cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלורי הול
מניעים ואופן השימוש
האנונימיות שמתאפשרת בקיום פעילות מינית באמצעות הגלורי הולס עונה לצרכים של אוכלוסיות שונות שנמנעות מסיבות שונות מקיום פעילות זו באופן אחר. כך למשל, יש המשתמשים בגלורי הולס כדי להתגבר על דימוי עצמי נמוך שמקורו בתכונות פיזיות ומראה חיצוני. עבור אחרים המתאפיינים בהומופוביה מופנמת, המחיצה משמשת כדרך להחפצתו של הצד השני ושל היחסים המיניים. גם לעובדת היותם של הומואים רבים בארון, או להיותם נרדפים בידי גורמים שונים בחברות שונות יש השפעה על הבחירה בפעילות אנונימית ומזדמנת זו. בחלוף השנים ועם הפיכת השימוש בגלורי הול לפרקטיקה מינית שגורה בעיקר בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, החלו גברים שונים מוצאים את עצם ההשתתפות בה ואת האנונימיות הנלווית לה כמקורות גירוי וכסמל לארוטיקה.
סיכונים חברתיים משפטיים ובריאותיים
הגלורי הולס היו בשיאם בתקופות בהן הומואים נחשבו לסוטים, ומקומות המפגש של הומואים היו מחתרתיים והיו יעד להתנכלויות, הן מצד הרשויות והן מצד אנשים פרטיים. התנכלויות הומופוביות מצד אנשים פרטיים כללו בין השאר הכאה, התעללות, ניסיונות שוד ופציעות גופניות. קיום סקס בפרהסיה אסור על פי חוק במרבית העולם, ופעולות שיטור חשאיות משמשות לאכיפת חוקים מעין אלו. ההשלכות האישיות על המשתתפים בפעילות הגלורי הולס כוללות חשיפה לפיקוח משטרתי, השפלה ציבורית, הוצאה מהארון והסתכנות בהרשעה פליליות.
סביב פרוץ מחלת האיידס בשנות ה-80 ואי-הוודאות לגבי גורמיה, המחלה כונתה כשל חיסוני של הומוסקסואלים (GRID-Gay-Related Immunodeficiency). הייתה סברה כי מועדוני סקס כגון סאונות להומואים הם הגורמים למחלה. במרוצת השנים כאשר גילו כי נגיף האיידס עובר בסקס לא מוגן התפרסמו מחקרים רבים אשר בודקים האם במועדוני סקס מקיימים סקס מוגן או לא. במחקרים שונים מצאו כי במועדוני סקס יש נטייה גדולה יותר לסקס בטוח מכיוון שיש בהם לחץ חברתי ורצון לא להיות מתוייג בצורה שלילית וכמו כן במקומות הללו אמצעי מניעה זמינים.
בקולנוע ובטלוויזיה
ההתייחסות ל"גלורי הול" בקולנוע נעשתה ברובה במסגרת קומדיה או פארודיה על התופעה. בסדרות טלוויזיה וסרטים שונים שולב הגלורי הול באופן מובלע בעלילה, באחרים הוצגה התופעה כזרה בעיקרה לסטרייטים, ובמיעוטם נבנתה העלילה סביב התופעה.
בקומדיה השחורה "אמא סדרתית" של ג'ון ווטרס משנת 1994, רואה אחד מעדי משפט הרצח מבעד לגלורי הול את הדמות הראשית מתחבאת בתא השירותים הסמוך לו ובידה כלי הרצח. סרט קודם של ווטרס מ-1977, "Desperate Living", כולל סצנה בשירותי הנשים, שבה מופיע גלורי הול כפול בגובה החזה שמיועד דווקא עבור שדיים. אזכור מובלע אחר קיים למשל בסרט המדע הבדיוני מ-1987, "ג'ונסון הלוחמת בדרכים" (Cherry 2000), שמתרחש בחלקו בעיירה הדמיונית "גלורי הול" שבמדינת נבדה.
בקומדיית הפארודיה משנת 2000 "מת לצעוק", מופיעה דמותו של ריי, שנרמז על מיניותו ההומוסקסואלית והיותו בארון. באחת הסצינות בסרט ניגש ריי לשירותים בבית הקולנוע, שם הוא שומע קולות של פעילות מינית מהתא הסמוך. הוא מצמיד את אוזנו לגלורי הול שבין התאים ובמהרה חש באיבר מין נוגע באוזנו. סצינות דומות באופיין הופיעו בסרטים נוספים כגון "הכי מתוק שיש" משנת 2002, בו נפגעת הדמות שמגלמת קמרון דיאז בעינה בעת הצצה לא מכוונת בגלורי הול; או בקומדיה "סקס דרייב" משנת 2008, בה הדמות הראשית, בעודה בשירותים ציבוריים, מקיימת מבלי משים מגע באמצעות הגלורי הול עם גבר מהתא הסמוך.
בקומדיה הטרגית "אירינה פאלם" מ-2007, בכיכובה של מריאן פיית'פול, נאלצת הדמות הראשית לחפש מקור הכנסה למימון הוצאות נסיעה לטיפול רפואי לנכדה. מקור זה נמצא בדמות מתן שירותי מין דרך גלורי הול בחנות סקס.
במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "המגן", נבנתה העלילה בין היתר סביב אירועים של תקיפת גברים בעת השימוש בגלורי הולס. כך גם אחד מפרקי הקומדיה "פילדלפיה זורחת" נסוב בחלקו סביב גילוי גלורי הול בבית השימוש בפאב שבו מתרחשת הסדרה, על ידי אחת הדמויות, פרנק (דני דה-ויטו). הגלורי הול אוזכר גם בסדרות המצוירות "משפחת סימפסון","איש משפחה" ו"דירת המצוירים".
תחומים נוספים
במשחק המחשב "GTA: San Andreas", משודרת פרסומת בתחנת הרדיו של המשחק, הקוראת לבקר בפארק השעשועים "גלורי הול" הפתוח עד השעות הקטנות של הבוקר, ובו "זרים הופכים לחברים ואין צורך לדעת שמות".
ביצירתו של האמן האמריקאי קית' הרינג מ-1980 הקרויה "גלורי הול", מתואר אדם הניצב מעברה האחד של מחיצה, ומן העבר השני קהל המונים מניף זרועותיו לעבר איבר מינו המזדקר דרך גלורי הול במחיצה. אמן נוסף שבחר לציין את התופעה באחד ממיצגיו הוא ז'אן-מישל אותונייל הצרפתי (1995). מוזיקאים שונים כזמר בנג'מין ביוליי, או להקת הניו ווייב הצרפתית Indochine, בחרו לכנות את שיריהם בשם גלורי הול. המונח "גלורי הול" מצא את דרכו אף לעולם הפרסום.
לוקומוטיב מוסקבה (רוגבי)
מועדון הרוגבי "לוקומוטיב" מוסקבה (ברוסית: Регбийный клуб «Локомотив» Москва) הוא מועדון רוגבי מקצועני מהעיר מוסקבה המתמודד באליפות רוסיה ברוגבי.
הקבוצה פעילה מאוד בתחום הרוגבי ליג (13 שחקנים) וזכתה במספר אליפויות לאומיות.
הקבוצה נחשבת לחזקה ביותר בתחום הרוגבי ליג ברוסיה, לאחר שזכתה במירב תוארי הגביע ובמספר רב של אליפויות לאומיות.
גאורג שולטי
סר גאורג שולטי (בהונגרית: Solti György; באנגלית: Georg Solti באוקטובר 1912 – 5 בספטמבר 1997) היה מנצח תזמורת ואופרה בעל שם עולמי, הונגרי-יהודי שהשתקע בבריטניה. הוא המשיך לנצח עד יומו האחרון.
קורות חיים
אחרי מלחמת העולם השנייה היה שולטי מנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן והאופרה של פרנקפורט. בשנת 1951 ניצח לראשונה בפסטיבל זלצבורג על "אידומניאו" של מוצרט.
ב-1961 הוזמן שולטי לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם שימש מנהל מוזיקלי עד 1971, וגם לאחר מכן המשיך לעשות את רוב ימיו בבריטניה ובארצות הברית.
הוא נישא למנחת הטלוויזיה הבריטית ואלרי פיטס, שפגש כשנשלחה לראיין אותו. בשנת 1972 קיבל נתינות בריטית. הוא קיבל תואר אבירות כבוד בשנת 1971 ואחרי התאזרחותו נודע כסר גאורג שולטי.
שולטי היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו משנת 1969 עד 1992, כשקיבל תואר מנהל כבוד, הראשון והיחיד בתולדות התזמורת הזאת. הוא היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז משנת 1972 עד 1975. משנת 1979 עד 1983 היה מנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
שולטי היה נלהב לעשיית מוזיקה באולפן כמו באולם הקונצרטים. הוא פיתח שותפות ארוכה ופורייה עם המפיק האגדי ג'ון קלשו בחברת דקה. בין תוצרי השותפות הזאת הקלטת האולפן הראשונה המלאה מאז ומעולם של "טבעת הניבלונגים" מאת וגנר, עם הפילהרמונית של וינה. לא פחות מרשימות ופורצות דרך בה במידה היו הקלטות האולפן בניצוחו של אופרות מאת ריכרד שטראוס, שהועברו, כמו הקלטות וגנר שלו, לתקליטורים, ועודן מבוקשות הודות למוזיקליות ולהפקה המיומנת. הופעותיו והקלטותיו ביצירות של ורדי, מהלר ובארטוק זכו גם הן להוקרה נרחבת. עם תזמורת שיקגו, הפילהרמונית של לונדון והפילהרמונית של וינה הקליט רפרטואר סימפוני מקיף, הכולל את כל הסימפונית של בטהובן, ברהמס, ברוקנר, אלגר, שומאן ומאהלר.
