cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאו שטראוס
ספריו
מפעלו הספרותי של שטראוס רחב היקף, להלן סקירה של כמה מספריו:
סגנון הכתיבה האזוטרי
מטרת סגנון כתיבה זה הייתה להגן על החופש והביטחון של הפילוסוף מחד, אך גם על יציבות החברה מאידך. שיטה זו היא שיטת כתיבה ברמז שמתפתחת בתנאי לחץ או דיכוי חברתי או מדיני, או גם מתוך חשש המחבר להזיק לחברה. צורת הכתיבה האזוטרית נועדה להעלים תוך כדי גילוי ולגלות תוך כדי העלמה. היא נועדה להביע דעות הטרודוכסיות, או דעות המנוגדות לדעות המסורתיות שבחברה, באוזני מי שמסוגל להבינן, ובד בבד להגן על הדעות המסורתיות באוזני אלה שאינם מסוגלים להבין אלא את הדעות המסורתיות. בלב הכתיבה האזוטרית טמונה ההנחה שיש אמיתות שיכולות לפגוע באנשים אחרים, אם יביעו אותן בפומבי, ועל כן אותם אנשים ירצו לנקום את נקמתם. שטראוס רואה את הכתיבה האזוטרית כניסיון של היוצר לתקשר עם קהל מוגדר – "הפילוסופים בכוח", דהיינו, אותם אשר יש ביכולתם להפוך ביום מן הימים לפילוסופים בפועל. הוא הגיע להשערתו זו על בסיס ניתוח וחקר כתביהם של אפלטון, אלפראבי והרמב"ם.
כשמאמריו על סגנון הכתיבה האזוטרי ראו אור בפעם הראשונה, היווה זה חידוש של ממש ופריצת דרך בחקר הפילוסופיה היהודית והכללית כאחד. ככל שחלפו השנים, שטראוס החל להתעמק עוד ועוד בשיטת כתיבה זו, אשר הייתה, לדעתו, דרכם של הפילוסופים לתקשר עם עמיתיהם הפילוסופים, ובעיקר עם עמיתיהם הפוטנציאליים - "הפילוסופיה בכוח". שטראוס סבר שהטקסט האזוטרי הוא הטקסט המתאים ביותר ללימוד פילוסופיה. במקום פשוט לסכם את מחשבותיו של הפילוסוף, הטקסט האזוטרי הכריח את התלמיד לחשוב עליו ולחדור לעומקו בכוחות עצמו, אחרת לא היה לו כל סיכוי להבינו. כלומר, לא זו בלבד שסגנון כתיבה זה שימש כלי לימודי להכשרתם של פילוסופים פוטנציאליים, אלא גם מנע מתלמידים שלא היו מוכשרים דיים לעוות את המסר הפנימי שבטקסט. שטראוס סבר שאחת הסכנות לפוליטיקה היא הסכנה שמא תלמידים יסגלו לעצמם רעיונות מסוכנים מהר מדי, לפני שיבינו את כוונתו האמיתית של מחברם. דוגמה לכך ניתן לראות בסיפורו של אלקיביאדס, תלמידו של סוקרטס, שגרם לא מעט צרות למורו.
לשיטתו של שטראוס, שיטת כתיבה זו צריכה להיות נהוגה בימינו בדיוק כפי שהייתה נהוגה בימי קדם. למעשה, שטראוס סבר כי הפילוסופיה הציעה את דרך הלימוד ה"אקזוטרית", או המועילה, לצד דרך הלימוד "האזוטרית", או האמיתית, שהייתה נסתרת מעיני הקורא הממוצע. קיימת סברה כי שטראוס עצמו נהג לכתוב כתיבה אזוטרית, היות שרבים מכתביו קשים להבנה ולעיתים אף מסתוריים. נקודה זו מהווה סלע מחלוקת בין חוקריו של שטראוס.
מחלוקות רבות אופפות את הדרך הנכונה להבנת פירושיו של שטראוס את הקנון הפילוסופי הקיים. שטראוס עצמו האמין שעבודותיהם של פילוסופים רבים הכילו הן את הממד האקזוטרי והן את הממד האזוטרי. עובדה זו חמקה, לדבריו, מעיניהם של רבים מחוקרי הפילוסופיה בימינו. ניתן לומר כי הדוגמה הבולטת לחיבור הכתוב בשיטה האקזוטרית/אזוטרית היא "המדינה" של אפלטון. שטראוס האמין שאין זה נכון לקרוא את דבריו של אפלטון כהצעה לכינון משטר אידיאלי הלכה למעשה (דבריו אלה של שטראוס עומדים בניגוד גמור לדוגמה, לדעתו של קרל פופר). לדעתו של שטראוס סגנון הכתיבה האזוטרי/אקזוטרי הפסיק להיות בשימוש החל מימיו של קאנט.
פוליטיקה
שטראוס ראה את הפוזיטיביזם, ובאופן כללי יותר את ההבחנה בין עובדות לערכים כמוטעים ומזיקים. כדי להוכיח את טענתו, חקר שטראוס את ההבחנה הזו מהשורש - מפילוסופיית הנאורות של מקס ובר, עליו אמר שטראוס כי הוא בעל "נפש רצינית ואצילית". רצונו של ובר היה להפריד בין ערכים למדע; רצון שנגזר, לדבריו של שטראוס, מהרלטיביזם של ניטשה, ממנו ובר הושפע עמוקות. אליבא דשטראוס, פוליטיקה אינה דבר שניתן ללמוד ממרחק. לדעתו, לא ייתכן כי יהיה ביכולתו של חוקר מתחום מדע המדינה לחקור את הפוליטיקה בעין מדעית נטולת ערכים. הפוזיטיביזם שיירש את המסורות של אוגוסט קונט ומקס ובר בכך שניסה לערוך שיקולים נטולי ערכים כביכול, נפל במבחן הצדקת קיומו, היות שלצורך כך הוא נדרש לניתוח ערכי. בעוד שהליברליזם המודרני הציב את המרדף אחר חירות הפרט בראש סולם העדיפויות, הרגיש שטראוס כי צריך להיות עניין רב יותר לבעיית המצוינות האנושית והיושר הפוליטי. באמצעות כתביו העלה שטראוס ללא הרף את השאלה: כיצד ובאיזו מידה, חירות ומצוינות יכולות להתקיים זו לצד זו? מבלי להכריע בנושא זה, סירב שטראוס להסתפק בכל פתרון פשטני או חד צדדי לשאלתו של סוקרטס: מה טוב לאדם ולעיר?
שקרים אצילים ואמת קטלנית
שטראוס שם לב לעובדה שההוגים החשובים ביותר, החל מאפלטון, העלו את השאלה: האם פוליטיקאים טובים יכולים להיות ישרים, ובד בבד עדיין להשיג את המטרות הנחוצות לחברה שבה הם חיים. שטראוס רומז על כך, כאשר הוא מבקש מקוראיו לשקול האם "שקרים אצילים" יכולים לשחק תפקיד כלשהו באיחוד והנהגת הפוליס. האם יש צורך ב"מיתוסים" כדי לספק לאנשים משמעות ותכלית לחייהם, ולהבטיח בכך חברה יציבה? או שמא "אמיתות קטלניות", כלשונו של ניטשה, יכולות לפרוח בחברה מבלי מפריע? וכפועל יוצא מכך: האם יש גבול לפוליטי, ומה יכולים לדעת כולם? שטראוס דן בדיוק בנושא זה בספרו "העיר והאדם", כאשר הוא דן ב"מיתוסים" הנדרשים לכל מדינה, כפי שמוסר אותם אפלטון בראשי פרקים בדיאלוג "המדינה.
שטראוס פורש על ידי אנשי מחקר רבים כמי שתומך ב"שקרים אציליים", דהיינו במיתוסים שבהם משתמשים מנהיגים פוליטיים המחפשים לשמור על חברה מלוכדת.
אליבא דשטראוס, קרל פופר בספרו "החברה הפתוחה ואויביה" טועה ומטעה, היות שהוא סבור כי בהתייחסו למדינה האידיאלית הציע אפלטון רפורמה במשטר הקיים. שטראוס סבר כי המדינה עליה דיבר אפלטון לא הייתה מדינה טבעית, היות שהיא הייתה נטולת ארוס, או צרכים גופניים, ועל כן לעולם לא הייתה יכולה להדריך פוליטיקאים במובן שפופר טען. למעשה, שטראוס חשד בכל מה שהוצג כפתרון לבעיות פוליטיות או פילוסופיות עתיקות יומין. הוא דיבר על הסכנה שבניסיון לפתור אחת ולתמיד את הוויכוח הנצחי בין הרציונליזם לבין המסורת בפוליטיקה.
אתונה וירושלים
שטראוס ראה בתקופה המודרנית עדות לכישלון רעיון הקדמה, בעיקר מכיוון שהקדמה האינטלקטואלית לא לוותה בקדמה חברתית. האדם כבש את הטבע, אך לא התקדם בידיעת הטוב. לכן, משבר המודרניות הוא, בראש ובראשונה, משבר ערכים, משבר המוסריות.
