cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביגיל יורש
המעבר לציור
בתחילה עסקה אביגיל בציור כבתחביב ולהנאתה בלבד, במקביל לעבודתה בעיצוב ובאנימציה. אולם במהלך השנים, כשהחלו להתגבש בציוריה, אופי וסגנון ייחודיים, נתקבלה ההחלטה שמן הראוי שתחדל לעסוק בעיצוב והאיור בעיסוק משותף, כדי שתוכל להתמקד ביצירה, בציור בלבד. התערוכה הראשונה שבה הוצגו עבודותיה התקיימה ב-1972. מאז הציגה בתערוכות יחיד ובקבוצתיות, השתתפה בירידי אומנות, בארץ, במערב אירופה ובצפון אמריקה. מציוריה הופקו הדפסי משי וליטוגרפיות. החל ב-1984 ובפעמים נוספות, שהו הזוג יורש, לתקופה, בקריית האומנים אשר בפריז, ה-"International Des Arts". רבות מעבודותיה מצויות ונכללות באוספים פרטיים ברחבי העולם: בישראל, בארה”ב, קנדה, שווייץ, בלגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד, צרפת, דרום-אפריקה, יפן ואוסטרליה.
על יצירתה
אביגיל מציירת בצבעי אקריליק, לרוב בפורמטים קטנים בטכניקה אישית שונה מהמקובל. היא מניחה שכבות צבע רבות, מאוד דלילות, עדינות ושקופות, האחת על גבי האחרות, בדומה לטכניקה שבה השתמשו בעבר ציירי פורמטים קלסיים. נושאי ציוריה הם דיוקנאות של בודדים או קבוצות, הניצבים בתוך חללים או חדרים מרוקנים, בנופים או בסביבה צחיחים, כאילו שנקבצו והתייצבו להיות מונצחים לעד בין דפי אלבום משפחתי. הדמויות הן אוניברסליות, כאלו שלא שניתן לזהות ולשייך לתקופה, לעידן, סביבה או מקום מפורשים. יש המתארים את ציוריה כסצנות ויזואליות מתוך ספרי אגדה מודרניים בני זמנינו. מצבים, מעמדים והתרחשויות שהם עכשוויים ובכל זאת כאלה המתקיימים אי-שם מעבר לזמן ולמקום מסוימים.
1972 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 111 שיגורים מהם 78 (כ-70%) על ידי ברית המועצות.
שיגורי לוויינים
שיגורים שנכשלו מסומנים ב אדום. שיגורים מאוישים מסומנים ב ירוק.
הרקולס (דיסני) - דמויות
אפולו, בכחוס, פוסידון, אתנה, דמטר, אפרודיטה, פרספונה, הליוס, ארס (מיתולוגיה) והפייסטוס. רשימה זו מפרטת דמויות מסרט ההנפשה "הרקולס" של חברת וולט דיסני ומסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט.
דמויות ראשיות
הדמויות הראשיות בסרט הם: הרקולס, מגארה, פגסוס ופילוקטטס. בסדרה מגארה הופכת לדמות משנה ואיקרוס וקסנדרה מצטרפים לדמויות הראשיות. להלן הדמויות הראשיות שמופיעות בסרט ובסדרה:
אלים אולימפיים
האלים האולימפיים הם שליטי העולם. מנהיגם הוא זאוס. האלים האולימפיים עלו לשלטון לאחר שהם נצחו במלחמה נגד הטיטאנים. האלים האולימפיים מייצגים את שלטון הסדר בעולם, בעוד שהטיטאנים מייצגים את שלטון התוהו ובוהו בעולם. חוץ מהאדס, קלותו, לקסיס, אטרופוס, כארון, הקטה וסטיקס שמתגוררים בשאול, כל האלים האולימפיים מתגוררים באולימפוס. להלן האלים האולימפיים שמופיעים בסרט ובסדרה:
טיטאנים
הטיטאנים הם גזע של אלים ששלטו בעולם לפני האלים האולימפיים. מנהיגם היה קרונוס, אך כאשר האדס שחרר אותם מכלאם שבטרטרוס, הוא הפך להיות המנהיג החדש שלהם. הטיטאנים ירדו מהשלטון לאחר שהם הפסידו במלחמה נגד האלים האולימפיים. הטיטאנים מייצגים את שלטון התוהו ובוהו בעולם, בעוד שהאלים האולימפיים מייצגים את שלטון הסדר בעולם. הטיטאנים ליטוס, הידרוס, פירוס וסטרטוס יצרו את ארבעת היסודות של העולם (אדמה, אוויר, מים ואש) ועירבבו אותם זה בזה וכך נוצר הכאוס. הטיטאן סטרטוס גם יצר את האלים הראשונים. כגון: אורנוס, גאיה, טיפון, אכידנה ומספר אלים נוספים. אורנוס וגאיה התחתנו ונולדו להם שבעה ילדים: קרונוס, ריאה, אטלס, פרומתאוס, אנטאיוס, בריאראוס וארגס. בנם קרונוס הכתיר את עצמו למלך העולם, ובכך הוא הפך למלך הראשון של העולם, אך כשהטיטאנים הפסידו קרונוס הורד מכיסאו ובנו זאוס הפך למלך העולם. בזמן המלחמה בין הטיטאנים לאלים האולימפיים הטיטאנים אורנוס, גאיה, ריאה ופרומתאוס היו נייטרלים, והם לא נלחמו לצד הטיטאנים. כשהטיטאנים הפסידו זאוס כלא בטרטרוס את הטיטאנים ליטוס, הידרוס, פירוס, סטרטוס, ארגס, קרונוס וטיפון. כעבור תקופה מסוימת זאוס כלא בטרטרוס גם את הטיטאנים פרומתאוס ואנטאיוס, אך לבסוף כל הטיטאנים חוץ מקרונוס שוחררו מכלאם שבטרטרוס. להלן הטיטאנים שמופיעים בסרט ובסדרה:
נימפים
הנימפים הם יצורים דמויי אדם בעלי כוחות קסם. להלן הנימפים שמופיעים בסרט ובסדרה:
סאטירים
הסאטירים הם יצורים שמחציתן אדם ומחציתן תיש. הסאטירים שמופיעים בסרט ובסדרה הם: פילוקטטס ופאן.
ילדיהם של טיפון ואכידנה
לטיטאנים טיפון ואכידנה שמכונים "מלך ומלכת המפלצות" נולדו 13 ילדים והם:
גריפינים
הגריפינים הם יצורים בעלי פלג גוף קדמי כשל נשר ופלג גוף אחורי כשל אריה. להלן הגריפינים שמופיעים בסרט ובסדרה:
גורגונות
הגורגונים הם מפלצות דמויי אדם ששערם עשוי מנחשים חיים וארסיים. הם גורמים לכל מי שמביט בעיניהם להתאבן. להלן הגורגונים שמופיעים בסרט ובסדרה:
קיקלופים
הקיקלופים הם ענקים עם עין אחת בראשם. בסדרה הופיעו חמישה קיקלופים שהם בניו של הקיקלופ ארגס שהופיע בסרט. להלן הקיקלופים שמופיעים בסדרה:
מורים ותלמידים באקדמיית פרומתאוס
מקום מרכזי שבו מתרחשת עלילת הסדרה הוא אקדמיית פרומתאוס. מסיבה זו העלילה כוללת מורים ותלמידים רבים הלוקחים חלק פעיל בעלילה. להלן המורים והתלמידים שמופיעים בסדרה:
דמויות שהופיעו בסדרה
"הרקולס והלילה הערבי" הוא פרק בסדרת הטלוויזיה בו שש דמויות מהסרט "אלאדין" כיכבו בהופעת אורח (קרוסאובר). להלן שש דמויות אלה שהופיעו בפרק:
דמויות נוספות
בהתחשב בקרוס-אובר, מספר דמויות מ"אלאדין" עשויות להיות קשורות לדמויות מ"הרקולס". להלן דמויות אלו:
קרב ים ביסמרק
קרב ים ביסמרק היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני וצי בעלות הברית שהתחולל בין 2 ל-4 במרץ 1943, בים ביסמרק שבמערב האוקיינוס השקט. במהלך הקרב תקפו מטוסי בעלות הברית שיירה יפנית שהובילה חיילים ללָאֶה, גינאה החדשה. מרבית השיירה טובעה ועמה חיילים יפנים רבים.
בדצמבר 1942 פיתחה המפקדה הכללית הקיסרית תוכנית לחיזק מאחזים היפניים בדרום מערב האוקיינוס השקט על ידי שליחת כ-6,900 חיילים מרבאול ללאה. למרות הסיכונים שהיו כרוכים בתוכנית זו אישרה המפקדה הכללית את התוכנית וב-28 בפברואר 1943 יצאה מרבאול השיירה.
מפענחי הצפנים של בעלות הברית במלבורן ובוושינגטון למדו על ההכנות להפלגה, על יעד ועל תאריך היציאה של השיירה, וכך היו מטוסי בעלות הברית מוכנים לביאת השיירה, איתרו ותקפו אותה ב-4-2 במרץ 1943. כל שמונה ספינות התובלה וארבע מהמשחתות המלוות טובעו, ומתוך כ-6,900 החיילים שיצאו הגיעו ללאה כ-1,200 בלבד. 2,700 חיילים נוספים נמשו מהמים בידי המשחתות וצוללות ושבו לרבאול. לאחר קרב ים ביסמרק לא ניסו היפנים לשלוח חיילים ללאה פעם נוספת.
התוכנית היפנית
בדצמבר 1942 החליטה המפקדה הכללית הקיסרית לתגבר את עמדותיה בדרום מערב האוקיינוס השקט. לשם כך פיתחו תוכנית ששלחה לגוודלקנל את הדיוויזיה ה-20 מקוריאה ואת הדיוויזיה ה-41 מסין. לאחר ההחלטה היפנית לסגת מגוודלקנל נשלחו שתי הדיוויזיות לגינאה החדשה, שם נחתו בינואר ובפברואר 1943.
