cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוקפאלוס
אגדת אילופו של בוקפאלוס
הסוס ככל הנראה מת ביוני 326 לפנה"ס בעת שנפצע בקרב הידספס (כיום הנהר נקרא ילום שרובו זורם בפקיסטן). אלכסנדר האבל הקים עיר הקרויה "בוקפאליה" על שמו של הסוס.
אלכסנדר ובוקפאלוס באמנות
אלכסנדר רכב על סוסו במהלך קרבות רבים, והסוס מוזכר על ידי היסטוריונים של העולם העתיק. בעקבות האזכורים הרבים מופיע אלכסנדר במרבית הציורים והפסלים המתארים אותו כרכוב על הסוס.
אות מלחמת לבנון השנייה
אות מלחמת לבנון השנייה הוא אות מערכה המוענק על ידי צה"ל או משרד הביטחון למשתתפים במלחמת לבנון השנייה, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים. בגלל אופי המערכה, והמעורבות העמוקה של אזרחים בעורף, הוענק האות לאלפים רבים של אזרחים, בשונה מאותות מערכה אחרים של מדינת ישראל.
האות מוענק בהתאם לתקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת לבנון השנייה - קביעת זכאים), התשס"ח-2007, ותקנות העיטורים בצבא הגנה לישראל (אות מלחמת לבנון השנייה - קביעת אזרחים זכאים), התשס"ח-2007.
חלוקת האות החלה ב-2 בספטמבר 2007 בטקס חלוקת עיטורים וצל"ש רמטכ"ל לחיילים מצטיינים במלחמה.
משמעות הצבעים באות
האות שואב השראה מעיצובו של אות מערכת שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה) אדום כדם הנופלים, כתום לסימול העורף שנפגע בלחימה (כתום הוא צבעו של פיקוד העורף), ירוק אדום ולבן לסימול דגל לבנון ועץ הארז, כחול ולבן כצבעי דגל המדינה.
עד להוצאת אות זה, היו האותות עשויים מבד. בעת חלוקת האות הוחלפו כלל האותות לסיכות עשויות מתכת בציפוי אמייל, קיימים חיילים רבים הטוענים שבשל כך האות לא אסתטי.
זכאות לאות
אות מלחמת לבנון השנייה מוענק למי שעומד באחד מהתבחינים הבאים:
האות מוענק:
ב-14 בינואר 2009 אושר תיקון לתקנות, ולפיו אנשי מערך הכבאות ואנשי מגן דוד אדום יהיה זכאים לאות, ללא הגבלה לאזור הצפון.
ביקורת על האות מצד לוחמים בצה"ל
בתקשורת הישראלית החלו להופיע דיווחים על רגשות מעורבים של לוחמים בצה"ל, ביחס לאות. גם בפורומים אינטרנטיים שונים ניתן ביטוי לסלידה של לוחמים מהאות, מטעמים הנעים בין ניהולה הכושל של המלחמה לאי הצדק שבחלוקה גורפת של האות לכלל חיילי צה"ל ללא קשר למעורבותם בלחימה.
בתגובה רשויות הצבא הודיעו שיחייבו את מקבלי האות לענדו ואף יעמידו למשפט חיילים שיתפסו מהלכים עם מדי א' ללא האות.
בשנת 2008 החזיר חבר הכנסת לשעבר מוסי רז את אות המלחמה שקיבל עם סיום שירות מילואים ביחידתו. רז כתב לראש הממשלה אהוד אולמרט כי זו הייתה מלחמה מיותרת שגרמה לפגיעה ולהרג בחיילים ובאזרחים, וכי החזרת האות אולי תזכיר לאולמרט למנוע את המלחמה הבאה.
יאיר גולן
יאיר גולן (נולד ב-14 במאי 1962) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כסגן שרת הכלכלה והתעשייה בשנים 2021–2022, וכחבר כנסת מטעם מרצ בשנים 2019–2022. הוא אלוף במילואים בצה"ל, ובמהלך שירותו הצבאי כיהן, בין היתר, כסגן הרמטכ"ל, מפקד פיקוד העורף ומפקד פיקוד הצפון.
ביוגרפיה
גולן נולד וגדל בראשון לציון. אביו, גרשון גולדנר, נמלט עם הוריו לארץ ישראל מגרמניה הנאצית בשנת 1935. אביו שירת בצה"ל ובתפקידו האחרון היה עוזר טכני בכיר לקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי בדרגת סגן אלוף ובמילואים קודם לדרגת אלוף-משנה ופיקד על גדוד לוחמה אלקטרונית. אמו, רחל, נולדה בתל אביב במשפחתם של אריה רפופורט שעלה בשנת 1921 מהעיר קמניץ-פודולסקי שבאוקראינה וחנה (לבית סלומון), ילידת נחלת יהודה. אחיו הבכור הוא פרופסור ארנון גולן מאוניברסיטת חיפה, ואחותו הקטנה, רוני, היא גננת לילדי חינוך מיוחד במרכז הרפואי שמיר.
גולן למד בבית הספר חביב ובבית ספר "ידלין" בראשון לציון ובבית ספר אורט סינגאלובסקי בתל אביב.
היה ראש מועצת קן בנוער העובד והלומד.
שירות צבאי
בשנת 1980 התגייס לצה"ל. אף שעבר את מבחני קורס הטיס, בחר גולן להתנדב לצנחנים בעקבות אחיו ששירת בחטיבה. שירת בפלוגת העורב החטיבתית ובהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. כצוער בקורס לחם במלחמת לבנון הראשונה בקרבות מול הצבא הסורי ומול מחבלי אש"ף בביירות. בסיום הקורס מונה למפקד צוות בפלנ"ט צנחנים. בשנת 1984 שימש מפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח של הצנחנים, ובהמשך שימש מפקד פלוגת ה"עורב" (הפלנ"ט), והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בין היתר, פיקד על פלוגת ה"עורב" במבצע "רפואה שלמה" במהלכו ירה כוח מן הפלוגה מספר טילי נ"ט על המכללה האסלאמית של חזבאללה בכפר צדיקין ובמבצע עיניים ירוקות בשנת 1987, במהלכו תקפו במשולב כוח מפלוגת הנ"ט של הצנחנים בפיקודו וכוח צלפים מיחידת שלדג את בסיס החזבאללה במיידון. לאחר מכן שימש גולן סגן מפקד גדוד 890, קצין אג"ם חטיבתי ומפקד גדוד 890.
בשנים 1993–1994 פיקד על גדוד גפן של בית הספר לקצינים. בשנת 1994 שימש קצין אג"ם של אוגדת איו"ש. בשנים 1996–1997 פיקד על החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון. בשנת 1997 נפצע בהיתקלות עם חוליית מחבלי חזבאללה סמוך למוצב סוג'וד אולם חרף הפציעה המשיך לפקד ולנהל את הקרב נגד המחבלים. בשנים 1998–2000 שימש ראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים.
בשנים 2000–2002 פיקד על חטיבת הנח"ל. יחד עם קבוצת מפקדים נוספים היה מהדוחפים לפעול כנגד מקורות הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בקסבות ובמחנות הפליטים, למרות היותם מרחבים עירוניים צפופים ומסובכים ללחימה. גולן הוביל את החטיבה במבצע חומת מגן ובמבצעים נוספים ברחבי יהודה ושומרון כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני.
שאולי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יאיר גולן
שירות צבאי
ב-11 במאי 2017 סיים את תפקידו כסגן הרמטכ"ל.
באוגוסט 2018, לקראת סיום כהונתו הצפוי של גדי איזנקוט כרמטכ"ל, עלה שמו של גולן כאחד המועמדים להחליפו. כמאה משפחות חללי צה"ל מארגון "בוחרים בחיים - פורום משפחות שכולות" פנו לשר הביטחון אביגדור ליברמן בדרישה לפסול את מועמדותו על רקע אמירותיו. ליברמן הגיב שהמהלך אינו ראוי ולא ישפיע על הבחירה. לבסוף בחר לתפקיד הרמטכ"ל את האלוף אביב כוכבי, וגולן פרש משירות פעיל בדצמבר 2018.
לאחר מכן פרסם הבהרה כי לא התכוון להשוות את מדינת ישראל לגרמניה הנאצית. לימים טען גולן כי דבריו אלו בלמו את מינוי לרמטכ"ל, וכי אינו מתחרט על דבריו.
פעילות פוליטית
לאחר פיזור הכנסת ה-22, על רקע אי-הסכמות בין חברי רשימת המחנה הדמוקרטי על תנאי האיחוד המחודש, חבר גולן למפלגת המדף הבחירה הדמוקרטית וחתם עם מרצ על הסכם איחוד מפלגות. בסופו של דבר, התמודד מטעם מרצ, ושובץ לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במקום ה-7 ברשימת העבודה-גשר-מרצ על חשבון המכסה של מרצ, דבר שהוביל להגשת עתירה לבית הדין המפלגתי של מרצ מצד חברי מרצ עיסאווי פריג' ומוסי רז שנדחקו למקומות נמוכים יותר ברשימה. בית הדין הורה לקיים הצבעה בעניין בוועידת המפלגה, שאישרה את האיחוד (וכפועל יוצא מכך את הצבתו של גולן במקום ה-7 ברשימת העבודה-גשר-מרצ) ברוב גדול. גולן נבחר לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה 7 מנדטים.
בדצמבר 2020 הודיע על התפקדותו למרצ ובשנה שלאחר מכן, נבחר מטעמה ל.
