cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של משחקי הווידאו
הדור השישי של קונסולות המשחק (1998–2005): סגה יוצאת מהמשחק, מיקרוסופט נכנסת אליו
בספטמבר של אותה השנה החלה להימכר קונסולת הנינטנדו גיימקיוב של חברת נינטנדו. נינטדנו חזרה על אותה הטעות שעשתה עם קוסנולת הדור הקודם שלה הנינטנדו 64, ובחרה לא להשתמש בדיסקים רגילים אלא במיני־דיסקים שדרכם הקונסולה תריץ את המשחקים, גם כאן מתוך הנימוק שהם יקשו על ייצור עותקים פיראטיים למשחקים לקונסולה. המיני־דיסקים היו מוגבלים בכמות האחסון שיכלו להכיל ביחס לדיסקים רגילים, ובכך, המגמה מהדור הקודם, שלפיה מפתחים העדיפו לפתח משחקים לקונסולה של סוני במקום לקונסולה של נינטנדו, המשיכה. הגיימקיוב הייתה כישלון מסחרי ומכרה כ־21.74 מיליון יחידות ברחבי העולם. למרות כישלונה המסחרי, מעריצי נינטנדו רבים רואים אותה כ"אנדרדוג" של הדור השישי של קונסולות המשחק, ומחשיבים את הכותרים שיצאו לקונסולה כאיכותיים ביותר.
בנובמבר יצאה לשווקים קונסולת ה־Xbox של חברת מיקרוסופט, שחקנית חדשה בתחום קונסולות המשחק הביתיות. ה־Xbox הצליחה לגבור על נתוני המכירות של הגיימקיוב של נינטנדו הוותיקה ומכרה כ־24 מיליון יחידות ברחבי העולם.
אין ספק שגם בדור זה סוני יצאה כמנצחת הגדולה, עם הפלייסטיישן 2 שמכרה כ־155.8 מיליון יחידות בכל רחבי העולם (נכון ל־23 ביוני 2010), ועד היום היא נחשבת לקונסולה הנמכרת ביותר בכל הזמנים. ענקית הטכנולוגיה מיקרוסופט, הטירונית בתחום קונסולות המשחק דחקה את נינטנדו, שעד לפני קצת יותר עשור החזיקה במונופול על שוק הקוסנולות הביתיות, למקום האחרון. מנגד, בשוק הקונוסולת הניידות נינטנדו שמרה על מעמדה כמובילה, הודות לגיים בוי אדוונס שהמשיך את הצלחת סדרת הגיים בוי.
הדור השביעי של קונסולות המשחק (2005–2011): משחקי תנועה מתחילים את דרכם
הדור השביעי של משחקי הווידאו החל כאשר ב־21 בנובמבר 2004 החלה להימכר בשווקים בצפון אמריקה הקונסולה הניידת החדשה מבית נינטנדו, ה"נינטנדו DS", ולאחריה הPlayStation Portable (או בקיצור PSP) של סוני ב־12 בדצמבר 2004.
ה"נינטנדו DS" נמכרה לצד הקונסולה הניידת הנוספת של נינטנדו – גיים בוי אדוונס. ה"נינטנדו DS" הכיל מסך תצוגה ומסך מגע, עט (סטיילוס) למסך המגע ומיקרופון פנימי מובנה ותומך ב־Wi-Fi. ה־PlayStation Portable (אשר ידועה גם בשם PSP) כללה בכונן שלה תקליטורי UMD (מדיות דיסקים קטנות) אשר יכולים להכיל עד 1.8 ג'יגה בייט, סוני גם העניקה ל־PSP יכולות מולטימדיה מתקדמות, קישוריות עם פלייסטיישן 3 ועם קונסולות PSP אחרות ותמיכה ב־Wi-Fi. גם ה"נינטנדו DS" אפשר להתחבר לאינטרנט וכלל קישוריות לקונסולות DS אחרות ולקונסולות Wii.
בשוק הקונסולות הביתיות, הדור השביעי החל ב־22 בנובמבר 2005 כאשר החלה להימכר קונסולת Xbox 360 מבית מיקרוסופט והמשיך שנה לאחר מכן כאשר החלו להימכר קונסולת Wii של נינטנדו ב־19 בנובמבר 2006 וקונסולת פלייסטיישן 3 ב־21 בנובמבר 2006. כל אחת מהקונסולות החדשות הציגה סוג חדש של טכנולוגיה פורצת דרך. Xbox 360 ו"פלייסטיישן 3" בעלות גרפיקה באיכות HD, וקונסולת Wii, שכיוונה לקהל יעד מזדמן יותר ופחות רציני, הגיעה יחד עם שלטים בעלי חיישני תנועה במקום שלטי משחק שגרתיים. כל שלוש הקונסולות היו בעלות שלטים אלחוטיים.
בשנת 2008, סך המכירות של משחקי הווידאו וקונסולות משחקים ברחבי העולם הגיעו ליותר מ־21 מיליארד דולר.
הדור השמיני של קונסולות המשחק (2011–2020): שימושים שונים לקונסולות משחק
הדור השמיני של משחקי הווידאו החל כאשר החלה להימכר בשווקים בצפון אמריקה קונסולת "נינטנדו 3DS". במהלך החודשים פברואר ומרץ של שנת 2011 יצאה לשווקים בעולם קונסולת משחקי הווידאו הניידת החדשה של חברת נינטנדו – "נינטנדו 3DS". הקונסולה החדשה הייתה מסוגלת לייצר אפקטים בתלת מימד ללא צורך בהרכבה של משקפיים מיוחדות (על ידי שיטה אוטוסטריאוסקופית). תכונות אחרות כללו שלוש מצלמות (שתי מצלמות בחלקו החיצוני של המכשיר, המסוגלות לצלם תמונות תלת־ממדיות, ומצלמה נוספת מעל המסך העליון שפונה לכיוון השחקן) וחיישן תנועה.
בדצמבר 2011 יצאה PlayStation Vita של "סוני" ביפן ובחלקים מאסיה (המכשיר הושק רשמית באירופה ובארצות הברית בפברואר 2012). המכשיר היה בעל מסך רב־מגע בגודל 5 אינץ', ובעל משטח מגע אחורי. כמו כן, לראשונה בקונסולות המשחקים הניידות, המכשיר הגיע עם שני בקרים אנלוגיים. למכשיר היה GPS מובנה, תמיכה ברשתות אלחוטיות (Wi-Fi), תקשורת דור 3 וקישוריות Bluetooth 2.1+EDR. ביוני 2013 ערכה חברת סוני הצגה ראשונה של קונסולת המשחק החדשה שלה "פלייסטיישן 4" ב־E3 (ועדת העסקים והמדיה) והוציאה אותה לשוק בסוף 2013, לקראת עונת החגים בארצות הברית. בספטמבר 2016 יצאה לשווקים ה"פלייסטיישן 4 פרו" שהיוותה שדרוג ל"פלייסטיישן 4" והראשונה בעלת רזולוציית 4K.
ב־7 ביוני 2011 יצאה לשווקים קונסולת המשחקים של "נינטנדו" – Wii U. הקונסולה כללה בקר עם מסך מגע מובנה בגודל 6.2 אינץ' אשר מאפשר לשחק במשחקים שונים ללא צורך בחיבור הקונסולה למכשיר טלוויזיה, או לחלופין, מסוגל השלט בעת המשחקים לספק מידע נוסף שלא היה זמין על גבי מסך הטלוויזיה. כמו כן, זוהי קונסולת המשחקים הראשונה של "נינטנדו" אשר מאפשרת תצוגה ב־High Definition (רזולוציית 1080p). הקונסולה יצאה לשווקים בצפון אמריקה ב־18 בנובמבר 2012. באוקטובר 2016, חברת נינטנדו הציגה את הקונסולה הבאה שלהם – Nintendo Switch, שיצאה לאור במרץ 2017.
ב־21 במאי 2013, חברת מיקרוסופט הכריזה רשמית על הקונסולה החדשה שלה, Xbox One. בכנס E3 2016 הוכרזה הקונסולה הבאה של אקס בוקס תחת שם הקוד – פרויקט סקורפיו, שלפי דברי מיקרוסופט תהיה הקונסולה החזקה ביותר שנוצרה אי־פעם. בכנס E3 2017 הוכרז השם של הקונסולה הבאה של אקס בוקס הנקראת Xbox One X. הקונסולה מציגה משחקים ברזולוציית 4K 60fps והיא הקונסולה החזקה ביוצר שאי פעם נוצרה (2019). באופן בלתי רשמי Xbox One X ו־PS4 Pro מכונים "דור 8.5" בפי גיימרים כי הם שדרוג לקונסולות המוכרות.
בקיץ 2019 הכריזה נינטנדו על קונסולה חדשה שתצא בספטמבר 2019 לסדרת ה־Nintendo Switch: ה־Nintendo Switch Lite אשר היה קטן יותר, ללא אפשרות להתחבר באמצעות כבל HDMI, תומך במשחקים אשר עובדים על מצב ידני בלבד (ללא פירוק השלטים מפני של Nintendo Switch Lite השלטים מחוברים לקונסולה וללא אפשרות ניתוק), ומגיע בשלושה צבעים: אפור, צהוב וטורקיז, וגרסה מיוחדת לרגל יציאת Pokemon Sword/ Shield בצבע אפור עם הדפסים של הפוקימונים האגדיים של המשחק החדש.
