cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבדות בקובה
התהליך לביטול העבדות
בשנות ה-60 של המאה ה-19, לקובה הייתה כלכלה קפיטליסטית, והמערכת הקולוניאלית והשליטה הספרדית הפכה להיות מכשול עבור התפתחותה העצמאית של קובה. רוב בעלי מטעי הסוכר תמכו בסיום השלטון הספרדי בקובה ובקביעת עצמאותה של קובה, עם זאת, הם לא בהכרח תמכו בביטול מוסד העבדות, כי גם הם הסתמכו על העבדים ככוח עבודה זול אשר חיזק את מטעיהם והפך אותם לרווחיים. על אף הסתירה בין שתי העמדות, מלחמת המהפכה לעצמאות התחילה באוקטובר 1868, הלוא היא מלחמת עשר השנים.
מלחמת עשר השנים
מלחמת עשר השנים (המכונה גם המלחמה הגדולה) החלה ב -10 באוקטובר 1868. בתאריך זה, קרלוס מנואל דה סספדס שהיה בעל קרקע ועבדים, שחרר את עבדיו והכריז על מלחמה כנגד ספרד. הכרזה זו נקראה גריטו דה- יארה (Grito de Yara). מלחמת עשר השנים (1868–1878) הייתה הראשונה מבין שלוש המלחמות שקובה נלחמה נגד ספרד על חירותה. השתיים האחרות נקראו "המלחמה הקטנה" (La Guerra Chiquita, 1879-1880) ומלחמת העצמאות הקובנית (1895 - 1898).
לפרוץ מלחמת עשר השנים היו מניעים כלכליים וכן מניעים פוליטיים. בסופו של דבר, אידאולוגית ביטול העבדות אומצה, ובמלחמה עצמה ניתן היה לראות את תמיכתם של בעלי הקרקעות אשר שחררו את עבדיהם ותרמו את רכושם, וקראו לשחרורה של קובה ועצמאותה.
בימים הראשונים, המרד כמעט נכשל כאשר סספדס תקף את העיירה יארה. התקיפה כשלה וסספדס נמלט רק עם 12 גברים. עם זאת, המהפכה של יארה התפשטה, רבים נענו לקריאתו, ועד סוף אוקטובר המרד מנה כבר 12000 לוחמים.
באותו חודש, הצטרף למרד מאקסימו גומז (Máximo Gómez), קצין פרשים לשעבר של הצבא הספרדי ברפובליקה הדומיניקנית, ועם כישוריו הצבאיים לימד את המורדים את הטקטיקות בהן השתמשו. לאחר מספר ניצחונות, החלו תבוסות, וסספדס החליף את גומז בגנרל תומאס ג'ורדן (Thomas Jordan), שהביא כוח מצויד היטב, כראש הצבא הקובני. למרות שהטקטיקה של ג'ורדן הייתה יעילה, היא הותירה את משפחות המורדים פגיעות לטקטיקות של "טיהור אתני" של הכומר בלאס ולבסוף עזב ג'ורדן את התפקיד, וגומז חזר בחזרה.
מלחמת עשר השנים אילצה את ספרד לטפל בעניין העבדות בקובה ולהביא לפתרונו, וכחלק מהמאמצים שנועדו לכך, הספרדים הציעו חוק נוסף - חוק מורט. חוק מורט היה האמצעי הממשי הראשון בו ספרד נקטה בדרך לשחרור העבדים בקובה. החוק, המוכר גם בשם "חופש הרחם", בא להעניק חופש לכל הילדים שנולדו בשנות ה-70' או לאחר מכן, ולשחרר את העבדים אשר היו בני 60 או יותר. אך הגבלותיו של החוק התבררו לעבדים באופן די מהיר: הילדים שנולדו אחרי התאריך שנמנה, היו צריכים להישאר תחת פטרונות עד גיל 18 (כדי להמשיך להחזיק בעבדים אשר אמורים להשתחרר בעתיד הקרוב). במהלך הזמן הזה, האדון שלהם יכול להרוויח מעבודתם של הילדים הללו, ואף למכור אותם (כל עוד הוא עושה זאת יחד עם אמותיהן העבדות).
למעשה, היה יכול חוק מורט להיחשב כביטולה של העבדות. אבל עם בחינה מדוקדקת של הנתונים, נראה כי גם לאחריו היה את אותו רווח מכוח העבודה במטעים, מאחר שאלו ששוחררו היו הילדים והמבוגרים (מעל גיל 60), ואלו לא היו חיוניים לקצירת קני הסוכר.
המלחמה נמשכה עשר שנים, אך הסתיימה במבוי סתום בגלל מספר סיבות: היעדר ארגון ומשאבים, חוסר היכולת להביא את המלחמה למחוזות המערביים (למשל הוואנה), התנגדות של ממשלת ארצות הברית לעצמאות קובנית ועוד.
על אף ההסכם, נותרה המתיחות בין הקובנים לספרדים, ובמלחמות שהיו לאחר מכן, הפכו רבים ממנהיגי מלחמת עשר השנים לשחקנים מרכזיים.
מלחמת עשר השנים נחשבה לכישלון. מוסד העבדות שרד גם במהלכה וגם לאחר שנגמרה. אחד הגורמים לכישלון הגדול היה שהמלחמה התרחשה בצד המזרחי של העיר, הם לא הגיעו לצידה המערבי, בו נמצאים שדות הסוכר ומקור העושר של קובה נשארו שלמים.
צעדים האחרונים בדרך לביטול העבדות
בשנת 1880, בהתאם להסכמים של סוף המלחמה, ספרד חוקקה חוק שנקרא "Ley de patronato", בו היא חתמה על סיום העבדות, אך סייגה זאת בתהליך ארוך שייקח שמונה שנים. העבדים הפכו לפטרוסינאדים, כלומר, הובטח להם חופש אך הם היו צריכים להישאר תחת מערכת פיקוח על ידי האדונים שלהם, וכוח העבודה גם הוא עדיין נשאר בפיקוח האדונים. ניתן לתפוס זאת אך ורק כשינוי סמנטי, ולא שינוי ממשי במציאות.
בניגוד לפעמים הקודמות, בהם הספרדים ניסו למתוח את המציאות הקודמת ולשמר את מוסד העבדות בעזרת שינויים מינוריים, הפעם מספר רב של עבדים סירבו להמשיך לעבוד כל עוד מעמדם כחופשיים נשאר מעורפל. כתוצאה מכך, ספרד נאלצה לסיים את התהליך שנתיים מוקדם יותר, ובשנת 1886, הכריזה באופן רשמי על סיום העבדות, על ידי ביטול מערכת האפוטרופסות שהיא עצמה הקימה בעבר.
מורשת העבדות בקובה
מוסד העבדות השפיע רבות על קובה כפי שהיא כיום, הן מבחינת תרבות והן מבחינת הרכבה האתני. ההערכות המספריות אודות הרכבה האתני של קובה כיום אמנם אינן חד משמעיות, אך מוערך כי בין 35%-60% מאוכלוסייתה של קובה הם שחורים, בין אם מדובר בצאצאים של העבדים האפריקאים שהובאו לקובה בין המאה ה-16–19, ובין אם מדובר במולאטים (צאצאים של נישואי תערובת בין האפריקאים לבין המקומיים). את השפעות מוסד העבדות ניתן לראות גם בדת – בקובה רווחות אמונות עממיות שונות, הבולטת בניהן היא הסנטריה, המשלבת בין הנצרות הקתולית לבין האמונות המערב אפריקאיות, אשר התפתחה במהלך השנים בניסיון לשמר את האמונות האפריקאיות ובמקביל לקבל את עיקרי הנצרות. בנוסף, התרבות הקובנית גם היא למעשה תמהיל של השפעות תרבותיות מהילידים האינדיאניים, מהספרדים, וכן מהעבדים האפריקאים, כל זה בא לידי ביטוי בשפה, במוזיקה, באמנות פלסטית.
Sabotage (שיר של ביסטי בויז)
Sabotage הוא סינגל שיצא לאור בשנת 1994 על ידי להקת ההיפ הופ האמריקנית "ביסטי בויז". השיר מופיע באלבומם "Ill Communication". השיר משלב מגוון סגנונות שהבולטים ביניהם הם ראפ ומטאל, המשולבים עם רוק, סקרצ'ינג וקטעי גיטרה חוזרים.
בשנת 2004 דירג מגזין הרולינג סטון את השיר במקום ה-480 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. ב-2005 מיקם המגזין Q את השיר במקום ה-46 מבין 100 השירים הטובים ביותר המשלבים קטעי גיטרה בולטים.
וידאו קליפ
השיר מזוהה בעיקר עם הווידאו קליפ שלו שבויים על ידי ספייק ג'ונז והוקרן רבות בערוץ ה-MTV. הקליפ היווה מחווה לסדרות המשטרה שרווחו בשנות ה-70 כגון "הוואי חמש-אפס" ו"סטארסקי והאץ'", וחברי להקת הביסטי בויז הופיעו בו כשחקנים בסדרת טלוויזיה בדיונית בשם "Sabotage" שהקליפ מהווה את הפתיח שלה.
אלפרד דה מיסה
אלפרד דה מיסה (בצרפתית: Alfred de Musset; 11 בדצמבר 1810 – 2 במאי 1857) היה מחזאי, משורר וסופר צרפתי.
ביוגרפיה
דה מיסה נולד בפריז לאב שכתב ספרים בנושאים היסטוריים וספרי מסעות. בהיותו בן תשע שנים החל ללמוד בבית הספר אנרי הרביעי בפריז בו גמר את לימודיו בהצטיינות (1827). למד רפואה, משפטים, ציור, אנגלית ונגינה בפסנתר, לפני שכתב את שירו הראשון "חלום" (1828). ב-1829 פרסם את קובץ שיריו הראשון "סיפורים ספרדיים ואיטלקיים", שנתקבל באהדה על ידי ויקטור הוגו, ונעשה חבר בחוגים הספרותיים של פריז.
