cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרגומי המקרא ללטינית
תרגומים ללטינית שחוברו בעת החדשה
– בספרות ההשפעה של הכנסייה הקתולית, יצאה לאור 'הפוליגלוטה' מאלקלה דה הנרס (Alcalá de Henares) (1522) המכילה, מלבד הוולגאטה והטקסטים העבריים והיווניים, גם תרגום ללטינית של הטקסט היווני ושל תרגום אונקלוס. מלבד תרגום זה, Pagnino הוציא לאור ב Lyon את Nova Translatio (1527), שזהו תרגום מילולי ביתר, שבו ניכרת השפעה יהודית-רבנית. תרגום זה עבר עריכה לא מדויקת בידי Arias Montano; וגרסה זו צורפה לפוליגלוטה של אנטורפן (1572). אף על פי ש-Cajetan לא ממש שלט בעברית וביוונית, גם הוא הוציא לאור תרגום משלו. ב-1650, Thomas Malvenda מליון הוציא תיקון של הוולגאטה; ובכדי להיות צמוד לטקסט העברי, הוא המציא מילים בלטינית. כמו קודמיהם, אף Jean de la Haye (פריס, 1660) וכן Houbigant (פריס, 1754) ניסו להוציא תחת ידם תרגומים לברית הישנה, שלא זכו לאהדה.
– מבין התרגומים לברית הישנה שיצאו לאור בעת החדשה, ראויים לציון התרגומים הפרוטסטנטים הבאים: תרגומו של Munster (בזל, 1546) הוא מילולי וחובר בעזרת יהודים. (1547) Leon de Juda, Bibliander & Cholin הוציאו תרגום מטעמה של סיעתו של אולריך צווינגלי (Ulrich Zwingli). Castalion (בזל, 1551) הוציא תרגום אלגנטי אך לא מדויק די צרכו. Tremelius & Junius (פרנקפורט על המיין, 1579) הוציאו לאור תרגום שלעיתים הוא חופשי ולא מדויק דיו. מלבד תרגומים אלו, ראויים לציון אלו של משפחת Osiander (גרמניה, 1550) אשר ערך את הוולגאטה על פי נוסח המסורה; זה של Estienne (ז'נבה, 1557) והפוליגלוטה של ולטון (לונדון, 1657).
הנובה-וולגאטה
בשנת 1979, האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכריז על הנאו-וולגאטה (Nova Vulgata Bibliorum Sacrorum Editio,; abr. NV), ככתביה המקודשים הרשמיים (Scripturarum thesaurus) של הכנסייה הקתולית. על השיקולים שהנחו את עורכי הנווה-וולגאטה ניתן להתרשם מעיון בגילויי הדעת הכס הקדוש 'Divino Aflante Spiritu' (פיוס הי"ב, 1943); 'Dei Verbum' ו-'Sacrosactum Concilium' (פאולוס השישי, 1963-1965) וכן Liturgiam autenticam' ' (הכס הקדוש, 2001).
הנובה-וולגאטה למעשה מחליפה את הוולגאטה, בכל דבר ועניין. היא גולת הכותרת של תהליך בן כחמישים שנה, אשר במהלכן נעשה ניסיון לשחזר את תרגומיו של הירונימוס, במנזר בנדיקטיני 'הירונימוס הקדוש' שברומא. הגהה ספציפית זו הגיעה לסיומה ב-1984 בכל הנוגע לברית החדשה וב-1995 בכל הנוגע לברית הישנה. משהתקוות ממנה לא התגשמו, ובעקבות ועידת ותיקן השנייה (1962) ב-Sacrosanctum Concilium - הוזמנה מהדורה חדשה של מקראות הכנסייה הקתולית. נקבע אז שעל הביבליה הלטינית 'החדשה' לשקף את המחקר המקראי העדכני, ולהיות עריכה בלטינית הכנסייתית בסגנון משובח יותר.
לאחר שהפסלטריון פורסם ב-1969, יצאו לאור הברית החדשה ושאר הספרים, כעבור עשור. במהדורה השנייה, שיצאה לאור בשנת 1986 הוסף לטקסט מבוא לקורא, וכן מוסף המכיל מסמכים היסטוריים. עקרונית טקסט המוצא הנוכחי של מרבית הברית הישנה בנאו-וולגאטה, מתבסס על עבודתם של כמרי מנזר הירונימוס הקדוש. לעומת זאת, זה של הברית החדשה מתבסס על הוולגאטה של שטוטגרט ואוקספורד – שבה הוכנסו אלא תיקונים קלים, בדרך כלל סגנוניים. טקסטים אלו עברו הגהה על פי מהדורות ביקורתיות מודרניות של הטקסטים בעברית, ארמית ויוונית; ועל פי מסורת הכנסייה. כמו כן, הטקסטים שמקורם בהירונימוס עברו תיקון, בקטעים השגויים או הלא-ברורים. בניגוד לקודמתה, זאת ביבליה הכתובה בלטינית קלאסית, והיא ערוכה על פי מהדורות ביקורתיות של הטקסטים העברי והיווני.
למרות מעמדה הרשמי של הנאו-וולגאטה בכנסייה הקתולית, במסמך בשם Liturgiam authenticam, שהתפרסם ב-2001, נקבע שבידי מתרגמי הביבליה, היא תהיה אלא כ-'כלי שרת' לשוני ותאולוגי – ונקבע ששומה עליהם לתרגם את הביבליה על פי שפות המקור. מבקרי הנאו-וולגאטה מהצד הפרוטסטנטי טוענים כי קיימות בה סטיות תדירות ממסורת כתבי היד, המיוחסים להירונימוס – במיוחד בכל האמור לגבי הברית החדשה. מבקרי הנאו-וולגאטה מהצד הקתולי טוענים כי היא חסרת בסיס מבחינת כתבי היד; וכי היא שוברת מסורת פולחן ארוכת שנים. כנו כן, קיימות תלונות מצד המאמינים, על כך שלא תמיד הם מכירים בנווה וולגאטה, את הנוסח שהם מכירים בעל פה.
לקריאה נוספת
Schulz-Flügel, E. 1., & Sæbø, M. 1. (1996). The Latin Old Testament tradition.Hebrew Bible. Old Testament. 1. From the beginnings to the Middle Ages (until 1300). - P. 1. Antiquity, 642-662.
בני רכב
המסתורין באשר לגורלם לאחר תקופת המקרא וייחודם כקבוצה שחיה חיי פרישות במדבר, עוררו שמועות ואגדות שנשמרו במסורות יהודיות מוקדמות ומאוחרות, נוצריות, ומוסלמיות.
יהונדב בן רכב והרכבים במקרא
יהונדב מוזכר לראשונה בספר מלכים, כמי שהצטרף ותמך, רעיונית ומעשית, במלך יהוא, בעת שכינס בעורמה את כל נביאי הבעל, למקום אחד והרג אותם.
לאחר כ־200 שנה, בספר ירמיהו, מוזכרים צאצאיו של יהונדב, בהקשר של ציוויו של אביהם, והקפדתם הרבה לשמור את הציווי.
אנשי "בית הרכבים", המציגים את עצמם כצאצאי יהונדב בן רכב, מתוארים בפסוקים אלה כקהילה המתייחדת באורח חייה בעקבות מצוות אביהם הקדמון, יהונדב. הם מנועים משתיית יין, מישיבה בבתי קבע ומעיסוק בחקלאות. הם חיים באוהלים, ומכאן ניתן להסיק שהם עוסקים במרעה וייתכן שהם חיים באזור שאינו מיושב, אולי במדבר. ירמיהו מביא את סיפורם כדוגמה ומופת לאנשים המקיימים את מצוות אביהם ועומדים בכל הפיתויים. זאת בניגוד לעם ישראל שאינו מקיים את מצוות האל למרות הפצרות חוזרות ונשנות של הנביאים ולכן אלוהים יעניש אותו.
על אף שבדבריו ירמיהו אינו מתייחס לאורח חייהם של הרכבים, הרי שאין ספק שהוא מביא אותם לא רק כדוגמה למי שמקיימים את מצוות אביהם, אלא גם כמי שמקיימים אורח חיים מוסרי וטהור, בניגוד לשחיתות ולסיאוב שפשו ביהודה. ירמיהו ונביאים אחרים הציגו את חיי הרועים היושבים באוהלים כחיים של צניעות ופשטות לעומת תושבי ירושלים ויהודה שחטאו בחיים של חומרנות ושחיתות. הרצון להרבות ברכוש, בבתים ובשדות, הביא בעקבותיו חיי הוללות והפקרות שנלוו גם בסביאת יין. ייתכן שהאיסור על שתיית יין נובע גם מכך שעבודת האדמה בכנען נקשרה באלי הפריון – בעל ועשתרת, ובכך הייתה גורם נוסף שהשפיע על בגידת העם באלוהיו. הנביאים הציגו את תקופת הנדודים במדבר, לפני ההתיישבות בארץ ישראל, כתקופה של טוהר ונאמנות לאלוהים ולכן אורח חייהם של הרכבים הופך אותם לחברת מופת יהודית.
בספר נחמיה נזכר מלכיה בן-רכב, שר הפלך של 'בית הכרם', אשר שיקם את שער האשפות בחומת ירושלים:.
בני רכב בדברי חז"ל
חז"ל כמעט ולא התייחסו לאורח חייהם המיוחד של הרכבים. הם עסקו בעיקר בשתי שאלות: מוצאו של בית רכב, ומשמעותה של הבטחת ירמיהו לעתידם.
על פי ספר ירמיהו, יהונדב הבטיח לבניו ששכרם על קיום מצוותו יהיה שיאריכו ימים במקום שבו הם חיים. ירמיהו חוזר על ההבטחה לאריכות ימים בצורה אחרת:.
אפשר שהקבלות אלה הם המקור לדעה שבני הרכבים היו כוהנים. תרגום יונתן לביטוי "עמד לפני" הוא "משמש קדמי", ומשמע שמדובר במשמש בכהונה. דעה כזו מופיעה במפורש במדרש בספרי ובילקוט שמעוני: "הם בני יתרו שנישאו בנותיהם לכוהנים ושימשו על גבי המזבח". ייתכן כי לדעת המדרש בני רכב הם הכוהנים שעליהם מדובר בסוף הנבואה על בני עלי. התקבולת הניגודית בין הפרשיות מורה על החלפה מוחלטת בין המשפחות: ירמיהו (מבית עלי) ניבא כי בני הרכבים יתפסו את מקומם של בני עלי. על קשרם של בני רכב למשפחות הכהונה ניתן לעמוד גם מן המשנה בתענית (פ"ד מ"ה), המספרת לנו שאחת המשפחות שהביאו עצים למזבח בזמן "עצי כוהנים", הייתה משפחת בני יהונדב בן רכב, וזמנם בשבעה באב.
חז"ל קשרו את בני רכב עם יתרו, חותן משה, המתואר במקרא ככהן מדין או כקיני, בהסתמך על הפסוקים:
מאמרי חז"ל רבים נסובו על יתרו ועל בני רכב וכולם מדברים בשבחם, כנראה מתוך כוונה ליישב קושי זה. דבריו של רב סימאי מתייחסים לדברי בלעם כאשר הוא מסיים "לא בהצלחה" את המשימה שהטיל עליו בלק בן ציפור . בלעם רואה בחזונו, את בני רכב, צאצאיו של יתרו, ככוהנים היושבים בלשכת הגזית, והוא שואל בתמיהה, הרי כולנו היינו באותה עצה נגד עם ישראל, ואיך זכו בניך לשבת במקום כה רם? אלא, אומרים חז"ל, שכך זכו בניו של יתרו, מפני שברח אביהם.
רבי נתן מבטא את החיבה הרבה שרחשו חז"ל לבני רכב, בגלל נאמנותם לציוויו של אביהם, בעוד שישראל אינם נאמנים לדבר ה'. מדרשים קישרו את המסופר בספר שופטים על הקינים שישבו בעיר התמרים עם השכר שבו זכו הרכבים על נאמנות למצוות אביהם ועל חיי הפרישות והצדיקות שלהם:
"מַה טּוֹבָה הֵטִיבוּ לוֹ? אָמְרוּ, כְּשֶׁהָיוּ יִשְׂרָאֵל מְחַלְּקִין אֶת הָאָרֶץ, הָיָה דֻּשְׁנָהּ שֶׁל יְרִיחוֹ ת"ק אַמָּה עַל ת"ק אַמָּה וְהִנִּיחוּהוּ מִלַּחֲלֹק, אָמְרוּ מִי שֶׁיִּבָּנֶה בֵּית הַמִּקְדָּשׁ בְּחֶלְקוֹ הוּא יִטְּלֶנּוּ, וּבֵין כָּךְ וּבֵין כָּךְ נְתָנוּהוּ לִבְנֵי יִתְרוֹ לְיוֹנָדָב בֶּן רֵכָב שֶׁנֶּאֱמַר "וּבְנֵי קֵינִי חֹתֵן מֹשֶׁה עָלוּ מֵעִיר הַתְּמָרִים"
בני רכב והנצרות
הרכבים מוזכרים בספרות הכנסייתית המוקדמת. היסטוריון הכנסייה אוסביוס מהמאה הרביעית, מצטט מספרו של הגסיפוס, מהמאה השנייה, סיפור על יעקב הצדיק, אחיו של ישו. יעקב מתואר כמי שחי חיי פרישות והתנזר מרחצה, משתיית יין ומאכילת בשר. לפי הסיפור, הפרושים והכתבנים היושבים ליד בית המקדש כעסו על יעקב בטענה שהוא מפיץ את תורת ישו בירושלים ורצו להורגו. כהן מבני הרכבים, המוזכרים על ידי הנביא ירמיהו, ניסה להגן עליו אך נכשל ויעקב הומת בסקילה. הרכבים מוזכריים כדוגמה לציות לאל על ידי יוחנן כרוסוסטומוס ועל ידי אגוסטינוס. הירונימוס, מאבות הנזירות הנוצרית, מביא את חיי הרכבים כדוגמה ומופת לחיי הפרישות האידיאליים.
הרכבים מופיעים בטקסט נוצרי ביוונית מהמאה החמישית או השישית המופיע גם בטקסטים סוריים ואתיופיים וידוע בשם סיפור זוסימוס. על פי המסופר בו ז'וסימוס הוא פרוש המתבודד במדבר ומגיע לארצם של צאצאי הרכבים, בני כת מבודדת שהוא מכנה בשם "המבורכים". זוסימוס מגיע לארץ הרכבים בהנחיית מלאך אלוהים ובדרך פלאית. ארץ זו נבדלת משאר העולם על ידי עננים ועל ידי נהר בלתי עביר. הרכבים מספרים לז'וסימוס את סיפור תולדותיהם. בזכות ששמרו על מצוות הנזירות של יהונדב אביהם, מלך ירושלים והעם חזרו בתשובה ולכן לא חרבה ירושלים. לאחר שהמלך מת וקם מלך חדש הוא שמע את סיפורם של הרכבים ודרש שיחזרו בהם מנדרם אך הם סירבו. המלך רצה להעניש אותם אך מלאך הציל אותם והביא אותם לארצם הפלאית. חוקרים לא מצאו את הסיפור במקורות נוצריים אחרים, אך מניחים שלסיפור יש שורשים במסורות נוצריות, מאחר שסיפור הרכבים הוא אחד הטקסטים הבודדים בברית הישנה היכול לשמש אסמכתא וחיזוק לתופעת הפרישות והנזירות בנצרות. עם זאת יש גם המשערים שמקורם של הפרקים בסיפור זוסימוס העוסקים ברכבים הוא בטקסטים יהודיים מהמאה הראשונה לספירה.
בני רכב בעת החדשה
שמם של בני רכב השתמר כנראה בהקשר למסורות המוסלמיות על יהודי ח'ייבר, בני שבט יהודי שחי במדבר ערב. הם נודעו בעיקר בסיפור על קרב ח'ייבר, שהיה מהקרבות המכריעים של הנביא מוחמד. יהודי ח'ייבר סירבו לקבל את האמונה המוסלמית גם לאחר שהובסו בקרב, אך זכרם נשמר באגדות כלוחמים אמיצים. מסורות אלה שנשתמרו במשך מאות בשנים בקרב יהודים ומוסלמים נקשרו בראשית המאה ה-20 בבני רכב, יושבי האוהלים שגורלם לא נודע מאז נזכרו במקרא, אולי בשל חילופי אותיות בשמותיהם חייבר-רכב.
בני רכב נזכרים בספרות של תקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ככל הנראה כחלק מן השאיפה למצוא בארץ ישראל יהודים ילידים שיקבלו את המתיישבים החדשים כאחיהם. במושבות העלייה הראשונה נפוצו שמועות וסיפורים על מפגשים עם בדווים יהודים, רוכבים על גמלים ואוחזים בנשק, שהם בנים לשבט יהודי חייבר, ואולי גם לבני רכב הקדמונים, כזה הוא סיפורה של חמדה בן יהודה "חוות בני רכב" 1903, המתאר מפגש דמיוני עם בני רכב, שמעולם לא עזבו את הארץ. הסיפור שהתפרסם בהמשכים בעיתון "השקפה" מספר על מפגש עם שבט בדואי היושב במזרח ים המלח. בני השבט הדוברים במעין עברית, הם יושבי אוהלים ואינם נוטעים ואינם שותים יין, כמסורת מאביהם הקדמון. לדבריהם הם נקראים חבר או רכב, ומעולם לא עזבו את ארצם.