מפקד הארמייה השמינית, לוטננט גנרל היטושי איממורה, ומפקד צי אזור דרום מזרח, תת-אדמירל ג'וניצ'י מיקווה, הגו תוכנית שקראה להעברת מפקדת הארמייה ה-18 (שפעלה תחת הארמייה השמינית) ואת הדיוויזיות ה-51 וה-20 מרבאול ללאה. ביצוע תוכנית זו היה כרוך בסיכון בשל נוכחות כוחות האוויר של בעלות הברית באזור, אך היה חוסך לחיילים היפנים צעדה לאורך 230 קילומטרים על פני תנאי שטח קשים כגון ביצות, הרים וג'ונגל עבות.
בינואר נשלח רגימנט הרגלים ה-102, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טורו אוקאבה, ללאה. שיירה זו הפליגה לאורך החוף הדרומי של בריטניה החדשה, ומכיוון שהייתה קרובה לבסיסי האוויר היפנים באי ניתן היה לספק לה הגנה אווירית. עם זאת, הקרבה לבסיסים אלה איפשרה גם לטייסי בעלות הברית לתקוף גם את השיירה וגם את הבסיסים. רגימנט זה הצליח לנחות בלאה ומשם המשיך לוואו, שם נחל תבוסה כנגד חיילי בעלות הברית. השיירה שיצאה בפברואר הפליגה בנתיב אחר, הפעם צפונית לבריטניה החדשה, מתוך כוונה להטעות את בעלות הברית לחשוב שהשיירה מפליגה לעיר מדנג שבצפון גינאה החדשה.
ב-28 בפברואר יצאה השיירה מרבאול. השיירה הכילה שמונה משחתות (טוקיטסוקאזה, יוקיקאזה, שירָיוּקי, אראשיאו, אסאשיאו, אסגומו, שיקינאמי ואורנאמי) ושמונה ספינות תובלה בחיפוי מאה מטוסי קרב.
מודיעין בעלות הברית
מידע זה נמסר לקני על ידי המפקד העליון של כוחות הברית בדרום מערב האוקיינוס השקט גנרל דאגלס מקארתור במשרדו ב-25 בפברואר. התוכנית להנחתת 6,900 חיילים יפנים באזור לאה הדאיגה את מקארתור שכן פעולה כזאת עשויה לסכל את התוכנית לכיבוש האזור של בעלות הברית. קני מסר את המידע על השיירה למפקד הכוח הקדמי של הכוח האווירי החמישי בגינאה החדשה, בריגדיר גנרל אניס וייטהד, והזהיר אותו מפני התקפות ריכוך יפניות לפני יציאת השיירה. חלק מהמפציצים של בעלות הברית עברו הסבות שהתאימו אותם לתקיפת שיירות כגון התקנת מקלעי 0.5 אינץ'. טייסי המפציצים פיתחו שיטת תקיפה לה קראו "הפצצת דילוג," לפיה טסים המטוסים לכיוון מטרתם בגובה כמה עשרות מטרים מעל פני הים, ולאחר שחרור הפצצות הן ינתזו על פני המים ויתפוצצו על דופן המטרה, מתחתיה או מעליה.
הקרב
השיירה עזבה את רבאול והתקדמה במהירות 7 קשרים, והצליחה להימנע מגילוי במשך מספר ימים תודות לשתי סופות טרופיות שהכו בים שלמה ובים ביסמרק. ב-1 במרץ, בשעה 15:00, איתר מפציץ B-24 ליברייטור את השיירה, אך שמונה מפציצי B-17 מבצר מעופף שנשלחו ליירטה לא הצליחו לאתר אותה.
עם שחר, 2 במרץ, תקפו שישה מטוסי A-2 האבוק של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי את אזור לאה במטרה להפחית מיעילות ההגנה היפנית באזור. בשעה 10:00 איתר מטוס ליברטור נוסף את השיירה ושמונה מטוסי B-17 נוספים המריאו כדי לתקוף אותה, ושעה לאחר מכן המריאו עשרים מטוסים נוספים. הטייסים איתרו את השיירה ותקפו אותה. עד הצהריים טובעה ספינת התובלה "קיוקוסיי מארו" ו"טֶייוֹ מארו" ו"נוג'ימה" ניזוקו. המשחתות יוקיקאזה ואסגומו אספו 950 ניצולים מקיוקוסיי מארו, ומכיוון שהיו המשחתות המהירות בכוח הפליגו לבדן ללאה שם הנחיתו את החיילים. במהלך הלילה עקב אחר השיירה מטוס ימי מדגם PBY קטלינה.
ב-3 במרץ חלפה השיירה בטווח התקיפה האווירי מהבסיס במפרץ מילן, ושמונה מפציצי טורפדו מדגם בריסטול בופורט יצאו לתקוף אותה. בשל תנאי מזג אוויר איתרו רק שניים מהמפציצים את השיירה ולא הצליחו לפגוע בה. לאחר שהקיפה השיירה את חצי האי הואון התבהר מזג האוויר ותשעים מטוסים המריאו לקראתה מפורט מורסבי. באותה עת המריאו 22 מטוסים אוסטרלים ומטרתם הייתה הבסיס האווירי היפני בלאה. בשעה 10:00 תקפו 13 מפציצי B-17 את השיירה וגרמו לה להתפזר. לאחר מכן התקרבו לשיירה שלושה עשר מטוסי קרב שהתחזו למפציצי טורפדו נוספים על ידי טיסה בגובה נמוך. על מנת לקבל את פני מפציצי הטורפדו פנו הספינות לקראת התוקפים, ובכך איפשרו למטוסי הקרב לירות מטווח קרוב על סיפון הספינות ולפגוע בגשר, בתותחי הנ"מ ובאנשי הצוות. מיד לאחר מכן תקפו את הספינות היפניות 31 מפציצים אמריקאים.
שיריוקי נפגעה ראשונה בהתקפה. פצצה שפגעה במחסן תחמושת גרמה לפיצוץ אדיר שניתק את ירכתי האונייה משאר הגוף והביא לשקיעתה. אנשי צוותה נאספו על ידי שיקינאמי. המשחתת טוקיטסוקאזה נפגעה קשות ושקעה מאוחר יותר, בעוד אנשי צוותה נאספו על ידי יוקיקאזה. המשחתת אראשיו נפגעה גם כן והתנגשה בספינת התובלה נוג'ימה. שתי הספינות ננטשו מאוחר יותר לאחר שיצאו מכלל פעולה. ארבעה עשר מפציצי B-25 שבו לשיירה אחרי הצהריים וטענו לשבע עשרה פגיעות נוספות. בשלב זה טובע שליש מהשיירה, או שהיה בתהליכי שקיעה. לאחר שכילו המפציצים את תחמושתם הצטרפו מספר מטוסי האבוק אמריקאים למתקפה, וטענו לחמש פגיעות. במהלך ההפצצות סיפקו 28 מטוסי P-38 לייטנינג חיפוי למפציצים מפני מטוסי A6M זירו יפניים, ורשמו 20 הפלות, לעומת אובדן שלושה מטוסים משלהם.
כל שבע ספינות התובלה נפגעו, ורובן בערו או שקעו כמאה קילומטרים מהיבשה, יחד עם המשחתות שיריוקי, טוקיטסוקאזה ואראשיו. שאר המשחתות אספו ניצולים ושבו לרבאול. במהלך אותו לילה תקפו עשר ספינות טורפדו אמריקאיות את השיירה. בשעות המוקדמות של 4 במרץ ניזוקה ספינת התובלה "אויגאווה מארו" מפגיעת טורפדו ושקעה. בבוקר פגעה במשחתת אסשיו פצצה במשקל 230 קילוגרם בזמן שאספה ניצולים מארשיו והיא טובעה.
המשחתות היפניות שבו לרבאול כשעל סיפוניהן כ-2,700 ניצולים. על פי פקודתו של קני, תקפו אוניות ומטוסי בעלות הברית את סירות ההצלה ואת הניצולים היפניים כדי למנוע מהם להגיע ללאה. פקודה זו הפרה את אמנת האג משנת 1907, שאסרה על תקיפת ניצולי אוניות טבועות, ולכן נחשבת פשע מלחמה. בימים הבאים אספו צוללות יפניות ניצולים נוספים.
תוצאות הקרב
היפנים נחלו בקרב תבוסה קשה. מתוך 6,900 החיילים שיצאו למסע רק כ-1,200 הגיעו ללאה. 2,700 חיילים נוספים ניצלו בידי משחתות וצוללות ושבו לרבאול. בסך הכל נהרגו או טבעו כ-2,890 חיילים יפנים. בעלות הברית איבדו 13 אנשי צוות אוויר ושמונה נפצעו.
לאחר התבוסה טס ראש מטהו של איממורה למפקדה הקיסרית בטוקיו ודיווח על תוצאות הקרב. לפיכך הוחלט לוותר על כל ניסיונות נוספים לתגבור הכוחות בלאה באמצעות ספינות, ומרגע זה ואילך נשלחה תגבורת בצוללות או על גבי ארבות מאיים סמוכים.
מורט דרוקר
מורט דרוקר (באנגלית: Mort Drucker; 22 במרץ 1929 – 9 באפריל 2020) היה קריקטוריסט ואמן קומיקס יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר כאחד המאיירים הבולטים ביותר והפורים ביותר ב"מד מגזין", במשך למעלה מחמישה עשורים.
ביוגרפיה
דרוקר החל לעבוד בתחום הקומיקס ב-1947, בגיל 18, כאשר הפך לעוזרו של האמן ברט ויטמן, ועבד איתו על פיתוח הקומיקס "דבי דין" (Debbie Dean). בהמשך הצטרף לצוות המאיירים של DC קומיקס, שם עסק בריטוש איורים (retoucher). בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החל לאייר כפרילנסר.