ביולי 2021 מונה לסגן שרת הכלכלה והתעשייה. במסגרת תפקידו זה הודיע כי בכוונתו לעסוק בין היתר בריכוז תחום הבטיחות והבריאות בעבודה והתמודדות עם משבר תאונות העבודה בישראל.
ב-11 במאי 2022 במהלך ההצבעה על הצעת החוק של ח"כ יואב קיש להקמת ועדת חקירה ממלכתית לפרשת השימוש ברוגלה במשטרת ישראל התראיין גולן לחדשות 12 ולא נכנס למליאה ובכך גרם לניצחון של האופוזיציה ברוב של 59 בעד ו-58 נגד.
ב-6 ביולי 2022 הודיע על התמודדותו לראשות מפלגת מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש. הוא הפסיד לזהבה גלאון, אך נבחר במקום הרביעי בבחירות לרשימה ושובץ במקום החמישי. מרצ לא עברה את אחוז החסימה בבחירות אלו, וגולן לא נבחר לכנסת.
בעקבות השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע בדצמבר 2022, הצטרף גולן למחאה נגד הרפורמה שהחל להוביל שר המשפטים יריב לוין. בראיון בתוכנית הרדיו "בחצי היום" ב-27 ביוני 2023 קרא למרי אזרחי רחב היקף באמצעים בלתי חוקיים נגד הממשלה. הצוות המשטרתי לטיפול בהסתה בוחן האם דבריו נחשבים להמרדה.
השכלה וחיים אישיים
גולן הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במדיניות המינהל הציבורי מאוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית (תוכנית משותפת לקרן וקסנר ולבית הספר לממשל על שם קנדי).
נשוי לרותי, אב לחמישה ילדים וסב. מתגורר בראש העין.
עמדותיו
גולן מגדיר את עצמו כאיש שמאל ציוני. גולן תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים, אך לא בחזרה לגבולות הקו הירוק, אלא על בסיס גושי ההתיישבות. הוא מתנגד לנסיגה ישראלית מרמת הגולן. בנוגע למדיניות כלפי עזה, גולן מאמין במדיניות של "גזר ומקל". הוא תמך במתן סיוע אזרחי לתושבי רצועת עזה, אך באם יופעל טרור נגד ישראל, גולן תומך בלחימה קרקעית ותת קרקעית נרחבת ברצועת עזה.
גולן מתנגד לתנועת BDS, ולדעתו יש לה גוונים אנטישמיים, וצריך "להילחם בה עד חורמה". מתנגד לשימוש במילה "כיבוש" ביחס ליהודה ושומרון משום ש"בסופו של דבר כור מחצבתנו הוא שטחי יהודה ושומרון וירושלים".
בהקדמה לגיליון "בין הקטבים" שכתב הציג כי לדעתו: "היחס בין ההשקעה בבט"ש לבין הכשירות למלחמה ימשיך ללוות את צה"ל כסוגיה חשובה ומהותית, בעיקר ביבשה. עם זאת עלינו לזכור כי משימתו העיקרית של הצבא היא לנצח מלחמות - זהו המבחן העליון. מדינת ישראל יכולה לשאת כישלונות בבט"ש, גם אם אלה ודאי אינם רצויים. מדינת ישראל לא יכולה להרשות לעצמה כישלון במלחמה, ולכן צה"ל חייב לשים לעצמו את משימת ההתכוננות כראשונה בחשיבות, גם אם מציאות הבט"ש תוחמר ביחס למציאות הנוחה שבה אנו מצויים כיום."
בדצמבר 2021 התייחס לטענה כי בתגובה לפיגוע הירי בחומש בו נרצח יהודה דימנטמן, מתנחלי חומש תקפו גבר מהכפר בורקה, גרמו נזק לבתים וחיללו קברים. גולן אמר כי: "אותם אנשים שבאים להתיישב שם, פורעים בכפר בורקא, מנתצים מצבות, עושים פוגרום. במצבות אנחנו מתעללים? אלו לא אנשים, אלה תתי אדם, אנשים בזויים, קלקולו של העם היהודי". השימוש בביטוי "תתי אדם" עורר ביקורת רבה, וגולן אמר שזו הייתה "התבטאות לא מוצלחת".
קישורים חיצוניים
ראיונות: מכּתביו:
שעשועים מסוכנים
שעשועים מסוכנים (באנגלית: Risky Business) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1983 שכתב וביים פול בריקמן, בכיכובם של טום קרוז ורבקה דה מורניי. הסרט עוסק בנושאים כגון מטריאליזם, אובדן התמימות, התבגרות וקפיטליזם.
תקציר העלילה
ג'ואל גודסון (טום קרוז) הוא תלמיד תיכון שחי עם הוריו בשכונה אמידה בפרברי שיקגו על אגם מישיגן. כאשר ההורים יוצאים לחופשה במשך שבוע, ג'ואל מרסק בטעות את הפורשה 928 של אביו. כדי לגייס כסף עבור התיקונים, ג'ואל מוצא דרך יצירתית לנסות ולגייס כסף רב בזמן קצר.
אלפסי
אלפסי הוא שם משפחה שפירושו "יוצא העיר פאס" שבמרוקו.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קארמה (קומיקס)
קארמה (באנגלית: Karma, על שם המושג: "קארמה") היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Team-Up #100 מדצמבר 1980 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר פרנק מילר.
קארמה היא האלטר אגו של שיאן קוי מאן, בתו של קולונל וייטנאמי. לה ולאחיה טראן היה כוח מוטאנטי, באמצעותו יכלו להיכנס למוחם של אחרים. לאחר ששיאן הצילה את אחיה ממותו על ידי חייל, אחיה גרם לחייל להתאבד. טראן ברח לארצות-הברית עם דודם, נוין, ושיאן נשארה בווייטנאם. כשמשפחתה ניסתה לעבור לארצות הברית, אביה נהרג על ידי פיראטים, ואמה נהרגה בטעות על ידי חיל הים האמריקני. נוין חטף את לאונג ונא בניסיון לסחוט את קארמה, אשר ביקשה עזרה מספיידרמן. ריד ריצ'רדס מקבוצת ארבעת המופלאים המליץ לקבוצת האקס-מן של צ'ארלס אקסבייר על קארמה, וכך היא נעשתה לחברה מייסדת של קבוצת המוטנטים החדשים.
בשעה שקארמה ריצתה שירות אצל נוין, אקסבייר ודניאל מונסטאר נחטפו על ידי הסמוראי הכסוף ו-וייפר. שקארמה יצאה לחלץ אותם היא נהרגה לכאורה על ידי וייפר, אך מתגלה כי נחטפה על ידי מלך הצללים. אמפת' פנה אל סאן-ספוט ומאגמה, וגילה להם כי שיאן חיה. למשמע גילוי זה, הקבוצה יוצאת לחלץ אותה. לאחר שהצוות מחפש אותה במדריפור ובקהיר, הם מגייסים את סטורם לעזרתם אך משאירים מאחור את מונסטאר, וורלוק ומג'יק. כשהצוות מאתר אותה, קארמה מביסה את מלך הצללים בקרב טלפתי ובורחת.
קארמה עברה הרפתקאות רבות, ביניהן קרב נגד מכשפת. לאחר שקבוצת המוטנטים החדשים מתפרקת, סייקלופס שולח את קאנונבול להרכיבה מחדש, וקארמה מצטרפת לקבוצה ומסייעת להם להיאבק בלגיון. קארמה עזבה את המוטנטים החדשים כדי לטפל בפרצוף, אחד מתינוקות אינפרנו. לאחר הפילוג בין סייקלופס לבין וולברין, פרצוף וקארמה מצטרפים לאקס-מן של וולברין.
מריאל פרנקו
מריאל פרנקו (בפורטוגזית: Marielle Franco, 27 ביולי 1979 – 14 במרץ 2018) הייתה פוליטיקאית ברזילאית שחורה, ביסקסואלית, פמיניסטית ופעילת זכויות אדם. היא כיהנה כחברת מועצת העיר של ריו דה ז'ניירו עבור מפלגת השמאל (PSOL) משנת 2016. פרנקו דיברה גלויות נגד האלימות המשטרתית כלפי שחורים ועניים, כמו גם נגד התערבותו של נשיא ברזיל, מישל טמר, במדינת ריו דה ז'ניירו בפברואר 2018, שהורה לצבא לקחת פיקוד על הביטחון בריו, ואלפי חיילים הוצבו ברחובות.
ב-14 במרץ 2018 לאחר שיצאה מכנס של נשים פמיניסטיות שחורות, נורו למוות פרנקו והנהג שלה מספר פעמים ברכב בו ישבו על ידי שני רוצחים שירו מתוך רכב אחר, בצפון העיר ריו דה ז'ניירו.
ביוגרפיה
פרנקו גדלה בשכונת העוני מארה בצפון ריו דה ז'ניירו, שבה גם התגוררה במשך רוב שנות חייה. היא החלה לעבוד כדי לתרום להכנסות משק הבית ב-1990 כשהייתה בת 11 שנים בלבד. פרנקו ילדה את בתה היחידה כשהייתה בת 19 (בשנת 1998). היא גידלה את בתה ללא עזרתו של האב ועבדה כמורה לגיל הרך בשכר מינימום.
השכלה
בשנת 2000 החלה את לימודיה באוניברסיטה. בעקבות מותו של חבר מכדור תועה בשנת 2000 החלה לפעול למען זכויות אדם.
בשנת 2002, היא נכנסה לאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו דה ז'ניירו על מלגה והמשיכה לעבוד ולגדל את בתה בזמן שלמדה לתואר במדעי החברה. היא המשיכה לתואר שני במנהל ציבורי מהאוניברסיטת הפדרלית של פלומיננסה. היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה (שכותרתה "UPP: צמצום הפאבלה לשלוש אותיות") על תוכנית אכיפת החוק שמטרתה לקחת מחדש את השליטה על הפאבלות של העיר מהכנופיות.
