cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטין פון נויראט
ביוגרפיה
בשנת 1919 שב לדיפלומטיה, ונשלח לשגרירות בקופנהגן כשגריר. משנת 1921 עד 1930 היה שגריר ברומא. הוא לא התרשם מן הפשיזם האיטלקי כפי שראה אותו בתקופה זו. בתקופה מסוימת נשקלה מועמדותו לכהן כשר על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג, אך בשנת 1930 נשלח לשרת כשגריר בלונדון.
הוא נקרא שוב לגרמניה בשנת 1932 ושימש כשר החוץ בממשלתו של הקנצלר פרנץ פון פאפן. הוא המשיך לשמש במשרה זו תחת הקאנצלר קורט פון שלייכר ולאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, המשיך לשרת בממשלתו.
נויראט היה מעורב בפרישת גרמניה מחבר הלאומים בשנת 1933, הדיונים על החוזה הימי האנגלו-גרמני בשנת 1935, והכיבוש מחדש של חבל הריין. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1937 ובספטמבר של אותה שנה קיבל דרגת כבוד באס אס.
ב־4 בפברואר 1938 התפטר מתפקידו כשר, שכן הרגיש כי תפקידיו הופכים להיות רשמיים בלבד, ולא היה בעד תוכניות הכיבוש של היטלר כפי שנחשפו בפניו בוועידת הוסבאך (1937).
לאחר כיבושה של צ'כוסלובקיה מינה היטלר את נויראט ל"פרוטקטור" של בוהמיה ומוראביה. היה זה כפי הנראה צעד שנועד לרכך את המכה שיצר כיבושה של צ'כוסלובקיה, שהיה הפרה רבתי של כל ההבטחות שנתן היטלר בוועידת מינכן. צ'כוסלובקיה חולקה לסלובקיה העצמאית למחצה שבראשה משטרו הפרו-נאצי של יוזף טיסו, והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, שכלל את רובה של צ'כיה המודרנית, שעל אף שבאופן פורמלי המשיך לעמוד בראשו נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר אמיל האכה, היה מדובר למעשה בשם קוד לשלטון הכיבוש הנאצי, תחתיו בוצעו פשעי מלחמה איומים.
נויראט, כאמור, נחשב לאדם מתון, ומקובל על מדינות זרות. הוא החיל את החוקים הגרמניים אשר שלטו בעיתונות ואסרו על קיום ארגוני עובדים ומפלגות פוליטיות. הוא הורה על דיכוי הפגנות סטודנטים בנובמבר 1939, אך נחשב כבלתי קשוח מספיק בטיפולו בתנועת ההתנגדות הצ'כית. בספטמבר 1940 הועברו רוב סמכויותיו לאיש האס אס ריינהרד היידריך, אשר השליט בצ'כוסלובקיה משטר אימים. לאחר רציחתו של היידריך על ידי אנשי המחתרת הצ'כית, ביוני 1942, החליף אותו קורט דליגה, איש אס אס שביצע כנקמה מעשי פשע אכזריים, והוצאות להורג ללא משפט. ידוע מקרה הכפר לידיצה שכל תושביו הגברים מעל גיל 16 הוצאו להורג, ויתר התושבים, נשים וילדים, נשלחו למחנות ריכוז. פשעים אלו בוצעו בעוד נויראט משמש כ"פרוטקטור". בשל מיעוט סמכויותיו הגיש נויראט את התפטרותו מפעם לפעם, אך זו לא התקבלה עד שנת 1943. הוא הוחלף בווילהלם פריק.
הוא הועמד למשפט בשנת 1946 במסגרת משפטי נירנברג, והואשם בקשר לקשירת פשעים כנגד השלום, תכנון, ייזום וביצוע מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות. הוא נמצא אשם בכל ארבעת הסעיפים, ונדון לחמש עשרה שנות מאסר. בשנת 1954 שוחרר עקב בריאות לקויה, לאחר שבילה כשמונה שנים בכלא שפנדאו. מת בשנת 1956.
2000 בקולנוע
בישראל
מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים.
ריטה אבאדזי
ריטה (איריני) אבאדזי (ביוונית: Ρίτα Αμπατζή, בטורקית: Rita Abaci - ריטה אבאג'י; 1906 איזמיר (סמירנה) – 17 ביוני 1969 אגאלאו, אתונה) הייתה זמרת וזמרת -יוצרת יוונייה ילידת אסיה הקטנה, הידועה כנציגה של מוזיקת הדימוטיקו, רמבטיקו-וסמירנאיקו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
ריטה אבאדזי נולדה בשנת 1906 על יד איזמיר או סמירנה, בסנג'ק איידין של האימפריה העות'מאנית כבתם של גאורגיוס וסטלה אבאדזי. לפי מקורות אחדים נולדה מוקדם יותר, ב-1904. בשנת 1922 הגיעה לאתונה יחד עם אמה ואחותה כפליטה בעקבות אסון הקהילות היווניות באסיה הקטנה והתיישבו בקוקיניה, הקרויה כיום ניקאיה או ניקיאה אטיקיס, פרבר של פיראוס. האב נספה באירועי הדמים. כשרונה כזמרת התגלה באמצע שנות ה-1920 בעת חתונת המוזיקאים סטלאקיס פרפיניאדיס, קוסטאס נורוס ודימיטריס קונסטנטינידיס. התחילה את הקריירה האמנותית בשנת 1929 במועדון הריקודים "פטאלודה" (הפרפר) ברובע פאלירוס של פיראוס כשהיא ששרה שירי רבטיקו בסגנון סמירנאיקה.
בשנות ה-30 פתחה בקריירה המוזיקלית כזמרת רמבטיקו (לפי מסורת אסיה הקטנה), סמירנאיקו (זמרת יווני סמירנה - מסורתית ועירונית), שירי עם (דמוטיקה) מיוון היבשתית ומהאיים, שירי מוזיקה קלה אנדכני וסוגות מוזיקה אחרות וביצועיה הוקלטו על גרמופון. באותו עשור יריבתה היחידה בפופולריות ובמספר ההקלטות בתחום הרמבטיקו הייתה רוזה אשכנזי היהודיה.
ריטה אבאדזי שיתפה פעולה עם מוזיקאים ידועים בזמנו כמו פניוטיס טונדס, וסיליס פפזולו, קוסטס סקרוולויס, יקובוס מונטנאריס, ספירוס פריסטריס, דימיטריוס סמסיס, מרקוס ומוואקאריס ווסיליס ציצאניס. הקריירה שלה הסתיימה אחרי מלחמת העולם השנייה.
אבאדזי נפטרה בשנת 1969 באגאלאו באתונה, מסיבוכים של סרטן הגרון. הובאה לקבורה בבית הקברות 3 של אתונה.
חייה הפרטיים
ריטה אבאדזי התחתנה פעמיים: לראשונה בשנת 1930 עם יאניס ציפאריס איתו ילדה את בתם, אנה; ובפעם השנייה עם בן דוד שלה, נגן הסנדורי, סטליוס קריטיקוס, איתו ילדה את בנה, דימיטרי. אחותה, סופיה (פופוס) אבאדזי-קאריוולי, הייתה גם היא זמרת רמבטיקו מוערכת מהזרם של פיראוס.
דיסקוגרפיה
הוצאו לאור שני אוספי הקלטות של ריטה אבאדזי: הקלטות שלה מופיעות גם באנתולוגיה:
סלוצקי
סלוצקי (פולנית: Słucki, בלארוסית: Слуцкі) שם משפחה יהודי מזרח אירופאי שפירושו מן סלוצק. השם מעיד על שורשים מן הקהילה היהודית של סלוצק.
ניל ה. מקלרוי
ניל הוסלר מקלרוי (באנגלית: Neil Hosler McElroy; 30 באוקטובר 1904 – 30 בנובמבר 1972) היה מזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1957 – 1959, בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. לאחר פרישתו הוא שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של פרוקטר אנד גמבל.
קורות חייו
מקלרוי נולד בבריאה (Berea) שבמדינת אוהיו להורים שהיו מורים בבית ספר. הוא גדל באזור סינסינטי. לאחר שקיבל את התואר הראשון שלו בכלכלה באוניברסיטת הרווארד ב-1925, הוא שב לסינסינטי כדי לעבוד במחלקת הפרסום של חברת פרוקטר אנד גמבל. ב-1931, כמנהל זוטר שניהל את מסע הפרסום של החברה לסבון "קמאי" (Camay), הוא כתב מזכר באורך של שלושה עמודים שהניח את היסודות לעקרונות המודרניים של ניהול מותג. במזכר זה, טען מקלרוי שעל חברות למנות צוות שיווק נפרד לכל מותג ומותג, כאילו היה מדובר על עסק נפרד. שיטה חדשנית זו של ניהול מותג תאומץ לימים על ידי חברות בכל רחבי ארצות הברית.
הוא התקדם במהירות במעלה סולם הניהול וב-1948 הוא היה לנשיא החברה. אף על פי שהוא נודע כאיש עסקים, ניסיונו היחיד של מקלרוי בממשל הפדרלי קודם לשנת 1957 היה כיושב ראש כנס הבית הלבן לחינוך בשנים 1955 – 1957. על רקע הניסיון שלו בתחום התעשייה, ועל רקע הדומיננטיות של הנשיא אייזנהאואר בענייני ההגנה, מינויו של מקלרוי לא היה חריג. הוא פירט את המנדט שניתן לו ביום בו נכנס לתקידו: "אני משוכנע שתפקיד מזכיר ההגנה הוא להיות הקפטן של צוות ההגנה של הנשיא אייזנהאואר".