בסתיו 1956 הצטרף דרוקר לצוות המאיירים של מד מגזין, והפך לאחד מהמאיירים הבולטים והמזוהים ביותר עם המגזין. לאורך השנים נודע במיוחד בקומיקס הפארודי שאותו נהג ליצור על סרטים עלילתיים בולטים וסדרות טלוויזיה בולטות. דרוקר אייר עבור מד מגזין במשך יותר מ-50 שנים, והיה לאמן שאייר עבור המגזין במשך תקופת הזמן הרצופה הארוכה ביותר.
בנוסף לעבודתו במד מגזין, אייר דרוקר לאורך השנים גם עבור מגזינים נוספים, בהם טיים מגזין וניוזוויק. משנת 1984 ועד 1987 יצר בשיתוף פעולה עם ג'רי דומאס את רצועת הקומיקס היומית "בנצ'לי" (Benchley), שהתפרסמה בעיתונים יומיים. לאורך השנים המשיך לאייר עבור DC קומיקס, ואייר גם ספרי ילדים, כרזות של סרטים, ועטיפות אלבומים של מוזיקאים שונים.
נפטר בביתו בניו יורק.
סאל מינאו
סלבטורה "סאל" מינאו, ג'וניור (באנגלית: Salvatore "Sal" Mineo, Jr; 10 בינואר 1939 – 12 בפברואר 1976) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "מרד הנעורים" ו"אקסודוס".
ביוגרפיה
מינאו נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, אמו ג'וזפין הייתה אמריקאית ואביו סלבטורה מינאו, האב, היה איטלקי. כילד נרשם מינאו לשיעורי ריקוד ומשחק והופיע במחזה של טנסי ויליאמס "השושנה המקועקעת". הוא החל את דרכו בתוכנית הטלוויזיה "Jukebox Jury", ואת הופעתיו הקולנועיות הראשונות עשה בסרטים "שישה גשרים לעבור" ו"מלחמתו הפרטית של מייג'ור בנסון".
קריירה
מינאו פרץ לתודעה בשנת 1955 בדרמה "מרד הנעורים" בה שיחק בתפקיד המתבגר הרגיש ג'ון "פלטו" קרופורד. מינאו קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו. הופעתו זיכתה אותו באהדת הקהל ובמעריצות רבות. בהמשך דרכו ככוכב קולנוע השתתף מינאו בדרמות "ענק" של ג'ורג' סטיבנס בתפקיד אנחל אוברגון, "מישהו שם למעלה אוהב אותי" של רוברט וייז, בקומדיה הצבאית "רומן פרטי" בתפקיד גיבור העלילה לואיג'י מרסי ובסרטו של דון סיגל "פשע ברחובות".
מינאו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר בשנת 1960 על תפקידו בדרמה "אקסודוס" בתור ניצול השואה דב לנדאו. מינאו השתתף גם בסרט המלחמה המצליח "היום הארוך ביותר" בתפקיד טוראי מרטיני ובמערבון של ג'ון פורד "סתיו צ'ייני" בתפקיד האינדיאני חולצה אדומה. ב-1968 הופיע בסרט האסונות "מזרחית ליאווה.
את תפקידיו האחרונים עשה מינאו בסרטים "הבריחה מכוכב הקופים" בתור השימפנזה ד"ר מילו ו"מזרחית ליאווה".
יציאה מהארון
מינאו היה לכוכב הקולנוע הראשון אשר הצהיר בתקשורת על נטיותיו ההומוסקסואליות, לקראת סוף שנות ה-60.
רצח
ב-12 בפברואר 1976, לאחר שחזר מצילומים שערך בלוס אנג'לס, נרצח מינאו בדקירת סכין בלבו במערב הוליווד. לאחר חקירה ארוכה שנערכה נעצר החשוד ברצח, ליונל ריי ויליאמס, ובשנת 1979 הורשע בעוון הרצח ובעוון עבירות שוד ונשלח ל-57 שנות מאסר בפועל.
מינאו היה בן 37 במותו. הוא נקבר ב"בית הקברות שער גן עדן" שבכפר הות'ורן, ניו יורק.
ליגת האלופות
ליגת האלופות של אופ"א (באנגלית: UEFA Champions League) היא טורניר כדורגל אירופי שנתי, שבו מתחרים המועדונים המצליחים ביותר במדינות המשויכות להתאחדות הכדורגל האירופית (אופ"א). הטורניר, שנקרא בעבר "גביע אלופות אירופה למועדונים", הוא המפעל היוקרתי ביותר למועדונים בכדורגל האירופי.
היסטוריה
הטורניר הפאן-אירופי הראשון היה "גביע האתגר" ששוחק בין מועדונים מקומיים באימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1897–1911. לאחר מכן, ב-1927 נוסד גביע מיטרופה שהיה הטורניר הרשמי הראשון שהפגיש קבוצות כדורגל אירופאיות בכירות ממרכז אירופה במסגרת בינלאומית, רעיון שהגה הוגו מייזל. ב-1930 נוסד "גביע האומות" (או "Coupe des Nations") שהיה הניסיון האמיתי הראשון ליצור גביע תחרותי בין אלופות המדינות של אירופה. הוא אורגן על ידי מועדון הכדורגל השווייצרי סרבט ז'נבה, והביא עשרה מועדונים בולטים באירופה לשחק בטורניר אחד, שהתקיים בז'נבה. בגביע האומות של 1930 זכתה אויפשט ההונגרית. ב-1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, הקבוצות מהמדינות הלטיניות של אירופה ייסדו את הגביע הלטיני ששוחק עד 1957.
לאחר שקיבלו דיווח ממספר עיתונאים על האליפות הדרום אמריקאית לאלופות ("Campeonato Sudamericano de Campeones") שהחלה ב-1948, גבריאל הנו, שהיה כדורגלן בעצמו וגם העורך של עיתון הספורט ל'אקיפ - הציע כי יש ליצור גביע יבשתי בינלאומי באירופה לאלופות. לאחר שסטאן קוליס הכריז על וולברהמפטון וונדררס כ"אלופי העולם" בעקבות רצף מוצלח של משחקי ידידות בשנות ה-50 ובמיוחד לאחר ניצחון ה-3–2 הידידותי נגד בודפשט הונבד, הצליח לשכנע את אופ"א לקיים טורניר שכזה. הוא נוסד ב-1955 ושוחק בפריז כ"גביע האלופות האירופי לקבוצות".
תחילת הדרך
גביע האלופות הרשמי הראשון נערך בעונת 1955/1956 וכלל 16 קבוצות שנחשבות למייסדות הטורניר: מילאן (איטליה), AGF אורהוס (דנמרק), אנדרלכט (בלגיה), יורגודן (שוודיה), גוורדיה ורשה (פולין), היברניאן (סקוטלנד), פרטיזן בלגרד (יוגוסלביה), פ.ס.וו. איינדהובן (הולנד), ראפיד וינה (אוסטריה), ריאל מדריד (ספרד), רוט-וייס אסן (גרמניה המערבית), פ.צ. זארבריקן (חבל הסאר), סרבט ז'נבה (שווייץ), ספורטינג ליסבון (פורטוגל), סטאד ריימס (צרפת) ו-וורוס לובוגו (הונגריה). משחק ליגת האלופות הראשון התקיים ב-4 בספטמבר 1955, והסתיים בתיקו 3-3 בין ספורטינג ליסבון לפרטיזן, הגול הראשון בהיסטוריה של הטורניר הובקע על ידי ז'ואאו בפטיסטה מרטינס לזכות ספורטינג. גמר הבכורה של הטורניר התקיים בפארק דה פראנס בין סטאד ריימס לריאל מדריד, והסתיים בניצחונה של ריאל מדריד שחזרה מפיגור ל-4–3, הודות לשערים של אלפרדו די סטפנו, מרקוס אלונסו (מרקיטוס), והקטור ריאל (צמד).
על אלופת הליגה האנגלית, צ'לסי, נאסר להשתתף בתחרות על ידי מזכיר הליגה האנגלית, אלן הארדקר, שהאמין שיהיה זה לטובת הכדורגל האנגלי והכדורגל בכלל, אם הקבוצות האנגליות לא יכנסו לתחרות. בעונה לאחר מכן, קבוצת מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות הליגה האנגלית, בהנהגתו של מאט באזבי. באזבי, בעזרתו של יושב ראש הקבוצה הארולד הארדמן, וגם בעזרתו של יושב ראש התאחדות הכדורגל האנגלית (ה-FA) סטאנלי ראוס, עקפו את החלטת הליגה ויונייטד הפכו לקבוצה האנגלית הראשונה שמשתתפת במפעל.
ריאל מדריד הצליחה להגן על התואר במשך 4 עונות נוספות, ולמעשה הייתה הקבוצה היחידה שזכתה בתואר בחמש העונות הראשונות של התחרות. בעונת 1960/1961 הדיחה את ריאל מדריד יריבתה המרה ברצלונה כבר בסיבוב הראשון של הטורניר וקבעה את סיום שליטתה המוחלט בטורניר. בגמר הגביע הפסידה ברצלונה לבנפיקה ליסבון שניצחה אותה 3–2.