שולטי המשיך להוסיף יצירות חדשות לרפרטואר בשלהי הקריירה שלו, ובייחוד הביע את התלהבותו מן המוזיקה של שוסטקוביץ', שאותו, כך הודה, לא העריך כיאות בתקופת חייו של המלחין. שולטי לא פרש בעצם מעולם, ומשמעות מותו הפתאומי בשנת 1997 הייתה ששנים אחדות של קונצרטים מתוכננים ויוזמות הקלטה לא ייצאו לפועל. בסך הכול זכה בשלושים ואחד פרסי גראמי, יותר מכל אמן אחר בכל קטגוריה שהיא. עיריית שיקגו החליפה את שם גוש הבניינים של רחוב אדמס המזרחי, הצמוד למרכז הסימפוני, ל"כיכר סר גאורג שולטי", לזכרו.
המלחין הצרפתי-יהודי יליד הונגריה ז'וזף קוסמה היה קרוב משפחה של גאורג שולטי.
פרסים ואותות הוקרה
שולטי זכה ב-31 פרסי גראמי – שיא הזכיות של כל הזמנים עד לשנת 2023 שבה ביונסה שברה את השיא עם 32 פרסים.
נווה זוהר
היישוב שוכן מדרום לאזור המלונות של ים המלח שבעין בוקק, ופחות מקילומטר צפונית לו נמצא מלון לאונרדו קלאב (הדרומי שבמלונות ים המלח).
שמו של היישוב ניתן לו על שם נחל זוהר שנשפך אל ים המלח בקרבתו ועל שם מצד זוהר הסמוך אליו ממערב. מהיישוב נוף מזרחה אל עבר דרום מזרח ים המלח ואזור העיר המקראית צוער.
היסטוריה
היישוב תוכנן בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין, בוגר בית הספר באוהאוס בגרמניה, וקם בשנת 1964 כיישוב עובדים עבור עובדי מפעלי ים המלח. בסמוך לו הוקם מוזיאון בית היוצר, אף הוא בתכנונו של מסטצ'קין. בניין המועצה האזורית תמר נמצא ביישוב, ולצדו שוכן בית הספר היסודי האזורי תמר על שם יואב גבעתי.
בשנת 2019 החלה להיבנות שכונה חדשה ביישוב בת מעל 150 יחידות דיור מה שאמור לגרום ליישוב לאבד את תואר היישוב הקטן בישראל.
מנחת נווה זוהר
סמוך ליישוב הוקם מנחת אזרחי לתעופה קלה, אך הוא הוצף בשנות ה-2000 על ידי בריכות האידוי של מפעלי ים המלח.
הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה
הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה (ברוסית: Федеральное агентство по управлению государственным имуществом, בקצרה Росимущество) הוא גוף פדרלי ממשלתי של משרד האוצר של רוסיה, שאחראי לניהול רכוש המדינה ולהחזקות המדינה.
בראש הסוכנות עומד ואדים יאקובנקו (מאז 21 בדצמבר 2018).
היסטוריה
בשנת 1837 הוקם המשרד הממשלתי לרכוש מדינה (Министерство государственных имуществ). בשנת 1894 נערכה רפורמה בתחום האדמות והרכוש והמשרד הפך למשרד האדמות ורכוש המדינה (Министерство земледелия и государственных имуществ).
בשנת 1905 המשרד הפך למחלקה הראשית לענייני אדמות (Главное управление землеустройства и земледелия) שהייתה אחראית לניהול הרפורמה האגררית של ראש ממשלת רוסיה דאז פיוטר סטוליפין. בשנת 1915 המחלקה הפכה למשרד האדמות (Министерство земледелия) שפורק לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בתקופת ברית המועצות לא פעל גוף דומה עד שנת 1947 אז הוקמה המחלקה הראשית לרכוש סובייטי בחו"ל (ГУСИМЗ — Главное управление советского имущества за границей).
בשנת 1997 הוקם המשרד לרכוש המדינה של רוסיה (Министерство государственного имущества Российской Федерации, Мингосимущество России). במאי 2000 המשרד שינה או שמו למשרד לענייני רכוש (Министерство имущественных отношений Российской Федерации, Минимущество России).
ב-9 במרץ 2004 נערכה הרפורמה הפדרלית ובמסגרתה המשרד הפך לסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה במסגרת המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה. ב-21 בינואר 2020 הסוכנות הועברה לאחריות משרד האוצר של רוסיה.
דוד בנקיר
דוד בַּנְקִיר (Bankier; 19 בינואר 1947 - פברואר 2010) היה היסטוריון, חוקר השואה ונאציזם, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, עמד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ב"יד ושם".
חייו
בנקיר נולד להורים ניצולי שואה במחנה עקורים בצֶקֶנְדורף (Zeckendorf) שבגרמניה. משפחתו עברה לארגנטינה כשהיה בן חמש, ואחרי מלחמת ששת הימים עלה ארצה עם קבוצת צעירים. בנקיר למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של עם ישראל, לתואר ראשון, שני ודוקטור. עבודת הדוקטור שלו, משנת 1983, נושאת את הכותרת " החברה הגרמנית והאנטישמיות הנאציונל-סוציאליסטית 1933-1938 : פרק ביחסי משטר-אוכלוסייה ברייך השלישי בראי דוחות סודיים של ’דעת קהל’".
פרופ' בנקיר היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בלונדון, בארצות-הברית, בדרום אפריקה ובדרום אמריקה והיה מעורב בפיתוח מרכזים ללימודי יהדות באמריקה הלטינית ובטיפוח פרסומים אקדמיים בשפה הספרדית. עבודת הדוקטור שכתב עסקה בחברה הגרמנית ובאנטישמיות הנאצית בשנים 1933-1938. בשנים האחרונות העסיקו אותו שלושה תחומי מחקר עיקריים שאותם הציג במאמרים ובהרצאות בכינוסים מדעיים: היחסים בין יהודים ללא-יהודים באירופה הכבושה והאינטראקציה בין תעמולה לבין מוביליזציה פוליטית בתקופת המלחמה; הגירת יהודים מגרמניה ושיקום חיי הקהילה שלהם בארצות אמריקה הלטינית; עמדות גולים גרמנים אנטי-נאצים בעניין ה"שאלה היהודית".
דוד בנקיר היה שותף בכתיבת ספר Historische Handbuch der jüdischen Gemeinden in Niedersachsen und Bremen על קהילות יהודית שפורסם בשנת 2005. בספר זה הוא כתב פרקים על קהילת המלין ואוטנשטיין.
ב-2007 יצא לאור בהוצאת יד ושם קובץ כתביו "היטלר, השואה והחברה הגרמנית - שותפות ומודעות", בהפתעה לרגל יום הולדתו השישים.
בנקיר היה מופקד על הקתדרה על שם סלומון וויקטוריה כהן באוניברסיטה העברית, ושימש ראש מדור לימודי אנטישמיות ושואה של המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית והיה עמית ליידי דייוויס.
היה מרצה אורח והתגורר שלוש שנים בלונדון בשנות שבתון.
בנקיר התגורר בירושלים והיה אב לשלושה. נפטר ממיאלומה בסוף חודש פברואר 2010.
מידן-חרונינגן
מידן-חרונינגן (בהולנדית: Midden-Groningen; מילולית: "חרונינגן התיכונה") היא רשות מקומית שנוסדה ב-1 בינואר 2018 על ידי איחוד הרשויות המקומיות הוחזאנט-סאפמיר, סלוחטרן ומנטרווֹלדה. הרשות המקומית נמצאת במחוז חרונינגן, הולנד.
גאוגרפיה
הרשות ממוקמת כ-158 ק"מ מבירת הולנד, אמסטרדם, וכ-17 ק"מ מבירת המחוז חרונינגן, חרונינגן.
ריצ'רד קטלינג
ביוגרפיה
ריצ'רד קטלינג נולד בסאפוק בבריטניה למשפחה של חקלאים וקצבים. הוא למד בבית ספר בבונגוי והחל לעבוד בתעשיית הטקסטיל. בינואר 1935 הוא נענה ביחד עם חבר למודעה שקראה להתנדב למשטרת המנדט. בשנת 1936 הוא הצטרף לענף הפוליטי במחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (הבולשת) והתמודד בעיקר עם המרד הערבי הגדול. הוא התחיל את עבודתו בירושלים ובשנת 1938 עבר ליפו. ביולי 1939 הוא התמנה לקצין ובתחילת מלחמת העולם השנייה פיקד על משמרות החופים באזור חיפה. הוא שב במהרה לירושלים לתפקיד סגן מפקד המחלקה המיוחדת של הבולשת. בשנים 1945-1948 הוא היה סגן מפקד הבולשת. בשנת 1944 הוא נשלח בשליחות הבולשת לארצות הברית ובשנת 1946 יצא בשליחותה לאיטליה לחקור את פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא על ידי אנשי האצ"ל. פעמיים הוא שהה בבניינים שהותקפו על ידי המחתרות, מרכז הבולשת בירושלים במרץ 1944 ומלון המלך דוד ביולי 1946, ובשתי הפעמים הוא לא נפגע.