מזכיר ההגנה
ב-4 באוקטובר 1957, ארבעה ימים בלבד לפני שמזכיר ההגנה צ'ארלס א' וילסון סיים את תפקידו, שיגרה ברית המועצות למסלול סביב לכדור הארץ את הלוויין הראשון שלה, ספוטניק 1, מתוך מסר שהסובייטים מתקדמים יותר בפיתוח טילים בהשוואה לארצות הברית. אירוע זה, שהעלה שאלות חשובות בנוגע לתוכנית ההגנה של ארצות הברית, שימש רקע למינויו ב-9 באוקטובר של ניל מקלרוי כמזכיר ההגנה.
שיגורם של הספוטניק 1 ושל לוויין סובייטי שני חודש לאחר מכן, מנע ממקלרוי להיכנס לתפקידו בצעד שקול ונינוח. כדי להתייחס לדאגות שעוררו הספוטניקים, ניסה מקלרוי להבהיר את המקומות היחסיים בהם נמצאו ארצות הברית וברית המועצות במרוץ לחלל, ולהאיץ את קצב ההתקדמות של ארצות הברית בתחום. בהשימו דגש מיוחד על טילים בליסטיים לטווח בינוני שהיו אז בתהליך פיתוח אמריקאי, טען מקלרוי שבהצבתם באתרים מעבר לים, הם יהיו יעילים באותה מידה כמו הטילים הבין-יבשתיים הסובייטיים.
מבלי להמתין לבדיקות הסופיות ולניתוחים, הורה מקלרוי להכניס לייצור את הטילים הבליסטיים לטווח בינוני תור של חיל האוויר ואת ה"יופיטר 19" של הצבא ותכנן להציבם לראשונה בבריטניה לפני סוף שנת 1958 ועל אדמת יבשת אירופה זמן קצר לאחר מכן. מקלרוי גם הורה להאיץ את הפיתוח של הטיל הבליסטי לטווח בינוני המבוסס על דלק מוצק, פולאריס ואת הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים אטלס וטיטן. בפברואר 1958 הוא אישר לחיל האוויר להתחיל בפיתוח ה-LGM-30 מיניטמן, טיל בליסטי בין-יבשתי המונע בדלק מוצק שהוצב בדירים מבוצרים תת-קרקעיים ועל פי התוכנית הם היו אמורים להיות מבצעיים בראשית שנות השישים.
מקלרוי לא האמין שהצלחת הספוטניקים לא ייצגה שינוי משמעותי במאזן הכוחות העולמי, אך הוא הכיר בכך שיש להם השפעה משמעותית על דעת הקהל העולמית. שיגור הספוטניקים הצביע על כך ש"ברית המועצות מתקדמת מבחינה מדעית הרבה מעבר למה שרבים שיערו" וש"כלי הנשק של העתיד יהיו קרובים אלינו יותר מאשר חשבנו ולפיכך הישרדותה של האומה תלויה יותר מתמיד במהירות ובמיומנות שאנו מסוגלים להשיג בפיתוח של כלי הנשק המתקדמים". על מקלרוי היה להסביר את תוכנית הטילים ולנסות להרגיע את חרדתם של חברי קונגרס במה שהיה קרוי "פער הטילים" בין ארצות הברית לבין ברית המועצות.
במובנים מסוימים החישו שיגורי הספוטניקים את חקיקתו של "חוק הארגון מחדש של מחלקת ההגנה" של 1958 (Defense Reorganization Act of 1958). אף על פי שהנשיא אייזנהאואר הטיל את כל כובד משקלו להשגת ההסכמה על חקיקה זו, מקלרוי היה זה שתרם רבות להשגתה. החוק השפיע באופן משמעותי על ההתפתחות הארגונית של מחלקת ההגנה ועל תפקידו של המזכיר. מקלרוי שקל את ההיבטים החשובים ביותר של תהליך הארגון מחדש שייעל את מבנה הפיקוד המשולב וייצור מערך חזק של מחקר והנדסה צבאיים, כולל DARPA (הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים) בראשותו של רוי ג'ונסון, סגן-הנשיא של חברת ג'נרל אלקטריק.
כמו תמיד, תוכניותיה של מחלקת ההגנה הושפעו באופן משמעותי מתקציבה. אף על פי שממשל אייזנהאואר היה נחוש לשלוט בהוצאותיו ולאזן את התקציב, מקלרוי לא שם את שיקולי המוכנות הצבאית מעל השיקולים הכלכליים. כמי שתמך נמרצות בהגשת סיוע צבאי לבעלות בריתה של ארצות הברית, הוא דחף לתמיכה של הקונגרס והציבור בתוכנית. "הסיוע הצבאי", הוא אמר, "הוא עבור הגנתה של ארצנו מה שפעולות למניעת שריפות מהוות עבור לוחמה באש. לרשותך יכול לעמוד הציוד הטוב ביותר, מערכת מתזי המים החדישה ביותר במפעל שלך, אך היא תהיה חסרת ערך אם לא תנקוט בצעדים לשליטה על האש לפני שהיא תגיע למפעל שלך". עם זאת, הוא ניהל תקציב שהיה מוגבל. על אף הדאגה הציבורית בנוגע למוכנות לנוכח לווייני הספוטניק הרוסיים והלחץ שהופעל מצד המפלגה הדמוקרטית להוציא יותר כספים, לא נכנס ממשל אייזנהאואר לפאניקה. בעוד שהוא שינה כמה מסדרי העדיפות התקציביים, במיוחד מתן עדיפות לפיתוח, ייצור והצבת טילים, לא בוצעו הגדלות משמעותיות בתקציב ההגנה. הנשיא אייזנהאואר והמזכיר מקלרוי טענו שהתקציב מתאים בדיוק להבטחת ביטחון האומה. בתקופת כהונתו של מקלרוי כמזכיר ההגנה נותר תקציב מחלקתו יציב. ב-1958 הוא עמד על 41.1 מיליארד דולר, ב-1959 על 42.1 מיליארד דולר וב-1960 על 40.2 מיליארד דולר.
ב-1957, כאשר נעתר מקלרוי לבקשתו של אייזנהאואר לשמש כמזכיר ההגנה, הוא הגביל מראש את משך כהונתו לשנתיים. אף על פי שנשמעו ביקורות על כך שהמזכיר מסיים את תפקידו זמן קצר לאחר שלמד את מלאכתו, אישר מקלרוי בראשית 1959 שהוא יתפטר לפני תום השנה. ההערכות שסגנו של מקלרוי, דונלד א. קוורלס, יירש אותו, הוזמו עם מותו של זה האחרון במאי אותה שנה. מזכיר הצי, תומאס ס. גייטס, החליף את קוורלס לאחר פטירתו וכאשר נכנסה התפטרותו של מקלרוי לתוקף ב-1 בדצמבר 1959 הוא החליפו. למעשה, מקלרוי שירת כמזכיר ההגנה למשך זמן ארוך יותר מכל קודמיו, למעט וילסון. ביום סיום כהונתו העניק הנשיא אייזנהאואר למקלרוי את מדליית החירות.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמזכיר ההגנה מונה מקלרוי ליושב ראש מועצת המנהלים של חברת פרוקטר אנד גמבל. ניל מקלרוי מת ממחלת הסרטן ב-30 בנובמבר 1972 בסינסינטי בגיל 68. הוא הניח אחריו את רעייתו, קמילה פ. מקלרוי, שתי בנות ובן ותשעה נכדים.
סרמלה (כפר)
סרמלה (בהונגרית: Szeremle) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
שמו של הכפר סרמלה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1093.
יהודי סרמלה
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה.
שיטת השוברים בחינוך
שיטת השוברים בחינוך היא שיטת חינוך המשתמשת בשוברים כאמצעי למימון לימודים של תלמידים בבתי ספר על ידי המדינה או הקהילה. הורי הילדים מקבלים שובר (קופון) באמצעותו הם יכולים לממן הוצאות חינוכיות לילדים בבית ספר לפי בחירתם.
לטענת תומכיה, השיטה נועדה לאפשר להורים חופש גדול יותר בבחירת מוסד חינוכי עבור ילדיהם וליצור תחרות על תלמידים בין בתי ספר.
ממצאי חלק מן המחקרים שנערכו במקומות בהם יושמה השיטה הטילו ספק ביכולתה לשפר את הישגי התלמידים והראו כי יישומה מגדיל את הסגרגציה בבתי הספר בין תלמידים מרקע אתני וממעמד סוציו-אקונומי שונה.
היסטוריה
ניצנים לרעיון של מימון ציבורי של החינוך, תוך שמירה על זכות ההורים לבחור, נמצאים אצל מספר כותבים בסוף המאה ה-18. אדם סמית, בספרו עושר האומות (ספר חמישי, פרק ראשון, חלק שלישי) מציין שתחרות בחינוך נדרשת על מנת שלמורים תהיה מספיק מוטיבציה ללמד. תומאס פיין בספרו "זכויות האדם" (1791) מציע להעניק לכל ילד מלגה המספיקה לשש שנות לימוד, ומציין שזו דרך יותר יעילה מבתי ספר ציבוריים. ביהדות מופיע הרעיון של מימון ציבורי לחינוך כבר אצל הרב מאיר הלוי אבולעפיה במאה ה-13. האדמו"ר הזקן, רבי שניאור זלמן מלאדי (בין 1770–1800), מחזיק גם הוא בעמדה שעל הקהילה יש חובה לממן את הלימודים של כל הילדים בעיר, עשירים ועניים. הוא מציין גם בחירה מסוימת בכך שהוא כותב שחובת המימון הוא ברמה של 25 תלמידים בכיתה, ואם ההורים רוצים כיתות קטנות יותר עליהם להשלים את העלות הנוספת מכיסם. חובה זו הנמצאת במשפט העברי, מילאה תפקיד בפסיקות בית המשפט בישראל.
הראשון להציע תוכנית מלאה לשוברים בחינוך היה ג'ון סטוארט מיל.
בארה"ב שימשו השוברים, בעיקר במדינות הדרום, למימון בתי ספר פרטיים ללבנים בלבד. זאת לאחר שבשנת 1954 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק בראון נגד מועצת החינוך כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית אינה חוקית.
מחקרים
הדעות חלוקות באשר להשפעות השוברים. דיווח משנת 1992 מספר על מחקר מסקוטלנד שלא מצא שהורים בוחרים בתי ספר על פי הישגים במבחנים, אך מצא שהשוברים גוררים ריבוד חברתי. בנוסף מדווח על מחקר מקליפורניה שלא מצא שיפור בהישגים הודות לתוכנית שוברים. ספר של ויליאם האוול ופול פטרסון טוען על סמך מידע יותר עדכני שאפרו אמריקאים הרוויחו משמעותית מתוכניות שוברים במקומות שונים בארצות הברית. לפי מחקר משנת 2019, תלמידים שהשתמשו בוואוצ'רים ללימודים בבתי ספר פרטיים הציגו תוצאות גרועות יותר במתמטיקה ובקריאה לעומת תלמידים בבתי ספר ציבוריים. המחקר בוצע במחוז קולומביה על ידי משרד החינוך האמריקאי.
ארצות הברית
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הופעלו תוכניות של שוברים ("school vouchers") במדינות רבות בארצות הברית. רוב התוכניות מיועדות לקבוצות מוגבלות של ילדים באזורים ספציפיים ו/או כאלו הבאים ממשפחות עם הכנסות נמוכות. תוכניות שוברים הופעלו במילווקי ובקליבלנד כמו גם באזורים אחרים. בפסק דין זלמן נגד סימונס-האריס החליט רוב של שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שתוכנית השוברים בקליבלנד היא חוקתית, למרות שרוב השוברים נוצלו ללימודים בבתי ספר דתיים. בין השנים 1990–2000 עלה מספר התלמידים שקבלו שוברים מ-5000 ליותר מ-60,000, כאשר קרוב ל-50,000 מהשוברים נתנו בשנת 2000 על ידי מוסדות צדקה פרטיים. בשנת 2013 הגיע מספר התלמידים בארצות הברית המשתמשים בשוברים כדי ללמוד בבתי ספר פרטיים לכ-300,000. תוכניות שוברים בקנה מידה משמעותי קיימות בוויסקונסין, בה הוחל בהענקת שוברים בשנת 1990, באוהיו ובאינדיאנה, בה הוחל בהענקת שוברים בשנת 2011. התוכנית באינדיאנה היא המשמעותית ביותר, בכך שהיא מעניקה שוברים בלא דרישה לכך שהם למדו קודם במחוזות חינוך כושלים. ביוני 2022 חוקק באריזונה תוכנית שוברים אוניברסלית הכוללות את כל התלמידים, ללא כל דרישות מבתי הספר הפרטיים.
שלי ברקלי
רושל "שלי" ברקלי (באנגלית: Rochelle "Shelley" Berkley; נולדה ב-20 בינואר 1951) היא פוליטיקאית יהודיה-אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית. כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-1 של נבדה, המייצג את לאס וגאס, משנת 1999 עד 2013. רצה לסנאט ב-2012, אך הפסידה לדין הלר במרוץ צמוד ובפער של כ-11,000 קולות.
שיטת השוברים בחינוך
שוודיה
לאחר הרפורמה, עלה מספר התלמידים במערכת הפרטית בשוודיה משבריר אחוז ליותר מ-10%. ברפורמה תומכים כיום פוליטיקאים סוציאל-דמוקרטים שהתנגדו בעבר לתוכנית (שהועברה בזמן שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה באופוזיציה).
הסוגיה הועלתה שוב לדיון זמן מה לאחר החלת שיטת השוברים בשוודיה, במהלכה נרשמה עלייה בציוני התלמידים ברמה הארצית, ולמרות זאת חלה ירידה עקבית בהישגי התלמידים השוודים במבחן פיז"ה. הסתירה בין שתי המגמות ממשיכה לעורר מחלוקת במדינה אודות המדיניות הרצויה בתחום החינוך.
שלי ברקלי
ביוגרפיה
ברקלי נולדה כרושל לוין בעיר ניו יורק. סבה וסבתה היגרו חסרי כל מסלוניקי ומרוסיה לארצות הברית ואיבדו את משפחתם בשואה. "לא היה להם כלום. לא כישרון ולא כסף. רק חלום של חיים טובים יותר". היא סיפרה בדינר השנתי של חב"ד וושינגטון והוסיפה כי פעם היה בלאס וגאס בית כנסת יהודי בודד, וכיום פועלים 28 בתי-כנסת.
בבגרותה למדה באוניברסיטת נבדה, לאס וגאס, רכשה שם תואר במדע המדינה וכיהנה כנשיאת אגודת הסטודנטים. לאחר מכן היא המשיכה ללמוד באוניברסיטת סן דייגו וסיימה עם תואר במשפטים. ברקלי התמחתה במשפטים כמה שנים, בעיקר כחברה בוועד המשפטי של כמה בתי קזינו בלאס וגאס. היא כיהנה בבית המחוקקים של נבדה, בין 1982–1984 והייתה מעורבת בנושאים ציבוריים מקומיים. ברקלי גם מונתה סגנית יושב ראש מועצת האם לפרופסורים בכירים של אוניברסיטת נבדה, כשהיא מכהנת בעמדה זו מ-1990 ועד 1998.
ב-2012 רצה ברקלי לסנאט, אך הפסידה בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני דין הלר, על אף שברק אובמה זכה בנבדה באותן בחירות. בינואר 2013 סיימה את כהונתה בבית הנבחרים.
קריירה פוליטית ועמדות
בשנת 1998 נבחרה ברקלי לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית. היא כיהנה כחברה בוועדה לענייני חיילים משוחררים ובוועדה לדרכים ואמצעים. כנבחרת, ברקלי רואה את העדיפויות הראשונות שלה בלחימה על ביטוח בריאות בר מימון לכל האמריקנים, זכויות חיילים משוחררים ואנרגיה חלופית. היא גם התנגדה מאוד להשלכת פסולת גרעינית ברכס הרי יוקה בנבדה. היא חברה בקואליציה הדמוקרטית החדשה.
ברקלי ידועה כתומכת נלהבת של הסדרת ההימור המקוון. היא הייתה מהבודדים בקרב חברי הקונגרס שהתנגדו לתוספת לחוק אכיפת ההימורים הבלתי חוקיים באינטרנט 2006 בנושא אבטחת פורטים, שיזם הסנטור ביל פירסט.
ב-10 באוקטובר 2002, ברקלי נמנתה עם 81 הדמוקרטים בבית הנבחרים אשר הצביעו בעד ההסמכה לנשיא לפלוש ולפתוח במלחמת עיראק.
ועדות
ברקלי חברה בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
עמידה מול האנטישמיות
לאחר פרסומים כי ממשלת איראן יצאה עם מדיניות חדשה הדורשת לסמן את בגדיו של כל מי שאינו מוסלמי, הגיבה בחריפות, כבת למשפחה של ניצולי שואה, ואמרה: "להכריח יהודים לסמן את בגדיהם היא חזרה מצמררת לאותן פעולות מפחידות שדחפו את עליית השואה".
במהלך תביעתה של האומנית ממוזיאון אושוויץ, דינה באביט, נערה יהודייה מצ'כיה ששרדה את השואה עם אימה, עקב כך שהנאצי ד"ר יוזף מנגלה בחר בה לצייר דיוקנאות של צוענים שהיו כלואים במחנה ולתעד את תוצאות הניסויים הרפואיים שערך, ברקלי פנתה למשרד החוץ האמריקאי ודרשה לערב בעניין את שלטונות פולין.
ברקלי העבירה פה אחד החלטה המגנה את ניסיונה של איראן ונשיאה מחמוד אחמדינז'אד להכחיש את השואה ואת מיליוני הקורבנות שלה, הן אלו שחיים ואלו שאינם בחיים בוועידה להכחשת השואה שהתקיימה בטהראן.
במרץ 2008, ערכה ברקלי ביקור מיוחד בקהילה היהודית בקזחסטן, כדי לעמוד מקרוב על הליכי המשפט של יהודה זידנפלד, יהודי אזרח ארצות הברית שישב בכלא בקזחסטן. ברקלי הייתה מעורבת בתיק זה למעלה משנה וחצי.
היחס לישראל
לברקלי רקורד של תמיכה עזה בישראל במהלך הקריה שלה בבית הנבחרים, והיא ביקרה במדינה במהלך כהונתה. היא הייתה חברה בצוות העבודה הדמוקרטי בנושא ישראל וביקרה בישראל 15 פעמים, כולל בשדרות ב-2007, במטרה לחוש מקרוב את מצוקת התושבים. ביוני 1999, עם סיום פרק הזמן שהקציב "חוק ירושלים", הקובע שעל הממשל האמריקאי להעביר את שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים בירתה, לא יאוחר מ-31 במאי 1999, אמרה ברקלי במליאת בית הנבחרים: "זה ציווי למסד עכשיו את האמונה האמריקנית שמשא ומתן ריאליסטי חייב להתבסס על העיקרון שירושלים היא בירתה הנצחית, הבלתי מחולקת של ישראל וחייבת להישאר מאוחדת לנצח. אם השגרירות תישאר בתל אביב, זה יעודד את הפלסטינים להתעקש בציפיות לא ריאליות בנוגע לירושלים".
