cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאות חובב
תחבורה
במאי 2004 נפתחה שלוחת מטענים של רכבת ישראל ממסילת הדרום בבאר שבע לנאות חובב. קיימת תוכנית להמשיך את מסילת הרכבת עד לעיר הבה"דים כך שתשמש גם להסעת נוסעים.
אנרגיה
בשנת 2010 החלה לפעול, מדרום מזרח לנאות חובב, תחנת הכוח רמת חובב. באותה עת גם חובר אזור התעשייה לרשת הארצית של חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל. תחנת רמת חובב הופרטה בנובמבר 2020, ונמכרה לחברת אדלטק תמורת 4.25 מיליארד שקל.
בשנת 2012 החלה הקמתה של תחנת כוח במפעל "מכתשים" בהספק של 110 מגה וואט, על ידי חברת אדלטק וחברת זורלו החזקות הטורקית, המייצרת גם קיטור לשימוש המפעל. באותה שנה גם החלה הקמתה של תחנת כוח פוטו-וולטאית בהספק של 30 מגה וואט, על שטח של 485 דונם, בבריכות אידוי שפכים משוקמות ששימשו בעבר לטיפול בשפכי תעשייה. התחנה נמכרה אחר כך לחברת אנרג'יקס אנרגיות מתחדשות, והיא החלה לפעול בסוף 2014.
בעיות אקולוגיות
בשנות ה-90 עלו טענות שמפעלי הכימיה במקום מסתירים דו"חות על פליטת חומרים מסוכנים.
אזור התעשייה נאות חובב נחשב במשך שנים רבות כמפגע האקולוגי הקשה ביותר בדרומה של המדינה, שגרם לזיהום האוויר והקרקע. בעקבות הלחץ הציבורי החליטה המועצה להשקיע בשיפור איכות הסביבה. החל מ-2004 הקימה המועצה מתקני ניטור, המעידים על מגמת שיפור משמעותי באיכות האוויר והקרקע, עקב פעילות אכיפה נמרצת של המועצה והמשרד להגנת הסביבה, והשקעות המפעלים בטכנולוגיות סביבתיות. נתוני הניטור במרחב הנגב מופיעים באתר האינטרנט המציג את נתוני ניטור האוויר של המועצה התעשייתית נאות חובב. המפעלים באתר משתמשים ומייצרים חומרים רבים הידועים כמסרטנים, ופליטתם לחלל עלולה לגרום לבעיות נשימה, וכחשודים בגרימת הפרעות גנטיות. בסקרים הידרו-גאולוגיים הנערכים במקום ב-15 השנים האחרונות נמצא כי שכבות הקרקע העליונות זוהמו, אך מי התהום לא זוהמו. זיהום האוויר הכימי מהמפעלים מגיע עד לבאר שבע, מרחק 12 ק"מ מהאתר. דו"ח משרד הבריאות קבע כי תחלואת הסרטן בבאר שבע וישובי הבדואים באזור היא מהגבוהות במדינה.
במשך שנים המפעלים לא השקיעו כסף רב בטיפול בשפכים התעשייתיים. למעשה, היו בריכות אידוי משותפות לכל 14 המפעלים, במקום בריכות שונות לכימיקלים שונים. כתוצאה מכך הכימיקלים לא טופלו כראוי, ונוצרו מטרדי ריח קשים. כתוצאה מלחץ מתמשך, הוקמו על ידי המועצה התעשייתית 10 בריכות אידוי אטומות לשפכי תעשייה וכעת השפכים מטופלים טוב יותר. בשנת 2002, לאחר מטרדי ריח קשים פעלה המועצה לפיזור 360 אלף טון מלח בבריכות, ומאז הבריכות אינן פולטות מימן גופרי.
תושבים בדואים המתגוררים במרחק 500 מטרים בלבד מגבולות אזור התעשייה (ביישוב הבלתי-מוכר ואדי אל-נעם), הם הנפגעים העיקריים מפליטות המפעלים. לאוכלוסייה זו אחוז חולי אסתמה גבוה במיוחד. תושבי הכפר תבעו את חברת מכתשים בסכום של מיליארד שקלים בשל חריגות בפליטת מזהמים. בדיקות שנערכו במפעל "מכתשים" באוקטובר 2007 מצאו חריגות של עשרות-אלפי אחוזים מהתקן בפליטה של מתיל-איזובוטיל-קטון, פחמן ארבע-כלורי ותרכובות אורגניות נדיפות. בחודש ינואר 2013 דחתה השופטת שרה דברת, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע, את תביעתם של תושבי ואדי על נעם, וקבעה כי לא ניתן לקבוע כל קשר סיבתי בין התחלואה לבין פארק התעשייה נאות חובב.
מפעל תרכובות ברום מייצר תרכובות רעילות במיוחד, בהן מתיל ברומיד, אשר נמצא תחת מגבלות ייצור נוקשות מתוקף פרוטוקול מונטריאול, ומיוצר במספר מועט של מדינות ובכללן ישראל, ארצות הברית, יפן וסין. בדיקות פתע שערך המשרד להגנת הסביבה במפעל תרכובות ברום בשנת 2003, העלו בין השאר חריגה של 420 אחוזים בטולואן, חומר העלול לפגוע במערכת העצבים המרכזית ולגרום להפרעות קצב לב, ולנזק בכבד ובכליות. כמו כן נרשמה באותה בדיקה חריגה של 1,170 אחוזים בדיכלורומתאן, חומר החשוד כמסרטן וגורם לגירוי העור.
עקב הלחץ הציבורי והתוכנית להקמת עיר הבה"דים, החלו המפעלים בנאות חובב להשקיע סכומים משמעותיים על מנת לעמוד בתקנים הבינלאומיים, תוך הפעלת טכנולוגיות חדשות למניעת זיהום אוויר וקרקע. תוצאות השיפור באיכות האוויר, הקרקע והנחלים באזור מוצגות בדו"ח המציאות הסביבתית אותו מפרסמת המועצה מדי שנה. בין השנים 2006 ל-2012 השקיעו המפעלים קרוב ל-1.5 מיליארד ש"ח בשיפור הטיפול הסביבתי.
הקמת עיר הבה"דים
בשנת 2007 החל צה"ל בבניית "עיר הבה"דים" באזור צומת הנגב, כ־10 ק"מ דרומית לנאות חובב. אף שבבדיקות ניטור אוויר שבוצעו לא נמצאו נתונים המעידים על זיהום אוויר במקום, הועלתה הטענה כי במקרה של תקלה באתר או באחד המפעלים עלולים להיפלט לאוויר חומרים כימיים מסרטנים וחומצתיים עד לרדיוס של 20 ק"מ אשר עשויים לפגוע בחיילים בבסיס. לאור זאת המועצה הובילה תהליכים שונים וביצעה סקר סיכונים להפחתת הרדיוס עד ל-5 ק"מ. בעתיד בכוונת המועצה להפחית את הרדיוס עד לגדרות פארק התעשייה.
פסל "שומר הנגב"
הפסל "שומר הנגב" נוצר בידי הפסל אמיליו מוגילנר ומתנדבים התומכים בנושאי איכות הסביבה, והוא ניצב מול הכניסה לנאות חובב. הפסל שוקל 1,850 טון - מהם 450 טון בטון וברזל ו-1,400 טון עפר, וגובהו 17 מטרים, כנגד 14 המפעלים ושלושת המתקנים הפועלים באזור התעשייה. הוא נועד להזכיר את פסלי אי הפסחא באוקיינוס השקט, סמל לשואה אקולוגית וניצול יתר של המשאבים הטבעיים, ולהתריע נגד הזיהום הנגרם בנאות חובב.
З
זֵה היא אות באלפבית הקירילי אשר מקורה באות היוונית זטא וצורתה כשל הספרה 3. האות מייצגת עיצור מכתשי, חוכך שורק, קולי /z/. באלפבית הקירילי המוקדם היא נקראה זֵמְלִיַה וערכה המספרי היה 7. נוסף לכך, צורתה הייתה כשל האות הלטינית Z עם "זנב" (Ꙁ).
ג'ואהר אל-אסראר
ג'ואהר אל-אסראר (בערבית ״جواهر الاسرار״, אבני החן של המסתורין האלוהי), הוא ספר המורכב מתשובות שהעניק בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, לשאלותיו של סייד יוסף סדהי אספהאני (בפרסית: سيد يوسف اصفهاني). הספר נכתב בערבית בסביבות 1–1860 בזמן שהותו בבגדאד בין השנים 1853–1863. בשנת 2002 פורסם תרגום רשמי באנגלית. הנושאים בהם החיבור עוסק מזכירים ספרים בהאיים אחרים, כמו "שבעת העמקים" ו"ספר הוודאות".
תוכן הספר
החיבור מתייחס לנושאים רבים, ביניהם: היחס הקשה בו נתקלו חלק מהנביאים בתקופות הקדומות; הסכנה בהבנה מילולית מדי של ספרי הקודש; סימנים של נבואות המוזכרות בתנ"ך; הופעת התגלות אלוהית חדשה והמשכיות ההתגלות האלוהית. בנוסף, מפרט הספר את השלבים במסע לעבר רוממות רוחנית, אך גם מתייחס לקשיים שהמאמין עשוי להתמודד מולם בזמן התהליך. בהאא אללה חוזר הרבה על הביטויים של "חיי הנצח", "התאהבות באלוהים", "שמש האמת" ו"הבוקר הנצחי" – מושגים בעלי חשיבות גדולה בפילוסופיה הבהאאית. הוא משווה את עצמו לנביאים של התקופות הקדומות, אך מציין שהמבחנים שהוא עבר קשים בהרבה משלהם. למרות הקושי הוא מודה לאלוהים על ההתנסויות שניתנו לו, מכיוון שהתמודדות עם שאלות ודילמות אלה היא זו שאפשרה לו להגיע לרוממות רוחנית.
