cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן ז'ירו
שנות חייו המאוחרות
במקביל לעבודתו של ז'ירו על אחד מספרי 'אוכמניות' האחרונים, "OK Corral", שיצא בשנת 2005, הוא התחיל לעבוד על סדרת המשך לקומיקס המיתולוגי שלו, 'Incal', שנקראה "Après l'Incal" ואותה כתב חודורובסקי. עם זאת, כאשר שרטט את קווי העיפרון לספר הראשון בסדרה המתוכננת,"Le nouveau rêve", הוא נתקל ב"יותר מדי דברים שמושכים אותי, יותר מדי רצונות אמנותיים". ההתחבטות בנושא הקו האמנותי שעליו לבחור מנע ממנו "להתמסר לציור כיאה לאיש מקצוע במובן המסורתי". אחרי עבודה קשה ורבה הצליח ז'ירו לצייר ספר אחד באורך של 58 עמודים, אך סירב להמשיך גם לספרים הבאים. למרות הניסיונות לשכנע אותו אחרת, לבסוף נאלץ חודורובסקי להמשיך את הסדרה עם אמן אחר. להחלטה הזאת של ז'ירו הייתה השפעה רבת משמעות על המשך הקריירה שלו, שכן לאחר שסיים את "OK Corral" החליט להפסיק לצייר באופן מסחרי לזמן רב.
למרות החלטתו להפסיק את הציור המסחרי, הוא כן המשיך לעבוד על הפרויקט הגדול שלו באותו זמן - הקומיקס האוטוביוגרפי "Inside Mœbius" (על אף הכותרת האנגלית הטקסט היה בצרפתית - תרגום אנגלי יצא בשנת 2018), אותו יצר בין השנים 2000 ל-2010. הספרים, שחולקו ל-6 כרכים שאורכם למעלה מ-700 עמודים, הכילו פנטזיה אוטוביוגרפית מאויירת, שחלקה הקטן מבוסס על חייו של ז'ירו ואילו רובה מכילה פנטזיה דמיונית, בה מככבת דמותו הקרטונית של ז'ירו. בקומיקס הוא מופיע בצורה קריקטורית לצד דמותו הצעירה מן העבר, ומוצג גם כיוצר וגם כדמות הכלואה בתוך סיפורי העבר שלו, יחד עם דמויות ותיקות כדוגמת סגן אוכמניות, ארזך, מייג'ור גרוברט ואחרים.
בשנים האחרונות לחייו החליט ז'ירו להחיות את דמותו של אזרך דרך סדרת הרפתקאות חדשה ומסעירה; הכרך הראשון (והאחרון בדיעבד) של הטרילוגיה המתוכננת הופיע לראשונה בצרפת בשנת 2010, ונקרא "Arzak l'arpenteur". במקביל לעבודתו על הספר הוא החליט ליצור שני סיפורים נוספים לקומיקס המצליח השני שפרסם לראשונה ב'מטאל אירלאן' (לצד ארזך), "Airtight Garag", אשר נשאו את השמות "Le chasseur déprime" ו-"Major". בשנת 2011 הוציא את ספר האמנות "La faune de Mars", אשר פורסם במהדורה מוגבלת של 1,000 עותקים בלבד על ידי ההוצאה לאור של אשתו, Mœbius Production. בשלב זה היה ז'ירו במצב בריאותי כושל מאוד, ונאלץ להשתמש במשטח רישום דיגיטלי עבור איוריו בשל ראייתו הנחלשת.
מותו
ז'אן ז'ירו נפטר בפריז ב-10 במרץ 2012, בן 73 היה, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. סיבת המוות הרשמית הייתה תסחיף ריאתי הנגרם על ידי לימפומה. הקולגה שלו, פרנסואה בוק, הצהיר עם הודעת המוות הראשונית, טרם הספיקו כלי תקשורת לפרסם את הידיעה, כי ז'ירו היה "אמן ריאליסטי עם כישרון אמיתי להומור, אותו הוא עדיין החזיק כאשר התלוצץ עם האחיות במיטתו בבית החולים לפני כשבועיים". ז'ירו נקבר ב-15 במרץ בבית העלמין במונפרנאס, זאת לאחר טקס ההלוויה, שנערך בבזיליקת קלוטילדה הקדושה שבפריז. חברים קרובים יותר או פחות, כמו גם נציגים רבים מעולם הקומיקס הצרפתי-בלגי ומחוצה לו, השתתפו במסע ההלוויה והספידה, ויחד סיכמו את הקריירה הענפה של ז'ירו. גם שר התרבות הצרפתי, פרדריק מיטראן, הגיע להלוויה כנציג הממשלה הצרפתית. מיטראן, אחיינו של נשיא צרפת לשעבר פרנסואה מיטראן, העניק באופן אישי לז'ירו את תואר האבירות של מסדר ההצטיינות הלאומי, 27 שנים קודם לכן. ז'ירו השאיר אחריו את "מוביוס הפקות" שבעלותה עברה לאשתו איזבל, ואת אחוזתו אותה הוריש לאשתו וארבעת ילדיו. הזכויות על יצירותיו עברו להוצאות הספרים השונות.
הביוגרפיה של נומה סאדול
לאורך כל הקריירה שלו, ז'אן ז'ירו העניק ראיונות רבים לעיתונאים מפורסמים הן באירופה והן בארצות הברית, אך דווקא הסיקור הנרחב שהעניק לו העיתונאי ומבקר הקומיקס נומה סאדול ראוי לציון יותר מהשאר. סאדול התעניין באמן באופן ניכר, וסיקר את הקריירה שלו בקביעות החל משנות ה-70 המוקדמות ועד מותו בשנת 2012. במהלך תקופה זו הוא ערך איתו מספר רב של ראיונות עומק נרחבים, שנאספו לבסוף לכדי שלושה ספרים מסודרים כרונולוגית: "Mœbius: Entretiens avec Numa Sadoul", "Das grosse Moebius Buch" ו-"Docteur Mœbius et Mister Gir: Entretiens avec Jean Giraud" (ראו פרק לקריאה נוספת). כל אחד מהכרכים מכיל גם איורים בלעדיים של ז'ירו. למעט חלקים קטנים מן הספר הראשון, אף אחד מהראיונות לא ראה פרסום קודם, בין אם באופן חלקי או מלא. הספר האחרון יצא בשנת 2015, שלוש שנים לאחר מותו של ז'ירו.
ראויים לציון גם העדויות שאסף סאדול מאנשי מפתח בחייו ובקריירה של ז'ירו, שכללו בין היתר את אמו, אשתו הראשונה קלודין, המנטור שלו ז'וזף ז'ילן ורבים אחרים. כמו כן, הראיונות שהעניק ז'ירו לסאדול אופיינו בשחרור ופתיחות יוצאת דופן, אולי משום הפורמט הלא-גנרי שבו נערכו הפגישות של השניים. הספר משנת 2015 פורסם לאחר מותו של ז'ירו ואושר על ידי אלמנתו איזבל (שאף כתבה את ההקדמה לספר בה שיבחה את סאדול על עבודתו, והוסיפה תמונות משפחתיות ואישיות של ז'ירו, כמו גם יצירות אמנות שלא פורסמו בשום מקום עד אז). הספרים, ובפרט זה האחרון, מהווים את הדבר הכי קרוב ל"ביוגרפיה רשמית" של האמן. הדבר השני הקרוב ביותר היו טרילוגיית הרומנים הגרפיים של ז'ירו "Inside Moebius".
על פי הספר האחרון בטרילוגיה של סאדול וז'ירו מ-2015, הראיונות למהדורה הראשונה ארכו כשלושה ימים בלבד, בשנת 1975, אז רק החל ז'ירו את קריירת הקומיקס שלו כ"מוביוס". הראיונות אז נערכו בביתו שפריז. אמנם סאדול הבהיר כי התאריכים אינם מדויקים, משום שהוא לא ערך תיעוד חיצוני לראיונות. עם זאת, המהדורה השנייה כבר תועדה בצורה מפורטת יותר, כאשר הראיונות ארכו בסך הכל 19 שעות ו-45 דקות בין התאריכים 18–21 באוקטובר 1988, הפעם בביתו של סאדול בעיר הדרומית קאנייה סור מר, מה שאילץ את ז'ירו ובת זוגו לעתיד איזבל לקחת חופשה ארוכה מעיסוקיהם. הספר השני גם כלל שעתיים נוספות של ראיון, שנערכו בביתו של ז'ירו בפריז ב-17 באוגוסט 1989, שנה מאוחר יותר.
המהדורה השלישית והגדולה ביותר כללה 10 ראיונות שהושגו במשך 10 שעות ו-48 דקות, בין התאריכים 15 בספטמבר 2000 ל-28 בדצמבר 2011, חלקם בביתו של ז'ירו בפריז וחלקם בטלפון. סאדול הודה לימים כי שלושת הספרים היוו תיעוד של ז'ירו בחלקים שונים מאוד בחייו, מה שגרם לו לסתור את עצמו מדי פעם. לכך התייחס ז'ירו באופן הומוריסטי בקומיקס שלו "Inside Moebius" כאשר צייר את ההתמודדות של ז'ירו הצעיר עם ז'ירו המבוגר.