הדור התשיעי של קונסולות משחק 2020 עד היום
בשנת 2019 הודיע מנכ"ל סוני על קונסולה חדשה בשם פלייסטיישן 5, שהושקה בנובמבר 2020. חודשיים לפני כן, הוציאה מיקרוסופט את קונסולת המשחק שלה ה-Xbox Series X/S. בשנת 2021 הוציאה חברת Valve את הקונסולה החדשה שלה, הסטים דק, כמתחרה ישירה לסוויץ של נינטנדו אך נחלה כישלון.
נגרג'ונה
נגרג'ונה (בדוואנגרי: नागार्जुन; חי בסביבות 150–250 לספירה) היה פילוסוף הודי, מההוגים הבודהיסטים המשפיעים ביותר מלבד גאוטמה בודהה עצמו.
נגרג'ונה ייסד את אסכולת ה"מאדהיאמקה" (דרך האמצע) ונחשב דמות משמעותית בקידום ובפיתוח של זרם המהאיאנה בראשיתו. המאדהיאמקה הגיעה לסין בשם אסכולת שלוש המסות ("סנלון"). מיוחס לו גם פיתוח הפילוסופיה של סוטרות הפרג'נאפארמיטה. היה מקורב לאוניברסיטה הבודהיסטית של נלנדה. על פי תורתו, אין זו אלא טעות או אשליה להבין את עולם התופעות כתוצר של מהויות קבועות ונצחיות שניתן להביט בהן ולהגדירן. העולם, על פי תורתו, הוא ריק, שונייטא (Śūnyatā), מונח קרוב למילה סוּניה (אפס). המונח ריקות בו עשה שימוש איננו מעיד על ואקום או על חוסר, אלא על צורת התבוננות מסוימת מאוד על המציאות, צורת התבוננות אשר רואה בעולם מרחב אקולוגי אחדותי נטול מושגים והבחנות. אופי כזה של ראייה, הוא סבר, אמור להוביל את המתאמן הבודהיסטי, אל ההכרה כי הפער בינו לבין עולם האובייקטים הוא פער פיקטיבי ולכן תחושת הסבל או העדר הסיפוק שבקיום הם בחזקת אשליה. נגרג'ונה הבין כי תפיסת עולם כזו מחייבת את התמוססותו של הסובייקט בעולם האמפירי ומכאן שלדעתו, לדבר על עצמיות כמומנט קבוע ובלתי משתנה הוא דיבור חסר משמעות.
האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי
סאלח (1986-1908) ודאוד (1976-1910) אל-כוויתי (בערבית: صالح وداوود الكويتي; נולדו כסאלח ודאוד עזרא) היו זמרים ומוזיקאים יהודים-עיראקים. מהמוזיקאים החשובים והמצליחים ביותר בעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-20. ממייסדי המוזיקה העיראקית המודרנית. סאלח אל-כוויתי היה בעיקר מלחין, זמר וכנר, בעוד אחיו דאוד אל-כוויתי היה זמר ונגן עוד.
קורות חיים
האחים אל-כוויתי נולדו בכווית למשפחה ממוצא עיראקי. אביהם, שעסק במסחר, עזב בזמנו את בצרה שבעיראק והיגר לכווית יחד עם עוד 50 משפחות יהודיות, שם יסדו את הקהילה היהודית בכווית. בערך בשנת 1918, כאשר סאלח היה בן 10 ודאוד בן 8, הם קיבלו במתנה מדודם כינור ועוד. מרגע זה נתגלה כישרונם המוזיקאי יוצא הדופן. סאלח החל ללמוד מוזיקה ואמנות העוד מחאלד אל באכר, נגן עוד מפורסם באותם זמנים. האחים אל-כוויתי החלו להופיע, ועד מהרה חברות מוזיקה עיראקיות הקליטו והפיצו את שיריהם ברחבי עיראק. בעקבות הצלחת האחים, משפחת אל-כוויתי חזרה להתגורר בבצרה שבעיראק, שם למד סאלח את אומנות הנגינה על הקאנון (אצל אזור) ואת רזי הקומפוזיציה הערבית הבנויה על מקאמות אצל מוחמד אל גובנצ'י ואחרים. עם המשך הצלחתם, עברו האחים להתגורר בבגדאד. בבגדאד חלוקת התפקידים בין האחים הייתה כך שסאלח, שלמד מוזיקה ערבית ומערבית בבית ספר למוזיקה בבגדאד, כתב והלחין את השירים ודאוד ביצע אותם. שמם של האחים יצא למרחוק. סאלח ליווה בין השאר את הזמר חודיירי אבו עזיז והחל כותב ומלחין לזמרים אחרים, בין השאר, מגדולי הזמרים העיראקיים: סלימה מוראד - פאשה, סולטאנה יוסוף (שתיהן ממוצא יהודי), נאזם אל-ע'זאלי (שהיה נשוי לסלימה מוראד - פאשה) וזאכייה ג'ורג' (שהייתה לתקופת מה ארוסתו של סאלח אל כוויתי) וכמו כן, הזמרים המצרים המפורסמים אום כולתום ומוחמד עבד אל-והאב.
הצלחת האחים עוררה את תשומת לב בית המלוכה העיראקי, ועד מהרה היו חביביו של המלך פייסל, ולאחר מכן של המלך גאזי. האחים עזרו בהקמת תזמורת הרדיו הלאומית של עיראק. לקחו יחד עם הזמרת המצרית פתחה אחמד חלק פעיל בטקס הכתרת המלך פייסל השני בשנת 1935. האחים כוויתי ניהלו בבגדד שני מועדונים שנהנו מפופולריות רבה. כמו כן סאלח אל כוויתי הלחין את המוזיקה לסרט העיראקי הראשון "עליא ועצאם".
הקריירה של האחים נקטעה כאשר עלו למדינת ישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, בתחילת שנות ה-50. בעולם הערבי, יצירותיהם קוטלגו כ"לחן עממי" או שנוכסו על ידי זמרים מקומיים. עם עלייתו לשלטון של סדאם חוסיין, החלה מחיקה טוטאלית של מורשתם התרבותית. אבל הסופר עבד אל כרים עלאף כתב בספרו משנת 1983 על תולדות המוזיקה הערבית: "רק שני כנרים גאונים קמו בעולם הערבי עד היום: סמי אל שאווה ממצרים וסאלח אל-כוויתי מעיראק".
בישראל, האחים לא הצליחו לשחזר את הצלחתם כפי שהייתה בעיראק. בימיהם הראשונים בארץ התגוררו במעברת באר יעקב ולאחר מכן עברו לגור בשכונת התקוה בתל אביב שם נהגו לנגן בפני לקוחות של בית הקפה "נח". לאחר תהליך קליטה קשה, החלו האחים לשדר תוכנית בת שעה בשידורי קול ישראל בערבית ולשיר ולנגן כאמנים אורחים עם תזמורת קול ישראל בערבית בניהולו של זוזו מוסא. על אף הפופולריות הרבה של התוכנית בקרב יוצאי עיראק בישראל ובקרב ערבים ממדינות ערב השכנות, הם חשו כי הוכנסו לגטו תרבותי. היחס לתרבות המזרחית בתקופתם לא אפשר לאחים אל-כוויתי להמשיך בישראל את ההצלחה הרבה לה זכו בטרם עלו ארצה. הפער בין ההכרה לה זכו בעיראק לבין ההכרה לה זכו בישראל גרמה להם לאכזבה רבה. עד כדי כך, שאסרו על ילדיהם ללמוד מוזיקה.
בפסקול הסרט "סוף העולם שמאלה", נכדו של דאוד אל-כוויתי, דודו טסה, ביצע את השיר "פוג אל נחל", שביצעו האחים אל-כוויתי קודם לכן. בנוסף, בשנת 2011 יצא אלבומו של טסה "דודו טסה והכוויתים", המורכב כולו מחומרים של סבו ואחיו, דאוד וסאלח אל כוויתי. יאיר דלאל והרב דוד מנחם מבצעים בהופעותיהם בישראל ובעולם ממבחר היצירות של האחים אל כוויתי.
הסרט מפריח היונים מביא ביצועים של היצירות של האחים. סאלח ולהקת הצ'אלרי שלו נזכרים בספר "מסע בבגדד היהודית".
פרודואה באזה
פרודואה באזה (באנגלית: Perodua Bezza) היא מכונית סופרמיני המוגדרת מכונית עירונית מתוצרת יצרנית הרכב המלזית Perodua (שם רשמי: Perusahaan Otomobil Kedua Sendirian Berhad) אשר מיוצרת מיולי 2016 ועד היום במלזיה.
לוח הזמנים הגאולוגי
לוח הזמנים הגאולוגי הוא טבלה המציגה את הזמן הגאולוגי, כלומר את התקופות הגאולוגיות לפי סדרן. הלוח משמש גאולוגים ומדענים בתחומים אחרים כדי לתאר את התזמון והקשרים בין אירועים ותהליכים שהתרחשו במהלך ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ.
הלוח מציג את ההתרחשויות הגאולוגיות השונות מן המאוחרות ביותר למוקדמות ביותר ומדמה אותן כפי שהן באות לידי ביטוי בשכבות הסלעים ובסדר הופעת המאובנים בהן.
החלוקה ליחידות זמן
הזמנים הקדומים בעברו של כדור הארץ אורגנו כיחידות שונות על פי אירועים שונים שהתרחשו בהן. עידנים, תורים, תקופות וגילים נחלקים כדי לציין באמצעותם אירועים משמעותיים מבחינה גאולוגית, פלאונטולוגית או אקלימית, כמו למשל היווצרות והתפתחות צמחייה ובעלי חיים ייחודיים, אירועי הכחדה, שינויים בתנאי האקלים ותהליכים טקטוניים משמעותיים.