כדי לחדש את הבסיס המוסרי האנושי קרא שטראוס לצאת כנגד הניהיליזם ולחזור לגישות שהיוו את שני היסודות של התרבות המערבית: היהדות ויוון (בעיקר למשנתו של אפלטון). המשותף לשתי גישות אלה הוא הבסיס המוסרי שהן מספקות מתוך יצירת זהות בין הצדק לבין הציות לחוק. אמנם קיים הבדל תהומי ביניהן, שכן החוק היהודי הוא חוק אלוהי בעיקרו, המבוסס על התגלות של חוקיות עליונה ונשגבת למתי מעט בעולמנו; ואילו החוק היווני הוא חוק טבעי, הנובע מתוך חקירת חוקי הטבע. עם זאת, בשני המקרים האיזון החברתי, היינו הצדק, יושג עם ציות לחוקים האמורים.
חקירת שילובן של שתי גישות מוסר אלה (מוסר ההתגלות ומוסר התבונה) בתוך התרבות המערבית, הביאה את שטראוס להכיר בניגודים המהותיים המתהווים מתוך שילוב זה: ירושלים/אתונה, דת/פילוסופיה, התגלות/תבונה, מעשה/מחשבה.
טיעונו העיקרי של שטראוס היה שאין בידי המדע והפילוסופיה להפריך או להוכיח את הגרעין המסתורי שטומנת בחובה דת ההתגלות; בכך, הוא גונן למעשה על אותה דת מפני הפרכה. "למעשה, שטראוס הציע לחזור ליהדות ה'מקורית', ליהדות המקראית, ליהדות כדת של התגלות. כמו היידגר, גם שטראוס סבור כי התרופה לניהיליזם היא חזרה אחורה. כמו היידגר, גם שטראוס מבכר, בסופו של דבר, חזרה למה שקדם לאפלטון על חזרה לאפלטון עצמו: במקרה של היידגר, זו המחשבה הפרה-סוקרטית. במקרה של שטראוס, זו היהדות המקראית."
השפעות ותלמידים
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התנועה השמרנית החדשה וביניהם תלמידו פול וולפוביץ ראו בשטראוס את המורה שלהם. בספרו של דייוויד פרום "הקץ לרוע" שנכתב יחד עם ריצ'רד פרל מתואר ליאו שטראוס כמורה הדרך של התפיסה השמרנית החדשה. אך בתו, וכן חוקרים נוספים, כתבו שהרעיון של שלטון כלשהו בכח היה רחוק מדעותיו של שטראוס, ושהוא סלד מכל סוג של שלטון בלעדי - אשר במהלך המאה ה-20 התגשם הן באידאולוגיה הנאצית והן בקומוניסטית.
לקריאה נוספת
על ליאו שטראוס:
מבחר מכתביו (לפי סדר יציאתם לאור בתרגום לעברית):
נורה קונולי אובריאן
נורה קונולי אובריין (באנגלית: Nora Connolly O'Brien; 14 בנובמבר 1892 – 17 ביוני 1981) הייתה פעילה רפובליקנית וסופרת אירית. השתתפה במרידת הפסחא ומלחמת העצמאות האירית, ושירתה כחברה בסנאט האירי.
ראשית דרכה
נורה קונולי אובריאן הייתה בתם של הרפובליקני האירי והמנהיג הסוציאליסטי ג'יימס קונלי ואשתו לילי קונולי. היא נולדה באדינבורו, אחת מתוך שבעת ילדיהם. היא עברה עם המשפחה שלה לדבלין כשהיא הייתה בת שלוש. בנוסף לחינוך הפורמלי, היא למדה אירית בשיעורים של הליגה הגאלית. אמה לימדה אותה לקרוא, לכתוב וחשבון בגיל שלוש. המשפחה עברה לטרוי, ניו-יורק, כאשר נורה הייתה בת תשע כשאביה קיבל שם עבודה. העבודה לא הסתדרה, ובתקופה זו הוא הפך ליותר ויותר פוליטי, וכשהמשפחה בסופו של דבר חזרה לאירלנד בשנת 1910, זה היה לבלפסט.
לאחר שאביה הוצא להורג בשל תפקידו כמנהיג בהתקוממות של 1916, בני המשפחה השורדים ניסו לעזוב לארצות הברית, אבל רשויות הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד דחו את בקשתם לדרכונים. ואולם, הם לא ויתרו, ונסעו לבוסטון דרך אדינבורו, כשנורה משתמשת בשם הבדוי מרגרט (שמה האמצעי). בבוסטון, היא פגשה את שיימוס אובריאן, שליח של מייקל קולינס, לו היא נישאה מאוחר יותר, בשנת 1922. כאשר רצתה לחזור לאירלנד, נמנעה כניסתה, אך שוב היא לא ויתרה, והסתתרה בספינה מליברפול כשהיא לבושה כמו ילד.
לפני מרידת 1916
נורה קונולי הייתה מושפעת מאוד מאמונותיו הפוליטיות של אביה ג'יימס קונולי, אשר היה מחויב למטרה הרפובליקנית ולסוציאליזם ולאיגודי העובדים, וכך גם נורה. מגיל צעיר היא השתתפה באספות פוליטיות עם אביה, וליוותה אותו במסע נאומים בסקוטלנד של ארבעה חודשים כשהייתה בת 8.
לאחר המעבר לבלפסט בשנת 1910, היא החלה להיות יותר ויותר מעורבת בתנועת העבודה והתנועה הרפובליקנית, בעוד אביה ג'יימס נשאר בדבלין והפך למארגן של איגוד התחבורה והעובדים הכלליים (ITGWU). היא הייתה חברה מייסדת של צעירי הצבא הרפובליקני, שפעלו נגד החלוקה של צפון אירלנד בעת שמשבר העצמאות הלך וגבר. היא גם עזרה להקים את סניף בלפסט של קומן נה מאן, זרוע הנשים של המתנדבים האירים, ארגון פארה-צבאי רפובליקני.
נורה השתתפה בשביתה הראשונה שלה בעת שעבדה בבלפסט, נגד תנאי העבודה במפעל. ב-1914, כשהתוכניות למרידה התחילו להתגבש, נורה ואחותה פעלו כשליחות והעבירו תחמושת וכלי נשק ממקומות מסתור עבור ארסקין צ'ילדרס, וקיבלו בתמורה שני רובים. נורה אז נשלחה לארצות הברית עם מסרים מאביה לגבי ההתקוממות המתוכננת ב-1916.
כשחזרה לדבלין, היא נפגשה עם חברי המועצה הצבאית שתכננו את המרידה. בימים שלפני, נורה נשלחה בחזרה לבלפסט כדי לנסות ולשכנע את הפעילים המובילים שם להצטרף למאבק. תחת פיקודה של נורה בת ה-23, תשע חברות קומן נה מאן חזרו לדבלין כדי לקחת חלק במאבק, והן היו הקבוצה המאורגנת היחידה לעזוב את אלסטר כדי לקחת חלק במרידה.
מרידת הפסחא ב-1916
בהצהרתה ללשכת ההיסטוריה הצבאית, היא תיארה את "הזכות הנדירה" של בישול ארוחת בוקר עבור מנהיגי המרידה בליברטי הול בבוקר של פריצת ההתקוממות. היא אז נשלחה חזרה למחוז טיירון עם פקודות מפטריק פירס לגיוס המחלקה הצפונית של המתנדבים האירים. לאחר שניסיון זה כשל, היא חזרה לדבלין עם אחותה, אך בשל שיבושים ברכבת, השתיים הגיעו בחזרה לדבלין שעות ספורות לאחר שכוחות המרי נכנעו לבריטים.
היא ביקרה את אביה הפצוע בטירת דבלין בלילה שלפני הוצאתו להורג. לפני שהם נפרדו לשלום, הוא הביע את חששותיו לשלום משפחתו, הזהיר שתהיה נגדם טינה, והמליץ שיעזבו לארצות הברית.
קריירה פוליטית 1916–1918
בבוסטון, נורה המשיכה לגייס תמיכה למטרה הרפובליקנית, ופעם אחת דיברה במשך שעות בפנוויל הול על מנת להשיג תמיכה אמריקאית והכרה ברפובליקה האירית. היא כתבה ספר שכותרתו "המסורת הרצופה" ("The Unbroken Tradition"), שבו היא מתארת את אירועי מרידת הפסחא, ואשר לאחר מכן הוחרם על ידי הנשיא וודרו וילסון כשארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה, והספר גונה כ"אנטי-בריטי".
ב-1917 היא חזרה בעילום שם לאירלנד. כשחזרה לפעילותה הפוליטית, היא חלקה על מדיניות מפלגת הלייבור לגבי נייטרליות במלחמה, ופעלה לגיוס קולות למען מפלגת שין פיין בבחירות הכלליות של 1918.
מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים 1919–1923
בעקבות חזרתה לאירלנד בשנת 1917, היא נשארה פעילה בקומן נה מאן ונלחמה במהלך מלחמת העצמאות, מ-1919 עד 1921. אחרי חתימת האמנה האנגלו-אירית, קומן נה מאן היה בצד המתנגד להסכם. עם פרוץ מלחמת האזרחים האירית, היא פיקחה על תחנת עזרה ראשונה בטרה הול. בשלב זה, קומן נה מאן הוצאה מחוץ לחוק על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית, ובנובמבר 1922 היא נעצרה ונכלאה בכלא קילמיינהאם, עם הרבה חברות ארגון אחרות. היא שוחררה ב-1923.