סגנון ציור
כדי ליצור הבחנה ברורה בין יצירותיו של ז'ירו כ"גיר" לבין יצירותיו כ"מוביוס", הוא השתמש רבות במברשות ייחודיות בשם העט האחרון, בעוד שהשתמש בעיקר בעט עם דיו ליצירותיו הריאליסטיות. ז'ירו גם נודע כמשרטט מהיר להפליא, מה שעזר לו להגיע במהירות אל שלב הצביעה. פעמים רבות צלל ז'ירו עמוק כל כך אל הסגנונות הלא-אופייניים לקומיקס עד כי סגנונו הובחן לעיתים כריאליזם חדש. סגנון הציור המשתכלל של ז'ירו השווה לא פעם לסגנון המהודק והייחודי של ארז'ה, אם כי ז'ירו שילב גם סצינות של יחסי מין, אלימות ואלמנטים אפלים, מה שלא אפיין את הז'אנר.
ז'ירו הסתייע מספר עמים בחומרים מרחיבי דעת בקריירה המוקדמת שלו, וחומרים אלו הובילו את האמנות שלו לשדר מחשבות פילוסופיות שונות בדומה לניו אייג'. עם זאת, הוא ויתר על השימוש בסמים לאחר המהפך באורך חייו אותו לקח על עצמו בטהיטי, כאשר ז'אן פול אפל-גווי, הגורו שלו, שכנע אותו לוותר על כך. לימים סיפר ז'ירו כי העדיף למצוא את המחשבות בתוך עצמו, מאשר בסמים. השימוש של ז'ירו בחומרים הללו גם השפיעו לרעה על יחסיו עם פיליפ שרלייה, בנו של ז'אן מישל שרלייה, אשר היה היורש של זיכיון "אוכמניות". לשרלייה הבן לא הייתה סבלנות כלשהי לנטיותיו של ז'ירו להכניס אלמנטים של העידן החדש לקומיקס, ובמיוחד לא ראה בעין יפה את השימוש בסמים. בתור הבעלים של 50% מהקומיקס, שרלייה הבן הטיל וטו על כמה הצעות של ז'ירו שכללו אלמנטים אמנותיים מודרניים ופסיכדליים. היחסים המדורדרים של השניים בעקבות המחלוקת הובילו לכדי כך ששרלייה הבן איים בתביעה משפטית נגד ז'ירו, על כך שהוא מפר את הסכם הבעלות על הסדרה.
הכרה והשפעה
ז'ירו נחשב לאחד מהקומיקסאים פורצי הדרך והחשובים ביותר בתעשיית הקומיקס האירופאית, ועל כן אמנים רבים מרחבי העולם הזכירו את ז'ירו כהשפעה ישירה על יצירתם. העדות רבת ההשפעה האחרונה לכך הייתה פרסום שני גליונות הוקרה מיוחדים עבור ז'ירו בכתבי העת הצרפתיים 'Casemate' ו-'dBD', חודש לאחר מותו. לאחר המוות ובמשך מספר חודשים, למעלה ממאה אמני קומיקס מכל רחבי תבל הקדישו יצירות אמנות מקוריות לזכרו ורבים מהם ציינו אותו כהשראה הגדולה על עבודתם. קשה לתאר את ההשפעה הרבה שהייתה לז'ירו על אמנים רבים ומפורסמים, אך ניתן לסמן קווי מתאר על כך באמצעות התייחסויות מצד האמנים הללו עצמם.
אחד החברים הוותיקים שהכיר ז'ירו בזמן שהותו ביפן היה יוצר המאנגה והאנימה היפני הנודע, הייאו מיאזאקי. השניים השפיעו זה על זה רבות באופן הדדי, שהתבטא באופן הקיצוני ביותר כאשר קרא ז'ירו לבתו הקטנה נאוסיקה (Nausicaa) על שם הדמות המרכזית בסדרת המנגה של מיאזאקי, "נאוסיקה של הרוח". כשנשאל מיאזאקי על ידי ז'ירו בראיון כיצד גילה לראשונה את עבודתו, השיב מיאזאקי: "נחשפתי דרך 'ארזך', שיצא בערך ב-1975, אני מאמין. קראתי את זה רק בשנת 1980 וזה היה הלם גדול. לא רק בשבילי. כל חברי יוצרי המאנגה נדהמו מהיצירה. למרבה הצער, כשגיליתי את זה כבר היה לי סגנון אחיד ולכן לא יכולתי להשתמש בהשפעתו כדי להעשיר את הציור שלי. גם היום, אני חושב שיש לו [לקומיקס] תחושה מדהימה של מרחב. לכן עיצבתי את נאוסיקה בהשראת ז'ירו ."
אמן נוסף שהושפע מז'ירו היה מייק מיגנולה האמריקאי, יוצר הלבוי. בראיון הצהיר לימים כי בהקשר של 'ארזך': "התאהבתי בקומיקס המערבי, איבדתי עניין בגיבורי העל, והתעניינתי יותר בפנטזיה שראיתי באמנות האירופית ." גם מחבר הסייברפאנק החלוצי וויליאם גיבסון סיפר בהתייחס לספרו של ז'ירו, 'המחר הארוך', כי "זה לגמרי הוגן לומר, ואמרתי את זה כבר בעבר, שהדרך בה נוירומנסר "נראית" הושפעה במידה רבה מכמה מיצירות האמנות שראיתי בהאבי-מטאל [מטאל אירלאן]. אני מניח שזה אמור להיות נכון גם לגבי הבריחה מניו יורק של ג'ון קרפנטר, בלייד ראנר של רידלי סקוט, וכל שאר פיסות הסגנון שמכונה 'סייבר פאנק' ." "המחר הארוך" שכתב ז'ירו אכן שימש כהשראה גם עבור רידלי סקוט, כאשר השפעות של הקומיקס ניכרו מאוד בסרט בלייד ראנר. בהתייחס לשיתוף הפעולה בסרט הנוסע השמיני מ-1979, הצהיר סקוט בשנת 2010 על ההשפעה של חלקו של ז'ירו בסרט על הקולנוע העכשווי "אתה רואה את זה בכל מקום, זה מגיע לכל כך הרבה [סרטים] שאתה לא יכול להתרחק מזה ."
אמן הקומיקס, המו"ל והעורך סטיבן ר. ביסט, אשר היה האחראי על הפרסום הראשון של "עיני החתול" באנגלית, סיפר כי "כשראיתי לראשונה את עבודתו של מוביוס/גיר, שניהם בעצם ז'אן ז'ירו - אמנות הקומיקס המדע-בדיונית והפנטזיה הטרייה שלו שינתה לנצח את איך שאני תופס את מדיום הקומיקס ". גם ג'ורג' לוקאס, שהזמין את ז'ירו לעבוד איתו על סרט הפנטזיה שלו 'Willow' מ-1988, כתב בהקדמה לספר האמנות "The Art of Mœbius" משנת 1989 "בכל יצירותיו, מוביוס מציג שליטה בתחומים רבים של האמנות. הוא מאסטר בשרטוט, אמן מופלא ועוד: חזונו מקורי וחזק. מאז שראיתי לראשונה את האיורים של מוביוס ב"מטאל אירלאן" לפני שנים, התרשמתי והושפעתי מתחושת העיצוב החריפה והבלתי רגילה שלו ומהאופן הייחודי שבו הוא מצייר את הפנטזיה. אולי מה שמדהים אותי יותר מכל הוא היופי העצום שלה - יופי שתמיד הסב לי הנאה רבה ."
הסופר ואמן הקומיקס הבריטי ניל גיימן, שאיתו שאיתו אייר ז'ירו מספר ספרים בסדרת "סנדמן", אמר בעבר "קראתי את 'מטאל אירלאן' שוב ושוב וקינאתי בצרפתים כי היה להם כל מה שחלמתי עליו בקומיקס - קומיקס אמנותי, בעל חזון וכתוב למבוגרים. רציתי לעשות קומיקס כזה כשאהיה גדול ." בנוייט מובארט, המנהל האמנותי בפסטיבל הקומיקס הבינלאומי באנגולם, העריך את חשיבותו של ז'ירו לתחום הקומיקס: "צרפת איבדה היום את אחד האמנים הידועים ביותר בעולם. ביפן, איטליה וארצות הברית הוא היה כוכב מדהים שהשפיע על הקומיקס העולמי. מוביוס יישאר חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של הציור".
הקולנוען האיטלקי פדריקו פליני אמר בראיון טלוויזיוני משנת 2002 כי: "[ז'ירו] הוא כישרון ייחודי שניחן בדמיון יוצא דופן שמתחדש כל הזמן ולעולם לא וולגרי [...] יש לו את היכולת להעביר אותנו לעולמות לא ידועים שם אנו נתקלים בדמויות מטרידות. ההערצה שלי אליו היא מוחלטת. אני רואה בו אמן דגול, גדול כמו פיקאסו ומטיס."
ביום מותו של ז'ירו הצהיר ז'יל רטייר, ראש אגודת מבקרי הקומיקס בצרפת, כי "כל עולם הקומיקס בהלם, הרוס לגמרי, אפילו שידענו שהוא חולה קשה". לאחר פטירתו אנשי תרבות רבים ספדו לו ברשתות החברתיות ובכלי תקשורת שונים. הסופר הברזילאי פאולו קואלו ספד לו ברשת החברתית טוויטר ואמר: "אני משתחווה בכבוד עבורך, מוביוס. גופך מת היום, אך עבודתך תחיה תמיד. אזכור לנצח את ביתך, את חיוכך ." חברת ביקורות הקומיקס האינטרנטית הפופולרית "אליאנס קומיקס" פרסמה מאמר אודות ז'ירו עם לכתו, שם נכתב "מוביוס משאיר אחריו עבודה שנמשכה 50 שנה, ובצורות שונות של ספרי קומיקס, קולנוע, אנימציה, איור, רישומים וציורים, על פני כל הפורמטים והשפות. אפילו עבור קוראיו המסורים ביותר, תמיד יהיו עולמות חדשים לגלות ביצירותיו ".