חלוקה היררכית ליחידות זמן
עידן על - יחידת הזמן הגאולוגית הגדולה ביותר. שני עידני על עיקריים מחלקים את ההיסטוריה של כדור הארץ: בתוך עידני העל מתקיימת חלוקה משנית:
צ'ורוס
צ'ורוס הוא מאכל מתוק העשוי מרצועות של בלילה מתוקה המטוגנת בשמן עמוק. המאכל פופולרי בספרד, פורטוגל, הפיליפינים, אמריקה הלטינית, ארצות הברית וצרפת. מקובל לאכול את הצ'ורוס לארוחת בוקר ולטבול אותם בשוקולטה חמה.
להכנת צ'ורוס מוזלפת הבלילה עם מזלף בצורת כוכב היישר אל תוך סיר בו שמן רותח, לטיגון קצר של מספר דקות, עד הזהבה. בדרך כלל מקובל לאכול את הצ'ורוס מייד לאחר הכנתם כדי שלא יאבדו את פריכותם.
כיוון שרצועות הצ'ורוס חלולות, יש הממלאים אותן בריבת חלב. לעיתים מפזרים עליהן אבקת סוכר או סוכר קינמון או מזליפים עליהם שוקולד, סירופ מייפל או ריבת חלב.
צ'ורוס הן מאכל נפוץ בירידים, קרנבלים ופארקי שעשועים.
אוקסיטניה (חבל היסטורי-תרבותי)
אוסקיטניה רבתי או אוקסיטניה במובן הרחב (בצרפתית: Occitanie, באוקסיטנית: Occitània או Óucitanìo) הוא אזור היסטורי-תרבותי-לשוני בדרום-מערב אירופה, רובו בשטחי צרפת של ימינו, שבה נפוצה, בימינו בדרך כלל כשפה שנייה, השפה האוקסיטנית langue d'oc, על ניביה ותרבותה. אוקסיטניה רבתי כוללת את השליש הדרומי של צרפת של ימינו, ובנוסף את האזור הקטן של עמק אראן בקצה הצפון-מערבי של קטלוניה, את מונקו ועוד אזורים קטנים של איטליה - "העמקים האוקצ'יטאנים" ו"גוארדיה פיימונטזה".
שם האזור כולו - אוקסיטניה - בא משם השפה האוקסיטנית, שהיא בעצמה נקראת כך לפי מילית החיוב "אוק" - "oc" שמשמעותה "כן", לעומת המילית בצפון-צרפתית "אויל" oïl, בימינו - אוי oui. שמה של שפת ה"אוק" מוזכרת, בין השאר, אצל דנטה בשלהי המאה ה-13. בשנת 2012 לפי הערכות שונות מספר דוברי האוקסיטנית כשפת אם או כשפה שוטפת היה 200,000-800,000 (F.Bernissan 2012). לפי המכון הדמוגרפי הצרפתי INED מספרם היה 526,000 ופעם אחרת 786,000 (Ph.Martel), זאת מתוך כ-16 מיליון תושבי האזור כולו. השפה השולטת בחלק הצרפתי של אוקסיטניה היא הצרפתית. באזור הכלול בקטלוניה מדברים קטלאנית וספרדית. ובאזורים הנמצאים בשטח איטליה השפה השלטת היא איטלקית. בשנת 1990 לאוקסיטנית הוענק מעמד רשמי בעמק אראן שבקטלוניה והחל משנת 2006 האוקסיטנית הוכרה כשפה רשמית נוספת של קטלוניה.
תחת שלטון האימפריה הרומית מרבית שטחה של אוקסיטניה היה ידוע כגאליה אקוויטניה או אקוויטניה. האזור הראשון, כיום בדרום-מזרח צרפת, שנכבש על ידי הרומאים נקרא "הפרובינקיה הרומית" (Provincia Romana) בעוד שאר שטחי צרפת נקראו "גאליה". מן השם "הפרובינקיה הרומית" נוצר שם החבל "פרובאנס". חבל פרובאנס נכלל בהמשך תחת שלטון הרומי בפרובינקיה נרבוננסיס -Provincia Narbonensis. מאוחר יותר אזורי גאליה אקוויטניה נקראו אקוויטניה א (אקוויטניה פרימה) ואקוויטניה ב (אקוויטניה סקונדה) ואחר כך "ארץ שבע הפרובינקיות" _Septem provinciae או Viennensis (בצרפתית - ויינואה- Viennois או Sept Provinces). בימי הקיסר דיוקלטיאנוס האזור בדרום-מערב צרפת עד לחוף האוקיינוס האטלנטי כונה אקוויטניה ג (אקוויטניה טרטיה) או "חבל תשעת העמים" (Novempopularia). בתחילת ימי הביניים חלק נרחב מאוקסיטניה נקרא עדיין אקוויטניה לפי שמה הלטיני של הממלכה הוויזיגותית של טולוז -אקוויטניקה - Aquitanica. האזור הגיע לאחדות מסוימת בתקופה הקרולינגית בשם "ממלכת אקוויטניה", בהנהגת המלך לואי החסיד. במאות 7–15 התקיימה בדרום ומרכז צרפת דוכסות אקוויטניה או אקיטן. החבל ההיסטורי אקיטן, (בהתואם בערך את אקוויטניה ג) הצטמצם לשטח בדרום-מערבה של צרפת (שנקרא בעבר גם גייאן) והתחדש בחלוקה המנהלית של צרפת בשנת 1956. בשנת 2016 הוא שינה את גבולותיו בשם "אקיטן החדשה".
כיום אוקסיטניה נמצאת ברוב רובה בשליש הדרומי של צרפת והיא מחולקת לכמה חבלי ארץ גדולים הידועים בהיסטוריה של צרפת כפרובאנס, לנגדוק, לימוזן, אוברן וגסקוניה. החל מ-2016 הוקם חבל מנהלי, על שטח מצומצם יחסית, והנושא את השם "אוקסיטניה". חבל מנהלי זה נוצר על בסיס איחוד המחוזות "מידי-פירנה" ולנגדוק-רוסיון.
גאוגרפיה
החבל המכונה "אוקסיטניה" יוצר מעין רצועת יבשה המחברת את חצי האי האיברי עם שאר צרפת, ומשתרע בין הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי, בין שלושה מסיבים הרריים: הרי הפירנאים, הרי האלפים והמסיב סנטרל שבמרכז צרפת. הוא מתאפיין איפוא בציריו ההרריים המהווים מפלטים כמעט בלתי ניתנים לכיבוש והוא נחצה על ידי עמקים ורמות מרובים מוקפים בנופים גבעתיים. יוצאים מן הכלל רק ליבו של האגן האקוויטני ("אקוויטניה" במשמעותה המילולית היא "ארץ המים"), חופי הים התיכון ועמק הרון המתאפיינים בנופים בגובה נמוך. הערים הגדולות ביותר הן ממערב מזרחה: בורדו, לימוז', טולוז, קלרמון-פראן, מונפלייה, מרסיי, אקס-אן-פרובאנס, טולון וניס. אוקסיטניה כוללת שטחים המשתייכים לארבע מדינות: צרפת, איטליה, ספרד ומונקו. רוב רובה שייך לצרפת, כשהיא בערך זהה ל "מידי" (Midi de la France), כלומר "דרום צרפת", קרי: חלק הארי מן המסיב סנטרל וכל שאר חבלי הדרום, להוציא את קורסיקה, את חבל רוסיון שבה מדברים קטלאנית ואת ארץ הבסקים הצרפתית. באיטליה היא כוללת את ה"עמקים האוקסיטניים" בהרי האלפים, השייכים לחבלי פיימונטה וליגוריה. בספרד כוללת את ואל ד'אראן. בנוסף, גם נסיכות מונקו נחשבת לחלק ממנה.
החבלים ההיסטוריים
בימי "המשטר הישן" (של מלכות צרפת) חבלי הארץ המרכיבים את אוקסיטניה הם: אוברן (Auverge), פורה (Forez) בשוליה המערביים והדרומיים, בורבונה (דוכסות בורבון לשעבר) (Bourbonnais) - במחציתה הדרומית, קוזראן (Couserans), דופינה - במחציתה הדרומית, רוזנות פואה, רוזנות ניס, פריגור, גסקוניה, גייאן, לנגדוק, הקצה המזרחי של אנגומואה, לימוזן, הקצה הדרום-מזרחי של פואטו, מארש, פרובאנס, רוזנות ונסן (Venaissain) וֶלֶה (Velay), ויווארה (Vivarais)
אזורים מסורתיים אוקסיטניים בצרפת :
1. ביארן; בירה: (פו) — 6,800 קמ"ר
2. גייאן & גסקוניה; בירה: (בורדו) — 69,400 קמ"ר
3. לימוזן; בירה: (לימוז') — 9,700 קמ"ר
4. מארש (לימוזן); בירה: (גרה) — 7,600 קמ"ר
5. אוברן; בירה: (ריום) — 19,300 קמ"ר
6. לנגדוק (חבל ארץ); בירה: (טולוז) — 45,300 קמ"ר
7. דופינה; בירה: (גרנובל) — 8,500 קמ"ר
9. פרובאנס; בירה: (אקס-אן-פרובאנס) — 22,700 קמ"ר
10. רוזנות ונסן; בירה: (קרפנטרה) — 3,600 קמ"ר
11. רוזנות פואה; בירה: (פואה) — 3,300 קמ"ר
12. בורבונה (המחצית הדרומית) — בערך 3,200 קמ"ר.
