cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קמפבל
ראו גם
}}
סכר באיחטאן
סכר באיחטאן (בסינית פשוטה: 白鹤 滩 大坝; בסינית מסורתית: 白鶴 灘 大壩; בפין-יין: Báihètān Dàbà) הוא סכר הידרואלקטרי גדול בדרום מערב סין, במחוזות סצ'ואן ויונאן, השוכן על נהר הג'ינשה, החלק העליון של נהר היאנגצה.
הסכר הוא סכר קשת, המתנשא לגובה של 277 מטר, ורוחבו הוא 72 מטר בבסיסו ו -13 מטר בראשו. הסכר הוא הסכר ההידרואלקטרי השלישי בגודלו בסין והרביעי בגודלו בעולם, מבחינת נפח הסכר.
בנייה
בשנת 2002 ניתן לחברת תאגיד שלושת הערוצים של סין האישור לבנות ארבעה סכרים על נהר היאנגצה, ביניהם: סכר שלושת הערוצים, סכר באיחטאן וסכר וודונגדה.
מדידת האתר נעשתה בשנת 1992. במקור, הסכר היה אמור להיבנות בין השנים 2009 ל-2018, אך הבנייה בפועל החלה בשנת 2017. המאגר החל להתמלא באפריל 2021, והסכר אמור להתחיל לייצר חשמל באופן מלא ביולי 2021. עד יולי 2022, הסכר אמור להיות פעיל לחלוטין. מומחים ציינו כי תקופת הבנייה לארבע שנים מהירה במיוחד עבור פרויקט מסוגו.
ב-28 ביוני 2021, הסכר החל לייצר חשמל באופן חלקי, כאשר שתי הטורבינות הראשונות של הפרויקט החלו לפעול. יחידת ייצור רביעית ואחרונה חוברה לרשת החשמל בדצמבר 2022.
עלות הבנייה של הסכר היא 6.3 מיליארד דולר.
דמעות (שיר)
דמעות הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מירי מסיקה, מתוך אלבומה החמישי, סימנים על החול. השיר יצא לאור ב-12 במאי 2014, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים עננה.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במדיה פורסט, השני ברדיו אמצע הדרך, והשלישי ברשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר יצא ב-12 במאי 2014, כחודש וחצי לפני צאת האלבום. הסינגל הוא שיתוף פעולה בין מסיקה לזמרת-יוצרת קרן פלס, חברתה, לאחר שלא שיתפו פעולה מאז אלבומה השלישי של מסיקה, חדשות טובות.
את השיר הפיק אורי זך, שעשה זאת עם שאר שירי האלבום סימנים על החול, פרט ל-"אני שלך".
וידאו קליפ
הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר יצא לאור ב-22 ביולי 2014, תחת בימויו של עמית עיני. בקליפ מסיקה שרה מול המצלמה כשדמעות נוצצות בעיניה, ורקדניות בלבוש לבן ותסרוקות מוגבהות רוקדות ונעות כשמלמעלה מטפטפים וזורמים עליהן מים.
מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה (1867–1944)
מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה (בגרמנית: (Maria Josepha Prinzessin von Sachsen 31 במאי 1867 - 28 במאי 1944), הייתה בתו של גאורג, מלך סקסוניה, ואמו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
ביוגרפיה
מריה יוזפה נולדה ב-31 במאי 1867 בדרזדן לגאורג, נסיך סקסוניה ולמריה אנה, נסיכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה טיפלה מריה יוזפה בפצועים בארמון אוגרטן בווינה, שהוסב לבית חולים. בשנת 1916 מת פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, ובנה קרל הראשון, קיסר אוסטריה עלה לשלטון במקומו. בנובמבר 1918 התפטר בנה קרל מתפקידו, ובשנת 1919 יצאה מריה יוזפה עם שאר המשפחה לגלות. בתחילה התגוררה מריה יוזפה בשווייץ, ובשנת 1921 עברה לגרמניה, שם התגוררה באחוזת המשפחה בארלנגן, עד למותה ב-28 במאי 1944.
משפחתה
ב-2 באוקטובר 1866 התחתנה מריה יוזפה עם אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, אחיינו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה. ממנו היו לה שני ילדים:
סיגלון חד-עלים
סִיגָּלוֹן חד-עלים או יָקָרַנְדָּה (שם מדעי: Jacaranda mimosifolia) הוא עץ ממשפחת הביגנוניים. המקור לשמו הוא פריחתו בגוון סגול-כחול, ועליו החדים.
תכונותיו
סיגלון חד-עלים מגיע בגובהו ל-15 מטר. הוא פורח באביב בחודשים מאי - יוני. הפריחה שלו מכסה לרוב את כל העץ והצבע הסגול-כחול של הפרחים בולט מאוד לעין. בשל הפריחה קשה לזהות במבט שטחי את לבלוב העלים אשר מתרחש במקביל. הפריחה ושלכת הפרחים של עץ זה, היוו את ההשראה לשירו של שאול טשרניחובסקי ממאי 1934 'שירת היקרנדה', הנפתח בשורות: "יִהְיוּ אֲשֶׁר יִהְיוּ, – כֻּלָּם / סוֹפָם: אֶל קוֹל שׁוֹפָר / יִפְּלוּ נוֹפְלִים, בְּיוֹם נִבְלָם / בַּעֲרֵמוֹת עַל פְּנֵי עָפָר, / כַּעֲרֵמוֹת פִּרְחֵי-לִילַךְ / הַיָּקָרַנְדָה."
את הסיגלון חד-העלים מרבים לנטוע כצמח שדרות והוא בולט בפריחתו הסגולה ובעלוותו הירוקה. בנוסף נוטעים אותו כצמח בודד במדשאות.
תפוצה
מוצאו של הסיגלון חד-העלים הוא בחלק הצפוני של דרום אמריקה, שם הוא גדל באזורים הרריים חמים, שכן הוא עמיד רק לטמפרטורות הגבוהות מ-4 מעלות צלזיוס.
מדרום אמריקה הוא נלקח לאזורים חמים רבים ברחבי העולם, לרבות אפריקה והמזרח התיכון. האקלים באזור מוצאו של הסיגלון חם וגשום בקיץ ואילו החורף והאביב קרירים יחסית ויבשים. בזכות זה, נוח לגדל את הסיגלון באקלים ארץ ישראל. באזורים קרים יותר, הוא מגודל בתנאי חממה כדי להגן עליו מהקור. העץ הובא לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי לנטיעה באזורים החמים, אך נקלט בהצלחה גם במקומות מוגנים בהרים.
פרחים
צבע הפרחים סגול, אורכם 5 ס"מ ורוחבם 2 ס"מ. הם דו-מיניים, בלתי-סימטריים במקצת. העטיף כפול, הגביע קטן, דמוי פעמון ומסתיים בחמש שיניים שאורכן כמחצית אורך הגביע וצורתן כמשולש שווה-צלעות.
הכותרת שעירה משני צדדיה ומאוחה כמעט לכל אורכה, היא דמוית שופר כפוף. בבסיסה צורתה כצינור מוארך (כ-1 ס"מ) ובהמשכה היא מתכופפת ומתנפחת באופן ניכר. במבט-על כותרתו של פרח בודד נראה כראש מורחב של נחש קוברה.
אלכסנדר קופרין (צייר)
אלכסנדר קופרין (ברוסית: Алекса́ндр Купри́н 1880 – 1960) היה צייר רוסי, חבר מייסד של קבוצת נסיך יהלום. יצירותיו המפורסמות ביותר הן נוף וטבע דומם.
ראשית חייו
אלכסנדר קופרין, ילדו של מורה להיסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר מחוזי נולד בדרום רוסיה בשנת 1880, בבוריסוגלבסק, נמל יבשתי סואן על נהר וורונה. בצעירותו למד שיעורי ערב באגודה המקומית לאוהבי האמנות, בזמן שעבד כפקיד ברכבת. הוא למד בוורונז' (1896–1901). בשנת 1902, הוא נסע לסנט פטרסבורג כדי להתחיל בהכשרת אמנות פורמלית.
קריירה
קופרין למד באטלייה פרטי במשך שנתיים בסנט פטרסבורג לפני שעבר למוסקבה ב-1904, שם, עד 1906, נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה כסטודנט אצל אברם ארכיפוב וקונסטנטין קורובין אימפרסיוניסט רוסי ידוע. ציוריו של קופרין בתקופה זו משקפים את ההשפעה הזו, במשיכות המכחול הרופפות ובדגש על צל ואור.
הערצתו של קופרין לסזאן ניכרה היטב בציורים שהגיש לתערוכת "נסיך יהלום" ב-1910 יצירותיו האופייניות לתקופה זו שילבו עקרונות דקורטיביים עם תובנה אנליטית חדה לגבי האובייקטים המתוארים (טבע דומם עם מגש כחול, 1914; טבע דומם עם פסלון, 1919; זר סתיו, 1925.
ב-1918 קיבל קופרין תפקיד כפרופסור בסנט פטרסבורג וגם בבית הספר לעיצוב במוסקבה שם המשיך כמרצה עד 1952. בשנת 1925, הוא הפך לחבר באגודת הציירים של מוסקבה, חברות שהרחיקה אותו מהאגודות המרדניות המוקדמות יותר.