ג'ים לי, אשר שיתף פעולה עם ז'ירו מספר פעמים, אמר לאחר פטירתו כי "הוא היה השפעה אדירה וחזון אמיתי, איבדנו את הטוב ביותר". רבים נוספים בתעשיית הקומיקס והקולנוע ספדו לו ברשת החברתית טוויטר, בהם ג'ו קווסדה, בריאן מייקל בנדיס וטוני מור.
פרסים ותארים
ז'ירו נודע כאמן משפיע ופורץ דרך בקומיקס הצרפתי-בלגי בפרט ובקומיקס העולמי בכלל, ועל כן במהלך שנות הקריירה שלו זכה בפרסים רבים. בין פרסים אלה זכה ז'ירו בשני פרסי אייזנר, שלושה פרסי הארווי, שני פרסי הילד הצהוב ומספר תוארי כבוד, בהם אף תואר האבירות האזרחית במסדר האמנויות והספרות.
בתעשייה האמריקאית
ז'ירו, רבות בזכות מיזם ענק של חברת דארק הורס קומיקס משנת 2016, הוא אחד מכותבי הקומיקס האירופאים היחידים שכמעט כל הביבליוגרפיה המלאה שלהם תורגמה ופורסמה בשפה האנגלית. על כן, ז'ירו הוא בין היוצרים האירופאים המוכרים והמוערכים ביותר בתעשיית הקומיקס האמריקאית, בה גם עבד במשך מספר שנים.
HM Communications
רבות מהגרסאות האמריקאיות לקומיקס של ז'ירו נאספו המשך השנים למהודורות שונות, מגמה שאותה החלה בסדרה קטנה של אוספים גרפיים חברת הקומיקס האמריקאית 'HM Communications'. החברה הייתה הראשונה שפרסמה אוגדנים שלמים של עבודותיו של ז'ירו, אשר היוו חלקים נכבדים מסיפורים שפרסם במגזין "Heavy Metal" (המקביל האנגלי למגזין הצרפתי 'מטאל אירלאן'). בשנות השבעים, הייתה זו החשיפה הראשונה של ז'ירו לקהל האמריקאי, שהיה רגיל לתעשיית קומיקס גיבורי על ומערבונים. עם זאת, איכות התרגומים הייתה ירודה, וטקסט רב שפרסמה החברה היה שגוי ושונה מהמקור, כמו גם לא מנוסח כראוי תחבירית וכדומה.
Graphitti Designs
למעט מספר סדרות קומיקס, כל התרגומים לאנגלית של יצירותיו של ז'ירו יצאו מחדש בשלב זה או אחר על ידי חברת 'Graphitti Designs'. החברה פרסמה במהלך שנות התשעים כמעט כל ספר קומיקס של ז'ירו אשר תורגם לאנגלית קודם לכן, לרוב באיכות גבוהה יותר או בתרגום חדש. החברה פרסמה אנתולוגיות קומיקס שונות, סדרת אוכמניות והסדרות הנלוות לה (אוכמניות הצעיר, מרשל אוכמניות וכו'), ספרי אמנות רבים ועוד.
Les Humanoïdes Associés) Humanoids)
החברה ממשיכה לתרגם מחדש ולהפיץ ספרים שכתב ז'ירו במשך השנים גם כיום, תשע שנים לאחר מותו. הספרים שמוציאה החברה לא חולקים פורמט זהה אך כולם נכללים בקטגוריית "רומנים גרפיים". מלבד הפרסומים בשפה האנגלית, 'Humanoids' מייבאת מדי פעם בפעם גם מהדורות מיוחדות אשר יצאו בצרפת, כמו גם מהדורות מוגבלות, אשר מתורגמות באופן בלעדי לאנגלית ומופצות בקנה מידה קטן בארצות הברית.
פילמוגרפיה
במהלך הקריירה שלו, החדשנות שהוביל ז'ירו בתחום הקומיקס הובילה אותו לא פעם להיות שותף לסרטי מדע בדיוני ופנטזיה, רובם הגדול נעשו בתקופה שבה התגורר בארצות הברית. ז'ירו אמנם כתב מספר תסריטים לסדרות או סרטי קולנוע, אך אף אחד מהם לא הופץ בקנה מידה גדול או בינוני. עם זאת, הוא שימש תפקידי מפתח בכמה סרטי קאלט אמריקאיים, לרוב כמעצב גרפי או סטוריבורדר.
דלתת המיסיסיפי
שמאל|ממוזער|400px|היווצרות הדלתא באונות לאורך השנים הדלתה של נהר המיסיסיפי היא [[שפך נהר|שפך נהר המיסיסיפי למפרץ מקסיקו בחופה הדרומי של מדינת לואיזיאנה בארצות הברית. אין לבלבל מושג גאוגרפי זה עם האזור התרבותי הקרוי "הדלתא של מיסיסיפי", השוכן כ-400 ק"מ צפונה משם. שטחה של הדלתה כ-12,000 קמ"ר (לשם השוואה - כמחצית משטח מדינת ישראל) והיא מורכבת מ-40% ביצות מלחה.
הדלתה נוצרה החל מתקופת ההולוקן (לפני כ-10,000 שנים) ונחשבת לכן "חדשה" במונחים גאולוגיים ועדיין נמצאת בתהליכי היווצרות. הנהר מתחתר בערוץ שונה כל אלף שנים לערך ויוצר אונת-סחף חדשה. הסחף הרב (אלוביום) שנשא עמו הנהר ב-5,000 השנים האחרונות "כבש מן הים" שטח יבשתי במניפות שהרחיקו את שטח היבשה 24 עד 80 ק"מ לתוך המפרץ, ביחס למקומו המקורי של קו החוף של לואיזיאנה (העיר ניו אורלינס, למשל, נמצאת בשטח זה ולכן היא נמוכה מאוד ומועדת לשיטפונות).
האזור עשיר בדגה, והדיג בו מספק בעיקר חסילונים וסרטנים (Crab ו-Crayfish). מרכיב מרכזי בכלכלת האזור הוא שדות נפט, האזור מספק 16 עד 18 אחוזים מאספקת הנפט של ארצות הברית.
ב-1698 חקר החוקר הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל את דלתת המיסיסיפי, ולפני חזרתו לצרפת בנה את מבצר La Balize, שממנו התפתחה מאוחר יותר העיר בילוקסי שבמדינת מיסיסיפי. ד'איברוויל שימש כמושל לואיזיאנה בין השנים 1699 ל-1702.
בראשית המאה ה-21 נפגעה הדלתא משני אסונות טבע: הוריקן קתרינה והוריקן ריטה שגרמו לשיטפונות באוגוסט ובספטמבר 2005 ודליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010). עליית גובה פני הים עקב ההתחממות העולמית גורמת להצפה קבועה של שטחים שבשנות ה-50 של המאה ה-20 עוד היו קרקע מוצקה.
חוקר פרטי (מחזה)
חוקר פרטי הוא מחזה פרי עטו ובבימויו של מיכאל גורביץ', השזור בשירים אותם הלחין יוני רכטר. הצגת בכורה בתיאטרון החאן הירושלמי הייתה ב-24 בדצמבר 2011.
הפקה
המחזה נולד במהלך עבודת אלתור בת שמונה חודשים שערך הבמאי מיכאל גורביץ בשיתוף שחקני הלהקה. שיטה זו, של כתיבה בצורת ניסוי וטעייה תוך כדי החזרה, מאפיינת את צורת עבודתו של גורביץ' בעת כתיבת מחזות מקוריים. בחודש העבודה הראשון קראו השחקנים את "המשתה" של אפלטון בהדרכתה של פרופסור מרגלית פינקלברג (שתרגמה אותו עשור קודם לכן לעברית), מתוך כוונה להעלות הצגה שתצא מתוך תוכני "המשתה". עם זאת, במהלך החזרות לבש המחזה צורה אחרת והפך למחזה בלשי-פסיכולוגי.
עלילה
אישה מגיעה לחוקר פרטי ומבקשת ממנו למצוא את בעלה שנעדר מביתו זה חמישה ימים. די מהר מגלה החוקר, כי האישה הסתירה ממנו פרטים הדרושים לו, כדי להשלים את חקירתו. למען האמת הוא מגלה, כי הוא עצמו מסתיר פרטים הקשורים לחקירה. על כל פנים הקשר בין האנשים שהוא פוגש ורצף האירועים שהוא חושף, מוזר מכדי להיות מקרי. הבעל נעלם מביתו, הבן נכנס למיטת הוריו ואינו יוצא ממנה, ואולי רק דרך חלומותיו של הבן יוכל החוקר להתחיל להבין את פשר התעלומה.
מוזיקה
ההצגה נפתחת בשירו של גתה "שר היער", עם לחנו של שוברט, בביצוע הקלטה של זמר הבריטון דיטריך פישר-דיסקאו ונגן הפסנתרן ג'רלד מור. הומאז' נוסף המופיע בהצגה הוא לשירו של נתן זך, "המוות בא אל סוס העץ מיכאל". לאורך כל המחזה מרחף צילו של המחזה "המשתה" של אפלטון, המנסה לבחון את מושג הארוס בדרכים שונות. בהצגה משולבים שירים אותם כתב מיכאל גורביץ', והלחין יוני רכטר.
תימות וסוגיות במחזה
ההצגה מבוססת על שני מוטיבים עיקריים: ים וחלום.