הסמלים
שני סמלים התקבעו כסמלים לאוקסיטניה רבתי:ה"אסטרדה" - הכוכב המשובע והצלב האוקסיטני.
אסטרדה - הכוכב המשובע
הכוכב המשובע ("אסטרדה" astrada או "אסטרדו" astrado לפי ניסוחו של מיסטרל) היה סמל אגודת ה"פליברים" "פליביריז'" - הצלב האוקסיטני
לקריאה נוספת
René Merle, ''Une mort qui n’en finit pas ? L'écriture de l’idiome natal de la fin de l’Ancien régime à la naissance du Félibrige'', Nîmes, MARPOC ; Montpellier, CNRS-Montpellier III, 1990, (ISBN 2-907690-02-7) Eliza Miruna Ghil, L'Âge de parage : essai sur le poétique et le politique en Occitanie au XIIIe siècle, New York-Bern-Paris, P. Lang, 1989, 407 pages, Collection «University studies in medieval and Renaissance literature», trad. de l’américain (ISBN 0-8204-1072-1)
יעיש גיאת
הרב יעיש גיאת (1840 – 1929) היה חכם תימני; מאחרוני המקובלים שידעו קבלה מעשית בעיר צנעא שבתימן.
תולדות חייו
נולד בצנעא שתימן לרב חיים גיאת, שעסק בצורפות, ולבת למשפחת עוזרי. לדברי נינו, סבו של הרב גיאת הגיע מגרמניה לתימן בשל קשיי הפרנסה.
התייתם מאביו כאשר היה בגיל שש בערך, ובשל קשייה הכלכליים של המשפחה המיותמת מאב נמנע ממנו ללמוד תורה בצעירותו. על פי המסופר, כמה שנים לאחר מכן הוא הוזמן לעלות לקריאת התורה בשבת, אך כיוון שלא ידע לקרוא - הוא התבייש מאוד, ובכה במשך כל אותה שבת. יום לאחר מכן הוא עזב את צנעא, ופנה לכפר חמדה, אחד הכפרים הצפוניים יותר, ושם למד תורה עד שהיה למלמד תינוקות. על פי עדות בנו, היה אומר "שהילדים יותר חריפים ממנו ו[הוא] למד מהם". עם הזמן נעשה בקיא בהלכה ובקבלה, גם מעשית. בהמשך הוא חזר לצנעא והתיישב בה, אך גם לאחר חזרתו לעיר הבירה היה ממשיך להסתובב בכפרי תימן. נישא למלוךּ צאלח (אלג'זרי).
כאשר התקרב הרב יעיש גיאת לגיל הזקנה, נחלשה ראייתו עד שנתעוור לגמרי, ונזקק למלווה לצורך הליכתו.
פטירתו
הרב יעיש גיאת נפטר ביום שישי, בשנת 1929. מסופר שנפטר כשעה בלבד לפני כניסת השבת, ולמרות הזמן המועט שנותר לקבורה, הצליחו אנשי החברה קדישא לעשות את הכול כראוי ולקברו לפני כניסת השבת.
עקב אכילס
עֲקֵב אָכִילֵס הוא ביטוי המתאר נקודת חולשה, לרוב אצל מי שחזק וחסין למראית עין.
מקור הביטוי בסיפור מתוך המיתולוגיה היוונית, לפיו כשאכילס היה עולל, הייתה נבואה שימות בגיל צעיר. כדי למנוע את מותו, אמו, הנימפה תטיס, טבלה אותו בנהר הסטיקס שאמור היה לספק כוחות של חסינות, מכיוון שחששה שמא ייעשה ללוחם וימות בקרב. אולם מאחר שאמו החזיקה בעקבו, איבר זה לא נשטף במימיו של הנהר, וכך נעשה כל גופו של אכילס בלתי פגיע מלבד עקבו.
אכילס היה מגיבוריה הבולטים של מלחמת טרויה. ב"איליאדה" של הומרוס, הקטור אמנם חוזה את מותו של אכילס במלחמה, אולם למעשה מותו אינו מתרחש ביצירה זו, אלא מתואר ביצירות שירה ודרמה יווניות ורומיות מאוחרות יותר העוסקות באירועים שהתרחשו אחרי ה"איליאדה", בשלב מאוחר יותר של מלחמת טרויה. במיתוסים שסבבו את המלחמה, נאמר כי אכילס מת כתוצאה מפגיעת חץ, אולי מורעל, שירה פאריס, נסיך טרויה. החץ הונחה על ידי אפולו, ופגע בעקבו של אכילס. כך נהרג גיבור שנחשב בלתי מנוצח מפגיעה פשוטה בעקב. למרות גורלו של אכילס נשארה תהילתו כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב.
ישנו אזור בעקב הנחשב פגיע, במקום בו קיים גיד המקשר בין שרירי השוק האחורית לקרסול, ועל כן נקרא "גיד אכילס". המדען ההולנדי פרהיידן, שעסק בתחום האנטומיה, השתמש לראשונה בביטוי זה בשנת 1693 בהקשר לאזור זה בעקב הרגל.
הקמרילה של קרול השני, מלך רומניה
הקמרילה של קרול השני, מלך רומניה (ברומנית: Camarila lui Carol al II lea) הוא השם המקובל של החוג הפנימי של קרול השני, מלך רומניה. הקמרילה השפיעה על הכלכלה והפוליטיקה הרומנית ותפסה חלק ניכר מהכיסוי התקשורתי של התקופה.
הקמרילה עמדה במרכז התקפות האופוזיציה על ממשלו של המלך קרול השני ועם הדחתו הגיעה לקץ השפעתה וחלק מחבריה עזבו את רומניה יחד עם המלך.
חברי הקמרילה
במרכז הקמרילה עמדו בעלי תפקידים בארמון, פילגש המלך, אלנה לופסקו, תעשיינים ובנקאים גדולים ותופסי עמדות מפתח בממשל. בין חברי הקמרילה היו אנטישמיים ויהודים, חלק פעלו בשיתוף פעולה וחלקם זממו האחד נגד חברו. היו חברי קמרילה שהודרו והיו אחרים שצורפו. פויו (קונסטנטין) דומיטרסקו (Puiu (Constantin) Dumitrescu), בנו של קולונל רומני, היה סטודנט בפריז בתקופה בה שהה שם הזוג קרול קאראימאן (השם של קרול השני בתקופה בה ויתר על ירושת המלוכה וגלה מארצו) ואלנה לופסקו. הוא ביצע עבור קרול שירותים אישיים וליווה אותו לבתי הימורים. עם שובו של קרול לרומניה והכתרתו ב-1930, ליווה אותו דומיטרסקו והפך למזכיר האישי של המלך ועמוד ראשי בקמרילה שלו. הוא זכור גם בגלל "פרשת המטפחות", כאשר אביו של דומיטרסקו (שקודם לדרגת גנרל על ידי המלך ומונה למפקד הז'נדרמריה) ובן דוד של אלנה לופסקו הפיקו מטפחות עם דיוקנו של המלך קרול וכל אנשי הצבא והמשטרה חויבו לרכוש מטפחת כזאת. בינואר 1934, לאחר הרצח של יון ג. דוקה, אולץ דומיטרסקו לעזוב את רומניה ומאוחר יותר, ב-1935, האב הועמד למשפט באשמת שחיתות ונידון לחמש שנות מאסר ומת בכלא - היו שמועות על הרעלה, אך לא נערכה בדיקה. באותה תקופה צונזרה התקשורת בכל הנוגע לדומיטרסקו, לכן לא ברור מה הייתה הסיבה להרחקתו, יש הקושרים זאת לעימות בינו ובין אלנה לופסקו ויש הקושרים זאת לתביעות של פוליטיקאים, שבאו במקום דוקה. ארנסט אורדראנו, שהתמנה במקומו של דומיטרסקו, היה שחקן מרכזי בקמרילה ושיתף פעולה היטב עם אלנה לופסקו. הוא היה נאמן למלך וליווה אותו לאחר יציאתו לגלות ועד מותו.
הבנקאי היהודי אריסטידה בלנק סייע בסכומי כסף גדולים למלך קרול לפני שהיה מלך, בתקופה בה הודח מזכויותיו כבן משפחת המלוכה וחי בצרפת ללא שום הכנסה. הסיוע של בלנק, שניתן ללא התניה כלשהי, הפך את בלנק לאחד המקורבים ביותר למלך לאחר המלכתו.
פרופסור נאה יונסקו היה פילוסוף ותאולוג נוצרי אורתודוקסי, אוהד התנועה הלגיונרית והמשטרים הפשיסטיים. הוא היה בעל קשרים טובים בגרמניה הנאצית ועזר לניקולאה מאלאקסה להשיג חוזים משתלמים איתה וקיבל ממנו תמורה יפה.
גבריאל מרינסקו היה במשך שנים מפקד משטרת בוקרשט ובהמשך גם תת-שר הפנים, שר הפנים ושר הממונה על הסדר הציבורי. נרצח בטבח ז'ילבה.
מקס אאושניט היה תעשיין יהודי ברומניה, מתחרה של ניקולאה מאלאקסה וחבר נכבד בקמרילה המלכותית עד שהמלך שינה את טעמו ודרש ממנו להעביר לו את הבעלות על עסקיו וכשסירב שלח אותו לבית סוהר.
ניקולאה מאלאקסה היה תעשיין רומני ממוצא יווני וחבר נכבד בקמרילה המלכותית, שהתחרה בהתמדה במקס אאושניט. כשאאושניט נתן למלך במתנה סוס מרוצים ערבי טהור גזע, נתן מאלאקסה למלך אורווה מודרנית מצוידת היטב.