ב-1833 פגש בסופרת ז'ורז' סאנד והתאהב בה. מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים שנמשכה עד 1835. הם נסעו יחד לאיטליה, ונדבקו במחלה בוונציה. סאנד התאהבה ברופא שלה, ואלפרד דה מיסה חזר לפריז בגפו. מאורעות אלה באו על ביטויים ברומן שלו "וידויו של בן הדור", המהווה גם אוטוביוגרפיה, ובמחזה "אין להתלוצץ עם האהבה" (1836). ב-1837 התארס עם אימה ד'אלטון, אירוסין שנסתיימו בפרידה כעבור שנה. ב-1845 זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד". שימש כספרן של משרד הפנים הצרפתי, והחל ב-1848 - כספרן של משרד החינוך הציבורי. ב-1852 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. באותה שנה התאהב בלואיז קולט, מאהבתו לשעבר של הסופר גוסטב פלובר.
בשנים האחרונות לחייו מיסה לא הרבה לצאת מדירתו שהייתה ליד התיאטרון "קומדי פרנסז" בפריז. הוא לקה בדלקת אבי העורקים על רקע מחלת העגבת (Syphilitic aortitis) ומצבו הידרדר עוד יותר בגלל שתייה מרובה. אלפרד דה מיסה נפטר בפריז ב-1857 כתוצאה ממחלת העגבת ונקבר בבית העלמין פר לשז.
אמיר באן
אמיר באן (נולד ב-19 ביוני 1956) הוא איש היי-טק ישראלי שהתפרסם בשל חלקו בפיתוח הדיסק און-קי, ובפיתוח תוכנת דיפ ג'וניור, שהייתה אלופת העולם בשחמט מספר פעמים בין 1997 ל-2014.
באן מוסמך במדעי המחשב מהטכניון (1986) ומוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2007). את הדוקטורט עשה בתחום חקר הרציונליות באוניברסיטה העברית (2008).
החל בתכנות שחמט בשנת 1985. היה סמנכ"ל מחקר ופיתוח בחברת אם-סיסטמס.
גמר מונדיאל 1990
שתי הנבחרות נפגשו במשחק גמר המונדיאל הקודם, גמר מונדיאל 1986, בו ניצחה ארגנטינה בתוצאה 3-2. בכך, בפעם הראשונה בהיסטוריה, שתי נבחרות נפגשו יותר מפעם אחת בגמר גביע העולם, הישג ששוחזר טורניר אחד מאוחר יותר, כשנבחרות ו נפגשו בגמר מונדיאל 1994. בפעם היחידה בהיסטוריה עד כה, שתי נבחרות שיחקו אחת מול השנייה בשני גמרים רצופים. הנבחרות נפגשו בפעם השלישית בגמר מונדיאל 2014, בו ניצחה גרמניה בתוצאה 1-0, והיו ליחידות שנפגשות שלוש פעמים במשחק הגמר.
אמיר באן
בשנת 2015 באן קיבל יחד עם דב מורן וסימון ליצין את פרס IEEE Reynold B. Johnson Information Storage Systems Award עבור תרומתו החלוצית למערכות אחסון המבוססות על זיכרון פלאש.
גמר מונדיאל 1990
במשחק זה נקבעו מספר תקדימים נוספים. היה זה משחק הגמר הדל ביותר בשערים עד אז, עם שער אחד בלבד. בכך שארגנטינה לא הצליחה לכבוש, נקבע שלראשונה במשחק הגמר, אחת הנבחרות לא כובשת שער במשחק. מגן נבחרת ארגנטינה, פדרו מונסון, היה לשחקן הראשון בהיסטוריית משחקי הגמר שהורחק, לאחר שספג כרטיס אדום ישיר בעקבות עבירה על חלוץ נבחרת גרמניה, יורגן קלינסמן, בדקה ה-65. הופעתה השישית של נבחרת גרמניה במשחק הגמר, הציב אותה בראש טבלת הנבחרות המופיעות בגמר. היא עדיין מחזיקה בשיא זה, עם 8 הופעות. כמו כן, הייתה זו הופעתה השלישית ברציפות בגמר, הישג ששוחזר על ידי, שהשתתפה במשחק הגמר ב-1994, 1998 ו-2002.
בהופעותיה הקודמות של גרמניה במשחקי הגמר, היא ניצחה פעמיים (1954, 1974) והפסידה שלוש פעמים (1966, 1982, 1986). לארגנטינה הייתה זו ההופעה הרביעית במשחק הגמר. קדמו לה שני ניצחונות (1978, 1986) והפסד אחד (1930).
מפגשים קודמים
משחק זה היה המפגש הרביעי בין הנבחרות בגביע העולם. קדמו לו המפגשים הבאים:
שופט המשחק
אדגרדו קודסאל ממקסיקו נבחר לשופט המשחק יחד עם עוזרי השופט, ארמנדו פרז הויוס מקולומביה ומיכאל ליסטקביץ מפולין, שנבחרו לשמש כקוונים במשחק.
קודסאל, שהיגר למקסיקו עם משפחתו מאורוגוואי, היה לשופט המקסיקני היחיד בהיסטוריה ששפט משחק גמר מונדיאל. אביו, חוסה מריה קודסאל, תחת אזרחות אורוגוואי, גם הוא שפט בטורניר מונדיאל, בשנת 1966.
במהלך הטורניר, קודסאל שפט בשני משחקים נוספים. המשחקים ששפט היו המשחק מבית א' בין ו (0-1) והמשחק ברבע הגמר בין  ו (2-3 בהארכה). במהלך משחק זה, שרק קודסאל לשלוש בעיטות עונשין, וזכה למחמאות על שליטתו במשחק.
במשחק הגמר, ספג השופט ביקורות רבות, בעיקר מהצד הארגנטינאי. החלטתו להעניק כדור עונשין שנוי במחלוקת לגרמניה שלבסוף הכריע את המשחק, בנוסף על הרחקת שני שחקנים מנבחרת ארגנטינה, והעובדה שלא שרק לכדור עונשין לזכות ארגנטינה, עוררו כנגדו זעם רב. על אף פרישתו זמן קצר לאחר הטורניר, כרזות בגנותו נתלו על ידי אוהדי ארגנטינה במשחקי הנבחרת במונדיאל 1994.
מהלך המשחק
בעקבות משחק חצי הגמר מול, ארגנטינה הגיעה למשחק ללא ארבעה משחקניה - ריקרדו ג'וסטי הורחק במשחק, חוליו אולרטיקואצ'אה, סרחיו בטיסטה וקלאודיו קאניג'ה ספגו כרטיסים צהובים שמנעו את השתתפותם. ג'וסטי, אולרטיקואצ'אה ובטיסטה היו בהרכב הפותח של הנבחרת בגמר המונדיאל הקודם.
המשחק עצמו התאפיין במשחק הגנתי ומבוקר, במיוחד מצד ארגנטינה, שמיעטה להתקיף, וסיימה את המשחק עם בעיטה אחת בלבד לכיוון השער. ניכר היה שארגנטינה רוצה להביא את המשחק להכרעה בבעיטות עונשין, לאחר שאת שלבי רבע הגמר וחצי הגמר הכריעה בדו-קרב כזה.
המחצית הראשונה הסתיימה בשוויון 0-0, ללא מצבים מיוחדים מצד שתי הנבחרות.
כרבע שעה מפתיחת המחצית השנייה, שחקנה המחליף של ארגנטינה, גבריאל קלדרון תוקל על ידי לותר מתאוס. בהחלטה שנויה במחלוקת, החליט השופט קודסאל שלא לשרוק לכדור עונשין לזכות ארגנטינה.
בדקה ה-65 הכשיל פדרו מונסון הארגנטינאי את חלוץ גרמניה יורגן קלינסמן, כשגלש לעברו כשרגלו מוגבהת מעל הקרקע. בגלל הגבהת הרגל, החליט השופט לשלוף לו את הכרטיס האדום הישיר, ובכך להפוך את מונסון למורחק הראשון בתולדות משחקי גמר המונדיאל.
בדקה ה-83, נכנס מגן ארגנטינה רוברטו סנסיני לתיקול מול חלוץ גרמניה, רודי פלר. על אף שלא נראה בבירור אם אכן הייתה עבירה, השופט המקסיקני החליט לשרוק לכדור עונשין מ-11 מטר לזכות גרמניה. לאחר שתי דקות של ויכוחים מצד שחקני ארגנטינה, ולרקע תנועות המחאה של מאמן הנבחרת קרלוס בילארדו, בוצעה הבעיטה על ידי המגן השמאלי של גרמניה, אנדראס ברמה. ברמה בעט כדור שטוח לצד שמאל. שוער ארגנטינה, סרחיו גויקוצ'אה אמנם זינק לכיוון הבעיטה, אך לא הצליח לעצור, וגרמניה עלתה ליתרון ראשון במשחק.
שתי דקות אחר כך, שחקן גרמניה יורגן קולר אחז בכדור לפני ביצוע כדור חוץ על מנת לבזבז זמן. גוסטבו דסוטי הארגנטינאי תקף אותו במכה לכיוון הצוואר כדי להוציא ממנו את הכדור, וספג מהשופט כרטיס אדום, שהשאיר את נבחרתו ב-9 שחקנים.
המשחק הסתיים בתוצאה 1-0, וקפטן הנבחרת לותר מתאוס, שאף זכה בתואר השחקן המצטיין בטורניר, הניף את הגביע השלישי בתולדות גרמניה.
