cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס
היסטוריה
הבניה עצמה נמשכה כשש שנים והפתיחה בסופו של דבר הייתה ב-11 במאי 1986 במשחק ידידות בין ג'וניור ברנקייה ונבחרת אורוגוואי. האורוגוואים ניצחו 1-2 כאשר השער הראשון אי פעם באצטדיון נכבש בדקה ה-62 מפנדל מוצלח של אנסו פרנצ'סקולי האורח. הכרטיס האדום הראשון שהונף באצטדיון היה לכיוונו של האורוגוואי, וולטר באריוס, בדקה ה-87. מספר ימים מאוחר יותר גם הגיעה למשחק ידידות מול ג'וניור וסיימה מולה ב-0-0, גם כהכנה למונדיאל 1986. בין השאר שיחק במשחק זה גם דייגו מראדונה.
שמו של האצטדיון שונה ב-17 במרץ 1991 אחרי שהתקבלה הצעתו של העיתונאי צ'לו דה קסטרו לשנות את שם האצטדיון לרוברטו מלנדס, מי שהיה חלוצה של קבוצת ג'וניור ברנקייה בתקופה החובבנית שלה עוד כשנקראה הקבוצה ג'וניור חובנטוד בשנות ה-30. לאחר מכן הפך מלנדס למאמנה של הקבוצה בשנות ה-40 והוליך אותה לסגנות בעונה המקצוענית הראשונה של הליגה בקולומביה.
האצטדיון בנוי משתי טבעות: תחתונה ועליונה ומארבעה יציעים: צפוני, דרומי, מזרחי ומערבי. לקראת המונדיאל עד גיל 20 שאותו אירחה קולומביה, שופץ האצטדיון בעלות של 22,500,000 פסו והותקנו מושבים בכל האצטדיון. היציע הדרומי נקרא "קוריאה" והיציע הצפוני נקרא "וייטנאם" על שם שתי המדינות האסייאתיות שסבלו ממלחמה במאה ה-20. באחת מהן (בקוריאה) היו נוכחים חיילים של צבא קולומביה.
מאז מוקדמות מונדיאל 1990 הפך האצטדיון לבית של הנבחרת הלאומית, ששיחקה בו את משחקיה הביתיים למעט מוקדמות מונדיאל 2002 ומוקדמות מונדיאל 2010. גם בקופה אמריקה 2001 אותו אירחה קולומביה, שימש האצטדיון את משחקי בית A של קולומביה וכן אירח חלק ממשחקי המונדיאליטו 2011.
ב-1 בפברואר 2004 אירח האצטדיון את משחק הפרידה של קרלוס ולדרמה, שבו נטלו חלק בין השאר גם דייגו מראדונה, חוסה לואיס צ'ילאברט, אנסו פרנצ'סקולי, פאוסטינו אספרייה ולאונל אלברס.
Carpe Diem
Carpe Diem (בעברית: נצלו את היום) הוא שיר של להקת הפופ רוק הסלובנית ג'וקר אאוט, שיצא לאור ב-4 בפברואר 2023. ייצג את סלובניה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת, לאחר שנבחרה באופן פנימי על ידי RTV Slovenija, רשות השידור של סלובניה.
רקע
ההקלטה לשיר התקיימה במהלך חודש דצמבר 2022 באולפן בהמבורג, גרמניה. בינואר 2023 הלהקה צילמה את הקליפ שלה, שצולם בבירת סלובניה, לובליאנה ב-Grand Hotel Union. ב-4 בפברואר 2022, יצא לאור השיר בערוץ היטיוב של האירוויזיון.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. סלובניה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר השני, שהתקיים ב-11 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. סלובניה שובצה עשירית, אחרי פולין ולפני גאורגיה. ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "Carpe Diem" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. סלובניה הופיעה כמדינה ה-24, לפני קרואטיה ואחרי ישראל.
ליל דיקי
דייוויד אנדרו בורד (באנגלית: David Andrew Burd; נולד ב-15 במרץ 1988), הידוע בשם הבמה שלו ליל דיקי (Lil Dicky) או LD, הוא ראפר וקומיקאי יהודי-אמריקאי. הוא פרץ בזכות הווידאו-קליפ לשירו "Ex-Boyfriend" שיצא לאור ב-25 באפריל 2013 והפך לוויראלי עם יותר ממיליון צפיות ביוטיוב תוך 24 שעות. ב-31 ביולי 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו "Professional Rapper". ב-2018 הפך שירו "Freaky Friday", בו אירח את כריס בראון, ללהיט עולמי. ב-2019 הוציא את השיר "Earth", בו הוצגו זמרים ושחקנים רבים ובהם אריאנה גרנדה, ג'סטין ביבר, אד שירן, שון מנדס, קווין הארט, ויז קאליפה, צ'ארלי פות', קייטי פרי ולאונרדו דיקפריו. השיר נוצר כדי לעורר מודעות לסביבה, זיהום ושינוי אקלים. בורד הצהיר כי כל הכנסות השיר נתרמו לארגון "Leonardo DiCaprio Foundation".
בשנת 2020 החלה להיות משודרת בארצות הברית סדרה שמבוססת על חייו בערוץ FXX בשם "דייב".
חלקיק מהיקום
חלק מצילומי הסרט נערכו במרכז להדרכת טייסי חלל בעיר הכוכבים במחוז מוסקבה שבניהול תאגיד החלל הפדרלי של רוסיה.
תקציר עלילת הסדרה
הסדרה מתארת את ההשפעה האישית והפסיכולוגית כמו גם ההשלכות הבלתי נמנעות של הטיסה לחלל.
שנת 2016, רוסיה, מרכז ההדרכה לקוסמונאוטים במחוז מוסקבה. לקראת שיגור צוות לתחנת החלל הבינלאומית צוות של טייסי חלל בינלאומיים (שלושה רוסים ושני אסטרונאוטים אמריקאים), מתכוננים לטיסה, תחת פיקודו של גנאדי יאשין. האסטרונאוטים מתחילים לעבוד בתוככי חללית משודרגת ומבצעים משימות מדעיות שונות ויותר ממאה שבעים ניסויים, לרבות משימת עגינה וביצוע חיבור ייחודי של מודול מחקר חדש.
במהלך ההכנות לטיסה, לפתע מתברר כי בין אנשי הצוות ישנה "פצצת זמן" פסיכולוגית: לחברי הצוות קשיים פסיכולוגיים אישיים, אשר עלולים לאיים לא רק את על המשימה בעלת החשיבות הלאומית, אלא גם על חייהם שלהם. הפסיכולוג-הקוסמונאוט אלכסיי שוטוב חושב שהוא מצליח בזכות כישרונו המקצועי לעלות על הגורם לחוויות הרגשיות של טייסי החלל ומנסה לתקן את הבעיה, אלא שהוא לא יודע את כל הפרטים...
נזיהה א-דוליימי
נזיהה ג'וודת א-דוליימי (בערבית: نزيهه الدليمي ; 1923 - 9 באוקטובר 2007) הייתה רופאה, פעילה עיראקית בתחום זכויות הנשים, והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרה בעולם הערבי.
אחת מהחלוצות של התנועה הפמיניסטית העיראקית, תרמה למאמצי החקיקה של חוק המעמד האישי בעיראק בשנת 1959, שנחשב לחוק המתקדם ביותר במזרח התיכון במונחים של הזכויות שהעניק לנשים.
ב-2009 הוציאה מועצת השרים העיראקית הנחיה לעיריית הבירה העיראקית בגדאד להקים פסל של א-דוליימי וכך הפכה להיות האישה הפמיניסטית הראשונה שהוקם לה פסל בעיראק.
ילדותיה והכשרתה המקצועית
א-דוליימי נולדה בשנת 1923 בבגדאד, בת בכורה למשפחה בת ארבעה אחים ושתי אחיות מהמעמד הבינוני. הכנסת המשפחה הייתה ממוצעת והתבססה על משכורתו של אביה שעבד כשכיר בחברת המים בבגדאד. האב רצה להרחיב את אופקיהם התרבותיים של ילדיו ולכן עודד את בניו ובנותיו לקרוא ספרים העוסקים בהיסטוריה ובסוגיות חברתיות. במקביל לחינוך שקיבלה בבית א-דוליימי הייתה תלמידה בשנות מלחמת העולם השנייה בבית הספר היסודי. לאחר מכן למדה בחטיבת ביניים. א-דוליימי השלימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר התיכון המרכזי לנערות וב-1941 החלה את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה בבגדאד.
התפתחות התודעה והמעורבות הפוליטית לפני מהפכת הקצינים
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר קצינים בצבא עיראק ארגנו הפיכה נגד השלטון הבריטי בסיוע מדינות הציר, א-דוליימי פעלה נגד השלטון הבריטי. היא הושפעה מדעות החברים והחברות שלה שחלקם החזיקו בדעות נאורות ורעיונות הדמוקרטיים. היא הרחיבה את ידיעותיה וגיבשה את דעותיה באמצעות הדו-שיח איתם. בשנת 1948 א-דוליימי הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בשנת אולם באותה שנה הפסיקה את חברותה במפלגה והמשיכה את החיים הפוליטיים שלה בלי להצטרף לשום מפלגה.
במהלך לימודיה במכללה לרפואה היא השתתפה בקבוצות דיון פוליטיות בקרב התלמידים בית הספר לרפואה שהדיון בהם שיקף את הסכסוך הקיים בין התנועה הלאומית בארץ ובין אנשי הממשלה בזמן השלטון הבריטי.