בתום המנדט הבריטי בארץ ישראל עבר קטלינג יחד עם מפקדו ויליאם ניקול גריי ומאות שוטרים של משטרת המנדט למאלאיה שנאבקה אז נגד ניסיון הפיכה של המפלגה הקומוניסטית המאלאית. הוא היה עוזר של מפקד המשטרה גריי ולאחר מכן ניתן לו פיקוד על אזור כפרי. בשנת 1952 קטלינג מונה למפקד המשטרה בסלנגור. על התקופה במאלאיה הוא כתב שהקושי העיקרי שלהם היה העדר ידע בשפות מלאית וסינית.
בשנת 1952 הוא חזר לאנגליה כדי להנשא. ב-1 ביולי 1954 הוא מונה לסגן שני למפקד משטרת קניה ועם התפטרותו של המפקד בסוף שנת 1954 הוא זכה לתפקיד. ב-1959 הועלו נגדו האשמות, אותן הכחיש, שהוא הורה להפסיק חקירה של פרשה, בה נרצחו במכות 11 אסירים מתנועת מאו מאו על ידי שוטרים. האשמות אלו לא מנעו ממנו להמשיך בתפקידו. לאחר שקניה קבלה עצמאות הוא המשיך במשך זמן מה לכהן כמפקד המשטרה הקנייתית.
לאחר שובו לאנגליה הוא כיהן כיועץ בטיחות לחברת גותרי בשנים 1965-1988 והיה יועץ לממלכת ירדן בשנים 1971-1975.
רן שם טוב
רן שם טוב (נולד ב-17 באוקטובר 1965) הוא זמר-יוצר, מעבד ומפיק מוזיקלי וסולן להקת איזבו.
מנגן על גיטרה חשמלית, כינור וכלי הקשה.
הופעתו והשתתפותו באיזבו
בשנת 1989 חזר רן שם טוב משהות ארוכה בלונדון. שם טוב, ביחד עם הבסיסט ניר גרף, סולן להקת גוגו שכשלה מסחרית, מתופף להקת 66, תמיר מוסקט וחברתו שירי הדר החל ביצירת חומר מקורי.
בשנת 1994 יצא אלבום הבכורה של איזבו בהפקה עצמית, Movie Maker שנכשל מסחרית. בשנת 1995 עברו חברי הלהקה לארצות הברית ושהו בה שנים אחדות, אך לא הצליחו לפרוץ מבחינה מסחרית. רן שם טוב ושירי הדר חזרו לישראל והקימו את הלהקה מחדש יחד עם הבסיסט יונתן לוי והמתופף ניר מנצור, איתם החלו לעבוד על חומר חדש ולהופיע באופן קבוע.
בדצמבר 2003 יצא האלבום השני של איזבו, The Fun Makers בחברת התקליטים לייבלה הקלטות. האלבום כלל 12 שירים, אשר נכתבו באנגלית על ידי שם טוב. האלבום זכה להצלחה והשירים ממנו ("Morning Hero", "I'm On You" ואחרים) גם זכו להשמעות ברדיו. האלבום זכה לביקורות תומכות. בעקבות האלבום הוחתמו חברי הלהקה בחברת התקליטים Sony BMG, שהוציאה בבריטניה את ה-EP "The Morning Hero EP", אותו ליווה סיבוב הופעות באנגליה, סקוטלנד והולנד.
ב-2005 הופץ האלבום "The Fun Makers", גם בתפוצה בינלאומית בהולנד, בלגיה ולוקסמבורג. ב-2006 יצא האלבום גם בצרפת בה מופיעה הלהקה תכופות.
באמצע 2007 הלהקה הופיעה בתוכנית המוזיקה הפופולרית בצרפת "טרטטה".
ב-3 ביולי 2008, יצא בארץ האלבום השני של איזבו, "Super Light", גם הוא בהפקת לייבלה. הלהקה יצאה למסע הופעות בעקבות האלבום ובמסגרתו הופיעה בפסטיבלים גדולים באירופה כמו "Sziget Festival" בבודפשט ו-"TFF.Rudolstadt" ברודולשטאד, גרמניה.
כחלק מלהקהת איזבו שיתף פעולה עם מספר אמנים ישראלים ידועים, על הבמה ובאולפן, בהם אהובה עוזרי, הכוריאוגרף אוהד נהרין ועוד. שיתוף הפעולה של איזבו עם להקת "שוטי הנבואה" הוביל להפקת השיר "הוא", שזכה בתואר שיר השנה בטקס פרסי ערוץ המוזיקה הישראלי.
בשנת 2012 ייצגה הלהקה את ישראל באירוויזיון 2012 עם השיר "Time". הלהקה הופיעה עם השיר בחצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-22 במאי 2012, אולם לא העפילה לגמר האירוויזיון. באותה השנה הפיק את השיר "יפה יפה", שנכתב והולחן על ידי דיקלה, עבור הזמרת שרית חדד.
כמפיק מוזיקלי
בנוסף לעבודתו באיזבו, שם טוב פועל כמפיק מוזיקלי ומלחין פסקולים לסרטים רבים. במסגרת עבודתו הפיק אלבומים לאמנים רבים: שלום חנוך, דני ליטני, אחינועם ניני, ולהקת בלאדי שבחלקם גם ניגן ועיבד את השירים.
בשנת 2000 בשיתוף עם יובל שפריר, עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה של יהודית רביץ "געגוע". באותה שנה הפיק את "אהבה מוסיקה" אלבום הבכורה של הזמרת דיקלה שנבחר על ידי ידיעות אחרונות לאחד מחמשת האלבומים הטובים ב-2001. בשנת 2001 הקליטה רביץ בעיבודו של שם טוב את השיר "כמו עפיפון", עבור אלבומו של דני סנדרסון "תולדות המים". בשנת 2004, הפיק את האלבום עולם של דיקלה גם כן. ב-2005 נבחר כאמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות. בשנת 2006 כתב והלחין את רוב השירים בסרט "מישהו לרוץ איתו" על פי ספרו של דויד גרוסמן. בשנת 2010 הלחין שם טוב את פסקול הסרט "זוהי סדום". על פי נעימת הנושא של הסרט, הקליטו מאוחר יותר חברי הלהקה את השיר "סוכר", שבו השתתף ברי סחרוף. ב-2012 הפיק שם טוב את אלבומו של הראל סקעת "שוב מאושר", ועיבד את שיריו. באותה שנה הלחין את פסקול הסרט הדילרים לו חידש בשיתוף עם ברי סחרוף את השיר בזכרי ימים ימימה. בשנת 2012 עיבד לזמרת שרית חדד את השיר "יפה יפה". בשנת 2021 יצא לאקרנים הסרט "לשחרר את שולי", לו הלחין את הפסקול.
חיים אישיים
שם טוב נולד בפתח תקווה ובצעירותו למד אמנות וגרפיקה. כחלק מתהליך העבודה עם איזבו התגורר שנים רבות בלונדון ובארצות הברית.
שם טוב נשוי לשירי הדר, חברתו ללהקה אותה הכיר בתיכון, ויש להם בת משותפת. מתגורר בתל אביב.
סימן היתק
סימן היתק הוא סימן בתיווי מוזיקלי המורה על הגבהה או הנמכה של צליל.
אופן התיווי
ממוסגר|סימני ההיתק [[דיאז, במול ובקר]] סימני ההיתק הנפוצים הם שלושה: בדומה לתווים רגילים, סימני ההיתק נכתבים בגבהים שונים על החמשה ומשפיעים בהתאם על התווים באותו הגובה. סימני היתק נכתבים משמאל ובצמוד לתו, או לחלופין ליד המפתח. במקרה הראשון הם תקפים עד לסיום התיבה (או עד להופעת סימן היתק אחר, או אם מגיע טרם סיום התיבה), ובשני הם תקפים לכל אורך הקטע, פרט להופעת סימן היתק אחר על התו המדובר, המבטל נקודתית את השפעתו של סימן ההיתק שליד המפתח.
סימני היתק נוספים: ממוזער|250px|שמאל|ביטול סימני היתק כפולים כיום, \natural מבטל את הסימנים הללו גם כן. בעבר, לשם ביטול סימן כפול, השתמשו בבקר כפול. בדומה לכך, לשם סימון תו בעל במול אחד לאחר תו עם במול כפול, השתמשו בבקר לצד סימן ההיתק החדש, וכן גם לסימון תו בעל דיאז אחד לאחר תו בעל דיאז הכפול. עם זאת, סימון זה נחשב כיום לעיתים למיושן, ועל מנת "להשיב" צליל מדיאז כפול לדיאז יחיד או מבמול כפול לבמול יחיד, נהוג כיום לסמן סימן היתק יחיד לאחר זה הכפול, ללא כל שימוש בסימן הבקר.
ממוזער|200px|ימין|המחשה של סימני ההיתק על מקלדת כפי שניתן לראות בתמונה מימין, בכלי מקלדת ישנם מקרים שצלילים בעלי שמות שונים מנוגנים על אותו הקליד. הגבהה של מי בחצי טון (\sharp) תנוגן על הקליד שנקרא גם פה השווה לו מבחינה אנהרמונית. הקליד של פה\sharp לדוגמה, יכול להיקרא גם סול\flat או מי תמונה:DoubleSharp.svg.