על אף שההצגה נראית כדרמה בלשית, היא מתבררת כדרמה פילוסופית ופסיכולוגית וכמסע אל נפש האדם. עולות בה תימות פילוסופיות כגון מקריות מול סיבתיות. כך למשל, גברת ויצמן הפונה לחוקר שיחפש את בעלה פולטת דבר מה על כך שמדובר בצירוף מקרים, והוא עונה לה: "זה לא צירוף מקרים גברת ויצמן היקרה, זהו הערפל שאופף את התודעה הקטנה והמוגבלת שלנו. כשהתעלומה הזאת תיפתר, יתפזר הערפל".
כמו כן עוסקת ההצגה בזוגיות ובוחנת את סוגיית האהבה שמשתנה בהתאם לאידיאל שיש לנו של האהוב. כך למשל, נוהג מיכאל (שנושא את שמו של המחזאי) לצלם את תמרה חברתו בכל הזדמנות אפשרית, בעוד שיום אחד הוא נוכח לדעת שתמרה האמיתית אינה דומה לתמרה שהוא צילם.
פרסים
ההצגה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012 בארבע קטגוריות שונות:
קישורים חיצוניים
ראיונות
ביקורות
ננסי נווינס
ננסי נוויס (באנגלית: Nancy Nevins; 1943 - 25 בינואר 2012) הייתה זמרת רוק פסיכדלי אמריקאית, סולנית להקת "Sweetwater", עמה הופיעה בפסטיבל וודסטוק.
ביוגרפיה
נווינס נולדה בשנת בצ'יטגונג שבבנגלדש הבריטית למשפחה נוצרית. היא למדה בבית ספר תיכון עירוני בעיר.
בשנות העשרים לחייה היגרה לבריטניה ועברה ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון, אנגליה. שם היא קיבלה תואר ראשון במשחק ודרמה.
לאחר כמה שנים היגרה שוב, הפעם לארצות הברית, ושם חיה עד לשנותיה האחרונות.
ננסי הכירה את שאר חברי להקת Sweetwater בבית קפה מקומי בלוס אנג'לס. היא, מתופף הלהקה ובסיסט הלהקה החלו להופיע בבתי קפה ברחבי העיר עם חומר מקומי. הלהקה צברה פופולריות, ועוד ועוד נגנים הצטרפו.
הכיוון המוזיקלי של הלהקה הלך והפך מרוק אנד רול ורית'ם אנד בלוז לכיוון של רוק פסיכדלי, ככל שהמנגינות שהרכיבו הפכו מורכבות יותר, ססגוניות יותר ועממיות יותר. את הטקסטים של שירי הלהקה כתבה נווינס יחד עם בסיסט הלהקה פרד הררה. ננסי הייתה נגנית הגיטרה הראשית של הלהקה.
לאחר כמה הופעות מוצלחות הוחתמו חברי הלהקה ובראשם ננסי עם הלייבל Reprise Records שיחד איתו הוציאו את האלבום היחיד של ננסי עם הלהקה. בשנת 1968 יצא האלבום, תחת הכותרת Sweetwater.
וודסטוק
בשנת 1969 הוזמנה הלהקה על ידי מארגני פסטיבל וודסטוק להופיע. ניסוח ההודעה היה בעייתי: כל אחד מהמופיעים בוודסטוק קיבל מכתב ובו כתוב "חוואי, בעל חוות חזירים בצפון מדינת ניו יורק, מעוניין שהלהקה תופיע בשדה השייך לו" (מאותה הסיבה בחרו להקת "טומי ג'יימס אנד דה שונדלס" לא להגיע לפסטיבל). עם זאת, חברי הלהקה חתמו על הופעה בפסטיבל, בטענה שזה יהווה מקור פרסום לאלבומם החדש. בדרך לוודסטוק, רכבם של חברי הלהקה (כמו של אמנים אחרים נוספים) נתקע באחד מפקקי התנועה הרבים שהקיפו את אזור ההופעות. מכיוון שהיו אמורים להופיע ראשונים, היה מוטל עליהם לחץ רב. בזמן הזה הזמר ריצ'י הייבנס ששהה מאחורי הקלעים בזמן ההופעה, עלה להופיע במקומם.
כשהגיעו לפסטיבל היו ללהקה הראשונה שהופיעה. בהתחשב בכך שעד אז הופיעו רק במקומות קטנים בלוס אנג'לס, ההופעה בוודסטוק הייתה (על פי תיאורו של סולן להקת קוויל, שהופעתם בוודסטוק הייתה הופעתם השנייה בפני קהל אי פעם) מפחידה ביותר. אף על פי כן, הלהקה ניגנה היטב והייתה לפופולרית בפסטיבל. שירה, In A Rainbow, היה ללהיט בקרב התנועה ההיפית הרבה שנים.
התאונה
רופאיה המשיכו לנסות לשכנע אותה כי לעולם לא תצליח לשיר שוב, אך היא התעקשה להמשיך. עד שנת 1973 עוד הייתה בבית החולים למטרות שיקום, לפני ששוחררה חזרה לביתה, כשהיא על כיסא גלגלים וחבושה.
ניסיון ההקלטה ב-1975
בשנת 1975 ממנה לעצמה אלבום סולו בשם "ננסי נווינס", אך היכולות הווקאליות שלה היו פגועות מדי בשביל לשיר כמו לפני התאונה, והאלבום היה לכישלון חרוץ.
הסרט והאיחוד
בשנת 1999, שלושים שנה לאחר הופעתם בוודסטוק, רשת vh1 האמריקאית חזרה אל סיפורם של להקות "נשכחות" שהופיעו בוודסטוק. תוך כך הרשת חשפה מספר קטעי ארכיון לגבי סיפורה של הלהקה. נוצר עניין ציבורי גדול יחסית בעקבות ציון שלושים השנים לפסטיבל, והרשת החליטה להוציא סרט תיעודי על סיפורה של הלהקה ושל ננסי נווינס בפרט. הסרט, שיצא באותה שנה, נקרא "Sweetwater, A True Rock Story" בעקבות ההצלחה של הסרט ותקופת השיקום הממושכת של נווינס, הצליחו חברי הלהקה לקיים מופע איחוד, שצולם והוקלט, ובו נווינס שרה במלוא עוצמת קולה. בראיון עמה אמרה כי זוהי מעיין "נקמה" על כך שרופאיה נהגו להסביר לה כי לא תוכל לשיר יותר. מאז היא המשיכה לשמש כסולנית הלהקה למספר הופעות, ואז הלהקה התפזרה סופית.
מותה
בסוף חייה, ולאחר תקופת השיקום שלה עקב התאונה, התגלה אצלה סרטן, והיא חזרה לבריטניה כדי לקבל טיפול רפואי שם. היא נפטרה ב-25 בינואר 2012 וקבורה בלונדון.
סלמנדרות ענקיות
סלמנדרות ענקיות (שם מדעי: Cryptobranchidae) היא משפחה של סלמנדרות הכוללת את המינים הגדולים ביותר במחלקת הדו-חיים. למרות השם הם אינם קשורים לסוג סלמנדרה. רוב הסוגים במשפחה זו נכחדו וכיום קיימים רק שניים: סלמנדרת ענק וסלמנדרת ענק אמריקנית או הלבנדר (Cryptobranchus alleganiensis). דו-חיים אלו חיים במזרח אסיה ובמזרחה של צפון אמריקה. הסלמנדרות הענקיות חיות בנהרות ובזרמים תת-קרקעיים והן מהוות טורפי על בסביבת המחיה שלהן.
הגדולה במשפחה היא סלמנדרת הענק הסינית (Andrias davidianus), שאורכה עד 150 ס"מ ומשקלה עד 30 ק"ג, מה שהופך אותה לדו-חיים הגדול ביותר בעולם.
דיוויזיית הפאנצר ה-20 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-20 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, קרב קורסק, מבצע בגרטיון ומבצע פרוסיה המזרחית.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-13 בנובמבר 1940 על בסיס הדיוויזיה ה-19, והועמדה תחת פיקוד הורסט שטומפף. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 ולאחר מכן כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בזירה המרכזית, ובקיץ 1943 לחמה בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת הארמייה התשיעית. בקיץ 1944 הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתפה בניסיון בלימת המתקפה הרוסית בבלארוס. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ולחמה בקרבות ברומניה. בנובמבר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, עמה לחמה במבצע פרוסיה המזרחית. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחמה עמה בקרבות בשלזיה ובסקסוניה עד סוף המלחמה.
דליה בכר
כחוקרת, מתמחה באמנות פמיניסטית. ספרה, המושתת על עבודת הדוקטור ייצא לאור בהוצאת "רסלינג".
ביוגרפיה
נולדה בעיראק (בגדד) 1948, בת זקונים למשפחת שמש. המשפחה, בת  אחד עשר ילדים עלתה ארצה בשנת 1951 והשתכנה ברמת גן. אביה פתח חנות מכולת בחולון ואמה הייתה עקרת בית.
למדה בבית הספר היסודי "המרכז" ובתיכון "דביר" ברמת-גן. בילדותה גילתה כישרונות משחק וכתיבה. שיחקה בתיאטרון הילדים "תליל תילון" (בניהולו של מנחם גולן) והייתה עיתונאית קטנה (ע"ק) בשבועון הילדים  "הארץ שלנו". ב-1970 נישאה למשה בכר. הם התגוררו ברמת החייל, שם ילדה את בנה תומר (1972). בשנת 1975 עברו לגור בהרצליה, שם ילדה את בתה הדס (1977). בנובמבר 2014 נפטר בנה ממחלת הסרטן.