קריירה פוליטית מאוחרת
ב-1926 היא ייסדה, יחד עם אחיה, את מפלגת הפועלים של אירלנד, אשר התקיימה במהלך 7–1926. בעקבות אספת הקונגרס הרפובליקני ב-29–30 בספטמבר 1934 בבית העירייה ברתמיינס, התנועה הסוציאליסטית באירלנד היה חלוקה בשאלה האם הקונגרס צריך להתארגן מחדש בתור מפלגה סוציאליסטית מהפכנית חדשה, או להישאר כחזית מאוחדת של כל הכוחות הפרוגרסיביים נגד הפשיזם. נורה תמכה בהקמת מפלגה, אך כאשר התקבלה החלטה להישאר בחזית מאוחדת, היא וקבוצתה פרשו מהקונגרס. היא הנהיגה את סניף מפלגת העבודה בדרימנה, שבדבלין, אבל התפטרה מהמפלגה כאשר מצע רפובליקת העובדים נמחקה מחוקתה בשנת 1939.
במהלך שנות ה-1930 היא עבדה כסטטיסטיקאית עבור איגוד ITGWU, ובתור סוכנת טלגרף במהלך מלחמת העולם השנייה, עד שבריאות לקויה אילצה אותה לפרוש. היא מונתה לסנאט האירי בשנת 1957 על ידי הטישך, איימון דה ואלירה, אך הדגישה שהיא לא תצטרף למפלגתו, פיאנה פול, ותישאר עצמאית, אך עם זאת היא טכנית מופיעה ברשומות בתור סנאטורית מטעם פיאנה פול. במהלך שירותה, היא חסמה חוקים רבים, כולל ההצעה לבטל את הבחירות בשיטה היחסית וחוק בגיבוי הכנסייה לשלוח עברייניות צעירות למכבסות המגדלנה. היא מונתה שנית ב-1965 על ידי שון למס, אך יורשו ג'ק לינץ' לא הציע את חידוש מינויה, ובכך היא סיימה את הקריירה הפוליטית שלה.
תמיכה ברפובליקנים במהלך "הצרות"
קונלי אובריין הייתה תומכת של ה-IRA הזמני.
ב-1977 היא נאמה בהלוויה של רמטכ"ל צבא השחרור הלאומי האירי, שיימוס קוסטלו, ואמרה, "מכל הפוליטיקאים והאנשים הפוליטיים שעמם היו לי שיחות, ואשר קראו לעצמם חסידים של קונולי, הוא היה היחיד שבאמת הבין למה ג'יימס קונולי התכוון כשהוא דיבר על חזונו לחופש של העם האירי."
זמן קצר לפני מותה ב-1981, היא דיברה באספה הכללית של שין פיין ל-1980.
מותה
נורה קונולי אובריין נפטרה בבית החולית מית', בדבלין, ב-17 ביוני 1981, עשרה ימים לאחר שאושפזה עקב בריאות רופפת. היא הייתה בת 88. נורה היה האחרונה לשרוד מבין שבעת הילדים של ג'יימס ולילי. לא היו לה ילדים משלה. בעלה שיימוס נפטר ששנים קודם, בשנת 1962. היא קבורה בבית הקברות גלאסנווין.
לפני מותה, נורה ביקשה שתיערך לה הלוויה רפובליקנית. יותר מ-200 אנשים התאספו לצד הקבר שלה, וחגגו את חייה בכנסייה בדרימנה. הטישך באותו זמן, צ'ארלס הוהי, לא השתתף בהלוויה, אף שתכנן לעשות כך; כאשר התבקש להגיב על היעדרו, הוא סירב, אך לטענת מקורות הוא החליט להימנע מהלוויה בשל האופי הרפובליקני הגלוי שלה.
דרגות כוחות הביטחון וההצלה בישראל
במרבית ארגוני מערכת הביטחון בישראל, וכן בשירותי החירום במדינת ישראל, קיימת היררכיה המצוינת על פי דרגות. הדרגות הן חלק מהמדים של המשרתים בארגונים הנ"ל: הן נתפרות לזרוע או נענדות על הכתף או על צווארון החולצה.
מובייל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בילבי (סדרת טלוויזיה, 1969)
בילבי (בשוודית: Pippi Långstrump) היא סדרה שוודית המבוססת על ספרה של אסטריד לינדגרן "בילבי". עלילת הסדרה נפרסה במקור לאורך 13 פרקים (בארץ שודרו 21 פרקים). לסדרה יצאו ארבעה סרטים, כאשר שניים מהם נעזרים בקטעים מפרקי הסדרה, ושני סרטים מקוריים שנעשו לאחר סיום הסדרה.
שיר הנושא של הסדרה "אני בילבי לא-כלום" ("Här Kommer Pippi Långstrump") הולחן בידי יאן יוהנסון, לצד תמלול של אסטריד לינדגרן. השיר הושר בידי כוכבת הסדרה אינגר נילסון, ובעברית בוצע על ידי נורית לפקוביץ אמיר. את השיר תרגם דן זכאי.
שמה של בילבי
במקור השוודי נקראת בילבי "פיפי ארך גרב" (Pippi Långstrump) – שמה המלא הוא "Pippilotta Viktualia Rullgardina Krusmynta Efraimsdotter Långstrump".
ההקשר השלילי בעברית של המילה "פיפי", שבשוודית משמעה ציוץ של ציפור, חייב את המתרגמים לשנות את שמה של הילדה. בתרגום הראשון לעברית של אביבה חיים שיצא לאור בשנת 1956 כונתה הילדה "גילגי". כאשר הופק הדיבוב לסדרה, היה צורך בשם הנהגה באופן דומה ויזואלית – באמצעות עיצורים דו-שפתיים, כך שיהיה דומה לתנועת השפתיים של הדמויות, ולכן, שונה שמה ל-"בילבי", או בשמה המלא "בילבילונת פילפילונה קוקוריקה מצחיקונת בתו של אפרים ארך-גרביים". במהדורות הספר שיצאו בתרגומים שונים לאחר צאת הסדרה נשאר מאז שמה כ-"בילבי". ולמעשה, על המתרגמים היה לבקש מרשות השידור להשתמש בשם הזה.
הגרסה העברית
ב-1973 שודרו פרקי הסדרה בטלוויזיה הישראלית. הסדרה שודרה בשעה המיועדת לילדים, כשהיא מדובבת, דבר שלא היה מקובל באותה התקופה, שבה שודרו סדרות ילדים זרות כשהן מלוות בכתוביות, ובכך, למעשה, הסדרה היא התוכן השלישי שדובב לעברית, והיחיד שידוע כי שרד בשלמותו בצורה כלשהי, נכון להיום. הסדרה זכתה לפופולריות רבה בעת שידורה בארץ.
במקור, הסדרה יוצרה עם 13 פרקים שנערכו לאחר מכן לשני סרטים, ולאחר סיום שידורה יצאו עוד שני סרטים לאחר אירוע הסדרה:
בארץ שודרו 21 פרקים, מאחר ששמונה פרקים נוספו מהסרט השלישי והרביעי של הסדרה, "בילבי מפליגה בשבעת הימים" (Pippi Långstrump på de sju haven) ו-"הבריחה הגדולה עם בילבי בת-גרב" (På rymmen med Pippi Långstrump). לסרט הרביעי אף יצא ספר נלווה שתורגם לעברית.
כיום, לסרט הראשון נותר רק עותק אחד פגום שלו. הסרט יצא תחת חברת ״קלסיקלטת״ ב-DVD בשנת 2011, יחד עם כל הקפיצות שנמצאות בעותק הפגום. פרקי הסדרה שרדו בגרסתם העברית
עלילה
ילדה קטנה, בילבי לא-כלום עוברת לגור בוילה מצחיקולה הנטושה. בילבי האדמונית, חיה לבדה אך לצד קוף העונה לשם מר נילסון וסוס חסר שם אשר בילבי קוראת לו "ברנש קטן" (בגרסת הסרט "סוסי האביר"). היא מתחברת עם טומי ואניקה. גברת פרסיליוס המודאגת לשלומה של בילבי ורוצה כי תעבור לגור בבית ילדים, רותמת את עזרתם של שוטרי העיירה קלינג וקלאנג.
צוות השחקנים והמדבבים
הסדרה הוקלטה בארץ באולפני זינקו ובוימה תחת ניצוחו של ג'רום קניג. מפיקי הדיבוב היו ג'רום ושולמית קניג וצבי זינדר. מעבדת הדיבוב הייתה שפרירה זכאי ומתרגם השיר היה דן זכאי. הסדרה הייתה הסדרה השלישית, אחרי הסדרה "דוליטל" ו-"סחרחרת הקסמים" שדובבה לעברית.
דיבוב הסרט
כשהסרט הופץ לקולנוע בארץ, הוא דובב מחדש, כאשר הוחלפו השחנים שדיבבו את הילדים, בילדים אמיתיים ולא בנשים שעשו קולות של ילדים. הנוסח העברי של הסרט נשאר זהה לסדרה למעט שינויים קלים. את קולות הילדים דיבבו ילדים תחת הקרדיט "ילדי מעוז אביב".
סריג אטומרי
סריג אטומרי הוא מבנה של סריג ענק הבנוי מאטומים הקשורים זה לזה בקשרים קוולנטיים חזקים, והוא מאפיין חומרים אטומריים. בשל חוזקם של הקשרים הללו, כל החומרים האטומריים הם מוצקים בטמפרטורת החדר ומאופיינים בנקודות התכה ורתיחה גבוהות במיוחד. כמו כן, החומרים האטומריים אינם נמסים במים או בממסים אורגניים, והם אינם מוליכים חשמל (למעט גרפיט).
חומרים אטומריים
החומרים האטומריים הם מעטים למדי, וישנם רק שני יסודות שמסוגלים להרכיב סריג אטומרי והם פחמן (C) וצורן (Si) הם היחידים שמסוגלים להרכיב סריג אטומרי בגלל שהם האל- מתכות היחידות בטור הרביעי ולכן יש להם אפשרות להתרכב עם עוד ארבעה אטומי פחמן או צורן נוספים וליצור סריג. בנוסף ישנם כמה חומרים תרכובתיים ותערובתיים שבנויים מסריג אטומרי ובהם:
היספנים
היספנים (באנגלית: Hispanics) הם אוכלוסייה בעלת שייכות היסטורית להיספניה העתיקה שבאירופה (חצי האי האיברי) ולעמיה, בהם: ספרד, פורטוגל ואנדורה.
כיום הביטוי מתייחס יותר לדוברי השפה הספרדית, בדומה למונח לטינים ("לטינו") המתייחס לדוברי השפות הרומאניות ככלל.
הגדרות בארצות הברית
בשנות ה-70 של המאה ה-20 ממשלת ארצות הברית הגדירה את המונח היספני כזיהוי ליוצאי אמריקה הלטינית וצאצאיהם הגרים בארצות הברית ללא קשר לשייכותם האתנית. מספר ההיספנים בארצות הברית הוא 60 מיליון.
מקסים ליטבינוב
קורות חיים
נולד בשם מאיר חנוך וולך, בעיר ביאליסטוק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין), למשפחה יהודית אמידה. לאחר סיום בית הספר שירת בצבא הרוסי, ועם שחרורו חזר לביאליסטוק ועבד כרואה חשבון.
בשנת 1898 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, גוף מהפכני ומחתרתי (בעתיד - המפלגה הבולשביקית). עסק בתעמולה קומוניסטית בקרב הפועלים במזרח אוקראינה. בשנת 1901 נעצר על ידי המשטרה, נשפט ונידון למאסר ממושך. בשנת 1902, עם עוד 11 חברים, הצליח לברוח מהכלא בקייב ולהימלט לשווייץ. חי תחילה בשווייץ לאחר מכן בצרפת וב-1914 עבר לבריטניה.
לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה מונה לנציג דיפלומטי של רוסיה הסובייטית בבריטניה. הבריטים לא הכירו במעמדו ואף עצרוהו, לאחר שדיפלומט בריטי בשם לוקרט נעצר ברוסיה. כעבור כחודש שוחרר וגורש לרוסיה. לאחר חזרתו החל לעבוד במשרד החוץ הסובייטי. בשנת 1919 נשלח לשוודיה ותוך זמן קצר גורש מהמדינה לצד נציגים סובייטים נוספים (אהרון שיינמן ווצלב וורובסקי). בשנים 1920–1921 כיהן כשגריר באסטוניה. בשנים 1921–1930 שימש סגן שר החוץ ולאחר מכן מונה לתפקיד שר החוץ של ברית המועצות. במהלך שנות פעילותו בתפקיד זה הביא לכינון יחסים דיפלומטיים עם ארצות הברית ולקבלת ברית המועצות לארגון חבר הלאומים. בשנת 1939 הוחלף בתפקידו על ידי ויאצ'סלב מולוטוב ופרש משירות החוץ.
בשנת 1941, לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות, חזר לשירות. מונה לתפקיד סגן שר החוץ ובמקביל (עד שנת 1943) היה גם שגריר ברית המועצות בארצות הברית ובקובה. בשנת 1946 פרש ליטבינוב סופית מהשירות במשרד החוץ.
מקסים ליטבינוב נפטר בשנת 1951 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'י.
בול (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
וינסנט (סרט)
וִינסֶנט (באנגלית: Vincent) הוא סרט קצר בשחור-לבן מסוג סטופ מושן שיצא בשנת 1982. את הסרט ביים, כתב ועיצב טים ברטון, יחד עם מפיק הסרט ריק היינריקס. אורכו של הסרט הוא כ-6 דקות, והוא מעולם לא הופץ בצורה רשמית. "וינסנט" נמצא במהדורה מיוחדת לאספנים של ה-DVD לסרט הסיוט שלפני חג המולד כקטע בונוס, באתר YouTube, וכן באוסף "Cinema 16: American Short Films" שיצא בשנת 2006.אנשים אומרים שטים ברטון מדמה כאן את עצמו.
עלילה
"וינסנט" הוא סיפורו של ילד בן 7 בשם וינסנט מאלוי. וינסנט מתואר כילד נחמד ומנומס ודי רגיל, למעט דבר אחד: הוא רוצה להיות כמו השחקן וינסנט פרייס. בדמיונו של וינסנט הוא חי חיים קודרים בטירה אפלה, שם הוא עושה ניסויים מרושעים ומעביר את הזמן בבדידות ויגון.
הסופר האהוב על וינסנט הוא אדגר אלן פו, וקריאה בספרו מעלה בו את הרעיון לפיו יש לו אישה אהובה, אך היא נקברה בחיים. וינסנט יוצא לחפור במקום בו היא נקברה, אך מכיוון שבמציאות מדובר בגינת הפרחים של אמו – זו שולחת אותו לחדרו כעונש.
כאשר מתירה לו אמו לצאת החוצה ולשחק, טוען וינסנט כי הוא אחוז ברוח ואינו מסוגל לעזוב את הבית שכן הוא סובל מחולשה שנגרמה משנים של בידוד. בתגובה, גוערת בו אימו ומעמתת אותו עם המציאות, שלפיה הוא אינו וינסנט פרייס וכל עולמו הוא בעצם דמיון.
דבריה של אמו מחזקים את הדיבוק שווינסנט טען שהוא אחוז, ודמיונו מתחיל לרדוף אותו עד לאיבוד שפיות, כביכול. וינסנט נופל על הרצפה, ומצטט בית מתוך הפואמה "העורב".
הפקה והוצאה לאור
בזמן שעסק כאמן קונספט באולפני ההנפשה של וולט דיסני, התיידד טים ברטון עם שניים מבכירי החברה – המנהלת גולי ג'קסון (שהייתה בת-זוגו מאוחר יותר, בשנות ה-80) וראש מחלקת פיתוח הקריאייטיב טום וילהייט. השניים התרשמו מכישרונו הייחודי של ברטון, והעריכו את עבודתו למרות שלא הייתה ב"סגנון של דיסני". בשנת 1982 נתן וילהייט לברטון תקציב של 60 אלף דולר להפיק סרט קצר לפואמה "וינסנט", שכתב במקור בתור ספר ילדים. ברטון גייס לפרויקט חברים לעבודה בדיסני: האנימטור ריק היינריקס, אנימטור הסטופ מושן סטיבן צ'יודו והצלם ויקטור עבדלוב, ועבד על הסרטון במשך חודשיים עד להשלמתו.
הסרטון צולם בשחור-לבן ובסגנון הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני של שנות ה-20, ומושפע מיצירתם של וינסנט פרייס ושל אדגר אלן פו על ברטון כילד, וכן על מדמיונו אז: תכנון מזימות מרושעות עבור דודתו שבאה לביקור, או עריכת "ניסויים" על כלב המשפחה (תמה המופיעה בסרט קצר נוסף של ברטון, "פרנקנוויני)". הדמות הראשית בסרט, הילד וינסנט מאלוי, משקף את ברטון בעצמו. את הסרט מקריין ומספר שחקן הקולנוע וינסנט פרייס, גיבור ילדות של ברטון, ושיתוף הפעולה ב"וינסנט" ייסד קשר חברות בין השניים עד למותו של פרייס בשנת 1993.
הסרטון הוקרן בבית קולנוע בלוס אנג'לס במשך שבועיים במסגרת דרמת הנעורים "Tex". הסרטון הוקרן בפסטיבלי קולנוע בלונדון, שיקגו וסיאטל, זכה לתשבחות המבקרים וזכה בשני פרסים. בדיסני היו מרוצים מהסרט, אך לא הגיעו להחלטה באשר להפצתו.
ננסי פלצ'וק
ננסי פלצ'וק  (באנגלית: Nancy K. Falchuk; נולדה ב-1946) כיהנה בין השנים 2007–2011, כנשיאה ה-24 של ההסתדרות הציונית הדסה וחברת חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
קורות חיים
פלצ'וק נולדה בלונג איילנד למשפחה יהודית אמידה בעלת רקע של פעילות ציבורית. אף אמהּ וסבתה היו פעילות בהדסה.
פלצ'וק המתגוררת בעיר ניוטון במסצ'וסטס, היא אחות מוסמכת בעלת תואר אקדמי בסיעוד מ-Russell Sage College בטרוי שבמדינת ניו יורק ובוגרת אקדמיית וודמיר. עבדה כאחות במחלקה לטיפול נמרץ בבוסטון, שם הכירה את בעלה, ד"ר קנט פלצ'וק המכהן כפרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד ונושא בתפקידים שונים, ואם לשני בנים ובת.
החלה את פעילותה בסניף בוסטון של הדסה, הייתה היו"ר של ועידת "הדסה" הארצית (לוס אנג'לס, 2000). בשנים 2000 - 2004 שימשה כרכזת של ארגון "הדסה" הבינלאומי, נבחרה לוועד הפועל של המועצה הארצית וכיהנה כרכזת הפיתוח הארצית של הארגון.