לאחר שסיימה את לימודי הרפואה ובמהלך המחצית הראשונה של שנות החמישים התמסרה ד"ר א-דוליימי לרפואה ולקחה חלק בקמפיינים שנלחמו במחלות מידבקות באזורים כפריים. העבודה שלה בכפרים נידחים ובביצות נתנה לה ההזדמנות ללמוד על תנאי המחיה של הנשים וסבלן שהושפעו מהעוני והמחלות.
כהונתה בממשלה לאחר המהפכה
בשנת 1958 ביצע עבד אל-כרים קאסם, בסיוע של קולונל עבד א-סלאם עארף, הפיכה עם מספר חטיבות נוספות שסייעו להם. במהלך ההפיכה נרצחו גם המלך פייסל השני, אשתו ושלושת ילדיו. קאסם מונה לראש ממשלת עיראק, שהייתה מורכבת מחברים במפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית שקאסם היה תומך נלהב שלה. בשנת 1958/1959 כשהייתה ד"ר א-דוליימי בת 35, מונתה על ידי קאסם לשרה לעניינים מוניציפליים. בכהונתה היא הפכה את משרדה למשרד הממשלה שכל המוסדות המתמחים בשירותים העירוניים הלכו בעקבותיו.
מעורבות חברתית ופעילות פמיניסטית
כפעילה למען זכויות נשים פעלה ד"ר א-דוליימי גם ברמה הבינלאומית. היא השתתפה ב-1953, בקונגרס הנשים העולמי בקופנהגן. בקונגרס זה הפך איגוד האישה העיראקית לחבר באיחוד הנשי הדמוקרטי הבינלאומי, שמיקומו באותה עת היה בברלין. האיגוד העיראקי הפך לחבר קבוע במזכירות של האיחוד וד"ר א-דוליימי נבחרה מאוחר יותר לחברה במועצת האיחוד ולאחר מכן סגנית הנשיא של האיחוד הנשי הדמוקרטי הבינלאומי.
ד"ר א-דוליימי השתתפה בכל הפגישות של האיחוד והכנסים שלו ומילאה תפקיד משמעותי במערכת של האיחוד בהגיית התוכניות שלו ועבודתו ביחס למעמד נשים ותנועות נשים, בין אם במדינות ערביות או מדינות העולם השלישי. ד"ר א-דוליימי נבחרה ומילאה תפקידים אלו באיחוד עד שנת 1979.
אחרית ימיה
עקב כל השינויים הפוליטיים שהתרחשו בעיראק ועלית מפלגת הבעת' לשלטון בראשית שנות השבעים שעמדותיה היו מנוגדות לאדיאולוגיה של א-דוליימי, היא החליטה ומתוך בחירה לעזוב את עיראק בשנת 1977 והיגרה לגרמניה.
בגרמניה היא למדה את ההיסטוריה של עיראק, קראה הרבה וצפתה בטלוויזיה. בשנים אלו גם השתתפה במספר קטן של פורומים של נשים ערביות. לאחר שלקתה בבריאותה פרשה מפעילות ציבורית. א-דוליימי חייתה 85 שנים ומתה, ב-9 באוקטובר 2007 בעוד עיראק תחת הכיבוש האמריקאי.
חרקים לנצח
חרקים לנצח (בצרפתית: Bestioles Motel, באנגלית: Best Bugs Forever) היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית, מסוגת קומדיית מצבים, שהופקה על ידי Je suis bien content, Disney EMEA ו-Watch Next Media. הסדרה עוקבת אחר חרקים שבכל פרק עוברים הרפתקה חדשה ומצחיקה.
הסדרה, שמופצת ברחבי העולם על ידי Walt Disney EMEA Productions, שודרה לראשונה בצרפת החל מ-2 ביוני 2019 עד 24 בספטמבר באותה שנה בערוץ דיסני. בישראל הסדרה החלה להיות משודרת בדיבוב עברי ב-13 בספטמבר 2020 בערוץ דיסני. לסדרה הופקה עונה 1 בעלת 26 פרקים באורך 22 דקות, כשכל פרק מחולק לשני פרקים משניים באורך 11 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בשנות ה-50, ועוקבת אחר שלושה חרקים, מו, אדי ולואי, שמגיעים לעיר חדשה בתוך מוטל. בעיר החדשה הם עוברים הרפתקאות מצחיקות יחד עם חבריהם החדשים, ווילברפורס ופבלדש.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אפרת קרצמן, והופק על ידי עדי וולוצקי.
גאורגה גאורגיו-דז'
גאורגיו-דז' כיהן כמזכיר כללי, או ראשי, של המפלגה הקומוניסטית בין השנים 1945–1954 וכן מ-1955 עד למותו ב-1965. בין 1952–1955 היה גם ראש ממשלה, ובשנים 1961–1965 החזיק גם בסמכויות ראש המדינה, כ"נשיא מועצת המדינה" של רומניה; בפי העם נקרא גם בשם המקוצר "דז'". תקופת שלטונו התאפיינה בנאמנות לברית המועצות, תוך הנהגת משטר בסגנון סטליניסטי בתוך רומניה, עד סוף שנות החמישים של המאה ה-20. ב-1958 הצליח לשכנע את מנהיגי ברית המועצות להסיג מרומניה את שארית כוחות הצבא האדום, ששהו על אדמתה מאוגוסט 1944. גאורגיו-דז' היה קומוניסט שמרן בתחום הכלכלה וביחסו לזכויות האזרח בארצו, אך הוא החל בשנותיו האחרונות - בגיבוי חבריו בהנהגת המפלגה - להוביל מפנה במדיניות החוץ הרומנית בכיוון הגדלת העצמאות ביחס לברית המועצות, עד כדי עימות רעיוני עם המנהיגות הסובייטית.
רקע משפחתי, פעילותו במחתרת ומאסרו
גאורגה גאורגיו-דז' נולד בעיר ברלאד, בחבל מולדובה הרומנית, במשפחת פועלים דלת אמצעים, לאביו טנאסה גאורגיו (Tănase Gheorghiu) ואימו אנה וקיבל את השם גאורגה גאורגיו, שם שכיח למדי ברומניה. כדי להתבדל מאחרים הנושאים את אותו שם, הוסיף מאוחר יותר לשמו את התוספת "דז'". בגיל שנתיים אומץ על ידעי דודו, ניקולאה גאורגה יונסקו (Nicolae Gheorghe Ionescu) ממוינשט. הוא למד בגימנסיה המקומית, אך כבר בגיל 11 נשלח להרוויח את לחמו בעבודת חניכות אצל סנדלר, אך לא התמיד בכך ולאחר מכן עבד במפעל לבידים בדרמנשט (Dărmăneşti), במפעל אריגה בבוחוש ואצל חבתנים בפיאטרה ניאמץ ובמוינשט, עבודה קשה שזנח לאחר שחלה בגיל 14. בהמשך התמחה בחשמלאות במפעל הנפט Steaua Română (הכוכב הרומני) ולאחר מכן עבד כחשמלאי במפעלי הרכבת הרומנית, בהתחלה בקמפינה ובהמשך בגאלאץ.
במשפטו הראשון נדון גאורגיו-דז' ל-15 שנות עבודת פרך, ובמשפט חוזר שהתקיים בקריובה קוצצו שלוש שנים מתקופת העונש. הוא הוחזק בבתי כלא שונים, בהם, בין השנים 1937–1940 בכלא "דופטאנה" הידוע לשמצה. לימים, חרה לו מאוד כאשר שלושה מהאסירים שנשפטו איתו ביחד - הוברחו מהכלא ב-1935 על ידי המפלגה, בעוד שאותו השאירו בפנים. בשנת 1936 נבחר כחבר בוועד המרכזי של המפלגה, ובמהרה הנהיג את הסיעה שנקראה במפלגה "סיעת בית הסוהר", שחבריה נכלאו בבתי כלא שונים ברומניה (להבדיל מ"הסיעה המוסקבאית" שחבריה נמצאו בגלות בברית המועצות). בכלא דופטאנה הוא ישב לצד מנהיגים קומוניסטים אחרים, כמו שטפן פוריש ההונגרי ואילייה פינטיליה, שבהמשך ראה בהם יריבים פוטנציאליים.
בשנת 1940 הופחת עונשו ל-10 שנות מאסר, והוא עמד להלכה להשתחרר בשנת 1943. בחילופי ה"שבויים" בין רומניה וברית המועצות הסכימו השלטונות הרומניים לשחרר לידי הסובייטים רק את אנה פאוקר, אך סירבו לשחרר את גאורגיו-דז' ואת חברו קיבו סטויקה. בשנת 1943 הועבר דז' על ידי המשטר הפאשיסטי-הצבאי של יון אנטונסקו למחנה כליאה בעיר טרגו ז'יו, שם שהה עד תום מלחמת העולם השנייה. באותו תא יחד עימו היה כלוא פעיל מפלגה צעיר בשם ניקולאה צ'אושסקו, שגאורגיו-דז' היה לחונכו בתנועה. באוגוסט 1944 נמלט גאורגיו-דז' מהכלא בסיוע אמיל בודנראש ואחרים.