השפעה סובייטית
לקראת סוף שנות ה-20 התחזקו הנטיות הריאליות ביצירתו של קופרין. הוא נטש את הגישה של קבוצת נסיך יהלום לסגנון ישיר יותר. הוא אימץ את הציור באוויר הפתוח ואימץ את הטיפול האופייני שלו לנפח ולמרחב. הסגנו עלה בקנה אחד עם תכתיבי הריאליזם הסוציאליסטי, שהפך יותר ויותר למחסום בפני ניסויים באמנות הרוסית. בשנות ה-30 החל קופרין לייצר את הנופים התעשייתיים הנחשבים לכמה מיצירותיו הידועות ביותר.
זו הייתה גם תקופת עבודתו של קופרין בחצי האי קרים. ציורי קרים חושפים את "ההרמוניה והדינמיקה הפנימית ביותר של הטבע ואיכות החישה שלו." קופרין היה אמן מצטיין של הנוף התעשייתי.
טאראף
טאראף (ברומנית: Taraf) היא הרכב מוזיקלי קטן של לאוטארים מקובל אצל הצוענים, שמבצע מוזיקה קלה או מוזיקה עממית.
הרכב הכלים של הטאראף משתנה ומותאם לפי חבל הארץ: במונטניה ובאולטניה הקובזה והצימבלום, במולדובה החצוצרה וחליל פאן, בטרנסילבניה קלרינט, בבאנאט הטאראגוט ובמרמורש גיטרה עם 2 עד 3 מיתרים. היו גם זמרים וזמרות וגם נגנים בעלי כישורים מיוחדים, שהפיקו צלילים מוזיקליים מכלים בלתי שגרתיים, עלים של עצים, גבעולי עשב, קליפת עץ לבנה, קשקש ועוד. בכל טאראף כמעט משתתפים אקורדיוניסט ולפחות כנר אחד.
בראש הטאראף עומד בדרך כלל מנהיג המכונה וטאף (vătaf). בעבר הצוענים ברומניה היו משועבדים ונגזר מכך שזה היה גם מצבם של הלאוטארים בטאראף.
יוסי ימפל
ביוגרפיה
ימפל נולד בעיר עכו בשנת 1951, שם גם סיים תיכון וניגן עשר שנים בתזמורת הנוער העירונית בקלרינט.
בצה"ל שירת כלוחם בחיל הנדסה קרבית, ושימש כמפקד סירת גומי בקרבות צליחת תעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים. לאחר כחמש עשרה שנות שירות כלוחם, התמנה למנהל המוזיקלי של חיל הנדסה קרבית במילואים. בתפקיד זה שימש חמש עשרה שנים. במסגרת התפקיד ניהל מוזיקלית, הפיק וביים מספר רב של אירועים במחזורי השנה של החיל, וכתב מוזיקה למספר רב של סרטי החיל.
ימפל הוא בוגר תואר ראשון במוזיקה, במחלקה לתאורטיקאים באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים, תואר שני במוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
נשוי לענולה, חלילנית, מורה לחליל צד וזמרת במקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני, אב לטליה ולגדי.
פעילות מוזיקלית וכתיבה
לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוסיקה, עבד שנתיים בתחנת הרדיו של 'קול ישראל' בתל אביב, במדור הדרמה, כעורך מוזיקלי של המחלקה ( 1977-1979). ניגן כסקסופוניסט בהרכבי ג'אז ובתזמורות קלאסיות – כמו התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הקאמרית הישראלית (1978-1982).ב־1980 הקים וניצח על תזמורת הג'אז ביג-בנד של עמק יזרעאל עד 1985.
ב-1981 החל לשמש כמנהל מוזיקלי של כפר הנוער הדסים, וב - 1988, סיים את עבודתו זו, ובזמן הזה הספיק להעמיד תלמידים רבים. ב-1988 פתח בביתו אולפן הקלטות ביתי, ששימש את כל עבודותיו. בשמונה השנים הבאות שימש כמלחין במשרה מלאה לתעשיית המוזיקה, לתיאטרון, פרסום, אנימציה, ולתעשיית המולטימדיה הלחנה והפקת מוזיקה ופסי קול להצגות רבות, ביניהן: "מר מאני", "הווידאו האחרון של קראפ", "שוליים קשים", לתיאטרון חיפה. "שקט מצלמים" לסינמטק תל אביב. "בניטו"- בימרתף הבימה. "ציפור ביד", "קירקורים", "איבר זר" לתיאטרונטו, "מזל תאומים" לתיאטרון הנגב, "צמוד", ו"מבקר המדינה" לתיאטרון הקאמרי. בין השנים 1989–1994 הלחין והפיק דיסק הנצחה לחיים שייקר, צנחן שנפל במלחמת לבנון הראשונה, בקרב עם הסורים על כביש ביירות-דמשק, ולאחר שנפל מצאה משפחתו בעיזבון שלו שירים שכתב.שם הדיסק: "דרך חיים". כל 52 הזמרים, הנגנים המעבדים הגרפיקאים והמקליטים וימפל, שהלחין והפיק את כל הפרויקט, עבדו בהתנדבות. יצירת והפקת הפרויקט ארכו חמש שנים. הזמרים היו:חנן יובל, גבי שושן, אלי גורנשטיין, יואב יצחק, ליאור ייני, אלברט עמר, וענת שחר.
ימפל זכה בפרסים על המוזיקה להצגות "יחפה" ולהצגה "באין מלחמה"(בבימוי אבי מלכה)-בפסטיבלי עכו 1991 ו-1992. הוא שימש כמלחין אנימציה ב - 'אולפני אנימה' (1990-1996),כתב את המחזה ואת המוזיקה ל "דוק הג'וקר", פסטיבל הצגות ילדים בחיפה 1994.
ימפל כתב תסריטים ודרמות לרדיו, בין השאר:"סקרנים מדי" - סדרת מתח ב-15 פרקים למחלקת הנוער שנכתבה בשיתוף עם מודי ברודצקי, ב-1980, "חשבון עם הסורים" ל 'רדיו-דרמה' בקול ישראל ב-1985. הלחין ועיצב אודיו למיצגי מולטימדיה-לתעשיית ההיי-טק (1990-1996). הוא היה שותף בהעלאת מופע 'סטנד-אפ' מוזיקלי "מסעות זורמן וימפל"- ערב אימפרוביזציה עם המלחין פרופ' משה זורמן, בשנים 1997–2002. כמו כן, ערך מסע הופעות מחוף לחוף בארצות הברית עם המופע הזה(2001).
הוא הלחין מוזיקה לג'ינגלים לרדיו ופרסומות לטלוויזיה, בין השאר: 'אמישרגז', 'זו העת - להאט',למינהל לבטיחות בדרכים,'מישור החוף - מישור החופש', צעדת הכנרת, ועוד. כתב מוזיקה לאותות ופתיחים בטלוויזיה: כמו 'מקום קטן', 'שיר בלילה' בערוץ השני, הלחין מוזיקה ופסי-קול לסרטי ווידאו, מעברוני ערוץ 2, ולצבא במסגרת המילואים. בנוסף הלחין מוזיקה ל"Autofot, "Sandbox". שני סרטוני אנימציה של אבי עופר (2003, 2006), ול"עכו, רחוב שפת הים 337" - יצירה לתזמורת נוער גדולה ב-2007. היצירה הוזמנה על ידי תזמורת הנוער של עכו. ובוצעה על ידי תזמורת בני הקיבוצים בניצוחו של עופר עין הבר. שם היצירה הוא הכתובת, שבה גדל ימפל עד הגיעו לגיל 15. ימפל הלחין מוזיקה לסרטים והיה אחראי לכל מרכיבי השמע במוזיאון "חצר תל חי" המחודש ב – 2008. ב-2010, כתב יצירה שהוזמנה על ידי מוזיאון "בית ביאליק" לקריין ותזמורת קאמרית שמבוססת על אגדה של ביאליק: "מִי עָנַד לַדּוּכִיפַת צִיצַת נוֹצָה”. לאורך כל השנים העביר סדנאות מוזיקה באלתור חופשי לקבוצות שונות, ביניהן: קבוצת השחקנים הצעירים בתיאטרון חיפה, תיאטרון תמונע – נאווה צוקרמן, קבוצת סטודנטים מהאקדמיה למוזיקה בירושלים, למגמת המוזיקה בבית הספר 'תלמה ילין' לתיכון בליך ברמת גן, ומכללת לוינסקי לחינוך.
מ–1996 החל לשמש כמרצה במכללת לוינסקי בפקולטה למזיקה, לנושאי טכנולוגיה מוזיקלית, ומ 2012 שימש מנהל מוזיקלי ואומנותי של אירועי מחזור השנה במכללה.
ב-2017 פרש לגמלאות. הוא עובד על יצירה סימפונית דתית יהודית גדולה לתזמורת סימפונית, מקהלה מעורבת גדולה, סולנים קלאסיים ועממיים, כמה נגנים בכלים אתניים, ומחשב על הבמה. את הליברית כתב הרב ד"ר מרדכי בן מנחם. היצירה תהיה מוכנה באמצע 2020.
דולפינן אנקולי
דולפין אנקולי או דולפינן ים סוף (שם מדעי: Tursiops aduncus) הוא מין של דולפינן החי בטבע באזור האוקיינוס ההודי והשקט.
מאפיינים
דולפינים אלה חיים בחבורות גדולות בימים של צפון אוסטרליה, הודו, דרום סין, הים האדום וחופי מזרח אפריקה. הם נפוצים בימים חמימים טרופיים ורדודים ונוטים לקפוץ מהמים. הם חיים גם בחבורות עם הדולפינן המצוי ועם דולפיני סוסא.
