטעם עיריית תל אביב.
מתגורר בירושלים, אב לשלושה.
ואנגליס
ואנגליס פאפאת'נאסיו (ביוונית: Βαγγέλης Παπαθανασίου; 29 במרץ 1943 – 17 במאי 2022), המוכר כ"ואנגליס", היה מוזיקאי ומלחין יווני. יצירותיו נעשו בדרך כלל בז'אנר העידן החדש והמוזיקה האלקטרונית. יצירותיו הידועות ביותר הן שיר הנושא לסרט "מרכבות האש" והפסקול לסרטים "בלייד ראנר" ו-"1492: מעבר לאופק", יצירות שעבורן זכה בפרסי אוסקר.
נעוריו (1943–1960)
ואנגליס נולד בשם אוונגלוס אודיסיאס פאפאת'נאסיו (ביוונית: Ευάγγελος Οδυσσέας Παπαθανασίου) בוולוס, יוון. הוא התחיל להלחין עוד בגיל 4, ונודע כמוזיקאי אוטודידקט. הוא סירב לקחת שיעורים על פסנתר מסורתי, ולמד ציור באקדמיה לאמנויות יפות באתונה.
תחילת הקריירה (1961–1972)
בשנות ה-60 המוקדמות הקים את להקת הפופ פורמינקס (Forminx), שהייתה אז פופולרית ביוון.
במהלך מהומות הסטודנטים ב־1968 עבר ואנגליס לפריז, ויחד עם דמיס רוסוס ולוקאס סידראס הקים להקת רוק מתקדם בשם בנה של אפרודיטה.
ללהקה היה להיט יחיד באירופה בשם "Rain and Tears", שנחשב לציר חשוב בהתפתחות הרוק המתקדם, במיוחד בגלל פריצת הדרך של אלבומם "666".
בשנת 1972 התפרקה הלהקה, אך מאז הספיק ואנגליס להפיק כמה אלבומים וסינגלים לרוסוס וגם רוסוס תרם קטע מושר לפסקול של "בלייד ראנר".
קריירת הסולו (1973–1980)
בשנת 1973 התחיל ואנגליס את קריירת הסולו שלו כשכתב מוזיקת רקע לשני סרטים של הבמאי הצרפתי פרדריק רוסיף. אלבום הסולו הרשמי הראשון שלו נקרא "Earth", והוקלט גם הוא ב־1973. בערך באותו הזמן, הוא חזר למשך שבועיים ללהקת פרוג-רוק אחרת, שנקראה יס. אף על פי שמעולם לא הצטרף ללהקה, הוא נעשה לידידו של זמר הלהקה ג'ון אנדרסון.
אחרי שעבר ללונדון, ואנגליס חתם על עסקה עם RCA Records, להקמת אולפן - Nemo Studios. שם הוא החל להקליט סדרה של אלבומי מוזיקה אלקטרונית, בהם האלבומים "Heaven and Hell" (1975), "Spiral" (1977) ו-"China" (1979). בנוסף הוא תרם כמפיק וקלידן לאלבום "Phos", שייתכן שהיה האלבום החשוב ביותר של להקת הרוק היוונית Socrates Drank the Conium.
(1981–1999) העבודה בקולנוע וההצלחה המסחרית
בשנת 1981 ואנגליס כתב את מוזיקת הרקע לסרט הקולנוע "מרכבות האש". הסרט גרף שישה פרסים, וואנגליס עצמו זכה בפרס אוסקר למוזיקת הרקע המקורית. נעימת הפתיחה של הסרט יצאה לאור ב־1982 וטיפסה לפסגת מצעד ה"בילבורד הוט 100" לשבוע אחד. בשנת 1982 הלחין את פסקול הסרט "נעדר".
עקב הצלחת "מרכבות האש", בשנת 1983, הבמאי פיטר ויר השתמש במוזיקה של ואנגליס שיצאה לפני כן, בסרטו "שנה בצל הסכנה", בייחוד ב"L'enfant" מהאלבום "Opera Sauvage". ב-1984 חיבור את פסקול המוזיקה לסרט "הבאונטי".