בראש המפלגה הקומוניסטית
בשנת 1944, עוד בטרם הכיבוש הסובייטי, נבחר גאורגיו-דז' למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית במקומו של שטפאן פוריש, שהודח על ידי חבריו - ובהמשך נרצח. יש המשערים שמוצאו הרומני והרקע "הפרולטרי" היוו שיקול בבחירתו להנהגה, בשעה שרוב מנהיגי המפלגה האחרים היו בני מיעוטים: הונגרים, יהודים, בולגרים או אוקראינים, ועשויים היו להיחשב פחות פופולריים בעיני העם. בין השנים 1944–1952 הייתה הנהגת המפלגה למעשה קולקטיבית, כשחלקו בה גאורגיו-דז' ומספר פעילים נוספים בראשם אנה פאוקר, היהודייה מהסיעה המוסקבאית, שנחשבה במשך כמה שנים כמתחרה העיקרית שלו על תמיכתו של סטלין; כמו כן ואסילה לוקה, ההונגרי-סקלרי, תאוהרי ג'אורג'סקו שהיה רומני-אתני, יוסיף קישינבסקי היהודי, ואחרים. בשנים 1946–1947 צורף גאורגיו-דז' למשלחת הרומנית בראשות גאורגה טטרסקו לוועידת השלום בפריז.
ב-4 בנובמבר 1944 צורף גאורגיו-דז' לממשלתו השנייה של קונסטנטין סנטסקו כשר התקשורת, והיה לנציגה השני (לצד שר המשפטים, לוקרציו פטרשקנו) של המפלגה הקומוניסטית הרומנית בממשלה. הוא כיהן בתפקיד זה גם בממשלת ניקולאה רדסקו. ב-6 במרץ 1945, בממשלה הראשונה של פטרו גרוזה, נתמנה גאורגיו-דז' לשר התקשורת והעבודות הציבוריות. ב-29 בנובמבר 1946 מונה לשר הכלכלה הלאומית בממשלתו השנייה של גרוזה וב-5 באפריל 1947 עבר לתפקיד שר המסחר והתעשייה, תפקיד בו המשיך גם בממשלה השלישית של פטרו גרוזה. בממשלת גרוזה הרביעית, שקמה ב-15 באפריל 1948, לאחר הדחת המלך הרומני ואימוץ החוקה החדשה, התמנה גאורגיו-דז' לתפקיד סגן ראשון של ראש ממשלת רומניה, נשיא המועצה הכלכלית העליונה, נשיא הוועדה להכוונה כלכלית מחודשת וייצוב המטבע, ומתאם פעילות המשרדים הכלכליים והפיננסיים. בממשלה הבאה מן ה-2 ביוני 1952, גאורגיו-דז' היה כבר לראש ממשלה.
תחת חסותה של ברית המועצות
בתחילה שירתו גאורגיו-דז' ויתר ראשי המפלגה הקומוניסטית, מתוך שכנוע אידאולוגי עז, את המדיניות שהוטבעה על ידי מנהיג ברית המועצות סטלין. תחת הכיבוש הסובייטי השיגו הקומוניסטים הרומנים בשנת 1946 רוב מוחץ בפרלמנט, תוך כדי שימוש בזיופי קולות נרחבים. ב-1948 צירפה המפלגה הקומוניסטית לשורותיה פלג שמאלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה את שמה ל"מפלגת הפועלים הרומנית", לפי דגם שחזר על עצמו ברוב מדינות החסות הסובייטיות. החל משנת 1948 הוצאו כל המפלגות האחרות אל מחוץ לחוק. ב-11 ביוני 1948 הולאמו התעשייה וכל העסקים הפרטיים. האיכרים, שחלקם נהנו מרפורמה אגררית בשנת 1945, אולצו בכוח להתאחד לפי המודל הסובייטי בקולחוזים, שנקראו גם ברומנית "משקים חקלאיים שיתופיים". רוב בעלי המלאכה הוכרחו להיכנס למסגרות של קואופרטיבים למלאכות.
בשנת 1952 נפטר גאורגיו-דז' מהטריומווירט שליווה אותו משנת 1948 בצמרת המפלגה – אנה פאוקר, וסילה לוקה וטאוהרי ג'ורג'סקו – שהואשמו בפעילות עוינת למפלגה. מתוכם רק לוקה מת בכלאו, בעוד האחרים שוחררו לביתם, ושם, מנוטרלים מהשפעה פוליטית, הורשו לפרנס את עצמם. שלטונו של גאורגיו-דז' ארגן לפי מודל סטליניסטי משפטי ראווה כמו זה של המהנדסים שניהלו את הפרויקט של בניית תעלת דנובה-הים השחור, ואשר הואשמו בהכשלתו וחבלה בזדון בו. מנהל הפרויקט, המהנדס היהודי אאורל רוזיי (רוזנברג), הוצא להורג. מספר רב של אנשים, חברים ובעיקר מנהיגים במפלגות האחרות שקודם לכן פעלו ברומניה, משכילים רומנים רבים, מתנגדי משטר מכל הסיעות, ואנשי דת מכל הזרמים – בהם בלטו מנהיגים מהכנסייה הקתולית והיוונית-קתולית שחוסלה, פעילים לזכויות לאומיות או תרבותיות של מיעוטים – כולל הפעילים הציונים (ראו משפטי הציונים ברומניה) – הושלכו כולם לבתי סוהר ולמחנות עבודת-פרך בתנאים קשים. מחנה עבודות הכפייה המפורסם ביותר בימי גאורגה גאורגיו-דז' היה אתר בניית התעלה הנ"ל, בין הדנובה לים השחור, שתוכננה גם היא כחיקוי לפרויקטים גרנדיוזיים דומים בברית המועצות, יש אומרים לפי יוזמה של סטלין עצמו. העימות של סטלין עם טיטו הביא גם לרומניה גל גירושי אוכלוסין המוניים – בעיקר של סרבים, גרמנים, ופליטים מבסרביה ומקדוניה – שחיו באזור באנאט, הסמוך לגבול היוגוסלבי; אל מישור ברגאן הצחיח ("הגליות ברגאן"). על אף שניצל תכופות את השנאה לזרים, הקיף עצמו גאורגיו-דז', בדומה לסטלין, גם אחרי הטיהורים, בחברים שהיו לא רק מבני הרוב האתני-הרומני – כמו קיבו סטויקה, גאורגה אופסטול, אלכסנדרו דרגיץ' ואחרים – אלא גם בבני מיעוטים שחשבם לנאמנים לו, כולל הונגרים כאלכסנדרו מוגיורוש, בולגרים כמו פטרה בורילה, ומאוחר יותר גם יהודים כמו גאורגה גסטון מרין.
דיקטטורה אישית
לאחר מותו של סטלין, הופתע והוטרד גאורגיו-דז' מתהליך הדה-סטליניזציה שבו החל ניקיטה חרושצ'וב. תוך חיקוי של חילופי הסמכויות והתפקידים שבוצעו בהנהגה הסובייטית בין חרושצ'וב, מלנקוב ובולגאנין, לקח לעצמו גאורגיו-דז' את תפקיד ראש הממשלה והותיר זמנית, למראית עין, את ראשות המפלגה לגאורגה אפוסטול. לאחר מכן, ב-1955, חזר רשמית להיות המזכיר הראשי של המפלגה ודחק את אפוסטול הצידה. דז' מיהר לנצל את המשפטים שהתקיימו בברית המועצות נגד רב-התליינים של סטלין, לברנטי בריה, שהואשם עדיין ב"ריגול" לפי השיטה המוכרת בימי סטלין, וחיסל, כאמור, באמצעות הוצאה להורג, את מי שראה בו מתחרה פוטנציאלי – לוקרציו פטרשקנו, האקדמאי, שהוחזק בכלא ללא משפט כ-6 שנים, תוך הטלת האשמות שווא של ריגול ושיתוף פעולה עם האימפריאליסטים הבריטים-אמריקאים. יחד עם פטרשקנו הוצא להורג יהודי בשם רמוס קופלר, ועונשי מאסר כבדים הוטלו על אריסטוקרטים רומנים כמו הברון סטרצ'ה מוצ'וני, שהיה בעבר מקורב לחצר המלך, המוזיקולוג היהודי הידוע הרי בראונר ואחרים.
בהשפעת השינויים בברית המועצות שחרר משטרו של דז', החל משנת 1954, אסירים פוליטיים רבים, אך בו בזמן החל גל חדש של מעצרים ו"טיהורים" במפלגה. בין אלה שמעמדם נפגע בנסיבות אלה היה זוג העסקנים הסטליניסטיים יוסיף ולובה קישינבסקי, שסולקו מההנהגה בשנת 1957. לאחר דיכוי המרד ההונגרי מ-1956 ננקטו ברומניה אמצעים קשוחים נגד כל ניסיון מחאה נגד השלטון. ראש הממשלה ההונגרי אימרה נאג', שצידד במהפכה, הוחזק במעצר ברומניה עד שהוסגר לארצו לצורך משפטו והוצאתו להורג. בסוף שנות ה-50 יזם גאורגיו-דז' מערכה נגד "קיאבורים" (איכרים אמידים) וגל מחודש של מעצרים בקרב אקדמאים ופעילים פוליטיים לא-קומוניסטיים מהעבר. בה בעת, בשנים 1957–1958, הצליח גאורגיו-דז' לשכנע את חרושצ'וב להסיג את הצבא הסובייטי מרומניה.
חזרה ללאומיות רומנית ועימות עם ברית המועצות
מתום עשור שבו בבתי הספר נלמדה רק רוסית כשפה זרה חובה, נפתחו מחדש פקולטות להכשרת מורים לאנגלית, לצרפתית ולגרמנית. האיגוד לחיזוק קשרי-התרבות עם ברית המועצות – ה"ארלוס" – נדחק למעמד זניח. בשנות ה-60, ובמיוחד אחרי 1964, החלה המפלגה בראשותו של דז' לעודד שחרור 'קיטור' של רגשות אנטי-רוסיים בציבור כמעין אמצעי פופולרי לפיצוי על הדיכוי מצד ברית המועצות בשנות החמישים. התפרסמו כתבים היסטוריים, שבהם הוזכר נישולה של רומניה משטחים בבסרביה ובבוקובינה הצפונית, כולל כתבים, שלפני כן צונזרו, של קרל מרקס נגד האימפריאליזם הרוסי.