שופט: אדגרדו קודסאל קוונים: ארמנדו פרז הויוס,  מיכאל ליסטקביץ
אלמנך (ניווט)
אלמנך ימי הוא שנתון המפרט את מיקומם של גרמי השמים, לרבות השמש, הירח, כוכבי הלכת ו-57 כוכבי שבת נבחרים, בכל רגע נתון לגבי כל מיקום על פני כדור הארץ.
האלמנך משמש רבות לניווט אסטרונומי, בו ידיעת מיקומם של גרמי השמים מאפשרת חישוב מיקום הצופה על פני כדור הארץ.
תנועתם היחסית (לכדור הארץ) של גרמי השמים ניתנת לחיזוי מדויק. כלומר, ביחס לכל נקודה על פני כדור הארץ, ניתן לחשב בדיוק רב מה יהיו הזוויות היחסיות לגרמי שמים מסוימים. מאחר שמהירות תנועתם הזוויתית של גרמי השמים המצויים במערכת השמש, קרי השמש, הירח וכוכבי הלכת, מהירה יחסית, מיקומם מפורט באלמנך בנפרד. מיקום כוכבי השבת לעומת זאת, אינו מפורט לגבי כל כוכב וכוכב, אלא מיקומה של קבוצת הכוכבים אריאס. באמצעות ספרות נוספת, ניתן לדעת את מרחקם הזוויתי של כל אחד מכוכבי השבת מאריאס.
מאחר שהשימוש העיקרי בניווט אסטרונומי נעשה בכלי שיט, האלמנך המסורתי ערוך באוריינטציה ימית ומחויב להימצא בכל כלי שיט על פי תקנים בינלאומיים. עם התקדמות המחשוב בכלי שיט, הולך ומתייתר השימוש באלמנך בצורתו המסורתית ואת מקומו מחליפות תוכנות מחשב.
האלמנך המסורתי מוצא לאור על ידי האדמירליות הבריטית, אולם כיום קיימות הוצאות מתחרות נוספות. האלמנך הראשון הוצא על ידי האדמירליות בשנת 1767.
סול פרלמוטר
סוֹל פרלמוטר (Saul Perlmutter; נולד ב-22 בספטמבר 1959) הוא אסטרופיזיקאי יהודי אמריקאי במעבדה הלאומית לורנס ברקלי ופרופסור במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית. בשנת 2011 זכה פרלמוטר בפרס נובל לפיזיקה, במשותף עם בריאן שמידט ואדם ריס, על תרומתם לחקר התרחבות היקום. קבוצת המחקר שבראשה עומד פרלמוטר מצאה ראיות המצביעות על האצה בהתפשטות היקום. השלושה מצאו הוכחות לקיומה של תופעת התרחבות היקום ולהאצתו של התהליך. פרלמוטר זכה בחצי מהפרס ושני המדענים הנוספים התחלקו בחצי השני.
קורות חיים
פרלמוטר נולד למשפחה יהודית בשמפיין בת חמש נפשות. אביו הוא הכימאי דניאל פרלמוטר, אמו הסוציולוגית פליס פרלמוטר. שתי אחיותיו הן שירה וטובה.
לטיסיה בלז'ה
לטיסיה בלז'ה (בצרפתית: Lætitia Bléger; נולדה ב-10 באפריל 1981) היא דוגמנית צרפתייה שנבחרה לתואר מיס אלזס 2003 ובהמשך מיס צרפת 2004 - זוכה מספר 74 בתואר זה.
ביוגרפיה
בלז'ה נולדה בקולמר להורים העוסקים בתחום הייננות.
בצעירותה עבדה כדיילת אוויר בחברת התעופה Crossair אך פוטרה לאחר שב-2002 נכנסה החברה לפשיטת רגל. בעקבות הפיטורים, החליטה להרשם לתחרות יופי.
ב-2002 זכתה בתואר סגנית ראשונה בתחרות מיס אלזס. ב-2003 ניסתה את מזלה שוב, זכתה בתחרות מקומית של מיס או-רן ולאחר מכן בתואר מיס אלזס 2003. בזכות כך עלתה להשתתפות בתחרות מיס צרפת בחודש דצמבר של אותה שנה. כשהיא בגיל 22, בתחרות מיס צרפת 2004 שנערכה בדוביל הוכתרה בלז'ה למקום הראשון.
הזכייה בתחרות מיס צרפת אפשרה לבלז'ה לייצג את צרפת ביוני 2004 בתחרות מיס תבל, שם לא העפילה לשלב הגמר (15 המתחרות המובילות).
בינואר 2005 הופיעה בלוח השנה של המגזין "Télé 7 jours".
באפריל 2005 הצטלמה בעירום חלקי למגזין פלייבוי הצרפתי כשעל כתפה נכתב המוטו של הרפובליקה הצרפתית חירות, שוויון, אחווה, דבר שעורר מחלוקת ואף נשקלה לקיחת תואר מיס צרפת ממנה. בסופו של דבר נשלל ממנה התואר לתקופה של שישה חודשים והועבר לסגניתה. לימים, ב-2007 זכתה בלז'ה בתיק משפטי נגד הסוכן שלה לשעבר בטענה למניפולציה בפרשה זו. בעקבות זכייתה בתיק התפייסה עם ג'נבייב דה פונטנה, יושבת ראש וועד מיס צרפת.
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית המבצר ובתוכנית המציאות "Première Compagnie" ששודרה בערוץ TF1.
ב-2012 התראיינה לסרט תיעודי על תחרות מיס צרפת.
משה ינוביץ'
משה ינוביץ' (נולד ב-1927) הוא פוליטיקאי שכיהן כראש המועצה המקומית השני של הוד השרון, בשנים 1969–1978.
ביוגרפיה
משה ינוביץ' נולד בטקוץ', רומניה. הוא בוגר בית-ספר למנהל וכלכלה. פעל במסגרת תנועת "החלוץ". בשנת 1947 עלה לארץ ישראל כמעפיל, דרך קפריסין.
הצטרף לגרעין הכשרה בדגניה א', ואחר כך התגייס לצה"ל. עם שחרורו עבר לרמתיים. בשנים 1963-1969 שימש מנהל סניף בנק הפועלים המקומי, ובמקביל כיהן כחבר המועצה המקומית.
בשנת 1969 עמד בראש רשימת "המערך" למועצה המקומית, ונבחר לראשות המועצה. בשנת 1974 נבחר לקדנציה נוספת, וכיהן בתפקיד זה עד 1978. בעת כהונתו פונו המעברות האחרונות בעיר, נבנו שכונות מגורים, נבנתה חטיבת הביניים הראשונה בעיר, שנקראה "הראשונים", ונבנה מרכז נוער יישובי.
דורון בנדל
דורון בנדל (19 בינואר 1942 – 14 ביוני 2005) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף אשר פיקד על גדוד 932 וסגן מפקד אוגדה 162.
קורות חייו
נולד ב-19 בינואר 1942 בתל אביב, גדל בראש פינה ובתל אביב. בן למייסדי ראש פינה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1960 עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר בנח"ל. בנדל שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בחיל הרגלים ובשנים 1978–1976 שימש כ מפקד גדוד 932. בהמשך שירת באגף המבצעים ולאחר מכן שימש כסגן מפקד אוגדה במלחמת לבנון הראשונה וכמדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. ב-1985 השתחרר מצה"ל בדרגת אל"ם. בשירות המילואים הועלה לדרגת תא"ל והמשיך לשמש כראש מטה אוגדה 162 גם שנים לאחר שחרורו מצה"ל.
לוח (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Black Water
Black Water (בעברית: מים שחורים) הוא המיקסטייפ השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טינשיי. המיקסטייפ יצא לאור ב-26 בנובמבר 2013 על ידי חברת התקליטים MBE.
רקע והפקה
המפיקה בפועל של המיקסטייפ הייתה טינשיי עצמה, תוך שמפיקים מוזיקליים כמו פרנק דוקס ובוי-1דה עזרו בהפקתו גם כן. המיקסטייפ קיבל את תואר הכסף, על כל שצבר למעלה מ-75,000 באינטרנט, מה שהופך אותו לאחד מהמיקסטייפים המצליחים ביותר של טינשיי.
המיקסטייפ היה זמין להורדה דיגיטלית כבר ב-21 בנובמבר 2013.
שהזאדה ג'יהאנגיר
שהזאדה ג'יהאנגיר (בטורקית: Şehzade Cihangir; 9 בדצמבר 1531 או 9 בדצמבר 1535 – 27 בנובמבר 1553) היה בנם השישי והאחרון של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר והורם סולטאן. מלידה, סבל מבעיות בריאותיות רבות, ביניהן עקשת, מה שגרם לו לפתח עיוות. הוא היה משכיל מאוד ובין החכמים מבין כל אחיו ואחיו למחצה. יש הטוענים כי הוא מת מאוחר יותר מצער לאחר ששמע על הוצאתו להורג של אחיו למחצה, מוסטפא, שבוצעה על ידי אביו, הסולטאן סולימאן.
השכונה ג'יהאנגיר שבאיסטנבול נקראת על שם שהזאדה ג'יהאנגיר לאחר שאביו ציווה למימר סינאן לבנות מסגד עץ שמשקיף על הבוספורוס כדי להנציח את מותו.
בתרבות הפופולרית
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגולם שהזאדה ג'יהאנגיר על ידי השחקן הטורקי טולגה סאריטס.
יעשו לנו כבוד
יעשו לנו כבוד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-8 באפריל 2019 מתוך האלבום השישי של אדם, Omer, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אלעד טרבלסי, הולחן על ידי טרבלסי ואסף צרויה ועובד על ידי צרויה. השיר הוא בסגנון הפופ הים-תיכוני.