בדומה ל"שבעת הגיאיות", גם בחיבור זה מתואר מעין מסע רוחני בו עובר ההלך שלבים ותחנות על מנת להגיע למקום חפצו: שלמות רוחנית וקירבה לאלוהות. החיבור נחשב לאחת מיצירותיו החשובות והמרכזיות של בהאא אללה מתקופת בגדאד, המתאפיינת בחיבורים בעלי אופי מיסטי כגון "קצידת היונה", "שבעת הגיאיות", "ארבעת הגיאיות", "המילים הנסתרות" ועוד.
תנועת בעלי חיים ביבשה
תנועת בעלי חיים ביבשה התפתחה כאשר בעלי החיים עברו התאמה מסביבה ימית לסביבה יבשתית. תנועת בעלי חיים ביבשה יוצרת בעיות שונות מאשר התנועה במים, כאשר את החיכוך הנמוך יותר בתנועה ביבשה מחליפה ההשפעה של הכבידה.
קיימות שלוש צורות בסיסיות של תנועה בבעלי חיים:
תנועה בעזרת גפיים
תנועה בעזרת גפיים היא צורת התנועה הנפוצה ביותר של בעלי חיים ביבשה. זוהי הצורה הבסיסית של שתי קבוצות בעלי חיים עיקריות, בהם בעלי חיים יבשתיים רבים, בעלי חוליות ופרוקי-רגליים. היבטים חשובים של תנועה בעזרת גפיים הם יציבה (הדרך שבה הגוף נתמך על ידי הרגליים), מספר הרגליים, המבנה התפקודי של הרגל וכף הרגל. בנוסף, קיימות דרכי הילוך רבות, הדרכים בהן מונעות הרגליים על מנת להפיק תנועה, דוגמת הליכה, ריצה וקפיצה.
יציבה
בגפיים ניתן להשתמש לצורך תנועה בכמה דרכים. ליציבה, הדרך בה נתמך הגוף על ידי הרגליים, יש חשיבות בהקשר זה. צ'ריג (Charig 1972) זיהה שלוש דרכים עיקריות בהן תומכות רגליים בבעלי חוליות - משתרע, זקוף למחצה וזקוף לגמרי. כמה בעלי חיים משתמשים בצורות יציבה שונות בנסיבות שונות, תלוי ביתרון המכני שמעניקה צורת יציבה מסוימת. בניגוד לצפוי, אין שום הבדל מוחשי בעלות האנרגיה הנצרכת בזמן התנועה בין צורות היציבה השונות.
צורת היציבה המשתרעת היא הפרימיטיבית ביותר והיא גם צורת היציבה המקורית של הגפיים אצל בעלי החיים הקדומים וממנה התפתחו צורות היציבה האחרות. בצורה היציבה המשתרעת ניצב החלק העליון של הגפיים אופקית בעוד שהחלק התחתון של הגפיים ניצב אנכית, אם כי הזווית ביניהן יכולה לגדול משמעותית בחיות גדולות. הגוף עצמו יכול להיגרר על פני הקרקע כמו אצל הסלמנדרות, או שיכול להיות מורם מהקרקע באופן ניכר כמו אצל לטאות מהסוג כוח. דרך ההילוך של בעלי חיים שהיציבה שלהם מסוג זה היא טפיפה (התנדנדות מצד לצד), וגופם מתכווץ מצד לצד במהלך התנועה במטרה להגדיל את אורך הצעד. דוגמאות ליציבה זו אצל בעלי החוליות: כל הזוחלים בעלי הגפיים והסלמנדרות, כמו גם הברווזן וכמה מינים של צפרדעים. דוגמאות יוצאות דופן ליציבה זו אפשר למצוא אצל דגים אמפיביים, כדוגמת היבשתנים, הגוררים עצמם על היבשה על סנפיריהם החסונים. דוגמאות ליציבה זו אצל חסרי החוליות ניתן למצוא במרבית בעלי החיים במערכת פרוקי הרגליים - הכוללת את הקבוצה המגוונת ביותר של בעלי חיים, החרקים - שאת צורת העמידה שלהם ניתן לתאר בקירוב כמשתרעת. יש גם עדות אנקדוטית שכמה ממיני התמנון (דוגמת הסוג Pinnoctopus) יכולים אף הם לנוע על היבשה למרחק קצר כשהם גוררים את גופם על גבי זרועות הציד שלהם (לדוגמה במרדף אחרי טרפם בין בריכות בסלע).
את היציבה ה"זקופה למחצה" ניתן לתאר בצורה מדויקת יותר כסוג של צורת היציבה המשתרעת שבה הגובה בין גוף בעל החיים לקרקע גדול בצורה קיצונית. צורת תנועה זו מצויה אצל הלטאות הגדולות דוגמת הכוח והטגו (Tupinambis).
היציבה של היונקים והעופות היא בדרך כלל זקופה לגמרי, אם כי כל מחלקה פיתחה יציבה זו באופן נפרד. במחלקות אלו ממוקמות הרגליים מתחת לגוף בעל החיים. עובדה זו משויכת לעיתים קרובות להתפתחות ההומיאותרמיות ("בעלי דם חם"), שכן בצורת יציבה זו נמנעת מגבלת קרייר (Carrier's constraint - הקושי לנשום בעת תנועה בשל כיווץ הגוף מצד לצד על מנת להאריך את הצעדים) ולכן היא מאפשרת תקופות ממושכות של פעילות. היציבה הזקופה לגמרי אינה בהכרח היציבה "המפותחת ביותר"; צורת הגפים הקדמיות של התנינאים היא של יציבה זקופה למחצה בעוד שגפיהם האחוריות במנח של יציבה זקופה לגמרי. קיימות עדויות כי האבות הקדמונים של התנינאים היו בעלי יציבה זקופה לגמרי והשינוי ביציבה של הגפיים הקדמיות אצל התנינאים נבע מההתאמה לאורח החיים המימי ברובו. לדוגמה, ההשערה כי תנינאים מהסוג הנכחד Erpetosuchus מעידן המזוזואיקון חיו ביבשה בלבד והיו בעלי יציבה זקופה לגמרי.
מספר הרגליים
הנציג הטוב ביותר לתנועה על רגל אחת (חד-רגליים) הם בעלי החיים מסדרת הקפזנביים, אף שהם שייכים לעל-מחלקת שש-רגלים נוהגים יצורים מסדרה זו להימלט מאיום בעזרת איבר (furcula) הדומה למוט מתפצל המקופל בדרך כלל מתחת לגופם ובעת סכנה הוא נשלף ופועל כקפיץ וגורם לקפזנב לזנק באוויר.
כמה מינים נעים ועומדים על שתי רגליים, כלומר הם דו-רגליים. הקבוצה שהיא דו-רגלית לגמרי היא מחלקת העופות, צורת התנועה של העופות היא הליכה (מעבר בין רגל לרגל) או קפיצה. קיימים גם כמה מיני יונקים דו-רגליים. רוב היונקים הדו-רגליים נעים בעזרת קפיצות - לדוגמה הסוגים במשפחת הקנגוריים (Macropodidae) וכמה מינים של מכרסמים. רק במעט מינים מבין היונקים, דוגמת האדם והפנגולין הענק צורת התנועה היא הליכה (מעבר בין רגל לרגל). בנוסף, תיקנים וכמה לטאות מסוגלים לרוץ על זוג רגליהם האחוריות.
מינים ממשפחת הקנגוריים, דוגמת הקנגורו הם נציגים יחידים במחלקת היונקים של תנועת תלת-רגלית. לקנגורו יש זנב עבה ושרירי וכשהוא נע באיטיות הוא משעין את משקלו לעיתים על זנבו ולעיתים על שתי רגליו האחוריות.
הקבוצה המגוונת ביותר של בעלי החיים, החרקים, כלולים בטקסון נרחב יותר הקרוי שש-רגלים, שמרביתם נעים או עומדים על שש רגליים. יוצאי דופן בין החרקים הם סדרת גמלי שלמה ומשפחת העקרבניים (Nepidae), שהולכים על ארבע משום שזוג רגליהם הקדמיות התפתחו לזרועות לפיתה של טרף, כמה פרפרים המשתמשים בארבע רגליים בלבד, וכמה סוגים של פגיות של חרקים שלהם אין רגליים בכלל (למשל רימות) או שיש להם רגליים מדומות (למשל זחל אמיתי).
עכבישים ורבים מקרוביהם נעים על שמונה רגליים. יצורים אחרים נעים על הרבה יותר רגליים. לסרטנאים יבשתיים יש מספר נאה של רגליים - לטחבית מצויה יש ארבע עשרה רגליים. כמו כן, כפי שהוזכר קודם, לכמה הפגיות של החרקים כדוגמת זחלים אמיתיים ותת-סדרת דבוראים אל-שנציים (Symphyta) יש רגליים מדומות בשרניות בנוסף לשש הרגליים שיש לכל החרקים. לכמה מיני של חסרי חוליות יש אפילו יותר רגליים. ל"תולעת הקטיפה", בעל חיים יוצא דופן ממערכת נושאי הציפורניים יש רגליים קצרות מתחת לכל גופו, בסך הכול כמה עשרות זוגות של רגליים. לנדלים יש זוג רגליים לכל פרק בגופם, בממוצע כ-50 רגליים, אבל למינים מסוימים יש מעל ל-200 רגליים. חיות היבשה עם מספר הרגליים הרב ביותר הם רבי-הרגליים. ליצורים אלה יש שני זוגות רגליים לכל פרק בגופם, ולמינים הנפוצים יש בין 80 ל-400 רגליים בסך הכל, כשלמינים הנדירים Illacme plenipes יש עד 750 רגליים. בעלי חיים בעלי רגליים מרובות נעים בדרך כלל כשהם מפעילים את זוגות הרגליים בזו אחר זו בתנועה גלית לאורך גופם.