בכיוון מושווה, צלילים אנהרמוניים יהיו זהים בגובה הצליל, אך בכיוון שאינו כיוון מושווה גובה הצליל יהיה שונה.
בכתיבה נכונה של סימני היתק, אם יש צליל שלידו סימן היתק ואחריו באותה תיבה אותו הצליל באוקטבה אחרת, יש לכתוב את סימן ההיתק גם ליד הצליל השני, אם ברצוננו שאף הוא יוגבה/יונמך. לרוב, על מנת להסיר כל ספק, גם אם אין אנו רוצים שהצליל באוקטבה האחרת יושפע מסימן ההיתק, כלומר, יישאר במצבו הטבעי, נציין במפורש בקר בסמוך לצליל. לדוגמה, אם מופיע מי\flat בתחילת התיבה, ואחריו מופיע מי באוקטבה אחרת באותה התיבה - על מנת שהמי השני יהיה \flat אף הוא יש לכתוב זאת לידו. אם ברצוננו לבקש שהמי השני יבוצע כ- \natural, נהוג לכתוב זאת כדי למנוע בלבול, אף על פי שאין חובה לעשות כך.
ממוזער|250px|שמאל|המי שמופיע לאחר קו התיבה נשאר מי\flat מכיוון שהוא קשור בקשת כאשר יש צליל בעל סימן היתק, ומחברים אותו לתיבה הבאה בקשת, אין צורך לכתוב שוב את סימן ההיתק, אף על פי שאם התיבה הבאה היא בעמוד אחר, נהוג לסמן זאת שוב כמחווה.
סימני מחווה הם סימני היתק הניתנים בתוך סוגריים במקומות שבהם יש סבירות שייווצר בלבול. לדוגמה, במקרים רבים שבהם מופיע \sharp בתיבה מסוימת ובתיבה הבאה על הצליל להיות מבוצע כ- \natural, מסמנים זאת בסוגריים על מנת למנוע בלבול, אף על פי שאין צורך (מכיוון שקו התיבה החדשה כבר מבטל את ה-\sharp).
שימוש לציון סולם
ממוזער|145px|שמאל|רישום הסולם ליד המפתח רישום של סימני היתק ליד המפתח משמש לציון סולם היצירה או הקטע. את סימני ההיתק כותבים בתחילת היצירה לפני סימן המשקל ובכל חמשה לאורך הקטע. את סימני ההיתק של הסולם יש לכתוב בסדר קבוע הנקבע על ידי סדר הסולמות במעגל הקווינטות.
כאשר יש סימן היתק ליד המפתח, הוא תקף לגבי כל צליל שיופיע בקטע זה ללא התחשבות בקווי התיבה. אם יש נניח, פה\sharp ליד המפתח, כל פה שיהיה בקטע (בכל אוקטבה שהיא), יהיה פה\sharp, אלא אם יהיה לידו סימן היתק אחר. ביטול של סימני המפתח יעשה על ידי הסימן \natural, שיופיע ללא תו אחריו על כל גובה שהיה לפני כן מוגבה או מונמך, אחריו יופיע קו תיבה כפול, ואחרי קו התיבה יופיעו סימני הסולם החדש. מרגע ביטול הסולם הישן וציון הסולם החדש, ציוני הסולם הישן לא תקפים. ניתן לראות זאת בתמונה למטה. ממוזער|250px|שמאל|החלפת סולם. במקום הסימן [[תמונה:Trill_Line.png|20px יופיעו תווי היצירה.]]
דוגמה א'
ממוזער|600px|שמאל|דוגמה א'
בדוגמה זו ניתן לראות כי בתיבה הראשונה, הצליל הראשון הוא לה טבעי מכיוון שלא צוין אחרת. הצליל השני בתיבה הראשונה הוא לה\sharp וכן הצליל השלישי מכיוון שה\sharp של הלה הקודם תקף לגבי כל לה עד לקו התיבה. הצליל הרביעי בתיבה הוא לה טבעי מכיוון שה-\natural מבטל את ה-\sharp.
בתיבה השנייה הצליל הראשון הוא לה טבעי מכיוון שלא צוין אחרת. ארבע השמיניות שבאות לאחר הרבע הראשון של התיבה השנייה, כולן לה\flat. הרבע האחרון בתיבה השנייה הוא לה טבעי.
בתיבה השלישית הצליל הראשון הוא סול טבעי, השני הוא לה \flat\flat והשלישי הוא פהתמונה:DoubleSharp.svg אשר בכיוון מושווה ישמעו כולם אותו הדבר.
דוגמה ב'
בדוגמה זו, הצליל הראשון הוא פה \natural; הצליל השני הוא פה\sharp; השלישי הוא פה \natural מכיוון שהוא נמצא באוקטבה אחרת (לרוב היו מציינים ליד צליל זה \natural בסוגריים); הצליל הרביעי הוא פה\sharp מכיוון שבאותה התיבה כבר היה \sharp באותו הגובה; הצליל החמישי הוא פה \natural; השישי הוא פה\sharp; השביעי הוא פה \natural מכיוון שקו התיבה מבטל את ה-\sharp; הצליל השמיני הוא פה\sharp והצליל התשיעי הוא פה \natural מכיוון שלא היה \sharp באותו הגובה בתיבה זו.
ממוזער|250px|שמאל|דוגמה ג'
דוגמה ג'
בדוגמה זו ישנו ציון קבוע ליד המפתח המציין במול על הצלילים סי, מי ולה.
הצלילים הראשון, השני והשלישי הם כולם מי\flat מכיוון שציון ליד המפתח תקף לגבי הצליל בכל אוקטבה שהיא. הצליל הרביעי הוא מי \natural; החמישי הוא מי \flat מכיוון שלא היה \natural באותו הגובה; השישי הוא \natural מכיוון שקדם לו \natural באותה התיבה ובאותו הגובה. הצלילים השביעי והשמיני הם מי\flat מכיוון שקו התיבה מבטל את סימני ה-\natural שהיו בתיבה הקודמת ורק סימני הקבע שליד המפתח תקפים.
שימוש במוזיקה מיקרוטונאלית
שמאל|מסגרת|סימני היתק של רבעי טונים על פי מילדרד קופר. (משמאל לימין): חצי דיאז ; דיאז ;  דיאז וחציחצי במול ; במול ; במול וחצי במאה ה-20, מלחינים באירופה החלו לכתוב מוזיקה הכוללת מרווחים הקטנים מחצאי טון. לשם תיווי יצירותיהם הם נאלצו להמציא סימני היתק נוספים על אלו הקונבנציונלים. מכיוון שנוצרו מספר שיטות במקביל, כיום אין שיטה אחת מוסכמת, לכן מלחינים בני זמננו ובתי הוצאה משתמשים כל אחד בשיטה המועדפת עליו.
בתמונה משמאל ניתן לראות את סימני ההיתק שהציעה מילדרד קופר על בסיס אלו שהציע ג'וזפה טרטיני בשנת 1756. סימנים אלו מאפשרים לכתוב מוזיקה הכוללת מרווחים של רבעי טון. הסימנים חצי דיאז וחצי במול מורים על הגבהה או הנמכה של צליל ברבע טון והסימנים דיאז וחצי ובמול וחצי מורים על הגבהה או הנמכה של צליל בשלושת רבעי הטון.
ישנן שיטות המאפשרות תיווי של מרווחים הכוללים שליש או שני שלישים טון.
נורמות שימוש היסטוריות
ימין|ממוזער|150px|סימני היתק ליד המפתח בכוראל הראשון מתוך כוראלי שיבלר של [[באך. בתיווי מודרני מקובל לציין כאן שלושה במולים, אך בסביבתו של באך היה מקובל לציין את שלושת הצלילים בכל מקום על החמשה שבו הם מופיעים.]] שמאל|ממוזער|300px|התיבות הראשונות מתוך "הקסאקורדום אפוליניס" של [[פכלבל. הצליל השני בשורה העליונה הוא דו-דיאז; הצליל השישי הוא דו ללא סימן, ועל פי נורמות התקופה הוא אפוא בקר.]] שמאל|ממוזער|300px|קטע מסונטה ברה-מז'ור ל[[כינור וקונטינואו מאת לקלר. במפתח רשומים דו-דיאז ופה-דיאז, וכדי לבטל אותם משתמש לקלר בסימן הבמול, בניגוד לנורמה המודרנית של שימוש בסימן בקר.]] במוזיקה של המאה השש-עשרה והשבע עשרה עדיין נשמרה לעיתים קרובות המסורת של מוזיקה פיקטה, לפיה לא תמיד מציינים את סימני ההיתק בתווים מתוך הנחה כי המבצע המשכיל יידע לשנות את התו בעצמו על פי ההקשר - על פי רוב מדובר היה בהנמכת הדרגה השישית בסולם מינורי ובהגבהת התו השלישי - טרצה פיקרדית). על כל פנים, מהמאה ה-18 ואילך כבר הקפידו המלחינים, פחות או יותר, לדייק ברישום סימני ההיתק, אם כי הטרצה הפיקרדית נשארה נוהג כמעט אוניברסלי גם כאשר היא לא נכתבה בתווים.