דז' ניצל את הסכסוך בין המפלגה הקומוניסטית הסובייטית והמפלגה הקומוניסטית של סין כדי לאמץ עמדה של מתווך חסר פניות ולמעשה להשתחרר מהלחץ הסובייטי. הוא וחבריו התקוממו נגד ההגבלות בריבונות של מדינות מזרח אירופה, שכפתה הנהגת ברית המועצות בשם התחרות בין הקומקון לשוק המשותף. בקו עצמאי חדש זה, ששיאו היה ב"ההצהרה" מ-21 באפריל 1964 מטעם מפלגת הפועלים הרומנית בעניין מצב היחסים בין המפלגות הקומוניסטיות ופירושיה בפני הציבור בעל-פה במושגים חריפים אנטי-רוסיים, נהנה גאורגיו-דז' משיתוף פעולה הדוק עם יון גאורגה מאורר, אלכסנדרו ברלדאנו, ניקולאה צ'אושסקו, אמיל בודנראש ואחרים. דז' הוביל את התנגדות ארצו לתוכנית ולב, התנגדות, שהביאה לגניזתה והפכה את קומקון לארגון חסר כוח.
מותו ומורשתו הפוליטית
כשנפטר ב-19 במרץ 1965 מסרטן בכבד, השתתפו בהלווייתו 33 משלחות מחו"ל, בהן שליח מיוחד של נשיא צרפת דה גול. שמועות נפוצו בקרב העם הרומני כאילו דז' נרצח על ידי הסובייטים, אולי בעזרת הקרנות; מצב מחלתו, אכן, הידרדר אחרי ביקור שערך בברית המועצות. הגנרל יון מיכאי פצ'פה, שערק למערב בשנות השבעים המאוחרות, טען כי צ'אושסקו רמז בפניו שדז' הוא אכן אחד מכעשרה מנהיגים זרים שההנהגה הסובייטית התכוונה או הצליחה לחסל. ברם לשמועות אלה אין הוכחות.
יון גאורגה מאורר, ששוחח עם גאורגה אפוסטול, אמר לו שהוא מתאים לרשת את גאורגיו-דז' ואפוסטול חשב שבכך נסגר העניין והכין לעצמו נאום הסכמה, לכן הופתע מאוד כאשר מאורר ואחרים תמכו במועמדותו של חבר הפוליטביורו הצעיר יחסית ניקולאה צ'אושסקו, שדאג להכין את השטח, לשוחח עם הבולטים בחברי הוועד המרכזי, כולל מאורר, ולהבטיח להם להמשיך ולהחזיק בהשפעתם, אם וכאשר הוא יבחר. צ'אושסקו דגל בקו לאומני בדומה לקו שפיתח גאורגיו-דז' בשנות השישים של המאה העשרים. את מקומו של גאורגיו-דז' כראש מדינה יירש זמנית חברו הוותיק קיבו סטויקה וראשות הממשלה עברה ליון גאורגה מאורר.
לאחר מותו של דז' נקראו על שמו העיר אונשט בחבל מולדובה, המפעל ("קומבינט") לפלדה בגאלאץ, מפעל טקסטיל בבוקרשט, המכון הפוליטכני בבוקרשט (הקרוי כעת האוניברסיטה הפוליטכנית בבוקרשט) ומוסדות אחרים. לאחר המהפכה ב-1989 הוחלף שוב שמם.
פשעיו של גאורגיו-דז', שבחלקם נחשפו וגוּנו בשנת 1968, אם כי בחצי-פה, על ידי צ'אושסקו, קיבלו חשיפה מלאה וגינוי ללא סייג בדו"ח הסופי של הוועדה הנשיאותית המייעצת שחקרה בשנת 2007 את פשעי הרודנות הקומוניסטית ברומניה.
גאורגיו דז' היה דיקטטור אכזר, שבתקופתו נרצח ראש המפלגה הקומוניסטית שקדם לו, שטפאן פוריש, העמיד למשפט מבוים מתחרה אפשרי, לוקרציו פטרשקנו, קומוניסטים רבים נחקרו באכזריות, הודחו ונזרקו לכלא ללא סיבה של ממש, פרט לקרבתם ליריביו. מאות אלפי רומנים נרדפו, נשפטו, נכלאו והיו גם שהוצאו להורג בגלל קשריהם למפלגות העבר הלא קומוניסטי. למרות כל הדיכוי, גאורגיו-דז' זכה לאהדה רבה בעת מותו, הן בגלל סימני התנערות מהתלות בברית המועצות והן בגלל החנינות הכלליות בשנים 1962 - 1964.
בין השנים 1926–1933 היה גאורגה גאורגיו-דז' נשוי למריה לבית סטֶרֶה אלכסַה, שממנה היו לו שתי בנות שאהב מאוד: ואסליקה (1928–1987), שהגשימה בימי שלטונו את שאיפותיה להיות שחקנית קולנוע, תחת השם ליקה גאורגיו, וקונסטנטינה (ילידת 1931). בשנת 1938, בעת מאסרו, ביקש דז' להתחתן עם פעילה קומוניסטית בשם אלנה סרבו, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
אלינה נצ'אייבה
אלינה נצ'אייבה (באסטונית: Elina Netšajeva; נולדה ב-10 בנובמבר 1991) היא זמרת סופרן אסטונית.
ביוגרפיה
נצ'אייבה סיימה את לימודיה בבית הספר הצרפתי בטאלין שבאסטוניה בשנת 2011. בשנת 2016 השלימה את לימודיה במכללה האקדמית האסטונית לתיאטרון ומוזיקה. התואר שקיבלה היה תואר M.A (תואר שני) והוא עסק בשירה קלאסית בתקופה הקלאסית ולאחריה.
הופעת הבכורה שלה בעולם המוזיקה הייתה בעונה השלישית של התחרות "Eesti Ostib Superstaari", היא עברה את האודישן בהצלחה והתקבלה לנבחרת הבנות. נצ'אייבה הודחה מהתוכנית בשלב חצי הגמר (שלב נמוך, הגמר כולל עשרה משתתפים). ב-2014 השתתפה נצ'אייבה בתחרות "Klassikatähed 2014" והייתה אחת משלוש הפיינליסטיות.
נצ'אייבה הנחתה את הקדם-אירוויזיון האסטוני "Eesti Laul" לשנת 2017 יחד עם מרקו רייקופ. בדצמבר באותה השנה שינתה נצ'אייבה את שם המשפחה הבִּמתי שלה לתעתיק אנגלי, קרי, Nechayeva במקום Netšajeva.
ב-3 במרץ 2018 ניצחה נצ'אייבה בתחרות "Eesti Laul 2018", ונבחרה לייצג את אסטוניה באירוויזיון 2018 עם השיר La Forza. ב-8 במאי 2018 הופיעה נצ'אייבה בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון. שירה של אסטוניה היה התשיעי בסדר ההופעות. בתום הערב הוכרזה אסטוניה כעולה השנייה מבין עשר המדינות שעלו לשלב הגמר שהתקיים ב־12 במאי 2018. בגמר האירוויזיון הגיעה נצ'אייבה למקום השמיני.
מעוז (ארגון)
מעוז הוא ארגון חברתי המפעיל תוכניות מנהיגות מגוונות שנבנות בשיתוף פעולה עם גופים ממשלתיים כחלק מעתודות לישראל לבניית רשת של מנהיגות ישראלית. הארגון נוסד בשנת 2010 ומשרדיו שוכנים בעיר לוד. יו"ר הוועד המנהל הוא ג'פרי שוורץ.
פעולות
תוכניות מעוז פועלות בשיתוף אגף עתודות לישראל במשרד ראש הממשלה. רשת מעוז היא רשת רב מגזרית, רב-תחומית ומגוונת, תוך שאיפה להובלת והאצת יוזמות ושינויים חברתיים-כלכליים במדינה. הארגון מיועד לבכירים במגזר הציבורי ועל עמיתיו נמנים מנכלי"ם רבים במשרדי הממשלה השונים ובכירים ברשויות מקומיות. כמו כן בין עמיתי הארגון נמצאים בעלי תפקידים ומייסדים של עמותות רבות מהמגזר השלישי וקרנות נדבנות כמו השומר החדש, יד הנדיב, הקרן לידידות, אור משימות לאומיות, חותם, לתת, איילים, מכון מנדל, ארגון רבני צהר.
תוכניות
תוכנית העמיתים - תוכנית מנהיגות שמטרתה להכשיר מנהיגים מהמגזר הפרטי, המגזר הממשלתי, המגזר המוניציפלי, המגזר השלישי והתקשורת, זאת מתוך קהילות שונות בחברה הישראלית. התכנית שואפת לחזק בחברים מנהיגות ממלכתית ולתרום לפיתוחם האישי. התכנית שואפת לרקום רשת של מנהיגים ומנהיגות מובילי שינוי לחיזוק החוסן חברתי-כלכלי במדינת ישראל. בין עמיתי התכנית נמצאים מנהלי ארגונים מתחום התעסוקה, בכירים באגף תקציבים, יזמי היי-טק, בכירים בנציבות שירות המדינה.