בנפיקה הצליחה לשמור על התואר וניצחה גם בעונה לאחר מכן בפעם השנייה ברציפות, אך כשלה עונה אחת אחר כך, כשהפסידה למילאן בזכייתה הראשונה. בעונת 1963/1964 זכתה יריבתה העירונית, אינטר בגביע בפעם הראשונה, ועונה לאחר מכן הצליחה ריאל לשוב ולזכות בתואר בפעם השישית. סלטיק הייתה הקבוצה הבריטית הראשונה שזכתה בתואר ועשתה זאת בעונת 1966/1967. עונה לאחר מכן זכתה מנצ'סטר יונייטד בפעם הראשונה כשניצחה 4–1 את בנפיקה בגמר. בעונת 1968/1969 זכתה מילאן בפעם השנייה לאחר שניצחה 4–1 את אייאקס שהצליחה להגיע לגמר בפעם הראשונה, אולם ההולנדית הראשונה שזכתה בתואר הייתה דווקא פיינורד שניצחה 2–1 את סלטיק בגמר 1970. בתחילת שנות ה-70 הצליחה לזכות אייאקס שלוש פעמים ברציפות בין 1971 ל-1973 כשהיא מנצחת בגמר את פנאתינאיקוס (2–0), אינטר (2–0) ויובנטוס שסוף סוף הצליחה להדביק את יריבותיה המקומיות ולהגיע לגמר המפעל החשוב ביבשת, אך הפסידה לאייאקס 0–1 במשחק הגמר. לאחר מכן השתנתה המגמה ובאיירן מינכן זכתה 3 פעמים ברציפות בין השנים 1973 ל-1976, כשהיא מנצחת שלוש פיינליסטיות חדשות: אתלטיקו מדריד (אותה ניצחה בגמר חוזר 4–0 אחרי 1–1 בגמר הראשון), לידס יונייטד (2–0) וסנט אטיין (הצרפתייה הראשונה שמגיעה לגמר מזה 17 עונות). ב-1977 וב-1978 זכתה ליברפול פעמיים ברצף, וב-1979 ו-1980 זכתה נוטינגהאם פורסט פעמיים ברצף.
שנות ה-80 ותחילת ה-90
ב-1981 ו-1982 זכו ליברפול בפעם השלישית ואסטון וילה בפעם הראשונה ובכך השלימו רצף של 6 עונות של שליטה אנגלית בהן רק קבוצות אנגליות זוכות בתואר (כש-5 מהם בתוצאה 1–0). ב-1983 זכתה המבורג בפעם הראשונה בתואר לאחר ניצחון על יובנטוס לה זו הייתה הופעה שנייה בגמר אך ללא זכייה. גמר 1984 היה הראשון שהוכרע בבעיטות עונשין לאחר תיקו 1–1 בין ליברפול לרומא, בו ניצחו האנגלים 4–2. ליברפול הגיעה לגמר גם בעונה הבאה בה התרחש אסון הייזל הטראגי שגרם להרחקתן של הקבוצות האנגליות למשך 5 עונות מהמפעלים האירופיים. על הדשא ניצחה יובנטוס האיטלקית 1–0 שהעניק לה את התואר בפעם הראשונה בהופעתה השלישית בגמר. ב-1986 הוכרע הגמר בפעם השנייה בבעיטות הכרעה מהנקודה הלבנה אחרי 0–0 בסיום המשחק בין סטיאווה בוקרשט לברצלונה, דו-קרב בו ניצחו הרומנים 2–0 שזיכה אותם בתואר הבכורה שלהם. בעונה לאחר מכן זכתה פורטו שניצחה 2–1 את באיירן מינכן בהופעתה החמישית בגמר. בגמר 1988 זכתה פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית (ממייסדות התחרות) אחרי שניצחה את בנפיקה הפורטוגלית 6–5 בבעיטות הכרעה מהנקודה הלבנה אחרי 0–0 בתום הארכה. בסוף שנות ה-80 מילאן האיטלקית הצליחה לזכות פעמיים ברצף אחרי שהביסה בגמר את סטיאווה הרומנית (4–0), ולאחר מכן את בנפיקה, שהגיעה לגמר השני שלה ב-3 עונות, בו היא מפסידה פעם נוספת (הפעם 1–0). בתחילת שנות ה-90 עלו על המפה זוכות חדשות בדמות הכוכב האדום בלגרד שניצחה את אולימפיק מרסיי 5–3 בבעיטות הכרעה (אחרי 0–0 בתום הארכה), וברצלונה שזכתה לראשונה בתולדותיה במפעל כשניצחה 1–0 את סמפדוריה המפתיעה, אף על פי שהיא משתתפת מזה שנים רבות במפעל ואף הגיעה פעמיים למעמד הגמר בהן הפסידה.
החל מ-1993
לאחר עונת 1991/1992 שונה שמו של המפעל מגביע אירופה לאלופות לליגת האלופות של אופ"א, העונה הראשונה תחת השם החדש כללה שלב בתים בן 8 קבוצות שהעפילו משלבי המוקדמות. שמונה הקבוצות התחלקו לשני בתים בני ארבע קבוצות כל אחד, המנצחת בכל בית לאחר שישה משחקים (משחק בית ומשחק חוץ נגד כל קבוצה) עלתה למשחק הגמר, בו ניצחה אולימפיק מרסיי שהפסידה בגמר שתי עונות קודם לכן את מילאן 1–0, והייתה לקבוצה הצרפתית הראשונה שזוכה בגביע. בעונה לאחר מכן שונה פורמט התחרות כאשר שתי הקבוצות שסיימו בשני המקומות הראשונים בכל בית התמודדו במסגרת שלב חצי גמר, והמנצחות עלו לגמר. מילאן שהפסידה שנה קודם לכן העפילה לגמר בו הביסה את ברצלונה 4–0 והניפה את הגביע בפעם החמישית שלה. בעונה הבאה שוב שונה פורמט התחרות, שלב הבתים גדל משמונה לשש עשרה קבוצות שחולקו לארבעה בתים. כאשר בעונה זו לראשונה האלופות של 8 הליגות הבכירות ביבשת העפילו ישירות לשלב הבתים ולא היו צריכות לעבור את שלבי המוקדמות. שתי המנצחות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר שיחד עם חצי הגמר נערכו בשיטת בית חוץ ולא הוכרעו במשחק בודד. מילאן המשיכה את התקופה הטובה והגיעה לגמר בפעם השלישית ברצף, אך הפסידה לאייאקס שזכתה בפעם הרביעית בתולדותיה. בעונת 1995/1996 חל שינוי משמעותי בליגת האלופות כאשר הוחלט שעל ניצחון יוענקו שלוש נקודות במקום שתיים כפי שהיה נהוג עד לעונה זו. בגמר 1996 השתתפו פעם נוספת קבוצה הולנדית (אייאקס) ואיטלקית (יובנטוס) אך הפעם הייתה ידה של איטליה על העליונה כשיובנטוס ניצחה 4–2 בבעיטות עונשין לאחר 1–1 בתום הארכה. יובנטוס הגיעה לעוד שני משחקי גמר בעונות הבאות אך הפסידה בשניהם לבורוסיה דורטמונד הגרמנית שזכתה בפעם הראשונה שלה, ולריאל מדריד בעונת 1997/1998 שזכתה בפעם השביעית ושמרה על הדומיננטיות במפעל. בעונה זו חל שינוי נוסף בפורמט התחרות כשמספר המשתתפות בשלב הבתים גדל ל-24 קבוצות. שחולקו לשישה בתים בני ארבע קבוצות. מנצחות הבתים העפילו לשלב רבע הגמר יחד עם שתי הסגניות הטובות ביותר מבין ששת הבתים. כמו כן בעונה זו לראשונה שמונה הליגות הבכירות באירופה שלחו גם את סגנית האלופה לשלב המוקדמות בנוסף לאלופה שהעפילה ישירות לשלב הבתים. בעונה לאחר מכן עונת 1998/1999 התרחש אחד הגמרים הזכורים בתולדות המפעל בין באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד בהדרכתו של אלכס פרגוסון שזכתה בתואר השני שלה לאחר דרמה שהתחוללה בתוספת הזמן של המשחק עם 2 שערים לזכות האנגלים שקבעו מהפך וניצחון 2–1 על הגרמנים.
שנות ה-2000
בעונת 1999/2000 חל שינוי נוסף במבנה התחרות, שלב הבתים גדל מ-24 ל-32 קבוצות שהתחלקו לשמונה בתים בני ארבע קבוצות כל אחד. שתי המנצחות בכל בית העפילו לשלב בתים נוסף, ושתי המנצחות בשלב הבתים השני העפילו לרבע הגמר. משם נערכו משחקים בשיטת בית וחוץ כולל בחצי הגמר, ומשחק הגמר הוכרע במשחק בודד באצטדיון שנקבע מראש בתחילת העונה. כמו כן בעונה זו הליגות הבכירות ביבשת קיבלו את הזכות לשלוח נציגות נוספות לשלבי המוקדמות, כאשר הליגות שדורגו בשלוש המקומות הראשונים באירופה זכו לארבע נציגות בסך הכל בשלבים השונים. והליגות שדורגו במקומות 4-6 זכו לשלוש נציגות בשלבים השונים. בגמר של שנת 2000 זכתה ריאל מדריד בפעם השמינית בתולדותיה כשניצחה 3–0 בגמר כל-ספרדי את ולנסיה בהופעת הבכורה שלה בגמר. עונה לאחר מכן הגיעה ולנסיה שוב לגמר אך הפסידה לבאיירן מינכן שהניפה את התואר בפעם הרביעית בתולדותיה, לאחר 5–4 בדו-קרב פנדלים (אחרי 1–1 בתום הארכה). בעונה לאחר מכן שבה ריאל מדריד למעמד הגמר ולא נתנה לתואר לברוח ממנה כשניצחה 2–1 את באייר לברקוזן, שהייתה הקבוצה הראשונה שהגיע למעמד הגמר של ליגת האלופות על אף שלא זכתה באליפות מקומית מעולם. בתואר של עונת 2002/2003 זכתה מילאן של המאמן קרלו אנצ'לוטי לאחר גמר כל-איטלקי בו ניצחה את יובנטוס 3–2 בבעיטות עונשין לאחר משחק מאכזב שהסתיים ללא שערים. בעונת 2003/2004 חל שינוי במבנה התחרות כאשר שלב הבתים השני בוטל, ובמקומו החל שלב הנוקאאוט בשיטת בית וחוץ כבר משמינית הגמר, כששמונה מנצחות הבתים הוגרלו נגד 8 הקבוצות שסיימו במקום השני בביתן. עונה זו הייתה אחת העונות המפתיעות במפעל כאשר לגמר העפילו פורטו ומונקו שהגיעו למעמד מעמדת האנדרדוג, בסיומו זכתה פורטו של המאמן ז'וזה מוריניו בתואר השני שלה לאחר ניצחון 3–0. הגמר של העונה הבאה נחשב גם כן לאחד הגמרים הזכורים בתולדות המפעל כאשר ליברפול ניצחה את מילאן בפנדלים לאחר שכבר פיגרה 0–3 במחצית. עונת 2005/2006 הסתיימה בזכייתה של ברצלונה בתואר לאחר שגברה על ארסנל האנגלית בהופעת הבכורה שלה בגמר. גמר 2007 היה שחזור של גמר 2005 אך הפעם מילאן נקמה בליברפול על ההפסד, כשניצחה בתוצאה 2–1 והניפה את הגביע. עונת 2007/2008 הפגישה לגמר כל-אנגלי ראשון בתולדות הטורניר את מנצ'סטר יונייטד עם צ'לסי של המאמן הישראלי אברהם גרנט, שבו ניצחה יונייטד בבעיטות עונשין לאחר 1–1 בתום הזמן החוקי. הגמר האחרון של העשור הראשון של המאה ה-21 הפגיש את מנצ'סטר יונייטד שהגיעה לגמר בפעם השנייה ברציפות עם ברצלונה, אך יונייטד לא השכילה להגן על התואר כשהפסידה בתוצאה 0–2, וברצלונה הניפה את הגביע, תחת הדרכתו של המאמן הצעיר ז'וזפ גוארדיולה.