נורמות התיווי במאות השבע-עשרה והשמונה עשרה היו שונות מעט מאלה של ימינו; צורתו של סימן ה"דיאז" הייתה לעיתים קרובות מלוכסנת ולא מאונכת (במקורות שונים סומן הדיאז ב-X). על פי רוב סימן היתק היה תקף רק עבור תו שמיד אחריו (או, אם יש חזרה על כמה תווים זהים, עבור כולם עד התו הבא). אם יש סימן היתק לפני צליל אחרון בתיבה, והתיבה הבאה נפתחת באותו צליל, לא נרשם סימן ההיתק פעם נוספת. מלחינים רבים לא טרחו להשתמש בסימן ה"בקר", ובמקום זאת ביטלו את סימן ההיתק שבמפתח באמצעות שימוש בסימן ההופכי.
בית ג'יברין
בית ג'יברין (בערבית: بيت جبرين) היה כפר ערבי גדול, ששכן 21 קילומטרים מצפון מערב לחברון. הכפר נכבש בידי צה"ל במהלך מלחמת העצמאות במבצע יואב ותושביו לא הורשו לחזור.
מקור שמו של הכפר הוא השם המקראי בית גוברין. הכפר נבנה באזור בו הייתה התיישבות עוד מימי קדם. התיישבות ראשונה באזור הכפר הייתה בתקופה הכנענית. במאה ה-8 לפנה"ס הכפר היה חלק מממלכת יהודה והוכר כעיר הקדומה בית גוברין. בימי המלך הורדוס היה המרכז המנהלתי של נפת אדום. לאחר המרד הגדול, הרומאים כבשו את הכפר והפכו אותו לקולוניה רומאית ולמרכז מנהלי מרכזי, אשר נקרא "אלותרופוליס".
בראשית המאה ה-7, הכפר נכבש על ידי המוסלמים, שהונהגו על ידי עמר אבן אל-עאץ. תחת השלטון הצלבני, שכבש את הכפר במאה ה-11, הכפר הדרדר מבחינה כלכלית, אך התפתח מחדש לאחר הכיבוש הממלוכי. בתקופת השלטון הע'ותמני הוטלו על הכפר מיסים מסחריים. במהלך המאה ה-19, על רקע המיסים הללו, מרד הכפר, שהונהג על ידי משפחת אל-עזי (כיום מן היישוב אל עזי), בע'ותמאנים. מרי זה הסתיים בהגליה והוצאה להורג של מנהיגים מקומיים. במרץ 1912 הוחל בנטיעת אקליפטוסים בכפר כדי להאבק נגד התפשטות מחלות בכפר.
תחת שלטון המנדט הבריטי, השתייך הכפר לנפת חברון ושימש שוב כמרכז אזורי. בשנת 1942 הקימו הבריטים תחנת משטרה בסמוך לכפר. על פי סקר הכפרים משנת 1945, אדמות שנפרשו על פני 56,185 דונם (56.1 קמ"ר), מהן 0.28 קמ"ר שטח בנוי, והשאר אדמות חקלאיות.
בתוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947, הכפר יועד להיכלל במדינה הערבית. בימים האחרונים של מבצע יואב ובימים הראשונים שלאחר סיומו, ערכה חטיבת גבעתי (תש"ח) שלושה ניסיונות לכבוש את מבנה המשטרה הסמוך. בשני הניסיונות הראשונים נתקל כוח גבעתי באש ונסוג. בניסיון האחרון, ב-25 באוקטובר 1948, הצליח כוח מהחטיבה לחדור למשטרה, אולם מטען חומר נפץ שהכוח נשא התפוצץ טרם זמנו, והכוח, שספג חמישה הרוגים, נסוג. זמן קצר אחר כך, ב-27 באוקטובר 1948, כבשה חטיבה 8 של צה"ל את מבנה המשטרה הבריטי הסמוך לווילה וכן את הכפר. בהמשך אותו יום, הדפה החטיבה התקפה עזה של הלגיון הערבי. תושבי הכפר נמלטו מזרחה והיו לפליטים החיים כיום בעיקר במחנות אל-פוואר ובית ג'יברין בדרום הר חברון. ב-1949 התיישבו יהודים בכפר והקימו בו את קיבוץ בית גוברין. חלק משטח הכפר הפך לגן הלאומי בית גוברין ובחלקו הצפוני של הגן עומדים על תילם אחדים ממבני הכפר ובית הקברות. קברו של הש'יח תמים א-דרי שוכן מערבית לקיבוץ.
קרחון טרפלגר
קרחון טרפלגר (באנגלית: Trafalgar Glacier) הוא קרחון המהווה יובל של קרחון טאקר.
אורכו של הקרחון כ-60 קילומטרים והוא זורם לכיוון מזרח בהרי ויקטורי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. קרחון טרפלגר זורם לקרחון טאקר בסמוך לגבעת באיפאס.
גובהו של הקרחון 168 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1957–1958), בשל מיקומו בהרי ויקטורי (מילולית: "הרי הניצחון" - שנקרא לזכר ניצחונות ימיים בריטיים), ולזכר הניצחון הבריטי בקרב טרפלגר בשנת 1805.
לקריאה נוספת
• F. Ferraccioli, E. Armadillo, A. Zunino, E. Bozzo, S. Rocchi, P. Armienti, Magmatic and tectonic patterns over the Northern Victoria Land sector of the Transantarctic Mountains from new aeromagnetic imaging, Tectonophysics
ליוויה
ליוויה דרוסילה (ידועה גם כיוליה אוגוסטה) (30 בינואר 58 או 59 לפנה"ס – 29 לספירה). הייתה אשתו השלישית של אוגוסטוס קיסר והאישה הבולטת ביותר בתחילתה של התקופה האימפריאלית ברומא. כל קיסרי השושלת היוליו-קלאודית היו צאצאיה של ליוויה. היא הייתה אמם של הקיסר טיבריוס ואחיו דרוסוס, סבתם של הקיסר קלאודיוס ואחיו גרמניקוס, סבתא רבה של הקיסר קליגולה וסבתא רבה רבה של הקיסר נירון. ליוויה הוכרזה בשנת 14 לספירה כאוגוסטה ובשנת 41 כאלה.
לידה ונישואים ראשונים
ליוויה נולדה ב-30 בינואר, בשנת 58 לפנה"ס. אביה היה מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס (Marcus Livius Drusus Claudianus) ואימה הייתה אפידיה (Aufidia). שמה מרמז על כך שייתכן והייתה בתם השנייה של הזוג.
בשנת 42 לפנה"ס נישאה ליוויה בראשונה, לטיבריוס קלאודיוס נירון, בן דודה שהיה רפובליקאי בדעותיו הפוליטיות ויותר מאוחר אף נלחם לצד אביה של ליוויה במחנה מתנקשי הקיסר כשאלה נלחמו באוקטביאנוס (מי שעתיד לימים להיות בעלה והקיסר אוגוסטוס).
אביה התאבד בקרב פיליפי ביחד עם גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס. אולם בעלה, טיבריוס קלאודיוס נירון, המשיך להילחם כנגד אוקטביאנוס, הפעם תחת דגלו של המצביא הרומי לוקיוס אנטוניוס. בשנת 40 לפנה"ס נאלצה ליוויה לנוס מאיטליה עם משפחתה כתוצאה מרדיפה על ידי תומכי אוקטביאנוס ולחבור לסקסטוס פומפיוס (בנו של פומפיוס הגדול) בסיציליה.
הנישואים לאוקטביאנוס
לאחר הכרזתו של אוקטביאנוס על חנינה כללית בשנת 39 לפנה"ס, חזרה ליוויה עם משפחתה לרומא שם הוצגה בפני אוקטביאנוס באופן אישי. באותה העת, לליוויה כבר היה בן, טיבריוס, שעתיד היה לרשת את אוגוסטוס כקיסר והיא הייתה הרה עם בנה השני מבעלה הראשון, דרוסוס.
האגדה מספרת שאוקטביאנוס התאהב בליוויה ממבט ראשון, הגם שהיה נשוי לסקריבוניה. עוד באותה השנה, וביום בו סקריבוניה ילדה לאוקטביאנוס את בתו הבכורה יוליה, הוא התגרש ממנה. בעלה של ליוויה, הוכרח ככל הנראה, להתגרש ממנה וכך הזוג החדש, אוקטביאנוס וליוויה, יכלו להינשא. ב-17 בינואר נערכו נישואי השניים. חתונה זו היוותה את האיחוד בין שתי המשפחות הגדולות - היוליים והקלאודיים. לאיחוד זה הייתה משמעות רבה, עקב הערך הפוליטי הרב לשני הצדדים המעורבים ובעיקר לאוקטביאנוס אשר כתוצאה מהנישואים חדר לאריסטוקרטיה הרומאית.
ליוויה אשת הקיסר
בשנת 30 לפנה"ס, התאבד מרקוס אנטוניוס עקב מפלתו בקרב אקטיום. בהיותו המנצח ללא עוררין וללא אופוזיציה משמעותית, הפך אוקטביאנוס להיות שליטה האבסולוטי של רומא. כוח זה הפך אותו לקיסר הרומי אוגוסטוס כשליוויה לצידו. הזוג ליוויה ואוגוסטוס היוו דוגמה למשפחה רומאית ואף דאגו לשמור על תדמית זו בהמשך חייהם המשותפים. אף על פי שלזוג האימפריאלי היה ממון רב, המשפחה התקיימה בצניעות יחסית בביתם שעל גבעת הפאלאטיום. ליוויה, בהיותה המטרונה, אשת המשפחה והבית, הפכה למודל האצילות לכל נשות רומא. צנועה בלבושה ובהליכותיה, ניהול משק הבית שלה לעילא, נאמנותה על אף פרשיות האהבה של אוגוסטוס, ודאגתה לבעלה שהתגלמה בכך שאף יצרה בעצמה חלק מבגדיו, הזינו תדמית זו.