באוגוסט 2001 היא ביקרה בישראל עם משלחת מחוקקים, כחברת ועדת יחסי החוץ של הבית, על רקע הפיגוע במסעדת סבארו והשמיעה איומים כלפי הסיוע האמריקאי לערפאת. באפריל 2002, הצביעה ברקלי בעד החלטה המביעה סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור והשוותה במליאה בין פיגועי 11 בספטמבר והמלחמה באפגניסטן לבין מה שעובר על הישראלים.
בינואר 2006, מיד עם עליית החמאס לשלטון, קראה ל"לסיים את הסיוע האמריקני לרשות הפלסטינית עד שחמאס יתפרק מנשקו, יתנער מהטרור ויכיר בזכותה של ישראל להתקיים". עם נאומו של ראש הממשלה אהוד אולמרט בפני הקונגרס במאי אותה שנה, הייתה ברקלי מבין יוזמיה המקוריים של הצעת "חוק מניעת הטרור הפלסטיני", המטיל תנאים קשים לקבלת סיוע פלסטיני וחותך כל סיוע ישיר לרשות עקב עליית החמאס לשלטון. ב-20 ביולי של אותה שנה, אחרי חטיפת חיילי צה"ל בגבול הצפון, בתחילת מלחמת לבנון השנייה, ברקלי הצטרפה לחבריה מבית הנבחרים בתמיכה בחוק בית הנבחרים, המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל, מטיל את האחריות על חמאס וחזבאללה ומדינות החסות שלהן סוריה ואיראן
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית עם חברי חמאס, חתמה ברקלי יחד עם 243 חברי קונגרס על היוזמה של היהודים רוברט וקסלר וגארי אקרמן, אשר מפציר בחאבייר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע או מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
בינואר 2008, היא הייתה מביון יוזמי הצעת חוק דו מפלגתית של למעלה מחמישים חברי קונגרס החותרת לחסום עסקה לנשק אמריקני מתקדם לערב הסעודית בסך 20,000 מיליארד דולר.
יודה ליון פאלאש
ראשית דרכו
לאחר שסיים את לימודיו בסמינר הקהילה הפורטוגזית, עבר ללמוד בלשנות שמית באוניברסיטאות אמסטרדם וליידן. בשנת 1920 סיים את לימודי הדוקטורט בליידן.
בשנת 1911 החל לעבוד כמורה בבית ספר, ראשית כמורה לעברית ולאחר מכן כמורה לשפות קלאסיות בתיכון העירוני בהאג.
מרצה וחוקר
באוקטובר 1924 התקבל למשרת מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם, והיה היהודי הראשון שהחזיק במשרה זו. מינויו נעשה חרף התנגדות ציבורית מסוימת, שכן כמרצה לעברית נדרש להעביר גם הרצאות בחוג לתאולוגיה, ממעוזי הנצרות ההולנדית. אולם מומחיותו ואישיותו הפכו אותו עד מהרה לבן בית בחוג.
פאלאש היה חוקר בעל תחומי עניין מגוונים. עיקר מרצו הוקדש לעברית המקראית, לערבית ולארמית. הוא היה בין הראשונים שעסק בחקר הסמנטיקה של הלשון המקראית, וספרו "הערות סמנטיות על אוצר המילים של הלשון העברית" (נתפרסם לאחר מותו) נחשב כספר יסוד בתחום זה.
כמו כן חיבר שתי מונוגרפיות על הספרות היהודית בתקופת חז"ל: "מבוא לתלמוד" ו"הספרות היהודית מלאחר התלמוד ועד ימינו". בנוסף כתב מאמרים שנתפרסמו בכתבי עת מדעיים, וקובצו לאחר מותו לספר בשם "סיני ופארן", שיצא לאור ביוזמת מוקירי זכרו.
פעילותו הציבורית
פאלאש היה פעיל בחיי הקהילה היהודית בכלל והקהילה הפורטוגזית בפרט. הוא עמד בראש האגודה ההולנדית למדעי היהדות, ושימש כפרנס בקהילה הפורטוגזית. הוא היה אנטי ציוני מובהק, והמשיך להחזיק בדעותיו אלו גם לאחר שסייר בארץ ישראל בשנת 1935.
מלחמת העולם השנייה
עם כיבוש הולנד על ידי הגרמנים בשנת 1940 אולץ להתפטר בשל יהדותו. הוא הצטרף ל"יודסה ראט פור אמסטרדם" (de Joodse Raad foor Amsterdam - "הוועד היהודי") הידוע לשמצה, שמונה על ידי הגרמנים לטפל בענייני היהודים ולרכזם לקראת שילוחם מזרחה. חברותו ב"יודסה ראט" לא עמדה לו כאשר בתחילת שנת 1944 גורש יחד עם אשתו וילדיו לגטו טרזיינשטט. באוקטובר אותה שנה הועלה על טרנספורט מטרזיינשטט לאושוויץ, ומשם לא חזר.
עמו באושוויץ נספו גם אשתו ושניים מתוך שלושת ילדיו. בנו הצעיר, לאו פאלאש, שרד את השואה. בניגוד לאביו הפך לציוני חם, והיה פעיל רוב חייו בסניף ההולנדי של קרן היסוד. הוא הקים לזכר אביו מכון למחקר הלשון העברית באוניברסיטת אמסטרדם - "מכון יהודה פאלאש" (Juda Palache Instituut).
לקריאה נוספת
הערך מבוסס על ההקדמות לשני ספריו, שיצאו לאחר מותו:
בנימין זאב רייך
רבי בנימין זאב וולף (וילהלם) רייך (ה' בחשוון תרי"ג, 18 באוקטובר 1852, קרלבורג – י"ז בתמוז תרפ"ט, 25 ביולי 1927, באדן, אוסטריה), היה רב אוסטרי-הונגרי. רבה של עיר הקיט באדן הסמוכה לווינה (Baden bei Wien), קרוב לחמישים שנה.
ביוגרפיה
רייך נולד ב־1853 בקרלבורג, למשפחה רבנית הונגרית ידועה. אביו היה הרב אברהם יחזקאל רייך שכיהן אז כרב המקומי בקרלבורג, וסבו הוא הרב יעקב קופל אלטנקונשטט רבה של ורבו, ממנהיגי יהדות הונגריה האורתודוקסית.
למד בישיבת פרשבורג, ונסמך לרבנות בידי ראש הישיבה הרב שמחה בונם סופר, הרב חזקיה פייבל פלויט אב"ד שוראן ומחבר "לקוטי חבר בן חיים", והרב שמעון סידון רבה של טירנוי. נישא לסידוני זומר, ועבר לגור בסרבר . ב־1876 נולד להם בנם הבכור נתנאל.
ב־1880, בהיותו בגיל 27, התמנה כרבה של עיר הקיט והספא באדן, בהיותה עיר קיט שמשכה מבקרים רבים מכל גוני האוכלוסייה, וכך גם מכל גוני האוכלוסייה היהודית, כעשור קודם לכן נקרעה הקהילה היהודית המקומית הקטנה בין האורתודוקסים ליריביהם הנאולוגים, מאבק שליטה זה השפיע גם על הבחירות לרבנות, והרב וילהלם רייך קיבל את ההחלטה לנהל את קהילתו במסלול הסטטוס קוו אנטה; באופן דומה נהג אחיו הרב משה (מוריץ) רייך בבאנוביץ', לאחר פטירת אביהם ב־1888. אחיהם הבכור היה הרב יעקב קופל רייך, מראשי היהדות האורתודוקסית ההונגרית במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
הרב בנימין זאב רייך היה מעורב גם בפעילות פוליטית, באוגוסט 1897 השתתף כציר בקונגרס הציוני העולמי הראשון, ובספטמבר 1923 השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בווינה.
במאי 1898 נפטרה אשתו הראשונה, והוא נישא בראשית 1900 בזיווג שני לג'ני אלרן. בראשית המאה ה-20 הגיע לביקור בארץ ישראל, את רשמיו העלה בחוברת בשם "מזרחה" (בגרמנית).
בשבעה עשר בתמוז תרפ"ט (25 ביולי 1927), לאחר שנשא הספד בבית הקברות המקומי, חש ברע ונפטר. הוא נקבר באותו יום.
הותיר אחריו כתבים רבים. ספרייתו וכתביו נשלחו לארצות הברית לידי בנו הבכור, האגיפטולוג והבלשן פרופ' נתניאל יוליוס רייך, ועם מותו ב-1943 עברו יחד עם כל עזבונו לרשות דרופסי קולג' בפילדלפיה. מתוך אוסף זה הדפיס נכדו נחמן שטרנפלד, את הספר "אמן והלל" (בני ברק, תשע"א), הכולל חלק מהרצאותיו בענייני אקטואליה, שיעורים על ספר תהלים, ופירוש לפרקי אבות, לצד תשובות הלכתיות.