תוכנית ענבר - לפיתוח עתודה ניהולית במערכת הבריאות. התכנית היא מיזם משותף של משרד הבריאות ושל ארגון מעוז ומיועדת להכשרת בעלי תפקידים בכירים במערכת הבריאות ובכלל זה במשרד הבריאות, קופות החולים וצה"ל. בין עמיתי התכנית נמצאים רופאים בכירים, רופאים מחוזיים, בכירם בארגונים העובדים של הרופאים והאחיות, ומנהלי בתי חולים. כמו כן ישנם עמיתים בכירים בעמותות פרטיות כמו העוסקות בקנאביס רפואי
תוכנית אדוות - התכנית היא מיזם משותף של מעוז ומשרד החינוך והיא מיועדת לדרג הבכיר במשרד החינוך. התכנית שואפת להכשיר מנהיגות חינוכית הפועלת במשותף אל מול אתגרי מערכת החינוך בישראל והכנת המערכת לעתיד דינמי, בלתי צפוי ומשתנה. על עמיתי התכנית נמנים בכירים במערכת החינוך, מנהלי בתי ספר, מפקחים בכירים, בכירים במחלקות החינוך בשלטון המקומי,
תוכנית מקום - עתודות ניהול במרחב המקומי. התכנית פועלת על פי החלטת הממשלה מיום 10/7/16: "עתודות לישראל" – תוכנית אסטרטגית לבניית עתודות הון אנושי למגזר משרתי הציבור בישראל ". על עמיתי התכנית נמנים מנכל"ים של מועצות מקומיות, תכננים מקומיים וביניהם מהנדסי ערים וסגניהם, גזברי מועצות מקומיות, בכירים בחברה למתנ"סים, מנכל"י חברות כלכליות של מועצות מקומיות, הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית.
קליפורד ג'ורדן
קליפורד לקוניה ג'ורדן (באנגלית: Clifford Laconia Jordan 2 בספטמבר 1931 - 27 במרץ 1993), היה נגן ג'אז אמריקאי שניגן בסקסופון טנור.
ביוגרפיה
ג'ורדן נולד וקיבל את השכלתו המוזיקלית בשיקגו, הוא החל לנגן בסקסופון בגיל 13 ובגיל 16 החליט להפוך לנגן מקצועי.
בסוף שנות ה-50 החל לנגן עם מקס רואץ', סאני סטיט והרכבי רית'ם אנד בלוז, ביניהם להקתו של וילי דיקסון.
ב-1957 עבר ג'ורדן לניו יורק והקליט שלושה אלבומים בחברת בלו נוט, הוא הקליט גם עם ג'יי ג'יי ג'ונסון, קני דורהאם וחמישיית הוראס סילבר, בה מצא שותף מוזיקלי בדמותו של נגן הפלוגלהורן ארט פארמר, שהיה בעל גישה מלודית דומה.
ב-1964 הצטרף ג'ורדן לסיבוב ההופעות האירופאי של שישיית צ'ארלס מינגוס, שכללה גם את אריק דולפי. בסוף שנות ה-60 החל לעסוק גם בהוראת ג'אז. בשנים 1974–1975 ניגן ברביעייתו של הפסנתרן סידר וולטון ובתחילת שנות ה-90 הוביל ביג בנד משלו.
ג'ורדן נפטר מסרטן ריאות בגיל 61.
מקריוס מאונז'ה
מקריוס המקודש מן האגם הצהוב ואונז'ה, (ברוסית: Преподобный Макарий Унженский Желтоводский Чудотворец), המכונה גם "עושה הנסים" (1349–1444) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הרוסית. מיוחסת לו הקמת ארבעה מנזרים באזורי מרכז ומעלה הוולגה ברוסיה.
מקריוס מופיע בכתבים הגיוגרפיים רוסיים, חלקם מצויים במנזרים שבהם מתמקד פולחן מקריוס: כתב שנמצא במנזר מקרייב ב-1835 וכתב יד מן המאה ה-17 במנזר ז'לטובודסקי במקרייב. חוקרי ההיסטוריה של הנצרות הרוסית סבורים כי מקריוס נולד ב-1349 בניז'ני נובגורוד, בתקופה שבה זו הייתה נתונה למרותה של אורדת הזהב (בפועל היה שליט מקומי, אך הוא היה כפוף לאורדה). האגדות מספרות כי כתינוק היה מתחיל לבכות בכל פעם ששמע את פעמוני הכנסייה, ונרגע רק כאשר הוריו לקחו אותו לכנסייה איתם. בתור ילד גילה עניין מיוחד בנזירים מתבודדים שחיו במבדדים והוא ביקר גם במנזר העלייה השמיימה פצ'רסקי, שהוקם על ידי נזיר-קדוש שהגיע מלאוורת קייב-פצ'רסק. בגיל 12 הוא ברח מהוריו והצטרף כנזיר למנזר העלייה השמיימה פצ'רסקי.
המדיניות הקולוניאלית האוסטרית
האימפריה האוסטרית בגלגוליה השונים, ניסתה במהלך המאות ה-17 עד ל-19 להקים קולוניות ולפתח מסחר קולוניאלי, אולם ניסיונות אלו כשלו.
חברת אוסטנדה
חברת אוסטנדה הייתה חברת סוחרים שהוקמה כדי לסחור עם הודו. החברה אושרה ב-1722 בארצות השפלה האוסטריות. אולם עקב לחץ פוליטי בינלאומי הפסיקה את פעולתה אחרי מספר שנים.
איי ניקובר
ההתיישבות באיי ניקובר הייתה ניסיון להקים קולוניה על שרשרת איי ניקובר שבמזרחו של האוקיינוס ההודי, לאחד עזיבת האימפריה הדנית את המקום. הקולוניה הוקמה ב-1778 אולם, בעיקר מפאת חוסר באספקה, אחרוני המתיישבים האוסטרים עזבו את האיים ב-1783.
טיאנצין
במהלך מרד הבוקסרים ולאחריו ב-1899–1901, אוסטרו-הונגריה לקחה חלק שולי בברית שמונה האומות ועזרה לדכא את המרד. אוסטריה שלחה את מספר החיילים הקטן ביותר מבין שמונה האומות. היא שלחה רק ספינת קרב אחת ושבעים וחמישה נחתים. בתמורה לעזרתה, אוסטריה קיבלה ב-7 בספטמבר 1901, אזור זיכיון בטיאנצין. אזור הזיכיון האוסטרי היה כ-607 דונם, גדול במקצת מזה של האיטלקים, אך קטן מזה של הבלגים. לאזור הזיכיון היו בתי-ספר, בתי סוהר, בסיסי צבא, ובתי חולים משל עצמו. באזור הזיכיון הייתה קונסוליה אוסטרו-הונגרית ואזרחיו היו תחת שלטון אוסטרי, ולא סיני. אם ביצעו פשע על אדמת סין הם יכלו להישפט בבתי המשפט שלהם.
במלחמת העולם הראשונה. אזור הזיכיון נכבש בידי סין לאחר הכרזת המלחמה על מעצמות המרכז ב-4 באוגוסט 1917, ביחד עם אזור הזיכיון הגרמני הגדול יותר. לבסוף אוסטריה ויתרה על כל דרישה על האזור ב-10 בספטמבר 1919, והונגריה לאחריה ב-1920.
השריד היחיד לשהות האוסטרית במקום הם מבנים שנבנו על פי הארכיטקטורה המרכז-אירופאית של אותה תקופה, ונשארו בעיר.
ניסיונות אחרים
השלטון האוסטרו-הונגרי לא היה מעוניין בהקמת קולוניות אולם ב-1873, משלחת חקר אוסטרית שנשלחה לקוטב הצפוני, גילתה את ארץ פרנץ יוזף. האוסטרים לא תבעו עליה בעלות וברית המועצות סיפחה אותה ב-1926.
בסיס סוחרים בהונג קונג מכר את זכויותיו על צפון בורנאו, לקונסול האוסטרו-הונגרי בהונג-קונג, בארון פון אופרבק. הוא הצליח להשיג הסכם חכירה מהטמנגונג של ברוניי, ועם הסולטאן של סולו ב-22 בפברואר 1878. כדי לממן את תוכניותיו בצפון בורנאו, קיבל פון אוברבק עזרה כלכלית מהאחים דנט (אלפרד ואדוארד). אך הוא לא הצליח להשיג תמיכה מהממשלה להקמת הקולוניה. לאחר מאמצים למכור את האזור לאיטליה לשימוש כמושבת עונשין, וון אוברבק חזר בו מן ההצעה ב-1880, והפקיד את אלפרד דנט על השליטה באזור.
ב-1885, למרות העובדה שאוסטרו-הונגריה לא הייתה כוח קולוניאלי, אולם מאחר שאומות אירופה עדיין החשיבו אותה ככזו, היא הוזמנה לוועידת ברלין.
מתיו לוק
מתיו לוק (באנגלית: Matthew Locke; נולד ב-1621 בקירוב, נפטר ב-1677) היה מלחין ותאורטיקאי מוזיקה אנגלי מתקופת הבארוק.
חייו
בנעוריו הוכשר לשיר במקהלה של קתדרלת אקסטר בהדרכת אדוארד גיבונס, אחיו של אורלנדו גיבונס. בגיל שמונה-עשרה ערך לוק מסע בארצות השפלה ואפשר שבזמן זה גם עבר לדת הקתולית.