מבנה הרגל וכף הרגל
ברגליים של בעלי ארבע רגליים, הקבוצה העיקרית של בעלי החוליות היבשתיים יש עצמות פנימיות, שאליהן מוצמדים שרירים האחראיים על התנועה. לצורה בסיסית זו יש שלושה מפרקים עיקריים: מפרק הכתף, מפרק הברך ומפרק הקרסול, שאליו מחוברת כף הרגל. תבנית בסיסית זו כוללת מגוון רב של צורות. צורה חלופית לרגליים של בעל חוליות הם הסנפירים של הדגים האמפיביים. בנוסף, אצל כמה מיני בעלי ארבע רגליים, דוגמת הקנגוריים, עבר הזנב התאמה ומשמש כגף תנועה נוסף.
בצורה הבסיסית של כף הרגל של בעל חוליות יש חמש אצבעות. עם זאת, חלק מבעלי החיים התפתחו כך שכף רגלם מכילה פחות אצבעות. בניגוד לכך, לחלק מבעלי ארבע רגליים הקדומים היו יותר אצבעות. לAcanthostega, סוג נכחד של בעל חיים מתור הדבון, היו שמונה אצבעות. כף הרגל התפתחה במגוון צורות בהתאם לצרכים של בעל החיים.
המיקום בכף הרגל עליו מוטל משקלו של בעל החיים מהווה גורם חשוב בקביעת צורת כף הרגל. מרבית בעלי החוליות - הדו-חיים, הזוחלים, וכמה מיני יונקים, דוגמת האדם והדובים - הולכים על כל כף הרגל (באנגלית plantigrade). יונקים רבים דוגמת החתולים והכלבים הולכים על האצבעות (באנגלית digitigrade). צורת הליכה זו מאפשרת יצירת פסיעה ארוכה יותר ועקב כך מהירות תנועה גדולה יותר. יונקים ההולכים על אצבעות רגליהם מיומנים בדרך כלל גם בתנועה שקטה. גם העופות הולכים על אצבעותיהם. כמה בעלי חיים, דוגמת הסוסים, הולכים על קצות האצבעות (באנגלית unguligrade). צורה זו מגדילה עוד יותר את אורך הפסיעה ולכן את מהירותו של בעל החיים. מעט יונקים ידועים בהליכה על פרקי האצבעות, לפחות ברגליהם הקדמיות. הליכה על פרקי אצבעות מאפשרת לכף הרגל (יד) להתמחות באיסוף מזון ו/או בטיפוס, כפי שאירע במשפחת ההומינידיים (לדוגמה אצל הגורילה) ובקבוצת המינים הנכחדים של ה-chalicothere, או להתמחות בשחייה כפי שאירע אצל הברווזן. אצל בעלי חיים בהם התפתחה כף הרגל לכף יד שימושית אפשרית גם הליכה על הידיים.
דרכי הילוך
בעלי החיים משתמשים במגוון רב של דרכי הילוך (באנגלית gait), הסדר שבו הם ממקמים ומרימים את הגפיים שנועדו לתנועה. ניתן לקבץ דרכי הילוך לקטגוריות של התבניות של סדר ההפעלה. דרך ההילוך מוגדרת כסימטרית אם בתנועה נעים יחד זוגות צולבים של גפיים (רגל ימנית קדמית עם רגל אחורית שמאלית) כמו אצל הכלבים, והיא מוגדרת אסימטרית אם בתנועה נעים הגפיים מאותו צד של הגוף, לדוגמה אצל הפילים. עבור הולכים על ארבע ישנן שלוש קטגוריות עיקריות: הליכה, ריצה ודהירה. באחת משיטות המיון של דרכי ההילוך נמנו 60 תבניות ייחודיות: 37 תבניות הליכה, 14 תבניות ריצה ותשע תבניות דהירה.
בעלי חיים ישתמשו בדרכי הילוך שונות לפי הצורך במהירויות שונות, על פי תוואי הנוף ועל פי המצב. לדוגמה לסוסים יש באופן טבעי ארבע דרכי הילוך, מהאיטי ביותר למהיר ביותר: הליכה, טפיפה, דהירה קלה ודהירה. לבעלי חיים יכולות להיות דרכי הילוך יוצאות דופן בהן נעשה שימוש מדי פעם, כמו תנועה הצידה או אחורה. לדוגמה, דרכי ההילוך של בני האדם הם הליכה וריצה על שתי רגליים, אבל בני האדם יכולים ליישם מדי פעם דרכי הילוך רבות אחרות, כולל זחילה על ארבע במקומות צרים ונמוכים.
בהליכה, ואצל בעלי חיים רבים בריצה, תנועת הרגליים מתחלפת בין צדי הגוף. אצל בעלי חיים אחרים התנועה מתחלפת בין הרגליים הקדמיות לאחוריות, דוגמת הסוס בזמן דהירה או זחלים בתנועה. דוגמה אחרת לדרך הילוך היא קפיצה, שבה כל הרגליים נעות ביחד. כדרך התנועה העיקרית ניתן למצוא צורת תנועה זו אצל הדו-רגליים או הדו-רגליים למחצה. בין היונקים השימוש בקפיצה נפוץ אצל הקנגוריים (קנגורו וקרובי משפחתו) ירבועים, פדטים (Pedetes), עכברי קנגורו (Dipodomys), עכברים מהסוג Notomys, גרביליים ולמור דלקי (Lepilemur). גידים מסוימים ברגליו האחוריות של הקנגורו אלסטיים מאוד, ומאפשרים לקנגורו לנוע בקפיצות תוך שמירת אנרגיה מקפיצה לקפיצה, דרך חסכנית ביותר בשימוש באנרגיה בסביבה דלה במזון. ציפורים קטנות רבות משתמשות בקפיצה כדרך תנועה כמו גם בעלי חיים נוספים, דוגמת חסרי זנב והפרעושים.
ניתוח דרכי הילוך (באנגלית Gait analysis) הוא מחקר דרכי ההילוך בבני אדם ובעלי חיים אחרים. ניתוח דרכי הילוך יכול לכלול צילום בווידאו של בעלי החיים הנחקרים תוך שימוש במסמנים (אמצעים הבולטים בצילום) על נקודות ציון אנטומיות ספציפיות ומדידת הכוחות המופעלים על ידי כף הרגל על ידי שימוש במדי לחץ ברצפה. למדידת פעילות שרירים נעשה שימוש באלקטרודות המחוברות לעור.
המשטח התחתון של הגוף
כמו שלבעלי החיים בעלי רגליים חשובה כף הרגל, כך חשוב לבעל חיים נטול גפיים המשטח התחתון של גופו. כמה מבעלי החיים, דוגמת נחשים או לטאות חסרות רגליים (דוגמת הקמטניים - Anguidae), נעים על בטנם החלקה והיבשה. לבעלי חיים אחרים תכונות שונות המסייעות לתנועה. רכיכות כדוגמת חשופיות וחלזונות נעות על שכבה של ריר אותו הן מפרישות מתחתית גופן, ובכך מקטינות את החיכוך וגם מגינות על עצמן מפגיעה כאשר הן נעות על חפצים חדים. לשלשולים יש זיפים קצרים הננעצים במצע ועוזרים להם לנוע.
סוג התנועה
לכמה מסוגי בעלי החיים, דוגמת העלוקות, יש כפתורי הצמדה משני צדי הגוף. הן מעגנות את גופן לעצם בעזרת הכפתור האחורי ואז מתקדמות, מעגנות את גופן בעזרת הכפתור הקדמי, מושכות את גופן וכך הלאה. גם בעל חיים בעל רגליים כדוגמת זחלים מסוימים נעים באופן זה, כשהם משתמשים בגפיים על מנת להיאחז בעצם.
בעלי חיים נטולי גפיים יכולים לנוע גם בעזרת "גל תנועה רגלי", תנועה גלית של תחתית הגוף. זו שיטת התנועה העיקרית שבשימוש רכיכות כחלזונות וחשופיות, כמו גם תולעים שטוחות גדולות, כמה תולעים אחרות ואפילו כלבי ים. הגלים יכולים לנוע בכיוון הפוך לתנועה, ואז הם מכונים "גלים נסוגים", או באותו כיוון ואז הם מכונים "גלים ישירים". תולעי אדמה (שלשולים) נעים בעזרת גלים נסוגים הנעים כשהתולעים מרחיבות ומכווצות את גופן לחלופין לאורך גופן, הקטעים בגופן אותם הן מרחיבים נאחזים במצע באמצעות הזיפים. רכיכות ימיות דוגמת הצלחיות, שלעיתים עולות על היבשה, נוטות לנוע תוך שימוש בגלים נסוגים. לעומת זאת, רכיכות יבשתיות דוגמת חלזונות וחשופיות נוטות להשתמש בגלים ישירים. תולעי פיתיון (Arenicola marina) וכלבי ים משתמשים אף הם בגלים ישירים.