וידאו קליפ
לא פורסם וידאו קליפ רשמי לשיר. אדם העלה לערוץ היוטיוב שלו את קליפ המילים הרשמי של השיר ב-8 באפריל 2019, בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
נכון לאוקטובר 2022 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-27 מיליון.
ירון גיגי
ירון גיגי (נולד בשנת 1957) הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1976) מתגורר בנצרת עלית .
ביוגרפיה
גיגי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל נצרת עילית, לצידם של אחיו יואל גיגי, יהודה גרשוני ועמוס גרי, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות.
בשנת 1974 זכה גיגי באליפות ישראל לנוער ברכיבת אופני כביש.
טפילי מעי
דרכי החשיפה כוללות עיכול של בשר לא מבושל דיו, שתית מים מזוהמים ומגע בעור. טפיל מעי עלול לגרום לתחלואה בנשא.
שני סוגים נפוצים של טפילי מעי הם: הלמינת'ס (תולעים טפיליות) ופרוטוזואה (אורגניזם חד תאי). מהם פרוטוזואה, כולל קריפטוספורידיום, מיקרוספורידיה ואיזוספורה הם הנפוצים אצל נשאי HIV.
רוברט פ. סרג'נט
'''רוברט פ. סרג'נט (באנגלית: Robert F. Sargent'''; 26 באוגוסט 1923 – 8 במאי 2012) היה צלם בכיר במשמר החופים של ארצות הברית, עיקר פרסומו בא מהתצלום "אל תוך מלתעות המוות".
פרו דה קוויליאן
פרו או פדרו דה קוויליאן (~1450, ליסבון - ~1530, אתיופיה) היה דיפלומט ומגלה ארצות פורטוגזי. ידוע בעיקר במסעו למזרח, לפי דרישת המלך ז'ואאו השני, שנועדה לאסוף מידע על דרכי המסחר ותחנות הביניים באוקיינוס ההודי לקראת מסעותיו של ואסקו דה גאמה.
בהיותו כבן 18, התיידד עם ספרדי אשר שהה בביקור בעיר קוויליאן שבפורטוגל כדי לקנות בדים ואריגים, וזה הזמין את דה קוויליאן לבוא לספרד ולשרת את אדונו, דון חואן דה גוזמן, אחיו של דוכס מדינה-סידוניה שהיה אחד האצילים הבולטים בסביליה שבממלכת קסטיליה. פרו הסכים לבוא עמו לסביליה, ושרת כנושא חרב. הדוכס, שנודע גם כ"פיראט הספרדי", התרשם מאוד מחיוניותו של דה קוויליאן והזמין אותו להשתתף בהפלגותיו, אולם דה קוויליאן לא נעתר להזמנה. ב-1474 הוא יצא לליסבון, בלוויית דה גוזמן, לראיון אצל אפונסו החמישי, מלך פורטוגל.
דה קוויליאן התחבב על המלך, בין היתר בשל שליטתו בשפות, ובעיקר בשפה הערבית, ודון חואן דה גוזמן ויתר על שירותיו של דה קוויליאן לטובת המלך. כך, בגיל 24, התמנה דה קוויליאן כאחראי על דורבנות הרכיבה של המלך. עם חלוף הזמן, החליט המלך למנות את דה קוויליאן לתפקיד נושא כליו, תפקיד שהקנה לו זכות לשאת כלי נשק ולהחזיק בסוס משלו.
ב-1476 לחם דה קוויליאן לצד דום אפונסו החמישי בקרב טורו, שהיה ניסיון כושל ליטול את כס המלוכה של קסטיליה (אפונסו החמישי היה גיסו של מלך קסטיליה אנריקה הרביעי). מאוחר יותר הוא ליווה את אפונסו החמישי, כאשר נסע לצרפת לשכנע את לואי האחד עשר, מלך צרפת, לסייע במאבקו על כתר קסטיליה. לאחר שנסיונותיו להמליך עצמו גם על קסטיליה העלו חרס, הוא ויתר על תפקידו כמלך פורטוגל והמליך תחתיו את בנו ז'ואאו השני.
לאחר כישלונו של קשר כנגד ז'ואאו השני, הוציא המלך להורג במו ידיו את דוכס ברגנסה והטיל על דה קוויליאן לחקור את שאירע ואילו אצילים היו מעורבים בקשר. דה קוויליאן הצליח לבסס את אשמתם של דיוגו, דוכס ויזאו, ושל גארסיה דה מנזש, בישוף העיר אבורה.
ז'ואאו השני ביקש להמשיך במפעל התגליות בו החל הנסיך אנריקה הספן. כחלק מהצעדים שנקט כדי לחדש את מסעות התגלית הימיים, הוא מינה את דה קוויליאן לשאת ולתת על חוזי שלום עם הבֶּרבֶּרים מהמגרב (דוגמת מלכי פאס ותלם סן), ובכך למנוע התנכלות מצדם, בעת שהתקדמו הפורטוגזים עקב בצד אגודל במסעות התגלית שלהם לאורך חופי אפריקה.
שליחותו במזרח
ב-1487 יצא דה קוויליאן יחד עם אפונסו דה פאיבה (de Paiva) בשליחות מטעם המלך ז'ואאו השני, על מנת לגשש אחר ידיעות על הממלכה האגדית של הכומר יוחנן ואודות הודו. השליחים התחפשו לסוחרים, אומנו בידי הקוסמוגרפים המלכותיים והודרכו בידי רב העיר בז'ה שבפורטוגל, שהנחה אותם כיצד למצוא את מבואות המבצר של קהיר. ב-7 במאי 1487 הם יצאו למסעם רכובים על סוסים מהעיר סנטרם שבפורטוגל, בה שכנה חצר המלוכה, לכיוון ולנסיה. הם חצו את דרום חצי האי האיברי והגיעו לברצלונה ב-14 ביוני 1487, ממנה הפליגו בנאו (Nau, סוג של ספינה) והגיעו לנאפולי לאחר עשרה ימים. מנאפולי המשיכו דה קוויאלן ודה פאיבה לאיי יוון, מסע שנמשך אף הוא עשרה ימים. ספינתם עגנה באי רודוס, שבאותם ימים נשלט בידי מסדר ההוספיטלרים, והם התארחו אצל נזירים פורטוגזים ששהו במסדר.
מרודוס, הארץ הנוצרית האחרונה בה דרכה כף רגלם, הפליגו לאלכסנדריה שבמצרים, ארץ הכופרים בעיני הנוצרים, וקנו סחורה כדי להיטיב להתחזות לסוחרים. עד מהרה חלו דה קוויליאן ודה פאיבה בקדחת הנילוס, והגיעו אל סף מוות. ה"נאיב", ממלא מקום הסולטאן, הניח שהם בגדר מתים וללא יורשים ונטל מהם את מרכולתם. אף על פי כן החלימו השניים וה"נאיב" גמל להם כשווי הסחורה שנטל. משם המשיכו במשימתם וניסו לשחזר את נתיב התבלינים בכיוון ההפוך, לעיר רוזטה, ברכיבה על סוסים, ולקהיר בהפלגה בספינה במעלה נהר הנילוס. בקהיר הם הצטרפו לשיירת גמלים שעמדה לחצות את המדבר בגדה המזרחית של הים האדום, תוך מעבר דרך סואץ, סיני וערב, אל מדינה ומכה, הערים הקדושות לאסלאם. שם נאלצו להסתגף ולהתפלל לנביא מוחמד, תוך התחזות למוסלמים. משם הם המשיכו לעדן שבמבואות האוקיינוס ההודי.
לעדן הגיעו ב-1488, ושם נפרדו לדרכם. הם קבעו להיפגש שוב כעבור 3 שנים בקהיר, בכניסה למצודת העיר, עם רדת החשכה באחד מתשעים הימים הראשונים של שנת 1491; אפונסו דה פאיבה המשיך לאתיופיה, בחיפוש אחר הכומר יוחנן, ופרו דה קוויליאן הפליג להודו.
בנובמבר 1488 הגיע דה קוויליאן לקוז'יקוד, אחת הממלכות הקטנות של הודו דהיום. שם התוודע לסוחר שתיאר בפניו את נתיבי הסחר בתבלינים; הוא סיפר לו על קיומן של ציילון, שממנה יובא הקינמון, ושל מלזיה, שממנה ייבאו את אגוזי המוסקט. כמו כן תיאר בפניו את תפקידה של קוז'יקוד בכל התהליך; אל ממלכה זו זרמו התבלינים, ואלה הועמסו על ספינות שהפליגו לים האדום ומשם יוצאו לוונציה.
בכל מה ששמע וראה דה קוויליאן לא היה די, מבחינתו. בהמשך ביקר בקאנור ובגואה שבחוף מלבר, ומשם הפליג להורמוז שבפתח המפרץ הפרסי, ווידא שנפח הפעילות המסחרית במקומות אלה אכן קטן מזה שבקוז'יקוד.
בדצמבר 1489 הפליג דה קוויליאן מהורמוז לחופה המזרחי של אפריקה. הוא ביקר במלינדי, בקילואה, במוזמביק ולבסוף גם בסופאלה, וערך רישומים על תחנות הסחר של המורים (הפורטוגזים נהגו לכנות את כלל המוסלמים "מורים", אף שאלה שכנו בעיקר בצפון אפריקה). בתוך כך, רשם דה קוויליאן כי לאחר הקפתו של הקצה הדרומי של אפריקה (שמאוחר יותר כונה בידי המלך ז'ואאו השני "כף התקווה הטובה") יהיה ניתן להפליג בקלות יחסית לקוז'יקוד, דרך סופאלה ומלינדי. על בסיס רישומיו אלה של דה קוויליאן החליט ואסקו דה גאמה, כעשר שנים מאוחר יותר, לחצות את האוקיינוס ההודי היישר לקוז'יקוד, ובכך להשלים את המסע האירופי הראשון להודו בדרך הים.