בשנת 1982 ואנגליס התחיל לעבוד עם הבמאי רידלי סקוט: הוא חיבר את מוזיקת הרקע ל"בלייד ראנר" (1982), ולאחר מכן את מוזיקת הרקע ל־"1492: מעבר לאופק" (1992). שיר הנושא של הסרט Conquest of Paradise הפך ללהיט עולמי וזכה לגרסאות כיסוי רבות. באותה שנה הוא גם כתב את המוזיקה לסרטו של רומן פולנסקי "ירח מר". כמו כן חיבר מוזיקת רקע לסרטיו התיעודיים "מתחת לפני הים" של ז'אק איב קוסטו. בשנת 1992 הוא קיבל מצרפת הזמנה למסדר האמנויות והספרות.
במקביל לעבודתו בסרטים במשך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, הקליט יחד עם ג'ון אנדרסון מספר אלבומים בשם ג'ון & ואנגליס.
שנותיו האחרונות ומותו
בשנת 2001 הוציא לאור את האלבום "Mythodea", שהתאפיין יותר בקטעי כלי מאשר מוזיקה אלקטרונית. באלבום השתתפה מקהלה בת 120 חברים ותזמורת כלי הקשה של 20 מתופפים. האלבום עצמו נכתב כבר בשנת 1993, ונאס"א השתמשה בו כשיר נושא למשימת החלל למאדים. בשנת 2004 הוציא לאור את הדיסק "Alexander", אלבום פסקול לסרט "אלכסנדר" של אוליבר סטון. בהמשך היה מעורב בפרויקטים במולדתו.
ואנגליס נפטר ב-17 במאי 2022 בבית חולים בצרפת, שם טופל לאחר שלקה במחלת הקורונה.
סטארה סיניאווה
סטארה סיניאווה (באוקראינית: Стара Синява; ביידיש: אַלט־סיניאָווע) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-14, ובשנת 1543 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1640 נבנו בעיירה טירה וכנסייה.
בחלוקת פולין השלישית בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי סטארה סיניאווה
בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,279 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, וריכזו אותם תוך זמן קצר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה.
ב-19 באוגוסט 1941 נרצחו כ-300 מיושבי הגטו שבעיירה. באמצע שנת 1942 גורשו היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגטו סטרוקונסטנטינוב, שם נרצחו בהמשך. בקיץ 1943 נרצחו בסביבת העיירה כ-80 יהודים שעוד נמצאו במקום.
מוניקה ורדימון
מוניקה ורדימון (נולדה ב-1949) היא שחקנית וזמרת בתיאטרון יידישפיל.
ברומניה
מוניקה ורדימון נולדה וגדלה בבוקרשט שברומניה. לאחר גירושיו, אביה שהיה רופא שיניים, עזב את רומניה כשמוניקה הייתה בת 4–5. סבה מצד אמה, דוצו הרשקוביץ', היה רואה חשבון וסבתה מצד אמה, פליצ'יה הרשקוביץ' הייתה אחות ראשית. אמה, מריאטה מונטיאנו, הייתה טלגרפיסטית, בשלב מסוים פיטרו אותה מעבודתה בשל יהדותה והיא עבדה כפועלת בעבודות שחורות ולאחר מכן ניהלה חנות קוסמטיקה. מוניקה החלה לשיר כסולנית מגיל שש, במקהלה בה סבה עבד.
היא למדה בתיכון יון לוקה קרג'יאלה (I.L.Caragiale) בבוקרשט אותו סיימה בהצלחה. בתקופת לימודיה הייתה אלופת רומניה בשחייה בסגנונות פרפר וחתירה מגילאי 9 עד 19. בתום התיכון החלה בלימודי פיתוח קול אצל זמרת האופרטה לילי דושסקו והמשיכה בכך במשך שנים רבות. היא סיימה את בית הספר לאומנויות בהנהלתו של המלחין הרומני הידוע אדמונד דדה בבוקרשט. בהיותה בעלת קול של שלוש אוקטבות הדריכו אותה לכיוון האופראי, אבל מוניקה אהבה יותר מוזיקה קלה וג'אז.
ב-1969 התחתנה עם ברונו טסלר, גיטריסט, פסנתרן, שהקים גם להקה.