הוא ניזון במים רדודים בעיקר מדגים ופחות מדיונונים וסרטנים. בתוכן הקיבה של נקבה אחת נמצאו חמישים מיני דגים ושלושה מיני דיונונים. הוא עצמו עלול להיטרף על ידי כרישים. הם יכולים לחיות 40 שנה בטבע.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
עֶרֶב מלחמת העצמאות מנו הערבים כשני שלישים מכלל התושבים בשטח המנדט הבריטי (ביום הכרזת תוכנית החלוקה). במהלך המלחמה ברחו או גורשו רובם מהשטחים שהוקצו עבור המדינה היהודית. הפלסטינים מכנים אירוע זה "הנכבה" (במשמעות של "האסון") ורואים בו גורם עיקרי לבעיית הפליטים הפלסטינים.
הרקע למלחמה
החלטת העצרת הכללית של האו"ם מספר 181, מיום ה-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר), אישרה את "תוכנית החלוקה", לחלוקתו של שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות: יהודית וערבית, העיר ירושלים וסביבתה כולל בית לחם ואזור שועפת היו אמורים להיות שטח בינלאומי קורפוס סיפראטום בניהול מועצת נאמנים מטעם האו"ם.
תחילת המלחמה
הערבים בארץ הגיבו על החלטת האו"ם בפעולות אלימות שפרצו מיד אחרי ההחלטה, והתפתחו למלחמת אזרחים, בין ערבים ליהודים בשטח המנדט. מלחמה זו הייתה השלב הראשון במה שנודע לימים כמלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
ב-30 בנובמבר 1947 הותקף מן המארב אוטובוס יהודי בדרכו לירושלים ליד שדה התעופה בלוד וחמישה מנוסעיו נהרגו. בו ביום הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית של כל ערביי הארץ. למחרת פרץ המון ערבי למרכז המסחרי הישן בירושלים, בזז והעלה באש חנויות של יהודים, דבר ששימש אות להתלקחות בערים המעורבות. שכונות דרום תל אביב והערים חולון ובת ים הותקפו בירי.
ההתקפה על דרכי התחבורה ועל האוכלוסייה בערים המעורבות הגיעה לשיאה בטבח של 39 פועלים יהודיים בבתי הזיקוק בחיפה, שבאה בעקבות פעולה של האצ"ל, שהשליך רימונים על קבוצת פועלים ורצח שישה מהם. בעקבות התקפה זו החליט פיקוד ההגנה לשלוח כ-120 לוחמים לפעולת נקם בכפרים בלד א-שיח' וחוואסה, בהם התגוררו רבים מהפועלים במפעל. בפעולה נהרגו בין 15 ל-76 מתושבי הכפרים ו-3 מאנשי "ההגנה". לאחר פרשת דיר יאסין, בה הרגו היהודים כ-100 מתושבי הכפר, מהם נשים וילדים, נקמו הערבים בשיירת הדסה, והרגו 78 מאנשי השיירה, בהם גם אחיות ורופאים ועובדי אוניברסיטה, בדרכם לבית החולים "הדסה" ולאוניברסיטה העברית בהר הצופים.
לאחר קום המדינה
ב־14 במאי 1948 הכריז דוד בן-גוריון בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. הכרזתו נבעה מן ההכרה כי תוכנית החלוקה לא תיושם, וכי עם סיום המנדט הבריטי בשעת חצות של ה־15 במאי, ייווצר ואקום שלטוני. הכרזת המדינה התייחסה להחלטת העצרת הכללית של האו"ם כאל הצדקה משפטית להקמת המדינה, אולם נמנעה במכוון מלהכיר בגבולות החלוקה כגבולות מדינת ישראל. ההכרזה קבעה כי הערבים שיישארו בגבולות מדינת ישראל יזכו לשוויון זכויות וייצוג הוגן במוסדות המדינה:
המדיניות של הנהגת היישוב ושל הממשלה הזמנית בעקבותיה, לא הייתה אחידה. מחד, הצהירו מנהיגי היישוב על רצונם לממש את תוכנית החלוקה ולמנוע את מנוסת הפליטים. מאידך, לא הוגדרו גבולות המדינה החדשה, ולא ניתנו הוראות ברורות לגבי ההתייחסות לערבים שבחרו להישאר בשטחים שכבשו כוחות היישוב, או מאוחר יותר צה"ל. במספר יישובים ערביים יש עדויות על הפחדה מכוונת של האוכלוסייה כדי לעודד אותה לברוח, כך בשייח' מוניס, בלוד, ברמלה ובמקומות נוספים. היו אף כפרים - איקרית ובירעם - בהם ציווה צה"ל על התושבים לעזוב את הכפר לימים ספורים והם לא הורשו לחזור לאחר מכן. היו גם ניסיונות לשכנע את האוכלוסייה הערבית להישאר במקומה, בחיפה ובמקומות נוספים.
אירוע קשה במיוחד היה בדיר יאסין ב־4 באפריל 1948, ובו נהרגו, במהלך קרב בין כוחות האצ"ל והכוחות הערביים, כ-107 תושבים ערביים, מרביתם אזרחים בלתי חמושים. הדיווחים על האירוע בעיתונות הערבית היו קשים ביותר ודרבנו ערבים רבים לנטוש את בתיהם מחשש לאירועים דומים נוספים.
התיאור הבא לקוח מספרו של קנת בילבי "דרך כוכב במזרח התיכון", שיצא לאור בניו-יורק ב־1950. התיאור משקף את דעותיו של הכותב, והוא מובא כאן כדי לתת מושג על האירועים כפי שנתפסו אז בארצות המערב:
גורל ערביי ארץ ישראל בעקבות המלחמה
על פי הערכות, שכנו בשטח המנדט ערב הקמת מדינת ישראל כ-1,300,000 ערבים. 400 אלף מהם נשארו בשטחים שנתפסו על ידי צבא ירדן ("הגדה המערבית", או "יהודה ושומרון") וסופחו לממלכת ירדן בתום המלחמה. 150 אלף נותרו ברצועת עזה שנתפסה בידי צבא מצרים. בתחומי מדינת ישראל נותרו 150 אלף ערבים. ההערכות לגבי מספרם של הפליטים שמצאו מקלט בירדן, בסוריה ובלבנון נעות בין 600 אלף ל-750 אלף, אם כי יש גם טענות אחרות. הפליטים שנשארו ב"גדה המערבית" או עברו לירדן, זכו לאזרחות ירדנית בתום המלחמה. יתר הפליטים נותרו חסרי אזרחות, כיוון שהמנדט הבריטי כבר לא התקיים, והמדינות שאליהן נמלטו סירבו להעניק להם אזרחות. מדינת ישראל קלטה מספר קטן של פליטים שחזרו לשטחה, אך סירבה לאפשר לרוב המוחלט של הפליטים לשוב לבתיהם.
ערביי הארץ השאירו במנוסתם רכוש רב, בעיקר נכסי מקרקעין, כפרים שלמים, רבעים עירוניים ושטחים חקלאיים נרחבים. רכוש זה הפך לקניינו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים של מדינת ישראל. חלק מהקרקעות האלה הועברו לאחר המלחמה לקק"ל, זאת כדי להימנע מהצורך להפעיל על הנכסים את הדין הבינלאומי לגבי נכסים שנתפסו במלחמה. צעד זה שנוי במחלוקת מבחינה משפטית.
גם רכוש של ערבים שנשארו בארץ, אבל עזבו את מקום מגוריהם הקבוע ועברו למקום אחר הוחרם והועבר לטיפול האפוטרופוס על פי חוק נכסי נפקדים.
לאחר המלחמה החלה תופעה של הסתננות פליטים לתחומי מדינת ישראל, מסיבות שונות: ניסיון לחזור לבתיהם, להציל רכוש ואף לקצור את פירות שדותיהם שהיו עתה תחת שלטון ישראלי. היו גם שהסתננו כדי לפגוע בישראלים ולחבל ברכושם. מדיניות צה"ל הייתה לירות על מנת להרוג כל ערבי החוצה את הגבול, ורוב ההרוגים היו רועי צאן, אוספי יבול, ופליטים שניסו לשוב לבתיהם.
בשנת 1951 הוקמה רשות הפיתוח, שאליה הועברו חלק מנכסי הנפקדים, על פי חוק. התמורה ממכירתם או מהשכרתם אמורה לשמש כקרן לתשלום פיצויים על הנכסים לבעליהם הקודמים, לשם יישובם בארצות פזורתם, במסגרת הסדר שלום עתידי.
סוגיית הקרקעות עדיין נמצאת במוקד המחלוקת בין ישראל לנציגי הפלסטינים, בשיחות ובדיונים שנערכים מדי פעם בין הצדדים. לסוגיה זו יש השלכות ישראליות פנימיות, בעיקר במה שנוגע לרכושם של ערבים שקיבלו אזרחות ישראלית. החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם מסוף 1948 קבעה שיש לאפשר לפליטים לשוב לבתיהם ולפצות את אלו מביניהם שאינם מעוניינים לשוב למקומותיהם. ואולם, יש הסבורים כי במצב כיום קיימת הכרה דה-פקטו של הקהילה הבינלאומית בבעלות מדינת ישראל על קרקעות הפליטים. לגבי אפשרות של פיצוי על אובדן הרכוש, דעה רווחת בקהילה הבינלאומית היא שהעניין נתון למשא ומתן בין הצדדים.