מרבית הנחשים נעים ב"תנועת התפתלות צדית" (lateral undulation) שבה גל צדי נע במורד גוף הנחש בכיוון הפוך לתנועת הנחש ודוחף את הנחש מעבר לתוואים בלתי סדירים בקרקע. תוואים אלו נדרשים על מנת לנוע בשיטה זו. צורה נוספת של תנועה בשימוש אצל חלק מהנחשים, בייחוד נחשים גדולים, דוגמת הפיתון והבואה היא "תנועה ישרה" (rectilinear locomotion). בצורת תנועה זו דוחפים קשקשים גדולים המצויים בבטן הנחש את הנחש קדימה או אחורה. סוג תנועה זה יעיל רק על משטחים ישרים ונעשה בה שימוש בתנועה איטית ושקטה, כאשר הנחש אורב לטרף. נחשים משתמשים גם ב"תנועת קונצרטינה" על מנת לנוע באיטיות במחילות. בתנועה זו הנחש מעגן חלקים מגופו לקירות המחילה כשהוא מתכווץ ומתרחב. לבסוף, נחשים ממשפחת הפתניים משתמשים בשיטה המהירה והמיוחדת של "זחילה לוליינית" (sidewinding) על חול או על אדמה רופפת. הנחש נע כשהוא משליך את פלג גופו הקדמי בכיוון התנועה ואז מצרף את פלג גופו האחורי בזווית ישרה לתנועה.
גלגול
אף שבעלי חיים מעולם לא פיתחו גלגלים לתנועה, מספר קטן של בעלי חיים יכול לנוע לעיתים על ידי "גלגול" של כל גופם. ניתן לחלק את "החיות המתגלגלות" לכאלו המתגלגלות בכוח הכבידה ולכאלו המתגלגלות תוך שימוש בהנעה עצמית.
גלגול בעזרת כבידה
בדוגמה לגלגול בעזרת כבידה ניתן לצפות בהתנהגות של כמה מינים של סלמנדרה בעלת רגלים שאצבעותיהם מחוברות בקרומי שחייה (ולכן מכונה באנגלית Web-toed salamander) ממשפחת Hydromantes (למשל  Hydromantes platycephalus), סלמנדרה שאורכה 10 ס"מ השוכנת על הרים נישאים ברכס סיירה נבדה בקליפורניה. כאשר הסלמנדרה חשה מאוימת היא מתכרבלת לכדור קטן ומתגלגלת במורד ההר.
קרפדה מהמין Oreophrynella niger (באנגלית Pebble toad - קרפדת חלוק האבן) חיה על פסגת טפוי (כינוי להר שולחן) ברמות של גויאנה שבאמריקה הדרומית. כאשר היא חשה מאוימת, לעיתים קרובות על ידי טרנטולה, היא מתכרבלת לכדור, וכיוון שהיא חיה על מדרון, מתגלגלת בכוח הכבידה כמו חלוק נחל.
מין העכביש מהסוג Carparachne השוכן במדבר נמיב, מסוגל להתגלגל במורד חולית, תכונה שהקנתה לו את שמו האנגלי " Namib wheeling spiders" (העכביש המתגלגל של נמיב). העכביש נוקט בדרך פעולה זו על מנת להימלט בהצלחה מטורפים דוגמת צרעות העכביש (צרעה ממשפחת הצרעכבישיתיים - Pompilidae) המטילים ביצים על העכביש לאחר שמשתקים אותו באמצעות ארס על מנת שישמש אוכל לפגיות כשהביצים יבקעו. העכבישים מטים את גופם הצדה ואז מתגלגלים על רגליהם המכופפות. סיבוב העכביש מהיר, כשהמין Carparachne aureoflava (באנגלית golden wheel Spider - עכביש הגלגל הזהוב) מתגלגל עד 20 פעם בשנייה ונע במהירות של מטר בשנייה. במהירות זו נראה העכביש המתגלגל ככדור מטושטש.
פנגולין, סוג של יונק המכוסה בקשקשים, מתכדר לכדור הדוק כשהוא מאוים. דווח על פנגולינים שנמלטו מסכנה על ידי גלגול תוך שימוש בכוח הכבידה או בהנעה עצמית. חוקר דיווח על פנגולין בסומטרה שכאשר נמלט מהחוקר רץ לקצה הצוק, התכרבל לכדור והתגלגל במורד המדרון, כשהוא מרסק את הצמחייה בדרכו, ומכסה מרחק של 30 מטרים או יותר בתוך 10 שניות.
הנעה עצמית
כאשר הזחל של העש Pleuroptya ruralis מותקף הוא נוגע בראשו עם זנבו ומתגלגל אחורה, עד 5 סיבובים בקצב של 40 ס"מ לשנייה, פי 40 ממהירותו הרגילה.
Nannosquilla decemspinosa, מין של חסילוני גמל שלמה קצר רגליים וארוך גוף, חי בחופים החוליים הרדודים לאורך חוף האוקיינוס השקט באמריקה התיכונה והדרומית. כאשר בעת שפל מהיר מוצא החסילון, שאורכו 3 ס"מ, את עצמו על קרקע יבשה הוא שוכב על גבו ומבצע גלגול באוויר שוב ושוב. בעל החיים נע עד 2 מטרים כל פעם, כשהוא מסתובב בין 20 ל-40 פעמים, במהירות של עד 72 סיבובים לדקה, כ-1.5 אורכי גוף לשנייה. החוקרים מעריכים שהחסילון פועל כגלגל אמיתי כ-40% מהזמן במהלך סדרת הגלגולים. יתרת ה-60% מהזמן הוא צריך לאתחל את הגלגול על ידי שימוש בגופו להטיל עצמו למעלה וקדימה.
גם הפנגולינים מתגלגלים מסכנה בשיטות של הנעה עצמית. חוקר אריות בסרנגטי שבטנזניה ראה מקרה שבו הקיפה קבוצת אריות פנגולין, אך לא יכלה לטרוף אותו משום שהחיה, שפלג גופה העליון מוגן בקשקשים, התכרבלה לכדור של קשקשים. משום כך התקבצו האריות סביב הפנגולין והמתינו, כשהם מנמנמים מדי פעם. כשהוא מוקף אריות, נפתח הפנגולין מעט, דחף עצמו והתגלגל למרחק מה, עד שכאשר עשה זאת מספר פעמים התרחק מהאריות למרחק בטוח. תנועה באופן זה אפשרה לפנגולין לנוע כשהוא מוגן על ידי מעטה שריון הקשקשים כשהוא מכודרר.
שיאני המהירות ביבשה
בעל החיים היבשתי המהיר ביותר הוא הברדלס, המסוגל להגיע למהירות של 110 ק"מ לשעה, אם כי לזמן קצר בלבד שאחריו הוא חייב לנוח במשך זמן ממושך על מנת להוריד את חום גופו. הלטאה המהירה ביותר היא איגואנה קוצנית שחורה (Ctenosaura similis), שמהירותה המרבית 35 ק"מ לשעה.
קורוסטן
קורוסטן (באוקראינית: Ко́ростень) היא עיר במחוז ז'יטומיר בצפון אוקראינה.
תיאור כללי
בקורוסטן אוכלוסייה של כ-66,700 איש ומהווה בירת מחוז. היא ממוקמת כ-87 ק"מ צפונית לעיר ז'יטומיר, כ-150 ק"מ מבירת אוקראינה קייב, וכ-60 ק"מ מן הגבול עם רפובליקת בלארוס. העיר ידועה גם בשמה הקודם איסקורוסטן. העיר הציורית בנויה על שטח של 3,385 דונם על גדות נהר האוז', מוקפת ברכסי הרים ובצמחייה.
מדרום לעיר ישנה מחצבה גדולה המספקת חצץ לעבודות סלילה ולתעשיית הבטון. יש בה חמישה בתי חולים. העיר מרושתת לאורכה ולרוחבה במסילות רכבת.
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו על ידי הארכאולוג אנטונוביץ', נמצאו גילויים המעידים על מגורים באזור העיר עוד בתקופת המאה ה-5 והמאה ה-8 לספירה. מבין הגילויים שנמצאו היו כלי נשק העשויים אבן ונחושת. העמים הסלאבים הקדומים חיו בתוך חומות העיר, שנבנו בין רכסי ההרים על גדות נהר האוז'. שמה הקודם של העיר היה איסקורסטן, על שם השבטים הקדמונים שחיו בה.
במאה העשירית לספירה, הייתה העיר בירת שבט סלאבי בשם הדראוולים. באותו תקופה הנסיך איגור, הגיע אל העיר ודרש מיסים מהתושבים. ובעקבות זאת הם מרדו בו והוציאו אותו להורג בשנת 945. לפי האגדה, אשתו הנסיכה אולגה התנקמה בדראוולים והחריבה את העיר בשריפה. בפארק במרכז העיר ניצב אמבט שעל פי המסורת הדוכסית רחצה בו בתקופת שלטונה באזור.
בשנת 1240 נחרבה העיר על ידי המונגולים. ב-1370 היא עברה לשליטת פולין, וב-1795 לשליטת האימפריה הרוסית. בשנת 1902 נבנו בה פסי רכבת ראשונים, שסימנו את תחילת הפיתוח התעשייתי באזור. בשנת 1917 קיבלה העיר את השם "קורוסטן", וב-1926 זכתה למעמד רשמי כעיר. ב-1941 נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית, ובתום מלחמת העולם השנייה עברה לשליטת ברית המועצות. בשנת 1986 סבלו תושבי העיר מאסון צ'רנוביל; התפוצצות הכור הגרעיני גרמה לתושבים רבים לעזוב את העיר והאזור.