מיכאיל מורוזוב היה ראש הסיגורנצה ועשה שירותים שונים למען המלך ופילגשו. נרצח בטבח ז'ילבה.
גאורגה טטרסקו, בן אצולה רומני בעל הכשרה של משפטן, פנה לפוליטיקה וקרבתו למלך הביאה אותו פעמיים לכס ראשות הממשלה.
קפיצת בסיס
קפיצת בסיס הוא ספורט אתגרי העוסק בקפיצה ממקום מקובע, ושימוש במצנח כדי לנחות אחרי נפילה חופשית, קצרה ברוב המקרים.
מקור המונח בעברית הוא בשמו בראשי התיבות באנגלית: Building - בניין, Antenna - אנטנה, Span - גשר, Earth - אדמה (הצוק) היוצרים את המילה BASE שמשמעותה המילולית היא "בסיס".
אלו הם ארבעת העצמים המרכזיים שמהם קופצים קפיצת בסיס. לאחר שקופצים מכולם, ושורדים לספר, מבקשים מספר בסיס, שהוא בעצם מספר סדורי של הקופצים מאז ומעולם. הקופצים הראשונים (בעלי מספרי בסיס 1 ו-2) היו פיל סמית' ופיל מייפילד, אשר קפצו מגורד שחקים ביוסטון שבטקסס ב-18 בינואר 1981.
בהשוואה לצניחה חופשית, קפיצת בסיס מסוכנת יותר. בצניחה חופשית קיים מצנח ומצנח רזרבי. לאחר נפילה חופשית עדיין ניתן לפתוח אותם בגובה מסוים, שבטוח לפתוח בו מצנח. בקפיצת בסיס לקופץ יש מצנח אחד ייעודי לקפיצות מסוג זה, אשר אמור להיפתח במהירות. כיוון שהגובה ממנו קופצים נמוך למדי, לעיתים כ-100 מטר, אין מספיק זמן לפתוח מצנח רזרבי.
רוב הקפיצות ממקומות מפורסמים נעשות באישון לילה מכיוון שהספורט אינו חוקי ברוב המקומות. כמו כן בעלי המקום אינם רוצים לקחת אחריות על אדם שקופץ ועלול להפגע במקום שבבעלותם.
בין היעדים שמהם קפצו קפיצת בסיס נמנים: מגדלי פטרונס, מגדל אייפל, מערת הסנוניות במקסיקו, מלון מרינה ביי סנדס ואף מגדלי עזריאלי והארובה בתחנת הכוח אורות רבין.
נכון ל-1 ביולי 2022, מספר ההרוגים מקפיצת בסיס עמד על 457 מאפריל 1981.
ארמים
הָאֲרַמִּים (בארמית: ܐܪ̈ܡܝܐ) היו עם שמי נוודי אשר חי באזורי סוריה ועיראק של היום. האזור שיושב בארמים מעולם לא היווה אימפריה או מסגרת מדינית לכלל הארמים והם היו מפוצלים למספר ממלכות, אך למרות זאת התרבות הארמית הצליחה להשפיע על עמים אחרים ששכנו באזור כמו האשורים, הבבלים והיהודים בתהליך שנקרא "ארמיזציה".
גוריונוב SG-43
שמאל|ממוזער|250px|SGMB גרסה של המקלע על [[רכב קרבי משוריין|רק"מ סיור מסוג BRDM-1]] גוריונוב SG-43 (ברוסית: Горюнов СГ-43), מקלע בינוני סובייטי שפותח בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי פיוטר גוריונוב. בארץ לפעמים נקרא בטעות "גוריאנוב".
ארמים
השפה הארמית
לשונם של הארמים הייתה ארמית שהשתייכה למשפחת השפות השמיות מהענף המערבי. הארמים אשר לא הייתה להם מערכת כתב משלהם, השתמשו באלפבית פיניקי (עברי-קדום) והתאימו אותו לצרכיהם במה שיותר מאוחר כונה בשם אלפבית ארמי. האלפבית העברי שאנו מכירים היום הוא למעשה צאצאו של כתב זה. העדות הראשונה לכתב הארמי היא מהמאה ה-8 לפנה"ס בתקופה שהתחרה עם כתב היתדות האכדי אשר היה נפוץ באשור. הכתב הארמי, אשר היה קל יותר לכתיבה, החל להתפשט יחד עם השפה הארמית ובשנת 500 לפנה"ס נהפך ללינגואה פרנקה של האימפריה האחמנית. למרות כיבוש האזור על ידי אלכסנדר מוקדון והבאת השפה היוונית, שמרה הארמית על מקומה כשפה השכיחה ביותר בלבנט ובארם נהריים עד לכיבוש האסלאמי של האזור במהלך המאה ה-7.
גוריונוב SG-43
המקלע נכנס לשירות בצבא האדום בשנת 1943 והוא התאפיין בין היתר בקנה מקורר אוויר והתקן נשיאה על כן המצויד בזוג גלגלים. המקלע פותח כתחליף למקלע מקסים אשר היה באותו זמן בשירות הצבא האדום. בשנת 1942 החל הפיתוח של המקלע במטרה לפתח "מקלע כבד נייד המותקן על כן (עגלה) המוזן בקליעי רובה סטנדרטיים".
בתחילת 1943 נוצר אב הטיפוס הראשון ובמרץ של אותה שנה כבר הוצא המקלע לבדיקות צבאיות. כעבור כחודש וחצי, נכנס לשירות בצבא האדום. המקלע יוצר עד סיום המלחמה. לאחר המלחמה, אחרי ששופר הוא יוצר תחת השם SGM (ה-M מייצגת את המילה модернизированный שפירושה משופר) והיווה את המקלע הכבד הנייד המרכזי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות עד שהוצא משירות באמצע שנות השישים (ייצורו הופסק ב-1961) והוחלף על ידי ה-PKS - גרסה של ה-PK שמותקנת על כן (ללא גלגלים).
ארמים
היסטוריה
מקורם של הארמים לוט בערפל. האזכור הראשון של השם "ארם" הוא באסטלה של נרם סין המתוארכת לשנת 2250 לפנה"ס לערך. באסטלה זו השם "ארם" מופיע כשם מקום ולא כשם של עם, מה שמקשה על היסטוריונים לקבוע אם אכן אלו הארמים. האזכורים הבאים ל"ארם" הם בהירוגליפים במארי (1900 לפנה"ס) ובאוגרית (1300 לפנה"ס).
גוריונוב SG-43
ה-SG-43 זכה לייצוא המוני ושווק למדינות רבות ביניהן: קוריאה הצפונית, מדינות דרום מזרח אסיה (כדוגמת וייטנאם) ואחרות, בנוסף, סין יצרה העתק של המקלע תחת השם Type 53. שמאל|ממוזער|250px|Type 53 הגרסה הסינית של המקלע
נתונים טכניים
עקרון הפעולה של המקלע התבסס על רתע הקליע מפליטת הגזים לאחר הירי, ושרשיר הקליעים שלו, בניגוד למקלע ה"מקסים", היה מתכתי והוא יוצר והתאים גם למקלעי PK ו-PKM.
ה-SG-43 נחשב למקלע הכבד הנייד הראשון שהשתמש בשרשיר מתכתי של קליעי 7.62 שיוצר על ידי ברית המועצות. המקלע נחשב כעצמתי ואמין אך חסרונו התבטא בחוסר התמרון שלו שנגרם ממשקל הכן בעל הגלגלים, המיגון (שריון) וממדיו הגדולים.
ארמים
היסטוריה
בתנ"ך מוזכר שהארמים הגיעו מקיר והתיישבו באזור סוריה של היום דבר המתוארך למאה ה-14 לפנה"ס לערך ושלטו על שטחים בצפון ארץ כנען. במכתבי אל-עמארנה מוזכר העם Ahlamû (שפירושו משוטטים/נודדים) שמזוהה עם הארמים (יותר מאוחר בהילוגריפים מוזכר כ-Ahlamû-Aramaeans), נכתב שם כי עם זה התיישב בניפור, אשור ודילמון. המלך האשורי שלמנאסר הראשון (המאה ה-13 לפנה"ס) הזכיר שהארמים התיישבו באזור אל-ג'זירה, צפונית לנהר הפרת בסוריה.
שלמנאסר הראשון מלך אשור מזכיר שהביס את ממלכת מיתני ואת בעלי בריתה הארמים והחתים. במהלך המאות הבאות הארמים השתלטו על האזור שבין בבל לבין חתושש שבאנטוליה דבר שאיים על אשור, שני הצדדים נלחמו והארמים הפסידו. במהלך המאה ה-12 לפנה"ס הארמים היו ידועים בשם "ארמו" ו"ארימי". בסביבות שנת 1200 לפני הספירה נפלה האימפריה החתית בעקבות פלישת גויי הים ומשבר תקופת הברונזה המאוחרת. שבטים ארמים שמקורם ממערב לפרת חצו אותו והתיישבו בצפון-סוריה וייסדו ממלכות עצמאיות קטנות שמילאו את החלל שנוצר בעקבות נפילת האימפריה החתית. אחת הממלכות שהוקמו הייתה ממלכת בית בח'יאני (Bit Bah'yaani) על שם המלך בח'יאנו (Bakhyaanu) שייסד את השושלת. מרכז ממלכתו הייתה בגוזן שבשנת 808 לפנה"ס הפכה לפחווה אשורית, זאת הייתה אחת הערים אליה הוגלו תושבי ממלכת ישראל בגלות אשור. ממלכה נוספת הייתה חדתה היא נכבשה על ידי שלמנאסר השלישי במאה ה-9 לפנה"ס והפכה לפחווה אשורית.