הסיבות ליציאת ערביי ארץ ישראל
היסטוריונים מונים כמה סיבות ליציאת ערביי ישראל את מקומות מושבותיהם:
התאחדות קבלני השיפוצים
התאחדות קבלני השיפוצים, או בשמה המלא - התאחדות קבלני השיפוצים לשיקום שימור ושדרוג מבנים בישראל, נוסדה בשנת 2002, על ידי ערן סיב, המשמש כיום כיו"ר ההתאחדות בהתנדבות.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
הסיבות ליציאת ערביי ארץ ישראל
היקפם של כל אחת מקבוצות אלו, והמשקל שיש לייחס להם בהערכת הסיבה הכוללת לבעיית הפליטים נתונות במחלוקת. עד לראשית שנות ה-90 הדגישו ההיסטוריונים הישראלים את הערבים שלא גורשו. זאת מכיוון שרוב רובה של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל ברחה, בעידודם של מנהיגי ארצות ערב, מתוך אמונה כי ישובו לבתיהם עטורי ניצחון לאחר שתסתיים המערכה נגד היישוב היהודי. על כך תעיד הידיעה אשר התפרסמה ביומון הלבנוני-ניו יורקי "אל הודא" ב-8 ביוני 1951 בידי הכתב חביב עיסא:
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
ההתאחדות הוקמה מתוך מטרה למסד את ענף השיפוצים בישראל, אשר בו עובדים על פי ההערכות כ-20 אלף שיפוצניקים וקבלני שיפוצים והוא מגלגל כ-15 מיליארד שקל בשנה, זאת על פי סקר שנערך בשנת 2012 על ידי דן אנד ברדסטריט וכן בסקר נוסף של BDI.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
הסיבות ליציאת ערביי ארץ ישראל
בשנת 1988 פורסם (באנגלית) ספרו של ההיסטוריון בני מוריס, "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947" (בשנת 1991 פורסם תרגומו לעברית). בספר זה הציג מוריס ראיות, בהן מסמכים רבים מארכיוני צה"ל וההגנה, לפיהן במקרים רבים גורשו הערבים ממקום מגוריהם באופן אקטיבי על ידי הכוחות היהודיים. כן תוארו מקרים בהם פעלו כוחות ההגנה או צה"ל להפחיד את התושבים הערביים כדי לגרום להם לברוח או לבקש לעזוב.
שאלה נוספת הנמצאת במחלוקת היא האם פעולות הגירוש וההפחדה נעשו מתוך הוראה מלמעלה או ביוזמה מקומית מתוך צורך מבצעי של הקרב או רצון מקומי לסלק את הערבים מהאזור. לטענת היסטוריונים חדשים, תוכנית ד', התוכנית של ארגון ההגנה לבלימת ההתקפה הערבית, הכילה בתוכה הוראות לא מפורשות או מפורשות למחצה לפעול לגירוש מירב האוכלוסייה הערבית משטחי המדינה היהודית העתידית. בכך הצטרפו ההיסטוריונים החדשים לטענותיהם של היסטוריונים פלסטיניים רבים. הוויכוח בנושא זה טרם הוכרע ונמשך בין כותלי האוניברסיטאות.
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה בשנת 2002, הוכרה ההתאחדות כגוף היציג לענף השיפוצים בישראל, וכך למעשה הונחה אבן הפינה למיסוד הענף. למרות זאת, מרבית קבלני השיפוצים במדינת ישראל, עדיין פועלים היום בעל כורחם ללא רישיון, זאת בשל אי עמידה של המדינה בדרישות הבג"ץ, שחייב קיום בחינות הסמכה סדירות.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
הנרטיב הישראלי של "יציאת ערביי ארץ ישראל"
אופן הצגת הסיבות ליציאה זו במהלך מלחמת העצמאות נחלק לשתי תקופות מרכזיות: 1949 עד שלהי שנות ה-70, וממועד זה עד לתחילת שנות ה-2000.
במהלך התקופה הראשונה, מוסדות המדינה (כגון מרכז ההסברה, צה"ל ומשרד החינוך) ומוסדות החברה (כגון קהילת המחקר, העיתונות וותיקי קרבות 1948 בספרי זכרונותיהם) הציגו את הנרטיב הציוני של עזיבה מרצון של הערבים. היו לכך מספר חריגים מהחברה: שבועון "העולם הזה", יומון/שבועון "קול העם" וארגון "מצפן" - שהציגו את הנרטיב הביקורתי, לימים פוסט ציוני (ככלל, עזיבה מרצון וגם גירוש), או את הנרטיב הפלסטיני (גירוש).
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
ההתאחדות הצליחה להביא לשינוי חקיקה, אשר לפיו כיום כל קבלן שיפוצים הפועל בישראל, חייב להחזיק בתעודה של קבלן שיפוצים מוסמך, מטעם רשם הקבלנים שבמשרד הבינוי והשיכון - סיווג 131. סיווג 131 מאפשר עבודה בהיקף של 1.3 מיליון ש"ח לפרויקט, כמו כן הסדירה ההתאחדות סיווג 131ק לעבוד קטנות עד 350 אלף שקל.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
הנרטיב הישראלי של "יציאת ערביי ארץ ישראל"
במהלך התקופה השנייה חלה התפצלות בין אופן ההצגה של מוסדות המדינה לזה של מוסדות החברה. מוסדות המדינה המשיכו ככלל להציג את הנרטיב הציוני עד לתחילת שנות ה-2000, למעט שני חריגים. ספרי הלימוד להיסטוריה שאושרו ללימוד על ידי משרד החינוך לשנת 2000 כללו את הנרטיב הביקורתי (למשל, של אייל נווה, דני יעקובי וקציעה טביביאן). כך גם לגבי ארכיון המדינה, שפרסם בשנת 2005 ספר שכלל מסמכים לגבי ראש הממשלה המנוח יצחק רבין והתייחס, בין היתר, לגירוש הגדול בהיקפו ב-1948 - בערים לוד ורמלה - שבוצע בפיקוחו של רבין.
לעומת זאת, מוסדות החברה החלו להציג את הנרטיב הביקורתי באופן ניכר כבר משלהי שנות ה-70. כך היה המצב לגבי מחקרי קהילת המחקר (חוקרים אקדמאים ועצמאיים) ומאמרי עיתונות ביומונים המרכזיים, ובחלקו גם לגבי ספרי זיכרונות של ותיקי קרבות 1948. משלהי שנות ה-80 גברה ההצגה הביקורתית במסגרת מאמרי העיתונות (רובם המכריע) וספרי ותיקי הקרבות (כשליש), וכך גם במחקרי קהילת המחקר בעקבות פרסום ספרו הראשון של בני מוריס, שעסק בהרחבה בבעיית הפליטים (רובם המכריע). משנות ה-80 גם ארגוני שמאל רדיקלי כגון "המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית", "גוש שלום" ו"זוכרות" החלו לפעול בהפצת הנרטיבים הפלסטיני והביקורתי בישראל.
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
מאז אפריל 2009, בהתאם להוראת רשם הקבלנים, הורחבה פעילות סיווג 131, וקבלני שיפוצים יכולים לבצע עבודות גם בהיקפים נרחבים יותר - עד לסיווג ללא הגבלה, בכפוף לאישור הרשם.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
הנרטיב הישראלי של "יציאת ערביי ארץ ישראל"
אף על פי שהצגת הנרטיב הביקורתי בישראל החלה בעיקר משלהי שנות ה-70, מחוץ לישראל נרטיב זה הוצג על ידי חוקרים יהודים באופן ניכר כבר שני עשורים לפני כן, כבר משלהי שנות ה-50.
חשיפת המסמך "תנועת ההגירה של ערביי ארץ ישראל"
בין המסמכים החשובים על תולדות בעיית הפליטים הפלסטינים מסמך בנושא "תנועת ההגירה של ערביי א"י (דצמבר 1947 - יוני 1948)" ששימש את בני מוריס למאמר שפרסם ב–1986. המסמך נכתב בשלהי יוני 1948 על ידי איש ש"י, שתיעד - בזמן אמת - את הסיבות ל"התרוקנות הארץ מתושביה הערבים".
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
בשנת 2008 הצטרפה ההתאחדות כחטיבה עצמאית במסגרת התאחדות הקבלנים והיא אף יושבת במשרדי ההתאחדות. בשנת 2008 מונה יו"ר התאחדות קבלני השיפוצים ערן סיב, כחבר במועצת הבניה - הגוף המייעץ לשר הבינוי והשיכון בכל ענייני הענף וכולל נציגים של כל הגופים היציגים של ענף הבניה בישראל, וכן נציגי ציבור.
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
חשיפת המסמך "תנועת ההגירה של ערביי ארץ ישראל"
הסיבות מפורטות במסמך לפי סדר חשיבותן לפי דעתו של הכותב: הראשונה, "פעולות איבה יהודיות ישירות נגד מקומות יישוב ערביים"; השנייה, השפעת אותן פעולות על כפרים שכנים; השלישית, "פעולות הפורשים", ארגוני אצ"ל ולח"י; ורק הרביעית היא "פקודות של מוסדות ערביים וכנופיות". הסיבה החמישית היתה, "פעולות לחישה יהודיות להברחת התושבים הערבים"; והשישית: "פקודות אולטימטום של פינוי" מצד היהודים.
בנספח מצורף הכותב מתעכב על הנסיבות בכל כפר וכפר ומתאר את הסיבות הספציפיות במקומות רבים: בעין זיתון — "השמדת הכפר על ידינו"; בעלמאניה — "פעולה שלנו, הרבה נהרגו"; בטירה — "עצה יהודית ידידותית"; בערבּ עמריר — "לאחר שוד ורצח שנעשה על ידי הפורשים"; בסומסום — "אולטימטום שלנו"; בביר סלים — "התקפה על בית היתומים"; בזרנוּגה — "כיבוש וגירוש".