קריירה פוליטית
החל משנת 2007 שימשה פרנקו כיועצת לנציג המדינה מרסלו פרייקסו בבית הנבחרים והיא ריכזה את הוועדה להגנה על זכויות האדם והאזרח. היא עבדה גם עבור ארגונים אזרחיים, כולל קרן ברזיל ומרכז מארה ללימודי סולידריות ופעולה.
בשנת 2016, פרנקו התמודדה על מושב במועצת העיר ריו דה ז'ניירו בבחירות המוניציפליות. כאישה שחורה ואם חד הורית מפאבלה, מיקמה פרנקו את עצמה כנציגה וכמגנה של נשים שחורות עניות ואנשים מן הפאבלות. פרנקו זכתה בלמעלה מ-46,500 קולות, שמיקמו אותה כמועמדת החמישית שזכתה במספר הקולות הרב (מתוך יותר מ-1,500 מועמדים, 51 מהם נבחרו). בחירתה פרנקו היוותה נקודת מפנה לפוליטיקה השמאלנית בעיר.
כחברת מועצת העיר, נלחמה פרנקו נגד אלימות מגדרית, על זכות רבייה (זכות האישה לגופה) ועל זכויותיהם של תושבי פאבלה. היא עמדה בראש ועדה להגנת נשים והשתתפה בוועדה של ארבעה אנשים שניטרה את ההתערבות הפדרלית בריו דה ז'ניירו. במסגרת עבודתה עם החזית הלסבית של ריו דה ז'ניירו, פרנקו הציגה באוגוסט 2017 הצעת חוק ליצירת יום הנראות הלסבית בריו דה ז'ניירו, אבל הצעת החוק נדחתה בהצבעה ברוב של 19:17.
ימים אחרונים וההתנקשות
ב-13 במרץ 2018, פרנקו צייצה בטוויטר נגד אלימות המשטרה בריו דה ז'ניירו: "רצח נוסף של צעיר שאפשר לזקוף לחובת המשטרה. מת'אוס מלו יצא מכנסייה כשנהרג. עוד כמה אחרים יצטרכו למות כדי שהמלחמה הזאת תסתיים?".
למחרת השתתפה פרנקו בכנס שנושאו "נשים צעירות שחורות מזיזות מבנים (של כוח)" (פורטוגזית: "Jovens Negras Movendo Estruturas"). פחות משעתיים לאחר שעזבה את הכנס, היא ונהגה, אנדרסון פדרו גומס, נורו למוות בידי שני גברים שנסעו במכונית אחרת. הרוצחים ירו בהם תשע יריות, ארבע מהן פגעו בפרנקו – שלוש בראש ואחת בצוואר. קצין העיתונות של פרנקו שהיה במכונית גם נפצע אף הוא אך שרד.
במרץ 2019, יומיים לפני יום השנה לרצח עצרה המשטרה שני חשודים, שניהם אנשי המשטרה הצבאית לשעבר, על הרצח. החשודים בהתנקשות זוהו כרוני לסה, בן 48, שוטר בדימוס במשטרה הצבאית של ברזיל, ואלסיו ויירה דה קווירוז, בן 46, שפוטר מהמשטרה ב-2015 בנסיבות שלא פורסמו.
מרסלו פרייקסו חברה למפלגה הגיב לאחר המעצרים כי הוא לא מקבל את הגרסה לפיה השניים רצחו את פרנקו על דעת עצמם. גם בני משפחתה של פרנקו הביעו רגשות מעורבים למעצרים, כשאחותה, אניאל, אמרה כי משפחתה שמחה על ההתקדמות בחקירת הרצח, אך שהיא רוצה לדעת מה היה המניע שעמד מאחוריו.
כמו כן, נשמעות קריאות בברזיל הדורשות מנשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, להסביר את טיב הקשר שלו עם שני החשודים ברצח של חברת המועצה לאחר שהופצו תמונות שלו בטוויטר עם אחד החשודים.
תגובות לרצח
אלפים יצאו לרחובות בהפגנות מתואמות ברחבי ברזיל. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל וארגון Human Rights Watch גינו את ההתנקשות.
כתב הגרדיאן, גלן גרינוולד, שבן זוגו דייוויד מירנדה היה חבר מועצת העיר וחבר אישי קרוב של פרנקו, פירט את מה שהוא כינה "הנושאים החשובים ביותר לכיסוי" בנוגע לרצח פרנקו:
המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) שיגרה מכתב "תנחומים וסולידריות לכוחות המתקדמים והדמוקרטים בברזיל על רציחתה ביריות אמש של חברת מועצת העיר בריו דה ז'ניירו מריאל פרנקו" ו"וברכות סולדיריות עם העם בברזיל הנאבק נגד ניסיונות הממשלה הבלתי לגיטימית של מישל טמר לפגיעה בזכויות וחירויות חברתיות והגורמת להרחבת העוני והפשע".
מורשת
סדנה לאמנות דיגיטלית נערכה בניירובי, קניה שכותרתה "דיוקנאות של מריאל: יצירת גשרים בין קניה לברזיל" בהשתתפות אמנים קנייתים צעירים. היצירות הוצגו במוזיאון מארה בריו דה ז'ניירו ב-10 בנובמבר 2018.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כלל את שמה של פרנקו בקמפיין העולמי "Write for Rights" שמטרתו להאיר זרקור על נשים אמיצות שהוטרדו, נכלאו, עונו או אף נהרגו בשל עבודתן למען זכויות האדם. כמו כן בכל שנה האגודה לזכויות נשים בפיתוח מעדכנת את רשימת פעילות זכויות האדם שקיפחו את חייהן ושמה של פרנקו עודכן באתר ההוקרה.
במרץ 2019 הייתה פרנקו הגיבורה הבולטת ביותר בקרנבל של ריו ודיוקנה, בצבעי ירוק וורוד, הצבעים של בית הספר לסמבה מנגוורה, אחד הוותיקים והבולטים בקרנבל, התנוסס ובלט בתהלוכות ברחובות ריו.
חיים אישיים
פרנקו הזדהתה כביסקסואלית. בשנת 2017, היא עברה לשכונה טיז'וקה בריו דה ז'ניירו עם בת זוגה, מוניקה טרזה בניסיו, ובתה בת ה-18, לויארה סנטוז. פרנקו ובניסיו נפגשו בטיול עם חברים כשהיו בנות 18 ו-24 בהתאמה. מערכת היחסים ביניהן נמשכה 13 שנים, אם כי הופסקה מספר פעמים בשל קשיים בקבלתה מצד בני משפחותיהן וחבריהן. בהפסקות אלה, הן ניהלו מערכות יחסים עם גברים ונשים אחרות. פרנקו ובניסיו תכננו להינשא זו לזו בספטמבר 2019.
חצי האי קינג
חצי האי קינג (באנגלית: King Peninsula) הוא חצי אי רחב, מכוסה קרח, בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם מדרום לאי ת'רסטון, ומהווה את חופו הדרומי של מצר פיקוק.
אורכו של חצי האי 200 קילומטרים, ורוחבו 40 קילומטרים.
חצי האי בולט לכיוון מערב, בין מדף הקרח אבוט, ומדף הקרח קוסגרוב, ומגיע עד ים אמונדסן.
גילוי ומיפוי חצי האי
חצי האי צולם מהאוויר על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1946–1947.
בעת מיפויו לא היה ברור אם מדור באי ארוך, או בחצי אי.
בתצלומים נוספים שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1966 ניתן לראות כי מדובר בחצי אי, אולם באותה שנה ועדת השמות הגאוגרפיים של ארצות הברית (US Board on Geographic Names) פרסמה שמדובר באי.
מקור השם
חצי האי נקרא על שמו של אדמירל ארנסט ג'י. קינג (Ernest J. King) מצי ארצות הברית, שהיה ראש מטה המבצעים של הצי בשנים 1942–1945, ואשר אישר את עבודות ההכנה שנדרשו לצורך מבצע קפיצה לגובה.
תא שלוש אלקטרודות
תא שלוש אלקטרודות באלקטרוכימיה הוא מתקן המשמש למדידות חשמליות. חשיבותו היא במגוון הטכניקות שאפשר ליישם בו, ובאיכות המדידות שניתן לבצע באמצעותו.
התא מורכב משלוש אלקטרודות: אחת היא העובדת ומפעילה מתח חשמלי וזרם חשמלי, אלקטרודת הייחוס משמשת למדידת המתח, והאלקטרודה העוזרת משמשת להזרמה ומדידה של הזרם. סידור זה הוא שיכלול של תא אלקטרוכימי, המאפשר מדידת רבות יותר ומדויקות יותר.
כללי
שלוש האלקטרודות הן: אלקטרודה עובדת, אלקטרודת ייחוס ואלקטרודה עוזרת. הפרש המתחים בתא נופל בין האלקטרודה העובדת לאלקטרודת הייחוס, ואילו הזרם החשמלי זורם בין האלקטרודה העובדת לאלקטרודה העוזרת. תא מסוג זה ניתן היה לייצר רק אחרי המצאת המערכת האלקטרונית מגבר שרת המאפשרת הפרדה בין מדידת זרם למתח. חשיבותה של הפרדה זו רבה שכן מדידה של האחד משפיעה על תוצאות המדידה של האחר. זאת ועוד, הפרדה זאת מאפשרת מגוון טכניקות שבלתי ניתנת ליישום בתא אלקטרוכימי. שיטות המדידה המסורתיות נוהגות להפעיל מתח על התא ולמדוד את הזרם, (למשל וולטמטריה ציקלית), אם כי קיימת גם שיטות בהם הזרם מופעל על ידי המכשיר והמתח הוא הנמדד, או שיטת בהם מודדים מתח ללא הפעלת זרם.