במהלך המאה ה-11 וה-10 לפנה"ס הארמים שבסוריה נלחמו ללא הרף בבני ישראל, מלחמות בהן הישראלים ניצחו, החולשה של הארמים כנגד ישראל היא גם בגלל הלחימה כנגד הממלכות החתיות החדשות שבאנטוליה שהצליחה לגרום להם לסגת מזרחית לנהר העאסי. במהלך המאות ה-10 וה-9 בגלל הלחץ מהלבנט ומאנטוליה, הארמים החלו להגר מזרחה למסופוטמיה (וכך כנראה קיבלה את שמה העברי "ארם נהריים").
ממלכות
הארמים אשר פלשו לאזור הלבנט התיישבו בעיקר באזור סוריה של היום והקימו באזור מספר ממלכות:
זהות ארמית בעת המודרנית
בעת המודרנית יש קבוצות מזרח-תיכוניות, בעיקר נוצרים המשתייכים לכנסייה הסורית-אורתודוקסית, ההכנסייה הסורית-הקתולית, הכנסייה האשורית, והכנסייה המרונית, הממשיכים גם בעת החדשה להזדהות כארמים (בארמית: ܐܪ̈ܡܝܐ, בערבית: آراميون), צאצאיו של העם הארמי העתיק.
בישראל
ב-16 בספטמבר 2014 הכיר משרד הפנים הישראלי בראשותו של השר גדעון סער בלאום הארמי כאחד מהלאומים הרשמיים בישראל, והתיר רישום מתאים ("ארמי" במקום "ערבי") בתעודת הזהות שלהם. ההחלטה באה בעקבות מסע ארוך שניהלו שאדי ח'לול, סרן במילואים, יו"ר העמותה הארמית נוצרית, בתמיכת פורום גיוס העדה הנוצרית, להכרה בנוצרים דוברי-הערבית בישראל כעם נפרד, ארמי, ולהבדילם מהלאום הערבי שאליו היו משויכים. משמעות ההחלטה היא שכל הנוצרים-ערבים בישראל, לא רק כ-13 אלף בני הנוצרים המרונים והאשורים, אלא גם כ-160 אלף המשתייכים לכנסיות השונות בישראל כולל הנוצרים-הלטינים, הנוצרים-היוונים-אורותודוקסים, הנוצרים-היוונים-קתולים, הנוצרים-המלכיתים והנוצרים-האורתודוקסים, אשר היו רשומים עד שנת 2014 כ"ערבים", יוכלו להירשם מעתה במרשם האוכלוסין של משרד הפנים כ"בני הלאום הארמי". באוקטובר 2014 נרשם בנו של ח'לול כאזרח הישראלי הראשון הנושא את ה"לאום הארמי".
מצר קרוזנשטרן
מצר קרוזנשטרן (ברוסית: Пролив Крузенштерна) הוא מצר ים ברוסיה המפריד בין האיים הקוריליים הצפוניים ראיקוקה (Райкоке) וסלעי לובושקי (Скалы Ловушки) ומחבר בין ים אוחוצק לאוקיינוס השקט.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 50 ק"מ. עומקו המרבי – 1,764 מ' ואורכו כ-15 ק"מ.
קרוי על שם מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני בלטי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן.
יחסי מזרח טימור–פורטוגל
יחסי מזרח טימור–פורטוגל הם יחסי החוץ השיתופיים, המדיניים והפוליטיים המתנהלים בין מזרח טימור לבין פורטוגל. מזרח טימור הייתה קולוניה הנתונה לשליטת פורטוגל במשך 400 שנה. מזרח טימור מחזיקה שגרירות בליסבון, ואילו פורטוגל מחזיקה שגרירות בדילי.
היסטוריה
הפורטוגזים, במסע חיפוש תבלינים, התיישבו תחילה בטימור ב-1520. במאה ה-17 הגיעו ההולנדים והקימו את החצי המערבי של האי טימור. ב-1859 נחתם הסכם. לפורטוגל הייתה שליטה אפקטיבית על מזרח טימור רק לאחר המחצית השנייה של המאה ה-20. בעקבות הלחימה בין קבוצות יריבות המבקשות עצמאות מפורטוגל, פלשה אינדונזיה לטימור המזרחית וסיפחה אותה ב-1976, לאחר שמזרח טימור הכריזה על עצמה כעצמאית מפורטוגל ב-28 בנובמבר 1975. הפלישה הביאה לניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין פורטוגל לאינדונזיה..
ב-1987, ראש הממשלה הפורטוגזי דאז, אניבל קבאקו סילבה האשים את אינדונזיה במניעת זכויות האדם הבסיסיות ביותר במזרח טימור ובהכנות לקראת הבחירות המתקדמות במזרח טימור. קבאקו סילבה המשיך ואמר כי ממשלתו תומכת בהגדרה עצמית עבור מזרח טימור. בתחילת שנות ה-90, האו"ם עדיין ראה את פורטוגל כרשות המנהלית במזרח טימור. מצדם, פקידים פורטוגלים ראו מחויבות מוסרית להמשיך ולהיות מעורבים בענייני מושבה לשעבר. פורטוגל ניסתה להביא את ממשלת אינדונזיה להסכים להסדר, ואפילו לעצמאות, עבור מזרח טימור. עם זאת, אינדונזיה סירבה להצעה.
בשנת 2005, חתמו שתי המדינות על תוכנית לשיתוף פעולה צבאי-טכני.
בשנים 2007 ו-2010, נשיא מזרח טימור, ז'וזה רמוס הורטה, ביקר את ראש הממשלה הפורטוגזי ז'וזה סוקרטש. סוקרטש אמר כי פורטוגל תחזק את היחסים עם מזרח טימור במגזרים שונים, כגון חינוך, צדק, טכנולוגיה ופוליטיקה, והוסיף כי המגזרים הללו חיוניים לעתידה של מזרח טימור.
סיוע
בעקבות פרוץ האלימות ב-2006, ביקש שר החוץ של מזרח טימור, ז'וזה רמוס הורטה, לשלוח כוחות ומשטרה מאוסטרליה, מניו זילנד, ממלזיה ופורטוגל כדי לסייע בהרגעת התסיסה סביב דילי.
ראש הממשלה, ז'וזה סוקרטש, אמר כי פורטוגל מתכוונת לשלוח משלחת משטרה צבאית למזרח טימור, אם יוארך המנדט של משלחת האו"ם. מאוחר יותר באותו חודש, אמר נשיא פורטוגל קבקו סילבה כי המצב במזרח טימור רציני מאוד, פורטוגל תתאחד עם עם מזרח טימור ותעשה כל מה שאפשר על מנת להחזיר את השלום. בהמשך שלחה פורטוגל יחידה של המשמר הלאומי הרפובליקני שלה בה 120 משטרות צבאיות.0 בנובמבר 2006, הגישה מזרח טימור בקשה רשמית לממשלת האו"ם ולפורטוגל להכפלה של מספר המשטרות. המחויבות של המשטרה הצבאית עודנה נמשכת במזרח טימור. בשנת 2007, אמר הנשיא רמוס הורטה לאחר פגישה עם עמיתו הפורטוגזי כי מזרח טימור תזדקק לכוחות בינלאומיים כדי לשמור על הביטחון "עוד כמה שנים".
פורטוגל היא התורמת המסייעת הגדולה ביותר במזרח טימור, לאחר שהעניקה מעל 350 מיליון דולר מאז שהצביעה בעד העצמאות מאינדונזיה ב-1999.
המשבר הפיננסי של 1873
המשבר הפיננסי של 1873 גרם לשפל כלכלי שנמשך כשש שנים ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית. במדינות מסוימות, דוגמת בריטניה, ההשפעה התמשכה אף יותר – בבריטניה הוא פתח שני עשורים של קפאון כלכלי. שפל זה זכה לכינוי "השפל הארוך" עד שאירועי 1929 האפילו עליו.
כמה וכמה גורמים עמדו מאחורי הבהלה בשווקים והשפל שגרמה, והיסטוריונים עודם מתלבטים אילו גורמים חשובים מאחרים. הגורמים המוסכמים הם אינפלציה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, השקעות ספקולטביות בקנה מידה גדול, בעיקר בתעשיית הרכבות, מאזן סחר גרעוני מנופח, השלכות של הזעזוע הכלכלי שגרמה מלחמת צרפת–פרוסיה של 1871, אובדן רכוש בקנה מידה גדול עקב שרפות בבוסטון ובשיקגו. כל אלו הטילו עול כבד מדי על הלימת ההון של הבנקים, אשר התדרדרה בניו יורק מ-50 מיליון דולר ל-17 מיליון דולר בלבד בספטמבר ואוקטובר 1873.
סימני המשבר הראשונים היו כשלים פיננסיים בווינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
גורמי השפעה בארצות הברית
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית החלו עבודות נרחבות וחריגות בגודלן בהנחת מסילות ברזל לרכבות. בין 1868 ל-1873 הונחו מסילות לאורך 53,000 קילומטר. מרבית ההשקעות הגיעו מסובסידיות והנחות ממשלתיות. תעשיית מסילות הרכבת הייתה המעסיק הגדול ביותר למעט החקלאות בשנים אלה, ועירבה הון רב, כמו גם נטילת סיכונים גדולים. ספקולנטים הזרימו הון חריג בגודלו, והתעשייה צמחה במהירות רבה, על אף שהתשואה על ההשקעות לא הייתה צפויה בטווח קרוב.