במקביל לאומנות בכר לימדה בבתי ספר אומנות והייתה מדריכה פדגוגית במשרד החינוך עד לפרישתה מתחום ההוראה בשנת 2009.
ב־1967 למדה פיסול במכון לאמנות בבת-ים בהדרכת הפסל יעקב אפשטיין וכמה שנים מאוחר יותר המשיכה בלימודי הפיסול ב"מכון אבני" בהדרכת הפסל משה שטרנשוס. ב-1983 למדה אמנות וחינוך לאמנות ב"מדרשה למורי אמנות" ברמת השרון.
גרילה גירלז
גרילה גירלז (באנגלית: Guerrilla Girls) הן קבוצה של אמניות פמיניסטיות אנונימיות שמטרתה היא מאבק בסקסיזם ובגזענות בתוך עולם האמנות. הקבוצה נוסדה ב-1985 בעיר ניו יורק, כאשר משימתה המקורית הייתה להעלות לסדר היום הציבורי את האפליה המגדרית וכן אפליית המיעוטים אשר קיימות בתחום האמנות החזותית. הקבוצה ידועה בכך שחברותיה חובשות מסכות בדמות גורילות בכל הופעותיהן הציבוריות, על מנת להישאר אנונימיות. הסיבה לאנונימיות היא שלדעתן זהותן האישית אינה מהותית והן מעדיפות שכל תשומת הלב תופנה לאג'נדה החברתית שלהן. כמו כן האנונימיות מסייעת להן להגן על עצמן מפני מחיר אישי שהן עשויות לשלם כאמניות על כך שהן מותחות ביקורת על בעלי תפקידים בכירים בעולם האמנות.
היסטוריה
הגרילה גירלז נוסדו על ידי קבוצה של 7 אמניות באביב 1985 בתגובה לתערוכה "סקירה בינלאומית של ציור ופיסול עכשווי" שנפתחה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-1984. התערוכה השיקה את המבנה המורחב והמשופץ של המוזיאון, ונועדה להוות סקירה של האמנים העכשוויים החשובים ביותר של אותה תקופה. בתערוכה הוצגו עבודות של 169 אמנים, מתוכם רק 13 היו נשים. הגרילה גירלז טענו שמדובר באפליה מגדרית ברורה. פעולתן הראשונה כקבוצה הייתה הפגנת מחאה בפתח המוזיאון. ההפגנה לא זכתה לחשיפה רחבה, אך בעקבותיה הן יצרו קמפיין של שילוט חוצות ברחבי ניו יורק, ובייחוד באזורים סוהו ואיסט וילג', שזכה להדים נרחבים יותר. לאחר מכן, כשהיו מוכרות יותר, הן הרחיבו את תחומי פעילותן לגזענות בנוסף לאפליה מגדרית, ובדקו לא רק כמה נשים משתתפות בתערוכות, אלא גם כמה אמנים שאינם לבנים נכללים בתערוכות אלו. הן החלו לעבוד גם מחוץ לעיר ניו יורק, ברחבי ארצות הברית ובעולם. מרכז תשומת הלב שלהן נשאר עולם האמנות החזותית, אך הן אתגרו גזענות וסקסיזם גם בקולנוע, בתרבות המונים ובתרבות הפופולרית, ולעיתים גם בפוליטיקה.
כשנשאלו על המסכות שלהן, תגובתן הייתה: "היינו גרילה לפני שהיינו גורילה. מן ההתחלה העיתונות התעקשה על תמונות ולכן היינו זקוקות לתחפושת. אף אחת לא זוכרת איך השגנו את הפרווה שלנו, אבל אחת הגרסאות היא שבפגישה מוקדמת, אחת החברות המקוריות בקבוצה שלא ידעה לאיית כתבה 'גורילה' במקום 'גרילה'. זו הייתה טעות מוארת". בראיון ב-Interview Magazine הן אמרו: "חופש הדיבור האנונימי מוגן על ידי החוקה. את תופתעי לדעת מה יוצא לך מהפה כשאת חבושה במסכה". על מנת ליצור הפרדה בין החברות השונות בקבוצה, הן משתמשות בשמות בדויים של אמניות עבר מפורסמות כמו פרידה קאלו או ג'ורג'יה אוקיף. בהודעה שפרסמו הן טענו כי רבות מהן מוכרות כאמניות עכשוויות בעלות שם. מאז 1985 הגרילה גירלז זכו לראות מספר שינויים חיוביים בעולם האמנות, כולל מודעות גבוהה יותר לסקסיזם ולקיחת אחריות רבה יותר על ייצוג מגדרי וגזעי הוגן מצד אוצרים, אספנים, ומבקרי אמנות. ההישג המשמעותי ביותר שנזקף לזכות הקבוצה היא העלאת הנושא והתחלת השיחה עליו, וכן הפניית תשומת הלב של עולם האמנות המערבי לנושאים של סקסיזם וגזענות. ב-2001 הן התפצלו לשלוש קבוצות: Guerrilla Girls, Inc., Guerrilla Girls Broad Band, וכן קבוצת התיאטרון הנודד,.
פעילות
הגרילה גירלז ארגנו הפגנות, יצרו פוסטרים, מדבקות, שלטי חוצות ויצירות אמנות, וכן עסקו בהרצאות ובמחקר אודות אי-השוויון המגדרי והגזעי בעולם האמנות. בשנים הראשונות מרכז הפעילות היה פגישות בהן חברות הקבוצה אספו נתונים ויצרו סטטיסטיקות לגבי אי השוויון המגדרי בסצנת האמנות של העיר ניו יורק. הן גם עודדו באופן אישי אמניות לא לשתוק כאשר הן נתקלות באפליה מגדרית בחייהן המקצועיים. בשנים הראשונות לאחר היווסדות הקבוצה, הן החלו מבצעות "ספירת בולבולים" ("weenie count"), בה חברות הקבוצה היו הולכות למוסדות אמנות מרכזיים כמו מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, וסופרות את יצירות האמנות בהן מופיע עירום גברי, לעומת העבודות בהן מופיע עירום נשי. בשלב מסוים החלו הגרילה גירלז לבצע מחקרים מעין אלו בהזמנת המוסדות האמנותיים. המוסדות למעשה רכשו מהן עבודת אמנות שתוכנה היה סטטיסטיקה ספציפית לאותו מוסד בנושא סקסיזם וגזענות. בין מוסדות אלו ניתן למצוא את המוזיאון לאמנות מודרנית באיסטנבול, ואת המרכז לאמנות עכשווית Witte de With ברוטרדם. הקבוצה גם שיתפה פעולה עם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
יצירות אמנות
"אנחנו משתמשות בעובדות, הומור ודימויים שערורייתיים על מנת לחשוף סקסיזם, גזענות ושחיתות בפוליטיקה, אמנות, קולנוע ותרבות פופולרית".
מרבית תשומת הלב הציבורית שהופנתה אל הגרילה גירלז במהלך שנות קיומן הושגה דרך אמנות המחאה הנועזת שלהן. עבודותיהן, בעיקר פוסטרים, משמשות לבטא את האידיאלים, הדעות והביקורת שיש להן כלפי נושאים שונים. כדי למשוך את תשומת הלב של הקהל הרחב, האמנות של הקבוצה משלבת דימויים שמושכים את העין יחד עם משפטים הומוריסטיים וסרקסטיים, כמו: "כאשר סקסיזם וגזענות יצאו מהאופנה, מה יהיה שווה אוסף האמנות שלך?".
רוב הפוסטרים של הקבוצה בשנים הראשונות הודפסו בשחור-לבן, והכילו בעיקר רשימה של עובדות סטטיסטיות העוסקות באי השוויון בין אמנים לאמניות בארצות הברית מבחינת מספר תערוכות יחיד, השתתפות בתערוכות קבוצתיות, שכר, וייצוג על ידי גלריות. הפוסטרים גם חשפו עד כמה סקסיסטי עולם האמנות ה"נאור" בהשוואה לתחומים אחרים ולממוצע הלאומי. לדוגמה, ב-1985 הדפיסה הקבוצה פוסטר המציג את פערי השכר בין גברים לנשים בעולם האמנות, לעומת פערי השכר בממוצע לאומי. על הפוסטר היה כתוב: “נשים באמריקה מרוויחות רק 2/3 מכמה שמרוויחים גברים. אמניות מרוויחות רק 1/3 ממה שמרוויחים אמנים". פוסטרים מוקדמים אלו התמקדו לעיתים תכופות בגלריות ואמנים ספציפיים. פוסטר נוסף מ-1985, לדוגמה, מכיל רשימת שמות של אמנים גברים מצליחים מאותם שנים כמו ברוס נאומן וריצ'רד סרה. הפוסטר שואל "מה משותף לאמנים אלה?” ועונה "הם מציגים את עבודותיהם בגלריות שמציגות לא יותר מ 10% נשים, או לא מציגות נשים בכלל".
"הפוסטרים היו חצופים: הם ציינו שמות והשתמשו בסטטיסטיקות... הם הביכו אנשים. במילים אחרות, הם עבדו".
העבודה הוזמנה על ידי פאבליק ארט פאנד (Public Art Fund), ארגון שמקדם אמנות במרחב הציבורי, שהזמין מהגרילה גירלז עבודה שתוצג כשלט חוצות. לאחר שראה הארגון את השלט שעיצבה הקבוצה הוא החליט שלא להשתמש בו וביקש מהקבוצה לעצב שלט חלופי. בתגובה גייסה הקבוצה כסף ורכשה שטח פרסום על גבי תחבורה ציבורית בעיר ניו יורק. השלט הוצג על אוטובוסים ברחבי העיר עד שחברת התחבורה החליטה גם היא לצנזרו.