כתביו
כל כתביו שהודפסו בחייו, נדפסו בגרמנית:
עלובי החיים (סרט, 2012)
עלובי החיים (במקור: Les Misérables) הוא סרט דרמה מוזיקלי בשיתוף פעולה בריטי-אמריקאי אשר הופק בשנת 2012 ומבוסס על ספרו משנת 1862 של ויקטור הוגו "עלובי החיים" והמחזמר בעל אותו השם, מאת אלן בובליל וקלוד-מישל שנברג.
הסרט בוים על ידי טום הופר, ומככב בו אנסמבל שחקנים כיו ג'קמן, אן האת'וויי, ראסל קרואו, אמנדה סייפריד, אדי רדמיין, סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר ואחרים. הסרט, בדומה למחזמר ולספר, מגולל את קורותיו של ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן), שהיה אסיר נמלט והיה לראש אחת הערים בצרפת. ז'אן ולז'אן מסכים לטפל בקוזט (אמנדה סייפריד), בתה הלא-חוקית של פנטין (אן האת'וויי), וזאת תוך ניסיונותיו להתחמק ממפקח המשטרה ז'אבר (ראסל קרואו). הסרט שמתמקד בקורותיו של ז'אן ולז'אן מתאר גם את קורות המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב בשלוש קטגוריות שונות: השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מיוזיקל, שחקנית המשנה הטובה ביותר במיוזיקל או קומדיה והסרט הקומי או מוזיקלי הטוב ביותר; הסרט גם זכה בפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע (BAFTA), בקטגוריות: שחקנית המשנה הטובה ביותר, הפקה, איפור וקול; הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות שונות בפרס אוסקר, וזכה בשלוש, כולל פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בו זכתה אן האת'וואי.
עלילת הסרט
בשנת 1815, הנאשם ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן) משוחרר על תנאי על ידי הסוהר ז'אבר (ראסל קרואו), לאחר שבילה 19 שנים בכלא בשל גנבת כיכר לחם. מוצע לו מקלט ואוכל חם בביתו של הבישוף (קולם ווילקינסון), אך ולז'אן גונב את כלי הכסף של הבישוף במהלך הלילה. הוא נתפס בידי הרשויות, אך הבישוף אומר כי כלי הכסף ניתנו לוולז'אן כמתנה, ובכך מבטיח את שחרורו של ולז'אן. מושפע מרוחב לבו של הבישוף, ז'אן ולז'אן נשבע להתחיל בחיים חדשים וכנים, תחת זהות חדשה. במקביל, ז'אבר נשבע להביא את הנאשם ז'אן ולז'אן בחזרה למשפט צדק.
שמונה שנים מאוחר יותר, ולז'אן הופך לבעלי מפעל ולראש העיר מונטריי שעל הים. פאנטין (אן האת'וויי), אחת מעובדותיו, מתגלה כמי ששולחת את כספהּ אל בתה הלא-חוקית קוזט (איזבל אלן), שחיה בבית תנרדייה, המנוהל בידי זוג מושחת ונכלולי (סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר) ובתם אפונין (נטליה וולאס), עקב הגילוי, מנהל העבודה (מייקל ג'יבסון) מחליט לפטר את פאנטין. תוך ניסיונות שונים לסייע לבתה, פאנטין הופכת לזונה. היא נעצרת על ידי ז'אבר לאחר שתוקפת לקוח, אך היא מחולצת על ידי ז'אן ולז'אן, שמאשפז אותה. מאוחר יותר, ולז'אן לומד כי ז'אבר גילה את זהותו, והוא נאלץ להתוודות בפני בית המשפט כי הוא האסיר לשעבר ז'אן ולז'אן, בעודו שב לבית החולים הוא מבטיח לפאנטין הגוססת כי הוא יטפל בבתהּ. לאחר שנמלט מז'אבר, הוא מוצא את קוזט ומשלם לבני ת'נארדייה כדי שיאפשרו לו לקחתהּ והוא מבטיח להיות לה לאב.
תשע שנים לאחר מכן, ז'אן מקסימיליאן למארק, הוא בכיר ממשלתי החי בגפו ונוטה למות. הסטודנטים מאריוס פונמרסי (אדי רדמיין) ואנז'ולרא (ארון טבייט), יחד עם ילד הרחוב גברוש (דניאל האטלסטון) דנים בדבר המהפכה, מריוס לאחר מכן מתאהב בנערה בשם קוזט (אמנדה סייפריד). בינתיים, חרף ניסיונותיה של קוזט, ז'אן ולז'אן מסרב לספר לה על אמהּ פנטין ועברהּ.
בבית הקפה, אנז'ולרא מארגן קבוצה של סטודנטים אידיאליסטים עם היוודע דבר מותו של למארק. אפונין (סמנתה בארקס), שהופכת לחברתו של מאריוס, מובילה אותו לקוזט, והשניים מתוודים זו באוזני זה על אהבתם. כשאפונין מבינה כי לא תוכל לממש אהבתה למאריוס, היא מחליטה להצטרף למהפכה. מאוחר יותר, ניסיון שוד על בית ולז'אן גורם לו לחשוב בטעות כי הוא נחשף על ידי ז'אבר והוא מחליט לעזוב עם קוזט. עם עזיבתם, אנז'ולרא משלהב את הפריזאים למרד, ומאריוס שולח מכתב פרידה לקוזט. ביום המחרת, הסטודנטים מפריעים לתהלוכת ההלווייה של למארק ופותחים במרד. ז'אבר מתלבש כמורד, במטרה לרגל אחר המורדים, אך נחשף עד מהרה על ידי גברוש ונלכד. בעת קרב יריות, אפונין מצילה את מאריוס במחיר חייה, ועל ערש דויי היא מתוודה באוזניו על אהבתה כלפיו. כשוולז'אן מקבל את מכתב הפרידה של מאריוס, הוא יוצא אל הבריקדות שהוקמו ברחובות פריז, כדי להגן על מאריוס. לאחר שהוא מציל את אנז'ולרא מירי צלפים, הוא מורשה להוציא להורג את ז'אבר. אולם, כשהשניים לבדם, ולז'אן מחליט לשחרר את ז'אבר, ואומר לו לברוח עם תושבי פריז שלא הצטרפו למהפכה. כולם נהרגים למעט מאריוס, שניצל על ידי ולז'אן שנושא אותו על גבו בתעלות הביוב של פריז. האדון ת'נרדייה שבינתיים עבר לפריז ומנסה לחלץ כל שלל מידי המורדים, מוצא את טבעתו של מאריוס וגונב אותה. ולז'אן נמלט בתעלות הביוב אך נבלם ביציאה על ידי ז'אבר, ז'אבר מאיים לירות בז'אן ולז'אן אם לא יסכים להיכנע, אך ולז'אן מתעלם. כשהוא מתעמת בתוכו פנימה בין חובותיו המקצועיים כשוטר ובין חובותיו המוסריות כאדם לאחר שלא הוצא להורג בידי ולז'אן, הוא מתאבד לבסוף.
מאוחר יותר, מאריוס מתאבל על חבריו אך קוזט מנחמת אותו. כשהוא מתוודה על עברו בפני מאריוס, ולז'אן אומר למאריוס כי הוא חייב לעזוב כיוון שנוכחותו מסכנת את קוזט והוא משביע את מאריוס שלא יספר לה. מאריוס וקוזט נישאים. בני הזוג ת'נארדייה פורצים לכנסייה בשיא החתונה ומעידים כי ראו את ולז'אן נושא גופה שרצח בתעלות הביוב, כשאדון ת'נארדייה שולף את טבעתו של מאריוס שגנב כהוכחה על כך. מאריוס, שמזהה את טבעתו-שלו, מבין כי ולז'אן הציל את חייו בכך שנשא אותו בתעלות הביוב, כשת'נארדייה מגלה להם את מיקומו של ולז'אן, יוצאים מאריוס וקוזט לחפש אחריו.
כשז'אן ולז'אן נוטה למות, במנזר בו עבר להתגורר, הוא רואה את רוחהּ של פאנטין המבקשת לקחתו לגן העדן. קוזט ומאריוס מגיעים כדי להיפרד ממנו. ולז'אן נוטל את ידה של קוזט ומתוודה בפניה על עברו ולבסוף מצטרפת רוחו לרוחם של פאנטין, הבישוף, אנז'ולרא, אפונין, גברוש ושאר המורדים מהבריקדות שנהרגו.
הפקה והפצה
הפקת הסרט יצאה לדרך לאחר שעלה על במות התיאטרון הקונצרט לכבוד 25 שנה לעליית המחזה, בשנות ה-80. באוקטובר 2010 הכריז המפיק קמרון מקינטוש על התחלת ההפקה, ובמרץ 2011 נבחרו טום הופר כבמאי וויליאם ניקולסון כתסריטאי. צילומי הסרט נערכו ברחבי בריטניה ובפריז והחלו במרץ 2012.
הסרט יצא בישראל ב-31 בינואר 2013.
מוזיקה
הבמאי טום הופר דרש משחקני הסרט לשיר בקולם שלהם ולכן כל אחד מהשחקנים תרם את קולו עבור פסקול הסרט, שיצא בדצמבר 2012. המוזיקה נכתבה על ידי קלוד-מישל שנברג והולחנה על ידי אלן בובליל וז'אן-מארק נאטל. התרגום לאנגלית נכתב על ידי הרברט קרצמר. בשונה ממרבית האלבומים של פסקולי הסרט, לעלובי החיים יצאו 2 מהדורות פסקול. המהדורה הראשונה כוללת 2 דיסקים ומכילה את מרבית השירים מהסרט, בעוד המהדורה השנייה מכילה רק כמות מצומצמת משרי הסרט.