תקנת המטבע של 1873
ב-1871 חדלה האימפריה הגרמנית להטביע את מטבע התאלר מכסף. כתוצאה מכך הביקוש לכסף מתכתי צנח, ומחיריו ירדו. ירידה זו השפיעה לרעה בעיקר על ארצות הברית, שבה נכרה רוב הכסף הגולמי. עקב זאת, באה תקנת המטבע של 1873, אשר הלכה למעשה העבירה את ארצות הברית מבסיס כסף וזהב לבסיס זהב בלבד. בתוקף התקנות חדלה ממשלת ארצות הברית לרכוש כסף מתכתי מהציבור במחיר רשמי ומוכרז.
התקנה גרמה להתדרדרות נוספת במחיר כסף מתכתי, התדרדרות שבחלקה נבלמה על ידי הכנסת מטבע חדש, דולר סחר מוטבע מכסף לשימוש במסחר מול מדינות אסיה, בעיקר סין, והשקעות חדשות בתעשיית מכרות הכסף עקב גילוי מרבצים בעיר וירג'יניה שבמדינת נוואדה.
התקנה גרמה להתדלדלות יתרות הכסף בציבור, שעד אז היה יכול למכור כסף מתכתי לממשלה במחיר רשמי, והביאה לעליית שערי הריבית, שהעיקה על מגזרים שנסמכו על אשראי, כגון החוואים. הזעקה הציבורית שקמה גרמה לממשלה לחזור בה, ולקבוע בשנת 1878 את תקנת בלאנד-אליסון שהשיבה את הטבעת המטבעות מכסף מתכתי על כנה.
האווירה שנוצרה בשל מדיניות מזגזגת זו הייתה של הימנעות מהתחייבויות לטווח ארוך, ובפרט מאיגרות-חוב.
בספטמבר 1873, הגיע המצב לכלל משבר. הבנק ג'יי קוּק, מאושיות הבנקאות האמריקאית של זמנה, מצא עצמו חדל-פרעון באיגרות חוב של חברת הרכבת "מסילת צפון הפסיפיק". ב-18 בספטמבר הגיש הבנק בקשת פשיטת רגל.
ההשפעה על ארצות הברית
פשיטת הרגל של בנק ג'יי קוק, ובעקבותיה של בנק הנרי קלוז, יצרה מפולת דומינו של חדלות-פרעון בנקאית והביאה לסגירה זמנית של בורסת ניו-יורק. מפעלים שמצאו עצמם נטולי קווי אשראי וללא יכולת לגייס הון החלו לפטר עובדים. הבהלה החלה בניו-יורק, ומשם התפשטה בהדרגה. ב-20 בספטמבר נסגרו שערי בורסת ניו-יורק לעשרה ימים. עד נובמבר כ-55 מחברות הרכבות פשטו רגל, ולמעלה מ-60 נוספות הצטרפו לגל פשיטות הרגל עד סיום העשור הראשון מאז פרוץ המשבר. הקמת מסילות ברזל, שהייתה מאבני התשתית של הכלכלה, התדרדרה מהנחת מסילות לאורך 12,000 קילומטר בשנת 1872 לכ-2,500 קילומטר בשנת 1875. כ-18,000 בתי עסק קרסו בין 1873 ל-1875. האבטלה טיפסה עד לשיא של 8.25% בשנת 1878. עבודות בניין נפסקו באמצען, המשכורות צנחו, נדל"ן איבד מערכו ורווחיות הקונצרנים נשחקה עד דק.
שביתת רכבות
קיצוצי משכורת חדים גרמו לרבים מעובדי הרכבות לפרוץ בשביתה בשנת 1877, ולשתק את תנועת הרכבות בחלק גדול מארצות הברית, בפרט בפנסילבניה ובאזור שיקגו. הנשיא הייס שילח במפגינים את הצבא הפדרלי, ולמעלה מ-100 איש נהרגו במהומות שפרצו.
קריסת תעשיית העץ
ביולי 1877 קרסו עסקי כריתת העץ, וכמה מאושיות התעשייה במישיגן פשטו את הרגל. בתוך שנה התפשט גל קריסות זה עד לקליפורניה.
עליית כוחה של המפלגה הדמוקרטית
המיתון נפסק באביב 1879, אך המתיחות בין ציבור הפועלים למובילי הבנקאות והתעשייה נמשכה. הכלכלה המקרטעת הביאה מצביעים רבים לעבור להצבעה עבור הדמוקרטים בבחירות 1874, וכתוצאה הדמוקרטים היו לרוב בקונגרס. ממשל יוליסס גרנט לא השכיל לקיים מדיניות ברורה עבור מדינות הדרום, שמצאו עצמן תחת עול כפול של חובות כבדים ומיסוי כבד. התוצאה הייתה מעבר רבים מאזרחי הדרום לצדד במפלגה הדמוקרטית, והרפובליקנים אבדו חלק ניכר מכוחם. סיום המשבר התלווה לגל הגירה גדול לארצות הברית, גל שנמשך עד שנות ה-20.
ההשפעה על אירופה
הבהלה והמיתון השפיעו על כל מדינות אירופה המתועשות.
גרמניה ואוסטריה-הונגריה
ב-9 במאי 1873 התרסקה בורסת המניות של וינה, שלא יכלה עוד לתמוך את הבועה של התרחבות מופרזת, פשיטות רגל והשקעות ספקולטיביות. סדרה של התרוקנות בנקים מאמצעי תשלום באה בעקבות ההתרסקות, וצימצמה את ההון הדרוש לאשראי עסקי.
בברלין קרסה חברת הרכבות של בתל הנרי שטרסברג, עקב הסדר גרוע עם ממשלת רומניה, ובועת ההשקעות הספקולטיביות התנפצה. ההצטמצמות בהון הזמין החריפה היות שבספטמבר 1873 תם הסדר התשלומים מצרפת לגרמניה של תום המלחמה. "התרסקות המכוננים" הזו, כפי שכונתה, באה שנתיים לאחר כינון האימפריה הגרמנית.
באירופה ההתאוששות מהמשבר הייתה מהירה הרבה יותר מאשר בארצות הברית. העסקים בגרמניה נמנעו מאותם קיצוצי משכורת חריפים, שדירדרו את יחסי העבודה בארצות הברית. ההתאוששות לוותה בנימה אנטישמית, כשבעלי עסקים האשימו את היהודים בהפסדים שנגרמו בקריסה.
הייתה זו התסיסה האנטישמית החמורה ביותר בגרמניה (וצרפת) מאז מסעות הצלב או מגפת המוות השחור. המסיתים טענו כי היהודים "חסרי מוסר" ושהצלחותיהם בעשרות השנים האחרונות נבעו מתחבולות ערמומיות. לדברי ההיסטוריון של האימפריה של ביסמרק, פולקר אולריך, התפרצות האנטישמיות הייתה התוצאה "החמורה והמתמשכת ביותר", כמו גם "תולדתו החולנית ביותר" של המשבר הכלכלי הזה, והפכה ל"מרכיב עיקרי בתרבותה הפוליטית" של הקיסרות הגרמנית עד סופה ב-1918.
בריטניה
למשבר תרמה פתיחת תעלת סואץ. חלק ניכר מהסחר הבריטי התבסס על ספנות ממזרח למערב סביב כף התקווה הטובה, וקווי הספנות נתקלו בקשיים עקב משטר הרוחות המערביות של הים התיכון. המיתון הארוך הביא לפשיטות רגל, אבטלה מאמירה, עצירת עבודות ממשלתיות, והאטת סחר שנמשכו עד שנת 1879.
בהשוואה לגרמניה
בעוד הבריטים התאימו עצמם באופן פאסיבי לצמצום הביקושים, גרמניה יצרה ביקושים יזומים על ידי שינויים מבניים בשוק ההון והזרמת הון לתשתיות מודרניות, כמו תשתיות חשמל לקווי רכבות, בהשוואה לצמצום בהזרמת ההון הממשלתי בבריטניה באותה תקופה. להבדל זה מייחסים את ההתאוששות המהירה יותר בגרמניה.
האימפריה העות'מאנית
בשולי אירופה, גם האימפריה העות'מאנית נפגעה. הגידול בסחר החוץ האט, תנאי סחר החוץ הורעו, מחירי החיטה הידרדרו והחקלאים נפגעו.
רוסיה ויהדות אירופה
המשבר הכלכלי הכה גם באימפריה הרוסית. התעמולה האנטישמית שהאשימה את היהודים במשבר, הביאה ב-1881 לפוגרומי "הסופות בנגב", שבעקבותיהם כתב יהודה לייב פינסקר את ספרו אוטואמנסיפציה.
רוזה אשכנזי
רוזה אֶשׂכֶּנזי (ביוונית: Ρόζα Εσκενάζυ 1890 בערך – 2 בדצמבר 1980) הייתה זמרת יוונייה מפורסמת של מוזיקת רבטיקו ושל שירים מסורתיים מאסיה הקטנה ומאזורים אחרים ביוון ההיסטורית, יהודייה במוצאה. יצירתה עמדה במרכז הבמה של החיים המוזיקליים ביוון בין שנות ה-20 ועד שנות ה-70.
קורות חיים
אשכנזי נולדה בשם שרה שְקינזי באיסטנבול להורים יהודים, אברהם ופלורה שקינזי. שנת לידתה אינה ברורה, ומקובל להסיק שהיא נולדה בתקופה שבין 1890 לשנת 1900. אביה של אשכנזי ניהל מחסן, והיו לה שני אחים, נסים וסמי.