ש"י עגנון בספרו הדום וכסא מתאר ביקור דמיוני אצל בני רכב בעיר התמרים בבקעת יריחו. הרכבים בסיפורו הם קהילת מופת בכל אורחות חייהם. הם חיים באוהלים ונהנים משפע הפירות המקום. הם אינם משתמשים בכסף, חיים בצניעות, ואינם שותים יין או כל משקה אחר מלבד מים. הם "ישרים בלבם ותמימים במעשיהם" ומתחתנים רק זה בזה כדי להבטיח שתמיד ישמרו על השבועה "שהשביעם יונדב אביהם... הם עומדים בשבועתם ואינם משנים כלום, לא במאכל ובמשתה ולא בכסות ולא בדירה ולא באירוסין ובנישואין". הרכבים שפגש עגנון בסיפורו יושבים במקומם, בבקעת יריחו כל הימים. " ועד היום הם קיימים ועומדים. בא נבוכדנצר ולא הגלם, בא טיטוס ולא החריבם. והם יושבים מסוגרים במקום אחד בארץ ישראל ואין פותח, שלא להחריד אותם מפני בני אדם שסביבותם ועדיין לשונם נקיה כבימי יונדב אביהם"
בספרו של זאב ז'בוטינסקי שמשון מגיע גיבור הספר, שמשון, למקום מושבם של בני רכב ליד ים המלח ושוהה ביניהם זמן מה. ז'בוטינסקי מתאר את הרכבים כקהילת מופת שבמצוות אביהם יהונדב בן רכב אינם שותים יין, אינם בונים בתים ואינם חורשים את האדמה. הם אינם משתמשים בחומרים הנחצבים מתוך האדמה - ברזל או כסף וזהב כי חטא הוא להם לפגוע באדמה בכל צורה שהיא. בכך הם אמורים לכפר על חטאו של אביהם הקדמון קין, עובד האדמה הראשון, ובנו תובל קין שהיה חרש ברזל. הם חיים חיי שוויון ואחווה בתוך חורשות התמרים שליד יריחו ומסתפקים במועט. הדם אסור עליהם בכל צורה, גם היין הדומה לדם, ולכן אין הם אנשי מלחמה. זבוטינסקי כתב את הספר בין השנים 1919 - 1926 שבהן שהה בארץ ישראל, וייתכן שהושפע גם הוא מהאגדות והשמועות על בני רכב. הקישור שקישר ז'בוטינסקי בין שמשון ובני רכב נבע אולי, מההתנזרות של הרכבים ושל שמשון משתיית יין, אך יש בו קושי מאחר שעל פי הסיפור המקראי, יהונדב, אבי הרכבים, חי בתקופת מלכי ישראל, שנים רבים אחרי שמשון שחי בתקופת השופטים שקדמה למלוכה בישראל.
חיזיון מקומי
חיזיון מקומי הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור בפברואר 1992 מתוך אלבום שנגנז. מאוחר יותר נכלל השיר באלבום אוסף "תחנות בזמן". השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
זאב נהרות
זאב נהרות (שם מדעי: Esox) הוא סוג של דג טורף מהמשפחה זאבי נהרות שבסדרה זאבי נהר. מיני הסוג חיים בחצי הכדור הצפוני באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית באגמים ונהרות איטיים ואורבים ליצורי מים קטנים. בסוג ישנם 7 מינים.
דגים אלה הם טורפים גדולים הנעים באיטיות בסמוך לצמחייה מימית במים מתוקים שקטים באזורים ממוזגים. הם מוסווים ומחכים לטרף לא זהיר כמו דגים קטנים, חרקי מים, סרטנים, ראשנים ואף חיות יבשתיות כמו ברווזים ויונקים קטנים. זאב המין מסתער קדימה במהירות ושיניו מעוקלות אחורה כדי לבלוע בקלות את הטרף.
התעמלות אמנותית במשחקים האולימפיים
התעמלות אמנותית היא מקצוע במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כחלק מענף ההתעמלות. זהו אחד משני הענפים היחידים, לצד שחייה צורנית, שבו מתחרות נשים בלבד.
התחרויות כוללות קרב-רב ליחידות, ומאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) גם תחרות לנבחרות. זאת, בניגוד לאליפויות עולם ואליפויות יבשתיות, בהן נערכות תחרויות גם בכל אחד מהמכשירים בנפרד (חישוק, כדור, אלות וסרט). בתחרויות היחידות רשאיות להשתתף שתי מתעמלות אומנותיות מכל מדינה, ובשלב הגמר משתתפות 10 מתעמלות. בתחרות הקבוצתית רשאית להשתתף נבחרת אחת מכל מדינה, ו-8 מתוכן מעפילות לשלב הגמר.
מדליות
מתעמלות אמנותיות מ-15 מדינות שונות זכו במדליות אולימפיות. מאז אולימפיאדת סידני (2000) נהנית רוסיה משליטה מוחלטת בענף, ומתעמלות אמנותיות ממדינה זו זכו בכל 10 מדליות הזהב שחולקו מאז ועד אולימפיאדת טוקיו 2020. באולימפיאדת טוקיו לא הצליחה רוסיה לזכות באף מדליית זהב בענף לאחר שלינוי אשרם מישראל זכתה באישי ובולגריה בקבוצתי
מתעמלות אמנותיות ישראליות במשחקים האולימפיים
מתעמלות אמנותיות ישראליות השתתפו במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), באולימפיאדת סיאול (1988) וב-5 האולימפיאדות שנערכו מאז אולימפיאדת סידני (2000). אירה ריסנזון הייתה המתעמלת הראשונה שהעפילה לשלב הגמר, באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום התשיעי. באולימפיאדת לונדון (2012) רשמה נטע ריבקין את ההישג הגבוה ביותר למתעמלת יחידה, כשסיימה במקום השביעי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה נטע ריבקין את הופעתה השלישית ברציפות במשחקים האולימפיים, הישג השמור רק לעוד 2 מתעמלות בהיסטוריה של ענף זה, אך לא העפילה לשלב הגמר.
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית רשמה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וכבר בהופעתה הראשונה העפילה לשלב הגמר, וסיימה במקום השישי. באולימפיאדת לונדון (2012) שוב העפילה הנבחרת לגמר, וסיימה במקום השמיני. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שוב העפילה הנבחרת לשלב הגמר, והשוותה את מקום השיא של הנבחרת מאולימפיאדת בייג'ינג כאשר סיימה במקום השישי. באולימפיאדת טוקיו זכתה לינוי אשרם במדליית הזהב בתחרות קרב רב אישי, שהיא המדליה הראשונה של ישראל בענף ההתעמלות האמנותית.
מארג' שוט
מארג' שוט (באנגלית: Marge Schott; 18 באוגוסט 1928 - 2 במרץ 2004) הייתה הנשיאה והמנכ"לית של קבוצת הבייסבול סינסינטי רדס בשנים 1984–1999 והאישה השלישית שהחזיקה בבעלותה קבוצה מליגת ה-MLB מבלי שירשה אותה (הראשונה הייתה אשת העסקים ג'ואן וויטני פייסון, מייסדת ניו יורק מטס).
שוט ידועה בעיקר בעקבות התנהגותה השנויה במחלוקת במהלך כהונתה כבעלת סינסינטי רדס, שכללה העלבות כלפי אפרו-אמריקאים, יהודים ואנשים ממוצא יפני. בשנים 1996–1998 נאסר עליה לנהל קבוצה בליגת ה-MLB בשל הצהרות תמיכה במדיניות הפנים של מנהיג המפלגה הנאצית אדולף היטלר. זמן קצר לאחר מכן, היא מכרה את רוב חלקה בקבוצה.
חייה הפרטיים
שוט נולדה בסינסינטי, אחת מחמש בנותיו של שרלוט ואדוארד הנרי אונוהר. אביה התעשר בעסקי העץ. כשלמדה בקולג', הצטרפה שוט כחברה לאחוות תטה פיי אלפא. ב-1952 התחתנה עם צ'ארלס שוט, בן למשפחה עשירה מהעיר סינסינטי, וירשה את עסקיו והונו כאשר נפטר מהתקף לב ב-1968. מאז מותו כשהייתה בת 39, מארג' שוט מעולם לא נישאה מחדש ולא נולדו לה ילדים.
סינסינטי רדס
שוט הייתה אוהדת קבוצת סינסינטי רדס במשך רוב חייה. מ-1963 ואילך, היא פעלה כדי לגייס כסף עבור בית החולים לילדים בסינסינטי, בהשתתפות כמה משחקני קבוצת הרדס. ב-1981, שוט רכשה מעט מניות בקבוצה שהייתה בבעלותה של חברת ביטוח. ב-21 בדצמבר 1984, היא רכשה את השליטה בקבוצה עבור 11 מיליון דולר, ובכך הפכה למנהלת ושותפה כללית והאישה הראשונה שקונה קבוצת MLB. ב-1985 מונתה לנשיאה ומנכ"לית המועדון. חמש שנים לאחר מכן, הרדס זכו בוורלד סיריס, כאשר נצחו את אוקלנד אתלטיקס.
שוט הפכה במהרה לאחת המנהלות הבולטות ביותר של ליגת הבייסבול. אוהדים שיבחו את מאמציה לשמור על מחירים נמוכים באצטדיון. לדוגמה, היא שמרה את המחיר של נקניקייה בלחמנייה על דולר אחד ושמרה על מחיר מושב באצטדיון של כ-12 דולר - הזול ביותר בבייסבול. בניגוד לרוב הבעלים, היא ישבה במושב רגיל באצטדיון ריברפרונט, ולעיתים קרובות נעתנה לבקשות לחתימות ממעריצים. לעיתים קרובות אישרה לקבוצות של ילדים לרוץ למרכז השדה ובחזרה. באפן קבוע הגיעה למשחקים עם כלבתה.