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
הסכם עבודה קיבוצי וצו הרחבה בתאריך 21.1.2010, נחתם הסכם עבודה קיבוצים בענף השיפוצים, אשר מעגן בחוק את יחסי עובד/מעביד ושומר על האינטרסים של העובדים בענף. כן נוסף צו הרחבה המכליל את כל העוסקים בענף.
פעילות התאחדות קבלני השיפוצים במגזר הערבי
מפרץ גקובה
מפרץ גקובה (בטורקית: Gökova körfezi ובעבר Kerme körfezi; יוונית Κεραμεικός κόλπος) או מפרץ קוס, הוא מפרץ בים האגאי בדרום-מערב טורקיה, המשתרע במערבה של הריביירה הטורקית. אורכו של המפרץ מגיע לכ-100 ק"מ, והוא תחום על ידי חצי האי דאטצ'ה (Datça) מדרום וחצי האי בודרום מצפון. ממערב למפרץ שוכן האי היווני קוס.
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
פעילויות לטובת הציבור
מפרץ גקובה
האיים החשובים ביותר בחלק הצפוני של המפרץ, קראדה מול העיר בודרום ו Orak איילנד ממזרח. Karaada, האי הגדול ביותר במפרץ, משתרע על שטח של מעל 9 קמ"ר. מול החוף הדרום-מזרחי של המפרץ, ישנם איים רבים בגדלים שונים. Karacaada, Incirliada, האי Yalı, סיטי איילנד, הידוע גם בשם האי Sedir (לשעבר Sideyri), Ortaada, גליפולי, האי Zeytinli ². ממערב למפרץ נמצא האי היווני של קוס.
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
'''בעלי תפקידים בהתאחדות
מפרץ גקובה
העיר היחידה לחופי המפרץ היא בודרום (בעבר הליקרנסוס) השוכנת לחופו הצפוני של המפרץ. המפרץ שייך מבחינה אדמיניסטרטיבית לנפת מולה. ב-12 ביוני 1988 הוכרז חלקו המזרחי של מפרץ גקובה וחופיו כאזור מוגן.
התאחדות קבלני השיפוצים
פעילות
בבחירות שהתקיימו ביולי 2019 נבחרו בעלי התפקידים הבאים:
המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947
בשנים אלו היה לאו"ם השפעה מכרעת על ההיסטוריה של ארץ ישראל ועל הסכסוך היהודי-ערבי, באותן שנים באנץ' החזיק בתפקידים חשובים בהם יועץ לוועדת החקירה של האו"ם, שהמליצה ב-1947 על תוכנית החלוקה, ראש מזכירות הוועדה שנדרשה להוציא לפועל את תוכנית החלוקה, עוזר בכיר של פולקה ברנדוט, ולבסוף ראש מנגנון התיווך מטעם האו"ם, שסיים רשמית את מלחמת העצמאות, בהסכמי שביתת הנשק שיצרו את גבולות הקו הירוק. בשנת 1950 הוענק לבאנץ' פרס נובל לשלום בין היתר על גיבושה של הסכמי שביתת הנשק.
יחא
יחא (בגעז: ይሐ, אלפבית דרום ערבי: 12px12px, תעתיק: חו) הוא כפר בצפונה של אתיופיה, בנפת תיגראי המרכזית שבמחוז תיגראי.
המבנה הישן ביותר באתיופיה ועדיין עומד על תילו נמצא ביחא. זהו מגדל שנבנה בסגנון של סבא, ומתוארך למאה ה-8 או למאה ה-7 לפני הספירה. המגדל הזה הוא אחת הסיבות לכך שהחוקרים טוענים שהכפר היה עיר הבירה של ממלכת דעמת. קירות מקדש זה שרדו, בזמן שהריסות אחרות הכוללות את גראט באיל גאברי, עם עמודים מרובעים.
יחא הוא גם המקום שנוסד בו מנזר של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית שהוקם על פי המסורת על ידי אבא אפציה, אחד מתשעת הקדושים. החוקר והמסיונר, פרנסיסקו אלואראס ביקר בעיירה זו בשנת 1520 (שקרא למקום בשם "אבבאפאכאם"), ומספק תיאור של המגדל העתיק, המנזר, והכנסייה המקומית, שמתוארכים לימי ממלכת אקסום. מבנה זה כולל מוזיאון.
יחא הוא גם אתר של מספר חפירות ארכאולוגיות, שהתחילו בשנת 1952 על ידי המכון האתיופי לארכאולוגיה. החפירות הופסקו תחת שלטון הדֶרְג אך נמשכו בשנת 1993 על ידי צוות ארכאולוגים צרפתי.
גו וסט
גו וסט הוא הרכב פופ בריטי, שהוקם בשנת 1982 על ידי הסולן הראשי פיטר קוקס וגיטריסט הקצב ונגן הגיבוי ריצ'רד דראמי. ההרכב זכה לפופולריות בין אמצע שנות השמונים לתחילת שנות התשעים, והוא ידוע בעיקר בזכות הלהיטים: "We Close Our Eyes", "Call Me", "Faithful" ו-"King of Wishly Thinking".
היסטוריה
בשנת 1982 הקימו פיטר קוקס וריצ'רד דראמי את להקת "גו וסט", עם קוקס כסולן ודראמי בגיטרה וכזמר ליווי.
סינגל הבכורה של גו וסט, "We Close Our Eyes", יצא בשנת 1985 והגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים של בריטניה. "We Close Our Eyes" היה הסינגל שהגיע למקום הגבוה ביותר מבין שירי הלהקה. אלבום הבכורה המפורסם של הצמד יצא בשנת 1985. הוא כלל את "We Close Our Eyes" ,"Call Me" ו"Don't Look Down".
Bangs and Crashes, אלבום הרמיקסים, B-sides וקטעים חיים, יצא בשנת 1986, וכלל את השיר "One Way Street" שהיה חלק מפסקול הסרט רוקי 4.
בשנת 1987 הוציאו גו וסט את האלבום Dancing on the Couch. אף על פי שיצאו כמה סינגלים, הצלחתו של האלבום נחלשה בהשוואה לאלבום הבכורה, במיוחד בארצות הברית. עם זאת, היא הניבה את הלהיט הראשון של הלהקה בארצות הברית: "Don't Look Down - The Sequel".
בשנת 1990 הוציאו גו וסט את השיר "King of Wishful Thinking" שנכתב על ידי קוקס ודראמי בשיתוף עם מרטין פייג'. השיר נכלל בפסקול הסרט אישה יפה.
בלילה
בְּלִילָה היא תערובת נוזלית, דלילה או סמיכה, שמבוססת בדרך כלל על קמח עם מים, ביצה, בירה או חלב, מעורבבים זה בזה. בדרך כלל מוסיפים חומר מתסיס לתערובת כדי להתפיחהּ בזמן הבישול, הטיגון או האפייה.
שימוש
הבלילה נמצאת בשימוש רב במטבח ההודי: היא בשימוש בהכנת דוסה - סוג של קרפ הודי, ודיי - סוג של חטיף הודי בצורת דונאט שמכינים מעדשים ותפוחי אדמה, אידלי - מין פשטידה מקטניות ואורז, ועוד.
היא גם בשימוש בהכנת מאכלים נוספים, כמו פודינג יורקשייר, טמפורה, פיש אנד צ'יפס, חביתיות, ופלים וסוגים שונים של עוגות, עוגיות ולחמים.
לעיתים משתמשים בבלילה לציפוי בשר וירקות כשמטגנים אותם, ונהוג לצפות בבלילה מאכלים רבים שמטגנים בטיגון עמוק, לפני הטיגון, ואז הם מכונים "פריטר".
קונסטנטין קריז'יצקי
קונסטנטין קריז'יצקי (באוקראינית: Константин Крижицкий; 17 במאי 1858 – 4 באפריל 1911. היה מורה רוסי לציור. ממוצא אוקראיני-פולני.
ביוגרפיה
ב-1880 הוא הפך לאחד החברים הראשונים באגודת צבעי המים הרוסיים. בשנת 1889, ציורו "יער ויסטה" נרכש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי וקיבל תואר "אקדמי".[2] הוא ביקר בצרפת ובגרמניה בשנות התשעים של המאה ה-19 והציג בתערוכה העולמית (1900). באותה שנה, הוא הפך לחבר מלא באקדמיה. מאוחר יותר, הוא כיהן כיו"ר אגודת אמנות שנוצרה על ידי ארכיפ קוינג'י. הוא חזר לעיתים קרובות לאזור סביב קייב כדי לצייר נופים בצבעי שמן ובצבעי מים.
בשל הפרסום השלילי והשפעתו על המוניטין שלו, הוא התאבד.
המשרתת שלו מצאה אותו במשרדו, שם תלה את עצמו והשאיר מכתב התאבדות.
איגוד השוטרים היידים
איגוד השוטרים היִידים (באנגלית: The Yiddish Policemen's Union) הוא רומן בלשי מהסוגה של היסטוריה חלופית, שנכתב על ידי הסופר היהודי-אמריקאי מייקל שייבון ויצא לאור בשנת 2007. הספר זכה, בשנת יציאתו לאור, בפרס הוגו בפרס נבולה, שני הפרסים החשובים בתחום המדע הבדיוני ובפרס לוקוס.
תקציר העלילה
בשנת 1940 מציע נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לפליטים יהודים להתיישב באלסקה. המתנגד הראשי לתוכנית, אנתוני דיאמונד, נהרג בתאונת דרכים.