ליוויה, בהיותה אמא מסורה לילדיה, החלה להתגלות כאם שאפתנית שדחפה את ילדיה, טיבריוס ודרוסוס לתפקידי כוח. דרוסוס נישא לאחייניתו האהובה של אוגוסטוס, אנטוניה הצעירה (בתם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה אחותו של אוגוסטוס) וטיבריוס נישא ליוליה, בתו היחידה של אוגוסטוס, בשנת 11 לפנה"ס. בשנת 4 לספירה, אומץ טיבריוס על ידי אוגוסטוס לבן, דבר שסייע להיבחרו כיורש הקיסר.
החיים אחרי אוגוסטוס
בשנת 14 לספירה מת הקיסר אוגוסטוס. זמן קצר לאחר מותו הוכרז כאל על ידי הסנאט. בצוואתו, הוריש אוגוסטוס שליש מרכושו לליוויה אשתו. את שאר רכושו הוריש לקיסר החדש של רומא, טיבריוס, שהיה בנה של ליוויה מבעלה הראשון. בנוסף לכל אלה העניק לה אוגוסטוס את התואר אוגוסטה. המשמעות המרכזית של הכרזות אלה היא שמירת כוחה של ליוויה, עכשיו בשמה החדש, יוליה אוגוסטה, כיישות עצמאית בעלת כוח.
בתחילת דרכו של הקיסר החדש, טיבריוס, נדמה היה כי הוא ואמו ליוויה מסתדרים. בשנת 20 לספירה קידם טיבריוס הצעה בסנאט לפיה הוצאת דיבה כלפי אמו תחשב אקט של בגידה. בשנת 24 לספירה טיבריוס אף העניק לאימו מקום של כבוד לצידן של הבתולות הווסטליות באתרי התיאטראות, אקט שבא להעיד על קדושתה של אמו. ליוויה המשיכה לשמור את כוחה הפוליטי ואף הגדילה אותו. אך כוח זה שינה את יחסו של טיבריוס שהחל לתעב את כוחה הגדל של אימו, שבא לעיתים על חשבון כוחו שלו. בעיקר תיעב טיבריוס את הרעיון שאמו היא זו שהפכה אותו לקיסר. כאשר הוצע בסנאט להכריז על אימו כעל אם המולדת (Mater patriae) תואר כבוד עילאי המקביל לתואר אבי המולדת שאותו קיבל אוגוסטוס, טיבריוס הטיל וטו על ההצעה. עם זאת, טיבריוס עצמו סירב לקבל את התואר כשזה הוצע לו.
ההיסטוריונים דיו קסיוס וטקיטוס מתארים את ליוויה כאשה שאפתנית המרוכזת בעצמה ובקידום מטרותיה. אמו של הקיסר שרק מחכה להזדמנויות להתערב בהחלטות שלטונו. כוחה היה כה רב עד שאפילו נשים אחרות שזכו בחסותה עמדו מעל לחוק. מקרה ידוע לשמצה, הוא הסיפור שנקשר לאשה ששמה פלנקינה, אשר חשדו בה שרצחה את גרמניקוס (נכדה של ליוויה) וניצלה מעונש הודות לחסותה של ליוויה.
אותם היסטוריונים מעריכים שהסיבה לפרישתו של הקיסר טיבריוס לקאפרי, בשנת 26 לספירה (שנמשכה עד למותו בשנת 37 לספירה), נבעה מרצונו להתרחק מאימו, שהייתה אז כבת 83 ועדיין בעלת כוח השפעה רב.
בשנת 29 לספירה כאשר אימו, ליוויה, גססה, שלח טיבריוס, שהעדיף להישאר בקפארי, את קליגולה לטפל בהכנות להלווייתה תחת אמתלה של עבודה מרובה. ההיסטוריון סווטוניוס אף מוסיף שלאחר מותה חיכו עם הלווייתה עד להגעת הקיסר, בנה, לרומא. אולם, לאחר מספר ימים שהקיסר לא הגיע באמתלות שונות ומשונות, הוחלט לאור מצבה המחמיר של הגופה לשרוף אותה ללא נוכחות הקיסר.
לאחר מותה של ליוויה הטיל טיבריוס וטו על כל הצעה של הסנאט להעניק לליוויה כבוד, להאדיר את שמה ובמיוחד להכריזה עליה כאלה. טיבריוס אף מנע את מילוי צוואתה של ליוויה.
רק 13 שנים לאחר מותה בשנת 41 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס, נכדה של ליוויה, הוענקו לה על ידי הקיסר כל מחוות הכבוד שנמנעו ממנה על ידי בנה ובהן הכרזתה כאלה (Diva Augusta). פסלה הוצב לצידו של בעלה במקדש אוגוסטוס, מרוצי סוסים הוקדשו לשמה, ודור חדש של נשים החל להיקרא בשמה.
תאוריה של ליוויה בספרות ובמדיה
בספר "תולדות האימפריה הרומית" של ההיסטוריון טקיטוס, תוארה ליוויה כבעלת השפעה רבה על אוגוסטוס בעיקר בערוב ימיו. השפעתה הייתה כה רבה עד כדי כך שאף גרמה לאוגוסטוס לשלוח לגלות את נכדו היחיד, אגריפס פוסטומוס, בנם של מרקוס ויפסניוס אגריפה ויוליה, בתו של אוגוסטוס. תמונתה של ליוויה מופיעה על גבי מטבעות, ציורים ופסלים בעת העתיקה. התפתחות דמותה כמרכז כוח ודוגמה באימפריה הצעירה, נתנה אותותיה גם בהתפתחות דיוקנה של ליוויה. תחילה כאשה יפת תואר, לאחר מכן כאמא מסורה ודוגמה לכל נשות רומא ולבסוף, כאלה.
בעת החדשה, תיאורה המפורט ביותר, שקיבע את תדמיתה במאה העשרים, ניתן ברומן "אני קלאודיוס" של הסופר הבריטי רוברט גרייבס. ביצירתו מוצגת ליוויה כאשה תככנית ומרשעת בעלת שאיפות פוליטיות שנועדו לקדם את בנה טיבריוס לקיסר. דמותה של ליוויה בספר זה הוצגה כאישה שאינה בוחלת באמצעים לקידום מטרותיה, כולל אחריות עקיפה למקרי המוות השונים והמשונים בתוך המשפחה האימפריאלית עד להכרזת בנה כיורש. בנוסף, בספר זה היא האחראית לרצח הקיסר אוגוסטוס עצמו. בסדרה המבוססת על ספרו, מבית היוצר של ה-BBC שראתה אור בשנת 1976, את ליוויה גילמה השחקנית שאן פיליפס.
אלפא 15 HP
אלפא 15 HP (באיטלקית: Alfa 15 HP) היא מכונית משפחתית בסגנון מכונית עידן פליז בתצורת טורפדו - קבריולה, אשר יוצרה על ידי חברת אלפא רומאו האיטלקית (בשנת 1911 חברת "אלפא רומיאו" הייתה קרויה "A.L.F.A.") אשר יוצרה בין השנים 1911–1913.
אנתוני אנדרסון
אנתוני אנדרסון (באנגלית: Anthony Anderson; נולד ב-15 באוגוסט 1970) הוא שחקן, קומיקאי, מנחה טלוויזיה ותסריטאי אמריקאי. מוכר בשל משחקו בסרטי הקולנוע "אני, עצמי ואיירין", "ביג מאמא", "מת לצעוק 3", "מלחמות הראפ", "השתולים", ובסדרות הטלוויזיה "חוק וסדר" המגן" ו"שחור כזה", עליו היה מועמד לחמישה פרסי אמי לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית.
ביוגרפיה
אנדרסון נולד וגדל בעיר קומפטון שבמערב לונג ביץ'. אמו דוריס הייתה מפעילת טלפון ושחקנית ואביו החורג סטרלינג באומן עבד בתעשיית פלדה לפני שפתח בלוס אנג'לס שלוש חנויות בגדים. אנדרסון לא צלח את תחילת דרכו בתור קומיקאי ואף הודה שהופעתו הראשונה בפני קהל נחלה כישלון. אנדרסון שהיה על סף ייאוש ופרישה מהתחום פגש את הקומיקאי גיא טורי אשר האמין ביכולותיו של אנדרסון ותמך בו להמשיך ולהעלות על הבמה.
אנדרסון הוא בוגר "תיכון הוליווד" שבלוס אנג'לס ואוניברסיטת הווארד.
קריירת משחק
אנדרסון השתתף לראשונה בסרט קולנוע ב-1999 כשהופיע בדרמה הקומית "מאסר עולם". בשנת 2000 הופיע בתפקידים קומיים בתור ג'מאל בנו של השוטר צ'ארלי בעל פיצול האישיות (ג'ים קארי) בסרט "אני, עצמי ואיירין", בתור המאבטח הלא יוצלח נולאן בסרט "ביג מאמא" ובתור מוריס חייל בכיר בכנופיה של איזאק אודי והשומר האישי של בתו טריש (אליה) בסרט הפעולה "רומיאו חייב למות". וכן גילם תפקיד משני בסרט האימה "אגדה עירונית 2".