שנות ה-2010
גמר 2010 הפגיש את אינטר מילאנו האיטלקית ובאיירן מינכן הגרמנית, והיה הגמר הראשון מזה 5 שנים בו לא הופיעה קבוצה אנגלית, בסיומו אינטר הניפה את הגביע. בעונה שלאחר מכן נערך שחזור של גמר 2009 כשברצלונה פגשה שוב את מנצ'סטר יונייטד, וגם הפעם ידה הייתה על העליונה כשהשלימה זכייה שלישית ב-6 שנים. עונת 2011/2012 הפגישה למשחק הגמר את באיירן מינכן וצ'לסי, בסיומו הניפה צ'לסי את גביע האלופות הראשון בתולדותיה לאחר ניצחון בדו-קרב מהנקודה הלבנה. בעונה שלאחר מכן נפגשו למשחק גמר כל-גרמני בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן בהופעתה ה-3 בתוך 4 שנים בגמר, שהסתימה בזכייה של הקבוצה הבווארית לאחר שהפסידה בשני הגמרים הקודמים בהם הופיעה. עונת 2013/2014 הייתה תחילתה של השתלטות הקבוצות הספרדיות על ליגת האלופות ובעיקר של ריאל מדריד שהחלה רצף של 5 שנים של זכיות ספרדיות בהן 7 מתוך 10 הפיינליסטיות מגיעות מהלה ליגה. בגמר של אותה עונה זכתה ריאל לאחר ניצחון על אתלטיקו מדריד 4–1 בהארכה, שהיה גם הגמר הראשון בהיסטוריה בו נפגשו שתי קבוצות מאותה העיר. בעונה שלאחר מכן זכתה ברצלונה בתואר החמישי שלה לאחר שגברה על יובנטוס. ומשם התחיל רצף של 3 זכיות של ריאל מדריד בהדרכתו של כוכב העבר של הקבוצה זינאדין זידאן כשהיא מנצחת במשחקי הגמר את אתלטיקו מדריד, יובנטוס וליברפול. העונה האחרונה של העשור השני של המאה ה-21 הפגישה לגמר כל-אנגלי את ליברפול וטוטנהאם בסיומו הניפה ליברפול את הגביע בפעם השישית בתולדותיה.
שנות ה-2020
העונה הראשונה של ליגת האלופות בעשור השלישי של המאה ה-21 הופסקה במהלך שלב שמינית הגמר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה באירופה, וחזרה לפעול לאחר חמישה חודשים בטורניר מצומצם ללא קהל, בסיומו זכתה באיירן מינכן בגביע השישי שלה לאחר שגברה בגמר על פריז סן-ז'רמן בתוצאה 1–0.
בשנת 2021, הכריזו 12 קבוצות על פרישה מליגת האלופות והקמת ליגה חדשה, "הסופר ליג". אך המיזם הוקפא במהרה. בסיום העונה נפגשו לגמר כל-אנגלי מנצ'סטר סיטי של המאמן ז'וזפ גוארדיולה בהופעת הבכורה שלה בגמר עם צ'לסי של המאמן תומאס טוכל שהגיע למעמד הגמר בפעם השנייה ברציפות, ידה של צ'לסי הייתה על העליונה כשניצחה בתוצאה 1–0, וזכתה בגביע בפעם השנייה בתולדותיה. הגמר של שנת 2022 הפגיש את ריאל מדריד וליברפול לשחזור של הגמר מ-2018, וכמו ב-2018 גם בגמר הזה ידה של ריאל מדריד הייתה על העליונה כשניצחה בתוצאה 1–0. גמר 2023 הפגיש את מנצ'סטר סיטי ואינטר מילאנו, מנצ'סטר סיטי ניצחה 1–0 וזכתה בגביע הראשון בתולדותיה.
מבנה
המפעל, אשר נקרא במקור גביע אלופות אירופה למועדונים או גביע אירופה, החל ב-1955 בתור טורניר שבו השתתפו קבוצות או מועדונים שזכו באליפות בליגה הלאומית שלהם או בגביע המדינה שלהם. הטורניר התנהל בשיטת הנוקאאוט ובמסגרתו שיחקו הקבוצות בכל שלב במתכונת של שני משחקים, בית וחוץ, והקבוצה עם מספר השערים הגבוה יותר בצמד המשחקים העפילה לשלב הבא.
בשנת 1992 שונה שם המפעל ל"ליגת האלופות" והמבנה שלו שוּנה למבנה בתים שממנו המשיכו לשלבי נוקאאוט. בתחילה כללה ליגת האלופות 8 קבוצות, אך לאחר מכן היא גדלה ל-16 קבוצות, 24 קבוצות, וכיום שלב הבתים מונה 32 קבוצות.
בשנת 2009 שוּנה מבנה המפעל ושוריינו בו לשלב הבתים 18 מקומות לאלופות בלבד ו-14 מקומות לקבוצות שאינן אלופות מהליגות המדורגות עליונות בדירוג הליגות של אופ"א. 13 אלופות (מהליגות הבכירות) נכנסות אוטומטית, וחמש הנותרות מגיעות לאחר בין שניים לארבעה סיבובי מוקדמות (תלוי במיקום הליגה - מקומות 14–16 שני סיבובים, ארבע האחרונות ארבעה סיבובים וכל השאר שלושה סיבובים). חוץ מהאלופות, נכנסות אוטומטית לשלב הבתים 9 קבוצות שאינן אלופות (2 מכל ליגה שמדורגת 1–3 וקבוצה אחת מהליגות המדורגות 4–6), ועוד 15 קבוצות (אחת מכל ליגה המדורגת 1–15) מתמודדות על חמשת המקומות הנותרים בשלב הבתים, בסיבובי מוקדמות. (בנפרד מסיבובי המוקדמות של האלופות, חמש הקבוצות מהליגות המדורגות 1–5 בסיבוב אחד ועשר הנותרות בשני סיבובים). כל סיבובי הנוקאאוט (והמוקדמות) משוחקים במתכונת של משחקי בית וחוץ. פרט לגמר, שבו משוחק משחק אחד במגרש אשר נקבע לפני תחילת העונה. במשחקים המשוחקים במתכונת בית וחוץ, אין משמעות לניצחון או להפסד, אלא רק למספר השערים, כשבסיום שני המשחקים הקבוצה שלה יש יותר שערים מעפילה לשלב הבא. במקרה של שוויון, המשחק השני מוארך בשלושים דקות, כשבסיומן אם עדיין מתקיים שוויון, ההתמודדות מוכרעת על ידי בעיטות הכרעה מ-11 מטר (פנדלים).
הזוכה בטורניר, מתמודדת בתחילת העונה הבאה בטורניר הסופר קאפ האירופי מול הקבוצה שזכתה בליגה האירופית, וכן משתתפת באליפות העולם לקבוצות.
בשנת 2021, הוחלט שהחל מעונת 2024/2025 ישונה המבנה, מספר הקבוצות יוגדל מ-32 ל-36 ושיטת הבתים תיזנח.
העפלה
נכון לעונת 2020/2021, 79 קבוצות מ-54 מתוך 55 ההתאחדויות של אופ"א (למעט ליכטנשטיין, לה אין ליגה מקומית) צפויות להשתתף בליגת האלופות, דירוג הקבוצות מבוסס על דירוג הליגות של אופ"א ומשמש לקביעת מספר הקבוצות מכל ליגה.