יהודים רבים מגיעים להתיישב באלסקה באזור העיר סיטקה. מלחמת העולם השנייה מסתיימת רק בשנת 1946 בהטלת פצצת אטום על ברלין, ונראה כי השואה הייתה בהיקף קטן בהרבה, כשמסופר ש-2 מיליון יהודים נספו בה. בנוסף, כנראה במהלך המלחמה או מעט לאחריה התמוטטה ברית המועצות, והאימפריה היפנית לא הצטרפה למלחמה (אפשר להבין זאת בעקיפין מהזכרת מנצ'וריה כמדינה עצמאית מסין). אזכור המדינה החופשית הפולנית שהוקמה בשנת 1950 מלמד כי ברית ורשה לא הוקמה; בנוסף פרצה גם מלחמת קובה בשנות ה-60 (בזמן נשיאותו של ג'ון פ. קנדי, כשמרילין מונרו היא אשתו) שבה היה קרב המזכיר את ניסיון הפלישה למפרץ החזירים, שבו הובסה ארצות הברית.
בשנת 1948 מובסת מדינת ישראל במלחמת העצמאות במרחץ דמים. רק קומץ יהודים נשארים בה, והארץ הופכת לשדה קרב בין קבוצות שונות: "זה יובל שנים שגברתנים ערבים ופרטיזנים מוסלמים, פרסים ומצרים, סוציאליסטים ונציונליסטים ומונרכיסטים, פאן-ערביסטים ופאן-איסלמיסטים, מסורתיים ותומכי מפלגת עלי.." "ירושלים היא עיר של דמים ושל סיסמאות כתובות על החומה, של ראשים ערופים על עמודי טלפון."
היהודים באלסקה מתגוררים באזור פדרלי אוטונומי. שפת הדיבור הרשמית היא יידיש, ויש מחלוקות תמידיות בין חילונים וחרדים, ציונים (הנרדפים על ידי הממשל האמריקני), סוציאליסטים ואחרים. עתידם של היהודים אינו ברור, שכן בעוד חודשיים יבוטל המחוז היהודי ויוחזר למדינת אלסקה. היהודים יוכלו לבקש רישיון עבודה בארצות הברית (גרין קארד), אך רבים מהם לא יקבלו אותו ויהפכו שוב לפליטים.
בספר משולבים ביטויים רבים ביידיש, אמיתית ובדיונית, המייצגים את הסלנג המשטרתי של משטרת סיטקה דוברת היידיש.
עיבוד קולנועי
ב-2008 רכש המפיק סקוט רודין את הזכויות לעיבוד קולנועי לספר. בריאיון לעיתון ה"Guardian" הוא הודיע שהעיבוד הקולנועי ייכתב ויבוים על ידי האחים כהן ויופץ על ידי אולפני "Columbia Pictures". בתגובה לליהוק אמר שייבון שהאחים כהן נמנים עם הבמאים האהובים עליו, ושהם מתאימים לעיבוד זה בכל דרך אפשרית, החל מהסגנון עד לנימת התוכן.
סיימון ברון-כהן
סיימון ברון-כהן (נולד ב-15 באוגוסט 1958) הוא פסיכולוג בריטי-יהודי, פרופסור לפסיכופתולוגיה התפתחותית במחלקות לפסיכיאטריה ולפסיכולוגיה ניסויית באוניברסיטת קיימברידג', עמית בטריניטי קולג' שבקיימברידג' ומנהל המרכז לחקר האוטיזם באוניברסיטת קיימברידג', בממלכה המאוחדת.
ברון-כהן עשה דוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. הוא התפרסם בזכות עבודותיו בחקר האוטיזם, כולל התאוריה המוקדמת שלו, שהאוטיזם כולל מידה כלשהי של "עיוורון מנטלי" (או עיכובים בהתפתחות "התאוריה של התודעה"), והתאוריה המאוחרת שלו שהאוטיזם הוא צורה קיצונית של המוח הגברי, שכללה ארגון מחדש של הבדלי מגדר פסיכולוגיים במונחים של אמפתיה ושיטתיות.
תחומי מחקר
המאמר המדעי הראשון של ברון-כהן ראה אור ב-1985, יחד עם אוטה פרית ואלן מ. לסלי. המאמר טען שילדים אוטיסטים מבטאים ליקויים חברתיים ותקשורתיים כתוצאה מעיכוב בהתפתחות התאוריה של התודעה. הטענה נבחנה באמצעות ניסוי האמונה המוטעית, ושוחזרה פעמים רבות מאז.
ספרים
סיימון ברון-כהן כתב חמישה ספרים, שאחד מהם ראה אור בעברית:
מוצא ביתא ישראל
ההתיישבות היהודית לחופי הים האדום החלה כבר בעת העתיקה. המקרא מתאר קשרי סחר בין ממלכת ישראל המאוחדת בימי שלמה המלך לאזור זה, ומאוחר יותר בין ממלכת יהודה לבין ממלכת סבא (היא שבא) ואופיר. אחרי הכיבוש האשורי והבבלי של ארץ ישראל היגרו רבים מבני שבטי ישראל דרומה לחצי האי ערב, למצרים ולממלכת כוש. משערים כי גלי הגירה אלה הם המקור הראשוני להיווצרות קהילות יהדות תימן וביתא ישראל בשטחי תימן, אתיופיה, אריתריאה וג'יבוטי של ימינו ויותר מאוחר להגירת יהודים מאזורים אלו ויצירת קהילות בני ישראל ויהדות קוצ'ין שבהודו. רב הנסתר על הגלוי בשאלת מוצאן של קהילות אלה, שדברי ימיהן מצטלבים לתקופות קצרות ושבים ונפרדים עד מחצית המאה התשע-עשרה.
ממצאים מדעיים
לפי סקירה מדעית משנת 2016, קיימות ראיות מוצקות להגירה אנושית מאירואסיה לקרן אפריקה ככלל ולאתיופיה בפרט לפני כשלושת אלפים שנה. ההגירה הייתה משמעותית עד כדי כך שכמחצית מהמטען התורשתי של בני תיגראי ואמהרה בימינו הוא אירואסיאתי במקורו. לדעת החוקרים, ממצאים תורשתיים אלו מתיישבים עם ממצאים ארכאולוגיים על חדירת גידולים שבויתו במזרח התיכון (כגון חיטה, שעורה ועדשים) לקרן אפריקה לפני כשלושת אלפים שנה, כמו גם עם ממצאים בלשניים על חדירת שפות שמיות לקרן אפריקה לפני כשלושת אלפים שנה. עם זאת, עדיין לא ברור כמה גלי הגירה היו, מה היה עיתוים המדויק ומי היו המהגרים. בפרט, לא ניתן להכריע על פי הממצאים התורשתיים הקיימים אם גלי ההגירה הנדונים כללו גם יהודים. אמנם לכל הדעות הייתה ליהדות השפעה עמוקה ומקיפה על התרבות החבשית הקדומה, טרם הגעת הנצרות לאתיופיה, אולם לא ניתן להסיק מכך בוודאות על משקלה המספרי של ההגירה היהודית הקדומה לאתיופיה, מתוך כלל ההגירה האנושית המשמעותית מאסיה לאתיופיה.
מוצא העדה על פי מסורת העדה
על פי מסורת העדה מוצאה ממהגרים יהודים שהיגרו ממצרים לחבש דרך הנילוס ומשם דרך העטברה והתכזה (מזוהה עם הפישון) אל עבר סאמיאן או לחלופין דרך הנילוס הכחול (מזוהה עם הגיחון). המסורת מספרת כי לאחר חורבן בית ראשון יהודים היגרו למצרים שם הם הקימו קהילות גדולות בייחוד באלכסנדריה ולאחר מכן על גדות הנילוס, במצרים התרחש פולמוס בין שתי עדות שונות לגבי הקרבת קורבנות מחוץ לארץ ישראל. העדה שצידדה בהמשך עבודת הקורבנות היגרה אל מעבר לנהרות הנילוס והגיעה לחבש. על פי המסורת מנהיגם של מהגרים יהודים אלו היה אונייה אשר היה כהן, בחירתה של חבש כיעד הייתה מכיוון שהיה ידוע שבאזור זה נשתמרו מנהגים עתיקים מתקופת ממלכת שבא. כאשר היהודים הגיעו הם התקבלו בשמחה על ידי החבשים והתיישבו סביב העיר אקסום וקידמו את היהדות באזור. עם הזמן חל נתק בין שתי הקהילות השונות ובכך הקהילה בחבש נשארה מנותקת משאר העם היהודי.
סיפור זה יחד עם מנהגי העדה מראים כי לאחר שנחרב בית ראשון היהודים החלו להקים קהילות במצרים, קהילות אלו שגשגו בתקופת בית שני במאה ה-4 לפנה"ס אזור הלבנט יחד עם מצרים נכבש על ידי אלכסנדר מוקדון וכך מתחילה תקופת התרבות ההלניסטית שבה שלטה התרבות והשפה היוונית במזרח התיכון לרבות מצרים תחת שלטון בית תלמי, בתקופה זו ליהודי מצרים היה בית מקדש בלאונטופוליס שבו השתמרה עבודת הקורבנות. בשלהי המאה השנייה לפנה"ס כתבי קודש יהודיים רבים לרבות התורה תורגמו ליוונית (תרגום השבעים) שאחד ממטרותיה היו לשימוש בידי יהודים שהשתמשו בלשון היוונית ולא העברית, לאחר תקופה זו התנ"ך נחתם ולא הוכנסו בו ספרים המכונים הספרים החיצוניים. כנראה בתווך תקופה זו היהודים היגרו אל עבר חבש ושם הקימו את הקהילה היהודית, ייתכן כי השם "סאמיאן" שפירושו "צפון" התכוון לקהילה זו. במקביל לכך הייתה השפעה יהודית על אזור חבש בגלל השפעותיהם של יהודי תימן על האזור המסביר את היחס הטוב שקיבלו המהגרים היהודים ממצרים בחבש. יהודי שאר הארצות בייחוד במרכזים היהודיים הגדולים בזמנו בבל וארץ ישראל לאחר חורבן בית שני השתמשו בשפה הארמית כמו כן התלמוד נכתב בשפה זו ולא תורגם לשום שפה לרבות היוונית שבה השתמשו רבים מיהודי העולם בתקופה זו, מצב זה של אי תרגום ספרי הלכה רבים לשפות לטינית ויוונית גרם להתבוללות של קהילות יהודיות רבות באירופה לרבות ספרד, מצרים ואף חבש.