במאי סרטי הפעולה אנז'יי בארטוייאק שליהק אותו לסרטו "רומיאו חייב למות", בחר בו גם בשני סרטי הפעולה שלו "בשם החוק" בדמותו של טי. קיי עוזרו של סוחר הסמים לאטרל ווקר (DMX) ו-"2 צעדים למוות" בדמותו של טומי.
הופיע בתפקיד דרמטי בדרמת הפשע "מלחמות הראפ" בו גילם את דמותו של קי טכנאי קול מצליח שעוזר לחברו העבריין די ג'יי (טרנס הווארד) לפרוץ בתחילת דרכו כראפר. ב-2006 הופיע במותחן הפשע של מרטין סקורסזה "השתולים" בדמותו של בראון בלש ביחידת החקירות המיוחדת של משטרת בוסטון וחברו להכשרה המשטרתית של בילי קוסטיגן (לאונרדו דיקפריו). ב-2007 שיחק בתפקיד קטן בעיבוד של מייקל ביי לסדרת האנימציה היפנית "רובוטריקים" בתור גלן וויטמן האקר מחשבים שמפצח את שפת הרובוטים. חזר לאחר שלוש שנות היעדרות קולנועית ב-2010 לתפקיד משני בקומדיה "תוכנית גיבוי".
אנדרסון השתתף גם בסדרות הטלוויזיה "המגן" בה הופיע ב-15 פרקים בתור אנטון מיטצ'ל ו"חוק וסדר" אליה הצטרף בעונה ה-19 של הסדרה בדמותו של הבלש קווין ברנארד. אנדרסון חזר לגלם את דמותו של הבלש קווין ברנרד בעונתה ה-21 של התכנית בשנת 2022, אך פרש בסופה.
ב-2003 יצר אנדרסון את הסיטקום "הכל על האנדרסונים" אודות חייו הפרטיים.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד קטן בסרט הקומדיה הרומנטית "איזה אנשים" שהוקרן באולמות קולנוע נבחרים ולאחר שבוע ב-27 בינואר שוחרר בנטפליקס.
חיים אישיים
אנדרסון התחתן ב-1995 עם חברתו לספסל הלימודים אלבינה סטיוארט, לזוג בת ובן ביחד.
ב-28 ביולי 2004 הואשם אנדרסון באונס בנסיבות מחמירות כאשר משטרת מדינת שלבי טענה כי פיתה אישה להיכנס לקרוואן ההפקות בו שהה בעת צילומי הסרט "מלחמות הראפ" בממפיס. לטענת משרד השריף של המדינה אנדרסון ואדם נוסף בשם ויין ווית'רספון תקפו ניצבת על סט הצילומים.
בהצהרה שמסרה למשטרה אמרה האשה כי ווית'רספון הוריד את בגדיה בברוטליות בתוך הקרוואן ואנדרסון ששהה באותו העת ברכב היה שותף מלא למעשה הזימה. האשה המשיכה לטעון בתלונה שהגישה שהשניים נגעו בה וצילמו אותה בעירום, עד שהעיד לטובת הבחורה אמר לשוטרים ששמע את האשה זועקת וראה אותה פורצת בכוח את דלת הקרוואן. בסופו של הדבר התביעה נגד אנדרסון נפלה בשל טיעוניה המוזרים והלא עקביים של התביעה, כך לטענת שופט הפרשה אנטוני ג'ונסון.
ב-16 בספטמבר 2004 הוגשה תביעה על סך 900 אלף דולרים כנגד אנדרסון וחברת "האחים וורנר" על ידי אשה נוספת אשר טענה כי אנדרסון אחז באיבר מינה והטריד אותה מינית בחדר ההלבשה של תוכניתו "הכל על האנדרסונים".
חומעת האווירון
חוּמְעַת האווירון (שם מדעי: Rumex aeroplaniformis; גם Rumex rothschildianus, ראו בהמשך) היא מין צמח חד-שנתי נדיר, אנדמי למישור החוף של ארץ ישראל, בעבר היה הצמח נפוץ בכל מישור החוף, אך כיום הוא גדל ב 2–3 אתרים בלבד באזור חוף השרון, אף על פי שבכל אתר צמחים רבים. הצמח נמצא והוגדר על ידי הבוטנאי הארץ-ישראלי אהרן אהרנסון בשנת 1906, אשר נתן לו את השם הלטיני "רומקס רוטשילדיאנוס" (Rumex rothschildianus) ע"ש הברון רוטשילד. השם הנוכחי ניתן לו בגלל הדמיון שמצאו בוטנאים בין פירותיו לבין צורת אווירון.
אדוארד ברנספילד
אדוארד ברנספילד (באנגלית: Edward Bransfield; 1785 – 1852) היה ימאי בריטי ממוצא אירי-קתולי, מגלה ארצות, ממגליה הראשונים של יבשת אנטארקטיקה והשני שנחת על היבשת עצמה.
תולדות חייו
ברנספילד נולד בקורק שבאירלנד. ב-1803, בהיותו בן 18, התגייס לצי המלכותי הבריטי, והשתתף בין היתר בקרב טרפלגר ב-1805. ב-1812 היה לרב-חובל של ספינה בת עשרה תותחים. ב-1816, כרב חובל של ספינה בת 50 תותחים, היה שותף להפגזת אלג'יר. ב-1817 הוצב בשייטת הפסיפית בוולפראיסו שבצ'ילה.
ב-1819 גילה קברניט ספינות הסוחר ויליאם סמית' את איי שטלנד הדרומיים בעת שסטה דרומה מנתיבו בין בואנוס איירס לאיי פוקלנד. כאשר הגיעה ספינת הבריג שלו, "ויליאמס", לוולפראיסו החליט מפקדו של ברנספילד לחקור את האזור ביתר פירוט, ומינה את ברנספילד למפקד. ויליאם סמית נותר בתפקידו כנווט וכסגנו של ברנספילד. ב-28 בינואר 1820 נחת ברנספילד באחד מאיי שטלנד הדרומיים והכריז עליו כ"אי ג'ורג' השלישי", תוך שהוא תובע בעלות עליו בשם הכתר. בהמשך גילה את אי הפיל ואת האי קלרנס ומיפה אותם.
בהמשך פנה דרומה, תוך שהוא עובר את המצר בין האיים לבין חצי האי האנטארקטי, שב-1822 קרא לו ג'יימס ודל מצר ברנספילד. ב-30 בינואר 1820 נחת בחצי האי טריניטי, הנקודה הצפונית ביותר ביבשת אנטארקטיקה (פרט לחצי האי האנטארקטי). אף על פי שברנספילד לא היה מודע לכך, הקדים אותו האדמירל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן ביומיים בגילוי חצי האי האנטארקטי.
עם חזרתו לוולפראיסו מסר ברנספילד את הדוחות שלו ואת מפותיו למפקדו והם הועברו לאדמירליות בלונדון.
מעט מאוד ידוע על חייו של ברנספילד בהמשך. הוא נפטר בגיל 67. קברו המוזנח בחצר כנסייה בברייטון התגלה ב-1997 ושופץ על ידי בני משפחתו בסיוע קרן המורשת האנטארקטית הבריטית.
הספינה RRS Bransfield, ששימשה את משלחת המחקר האנטארקטית הבריטית (British Antarctic Survey - BAS) בין השנים 1991 - 1999, נקראה על שמו, וכן הר, אי ומצר ים שגילה.
ניתוב לשוני פיזיולוגי
ניתוב לשוני פיזיולוגי (בקצרה: נל"פ או נלפ, ובעברית תקנית: אן-אל-פי; באנגלית: Neuro-linguistic programming, בקיצור NLP, בתרגום חופשי: תכנות נוירולוגי לשוני) היא שיטה פסאודו-מדעית המציעה מגוון טכניקות ומיומנויות שמטרתן יצירת השפעה ושינוי במחשבות, רגשות והתנהגויות ודרך זה שינוי של הרגלים, דפוסים ואוטומטים (Programming) ורתימתם להשגת תוצאות רצויות. השיטה שואפת לשינוי ושיפור התקשורת הבין-אישית והתוך-אישית. השיטה פותחה בארצות הברית בשנות ה-70 וכיום נעשה בה שימוש טיפולי, עסקי ובסדנאות וספרים לאימון אישי ושיפור עצמי.
השיטה מבוססת על השערות שלא הוכחו מחקרית ובכך מהווה פסאודו-מדע.
בשנת 2019 ביצעה קבוצת מחקר בריטית סקירה מקיפה על השיטה. במחקרם נסקרו 40 מאמרים שונים. תוצאות המחקר הראו שהבסיס המדעי עליו השיטה עומדת רעוע, ומסקנתם מכך היא כי כל מי שהבסיס המדעי באימון הפסיכולוגי חשוב לו, טוב שיתעלם משיטת ה-NLP. סקירה שיטתית נוספת שבוצעה על 10 מחקרים פורסמה בשנת 2012 על ידי קבוצת מחקר בריטית אחרת. קבוצת המחקר הגיעה למסקנות כי הממצאים התומכים בשיטה דלים, וסיכמה בהקשר לתקצוב טיפולי NLP בבריטניה כי: "כיום אין מספיק ראיות התומכות בהקצאת משאבים של שירות הבריאות הלאומי עבור NLP מעבר למטרות מחקר בנושא."