ב-30 בינואר 1491 פנה דה קוויליאן לשערי מבצר קהיר, כפי שקבע עם דה פאיבה 3 שנים קודם לכן. שם, במקום לפגוש את אפונסו דה פאיבה, הוא פגש את רבי אברהם (רבה של העיר בז'ה) ויהודי פורטוגזי נוסף בשם ז'וזה לָמֶגו, ואלה הודיעו לו כי אפונסו דה פאיבה נפטר בקהיר בתחילת החודש ממחלת הדבר, בלי שסיפר אודות נסיעותיו או הרפתקאותיו. בנוסף סיפרו לדה קוויליאן אודות בנו שנולד, שזכה לשם אפונסו, כהקדשה למלך המנוח. השניים עדכנו את דה קוויליאן בהקפתו של ברתולומיאו דיאס את כף הסערות, שכעת המלך ז'ואאו השני שינה את שמה ל"כף התקווה הטובה". דום ז'ואאו השני ביקש מרבי אברהם שייסע ויאשר את חשיבותה של הורמוז, על מנת לסתור או לאשש את דיווחיו של ז'וזה לָמֶגו שסבר ההפך - הורמוז היא החשובה, ולא קוז'יקוד.
דה קוויליאן שלח את דיווחיו למלך באמצעות ז'וזה למגו, ויצא עם הרב להורמוז. שם נפרד מהרב וחזר לעדן, כדי להתחקות אחר ידיעות על הכומר יוחנן, כיוון שאודותיו לא הספיק אפונסו דה פאיבה לספר. משם עלה על סירה המפליגה לזילע, שלחופי אתיופיה, מעט דרומה.
באתיופיה
באתיופיה קיבל אותו הקיסר אסכנדר, לכאורה צאצאו של הכומר יוחנן, בסבר פנים יפות. דה קוויליאן הבין שבממלכה האגדית שכן עם השרוי במצוקה ובמאבק מתמיד לא ליפול תחת עולה של שליטה מוסלמית, ועל כן לא יהיה באפשרותה להושיט לפורטוגל כל עזרה במאבק במוסלמים. נהפוך הוא, הייתה זו ממלכת אתיופיה אשר נזקקה לעזרתה של פורטוגל במלחמה בכופרים - המוסלמים, היהודים בהרי סמיאן ועובדי האלילים.
הקיסר נהואד, אחיו של אסכנדר ויורשו של בנו עמדה ציון השני שמת בטרם עת, מנע את יציאתו של דה קוויליאן את גבולות הקיסרות. מנהג זה של מניעת יציאתם של זרים הבאים בשערי הממלכה אומץ גם בידי יורשיו. הקיסר העניק לדה קוויליאן אדמות וזה הפך לאדון בקיסרות. דה קוויליאן נישא בשנית, העמיד צאצאים רבים והאריך ימים.
עם מותו של נהואד ב-1508, המשיך פרו דה קוויליאן בתפקידו כיועץ מלכותי עבור הקיסרית החדשה הלני. בהמלצתו שלחה הקיסרית את השגריר מתאוס לליסבון, מלווה בשני אנשי דת פורטוגזים שהופיעו באתיופיה. פורטוגזים אלה סיפרו לדה קוויליאן על מותו של ז'ואאו השני ועל עלייתו למלכות של מנואל הראשון, ואף על הישגיהם הימיים של ואסקו דה גאמה ושל פדרו קברל.
בינתיים ביקרו אצל דה קוויליאן מספר פורטוגזים, והוא מסר להם ידיעות חשובות. ב-1521 פגש אותו השגריר דום רודריגו דה לימה, שנשלח על ידי מנואל הראשון להקים שגרירות באתיופיה. קוויליאן ניצל את ההזדמנות ושלח עם השגריר את בנו הצעיר, בן 23, בחזרה לפורטוגל כדי לדרוש מהמלך את הכבוד והתגמול עבור שירותו, כמו כן שלח עם הבן זהב לאשתו הפורטוגזית שאותה לעולם לא יראה עוד. בנו נהרג במהלך המסע, כנראה ממחלה אך הדיווחים אודות מסעות דה קוויליאן נשלחו לכומר פרנסישקו אלוורש בידי פרו דה קוויליאן עצמו, ואלוורש ערך והוציא אותם לאור בליסבון ב-1540 תחת השם "מידע אמיתי אודות אדמותיו של הכומר יוחנן מארצות הודו" ("Verdadeira Informação das Terras do Preste João das Índias").
חלוקה בניצב (הרלדיקה)
חלוקה בניצב היא שיטה הרלדית לשילובם של שני שלטי אצולה זה לצד זה על מגן אחד. החלוקה מתבצעת לאורך המגן, מראשו ועד לתחתיתו, כך ששני שלטי האצולה מסודרים בכל צד של החלוקה.
חלוקה בניצב מסמלת בהרלדיקה איחוד. בדרך כלל זהו האיחוד בין בעל לאשתו: שלטו של הגבר משובץ בצד הדקסטרי (בצדו הימני של השלט, אך נראה לעין הצופה כצדו השמאלי), ושלט האישה מונח בצד הסיניסטרי (או הצד הימני). עם זאת, קיימים גם איחודים אחרים, כגון האיחוד שבין בישוף לדיוקסיה שלו.
קישורים חיצוניים
Здружување (хералдика)
סבוטז'
אטימולוגיה
ישנם שלושה הסברים אפשריים למושג, כולם מתייחסים למקורו במילה הצרפתית וההולנדית לנעלי עץ, "סאבוט":
בארצות הברית של תחילת המאה ה-20 ארגוני פועלים רבים, ובראשם ה-IWW, התייחסו לפעולת הסבוטז' כפעולה של הגנה עצמית מפני פעולות לא מוסריות שהונחתו על הפועלים מידי מעסיקיהם. אחד ממנהיגיו המפורסמים של ה-IWW, "ביג" ביל הייווד, אשר תרם רבות לעיצוב הארגון והפילוסופיה שלו, נחשף למושג בעת סיור באירופה שערך ב-1910 כשהגיעו לצרפת:
אנדראס מאלם בספרו How to Blow Up a Pipeline: Learning to Fight in a World on Fire מצדיק פעולות סבוטז' כחלק של המאבק נגד התחממות עולמית.
בילי ג'ין קינג
בילי ג'ין מופיט קינג (באנגלית: Billie Jean King; נולדה ב-22 בנובמבר 1943) היא טניסאית אמריקאית. במהלך הקריירה המקצוענית שלה זכתה ב-12 תוארי גראנד סלאם ליחידות, ב-16 תוארי גרנד סלאם לזוגות וב-11 תוארי גרנד סלאם לזוגות מעורבים. קינג נחשבת לאחת הטניסאיות הטובות ביותר אי פעם, ולאחת הנשים המצטיינות בספורט בכלל. הרקורד שלה בווימבלדון, תחרות הטניס היוקרתית ביותר, עומד על מספר שיא של 20 זכיות (6, 10 ו-4 ביחידות, זוגות וזוגות מעורבים בהתאמה). שיא זה משותף לה ולמרטינה נברטילובה.
הישגיה ופועלה חרגו מתחום הספורט, והיא ידועה בציבור הרחב כפעילה פמיניסטית בולטת ונושאת דגל כנגד אפליית נשים בספורט ובחברה בכלל ופעילה בולטת של הקהילה הגאה אליה היא משתייכת. משחקה המפורסם ביותר, אשר חשיבותו הסמלית התעלתה מעבר לתחומי הטניס, היה "קרב המינים"  משנת 1973, שבו ניצחה 'בשם המין הנשי' את בובי ריגס, ששנים קודם לכן היה אלוף וימבלדון והטניסאי מספר אחת בעולם. קינג הייתה אז בת 29 וריגס בן 55. בשנת 2017 יצא הסרט על משחק זה: קרב המינים.
בשנת 2009 זכתה קינג במדליית החירות הנשיאותית, האישה הראשונה מתוך שתיים בלבד שזכו במדליה זו בתחום הספורט.
ילדות וקריירה מוקדמת
בילי ג'ין מופיט נולדה למשפחה מתודיסטית ספורטיבית בעיר לונג ביץ' שבקליפורניה. אביה היה כבאי ואתלט חובב, ואחיה הצעיר רנדי מופיט היה בבגרותו לשחקן בייסבול מקצועני. קריירת הטניס שלה החלה במגרשים הציבוריים של עיירת מגוריה. בגיל 17 כבר דורגה רביעית בעולם ובגיל 18 זכתה, יחד עם בת גילה קרן הנצה, באליפות וימבלדון לזוגות. הן היו הזוג הצעיר ביותר שזכה בתואר. שנה לאחר מכן, ב-1962 שבה לווימבלדון וניצחה בסיבוב השני, שהיה בסך הכול משחקה השני ביחידות על הדשא של וימבלדון, את הטניסאית הטובה ביותר בעולם דאז, מרגרט סמית קורט האוסטרלית.
ב-1965 נישאה ללורנס קינג וב-1966 זכתה בווימבלדון בגרנד סלאם הראשון ליחידות בקריירה שלה. ב-1967 הגנה על תארה והוסיפה עליו זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה. היא קנתה לה מוניטין כטניסאית אגרסיבית, תחרותית מאוד ובעלת חבטות רבות עוצמה. תמיד חיפשה הזדמנויות להתקרב לרשת כדי להכריע נקודות. סגנון משחקה זה התבטא היטב בהישגיה המצוינים על משטח הדשא (עליו זכתה ב-11 מ-12 גרנד סלאמים ליחידות בקריירה) ובהצטיינותה במשחק הזוגות, המתאפיין בחבטות יעף רבות.