מוצא העדה על פי המסורת
במאה ה-9 הועלה לראשונה אזכור כי מוצא העדה הוא משבט דן. באמצע המאה ה-15 כתבו מספר רבנים כגון רבי עובדיה מברטנורא, הרדב"ז והמוהריק"ש בנושא מוצא העדה: הרב יצחק בן אברהם עקריש, המקובל ר' אברהם הלוי ועוד כתבו שמוצאם משבט דן. הרב עובדיה יוסף הסתמך עליהם בקביעתו כי הם יהודים וכתב "באתי למסקנא שהפלשים הם צאצאי שבטי ישראל שהדרימו לכוש ואין כל ספק שהגאונים הנ"ל שקבעו שהם משבט דן חקרו ודרשו והגיעו למסקנא זו על פי עדויות וראיות מהימנות ביותר".
הדעות
במהלך השנים הועלו מגוון רחב של דעות לגבי מוצאם של ביתא ישראל באתיופיה. הדעות העיקריות ביחס למוצא ביתא ישראל הן:
הגורסים שההתיישבות החלה עוד בתקופת הבית הראשון מביאים סימוכין לעמדתם מדבריהם של הנביאים ישעיהו וצפניה על יהודים שהתיישבו מעבר לנהרות כוש.
מתקופת בית ראשון
על פי חלק מהחוקרים בתקופת בית ראשון, ככל הנראה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס, כבר נדדו אנשים משבטי ישראל ומעממי כנען במורד אגן הים האדום והתיישבו בממלכות השונות שלחופיו, משני עברי שער הדמעות - מצרים, כוש, מרואה, דעמת, סבא, חצרמוות, מעין ועוד.
לנדידות אלה תרמו המניעים הבאים:
קשרי מסחר
על פי המקרא, בתקופת שלמה המלך היו קשרי מסחר ענפים בין הממלכות שבשער הדמעות לבין ממלכת ישראל המאוחדת בשיתוף פעולה עם צור. בתנ"ך כתוב כי שלמה שלח אנשים שיביאו זהב מאופיר. הסברה המקובלת במחקר ממקמת את אופיר באזור קרן אפריקה או בדרום חצי האי ערב לצד ממלכת שבא (המזוהה עם סבא). המסחר עם אופיר עמד ברקע ביקורה של מלכת שבא אצל שלמה:
בפרק י' מסופר על ביקורה של מלכת שבא וכן שהיא הגיעה עם אוצרות רבים מאופיר, בפרק זה אנו למדים שהמסחר בין שתי הממלכות העמיק ובראש הצי הישראלי לאופיר ושבא עמד חירם מלך צור שהיה שותף בכיר במסחר:
בספר מלכים א' ובדברי הימים ב' מסופר שיהושפט ואחזיהו מלך ישראל, הקימו צי אוניות להפלגה לאופיר כדי להביא משם זהב. סערה שהטביעה את הספינות עכבה את התוכנית ויהושפט סירב להצעת אחזיהו לחדש אותה. תיאור זה מלמד הן על אחיזתה של יהודה בראש מפרץ אילת והן על התנופה המסחרית בימי יהושפט: "יְהוֹשָׁפָט עָשָׂה אֳנִיּוֹת תַּרְשִׁישׁ לָלֶכֶת אוֹפִירָה לַזָּהָב וְלֹא הָלָךְ כִּי נִשְׁבְּרוּ אֳנִיּוֹת בְּעֶצְיוֹן גָּבֶר. אָז אָמַר אֲחַזְיָהוּ בֶן אַחְאָב אֶל יְהוֹשָׁפָט יֵלְכוּ עֲבָדַי עִם עֲבָדֶיךָ בָּאֳנִיּוֹת וְלֹא אָבָה יְהוֹשָׁפָט", "וְאַחֲרֵי כֵן אֶתְחַבַּר יְהוֹשָׁפָט מֶלֶךְ יְהוּדָה עִם אֲחַזְיָה מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל הוּא הִרְשִׁיעַ לַעֲשׂוֹת. וַיְחַבְּרֵהוּ עִמּוֹ לַעֲשׂוֹת אֳנִיּוֹת לָלֶכֶת תַּרְשִׁישׁ וַיַּעֲשׂוּ אֳנִיּוֹת בְּעֶצְיוֹן גָּבֶר".
כברה נגסת
האפוס האתיופי-נוצרי כברה נגסת מציג גרסה משלו לזיקה בין בית המלוכה האתיופי לבין בית דוד. לפי הכברה נגסת, השושלת הסולומונית מקורה בשושלת מנליק שהיא עצמה מוצאה מבנה של מלכת שבא ושלמה המלך, מנליק. ספר זה גורס כי יחד עם מנליק הגיעו ישראלים רבים. כשבגר מנליק הוא נסע לבקר את אביו, שלמה המלך, יחד עם אוצרות רבים. מנליק פגש את המלך ושניהם שמחו מאוד. כאשר הסתיים ביקורו של מנליק ניסה אביו לשכנעו להישאר ולהיות יורשו. הוא נתן לו זהב, תכשיטים וכסף רב. מנליק לא השתכנע ולכן שלמה המליך אותו למלך אקסום. לאחר שהומלך שלמה ארגן פמליה מבני ישראל שישובו איתו לממלכתו, הפמליה כללה גברים שהיו חלק ממשפחות האצולה שבירושלים, שכללו בין היתר כהנים, לווים וכאלף נציגים מכל אחד משבטי ישראל - כעשרים אלף איש בסך הכל. האנשים שהלכו עם מנליק היו בעיקר רופאים, שופטים, אנשי דת וכן גם משפחות רבות. האדם החשוב ביותר בפמלייה היה עזריהו בן צדוק שהיה בנו של הכהן הגדול צדוק, שאר האנשים החשובים בפמליה היו:
שלמה המלך נתן למנליק גם העתק של ארון הברית אך לא ידע שבנו של צדוק הכהן החליף בין הארון האמיתי להעתק. במהלך שובו לממלכתו מגלה מנליק שהארון שברשותו הוא הארון האמיתי. שלמה מגלה זאת גם, אך אינו יכול לעשות דבר. בצר לו פונה שלמה לאשתו, בת פרעה, שתנחם אותו והיא ניצלה זאת והדיחה אותו לעבודת אלילי מצרים. מנליק הגיע לאתיופיה עם הפמליה הגדולה שאיתה ארון הברית. המסורת מוסיפה ומספרת שמנליק החל לראות את עוצמתו של הארון ולכן הוא החליט להחביאו באי טאנה קירקוס באגם טאנה, במשמורת הכהנים שבאו יחד איתו וכך הפכו לשומרי ארון הברית.
כיוון שרוב החוקרים מתארכים את הכברה נגסת לתקופה שאחרי המאה ה-7 לספירה, או מאוחר הרבה יותר, הסיפור שעליו מדבר אפוס זה קדום בהרבה לזמן העריכה, דבר העשוי כמובן להטיל ספק בנאמנותו.
אלדד הדני
סיפור אחר על מוצאם של ביתא ישראל הועלה במאה ה-9 על ידי אלדד הדני שהיה סוחר יהודי והגיע לעיר קירואן, שם סיפר ששבט דן יושב "מעבר לנהרות כוש", אלדד מספר ומפרט שכאשר ממלכת ישראל המאוחדת התפלגה, שבט דן רצה להימנע ממלחמת האחים וכאשר ירבעם בן נבט דרש מהם להילחם בשבט יהודה הם סירבו ועברו לרמה האתיופית הפורייה:
אלדד ממשיך ומספר שלאחר מות סנחריב שהגלה את שבטי נפתלי, גד ואשר לאשור, שבטים אלו נסעו וגלו מיוזמתם אל מקום מושבו של שבט דן. כמו כן נמצאים איתם גם בני משה, לפי הרב צמח גאון נדד שבט דן לארץ כוש 135 שנים לפני החורבן. ההיסטוריון הערבי איבן האוקל כותב שיהודית המלכה מלכתם של ביתא ישראל במאה ה-9 הייתה מלכת "הדנים", עם זה אינו מזוהה באופן חד משמעי ניתן רק לשער כי מדובר בבני שבט דן:
הנביאים ישעיהו וצפניה
בשנת 722 לפנה"ס כבש סרגון מלך אשור את העיר שומרון, בירת ממלכת ישראל. רוב תושבי הממלכה הוגלו למחוזות רחוקים באימפריה האשורית אותם מפרט הנביא ישעיהו בן אמוץ, בן התקופה בנבואת נחמה:
ישעיהו בפסוקים אלו מנבא ומתייחס בבירור למעבר לנהרי כוש, בתקופתו היו גבולות ממלכת כוש בין האשד השני לאשד הרביעי של הנילוס, אך כאן כוונתו הייתה לאזורים דרומיים יותר המצויים מעבר ליובלי הנילוס. בהחלט ניתן לזהות ארץ זו בסמוך לחבש או אף בחבש עצמה, על אותו אזור מנבא גם הנביא צפניה:
נראה שעל פי זה שבתקופם של ישעיהו וצפניה המאה ה-8 לפנה"ס והמאה ה-7 לפנה"ס התקיימה קהילה יהודית באזורים אלו.