שוט ספגה ביקורת על גישתה הפיננסית ועל כך שלא השקיעה את הכסף הדרוש כדי לבנות את הקבוצה. גישתה הפיננסית באה לידי ביטוי בהצרותיה הפומביות על הצורך לשלם לשחקנים בזמן שהם פצועים, בעיקר כאשר דיברה על שחקן הקבוצה חוסה ריג'ו (שהיה פצוע במרפק), והתלוננה: "משלמים שלושה מיליון דולר בשביל שישב על הישבן שלו!".
מחלוקות ועזיבת השותפות בקבוצה
במהלך השנים ספגה שוט ביקורת בעקבות התבטאויותיה כנגד יהודים, אפרו-אמריקאים ויפנים. בנובמבר 1992 הואשמה על ידי צ'ארלס לוי, מנהל שיווק לשעבר ברדס, באמירות על עובד נוסף בקבוצה, כאשר אמרה עליו "כושי מיליונר". בנוסף טען לוי שמארג' שוט מחזיקה בביתה צלב קרס, וטען ששמע אותה אומרת "יהודים ערמומיים, כולם אותו דבר" למחרת פרסמה שוט הצהרה בה טענה שההאשמות נגדה בגין גזענות מוגזמות ושהיא לא התכוונה לפגוע באף אחד באמירותיה או בבעלותה על צלב קרס, שלטענתה קיבלה מאחד העובדים.
ב-29 בנובמבר 1992, אמרה שוט כי ההערה "כושי מיליונר" נאמרה בצחוק, אך לאחר מכן הצהירה כי לדעתה אדולף היטלר היה טוב בהתחלה לגרמניה הנאצית וכן שאינה מבינה למה המילה "ג'אפ" (כינוי גנאי ליפניף באנגלית: jap) נתפסת כפוגענית.
באותה שנה, התפרסמה בניו יורק טיימס עדות של עוזרת לשעבר של קבוצת אוקלנד אתלטיקס, שרון ג'ונס, לפיה שוט נשמעה אומרת לפני תחילת שיחת ועידה, "לעולם לא הייתי מעסיקה עוד כושי, אני מעדיפה עובד שיהיה קוף מאומן מאשר כושי".
ועדה של ארבעה אנשים התכנסה לחקור את שוט וב-3 בפברואר 1993, היא נקנסה ב-250,000 דולר ונאסר עליה להשתתף בכל פעילויות היום-יום בקבוצת הרדס בעונת 1993. שוט חזרה לעבוד ב-1 בנובמבר.
ב-5 במאי 1996, עוררה שוט זעם רב כאשר השמיעה הצהרות אוהדות כלפי אדולף היטלר, ואמרה כי "הוא היה טוב בהתחלה, אבל הלך רחוק מדי". ליגת ה-MLB שוב אסרה על שוט עבודות יום יומיות עד 1998. מאוחר יותר, בחודש מאי, שוט צוטטה במגזין ספורטס אילוסטרייטד, כשהיא מדברת ב"מבטא יפני קריקטורי" כאשר תיארה את פגישתה עם ראש ממשלת יפן. בנוסף, היא אמרה כי היא לא אוהבת כאשר ילדים אסייתים-אמריקאים "מעפילים על הילדים שלנו" בתיכון.
מותה
בשנת 2001, שוט, אשר עישנה שנים רבות, החלה לפתח בעיות בריאות. היא אושפזה פעמיים בשל בעיות נשימה וסבלה מדלקת ריאות בשנת 2003. ב-9 בפברואר 2004 אושפזה שוט. מספר דיווחים טענו שאושפזה עקב הצטננות, בעוד שאחרים טענו שהתלוננה על כאבים בברך. עם זאת, במהלך שהייתה, פיתחה בעיות נשימה ונזקקה להנשמה. שוט נפטרה בגיל 75 בבית חולים בסינסינטי.
צב יבשה אירופי
צב יבשה אירופי או צָב אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Testudo hermanni) הוא מין של צב יבשה מהמשפחה צבים יבשתיים המצוי בדרום אירופה. הוא קרוי גם צב הרמן על שם הרופא הצרפתי יוהאן הרמן.
הצב בעל שריון קטן בצבע צהוב ומכוסה בלוחיות עם קצוות שחורים מודגשים. במראהו הוא דומה לצב היבשה החי בישראל ומגיע לאורך ממוצע של 28 ס"מ אך משתנה לפי התת-מינים. משקלו מגיע ל-3-4 ק"ג. מבנה השריון דמוי-קערה הפוכה והוא בעל רגליים קצרות היכולות להתכנס בתוכו.
הצב הוא אוכל צמחים הניזון מעלים, עשבים, פרחים נמוכים ומזרעים שונים והוא רועה במרבית הזמן בצל בחורש ים תיכוני או בשדות. צבים ממין זה יכולים לחיות מעל 31 שנה, למרות גודלם הקטן אך רבים מהצעירים נטרפים.
צב זה מצוי בסיכון קל בטבע עקב פגיעה במקום חיותו לחקלאות ועקב פגיעה מכלי רכב. סיכונים נוספים הם הדברה הפוגעת במזונו. בעבר הוא ניצוד לבשרו אך כיום הציד פחת בהרבה.
תת-מינים
לצב זה 2 תת-מינים:
כמה חוקרים מגדירים תת-מין נוסף: Testudo hermanni peleponnesica, אשר מצוי בבוסניה, הרצגובינה, קרואטיה ומונטנגרו, בעוד אחרים רואים בו חלק מתת-המין המזרחי.
עראקי
עראקי הוא שם משפחת כהנים ביהדות תימן בדרך כלל נלווה לשם "הכהן"
אוגיב
אוגיב הוא הקצה המעוגל של אובייקט דו-ממדי או תלת-ממדי.
המושג אוגיב משמש לרוב לתיאור הצורה של קשתות גותיות או של מעטפת פגז, טיל וכדומה.
בסטטיסטיקה, המונח אוגיב, או בשמו השני גרף שכיחות מצטברת, הוא עקומה המדגימה הצטברות בהתפלגות שכיחה, וצורתה היא בדרך כלל בצורת האות S.
היה יהיה
הָיֹה יִהְיֶה היא אסופת סיפורים ספקולטיבית ישראלית היוצאת לאור מדי שנה מאז 2009, בהוצאת האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה. האסופות כוללות סיפורים בסוגות ספרותיות רבות כגון מדע בדיוני, פנטזיה, אימה, היסטוריה חלופית, סליפסטרים ועוד. אחד עשר סיפורים מן האסופות השונות זכו בפרס גפן, בהם אחד שזכה פעמיים - בשנה בה פורסם ובפרס רטרו גפן.
עורך הסדרה החל מתחילת פרסומה הוא אהוד מימון.
באסופות התפרסמו סיפורים מאת סופרים מוכרים רבים, בהם ורד טוכטרמן, רותם ברוכין, יעל פורמן, לביא תדהר, קרן לנדסמן, יואב אבני, גלית דהן קרליבך, רוני גלבפיש וסיון שיקנאג'י.
יחסי אוסטריה–הונגריה
היחסים בין אוסטריה לבין הונגריה הם יחסים היסטוריים שתחילתם עוד בימי הביניים, והחל מהמאה ה-16 שלט בית הבסבורג הן בשטחי אוסטריה והן בשטחי הונגריה. בשנת 1867 הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שהתקיימה עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
שלטון בית הבסבורג
בימי הביניים, אוסטריה הייתה מדינה עצמאית למחצה בתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר נשלטה בידי בית הבסבורג. הונגריה לעומת זאת, הייתה ממלכה ריבונית עצמאית. בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ובעקבות כך סופח רוב שטחה של הונגריה לאימפריה העות'מאנית, ואילו צפון ומערב הממלכה עבר תחת שלטון בית הבסבורג. לאחר תבוסת הטורקים בקרב וינה, החלה שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, ובהסכם קרלוביץ בשנת 1699 קיבל בית הבסבורג את השליטה בכל ממלכת הונגריה.
בשנת 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה שבית הבסבורג עמד בראשה, והוקמה האימפריה האוסטרית שהונגריה הייתה חלק ממנה, והיה לה אוטונומיה מסוימת. לאחר המרד ההונגרי של 1848 במהלך אביב העמים, בוטלה האוטונומיה ההונגרית והוטל שלטון צבאי בהונגריה, ובנוסף נקבעה השפה הגרמנית לשפתה הרשמית.
האימפריה האוסטרו-הונגרית
בשנת 1866 ספגה אוסטריה תבוסה מוחצת במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ומעמדה כמדינה הדומיננטית בגרמניה הסתיים לעד. במקביל, חרף הניצחונות האוסטריים במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית, תנאי השלום עם פרוסיה הכריחו את אוסטריה להעביר לידי ממלכת איטליה את כל הנחלות אשר נותרו לה בארץ זו, כולל ונציה. מצב זה הבהיר לאוסטרים שאם ברצונם להחזיק מעמד כאימפריה, עליהם לפתור את בעיית המיעוטים בארצם. בשנים 1860 ו-1861 הציע פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של פרנץ דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת חוקה בנוסח המרד של 1848. הקיסר אף קיבל לראיון את הרוזן דיולה אנדראשי אשר הציע הצעות דומות.