לוק חיבר יחד עם כריסטופר גיבונס, בנו של אורלנדו, את המוזיקה ל"קופידון והמוות", מחזה קצר משנת 1653 מאת המחזאי בן תקופת קרוליין ג'יימס שירלי. זו הפרטיטורה היחידה ליצירה דרמטית ששרדה מאותה תקופה. לוק היה אחד מחמישיית מלחינים, שכתבו מוזיקה ליצירה "המצור על רודוס" (1656), האופרה המוקדמת, פורצת הדרך, של סר ויליאם דאווננט. לוק כתב מוזיקה לאופרות הבאות של דאווננט, "אכזריות הספרדים בפרו" (1658) ו"תולדות סר פרנסיס דרייק" (1659). הוא חיבר את המוזיקה למרש התהלוכה להכתרת צ'ארלס השני.
בשנת 1673 יצאה לאור המסה של לוק על תאוריה של המוזיקה, "מלותזיה". עמוד השער מתאר אותו כ"מלחין בשירות הוד מלכותו ונגן עוגב בקאפלה של הוד מלכותה" (צ'ארלס השני וקתרין מברגנצה). לוק שירת את המלך צ'ארלס גם כמחבר מוזיקה לכלי נשיפה ("מוזיקה לטרומבונים ולקורנטים של המלך") ולכינורות. (מחליפו במשרה זו היה הנרי פרסל; לוק תואר כמדריכו של פרסל). ב-1675 חיבר את המוזיקה ל"פסיכה" של תומאס שאדוול.
סלונימסקי
סְלוֹנִימְסקי (בכתיב יידי: סלאָנימסקי; בפולנית: Słonimski; ברוסית: Слонимский) הוא שם משפחה רוסי, בלארוסי, פולני ויהודי, שפירושו: "מן העיר סלונים" (מקום הולדתה של חסידות סלונים).
ראו גם
}}
Takin' Back My Love
Takin 'Back My Love (בעברית: לוקח\ת בחזרה את האהבה שלי) הוא סינגל של הזמר-יוצר הספרדי אנריקה איגלסיאס, בו משתתפת הזמרת-יוצרת האמריקאית סיארה. זהו הסינגל השני מתוך אלבום הלהיטים השני שלו בשפה האנגלית, Greatest Hits. את השיר הפיק רד וואן, שכתב אותו לצד איגלסיאס ופרנקי סטורם.
הגרסה המקורית של השיר כוללת בתוכה את זמרת ה-R&B העכשווי סיארה והיא הופצה כגרסה הראשית בכמעט כל רחבי העולם. בגרמניה, הולנד, שווייץ, אוסטריה, פולין ובאזורים אחרים במרכז אירופה, הופצה גרסה אחרת של השיר ללא סיארה, בה משתתפת הזמרת-יוצרת שרה קונור. בנוסף לשתי הגרסאות ההן, הוקלטה גרסה נוספת שהופצה בצרפת בלבד בשם "" ובה מתאחרת הזמרת הצרפתייה טיסם.
הוצאה וקידום
איגלסיאס ביצע לראשונה את השיר בתוכנית הטלוויזיה הצרפתייה "Star Academy" ביחד עם אחד המתמודדים; גוטייה. ההופעה זכתה להצלחה רבה ולתגובות מטעם הקהל ומבקרי המוזיקה, כאחד. בעקבות אותה ההופעה, הגיע השיר למקום השלישי במצעד השירים של צרפת ובהמשך עלה למקום השני.
איגלסיאס וסיארה ביצעו את השיר יחדיו במהלך המחצית של פרו בול, שהתקיים בשנת 2009 בהוואי. זאת, על מנת לעזור בקידום של השיר. לאחר מכן, נאלצה סיארה להפסיק לעזור בקידום השיר היות שהיו לה התחייבויות לאולפן ההקלטות שלה ובמקומה הזמרת האוסטרלית גבריאלה צ'ילמי עזרה בקידום האירופאי שלו. איגלסיאס וצ'ילמי ביצעו את השיר במהלך תוכנית הטלוויזיה ההולנדית "Life & Cooking" ובמהלך תוכניות טלוויזיה נוספות כדוגמת "The Paul O'Grady Show" ו-"The Alan Titchmarsh Show".
את השיר ביצעו במהלך טקס פרסי מטאור שהתקיים באירלנד. איגלסיאס ביצע את השיר ביחד עם שרה קונור במהלך תוכנית הטלוויזיה הגרמנייה "Nur die Liebe zählt". ההופעה נועדה לעזור לקדם את השיר במדינה. סיארה ביצעה את השיר לבדה בלונדון, במהלך ההופעות האירופאיות שקיימה במסגרת סיבוב ההופעות "The Circus Starring Britney Spears" של הזמרת-יוצרת האמריקאית בריטני ספירס. בשנת 2009, ביצעו איגלסיאס וסיארה את השיר במהלך FM Summertime Ball השנתי שהתקיים בלונדון.
ביקורת
ב-Digital Spy נאמר כי "Takin' Back My Love" מציג את איגלסיאס וסיארה כשהם באמצע ריב ועל סף פרידה האחד מהשנייה. עוד נאמר שם כי "הוא [איגלסיאס] מיילל בתשוקה אופיינית בכל הנוגע לפרידה. למרות זאת, סיארה לא נראית כאילו זה אכפת לה, היות שהיא אומרת לו שהיא עצמה אהבה אותו". כמו כן, תואר השיר כשיר "עם פעימת יורופופ ופזמון דרמטי, שמצליח להידמות לאגרוף שמעניק חוויה רגשית כזו אחרת למי שמאזין לשיר".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם בלוס אנג'לס ב-13 בינואר 2009 ובוים על ידי במאי הווידאו קליפים הנורווגי ריי קיי, שידוע בזכות בימוי הקליפ של "Us Against the World" של הזמרת כריסטינה מילאן. הקליפ הופץ בפברואר 2009. כל הקליפ צולם על גבי מסך כחול על מנת ליצור אווירה קודרת, אפלה ומונוטונית שתייצג את הרגשות הסוערים שהשיר מדבר עליהם.
הקליפ מתחיל בכך שניתן לראות את איגלסיאס וסיארה מתווכחים ובין רגע הוויכוח הופך למעין קטטה בה דוחפים השניים אח את השני אל מחוץ לבית. מיד לאחר מכן, מתחיל איגלסיאס לשיר את הבית שלו. בסמוך לכך, ניתן לראות את סיארה נצמדת לקיר ואת איגלסיאס כשהוא מתחיל לזרוק חפצים לכל עבר. הקטע הבא מתמקד בסיארה, שמתהלכת באחד האחרים כשהיא כועסת, ככל הנראה על איגלסיאס. בזמן שהיא שרה את הבית שלה, היא מרימה ז'קט עליו כתוב "From C, with Love" ("מסיארה, באהבה") ומשליכה אותו לבריכה.
וידאו קליפ לגרסה בה מתאחרת שרה קונור הופץ במרץ 2009 והוא מכיל בתוכו קטעים מהקליפ עם סיארה וקטעים חדשים בהם מופיעה קונור. הקליפ עם קונור מציג את אותו הסיפור (כולל בתוכו גם את סיארה) אך במקום הסצנות בהן סיארה נצמדת לקיר, מוצגת קונור כשהיא בסלון הבית ושרה את הבתים שלה. הקליפ עם קונור פורש בצורה כזו שקונור היא כביכול הרגשות של סיארה, היות שאיגלסיאס מתוודה בפניה על המעשים שעשה והיא בתגובה מגיבה בזעם ובעצבים.
הצלחה מסחרית
"Takin 'Back My Love" הפך ללהיט בינלאומי תוך שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הצרפתי ב-17 בינואר 2009, עם 3,137 עותקים שנמכרו. בהמשך, הצליח להגיע למקום השני אך לא הצליח לכבוש את פסגת המצעד. השיר הגיע למקום ה-14 במצעד אירופה הוט 100 ולאחר מכן הצליח להגיע למקום השלישי, שם נשאר במשך כמה שבועות. בישראל, הפך השיר ללהיט כאשר כבש את פסגת המצעד של מדיה פורסט. במצעד סוף השנה של שנת 2009, דורג השיר במקום ה-23, תוך שהפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר של איגלסיאס וסיארה במדינה.
במצעדים השנתיים זכה השיר להצלחה רבה, כאשר דורג במקום החמישי בצרפת, במקום ה-13 באירופה, במקום ה-15 ברוסיה, ובמקום ה-17 בהונגריה.
פלח
פלאח (משפחה) – הוא שם משפחה הנפוץ בעיקר בקרב יהודים יוצאי הארצות לוב ומצרים, ואף במדינות נוספות.
הטבח בגאלאץ
הטבח בגאלאץ הוא מעשה טבח של מאות יהודים שהתרחש בגאלאץ, רומניה, ב-30 ביוני 1940.
הרקע לטבח
בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית המועצות תבעה באולטימטום מרומניה לפנות את צבאה ומוסדות השלטון שלה מבסרביה ומחלק מבוקובינה. רומניה נכנעה לתביעה וצבאה נסוג מאזורים אלה. יחד עם הצבא נסוגו גם תושבים מקומיים שחששו מהשלטון הסובייטי החדש. בנוסף, היו רבים שניצלו את ההזדמנות כדי לבחור באיזה מדינה לחיות, בברית המועצות הקומוניסטית או ברומניה האנטישמית. תנועת רבה של היוצאים אל המחוזות האלה הצטלבה בתנועה רבה לא פחות של העוזבים את המחוזות האלה. בין היוצאים אל המחוזות, שעמדו לעבור לשלטון ברית המועצות, בלט מספרם הגדול של היהודים העניים, שמאסו באנטישמיות הרומנית וקיוו לחיים טובים יותר מעבר לגבול.