שלבי המוקדמות מתחילים בדרך כלל במהלך חודש יוני אך שלבי המקודמות של העונה הנוכחית החלו רק בחודש אוגוסט, לאחר ששלבי ההכרעה של עונת 2019/2020 נדחו בעקבות התפרצות נגיף הקורונה באירופה, כמו כן בעקבות הנגיף שונתה שיטת ההתמודדות בכל שלבי המוקדמות למעט שלב הפלייאוף משני משחקים בשיטת בית-חוץ, למשחק אחד ללא קהל כשהמארחת נקבעת בהגרלה. השלב הראשוני הוא בין אלופות ליגות 52–55, במשחקי חצי גמר וגמר. המנצחת מעפילה לשלב המוקדמות הראשון יחד עם 33 האלופות מליגות 18–51 (לא כולל ליכטנשטיין). 17 המנצחות יעלו לשלב המוקדמות השני, אליהן מצטרפות 3 אלופות מליגות 15–17. במקביל משחקות 6 הסגניות מליגות 10–15 במסלול נפרד (מסלול הליגה). אל 10 העולות ממסלול האלופות לשלב המוקדמות השלישי יצטרפו 2 האלופות מליגות 13–14, ובמקביל, אל 3 העולות ממסלול הליגה יצטרפו 2 קבוצות שסיימו במקום שלישי בליגות 5–6 ו-3 סגניות מליגות 7–9 - כולם יחד 8 קבוצות.
6 המנצחות במסלול האלופות עולות לשלב הפלייאוף, אליהן מצטרפות 2 האלופות מליגות 11–12. במקביל, משחקות ביניהן 4 הקבוצות שעלו ממסלול הליגה.
מספר שינויים יערכו, אם מחזיקת ליגת האלופות או הליגה האירופית מעפילות דרך הליגה המקומית שלהן. בכל מצב בו מקום בשלב מסוים מתפנה, קבוצות מהליגות המדורגות ראשונות בשלבים הקודמים מקודמות בהתאם.
פרסים כספיים
אופ"א מתגמלת את הקבוצות המשתתפות בליגת האלופות בסכומי כסף גבוהים (לא כולל זכויות שידור), הפירוט לעונת 2018/2019 הוא כדלקמן:
בנוסף, מקבלות הקבוצות מענקים מתמלוגי זכויות השידור של המפעל, בהתאם לחלקן של רשתות השידור ממדינתן בתשלום עבור הזיכיון.
שיאני השערים
להלן שיאני השערים במפעל החל מעונת 1955/56. שחקנים פעילים באירופה מופיעים בכתב מודגש.
מעודכן ל-17 במאי 2023.
הטבלה שלהלן אינה כוללת שערים בשלבי המוקדמות.
שיאני ההופעות
מעודכן ל-17 במאי 2023
הטבלה שלהלן אינה כוללת הופעות בשלבי המוקדמות.
שיאני הבישולים
'' מעודכן ל-8 במרץ 2023. ''
קבוצות ישראליות בליגת האלופות
הקבוצה הישראלית הראשונה שהשתתפה במוקדמות המפעל הייתה מכבי תל אביב בעונת 1992/1993, כשהדיחה את הקבוצה המלטזית ואלטה. בסיבוב הבא, הראשון, הפסידה קבוצת מכבי תל אביב לקבוצה הבלגית קלאב ברוז' בתוצאות 0–1 בבית ו-0–3 בחוץ, ולא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות. בעשור שלאחר מכן לא הצליחה אף קבוצה ישראלית להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות.
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית הראשונה שהעפילה לשלב הבתים, לאחר שהדיחה במוקדמות של עונת 2002/2003 את שטורם גראץ מאוסטריה. היא הוגרלה לבית עם מנצ'סטר יונייטד, באייר לברקוזן ואולימפיאקוס. משחקי הבית שלה נערכו בקפריסין בגלל המצב הביטחוני הלא יציב בישראל, לטענת אופ"א, באותה תקופה. את המשחקים מול מנצ'סטר יונייטד ואולימפיאקוס היא ניצחה בתוצאה 3 - 0, אך לבסוף סיימה במקום השלישי, הגבוה ביותר לקבוצה ישראלית ועברה לגביע אופ"א שבו הודחה על ידי א.א.ק. אתונה.
הקבוצה הישראלית השנייה שהצליחה להעפיל לשלב הבתים הייתה מכבי תל אביב, לאחר שהדיחה במוקדמות עונת 2004/2005 בליגת האלופות את HJK הלסינקי בסיבוב השני ואת פאוק סלוניקי בסיבוב השלישי. היא הוגרלה ביחד עם יובנטוס, אייאקס אמסטרדם ובאיירן מינכן. היא סיימה את הבית במקום הרביעי לאחר ניצחון בבית 1–2 על אייאקס ותיקו 1-1 עם יובנטוס.
בעונת 2009/2010 העפילה מכבי חיפה בפעם השנייה בתולדותיה לשלב הבתים, לאחר שהדיחה את גלנטורן מצפון אירלנד, אקטובה מקזחסטן ורד בול זלצבורג מאוסטריה. היא הוגרלה לבית אחד עם באיירן מינכן, יובנטוס ובורדו. מכבי חיפה הפסידה במשחק הראשון לבאיירן 3 - 0, ואת חמשת משחקיה הנותרים הפסידה בתוצאה 1 - 0 ובכך הייתה לקבוצה הראשונה בתולדות המפעל שמסיימת את שלב הבתים ללא נקודות וללא שערי זכות.
בעונת 2015/2016 העפילה מכבי תל אביב לשלב הבתים של ליגת האלופות בפעם השנייה בתולדותיה, לאחר שהדיחה בשלב הפלייאוף את פ.צ. בזל. מכבי תל אביב הוגרלה עם צ'לסי, פורטו ודינמו קייב. היא כבשה שער זכות אחד וסיימה את הקמפיין ללא נקודות. מכבי תל אביב בחרה לערוך את משחקיה באצטדיון סמי עופר.
בעונת 2022/2023 העפילה מכבי חיפה לשלב הבתים של ליגת האלופות בפעם השלישית בתולדותיה. בסיבוב המוקדמות השני ניצחה את אולימפיאקוס 5–1 בתום שני המשחקים. בשלב המוקדמות השלישי עברה את אפולון לימסול 4–2, ובשלב הפלייאוף גברה על הכוכב האדום בלגרד 5–4. בשלב הבתים הוגרלה עם פריז סן-ז'רמן, יובנטוס ובנפיקה ליסבון וסיימה במקום הרביעי בבית עם 7 שערי זכות ו-3 נקודות מניצחון 2–0 מול יובנטוס באצטדיון סמי עופר שבחיפה.
שחקנים ישראלים בליגת האלופות
אבי כהן שיחק בגביע אירופה לאלופות במדי ליברפול, הזוכה בגביע, בעונת 1981/1980, אם כי לא היה בהרכב בחצי הגמר ובגמר.
באשר לגרסה המחודשת של המפעל, הרי לבד מהקבוצות הישראליות שהוזכרו, שיחקו עוד מספר ישראלים בשלב הבתים של ליגת האלופות במדי קבוצות אירופאיות. הראשון שביניהם היה חיים רביבו במדי פנרבחצ'ה בעונת 2001/2002. אחריו היו אחרים כמו קלמי סבן במדי סטיאווה בוקרשט בעונת 2006/2007, יוסי בניון במדי ליברפול, מספר עונות החל מעונת 2007/2008, בניון הוא השחקן הישראלי שהגיע להישגים הגבוהים ביותר במפעל. הכולל השתתפות בחצי גמר ליגת האלופות בעונת 2007/08, והבקעת שער ניצחון נגד ריאל מדריד בחוץ בשמינית גמר ליגת האלופות ב-2009.
ביברס נאתכו במדי רובין קאזאן בעונת 2010/2011 ובמדי צסק"א מוסקבה מספר עונות החל מעונת 2014/2015, אליניב ברדה במדי ראסינג גנק בעונת 2011/2012, בירם כיאל בסלטיק בשתי העונות שלאחר מכן, וניר ביטון במדי אותה קבוצה, החל מעונת 2014/2013. בעונת 2014/2015 שיחקו דודו ביטון וסינטיאהו סלליך בליגת האלופות בשורות מריבור וכמוהם מרואן קבהא שלוש שנים לאחר מכן. כן שיחקו רמי גרשון וקני סייף במדי גנט בעונת 2016/2015. מנור סולומון במדי שחטאר דונצק בעונת 2019/2020 הוא הכובש הישראלי הצעיר ביותר בליגת האלופות, בגיל 20 ו-69 יום בלבד.
שידורי ליגת האלופות בישראל
המשדר מתחיל בשעה 21:00 עם "אולפן ליגת האלופות". המשחקים מתחילים ב-22:00 וכל ערוץ עובר למשחק אחר. שדרי המשחקים הם נדב יעקבי ועמיחי שפיגלר ופרשני המשחקים הם שגיא כהן ועמרי אפק. במהלך שלב הבתים בערוץ "5LIVE" לא משודר משחק אלא "ערוץ הקיבוץ" שמראה את כל השערים. צוות השדרים יושבים באולפן ובכל פעם שמתרחש אירוע באחד המגרשים, הם עוברים לשם. בזמן שלא מתרחש דבר במגרשים, חברי הפאנל יושבים ומדברים. לצד המסך מופיעות התוצאות של המשחקים. כשנגמרים כל המשחקים, מתאחדים שוב הערוצים לסיכום ותקצירי המשחקים. בעבר היו מתארחים בסוף התכנית מוזיקאים שהיו מופיעים בסוף הערב. מודי בר-און הגיש את אולפן ליגת האלופות בין השנים 1997-2021. טל פרידמן החליף את בראון החל מעונת 2022/23 לאחר פטירתו של בראון.