בגיל 7 עברה אשכנזי עם משפחתה לסלוניקי, ומשם הגיעה בסביבות 1910 לפיראוס, שם נרשמו הופעותיה הראשונות. בתחילה הופיעה אשכנזי כרקדנית בקברט ואחר כך כזמרת. אשכנזי שרה בטורקית, ביוונית ובארמנית. בשלב זה כנראה גם שינתה את שמה לרוזה-רוזיטה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה לצבור מעריצים, והחלה להופיע בטברנה TSITSIFIES באזור פיראוס. בשנת 1929 יצא תקליטה הראשון. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקליטה אשכנזי מאות שירים, ונחשבה לזמרת עם ההקלטות הרבות ביותר באותו עשור ביוון - למעלה מ-500 שירים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1937, הקליטה אשכנזי עבור חברת HMV באיסטנבול.
את שנות המלחמה עברה באתונה, שם ניהלה מסעדה. לאחר המלחמה חזרה להקליט ולהופיע בהצלחה רבה ביוון, בטורקיה ואף במסע הופעות בארצות הברית.
רוזה אשכנזי נפטרה ב-2 בדצמבר 1980, ונקברה בכפר סטומיו במפרץ קורינתוס. קברה לא היה ידוע במשך כ-28 שנה, אך בשנת 2008 אותר הקבר וסומן על ידי מעריציה, חובבי הרבטיקו.
הנצחה
הסרט זכה להצלחה רבה והשתתף בפסטיבלים ברחבי העולם.
יוסף קרדונר
יוסף קרדונר (נולד בשם גלעד קרדוניס ב-1969) הוא זמר ומלחין חוזר בתשובה חסיד ברסלב. נחשב לאחד מחלוצי ז'אנר המוזיקה היהודית המקורית שראשיתו בשנות ה-90 של המאה ה-20.
קורות חייו
נולד בשם גלעד קרדוניס בפתח תקווה ב-1969. בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת הנערים של הפועל פתח תקווה. בעקבות פציעה פנה ללימודי מוזיקה - נגינה בגיטרה ושירה. כשהיה בן 18 התגרשו הוריו. ב-1987 התגייס לצה"ל, ואת שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד צפון לצד אחינועם ניני ודני שטג ובפיקודו של יצחק אזולאי. בהמשך שירותו הצבאי עבר ללהקת "רוק בירוק" של מפח"ש, שם שירת לצד אבישי כהן. עם שחרורו מצה"ל הקים להקת רוק והשתלב כגיטריסט וכזמר רקע בלהקה הייצוגית של פתח תקווה, "עבר הווה עתיד", בניהולו המוזיקלי של עוזי חיטמן.
בתחילת שנות התשעים החל בתהליך של חזרה בתשובה, במהלכו שינה את שמו מגלעד קרדוניס ליוסף קרדונר, כשם משפחתו של רבי ישראל קרדונר, שהיה מורו של רבי ישראל דב אודסר. בראיון עמו סיפר כי שיר חסידי ששמע באקראי (השיר ידיד נפש של הזמר החסידי אברהם פריד) השפיע עליו עמוקות בתהליך התשובה.
קרדונר למד בישיבת ברסלב לבעלי תשובה במגדיאל, ולאחר מכן אצל הרב שמעון ויזנפלד שהפך לרבו. לאחר הפסקה של כחצי שנה בעבודתו המוזיקלית, כשהיה בהתבודדות בפרדס כמנהג חסידות ברסלב, התנגן בראשו הלחן של "שיר למעלות" (פרק קכ"א בתהלים), וכששב לביתו מיהר לרשום את מנגינת השיר בתווים על מנת לזכור אותו. בעקבות אירוע זה קרדונר ביקש לשוב ולעסוק במוזיקה, והוא עשה זאת לאחר שקיבל את ברכתו של הרב ויזנפלד. קרדונר הוסיף ליצור מוזיקה כבעל תשובה, למילים מהמקורות ומכתבי חסידות ברסלב (לרוב קטעים מליקוטי מוהר"ן).
נשוי ואב לשבעה, מתגורר בבית שמש.
יצירתו
אלבומיו הראשונים של קרדונר הופיעו באמצע שנות התשעים. קרדונר היה לאחד מחלוצי המוזיקה היהודית המקורית (במקביל ליוצרים כעדי רן), שהתפתחה אז בעיקר הודות לחדירתם של חוזרים בתשובה ברסלביים לתעשייה המקומית. להבדיל מן המוזיקה החסידית המיינסטרימית שפעלה בתקופה זו, המוזיקה היהודית התאפיינה בשירה בעברית צברית נטולת-מבטא יידי, בתזמור אקוסטי ומינימלי יחסית ובפנייה אל קהל-יעד רחב יותר, מעבר לגבולות המגזר החרדי ואף הדתי לאומי. עבודותיו של קרדונר תרמו להרחבת הרפרטואר המוזיקלי היהודי ופתחו פתח להופעתן של להקות כגון "המדרגות" ו"בין השמשות", וכן להתפתחות הטרנד היהודי בקרב מוזיקאים רבים בעשור הראשון של המאה ה-21 - חילוניים, דתיים ובעלי תשובה.
המוזיקה של קרדונר מאופיינת בפשטות מלודית ובחזרות רבות, ובכך היא ממשיכה במובן מסוים את הקו המלודי של רבי שלמה קרליבך, אולם עם זאת היא נחשבת למורכבת בהרמוניות ובמקצבים שלה, והיא מטמיעה בתוכה השפעות רבות ומגוונות: החל מרוק רך ורוקנרול וכלה בג'אז ובמוזיקה לטינית.
קרדונר התפרסם בעיקר בזכות לחנו לתהילים קכ"א ("שיר למעלות"). השיר זכה במרוצת השנים לכמה וכמה ביצועים, על ידי יוצרים מפורסמים, ובהם נינט טייב, זהבה בן ומוש בן ארי. על כך אמר קרדונר בריאיון לעיתון "בשבע":
California Dreamin'
'California Dreamin (בעברית: חולם על קליפורניה, פורסם במקור בכלי התקשורת בישראל בשם קליפורניה חולמת) הוא שיר פופולרי של להקת "The Mamas & the Papas" שיצא לשווקים לראשונה בשנת 1965.
בשנת 2003 נכלל השיר במיקום ה-89 בדירוג של 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון.
היסטוריה
השיר נכתב בשנת 1963 על ידי ג'ון ומישל פיליפס בתקופה בה השניים גרו בניו יורק. ההשראה לשיר נבעה מגעגועיה של פיליפס לביתה בקליפורניה. באותה העת היו הזוג פיליפס חברים בלהקה עממית בשם ניו ג'רנימן שבבוא הזמן התפתחה ללהקת האמהות והאבות.
הלהקה זכתה לחוזה לאלבומה הראשון לאחר היכרות עם לו אדלר, ראש חברת התקליטים דנהיל רקורדס, אותו הכירו דרך הזמר ברי מק'גוייר. כהוקרת תודה לאדלר הקליט הזוג קולות רקע לשיר "California Dreamin'" בגרסתו של ברי מק'גוייר לשיר, אשר הופיע באלבומו של מק'גוייר "הזמן היקר הזה". האמהות והאבות הוציאו גרסה משלהם לשיר בשנת 1965, שכלל סולו חליל שלא נכלל בביצוע המקורי, השיר בגרסה זו מעולם לא הגיע לראש טבלת הלהיטים (עם דירוג מקסימלי במקום הרביעי), אך נשאר בטבלה כ-17 שבועות. בהקלטת השיר ניגנו חברי להקת wrecking crew אשר השתתפו בהקלטות אולפן לטובת להקות רבות באותה תקופה והיו חלק מיצירת חומת הסאונד המפורסמת של שנות ה-60. פתיח הגיטרה המזוהה כל כך עם השיר, נכתב ובוצע על ידי פיליפ (p.f) סלואן.
השיר היה הסינגל הראשון של להקת האמהות והאבות והלהיט הראשון שלהם, שלמעשה נתן ללהקה את התנופה לפרסום.
שימושים אחרים
השיר בשני ביצועים שונים, האחד של הזמרת האוסטרלית סיה והשני של צמד הזמרות Robot Koch ו-Delhia de France משמש בתור השיר בקדימונים לסרט האסונות "סאן אנדראס" שיצא בשנת 2015.
השיר "האיש אשר יביא את הבשורה" (מילים: יורם טהרלב, לחן: יוחנן זראי) בפי השלושרים הוא מחווה ל-'California Dreamin מבחינת העיבוד שלו.
משה בר אילן
משה (ארנסט) בר-אילן (1907 – 1999) היה מבכירי ארגון ההגנה, מפקדו הראשון של חיל ציוד והספקה (לימים חיל התחזוקה) של צה"ל עם קום המדינה.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה בפרוץ מלחמת העצמאות ב-1947, ועם הקמת מדינת ישראל ב-1948 מונה למפקד שירות ציוד ואספקה במסגרת אג"א עד יולי 1948.
כמקים השירות זה, הוא אחראי לאלמנטים רבים בו הידועים עד היום: השם "שק"ם" ("שירות קנטינות ומזנונים") – השירות המספק אוכל וסדקית לחיילים בבסיסי צה"ל – הוא פרי המצאתו, וכן טופס 1004 (תעודת ציוד אישי) – טופס הציוד שעליו חותם כל חייל בעת גיוסו.