מבנה התא
מכיוון שתא זה משמש למדידות חשמליות עליו להיות מבודד. נהוגים תאים מזכוכית ותאים מטפלון. צורתם עשויה להיות גלילית, יתרון מסוים לצורה הגלילית היא הסימטריה הרבה שלהם, המקלה על חישובים הנוגעים למתרחש בתא. ישנם גם תאים בצורת חרוט קטום, או בצורות הייחודיות לכל ניסוי.
נהוג למלא את התא בנוזל המכיל מלח ממומס המשמש כאלקטרוליט. נוזל זה סוגר את המעגל החשמלי בין האלקטרודות, כלומר מאפשר לצורונים נושאי מטען לזרום בין אלקטרודה אחת לשנייה ובכך ליצור מתח או זרם. תפקיד שני של המלח המומס הוא מיסוך המתח הנובע מהאלקטרודות: היונים של המלח המומס מסתדרים בגבולות הנוזל ובכך מאפסים את השדה החשמלי בתוכו, תופעה המשותפת גם למוליכים אחרים בשדה חשמלי.
ניתוח חשמלי של התא
כדי לחשב את הזרם בתא יש להביא בחשבון את קצב התרחשות תגובות החמצון-חיזור (וכמילת הלחם "חימזור") על פני האלקטרודות: אם המתח המסופק על ידי האלקטרודות הוא מסדר גודל של פוטנציאל החיזור של הצורון נושא המטען קצב החמצון-חיזור ייקבע על ידי הפרש המתחים, כלומר יציית למשוואת נרנסט. במקרה בו המתח המסופק על ידי האלקטרודה מספיק כדי ליצור פעילות חימזורית לצורון נושא המטען, קצב החימזור ייקבע על פי הסתברות הצורון להתנגש התנגשות פוריה באלקטרודה, כלומר על פי הקינטיקה של התגובה. במקרים בהם המתח המסופק על ידי האלקטרודה רב אף יותר, הגורם המשפיע היחיד הוא קצב הגעת הצורונים נושאי המטען אל האלקטרודה. לתנועת מטענים ייתכנו שלושה גורמים: תנועה בהשפעת הפרש פוטנציאלים חשמלי - זרם מיגרציה, תנועה בהשפעת ערבוב - קונבולוציה כימית, ותנועה בהשפעת דיפוזיה. כאמור תנועה בהשפעת הפרש פוטנציאלים אינה מתרחשת בגלל המיסוך. אם במהלך הניסוי התמיסה מעורבבת, הערבוב הוא הגורם הדומיננטי בקביעת קצב תנועת הצורונים, ולכן הערבוב יקבע גם את המתח והחשמל. בהיעדר ערבוב, הדיפוזיה היא הגורם הדומיננטי שיקבע את והמתח והזרם.
קישורים חיצוניים
Voltammetry
רכבת תחתית
רכבת תחתית היא רכבת שמסילתה סלולה במנהרות תת-קרקעיות. לעיתים מונח זה הוא שם כולל למערכת להסעת המונים, אף אם היא כוללת קטעי מסילה מעל לקרקע. הנסיעה מתחת לפני הקרקע והשימוש במנהרות זיכתה אותה במקומות שונים בעולם בשמות כמו Tube (צינור), Underground (מתחת לפני הקרקע), Subway (דרך תחתית) והטיות נוספות המבוססות על שמות אלו. המונח הנפוץ ביותר לרכבת תחתית הוא "מטרו" (קיצור של מטרופולין, כדי לומר – "מערכת הרכבות של העיר").
רקע
הרכבות התחתיות אפשרו ציפוף עירוני ברחבי העולם. קשה לדוגמה לתאר את הקיום במנהטן הצפופה ללא חיבור רכבתי תת-קרקעי בתוך האי ולשאר חלקי ניו יורק. אולם, חסרונן הגדול של הרכבות התחתיות לעומת מערכות תחבורה עיליות הוא העלות הגבוהה שלהן (בעיקר עלות כריית המנהרות והתחנות התת-קרקעיות), ויש הטוענים כי מהבחינה הכלכלית עדיף להשקיע במערכת אוטובוסים עם נתיבים לתחבורה ציבורית. יש ערים גדולות מעטות שבהן רשת הרכבות המטרופוליטניות היא כמעט כולה בגובה הקרקע או על גשרים כמו באוסלו ושיקגו.
רכבת תחתית מוגדרת בדרך כלל באמצעות הקריטריונים הבאים:
רכבות תחתיות פועלות בדרך כלל על יחידות חשמל המניעות אותן על גבי מסילות, אם כי קיימות רכבות תחתיות העובדות על טכנולוגית ריחוף מגנטי או רכבות בעלות צמיגי גומי הנוסעות על מסילות מונורייל. ההפרדה של הרכבת התחתית ממערכות תנועה אחרות מאפשרת לה לנוע בין התחנות ברצף ללא צורך במתן זכות קדימה, וללא כל תלות בפקקי תנועה. יחד עם תדירות הרכבות וקיבולת הנוסעים הגדולה, היא נחשבת למערכת היעילה ביותר להעברת מספר גדול של נוסעים, במהירות, על פני מרחקים קצרים.
היסטוריה
הרכבת הראשונה שהופעלה מתחת לפני האדמה הייתה קטע באורך 830 מטרים שנחנך ב-1844 בברוקלין, ניו יורק. המערכת הראשונה נבנתה בלונדון בשנת 1863 על בסיס רכבות קיטור, ובשנות התשעים של אותה מאה החל המעבר לרכבות חשמליות. במהרה נבנו מערכות כאלו ברוב הבירות של אירופה. לאחר מלחמת העולם השנייה נפוצו הרכבות התחתיות גם ברחבי אסיה.
רכבות וקווים
מערכת הסעות המבוססת על רכבות התחתיות, כוללת בדרך כלל מספר קווים, העוברים בתדירות גבוהה לאורך מסלול קבוע של תחנות, בשני הכיוונים (ולעיתים במסלול מעגלי). טופולוגית הקווים נקבעת על ידי מספר רב של גורמים, כולל מחסומים גאוגרפיים (למשל נהר), דפוסי הנסיעה הצפויה, עלויות הבנייה, פוליטיקה ולעיתים אף אילוצים היסטוריים. טופולוגיות נפוצות לקווים של רכבת תחתית יהיו בצורת האותיות "X", "I", "U", "S", או "O". המערכות בנויות לרוב ממספר קווים עם קווים מצטלבים, או בצורה מעגלית, ומתוכננות כך שתתאפשר נסיעה בין שתי נקודות במפה בצורה מהירה, וככל שניתן, מבלי הצורך לעבור בין מספר רב של קווים (במקרה של איחוד כמה קווים היסטוריים, ייתכנו מערכות לא יעילות, או קשות לניווט).
ברכבת יהיו בדרך כלל בין 6 ל-12 קרונות היכולים להכיל כ-100 עד 150 נוסעים כל אחד, כתלות ביחס מקומות הישיבה מול מקומות העמידה. ההתמצאות ברכבת התחתית נעשית באמצעות שילוט בתחנות וברכבות עצמן, ובאמצעות מידע הזמין לנוסעים באתרי האינטרנט, בטלפונים החכמים, ובמידע מודפס. מאחר שהרכבות בעיקר בערים הגדולות משמשות לא מעט תיירים, השילוט יהיה קיים לרב גם בשפות נוספות, מעבר לשפה המקומית. השילוט כולל את מפת מערכת הרכבות התחתיות כולה, מפות הקווים והתחנות, שמות התחנות, שלטי הכוונה לתנועת הנוסעים בתוך התחנות, ומידע בזמן אמת לגבי לוחות זמנים ומועד הגעת הרכבת הבאה. זיהוי הקווים במפות הרכבת, מבוסס לרוב על סימונים בצבעים (הקו האדום, הקו הסגול וכו'), אותיות או מספרים (קו 5, קו A) או שילוב שלהם. כיוון הנסיעה מבוסס על שם התחנה האחרונה במסלול. במפת הקו יופיע שמות התחנות, וסימונים גרפיים המעידים על תחנות בהן ניתן להחליף רכבת או כל מידע אחר. במפת המערכת יופיעו כל הקווים, בדרך כלל על רקע מפת האזור אם כי בניגוד למפות קונבנציונליות, מפות הרכבת התחתית הן פחות מדויקות מבחינה גאוגרפית, ויותר מדגישות את הקשרים הטופולוגיים בין התחנות השונות. על מנת למטב את מערכת ההסעות ולאפשר לנוסעים להגיע לכמה שיותר תחנות באמצעות הרכבת התחתית, קיימות מספר תחנות "מחלף" הממוקמות בעיקר בצירים מרכזיים, בהן ניתן בנקל לעבור מקו אחד לשני, ובכך להגיע ליעדים נוספים מלבד התחנות במסלול הקו שבו הם עלו. כמו כן ניתן למצוא במסלול של קווים מסוימים הסתעפות, המפצלת קו לשני "ענפים" שונים.