ב-1990 הקבוצה עיצבה שלט חוצות חדש עבור הפאבליק ארט פאנד, אשר נושאו היה מחאה על צנזורו של השלט הקודם. בשלט הופיעה דמותה של המונה ליזה אשר על פיה ציור עלה תאנה. השלט מוקם לאורך כביש רב נתיבי בגדה המערבית של העיר ניו יורק.
ב-1989 הן יצרו עבודה איקונית נוספת – פוסטר ובו רשימה שכותרתה "היתרונות שבלהיות אמנית" (The Advantages of Being a Woman Artist). הסעיפים מתייחסים בהומור סרקסטי לאפליית נשים אמניות, למשל: "לעבוד בלי הלחץ של הצלחה", "להיות בטוחה שכל עבודה שתעשי תתויג כ'נשית'”, ו"לדעת שיש לך את ההזדמנות לבחור בין קריירה ואמהות"
מאז 2002 הגרילה גירלז נוהגות לעצב שלטי חוצות בלוס אנג'לס המוצגים בזמן טקס פרסי האוסקר. השלטים הם מחאה על האפליה הגורפת בחלוקת הפרסים לטובת גברים לבנים. דוגמאות לשלטים אלה:
ב-2005 הקבוצה הציגה פוסטרים גדולים ומיצב בביאנלה של ונציה. אותה ביאנלה הייתה הראשונה מזה 110 שנים שנוהלה על ידי מנהלות נשים.
מוזיאונים גדולים רבים שמתחו ביקורת על פעילותה של הקבוצה, כמו המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ומוזיאון טייט מודרן בלונדון, שינו את דעתם במהלך השנים ואף רכשו עבודות שלה.
עקיקה
עקיקה (בערבית: عقيقة) היא מסורת איסלאמית של הקרבת בהמה לרגל לידת תינוק.
מהלך הטקס
טקס ה"עקיקה" עצמו כולל שחיטת כבש, שהיא מעשה סמלי של הקרבת קורבן, קריאת התינוק בשם ובקשה מן האל שיגן עליו מפני אסונות ומפני השטן. הטקס מקושר לציווי האלוהי לאברהם להקריב את בנו ישמעאל, ולכך שאברהם צווה לבסוף לפדות את בנו באמצעות הקרבת בהמה. לרגל הולדתה של בת שוחטים כבש אחד, ולרגל הולדת בן שוחטים שני כבשים. הקורבן ניתן על ידי ההורים בשם התינוק ומבשרו מבשלים מאכלים חגיגיים ומגישים אותם לבני המשפחה המורחבת.
בטקס ה"עקיקה" נוהגים גם לספר את שערו של התינוק ולתת צדקה בכסף לעניים, כמשקל השיער שסופר. המוסלמים שומרי המצוות מחלקים את הבשר לשלושה חלקים: חלק אחד למשפחה, חלק שני לשוחט או למיילדת מבשרת בואו של התינוק וחוג המשפחה המורחב וחלק שלישי לעניים כצדקה.
אדית קובנסקי
אדית קובנסקי (באנגלית: Edith Covensky; נולדה ב-14 באפריל 1945) היא משוררת ישראלית.
כתבה ופרסמה ספרי שירה, רובם בהוצאת עקד לשירה ומרביתם במהדורות דו-לשוניות (עברית-אנגלית) בתרגומו של אדוארד קודיש. ספריה תורגמו גם לשפות נוספות (ערבית, ספרדית, צרפתית ורומנית).
ביוגרפיה
אדית קובנסקי נולדה בבוקרשט, רומניה. עלתה לארץ ישראל ב-1948. גדלה והתחנכה בחיפה, ולאחר שירותה הצבאי ב-1965 עברה לארצות הברית, שם היא מתגוררת עד היום.
למדה תואר ראשון בספרות עברית וצרפתית עד לימודי הדוקטורט ב-אוניברסיטת המדינה של ויין בדטרויט, מישיגן. מ-1987 מלמדת באוניברסיטה זו לשון, ספרות ותרבות ישראל. משמשת גם כמתאמת התוכנית ללימודי עברית באוניברסיטה.
עורכת מדור מיוחד בכתב העת “פסיפס” על כותבי שירה ומבקרי שירה עברית בארצות דוברות אנגלית.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
אדית קובנסקי נשואה, אם לבן ובת.
שירתה
עמוס לויתן (2006) כתב עליה:.
ג´פרי קובנסקי כתב:
דרגון בול Z: תחייתו של פריזה
דרגון בול Z: תחייתו של פ' (באנגלית: Dragon Ball Z: Resurrection 'F', ביפנית: ドラゴンボールＺ　復活の「Ｆエフ) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים טדיושי ימאמורו. היה זה הסרט החמישה עשר והאחרון המבוסס על הסדרה "דרגון בול Z".
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-18 באפריל 2015, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-20 באוקטובר 2015.
מרי רוזנבלום
מרי רוזנבלום (שם נעורים: מרי פרימן; 27 ביוני 1952 - 11 במרץ 2018) הייתה סופרת מדע בדיוני וספרי תעלומות אמריקאית.
ביוגרפיה
רוזנבלום נולדה בלויטאון, ניו יורק וגדלה באליסון פארק, פנסילבניה. היא קיבלה תואר בביולוגיה ממכללת ריד באורגון. רוזנבלום השתתפה בסדנת הסופרים של קלריון ווסט בשנת 1988.
סיפורה הראשון התפרסם בשנת 1990 והרומן הראשון שלה בשנת 1993. הקריירה שלה החלה בסוגת המדע הבדיוני, ובמידה רבה גם המשיכה בו. עם זאת, מ-1999 עד 2002 היא כתבה את סדרת הרומנים "תעלומות הגינון" בשם "מרי פרימן". בשנת 1994, היא זכתה בפרס קומפטון קרוק לרומן הביכורים הטוב ביותר עבור The Drylands. בשנת 2009 היא זכתה בפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית עבור הסיפור הקצר, "הקרבה"(Sacrifice).
באורגון, שם התגוררה רוזנבלום, רק 10% מכלל הטייסים הן נשים, ובגיל 57 השיגה רוזנבלום תעודת טיס במדינה זו.
רוזנבלום מתה ב-11 במרץ 2018, כאשר המטוס החד-מנועי אותו הטיסה התרסק ליד שדה תעופה דרומית ללה סנטר, וושינגטון.
ראדי נאידנוב
רָאדִי נָאיְדֶנוֹב (בבולגרית: Ради Найденов; נולד ב-24 באוגוסט 1962, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן בין ינואר למאי 2017 כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של אוגניאן גרדז'יקוב.
קורות חייו
ראדי נאידנוב נולד בסופיה למשפחה בעלת אוריינטציה פוליטית. סבו היה שר המשפטים של בולגריה בין 1946 ל-1962 וחתם על גזר דין המוות שהוטל על ניקולה פטקוב. נאידנוב רכש השכלה אקדמית ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית בסופיה. לאחר תום לימודיו הצטרף למפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה. בין 2001 ל-2002 כיהן כסגן שר ההגנה של בולגריה בממשלו של סימאון סקסקובורגותסקי. בין 2005 ל-2011 כיהן כשגריר בולגריה באוסטריה, ובין 2012 ל-2017 כיהן כשגריר בולגריה בגרמניה.
בבחירות לנשיאות שנערכו בבולגריה ב-2016 גבר רומן ראדב שנתמך על ידי המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית על צצקה צצ'בה אשר התמודדה מטעם מפלגת השלטון. בעקבות תוצאות הבחירות התפטרה ממשלת בולגריה ובראשה בויקו בוריסוב. ב-24 בינואר מונה אוגניאן גרדז'יקוב על ידי הנשיא רומן ראדב לתפקיד ראש ממשלת מעבר בבולגריה, וב-27 בינואר מונה נאידנוב לתפקיד שר החוץ. לאחר הבחירות הכלליות שנערכו במרץ 2017, עלה בידי בויקו בוריסוב להקים ממשלת קואליציה וב-4 במאי 2017 מונתה אקטרינה זכרייבה לתפקיד שרת החוץ של בולגריה.
ב-2019 מונה לשגריר בולגריה בשווייץ ולשגריר לא-תושב בליכטנשטיין.
מרלה מייפלס
ביוגרפיה
מייפלס נולדה בדלטון, ג'ורג'יה שבארצות הברית, למשפחה ממוצא סקוטי, אנגלי ואירי. בתם של פקידה במשרד לשעבר, ומפתח נדל"ן. השחקנית הת'ר לוקליר היא דודניתה מדרגה שנייה. כשהייתה בגיל צעיר מאוד, הוריה התגרשו, ואביה התחתן בשנית עם חברתה לספסל הלימודים. במהלך לימודיה בתיכון שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית ספרה. היא זכתה במקום ראשון בתחרות יופי מקומית בעיר הולדתה, ובמקום שני בתחרות "מיס ג'ורג'יה"' ובשנת 1985 זכתה בתואר "מיס הוואין טרופיק". היא החלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1981, אך עזבה לפני שסיימה את לימודיה.