האינטלקטואלים ההונגרים, אשר היו למעשה מנהיגי האומה, החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו. פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, וחשש גם שעצמאות מלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לבין מיעוטים אחרים שחיו בהונגריה. לפיכך המגמה החדשה שהוא הציע הייתה לאחד את אוסטריה והונגריה, במקום שלטון אוסטרי על הונגריה. הקיסר האוסטרי הסכים להצעה, והוא ודיאק חתמו ב-29 במאי 1867 על הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. היא אושרה בידי הדיאט ההונגרי המשוקם. בהונגריה עצמה התקבלה הפשרה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית. הממשלה ההונגרית החדשה בראשותו של אנדראשי נאלצה להשתמש בכוח כדי לדכא התקוממויות אזרחיות כנגד הפשרה.
בעקבות הפשרה בוטלה האימפריה האוסטרית, ותחתיה הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית. אימפריה זו נשלטה על ידי שלושה גופים שונים: להונגריה ואוסטריה היו חוקים נפרדים, ראשי ממשלה נפרדים, שרי פנים נפרדים ודרכונים נפרדים. התיאום בין הגופים השונים היה באחריות המונרך, אשר הוכתר בו זמנית כמלך הונגריה וכקיסר אוסטריה. כן היה באחריות המונרך הטיפול בענייני מדיניות החוץ ומדיניות המכס. הצבא האוסטרו-הונגרי לא התחלק בין שתי המדיניות, והיה תחת פיקוד אחד. המונרך הוכר כמפקדו העליון, ולצדו עמד מטה כללי אשר היו בו הן אוסטרים והן הונגרים. מצב דומה שרר בצי האוסטרו-הונגרי. בשל כך כונה צבא האימפריה: "הצבא הקיסרי והמלכותי". פרט לכך הוקם גם צבא אוסטרי נפרד אשר נקרא "לנדווהר" (Landwehr), וצבא הונגרי נפרד אשר נקרא "הונבד" (Honvéd). יחידות אלו היו כפופות למשרדי ביטחון נפרדים. הוקם משרד אוצר עליון, אולם סמכותו הוגבלה לתקציבי הצבא, הצי והשירות הדיפלומטי. לצורך תקציבי הפנים הוקמו שני משרדי אוצר נפרדים, אשר היו כפופים כל אחד לראש ממשלתו. המונרך שמר על סמכויות רבות, אשר בפועל מנעו מהונגריה להיות מדינה ריבונית.
הדגל הצהוב-שחור האוסטרי הוחלף בדגל מחולק לשני חלקים. הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור הונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופת פריחה ושגשוג מדיני וכלכלי ברחבי הונגריה. הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא. הממלכה התפתחה, עברה אף תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית. ברקע הדברים עמדה תמיד שאלת המיעוטים הלאומיים באימפריה, שאלה שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (אשר ברקע פריצתה המאבק הלאומי בבלקן), הפכה לשאלה החשובה ביותר שעל סדר היום ההונגרי. ככל שהתמשכה מלחמת העולם הראשונה, הלכה נאמנותה של הונגריה למונרך המשותף ופחתה, וההונגרים החלו לחתור לקראת עצמאות מלאה. בקיץ 1917 התפטר ראש הממשלה הדומיננטי טיסה, וממשלות יורשיו היו חסרות את הכישורים להתמודד עם המציאות המורכבת בפניה מצאו את עצמן. ב-17 באוקטובר 1918 הכריז בית הנבחרים ההונגרי על ניתוק מלא מאוסטריה, והאימפריה באה אל קצה.
מפירוק האימפריה עד תום מלחמת העולם השנייה
לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה פורקה האימפריה, ושתי המדינות נאלצו לוותר על שטחים נרחבים, שבהם הוקמו צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, וכן שטחים שנמסרו לאיטליה, רומניה ופולין. כמו כן העבירה הונגריה לאוסטריה על פי משאל עם את אזור בורגנלנד, למעט העיר שופרון שנשארה בידיה, מה שגרם למתיחות בין המדינות. במהלך השנים לאחר מכן שופרו היחסים בין המדינות, וההונגרים התייחסו בחיוב לאוסטרופשיזם.
בשנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית, והיחסים בין המדינות הפכו לחלק מיחסי גרמניה-הונגריה, תוך שהשגרירות ההונגרית בווינה הפכה לקונסוליית כבוד.
המלחמה הקרה
לאחר המלחמה חודשו היחסים בין המדינות, ואף נחתמו הסכמי סחר וכדומה. אולם עם כינון המשטר הקומוניסטי בהונגריה, החלו הפוליטיקאים האוסטרים להתייחס בזהירות כלפי המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה, והורגש מאוד השפעתו של מסך הברזל.
בשנות ה-70 הפחית יאנוש קאדאר את הדיקטטורה בארצו, והקים את מה שנקרא "קומוניזם של גולאש", ובעקבות כך חודשו היחסים בין המדינות. בשנות ה-80 הועלתה הצעה לקיים תערוכה משותפת של שתי המדינות, אולם התוכנית בוטלה בלחץ הקהל האוסטרי.
ב-27 ביוני 1989 לאחר שהוחלט בממשלה ההונגרית להרוס את מסך הברזל בין המדינות, קויים טקס על ידי שרי החוץ של שתי המדינות אלויס מוק וגיולה הורן, ובו חתכו השניים בצבת את גדר התיל שהפרידה בין המדינות. בעקבות כך עברו עד מהרה גרמנים רבים מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית דרך הונגריה ואוסטריה.
היחסים כיום
כמו כן ישנם קשרים כלכליים, תרבותיים וחברתיים בין המדינות, וישנו שיתוף פעולה בנושא איכות הסביבה וטיפול במזהמים.
יחסים דיפלומטיים
אוסטריה מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט, ו-7 קונסוליות בגיור, פץ', וספרם, סגד, נירג'האזה, סקשפהרוואר, וסומבטהיי. מאידך, הונגריה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה ו-8 קונסוליות בברגנץ, גראץ, הוריטשון, אינסברוק, קלגנפורט, לינץ, מריה אנצרדורף וזלצבורג .
שגיא קלב
שגיא קלב (נולד ב-30 ביולי 1971) הוא מפתח גוף ישראלי-אמריקאי.
ביוגרפיה
קלב נולד בחולון, במהלך שירותו הצבאי החל לעסוק בפיתוח גוף ולאחר שחרורו החל להתחרות בתחרויות בתחום ואף זכה בתואר "מר ישראל", במקביל הוא גם התחיל ללמוד חינוך גופני באוניברסיטת בר-אילן. לאחר שנה של לימודים נסע לטיול לארצות הברית, בהמשך החליט כי הוא נשאר במקום ומפסיק את לימודיו. הוא סיים תואר בתזונה באורלנדו. לאחר מכן הוא חזר להתחרות במספר תחרויות גוף בטקסס.
קלב למד מספר קורסים נוספים בתזונה ורפואה אלטרנטיבית וייסד את תוכנית האימונים הייחודית לו "The body beast" והוא עובד כמאמן כושר. בתוך כך, אימן קלב בין היתר באופן אישי את כוכב הרווק שון לאו.
תחנה של זמן
תחנה של זמן הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור במרץ 1992 מתוך אלבום שנגנז. מאוחר יותר, נכלל השיר באלבום אוסף "תחנות בזמן". השיר נכתב על ידי אסתר שמיר, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
ענת מימוני
ענת מימוני (נולדה ב-5 בפברואר 1982 בירושלים) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה בישראל מאז הקמתה ב-1998 ועד 2018. שיחקה בנבחרת ישראל בין השנים 2000–2008 ומשמשת כיום כעוזרת מאמן בקבוצת אס"א תל אביב מליגת העל.
ביוגרפיה
מימוני נולדה בירושלים ושיחקה כדורגל מגיל צעיר. עוד לפני הקמת הליגה בארץ שיחקה במחוז מרכז בליגת המחוזות. בגיל 16 הצטרפה לקבוצת אס"א תל אביב לקראת הקמת ליגת הנשים בארץ ושיחקה בה לאורך כמעט כל הקריירה שלה. עד לשנת 2013, זכתה עם הקבוצה בחמש אליפויות ושני גביעים. לקראת עונת 2013/2014 עברה לשחק במכבי חולון למשך שתי עונות לפני שחזרה לאס"א תל אביב והוסיפה גביע לתאריה בעונת 2016/2017. במהלך עונת 2017/2018 חוותה פציעה קשה שבעקבותיה פרשה ממשחק פעיל.
משנת 2018 עוזרת מאמן באס"א תל אביב כשבעונת 2018/2019 זכתה עם הקבוצה בדאבל.
בנבחרת
מימוני השתתפה ב-6 משחקים עם נבחרת הנערות. משנת 2000 הייתה בסגל הנבחרת כשאת הופעת הבכורה שלה ערכה מול נבחרת בלארוס בחודש יולי 2000. בסך הכל רשמה 26 הופעות בנבחרת עד שנת 2008.
ג'ון מקארתי
ג'ון מקארתי (באנגלית: John McCarthy; 4 בספטמבר 1927 – 24 באוקטובר 2011) היה מדען מחשב וחוקר יהודי אמריקאי בתחום המדעים הקוגניטיביים.