ברומניה נהפכה לזמרת מפורסמת מאוד בשם הבמה מוניקה מולדס, היא שרה להיטים שמלחינים בעלי שם כתבו במיוחד בשבילה, הושמעה מדי יום ברדיו והופיעה פעמים רבות בטלוויזיה ובסרטים. היא שיחקה בתיאטרון הרביו "טנסה" (Tanase) בבוקרשט (1976-1973). בשנת 1974 השתתפה בפסטיבל "מאמיה" (MAMAIA). מנהל אולימפיה (פריז), ברונו קוקאטריקס (Kokatrics), ואמרגנים רבים נוספים מכל העולם הציעו לה עבודות מחוץ לרומניה, אולם המשטר הקומוניסטי ששלט אז לא איפשר לה להיענות להצעות הרבות. היא הופיעה באירועים ממשלתיים רבים של נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו (1971-1976), בין היתר באירוע בו השתתף השר יגאל אלון בביקורו ברומניה.
ברומניה השתתפה כמעט כל שבת בתוכנית הבידור שנקראת duminical album והרבה מאוד תוכניות שירה בטלוויזיה.
בישראל
מוניקה ורדימון עלתה לישראל ביחד עם בעלה ב-1976. בישראל נקראה מוניקה טסלר. כשעלתה לארץ לא ידעה עברית ולא ידעה יידיש ומעולם לא סיימה אולפן כי מייד החלה להופיע בהצגות בתיאטרון הפרטי ברומנית. כעבור זמן קצר למדה יידיש והתחילה להופיע גם ביידיש. משזכתה להצלחה המשיכה מאז לשחק ולשיר בעיקר ביידיש. היא הפכה עם הזמן לכוכבת בתיאטרון היידי דאז.
בשנים 1976–1991 השתתפה ורדימון בכשלושים הפקות ברומנית וביידיש בתיאטרון פרטי בראשות האמרגן נתן גלבוע היא הופיעה בארץ ובעולם. בין ההפקות בהן לקחה חלק: "פה שלאו" (Pe shlau), עם מוסקו אלקלעי וג'טה לוקה ושמעון בר; "זעה ווי דו גייסט"; עם יעקב בודו וטובה פורת; "די בלינדה ליבע", עם קרול מרקוביץ'; "צירי בירי בודו", עם יעקב בודו, "די גאסן זינגערן"; "מיין וייבס געליפטער", עם קרול מרקוביץ' ומנשה ורשבסקי; ו"איי ניי דיי". ב-1978 השתתפה בפסטיבל יידיש וזכתה במקום הראשון עם השיר "דריי מיידעלוך" של סיראוטקין.
במהלך תקופה זו יצאה למסע הופעות והצגות בעולם, כשמי שייצג אותה בברלין היה מפיק הסרטים אצי בראונר. במינכן הופיעה בתוכנית הטלוויזיה המפורסמת באותם ימים "דלי דלי" (Dali Dali), בהנחייתו של רוזנטל.
ב-1978 הופיעה עם דודו פישר בתיאטרון מוגדור בפריז עם להקה חסידית; באותה הופעה השתתף גם הרב שלמה קרליבך. היא הופיעה אצל הרב שמואל אבידור הכהן, בערבי שירה חסידית בתוכניותיו בימי שישי בטלוויזיה הישראלית. ב-1979 ערכה מסע הופעות עם יעקב בודו באוסטרליה.
בשנת 1983 החלה לשחק בעברית בשני סרטיו של הבמאי ג'ורג' עובדיה: הראשון "נורית 2", בתפקיד הראשי של נורית, לצידם של איתן מסורי, אריה אליאס ויעקב בן-סירא. השני, "הדודה מארגנטינה", בו גילמה את דמותה של הדודה לואיזה מארגנטינה, בסרט שיחקו גם ישראל גוריון ויוסף שילוח.
בשנת 1985–1986 חזרה להופיע בברודוויי בו כיכבה בהצגה "א שידוך פון הימל" (A match made in Heaven) וזכתה לביקורות משבחות ביותר ולאזרחות כבוד של מיאמי (Honorary citizen of Miami). דון נלסון כתב עליה בדיילי ניוז:
ריצ'רד שפרד כתב על ההופעה בניו יורק טיימס:
ביל קופמן כתב עליה בניוזדיי:
לאחר השתתפותה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" ב-1985, שיחקה בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" ב-1987, לצד כוכבים ישראלים כמו רחל אטאס, יעקב בן סירא, ז'אק כהן ועוד, שכתב וביים אלי שגיא. בארץ שרה את שירו של משה וילנסקי "קיץ" בתוכנית הפופולרית בקול ישראל "תשואות ראשונות". היא גם שרה בתוכניתו של דן אלמגור "שרתי לך ארצי" ב-1981.