אל מקום שהרוח הולך
אל מקום שהרוח הולך הוא רומן מאת חיים באר, שיצא לאור במסגרת "ספריה לעם" בשנת 2010. הרומן מתאר את מסעו של האדמו"ר מאוסטילה מבני ברק לטיבט, כדי לפגוש שם יק שבו נתגלגלה נשמתו של אחד מאבות אבותיו, "היהודי הקדוש". המסע הוא מפגש בין החסידות לבין הבודהיזם.
תמצית העלילה
עקב סכסוך ירושה נאלץ האדמו"ר מאוסטילה, יעקב יצחק הורוביץ, לעזוב את חצר החסידות בבורו פארק שבניו יורק, שעליה השתלט אחיו, ולהקים חסידות משלו בבני ברק. האדמו"ר הוא מצאצאי "החוזה מלובלין" ו"היהודי הקדוש", שהיו מראשי תנועת החסידות בשלהי המאה ה-18. הוא בן 48, נשוי לא באושר לגולדי ("אני והיא רק דרים תחת קורת גג אחת, לא יותר מכך", תיאר את יחסיו אִתה), ולהם שלושה ילדים שאינם מביאים לו נחת. המשב"ק הנמרץ שלו יצר לאדמו"ר מוניטין של עושה נסים הקרוי "הצנתר האלוקי" (על משקל "הרנטגן") או "הצנתרא דדהבא" (בארמית: "צנתר הזהב").
לאחר ששלוש פעמים הופיעה בחלומו בהמה (לאחר מכן התברר לו ששמה יק) כשעל מצחה כתובה באותיות סת"ם המילה "יק", החליט האדמו"ר לצאת למסע בטיבט, כדי לפגוש בהמה זו, שבה נתגלגלה נשמתו של "היהודי הקדוש". למסע הוא יוצא עם חסידו הנאמן, שמחה דנציגר, יהלומן עשיר מאנטוורפן המממן את המסע. השניים יוצאים לדרך בלי לספר זאת לאיש, בספטמבר 2008, ימים אחדים לפני ראש השנה. הם מסתירים את זהותם החסידית, ולובשים בגדי חולין.
בהגיעם לסין מצטרפים אליהם מדריך תיירים הולנדי, אוסקר פלורין, והזואולוגית ד"ר סלנה ברנרד. הארבעה יוצאים ברכבי שטח, שאליהם נלווית משאית קירור שבה אוכל כשר, למסע בהרי טיבט. במסעם הם פוגשים נזירים מקומיים, שומעים סיפורי נסים ואף חווים מופתים שעושה האדמו"ר הצדיק. תוך כדי המסע מתפתח סיפור אהבה בין האדמו"ר לסלנה.
עטיפת הספר
על עטיפת הספר מופיע תצלום, שמקורו במאגר גטי אימג'ס, של דגלי תפילה טיבטיים - דגלי בד מרובעים וצבעוניים, הנתלים על מנת לברך את הארץ. דגלים אלו ייחודיים לבודהיזם הטיבטי, ואינם בשימוש בענפיו האחרים.
שם הספר
שם הספר, "אל מקום שהרוח הולך", מרמז לפסוקי תנ"ך אחדים העוסקים ברוח:
דוד אסף העיר על שם הספר: על כפל המשמעות של המילה "רוח" העיר אסף: "באר בחר לפרש את הרוח של ספרו כרוחו של האדם, זה שמתלבט עם השגרה, שיודע מהו התלם שמצפים ממנו כי ילך בו, ואף על פי כן רוחו עזה מספיק כדי לחרוג ממנו, אף כי לא להתריס לעומתו או למרוד בו".
מרכיבי הרומן
יוסף אורן מזהה ברומן שלושה מרכיבים שלובים:
לשון הספר
לשונו העשירה של ספר זה, בדומה ללשונם העשירה של ספריו הקודמים של באר, משכה את תשומת לבם של אחדים מסוקרי הספר:
חסידים וסיפורי חסידים
גיבור הספר, האדמו"ר מאוסטילה, יעקב יצחק הורוביץ, הוא דמות בדיונית. מלבדו הספר מלא וגדוש בשמותיהם של ראשי החסידות ובסיפורי חסידים, המובאים בעיקר בפיו של האדמו"ר מאוסטילה, כחיזוק למסר שברצונו להעביר. ראשונים לכך הם יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין" ויעקב יצחק מפשיסחה "היהודי הקדוש", שהיו מראשי תנועת החסידות בשלהי המאה ה-18, ומוצגים כאבות אבותיו של האדמו"ר מאוסטילה, מצד אביו ומצד אמו, בהתאמה. עוד מוזכרים רבי ירחמיאל מפשיסחה, בנו בכורו של "היהודי הקדוש", שעל שמו קרוי בנו בכורו של האדמו"ר מאוסטילה, רבי שמחה בונים מפשיסחה, תלמידו וממלא מקומו של "היהודי הקדוש", שעל שמו קרוי שמחה דנציגר, הרבי מקוצק, רבי יעקב יוסף מפולנאה, המגיד ממזריץ', רבי יהושע אשר רבינוביץ (האדמו"ר מפוריסוב ובנו השני של "היהודי הקדוש"), שעל שמו נקרא יהושע אשר'ל, בנו השני של האדמו"ר מאוסטילה, הסבא משפולי, המגיד מקוז'ניץ, המגיד מדובנא, הרבי מגור (בעל "חידושי הרי"ם"), רבי דוד'ל מללוב, רבי אלימלך מליז'נסק, האדמו"ר מהוסיאטין, רבי שלמה'קה מזווהיל, הרב חיים דוד ברנהרד ("האדמו"ר הרופא") ועוד.
היפוך הלב
בריאיון לעיתונאית מיה סלע אמר באר: "האם יכול להתחולל אצל אדם בגיל מבוגר 'היפוך הלב'. נניח אנשים כמוני או בני דורך, יש להם בן זוג אחד ואם זה לא מסתדר אז הם מחליפים בן זוג, זה לא ממש היפוך הלב. אבל לקחת אדם כל כך מרובע כמו האדמו"ר הזה. האנשים הכי מרובעים שיש להם הכי הרבה מה להפסיד זה האדמו"רים, הרבנים." חוקרת הספרות נורית גוברין הרחיבה בנושא זה של היפוך הלב וציינה: "לדעתי 'היפוך הלב' הוא הנושא המרכזי של הספר. ... כל גיבורי הספר עוברים תהליך של השתנות מתחילת הספר לסיומו. כל אחד נכנס למסע איש אחד ויוצא ממנו איש אחר. בהכללה אפשר לומר שזהו תהליך של היפתחות, התרככות, הבנה לשונה ולזר. גילוי כוחה של האהבה. תהליך השתנות כזה עובר גם על הקורא."
ספרים שאתם מתכתב הרומן
הרומן "אל מקום שהרוח הולך" מתכתב עם ספרים אחדים, מהם שמוזכרים בו במפורש, ומהם שנרמזים.
דוד אסף עמד על מקורות ההשראה של הרומן:
נוכחות המחבר בספר
ספרו של באר "חבלים" הוא רומן אוטוביוגרפי, שבו המחבר, חיים באר, הוא גם המספר. ספרו "לפני המקום" הוא ספר ארס פואטי העוסק בתהליך יצירתו של ספר זה עצמו, ובו חיים באר הוא אחת הדמויות המרכזיות. בספר שלפנינו נוכחותו של באר פחות בולטת מאשר בשני קודמיו, אך בפרק האחרון של הספר, במעין אפילוג, מגיעה סלנה ברנרד לביקור בישראל, ובו היא פוגשת במקרה בסופר (שמו אינו מצוין) ומציעה לו לכתוב ספר על מסעו של האדמו"ר מאוסטילה לטיבט. זהו, אם כך, מרכיב ארס פואטי בספר. במהלך פגישתם מתברר שסופר זה כבר הוזכר בספר, כתייר דובר עברית שזיהה את האדמו"ר מאוסטילה בטיבט. עוד קודם לכן נרמז באר בתיאור "סופר ומרצה באחת האוניברסיטאות", המגיע לבית מדרשו של האדמו"ר מאוסטילה.
כתיבת הספר
לקראת כתיבת הספר יצא מחברו, חיים באר, לטיול בטיבט, לאחר אולימפיאדת בייג'ינג שהתקיימה בשנת 2008 יחד איתו נסעו בנו צביקה באר וד"ר מיכאל ביזר, בהדרכת יותם יעקבסון. לשם כתיבת הספר יצא באר לשבתון באוניברסיטת טקסס באוסטין. הוא מעיד שעסק בכתיבת הספר 16 שעות ביממה.
True Colors (אלבום של סינדי לאופר)
True Colors (תרגום חופשי: צבעים אמיתיים) הוא האלבום השני של הזמרת האמריקאית סינדי לאופר.
הפקה
האלבום יצא שלוש שנים לאחר צאת אלבום הבכורה שלה, "She's So Unusual".
האלבום זכה להצלחה וכלל את להיט הנושא, "True Colors", אחד מלהיטיה הגדולים ביותר, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד ולמקום השני במצעדים בישראל. מאותו אלבום, להיט נוסף בשם "Change Of Heart" הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד ולמקום הראשון בישראל, בו שהה 13 שבועות. שיר נוסף שהיה ללהיט הוא גרסת הכיסוי לשירו של מרווין גיי "What's Going On".
סינגל נוסף מהאלבום, "Boy Blue", הוא הסינגל הראשון של לאופר שלא נכנס לטופ 40 ולא זכה לוידאו קליפ (מאוחר יותר פורסם וידאו קליפ מהופעה של לאופר בפריז). לאופר כתבה את השיר על חבר טוב שלה שנפטר מאיידס. כל מכירות הסינגל נתרמו לצדקה.