משך האלבום המקוצר: 1:02:00.
משך האלבום המלא: 1:50:00.
ילנה מלישבה
ילנה ואסילבנה מלישבה (נולדה ב-13 במרץ 1961 בקמרובו, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות). ילנה היא רופאה פנימאית סובייטית ורוסיה, מורה, מנהלת ומגישה של תוכנית הטלוויזיה "בריאות" ( Здоровье Zdarov'e) מאז שנת 1997, ו"טוב לחיות!" (Жить здорово! Zhit' Zdorovo!), מאז שנת 2010, המשודרות בערוץ הראשון ורדיו רוסיה. כמו כן היא גם פרופסור לרפואה ורפואת שיניים מהאוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה.
ביוגרפיה
ילנה נולדה בקמרובו למשפחת רופאים. לילנה יש אחות ואח תאום בשם אלכסיי, אשר כמו ההורים, גם הם רופאים. אחותה נוירולוגית ואחיה כירורג, דוקטור למדעי הרפואה ורופא בכיר. ילנה מלישבה סיימה לימודים בתיכון בקמרובו עם מדליית זהב והתקבלה לאקדמיה לרפואה בקמרובו. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1984. בשנת 1984 החלה לימודי המשך באקדמיה למדעי הרפואה במוסקבה. בשנת 1987 הכינה תזה בנושא "מניעה וחיסול של הפרעות בקצב הלב תוך הסתגלות להשפעות לחץ וההפעלה של חומצת גמא – aminobutyric". לאחר שעבדה זמן מה בתור רופאה משפחה, הפכה לעוזרת במחלקה לרפואה פנימית של במכון הרפואי השני.
כיום היא מרצה לרפואה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. בשנת 1992 השיקה את התוכנית "מתכון" (Recept) בערוץ "Kuzbass" (קמרובו). בשנת 1993 כתבה והגישה את התוכנית "מרפאה צבאית" (Lazaret, ערוץ 5, "הכתר הצפוני"). בשנת 1994 היא החלה לעבוד כמנחת התוכנית היומית "קראתם לרופא?" (Vracha Vizvali?) בערוץ "רוסיה עסקים". באותה שנה עברה קורס הכשרה של המרכז האירופי לבריאות ואיכות הסביבה בארצות הברית. לקורס זה היו מוזמנים העיתונאים הבולטים והידועים ביותר באירופה העוסקים בנושאי בריאות. לאחר תחילת התוכנית "בריאות" (Zdarove) בערוץ ORT בשנת 1997, מלישבה הפכה למנהלת, מחברת ומנחת התוכנית. הפרק הראשון שודר ב-3 באוקטובר 1997. כמו כן, התוכנית גם משודרת ב"רדיו רוסיה". בשנת 2007 סיימה מלישבה דוקטורט במדעי הרפואה בנושא "תכנות מחדש של תגובות תאיות של מקרופאגים: אסטרטגיה חדשה לניהול דלקת". מאז 2007 היא חברה באקדמיה לטלוויזיה רוסית. מ-16 באוגוסט 2010 היא מנחה בערוץ הראשון את התוכנית "טוב לחיות!" (Zhit Zdorova), אשר משודרת בבקרים בימי חול. היא כתבה יותר מ-50 פרסומים מדעיים בתחום הרפואה. מאז 2012 היא עוסקת באופן פעיל ואינטנסיבי בקידום פרויקט מסחרי – דיאטת ילנה מלישבה.
בעלה, איגור מלישב, הוא פרופסור לרפואה ורפואת שיניים באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, מומחה בביולוגיה מולקולרית, ראש המעבדה שהוקדשה לנושא "תכנות מחדש של מקרופאגים כאסטרטגיה חדשה לניהול תגובת המערכת החיסונית למחלות שונות". לזוג שני בנים, יורי וואסילי.
ביקורות
כבר בהתחלה הבחינו שבהופעות שלה, מלישבה הייתה מרשה לעצמה לצאת בהצהרות ואמרות מעליבות, לא מדויקות, מסוכנות ואף גזעניות.
חומר תורשתי
חומר תורשתי הוא חומר בעל יכולת שכפול עצמי וקידוד המעביר מדור לדור תכונות של אורגניזמים חיים.
חומר תורשתי מצוי בכל יצור על-פני כדור-הארץ - מהנגיף הקטן ביותר, דרך חיידקים, פרוטיסטים, צמחים, פטריות, בעלי חיים, ועד לבני אדם - וקובע כמעט כל פרט הקשור במראהו, תכונותיו והתנהגותו של היצור. תורשה היא העברת עותק של החומר התורשתי מדור לדור.
החומר התורשתי מכיל מידע הדרוש לכל פעילויות הגוף. במקרה הפשוט והשכיח ביותר, המידע התורשתי מצוי בחומר תורשתי מסוג DNA, אולם יש גם מידע תורשתי שאינו מצוי בו. "גֶן" הוא שם ליחידת מידע תורשתית בסיסית. המדע החוקר את התורשה נקרא "גנטיקה".
עובדות בסיסיות
במקרה השכיח ביותר, החומר התורשתי הוא DNA. השימוש במידע התורשתי שב-DNA נעשה בשיעתוקו ל-RNA, ובייצור חלבונים על פי ה-RNA בתהליך הנקרא "תרגום". החלבונים הם קטליזטורים המסייעים לקיים את רוב הפעילויות בתא החי. חלק קטן מהפעילויות בכל תא חי מתקיים בסיוע RNA המשמש קטליזטור בלא צורך לייצר חלבונים על פי RNA. אצל חלק מהנגיפים ה-RNA הוא החומר התורשתי עצמו. במקרים נדירים מאוד יכולה תכונה תורשתית מסוימת להיות מקודדת על ידי חלבון שמשנה חלבונים אחרים ועובר מדור לדור כחלבון שלם בזמן ההתרבות (כמו מחולל מחלת קרויצפלד-יעקב).
ה-DNA וה-RNA הם פולימרים של מולקולות המכונות חומצות גרעין (מכונות גם נוקלאוטידים). הן מכונות כך משום שביצורים אוקריוטיים הן מצויות בגרעין התא. פולימר ה-DNA בנוי בצורת סליל ארוך ומלבד בקבוצה של נגיפים, סליל זה הוא כפול. כל יחידת פולימר אחת של DNA נקראת כרומוזום. בכל כרומוזום נמצאים חלק מהגנים המקודדים לתכונותיו של היצור החי באמצעות הקוד הגנטי. באדם קיימים 46 כרומוזומים (23 זוגות) בגרעין התא אשר אוצרים על-גביהם כ-25,000 גנים. המספר המדויק של הגנים עדיין לא ידוע. אחת ממטרותיו של פרויקט הגנום היא גילוי מספר הגנים ותפקידיו של כל אחד מהם. לאדם, כמו לכל יצור בעל תאים בעלי גרעין, יש מעט DNA נוסף במיטוכונדריות. לצמחים יש בנוסף ל-DNA הגרעיני והמיטוכונדריאלי גם DNA בכלורופלסטים.
נגיפים
הנגיף אינו מוגדר כיצור חי, היות שאינו מסוגל לייצר בעצמו אנרגיה הנדרשת לקיומו. יש הרואים בנגיף דומם ויש הרואים בו שלב מעבר בין דומם לבין יצור חי. לנגיף חומר תורשתי משלו, המכיל מידע הדרוש להפיכת תא חי מתא המתפקד באופן המקובל לתא שמרבה בתוכו נגיף.
ישנם שבעה סוגי נגיפים המוגדרים על פי החומר התורשתי שלהם. יש נגיפים שהחומר התורשתי שלהם הוא DNA בעל גדיל אחד שנותר כגדיל אחד בזמן פעולתו בתא, DNA בעל גדיל אחד שהופך לכפול בתא ומשתלב ב-DNA של התא, DNA בעל גדיל כפול (כמו DNA שאינו נגיפי), RNA בעל גדיל אחד שאינו משועתק לאחור ל-DNA (כמו RNA שאינו נגיפי), RNA כפול שאינו משועתק לאחור ל-DNA, RNA חד גדילי המשועתק לאחור ל-DNA ומצטרף ל-DNA של התא ו-RNA כפול המשועתק לאחור ל-DNA ומצטרף ל-DNA של התא. העובדה שישנם וירוסים שהחומר התורשתי שלהם משתלב בחומר התורשתי של התא גורמת לכך שישנן מחלות שהיצור החי מקבל כמחלה מידבקת ועשוי להעביר כמחלה תורשתית, אולם מספר המחלות האלה אינו גבוה. מהעובדה שיש וירוסים שהחומר התורשתי שלהם משתלב בחומר התורשתי של התא נובע גם שיש וירוסים שמשנים את התורשה גם אם הם לא מורשים בעצמם.
הסבר אבולוציוני לחומר התורשה הנגיפי
חוקרי האבולוציה מאמינים שקיום הנגיף קדם לקיום התא החי. הם סוברים כי בתחילה התקיימו רק נגיפים שהחומר התורשתי שלהם היה RNA חד גדילי וחומר זה היה גם החומר הקטליטי המסייע בפעולות הדרושות להתרבות הנגיף, כאשר הנגיף הגיע למקום עם תנאים להתרבות. לתקופה בה כל החומר התורשתי וכל הקטליזאורים שנוצרו לפיו היו RNA קוראים עולם ה-RNA. כיום נגיפים יכולים להתרבות רק בתוך תאים חיים אולם בעבר היו סביבות שסיפקו תנאים דומים. בשלב הבא, ה-RNA של חלק מהנגיפים האלה התפתח ל-RNA שיכול להיות מתורגם לחלבונים ויכול להיות "משועתק לאחור" ל-DNA ומשועתק חזרה מ-DNA ל-RNA. חלבונים הם קטליזטורים טובים יותר מאשר DNA .RNA עמיד יותר לשינויים ומתאים יותר לשמור את המידע התורשתי מאשר ה-RNA. בחלק אחר של הנגיפים התפתח RNA דו גדילי ששמר את המידע התורשתי טוב יותר מאשר ה-RNA החד גדילי.