תחנות רכבת תחתית
ברוב הרכבות התחתיות בעולם הנסיעה היא בתשלום. הכניסה אליהן דורשת העברת כרטיס נסיעה (חד פעמי, או מנוי תקופתי) במכונות אוטומטיות המוצבות בכניסה לתחנות. בתחנות, ברובן כאמור מתחת לאדמה (אם כי חלקן לעיתים גם מחוצה לה), ניתן למצוא עמדות מודיעין, קופות מאוישות, קופות אוטומטיות למכירת כרטיסים, מערכת מנהרות מדרגות ומעליות למעבר בין המפלסים השונים בתחנות בהן עוצרת יותר מרכבת אחת, דוכני רוכלים ולעיתים אף אזורי מסחר מוסדרים.
בחלק מהמערכות התחנות נקראות על שם מיקומם (למשל "תחנת מוזיאון הלובר"), ובאחרות בשמות קוד מבוססי אותיות, מספרים, או שילוב של השניים (למשל EW26 לסמן את תחנה מספר 26 בקו East-West). לרציפים בתחנות השונות אורך קבוע על מנת לאפשר לרכבות (המאופיינות באורך קבוע אף הן), למלא בעת עצירתן את הרציף מתחילתו ועד סופו. על קירות הרציף יופיע בדרך כלל שם התחנה, על מנת לאפשר לנוסעים ברכבת להבין היכן הם נמצאים. ברכבות מסוימות, קיים כרוז המודיע על שם התחנה, עם כניסת הרכבת לרציף.
תופעות נפוצות המאפיינות את המעברים של הולכי הרגל בתחנות הרכבת התחתית הן קבצנים המבקשים לנצל את הכמות הגדולה של הנוסעים כדי לקבץ נדבות, ומוזיקאים המבקשים חשיפה להמון, המנגנים לעוברים ושבים (לעיתים אף בעידודה הרשמי של העיר).רציפי הרכבת התחתית מהווים לא פעם מוקד להתאבדויות, תאונות הנגרמות מנפילה לרציף, או דחיפות. ביפן ובמקומות אחרים מכניסים בהדרגה מחסומים למניעת דחיפות או התאבדויות על הפסים. תופעת ההתאבדויות ביפן נעשתה נפוצה כל כך, עד שחברות הרכבות הודיעו על קנס בגובה מיליון דולר שיוטל על משפחתו של המתאבד, כפיצוי על העיכובים בתנועת הרכבות בעקבות המעשה. הרכבת התחתית היא בלא מעט מקרים אזור עם אחוזים מוגברים של מקרי שוד, כייסות, גנבות ואלימות. הפשע ברציפים וברכבות התחתיות הוא אתגר המעסיק את מוסדות אכיפת החוק בערים בהן קיימת רכבת תחתית, בעיקר בלילות. כמו כן הצפיפות ברכבת התחתית היא כר נרחב להטרדות מיניות, ובכמה מדינות פתרו זאת בכך שהקדישו קרונות נפרדים לנשים. כך זה למשל בקהיר ובטוקיו.
ישנן ערים בהן ניתן למצוא תחנות רפאים אשר הוצאו משימוש. דוגמה בולטת לתחנות כאלו הן תחנות האו-באן והאס-באן שבשל המלחמה הקרה והקמת חומת ברלין נסגרו על מנת למנוע מתושבי גרמניה המזרחית לעלות על רכבות הנוסעות למערב ברלין ובכך לברוח לגרמניה המערבית.
רכבות תחתיות בעולם
נכון לשנת 2014 פועלות בעולם כ-170 רכבות תחתיות בעולם ב-55 מדינות (ועוד כ-40 בשלבי הקמה). ברשימת המפורסמות שבהן ניתן למנות את:
מערכות הרכבת התחתית העמוסות בעולם (לפי מספר הנוסעים בשנה): הרכבת התחתית הארוכה בעולם, היא הרכבת התחתית של ניו-יורק, עם 469 תחנות ומסילות המשתרעות על פני 1355 ק"מ.
בישראל
נכון ל-2021, הכרמלית בחיפה, היא כלי התחבורה התת-קרקעי היחיד בישראל. היא רכבת מסוג פוניקולר (funicular). דהיינו, רכבת שמטפסת במתלול ויש לה, מלבד פסים רגילים, גם כבלי משיכה. הכרמלית פועלת מאז 1956 (אך נסגרה ושופצה מספר פעמים. השיפוץ המקיף האחרון שבוצע ב-2018 כלל את החלפת קרונותיה) ולה קו בודד ו-6 תחנות פעילות.
על פי התוכניות, במטרופולין תל אביב עתיד ביוני 2023 להיחנך הקו האדום כחלק מהדנקל שיכלול קטע תת-קרקעי בחלק ממסלולה בתל אביב. ב-2027 יחנך הקו הירוק שגם הוא יכלול מקטע תת-קרקעי. המערכת אמורה לכלול בשלבה הסופי מספר קווי רכבת קלה שרוב תחנותיה יהיו עיליות ומקצתן יבנו מתחת לאדמה. אך מערכת זו אינה נחשבת לרכבת תחתית. בהמשך מתוכננים במערכת התחבורה במטרופולין עוד 3 קווים במערכת הרכבת התחתית של תל אביב שיעברו ברוב שטח המטרופולין תל אביב שישלבו תחנות תת-קרקעיות וקיבולת נוסעים גדולה יותר מקרונות הרכבת הקלה העיליים.
גם בירושלים מתוכננים קטעי מסילה תת-קרקעיים עם תחנות תת-קרקעיות בקו הכחול. כמו כן נבחנת אופציית שני קווי מטרו באזור ירושלים ממזרח למערב (מעלה אדומים-ירושלים-בית שמש) ומצפון לדרום.
כמו כן במסילת הרכבת מתל אביב לירושלים ישנו קטע תת-קרקעי שכולל מנהרות לרכבת ותחנות תת-קרקעיות. תחילה נפתחו רק תחנת האומה ע"ש יצחק נבון בכניסה לעיר שרציפיה בעומק כ-80 מטרים תחת פני הקרקע וגם כן תחנת רכבת מודיעין מרכז.
בהמשך מתוכננת הארכת המסילה התת-קרקעית לירושלים להגיע עד לעיר העתיקה בירושלים ותכלול הקמת תחנות תת-קרקעיות, בהן תחנת הרכבת הכותל ותחנת הרכבת ירושלים מרכז.
אוליבר פלאט
ג'יימס אוליבר פלאט (באנגלית: Oliver James Platt; נולד ב-12 בינואר 1960) הוא שחקן אמריקאי יליד-קנדה. מוכר בשל השתתפותו בסדרה "הבית הלבן" כיועץ המשפטי של הבית הלבן, אוליבר באביש, בסדרה "האף" כראסל טאפר, בסדרה "מזל סרטן" כפול ג'יימסון ומסדרת הטלוויזיה "שיקגו MED" כד"ר דניאל צ'ארלס.
שנותיו הראשונות ותחילת הקריירה
פלאט נולד בוינדזור באונטריו שבקנדה להורים אמריקאיים, שילה מיינארד, עובדת סוציאלית קלינית שעבדה באסלאמאבאד, וניקולס פלאט, דיפלומט מקצועי אשר שימש שגריר ארצות הברית בפקיסטן, בזמביה, והפיליפינים. יש לו אח גדול, אדם פלאט, מבקר מסעדות מטעם ניו יורק מגזין, וכן אח צעיר, ניקולס פלאט הבן. משפחתו עברה בחזרה לארצות הברית כאשר פלאט היה בן שלושה חודשים.
בגלל הקריירה של אביו כשגריר, חלק משמעותי מילדותו העביר פלאט באסיה, במזרח התיכון ובוושינגטון. פלאט למד ב-12 בתי ספר שונים, לרבות בבית ספר אמריקאי ביפן. משפחתו נהגה לערוך ביקורים תכופים בחזרה לוושינגטון, שם נהגו לצפות במשחקי קבוצת רדסקינס. פלאט ידוע גם כאוהד של בוסטון רד סוקס.
פלאט למד דרמה באוניברסיטת טאפטס, שם פגש והפך לחברו הקרוב של השחקן האנק עזריה. הוא עבד במשך שלוש שנים בתיאטרון בבוסטון, מסצ'וסטס. בטרם עבר לניו יורק, הצטרף פלאט לקבוצת שחקני תיאטרון שייקספירית, שיצאה לסיבוב הופעות ברחבי המדינה. הקריירה המוקדמת של פלאט החלה באוף ברודוויי וברובע התיאטראות, והוא הופיע על במות ביחד עם תיאטראות שונים, בהם מרכז לינקולן. באמצעות סוכן, פלאט השיג עבודה בתיאטרון "הפאנץ' ליין", שם ראה את הופעתו השחקן ביל מארי, אשר המליץ עליו לבמאי ג'ונתן דמי, שליהק אותו לסרט "נשואה למאפיה" בשנת 1988. פלאט מייחס את פריצת הדרך המקצועית שלו לתיאטרון "הפאנץ' ליין".
קריירה
לאחר "נשואה למאפיה", פלאט הופיע ב"נערה עובדת" (1988), "קו הדממה" (1990), "שלושת המוסקטרים" (1993), "עת להרוג" (1998) ו"בולוורת'" (1998).
סדרת הדרמה Deadline סיפקה לו את תפקידו הראשי הראשון בטלוויזיה, בשנת 2000. הסדרה נוצרה על ידי דיק וולף, שאף יצר את "חוק וסדר". פלאט זכה לביקורות חיוביות על המשחק שלו, אולם הסדרה בוטלה במהרה, בשל רמת הכתיבה הירודה. לאחר כישלון הסדרה נמנע פלאט לעבוד בטלוויזיה עד שלבסוף קרא תסריט של סדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", והצטרף אליה בעונתה השנייה לתפקיד אורח. על תפקידו, כאוליבר באביש - היועץ המשפטי של הבית הלבן, קיבל מועמדות לפרס אמי.