המאבק לשוויון ולצדק
האגרסיביות והלהט לא אפיינו אותה רק על מגרש הטניס, אלא גם מחוצה לו. בעידן שבו היה משחק הטניס, לפחות למראית עין, עודנו חובבני, נאלצה קינג להתפרנס כמדריכת טניס במכללה קליפורנית, בשכר של 100 דולרים לשעה, בין טורניר חשוב אחד למשנהו בסבב העולמי. ב-1967 יצאה חוצץ בפומבי כנגד ההתאחדות האמריקאית והוקיעה את הנוהג לשלם דמי השתתפות "מתחת לשולחן" לשחקנים מובילים, שלטענתה הוביל לחסמי כניסה גבוהים למשחק. קינג הייתה מהגורמים הפעילים שהובילו למעבר של משחק הטניס לעידן המקצועני, שהחל ב-1968. היא גם הייתה האישה הראשונה שהרוויחה ממקצוענות זו: ב-1971 הגיע סך פרסיה ל-100,000 דולרים והיא הייתה הספורטאית המקצוענית הראשונה להגיע לאבן דרך זו.
קינג נאבקה למען שוויון כלכלי מוחלט בין גברים לנשים בטניס. ב-1972, לאחר שזכתה בפעם השלישית באליפות ארצות הברית, ונאלצה להסתפק בפרס נמוך מזה של הזוכה המקביל לגברים, איליה נסטסה, הודיעה כי לא תשוב להגן על תארה בשנה הבאה אם לא יושווה סכום הפרס לנשים לזה של הגברים. ואכן, ב-1973, הייתה אליפות ארצות הברית לטורניר החשוב הראשון ששילם סכום זהה לזוכים בו משני המינים.
"קרב המינים"
באותה השנה, 1973, הייתה קינג גם הכוח המניע מאחורי הקמת האיגוד המקצועי של שחקניות הטניס, ה-WTA, והתמנתה לנשיאתו הראשונה. אולם משחק אחד ויחיד ששיחקה באותה השנה, האפיל על כל אלה בפרופיל התקשורתי העצום לו זכה, ובהשפעתו ארוכת הטווח. היה זה המשחק שכונה "קרב המינים" (Battle of the Sexes).
ראשיתו של "קרב המינים" בקריאת תיגר של שחקן העבר בובי ריגס, מי שהיה טניסאי עלית בשנות השלושים והארבעים ובינתיים פנה להתפרנס ממשחקי ראווה למיניהם. ריגס הכריז על עצמו כ"חזיר שוביניסטי גברי", ייתכן כדי לייצר המולה תקשורתית רווחית. הוא התרברב כי למרות כל הרעש שליווה את הרנסאנס של הטניס הנשי באותה העת, עדיין יכול גבר בן 55, הרבה מעבר לשיאו, לנצח את הטובות שבטניסאיות הסבב העולמי. בתחילה סירבה קינג (בת ה-29 אז) להרים את הכפפה שהטיל, אולם לאחר שניצח את מרגרט קורט 6–2 6–1, במשחק שנערך ביום האם 1973, הבינה כי אם לא תנצח אותו "יחזיר הדבר את הטניס הנשי חמישים שנה לאחור", "יהרוס את סבב הנשים" וישפיע לרעה על ההערכה העצמית של נשים באשר הן. כדי לתמוך בסבב המקצועני הנשי שהיא בעצמה הקימה, וגם לזכות בפרס כספי ניכר, נתנה לבסוף את הסכמתה למשחק.
ב-20 בספטמבר 1973 התמודדו ריגס וקינג ביוסטון, לפני למעלה מ-30,000 צופים שהגיעו ל"אסטרודום" הטקסני, ועוד 50 מיליון שצפו בהם בשידור חי ל-37 ממדינות העולם. תוצאת המשחק הייתה ניצחון חלק של קינג: 6–4, 6–3, 6–3.
תחקיר של רשת ESPN קבע כי המשחק היה מכור, לאחר שריגס נקלע לחובות כבדים למאפיה וראשיה הכריחו אותו להפסיד על המגרש כדי להרוויח כסף בהימורים
בשנת 2001 יצא סרט הטלוויזיה הקומי "כשבילי ניצחה את בובי", בו גילמה השחקנית הולי האנטר את דמותה של קינג. בשנת 2014, יצא סרט הדוקומנטרי על האירוע. בשנת 2017 יצא סרט הקולנוע "קרב המינים", בו מגלמת את דמותה השחקנית אמה סטון.
קריירה מאוחרת
קינג הוסיפה לשחק טניס מקצועני עוד שנים רבות לאחר שהייתה לסמל פמיניסטי. ב-1975, השנה שבה בחר בה סקר קוראות המגזין "Seventeen" ל"אישה הנערצת ביותר בעולם" (גולדה מאיר הסתפקה במקום השני), היא זכתה בגרנד סלאם ה-12 והאחרון שלה ליחידות - זכייתה השישית בווימבלדון. היא שיחקה טניס ליחידות עוד שמונה שנים לאחר מכן ופרשה ב-1983. הופעתה האחרונה בטורניר היחידות של אליפות וימבלדון, בגיל 39, הסתיימה בשלב חצי הגמר. לאחר מכן הוסיפה להשתתף בטורנירי זוגות, עד 1990. בת זוגה למשחקה התחרותי האחרון בפלורידה ב-1990, הייתה ג'ניפר קפריאטי בת ה-13. קינג הייתה אז בשנתה ה-47.
לאחר שפרשה הקימה קרן מלגות לספורטאיות טניס במימון משקיעים שגייסה, וארגנה מלגות לטניסאיות בקולג'ים.
גם אחרי שחדלה לשחק, נותרה קינג גורם משמעותי בעולם הטניס. כקפטן הובילה את נבחרת ארצות הברית לזכייה בגביע הפדרציה ב-1996, עשרים שנה לאחר שזכתה בו כשחקנית. באותה שנה אימנה גם את שחקניות ארצות הברית בטורניר הטניס של אולימפיאדת אטלנטה (1996), שזכו בזהב ליחידות ולזוגות. היא המשיכה להוביל את הנבחרת האמריקאית עד 2003. מעורבותה המתמשכת ומעמדה בטניס הנשי באו לידי ביטוי גם בדירבונה של הטניסאית הישראלית ציפי אובזילר, לחזור לפעילות בסבב הנשי, לאחר מפגש בין נבחרות גביע הפדרציה של ארצות הברית וישראל.
מורשת
בעשור שבין השנים 1966–1975, הייתה בילי ג'ין קינג הטניסאית הדומיננטית ביותר בעולם. חמש פעמים דורגה ראשונה בעולם בסוף השנה, לפי הדירוג הנוהג באותה העת: 1966–1968, 1972 ו-1974. מתוך 25 תחרויות גרנד סלאם (יחידות) בהן השתתפה באותו עשור, הגיעה ל-16 גמרים וניצחה ב-12. במחצית הראשונה של שנות השבעים של המאה ה-20 לא הצליחה אף טניסאית לגבור עליה בגמר גרנד סלאם: היא השתתפה בעשרה טורנירים, העפילה לשבעה משחקי גמר וניצחה בכולם. בשישה מהם לא הפסידה גם מערכה. עדות נוספת לחוסנה המנטלי של קינג במעמד הגרנד סלאם ליחידות, היא העובדה שנצחה 11 מ-13 משחקיה שהגיעו ל-5-5 במערכה השלישית, כלומר הגיעו לשלב שבו שני הצדדים כאחד היו רחוקים שני משחקונים בלבד מהפסד - או ניצחון. במחצית השנייה של שנות השבעים איבדה את מעמדה כטניסאית הטובה בעולם לבת ארצה כריס אוורט.
הפרסים והכיבודים שקיבלה מעידים על חשיבותה מעבר לתחום המצומצם של טניס לנשים: כשנבחרה כ"ספורטאי השנה" של עיתון הספורט האמריקאי ספורטס אילוסטרייטד ב-1972 היא הייתה לא רק האישה הראשונה לעשות כן, אלא גם הטניסאי הראשון שזכה לכך. ב-1975 נבחרה כאיש השנה של השבועון טיים, יחד עם נשים נוספות שייצגו את כלל נשות ארצות הברית, ובהן הגברת הראשונה בטי פורד. חמש עשרה שנים לאחר מכן, בחר בה LIFE כאחת מ"מאה האישים האמריקאים החשובים של המאה ה-20" - אישים בכלל, ולא מבין הספורטאים בלבד.
בשנת 2006 נקרא על שמה מרכז הטניס הלאומי בניו יורק.
לורי קשת
לורי קשת (שם מדעי: Trichoglossus moluccanus) הוא תוכי ממשפחת הדרראים משבט הלוריים. מקורו של לורי הקשת הוא באוסטרליה, ביערות הגשם לאורך החוף המזרחי, מצפון קווינסלנד עד לאוסטרליה הדרומית. שמו באנגלית מבטא את הצבעוניות שלו (Rainbow Lorikeet). לורי קשת הוא תוכי חברתי החי בלהקות. הפרטים בלהקה משתפים פעולה לצורך מציאת מזון, בניית קנים והגנה.
תיאור
תוחלת חייו של הלורי בטבע היא כ-20 שנה אך, בשבי קצת פחות. משקלו של לורי הקשת נע בין 80–160 גרם, ואורכו בין 25–30 סנטימטרים.
לורי קשת מתאפיין בארבעה צבעים בוהקים: ראשו ובטנו התחתונה בצבע כחול, חזהו ומקורו אדומים וצווארו צהוב-ירקרק בהיר. בחיבור עם החלק האחורי (גב,כנפיים וזנב) הופך לירוק, המשתלב עם כתמים צהובים לכיוון הבטן התחתונה והזנב.