מייפל הופיע בסרטים "מקסימום אוברדרייב" (1986), "החלטת ההנהלה" (1996),For Richer or Poorer (1997), "אושר" (1998), משאלת חג המולד של (1998), "שחור ולבן" (1999), "שני לבבות" (1999), "לאהוב את אנבל" (2006), "חג המולד אחד יותר מדי "(2007), ו"מטפלת לחג המולד" (2010).
חיים אישיים
מייפלס החלה לצאת עם דונלד טראמפ ב-1989 בחשאי, כאשר היה עדיין נשוי לאיוונה. פרשת היכרותם התגלתה בסוף 1989, כאשר איוונה טראמפ ומייפלס נפגשו ביחד במדרון סקי באספן, בעת שמייפלס באה לבקר את בעלה, דבר שהוביל לגירושי הזוג טראמפ בדצמבר 1991. מייפלס ודונלד טראמפ ניהלו מערכת יחסים מתוקשרת מאוד, בה נפרדו וחזרו להיות זוג לפחות פרידה אחת, והופיעו במדורי הרכילות בקביעות. באוקטובר 1993 נולדה בתה היחידה, טיפאני.
בדצמבר 1993 נישאו טראמפ ומייפלס, בחתונה מפוארת מלון פלאזה בניו-יורק בנוכחות כ-1,000 אורחים. היא לקחה חלק בהנחיית תחרויות מיס תבל ו"מיס ארצות הברית" הנמצאות בבעלותו של טראמפ. ב-1999 בני הזוג התגרשו, ובין היתר נפוצו שמועות שהם בגדו זה בזו. זמן קצר לאחר גירושיה חתמה עם הוצאה לאור על הוצאת ספר פרי כתיבתה תחת השם "כל הנוצץ זהב", אך בסופו של דבר ספרה לא פורסם בטענה שהוא מפר את זכויותיו של טראמפ, והוא אף איים בתביעת דיבה.
ב-1999 הודיעה על אירוסיה למפיק מייקל מיילר, בנו של הסופר נורמן מיילר, אך אירוסין אלו בוטלו לאחר כמה חודשים.
בספטמבר 2004, הגיעה לישראל להשתתף בכנס של מרכז הקבלה העולמי, יחד עם מדונה.
מעורבות ארצות הברית בשינויי משטר באמריקה הלטינית
מעורבות ארצות הברית בשינויי משטר באמריקה הלטינית באה לידי ביטוי בדרך כלל בתמיכה אמריקאית בהפיכה במדינה בה שולטת מפלגת שמאל פוליטי, ואת מקומה תופסת ממשלת בובות, המונהגת על ידי איש צבא המשליט במדינה משטר סמכותני. הפיכות אלה היו נפוצות בעיקר בתקופת המלחמה הקרה, בהתאם לדוקטרינת טרומן. לעיתים קרובות ההפיכות התרחשו ברפובליקות בננות, מדינות חסרות יציבות פוליטית וכלכלית, על מנת לקדם את מטרותיה העסקיות של ארצות הברית במדינה.
מעורבות ארצות הברית בשינויי משטר באמריקה הלטינית התרחשה בעיקר במהלך המאה ה-20, אך לאורך ההיסטוריה נרשמו מקרים של במדינות רבות בעולם.
אורוגוואי
ארצות הברית תמכה בהפיכה הצבאית באורוגוואי בשנת 1973 וברודן ששימש כנשיא עד שנת 1984. השלטון הצבאי הוציא אל מחוץ לחוק איגודי עובדים ומפלגות פוליטיות. בשנת 1984 פרצה שביתה כללית במשק שאילצה את הצבא לסגת מהשלטון ולערוך בחירות דמוקרטיות.
אל סלוודור
במהלך המאה ה-20 התערבה ארצות הברית מספר פעמים במערכות בחירות באל סלוודור, מתוך דאגה לאינטרסים העסקיים של חברת הפירות המאוחדת, שייצאה לארצות הברית בננות ואננס (מכאן הכינוי "רפובליקת בננות"). הנשיאים שהוצבו במדינה מטעם ארצות הברית עוררו עליהם את זעם האיכרים, ונתקלו בהתנגדות אלימה שגרמה למלחמת אזרחים במדינה.
ארגנטינה
ההפיכה והמשטר הצבאי זכו לתמיכת ממשלת ארצות הברית. שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר ערך כמה ביקורים רשמיים בארגנטינה במהלך השלטון הצבאי.
בוליביה
בנסר הוביל הפיכה צבאית עקובה מדם, ולאחר שתפס את השלטון קיבל סיוע צבאי ואזרחי מממשלת ארצות הברית. בתקופת שלטונו של בנסר הוא דיכא את חופש הביטוי, פירק איגודי עובדים וסגר אוניברסיטאות. אלפי מתנגדים פוליטיים נכלאו ונחקרו בעינויים, רבים מהם נרצחו או "נעלמו".
טורס, הנשיא המודח, נמלט לבואנוס איירס, שם נחטף ונרצח בשנת 1976 כחלק ממבצע קונדור, במהלכו דיקטטורים בדרום-אמריקה רצחו את יריביהם הפוליטיים בסיוע ארצות הברית.
בשנת 1978 אילץ ממשל קרטר את בנסר להשיב בהדרגה את הדמוקרטיה למדינה ולערוך בחירות חופשיות.
ברזיל
כבר בשנת 1962 נשיא ארצות הברית, ג'ון פ. קנדי, ביקש "למנוע מברזיל להיות דומה לסין או קובה". מדיניות אנטי-קומוניסטית זו נמשכה על ידי יורשו, לינדון ג'ונסון.
בשנת 1964 בוצעה בברזיל הפיכה בתמיכת ממשל ג'ונסון בה הודח נשיא ברזיל הסוציאל-דמוקרט ז'ואאו גולאר. לאחר מכן נשלטה המדינה בידי רודנים במשך שנים רבות.
גואטמלה
נשיא גואטמלה, חקובו ארבנס גוסמן, שנבחר בבחירות דמוקרטיות וחופשיות, ניסה לבצע רפורמות חברתיות במדינה, אך בשנת 1954 הודח בהפיכה צבאית בתמיכת ה-CIA. הפיכה זו החלה תקופה של שלטון צבאי דיקטטורי במדינה, שנמשך כ-40 שנה וזכה לתמיכה אמריקאית.
אפראין ריוס מונט, אחד הדיקטטורים ששלט במדינה זמן רב, נפגש באופן רשמי עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, שהעניק תמיכה צבאית וכלכלית למשטרו. מונט הואשם מאוחר יותר בפשעים נגד האנושות.
ונצואלה
משנת 2000, בה נבחר הוגו צ'אווס לנשיא ונצואלה והנהיג בה רפורמות סוציאליסטיות, ניסתה ארצות הברית להפילו.
בשנת 2002 היה ניסיון להפיכה צבאית במדינה, והנשיא צ'אווס הודח על ידי חברי האופוזיציה. נציגי ממשל בוש קיימו פגישות עם מנהיגי האופוזיציה במשך חודשים לפני ניסיון ההפיכה, ולאחר הדחת צ'אווס מיהרו להביע תמיכה בשלטון החדש. אולם כעבור יומיים הוחזר צ'אווס לתפקידו, לאחר לחץ של איגודי העובדים במדינה והבעת תמיכה מצד מפקדי הצבא.
בשנת 2013 ירש ניקולאס מדורו את תפקידו של צ'אווס, ומאז נאבק ללא הרף נגד ההשפעה האמריקאית במדינה. במספר הזדמנויות הוא טען שארצות הברית מתכננת הפיכה על מנת להפילו. בשנת 2015 הורתה ארצות הברית להטיל סנקציות על שבעה שרים בממשלת מדורו בגין הפרת זכויות אדם, צעד שהוצג על ידי מדורו כרדיפה פוליטית. לאחר שגם ארגון מדינות אמריקה יצא נגד השלטון הדיקטטורי במדינה, טען מדורו שהארגון משתף פעולה עם ארצות הברית על מנת להפילו.
לאחר הבחירות הושבע מדורו כנשיא, אך לאחר שבועיים הושבע חואן גואידו כנשיא זמני של ונצואלה, בעקבות הטענה של האופוזיציה בוונצואלה ושל מדינות וארגונים בינלאומיים, שתוצאות הבחירות אינן לגיטימיות. נשיאותו של גואידו מוכרת על ידי 57 מדינות, בהן ארצות הברית וישראל, בעוד ש-21 מדינות תומכות במדורו.
באוגוסט 2019 נודע כי הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי העניקה כ-42 מיליון דולר למפלגתו של גואידו, תקציב שיועד למשכורות, נסיעות ועלויות נלוות. במקביל הטיל ממשל טראמפ סנקציות נוספות על ונצואלה, כחלק מהמאמצים להדיח את מדורו מתפקידו. הממשל הורה להקפיא את כל נכסי ממשלת ונצואלה בארצות הברית ואסרה על עסקאות בינה לבין אזרחים וחברות אמריקאיות.
ניקרגואה
ארצות הברית כבשה את ניקרגואה במהלך מלחמות הבננה ושלטה בה מ-1912 עד 1933, אך גם לאחר מכן נותרו במדינה כוחות צבא אמריקאיים והיא הייתה נתונה להשפעה ישירה של ארצות הברית.
בבחירות בניקרגואה בשנת 1974 נבחר שוב הרודן אנסטסיו סומוסה דביילה, שזכה לתמיכת ארצות הברית. הוא הודח בידי החזית הסנדיניסטית, ובהמשך נרצח בהתנקשות בחייו בפרגוואי. בניקרגואה התרחשה במשך שנים רבות מלחמת אזרחים בין החזית הסנדיניסטית לקונטראס, שאומנו, מומנו וחומשו על ידי ה-CIA.