היא השתתפה בשתי תוכניות שירה ובראיונות בערוץ 9. השתתפה בתוכניתו של דודו טופז בתחרות שירת עדות.
ב-1995 יצאה עם יעקב בודו לסיבוב הופעות בקנדה. ב-1988 הופיעה לראשונה בתיאטרון יידישפיל בהצגה "המגילה" מאת איציק מאנגער, בבימויו של שמואל בונים. היא נסעה עם ההצגה לפסטיבל בויסבאדן, גרמניה.
ב-1996 הצטרפה מוניקה ורדימון לתיאטרון יידישפיל בהנהלת שמואל עצמון. מאז השתתפה ברוב הצגותיו, אם בתפקידים ראשיים ואם בתפקידים משניים. היא שיפרה את היידיש בקורסים מטעם התיאטרון. היא בוגרת הסטודיו למשחק ביידיש בסטודיו למשחק ניסן נתיב בו למדה בשנים 1977–1978. ב-2008 זכתה בפרס פולאק כשחקנית השנה.
במסגרת תיאטרון יידישפיל השתתפה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם כמו ויסבאדן, ברלין, רוסטוק, פרנקפורט, מינכן, קלן, וינה, וילנה, ריגה, בפארמה איטליה, רומניה ופולניה. ההצגה "גבירטעיג", שכתב יהושע סובול, בבימוי יצחק שאולי, הופיעה כמעט בכל המקומות הללו.
ב-1998 שיחקה בסרטו של זאב רווח "פעמיים בוסקילה".
בשנת 2009 הוציאה ורדימון לאור תקליטור ביידיש "די לידער פון מיין הארץ" (השירים שבליבי). היא הפיקה אותו בקרקוב, פולין, בעזרת המלחין הפולני יז'ה קלוזוביץ, אותו הכירה כשעבדו ביחד על ההצגה "האחיות פארי", בתיאטרון יידישפיל. באלבום תריסר שירים אהובים עליה מהידועים ביידיש, ביניהם: איידישע מאמע, צימוקים ושקדים, צ'ידיבים-צ'ידיבום, בעלז, יענקעלע. השירים מוגשים בעיבודים חדשניים על גבול הג'אז (סגנון המאפיין את עבודתו של קלוזוביץ) עם תזמורת גדולה.
ורדימון מופיעה מדי פעם בתוכניות ב"קול ישראל ביידיש", בהנחייתו של אריה לונדון, שמראיין אותה ומשמיע מתוך התקליטור שלה. התוכנית משודרת מדי יום החל מ-20.45 ועד 21.00.
ורדימון מופיעה במסגרת היידישפיל בשני פרויקטים של התיאטרון: 1. הצגת "געבירטיג" בפני תלמידי תיכון בטרם יציאתם לביקור שורשים בפולין. 2. ב"תיאטרון החסד" מופע מיוחד בפני שרידי שואה הנמצאים במוסדות גריאטריים בארץ.
מוניקה ורדימון נשואה מאז 1987, לראודור ורדימון, יליד ישראל שמשפחתו הייתה בעלת קולנוע אלנבי.
קומינוטו
קומינוטו או קומינטו (Cominotto או Cominetto; מלטזית: Kemmunett "קמונט") הוא אי בלתי מיושב בשטח של 0.25 קמ"ר השוכן בארכיפלג איי מלטה. האי ממוקם מאה מטרים ממערב לאי קומינו, וביניהם חוצצת "הלגונה הכחולה" (אנגלית - "the Blue Lagoon"; מלטזית "Bejn il-Kmiemen" - מילולית: בין (שני איי) קומינו), לגונה שעל קרקעיתה חול לבן, המקנה למים גוון תכלת. הלגונה היא יעד פופולרי בקרב תיירים, בעיקר חובבי שנירקול וצוללים.
אמנדה הייל
אמנדה הייל (באנגלית: Amanda Hale; נולדה ב-2 באוקטובר 1982) היא שחקנית בריטית.
ביוגרפיה
הייל נולדה בצפון מערב לונדון למשפחה בת ארבעה ילדים להורים מהגרים מאירלנד. היא הייתה אמורה ללמוד אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, אך שינתה את דעתה ובחרה להיות שחקנית.