גרסת כיסוי נוספת באלבום היא "Maybe He'll Know", לביצוע קודם של לאופר עם להקתה "בלו אנג'ל" משנת 1980, עוד בטרם פצחה בקריירת סולו. בילי ג'ואל התארח בשיר ותרם זִמרת רקע.
אנני ליבוביץ' צילמה את הצילום שעל עטיפת התקליט.
אוויור
אוויור (בכתיב לועזי: Avior) או ε בשדרית הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים שדרית והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים.
ציוני באייר של כוכבי הקבוצה ניתנו בזמן שהקבוצה הייתה חלק מקבוצת הספינה ארגו לפני שזו פורקה לשדרית, מפרש, ירכתי הספינה ומצפן ולכן הם אינם עקביים. בשל מיקומו הדרומי - כ-30° מהקוטב השמימי הדרומי, הוא לא היה מוכר בעת העתיקה ושמו הופיע רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 באלמנך הניווט של האדמירליות הבריטית, ככל הנראה כעזר לניווט בחצי הכדור הדרומי. מקור השם אינו ברור, ייתכן שמרמז על שימושו לניווט מטוסים.
אוויור A
אוויור A הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K3 עם מסה של כ-4.5 מסות שמש ורדיוס של כ-100 פעמים רדיוס השמש. בהירות נראיתו היא מדרגה 2.9 כך שהוא מאיר בערך פי 2,000 מעוצמת ההארה של השמש. טמפרטורת פני השטח שלו היא כ-4,000 קלווין, מה שגורם לצבעו הכתום. מכיוון שהכוכב נמצא בשלבי התפתחות מתקדמים ביחס לבן הזוג, הוא היה כנראה המסיבי יותר מבין השניים, אך איבד חלק ניכר ממסתו כך שכיום בן הזוג יותר מסיבי ממנו.
אוויור B
אוויור B הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B עם מסה של כ-7 מסות שמש ורדיוס גדול פי 6 משל השמש. בהירותו היא מדרגה 2.25, כך שהוא מאיר בערך פי 4,000 מהשמש באור נראה ובערך כפול מכך בתוספת הקרינה בתחום העל-סגול, זאת כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה של כ-23,000 קלווין.
רולינג סטון טופ 200 (2021)
זוהי רשימה של האלבומים שדורגו במקום הראשון ברולינג סטון טופ 200 במהלך שנת 2021. האלבומים המובילים והנמכרים ביותר בארצות הברית (ללא רדיו) דורגו במצעד רולינג סטון טופ 200, שפורסם על ידי מגזין רולינג סטון. הנתונים נאספו על ידי נתוני אלפא דטה, בהתבסס על צריכה רב-מטרית כפי שהיא נמדדה במכירות שהתבססו על כמה פרמטרים: עותקים פיזיים ודיגיטליים ונתוני סטרימינג שנאספו מרשתות הזרמות מדיה שונות. בנוסף לכך, התפרסם המצעד באופן קבוע כבר ביום שישי של כל שבוע, באתר רולינג סטון הרשמי.
רולינג סטון טופ 200 וכל מצעדי הרולינג סטון האחרים שפורסמו בעבר, הופסקו לאלתר לאחר המצעד האחרון שפורסם ב-28 באוקטובר.
בולי מדינת ישראל - שנת 1965
בשנת 1965 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 25 בולי דואר חדשים בעלות כוללת של 8.40 ל"י.
שיטת הדפוס
בשנת 1965 הודפסו שבע סדרות בשיטת "שקע", ושלוש סדרות הודפסו בשיטת פוטוליטו.
המעצבים
מרבית הבולים של שנת 1965 הוכנו בידי בכירי המעצבים בישראל, אשר עיצבו בולים גם בשנים קודמות. צילה מנוסי עיצבה בול בפעם הראשונה בנפרד מחווה אורנן, שותפתה בעיצוב בולים בשנים הקודמות. נלו וולפנסון, סטודנט בבית הספר "בצלאל", עיצב בשנה זו את בול "יריד הספרים הבין-לאומי".
בולים מן המניין
בשנת 1965 החל דואר ישראל בהנפקת סדרה חדשה של בולים מן המניין בעיצוב חדש.
הבולים עוצבו בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:.
הבולים האלו הודפסו במועדים הבאים (לפני תאריך ההנפקה):
בנוסף, חידש הדואר את מלאי הבולים מסדרה זו שאזלו בבתי הדואר, והדפיס מהם במהלך שנת 1965 כמות נוספת לאחר מועד ההנפקה המקורי:
המשך השימוש בבולי סדרת מזלות
במקביל, המשיך הדואר להשתמש בבולי סדרת מזלות שהונפקו לראשונה בשנת 1961, תוך שהוא מדפיס מחדש בולים שאזלו מן המלאי.
בולי דואר אוויר
בשנת 1965 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש, והדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת ציפורי ישראל שהונפקו לראשונה בשנת 1963.
כמקובל, חידש הדואר את מלאי הבולים מסדרה זו שאזלו בבתי הדואר, והדפיס מהם כמות נוספת במהלך שנת 1965:
יום העצמאות
הבול עוצב בידי צבי נרקיס. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מועדים לשמחה
הבולים עוצבו בידי אשר קלדרון. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מצדה
הבולים עוצבו בידי "רולי": גרד רוטשילד ו-זאב ליפמן. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מפעלי ים המלח
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
פרפרי ישראל
הבולים עוצבו בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
שחרור מחנות הריכוז
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מאה שנה לאיגוד בזק
הבול עוצב בידי צילה מנוסי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
יריד הספרים הבין-לאומי
הבולים עוצבו בידי נלו וולפנסון. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
שנת שיתוף פעולה בין-לאומי
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
זינאידה סרבריאקובה
זינאידה יבגניבנה סרבריאקובה (ברוסית: Зинаи́да Евге́ньевна Серебрякова; ) הייתה ציירת רוסיה, אחת הציירות הרוסיות הראשונות שהגיעו לפרסום בינלאומי.
משפחתה של סרבריאקובה
זינאידה סרבריאקובה נולדה בנסקוצ'נויה, הסמוכה לחרקוב (כיום באוקראינה) למשפחת בנואה שנודעה בכישרונות האמנותיים אשר יצאו ממנה. סבה היה האדריכל ניקולאי בנואה, חבר האקדמיה הרוסית למדעים. דודה אלכסנדר בנואה היה אמן מפורסם, וייסד את קבוצת האמנים מיר איסקוסטבה. אביה, יבגני לנסריי היה פסל ידוע, ואימה ציירת ידועה. אחיה ניקולאי לנסריי היה אדריכל מוכשר, ואח נוסף, יוג'ין לנסריי צייר ואמן גרפי.
שנות נעוריה
בשנת 1900 סיימה זינאידה את לימודיה בגימנסיון לנשים (בית הספר התיכון, בו למדו נשים בלבד), והתקבלה לבית הספר לאמנות שנוסד על ידי הנסיכה טנישבה. זינאידה למדה תחת איליה רפין בשנת 1901 ותחת בראז בין השנים 1903- 1905. בין השנים 1902–1903 שהתה באיטליה ולמדה שם אמנות. בין השנים 1905–1906 למדה ב- Académie de la Grande Chaumière בפריז שבצרפת.
בשנת 1905 נישאה לבן דודה, מהנדס הרכבות בוריס סרבריאקוב.
בציוריה שאפה סרביאקובה להראות את אהבתה לעולם ואת יופיו של העולם. בין יצירותיה המוקדמות ניתן לראות את "נערת הכפר" (1906, המוזיאון הרוסי) ו"הפרדס בפריחתו" (1908) המנסים להראות את יופיו של הטבע, ושל הנוף הרוסי, וכן את רוח אנשיה של רוסיה.
פרסומה של סרבריאקובה החל עם הצגת הדיוקן העצמי שלה: "לצד שולחן האיפור" (1909, גלריית טרטייקוב) אשר הוצג לראשונה בתערוכת איגוד אמני רוסיה בשנת 1910. בעקבות הצלחת דיוקן זה ציירה את "נערה מתרחצת" (1911, המוזיאון הרוסי) ואת "דיוקנו של לאנקריי" (1911), וכן את דיוקן אימה "יקטרינה לאנקריי" (1912).
סרביאקובה הצטרפה לתנועת "מיר איסוסטבה" בשנת 1911 אולם בשונה מיתר חברי הקבוצה העדיפה לצייר תמות פופולריות המתארות הרמוניה עם הטבע.
בין השנים 1914-1917 זכתה סרבריאקובה לשיא הצלחתה. בשנים אלה ציירה סדרת תמונות המתארת את חיי הכפר הרוסיים, חיי האיכרים ופשוטי העם. בין יצירות אלה זכו להצלחה: "איכרים" (1915, המוזיאון הרוסי), ו-"נערת כפר ישנה".
היצירה "הלבנת בדים" משנת 1917 (גלריית טרטייקוב) נחשבת לשיא סדרה זו.
בשנת 1916 הוזמן אלכסנדר בנואה לעטר את תחנת הרכבת קזן שבמוסקבה, הוא הזמין את בוריס קוסטודייב, מסטיסלב דובוז'ינסקי ואת סרבריאקובה לסייע לו. סרבריאקובה התמקדה בתמת "ארצות המזרח" וציירה את "הודו", "יפן", "טורקיה" ו"סיאם" כאשר כל מדינה הוצגה בצורה אלגורית באמצעות תיאורה כאישה יפה.