פנמה
מעורבות ארצות הברית שזורה בהיסטוריה של פנמה. פרדיננד דה לספס, שיזם וניהל את פרויקט תעלת סואץ, הקים בשנת 1880 חברה לכריית תעלת פנמה. בשנת 1889, לאחר שהחברה פשטה את הרגל (עקב שערוריית פנמה), ארצות הברית אילצה את קולומביה להעניק עצמאות לפנמה (שהייתה עד אז חלק מקולומביה), ואז רכשה את הנכסים של חברת תעלת פנמה וסיימה את כריית התעלה בשנת 1914.
פרגוואי
ארצות הברית תמכה בשלטון הדיקטטורה של מפלגת "האיגוד הרפובליקני הלאומי" בפרגוואי, שנמשך 65 שנה, ברובן שלט בה אלפרדו סטרסנר. לאחר ההפיכה השלטונית שהפילה את סטרסנר בשנת 1989 תמכה ארצות הברית בשלטון החדש, שאנשיו היו אף הם ממפלגת השלטון.
צ'ילה
המשטר הצבאי בצ'ילה התאפיין בדיכוי שיטתי של מפלגות פוליטיות וברדיפת מתנגדים במידה שהייתה חסרת תקדים בהיסטוריה של צ'ילה. בתקופת השלטון הצבאי נמנו למעלה מ-3,000 הרוגים או נעדרים, עשרות אלפי אסירים שעברו עינויים, וכ-200,000 מתושבי צ'ילה שאולצו להגר מהמדינה. השפעת הדיקטטורה על הפוליטיקה והכלכלה של צ'ילה מורגשת עד היום.
קובה
ארצות הברית כבשה את קובה ושלטה בה משנת 1898 עד 1902, ומשנת 1906 עד 1909. כמו כן נשלטו חלקים גדולים מהאי בידי צבא ארצות הברית משנת 1917 עד 1922.
לאחר מכן הובילו מנהיגי קובה מדיניות סוציאליסטית במדינה. בשנת 1952 ביצע הגנרל פולחנסיו בטיסטה הפיכה צבאית נגד הנשיא ואילץ אותו לצאת לגלות במיאמי, פלורידה. ההפיכה עוררה תנועה אנטי-אמריקאית בראשותו של פידל קסטרו, שהצליח להדיח את בטיסטה בשנת 1959 במהפכה הקובנית. קסטרו הלאים את העסקים האמריקאיים במדינה, בהם בנקים, בתי זיקוק לנפט, ומטעי סוכר וקפה. בתגובה יזמה ארצות הברית את הפלישה למפרץ החזירים, מבצע כושל שניסה למוטט את משטרו של קסטרו, במהלכו ה-CIA אימן ומימן מורדים קובנים. במהלך השנים ניסו אנשי ה-CIA להתנקש בקסטרו 8 פעמים.
ארצות הברית החילה סנקציות על קובה משנת 1960, והן נמשכות עד היום. סנקציות אלה פגעו קשות בכלכלת המדינה, במצב הסוציו-אקונומי ובתיירות, וגרמו לגל הגירה עצום מקובה לארצות הברית. בשנת 2017 הודיע נשיא ארצות הגרית ברק אובמה על שורת הקלות בסנקציות, אך לאחר תקופה קצרה הוא הוחלף על ידי דונלד טראמפ, שביטל את ההקלות.
קוסטה ריקה
קוסטה ריקה היא מדינה חריגה מבחינת ההשפעה האמריקאית. התקיים בה משטר סמכותני רק לתקופה קצרה, משנת 1917 עד 1919, וממשלת ארצות הברית, בראשות וודרו וילסון, לא הכירה בו.
בשנת 1948 פרצה בקוסטה ריקה מלחמת אזרחים, שבסופה הופלה הממשלה שזכתה לתמיכת הקומוניסטים, וה-CIA סייע לכוחות האופוזיציה. הנשיא החדש, חוסה פיגרס פרר, אכזב את האמריקאים: הוא אימץ גישה שמאלית והמשיך את הרפורמות החברתיות שיזמה הממשלה הקודמת. לאחר שנה וחצי שבה קוסטה ריקה למערכת בחירות דמוקרטית.
Franchise
Franchise (בעברית: זִכָּיוֹן) הוא שיר מאת הראפר האמריקאי טראוויס סקוט בהשתתפות הראפרים יאנג ת'אג ו- השיר יצא לאור ב-25 בספטמבר 2020, מלווה בווידאו שצולם בחלקו באנגליה ובאחוזתו של מייקל ג'ורדן בשיקגו. במקור נקרא השיר "White Tee", ודגם את השיר בעל השם הזהה מאת להקת Dem Franchize Boyz. השיר כולל צלילי גיטרה בס כבדים ומדבר על ההצלחה המסחרית של הראפרים.
השיר הגיע לראש מצעד "בילבורד הוט 100" האמריקאי ב-10 באוקטובר 2020 והפך לשירו הרביעי של סקוט שמגיע להישג זה, שירו השני של יאנג ת'אג ושירה הראשון של M.I.A. בכך הפך סקוט לאמן הראשון בהיסטוריית המצעד ששלושה משיריו הגיעו לראש המצעד בפחות משנה. הוא הופיע לראשונה במצעד במצעד הבילבורד גלובל 200.
רקע
ביולי 2020 הושמע השיר בקצרה לראשונה על ידי סקוט והמפיק צ'ייס בי במהלך בפרק העשירי של "WAV Radio". גרסה זאת של השיר כללה רק את יאנג ת'אג ונקראה "White Tee". ב-16 בספטמבר השיר היה זמין להזמנה מראש באתר האינטרנט של סקוט. סקוט סיפר כי גייס את M.I.A. להופיע בשיר כשהיא פנתה אליו על מנת שיופיע באלבום האולפן הבא שלה.
לחן
בפזמון, השיר דוגם ומהווה מחווה לשיר "White Tee" של להקת הראפ האמריקאית Dem Franchise Boyz. מבחינה לירית, הראפרים מדברים על הצלחתם, על פני צלילי בס כבדים. סקוט מתייחס בשיר לספייק לי, "זוטרופוליס" ולבמאי ג'ף פולאק, בעוד יאנג ת'אג "מחדש את האנרגיה" של שירו, "The London", ומזכיר את פופ סמוק.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ שודר לראשונה בקולנועי IMAX נבחרים לפני הקרנת הסרט "Tenet", אשר לו הקליט סקוט את השיר "The Plan". בחצות של אותו היום יצא הקליפ לאור ביוטיוב. הקליפ בוים על ידי סקוט ווייט טראש טיילר וצולם באנגליה ובאחוזתו של מייקל ג'ורדן בשיקגו. הקליפ נפתח עם קטעי וינטאג' של ג'ורדן שעוזב את האחוזה ברכב ריינג' רובר אדום, סצנה שנלקחה מהסדרה התיעודית "מייקל ג'ורדן: הריקוד האחרון". לאחר מכן הקליפ נחתך למכוניות יוקרה המגיעות לביתו של ג'ורדן; בשאר הקליפ מוצגות גם מכוניות יוקרתיות שונות. בתוך האחוזה נראה סקוט עם נשים, משחק על מגרש הכדורסל וחוגג על הדשא. הוא ויאנג ת'אג משחקים גולף ופוקר, בעוד M.I.A. רוקדת בשדה מוקף מראות וכבשים. הסצינות של M.I.A. צולמו בריי, אנגליה, והיא לובשת חליפה עשויה מכמעט 600 פרחים, שהוצמדו לגופה.
הצלחה מסחרית
"Franchise" הגיע למקום הראשון במצעד ה"בילבורד הוט 100" עם 19.4 מיליון השמעות בפלטפורמות הזרמות המוזיקה, בנוסף ל-98,000 יחידות שנמכרו. הסינגל צנח למקום ה-25 בשבוע השני לכניסתו למצעד ובכך הפך לצניחה השנייה הגדולה ביותר מהמקום הראשון בתולדות המצעד אחרי השיר "Trollz" של 6ix9ine וניקי מינאז', שצנח למקום ה-34.
"Franchise" הופיע לראשונה במקום השביעי במצעד הבילבורד גלובל 200.
הופעות חיות
סקוט ויאנג ת'אג ביצעו את השיר בהופעת הבכורה בתצוגת האופנה "Savage X Fenty Show Part 2" של ריהאנה ב-2 באוקטובר 2020. באותו היום הראפרים ביצעו את השיר עם M.I.A. בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל.
רמיקס
גרסת רמיקס של השיר בהשתתפות הראפר האמריקאי פיוצ'ר יצאה לאור ב-7 באוקטובר 2020. עם זאת, הגרסה זכתה גם לביקורת על הסרת רוב הקטעים של הזמרת M.I.A.
בליינד למון ג'פרסון
למון ג'פרסון "העיוור" (באנגלית: Blind" Lemon Jefferson"; 24 בספטמבר 1893 - 19 בדצמבר 1929) היה מוזיקאי בלוז חלוצי ובעל השפעה, "אבי הטקסס בלוז". למרות שבני זמנו לא הושפעו ממנו בדרך כלל, פרט ליוצאי דופן כלדבלי ורוברט ג'ונסון, אמנים מהדור שלאחר מכן ובראשם טי-בון ווקר, בי בי קינג ולייטנינג הופקינס מצביעים עליו כעל משפיע מרכזי. הוא היה חבר בקבוצת האמנים הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הבלוז ב-1980.