מקארתי היה חתן פרס טיורינג לשנת 1971, ופרס קיוטו לשנת 1988. בשנת 1955 טבע את המונח "בינה מלאכותית" והיה מחלוצי חקר התחום, שעבורו המציא את שפת התכנות LISP, מהוותיקות בשפות התכנות העיליות שעדיין נמצאת בשימוש נפוץ (נכון ל-2012). מקארתי התווה רעיונות רבים שהשפיעו בחלוף עשרות שנים על עולם האינטרנט, וסייעו בקידומו כמבוסס על כוח מחשוב ועל מערכות שיתוף זמן.
ילדות ונעורים
ג'ון מקארתי נולד ב-4 בספטמבר 1927 בבוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. אביו, ג'ון פטריק מקארתי, היה מהגר אירי שהיה פעיל פוליטית באיגוד פועלים מקצועי. אמו, אידה גלאט, הייתה מהגרת יהודייה מליטא ופעילה בתנועה לקידום זכות בחירה לנשים. שניהם היו חברים במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. במהלך שנות השפל הגדול איבדה המשפחה את ביתה ונדדה ברחבי ארצות הברית. הם חיו לזמן קצר בניו יורק ובקליבלנד עד שלבסוף אביו מצא עבודה בלוס אנג'לס במסגרת איגוד פועלי תעשיית הביגוד של אמריקה.
בשל בעיות רפואיות במערכת הנשימה מקארתי התחיל את לימודיו (בתיכון בלמונט) שנה מאוחר יותר, אך הוא היה נער מבריק שהצליח להשלים את החומר באופן עצמאי ואף סיים את התיכון שנתיים לפני בני כיתתו. במקביל הוא גילה כישרון במתמטיקה והלך לקרוא ספרי לימוד של קורסים אקדמיים בספריית המכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ששכנה בסמוך למקום מגוריו. בתום לימודי התיכון, בשנת 1944 הוא התקבל ל-Caltech ללימודי תואר בוגר במתמטיקה, שעל שתי השנים הראשונות שלו אושר לו לדלג על סמך הידע המקדים שצבר, אולם בהמשך השנה הוא גויס לשירות בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה מקארתי חזר ל-Caltech ללימודיו, סיים אותם בשנת 1947, והמשיך שם גם ללימודי תואר מוסמך במתמטיקה שהוענק לו בשנת 1949.
ייסוד תחום הבינה המלאכותית
בספטמבר 1948 נכח מקארתי בסימפוזיון היקסון על "מנגנוני המוח בהתנהגות" (Cerebral Mechanisms in Behavior) שנערך ב-Caltech. בכנס השתתפו בכירי המדענים מתחומי מחקר הקשורים למדעים קוגניטיביים, ביניהם ג'ון פון ניומן, לינוס פאולינג וקרל לאשלי. הרצאתו של פון ניומן הייתה אחד מהניסיונות הראשונים לדון בצורה מסודרת בהשוואות בין המחשב לבין המוח האנושי, והרעיונות שהוצגו בה הלהיבו את מקארתי והביאו לנקודת מפנה בדרכו המדעית. לאחר הכנס התחיל מקארתי לרכז את עיסוקיו בתחומי מחקר הקשורים לפיתוח מכונה שתוכל לחשוב בצורה דומה לאדם.
בקיץ 1952 עבדו מקארתי ומינסקי במעבדות בל ומקארתי פגש שם את אחד מבכירי החוקרים בתחום מדעי המחשב, קלוד שאנון, שפרסם כמה שנים לפני כן מאמר פורץ דרך על תוכנות מחשב המשחקות שחמט. מקארתי ושאנון יזמו הוצאה לאור של אוסף מאמרים תחת השם Automata Studies (מחקרים באוטומטים). מקארתי, שבשנת 1953 נתמנה למרצה בכיר באוניברסיטת סטנפורד, לא היה מרוצה מהכיוון הכללי של המאמרים שהגיעו למערכת, שמרביתם לא עסקו בהקשר של מחשבים ותבונה, והוא החליט כי עליו להבהיר באופן מפורש מה הם שאיפותיו.
לאחר שחוזהו באוניברסיטת סטנפורד לא הוארך מקארתי עבר ללמד בדארטמות' קולג' ועבד במקביל עם חברת IBM. מקארתי וידידו מינסקי, שרצה גם הוא לבסס ולגבש את המחקר בתחום, חיפשו שותפים שיתעניינו להצטרף אליהם. הם פנו לשאנון ולנתניאל רוצ'סטר, מתמטיקאי בכיר באותה העת בחברת IBM ומעצבו של המחשב המסחרי-המדעי הראשון IBM 701, ובשנת 1955 הארבעה הגישו הצעת בקשה למימון מחקר בנושא, בה הופיע המונח "בינה מלאכותית" (Artificial Intelligence), שאותו טבע מקארתי, והוא הוגדר על בסיס ההשערה כי "באופן עקרוני, כל היבט של למידה או תבונה ניתן לתאר ברמת דיוק מספיקה כך שמכונה תוכל לדמות אותו". ההצעה זכתה למימון של שבעה מיליון דולרים מקרן רוקפלר, ובקיץ 1956 נערכה במשך חודש "ועידת מחקר הקיץ של דארטמות' על בינה מלאכותית" שנודעה לאחר מכן בפשטות בשם ועידת דארטמות'. לוועידה הייתה השפעה גדולה והיא שנחשבת לאירוע שכונן את המחקר בתחום.
תקופת MIT
לאחר הכנס זכה מקארתי במלגת המחקר של סלואן, שאפשרה לו להתמחות שנה אקדמית אחת במוסד לבחירתו. מקארתי בחר לעבור בסוף שנת 1956 למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), בגלל שהייתה לו משם גישה למחשב שהייתה עדיין נדירה באותה תקופה, ולא התאפשרה לו בדארטמות'. כמו כן הדבר הקל עליו להיות בקשר עם מינסקי, ששהה באותה העת באוניברסיטת הרווארד. ב-1957 הציעה לו MIT משרה בסגל האקדמי אותה הוא קיבל, ומעט לאחר מכן הצטרף לסגל גם מינסקי מהרווארד. כשנה לאחר מכן הקימו מקארתי ומינסקי את המעבדה לבינה מלאכותית (The Artificial Inteligence Laboratory) ב-MIT, ובהמשך מקארתי מונה לפרופסור חבר.
ב-MIT שהה מקארתי שש שנים, שהיו מהפוריות במחקרו. בשנת 1959 הציג מקארתי את שפת התכנות LISP שהתבססה על תחשיב למדא, ובמהרה נעשתה שפה מועדפת עבור חוקרים בתחום. בשנת 1961 הציגו ב-MIT מחשב שהתבסס על הרעיון של מערכות שיתוף-זמן (time-sharing) אותו פיתח. ב-MIT התחיל מקארתי גם במחקרים שייסדו את התחום של ייצוג ידע והסקה, והיה מעורב במאמצים להקמת פרויקט MAC (The Project on Mathematics and Computation) בשנת 1962, עד לעזיבתו. גישתו במחקריו בתחום הבינה המלאכותית הייתה שונה מזו של שאר עמיתיו לתחום. ראשית, מקארתי התמקד בחקר מחשב המבצע משימות שגרתיות ופשוטות יחסית, ולאו דווקא בביצוע פעילויות שהן אתגר גם לבני האדם, ובנוסף הוא הציע שימוש בלוגיקה מתמטית להסקת מסקנות על נושאים שאינם משפטים מתמטיים, שנודעה בשם בינה מלאכותית לוגיסטית.
תקופת סטנפורד
בשנת 1962 קיבל מקארתי הצעה לכהן כפרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד. מאחר שמקארתי כבר היה בעבר מרצה בסטנפורד שחוזהו לא חודש, הצעה זו יחסית נדירה, והיא הוגשה לאחר שג'ורג' פורסיית' (George Forsythe), ראש המחלקה למתמטיקה בסטנפורד, פעל לשכנע את ההנהלה להשיבו. פורסיית' עשה באותה תקופה מאמצים לקבץ סביבו מדעני מחשב מובילים, מהלך שהוביל בשיאו, בשנת 1965, לייסוד מחלקה נפרדת למדעי המחשב בסטנפורד, שמקארתי היה מחברי הסגל המקוריים שלה.
מקארתי שהה בסטאנפורד כמעט ארבעים שנים, הקים את המעבדה לחקר בינה מלאכותית (Stanford AI Laboratory, SAIL) זמן קצר לאחר הגעתו, שימש כמנהלה עד לשנת 1980, והמשיך במחקריו בתחום הפורמליזציה של ייצוג ידע והסקה. המעבדה קיבלה מימון מ-DARPA, והערכתו של מקארתי באותה העת הייתה שיצליחו לבנות תוך עשור מערכת בינה מלאכותית, אך זו התבררה כאופטימיסטית במיוחד, שלא חזתה נכונה את הקשיים והאתגרים שניצבו בפני החוקרים. במהלך השנים הוא שימש כמנחה של למעלה משלושים תלמידים לתואר דוקטור, ביניהם ראג' רדי (Raj Reddy) וברברה ליסקוב (Barbara Liskov). מרכזים רבים למחקר בינה מלאכותית ברחבי העולם הושתתו על בסיס רעיונותיו.