פארקים
במרכז העיר מצוי פארק גדול ומטופח שהוא למעשה שני פארקים מחוברים, פארק אוסטרובסקי ופארק דארווילנסקי. הפארק משתרע משתי גדות נהר האוז' וכולל גשר להולכי רגל. באזור הפארק עובר הנחל בין צוקי שחם טבעיים ומסיבה זו רבים משווים אותו לגן סופיה, המפורסם באומן, למרות ששטח הפארק הזה קטן בהרבה. בפארק מונצחת ההיסטוריה הססגונית של העיר ומצויים בו אנדרטאות גם לנסיכים הדרוויאלים ששלטו באזור זה עד למאה העשירית וגם אנדרטאות לנסיכה אולגה, שנלחמה נגד הדרוויאלים, כבשה את עירם ושרפה אותה. בפארק ישנה בריכה טבעית מטופחת שמכונה "אמבט אולגה", כיוון שלפי האגדה, הנסיכה הייתה רוחצת באותה בריכה.
כמו כן קיים בפארק מוזיאון צבאי, בתוך בונקר סובייטי ישן, לצידו מוצגים מספר טנקים וכלי רכב צבאיים נוספים.
הקהילה היהודית בעיר
יהודים רבים חיו בקורוסטן עד ימי מלחמת העולם השנייה, והיוו כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר. ב-26 באוקטובר 1926 נערכה בה "ועידת קורוסטן", ועידת רבנים אזורית, אשר נועדה לבחון את מצבם של היהודים והרבנים המתגוררים באזור, שהואשמו בין היתר בסחיטה כספית. בתקופת מלחמת העולם השנייה רבים מהיהודים בעיר הוצאו להורג או ברחו ומעטים שרדו. היהודים שבו לקורוסטן לאחר שיקומה, בתום מלחמת העולם השנייה, והיוו כ-20 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בית הכנסת היהודי נפתח מחדש בסוף שנות ה-40 ונסגר בשנת 1957 בפקודות השלטונות. כמו בעיר אוברוץ', גם כאן התנהלה פעילות יהודית עירנית בתקופת השלטון הסובייטי כאשר היהודים התפללו בבתים פרטיים, דיברו בשפת היידיש וקראו עיתונים מקומיים ביידיש.
בראשית שנות ה-90, עם נפילת ברית המועצות, נפתח בית כנסת חדש והתארגנה הקהילה היהודית, אלא שתוך שנים אחדות, עלו מרבית היהודים לישראל.
בקורוסטן פועל בית חב"ד לקהילה היהודית באזור, ובית ספר יהודי בשם "אור אבנר" בניהול רב האזור.
בסון
בסוֹן (וכן פגוט, באנגלית: Bassoon) הוא כלי נשיפה מעץ. הבסון הוא כלי מלודי, אשר בדומה לאבוב, בעל לשונית כפולה (Double reed). הבסון הוא כלי א־טרנספוזיציוני, כלומר הוא באותה הטרנספוזיציה של הפסנתר. קולו של הבסון מאופיין במנעד רחב ובגוון נמוך ועמוק, המזכיר קול בריטון־בס גברי.
מבנה הבסון
הבסון מורכב משישה חלקים:
הבסון המודרני מיוצר לרב מעץ האדר (מייפל), בעיקר ממינים קשים וחזקים. דגמים זולים יותר של הבסון, המיוצרים מפלסטיק קשיח, משמשים בעיקר נגנים מתחילים בשנות לימודיהם הראשונות. בעבר, יוצרו גם בסונים ממתכת, אך מאז 1889 הופסק ייצור מסוג זה לחלוטין.
אורכו של בסון סטנדרטי כאשר הוא מורכב הוא 1.34 מטרים, אך אורכו האמיתי, כלומר אורך צינורותיו ללא ההתעקלות בתחתית הכלי, הוא 2.54 מטרים.
הבסון, כשמו כן הוא - הכלי הנמוך ביותר מקבוצת כלי הנשיפה מעץ אחרי הקונטרה־בסון. מנעדו משתרע ממתחם הבס ועד הטנור. צליליו נכתבים במפתח פה או במפתח דו טנור. הבסון מתפקד כחוליה חשובה בהרכבים סימפוניים וקאמריים, ולעיתים גם בתזמורות כלי נשיפה. בהרכבים ובאנסמבלים אלו הוא מנגן לרוב את תפקיד הבס.
בימינו קיימות שתי אסכולות עיקריות לבניית בסונים: האסכולה הצרפתית והאסכולה הגרמנית. כל אסכולה מייצרת בסונים משלה אשר גווניהם שונים ואיצבועיהם שונים.
קונטרה-בסון הוא גרסה נמוכה באוקטבה מהבסון הרגיל, הבנוי בכיפופים רבים יותר ומסתיים לרוב בפעמון מתכת.
אארומקסיקו
אָאֵרוֹמֶקְסִיקוֹ (בספרדית: AeroMéxico, נהגה בספרדית: אָאֵרוֹמֵחִיקוֹ) היא חברת התעופה הלאומית של מקסיקו והגדולה ביותר במדינה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי. החברה מפעילה טיסות סדירות פנימיות במקסיקו וכן טיסות בינלאומיות ליעדים באירופה, אסיה, דרום אמריקה, מרכז אמריקה וצפון אמריקה.
תולדות החברה
החברה נוסדה בספטמבר 1934 על ידי אנטוניו דיאס לומברדו. טיסתה הראשונה התבצעה בקו אקפולקו–מקסיקו סיטי. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה החברה לצמוח במהירות: נקנו כמה חברות מקסיקניות קטנות, נקנו מטוסי דאגלס DC-3 ו-DC-4 ונפתחו קווים לארצות הברית ואירופה. בהמשך הוחלפו מטוסי ה-DC-4 במטוסי DC-6 ומטוסי "בריסטול בריטניה". בשנת 1959 הפכה החברה לחברת התעופה הלאומית של מקסיקו.
בשנת 1961 קנתה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה מדגם DC-8. בתחילת שנות ה-70 החליטה ממשלת מקסיקו לאחד את פעילות כל חברות התעופה שביצעו טיסות מקומיות ולשייך אותן לאארומקסיקו. בשנת 1974 קיבלה החברה לראשונה את מטוסי הדאגלס DC-10-30, מטוסיה רחבי הגוף הראשונים. באותה שנה קיבלה החברה גם מטוסי דאגלס DC-9-30 ראשונים שהיוו את הבסיס לטיסות המקומיות והאזוריות.
ב-31 באוגוסט 1986 התרסק מטוס דאגלאס DC-9-30 כשהתקרב לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. כל האנשים שהיו על המטוס נהרגו. זוהי הייתה התאונה הקשה היחידה בתולדות החברה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 קיבלה החברה את מטוסי הבואינג הראשונים שלה מדגם בואינג 767 שהחל להחליף בהדרגה את מטוסי ה-DC-10. בשנת 2000 יסדה החברה יחד עם דלתא איירליינס, אייר פראנס וקוריאן אייר את ברית חברות התעופה סקאיי טים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2020:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אארומקסיקו באתר Airliners.net
מייק המל
מיכאל (מייק, מיש) המל (10 בנובמבר 1955 – 14 בנובמבר 2017) היה פעיל חברתי ואקטיביסט ישראלי שכיהן כיושב ראש אגודת הלהט"ב בשנים 2004 – 2011. תקופת כהונתו הייתה מהסוערות שידעה הקהילה הגאה בישראל. בתקופה זו השתקמה העמותה, שעמדה על סף פירוק כלכלי. בתקופתו התרחש הרצח בבר נוער (2009).
ביוגרפיה
המל נולד וגדל בתל אביב, למד באורט רמת גן במגמת כימיה וסיים את לימודיו בשנת 1973. הוא למד תכנות מחשבים במכון צ'אב שבניו ג'רזי. הוא עבד בג'יי פי מורגן צ'ייס בארצות הברית בתפקיד מנתח מערכות ומשנת 1994 בחברת מטריקס עד לשנת 2005.
המל היה חבר מרצ וחבר בפורום החברתי-כלכלי של מרצ. בשנת 2003 הוא נבחר לתפקיד יו"ר סניף תל אביב של האגודה. ב-14 ביוני 2004 נבחר לתפקיד יו"ר אגודת הלהט"ב לאחר התפטרותה של נורה גרינברג, בשל משבר כללי שאיים על סגירת העמותה עקב חובות כספיים גדולים ומשבר מנהיגותי. חודש לאחר תחילת כהונתו פרש ארגון חוש"ן - חינוך ושינוי שהוקם באגודה ובשנת 2005 פרש גם איגי - ארגון נוער גאה שהוקם באגודה. הוא תרם והלווה סכומי כסף גדולים לעמותה למעלה מ-350,000₪ ובשל כך חטף ביקורת נוקבת על נכונותו לסייע מכיסו הפרטי אבל במעשהו זה הציל אותה מפני סגירה.
בשנת 2006 החל מיזם תיירות גאה של האגודה בשיתוף פעולה עם משרד התיירות, במסגרתו נערך לראשונה בישראל כנס בנושא. הכנס נערך בקמפוס אילת של אוניברסיטת בן-גוריון והוזמנו אליו אנשי תעשיית התיירות בישראל. במרץ 2009 הופצה מפת גאווה של העיר תל אביב ברבבות עותקים בכל מוקדי הבילוי של הקהילה הגאה ברחבי אירופה וזאת במאמץ להגביר את התיירות הגאה לתל אביב. כל אותם מיזמים שהאגודה בראשותו הפיקה ביחד עם המיזמים שהפיקה עיריית תל אביב, בסופו של דבר זיכו את העיר תל אביב בתחרות בינלאומית בתואר העיר הגאה הטובה בעולם לשנת 2011.
ב-2008 נפתח המרכז העירוני לקהילה הגאה שהקטין את מרכזיותה ותפקידה הראשוני של אגודת הלהט"ב בקהילה הגאה. אף על פי שנראה היה כי האגודה תחל בתהליך של התפרקות, הוא הצליח לשקמה, לאזן את העמותה הן מבחינה תקציבית והן מבחינת תרומה לקהילה הגאה והוביל אותה לשגשוג.