ההמנון הרשמי
ליגת האלופות הוא עיבוד מוזיקלי של טוני בריטן להמנון צדוק הכהן של גאורג פרידריך הנדל - המנון ההכתרה של מלכי בריטניה. בריטן נשכר על ידי אופ"א בשנת 1992 כדי שיכתוב להם עיבוד להמנון. היצירה נוגנה על ידי התזמורת הפילהרמונית המלכותית והיא מושרת על ידי מקהלת האקדמיה של סנט מרטין בשלוש השפות הרשמיות של אופ"א: אנגלית, צרפתית וגרמנית. ההמנון מנוגן לפני תחילת כל משחק בליגת האלופות וגם בתשדירים שלפני המשחק. ההמנון עצמו אורך כ-3 דקות, אך מעולם לא הופץ באופן רשמי לצורכי מסחר בגרסתו המקורית. בגמר ליגת האלופות 2009 בסטדיו אולימפיקו שברומא שר את ההמנון זמר הטנור אנדראה בוצ'לי.
סוניה לואיז הארטנט
סוניה לואיז הארטנט (באנגלית: Sonya Louise Hartnett; נולדה ב-23 במרץ 1968) היא סופרת מבוגרים, נוער וילדים. מבקר הספרות האוסטרלי פיטר קרייבן כינה אותה "הסופרת האוסטרלית הטובה ביותר בדורה". על תרומתה לקידום ספרות הילדים זכתה הארטנט בשנת 2008 בפרס אסטריד לינדגרן, מטעם המועצה השוודית לאומנויות.
קורות חיים
הארטנט, ילידת מלבורן, היא השנייה מבין ששת הילדים במשפחתה - ארבע בנות ושני בנים. אמה הייתה אחות במקצועה, אך רוב הזמן נשארה בבית וטיפלה בילדים. אביה של הארטנט היה מגיה בעיתון "סאן הרלד" (Sun Herald), וממנו ירשה את אהבתה למילים ולכתיבה. המשפחה חיה בעוני ובצפיפות. סוניה ואחיה נדרשו לפתח עצמאות וללמוד לדאוג לעצמם בחיים.
הארטנט אינה נשואה ואין לה ילדים. היא עוסקת גם בגידול חיות מחמד, בשיפוץ בתים ובמכירתם לאחר השיפוץ. הארטנט היא אחת מהסופרים היחידים באוסטרליה שמרוויחים מכתיבה מספיק כדי לקיים את עצמם.
פעילות מקצועית
הארטנט קיבלה תואר ראשון בתקשורת מהמכון המלכותי לטכנולוגיה של מלבורן (ידוע גם בשם: RMIT University). היא מעולם לא למדה כתיבה או השתתפה בקורסים על כתיבה. כל ניסיון הכתיבה שלה מקורו בקריאת ספרים של סופרים שונים ומתרגול עצמי בכתיבה. מגיל חמש עשרה ועד תחילת שנות העשרים לחייה, היא כתבה רומנים רבים שלא פורסמו עד היום. את ספרה הראשון, "צרות כל הדרך" (באנגלית -Trouble All the Way), כתבה הארטנט כשהייתה בת שלוש עשרה, ופרסמה אותו בשנת 1984, כשהייתה בת חמש עשרה. הארטנט טוענת שהתחילה לכתוב משום שלא הייתה טובה או מוצלחת בשום דבר אחר. היא הרגישה שבכל שאר חייה היא ילדה חסרת אונים וחסרת כוחות, שאינה יכולה להצליח ולבלוט, ואילו בכתיבה היא מצליחה להביע את עצמה, ואחרים מעריכים אותה על כך. כתיבתה מתאפיינת בעלילה מורכבת, אפופת רשע ואפלה, ובסוף עצוב וטרגי. בנוסף, היא מרבה לכתוב על בעלי חיים, ואת הספר "יער" (באנגלית - Forest) אף כתבה מנקודת המבט של חתול. הארטנט ידועה כסופרת שאינה מפחדת לגעת בנושאים קשים ושנויים במחלוקת. למשל, ספרה "כחול עקשן" (באנגלית - Wilful Blue) עוסק בהתאבדות של בני נוער, וספרה "הילד של רוח הרפאים" ( באנגלית - The Ghost's Child) עוסק בהפלות ובהשלכותיהן ובמוות של התינוק טרם היוולדו. הארטנט פרסמה חלק מספריה בשם עט קמרון ס. רדפרן (באנגלית - Cameron S. Redfern).
פרסים וספרים בולטים
את ספרה הראשון פרסמה הארטנט בשנת 1984. מאז ועד היום פרסמה הארטנט עשרים ושישה ספרים נוספים לילדים, לנוער ולמבוגרים. היא זכתה עד כה בעשרים ושניים פרסים ותארים, מתוכם תשעה פרסים אוסטרלים ושלושה עשר פרסים בינלאומיים. במהלך הקריירה שלה היא זכתה ארבע פעמים ברציפות (בשנים 1999, 2000, 2001 ו -2002) בפרס "הספר הטוב של השנה מאת סופרים מבוגרים", מטעם מועצת ספרות הילדים האוסטרלית. בנוסף, הארטנט זכתה שלוש פעמים (בשנים 2003, 2006 ו - 2008) בפרס "הספר הטוב ביותר באזור האוקיינוס השקט ודרום מזרח אסיה" מטעם חבר העמים הבריטי.
רשימת הספרים המלאה
ספריה של הארטנט מתחלקים לארבע קבוצות שונות:
קייזרסברג
קייזרסברג (בצרפתית: Kaysersberg) הייתה קומונה במחוז או-רן בחבל אלזס, צרפת. העיר אוחדה ב־1 בינואר 2016 עם קינפהיים (Kientzheim) וסיגולשהיים (Sigolsheim) לקייזרסברג ויניובל (Kaysersberg Vignoble).
גאוגרפיה
קייזרסברג ממוקמת לרגלי הרי הווז' בכניסה לעמק הוייס, כעשרה קילומטרים מצפון-מערב לקולמר, בירת המחוז. על העירה שולטות שתי פסגות כשעל אחת מהן נמצאות הריסות טירת שלוסברג (Schlossberg).
היסטוריה
עמק הוייס שמתחבר לעמק אורבה (Orbey) שימש כמעבר חשוב של הרי הווז'. כמעבר חשוב הוא לא הוזנח על ידי הרומאים שהקימו במקום מחנה צבאי בשם Caesareum castrum.
השם קייזרסברג (Kaysersberg) מוזכר לראשונה בשנת 1227 כאשר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הורה לרכוש ארמון קטן על מנת לשלוט על עמק הוייס שמחבר בין לורן לאלזס דרך מעבר הרים די בונום (Col du Bonhomme). המבצר שנבנה היה אחד המבצרים החשובים שנבנו על מנת להגן על האימפריה הרומית הקדומה מפני דוכסי לורן.
בשנת 1247 הנרי, בישוף שטרסבורג, ניסה ללא הצלחה להשתלט על העמק שנלקח שנה מאוחר יותר על ידי דוקס לורן ושנכבשה ב-1261 על ידי רודולף הראשון לבית הבסבורג שהשתלט על חלק מבישופות שטרסבורג בניגוד לדעתו של הבישוף ולאחר שמונה לקיסר הוא שב למבצר ב-1285. הקיסר שהחליפו, אדולף מנסאו, שינה את הסטטוס של העיר לעיר קיסרית חופשית ב-1293, על מנת להראות את חשיבותה לאימפריה. משנה זו, העיר הייתה נתונה לשליטתו הבלעדית של הקיסר ולא תלויה בשלטונו של אציל.
ב-1354 הצטרפה לדקאפול, קואליציית הערים הקיסריות החופשיות של אלזס שיצר קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בעקבות שלום וסטפליה, שסיים את מלחמת שלושים השנים, ב-1648, העיר איבדה את תוארה כעיר קיסרית חופשית ועברה לשליטתה של צרפת שקיבלה את אלזס מידי בית הבסבורג. יחד עם שאר ערי הדקאפול, העיר לא הסכימה להשלכות חוזה זה שהסיר את החופש היחסי שהיה לה והחזיר את העיר לשלטון האצילים. העיר עמדה בסירובה להצטרף לצרפת עד להסכמי ניימכן בשנת 1678.
בעת החדשה עברה העיר את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה וסופחה לגרמניה ב-1871 עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51). בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, אלזס סופחה מחדש לצרפת.
במסגרת הרפורמה לשינוי מנהלתי בצרפת בשנת 2016, העיר אוחדה עם קינצהיים (Kientzheim) וסיגולסהיים (Sigolsheim) ויצרו קומונה חדשה (commune nouvelle) בשם קייזרסברג ויניובל (Kaysersberg Vignoble).
אור קטן
פיתוח
בפברואר 2022, נמסר כי "דיסני+" הזמינה מיני-סדרה מנשיונל ג'יאוגרפיק שתעסוק בסיפורה של חסידת אומות העולם מיפ חיס, אותה יכתבו טוני פלן וג'ואן רייטר, ועל בימוי חלק מהפרקים תופקד הבמאית סוזנה פוגל. באפריל 2022, נמסר על ליהוקה של בל פאולי לדמותה של חיס, כשלצדה לייב שרייבר בדמותו של אוטו פרנק וג'ו קול בדמותו של בעלה, יאן חיס. ביוני 2022, נמסר על ליהוקן של אמירה קאזר, בילי בולט ואשלי ברוק לדמויותיהן של בנות משפחת פרנק.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו ביולי 2022, בין פראג לאמסטרדם.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכתה הסדרה לציון 100% על סמך 32 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.7/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי "הביצועים מושכי הלב של בל פאולי בוערים באור קטן, דיוקן רגיש של גבורה מול טרגדיה חובקת-כל."
באתר "Metacritic", המשתמש בממוצע משוקלל, קיבלה הסדרה ציון של 83/100 המבוססים על 16 ביקורות, דבר המצביע על "הערכה אוניברסלית".
סל מטבעות
סל מטבעות הוא קבוצה של מטבעות, שערכם המשולב משמש למטרות שונות. סל מטבעות מבטא את הקשר או התלות של עסקה, ארגון או משק מסוים בקבוצה של מטבעות זרים. ערך סל המטבעות מחושב כממוצע משוקלל של ערכי המטבעות השונים, כאשר המטבעות הנכללים בסל ומשקלו של כל מטבע נקבעים לפי ההקשר והצורך.