חלק מהנגיפים בעלי החלבונים ובעלי ה-DNA איבד את היכולת לשעתק לאחור RNA ל-DNA אך לא את היכולת לשעתק DNA ל-RNA. בחלק מאלה שאיבדו את יכולת השיעתוק לאחור ה-DNA החד גדילי התפתח לדו גדילי והחומר התורשתי שב-DNA שלהם הפך לעמיד במיוחד. ההצטיידות בחומר תורשתי עמיד במיוחד ובחלבונים נתנה יתרון הישרדותי גדול לנגיפים אלה. חלקם צבר עוד ועוד חומר המקודד למידע תורשתי ומידע זה איפשר להם להתרבות ולקיים פעילויות לחיים בכל מקום - הם הפכו לתאים חיים.
חיידקים אמיתיים וחיידקים קדומים
החומר התורשתי של הבקטריות והארכיאות, יצורים חד-תאיים נטולי גרעין (פרוקריוטיים), שמור בכרומוזום אחד ארוך ומפותל של DNA דו-סלילי, הקשור לדופן התא. כרומוזום זה קרוי נוקלאואיד.
תאים בעלי גרעין
ביצורים בעלי גרעין, אוקריוטיים, הרוב המוחץ של החומר התורשתי מאוגד בסלילים ארוכים של DNA דו-גדילי הקרויים כרומוזומים המצויים בגרעין. בדרך-כלל, מסובב ה-DNA שבכל כרומוזום סביב היסטונים המורכבים מחלבונים ושומנים, המגנים עליו מפני פגיעה. לבד מחומר תורשתי, ה-DNA שבכרומוזומים מקודד גם למקטעים טפיליים כמו הALU באדם ומכיל גם מקטעים חסרי משמעות, שחלקם הם תולדה אבולוציונית של גנים שחדלו לפעול (פסבדו-גן).
כמות נוספת של DNA מצויה במיטוכונדריה ובצמחים גם בכלורופלסט. ה-DNA המיטוכונדריאלי והכלורופלסטי מכיל חלק מהגנים המקודדים מידע הדרוש להפעלת המיטוכונדריה והכלורופלסט. ה-DNA הגרעיני מקודד את מרבית המידע התורשתי כולל חלק מהמידע הדרוש להפעלת המיטוכונדריה והכלורופלסט. למיטוכונדריה יש קוד גנטי מעט שונה מזה של שאר החומר התורשתי.
ההסבר האבולוציוני ל-DNA המיטוכונדריאלי
לתאים החיים הראשונים, שהיו חיידקים, היה מוצא אחד ולכן כבר מתחילת קיומם היה להם קוד גנטי אחד. המטען הגנטי שלהם היה גדול ביחס לווירוסים ולכן, בניגוד לווירוסים של אותה תקופה, שינוי בקוד הגנטי שלהם קלקל קידוד לחלבונים רבים ולא יכול היה לשרוד בזכות שינוי במבנה החלבונים עצמם. לכן החיידקים, שהשתנו זה מזה במהלך האבולוציה נשארו זהים בקוד הגנטי שלהם. הווירוסים שהתאימו להיות טפילים בחיידקים היו וירוסים שהקוד הגנטי שלהם הפך לזהה לזה של החיידקים. זהות הקוד הגנטי אפשרה לתא החי לייצר את החלבונים של הווירוס ממידע שמקורו בחומר התורשתי של הווירוס.
חוקרי האבולוציה סוברים שמקור התאים בעלי הגרעין הוא בסימביוזה בין בקטריה (חיידקים אמיתיים) לבין ארכאה. המדענים סוברים שהמיטוכונדריה והכלורופלסט היו במקורם בקטריות וששאר התא היה במקורו ארכיאה. עם תהליך האבולוציה מתאחד הגנום של הסימביונטים ונודד כולו לגרעין. כאשר הגנום של המיטוכונדריה והכלורופלסט הפך לקטן מספיק וקודד למעט חלבונים, יכל הקוד הגנטי שלהם לשוב ולהשתנות.
לפני שהייתה נשימת חמצן התאים נשמו תרכובות גופרית שמקורן בפעילות געשית. עד היום ניתן לראות חיידקים נושמי גופרית בריקבון שמתרחש בסביבות דלות חמצן. אולם, בסביבות אלה אין תנאים להתרבות וירוסים שלא בתוך תאים חיים.
ההבדל בין חד-תאיים לרב-תאיים
יצור חד-תאי הוא אורגניזם חי בפני עצמו, שחייב לספק את כל צרכיו. על-כן, כל הגנים שלו יבואו לידי ביטוי בשלב זה או אחר של חייו, שלא כמו ביצורים רב-תאיים. ביצורים אלה, לכל תא ותא בגוף יש תפקיד שונה, ועל-כן גנים מסוימים יתבטאו בכל התאים (Housekeeping Genes), בעוד שהגנים האחרים הם אלה שיקבעו, בעצם, את פנוטיפ התא. יש לזכור, כי בעוד שהגנוטיפ של כל התאים בגוף האדם זהה, הפנוטיפ שלהם נוטה להשתנות.
ברמת היצור השלם אין הבדלים במנגנון התורשתי בין יצורים רב תאיים ליצורים חד תאיים עם גרעין, לבד ממספר הכרומוזומים שבגרעין ומכרומוזומי המין. ביצורים חד תאיים אין חלוקה של האוכלוסייה לזכרים ולנקבות (אם כי לפעמים ניתן לצפות בתופעות שיש להן משהו שמעט דומה לזה). ביצורים רב תאיים יש מגוון רחב של מנגנונים הגורמים להבדל בין זכרים לנקבות והם נובעים מסיבות הקשורות בחומר הגנטי עצמו ולא רק במה שמקודד בעזרתו. יש עצים שאצלם הזהות המינית תלויה בזמן. לעצים צעירים כאלה יהיו פרחים נקביים בלבד ולזקנים פרחים זכריים בלבד. אצל עצים אלה אין כרומוזומי מין. גם לתנינים אין כרומוזומי מין. אם הביצים מוטלות במקום חם - בוקעים זכרים; אם הביצים מוטלות במקום קר - נקבות. ליונקים יש כרומוזומי מין X ו-Y ואצל עופות זה הפוך מאשר אצל היונקים (קוראים לזה W ו-Z אבל מהותית זה היפוכו של X ו-Y). לזבובים יש X ו-0 זאת אומרת שבמקום כרומוזום Y של היונקים פשוט חסר להם כרומוזום. אצל דבורים כל הכרומוזומים הם כרומוזומי מין. אם יש צמדי כרומוזומים - נקבה. אם כל כרומוזום הוא בודד - זכר. בתאי המין עצמם - בביציות ובזירעונים - יש עותק אחד מכל כרומוזום. בתאי מין אין זוגות כרומוזומים.
מבנה ה-DNA וה-RNA
ה-DNA החד גדילי מורכב מרצף ארוך המכיל נוקלאוטידים. ב-DNA יש ארבעה סוגי נוקלאוטידים שונים: אדנין, תימין, גואנין וציטוזין. ה-DNA הדו גדילי בנוי משני רצפים ארוכים האלה שהנוקלאוטידים מחוברים בהם זה לזה. אלא שלא כל שני גדילי DNA יכולים ליצור DNA דו גדילי. גדילים אלה חייבים להיות משלימים. במקום בו לאחד מהם יש אדנין, לשני חייב להיות תימין ובמקום בו לאחד מהם יש גואנין לשני חייב להיות ציטוזין ולהפך. הסליל הכפול של ה-DNA יוצר צורת שרוך.
כשל-DNA יש רק גדיל אחד, גדיל זה מתקפל לצורת פקעת כך שהנוקלאוטידים שלו אוחזים זה בזה כפי שיכלו לאחוז בנוקלאוטידים של גדיל DNA המתאים ליצירת סליל כפול. גדילי DNA בודדים בעלי רצפים שונים יתקפלו לפקעת שיש ביניהן הבדלים צורניים.
גם ה-RNA מורכב מארבעה נוקלאוטידים. שלושה מהם זהים לאלה של ה-DNA. ה-RNA החד והדו גדילי זהה בתכונותיו הצורניות ל-DNA. ל-RNA יש אורציל במקום התימין של ה-DNA. האורוציל נוטה יותר לריאקציה כימית מאשר התימין ולכן ה-RNA הוא קטליזטור טוב יותר מאשר ה-DNA אך גם פחות יציב.
