cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קדמה
ההתיישבות בסדום
בקיץ 1941 התחילו חברי הקבוצה לעבוד במפעל המלח בסדום. הם הקימו מחנה עבודה נפרד משאר העובדים כדי לגבש שם חיים עצמאיים לקראת התיישבות קבועה באזור. הועלו תוכניות להתיישבות באדמות הכפר צאפייה הנמצא דרומית מזרחית לסדום.
בסוף 1942 עבדו במפעל 37 חברים ו-10 בחורות, כשליש מכלל 142 חברי הקבוצה. הפיצול החברתי הגובר בין החברים בסדום לחברים בנתניה, כמו גם התנאים הקשים והעדר היכולת לקיים חיי קיבוץ גרמו לגל עזיבות. בינתיים נהרגו 2 חברים: אברהם פלינט בתאונת עבודה בסדום, ורודי צ'רנר שהיה בין כ"ג יורדי הסירה שנעלמו בדרכם לפעולת חבלה בבתי הזיקוק בלבנון.
עם תחילת מלחמת העולם, התגייסו לצבא הבריטי 36 חברים מקדמה. מגויסי סדום לא יכלו להתגייס לצבא הבריטי או לפלמ"ח, והמשיכו לעבוד במפעל, בדרך כלל 3–4 שנים ברציפות, כדי להתברג בעמדות מפתח לקראת הקמת ישוב הקבע. התנאים היו קשים: חום מעיק, עבודה פיזית קשה, מגורים באוהל, אין מקום להתכנסות או לפעילות חברתית ותרבותית. הניתוק מהמחנה בנתניה היה קשה במיוחד לבעלי משפחות: 25 ימי עבודה רצופים בחודש, ואחריהם שבוע חופש, מתוכו שלושה ימי נסיעה - יום וחצי לכל כיוון. הנסיעה עצמה הייתה מפרכת: אחרי יום עבודה מלא, הפליגו 7 שעות בסירה עד קליה בצפון ים המלח.. משם נסעו באוטובוס לירושלים ומשם לנתניה. (בדרך חזרה ההפלגה הייתה ביום)
ב-1946 התברר כי הסיטואציה הפוליטית לא תאפשר התיישבות בסאפיה: "מחכים לפתרון לארץ ישראל כולה ואחר כך לשאלת הקרקעות של ספיה בעבר הירדן." החברים הבינו שאין שחר לחלום ההתיישבות במזרח ים המלח.
הקבוצה בנתניה
בהתחלה התיישבה הפלוגה בבית שכור בשכונת בן ציון. אולם, תנאי הצפיפות של 100 איש על מגרש של דונם וחצי הביאו את הרופא לאיים בסגירת המקום. באביב 1941 הקבוצה עברה למגרש של 20 דונם באזור נווה איתמר. הוקמו חדר אוכל, מחסן בגדים ואוהלים למגורים. המשקים הוותיקים סייעו לפלוגות הצעירות להקים משק חי – רפת, לול, גן ירק ועוד. הוקמה מסגריה ומכבסה שנתנה שירות לאנשי נתניה ולמחנות הצבא הבריטי. מתקיימים חיי חברה ותרבות: חוגי לימוד, מסיבות ליל שבת. נטיעת עצים ודשא מקנה למקום תחושת בית. בה בעת מתרחב הפער "בין החיים בנתניה אשר משמעותם הייתה בעיסוק בבנייה, בהקמת משק, בחיי חברה סדירים ונורמליים ובאסיפות ופעולות תרבות, ובין החיים בסדום בה אין אפשרות להתכנסות, והעבודה במפעל זר נעשית ללא הרגשת יצירה וללא סיפוק". עיקר ההכנסות – מעבודת חוץ ומסדום. החקלאות הפסידה אבל הנהלת החשבונות פיגרה בדוחות, והתוצאות הכלכליות נודעו מאוחר מדי.
עם תום מלחמת העולם יש גל עזיבה. נשארו 107 חברים, 15 ילדים. "עכשיו הייתה זו חברה שמאחוריה שש שנים של מתיחות ומסירות, הקרבה ואמונה שהוקדשו לחזון (סאפיה) אשר נתברר כי הוא חזון שוא, אשליה. החברה הייתה מותשת, בלתי מלוכדת, מוכה על ידי עזיבות קשות וצמאה לתוספת כח אדם". מזכירות הקבוץ המאוחד הציעה לחברים לעלות על הקרקע במסגרת מבצע עליית 11 הנקודות. המקום המוצע - תל תורמוס, שם נרכשו 4000 דונם לעיבוד חקלאי.
ספריית העיר ניו יורק
הספרייה הציבורית של העיר ניו יורק (באנגלית: New York Public Library) היא אחת הספריות המובילות בארצות הברית ובעולם. הספרייה היא אחת משלוש מערכות הספריות הציבוריות של העיר ניו יורק. בניינה הראשי של הספרייה נמצא בשדרה החמישית.
תולדות המבנה
בסוף המאה ה-19 היו בעיר ניו יורק שתי ספריות הפתוחות לציבור הרחב:
קדמה
ההתיישבות בתל תורמוס, מלחמת השחרור
בעת הכרזת האו"ם על חלוקת הארץ לשתי מדינות, קדמה הייתה בין 32 היישובים העבריים שנכללים בתחום המדינה הערבית (2.5 ק"מ מהגבול). התעורר ויכוח עז: להישאר או לנטוש? השוללים טענו שהנקודה עדיין לא קיימת, ואת היישוב צריך לבנות בתוך המדינה. אלו שרצו להישאר טענו שאסור לנטוש, כי היישובים יקבעו את גבולות המדינה.
ספריית העיר ניו יורק
תולדות המבנה
ב-1886 תרם סמיואל ג'. טילדן (1814–1886) תרומה של 2.4 מיליון דולרים על מנת שתוקם ספרייה ציבורית בעיר ניו יורק. בעקבות התרומה הוקמה ב-23 במאי 1895 קרן משותפת שאיחדה את שתי הספריות הקיימות ואת קרן התרומה לקרן אחת.
קדמה
ההתיישבות בתל תורמוס, מלחמת השחרור
עם פרוץ מלחמת העצמאות היה צורך לחזק את תל תורמוס. העברת המחנה מנתניה נקבעה ל-30.12.1947 וכל ההכנות בוצעו בזמן. גויסו בעלי מקצוע מנען, גבעת ברנר ותל אביב, ותגבורת של כוחות ביטחון. "אחרי 4 ימים ראשונים שבו המתנדבים לבתיהם. ירד גשם. משאית שהייתה מיועדת להביא מי שתייה מבאר טוביה שקעה בבוץ, הדרך הייתה מנותקת והרדיו לא פעל. היה רק קשר איתות לעולם החיצוני." בנסיבות אלו, אי אפשר היה להעביר נשים וילדים לתל תורמוס. שוב התרופף הקשר בין שני חלקי הקבוצה. באפריל נהרגו שני חברים: רפא וולפסון, מגרעין המייסדים, וחברו יענקלה ברנר מקבוצת פרומקה. המחנה בנתניה קלט נשים וילדים שפונו מקיבוץ נאות מרדכי.
ספריית העיר ניו יורק
תולדות המבנה
ספריית המחקר המרכזית נבנתה בשדרה החמישית של האי מנהטן בין הרחוב ה-40 והרחוב ה-42. הספרייה נחנכה ב-23 במאי 1911. שני פסלי האריות המפורסמים המעטרים/ שומרים על הכניסה לספרייה פוסלו על ידי אדוארד קלרק פוטר. בשנות ה-30 של המאה ה-20 העניק להם ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה את השמות "סבלנות" ו"עוצמה". בשנת 1965 הוכרז המבנה ההיסטורי כאתר מורשת לאומית המיועד לשימור. בשנות ה-80 נוסף אגף חדש לספרייה מתחת פארק בריינט הנמצא ממערב לספרייה.
קדמה
לאחר קום המדינה
לראשונה מזה 8 שנים – כל הקבוצה יחד. מתחילים חיי קיבוץ. רוב החברים עובדים בתוך הקיבוץ, בענפים השונים: פלחה, מטעים, פרדס, מסגריה ובנין, מטבח, חינוך.
ספריית העיר ניו יורק
הספרייה המרכזית
הספרייה ממוקמת בשדרה החמישית במנהטן במיקום מרכזי והפכה למוקד משיכה לחוקרים, מבקרים ותיירים. הספרייה כוללת אולמות קריאה רבים המוקדשים לנושאים מגוונים וכן אולם קריאה ראשי אחד. רוב אוספי הספרייה מוסתרים מעיני הציבור. הם משתרעים על ארבעים אחוז משטח הבניין ואורכם כ–120 קילומטרים בשבעה מפלסים מתחת לאולם הקריאה הראשי. קוראים יכולים להזמין את הספרים הנמצאים במחסנים ולעיין בהם באולמות הקריאה. ארבע קומות מתוך הספרייה פתוחות לקהל הרחב.
קדמה
לאחר קום המדינה
בסוף 1949 העבירה הסוכנות היהודית את קיבוץ קדמה מ"תקציב שנתי" שהיה נהוג בשנים הראשונות לפיתוח ישוב, ל"תקציב ביסוס" (השקעה כספית של המוסדות המיישבים במטרה להעביר חוב קצר טווח לחוב ארוך טווח). המעבר בין שיטות המימון התרחש בטרם הייתה קדמה בשלה לכך מבחינה כלכלית. אמצעי הייצור טרם כיסו את ההשקעה וקדמה נכנסה לחובות. הפתרון המוצע היה להגדיל את כח הייצור. בהתאם, נעשו ניסיונות רבים להגדיל את מספר החברים:
ספריית העיר ניו יורק
הספרייה המרכזית
בספרייה נמצא תנ"ך גוטנברג מאמצע המאה ה-15 וכן ספרו של אייזק ניוטון, היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע מהמאה ה-17. כמו כן בספרייה נבנה מיזם ספרי הזיכרון לקהילות שחרבו בשואה כדי להביא את זכרן של קהילות אלה לכל אדם, באמצעות האינטרנט. במיזם נסרקו 650 מתוך 700 ספרי זיכרון כאלה שנמצאים בספרייה, ותוכנם המלא זמין לכל באתר הספרייה.
קדמה
לאחר קום המדינה
בין הצעירים שהגיעו לקיבוץ הייתה גם הכשרה ערבית – 15 בני נוער מכפרים באזור המשולש, שבאו מטעם מפלגת אחדות העבודה לשנת הכשרה. בתום התקופה שבו לבתיהם, למעט 4 שנשארו עד 1962 כטרקטוריסטים שכירים.
ספריית העיר ניו יורק
הספרייה המרכזית
ב-2004 פול הולדנגרבר ייסד את התוכנית של "LIVE from the NYPL" בה ידוענים מנהלים שיחות בספריית בתחומים כגון ספרות, תרבות פופולרית ואמנות.
קדמה
לאחר קום המדינה
לאור ניסיונות הקליטה המתסכלים, קדמה ביקשה ממזכירות הקיבוץ עזרה בצורת מגויסים, כלומר חברי קיבוצים ותיקים ומנוסים שיבואו לחיות בקדמה ולעזור לה להתארגן. לא הייתה הענות לבקשה.
התפרקות
ב-1958 פקד את הקבוצה משבר השילומים מגרמניה. 9 משפחות מסרו את הכסף לקבוצה, 7 משפחות עזבו. הירידה במספר החברים ניכרת: בשנת 1957 היו 104 חברים, 1961 - 53 חברים. היו ויכוחים קשים על זכויות העוזבים, איך לחלק את המעט.
מזכירות הקיבוץ המאוחד דנה במצב בקדמה. נראה שעל אף "פעולות הצלה" (נעשו הסדרי קונברסיה וקונסולידציה[i] של חובות גם ליישובים נוספים), המצב חזר לקדמותו:."המצב הכלכלי רע, אין בעלי תפקידים וקבוצה מגובשת, וצריך לדון על העברת החברים ליישוב אחר". יצחק טבנקין אומר: " יש ללכת לאיחוד יישובים. לא לנטוש אף נקודה אחת, אך ללכת לאיחוד כלכלי,... ותנועת אוכלוסין... איחוד משקים יביא נשימה אחרת לקיבוץ". אולם, התנועה מתקשה לגייס מתנדבים מהקיבוצים הוותיקים. מזכירות התנועה מחליטה להצמיד את קדמה לנען - משק ותיק שיוכל להציע תמיכה, אולם גם פתרון זה לא עלה יפה.
ספריית העיר ניו יורק
הספרייה בקולנוע
בשנת 2017 יצר הבמאי פרדריק וייסמן סרט תיעודי על "ספריית העיר ניו יורק" בשם "אקס ליבריס". זהו סרט טבע שהספרייה משמשת בו כשמורת טבע.
קדמה
התפרקות
1960 – קדמה קיבלה מחזורי בנים מנען ואחר כך מיגור ושפיים.
חוסר הוודאות בנוגע לעתידה של קדמה הכביד על המצב החברתי הרעוע, וגם המצב הכלכלי נראה ללא פתרון מעשי. במרץ 1961 הציעה מזכירות הקיבוץ המאוחד רשמית לחברי קדמה לעבור ליישובים אחרים. נערך משאל בין החברים. 26 חברים הצביעו בעד השארות בקדמה, 11 בעד התפזרות, 15 נמנעו, 3 לא השתתפו.
עברה עוד שנה. מועצת הקיבוץ המאוחד החליטה שוב על גיוס, ושוב לא נמצאו מתנדבים. אחרוני החברים בקדמה נואשו ובצער עמוק נפרדו מהמקום שהיה ביתם 18 שנה. רק 24 חברים ו-10 ילדי חוץ נקלטו בקיבוצים אחרים: כברי, בארי, מעגן מיכאל, יגור, נאות מרדכי.
במאי 1962 עזבו אחרוני קדמה את המקום, והוא עבר לאחזקה של הקיבוץ המאוחד (מגויסי התנועה וצעירים בשנת שירות שלישית). בהמשך חולקו הקרקעות בין יישובי הסביבה והנקודה עצמה נעזבה.
ב-1971 הגיעו למקום צעירים יהודים אמריקאים וניסו לשקם את המקום, אך הניסיון לא צלח.
כפר הנוער
כפר הנוער הוקם ב-1979, בחלק מהבתים שהיו פעם קיבוץ קדמה. הכפר שם לו למטרה לסייע לתלמידים בני 13-18 שנשרו ממסגרות חינוכיות ולהעצימם. הכפר שייך לאגף לחינוך התיישבותי של משרד החינוך.
בית הספר הניסויי לילדים מאושפזים במרכז הרפואי הדסה
בית הספר הניסויי לילדים מאושפזים במרכז הרפואי הדסה הוא מוסד חינוכי הפועל בשלושת הקמפוסים של בתי החולים הדסה בעיר ירושלים, הדסה עין כרם, הדסה הר הצופים ומחלקת פסיכיאטריה לילד ולמתבגר ברחוב אתיופיה. כיתות בית הספר נמצאות בתוך מחלקות הילדים של בית-החולים "הדסה", ומתקיימות כחלק אינטגרלי מהטיפול בילדים. בית הספר הוקם בשנת 1983 ונותן מענה לכ-220 ילדים ביום המגיעים לשערי בית החולים.
היסטוריה ותיאור
בית הספר פועל מטעם משרד החינוך מתוקף חוק חינוך חינם לילדים חולים שנחקק בכנסת בשנת ה'תשס"א. מצבם הרפואי של התלמידים משפיע לעיתים קרובות על יכולותיהם הגופניות והלימודיות, ועל כן, בית הספר משויך במשרד החינוך לאגף החינוך המיוחד. בעקבות ההשתייכות לזרם החינוך המיוחד, אופן העבודה מתבצע באמצעות תוכנית תח"א (תוכנית חינוכית אישית) המותאמת ליכולותיו ולצרכיו האישיים של התלמיד. העבודה הלימודית מתבצעת בכיתה או ליד המיטה, באופן יחידני או בקבוצות קטנות, בהתאם למגבלות הילד ולתנאים.
בית-הספר בנוי בצורה המותאמת לחלוקה הפנימית של בית החולים: הכיתות מחולקות לפי המחלקות הרפואיות, וכל מחלקה מוגדרת ככיתה בעלת מערכת שעות ופעילויות קבועות ומותאמות. בכל מחלקה יש מרחב למידה מרכזי וכיתות קטנות נוספות לעבודה פרטנית. עבודת הצוות החינוכי במחלקות מגוונת ובעלת אופי ייחודי הנגזר מאופי הפגיעות או המחלות.
בית-הספר נותן מענה לתלמידים מגילאי הגן ועד גיל עשרים ואחת, המאושפזים בבית-החולים, במחלקות ילדים באשפוז מלא ואשפוז יום. שעריו של בית-החולים פתוחים לכל וכוללים את כל סוגי האוכלוסייה הקיימת במדינת ישראל. החלוקה לכיתות מתבצעת על-פי האפיונים הרפואיים של התלמידים, לכן, נוצרות קבוצות הטרוגניות מבחינות רבות כגון: גיל כרונולוגי, רמת הבנה וכן אפיונים עדתיים, דתיים ולאומיים. קשת התרבויות המגוונת וטווח הגילאים הרחב משפיעים על עיצוב תוכנית הלימודים, ולבית-הספר התייחסות לצרכים השונים של התלמידים המושפעים מהשתייכותם השפתית, התרבותית וממצבם ההתפתחותי.
תפיסה חינוכית
בית-הספר פועל בהשראת הגישה ההוליסטית הרואה את הילד כאדם שלם. גישה זו רואה את בריאות האדם בגופו, נפשו והרוחניות שבו, כקשורים יחדיו. בית הספר מאמין שכדי להשיג ריפוי, עליו לתת תשומת לב לכל אחד מהמרכיבים. על כן, מטרתו של בית-הספר לעודד את ההתפתחות הטבעית של הילד, לתת תמיכה קוגניטיבית, רגשית ורוחנית שתעזור לו להתמודד עם משבר המחלה והאשפוז. בהשארת התפישה, צוות בית-הספר יוצר אווירה ותנאים המאפשרים להפגיש את הילד עם מסגרות המוכרות לו מעולמו הבריא. הילד מוזמן לפעילות על ידי הצוות החינוכי, ופוגש חומרי למידה, חומרי יצירה מתחומי אמנויות שונים, משחקים ומתקנים. צוות בית ספר מהווה חלק מצוות בית החולים, ונוטל חלק במפגשים רב מקצועיים ופרה-רפואיים, במאמץ משותף להביא את הילדים להחלמה ולהעלאת איכות חייהם.
בית-הספר נמצא בתהליך ניסויי הקרוי "בריא ללמוד מזה". במסגרת הניסוי בית-הספר מפתח תוכניות לימודים לאירועים רפואיים, מתוך כוונה להרבות הזדמנויות למידה רלוונטיות. התפיסה העומדת בבסיס התוכנית היא, שבניית תוכנית לימודים מותאמת, תפתח פתח להכרת עולמות ידע בתחום הביולוגיה, הרפואה והמדע בדרך הרלוונטית למצבם, ובאותו הזמן, תקל על פחדים לא מבוססים, תעמת את הילד עם הנחות שגויות, ותתרום לניהול עצמאי יותר של המחלה על ידי הילד ומשפחתו גם לאחר שהשתחרר מבית החולים. בדרך זו, בית הספר שבבית החולים מציע לילד אפיק סובלימטיבי להבעה רגשית ומעצים חוויות של הצלחה לימודית מתוך עולמו בתקופה זו. כשהילד מרגיש תחושת הישג הוא רוצה ללמוד.
בצד ההתייחסות לעולמו הרגשי של הילד החולה, תוכניות הלימודים שמות דגש על הדיוק שבתיאור הסיטואציות, ההרגשות וההליכים. הילד לומד לשַיֵים את האירועים, הרגשות, הכאב והזמן, והופך אותם ממֵציפים ואין סופיים למוגבלים ונשלטים. במהלך הקשר, נבדקים מספר סוגיות כגון: כיצד ניתן לתאר כאב: האם הוא עמום, חד או דוקר... ומה מרגישים כשהמחט חודרת לעור? כמה דם לוקחים בבדיקת דם...? כיצד אפשר לתאר את הכאב בזמן זריקה? מהם הם אותם תאים סרטניים, האם הם "תאים פראיים" או "תאים מבולבלים"? מה זה "תוספתן שהתפוצץ", ומה פירוש להשתיל מח עצם? וכן, כמה זמן "זה" ייקח. הבדיקה אורכת דקה... הטיפול ארבעה ימים.... העירוי 5 שעות.... הבידוד יכול לקחת חודש, ומספר הטיפולים בתוכנית שלך ייקח שנה וכדומה.
קוד אתי
בית הספר מתמודד מדי יום עם סוגיות אתיות רבות ומגוונות, ההתמודדות היום יומית קידמה את הצורך בכתיבת קוד אתי. היה צורך בקוד שיאחד את קווי ההתנהלות ויקבע אמות מידה מוסכמות על כולם לכללי התנהגות ערכיות וראויות בבית הספר. לאחר תהליך ארוך של העלאת הדילמות המוסריות התגבשו הערכים המובילים המייצגים את בית הספר. בסיום התהליך הושק הקוד בית הספר באירוע מרגש. בית הספר נמצא כיום בתהליכי הטמעת הקוד בשגרת היום.
מסמך הקוד מאפשר לצוות לפעול בצורה אחידה, ולתת מענה יעיל ומכבד למציאות החיים בבית-הספר אשר בבית-החולים.
מנואל קנטקוזינוס
מנואל קנטקוזינוס (ביוונית: Μανουήλ Καντακουζηνός; סביב 1326 - 10 באפריל 1380), בן למשפחת האצילים היוונית ביזנטית קנטקוזנוס, היה שליט (דספוט) דספוטט מוראה בפלופונסוס מ-25 באוקטובר 1349 עד מותו. הוא היה בנו השני של הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזינוס, ובראשית דרכו שימש כמושל וריה (Βέροια) בצפון יוון וכמושל קונסטנטינופול.
ב-1348 מינה אותו אביו למושל מוראה והוא היה הדספוט הראשון של הישות האוטונומית של מוראה, שהתקיימה משך למעלה ממאה שנים. מנואל ביסס את שלטונו במוראה והכריע את התנגדות האצולה המקומית. בירתו שכנה בעיר מיסטרס ברכס הטייגטוס בדרומו של חצי האי. הוא שמר על יחסים טובים עם נסיכות אכאיה הלטינית ועשה עימה יד אחת במאבקו בסולטאן מורט הראשון בשנות ה-60 של המאה ה-14. הוא עודד את בואם של אלבנים אשר יישבו את האזורים הדלילים באוכלוסייה בפלופונסוס, וניצל אותם ככוח צבאי וככוח עבודה. הוא נשא לאישה את בתו של קונסטנטין הרביעי, מלך קיליקיה הארמנית, אך לא העמיד יורש זכר. במותו בשנת 1380, ירש אותו אחיו הבכור, מתאוס קנטקוזינוס, ומנואל נקבר במיסטרס.
דיר א-סולטאן
דיר א-סולטאן (בערבית: دير السلطان; בתרגום לעברית מנזר הסולטאן) הוא מתחם על גג קפלת הלנה הקדושה בכנסיית הקבר. על פי רוב המסורות, זהו חלק מהתחנה התשיעית בוויה דולורוזה, והוא שייך לכנסייה האתיופית, שאין לה נכסים בכנסיית הקבר עצמה.
האתר
בתקופה הצלבנית שימש הגג כאולם הסעודות של האבירים ששהו בכנסייה, ושרידי העמודים עליהם נסמך גג האולם, מעטרים את הקירות ששרדו סביב המשטח. במעבר מהגג לעבר רחוב בית הבד הנמצא במפלס אחד נמוך יותר, ניצב עמוד המסמל את התחנה התשיעית בוויה דולורוזה. שם ישו, בדרכו לגולגותא, נפל בפעם השלישית.
הגישה אל מתחם המנזר היא דרך מעבר וגרם מדרגות היוצא מרחוב בית הבד, או דרך הקפלות האתיופיות, הצמודות לכנסיית הקבר מדרום-מזרח. המנזר בנוי ככפר אתיופי קטן, בעל חדרונים העשויים מחומר וקורות עץ. הדלתות והחלונות הנמוכים צבועים בצבעים עזים, והחדרים עצמם מרוהטים בסגפנות, וכוללים לרוב מזרן שינה לאדם אחד. בין החצר לחדרי המגורים צומח "עץ הזית הקדוש", אשר על-פי המסורת האתיופית מסמל את המקום בו העלה אברהם לעקדה את בנו יצחק, ובענפיו של עץ זה הסתבכו קרני האייל. הנזירים חיים חיי שיתוף, ומנהלים סדר היום המוקדש ברובו לתפילות הנמשכות ביום ובלילה.
הסכסוך בין הקופטים לאתיופים
המחלוקת בין הקופטים לאתיופים על השליטה בדיר א-סולטאן ועל שתי הקפלות המוקדשות למיכאל הקדוש ולארבע החיות, נטושה זה שנים רבות. שתי הקפלות מקשרות בין דיר א-סולטאן לבין חצר הכניסה אל כנסיית הקבר, וקיום השליטה בפועל במעבר ובקפלות נעשה על ידי קביעת מנעולים בפתחי המעבר משני צדדיו והחזקת המפתחות המשמשים לפתיחתם וסגירתם. בין הכנסיות הקופטית והאתיופית קיים קשר היסטורי, שכן שתיהן כנסיות מונופיזיטיות (אורתודוקסיות מזרחיות), והכנסייה האתיופית הייתה כפופה לכנסייה הקופטית מהמאה ה-4 עד 1959, עת מונה לראשונה פטריארך יליד אתיופיה לכנסייה האתיופית.
נזירים אתיופים חיו בארץ ישראל כבר במאה ה-4. במהלך התקופה העות'מאנית הקהילה האתיופית בירושלים הלכה והתדלדלה, ולקראת סוף המאה ה-17 נעלמה מירושלים לחלוטין, והאתרים שהיו בחזקתם עברו לידיהם של הארמנים והיוונים אורתודוקסיים. בשנת 1760 חזרו נזירים אתיופים לירושלים, ונתקלו במציאות החדשה שכל נכסיהם בכנסייה אבדו. בלית ברירה הוקם המנזר האתיופי בדיר א-סולטאן שעל גג כנסיית הקבר. בשנת 1837 פרצה מגפת דבר שהביאה למותם של הנזירים האתיופים שחיו בירושלים. לטענת האתיופים, בעקבות מגפה זו והודות לתמיכת השלטון של אבראהים פאשא המצרי שהחזיק אז בירושלים, הצליחו הקופטים להשתלט על דיר א-סולטאן ועל קפלות ארבע החיות ומיכאל הקדוש. לגרסת האתיופים, בהזדמנות זו שרפו הקופטים את הספרייה והארכיון של האתיופים, לטענתם בשל החשש להדבקות במחלה, ולכן אין בידי האתיופים את המסמכים הדרושים להוכחת טענתם. אולם, בשנים הבאות הגיעו נזירים אתיופים לארץ וחזרו להתגורר בדיר א-סולטאן, ואז נתחדש המאבק בין שתי העדות בגין זכויות החזקה בו. הקופטים המשיכו וקיימו בידיהם את השליטה במנזר ובשתי הקפלות, והם התייחסו אל האתיופים כאל מי שנמצאים שם בחסדם וכאורחיהם. עם זאת, הקופטים לא מנעו מהאתיופים להתפלל בקפלה של ארבע החיות. בשנת 1889 ביקשו הקופטים להרוס את הקיר הצפוני של דיר א-סולטאן במטרה להרחיב את השער הצפוני אל גג כנסיית הקבר. האתיופים התנגדו לשינויים אלה, והשלטון העותמאני אסר על הריסת הקיר בנימוק שאין לשנות את הסטטוס קוו. עניין זה עורר את חמת הקופטים והם מנעו מהאתיופים לבוא עוד לקפלת ארבע החיות ולהתפלל בה, אך האתיופים המשיכו לערוך את טקסי הפסחא על גג הכנסייה. בנוסף הם המשיכו וטענו לזכותם לחזקה בלעדיות במנזר ובשתי הקפלות.
מצב דברים זה הוסיף להתקיים עד מלחמת ששת הימים, שבמהלכה עברה השליטה בעיר העתיקה לידי מדינת ישראל. חג הפסחא המזרחי של שנת 1969 חל ב-12 באפריל, והאתיופים ערכו טקס דתי על גג הכנסייה. הם הציבו ברחבת המנזר תאורה חשמלית, דבר שעורר את כעסם של הקופטים, שראו בכך הפרה של הסטטוס קוו. הקופטים המטירו אבנים על האתיופים החוגגים מתוך חלונות מנזר דיר אנטוניוס, החולש מצד צפון-מזרח על גג הכנסייה, ומספר אנשים נפצעו. משטרת ישראל נאלצה להתערב ולהשתמש בכוח לשם פיזור התוקפים והשלטת הסדר. לשם כך, תפסו אנשי המשטרה, באורח ארעי, את חדרי המנזר הקופטי, ורק כעבור שעה שקטה המהומה וניתן לאתיופים להמשיך בטקס החגיגה שלהם.
חגיגות הפסחא של שנת 1970 עמדו להתחיל אצל הקופטים והאתיופים ב-25 באפריל. לקראת החגיגות נשלחו לשר הדתות מכתב ושני מברקים, בהם הוזכרה התקרית של השנה הקודמת ונתבע מהשלטונות לנקוט אמצעים מתאימים, שיהיה בהם כדי להבטיח את שמירת הסטטוס קוו ומניעת "שפיכות דמים". אחד המברקים נשלח גם לשרי ממשלה אחרים ובהם שר המשטרה. כוח משטרתי גדול נערך במנזר ובסביבתו ועל הגגות הסובבים, כולל גג המנזר הקופטי. לאחר שהטקס האתיופי הסתיים בשלום בשעה 23:00, החלו הקופטים בטקס משלהם וקיימו תהלוכה אשר ירדה מגג מדיר א-סולטאן אל כנסיית הקבר. האתיופים ניצלו את ההזדמנות והחליפו את המנעולים הקבועים בפתחי המעבר משני הצדדים. הדבר נודע למוטראן הקופטי האורתודוקסי והוא הורה לאחד הכמרים הקופטים לגשת לדיר א-סולטאן, לוודא את הידיעה ולאחוז בצעדים, אם יהיה צורך, כדי לשים קץ להסגת-הגבול של האתיופים. אולם, בעת שהגיע הכומר לפתח המעבר, לא הרשו לו השוטרים להתקרב. בינתיים הפסיקו הקופטים את תפילתם בכנסיית הקבר הקדוש ואחדים מהם הלכו אל המנזר דרך סמטאות השוק אך גם הם לא הורשו להתקרב לפתח המעבר. כל הניסיונות שעשה המוטראן לאחר חצות הלילה, ובשעות הבוקר של יום המחרת (26 באפריל 1970), להתקשר עם שר המשטרה והמפקדים הבכירים של המשטרה, לא נשאו פרי. באותו יום פנה המוטראן במברקים לשרי הדתות והמשטרה וביקש שיפעלו כדי להחזיר לקופטים את החזקה בקפלות ובמנזר. במברקו לשר המשטרה גם התלונן שפלישת האתיופים לשם נעשתה "בעזרתה המזוינת" של המשטרה.
כעבור שלושה ימים עתרו הקופטים לבג"ץ וזה דן בעתירה, העביר ביקורת קשה על התנהלות המשטרה, והסכים כי הצדק עם הקופטים. עם זאת, כיוון שעל פי חוקי הסטטוס קוו רק הריבון רשאי להחליט בנושא כנסיית הקבר ולא בית המשפט, המליץ בג"ץ לממשלת ישראל להקים ועדה בנושא שתפתור את הבעיה:
למרות זאת, העניין לא הוסדר עד היום, בתחילה בגלל העובדה כי לאתיופיה היו יחסים דיפלומטיים עם ישראל, בעוד שמצרים, פטרונית הכנסייה הקופטית, נחשבה למדינת אויב. בהסכם השלום בין ישראל למצרים נכלל סעיף לפיו מתחייבת ישראל לפתור את המחלוקת בדיר א-סולטאן.
הערות שוליים
31.77847°N, 35.23031°W
מיכל זמיר
מיכל זמיר (נולדה ב-28 בספטמבר 1964) היא סופרת, עורכת ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
זמיר נולדה בצהלה, בת לרינה ולצבי זמיר, לימים ראש המוסד. שירתה בצה"ל כפקידה במכללה לפיקוד ולמטה. למדה באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון בספרות עברית ופילוסופיה כללית ותואר שני בחוג לספרות עברית. נושא התזה שלה היה "שיח האהבה כשיח הפוליטי ביצירתו של י.י. זינגר" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור דוד רוסקיס מהסמינר התאולוגי היהודי. היא לימדה מספר שנים ספרות יידיש באוניברסיטת תל אביב.
זמיר גרושה ואם לבת, בת-זוגו של העיתונאי ומנחה הטלוויזיה ירון לונדון. אחיה, דני זמיר, הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות ברחובות.
12 פגישות
(תל אביב: כתום, 2004) הספר 12 פגישות הוא נובלה ארוטית. על רקע נישואיה המתפרקים פורשת לילי, אישה נאה בת ארבעים, רצף של עלילות מיניות באוזני הפסיכיאטר שלה, אליו היא משתוקקת בכל גופה ומאודה. מעשה הסיפר הפתייני חושף את גישתה הטוטאלית של לילי ליחסי מין כשיקוף של כל הרוחני שבאדם.
ספינת הבנות
ספינת הבנות (תל אביב: חרגול, תשס"ה 2005): פקידה בשירות חובה בפו"ם, המכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה של צה"ל, מתארת את שתי שנות שירותה הצבאי, מזווית ראייתן של החיילות בנות-בלי-שם המשמנות בגופן את מכונת המלחמה הישראלית. היא לכודה בלבו של הכיעור הצה"לי, כשהיא נקרעת בין הרצון לשרת ולציית לבין תשוקתה התמימה לאהבה ויופי.
תורגם לגרמנית:
מתקנים ואטרקציות
מתקנים ואטרקציות (תל אביב: חרגול ועם עובד, תשס"ח 2008). שנה בחייה של שכונה ישראלית ותיקה שהוקמה בעשור הראשון למדינה לאנשי צבא קבע ומשפחותיהם. בישראל של היום נעשתה השכונה מחוז חפץ נדל"ני של אנשי האליטה החדשה, נציגיו של האלפיון העליון. חילופי האוכלוסין מעמתים זו מול זו שתי מערכות ערכים. במרכזו של הרומן דמותו של גבי חייק, מתווך נדל"ן המיטיב לקרוא את המציאות המתהווה. עסקאותיו הנפתלות ואהבתו להיללי, בת לוותיקי השכונה, עומדים במרכזו של הרומן. לשניים סוד משותף בעברם הלובש ופושט צורה בהוויה התרבותית והכלכלית המתחדשת.
תורגם לגרמנית:
סימנים של גבר זר
ראה אור בהוצאת כתר באוגוסט 2012.
חמש ארוחות ביום
ראה אור בהוצאת כתר (הסדרה הקטנה), 2018.
קישורים חיצוניים
ביקורת על הספר "ספינת הבנות"
ביקורת על הספר "מתקנים ואטרקציות"
ביקורת על הספר "סימנים של גבר זר"
ביקורות על הספר "חמש ארוחות ביום"
כתבות פרי עטה
חיים בן-צבי
חיים בן-צבי (הירשזון) (תמוז תרס"ו, 1 ביולי 1906 – שביעי של פסח תשמ"ה, אפריל 1985) היה חלוץ, קולט מעפילים וראש מועצה אזורית עמק חפר במשך 35 שנה.
חייו
חיים בן-צבי נולד ב-1 ביולי 1906, בעיירה סמיילה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו הקטנים, לאחר שאחד מאחיו הגדולים עלה כבר קודם, בתקופת העלייה השנייה. בן-צבי עבד זמן מה כפועל בבית החרושת "נשר" בחיפה, ועוד באותה שנה הצטרף לקיבוץ עין חרוד. בן-צבי שאף לעבודה חלוצית בעוד הוריו התבססו כעירונים. אמו נפטרה בטבריה ואביו במנחמיה, אך המאורעות שהחלו ב-1936 מנעו ממנו להגיע ללוויותיהם.
באוגוסט 1928 עזב את הקיבוץ בגלל חלוקי דעות אידאולוגיים על אופי הקיבוץ, כי העדיף חיי מושב עובדים. במשך יותר משנה עבד כפועל במקומות אחדים, בהם בייבוש ביצות כבארה (סביב מעיינות התנינים), והצטרף לארגון ג'-העמק, ששאף להקים מושב עובדים.
בינואר 1930 עלה בן-צבי לעמק חפר בתוך קבוצת "עשרים הראשונים", שהיו חברי שני ארגונים. הקבוצה ייבשה את הביצות והכשירה לחקלאות את קרקעות העמק. באביב 1933 השתתף בייסוד המושב כפר ויתקין שבעמק חפר. עסק גם בפעילות ציבורית בתוך קבוצת "עשרים הראשונים" ובמושב כפר ויתקין. משנת 1934 עמד בראש ועד גוש יישובי עמק חפר. במאי 1940 הוכר ועד הגוש על ידי הממשלה הבריטית כמועצה מקומית-אזורית, הראשונה בארץ. המשימות הציבוריות הבולטות, בהן השקיע את מלוא מרצו, היו: ביסוס היישובים שהוקמו, במיוחד בגלים שלאחר ייבוש הביצות ובעקבות הקמת המדינה; הגנת היישובים; הקמת מפעל המים האזורי עם חברת מקורות; הקמת בתי ספר אזוריים ובמיוחד בית הספר התיכון האזורי; קידום הפיתוח החקלאי והתיעוש; נושאי חברה תרבות ורווחה; ולבסוף ההתקשרות עם עיריית נתניה לשם הקמת המפעל לטפול בקולחי העיר והשבתם להשקיה חקלאית. עד שהזקין היה חבר כפר ויתקין והחזיק משק חקלאי בו עבד פיזית במקביל לפעילותו הציבורית. בשנת 1976 עבר לגור בחופית.
חיים בן-צבי עמד בראש המועצה מיום היווסדה ועד לפרישתו בשנת 1975 – נבחר שמונה פעמים ברצף לתפקיד זה – פרט לתקופה של ארבע שנים בעת מלחמת העולם השנייה, שבהן שירת כחייל ביחידות הארץ-ישראליות של הצבא הבריטי והבריגדה היהודית. השתתף בקרבות באיטליה, בהם המערכה על נהר סניו. מסיום המלחמה ועד לשחרורו מן הצבא הבריטי השתתף בפעולות העפלה.
בשנת 1933 נשא לאישה את שרה לבית חסין, שילדה את אריה ונפטרה בשנת 1938. בשנת 1940 נשא את צביה לבית פינקלשטיין, שילדה את אברהם, את נעמי ואת ורד. חיים בן-צבי זכה לראות שמונה נכדים ונפטר בשביעי של פסח תשמ"ה (1985), בגיל 79. אלמנתו צביה נפטרה בשנת 2007. גן התעשייה שבעמק חפר קרוי על שמו של חיים בן צבי.
אחיינו הוא חתן פרס ישראל, פרופ׳ אברהם בן צבי.
כתביו
יומנו שמור בארכיון כפר ויתקין.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אמוליאני
אמוליאני (ביוונית: Αμμουλιανή) הוא אי, במערב הים האגאי, השייך ליוון. האי ממוקם במרחק 120 ק"מ מסלוניקי, ומהווה חלק מהעיירה סטאגירה-אקאנתוס.
שטחו של האי 4.5 קמ"ר.
נכון לשנת 2011 התגוררו באי 529 תושבים, והוא נחשב לאי בעל מספר התושבים הגבוה ביותר ביוון שאינו מהווה עיירה עצמאית, אלא מהווה חלק מעיירה המשתרעת על פני כמה איים. האי הוא האי המיושב היחיד באזור כלקידיקי.
עיקר כלכלת האי מתבססת על הדיג והתיירות. מעבורות מקשרות את האי לטיפיקי ולסלוניקי.
תנ"ך גוטנברג
תנ"ך גוטנברג (ידוע גם בשם תנ"ך מזארין, או תנ"ך 42 השורות; ליתר דיוק, ביבליית גוטנברג) הוא מהדורת הדפוס הראשונה של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, הכוללים את הברית הישנה והברית החדשה. הטקסט שגוטנברג הדפיס הוא הוולגטה, התרגום הכנסייתי בשפה הלטינית. התנ"ך הודפס על ידי יוהאן גוטנברג, בעיר מיינץ שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה. הפקת המהדורה החלה ב-23 בפברואר 1455, ומסמלת את ראשיתה של מהפכת הדפוס, שאיפשרה הדפסה המונית של ספרים ומאמרים ותפוצתם הרחבה.
בביבליית גוטנברג היו שני כרכים הכוללים יחד 1,282 עמודים והוא מוצג במוזיאון גוטנברג הנמצא בעיר מיינץ. כיום משערים שהודפסו 180 עותקים בתקופה של שלוש שנים - 40 על קלף ו-140 נוספים על נייר. מספר זה של ספרים נחשב אז עצום, שכן קודם לכן כתיבת ספרים רבים ביד הייתה אורכת עשרות שנים. לדוגמה, משך זמן כתיבת ספר תנ"ך יחיד לפני המצאת הדפוס היה כשלוש שנים.
בשל עיטורי הספרים שצוירו ביד, כל אחד מהספרים יחיד במינו.
כיום ידוע על 11 עותקים מלאים של הדפסה על קלף, ועל 48 עותקים שמורים במלואם של הדפסה על נייר, ועל עוד שני ספרים שנשמרו בחלקם.
ג'וזף דשה
ג'וזף דשה (9 בדצמבר 1768 – 11 באוקטובר 1842) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והמושל התשיעי של מדינת קנטקי בארצות הברית. לאחר ביטול האדיקט של נאנט, אבותיו ההוגנוטים של דשה ברחו מצרפת לפנסילבניה, שם נולד דשה. בסופו של דבר, משפחתו של דשה התיישבה ליד גלאטין של ימינו, שבטנסי, שם היו מעורבים בהתכתשויות רבות עם האינדיאנים. שניים מאחיו של דשה נהרגו בהתכתשויות אלה, מה שהניע אותו להתנדב לקמפיין של אנתוני ויין ה"משוגע" נגד האינדיאנים במהלך. לאחר שעד אז התיישב מחדש במחוז מייסון, קנטקי, דשה ביצע את הרקורד הצבאי שלו לכמה קדנציות בבית המחוקקים של המדינה.
בשנת 1807, דשה נבחר לכהונה הראשונה מתוך שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית. מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא נחשב לנץ מלחמה, שתמך במלחמת 1812. ב-1813 הוא התנדב לשרת במלחמה ופיקד על דיוויזיה בקרב התמזה. הוא חזר לקונגרס לאחר המלחמה, והיה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי שהתנגד לחוק הפיצויים הלא פופולרי משנת 1816. כמעט כל חבר אחר במשלחת הובס לבחירה מחדש לאחר ההצבעה, אך התנגדותו של דשה למעשה סייעה לו לשמור על המושב שלו. לבסוף הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1818, והתמודד על תפקיד מושל קנטקי ב-1820, והפסיד לג'ון אדייר. ולבסוף נבחר למושל קנטקי ב-1824, הפאניקה של 1819 הרסה את כלכלתה של קנטקי, ודשה ערך קמפיין שני לממשלה שעסק כמעט אך ורק על הבטחות להקלה למעמד החייבים הגדול של המדינה. הוא נבחר ברוב גדול, ופרטיזנים לסילוק חובות כבשו את שני בתי האספה הכללית. לאחר שבית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל את חוקי הסעדת החובות המועדפים על ידי דשה על ידי רוב חברי בית המחוקקים, הם ביטלו את בית המשפט ויצרו בית משפט חלופי, אליו מינה דשה כמה פרטיזנים לסילוק חובות. בית המשפט הקיים סירב להכיר בלגיטימיות של המהלך, ובתקופה המכונה מחלוקת בית המשפט הישן – בית המשפט החדש, התקיימו במדינה שני בתי משפט עליונים.
אף על פי שהיה פופולרי כשנבחר, המוניטין של דשה נפגע משתי פעולות שביצע בעת כהונתו. הפעולה הראשונה הייתה הדחת הוראס הולי מנשיאות אוניברסיטת טרנסילבניה. בעוד שהשמרנים הדתיים במועצת המנהלים של האוניברסיטה התנגדו להולי מכיוון שהם ראו בו כליברלי מדי, התנגדותו של דשה התבססה בעיקר על ידידותו של הולי עם הנרי קליי, שהיה אחד האויבים הפוליטיים של דשה. לאחר שדשה גינה במרירות את הולי בנאום לבית המחוקקים בסוף 1825, הולי התפטר. והמוניטין של דשה ספג פגיעה נוספת לאחר שבנו, אייזיק ב. דשה, הואשם ברצח. באופן חלקי בגלל השפעתו של דשה כמושל, בוטלו שני פסקי דין. לאחר שדשה הצעיר ניסה להתאבד ללא הצלחה בזמן שהמתין למשפט שלישי, המושל דשה הוציא חנינה לבנו. מחלוקות אלו, יחד עם כלכלה משתפרת, הניעו את אויביו הפוליטיים של דשא לניצחון בבחירות של 1825 ו-1826. הם ביטלו את מה שנקרא "בית דין דשה" על הווטו של דשה, וסיימו את מחלוקת בית המשפט. באקט אחרון של התרסה, דשה איים שיסרב לפנות את אחוזת המושל, אם כי בסופו של דבר הוא הסכים ללא תקלות, ומסר את המושל ליורשו, מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית תומאס מטקליף. עם סיום כהונתו כמושל, הוא פרש מהחיים הציבוריים ולבסוף מת בבית בנו בג'ורג'טאון, קנטקי, ב-11 באוקטובר 1842.
ראשית חייו והקריירה הפוליטית
ג'וזף דשה נולד לרוברט ואלינור (ווילר) דשה במחוז מונרו, פנסילבניה, ב-9 בדצמבר 1768. הוא היה חלק ממוצא ההוגנוטי הצרפתי, ואבותיו נמלטו מצרפת לפנסילבניה לאחר ביטול צו נאנט, שהגן במידה רבה על ההוגנוטים מפני רדיפות דתיות. הוא השיג את השכלתו המוגבלת בבתי הספר הכפריים של המדינה. ביולי 1781, משפחתה של דשה עברה למחוז פאייט, קנטקי, ובשנה שלאחר מכן, הם התיישבו במה שהיה ידוע אז כמחוז קמברלנד ליד העיר גאלאטין כיום, בטנסי. אחיו הצעיר של דשה, רוברט, ייצג מאוחר יותר את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כמו מרבית מתיישבי הגבול, משפחת דשה מצאה את עצמה לעיתים קרובות בסכסוך עם אינדיאנים אמריקאים לאחר שעברו לטנסי, שבין הגילאים 15 עד 22. ג'וזף דשה התנדב בכמה מסעות צבאיים נגדם. במערכה אחת כזו נהרגו שניים מאחיו בזמן שנלחמו לצידו. לאחר המלחמה, דשה גר עם ויליאם וויטלי בעיירה קראב אורצ'רד, קנטקי. הוא התחתן עם מרגרט "פגי" בלדסו בדצמבר 1789. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים במהלך נישואיהם. ב-1792 עברה המשפחה למחוז מייסון, קנטקי, שם עבד דשה כחקלאי. ב-1794 לחם במלחמת צפון-מערב הודו תחת פיקודו של סגן ויליאם הנרי הריסון. הוא השתתף בהתקפה של הגנרל אנתוני ויין "המשוגע" על האינדיאנים בקרב העצים הנופלים ב-20 באוגוסט.
דשה נכנס לפוליטיקה ב-1797, כשנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של קנטקי. כשהבית דן בהחלטות קנטקי ב-1798, הוא עמד בראש ועדת הכלל. הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של קנטקי מ-1799 עד 1802, וכיהן בסנאט של קנטאקי מ-1802 עד 1807. במקביל לקריירה הפוליטית שלו, הוא המשיך לשרת במיליציה הממלכתית. ב-23 בינואר 1798 מונה למייג'ור בגדוד ה-29. הוא הועלה לדרגת קולונל ב-23 במרץ 1799 וב-5 בספטמבר 1805 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-7 של המיליציה של קנטקי. ב-24 בדצמבר 1806 הוא מונה לגנרל, ונשאר בבריגדה ה-7. והיו לו עבדים.
שירותו בבית הנבחרים ובמלחמת 1812
דשה נבחר ללא התנגדות לקדנציה הראשונה מתוך שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1807. אף על פי שהיה ידוע כנואם מוכשר, הוא לא דיבר לעיתים קרובות, וטען שעדיף "לחשוב הרבה ולדבר אבל מעט." הוא התנגד לחידוש האמנה של הבנק הראשון של ארצות הברית, משום שרוב הזכויות של הבנקים המשקיעים היו זרים. באופן ספציפי, הוא היה מודאג מהעובדה שמלך בריטניה ג'ורג' השלישי היה בעל מניות גדול. (הרבה חשבו שהמלך הבריטי היה על סף שיגעון בזמן זה.) אמנת הבנק לא חודשה בסופו של דבר ב-1811.
בתחילת הקריירה שלו, דשה דגל בצבא הולם כדי להגן על השטח האמריקאי מפני בריטניה וצרפת. הוא תמך בחוק האמברגו של הנשיא תומאס ג'פרסון משנת 1807 ובחקיקת אכיפה קשורה. הוא נחשב לנץ מלחמה, ויו"ר בית הנבחרים הנרי קליי, עמית קנטאקי ומנהיג מצי המלחמה בבית, בחר בו לכהן בוועדת בית הנבחרים ליחסי חוץ במהלך הקונגרס ה-12 (1811–1813). בהתאם לציפיותיו של קליי, דשה תמך בעקביות בצעדי המלחמה שהובאו בפני בית הנבחרים, לרבות הצעות חוק לחמש ספינות סוחר, הגדלת מספר החיילים הסדירים בצבא ארצות הברית, והסמכה לנשיא ג'יימס מדיסון לקבל יחידות מתנדבים לשירות צבאי. בהכרז על חוסר שביעות רצונו מהצעת החוק מספר 1 של מייקון, הוא טען כי כל האמברגו והסנקציות ייכשלו כל עוד "לבריטים יש את קנדה או נובה סקוטיה ביבשת אמריקה", אף על פי שהכיר בעלויות הגבוהות בכסף ובחיים. הוא יחייב את סיפוח קנדה. ב-4 ביוני 1812, הוא הצביע בעד הכרזת מלחמה על בריטניה הגדולה, שהחלה רשמית את מלחמת 1812.
דשה חזר לקנטקי לאחר מושב הקונגרס. הוא נענה לקריאתו של המושל אייזק שלבי למתנדבים לשרת בקמפיין של ויליאם הנרי הריסון לקנדה. הוא מונה למייג'ור גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השנייה של המיליציה של קנטקי. הדיוויזיה הייתה בת 3,500 איש, שהורכבה מהבריגדות ה-2 וה-5 והרגימנט ה-11, היא התאספה על נהר אוהיו בניופורט, קנטקי. הם הצטרפו להריסון בכוח הנסיגה הבריטית מדטרויט והחזיקו את בעלי בריתם ההודיים של הבריטים מהאגף השמאלי שלו במהלך הניצחון האמריקאי בקרב התמזה ב-5 באוקטובר 1813. על פי ההיסטוריון בנט ה. יאנג, לחברו הוותיק של דשה, ויליאם ויטלי, הייתה תחושה מוקדמת על מותו בלילה שלפני הקרב ונתן את הרובה והאבקה שלו לדשה, וביקש ממנו להעביר זאת לאלמנתו, יחד עם מסר על חיבתו. ויטלי אכן נהרג בקרבות למחרת.
דשה חידש את שירותו בקונגרס בקדנציה שלו. הוא היה מאוכזב מההחלטה שלא להמשיך בסיפוח קנדה ולהתעלם מההתרשמות הבריטית מים האמריקאים לטובת חתירה לשלום עם הבריטים. בסופו של דבר, הוא לא היה מרוצה מהסכם גנט שסיים את המלחמה. כאשר ויליאם הנרי הריסון נשקל על ידי הקונגרס לתפקיד הגנרל המפקד בסוף 1813 ובתחילת 1814, דשה התנגד לתת לו את התואר מכיוון שהוא טען שהריסון קבע שלא לרדוף אחרי הגנרל הבריטי הנרי פרוקטר בעקבות קרב תמזה ועשה זאת רק לאחר דחיפות נמרצות של אייזק שלבי. האשמה של דשה הייתה גורם תורם בהחלטת הקונגרס להסיר את שמו של הריסון מהחלטת תודה על השירות בצבא הצפון-מערבי ולמנוע ממנו את מדליית זהב של הקונגרס. גם הריסון וגם שלבי הכחישו את חשבונו של דשה, וכשהנושא החל לפגוע בסיכויי הבחירה מחדש של דשה, הוא חזר בו חלקית מהסיפור שלו. הוא טען שסיפר רק לכמה חברים שהריסון חושש מרדיפה במהלך מועצת מלחמה שהתקיימה בסנדוויץ', אונטריו, לאחר הקרב, אך הוא לא היה עד באופן אישי לחילוקי דעות בנוגע למרדף בין הריסון לשלבי.
דשה הפך בהדרגה לשמרן יותר לאחר חזרתו לבית, והתנגד בעקביות להרחבת הצי האמריקני. הוא גם התנגד לבקשתו של מזכיר המלחמה ג'יימס מונרו לשמור על צבא קבוע של 20,000 איש בזמן שלום. דשה טען שצבא קבע גדול סיפק לסניגוריה של ממשלה פדרלית גדולה יותר תירוץ להעלות מיסים, והציע שהצבא העמיד יכלול רק 6,000 איש. קואליציה של פדרליסטים ודמוקרטים-רפובליקנים שמרנים בבית התאחדו כדי לאמץ את הצעתו של דשה בהצבעה של 65–75. עם זאת, הגרסה של הצעת החוק שעברה בסנאט דרשה צבא קבע של 15,000 איש. החקיקה הועברה לוועדת ועידה, אשר בסופו של דבר אימצה פשרה של 10,000 איש.
במהלך הקונגרס הארבעה עשר (1815–1817), דשה היה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי בת שנים-עשר שהתנגדה לחוק הפיצויים של 1816. הוא העביר חוק ביחד עם ריצ'רד ג'ונסון אשר שינה את הפיצויים לקונגרס, ושילם לכל חבר משכורת קבועה של 1,500 דולר בשנה במקום 6 דולר ליום בזמן הקונגרס. הצעד התברר כשנוי במחלוקת בקרב ציבור הבוחרים. כל חברי משלחת קנטקי שהצביע בעד הצעת החוק - מלבד ג'ונסון והנרי קליי, ששניהם היו פופולריים ביותר - איבד את מושבם בקונגרס, בין אם הוא לא ביקש להיבחר מחדש או משום שהובס על ידי מועמד אחר.
דשה כיהן כיו"ר ועדת הפיקוח והרפורמה במהלך הקונגרס החמישה עשר (1817–1819). ב-14 במרץ 1818, הוא הצביע עם המיעוט נגד החלטה שהוגשה על ידי ויליאם לאונדס מדרום קרוליינה, המצהירה על כוחו של הקונגרס להעניק כספים פדרליים לבניית שיפורים פנימיים. הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1818.
הבחירות למושל קנטקי ב-1820
דשה היה אחד מארבעה מועמדים שהתמודדו על תפקיד מושל קנטקי ב-1820. לאחר הפאניקה של 1819 - שהיה המשבר הפיננסי הגדול הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית - הנושא העיקרי של הקמפיין היה הקלת חובות. המושל גבריאל סלוטר לחץ על כמה צעדים המועדפים על ידי מעמד החייבים הגדול של המדינה, במיוחד מיסים עונשיים נגד סניפי הבנק השני של ארצות הברית בלואיוויל ובלקסינגטון. מערכת המפלגה השנייה עדיין לא התפתחה, אבל בכל זאת היו שני פלגים מנוגדים שקמו סביב סוגיית ההקלה על החוב. הראשון היה מורכב בעיקר מספסרי קרקע שקנו קרקעות גדולות באשראי ולא הצליחו להחזיר את חובותיהם עקב המשבר הפיננסי - כונה מפלגת הסיוע או סיעה והעדיפו חקיקה טובה יותר לחייבים. מולם עמדה המפלגה או הסיעה נגד הסיוע; והיא הורכבה בעיקר מאצולת המדינה, שרבים מהם היו נושים לספסרי הקרקעות ודרשו לקיים את החוזים שלהם ללא התערבות של הממשלה. הם טענו ששום התערבות ממשלתית לא תוכל לסייע ביעילות לחייבים וכי ניסיונות לעשות זאת רק יאריכו את השפל הכלכלי.
אף על פי שדשה היה בבירור מיושר עם סיעת הסיוע, מנהיג הפלג היה ג'ון אדייר, מוותיקי מלחמת 1812 שהפופולריות שלו גדלה בגלל ההגנה הפומבית שלו על הקנטאקים ששירתו תחתיו בקרב על ניו אורלינס נגד האשמות של פחדנות של אנדרו ג'קסון. אדייר זכה ברוב צמוד עם 20,493 קולות, והשיג את 19,947 קולותיו של ויליאם לוגאן, 12,418 קולות של דשה ו-9,567 קולות של אנתוני באטלר. פרטיזני סיוע השיגו גם את השליטה בשני בתי האספה הכללית של קנטקי. חקיקה רבה להסדרת חובות התקבלה במהלך כהונתו של אדייר, אך כאשר כהונתו התקרבה לסופה, בית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל חוק אחד פופולרי ומרחיב לסילוק חובות כלא חוקתי, מה שהבטיח שסילוק החוב יהיה שוב הנושא המרכזי בבחירות הקרובות למשרת המושל.
הבחירות למושל קנטקי ב-1824
בעוד שטומפקינס ותומכיו ניהלו קמפיין בעיקר באמצעות עיתוני המדינה, שרובם תמכו בפלג נגד הסיוע, דשה טייל במדינה בנאומי גדם. ללא פלטפורמה ספציפית, הוא התמקד אך ורק ברעיון שהוא מתנגד ל"גזילה שיפוטית" והאמין ש"כל הכוח שייך לעם". הוא הוכר בדרך כלל כמועמד של מפלגת הסיוע, אך ההיסטוריון ארנדט מ. סטיקלס ציין שהוא השתמש ברטוריקה נגד סיוע בכמה מחוזות. דשה תקף את הרקורד של טומפקינס כשופט, וטען שהוא תמך בעקביות בבנק השני של ארצות הברית ובבית המשפט לערעורים הנוכחי. דבר זה, אמר דשא, העמיד אותו באופוזיציה ישירה וגלויה לחקלאי המדינה והבטיח שאם ייבחר, המדינה תישלט על ידי הרשות השופטת, ולא המושל. דשה טען שעיתוני המדינה רדפו אותו באותו אופן שבו המפלגה נגד הסעד רדפה חייבים. הוא גם טען שטומפקינס לא היה הבחירה האמיתית של המפלגה נגד הסיוע, אלא רק זכה לתמיכתה בכך שהיה המועמד הראשון בעמדה זו שהכריז על מועמדותו. תומכי ראסל, שרץ בעקביות שליש רחוק בתמיכת הבוחרים, הסכימו עם טענה זו, ואמרו שטומפקינס הצטרף למירוץ לפני תאריך שסוכם בעבר בקרב המועמדים נגד הסיוע, מה שהעניק לו יתרון לא הוגן על ראסל.
אף על פי שדשה זכה להכרה אוניברסלית כמועמד המוביל במהלך החודשים הראשונים של הקמפיין, כשהתקרב יום הבחירות, חלקם החלו לשאול את עצמם אם הוא אכן יכול לעמוד בהתקפות הקמולות של המפלגה נגד הסיוע. העיתון "פרנקפורט ארגוס", עיתון פרו-דשה, נשאר בטוח, עם זאת, הוא חזה שמועמד הסיוע ינצח בהפרש של 4-1. ביום הבחירות, דשה השיג ניצחון נוח, וקיבל 38,378 קולות, שהם כמעט 60% מהקולות, ונשא רוב גדול אפילו בכמה מחוזות שהיו נגד הסיוע. טומפקינס גרף 22,499 קולות, כאשר תמיכתו התרכזה בעיקר במרכז קנטקי. ראסל סיים במקום השלישי עם 3,900 קולות. דשא ובני בריתו באספה הכללית פירשו את הניצחון כמנדט מהבוחרים להמשיך באגרסיביות באג'נדה של שחרור חובותיהם.
מושל קנטקי
ב-4 בנובמבר 1824, חודשים ספורים לאחר הבחירות, נהרס בניין קפיטול של המדינה בשריפה. ריהוט ורישומים נשמרו, אבל הבניין בן ארבע הקומות נהרס לחלוטין. כאשר המרקיז דה לה פאייט סייר בארצות הברית בשנת 1825, עדיין לא נבנה קפיטול חדש ואחוזת המושל הייתה קטנה מכדי לארח קבלת פנים ראויה, ולכן המושל נאלץ לארח את המכובד בטברנה של וייזגר.
ההישג העיקרי של דשא כמושל היה בתחום השיפורים הפנימיים. ב-1825, הוא שכנע את בית המחוקקים לממן את הקמת תעלת לואיוויל ופורטלנד במפלי אוהיו. התעלה נפתחה ב-1930, והוכיחה את עצמה כרווחית מאוד, עד כדי כך שדשה קונן על כך שהמדינה פיצלה את עלות הפרויקט - וכתוצאה מכך, את רווחיו - עם הממשלה הפדרלית ומשקיעים פרטיים. הוא גם דחק בהשקעה של המדינה בכביש אגרה שמצטרף למייסוויל, ללואיוויל דרך לקסינגטון. הוא דגל בשימוש עודף בכסף המיועד לחינוך לבניית כבישים קשים במדינה, אך העצרת הכללית הייתה פחות מגיבה להצעה זו.
בית המשפט הישן – מחלוקת בית המשפט החדש
ההיסטוריון של קנטקי תומאס ד' קלארק כתב שדשה "הבטיח הבטחות פזיזות להקל על עדר המצביעים פושטי הרגל... הבטחות שעליהן היה לקיים." פנייתו הראשונה לבית המחוקקים הייתה ביקורתית כלפי מערכת המשפט בכלל, במיוחד. ההחלטה האחרונה של בית המשפט העליון בתיק של גרין נגד בידל, שקבעה שתביעות קרקע שניתנו על ידי וירג'יניה במחוז קנטקי לפני שהפיכתה של קנטקי למדינה נפרדת קיבלה עדיפות על פני אלה שניתנו מאוחר יותר על ידי מדינת קנטקי אם השניים היו מסוכסכים. מעודדים מהעמדה החזקה של דשא נגד מערכת המשפט, פרטיזני הסעד החלו להדיח את השופטים בבית המשפט לערעורים שביטלו קודם לכן את חקיקת הסעד שלהם. צעד הענישה הראשון שהוצע נגד השופטים הפוגעים היה להפחית את שכרם ל-25 סנט לשנה, אך מהלך זה נזנח במהירות. לאחר מכן, המחוקקים ניסו להדיח את השופטים לפי כתובת, אך הם גילו שהם חסרים את הרוב הדרוש לשני שלישים בשני הבתים כדי לבצע הסרה זו.
לבסוף, ב-9 בדצמבר 1824, הסנאט של קנטקי העביר צעד המבטל את החקיקה שיצרה את בית המשפט לערעורים של קנטקי והקים בית משפט חדש למוצא אחרון במדינה. הצעת החוק נשלחה לבית הנבחרים, וב-23 בדצמבר התפתח דיון נמרץ. במהלך הדיון, שנמשך אחרי חצות, הופיע דשה על רצפת הלשכה כדי לעודד מחוקקים לתמוך בהצעת החוק ולמעשה העביר את השאלה הקודמת לסיום הדיון, שהיה, במילותיו של ההיסטוריון של קנטקי לואל ה. הריסון, " הפרה בוטה של חוקי הבית". הבית העביר את הצעת החוק בהצבעה של 54–43, ודשה חתם עליה מיד.
אף על פי שדשה וכל הממשלה שלו פעלה למען מועמדי בית המשפט החדש במהלך הבחירות לחקיקה של 1825, תומכי בית המשפט הישן חזרו לבית המדינה וחילקו את הסנאט באופן שווה בין תומכי בית המשפט הישן והחדש. המסר של דשה לאספה הכללית שהוקמה מחדש נותרה ביקורתית כלפי הבנקים ומערכת המשפט, אך הפציר במחוקקים לחפש פשרה כדי לפתור את שאלת בית המשפט. ארנדט מ. סטיקלס טוען שדשה היה כנה ברצונו לפשרה, אם כי כזו שתציל פנים למפלגת בית המשפט החדש. הוא הבטיח שאם המחוקק יאשר שוב מינוי של קבוצה חדשה של שופטים, הוא ימנה אותם באופן שווה משני הצדדים. תוכנית אחרת הייתה מרחיבה את בית המשפט לשישה שופטים, כאשר שלושה ימונו מכל צד. אחד המחוקקים הציע שכל חברי שני בתי המשפט יתפטרו, יחד עם דשה, סגן המושל רוברט ב. מקאפי, וכל המחוקקים באספה הכללית, מה שמאפשר בעצם לממשלת המדינה לאפס את עצמה. הצעת חוק זו עברה בבית הנבחרים אך לא עברה בסנאט. הבית העביר צעד להשבת בית המשפט הישן, אך הסנאט תקף את המידה ומקאפי, הקצין היושב בסנאט, הטיל את ההצבעה שובר השוויון כדי להביס אותה.
עד 1826, האקלים הכלכלי במדינה השתפר באופן משמעותי. לאחר שראו את העלייה בתמיכה בבית המשפט הישן, שניים מארבעת שופטי בית המשפט החדש התפטרו. דשא הציע את המינויים לשלושה אנשים שונים, שכולם התעלמו או דחו אותם. ג'ון טלמאכוס ג'ונסון קיבל לבסוף את המינוי באפריל 1826, ובית המשפט החדש נפגש עם שלושה שופטים בלבד במהלך כהונתו ב-1826. בבחירות באוגוסט 1826 זכתה מפלגת החצר האולדית ברוב של 56–44 בבית הנבחרים ו-22–16 בסנאט. דשא שוב עודד את המחוקקים להתפשר כדי לפתור את המבוי הסתום של בית המשפט. אולם רוב בית המשפט הישן בשני הבתים דחו לחלוטין את בית המשפט החדש, והעבירו הצעת חוק להשבת בית המשפט הישן ולביטול כל החקיקה הקשורה לבית המשפט החדש. דשא הטיל וטו על הצעת החוק, ונזף במחוקקים על העברת הצעת חוק מפלגתית בוטה בניגוד לצעד פשרה. העצרת הכללית גברה על הווטו של דשא ב-1 בינואר 1827. בצעד פייסני, אישר הסנאט את מינויו של דשה של ג'ורג' מ. ביבב, פרטיזן בית המשפט החדש, לתפקיד בבית המשפט הישן שהוסמכו מחדש לאחר שג'ון בויל התפטר כדי לקבל מעמד שופט פדרלי בנובמבר 1826.
אלקנטרה
אלקנטרה (בפורטוגזית Alcântara) היא עיר בברזיל במדינת מרניאו. בעיר אוכלוסייה של 22,000 נפשות, והיא מרוחקת 30 ק"מ מסאו לואיס, עיר הבירה של מרניאו.
היסטוריה
העיר הוקמה על ידי חוקרים צרפתיים במאה ה-16 ונכבשה מאוחר יותר על ידי הפורטוגזים, אשר השתמשו בכפר הקטן כתחנה בדרך לכיבוש סאו לואיס מידי ההולנדים ב-1646.
העיר מוכרזת על ידי הממשל הברזילאי כמורשת היסטורית לאומית. כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תיירות ודייג.
סוכנות החלל הברזילאית מתחזקת את מרכז החלל אלקנטרה. ב-22 באוגוסט 2003, התרחשה תאונה כאשר הרקטה VLS-1 התפוצצה ו-21 טכנאים ברזילאים נהרגו.
יאבה באדו
יאבה באדו (באנגלית: Yaba Badoe; נולדה ב-1955) היא יוצרת סרטים דוקומנטריים, עיתונאית וסופרת גנאית-בריטית.
ביוגרפיה
באדו נולדה בטאמאלה, שבצפון גאנה. לאחר שסיימה תואר בקינגס קולג', בקיימברידג', באדו עבדה במשרד החוץ של גאנה, ואז פתחה בקריירה בעיתונות, והתחילה כמתלמדת ב-BBC. היא גם שימשה כחוקרת במכון ללימודי אפריקה באוניברסיטת גאנה. היא לימדה בספרד וג'מייקה, וגם עבדה כמפיקה ובמאית דוקומנטרית עבור ערוצי הטלוויזיה הראשיים בבריטניה. בין הקרדיטים שלה: Black and White (1987), חקירה לתוך גזע וגזענות בבריסטול, באמצעות מצלמות נסתרות עבור BBC1; I Want Your Sex (1991), סרט אמנות תיעודי החוקר דימויים ומיתוסים סביב מיניות שחורה באמנות, ספרות, קולנוע וצילום מערביים, עבור ערוץ 4; ושישה פרקים בסדרה Voluntary Service Overseas עבור ITV ב-2002.
בנוסף לעשיית סרטים, באדו היא גם סופרת. הרומן הראשון שלה, True Murder, יצא ב-2009. הסיפור הקצר "The Rivals" נכלל באנתולוגיה African Love Stories (2006). ב-2017, יצא הרומן פרי עטה A Jigsaw of Fire and Stars. הספר היה ברשימה הקצרה לפרס ברנפורד בואס, וגם היה מועמד למדליית קרנגי לשנת 2018. גם ב-2017, יצא אוסף סיפורים קצרים שלה, The Secret of the Purple Lake. ספרה הבא, Wolf-Light, צפוי לראות אור באפריל 2019.
באדו ביימה והפיקה בשיתוף (עם אמינה מאמא) את הסרט התיעודי The Witches of Gambaga, אשר זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים השחורים הבינלאומי במונטריאול בשנת 2010, ובפרס מקום שני ב-FESPACO 2011. בשנת 2014 יצא סרטה The Art of Ama Ata Aidooidoo.
הפרעה התפתחותית בקואורדינציה
הפרעה התפתחותית בקואורדינציה (באנגלית: Developmental Coordination Disorder או בראשי תיבות: DCD), הידועה גם כדיספרקסיה התפתחותית, מתייחסת לליקויים וקשיים בקואורדינציה ובמיומנויות מוטוריות.
זוהי הפרעה ביכולת להפעיל ולרכוש מיומנויות מוטוריות, שיכולה לגרום לבעייתיות שנוצרת בעת תכנון של תנועה עדינה וגסה, קושי בהמשגה, קושי בקואורדינציה וקושי בביצוע מיומן של תנועות שאינן מוכרות. קושי זה מופיע כאשר המסרים מהמוח לא עוברים בצורה מדויקת או שעוברים בצורה חלקית אל הגוף.
הגדרה והיסטוריה
במהלך שנות הילדות ובית הספר היסודי, מומחיות בביצוע המוטורי מהווה גורם מרכזי לשם צבירת הצלחות בביצוע מיומנויות הנדרשות בחיי היום יום, בלמידה, במשחקים ובתחרויות. אצל רוב הילדים ההתפתחות של המיומנויות המוטוריות, מתרחשת בקלות יחסית. אך בקרב אוכלוסיית ילדי בית הספר היסודי, ישנם תלמידים המציגים רמה נמוכה בביצוע מיומנויות מוטוריות בהשוואה לילדים בני גילם. אמנם בעייתם המרכזית הנה מוטורית, אך בדרך כלל לבעיה זו נלווים קשיים בתחום התפקודי היומיומי, הרגשי-חברתי, ההתנהגותי והלימודי.
ההתייחסות לבעיות בקואורדינציה המוטורית במהלך הילדות הייתה מינורית היות שלא אחת רווחה האמונה כי בכל המקרים של בעיות מוטוריות, מלבד החמורים שבהם, הסיבה נעוצה בעיכוב בבשלות של מיומנויות מוטוריות, ולכן הבעיות והסבל מבעיות אלה בסופו של דבר ייעלמו עם ההתבגרות ('grow out of it'). אולם, מממצאים שנתקבלו ממספר מחקרי אורך, הפריכו את האמונה הזו. נמצא כי ילדים אשר אובחנו כמסורבלים בהיותם בגיל שש שנים, המשיכו לסבול מבעיות מוטוריות וכן ממגוון קשיים בתחום הלימודי, החברתי והריגושי אף בהגיעם לגיל 16 שנים. הוכחות להשפעות שיש לבעיות המוטוריות בטווח הארוך נתקבלו במחקריהם של קנטל וחב' וכן של גאוז ובורגר, אשר ציינו כי סרבול אינו נגרם מעיכוב בבשלות וכי יש להתייחס אליו כלקות המשפיעה לכל אורך מעגל החיים. לדבריהם, הבעיות בתחום החברתי, הריגושי והאקדמי אשר מתלוות לבעיות המוטוריות עלולות להמשיך ולהשפיע אף במהלך גיל ההתבגרות והבגרות.
לפי ה-4-DSM, הפרעה התפתחותית בקואורדינציה מתכוון ל"ליקוי משמעותי בהתפתחות של הקואורדינציה המוטורית (קריטריון א'); האבחנה נעשית רק אם הליקוי מפריע להישגים אקדמיים או בביצוע פעילויות של היום יום (קריטריון ב'); האבחנה ניתנת אם קשיי הקואורדינציה אינם כתוצאה ממצב רפואי כללי (כמו שיתוק מוחי, המיפלגיה, או ניוון שרירי) או הפרעה התפתחותית חמורה (קריטריון ג'). אם קיים מצב של פיגור שכלי, הקשיים המוטוריים הם נוספים לאותם הקשיים אשר בדרך כלל מאפיינים מצב זה (קריטריון ד')". לפי הגדרה זו, רמת הביצוע המוטורי של ילדים אלה נמוכה מגבולות הנורמה המקובלת ביחס לילדים בני גילם, ובחיי היום יום הם מציגים קושי בביצוע מיומנויות מוטוריות ברמה המצופה מילדים בני גילם. מדובר בילדים, אשר מציגים קשיים תנועתיים משמעותיים מבלי שיאופיינו במצבים פאתאלוגיים ידועים (“without obvious pathological conditions”) של המערכת העצבית-שרירית. נמצא כי הפרעה התפתחותית בקואורדינציה, בדרך כלל מתקשרת להפרעות אחרות כגון: הפרעות למידה, הפרעות בתקשורת, הפרעת התנהגות, והפרעת קשב והיפראקטיביות.