הזוויגים דומים אך בדרך כלל ניתן להבחין בין הזכר, שצבעיו בוהקים, לבין הנקבה, שצבעיה דהויים במקצת, יחסית לזכר.
תזונה
בשונה משאר סוגי התוכים, הלורי אלרגי לגרעינים ואכילה שלהם עלולה לקצר את חייו לכן בטבע הלורי ניזון מנקטר פירות, חרקים אקליפטוס, מברשת בקבוק, גרווילאה (סוג של עץ) כמו כן ניזונים גם מפרחים, ניצנים ופירות. בשבי הלורי קשת מואכל בדייסה שמיועדת לו, כופתיות (שאינן מומלצות להם מבחינה בריאותית) וכתוסף מקבלים גם פירות כמו: תפוחים, אגסים, ענבים, פירות הדר.
בילי ג'ין קינג
חייה האישיים
בשנת 1968 הבינה קינג שהיא נמשכת ומתעניינת בנשים. בשנת 1971 היא עברה הפלה ובאותה העת היא ניהלה מערכת יחסים אינטימית עם מזכירתה מרילין ברנט. במאי 1981 ברנט הגישה נגדה תביעת ממון מתוקשרת (עברה אאוטינג) ובכך הפכה קינג לספורטאית המקצוענית הראשונה הבולטת שהיא לסבית מחוץ לארון. היא רצתה לפרוש מטניס מקצועני אך לא יכלה להרשות לעצמה בגלל התביעה: "תוך 24 שעות מפרסום התביעה הפסדתי את כל עולמי. איבדתי הכל. הפסדתי לפחות 2 מיליון דולר רק מחוזים ארוכי טווח שהייתי חתומה עליהם. הייתי צריכה לשחק רק על מנת לממן את שכר עורכי הדין. בשלושה חודשים התבזבזו להם כ-500,000 דולר, הייתי בהלם. כל חיי לא הרווחתי סכום של שני מיליון דולר".
לורי קשת
רבייה
הלורי מגיע לבגרות מינית בממוצע בגיל שנה וחצי.
בילי ג'ין קינג
חייה האישיים
קינג התגרשה מבעלה בשנת 1987. באוטוביוגרפיה שלה בשנת 1982 היא כתבה שהחליטה על ההפלה בגלל שהנישואין לא היו מספיק חזקים על מנת להביא ילד למשפחה שלה.
לורי קשת
רבייה
עונת הקינון והרבייה מתחילה בחודש מרץ ושיאה בחודש אפריל. הנקבה מטילה בין 2–3 ביצים והדגירה עליהן נמשכת כ-25 ימים. חודש לאחר הבקיעה הגוזלים מסיימים להצמיח את נוצותיהם. לצעירים נוצות שחורות ורק לאחר 12 שבועות יצמיחו את נוצותיהם הצבעוניות.
בילי ג'ין קינג
חייה האישיים
היא סיפרה בשנת 1998 שמרטינה נברטילובה לא תמכה בה כשהוצאה מהארון, דבר שהוביל לנתק של חמש שנים ביניהן. בשנת 2007 אמרה קינג "זה היה לי קשה מאוד, כשהוצאתי מהארון. כל אחד צריך לעשות את זה בזמן שלו. 50% מהגייז יודעים על עצמם כבר בגיל 13 ואילו אני הייתי בחמישים האחוזים האחרים. לא הייתי מתחתנת עם לארי לו הייתי יודעת. לא הייתי עושה לו את זה. הייתי לגמרי מאוהבת בלארי בגיל 21 כשהתחתנו".
היא חברה של אלטון ג'ון והייתה ידידתו של צ'ארלס מ. שולץ.
קינג שיחקה שופטת בסדרת הטלוויזיה האהובה עליה "חוק וסדר" באפריל 2007.
בשנת 2014 נבחרה קינג על ידי ברק אובמה נשיא ארצות הברית לעמוד בראש המשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סוצ'י (2014) בגלל הפגיעה בזכויות קהילת הלהט"ב ברוסיה, המדינה המארחת. היא פרשה מהמשלחת בגלל מחלתה של אמא שלה שנפטרה ביום פתיחת המשחקים.
היא מתגוררת בניו יורק ובשיקגו עם בת זוגה אילנה קלוס, טניסאית שדורגה בעברה במקום ראשון בעולם בזוגות נשים.
Amethyst
ביקורות
המיקסטייפ זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. פיצ'פורק העניק למיקסטייפ ציון של 7.1 מתוך 10 בסך הכול, תוך שהפנה כלפיו ביקורת חיובית. ב-PopMatters זכה המיקסטייפ לדירוג של 7, תוך שהופנתה כלפיו ביקורת חיובית.
ב-HotNewHipHop זכה המיקסטייפ לביקורת חיובית גם כן.
קורדורוי
קוֹרְדורוֹי (אנגלית: Corduroy, על פי האקדמיה ללשון העברית - קְטִיפַת תְּלָמִים) הוא בד ממשפחת הקטיפה. הבד ארוג מסיבי כותנה בפסים ונחתך לאחר האריגה לרוחב פס רצוי.
קורדורוי נחשב לבד חזק ועמיד מאוד ושימש בעבר לבגדי עבודה. כיום משמש למעילים, לחליפות מחויטות, למכנסיים, לחצאיות ולבדי ריפוד.
קורדורוי מיוצר בפסים ברוחב שונה, בהתאם למקור הבד ובהתאם למקור גם השם:
ז'וזף ז'ורז'
ז'וזף אלפונס ז'ורז' (בצרפתית: Joseph Alphonse Georges; 15 באוגוסט 1875 – 24 באפריל 1951) היה גנרל צרפתי ששימש כמפקד החזית הצפונית במהלך המערכה על צרפת.
חייו
ז'ורז', בוגר האקדמיה הצבאית סן-סיר, שירת בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-1917 הצטרף, בדרגת קולונל, אל המשלחת הצבאית הצרפתית שיצאה ליוון. בין 1918 ל-1922 היה מפקד חיל המשלוח הצרפתי ביוגוסלביה ולאחר מכן שירת בחיל המצב הצרפתי בחבל הרוהר. בשנים 1925–1926 שימש כשלישו של המרשל אנרי פיליפ פטן במהלך מלחמת הריף, בה סייעה צרפת לספרד לדכא את מרידת שבטי הריף במרוקו. בין 1929 ל-1931 היה מנהל משרד המלחמה תחת השרים אנדרה מאז'ינו ולואי בארטו. ב-9 באוקטובר 1934 נפגע באירוע במרסיי בו התנקשו בחיי המלך אלכסנדר הראשון מיוגוסלביה ובחיי בארטו.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התמנה למפקד החזית הצפונית, והיה אחראי על קבוצות הארמיות שהיו אמורות להגן על צרפת מן הצפון ומן המזרח במקרה של פלישה גרמנית. הוא התנגד לתוכנית הפעולה שהגה ראש המטה הכללי, הגנרל מוריס גמלאן, לפיה במקרה של מלחמה תתפוס קבוצת הארמיות הראשונה בפיקודו של גסטון ביוט עמדות קדמיות בבלגיה ובהולנד, אך דעתו לא התקבלה.
בעת המערכה על צרפת ב-1940 נכשלו קבוצות הארמיות שבפיקודו בהדיפת המתקפה הגרמנית, והצבא הצרפתי הובס בתוך שישה שבועות.
בשנת 1943 הצטרף אל הגנרל אנרי ז'ירו באלג'יריה, והיה בין ראשי "הוועד לשחרור לאומי" בו פעלו גם אנשי צרפת החופשית בראשות שארל דה גול, בין יוני לנובמבר 1943, ולאחר מכן יצא לגמלאות.
רחוב ירמיהו (ירושלים)
רחוב ירמיהו (במספור הארצי כביש 417) הוא רחוב ראשי בירושלים, המשמש כאחד מעורקי התחבורה המרכזיים של צפון ירושלים.
סקירה כללית
רחוב ירמיהו הוא באורך של כ־1.7 קילומטרים. הרחוב מתחיל מצידו המזרחי כהמשך ישיר לרחוב בר-אילן בקרן הרחובות בר־אילן – עלי הכהן, ומסתיים בקרן הרחובות ויצמן–יפו, בסמיכות לתחנה המרכזית. הרחוב גובל מצידו הצפוני בשכונות שיכון חב"ד, גבעת קומונה, רוממה החדשה וגני גאולה, ובשכונות מקור ברוך, רוממה הישנה מצידו הדרומי. למרות המשכו הישיר מכביש בר־אילן וסמיכותו לשכונות החרדיות, הרחוב פתוח לתנועת כלי רכב בשבתות וימים טובים.
הרחוב כמעט אינו מאוכלס בדירות פרטיות, אך קיימים מגדלי מגורים הצופים לרחוב. בחלקו המזרחי של הרחוב קיימים בתי עסק, בדומה לרחוב בר־אילן, אך ככל שהרחוב ממשיך לכיוון התחנה המרכזית הוא נדמה יותר לאזור תעשייה, בהשפעת אזור התעשייה רוממה הסמוך לו.
יחסי איטליה–סומליה
היסטוריה
היחסים בין הטריטוריות המודרניות של איטליה וסומליה נמשכים לימי קדם. בתקופת האימפריה הרומית, "הפריפלוס של הים האריתריאי", בין שאר המסמכים, מדווח על חילופי מסחר מוקדמים בין סוחרים המתגוררים בערי מדינות בצפון החוף הסומלי עם סוחרים רומאים. חפצי אמנות רבים מתקופה זו נחשפו בסומליה, כמו באתר דאמו באזור פונטלנד.