תורשה חלבונית
מספר התכונות התורשתיות המקודד בחלבונים זניח לעומת מספר התכונות התורשתיות המקודד בחומצות גרעין, אולם תורשה מסוג זה קיימת בכל תא חי. תכונה חשובה של חלבוני שלד התא מקודדת בחלבוני שלד התא עצמם. חלבוני שלד התא נוצרים באופן דומה למקובל בחלבונים אחרים. רוב המידע התורשתי לייצורם מצויי ב-DNA הגרעיני, משועתק ל-RNA ומתורגם לחלבון. אלא שהחלבון המיוצר כך הוא רק כמעט במבנה המוגמר שלו. עליו לבוא במגע עם חלבוני שלד תא אחרים כדי שיצירתו תושלם. דהיינו - בתא שאין בו חלבוני שלד חסר חלק מהמידע לייצור חלבוני שלד. כיצד מופיע אם כך חלבון השלד הראשון בתא חדש? הוא מגיע איליו מתא האם שלו. זאת אומרת שמגיע מידע מתא האם לתא הבת על ידי חלבון. אצל כל אדם הגיע החלבון הראשון עם מידע זה מאימו. לאימו הגיעה חלבון בעל מבנה זהה מסבתו.
ייתכן שתורשה חלבונית קיימת גם במחלות פריאונים - מחלות "חלבונים מדבקים" באדם אולם תורשה חלבונית כזו נצפתה עד היום בשמרים בלבד. קבוצת מחלות זו מכילה מחלות כמו טרשת נפוצה, מחלת קרויצפלד-יעקב (איבוד יכולת דיבור בשלבים תוך התקפים אפילפטיים), הפרה המשוגעת, קורו ויש סברה כי גם מחלת אלצהיימר. גורם המחלה הזו הוא חלבון שמקורו מיונק אחר שבמקרה בו הוא מצליח להיכנס בשלמות לתא עצב הוא גורם לחלבוני אדם הדומים לו לשנות מעט את קיפולם ולדבוק זה בזה עד ליצירת גוש שמשתק את התא. אם חלבון כזה מצליח להיכנס בשלמות לתא ביצית, המחלה הופכת לתורשתית.
קישורים חיצוניים
Bahan genetik สารพันธุกรรม
שמות רחובות בירושלים
שמות הרחובות בירושלים הם רבים ומגוונים, בשל היות ירושלים העיר הגדולה בישראל. גם, בגלל האוכלוסייה המגוונת שבעיר - חילונים וחרדים, יהודים וערבים, אשר מעריצים אנשים שונים, דבר הגורם למגוון רחב של שמות. השמות במזרח העיר הם בעיקר בערבית.
הליך מתן השמות בימי המנדט הבריטי
בראשית ימי המנדט הבריטי הייתה האגודה למען ירושלים אחראית למתן שמות לרחובות בירושלים. אולם משחדלה האגודה להתקיים במהלך שנות ה-20, לא נותר גוף שהיה אחראי על מתן שמות לרחובות. בכל שכונה שהוקמה, זכו הרחובות לשמות שניתנו בידי מייסדי השכונה, אך הרבה מהרחובות נותרו ללא שמות. רחביה הייתה השכונה הראשונה בה נקבעו שמות באופן מסודר. בשאר השכונות זוהו הרחובות בהתאם למוסדות שנמצאו ברחוב.
בתחילת שנות ה-30 התייעצה ממשלת המנדט עם ועד הקהילה של ירושלים על מתן שמות לרחובות בשכונות היהודיות. נציגי אגודת ישראל אספו את נציגי השכונות המזוהים עמם והגישו הצעה משלהם בנושא. ועד הקהילה מינה ועדה לקביעת שמות הרחובות שכללה את שמחה אסף, יצחק בן-צבי, אברהם יעקב ברור, דוד ילין, פיבל מלצר, ישעיהו פרס ושמואל קליין.
בספטמבר 1933 החל ועד הקהילה במתן שמות לרחובות בשכונות היהודיות, בקביעת שמות הרחובות במקור ברוך. בסוף 1933 הזמינה העירייה שלטים עם שמות הרחובות ומספרי הבתים. ביולי 1934 נקבעו שמות לרחובות בשכונת גאולה.
במאי 1935 הוחלט בעיריית ירושלים להעביר את עניין קריאת השמות של רחובות שאינן בשכונות יהודיות או ערביות לוועדת הדרכים בראשות אברהם אלמליח. בדצמבר 1935 התכנסה הוועדה והוחלט על הכנת מפת טיוטה שתועבר לכל חברי מועצת העיר להערות. במרץ 1936 ביקשו חברי הוועדה הערבים למנות ועדת מומחים לנושא.
בזמן שלטון המנדט על ירושלים, היה מתח תמידי בין הדתות בעיר. גם שמות הרחובות היה נושא נפיץ ולכן שלטונות המנדט ניסו להתרחק מהמחלוקת בצורה שכל הצדדים יהיו מרוצים. הדוגמה הידועה ביותר: רחוב הנביאים אשר הבריטים לא רצו לקרוא לה על שם נביא אחד אלא על שם כל הנביאים, באומרם שכל הדתות מעריכות את הנביאים. אחד הכללים שנקבעו היה שאין לקרוא רחובות על שמות אנשים חיים, ועל כן הוועדה ביקשה מרונלד סטורס וג'ון צ'נסלור לוותר על הרחובות הקרויים על שמם.
לאחר עזיבת הבריטים
בזמן מלחמת העצמאות, לוחמי המחתרות שינו באופן ספונטני את השמות הבריטיים לשמות יהודיים כדי לבטא את השליטה הישראלית בעיר. עזרא יכין מעיד שתלה שלטים מקרטון על השלטים ברחוב המלך ג'ורג' וכתב שם "רחוב דוד המלך" דבר שזכה לתמיכה ציבורית רחבה. אחרי הקמת המדינה, עם תחילת כינון היחסים עם בריטניה, העירייה השיבה את השם לרחוב בגלל בקשת הבריטים וכך הוא קרוי עד היום. עם זאת, לשם הרחוב נוסף הציון "החמישי" כדי להדגיש שהרחוב נקרא על שם המלך שבתקופת כהונתו ניתנה הצהרת בלפור ולא למלך ג'ורג' השישי שכיהן בימי הספר הלבן השלישי.
לאחר כינון עירייה יהודית בירושלים, הוקמה ועדת שמות בראשות חיים סלומון בה השתתפו חלק מחברי מועצת העיר ואישים נוספים שלא מחברי מועצת העיר, בהם: יצחק בן-צבי, ישעיהו פרס, שמחה אסף ורפאל קצנלנבוגן. הוועדה החליפה את שמותיהם של רבים מרחובותיה הראשיים של ירושלים, כדי שינציחו אישים ומפעלים מהמורשת היהודית והציונית. כך למשל הפך רחוב צ'נסלור לרחוב שטראוס, רחוב הנסיכה מרי הפך לרחוב שלומציון המלכה, רחוב יוליאן שינה את שמו לרחוב דוד המלך וכיכר קונסטנטין סלמה (מקים שכונת טלביה) הפכה לכיכר וינגייט.. רחוב "לואי הקדוש" שונה ל"שלמה המלך" (חלק מהרחוב הנמצא במזרח ירושלים קרוי סולטאן סולימאן), רחוב "סטורס" היה לרחוב כורש ורחוב רטיסבון זכה לשם "שמואל הנגיד".
בתקופת השיחות באנאפוליס, אהוד אולמרט הקפיא את הבנייה במזרח ירושלים (כולל בניית רחובות חדשים). ועל כן, שכונות רבות שרצו להנציח אישים שחשובים להם, נאלצו 'לקצץ' קטעים מרחובות קיימים (עם שמות קיימים) ולהנציח בהם. לדוגמה: מרחוב סיירת דוכיפת בפסגת זאב, הופרד הקטע שבין המפגש עם כביש 60 (או דרך עוזי נרקיס; כביש 1 במספור העירוני) לבין המפגש עם שדרות משה דיין כדי להיקרא על שם עמיחי פאגלין.
מקרה נדיר אך מעניין של שינוי שמו של רחוב הוא שינוי שמו של רחוב יפו ל"רחוב ניו יורק" למשך חודש אחד, לצורך השתתפות באבלם של תושבי ניו יורק על פיגועי 11 בספטמבר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת עירייה אחת בשלטון ישראלי, מרבית שמות הרחובות שבשכונות הערביות שצורפו לעיר לא שונו.
הרשות האחראית
מאז קום מדינת ישראל הייתה לעיריית ירושלים ועדת שמות שנבחרה מבין חברי מועצת העיר. בראשות הוועדה עמדה בשנים 2015 - 2019 סגנית ראש העיר יעל ענתבי, וכיום עומד בראשה ראש העירייה, משה ליאון. על פי הרפורמה שהנהיג ב-2009 ראש העיר, ניר ברקת, ישנן שתי ועדות מייעצות שתפקידן לייעץ לוועדת השמות על שמות חדשים לרחובות בעיר. הוועדות הן חיצוניות ובלתי תלויות כדי למנוע שיקולים זרים. בראש אחת מהוועדות עמד עד לפטירתו שופט בית המשפט העליון בדימוס, יעקב טירקל.
כל אזרח יכול להגיש הצעה על שם רחוב לעירייה. העירייה תעביר אותה לוועדות והן יתנו את האישור הסופי או שידחו את ההצעה. ועדיין, ישנם מקרים בהם הרבה אנשים בכירים בעירייה ומחוצה לה סבורים שיש לקרוא רחוב על שם אדם זה או אחר, כמו על שם ארנן יקותיאלי ולמרות מאבק בנושא, אין רחוב על שמו.
מאבקים על שמות
חנה רחל מלודמיר - בעקבות התנגדות חרדית לשם "הבתולה מלודמיר" נקבע ששם הרחוב יהיה "חנה רחל מלודמיר". מאז התחזקות החרדים בעיר קשה לקרוא רחובות על שמם של אנשים שאינם אהודים על ציבור זה כגון יקותיאלי וישעיהו ליבוביץ.