בעקבות הרצח בבר נוער שהתרחש ב-1 באוגוסט 2009 הוא הקים את המערך הארצי הפסיכו-סוציאלי של הקהילה הגאה ברחבי הארץ, את מרכז ניר כץ נגד להט"בופוביה ושיתופי פעולה פורצי דרך עם מוסדות המדינה.
בספטמבר 2011 הודיע על סיום תפקידו כיו"ר האגודה, תפקיד שמילא עד ינואר 2012.
חייו האישיים
המל התגורר בתל אביב והיה אב לשלושה. בצעירותו היה נשוי לאשה. בשנות ה-30 לחייו נפטרה אשתו ממחלת הסרטן. לאחר פטירתה יצא מהארון ובהמשך חי עם בן זוג. באותו זמן החל בפעילותו הציבורית, בתחילה כחבר באגודת הלהט"ב ובהמשך בוועד המנהל וכיו"ר.
בשנותיו האחרונות היה נכה בכסא גלגלים. הוא נפטר ב-14 בנובמבר 2017 מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
שון פילדינג
שון פילדינג (באנגלית: Shawne Fielding; נולדה ב-27 ביוני 1969) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית-שווייצרית שהופיעה בסדרות טלוויזיה וסרטים בארצות הברית, גרמניה ושווייץ. פילדינג הייתה נשואה לתומאס בורר, שגריר שווייץ בגרמניה לשעבר, כמו גם למיליארדר האמריקני צ'ארלס אדיסון ויליאמס מ-Sammons Enterprises.
ביוגרפיה
פילדינג נולדה באל פאסו, טקסס, ארצות הברית ולמדה באוניברסיטת המתודיסטית הדרומית בדאלאס, שם השלימה תואר ראשון בפרסום עם התמחות בפסיכולוגיה. כמו כן היא גם הייתה מיס דאלאס ארה"ב, מקום 6 במיס טקסס ארצות הברית ומיס דאלאס אמריקה. פילדינג זכתה במיס טקסס אמריקה והייתה במקום ה-3 במיס אמריקה.
חיים וקריירה
על אף היותה ילידת טקסס, ארצות הברית, שון פילדינג השתלבה היטב בחברה השווייצרית    והשתתפה בקרנבל באזל.
ב-12 באוגוסט 2001, במארש-קונקורס בסיינגלייה, בה הייתה נוכחת כשגרירה הרשמית של התערוכה הלאומית השוויצרית, שם הוצג לפניה ה-Unspunnenstein על ידי ה-Jurassic Bélier, שנגנב על ידי ה-Beliers בשנת 1984 מהמוזיאון של אזור יונגפראו באינטרלאקן.
פילדינג קיבלה את ה-Unspunnenstei, אבן גדולה בעלת משמעות היסטורית עבור שווייץ ששימשה בפסטיבל Unspunnenfest שהוביל להקמתם הסופית של 26 הקנטונים של שווייץ.
בנוסף, דיוקנה ובגדיה של שון פילדינג מוצגים במוזיאון ההיסטוריה הלאומית, ברלין, המוזיאון הלאומי של שוויץ ומוזיאון אודרי הפבורן.
הנישואין לבורר
משנת 1999 ועד 2014, פילדינג הייתה נשואה בפעם השנייה לתומאס בורר. בני הזוג זכו להתייחסות תקשורתית רבה בגרמניה ובשוויץ, כאשר פילדינג המשיכה להופיע בתקשורת הרבה לאחר "פרשת בורר". אלבום התמונות שלה, לדוגמה כמו "בוקרת מהאלפים", "סינדרלה " או "גונסלינגר" בכתב העת "Max", הוביל בשנת 2001 לתסביכים דיפלומטיים, שבמהלכם מסגרת עבודתו של תומאס בורר כשגריר הייתה תחת איום. עם זאת, לאחר התנצלות מצד פילדינג, הפרשה טויחה. בנוסף פילדינג גם עוררה סנסציה כשהגישה תביעה משפטית נגד פוטומונטאז שלה המראה לבוש מינימלי ו-"טופלס", שאפילו הצליח לזכות לתשומת לב במסיבת עיתונאים בבית הלבן. היא ניצחה בתביעתה לעצירת ההוצאה לאור בבית המשפט המחוזי בברלין, ובית המשפט אסר על הדפסה נוספת של התצלומים השנוים במחלוקת בשנת 2001.
במהלך פרשת בורר, שבה עיתון Sonntagsblick האשים את בעלה ברומן מיני לא חוקי עם Djamila Rowe שבברלין, היא עמדה לצד בעלה. כתוצאה מכך, היא סבלה מהפלה בשנת 2002 ואיבדה את ילדיה. ממשלת שווייץ החליטה לקרוא לשגרירם בגרמניה בחזרה לברן תחת הרושם שהוא איננו מסוגל למלא את תפקידו עם הסערה התקשורתית שמסביבו. כתוצאה הוא זומן חזרה לברן על מנת להיות שגריר בעיקר עבור מחנות פליטים גדולים. בורר התחמק מהקריאה הבלתי נמנעת על ידי התפטרותו.
בורר ופילדינג הגישו תביעה לפיצויים במערכת בתי המשפט בארצות הברית נגד רינגייר הוצאות לאור, שנאלץ להתנצל בפומבי ולשלם על פי הדיווחים מיליוני פרנק שווייצרי.
בשנת 2010, הגישה שון פילדינג בקשת גירושין מתומאס בורר ובכך סיימה תקופה של נישואים בעייתיים. לזוג ישנם שני ילדים.
הנישואים לשופף
מאז 2014 גרה פילדינג עם בן זוגה החדש פטריק שופף, שוער הוקי קרח מקצועי לשעבר. השניים מתגוררים יחד באימנסי, קנטון שוויץ. בשנת 2018, היא ובן זוגה השתתפו בתוכנית RTL show The Summerhouse of the Stars – Battle of the Celebrity Couples(גרמנית: Das Sommerhaus der Stars - Kampf der Promipaare), והגיעה למקום השני. השניים מופיעים בתקשורת הגרמנית והשווייצרית לעיתים קרובות.
מגורים
שון פילדינג התגוררה, שיקמה או/ועיצבה את מגורי הפנים של המבנים ההיסטוריים הבאים:
פילנתרופיה
שון פילדינג עוסקת גם בעבודות פילנתרופיה וצדקה. כיום היא נשיאת קרן הילדים השווייצרית באירופה. היא הייתה שגרירה ב-SOS Children's Villages, שגרירת שווייץ ב-Expo.02, ומנהלת כבוד של UNICEF גרמניה לפרויקטים מיוחדים.
היא תומכת בקהילה הלהט"בית מאז תחילת שנות התשעים כחברת הנהלה ב-Aids Arms בדאלאס, טקסס, ארצות הברית, כיו"ר הכבוד של DIFFA, וכשגרירה של AIDS Hilfe Schweiz.
פילוגרפיה נבחרת
כמה מסדרות הטלוויזיה והסרטים שפילדינג הופיעה בהם:
טודלה
טודלה (ספרדית: Tudela) היא עיר קטנה (כ-30,000 תושבים) בספרד, בחבל הבסקים, בקהילה האוטונומית של נווארה, לגדות נהר האברו.
את העיר הקימו הרומאים על יסודות של ישוב קלטי-איברי מקומי, ומאז המקום מיושב בקביעות.
במאה ה-8 כבשו המוסלמים את העיר במסגרת הכיבוש המוסלמי של ספרד. במאה ה-9 סייעה לה הקרבה לנהר האֶבְּרוֹ וחשיבותה עלתה, והיא היתה נתונה לשלטון נוצרי ומוסלמי לסירוגין.
ב-1498 גורשו היהודים מטודלה כחלק מגירוש ספרד (אשר התרחש בהדרגה בממלכות ובערים השונות תחת השלטון הנוצרי). מוסלמים גורשו ב-1516, ומיעוטים דתיים נוספים ב-1610.
תחת שלטון נוצרי יציב, העיר היתה לנקודה חשובה בממלכת נבארה, נגד ממלכות קסטיליה ואראגון, והיתה המבצר האחרון שנפל בידי פרדיננד השני מלך אראגון.
ב-1808 שלח נפוליאון את המארשל ז'אן לאן לספרד, כחלק ממלחמת חצי האי, והוא נלחם וכבש את טודלה וסרגוסה.
יהודים בטודלה
הקהילה היהודית בעיר הייתה החשובה שבקהילות נווארה בימי הביניים. בין האישים היהודים הבולטים בקהילת טודלה: הנוסע בנימין מטודלה, המקובל רבי אברהם אבולעפיה שגדל בעיר, המשורר רבי יהודה הלוי שנולד בה ורבי אברהם אבן עזרא שחי בה תקופה מסוימת.
טבילת נידה
טבילת נידה היא טבילה שטובלת הנידה בתום ימי טומאתה, ובעשותה כן היא מסיימת את תהליך טהרתה, ומותרת בקיום יחסי אישות עם בעלה, שהיו אסורים עליהם בימי הנידות. מדין התורה טבילת הנידה היא בתום שבעה ימים בהופעת הווסת החודשי, אולם בסוף תקופת התנאים תיקן רבי יהודה הנשיא להחשיב כל אשה שכספק זבה גדולה, ולאחר מכן נוספה גם חומרת רבי זירא, ומאז כל אשה סופרת שבעה נקיים לפני טבילתה.