ל-NLP הגדרות רבות והוא כולל תהליכים מגוונים הנעזרים בחלק המוחי (נוירולוגי), הלשוני (לינגוויסטי) והתכנות (האופן בו מאורגן המידע במוח). הגדרות נוספות:
היסטוריה
ה-NLP פותח בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי ריצ'רד בנדלר ופרופסור ג'ון גרינדר שניסו לפצח את חידת המצוינות האנושית, ולבחון מדוע מטפלים אשר נחשבו מומחים בתחומם, או אשפי תקשורת מסוימים, מצטיינים בתחומם. הם הניחו שאם יצליחו לבודד את מרכיבי התקשורת של אותם מצטיינים, יהיה בידיהם המפתח לשיפור התקשורת. הם דגמו תחילה ארבעה אישים בולטים בארצות הברית בתקופה זו: ד"ר מילטון אריקסון – אבי ההיפנותרפיה המודרנית, ד"ר וירג'יניה סטיר – עובדת סוציאלית ומייסדת תחום התרפיה המשפחתית, פריץ פרלס – אבי תרפיית הגשטלט, וגריגורי בייטסון – אנתרופולוג נודע.
תחילה הם תיעדו את אופן פעולתם, צילמו וראיינו את הארבעה ואת מטופליהם. לאחר שלב איסוף הנתונים הראשוני הם החלו לחפש דפוסים החוזרים על עצמם. בשלב זה הם ניסחו את הנחות היסוד הראשונות של ה-NLP והוציאו לאור את ספרם "The structure of Magic I".
גרינדר ובנדלר החלו לפתח את המודל וליצור תהליכים טיפוליים קצרי מועד. בתוך זמן קצר החלה שיטתם להתפרסם, תחילה ברחבי ארצות הברית ואחר כך גם בשאר העולם. כארבעים שנה לאחר שנוצר המודל, הפכה השיטה לתעשייה שלמה, ועקרונותיה מועברים בעזרת עשרות סדנאות, כנסים, ספרים וקלטות. במהלך השנים פותחו שיטות שונות המשתמשות בעקרונות ה-NLP לסיוע בתחומים רבים ובהם העסקים, הספורט, אומנות הפיתוי, המכירות וכישורי משא ומתן.
ביקורת על השיטה
הביקורת על NLP מגיעה בעיקר ממדענים מתחום הפסיכולוגיה, ומספקנים העוסקים במנטליזם אשר להם בדרך כלל הכשרה בפסיכולוגיה או בתחום קרוב כגון נוירוביולוגיה או רפואה. בקהילה המדעית, השיטה נתפסת כפסאודו-מדע. בין היתר הועלו הטענות הבאות:
רודריק-דייוויס טוען כי המונח מוליך שולל, שהרי על אף שהמילה הראשונה בראשי התיבות שלו היא Neuro, השיטה לא טורחת להסביר, ולו בזעיר אנפין, מהו נוירון לסוגיו השונים ומה אופן פעילותו, וכי היא נטולת כל קשר לנוירוביולוגיה (מדעי המוח). בהמשך לדברים, תומאש ויטקוסקי טען שגם למדעי השפה, או לתחום התכנות (Programming), אין לתורה זו כל קשר. עוד הוסיף כי השיטה מכילה מונחים "מרשימים", אך ראויים לפקפוק (כביכול בשל היותם אבסטרקטיים ביחס למטרתם ונון-אופרציונליים), כגון "פראגמאגראפיה", "מבנה שטחי", "מבנה עמוק", "רמזי פעולה", "תנועה משוללת פעולה", וכדומה.
הפסיכולוג הניסויי קורבאליס (1999), בחיבורו ("מיתוסים של הנפש"), גורס שהמונח NLP מטעה באופן כזה שייטה אנשים לחשוב שהוא זוכה להכרה מדעית.
באותו חיבור, הוא מוסיף מדעתו שה-NLP עזרה לתחזק מיתוסים אודות המוח והנוירולוגיה, למשל, בהקשר אפוריזם, תפיסה פסאודו מדעית, המזוהה עם זרם "העידן החדש" הגורסת ש"האדם יוצר את מציאותו", ועל ידי זאת, לזכות בחסינות מביקורת מדעית.
הפסיכולוג הקליני גרנט-דווילי, מזהה את ה NLP כאחת מהצורות המוקדמות של "תרפיות הכוח", הקשורות במונחים פסאודו-מדעיים כגון הצבה של מטרות תחת שכנוע עצמי ל"הצלחה אבסולוטית", "מלכודות רציונליות", "ייצור יכולות", "שכנוע בתוצרת-עצמית", "תחושות חיות" (Vivid appeals), ותקיפת המבקרים תוך כדי שימוש כוזב במונחיהם.
ריצ'רד וייזמן, פרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת הרטפורדשייר, מצא שהשיטה המבוססת NLP לגילוי האם אדם משקר לפי תנועות עיניו היא בלתי-יעילה.
במאמר משותף, החוקרים דן, הלונן, וסמית', שטחו משנתם כי NLP היא אחת הדוגמאות למדוע ראוי להטמיע בסטודנטים סקפטיות וחשיבה ביקורתית כלפי תורות פארא-פסיכולוגיות.
תיירות תמריץ
תיירות תמריץ (באנגלית: Incentive Travel) היא ענף בתעשיית התיירות העוסק במתן שרותי תיירות עבור תאגידים המעוניינים להעניק חוויית טיול או נופש לגורמים שונים בשרשרת השיווק שלהם כתמריץ לעמידה ביעדים שיווקיים וכגמול על הישגיהם.
סיורי תמריץ מוענקים על ידי חברות ללקוחות נבחרים, לסוכנים ומפיצים, ולעובדים (בעיקר כאלה שעיסוקם בתחומי השיווק והמכירות), על פי רוב בדרך של הצבת יעד שנתי של מכירות או רכישות, והבטחת ההשתתפות בנסיעה לעומדים ביעדים. במקרים רבים משולב הדבר בתוכנית תמרוץ כללית של צבירת נקודות, שבה מוצעים גם פרסי תגמול נוספים בדרגות שונות. התפיסה העומדת מאחורי תיירות התמריץ גורסת כי חוויית נסיעה נוטה להיחרת בתודעת המקבל ובזכרונו יותר מכל גמול או פרס שווה-כסף אחר.
סיורי התמריץ מתאפיינים בדרך כלל בשימוש בשירותי תיירות ברמה גבוהה כגון מלונות פאר, מסעדות יוקרה, בילויי ערב, וריבוי פעילויות תוכן והרפתקה שנועדו להעניק למשתתף חוויה ייחודית ושונה מכל נסיעותיו התיירותיות הפרטיות. אף שניתן להעניק לזוכים נופשי תמריץ למימוש על בסיס אינדיבידואלי, על פי רוב מתייחס המונח לנסיעה קבוצתית של הזוכים בליווי נציגים מהנהלת החברה המעניקה, שדואגים לכל צורכיהם של המשתתפים ואגב כך לגיבוש ולחיזוק הקשר וההזדהות של המשתתפים עם החברה ויעדיה. לעיתים יתוכנן יעד סיור התמריץ כך שיכלול ביקור במפעליו, מתקניו, ארץ מוצאו או זירת פעילותו של הגוף המעניק.
העיסוק בתיירות התמריץ נחשב לאחד היוקרתיים בענף התיירות, וזאת משום ההתקשרות העסקית עם תאגידים משופעי תקציב המעוניינים בחבילת שירותים ברמה גבוהה וכל-כוללת, עבור מספר גדול יחסית של משתתפים, ובמינימום או בהיעדר מוחלט של הוצאה מצד המשתתפים במהלך הנסיעה. ארגון והפעלת תיירות תמריץ נחשבים לתחומי התמחות ייחודיים בין סוכני ומארגני התיירות, ובעולם פועלות מספר אגודות מקצועיות בינלאומיות המאגדות את העוסקים בתחום. כמו כן מתקיימים כנסים מקצועיים, תערוכות וירידי מסחר למקצועני התחום. חברות המתמחות באספקת שירותי הקרקע המורכבים שנדרשים לתיירות תמריץ מכונות על פי רוב DMC - Destination Management Company ("חברת ניהול יעד"), וזוהי תת-התמחות מוכרת בין העוסקים בענף התיירות הנכנסת.
מבצע דין וחשבון
מבצע דין וחשבון היה מבצע צבאי בגבולה הצפוני של מדינת ישראל שנערך בין 25 ביולי 1993 ו-31 ביולי 1993, אשר החל לאחר הסלמה במצב הביטחון בגבול הצפון. המבצע זכה לכינוי מלחמת שבעת הימים בלבנון.
מטרת המבצע הייתה להוציא את אוכלוסיית יישובי הצפון ממעגל הלחימה, האמצעי היה ליצור פאניקה ותנועה של פליטים על ידי הפגזה ארטילרית מסביב כפרים ובתוכם, מתוך תקווה שתושביהם ילחצו על ממשלת לבנון לפעול נגד חזבאללה.
המבצע הופסק לאחר שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה.