cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוריס צ'ירקוב
חייו
בוריס צ'ירקוב נולד בכפר לוזובז'ה פטלובקה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום (היו: העיירה בריאנקה במחוז לוהנסק שבאוקראינה). תוך זמן קצר המשפחה עברה להתגורר באזור העיר ויאטקה בצפון רוסיה. כנער צעיר החל צ'ירקוב להשתתף בתיאטרון-חובבים. בשנת 1921 נסע עם כמה חבריו ללנינגרד ללמוד הנדסה. אך לאחר מספר חודשי לימודים החליט צ'ירקוב לעזוב את לימודי ההנדסה ולעבור לבית הספר למשחק. בשל קושי כלכלי, במקביל ללימודים עבד צ'ירקוב כסבל.
בשנת 1926 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק בלנינגרד. במשך מספר שנים הופיע על במת תיאטראות שונות בעיר זו, עד שבשנת 1938 עבר למוסקבה. בהיותו במוסקבה הוא כיהן בסגל של מספר תיאטראות. צ'ירקוב שיחק בתיאטרון עד יום מותו.
גרשון גרא
גרשון גרא (ב' באב תרפ"ב; 22 ביולי 1922 - י' בשבט תשס"א; 3 בפברואר 2001) היה אמן, צייר, צלם וסופר ישראלי וחוקר תולדות היישוב בארץ ישראל.
בוריס צ'ירקוב
חייו
בשנים 1955-1963 לימד צ'ירקוב ב-VGIK.
גרשון גרא
ביוגרפיה
גרא נולד בנצרת בשם גרשון קרישבסקי, בעת שאביו, גרו גרא, שירת בתפקיד מושל המחוז מטעם השלטון הבריטי. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, בשומריה שבמשמר העמק, בכדורי, ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בוריס צ'ירקוב
חייו
צ'ירקוב התפרסם בעיקר מתפקידיו בקולנוע. לראשונה הוא צולם עוד בשנת 1927. בשנות ה-30 השתתף בצילומי טרילוגיה על הנער מקסים בבימויו של גריגורי קוזינצב. בסדרת סרטים זו גילם את התפקיד הראשי וזכה לפופולריות עצומה ברחבי המדינה. בהמשך הצטלם במספר סרטים נוספים של קוזינצבר. בשנת 1954 השתתף בסרט "הידידים הנאמנים" לצד ואסילי מרקורייב ואשתו של השחקן. בסך הכול צ'ירקוב הצטלם ביותר מ-60 סרטים בתקופה עד לשנת 1976.
דוד אשקלון
דוד אשקלון (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא פסל ואומן ויטראז' יהודי אמריקאי.
גרשון גרא
ביוגרפיה
גרשון גרא שירת בצבא הבריטי במשך ארבע שנים, וכן בש"י של ההגנה. בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח ושירת בנגב. בין השאר השתתף בכיבוש באר שבע. בתפקידו האחרון היה קצין קשר עם קציני האו"ם. בשנת 1949 היה חבר במשלחת הצבאית לארצות הברית שפעלה לגיוס כספים. במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה מרכז תרבות. גרא שימש גם כקונסול כללי וכיועץ בשגרירות ישראל בדרום אפריקה.
בוריס צ'ירקוב
חייו
צ'ירקוב התחתן בגיל 48. אשתו ובתו הן שחקניות תיאטרון.
גרשון גרא
צייר ומעצב
גרא היה גרפיקאי, מעצב, צלם וצייר. הוא הקים ביתנים בתערוכות בינלאומיות, זכה בפרסים על עיצוב ספרים וכרזות. כמה מציוריו נמצאים במוזיאונים ברחבי העולם, והוא הציג בתערוכות יחיד רבות.
חוקר ארץ ישראל
גרא כתב וערך ספרים רבים ובעיקר ספרים המתעדים את תולדות היישוב בארץ ישראל, ספרי זיכרון ואלבומים. כמה מספריו מוקדשים לתקופת העלייה השנייה ולאנשיה: "חמדת אבות", "כל ההתחלות", "חצר כנרת ואנשיה", "בית בתל אביב" ו"אנשי השומר בחייהם ובמותם" ועוד.
חיים אישיים
גרשון גרא נקרא על שם סבו מצד אביו, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי. אחיו הוא מעצב התפאורות צבי (ציצי) גרא. בן דודו מצד אביו הוא עזר ויצמן. אמו של גרא, יהודית, היא בתו של יצחק זאב אלטשולר (1866 - 1934) שעלה לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1890 והיה ממייסדי רחובות. דודו מצד אמו הוא יוסף ויץ, ובן דודו מצד אמו הוא גדעון אלטשולר.
אשתו הראשונה של גרא היא ציפור, בתם של אנדה עמיר-פינקרפלד ואריה עמיר, ומנישואים אלה נולד לו בן. הוא נישא בשנית למאירה לבית סגל, שהייתה אשת תרבות והמנהלת האמנותית של קרן התרבות "אמריקה ישראל". גם מנישואים אלה נולד לגרא בן. בהמשך נישא להיסטוריונית וחוקרת האמנות היהודית ד"ר שולמית לבית בן-סירא (סורביץ), ונולדו להם שני ילדים.
בוריס צ'ירקוב
חייו
נפטר במוסקבה ב-28 במאי 1982 לאחר מחלה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
דוד אשקלון
ביוגרפיה
דוד אשקלון נולד בתל אביב. את ההכשרה האמנותית רכש בעזרת אביו, הפסל ההונגרי-יהודי מוריס אשקלון.
אשקלון הגיע לארצות הברית בהיותו נער, לאחר שאביו החליט לאפשר לו להרחיב את אופקיו. אשקלון למד אמנות ועיצוב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לאחר מכן המשיך את לימודיו בתחומים אדריכלות ועיצוב-פנים במכון פראט שבניו יורק, שם קיבל תואר ראשון. במהלך שנות ה-70 עבד אשקלון בתחום האדריכלות ועיצוב-הפנים באזור ניו יורק. כמו כן, עבד למשך זמן מה עבור האדריכל הישראלי הנודע אריה אלחנני בתל אביב. אשקלון פנה לאמנות הפיסול במתכת ויצר קומפוזיציות מופשטות באמצעות מבער ריתוך.
בשנת 1973 עבר אשקלון להתגורר באזור פילדלפיה, שם, יחד עם אביו, פתח סטודיו בשם "סטודיו אשקלון". לאחר מכן החל להתמקד ביצירת יצירות המתאימות לאתרים ספציפיים, בעיקר עבור אתרים ציבוריים ובעלי סממנים פולחניים. מרבית עבודותיו התמקדו בנושאים כנסייתיים תוך ניצול גישות עכשוויות ולא מסורתיות. יחד עם אביו העלה הסטודיו מאות פרויקטים ברחבי צפון אמריקה, מפיסול מונומנטלי וחלונות זכוכית צבעונית פולחניים ועד ציורי קיר ופסיפסים. רבות מעבודותיו מקשטות בתי כנסת ומבנים אחרים בעלי אופי דתי. בין הפסלים שפיסל בולטת מצבת זיכרון לזכר השואה המביעה דברי הוקרה לקורבנות הזוועות (חלקם היוו חלק ממשפחתו שלו).
אשקלון קיבל מספר מענקים ופרסים מארגונים מכובדים ובינלאומיים, בהם המכון האמריקאי לאדריכלות. הוא משמש כיום נשיא "האגודה האמריקאית לאמנות יהודית", שבמסגרתו העביר הרצאות בעניין זה. הוא מתגורר בצ'רי היל שבמדינת ניו ג'רזי ובהאמפטונס שבמזרח לונג איילנד במדינת ניו יורק.
קייטי ג'רוויס
קייטי ג'רוויס (באנגלית: Katie Jarvis; נולדה ב-22 ביוני 1991) היא שחקנית אנגלייה, מוכרת בזכות הופעתה בתור הנערה מיה בדרמה העצמאית "מחוץ למים".
ביוגרפיה
ג'רוויס נולדה בעיירה טילבארי שבמחוז אסקס, מזרח אנגליה. במאית הסרטים העצמאיים המוערכת אנדראה ארנולד בחרה אותה לתפקיד הראשי לסרט "מחוץ למים" לאחר המלצה שקיבלה ממלהק שלה. ג'רוויס קיבלה את הפנייה לשחק בסרט בגיל 17 לאחר שנצפתה רבה עם חבר שלה בתחנת הרכבת שבעיירה טילבארי. בתחילה סירבה להאמין שאכן מדובר באודישן לתפקיד וסירבה לתת את מספר הפלאפון שלה, אולם היא לקחה בעצמה את המספר של הסוכנות וביררה לגבי ההצעה.
בזמן הצילומים לסרט נשרה ג'רוויס מבית ספרה. ג'רוויס שלא הייתה בעלת כל ניסיון משחק מוקדם ערכה אודישן מוצלח שכלל ריקוד וקיבלה את התפקיד הראשי, נערת המצוקה הבעייתית מיה ויליאמס שלא מתעניינת בדבר מלבד ריקודי רחוב. ג'רוויס זכתה לביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע וקיבלה את פרס איגוד הסרטים הבריטים העצמיים לשחקנית הצעירה הטובה ביותר.
לאור ההצלחה חתמה על חוזה משחק מקצועני עם חברה מארצות הברית. באמצע 2009 ילדה ג'רוויס את בתה הבכורה.
ג'וליאן מור
ג'ולי אן סמית' (באנגלית: Julie Anne Smith; נולדה ב-3 בדצמבר 1960), המוכרת בשם הבמה ג'וליאן מוּר (Julianne Moor) היא שחקנית וסופרת אמריקאית-בריטית. זוכת פרס אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב.
מור החלה להופיע בשנות ה-80 של המאה ה-20 בתפקידים משניים בטלוויזיה. ב-1988 היא קיבלה פרס אמי על תפקידה באופרת סבון "כשהעולם מסתובב". את חשיפתה הבינלאומית קיבלה על הופעתה בסרט "לילות בוגי" שעליה היא קיבלה מועמדות ראשונה לפרס אוסקר. היא גם שיחקה בסרטים מצליחים כמו "סוף הרומן" ו"מגנוליה", וב-2002 היא קיבלה ביקורות מהללות על משחקה בסרטים "הרחק מגן עדן" ו"השעות" שעל תפקידה בהם היא קיבלה פרסים רבים. ב-2009 היא קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "סינגל מן". ב-2014 זכתה מור בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "עדיין אליס".
ביוגרפיה
ג'ולי אן סמית' נולדה בבסיס פורט בראג, צפון קרוליינה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבה של סבתה היה יהודי-אשכנזי. אמה של מור, אן (לבית לאב) הייתה פסיכולוגית ועובדת סוציאלית ילידת-סקוטלנד. אביה של מור, פיטר מור סמית' היה צנחן, עורך דין צבאי, שופט וקולונל בצבא ארצות הברית. לה אח ואחות צעירים ממנה. במהלך נעוריה המאוחרים התגוררה עם משפחתה מספר שנים גם בגרמניה. נאלצה לשנות את שמה המקורי לשם במה הנגזר ממנו על-מנת למנוע בלבול בינה לבין שחקניות בעלות שמות זהים, כך איחדה את שמה הפרטי (ג'ולי) שלה עם זה של אמה (אן), ואת שמו האמצעי של אביה (מוּר) כשם המשפחה החדש שלה.
בשל היותה חצי-סקוטית ולאות הוקרה לאמה המנוחה, מור התאזרחה גם כבריטית ב-2011.
קריירה
מור עברה להתגורר בניו יורק בשנת 1983 והחלה את קריירת המשחק שלה באופרות סבון. כשהחלה לעבוד בתיאטרון היא נאלצה לשנות את שמה כיוון שהייתה כבר שחקנית בעלת שם זהה.
תפקידה הראשון על המסך היה בשנת 1985 באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב" ברשת CBS, וגילמה בין התפקידים הראשיים את דמותה של פראני יו עד לשנת 1988.
בתחילת שנות ה-90 עברה מור לקולנוע, ואת התפקיד המשמעותי הראשון שלה ביצעה ב-1992 בסרט "היד שמנענעת את העריסה". היא גם שיחקה בתפקידים משניים בסרטים: "בני וג'ון" ו"הנמלט". מאז ביססה את עצמה מור כשחקנית מצליחה ושיחקה בין היתר בסרטים "תמונות קצרות", "פארק היורה: העולם האבוד", "ביג לבובסקי", "חניבעל", "נקסט" ו"חסד אכזרי". למור ארבע מועמדוית לפרס אוסקר על הסרטים "לילות בוגי", "סוף הרומן", "הרחק מגן עדן" ו"השעות". ב-2009 שחקה בתפקיד אורח בקומדיית המצבים רוק 30. ב-2012 זכתה מור בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על הופעתה בתפקיד הפוליטיקאית שרה פיילין בסרט הטלוויזיה של HBO "חוקי המשחק". באותה שנה הודיעו כי מור עתידה לשחק בסרט "משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א'".
מור קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-3 באוקטובר 2013.
במאי 2014 זכתה מור בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן על הופעתה בדרמה של דייוויד קרוננברג "מפות לכוכבים". באותה שנה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בפרס גלובוס הזהב, בפרס באפט"א ובפרס גילדת שחקני המסך, על תפקידה בסרט "עדיין אליס". בשנת 2016 שיחקה לצד גרטה גרוויג בקומדיה הרומנטית "הרומן של מגי" בבימויה של רבקה מילר.
חיים אישיים
מור הייתה נשואה לשחקן ובמאי התיאטרון, ג'ון גולד רובין, בין השנים 1986–1995. לאחר מכן נישאה לבמאי בארט פרויינדליק ב-23 באוגוסט 2003. לשניים, שביחד מאז 1996, יש שני ילדים.
מור תומכת בזכותן של נשים לבצע הפלה, ואף תרמה 2,000 דולר לקמפיין הבחירות ב-2004 של המתמודד הדמוקרטי, ג'ון קרי.
ריה והדרקון האחרון
ריה והדרקון האחרון (באנגלית: Raya and the Last Dragon) הוא שמו של הסרט ה-59 בסדרת סרטי האנימציה הקלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני. עלילתו מבוססת על מיתולוגיית הדרקונים הסינית. במקור, הסרט אמור לצאת לאקרנים ב-25 בנובמבר 2020, אולם בעקבות התפרצות נגיף קורונה-ווהאן הסרט נדחה ל-5 במרץ 2021 והופץ בקולנוע ובדיסני+.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-94 ולפרס אנני לסרט הטוב ביותר בטקס פרסי אנני ה-49.
תקציר העלילה
ארץ קומנדרה המשגשגת נהרסה על ידי הדראון, רוחות רעות שהופכות אנשים ודרקונים לאבן. סיסו, הדרקונית האחרונה, מרכזת את הקסם שלה לאבן חן ומגרשת את הדראון, ומחייה את אנשיו של קומנדרה אך לא את הדרקונים. מאבק כוחות על אבן החן מחלק את אנשיה של קומנדרה לחמישה שבטים הנקראים ניב, לב, עמוד שדרה, טופר וזנב, אשר נקראים על שם מיקומם לאורך נהר בצורת דרקון.
חמש מאות שנה מאוחר יותר, המפקד בנג'ה משבט הלב, שומר על אבן החן הדרקון, מאמן את בתו ריה להגן על אבן החן. מתוך אמונה נחרצת שניתן לאחד מחדש את קומנדרה, בנג'ה עורך סעודה למנהיגים של כל חמשת השבטים. במהלך המשתה, ריה מתיידדת עם נמארי, בתה של הצ'יף ויראנה משבט הניב, שנותנת לריה תליון דרקון ומספרת לה על אגדה שאומרת שהדרקונית סיסו עדיין קיימת וניתן לזמן אותה. כשהיא סומכת על נמארי, ריה מראה לה את מיקומה של אבן החן. נמארי בוגדת בריה כחלק ממזימה לעזור לשבט הניב לגנוב את החן. מתריעים על המתקפה, בנג'ה ושאר השבטים מגיעים ומתחילים להילחם על אבן החן, שמתפרקת לחמישה חלקים בהתכתשות. חברי כל שבט גונבים חתיכה מאבן החן, והדרואונים מתעוררים, עוקפים את הלב ואנשיו ומתפשטים על פני שאר קומנדרה. בנג'ה מבחין בסלידה של הדראון ממים, ומציל את ריה בכך שהוא זורק אותה לנהר לפני שהוא הופך בעצמו לאבן.
במשך שש השנים הבאות, ריה מטיילת ברחבי קומנדרה ומחפשת את סיסו כדי שתיצור אבן חן נוספת ותגרש את הדראון פעם נוספת. היא מצליחה לזמן את סיסו לספינה טרופה בזנב שם סיסו מודה שהיא לא יצרה את אבן החן, אלא הניפה אותה בשם ארבעת אחיה, כשכל אחד מהם תרם את הקסם שלו לאבן חן. ריה וסיסו מחליטות לקחת בחזרה את ארבעת החלקים הגנובים של אבן החן, להרכיב אותה מחדש ולהשתמש בה כדי לגרש את הדראון ולשחזר את אביה של ריה והאחרים שהתאבנו.
בשבט הטופר, סיסו משכנעת את ריה להציע ברית לנמארי במקום לגנוב את החלק האחרון של אבן החן. כמחווה של אמון, ריה מחזירה את התליון שנתנה לה נמארי לפני שנים. נמארי, שנקרעה בין אחריותה לשבט הניב לבין רצונה לעזור להביס את הדראון, מאיימת עליהם בקשת. סיסו מנסה להרגיע את נמארי אך ריה תוקפת עם החרב שלה, וגורמת לקשת של נמארי לירות ולהרוג את סיסו.
מותה של סיסו גורם למים להיעלם מתעלת המגן של שבט הניב, מה שמאפשר לדראון לתקוף את הממלכה. ריה הזועמת רודפת אחרי נמארי, שאותה היא מוצאת מתאבלת על ההתאבנות של אמה. ריה ונמארי נלחמות בעוד חבריה של ריה משתמשים באבני החן כדי לפנות את אנשי שבט הניב מהאזור. ריה מביסה ומתכוננת להרוג את נמארי אך עוצרת לאחר שהבינה את תפקידה במותה של סיסו בגלל חוסר יכולתה לסמוך על אחרים. ריה ונמארי הולכות לעזור לאחרים. כשהדראון מרוויח על השבט שלה, ריה זוכרת איך האמון אפשר לסיסו להציל את העולם. היא דוחקת באחרים להתאחד ולהרכיב מחדש את אבן החן, מראה את אמונתה בנמארי על ידי מסירת חתיכת אבן החן שלה ומאפשרת לדראון לקחת אותה. השאר הולכים בעקבותיה ונמארי מרכיבה מחדש את אבן החן לפני שהדראון מאבנים גם אותה. כשאבן החן מורכבת מחדש, הדראון מובסים וכל הקורבנות של הדראון משתחררים מצורתם המאובנת, ובכללם הדרקונים אשר מקימים לתחייה את סיסו. הקבוצה מתאחדת עם יקיריהם האבודים, כולל ריה ואביה, והשבטים מתאספים בלב כדי להתאחד שוב כקומנדרה.
הפקה
האתר That Hushtag Show היה הראשון לפרסם את דבר קיומו של הסרט לאחר שמידע לגבי הפקתו דלף מחברת דיסני בחודש מאי 2018. בדיווח הראשוני נמסר כי עם ביטולו של הסרט "ענקי" שאמור היה להיות אדפטציה לסיפור הילדים האנגלי ג'ק ואפון הפלא, החלה דיסני לקדם פרויקט אנימציה חלופי שייקח את מיקומו של "ענקי" בלוח הזמנים של הפקות דיסני. על הסרט הופקדו פול בריגס, מי שהיה אחראי על פיתוח הסיפור בסרטים 6 גיבורים ולשבור את הקרח, לראשונה כבמאי; ודין ולינס, האנימטור של פלונטר שגם עבורו זה תפקיד בימוי ראשון. קיל מארי, שכתב את הסיפור למכוניות ומכוניות 3 אחראי על כתיבת הסיפור המקורי לתסריט. אסנת שורר שהפיקה את הסרט מואנה, הפיקה גם סרט זה. המידע הראשוני לגבי הדמויות הראשיות בסרט היה מוגבל מאוד וכלל שלושה שמות; ג'ן-נין, גיבורת הסרט; בולין, הדמות הגברית הראשית בסרט, בן 900 ודמות מורה עבור ג'ן-נין; קאטסו, עליו לא ידוע דבר.
באוקטובר באותה שנה פורסם באתר Deadline כי אדל לים, מי שכתבה את התסריט לסרט המצליח עשיר בהפתעה, מצטרפת לצוות כתסריטאית.
במהלך חודש אוגוסט 2019, במסגרת אירועי דיסני אקספו (D23), חשפה החברה לראשונה באופן רשמי את עצם קיומו של הסרט ואת שמו, את הסמליל שילווה אותו, את שתי השחקניות הראשיות וכן תמונת קונספט מהסרט.
באוגוסט 2020, הוכרז שדון הול, שביים את הסרט "6 גיבורים", וקרלוס לופז אסטרדה יביימו את הסרט, בנוסף הוכרז שקלי מארי טראן תדבב את ריה במקום קאסי סטיל.
ב-26 בינואר 2021, פורסמו שאר המדבבים בסרט ביניהם: ג'מה צ'אן, דניאל דיי קים, סנדרה או, בנדיקט וונג, אייזק וואנג, אלן טודיק, לוסיל סונג, פאטי האריסון ורוס באטלר.
הפצה
"ריה והדרקון האחרון" היה עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-25 בנובמבר 2020, אולם עקב התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הסרט נדחה ל-12 במרץ 2021. ב-10 בדצמבר 2020 בפרזנטציה של דיסני, הוכרז שתאריך יציאת הסרט הוקדם בשבוע ב-5 במרץ 2021, בנוסף, יצא הסרט לאור בשירות הסטרימינג דיסני+ כתוכן פרימיום ביום ההפצה לקולנוע.
בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-3 ביוני 2021.
אהרן בקר
אהרן בֶּקֶר (21 בדצמבר 1905 – 24 בדצמבר 1995) היה מנהיג פועלים, מזכ"ל ההסתדרות (1961–1969), חבר הכנסת, ממייסדי האגודה הציונית "בני-ציון".
ילדות ונעורים
אהרן בקר נולד בעיירה קוֹבְּרִין (Kobryn) שברוסיה הלבנה, אז בתחומי האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), ב-1905. בגיל ארבע עבר עם משפחתו לבריסק-דליטא, שם למד בחדר מתוקן. בתחילת מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לעיירה ורכנידנייפרוסק הסמוכה ליקטרינוסלאב, שם למד בגימנסיה הרוסית. בעקבות פרעות פטליורה בשנת 1917, עברה המשפחה פעם נוספת, הפעם לעיר יקטרינוסלאב.
היה בין מייסדי האגודה הציונית בני-ציון והיה פעיל בה עד שנסגרה על ידי השלטונות הסובייטים בשנת 1920. בשנת 1921 חזרה המשפחה לבריסק דליטא, שהייתה בשלטון פולין. בפולין הצטרף לתנועת "החלוץ הצעיר". באותה עת למד הנהלת חשבונות בבית ספר פולני למסחר בעיר.
בארץ ישראל
בשנת 1925 עלה בקר לארץ ישראל, עבד כפועל חקלאי בפתח תקווה ואחר כך כפועל בניין. היה פעיל במפלגת "אחדות העבודה", ואחר כך, מאז האיחוד בין אחדות העבודה למפלגת הפועל הצעיר בשנת 1930, במפלגת מפא"י. היה בין מייסדי תנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל" בשנת 1926, ושימש כמזכירה עד לסוף שנת 1927.
בשנת 1932 נבחר לתפקיד מזכיר ועד פועלי רמת גן. בשנים 1932–1943 היה חבר מועצת פועלי תל אביב של ההסתדרות. בשנים 1943–1947 שימש כחבר הנהלת "המשביר המרכזי". בשנת 1944 נבחר כחבר המזכירות של מועצת פועלי תל אביב בהסתדרות.
בשנים 1948–1949 מילא תפקידים שונים הקשורים ברכש לצה"ל (נשלח לארצות הברית, התמנה למנהל הכללי של "המוסד לאספקה", שמתפקידו היה לספק את הצרכים האזרחיים של כוחות הביטחון והיה מנהל אגף הקניות במשרד הביטחון).
פעילות פוליטית
בשנת 1949 נבחר מטעם מפא"י כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וראש המחלקה (לאחר מכן: האגף) לאיגוד מקצועי. תפקיד זה הוערך כשני בחשיבותו (לאחר המזכ"ל) בהסתדרות. בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם רשימת מפא"י, אולם לאחר כחצי שנה התפטר מהכנסת, לאחר שנתבקש להמשיך בתפקידיו בהסתדרות ומכיוון שהרגיש ש"בהמשיכי בתפקידי ההסתדרותיים לא אוכל לעמוד בהתחייבויותי המלאות כראוי לחבר הכנסת".
הוא מילא תפקיד זה עד שנת 1961, שבה נבחר להיות מזכ"ל ההסתדרות (לאחר התפטרותו-פיטוריו של פנחס לבון). שימש כמזכ"ל ההסתדרות עד לשנת 1969, אז החליפו יצחק בן-אהרן. בשנת 1974 נבחר להיות יושב ראש קופת חולים. בנוסף היה חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
היה חבר הכנסת מהכנסת השלישית עד הכנסת השביעית; בכנסת שימש חבר בוועדת העבודה והרווחה. לאורך כל פעולתו הפוליטית השתייך למפלגת מרכז-שמאל: מפא"י וממשיכיה (המערך ומפלגת העבודה).
אהרן בקר הלך לעולמו ב-24 בדצמבר 1995. בקר היה אביהם של חוקרת יהדות ספרד אביבה דורון, תמי שנער וצחי בקר. סבם של איש הטלוויזיה והתיאטרון אייל דורון והגרפולוגית מיכל דורון. בתל אביב רחוב על שמו.
נינה יריומינה
נינה אלכסיבנה יריומינה (ברוסית: Ни́на Алексе́евна Ерёмина; 2 בנובמבר 1933 - 24 באוגוסט 2016) הייתה כדורסלנית רוסייה-סובייטית. יריומינה זכתה במהלך הקריירה שלה שלוש פעמים באליפות אירופה וחמש פעמים באליפות ברית המועצות. כמו כן הייתה "מאסטר מוסמך של ספורט של ברית המועצות" (ברוסית: мастер спорта СССР) לשנת 1959, פרשנית כדורסל ושדרנית ספורט.
באליפות אירופה בשנת 1960, בשלוש שניות לפני תום המשחק אל מול נבחרת בולגריה, קלעה יריומינה את סל הניצחון, אשר העניק לנבחרת הסובייטית את תואר האליפות.
בשנת 2000 שיחקה את עצמה בסרט "קנאת האלים".
יריומינה מתה ב-24 באוגוסט 2016 במחוז מוסקבה.
ניה ורדלוס
אנתוניה יוג'יניה "ניה" ורדלוס (באנגלית: Antonia Eugenia "Nia" Vardalos; נולדה ב-24 בספטמבר 1962) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע קנדית, שמוכרת בשל סרטה "החתונה היוונית שלי"; עבורו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
ורדלוס נולדה בוויניפג, מניטובה שבקנדה. היא בתם של ההורים היוונים-קנדים דורין כריסטאקוס, מנהלת חשבונות ועקרת בית, וקונסטנטין "גאס" ורדלוס, מפתח קרקעות שנולד בקלבריטה, יוון. היא למדה בבית הספר סנט ג'ורג' ובתיכון שפטסברי בוויניפג ולאחר מכן נרשמה לאוניברסיטת ריירסון בטורונטו.
קריירה
ורדלוס התפרסמה בזכות הסרט "החתונה היוונית שלי" משנת 2002, לו כתבה את התסריט ובו שיחקה בתפקיד הראשי. בעקבות הסרט, שזכה להצלחה מסחרית, הופקה סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, שבה שיחקו רוב השחקנים שהופיעו בסרט, לרבות ורדלוס עצמה, שאף הייתה התסריטאית והמפיקה בפועל. הסדרה לא זכתה להצלחה ושידורה הופסק לאחר 7 פרקים בלבד.
ב-2004 היא שיחקה לצד טוני קולט בסרט "קוני וקרלה". היא הופיעה לצד בעלה השחקן במספר סדרות וסרטים, כגון "נסיך החלומות" ו"המופע של דרו קארי".
ב-2009 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט "האהבה היוונית שלי" ולאחר מכן גם כתבה, ביימה ושיחקה בתפקיד ראשי בסרט "שונאת את חג האהבה".
חיים אישיים
בספטמבר 1993 היא נישאה לשחקן האמריקאי איאן גומז. לאחר שניסו במשך תשע שנים להרות באמצעות הפריה חוץ גופית ופונדקאות, ורדלוס וגומז אימצו את בתם, אילריה, בשנת 2008. באותה תקופה אילריה הייתה בת שלוש וחלק ממערכת האומנה.
בשנת 2013, ורדלוס כתבה ספר על החוויה, רב מכר של הניו יורק טיימס שהיא כינתה "Instant Mom", והיא עדיין תורמת את כל ההכנסות מהתמלוגים שלה לקבוצות אימוץ. ורדלוס פרסם גם טור עצות על תהליך האימוץ ב"הפינגטון פוסט".
ב-3 ביולי 2018 פורסם כי ורדלוס הגישה בקשה לגירושין מגומז לאחר 25 שנות נישואין, וכי הם כבר היו פרודים מאז יוני 2017. הגירושים שלהם הושלמו כעבור חודשיים.
פסק דין רו נגד וייד
פסק דין רו נגד וייד (באנגלית: Roe v. Wade; מראה מקום: ) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית שקבע כי הזכות להליך הוגן המובטחת בתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית כוללת את הזכות לפרטיות, ובכלל זאת את זכותן של נשים לבחור לבצע הפלה מלאכותית ללא התערבות המדינה, בשלבים מסוימים של ההיריון. הזכות לבחור בהפלה אשר הוכרה בפסק הדין אינה אבסולוטית ונקבע שיש לאזנה עם האינטרס של המדינה להגן על בריאות האישה ועל "חיים פוטנציאליים". בית המשפט איזן בין זכות האישה לאינטרס המדינה על ידי קביעת כללים שונים בשלבים שונים של ההיריון: בשליש הראשון המדינות אינן יכולות להתערב כלל בבחירת האישה; בשליש השני המדינות יכולות לקבוע כללים סבירים לצורך אסדרה של הפלות; ובשליש האחרון המדינה יכולה לאסור על הפלות באופן גורף, כל עוד החוק כולל חריגים שתכליתם הגנה על חייה ובריאותה של האם. החלטה זו של בית המשפט העליון עוררה מחלוקת פוליטית הנמשכת עד ימינו.
בשנת 1992, בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי, אישר בית המשפט העליון את קיומה של הזכות לבחור בהפלה, אך החליף את הכלל המתבסס על חלוקה של ההיריון לשלישים בכלל שמבוסס על הבחנה בין התקופה לפני שהעובר יכול לשרוד מחוץ לרחם (עד כ-24 שבועות), שבה אסור למדינות להכביד על בחירתן של הנשים באופן לא סביר (undue burden), לבין התקופה שאחרי כן, שבה מותר למדינות לאסור על הפלות למעט מקרים חריגים.
ב-24 ביוני 2022 ניתן פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שבו החליט בית המשפט העליון על ביטול פסקי הדין רו נגד וייד והורות מתוכננת נגד קייסי.
רקע
החוק הפלילי של טקסס קבע כי ניסיון לבצע הפלה במקרים שאין בהם סכנת חיים לאם מהווה עבירה פלילית. התביעה טענה לבטלותו של החוק בשל היותו סותר את חוקת ארצות הברית ואת הזכויות המוגנות מכוחה במסגרת התיקון הראשון, התיקון הרביעי, התיקון החמישי, התיקון התשיעי והתיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית. הנתבע בתביעה היה פרקליט המחוז של מחוז דאלאס – הנרי וייד.
בית המשפט המחוזי פסק לטובת "ג'יין רו", אולם סירב להעניק לה צו הצהרתי המגן עליה מפני כל פעולת אכיפה של רשויות האכיפה של טקסס.
בפסק דין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ישנה "זכות לפרטיות" המהווה חלק אינהרנטי מן הזכויות המוגנות במגילת הזכויות. פסק דין גריסוולד קבע כי השימוש באמצעי מניעה מותר, וכי חוקים האוסרים את השימוש בהם פוגעים באותה זכות לפרטיות המוגנת על פי החוקה. בפסק דין אייזנשטדט נגד באיירד הורחבה הקביעה של פסק דין גריסוולד ונקבע כי מותר גם לזוגות שאינם נשואים להשתמש באמצעי מניעה, וכל חוק שאוסר זאת הוא בלתי חוקתי.
הערעור לבית המשפט העליון
הן "ג'יין רו" והן וייד ערערו לבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-13 בדצמבר 1971 טענו בפני בית המשפט העליון ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – ג'יי פלויד. נשיא בית המשפט העליון וורן ברגר קבע כי השופט הארי בלקמן יכתוב את פסק הדין. בלקמן כתב כי החוק במדינת טקסס בטל בשל היותו סותר את החוקה. ברגר הציע כי הצדדים ישמיעו בשנית טיעוניהם. השופטים קיבלו את הצעתו מאחר שרצו שגם השופטים החדשים שמונו אותה עת לבית המשפט העליון – ויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול, ישתתפו בדיון. לבקשתו של נשיא בית המשפט ברגר, נקבע הדיון ל-11 באוקטובר 1972. בדיון השני טענו בפני השופטים ודינגטון וסגן הפרקליט הכללי של מדינת טקסס – רוברט ס. פלוורס.
בספרם של בוב וודוורד וסקוט ארמסטרונג "האחווה" הם סוברים כי הדיון נקבע לאוקטובר 1972 על מנת שההחלטה בתיק תינתן לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית של נובמבר 1972, וזאת כיוון שברגר היה חבר אישי של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ולא חפץ שהפסיקה תעלה לכותרות ותפגע בקמפיין הבחירות שלו. לדברי וודוורד וארמסטרונג, השופט ויליאם דאגלס התנגד לדחייה ואיים לכתוב דעת מיעוט, אולם לבסוף שוכנע על ידי חבריו השופטים להסכים.
החלטת בית המשפט העליון
ב-22 בינואר 1973 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו בעניין רו נגד וייד. בדעת רוב של שבעה שופטים למול שניים הוחלט כי החוק במדינת טקסס בלתי חוקתי ובטל. השופטים ביירון וייט וויליאם רנקוויסט התנגדו. באותו יום החליטו השופטים גם במקרה נוסף, פחות ידוע, באותו עניין ממש – דו נגד בולטון, שעניינו היה חוק של מדינת ג'ורג'יה האוסר הפלות (מראה מקום: 410 U.S. 179 (1973)).
הזכות לבחור בהפלה
בית המשפט קבע כי הגבלות על זכותה של אישה לבחור בהפלה בשליש הראשון של ההיריון אינן חוקתיות וכן כי הגבלות מסוימות מותרות בשליש השני מתוך רצון להגן על בריאותה של האישה. הגבלות מתוך רצון להגן על העובר מותרות רק בשליש השלישי. בית המשפט קבע כי חוקת ארצות הברית אינה מכירה ב"אדם [person] שאינו ילוד", היינו בזכויות העובר. עם זאת, למדינה יכול להיות אינטרס להגן על חיים פוטנציאליים.
בית המשפט ציין (מבלי לקבוע באשר לנכונות הנימוקים) שהועלו בפניו מספר הצדקות לאיסור על ביצוע הפלות: לגבי ההנמקה הראשונה ציין בית המשפט כי לא נעשתה כל בדיקה מקצועית לבדוק אם הדבר נכון, ויתרה מזאת, מאחר שהחוקים אינם דנים בנפרד בנשים נשואות ובנשים בלתי נשואות, הרי שאין הנמקה זו עומדת באמת בבסיס החוק. לעניין ההנמקות השנייה והשלישית – מציין בית המשפט כי אכן הן מהוות אינטרס לגיטימי של המדינה:
מנגד, ציין בית המשפט, כי אינטרסים חשובים אלה צריכים להיות מאוזנים ושקולים כנגד אינטרסים נוספים – ובהם זכויות היסוד המוגנת על פי החוקה. בית המשפט מזכיר כי אף שאין החוקה מציינת במפורש את הגנתה על הזכות לפרטיות, הרי שזכות זו נובעת מהתיקונים הראשון, הרביעי, החמישי, והתשיעי ולפי תקדימי העבר ניתן להסיק על קיומה של הזכות בעיקר לפי פסקת ההליך הראוי (due process) שבתיקון ה-14 לחוקה. בית המשפט קובע כי "הזכות לפרטיות" רחבה דייה כדי לכלול בתוכה את זכותה של האישה על גופה והזכות לקבוע אם היא רוצה להמשיך בהיריון או לעשות הפלה.
בית המשפט קובע כי אם עובר היה נחשב "אדם" על פי התיקון הארבעה עשר לחוקה, הרי שגם לו הייתה זכות לחיים על פי אותו תיקון, אולם לאור הקביעה החדשה יחסית כי הפלה היא מעשה פלילי מסיק בית המשפט כי כוונתם המקורית של מנסחי החוקה לא הייתה ליתן זכויות לעוברים בטרם נולדו (התיקון הארבעה עשר נחקק ב-1868). בית המשפט מציין כי הוא אינו מנסה לדון כלל וכלל בשאלה מתי מתחילים החיים ומשאיר את התשובה לשאלה לפילוסופים ולרופאים. על פי בית המשפט, אם המומחים לעניין זה – הרופאים, אנשי הדת והפילוסופים אינם מצליחים להגיע להסכמה – אין זה תפקידו של בית המשפט לקבוע מסמרות בעניין זה.
בית המשפט קבע כי בהתבסס על הידע הרפואי הקיים בעת ההחלטה, יש להפריד בין כל שליש ושליש של ההיריון בקביעת תוצאות האיזון בין הזכות של האישה לפרטיות והאינטרס של המדינה להגן על חיים פוטנציאליים. מאידך ועל כן קובע בית המשפט:
זכות העמידה
אחת השאלות שעמדו בפני בית המשפט הייתה השאלה של זכות העמידה. כעיקרון אין בית המשפט נותן החלטות בעניינים תאורטיים ובעניינים שאינם תלויים ועומדים. במקרה רו החלה ההתדיינות בשנת 1970, ורו ילדה עוד בטרם ניתנה החלטה על ידי הערכאה הנמוכה, כך שלמעשה בפני בית המשפט העליון עמדה שאלה תאורטית במהותה. על פי הכללים המקובלים הרי שלרו לא הייתה זכות עמידה בפני בית המשפט העליון ועל התביעה היה להידחות על הסף. ואולם, בית המשפט החליט בכל זאת לדון בשאלה ולחרוג מהכלל בדבר זכות עמידה, כיוון שמדובר בשאלה "העלולה לחזור על עצמה ועם זאת להיות תמיד בהיעדר עמידה" בשל משך הזמן הלוקח לשאלה להגיע לדיון בפני בית המשפט העליון. השופט בלקמן מציין מפורשות שמשך ההיריון קצר בהרבה ממשך ההליך בפני בית המשפט – ועל כן, לדבריו "אם סיום ההיריון היה שולל את זכות העמידה, לעולם לא היה אפשר לערער על פסק דין בשאלה הנוגעת להיריון".
דעת המיעוט
השופטים וייט ורנקוויסט התנגדו בחריפות לפסק הדין בטענה כי מדובר ב"חקיקה שיפוטית" ובניצול לרעה של כוחו של בית המשפט העליון. וייט כותב בדעת המיעוט שלו:
עקבות פסק הדין
ההחלטה בעניין רו הביאה להתפרצות יצרים בכל ארצות הברית. קבוצות דתיות רבות עמלו על מכתבי מחאה שנשלחו לבית המשפט העליון. הכנסיות השונות, ובייחוד הכנסייה הקתולית וחלק מהכנסיות האוונגליסטיות, טענו שההחלטה מתירה למעשה רצח עוברים. עוד נטען שהחיים נוצרים ברגע ההפריה ולכן קיימת זכות לחיים לעובר הדוחה את הזכויות השונות ועל בית המשפט לאזן זכות זו.
ההתנגדות להחלטה הולידה את "התנועה בעד החיים" (Pro-Life Movement), אשר החלה בארגון הפגנות מחאה גדולות בפתח בית המשפט העליון. תנועה זו הפגינה מול קליניקות המבצעות הפלות והחלה בניסיונות לשכנע נשים להתנגד להפלות, ופלגיה הקיצוניים לא נרתעו משימוש בכוח (שריפת קליניקות ואף רצח רופאים). חלק ממתנגדי ההפלות טענו כי קיים קשר ישיר בין הפלות לבין סרטן השד, ובית המחוקקים של טקסס הקצה מימון להפצת טענה זו בקרב נשים הרוצות לבצע הפלה.
כנגד ההתנגדות לפסק הדין החלו קבוצות שונות להפגין בתמיכה בפסק הדין. תנועות נשים רבות תומכות בפסק הדין כחלק מזכותה של האישה על גופה.
השפעת פסק דין רו על הפוליטיקה של ארצות הברית
עם בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית גברה ההתנגדות להחלטת בית המשפט בעניין רו. רייגן מינה לבית המשפט העליון שופטים שחשב כי הם מתנגדים להחלטה ובהם סנדרה דיי או'קונור. בטרם פרישתו מנשיאות בית המשפט העליון הביע השופט וורן ברגר את עמדתו כי יש לבחון מחדש את הפסיקה בעניין רו. מחליפו, אנטונין סקאליה, התנגד להחלטה בעניין רו בכל הזדמנות. החשש מפני הפיכתו של פסק דין רו שימש שיקול עיקרי בעת סיכול מינויו של רוברט בורק לתפקיד שופט בית המשפט העליון, על ידי הסנאט שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית, במקומו של השופט לואיס פוול, שהיה ידוע כתומך של פסק דין רו – ובחירת אנתוני קנדי המתון. קנדי לא התבטא בנושא, ועל כן לא קומם לא את מתנגדי ההפלות ולא את תומכיהן.
במקרה משנת 1989 פסק דין ובסטר נגד שירותי הבריאות ההפריתיים (Webster vs. Reproductive Health Services) הייתה החלטת דעת הרוב שנכתבה על ידי נשיא בית המשפט העליון רנקוויסט (ברוב של 5 למול 4) שלא להפוך את הלכת רו, אולם פסק הדין התיר מספר הגבלות על הפלות, ולמעשה שינה את הנחת היסוד של פסק דין רו בדבר כלל שלושת החודשים. בדעת היחיד המסכימה שלה השופטת או'קונור סירבה להתייחס (ולהפוך) את רו. השופט אנטונין סקאליה בדעת המיעוט התנגד לדעת הרוב בטענה שעל בית המשפט להפוך לחלוטין את פסק דין רו. השופט הארי בלקמן המשיך לתמוך במסקנת פסק הדין והתנגד נחרצות לעמדת הרוב הנ"ל בטענה שהיא תמנע כל אפשרות לבצע הפלות בארצות הברית.
עם פרישתם מבית המשפט העליון של "תומכי רו", ויליאם ברנן ות'ורגוד מרשל, ובחירת שופטים שהיו סבורים שיתנגדו לרו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, חשבו רבים כי תקדים רו ייהפך במהרה. בפסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי (505 U.S. 833 (1992)) נערך דיון נוסף בשאלת הזכות החוקתית להפיל. בית המשפט החליט להותיר על כנה את הלכת רו ברוב של 5 שופטים נגד 4, בשינוי קל, כלומר – דחיית גישת הטרימסטרים הנוקשה של רו לטובת אבחנה המבוססת על חיות העובר (viability). בית המשפט קבע כי זכות האישה להפיל עומדת לה עד לרגע החיות, וכי המדינות רשאיות להגביל את הזכות להפיל לאחר החיות על מנת להגן על האינטרס הציבורי בשימור חיים פוטנציאליים. בין שופטי הרוב היו שופטים שנבחרו על ידי רייגן ובוש – או'קונור, קנדי ודייוויד סוטר (וכן השופט סטיבנס שמונה על ידי פורד). שלושת אלו כתבו במשותף את פסיקתם. היתר ההפלות נשאר על כנו, אולם ניתן למדינות מעט מרחב להטיל עליהן הגבלות – למשל הטלת פסק זמן חובה של 24 שעות בין פנייה לרופא לבין ביצוע ההפלה. רנקוויסט וסקאליה כתבו שניהם דעות מיעוט.
במספר דיונים נוספים בשנות ה-90 נעשה שוב ניסיון לצמצם את הזכות להפלות – חלקם, כמו החובה להודיע להורים לפני הפלה בידי קטינה – התקבלו, וחלקם – למשל האיסור על הפלות חלקיות (partial births) – לא. ואולם, יודגש, כי במהלך תקופה זו לא הותקפה עצם הזכות לבצע הפלות, שכן שישה משופטי בית-המשפט העליון תמכו בה.
בשנת 2005 הציע הנשיא ג'ורג' בוש תיקון לחוקה האוסר על הפלות בשלושת החודשים האחרונים של ההיריון. במרץ 2006 נחקק בדרום דקוטה חוק האוסר על ביצוע הפלות למעט במקרים של סכנת חיים לאם של העובר. מטרת החוק הנוגדת באופן מובהק את פסק דין רו נגד וייד היא להביא לדיון חוזר בבית המשפט העליון ולשינוי ההחלטה.
נושא ההפלות הוא הנושא העיקרי אליו מופנית תשומת הלב בעת שנבחנים מועמדים חדשים לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסיקה ב-1992 בעניין קייסי הזהיר השופט בלקמן כי הוא "בן 83, ולא יוכל לכהן בבית המשפט לנצח". רמיזה פוליטית לא דקה זו באה להזהיר את הבוחרים שעליהם לבחור בנשיא ידידותי לרעיון ההפלה שימנה שופטים בהתאם. ואכן, בחירתו של ביל קלינטון ומינוים של סטיבן ברייר ורות ביידר גינזברג על ידיו הבטיחו רוב להיתר ההפלות לעוד שנים ארוכות.
השפעת פסק הדין על תמותת נשים מהפלה לא בטוחה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מתו אלפי נשים כתוצאה מהפלה לא בטוחה במדינות בארצות הברית שאסרו על הפלה חוקית. בשנת 1963 דווחו 280 מקרי מוות, וב-1965 דווחו 235 מקרים. מקרים רבים אחרים כלל לא דווחו או לא סווגו כיאות.
בשנת 1972, לפני פסק דין רו נגד וייד, דווחו 35 מקרי מוות מהפלה לא בטוחה. בשנת 1973 דווחו 19 מקרים, ולאחר מכן חלה ירידה חדה במקרי מוות בארצות הברית כתוצאה מהפלה לא חוקית, ובכל שנה היו מקרי מוות בודדים, או אף מקרה כלל.
"ג'יין רו" אחרי המשפט
"ג'יין רו", היא נורמה מקורווי, הפכה בשנות ה-90 לקתולית מאמינה ולמתנגדת להפלות, והופיעה כדוברת ראשית באירועי התרמה רבים של "התנועה למען החיים".
בנאום בפני עיתונאים שנערך ב-18 בינואר 2003 אמרה מקורווי שהיא נוצלה על ידי ודינגטון. היא פנתה לבית המשפט וביקשה להפוך את פסק הדין בטענה שנשים שעברו הפלות סובלות מנזק נפשי ופיזי. ב-19 ביוני 2003 השופט דייוויד גודבי פסק כי הבקשה הוגשה בשיהוי ניכר. ב-22 בפברואר 2005 סירב בית המשפט העליון ליתן צו לעיון חוזר בהחלטה הקודמת ודחה את הבקשה.
יחנוק המדבר
יַחְנוּק המדבר (שם מדעי: Cistanche tubulosa). הוא צמח טפיל רב שנתי ממשפחת העלקתיים הצומח במדבר.
פסק דין רו נגד וייד
ביטול פסק הדין
ב-24 ביוני 2022 פורסמה ההחלטה הרשמית של בית המשפט העליון בארצות הברית בפסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, העוסקת בחוק של מדינת מיסיסיפי האוסר הפלות, המבטלת את פסק הדין בעניין רו, ברוב של שישה שופטים נגד שלושה.
יחנוק המדבר
בצמח היחנוק לא קיים שום חלק ירוק ולכן הוא לא מסוגל לבצע בעצמו פוטוסינתזה, דבר המחייב את היחנוק להיצמד לשורשים של שיחים וצמחים מדבריים אחרים כמו המלוח, אשל וזוגן השיח, ולקבל את כל צרכיו מן הפונדקאי. לאחר הבשלת הזרעים בקיץ, הצמח מעל הקרקע מתייבש ונעלם. לאחר הגשמים יוצאות תפרחותיו מן הקרקע היבשה. הפריחה היא בחודשים מרץ עד אפריל. הגבעולים עבים ובשרניים וקוטרם מגיע ל 3 עד 5 ס"מ. הקשקשים בראש הצמח קרחים וכך הוא בוקע מהאדמה. הפרי הוא הלקט הכולל אלפי זרעים קטנים המתפזרים ברוח או בזרמי המים. התפרחת צפופה באורך של 60 עד 100 סנטימטר (צמח היחנוק הגבוה ביותר שהתגלה בארץ צמח בסמוך לאילות והתמר לגובה של 102 ס"מ). הכותרת בצבע צהוב באורך של 35 עד 40 סנטימטר ולה צינור ארוך. צופן טבעתי וצוף רב מושכים אל הפרח חרקים בעלי חדק.
פסק דין רו נגד וייד
ביטול פסק הדין
בפסק הדין "דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון" נקבע כי הזכות להפלה אינה זכות חוקתית פדרלית. הענקת הזכות להפלה הפכה לתלויה במדינות עצמן, אלא אם כן הקונגרס של ארצות הברית יחליט אחרת.
יחנוק המדבר
שורש קלוי של היחנוק הוא מאכל מוכר אצל הבדואים בסיני. ברפואה העממית משמש הצמח כתרופה לצהבת, אבנים בכליות, עצירות בדרכי השתן, שלשולים, פצעים וחתכים בגוף. התפוצה בישראל היא בנגב, בערבה ובבקעת ים המלח.
עידית אלנתן
קורות חיים
עידית אלנתן נולדה בפתח תקווה, והחל משנת 2008 היא מתגוררת ביפו, שהפכה לגיבורת שני ספריה. אלנתן היא בוגרת תואר ראשון בלשון עברית ובלשנות אנגלית מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני בלימודים קוגניטיביים של השפה באוניברסיטת תל אביב.