מקור המצווה
בתורה שבכתב לא מצוין שהנידה צריכה לטבול במים לפני שנטהרת, אלא עליה להמתין שבעה ימים מעת הופעת הווסת, ואז מסתיים תהליך טהרתה. אולם בתורה שבעל פה עברה המסורת שעל הנידה לטבול בתום שבעת הימים, כדי להיטהר. בעקבות זאת נחלקו הראשונים מה המקור לכך שהנידה צריכה לטבול כדי להיטהר :
הכנות לטבילה
ראשונים נחלקו בשאלה האם על האישה לבצע הכנות אלו בשעות היום, לפני הטבילה בלילה (מחשש שבשעת לילה לא תדקדק האשה לבצע את ההכנות במתינות), או בשעות הלילה דווקא, כדי לסמוך הכנות אלו לטבילה ככל שניתן. הלכה למעשה, השולחן ערוך פסק כי על האשה לחפוף את ראשה בסמוך לטבילה. מיהו, מכל מקום, המנהג הכשר הוא להתחיל את החפיפה מבעוד יום ולגמרה בסמוך לטבילה ובמקרה שסימה לחפוף לפני כן, להביא מסרק עמה למקוה. עם זאת, המנהג בימינו הוא לבצע את כלל ההכנות בשעת לילה, תוך הקפדה על שהייה מספקת בשלב ההכנות כדי לוודא הסרה של כל חציצה אפשרית.
במקוואות בני ימינו ישנה מלתחה מאובזרת עם אמבטיה, בה יכולה האישה לעשות את כל ההכנות לטבילתה. כחלק מתפקידה, הבלנית במקווה זמינה לסייע לנשים החפצות בכך בתהליך ההכנה לטבילה.
זמן הטבילה
כתוצאה מכך, מאז ועד היום כל אשה סופרת שבעה נקיים לאחר שפסק דם הווסת לחלוטין, ובליל השמיני לנקיים טובלת. מן התורה, מותר לזבה לטבול גם ביום השביעי, אך חכמים אסרו זאת מחשש לראיה מחודשת של דם במהלך היום השביעי, שתגרום לסתירה למפרע של טהרתה.
טבילה ביום השמיני
נוסף על גזרת חכמים שלא לטבול ביום השביעי, לדעת רוב הראשונים גם טבילה ביום השמיני אסורה מדברי חכמים, מחשש לכך שביתה של הטובלת שתראה אותה טובלת ביום, תסבור שאימה טבלה ביום השביעי, ותתיר לעצמה לטבול ביום השביעי. אך יש אומרים שאיסור זה חל רק על נידה הטובלת ביום השמיני להופעת הווסת.
להלכה נפסק כדעת רוב הראשונים, שאין לטבול ביום השמיני. אולם על פי המבואר בתלמוד, כשיש אונס שלא מאפשר לטבול בליל השמיני, כגון חשש מקור עז, חיות טרף או שודדים המסתובבים בלילה, ניתן לטבול ביום השמיני.
מקום הטבילה
רוב הטבילות נערכות במקווה, שהוא מבנה שתוכנן על פי הכללים ההלכתיים, ומכיל לפחות 40 סאה (360 או 550 ליטרים) של מים שאינם שאובים, כלומר מי גשמים שנקוו במבנה ולא הובלו אליו באמצעות צינורות.
הברכה
כמו על רוב המצוות שהזמן גרמן, גם על מצוות הטבילה תקנו חכמים ברכה. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על הטבילה".
בטבילת נידה מקובל לטבול פעם ראשונה, אחר כך לברך, ואז לטבול פעם נוספת. בשעת הברכה, תישאר הטובלת בתוך המים כשהיא מכוסה עד צווארה, תחבק בידיה את גופה (כדי לחצוץ בין הלב לערווה), תכסה את ראשה ואז תברך. לדעת השולחן ערוך תברך קודם הטבילה.
צניעות בטבילה
הרב עמרם בלום בשו"ת בית שערים, דחה את דברי הרב יהודה אסאד וכתב עליו ש"הפריז על המדה", כיוון שמדובר במנהג ואין כאן דין גמור ולא ייתכן שהמנהג ידחה את דין הטבילה בזמנה.
מספר סיבות נאמרו על הסתרת הטבילה בפרט, וקיום יחסי אישות בכלל:
אמנם, פעמים שאין חייבים להסתיר את ליל הטבילה, כגון שיש צורך לספר לרב או לרופא מתי חל ליל טבילה, או כשמפחדת לחזור בלילה לבדה מהמקווה, ורוצה שחברתה תלווה אותה, וכדומה. באופן שאין אפשרות להסתיר את ליל הטבילה, כגון שמתארחים במקום אחר בליל שבת וישימו לב שהולכת לטבול, אינה צריכה לדחות את ליל הטבילה.
אשה שבעלה לא נמצא בעיר בליל טבילתה, המנהג הוא שאינה טובלת עד שיבוא בעלה, על פי הקבלה, יש חשש שאם תטבול ידבקו בה שדים לאישה אם טבלה ובעלה אינו עימה בעיר. אמנם, אם הוא יכול לבוא בפתאומיות, כגון שהוא במילואים וכדומה, יש לה לטבול אף אם הוא אינו בעיר, ולהניח על עצמה בגד של בעלה לשמירה.
הר קוואג'יוויק
הר קוואג'יוויק או הר קואג'יוויק (באנגלית: Qiajivik Mountain) הוא הר בהרי באפין, בצפון מזרח האי באפין (המהווים חלק מהקורדילרה הארקטית), באזור קיקיטאלוק בטריטוריית נונאווט, שקנדה.
הר קוואג'יוויק הוא ההר ה-15 בגובהו בנונאווט; הר קוואג'יוויק הוא ההר ה-5,588 בגובהו בקנדה.
ההר מתנשא לגובה של 1,787 מטרים מעל סביבתו, והוא ההר ה-7 בהתנשאותו בנונאווט, וה-61 בהתנשאותו בקנדה.
שם ההר
שמו של ההר אומץ רשמית ב-9 באפריל 1979.
טיפוס לפסגה
הטיפוס הראשון המתועד לפסגת ההר בוצע על ידי ג'ון דן (John Dunn), סנדי בריגס (Sandy Briggs), מייק שארפ (Mike Sharp), בוב זונדרס (Bob Saunders), גראם מייג'ור (Graeme Magor) ב-8 במאי 1994.
לקריאה נוספת
• Mark Synnott, Baffin Island, P 219
דוד איילון
דוד איילון (17 במאי 1914 - 25 ביוני 1998) היה פרופסור להיסטוריה של האסלאם, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, זוכה פרס ישראל לשנת תשל"ב (1972) וחתן פרס רוטשילד לשנת 1975. מחשובי חוקרי האסלאם, מייסד מחקר הממלוכים ואחד משני המחברים של מילון איילון-שנער.
חייו
דוד איילון נולד בחיפה בשם דוד נוישטדט וגדל בראש פינה ובזכרון יעקב, והוא חניך בית הספר הריאלי בחיפה, שם היה אחד ממוריו הבולטים יחזקאל קויפמן. החל ללמוד שפה וספרות ערבית, תרבות האסלאם והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית ב-1933, למד אצל לוי ביליג (המרצה הראשון באוניברסיטה העברית לערבית אשר נרצח במאורעות תרצ"ו), הושפע ממחקריו של המילטון א.ר. גיב אודות הספרות הערבית החדשה והושפע יותר מכל ממורו שלמה דב גויטיין, ובעידודו אף למד שנה באוניברסיטה האמריקנית בביירות. עשה את עבודת התזה לתואר השני ואת עבודת הדיסרטציה לדוקטורט על הממלוכים, בהנחייתו של פרופסור אריה לאון מאיר, קיבל את הדוקטורט ב-1946. בתקופה שקדמה להקמת המדינה עבד איילון במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שלאחר קום המדינה הפכה למשרד החוץ, שם עבד במדור המחקר של מחלקת המזרח התיכון. ב-1949 שב לאוניברסיטה העברית, שם לימד עד לפרישתו ב-1982.
בשנות הארבעים חיבר יחד עם פסח שנער את המילון הערבי-עברי ללשון הערבית החדשה שראה אור ב-1947. מילון איילון-שנער נותר המילון הפופולרי ביותר לשפה הערבית בישראל במשך עשרות שנים והמשיך להתפרסם למעלה מיובל שנים לאחר מהדורתו הראשונה. על יסוד מילון זה נבנה המילון הערבי-עברי המקוון של פרופ' מנחם מילסון.
איילון נבחר ב-1961 לאקדמיה הישראלית הלאומית למדעים, היה חבר כבוד באגודת החוקרים של המזרח התיכון בימי הביניים, חבר כבוד של החברה המזרחנית האמריקנית, ב-1997 התקבל כחבר כבוד זר של האגודה האמריקנית להיסטוריה. זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה בשנת 1995.
דוד איילון היה נשוי לפרופסור מרים רוזן-איילון, מומחית לאומנות ולארכאולוגיה של עולם האסלאם.
דוד איילון נפטר בירושלים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
תיאור מחקרו
דוד איילון הוא חלוץ בחקר החברה הצבאית הממלוכית, מחקריו שינו את הדרך בה רואים חברה זו ואת הבנת האסלאם בימי הביניים בכלל. הוא בחן את שליטת הממלוכים בסוריה ובמצרים במאות 14 וה-15, אז שלטו הממלוכים, שהיו עבדים צבאיים, בארצות אלה. הוא בוחן את יחסי הגומלין בין הממסדים האזרחיים בארצות האסלאם לבין הממלוכים. איילון בחן את עלייתם של הממלוכים לשליטה ותרומתם להגנת ארצותיהם מפני האויבים. הוא בוחן את הצבא הממלוכי, ארגונו, דרכי לחימתו, היערכותו בימי שלום ומלחמה ובוחן את מוסד העבדות. הוא אף עשה מחקר סוציולוגי של החברה המוסלמית בימי הביניים דרך בחינת ערכיה, והמדרג החברתי שלה.