מקארתי שלמד רוסית בצעירותו, ביקר כמה פעמים בברית המועצות החל משנת 1965. באחד מביקוריו בשנת 1965 הוא הוזמן לשחק עם תוכנת השחמט קוטוק-מקארתי שפיתח יחד עם תלמידיו ב-MIT כנגד תוכנת שחמט על מחשב M-20 בידי קבוצה ברשותו של אלכסנדר קרונורד, מתמטיקאי רוסי מהמכון לפיזיקה עיונית וניסויית במוסקבה (Институт теоретической и экспериментальной физики). קוטוק-מקארתי יצאה מפיתוח כבר בשנת 1962, אך הקבוצה בראשותו של מקארתי הסכימה לאתגר. המשחק נערך בשנה שלאחר מכן, והוא היה משחק השחמט הראשון ששוחק בין שני מחשבים שתועדו כבעלי 'יכולת סבירה' לשחק שחמט. מתוך ארבעה משחקים, הקבוצה בראשותו של מקארתי הפסידה שניים וסיימה את שני האחרים בתיקו.
בשנת 1968 הוא עבר ללמד למשך כחודשיים בערים אקדמגורדוק (Akademgorodok) ונובוסיבירסק שדרום סיביר ברוסיה. מקארתי השתמש במעמדו האקדמי בברית המועצות גם לפעילויות הומניטריות, בנוסף פעל כדי להשיג אישורי מעבר למדענים רוסיים, ובמהלך שנות ה-80 הוא אף הבריח כמה מכשירים אלקטרוניים, ללריסה בוגורז (Larisa Bogoraz), בלשנית אוקראינית שהתנגדה לשלטונות הסובייטים.
בין השנים 1985-1984 שימש מקארתי כנשיא ארגון AAAI (Association for the Advancement of Artificial Intelligence). בשנת 1991 ארגן כנס בנושא "פורמליזיציה לוגית של הסקת מסקנות בהגיון פשוט", שנערך מאז כל שנתיים.
פרישה וחיים פרטיים
מקארתי פרש מתפקידו ב-1 בינואר 2001, לאחר למעלה מחמישים שנה של מחקר. הוא המשיך להיות מעורב בפיתוח והגיית רעיונות חדשים בתחומי מחקרו ובתחום רשתות חברתיות מקוונות ותרבות האינטרנט.
במהלך השנים היה נשוי מקארתי לשלוש נשים: אשתו הראשונה הייתה מרתה קויוטי (Martha Coyote) ולהם נולדו שתי בנות; אשתו השנייה, ורה ווטסון, נהרגה במהלך טיפוס הרים באנאפורנה בהרי ההימלאיה בשנת 1978; אשתו השלישית הייתה קרוליין טלקוט (Carolyn Talcott), מדענית מחשב בסטנפורד, ולהם נולד בן אחד. ב-24 באוקטובר 2011 נפטר בביתו שבסטנפורד, קליפורניה.
סרס (עיר)
סֶרֶס (ביוונית: Σέρρες, בטורקית: Serez, בבולגרית: Сяр) היא עיר בצפון מזרח יוון בחבל מרכז מקדוניה, הממוקמת 24 ק"מ צפונית מזרחית מתוואי הנהר סטרומה ו-69 ק"מ צפונית מזרחית לעיר סלוניקי. סרס היא עיר הולדתם של הזמרת הנודעת גליקריה והכדורגלן אנגלוס חריסטיאס.
היסטוריה
האזכור הראשון לעיר מופיע בכתבי הרודוטוס מן המאה ה-5 לפנה"ס בהם היא מכונה סיריס. מאוחר יותר נזכרת העיר בכתביו של טיטוס ליוויוס בשם סיראה. בתקופה הרומית השטח היה מיושב על ידי אודומנטים. היישוב הפך לעיר מבצר תחת שלטון האימפריה הביזנטית ובתקופת האימפריה הבולגרית השנייה הפך לאתר קרבות בין שתי הישויות. בשנת 1256 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה של ניקאה וב-1345 הפכה חלק מממלכת סרביה. הביזנטים חזרו וכבשו את העיר ב-1371, אך ב-1383 נפלה העיר לידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, ב-6 בנובמבר 1912 נכבשה העיר על ידי כוחות מצבא ממלכת בולגריה בפיקודו של גאורגי טודורוב, אך במלחמת הבלקן השנייה ב-11 ביולי 1913, נכבשה העיר בידי כוחות ממלכת יוון בפיקודו של יורש העצר קונסטנטין. הצבא הבולגרי הנסוג נקט במדיניות של אדמה חרוכה והעלה את העיר באש. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר שוב על ידי צבא בולגריה, במסגרת הקרבות בחזית המקדונית והיא הוחזרה ליוונים רק לאחר כניעת בולגריה למדינות ההסכמה בשלהי 1918.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפה בולגריה למדינות הציר בחותמה על ההסכם התלת-צדדי. ב-6 באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוון דרך בולגריה וממלכת יוגוסלביה, כבשו אותה ומסרו את שטחי תראקיה המערבית, מקדוניה המזרחית ובכלל זה העיר סרס לחזקת בולגריה. בספטמבר 1944 נכבשה בולגריה על ידי הצבא האדום וחודש מאוחר יותר הוחזרה העיר סרס לחזקת היוונים.
כלכלה
סרס היא מרכזו של אזור חקלאי ומרכז מסחר אזורי בתחומי הטבק, התבואה והבקר לתעשיית מוצרי חלב ובשר. בתמיכת הממשלה היוונית הפך האזור החל משלהי המאה ה-20 למרכז תעשיית טקסטיל.
אקלים
בעיר שורר אקלים ים תיכוני עם מאפיינים מקצינים של אקלים ממוזג בשל משטר הרוחות מכיוון הרי הרודופי. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15oc וכמות המשקעים הממוצעת עומדת על 600 מ"מ גשם.
הקהילה היהודית
העיר סרס מכונה במקורות בעברית גם שירון וסֶרָאי. עדויות לקיומה של קהילה יהודית רומניוטית קיימות מהמאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית. בתקופת מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית, לאחר כיבוש קונסטנטינופול, בוצע טרנספר אוכלוסיות על ידי העות'מאנים. יהודי סרס הגיעו לקושטא והועסקו כעובדי כפייה (בטורקית: סוּרְגוּן) בשיקומה של העיר. ב-1470 הגיעו לעיר משפחות יהודיות אשר גורשו מבוואריה בצו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה וייסדו קהילה אשכנזית. בהמשך, הגיעו לעיר מגורשי ספרד, מגורשי פורטוגל, מגורשי איטליה ואנוסים פורטוגזים "מָרָאנוֹס".
במהלך המאה ה-16 התגוררה בסרס קהילה יהודית בת שני קהלים שמנתה כ-2,000 נפשות ולה שני בתי כנסת, מוסדות חינוך וציבור. הקהילה הרומניוטית נטמעה בקהילה הספרדית הגולה. יהודי סרס התגוררו ברובע בעיר העתיקה. המקובל הידוע הרב יוסף טאיטאצאק מחבר ספר המשיב כיהן כרבה של הקהילה. במהלך המאה ה-17 חוותה הקהילה משבר קשה בשל תנועת השבתאות שפשטה בקרבה. רבנים אחרי שכיהנו בעיר היו הרב חיים אברהם אישטרושה והרב חיים נסים רפאל מוצירי. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית הוסיף למשבר התרבותי וההלכתי, גם מימד כלכלי וכך הלכה והצטמצמה הקהילה. חלק מיהודי העיר היגרו לאסיה הקטנה או עלו לארץ ישראל והם כונו סיריסלי. בהמשך הכינוי הפך לשם המשפחה שיריזלי. בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה מנתה הקהילה 1,300 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 600 נפשות. ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה ששלטה בעיר לגרמניה הנאצית, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה הוארדארית אל מחנות ההשמדה. ב-4 במרץ 1943 אחר חצות נערכה אקציה בעיר סרס במסגרתה עצרו השוטרים הבולגרים 499 מבני הקהילה, תוך שהם מכים אותם בקתות רובים ובשוטים. היהודים רוכזו באחד ממבני הציבור ושולחו למחרת היום ברכבות פתוחות לשטחי "בולגריה הישנה". שאר בני הקהילה הצליחו להימלט לשטח הנתון לשליטת האיטלקים וחלקם גורשו למחנות ההשמדה מספר חודשים מאוחר יותר, עם כניעת איטליה. בהגיע הרכבות ליעדן נכלאו בני הקהילה במחסני טבק שהיו ריקים בעונה זו של השנה, מרביתם בעיר בלגואבגרד ומקצתם בעיר דופניצה.
לאחר 10 ימים, הועלו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו לכוון נמל הדנובה שבעיר לום, שם הועלו על 4 מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה. לפי מספר גרסאות, מעבורת אחת טובעה על ידי הגרמנים, תוך שהחיילים הגרמנים יורים אל עבר הניצולים וכל נוסעיה נהרגו. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה. בני קהילת סרס נרצחו ביום הגעתם למחנה טרבלינקה ומקרב המגורשים לא ידוע על ניצולים. מעריכים, שמקרב 101 היהודים שהצליחו לחמוק מהאקציה הראשונית ניצלו בודדים. ב-1948 התגוררו בסרס 3 יהודים אשר עלו בהמשך לישראל.