על תפקידו בסדרת הטלוויזיה "Huff", בדמותו של ראסל טאפר, זכה פלאט למחמאות רבות וכן לשתי מועמדויות לפרסים - פרס אמי ופרס גלובוס הזהב. בשנת 2005 פלאט זכה בפרס מבקרי הקולנוע בניו יורק עבור שחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "קזנובה", בו שיחק לצידו של הית' לדג'ר.
בשנת 2006 הופיע פלאט לראשונה על בימת ברודוויי, בתפקיד הראשי של הגיבור המעונה ג'ון, במחזה בשם "Shining City", אשר עלילתו מתרחשת בעיר דבלין. פלאט ביקר בדבלין כדי להתכונן לתפקיד ולהבטיח כי הביצועים שלו יהיו אותנטיים. בגין תפקידו זה הוא היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר.
ב-16 באוגוסט 2010, התפרסם כי פלאט יגלם את תפקיד "האיש בשחור" בסרט "אקס-מן: ההתחלה", שיצא לאקרנים ב-2011.
חייו הפרטיים
אוניברסיטת טאפטס בחרה בשנת 2008 להעניק לפלאט פרס המוענק לבוגריה המכובדים. אולם מאחר שלא התאפשר לפלאט להגיע פיזית לאוניברסיטה על מנת לקבל את הפרס, הוא הוענק באותה השנה במקומו לג'ף קינדלר, מנכ"ל פייזר. נשיא האוניברסיטה הודיע כי הפרס לפלאט יחכה עבורו, עד אשר ימצא זמן לשוב לקמפוס.
בחודש יוני 2010 קיבל פלאט את פרס בארנום מאוניברסיטת טאפטס, עבור עבודה יוצאת דופן בתחום המדיה והבידור.
ג'וזפין קוקריין
ג'וזפין גאריס קוקרן (מאוחר יותר – קוקריין; באנגלית: Josephine Garis Cochran או Chocrane; 8 במרץ 1839 – 3 באוגוסט 1913) הייתה עקרת בית אמריקאית, שהמציאה את מדיח הכלים האוטומטי המסחרי הראשון, אותו תכננה במחסן מאחורי ביתה ובנתה בעזרת המכונאי ג'ורג' באטרס.
קוקריין קיבלה הכרה לאחר מותה, כשנכנסה ב־2006 להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים (National Inventors Hall of Fame) על המצאת מדיח הכלים.
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'וזפין גאריס במחוז אשטבולה, אוהיו ב־8 במרץ 1839 וגדלה בוולפראיסו, אינדיאנה. קוקריין הייתה בתם של המהנדס העירוני ג'ון גאריס ואירן פיץ'-גאריס.
לאחר שעברה להתגורר בבית אחותה בשלביוויל, אילינוי, היא נישאה לוויליאם קוקרן ב־13 באוקטובר 1858. שנה קודם לכן, ניסה ויליאם את מזלו בבהלה לזהב של קליפורניה וחזר בידיים ריקות. בהמשך הוא הפך לסוחר אריזות מזון מצליח ופוליטיקאי במפלגה הדמוקרטית. לוויליאם וג'וזפין נולדו שני ילדים, האלי וקתרין.
ב־1870 עברה המשפחה להתגורר באחוזה והצטרפה לחברה הגבוהה בשיקגו. לאחר ארוחת ערב חגיגית שנערכה בביתם, אחדים מכלי החרסינה שעברו בירושה במשפחה נסדקו בעת הדחת הכלים. המקרה עודד את קוקריין לחפש אלטרנטיבה טובה יותר להדחה ידנית של כלי החרסינה העדינים.
מותה והכרה לאחר מותה
קוקריין הלכה לעולמה ב־3 באוגוסט 1913 בשיקגו, אילינוי, כתוצאה משבץ או מתשישות ונקברה בבית הקברות גלנווד בשלביוויל, אילינוי. ב־2006 היא נכנסה להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים.
מדיח הכלים של קוקריין
הגברים הראשונים ששכרה קוקריין כדי לבנות את מדיח הכלים שלה התעקשו לשנות את העיצוב אך הניסיונות לא עלו יפה. עוד קודם לכן ניסו אחרים לתכנן מדיח כלים שיצליח מסחרית; ב־1850 תכנן ג'ואל יוטון מתקן ידני להשריית כלים במים. ב־1860 הכניס ל. א. אלכסנדר שיפורים במתקן כשהוסיף מנגנון הילוכים ידני שסובב את אוסף הכלים בתוך גיגית מלאה במים. אף אחד מהמתקנים האלה לא נמצא יעיל במיוחד.
קוקריין תכננה את הדגם הראשון של מדיח הכלים שלה במחסן מאחורי ביתה בשלביוויל, אילינוי,  בעזרת המכונאי ג'ורג' באטרס. מאוחר יותר עבד באטרס במפעל הראשון לייצור מדיח הכלים. כשהחלה לבנות את המכונה, היא מדדה תחילה את גודל הכלים ויצרה תאים מחוטי תיל. כל אחד מהתאים תוכנן בהתאמה לצלחות, לספלים או לקעריות. התאים הוכנסו לתוך גלגל שהונח בשכיבה בתוך דוד פחם והופעל בעזרת מנוע. עם ההפעלה ניתזו מי-סבון חמים מחלקו התחתון של הדוד כלפי מעלה, ושבו והמטירו אותם חזרה על הכלים. מדיח הכלים של קוקריין היה הראשון שעשה שימוש בלחץ מים במקום במברשות לצורך ניקוי הכלים שבתוכו.
מיד לאחר רישום הפטנט ב־28 בדצמבר 1886, הקימה את חברת הייצור גאריס-קוקריין (Garis-Cochrane Manufacturing Company). היא הציגה את המכונה החדשה שלה ב־1893, בתערוכה העולמית של שיקגו, שם הותקנו תשעה מדיחי כלים מתוצרת גאריס-קוקרן במסעדות ובביתנים ביריד. המכונה עוררה עניין רב בקרב בעלי מסעדות ובתי מלון, שבהם אספקת מים חמים לא הייתה מוגבלת. היא זכתה בפרס הראשון של התערוכה על "המבנה המכני, העמידות, וההתאמה לסוג העבודה הטובים ביותר."
חברת הייצור גאריס-קוקרן ייצרה מדיחי כלים ידניים וגם כאלה שפעלו באמצעות ספקי כוח, והתרחבה הודות להתמקדותה בבתי מלון ובלקוחות עסקיים נוספים. בשנת 1897 שונה שם החברה ל"חברת מדיחי הכלים קרסנט מבית קוקרן" (Cochran's Crescent Washing Machine Company).
הסתננות
הסתננות היא כניסה בלתי חוקית של אדם למדינה. הסתננות נעשית על ידי מי שמאפייניהם או מטרת כניסתם מונעים מהם קבלת אישור לכניסה חוקית או לשהייה חוקית במדינה.
הסתננות נעשית לטווחים אחדים של זמן שהייה במדינה:
למניעת הסתננות נוקטות מדינות באמצעים מגוונים:
ארצות הברית
בארצות הברית נמצאים בין 7 ל-20 מיליון מהגרים לא חוקיים, רובם ממקסיקו.
ישראל
מתחילת תקופת המנדט הבריטי הגיעו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי (בלתי חוקי), ללא אשרות מטעם שלטונות המנדט הבריטי, ובאופן בלתי מאורגן. הם בחרו להיכנס לארץ בסתר עקב ההגבלות שהטילו הבריטים על ההגירה. בתקופה מ-1934 ועד הקמת מדינת ישראל ב-1948 התגברה מגמה זו לכדי תנועה מאורגנת שכונתה ההעפלה וכן "עלייה בלתי-לגאלית" ו"עלייה ב'". הגירה זו התקיימה בד בבד עם העלייה החוקית שנמשכה באותה עת על פי תקנות ההגירה שנקבעו על ידי ממשלת המנדט הבריטית.
בשנותיה הראשונות, החל מהסכמי שביתת הנשק שנחתמו ב-1949 ועד למבצע קדש ב-1956, סבלה מדינת ישראל מהסתננות של פלסטינים. מהם שרצו לחזור לבתים ולכפרים אותם עזבו במהלך מלחמת העצמאות, ומהם שבאו למטרות גנבה ורצח. יונה רבניצקי (ירחי), חבר קיבוץ בית-השיטה וקצין בגולני, העיר על התופעה של חזרת בדווים כדי לקצור את שדותיהם בעמק בית שאן, על אף מארבים, מוקשים שהונחו על נתיבי החדירה ואש שנפתחה עליהם: "כנראה שאין להם מה לאכול והם מסתכנים מחוסר ברירה".
בשנת 1954 חוקקה הכנסת את החוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), תשי"ד-1954, המחמיר את הענישה כלפי מסתננים.
בשנת 2005 התגברה ההסתננות מאפריקה לישראל שנעשתה דרך גבול ישראל-מצרים - ממצרים לתוך שטח מדינת ישראל, שחלקה פליטים שנמלטו ממלחמות ומדיכוי במקום הולדתם, וחלקה מהגרי עבודה. עד 2010 חדרו לישראל יותר מ-30,000 מסתננים אפריקאים (בעיקר מאריתריאה ומסודאן). המסתננים השתקעו בעיקר בערד, באילת ובדרום תל אביב. בינואר 2010 אישרה הממשלה את בנייתה של גדר גבול בין ישראל למצרים. ב-31 בדצמבר 2012 הושלמה הקמת גדר הגבול, מלבד 15 ק"מ סביב אילת, וכתוצאה מכך ההסתננות נבלמה כמעט לחלוטין.