גאלאץ, עיר רומנית, הגדול בנמלי הדנובה וצומת מרכזי של דרכים בקרבת הגבול החדש עם ברית המועצות, היוותה מקום ריכוז למסות העוברים לשני הכיוונים.
אירועי הטבח
אין דיווח מדויק על המתרחש, אך משערים שיחידות הצבא שנסוגו מבסרביה, דרך גאלאץ, כעסו בראותם את המוני האנשים המנסים להגיע למקום ממנו גורשו והגיבו על כך בירי על ההמון.
בדו"ח שנשלח למטכ"ל הרומני ביום הטבח צוין שנורו אנשים שברחו משמירה. בהודעה רשמית, שהוציאו השלטונות הרומניים, נטען שכאלפיים איש, שהמתינו תחת שמירה למעבר לצד הסובייטי, התמרדו משום שלא ניתן להם לעבור מהר. לטענת השלטונות הם ניסו לברוח מהמשמר והחיילים פתחו עליהם באש בגלל סירובם להישמע להוראות וגם מפני ש"השיבו אש" (טענה זו צצה רק בהודעה המאוחרת).
לדברי עד ראייה יהודי, ברחוב הרכבת וברחוב הנמל שכבו מאות יהודים מתים. הערכות נעות סביב 400 נרצחים, אך המספר המדויק מעולם לא נודע. הנרצחים היו יהודים מקרב יהדות בסרביה, יהדות שזמן קצר לאחר מכן הושמדה כמעט כליל, לכן הטבח בגאלאץ נבלע ולא בלט על רקע שואת יהודי בסרביה.
גם במקרה זה, כמו בפרעות דורוחוי לפניו ופרעות יאשי מאוחר יותר, איש לא נענש על ידי השלטונות.
פרסום האירוע
הטבח בגאלאץ זכה לפרסום בשידורי רדיו מוסקבה, רדיו קייב ורדיו בודפשט וגם בעיתונות הארץ ישראלית. המקרה חייב הודעה רשמית, אך העיתונות הרומנית המצונזרת המעיטה בחשיבות המקרה. הגדיל לעשות עיתון שהופיע בגאלאץ, שקרא לקוראיו "שלא להאמין לשמועות מעוררות חרדה". העיתון התייחס אל מקרה זה כמקרה בודד ומצער.
זה היה פרסום מועט וחסר, אך עצום ביחס להשתקה המוחלטת של פרעות דורוחוי שנודעו רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
אירווינג סטון
אירווינג סטון (באנגלית Irving Stone; 14 ביולי 1903 - 26 באוגוסט 1989) הוא סופר אמריקאי שנודע ברומנים הביוגרפים שכתב על אישים מפורסמים. נולד בקליפורניה, דור שלישי למשפחה יהודית.
כתיבתו של סטון עשירה ומעמיקה ומצליחה להעביר את רוח התקופה היטב. היא מתאפיינת בפרטים, ברוחב יריעה ולעיתים אף אהדה מוסווית למושא הכתיבה. מבין האישים עליהם כתב: מיכלאנג'לו, זיגמונד פרויד, וינסנט ואן גוך, ג'ק לונדון, ג'ון נובל, צ'ארלס דרווין, קאמי פיסארו ועוד.
פסגת יצירתו של סטון היא חיי מיכלאנג'לו (1961), אפוס רחב-יריעה המתאר את תקופתו וחייו של האמן והאדריכל האיטלקי בן תקופת הרנסאנס. לצורך כתיבת הספר שהה סטון מספר שנים באיטליה. על ספרו זה זכה לאות הוקרה מהממשלה האיטלקית על תרומתו למורשת התרבותית של איטליה. הספר הוסרט בכיכובו של צ'ארלטון הסטון.
יועץ משפטי
יועץ משפטי הוא עורך דין העוסק במתן שירותים משפטיים דרך קבע לגוף מסוים, פרטי או ציבורי. שירותים אלה יכולים לכלול ייצוג בערכאות, ניהול משא ומתן ועריכת חוזים, מתן חוות דעת משפטיות, ועוד. יש גופים שבהם היועץ המשפטי הוא עובד המועסק על ידם במשרה מלאה ועובד איתם בלעדית, ואחרים מתקשרים עם משרדי עורכי דין חיצוניים.
במגזר הציבורי בישראל
על פי דו"ח ועדת שמגר, תפקידו של היועץ המשפטי לממשלה בישראל רחב יחסית, שכן הוא מופקד על מספר תחומי פעולה: כמו כן, יש חוקים שמקנים לו תפקידים ספציפיים (למשל - חוק האזרחות וחוק האזנת סתר). במשך השנים, עם הרחבת היקפה של המהפכה החוקתית ובעקבותיה הביקורת השיפוטית, התרחבו גם התחומים המובאים להכרעתו של היועץ המשפטי לממשלה. פעמים רבות, נובע הדבר מכך שהחלטות שונות של הממשלה צפויות להיתקף בבג"ץ, ועל כן מתבקשת חוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה, באשר לאפשרות שהחלטות אלה ייפסלו. דוגמה לכך ניתן למצוא במעורבותו של היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בהחלטות בנוגע להפסקת הספקת החשמל לרצועת עזה או לאימוץ ילדים בידי משפחות חד-מיניות.
היועצים המשפטיים של משרדי הממשלה כפופים מבחינה מקצועית ליועץ המשפטי לממשלה ולהנחיותיו ומבחינה מנהלית למנכ"לים במשרדי ממשלת ישראל. יוצאי דופן בהקשר זה הם היועץ המשפטי לכנסת והיועצים המשפטיים של מבקר המדינה ונשיא המדינה, בשל עקרון הפרדת הרשויות. מעמדו העצמאי של היועץ המשפטי לכנסת אף מעוגן בחוק הכנסת.
לפי פסיקת בג"ץ, חוות הדעת שנותנים היועץ המשפטי לממשלה והיועצים המשפטיים של משרדי הממשלה הן חוות דעת מחייבות. השופטת דורנר ביטאה עמדה זו באחד מפסקי דינה: "היועץ המשפטי לממשלה ונציגיו, בכל הנוגע למתן חוות-דעת בדבר המצב המשפטי הקיים, אינם "יועצים" במובן השגור של המילה. חוות-דעתם מחייבת את הרשויות. עמדתם המקצועית היא עמדת הרשויות. דעותיהם האישיות של נבחרים או של עובדי ציבור בדבר המצב המשפטי הקיים אינן רלוונטיות. בהפעילם את סמכויותיהם עליהם לקיים את חוות-הדעת המשפטיות של היועץ המשפטי לממשלה ונציגיו... הפרתו של כלל זה – תוצאתה הבלתי נמנעת היא הפרה של חוקי המדינה ושל פסקי-הדין של בתי-המשפט, ובסופו של דבר פגיעה קשה בשלטון החוק.". מעמד מחייב זה של עמדת היועץ המשפטי הוא אינו קיים במדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה ובלגיה.
במגזר הפרטי
טיב היחסים בין גוף פרטי לבין היועץ המשפטי שלו שונה מאשר במגזר הציבורי. אין כל דין המחייב את הגוף הפרטי לפעול לפי הנחיית היועץ המשפטי. ההנחה היא שהגוף הפרטי יפעל באופן שנראה לו שיביא לו את התועלת הרבה ביותר, בין אם הדבר תואם את חוות דעתו של היועץ המשפטי ובין אם לאו. הנחה זו אינה באה בחשבון לגבי גופים ציבוריים, שעליהם לשקול גם שיקולים של האינטרס הציבורי.
עם זאת, להסתמכות על חוות דעת של יועץ משפטי חשיבות רבה במצבים מורכבים, משום שהיא עשויה לשלול את קיומה של כוונה פלילית: "הסתמכות בתום-לב על עצה שיקבל בקשר לכך מעורך-דין, שעליו הוא יכול לסמוך כבעל הידע המשפטי הנדרש, ואשר ידועות לו כלל העובדות והנסיבות הדרושות לעניין, עשויה לשלול את קיומה של כוונה פלילית מצדו לפעול שלא כדין.".
ניצן חנוכי
ניצן חנוכי (נולד ב-10 ביוני 1986 ברעננה, ישראל) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומאמן. הוא שיחק בעמדת הקלע, גובהו 1.90 מטר. חנוכי שיחק כמקצוען במשך 17 עונות, 7 מהן במדי מכבי ראשון לציון, עמה זכה באליפות המדינה ב-2016.
קריירת משחק
חנוכי הוא בוגר מחלקת הנוער של מכבי רעננה. במקביל שיחק חנוכי במדי תיכון מטרו ווסט וב-2004 זכה עמו באליפות ליגת העל לתיכונים לאחר ניצחון במשחק הגמר על אורט ליבוביץ' נתניה. חנוכי התבלט במשחק הגמר בו קלע 24 נקודות. בעונת 2003/04 נבחר חנוכי על-ידי האתר ספסל לשחקן העונה של מחוז צפון בליגת הנוער. בשנת 2004 עלה לקבוצה הבוגרת בני השרון והושאל מיידית לשנתיים למכבי גבעת שמואל, שם קיבל רק כ-4 דקות בממוצע למשחק, ושב לבני השרון לאחר עונה אחת בלבד. בשלוש העונות הבאות שיחק בבני השרון אך אף פעם לא עלה על ממוצעי קליעה של 7 נקודות למשחק. בעונת עבר לעירוני נהריה, שם קלע כ-3 נקודות בבמוצע למשחק. בעונה שלאחר מכן עבר לעולה החדשה לליגת העל, הפועל עפולה, שם זכה ללשחק כ-24 דקות בממוצע למשחק, ממוצע הדקות הגבוה ביותר בקריירה של עד אז. עבר למכבי ראשון לציון וקלע 9.7 נקודות בבמוצע למשחק, הממוצע הגבוה ביותר בקריירה שלו. בעונת התמנה לקפטן הקבוצה וזכה בתואר שחקן ההגנה של העונה. בשלוש עונותיו הראשונות בראשון לציון זכה חנוכי ליותר מ-30 דקות בממוצע למשחק. בתום עונת 2012/2013 חתם חנוכי בהפועל אילת. חנוכי חזר למכבי ראשון בעונת 2015/2014.