תולדות המחקר
בראשית עבודתו המדעית הבחין דוד איילון כי ההצלחות הצבאיות העיקריות של האסלאם הושגו על ידי כוחות צבאיים של פרשים שמוצאם מנוודים שבערבה. הנוודים שהגיעו מן הערבה הדרומית הרחיבו וביססו את האסלאם בראשיתו, אך נעלמו מדפי ההיסטוריה כגורם משמעותי. ואילו הנוודים מן הערבה הצפונית, שהיו בני שבטים טורקיים, היו הגורם הקבוע החשוב ביותר בדברי ימי האסלאם במשך למעלה מאלף שנה. הדבר בא לידי ביטוי הן במישור החברתי והן במישור הפוליטי, עד לטביחתם של הממלוכים בידי מוחמד עלי בתחילת המאה ה-19.
הנוודים הטורקים השיבו לאסלאם הסוני במאות 11 וה-12 את מעמד הבכורה שלו. הם חיסלו את המאחזים הפרנקים שנותרו ממסעי הצלב בארץ ישראל ובסוריה ושברו את הכוח המונגולי שפלש מכיוון דרום-מערב אסיה והיה בכוחו לחסל את האסלאם. המשך קיום האסלאם כמשמעותי בהיסטוריה התאפשר בזכות הממלוכים.
דוד איילון גילה כי בעוד שהצבא הנוודי הערבי היה בעל נאמנות שבטית, הרי שצבא הטורקים הנוודים מהצפון היה מורכב מאינדיבידואלים. חברה זו הייתה מבוססת על עבדות. הייתה זו עבדות חריגה, שבה המושג עבדות לא היה מגרעת, כי אם מעלה ושימש כעמדת זינוק להעפלה למעמד הגבוה. החברה הצבאית הטורקית הייתה חידוש בהיסטוריה, שכן בעבר נשען השלטון על צבא שכירים או קהילה שבטית של בני חורין. איילון הסביר כי הדבר צמח משתי סיבות: האחת היא שהשליטים העבאסים הראשונים הבחינו בחוסר התוחלת שביחידות הערביות המסורתיות, שנאמנות חבריהן הייתה בראש ובראשונה לשבט ולא לשלטון. השנייה היא שהטורקים היו מתאימים פיזית ומאומנים מילדותם להיות לוחמים פרשים והיו לוחמים טובים בהרבה מהלוחמים הערבים. כל שנותר בידי השליטים הוא להפוך את הנוודים הטורקים לנאמנים לשלטון.
דוד איילון הראה שכל החברה הממלוכית נבנתה כך שתשרת כמכונת מלחמה את האסלאם. הטורקי נקנה בהיותו נער והובא לארצות האסלאם עד שנעשה לפרש מיומן המנותק ממשפחתו הקודמת ונאמן לחלוטין לאדונו המשחרר, לאסלאם ולחבריו ליחידה. הוא בדק את הצורה שבה יצרו השליטים בקרב הממלוכים נאמנות ללא סייג, דבר שהיה הכרחי בקרב מעמד שליט השרוי בחוסר ביטחון תמידי, שכל העת עלולים להתנקש בחייו או להתמרד כנגדו. איילון עסק בהרחבה בצבא הסולטנות הממלוכית, ניתח את מבנה הצבא, בחן את היחידות השונות, וכן כתב על בתי הספר הצבאיים ועל ה-פורוסייה, אמנות המלחמה של עולם האסלאם.
איילון בדק את המפגש בשדה הקרב של הפרשים הטורקים ושל הפרשים המונגולים במאות 13 וה-14, ובחן את חדירתה של היאסה, המערכת המשפטית המונגולית אל תוך סדרי השלטון והמשפט של החברה הממלוכית במצרים.
איילון חקר את מעמד הסריסים, שהיו מעמד שטופח על מנת ליצור נאמנות לשלטון וכתב את יצירתו החשובה "סריסים, חליפים וסולטאנים".
דוד איילון בחן את השאלה מדוע השלטון במצרים היה יציב יותר מכל שטח אחר בעולם המוסלמי. הוא סבר שלנהר הנילוס הייתה השפעה גדולה מאוד על האדם המצרי. המצרי היה זקוק לשלטון יציב שמספק לו מערכות השקיה שמקורן מהנילוס ותנובתו נשענת עליהן. היות שמצרים היא ארץ נעדרת גשמים ומדברית, התיישב העם המצרי לגדות הנילוס, שהיווה גם נתיב תחבורה ראשון במעלה. תלותו של העם המצרי בנילוס יצרה אוכלוסייה כנועה כלפי השלטון.
איילון חקר את מצב הממלוכים לאחר הכיבוש העות'מאני, עת הם פסקו לכאורה להיות עצמאיים. הוא מראה כי אף על פי שמוסדותיהם השתנו, הרי שדה פקטו, גם לאחר הכיבוש העות'מאני, נותרו הממלוכים שליטיה של מצרים ושמרו על עצמאותם.
דוד איילון הרבה לחקור את עבד אל-רחמן אל-ג'ברתי, מגדולי ההיסטוריונים הערבים ומחבר הספר "עג'אא'ב אלאאת'אר פי אלתראג'ם ואלאח'באר", שתיאר את פלישת נפוליון למצרים מזווית הראייה המצרית. איילון כתב את סדרת מאמריו שראו אור בספר בשם "מחקרים באלג'בראתי". אלג'בראתי תרם יותר מכל אחד אחר להראות את מצרים בתקופתו ולהציג את ראיית המערב מבעד לעיני המזרחי המצרי.
פרסומים לזכרו
Jerusalem Studies in Arabic and Islam 24 (2000) [David Ayalon memorial volume I];
Jerusalem Studies in Arabic and Islam 25 (2001) [David Ayalon memorial volume II]
מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים
מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים (בס"א) הוא גוף אקדמי עצמאי השואף לתרום לקידום הביטחון והשלום במזרח התיכון באמצעות מחקרים בנושאי ביטחון לאומי במזרח התיכון. המרכז פועל ליד המחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת בר-אילן. מנהלו של המרכז הוא ד"ר איתן שמיר, מרצה בכיר במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
המרכז
המרכז הוקם בשנת 1993 על ידי ד"ר תומאס הכט, מנהיג הקהילה היהודית בקנדה, כמכון עצמאי ולא מזוהה פוליטית, המסונף למחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. הוא מוקדש לזכרם של מנחם בגין ואנואר סאדאת, אשר חתמו על הסכם השלום בין ישראל למצרים - הסכם השלום הראשון בין ישראל לבין מדינה ערבית. לדעת מקימי המכון, ההסכם מהווה את אבן הפינה לפתרון הסכסוכים במזרח התיכון. במהלך 24 השנים לקיומו, המרכז הפיק כ -750 מחקרים ומסמכי מדיניות וכן 25 ספרים. הארגון ערך למעלה מ-600 ועידות בינלאומיות וימי עיון בתחום ההגנה, התעשייה הצבאית, מודיעין ומדיניות חוץ, דיפלומטיה, עסקים, אקדמיה ופוליטיקה.
ב-14 ביוני 2009 בחר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במתחם המרכז כאתר הסכמתו לפתרון שתי המדינות בנאום בר-אילן.
פרסומי המרכז והמלצות המדיניות מכוונים למספר קהלים, כולל מקבלי החלטות בכירים בישראל, אנשי צבא ואזרחים, בממסד הביטחוני ובמשרד החוץ, הסגל הדיפלומטי, הקהילה האקדמית, התקשורת, הקהל הרחב, ומנהיגים בקהילות היהודיות בעולם.
כמו כן מארגן בס"א כנסים, סדנאות, הרצאות, סימפוזיונים ותדריכים עבור קהלים בינלאומיים ומקומיים, ומקבץ מומחים מהשטח ומהאקדמיה, מישראל ומחו"ל. מרכז בס"א פיתח קשרי שיתוף פעולה עם מרכזי מחקר מובילים בעולם, מאנקרה ועד וושינגטון, ומלונדון ועד סיאול. מרכז בס"א מקושר עם מומחים עולמיים בתחום היחסים הבינלאומיים, החברים בוועדה האקדמית המייעצת הבינלאומית שלו. מאז היווסדו, פרסם המרכז מעל 60 פרסומים בעברית ובאנגלית.
פרסומי המרכז
מרכז בס"א מפיץ שתי סדרות של פרסומים:
תא אלקטרוכימי
תא אלקטרוכימי הוא התקן כימי שמסוגל לייצר חשמל באמצעות תגובות כימיות או לנצל חשמל לצורך ביצוע תגובות כימיות. תא שמייצר חשמל קרוי תא גלווני ותא שמבצע אלקטרוליזה קרוי תא אלקטרוליטי.
בתא גלווני הפרש של פוטנציאל כימי בין שני חלקי התא אחראי ליצירת המתח החשמלי (כוח אלקטרו מניע) בין שתי האלקטרודות הקבועות בכל אחד מחצאי התא. בכל אחד מחצאי התא מתרחשת מחצית אחת של התגובה הכימית הכוללת בתא. זוהי תגובה מסוג חמצון-חיזור – בחצי הנקרא אנודה מתרחש חמצון, ובחצי המכונה קתודה מתרחש חיזור. תגובות חמצון-חיזור כרוכות בהעברת אלקטרונים מהמחזר למחמצן: תא גלווני מפריד בין השניים, והאלקטרונים זורמים לכן מהאנודה אל הקתודה, ויוצרים זרם חשמלי.