הרכב הסל
ההרכב הראשון של הסל שהיה בשימוש בשנים 1976–1977 והוא הכיל חמישה מטבעות: דולר אמריקני, מארק גרמני, לירה שטרלינג, פרנק צרפתי וגילדן הולנדי. סל זה היה בשימוש עד אוקטובר 1977.
החל מ-1 באוגוסט 1985 סל המטבעות בישראל הורכב מערכם המשוקלל של ארבעה מטבעות אל מול השקל: דולר אמריקני, לירה שטרלינג, ין יפני ואירו (עד תחילת השימוש החשבונאי באירו ב-1999: פרנק צרפתי ומרק גרמני). מטבעות אלו נבחרו בגלל הדומיננטיות שלהם בסחר החוץ של ישראל. מדי שנה בסוף אפריל נקבע מחדש חלקו היחסי של כל מטבע בסל המטבעות על פי חלקו בסחר החוץ של ישראל בשנה שלפני כן ועל פי שערי החליפין אל מול השקל.
בשנת 2006 הרכב סל המטבעות היה: 65.65 אחוזים דולר אמריקני, 22.94 אחוזים אירו, 5.73 אחוזים ין ו-5.68 אחוזים לירה שטרלינג.
היסטוריה
ב-19 ביולי 1976 הונהג סל מטבעות על פי הרכב היצוא הישראלי באותו הזמן. בעקבות המהפך הכלכלי בוטל סל המטבעות באוקטובר 1977 והונהגה מדיניות של "ניוד מנוהל" שכוונה כלפי הדולר ובפועל תרמה ליצירת ההיפר אינפלציה. כחלק מתוכנית הייצוב הונהג שער חליפין קבוע כלפי הדולר ביולי 1985 וב-1 באוגוסט 1986 הונהג שער חליפין חדש. מאז משתנה סל המטבעות על פי בדיקה של הרכב הייצוא הישראלי הנעשית פעם בשנה.
ניהול מדיניות מוניטרית על פי סל המטבעות
בין השנים 1991 ו-2005 נוהלה בישראל מדיניות שער החליפין של "ניוד מנוהל" בה בנק ישראל התיר לערכו של השקל להשתנות בהתאם לכוחות השוק, אך רק בתחומה של רצועת האלכסון - רצועה אלכסונית על פני גרף של ערך השקל במונחי סל המטבעות לאורך זמן. ברגע שערך השקל הגיע אל גבול הרצועה בנק ישראל מתערב בביקוש או בהיצע המטבע הזר או השקל והחזיר את השקל לגבול הרצוי. רצועת האלכסון גדלה במהלך השנים כך שבעוד שבשנים הראשונות התערב בנק ישראל בשער החליפין הרי מ-1997 הוא נמנע מהתערבות בשער. ב-2005 בוטלה רצועת הניוד לאחר שהפכה לחסרת משמעות בשל רוחבה הגדול - 60%.
ביטול סל המטבעות
ב-16 באפריל 2007 הודיע דובר בנק ישראל כי החל מ-1 במאי 2007 לא יפרסם עוד את שערו של סל המטבעות, הואיל ו"שער סל המטבעות אינו משמש עוד לצורכי מעקב או ניתוח".
בסין
המטבע של הרפובליקה העממית של סין, הז'נמינבי ("יואן"), מוצמד מאז שנת 2005 לסל מטבעות. הבנק המרכזי של סין פרסם שסל המטבעות כולל את הדולר, האירו, הין היפני והוון הדרום-קוריאני, וכן, במידה מופחתת הלירה שטרלינג, הבאט התאילנדי והרובל הרוסי; עם זאת ההרכב המדויק של סל המטבעות לא פורסם. שער המטבע מוגבל לרצועה צרה של 0.3% מסביב לערכו של הסל.
שני קוני למל
שני קוני למל או הקנאי (ביידיש: דער פֿאַנאַטיקער אָדער די בײדע קוני לעמעל) הוא מחזה קומי פופולרי מאת אברהם גולדפדן מתקופת ראשית התיאטרון היידי, שנכתב בין השנים 1880-1878.
רקע
פירוש המילה "לעמל" ביידיש הוא כבשה, ו"קוני למל" הוא "כבשה טיפשה". בדרך כלל מובן השם כאדם שלומיאל, חסר ביטחון עצמי, תמים ומטופש, חסיד שוטה. לא ברור אם קוני למל הוא חידוש לשוני של גולדפדן או שכבר היה בשימוש בשפת יידיש.
עלילה
קוני למל נתבקש להגיע הישר לבית הכלה. ר' פנחס'ל רב עם רבקה אשתו, הטוענת שחיה'לה בתם תתחתן רק עם מי שהיא תבחר. חיה'לה, המצפה לאהובה המחופש מקס, מודיעה שבחירת אביה מקובלת עליה. קוני למל (האמיתי) מגיע ומזועזע שחיה'לה אינה יודעת מהי פרשת השבוע, לא מאמינה בשדים, ברוחות וברבנים. חיה'לה, הבטוחה שמדובר במקס המחופש, מנסה לנשק אותו, וקוני למל בורח בצעקות "שמע ישראל".
מקס מגיע לביתו של ר' פנחס'ל מחופש לקוני למל. הוא מנצל את אמונתו של רב פנחס'ל על כך שקוני למל הוא צדיק נסתר. ר' פנחס'ל נכנס לחדר ומוצא את קוני למל-מקס מדבר ללא גמגום עם הנשמות הקדושות של סבותיו, ושואל אם חיה'לה היא באמת זיווגו. בהשפעת האירוע נשבע ר' פנחס'ל, בתקיעת כף לתת את בתו למקס לאישה. לחדר נכנסות דמויות סטודנטים מחופשות לרוחות רפאים ומאשרות שקוני למל-מקס הוא זיווגה של חיה'לה.
בסצנת הסיום מגרשים הסטודנטים את החסידים. מקס שר שיר המסביר שהמיוחס האמיתי הוא רק מי שרכש השכלה. כולם רוקדים ומאחלים מזל טוב לזוגות החדשים.
ניתוח
הדרמה נכתבה בשלהי תקופת ההשכלה והיא רוויה ברעיונותיה. בני האור המשכילים נאבקים במורדי האור החסידים והאדוקים שמסרבים לקבל את רעיונות ההשכלה. תיאורו הגרוטסקי של קוני למל – חסיד שוטה, קנאי, עיוור, צולע, ומגמגם הוא תיאור מטונימי המושלך על כל היהדות האדוקה.
כשיוצאת חיה'לה-קרולינה לטיול מחוץ לביתה האדוק והמחניק, היא שרה את השיר "רק לא בשבילך", ובבית השני היא אומרת:
בסוף ימיו שינה גולדפדן את יחסו לאדוקים ולהשכלה כפי שעולה מחיבורו "דור הולך ודור בא".
לינדה מקרטני
יחד עם בעלה הייתה חברה בלהקת Wings וכן הייתה מועמדת לפרס אוסקר על שיר הנושא לסרט חיה ותן למות. היא פרסמה מספר ספרי בישול צמחוניים, ועמדה בראש חברת המזון שהקימה ("חברת המזון של לינדה מקרטני"). בנוסף לפעילות המגוונת בה עסקה, היא לא זנחה מעולם את מקצועה כצלמת מקצועית ופרסמה את הספר "שנות השישים של לינדה מקרטני: דיוקנה של תקופה".
שני קוני למל
ניתוח
המחזה שני קוני למל הוא קומדיה של טעויות המבוססת על מרכיביה הקלאסיים של הקומדיה: מוטיב חילוף הזהויות, ומוטיב הצלחת בני הדור הצעיר לממש את אהבתם אל מול האטימות והבורות של דור ההורים. ההומור הוא הומור של "גבוהים" הלועגים לאילו שנראים בעיניהם נחותים. אופיו הקליל של המחזה בשילוב סצנות עצובות, עיסוק באהבה, שילובים של שירים וריקודים והחידוש בכלל של תיאטרון ביידיש הביא להצלחה רבה אצל קהל הצופים.
לינדה מקרטני
בשנת 1995 היא אובחנה כחולה בסרטן השד ונפטרה בגיל 56 בחוות משפחתה בטוסון, אריזונה.
שני קוני למל
קוני למל בתיאטרון ובקולנוע
הדרמה זכתה לביצועים רבים בתיאטראות בעולם ובישראל. מחזהו של מיכאל וייכרט טרופע טאנענצאפ שהומחז בפולין בשנת 1933 מבוסס על מחזה זה.
לינדה מקרטני
השנים המוקדמות
מקרטני נולדה בשם לינדה לואיז איסטמן, בת שנייה למשפחה יהודית מניו יורק. אביה, היה בן למשפחת מהגרים מרוסיה ובנערותו שינה את שמו מלאופולד וייל אפשטיין ללי איסטמן. אמה, לואיז שרה לינדנר איסטמן, הייתה יורשת מיליונים ובעלת בית הכלבו לינדנר. אמה נהרגה בשנת 1962 בהתרסקות מטוס. באותה עת למדה מקרטני לימודי אמנות באוניברסיטת אריזונה, שם פגשה את ג'וסף מלווין סי הבן. הם נישאו ונולדה להם בת אחת, הת'ר לואיז. הם התגרשו כשלוש שנים לאחר נישואיהם.
שני קוני למל
קוני למל בתיאטרון ובקולנוע
בקיץ 1959 העלה תיאטרון דו-רה-מי את ההצגה בבימויו של ישראל בקר, שבה שיחקו יוסף גולנד, יעקב בודו, עלינה סטרניצקה, אברהם וילקומירסקי, ג'טה לוקה ואחרים.