במהלך הקריירה השתתף חנוכי שלוש פעמים בגמר גביע המדינה בכדורסל. ב-2007 במדי בני השרון (הפסד להפועל ירושלים) וב-2012 ו-2014 במדי ראשון לציון והפועל אילת בהתאמה (בשני המקרים הפסד למכבי תל אביב). כמו כן השתתף חנוכי בשני משחקי אולסטאר, ב-2012 ו-2013 כאשר שיחק במכבי ראשון לציון. הוא מדורג במקום השלישי ברשימת קלעי מכבי ראשון לציון בכל הזמנים עם 1409 נקודות במדי הקבוצה.
נבחרת לאומית
חנוכי היה חלק מסגל נבחרת הנוער באליפות אירופה 2004, והעמיד בקמפיין זה ממוצעים של 13.1 נקודות, 4.6 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים ו-1.6 חטיפות בממוצע למשחק. בנוסף על כך היה שותף לנבחרת העתודה באליפויות אירופה ב-2005 וב-2006 ולנבחרת האולימפית באוניברסיאדה ב-2007 וב-2009. חנוכי שיחק גם במדי נבחרת ישראל והשתתף בטורניר יורובסקט 2013. לאחר פרישתו ממשחק פעיל הצטרף חנוכי לנבחרת הותיקים שהוקמה בשיתוף של איגוד הכדורסל עם מנהלת הליגה.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק מונה חנוכי לעוזרו של ליאור ליובין בעירוני נס ציונה. חנוכי שימש כעוזר מאמן בנס ציונה במשך עונה אחת. מאז שימש חנוכי כמאמן יכולות אישיות בהפועל לב חוף השרון וכמנהל מקצועי בבני יהודה תל אביב.
המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת
המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת הוא מכון מחקר רב-תחומי בחוף אלמוג בעיר אילת, המופעל על ידי האוניברסיטאות בישראל.
המכון הוקם על בסיס המעבדה לביולוגיה ימית על שם ד"ר היינץ שטייניץ שנוסדה על ידי האוניברסיטה העברית בשנת 1968. בשנת 1985 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להפוך את המעבדה למכון כלל-אוניברסיטאי, ובכך היה למוסד האקדמי היחיד בישראל בו שותפות כל האוניברסיטאות. תקציבו וניהולו נקבעים ישירות על ידי הוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, אולם האוניברסיטה העברית ממשיכה להחזיק בבעלות על נכסי המכון.
במכון מתקיימת הוראה ונעשים מחקרים במגוון תחומים הקשורים למדעי הים. בין השאר באקולוגיה וביולוגיה ימית, אוקיינוגרפיה כימית, פיזיקלית וביולוגית, איכתיולוגיה, ביולוגיה של בעלי וחסרי חוליות, נוירוביולוגיה, ביולוגיה מולקולרית וטוקסיקולוגיה. המכון מפעיל קורסי העשרה למוסדות חינוך בעיר אילת ובסביבה. במכון מעבדות שונות, בריכות, מכלי מי ים, מרכז צלילה מתקדם וסירות.
במכון כ-30 חוקרים, מתוכם כ-5 חוקרים מקומיים והשאר מהמוסדות השותפים. כ-100 תלמידים לומדים במכון למתקדמים. מדי שנה מקיים המכון בין 17 ל-20 קורסי הוראה בין-אוניברסיטאיים מרוכזים לכ־350 סטודנטים.
מחקר
פעילות המחקר מתבצעת על ידי שבעה מדענים תושבים (צמודים אליהם כשלושים תלמידי מחקר, בתר-דוקטור וטכנאים) וכשבעים מדענים אורחים על תלמידיהם, המבצעים מחקרים תוך שימוש במתקני המעבדה. לשירות החוקרים עומדים כשלושים אנשי מנהל וטכנאים. מימונם של מחקרים ספציפיים נעשה כבכל מוסד אקדמי על ידי התבססות על קרנות מחקר חיצוניות, בעיקר, הקרן הלאומית למדע, הקרן הדו-לאומית למדע ארצות הברית-ישראל וקרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי.
הוראה
פרט להוראה לתארים מתקדמים, המכון הבינאוניברסיטאי אמון על שורה של קורסים במדעי הים המיועדים לתלמידי בוגר, מוסמך וד"ר. הקורסים מתקיימים באורח רצוף במשך שבוע - שבועיים כשהלימודים מתמשכים על פני כל היום ולעיתים קרובות גם אל תוך הערב והלילה. לצורך זה קיימים בשטח המכון מעונות (חדרי מנוחה) מיוחדים. לרשות הקורסים עומדות מעבדות ומכשור מגוון, חדר צלילה על מתקניו, סירות וספינת מחקר וספריה. תוכנית הלימודים פרושה על פני כלל מדעי הים והיא מבוססת על שני סוגי קורסים: כ-20 קורסים בין-אוניברסיטאיים וכ-10 קורסים אוניברסיטאיים. הראשונים מתנהלים מטעם המכון והם פתוחים, על בסיס תחרותי, לכלל תלמידי האוניברסיטאות בישראל. הקורסים האוניברסיטאיים מתנהלים במכון מטעם אוניברסיטה ספציפית והם פתוחים רק לתלמידיו של אותו מוסד. בסה"כ לומדים במכון כ-500 תלמידים מדי שנה.
תשתיות
תשתיות המחקר וההוראה במכון כוללות, מעבדות "רטובות" ו"יבשות" על מגוון מכשור ומחשוב, בריכות ומיכלים הניזונים על ידי הזרמת מי ים, מרכז צלילה וסירות. לרשות המכון עמדה במהלך השנים ספינה שכורה (כ-25 מ') שהוסבה לצורכי מחקר אוקיינוגרפי. בשנת 2009 רכש המכון ספינה ייעודית - Sam Rothberg RV - למחקר, הוראה וניטור בשטח מפרץ אילת.
אקולוגיה
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה תשומת הלב לתופעות אקולוגיות חמורות בצפון מפרץ אילת. נתונים שנאספו על ידי חוקרי המכון גילו נסיגה חמורה בדרגת הכסוי והשונות של אלמוגים, דגים ויצורים ימיים אחרים לאורך חופי אילת. הסיבות לתופעה ואומדנה המדויק קשורים ככל הנראה לתהליכי העיור באזור, הכוללים מלונאות, תיירות, טיפול בשפכים, ספנות בנמלים (העמסת פוספט ואשלג) ובמרינות וחקלאות ימית בצד הישראלי. לתופעות עלולות להיות השלכות מרחיקות לכת באשר לשרידות של שוניות האלמוגים באזור כה צפוני של כדור הארץ, על ההשלכות הקשות לגבי התיירות המתפתחת בקצב מהיר באילת, עקבה וחופי סיני המצריים. על רקע זה החליטו ממשלות ישראל וירדן למסד תוכניות ניטור לאומיות למפרץ אילת שמטרתן לעקוב באופן מתמיד אחר התהליכים האקולוגיים בצפון המפרץ ולנתחם על מנת לעצור את ההידרדרות ובמידת האפשר לשקם את המערכות שנפגעו. התוכנית מבוצעת על ידי המכון מטעמו של המשרד להגנת הסביבה כוללת איסוף וניתוח נתונים אוקיינוגרפיים, ביולוגים, כימיים ופיזיקליים.
Did It Again
Did It Again (בעברית: עשיתי זאת שוב) הוא שיר של הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מאלבום האולפן השמיני שלה, She Wolf. השיר יצא לאור ב-16 באוקטובר 2009, כסינגל השני מן האלבום. השיר הוא שיר אלקטרופופ עם אלמנטים של סמבה. באופן מילולי, השיר מפרט את מעורבותה של שאקירה בפרשת נישואים של גבר, שמובילה לה הרגשה של אשמה ופגיעה כאשר עשתה משהו שפגע בקשר כצפוי, ולכן קוראים לשיר "עשיתי זאת שוב" ככל הנראה מטעות חוזרת שבאה מצידה של שאקירה. עם הוצאתו השיר התקבל היטב על ידי מבקרי המוזיקה, כאשר רבים מהם החמיאו על התוכן הלירי שבתוכו. מבחינה מסחרית, השיר השיג הצלחה מתונה כאשר מכר למעלה מ-20,000 עותקים בספרד. השיר נכנס למצעדים המובילים בעולם, ביניהם ספרד, שם קיבל תואר "זהב", איטליה ובריטניה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם בספטמבר 2009. את הקליפ ביימה סופי מולר, שעבדה בעבר עם שאקירה בקליפ, של "Hips Don't Lie". שאקירה הביאה אזכורים לציוריו של הצייר הבריטי לורנס אלמה-טדמה, שפירט סצנות של נשים בחדרי אמבטיה טורקיים. לאחר ששאקירה הוכנסה לצורת ריקודים איסלנדית עכשווית על ידי החברה, היא ומולר גייסו את הכוריאוגרפית האיסלנדית קתרין הול, שתעשה את הכוריגאורפיה ואת סדרות הריקודים בווידאו קליפ.