ספרד
בספרד נמצאים כ 100,000 מסתננים לא חוקיים רובם מהמלחמה בסוריה.
כוח דלתא
כוח דלתא (באנגלית: Delta Force) או כוח משימה ירוק  (Task Force Green) ובשם הרשמי הכוחות המיוחדים ה-1 לפריסה מהירה - דלתא (באנגלית: 1st Special Forces Operational Detachment-Delta, SFOD-D) או קבוצת יישומים קרביים (Combat Applications Group, CAG) היא יחידת עילית בכוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית. מפקד היחידה הוא קצין בדרגת קולונל.
היחידה מהווה את המרכיב היבשתי בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC) לצד המרכיב הימי - צוות שש (DEVGRU) והמרכיב האווירי - הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24.
למרות שייעודה העיקרי הוא לוחמה בטרור, בעיקר נגד יעדים בעלי ערך גבוה (HVT), כוח דלתא גם מבצע משימות בשיתוף עם סוכנות הביון המרכזית ועם השרות החשאי של ארצות הברית. בעת הצורך, משמשים לוחמי היחידה כמאבטחי אישים של קצינים בכירים במדינות בהן מתקיימת לחימה, כמו אפגניסטן וסוריה.
המקבילה בישראל ליחידה זו היא סיירת מטכ"ל.
מידע כללי
כמעט כל המידע אודות היחידה מסווג מאוד ופרטים אודות משימות או פעולות ספציפיות בדרך כלל אינם זמינים בפומבי. היחידה פועלת במתחם סגור ומבודד בבסיס פורט בראג, צפון קרוליינה. המתקן הוא מהמתקדמים מסוגו בעולם, וכולל מתקני אימונים רבים ומגוונים המאפשרים דימוי של תרחישים מגוונים. לוחמי היחידה מכונים "מפעילים" (Operators), מושג שבהמשך השתרש בקרב לוחמי היחידות המיוחדות של זרועות הצבא האחרות.
הופעה
היות שהפנטגון רוצה לשמור על האופי החשאי של לוחמי היחידה, וכדי למנוע זיהוי, לוחמי היחידה בדרך כלל אינם לובשים מדים, לרוב גם בפעילות מבצעית, ותספורתם אינה תקנית. כשהם לובשים מדים הם ללא סימנים מזהים כמו תג שם או סמל יחידה, אך לעיתים הם עונדים את סמל פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC). בעת פעילות ברחבי העולם, לוחמי היחידה מתאימים את הופעתם לפי הדרישות המבצעיות - בפעילות מבצעית הם לובשים מדי צבא (בין אם רגילים ובין אם מסוגים מיוחדים) או בגדים אזרחיים בסגנון מקומי, ובעת חניכה והדרכה של כוחות מקומיים הם לובשים מדים של צבא המדינה המארחת. לוחמי היחידה הם מהאנשים הבודדים בכל כוחות הביטחון בארצות הברית המורשים לנוע עם נשק אישי בכל מקום כולל בטיסות פנים ארציות, כלי שיט וכניסה לאתרים מאובטחים ומוגבלים.
גיוס ומסלול הכשרה
כוח דלתא מגייס את חייליו מכל זרועות הצבא, אך מקורותיו העיקריים כוללים את הכומתות הירקות ואת חטיבת הריינג'רים - שניהם מצבא היבשה. על פי מודעות ה"דרושים" בעיתוני צבא ארצות הברית (שם היחידה עצמה לא נכלל בהם), על המועמדים להיות חיילים בצבא ארצות הברית, בעלי דרגות של E-4 (מקביל לרב"ט בצה"ל) עד E-8 (מקביל לרס"ר), עם ותק של לפחות שנתיים וחצי בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ועומד בתנאי הכושר של הצבא. הגיבוש ליחידה ידוע כגיבוש הקשה ביותר בכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, והוא כולל ניווט מתגלגל הנמשך מספר ימים של תנועה רצופה בשטח קשה, וכן מבדקים מנטליים רבים. לאחר הקבלה, עוברים הלוחמים קורס בן 6 חודשים במסגרת היחידה (OTC). ההכשרה כוללת צליפה, חבלה, לוט"ר, ואבטחת אישים. במהלך האימונים הם עוברים בחינות פסיכולוגיות רבות ומקיימים קשר מוגבל ומינימלי עם חברים ובני משפחה. לרוב הם פועלים לבדם. השלב הסופי של האימון והתנאי האחרון להסמכת הלוחם הוא "ועדת המפקד" בה עומד הלוחם בפני ועדה הכוללת את מפקד היחידה וקצינים בכירים בה, ובה נבחנים שיקול דעתו והלך רוחו של הלוחם במצבים בעיתיים וחריגים במיוחד בהם עשוי הלוחם לעמוד.
חוסר ניצול
כפי שניתן לראות בפירוט שבהמשך, במהלך שני העשורים הראשונים לקיומה היחידה כמעט ולא זכתה לפעילות מבצעית משמעותית למעט מלחמה אחת ומספר מבצעים גדולים. למרות שקיימת הילה מסתורית סביבה ורק אחוז קטנטן מהמבצעים שלה נחשף, בפועל היחידה כמעט ולא זכתה ליישם את מגוון היכולות והכשירויות העצום שלה עד לתחילת המלחמה העולמית בטרור בשנת 2002. הסיבות לכך מתחלקות בין חוסר ידיעה והבנה של אותן יכולות וכישורים על ידי בכירי הממשל, לבין חוסר תעוזה של מספר נשיאים ושרי הגנה. אפילו בתחילת המלחמה באפגניסטן שלאחר מתקפת הטרור 9/11, רק כמות קטנה של לוחמי היחידה פעלה ברחבי המדינה. נקודת השינוי העיקרית הייתה מלחמת האזרחים שפרצה בעיראק לאחר מלחמת עיראק ב-2003, בה נוצר עומס אדיר ולא פרופורציונלי על לוחמי יחידה שבתורו הביא לשדרוג משמעותי ביכולות ובאמצעי הלחימה והציוד.
משימות
על היחידה מוטלות משימות ייעודיות לרוב כנגד יעדים בעלי ערך גבוה:
מבנה
היחידה שהוקמה בהשראת "שירות האוויר המיוחד" (SAS) הבריטי, מורכבת משמונה "פלוגות". מפקד פלוגה הוא קצין בדרגת לוטננט קולונל (סגן אלוף) כל טייסת פשיטה מונה כ-75–85 לוחמים בשלוש פלגות: שתי פלגות קומנדו התקפיות ופלגת סיור המתמחה בצליפה ותצפיות. מפקד פלגה הוא קצין בדרגת רב-סרן.
היחידה נתמכת על ידי הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 של הצבא ועל ידי הטייסת הטקטית המיוחדת ה-24 של חיל האוויר, וכן על ידי יחידות סודיות ושקופות נוספות כמו "יחידת הסיוע למשימות" (MSA) שהיא יחידת מודיעין מסווגת במיוחד.
מפקדי היחידה
על היחידה פיקדו בין היתר צ'ארלי "המסתער" בקווית' (1977–1980), ג'יימס פסקל (1980–1982), שרמן וילפורד (1982–1985), ויליאם גריסון (1985–1989), פיטר שומייקר (1989–1992), ויליאם בויקין (1992–1994), ברנרד מק'קבי (1994–1996), אלדון ברג'וול (1996–1998), גרי הארל (1998–2000), ג'יימס שוויטרס (2000–2002), בנט סקוליק (2003–2005), אוסטין מילר (2005–2007), מארק אוניל (2009–2011), ג'יימס ג'ררד, כריסטופר דונהיו.
הקמת היחידה
הכוח הוקם לאחר שמספר אירועי טרור (בין היתר חטיפת מטוס אייר פראנס ב-1976 שקדמה למבצע יונתן) בשנות ה-70, הובילו את ממשל ארצות הברית להורות על הקמת "יחידת מדף" שתהיה זמינה להתמודד עם אירועים מסוג זה, בעיקר פיגועי מיקוח. למעשה מספר גורמים בממשל ובצבא כבר העלו את הרעיון למודל של יחידה כזו כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20. צ'ארלי "המסתער" בקווית', קצין מהכוחות המיוחדים של צבא היבשה האמריקאי (הכומתות הירוקות) חזר לארצות הברית לאחר שירות של שנה כנספח צבאי ביחידת ה-SAS הבריטית. לאחר חזרתו חיבר דו"ח מפורט בו הוא התריע כי לצבא האמריקאי אין יחידה המקבילה ל-SAS. הכומתות הירוקות, לדבריו, שהיוו את הגורם הדומיננטי בין הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, התמחו בלוחמה לא קונבנציונלית, אולם בקווית' זיהה את הפער בקיום צוותים עצמאיים, מאומנים היטב, שיתמחו בפשיטות מורכבות במיוחד ומבצעי לוחמה בטרור. הוא תידרך מספר גורמים במחלקת ההגנה ובצבא, אך הללו התנגדו לקיום יחידה מחוץ למסגרות הקיימות של הכומתות הירוקות. בקווית' נלחם במשך מספר שנים אולם לאחר שאיום הטרור גבר במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20, הורה הפנטגון לבקווית' לייסד את היחידה.