אנתוני אלנגה
אנתוני דייוויד ג'וניור אלנגה (באנגלית: Anthony David Junior Elanga; נולד ב-27 באפריל 2002) הוא כדורגלן שוודי המשחק בנוטינגהאם פורסט ובנבחרת שוודיה.
קריירה
אלנגה הצטרף לאקדמיה של מנצ'סטר יונייטד בגיל 12, לאחר ששיחק לפני כן באלפסבורג ובמאלמה בשוודיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון ב-11 במאי 2021 במשחק במסגרת הפרמייר ליג נגד לסטר סיטי, משחק אותו הפסידה קבוצתו 1–2. אלנגה פתח שוב מול וולברהמפטון וונדררס במשחק האחרון של אותה העונה בליגה, ב-26 במאי 2021, וכבש את שערו הראשון במנצ'סטר יונייטד אחרי 13 דקות בלבד, משחק שגם אותו הפסידה קבוצתו 1–2.
ב-25 ביולי 2023 חתם אלנגה לחמש שנים בנוטינגהאם פורסט.
אלנגה זכאי לשחק בנבחרות שוודיה, קמרון או אנגליה. עד כה הוא ייצג את שוודיה בנבחרות עד גיל 17, 19 ו-21.
אלנגה שיחק חמש פעמים בנבחרת שוודיה עד גיל 17 וכבש שני שערים, שניהם מול צרפת באליפות אירופה עד גיל 17 ב-2019. הוא שיחק את משחקו הראשון עבור נבחרת שוודיה עד גיל 21 וכבש שער אחד במשחק ידידות מול פינלנד ב-3 ביוני 2021.
חיים אישיים
אביו של אנלגה הוא לשעבר הכדורגלן הקמרוני ג'וזף אלנגה. הוא נולד במאלמה, עת אביו שיחק במועדון המקומי.
משפט פוביני
משפט פוביני (נקרא לעיתים: משפט פוביני־טונלי) מספק נוסחה לחישוב של אינטגרל רב-ממדי של פונקציות, תחת תנאים מסוימים. את המשפט הוכיח גווידו פוביני בשנת 1907 עבור פונקציות אינטגרביליות, והוא הוכח גם בידי לאונידה טונלי בשנת 1909 עבור פונקציות אי-שליליות.
הגרסה הנפוצה של המשפט עוסקת באינטגרציה של פונקציות אינטגרביליות רימן מהצורה, אולם גרסה זו היא מקרה פרטי של משפט כללי יותר העוסק באינטגרציה של פונקציות אינטגרביליות לבג מהצורה , כאשר X,Y מרחבי מידה סיגמא סופיים.
לפונקציות ממשיות אינטגרביליות רימן
תהי פונקציה אינטגרבילית רימן, כאשר  קבוצות סגורות.
לכל x \in A נגדיר פונקציה על ידי  (פונקציה של המשתנה השני).
באופן סימטרי, לכל y \in B ניתן להגדיר פונקציה מתאימה, ואז אם היא אינטגרבילית רימן, מתקיים השוויון:
לפונקציות כלליות אינטגרביליות לבג
יהיו זוג מרחבי מידה סיגמא־סופיים.
תהי פונקציה אינטגרבילית לבג ביחס למרחב המכפלה.
לכל x \in X נגדיר פונקציה על ידי.
אזי f_{x} אינטגרבילית לבג, ומתקיים השוויון:
באופן סימטרי, לכל y \in Y ניתן גם להגדיר פונקציה מתאימה, גם היא אינטגרבילית לבג, ומתקיים השוויון:
הכרחיות התנאים
המשפט מתייחס לפונקציות אינטגרביליות בלבד, וכן נוספה הדרישה כי המרחבים יהיו סיגמא-סופיים. להלן דוגמאות המבהירות מדוע דרישות אלו הכרחיות.
כישלון משפט פוביני עבור פונקציות לא אינטגרביליות
נתבונן במרחב המידה עם הסיגמא-אלגברה  ביחס למידת המניה (כלומר המידה של קבוצת מספרים היא העוצמה שלה). נתבונן בפונקציה:
פונקציה זו אינה אינטגרבילית, שכן ביחס לעותק הראשון של המרחב האינטגרל הוא \infty, וביחס לעותק השני של המרחב האינטגרל הוא -\infty. כמו כן, לא קשה לראות שאינטגרציה תחילה לפי העותק הראשון היא סכימה של ולכן האינטגרל הוא אפס, ולעומת זאת אינטגרציה תחילה לפי העותק השני היא סכימה של, ולכן האינטגרל הוא אחד. כלומר סדר האינטגרציה משנה את ערך האינטגרל.
דוגמה נוספת היא הפונקציה:
המוגדרת על ריבוע היחידה. פונקציה זו אינה אינטגרבילית ומקיימת:
סדר החישוב משנה את ערך האינטגרל, שכן מצד אחד:
ומצד שני:
כישלון משפט פוביני עבור מרחבים לא סיגמא-סופיים
נתבונן בקבוצת האלכסון. קבוצה זו היא בעלת מידה אפס אם מבצעים אינטגרציה תחילה לפי העותק הראשון, ולעומת זאת היא בעלת מידה 1 אם מבצעים אינטגרציה תחילה לפי העותק השני.
הוכחה
ידוע כי אינטגרל לבג מכליל את אינטגרל רימן, ולכן נוכיח את המקרה הכללי.
לאורך כל ההוכחה נוכיח עבור "צד אחד" של השוויון במשפט, כלומר כאשר מתחילים לבצע אינטגרציה במשתנה השני ואז בראשון. ההוכחה לסדר ההפוך סימטרית.
ההוכחה הנפוצה למשפט עושה שימוש במשפט המחלקה המונוטונית. מבנה ההוכחה הוא כדלהלן: (1) תחילה מוכיחים את המשפט עבור פונקציות מדידות מסוג מסוים במרחבי מידה סופיים, (2) מכלילים את המשפט למרחבים סיגמא-סופיים, (3) מכלילים את המשפט לפונקציות מדידות כלליות.
בהינתן, מתקיים כי ולכן ניתן להסיק מיד כי f פונקציה מדידה. אם כך נובע כי:
כאשר השוויון האחרון הוא מהגדרת מידת המכפלה. מכאן כי .כדי להראות כי \mathcal{C} היא מחלקה מונוטונית יש להראות סגירות לאיחוד שרשראות עולות וחיתוך שרשראות יורדות, אך זה לא קשה להסיק תוך שימוש במשפט ההתכנסות המונוטונית.
כעת נניח כי שני המרחבים הם סיגמא-סופיים. נציג כאשר מידות הקבוצות באיחוד סופיות כולן, ונניח ללא הגבלת הכלליות כי אלו איחודים של שרשראות עולות. בהינתן E מדידה, בהמשך לסימונים הקודמים ניתן להסיק מהמקרה הסופי כי מתקיים ולכן תוך שימוש במשפט ההתכנסות המונוטונית נובע שבגבול כאשר מתקיים.
כעת נראה את המקרה הכללי של המשפט. תהי פונקציה אינטגרבילית במרחב המכפלה. נניח ללא הגבלת הכלליות כי f פונקציה ממשית ואי-שלילית (כי כל פונקציה ממשית היא הפרש של זוג פונקציות חיוביות, וכל פונקציה מרוכבת היא סכום של שתי פונקציות ממשיות). נדון תחילה בפונקציות מציינות מהצורה f=1_E עבור קבוצה מדידה, אז כפי שנובע מהחלק הקודם של ההוכחה מתקיים כי:
פונקציות פשוטות הן צירוף ליניארי של פונקציות מציינות, ולכן המשפט נובע גם לגביהן מידית מליניאריות אינטגרל לבג. כעת, תוך שימוש במשפט ההתכנסות המונוטונית ובעובדה שכל פונקציה מדידה היא גבול של סדרה מונוטונית של פונקציות פשוטות, קל להסיק את הטענה לכל פונקציה מדידה.
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2006
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2006, הוא גביע הזהב לנשים השביעי שארגנה CONCACAF. הטורניר נערך בשתי ערים בארצות הברית והתקיים מ-19 בנובמבר עד ה-27 בנובמבר 2006. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם 2007, שנערך שנה לאחר מכן בסין.
מבנה הטורניר היה שונה מהטורנירים הקודמים, ולכן לא התקיים בו שלב בתים. הפיינליסטיות של גביע הזהב 2002, ארצות הברית וקנדה, העפילו אוטומטית לחצי הגמר, ואליהן הצטרפו ארבע הנבחרות שצלחו את שלב המוקדמות. במשחק הגמר נפגשו המארחות ארצות הברית (בפעם השישית בתולדותיה) וקנדה, שלה זה היה גמר חמישי במפעל. בסיום המשחק, שנערך מול 6,749 צופים בהום דיפו סנטר, ניצחו האמריקאיות 1–2 בהארכה וזכו בטורניר. קריסטין לילי, שכבשה את שער הניצחון לטובת ארצות הברית בדקה ה-120, נבחרה לשחקנית המצטיינת של הטורניר.