סיעת שבנא
בשנת 701 לפנה"ס התארגנה קוליאציה של מספר מדינות שבראשם עמד ככל הנראה חזקיהו מלך יהודה, מדינות אלו פתחו במרד כנגד האימפריה האשורית. המרד נכשל ומלך אשור החריב את הממלכות המורדות כבש את ערי יהודה וצר על ירושלים, במהלך המצור נשלחים שליחים לתוך העיר על מנת לבקש את כניעתו של חזקיהו. השליח העיקרי רבשקה פונה אל העם ואומר להם לא להקשיב למלכם ולהיכנע למרות התנגדות מלכם, ע"פ מדרש חז"ל נאומו זה הצליח וקמה סיעה שלא תמכה בעמדת חזקיהו ובראשה עמד שבנא שהייתה גם גדולה יותר 130,000 לעומת זו של חזקיהו 110,000 התוכנית האשורית הייתה להגלות את אנשים אלו והערים שנכבשו 150 במספר היו משבטי שמעון ויהודה אל עבר חלח וחבור אך התוכנית השתנתה כאשר הגיעו למלך ידיעות שמלך כוש תהרקה פלש למצרים שהייתה תחת שליטה אשורית סנחריב אסף את צבאו יחד עם השבויים מממלכת יהודה ונלחם כנגד כוש.
במדרש מוזכר שגולים אלו גלו ל"הרי החושך" אך ככל הנראה יהודים אלו הקימו קהילות במצרים, פתרוס וצפון כוש. האשורים שכעת מלכם הוא אסרחדון הצליחו לכבוש את מצרים התחתונה המליכו את פרעה נכו הראשון ודחפו את צבא כוש לאזור מצרים העליונה, כאשר צבא אשור נסג כוש ניצלה את ההזדמנות ופלשה שוב למצרים במקביל לכך מלך אשור מת ובנו אשורבניפל יורש אותו. אשור הצליחה שוב להסיג את כוש, תהרקה מת אך יורשו תנות אמון המשיך בלחימה וכבש את מצרים כמו כן פרעה נפטר ובנו פסמתיך הראשון על לשלטון ניצח את כוש ואיחד שוב את כל מצרים תחתיו. כפי הנראה בין שורות החיילים המצרים היו גם יהודים שנלחמו כנגד כוש באיגרת אריסטיאס נכתב כך על היהודים:
הנביא ישעיהו מנבא על היהודים שנלקחו עם צבאות אשור, נראה שלאחר שחרורם של שבויים אלו הם המשיכו לדבוק באמונתם וכן היא התפשטה וגדלה במצרים, פתרוס, צפון כוש ומעבר לנהרות כוש.
גדוד מצרי
תאוריה זו גורסת כי הדיווח של ההיסטוריונים והגאוגרפים הרודוטוס, ארטוסתנס, תלמי, פליניוס הזקן וסטראבון על גדוד מצרי המכונה "אסמח", שמנה 240,000 חיילים והוצב ביב והוגלה או היגר בתקופת פרעה פסמתיך הראשון או פסמתיך השני הוא למעשה מוצאם של היהודים באתיופיה. התואר "אסמח" משמש עד היום באותה המשמעות המצרית ,"זה שיושב לשמאל המלך", גם באתיופיה. הגדוד היגר דרך הנילוס והתיישב באזור סנאר שבאי של מרואה ובארץ טניסיס המזוהה עם אזור אגם טאנה, אזורים שלפי מסורת ביתא ישראל והחבשים הנוצרים יושבו בידי יהודים בימי קדם. אנשי הגדוד כבשו את האזור בו הם התיישבו בתמיכת מלכי כוש וכונו בפני המקומיים בשם "סמבריטה" שמשמעותו זרים.
מתקופת בית שני
בזמן זה הקהילות היהודיות במצרים ובדרום חצי האי ערב גדלו וההשפעה היהודית באזורים האלו התרחבה. היהודים מקהילות אלו החלו להמשיך לסחור עם קרן אפריקה, תימן ויהודיה היו תחת השפעה פוליטית וצבאית חזקה של האימפריה החבשית לא רק שדרום ערב הסעודית (אזור נג'רן והחוף) היה תחת שליטה חבשית ישירה אלא הממלכות בתימן היו כפופות למלך החבשי שיישב באקסום. בהמשך החבשים נלחמו מספר פעמים בעמי תימן, בפעם הראשונה היה זה התערבות קלה אך בפעם השנייה כל תימן סופחה לאקסום והפכה למלכות משנה בתוכה כך נוצרה למעשה תקופה בה יהדות תימן ויהודי חבש היו תחת שליטה של מדינה אחת. ככל הנראה הגידול באוכלוסייה היהודית באקסום נוצר הודות למספר גורמים: על פי הלכות ביתא ישראל ניתן לראות כי הם התנתקו משאר עם ישראל ויהודי ארץ ישראל ככל הנראה במאה ה-4 לפנה"ס כאשר נפלה ארץ ישראל בידי צבא אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון. בספרי ההיסטוריה היווניים נטען כי אלכסנדר ויתר על כוונתו לכבוש את ממלכת כוש והסתפק בכיבוש מצרים מאחר שקנדקה מלכת כוש איימה על צבאו בראש צבא עצום. טענה זו שנויה במחלוקת היות שבאותה עת ירדה קרנה של כוש בלחץ צבאות ממלכת אקסום. על פי אוהב גר לוצאטו הקהילה היהודית באתיופיה נוצרה לאחר גלות בבל אך לפני חורבן בית שני, ככל הנראה בתקופה זו. כך או כך, קיימת סמיכות היסטורית בין נפילת הממלכה האחמנית הפרסית לבין עליית ממלכת אקסום, עשרות שנים בלבד לפני הנהגת מניין השטרות.
המאה ה-6 עד ה-1 לפנה"ס
מידיעה הכתובה במעשי השליחים אנו למדים על התפשטות והשפעותיה של היהדות בממלכת כוש, שם נכתב כי סריס מטעם מלכת כוש עלה להתפלל בירושלים:
המסורת האתיופית מוסיפה כי שמו של אותו סריס היה 'דרדה' והוא נשלח על ידי המלכה גרסימות קנדק הרביעית (48–58) על מנת לעלות לירושלים על פי חוקי התורה, דבר זה מתיישב עם הדיווחים של יוספוס ופליון על יהודים רבים בכוש.
M60 פטון
M60 פטון הוא טנק מערכה אמריקאי, שנכנס לשירות בשנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-20, ומשרת עד היום בצבאות רבים בעולם. הטנק שירת גם בצה"ל ונקרא מגח.
רקע
ה-M60 פטון הוא האחרון בסדרת טנקים שראשיתה ב-M26 פרשינג. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כחלק ממרוץ החימוש עם ברית המועצות, החלו האמריקאים לחפש מחליף ל-M48 פטון. הטנק החדש נועד להיות מענה הולם לטנקי ה-T-55, כמו גם לפיתוחים סובייטיים צפויים, ולכן נקבע שהחימוש העיקרי יהיה תותח 105 מילימטר.
M60A1
הדגם הזה היה דגם הייצור עד לשנות ה-80 של המאה ה-20. צריח חדש, מוארך ובעל תכונות מיגון טובות יותר הותקן, והיה השיפור העיקרי בטנק. השריון היה מעט עבה יותר. מלבד זאת נעשו מספר שינויים בטנק במהלך השרות:
M60A2
ה-M60A2 היה ניסיון כושל לשלב משגר טילי נ"ט לתוך מערכות הנשק של ה-M60. הטנק היה חמוש בתותח 152 מילימטר, ששימש גם כמשגר לטילי ה-MGM-51 (בדומה לזה ששימש את ה-M551 שרידן). על מנת לאפשר את השימוש בתותח הוחלפו מערכות רבות בטנק, כולל החלפת הצריח כולו. התוצאה הייתה טנק לא אמין, במיוחד מבחינת החימוש העיקרי. התותח/משגר-טילים סבל מבעיות אי-דיוק ותקלות שיגור, ולמעשה סיכן את צוות הטנק. בשל מורכבותם זכו הטנקים לכינוי הבלתי רשמי "חללית", וכל 525 הפטונים מגרסה זו הוסבו לטנקי-גישור, טנקי-חילוץ, וטנקי הנדסה (עם כף דחפור ותותח 165 מילימטר נגד ביצורים).
M60A3
הגרסה האחרונה של הטנק נכנסה לשירות ב-1978. בניגוד ל-M60A2, האמריקאים בחרו שלא לעשות שינויים נרחבים בתכנון המקורי. הטנק כלל את כל השינויים שנעשו ב-M60A1 לאורך השנים, שהוכנסו לתוך חבילה סטנדרטית אחת. בנוסף היו השינויים העיקריים הבאים:
טנקי ה-M60 יצאו משרות ביחידות אמריקאיות סדירות רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, ונמצאים עד היום ביחידות מילואים ומשמר לאומי אמריקאיות.