בקווית' העריך שייקח ליחידה החדשה כשנתיים כדי "להבשיל" למוכנות מבצעית. בהתאם לזאת, הוקמה יחידה זמנית קטנה בשם "Blue light" תחת קבוצת הכוחות המיוחדים ה-5 של הכומתות הירוקות, שתופקד בינתיים על תחום הלוחמה בטרור, עד ש"דלתא" תהיה מבצעית ומוכנה לגמרי בתחילת שנת 1980. ביום בו הפכה יחידת דלתא למבצעית, נחתמה פקודת הפירוק ליחידה זו. שנים רבות לאחר מכן, ובמיוחד הודות להשתתפות היחידה בסרט הקולנוע מת לחיות 2, התפתחה אגדה אורבנית שיחידה זו כביכול עדיין קיימת.
היחידה התמקמה בבית המעצר הישן (Stockade) של הבסיס, כאשר כל תא מעצר שימוש חדר ציוד לצוות לוחמים. קורס האימון המבצעי (OTC - Operator Training Course) הראשון של היחידה נערך בחודשים אפריל-ספטמבר 1978, המדריכים היו לוחמים ותיקים בוגרי מלחמות קוריאה ווייטנאם ביחידות המיוחדות של צבא היבשה. מתוך הבנה שהקורס נועד להקנות יכולות, כשירויות וידע עבור טווח רחב במיוחד של משימות, שולבו בו הכשרות על ידי סוכנויות ממשלתיות כמו FBI, CIA, השירות החשאי ויחידת האבטחה של מחלקת המדינה. מספר חברות תעופה תרמו מטוסי נוסעים מדגמים שונים כדי לאפשר ללוחמים ללמוד את המבנה שלהם לעומק לצורך חילוץ בני ערובה. בשנה שאחריו נערכו שני קורסים נוספים, שבסיומם הגיע הסד"כ של היחידה לעשרות בודדות של לוחמים שכבר אפשרה להפעיל אותם במבצעים אמיתיים. מספר שעות לאחר שהסתיים האימון האחרון בחודש נובמבר 1979 והיא הוכרזה רשמית כמבצעית, פרץ משבר בני הערובה באירן.
מבצע טופר העיט
ב-4 בנובמבר 1979 נחטפו 53 עובדי שגרירות ארצות הברית בטהראן. הפנטגון הטיל על יחידת דלתא לבצע את הפשיטה לשחרורם, בלילות ה-24-25 וה-25-26 באפריל 1980, ב"מבצע טופר העיט". המבצע בוטל בגלל תקלה מבצעית שהתרחשה על אדמת איראן, שבמהלכה התרסקו או ננטשו כמה ממסוקי כוח הפשיטה ומספר אנשי צוות נהרגו. התחקיר לאחר המבצע הצביע על כ-23 כשלים.
בעקבות התחקיר הוקם פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית וכן פיקודים ייעודיים בכל הזרועות שתפקידם "להכשיר ולהפעיל את מערך כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית לביצוע מבצעים מיוחדים. בין היתר הוקם ה-JSOC, פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (Joint Special Operations Command) וכוח דלתא הוכפף לו.
מלחמת המפרץ
בעקבות פלישת צבא עיראק לכוויית השכנה כדי לשהתלט על שדות הנפט שלה, יצאה קואליציה בין לאומית בהנהגת ארצות הברית למבצע "סופה במדבר" כדי לגרש את הצבא העיקרי ולשחרר את המדינה הכבושה. מנהיג עיראק סדאם חוסיין ידע שהקואליציה השברירית שהורכבה ממספר מדינות נאט"ו לצד מדינות מערביות אחרות ואף ארצות ערב, תתפורר במידה וישראל תצטרף ללחימה. כדי לגרור את ישראל לעשות זאת החל צבא עיראק לשגר טילי קרקע קרקע אל עבר ישראל, כאשר השיגור בוצע ממשגרים נייחים (שהושמדו בימים הראשונים) וכן ממשגרים ניידים שהסתובבו ברחבי המדבר כשהם מסתתרים ביום ונעים ומשגרים בלילה. מפקד הקואליציה, הגנרל נורמן שווארצקופף הורה לכוחות המיוחדים של ארצות הברית (דלתא ואריות הים) ושל בריטניה (SAS) לסרוק את שטחי השיגור במערב עיראק ולהשמיד או לעכב את שיגורי הטילים. ככל הידוע, למרות המצוד הנמרץ שאף עלה בחייהם של מספר לוחמים לא הושמד אפילו משגר או טיל אחד.
מבצע נחש גותי
ב-3 באוקטובר 1993 תקף כוח של היחידה, מגובה בכוחות ריינג'רס ומסוקים של החטיבה ה-160 (במסגרת כח משימה ריינג'ר), בניין במוגדישו בו שהו מספר בכירים בארגונו של מוחמד פראח איידיד - מנהיג של מיליציה קיצונית שהתנגדה לתוכנית הסיוע של האו"ם ורצתה להשתלט על המדינה. לאחר ששני מסוקי בלק הוק התרסקו ברחובות העיר מוגדישו, הסתבך הקרב ונהפך לקרב חילוץ. היחידה איבדה כ-6 לוחמים בקרב מוגדישו.
מבצע חירות מתמשכת
כחלק מהמלחמה שהחלה בשנת 2001 היחידה הייתה מעורבת בהתקפה של נאט"ו נגד אל-קאעידה והטאליבאן. כוח דלתא הייתה בין הגורמים המובילים בניסיונות ללכידת בכירי הטליבאן ואל-קאעידה. אחת הפעולות היא תקיפת רגימנט הריינג'רס (75th Ranger Regiment) על שדה התעופה בקנדהאר, שתפיסתו היוותה מטרה חשובה לתחילת ההתקפה. תפקידו של כוח דלתא במבצע הייתה תקיפת מפקדתו של מולה עומאר, מנהיג הטליבאן, אך המולה לא היה במקום. על פי ריאיון עם רס"ן טום גריר בתוכנית "60 דקות" של רשת CBS, כוח משולב של דלתא וכוחות מיוחדים בריטיים רדף אחר אוסמה בין לאדן וחבורת מאבטחיו ברכס הרי טורה בורה ליד הגבול ההררי עם פקיסטן. המרדף והקרבות נמשכו מספר ימים, אך לבסוף בין לאדן נעלם - לפי גריר, גם על ידי עזרה מצד לוחמים אפגנים שפעלו יחד עם הכוח שלו. מערה שנחשדה כי הוא מסתתר בה הופצצה בכבדות. חצי שנה לאחר מכן בוצעו סריקות במקום על ידי כוחות אמריקאיים וקנדיים, אך הגופה לא נמצאה. באוקטובר 2004 פרסם בין לאדן קלטת וידאו בה נשא נאום, והוכיח סופית שלא נהרג. על פי המרואיין בכתבה, בין לאדן נפצע בכתף בהפצצות, אך נמלט אל פאקיסטן בסיוע משפחה מקומית.
ב-2009 פורסם שהיחידה, ביחד עם ה-DEVRGU, פגעה בסדרת מבצעים ברשת גרילה שכונתה "ח'קאני", שקשורה לטליבאן, בגבול שבין אפגניסטן לפקיסטן.
מבצע אנקונדה
המבצע נערך במרץ 2002, על ידי כוחות ארצות הברית כחלק מן הלחימה באפגניסטן. המבצע נועד ללכוד את בכירי אל-קאעידה והטליבאן, שהתרכזו בעמק שאח אי-קוט במזרח המדינה, על ידי כיתורם וחסימת דרכי נסיגתם מהעמק לעבר פקיסטן. על פי ספרו של ניילור "יום שלא טוב למות בו", כוח דלתא פעל באפגניסטן במסגרת "כוח משימה 2", גוף שאיגד תחת פיקודו מספר יחידות, ארגונים וגופים "שחורים", כלומר לא-רשמיים, על מנת ללכוד מטרות "ערכיות". הגרעין המבצעי של הכוח נקרא כוח משימה "ירוק", כשבעצם מדובר בפלוגה מכוח דלתא. למרות שבינואר 2002 הפלוגה הוחלפה בכוח משימה "כחול" (יחידת אריות הים), כוח דלתא היה מעורב במבצע החל מאיסוף המודיעין, ההחלטה להתרכז בעמק עצמו, דרך שליחת צוותי סיור לאיתור מטרות ואיסוף מודיעין על העמק - שמוקמו בנקודות שולטות על העמק, אספו מודיעין עבור כוחות חיל הרגלים שבתוך העמק והכווינו את חיל האוויר האמריקאי לסיוע אווירי קרוב נגד האויב.
מבצע חירות לעיראק
היחידה פעלה במערכה האמריקנית בעיראק החל משנת 2003. ע"פ פרסומים שונים, לוחמים של היחידה חדרו לתוך בגדאד כשהם מוסווים, על מנת לבצע פעולות שונות, כמו השגת מודיעין או הכוונת פצצות חכמות של חיל האוויר. לוחמי היחידה היו מעורבים בחיסולם של בניו של סאדם חוסיין, עודאי וקוסאי, בלכידתו של סאדם חוסיין עצמו בדצמבר 2003, וכן בחיסולו של אבו מוסעב א-זרקאווי ב-2006, מפקד אל-קאעידה בעיראק. במהלך כל תקופת הנוכחות האמריקאית בעיראק בין השנים 2003-2011 ביצעו לוחמי היחידה מאות מבצעים, כולל פשיטות לחילוץ בני ערובה וכן מארבים והתנקשויות בטרוריסטים איסלמיים. בעיה בלתי צפויה איתה נאלצה היחידה כגוף ארגוני להתמודד הייתה עזיבת לוחמים ותיקים ומנוסים לטובת תפקידי אבטחה בשוק הפרטי, שהציעו משכורות עתק של עשרות אלפי דולרים לחודש עבור משימות בסיכון גבוה במיוחד.