בסוף המאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם הממלכות הסומליות, הבריטים והאיטלקים השיגו שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית. בעומק השטח הסומלי, התנועה הדרווישית, בהנהגתו של מוחמד עבדאללה חסן, הביסה בהצלחה את כוחות האימפריה הבריטית ארבע פעמים, ואילצה אותם לסגת לאזור החוף, אבל בסופו של דבר, הממלכה הובסה בשנת 1920 על ידי הבריטים, שהסתייעו בכוחם האווירי העדיף. במקביל, איטליה הפשיסטית השיגה שליטה מלאה על צפון מזרח, מרכז וחלקים מדרום סומליה בעקבות מערכה צבאית מוצלחת כנגד סולטנות מג'ירטן וסולטנות הוביו.
בשנת 1889 הוקמה המושבה של סומלילנד האיטלקית ובירתה מוגדישו. היא הורחבה לאחר מלחמת העולם הראשונה עם טרנס-ג'ובה האיטלקית. השליטה האיטלקית האפקטיבית נותרה מוגבלת במידה רבה לאזורי החוף עד לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר קריסת תנועת הדרווישים של דייריה גורה, התרחשו מרידות, עם מחלוקות בין חמולות שונות בצפון סומליה, מה שאפשר לממשלת איטליה לשמש כמתווכת תוך שמירה על שליטה הדוקה בצבא. בשנת 1924 אימץ המושל צ'זארה מריה דה וקצ'י מדיניות של פירוק נשק של הסולטנות הצפוניות של סומליה, והסולטן עלי יוסף קנאדיד הוגלה לאחר מכן. עד נובמבר 1927, הובסו גם כוחותיו של הסולטן עוסמאן מחמווד מסולטנות מג'ירטין. הכוחות הקולוניאליים של הדובאטים וז'נדרמריית Zaptié שימשו רבות על ידי דה וקצ'י במהלך מסעות צבא אלו. בניגוד לשטחים הדרומיים, הסולטנות הצפוניות לא היו כפופות לשלטון ישיר בשל ההסכמים המוקדמים יותר שחתמו עם האיטלקים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, המושלים האיטלקיים החדשים, גידו קורני ומאוריציו רווה, החלו במדיניות של התבוללות של הסומלים. סומלים רבים נרשמו לכוחות הקולוניאליים האיטלקיים, ואלפי מתנחלים איטלקים עברו להתגורר במוגדישו. העיר גדלה וגדלה וכמה חברות ייצור קטנות נפתחו. בשנת 1930 חיו בסומליה האיטלקית 22,000 איטלקים, המהווים 2% מאוכלוסיית השטח. רובם התגוררו בבירה מוגדישו, כאשר קהילות איטלקיות אחרות התרכזו בג'והאר, אדאלה (איטלה), ג'נאלה, ג'אמה וקיסמאיו.
בשנת 1936, השטח שנרכש מאתיופיה, בשם אוגדן האיטלקי, השתלב במזרח אפריקה האיטלקית כחלק ממחוז סומליה בתוך האימפריה האיטלקית. הכיבוש האיטלקי בשטחי סומליה נמשך עד 1941, כאשר שטח הכיבוש האיטלקי נפל לידי בריטניה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הניצחון הבריטי על איטליה, מערב סומליה נותרה בגדר שטח חסות בריטי, בעוד שצפון מזרח, מרכז ודרום סומליה הפכו לאזור מנדט בחסות האו"ם ב-1 באפריל 1950, תוך הבטחה למתן עצמאות לאחר 10 שנים. ב-1 ביולי 1960, שני האזורים התאחדו כמתוכנן, מה שהוביל להקמתה של רפובליקה סומלית עצמאית בשליטה אזרחית. במועד זה, האספה הלאומית הסומלית, בראשותו של חאג'י בשיר אסמאעיל יוסוף, אישרה את חוק האיחוד של הקולוניות הבריטיות והאיטלקיות לשעבר, לצורך הקמת הרפובליקה של סומליה. בשנת 1969 הפיכה צבאית והתנקשות בנשיא עבדיראשיד עלי שרמרקה סימנו את עלייתו של הגנרל סיאד בארה.
אף על פי שרוב הסומלים האיטלקים עזבו את השטח לאחר העצמאות, יחסיה של סומליה עם איטליה נותרו חזקים בשנים הבאות ובמהלך תקופת מלחמת האזרחים שלאחר מכן, וסיפקו תרומה לתהליך הייצוב של המדינה המערבת לא רק ארגונים ממשלתיים אלא גם חברות אזרחיות. המחויבות של ארגונים לא ממשלתיים, אוניברסיטאות, עסקים והסומלים האיטלקים באיטליה.
יחסים דיפלומטיים
הממשלה הפדרלית של סומליה הוקמה ב-20 באוגוסט 2012, המייצגת את השלטון המרכזי הקבוע הראשון במדינה מאז תחילת הסכסוך. בחודש שלאחר מכן, חסן שייח' מחמוד נבחר לנשיא הראשון של הממשלה החדשה. הבחירות התקבלו בברכה על ידי השלטונות האיטלקיים, אשר אישרו מחדש את המשך תמיכתה של איטליה בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה. שגרירות איטליה נפתחה מחדש במוגדישו בשנת 2014. איטליה תמכה כלכלית בבחירות של 2012 ו-2016, תהליך הפדרליזציה של המדינה, והיא מסייעת בתהליך של רפורמה חוקתית, כולל ההתייעצויות הפוליטיות ב-2021.
שיתוף פעולה
איטליה משתפת פעולה עם סומליה בתחום ההגנה והביטחון, עם חתימת הסכם בין שתי המדינות ברומא ב-2013 וההסדר הטכני בין קרביניירי ומשטרת סומליה ב-2015. איטליה עוסקת בהכשרה של משטרת סומליה למתן תרומה ליכולות השליטה בשטח סומלי ושיקום תנאי הביטחון במדינה. פרויקט MIADIT, שהחל ב-2013 ופותח על ידי ה-Carabinieri, הכשיר כ-1400 שוטרים.
איטליה היא התורמת הראשונה של אנשים וציוד במשימה הצבאית של EUTM סומליה, כצורה של שיתוף פעולה ואימונים צבאיים עם משרד ההגנה הסומלי והכוחות המזוינים של סומליה. תא תמיכה איטלקי פועל לתמיכה בעבודתה של משלחת EUTM סומליה, ומבצע פרויקטים שונים בתחום שיתוף הפעולה האזרחי-צבאי (CIMIC), שמטרתם כולם לתמוך באוכלוסייה הסומלית באזור בנאדיר. ה-CIMIC האיטלקי מתערב בתמיכה במבני בריאות, בתי ספר וחינוך, ושירותים חברתיים וחיוניים. כחלק מיוזמות האיחוד האירופי, קצין קרביניירי איטלקי הוזמן למשלחת האירופית כיועץ משטרה.
ישנן 24 יוזמות רב-שנתיות מתמשכות הממומנות על ידי שיתוף הפעולה האיטלקי בסומליה. הכספים שהוקצו לסומליה גדלו ביותר מ-100% בין 2014 (9 מיליון אירו) ל-2017 (18.5 מיליון אירו). הסיוע האיטלקי מתמקד במגזר הבריאות (3.5 מיליון אירו), ביטחון תזונתי (2.5 מיליון אירו), חינוך (1.9 מיליון אירו), פיתוח תשתיות (3.5 מיליון אירו), ושיקום כלכלי של המדינה (5 מיליון אירו), במטרה לצמצם את העוני, יצירת הזדמנויות עבודה חדשות, הסרת אי שוויון, קידום המגזר הפרטי ויזמות נשית, שיפור ביטחון תזונתי, תרומה לבריאות עולמית ולחינוך בסיסי אוניברסלי, ייצוב לאחר סכסוך וסיוע הומניטרי.
מיכל צפיר
מיכל צפיר (נולדה ב-25 באוגוסט 1967) היא מנחת טלוויזיה ישראלית, זמרת, שחקנית, כוכבת ילדים, קריינית ומדבבת בעברה. בעשור השני של המאה ה-21 משמשת כמאמנת לאורח חיים בריא.
ביוגרפיה
נולדה בשם מיכל נחמן בפתח תקווה, וגדלה בה. הוריה, פליקס ומזל, עלו לישראל ממצרים. אמה הייתה מטפלת ואביה שוטר, ולה שלושה אחים.
צפיר הייתה חברה בלהקת הנוער העירונית בפתח תקווה, והופיעה במחזמר "עיר בכותרות" העוסק ב"פרשת קולנוע היכל", לצד מירי נבו, שתשרת עמה בלהקה הצבאית ותהיה חברה עמה בלהקת "מנגו".
את לימודי התיכון עשתה צפיר בתיכון אחד העם בפתח תקווה.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת פיקוד צפון.
לאחר שחרורה מהצבא, בשנים 1988–1991 הייתה חברה בלהקת "מנגו".
מוטסוהירו וטאנבה
מוטסוהירו וטאנבה (ביפנית: 渡邊 睦裕; 18 בינואר 1918 – 1 באפריל 2003), הידוע בכינויו "הציפור" שניתן לו על ידי אסיריו, היה קורפורל (שווה ערך לרב"ט) בצבא היפני הקיסרי ששירת במחנות השבויים באומורי, נאואצו , ניאיגטה ומיטסושימה . לאחר תבוסת יפן, ארצות הברית החשיבה את מוטסוהירו לפושע מלחמה בגין עינויי אסירים, אך הוא התחמק ממעצר ולעולם לא נתן את הדין על מעשיו. מוטסוהירו נודע לשימצה עקב אכזריותו, והתפרסם בעיקר בגלל עדותו של האצן האולימפי לואי זמפריני שמספר את סיפורו בספר, שאחר כך תורגם לסרט, "לא נשבר".