המהפכה הרוסית
בראשית מהפכת אוקטובר, בשנת 1917, סרבריאקובה שהתה באחוזת משפחתה בנסקוצ'נויה. בעקבות המהפכה נכלא בעלה על ידי הבולשביקים, ונפטר בעקבות מחלת הטיפוס בה חלה בעת שהותו בכלא. בעקבות מות בעלה, נאלצה סרבריאקובה לפרנס את ארבעת ילדיה ואימה החולה. כל נכסי המשפחה נבזזו על ידי הבולשביקים, והמשפחה הייתה על סף רעב. סרבריאקובה נאלצה להפסיק לצייר בצבעי שמן בשל מחירם, ועברה לצייר בעיפרון ובפחם.
בתקופה זו ציירה את היצירה הטראגית "בית הקלפים", המתארת את ארבעת ילדיה היתומים משחקים בקלפים.
פריז
בסתיו 1924 נסעה סרבריאקובה לפריז, לאחר שהוזמנה לצייר ציור קיר רחב היקף. עם סיום ביצוע העבודה, התכוונה לשוב לברית המועצות (בה נשארו אימה וילדיה), אולם לא הורשתה לשוב. היא הצליחה להביא את שני ילדיה הקטנים, אלכסנדר ויקטרינה לפריז בשנת 1926 ו-1928 בהתאמה, אולם לא הצליחה להביא את שני ילדיה הגדולים, יבגני וטטיאנה ולא ראתה אותם שנים רבות.
בשנת 1928 ו-1930 נסעה לצפון אפריקה וביקרה במרוקו. במסעות אלה צירה את הרי האטלס, וכן נשים ערביות ואפריקאיות בבגדים מקומיים. במקביל ציירה סרבריאקובה סדרה של ציורים שנושאה דייגים ברטונים.
בשנת 1947 קיבלה סרבריאקובה אזרחות צרפתית. רק לאחר מותו של יוסיף סטלין ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב הורשתה סרבריאקובה ליצור קשר עם ילדיה, ובשנת 1960, לאחר 36 שנים בהן לא ראתה אותה, נפגשה עם ביתה הגדולה טטיאנה.
בשנת 1966 הורשתה הצגתן של יצירותיה של סרבריאקובה, וכ-200 מיצירותיה נשלחו לברית המועצות, הוצגו במוסקבה, לנינגרד וקייב, וזכו להצלחה רבה. ספרי יצירותיה נמכרו במיליוני עותקים, והיא הושוותה לבוטיצ'לי ורנואר.
דפנה רבן
דפנה רות רבן (באנגלית: Daphne R. Raban; נולדה ב-17 בדצמבר 1964 בחיפה) היא פרופסור חבר בפקולטה לניהול של אוניברסיטת חיפה, בה הקימה את החוג לניהול מידע וידע. רבן חוקרת בתחום ערך המידע ושוקי מידע - תחום הנוגע למנגנוני העברת מידע, מבוססי תשלום, חינמיים, חברתיים וציבוריים. כמו כן חוקרת בתחום המשחקים הרציניים. כותבת על נושאים הקשורים למידע: היצף המידע, מודלים של מידע, שיתוף מידע ורשתות חברתיות.
ביוגרפיה
רבן היא ילידת חיפה ולמדה בבית הספר הריאלי. ב-1988 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת איווה בפקולטה לטכנולוגיית מזון, וב-1992 סיימה תואר שני בטכניון במחלקה לביוטכנולוגיה והנדסת מזון. עבודת הדוקטורט שלה, שהושלמה ב-2004 ונכתבה במסגרת בית הספר לניהול באוניברסיטת חיפה, זכתה בהצטיינות יתרה. נושא העבודה היה "בעלוּת וערך סובייקטיבי בסחר ובשיתוף מידע".
בראשית שנות ה-90 הקימה רבן מרכז מידע בחברת "טמבור" ולאחר מכן הפעילה במשך עשר שנים עסק עצמאי, שסיפק שירותי מידע לחברות שונות.
חברה בוועד המנהל של "המרכז לחקר האינטרנט", העוסק באספקטים שונים של חברת המידע, בטכנולוגיה המאפשרת אותה, ובחיבור בין החברה, המידע והטכנולוגיה.
חברה ב"מרכז המצוינות לינקס" העוסק בחקר הלמידה בסביבה המרושתת.
ביחד עם תלמידיה, כתבה וערכה בשיטת ויקי ספר בנושא מודיעין תחרותי. יחד עם שיזף רפאלי הפעילה את סימולציית משחק העסקים "דוכן הלימונדה".
רבן שותפה ל-"SocIos Internet of Services", מיזם אינטרנט אירופי ובו שרת מארח בארכיטקטורה פתוחה. בפרויקט זה היא מפתחת מנגנון ייחודי לתימחור מידע.
Like I Love You
Like I Love You הוא שיר של זמר הפופ האמריקאי ג'סטין טימברלייק בהשתתפות צמד ההיפ הופ קליפס. השיר הופק על ידי חברי הנפטונז פארל ויליאמס וצ'אד הוגו והוא נכלל באלבומו הראשון של טימברלייק, Justified, ויצא כסינגל הבכורה של טימברלייק ב-20 באוגוסט 2002. השיר זכה בעיקר לביקורות חיוביות והוא היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "שיתוף הפעולה הטוב ביותר של ראפ ושירה", אך לא זכה.
לשיר בוצעו מספר גרסאות כיסוי. בלטו מתוכן הגרסה של להקת האינדי הבריטית מקסימו פארק שביצעה אותו לרגל ציון 40 שנה ל-BBC רדיו 1, וכן גרסת בל X1 וגרסת רמיקס שיצרו הרכב הדיג'יים דיפ דיש.
הרב הראשי של בריטניה
הרב הראשי של בריטניה (באנגלית: Chief Rabbi of the United Hebrew Congregations of the Commonwealth, מילולית: הרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות של חבר העמים הבריטי) הוא רבה הראשי של הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי או, במילים אחרות, רבהּ הראשי של האימפריה הבריטית.
טרם גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290, התפקיד הדומה ביותר לרב ראשי היה תפקיד "Presbyter Judaeorum" - הממונה מטעם הממשל על היהודים. במתכונתו הנוכחית חודש תפקיד הרב הראשי בשנת 1704.
משרת הרב הראשי של הממלכה המאוחדת נחשבת לאחת הנחשבות בעולם הרבני הייצוגי. הרב המכהן נהנה מיחס ייחודי של שלטונות הממלכה המאוחדת, כולל השתתפות בכל הטקסים הממלכתיים. כן ניתנים לו תארים מלכותיים לפי הישגיו בתפקיד, והרב עמנואל יעקובוביץ' והרב יונתן זקס זכו בתואר "ברון".
בעת החדשה
הרב הראשי הראשון בעת החדשה היה הרב שלמה הירשל. לאחר פטירתו ב-1842 החלה מערכת בחירות לתפקיד. מתוך שלושה עשר מועמדים עמדו רק ארבעה בקריטריונים הדרושים: 1. הרב ד"ר נתן מרקוס אדלר מהנובר; הרב ד"ר צבי בנימין אויערבך מדרמשטאדט; הרב שמשון רפאל הירש מאמדן; והרב צבי הירשפלד מוואלשטיין. הבחירות נערכו לאחר מספר דחיות בחורף ה'תר"ה, דצמבר 1844, והרב אדלר נבחר לתפקיד.
בשנת 1965, עם התפטרותו של הרב ישראל ברודי מתפקידו, הוצע התפקיד ליעקב הרצוג. לאחר התלבטויות רבות הוא ניאות לקבל עליו את התפקיד, אולם מסיבות בריאותיות תוכניתו לא יצאה לפועל.
הרב הראשי הנוכחי הוא הרב אפרים מירוויס (מאז ספטמבר 2013).
באב אל-מנדב
באב אל-מנדב (בערבית: بَاب ٱلْمَنْدَب, תעתיק: בַּאבּ אלְמַ֫נְדַבּ, פירוש: 'שער הקינה') הוא מצר ים המפריד בין אסיה (תימן שבחצי האי ערב) לבין אפריקה (ג'יבוטי ואריתריאה שבקרן אפריקה), ומקשר בין הים האדום בצפון למפרץ עדן שבאוקיינוס ההודי מדרום.
נתונים
משמעות שמו בערבית היא "שער הדמעות", וניתן לו, על-פי אגדה ערבית, בגלל האנשים הרבים שטבעו בו ברעידת האדמה, שגרמה להיפרדות אסיה מאפריקה.
רוחבו כ-28 ק"מ. האי פרים שבתחומו מחלק את המצר לשניים, כשחלקו המזרחי – מצר איסכנדר – רוחבו כ-3 ק"מ ועומקו כ-30 מ', וחלקו המערבי – דקת אל-מאיון – רוחבו כ-25 ק"מ ועומקו המקסימלי מעל 300 מ'. סמוך לחופו האפריקני מצויים מספר איים קטנים, הידועים בשם "שבעת האחים" או "סוואבע".
חשיבות
על פי תאוריות מודרניות בדבר מוצאו והתפשטותו של ההומו סאפיינס, החל המין האנושי את צעדיו הראשונים באפריקה, וממנה התפשט צפונה לאסיה דרך מצר באב אל-מנדב והאיים שבתחומו, כשענפים ממנו פנו מזרחה לאזור רוסיה וסיביר, וחלקים אחרים לאירופה.
היסטוריה
עם פתיחת תעלת סואץ לשיט ב-1869, עלתה חשיבותו האסטרטגית והכלכלית של באב אל-מנדב, כחלק מנתיב השיט המרכזי בין האוקיינוס ההודי והים התיכון. מדי שנה עוברות בו כ-20,000 ספינות, בנפח מטען של כ-400 מיליון טון. ב-2013 עברו במצר 3.8 מיליון חביות נפט (נפט גולמי ותזקיקיו) ביום, וזאת לעומת 2.9 מיליון חביות ביום ב-2009.
עוד לפני פתיחת תעלת סואץ, התחוללו סביב באב אל-מנדב מאבקי שליטה, בעיקר בין המעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת. האי פרים שבמצר, לדוגמה, נכבש על ידי צרפת כבר במאה ה-18, ומאז נכבש על ידי בריטניה ושוב על ידי צרפת, כשבהמשך צורף למושבה הבריטית עדן, ולבסוף לדרום תימן העצמאית.
בשנת 2018 בהוראת נאסר שבאני, בכיר במשמרות המהפכה, כוחות החות'ים בתימן תקפו שתי מכליות נפט סעודיות בבאב אל-מנדב.
חשיבות לישראל
באב אל-מנדב, כנתיב שיט חיוני לישראל, מהווה אתגר ביטחוני לחילות האוויר והים של ישראל. בהקשר זה ידועה תקיפת טרור ערבית, שבוצעה בבאב אל-מנדב ב-11 ביוני 1971 על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין נגד המכלית הישראלית קוראל סי, שהפליגה בדגל נוחות ליברי, והייתה בדרכה לאילת. המחבלים, ששטו בסירת מרוץ שהורדה מספינת דיג ליד האי פרים, התקרבו אל המכלית וירו עליה עשר פצצות בזוקה, שחלקן פגעו בספינה וגרמו להתלקחות שתי דליקות. הדליקות כובו והמכלית שניזוקה המשיכה בהפלגתה לאילת.
בעקבות התגברות איומי הטרור על השייט הישראלי דרך המצר, נשלח במאי 1972 לוחם המוסד ברוך מזרחי לתימן לאיסוף מידע על פעילות גורמי טרור שם. מזרחי נחשף בידי שירותי הביטחון התימניים, נעצר והוסגר למצרים, משם שוחרר לישראל במסגרת עסקת שחרור אסירים לאחר כשנתיים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הכריזה מצרים על חסימת באב אל-מנדב בפני ספינות ישראליות. ההסגר נותר על כנו עד לחתימת הסכמי הפסקת האש, ב-11 בנובמבר 1973.
הנריק גרינברג
הנריק גרינברג (בפולנית: Henryk Grynberg; נולד ב-4 ביולי 1936) הוא סופר יהודי-פולני, מחשובי הכותבים בשפה הפולנית.
ביוגרפיה
הנריק גרינברג נולד בוורשה, אך התחנך בכפר קטן במאזוביה. חווה על בשרו את זוועות השואה, כאשר שהה בין השנים 1942–1944 במקומות מחבוא שונים בעזרת "ניירות אריים".
אביו אברהם גרינברג, נרצח בידי שני אחים פולנים שחמדו את הפרה שלו.
אחרי המלחמה התגורר בלודז', וסיים שם את לימודיו התיכוניים. בשנים 1954–1958 למד עיתונאות באוניברסיטת ורשה, ואחר כך עבד כשחקן בתיאטרון היהודי הממלכתי על שם אידה קמינסקה, שהוקם בפולין לאחר המלחמה. בסוף שנת 1967 נסע עם התיאטרון להופעות בארצות הברית, ונשאר שם.
לאמריקה בא גרינברג כמהגר יהודי ניצול השואה שאינו מסוגל להתנער מזכרונות העבר - וכאינטלקטואל פולני גולה, הקשור בכל נימי נפשו אל השפה הפולנית שעליה התחנך, הוא למד ספרות רוסית באוניברסיטת UCLA, בקליפורניה, החל לעבוד ברדיו, שבו הוא עובד זה כעשרים שנה, בעיקר ב"קול אמריקה". בה בעת שלח ידו בכתיבת רומנים, סיפורים קצרים, שירים, מחזות והגות.
בין ספריו החשובים: "מלחמה יהודית", ניצחון", "החיים האידאולוגיים", "מורשת", "אנטיגונה" (קובץ סיפורים), "רשימות משפחתיות" (קובץ סיפורים), "האמת הלא-אמנותית" (אסופת מאמרים) - וכן חמישה קובצי שירים ושני מחזות.
זכה בפרס ע"ש יאן קארסקי ופולה נירֶנסקי, המוענק מדי שנה על ידי מכון ייווא בניו יורק על חקר מדעי ופרסומים המציגים את תרומת יהודי בפולין לתרבות הפולנית
אהרן בן אליעזר
אהרון בן אליעזר (היה ידוע בכינוי שגיא נהור) היה משורר ליטורגי, שחי בצפת משנת 1545. הוא היה מחברו של אוסף של שירים ותפילות אשר יצא לאור בשנת 1561 במנטובה. שמו של הקובץ הוא הספר המצנפת. החוברת שלו מתייחסת בעיקר לתפארתה של ישראל, וכוללת מספר השירים על שלושה עשר יסודות של האמונה היהודית.
קתדרלת לינקולן
קתדרלת לינקולן (באנגלית: Lincoln Cathedral) היא הקתדרלה הראשית של העיר לינקולן שבאנגליה. הקתדרלה היא מושב הדיוקסיה (בישופות) של לינקולן השייכת לכנסייה האנגליקנית. הקתדרלה מכונה גם לעיתים "The Cathedral Church of the Blessed Virgin Mary of Lincoln".
הקתדרלה נבנתה בשלבים בין השנים 1092 ו-1311. רובה נבנה בסגנון הגותי המייצג באופן טוב את הגותיקה של אנגליה בימי הביניים. הקתדרלה החזיקה בתואר המבנה הגבוה ביותר בעולם מהשלמת צריחיה בתחילת המאה ה-14, כשהתנשאה לגובה של 160 מטר, ועד שנת 1549 בה קרס חלק מהמגדל המחודד הגבוה ביותר שלה. עד בנייתה הייתה הפירמידה הגדולה של גיזה המבנה הגבוה ביותר בעולם במשך כמה אלפי שנים.
היסטוריה
הקתדרלה היא השלישית בגודלה בבריטניה (מבחינת שטח רצפה), אורכה הוא 147 מטר וגובהה הוא 82 מטר, אחרי קתדרלת יורק (השנייה בגודלה) וקתדרלת סנט פול (הראשונה בגודלה). היא המבנה הגדול ביותר בלינקולנשייר ובזמנו הייתה בעלת המגדל המדיוואלי הגבוה באירופה. מגדל הפעמונים, הנשלט על ידי הפעמון "תום הגדול מלינקולן", ה-13 בגודלו בבריטניה, הוא שעון המצלצל כל רבע שעה, בעוצמה רבה כך שניתן לשמוע אותו גם במרחק 100 מטר. הפעמון הותקן בתחילת המאה ה-19. ניתן לראות חור מסותת בקמרונות המגדל, שדרכו הרימו את הפעמון למקומו. ישנם מספר פעמונים במגדל הדרום-מערבי, שניים במגדל הצפון-מערבי וחמישה במגדל המרכזי (כולל "תום הגדול").
החלון בצפון בית הרוחב, הנקרא "עין הדיקן", מתוארך ל-1192 והושלם ב-1235. החלון בדרום בית הרוחב, "עין הבישוף", נבנה מחדש מאה שנים מאוחר יותר והושלם ב-1330. תעודה בשם “The Metrical Life of St Hugh” מתייחסת למשמעות של שני החלונות (אחד בצד החשוך, צפון, והשני בצד המואר, דרום):
אחרי הוספת "עין הדיקן" ותוספות גותיות חשובות נוספות, קרס ב-1237 או 1239 המגדל המרכזי, כנראה עקב טעות בבניית התמיכות שלו. מגדל חדש נבנה זמן קצר לאחר מכך וב-1255 ביקשה הקתדרלה מהנרי השלישי, מלך אנגליה להרוס חלק מבית העירייה על מנת להגדיל את הקתדרלה ולבנות מחדש מגדל מרכזי עם צריח. בוני הקתדרלה החליפו את הקפלות העגולות הקטנות של יו בחלק מזרחי גדול יותר על מנת להכיל את מספר הצליינים ההולך וגובר, שבאו כדי לסגוד במקדש של הבישוף יו מלינקולן, שנהפך לקדוש.
ב-1290 מתה המלכה אלינור מקסטיליה. אדוארד הראשון, מלך אנגליה החליט לכבד את זכרה בהלוויה אלגנטית. אחרי חניטה והוצאת קרביה, קרביה נקברו בקתדרלת לינקולן, ואדוארד בנה שם העתק של המצבה ממנזר וסטמינסטר. החזה המקורי של האבן על הקבר שרד, אך הדמות שעליה נהרסה במאה ה-17 והוחלפה בהעתק מהמאה ה-19. מחוץ לקתדרלה ישנם שני פסלים המזוהים לעיתים קרובות כאדוארד ואלינור, אך פסלים אלה שוחזרו באופן ניכר במאה ה-19 וכנראה לא נועדו במקור לתאר את הזוג.