את דרכה המקצועית החלה כעורכת בכתב-העת טבע הדברים. ב-1998 מונתה לצוות ההקמה של כתב-העת של "נשיונל ג'יאוגרפיק" בישראל, ובשנים 2006-2002 עמדה בראש "טרוולר", מוסף הנסיעות של כתב העת. בהמשך שימשה עורכת ספרי העשרה לילדים בהוצאת כנרת וכעורכת וכתבת באתרי המרשתת בתחום התיירות והנסיעות, בהם ערוץ החופש של מאקו. בפברואר 2019 מונתה לעורכת הראשית של נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל ושימשה בתפקיד זה עד אוקטובר 2022.
כיום עוסקת אלנתן בכתיבה על אתרי תיירות וטיולים בישראל ומחוצה לה לצד כתיבתה הספרותית ועבודתה כעורכת ספרות עצמאית.
יצירות ספרותיות
בשנת 2011 ראה אור ספרה הראשון, "בניגוד להוראות היצרן. הספר, העוסק בחיפוש אחר האהבה של ליאנה רוט, עורכת לשונית מיזנתרופית המתגוררת ביפו, זכה לשבחי הביקורת על עיצוב הדמויות והעלילה, תיאור צבעוני של ההווי ביפו ומשלב סגנוני ייחודי שנוצר משילוב של עברית תקנית משובחת ושפה מדוברת טבעית שמרבה להפיק משחקי מילים. לצד שעשועי המילים של אלנתן ציינה הביקורת גם את חוש ההומור החריף שמרבה להופיע בספרה. ועל כך הגיבה אלנתן בראיון: "אותי פשוט משעמם לכתוב אם אני לא משעשעת לפחות את עצמי".
ספרה השני, "מותו של אהרון אלקלעי", יצא בפברואר 2018. הספר הוא "רומן לא שגרתי, נוקב וחד הבחנה", שחושף את סיפורה של משפחת אלקלעי, המתגוררת ביפו, שהולכת ומשתנה לנגד עיניהם. אב המשפחה, אהרון אלקלעי, הוא בולגרי שורשי ודומיננטי, שהטיל את צלו והשפעתו על קורותיהם של שלושת ילדיו: עופר המובטל וה"מתחזק", דניאלה הסוערת והייצרית שנישאת לערבי ובת הזקונים סנהדרין הנשית והמוכשרת, בת טיפוחיו של אהרון אלקלעי, שמפרסמת טור קבוע בעיתון פופולרי. נושאים כמו הסכסוך היהודי-ערבי, הג'נטריפיקציה, המיסיונריות החרדית, הדמויות הבודדות שהולכות בשולי החיים, לצד אלו שמשתלטים על החיים, ומבלי משים גם על הסובבים אותם, כמו אהרון אלקלעי עצמו - כל אלו ועוד מקבלים מקום מרכזי בספר. חוקרת הספרות, גתית שמעון, כתבה ניתוח מעמיק על הספר, ותוהה, בעקבות אלנתן, ובייחוד בעקבות הקטע המצוטט שלהלן, עד כמה השפיעו חייו ומותו של אהרון אלקלעי על חיי שלושת ילדיו.
"שואה טייק 2" - סיפור קצר, פורסם באנתולוגיה "לא נשכח, נצא לרקוד" (הוצאת אפיק, 2015).
דגם ירושלים המודרנית
דגם ירושלים המודרנית הוא מודל המדמה את העיר ירושלים המודרנית ומוצב בבניין העירייה.
אודות
דגם העיר ירושלים המודרנית הוא המדמה גודל שטח של 17 קמ"ר מהכניסה לעיר דרך רחוב יפו ועד לעיר העתיקה בקנה מידה של 1:500. בניית המודל החלה בשנת 1978 על ידי סטודנטים מהטכניון ביוזמת ראש העיר טדי קולק ומהנדס העיר אמנון ניב, וזאת על מנת שיהווה כלי עזר לגורמי התכנון בקבלת החלטותיהם. גורמי התכנון יכולים להציג את הפרויקטים השונים הן באמצעות מפה תלת־ממדית והן באמצעות שילוב האלמנטים האדריכליים בתוך המודל. המודל מציג גם את הפיתוחים העתידיים של ירושלים. גודל המודל הוא 40 מ"ר, והוא גדל בהתאם להתפתחות העיר. המודל מתוחזק על ידי עמותת בית המודל המתחזקת אותו על בסיס שוטף.
מיקום
בתחילה המודל שכן "בבית המודל" שבשכונת תלפיות, אך החל משנת 2000 הועבר המודל אל מרתפי עיריית ירושלים ונבנה באופן המקל על ביצוע ביקורים במקום.
פהרי קורוטירק
פהרי קורוטירק (בטורקית: Fahri Korutürk; 3 באוגוסט 1903 – 12 באוקטובר 1987) היה איש צבא טורקי, דיפלומט ונשיא טורקיה השישי.
קורוטירק נולד באיסטנבול והתחנך עד 1923 בבית הספר של הצי העות'מאני. ב-1933 הוסמך באקדמיית הצי הטורקי ושירת במסגרת הצי, גם כנספח לענייני ימייה בשגרירויות טורקיה ברומא, ברלין וסטוקהולם. בתוקף תפקידו השתתף ב-1936 בוועידת מונטרה בשווייץ בעניין עתידם של מצרי הים של הדרדנלים והבוספורוס. ב-12 בספטמבר 1957 מונה קורוטירק למפקד הצי הטורקי ונשא בתפקיד זה עד 2 ביולי 1960 עת השתחרר משורות הצי. בעת ההפיכה הצבאית בסוף מאי 1960 הוכרז כי קורוטירק ימונה לשר החוץ, אולם לאחר כשעתיים מונה אחר לתפקיד, לאחר שקורוטירק סירב לקבל את התפקיד.
לאחר שחרורו שימש קורוטירק כשגריר טורקיה בברית המועצות ובספרד, וב-1968 מינה אותו הנשיא ג'וודט סונאי לחבר הסנאט הטורקי.
עם סיום כהונתו של סונאי דרש הצבא שהפרלמנט יבחר ברמטכ"ל היוצא, פארוק גורלר, לנשיא. המפלגה השלטת סירבה והעמידה לבחורה מועמד משלה, טקין אריבורון. לאחר שאף אחד מהמועדים לא השיג רוב בפרלמנט, בחרה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את קורוטירק לנשיאה השישי של המדינה ב-6 באפריל 1973, בתמיכת שלוש המפלגות הגדולות בפרלמנט ובניגוד לדרישת הצבא. הוא כיהן בתפקיד משך שבע שנים עד 6 באפריל 1980. קורוטירק נפטר באיסטנבול ונקבר בבית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
קורוטירק פרסם את הספר "İskajerak Deniz Muharebesi hakkında bir konferans" (עיון בקרב הימי ביוטלנד).
קבוצת וגנר
פעילותה זוהתה לראשונה ב-2014, כשהיא תמכה בכוחות פרו-רוסיים במזרח אוקראינה. בתחילת דרכה, נשענה בעיקר על יוצאי הכוחות המיוחדים של צבא רוסיה ופרסה את כוחותיה במדינות רבות במזרח התיכון ואפריקה. הקבוצה נקשרה בין היתר במעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, במלחמה בדונבאס, במלחמת האזרחים השנייה בלוב, במהפכה הסודאנית וישנם פרשנים הסבורים כי הקבוצה הוקמה למעשה כיחידה לא רשמית של משרד ההגנה הרוסי. הם טוענים שזה איפשר לממשלת רוסיה גמישות לפעול בתחום האפור ולהשתמש ביכולת הכחשה סבירה. בנוסף, מטרת היחידה הייתה לטשטש את הנפגעים האמיתיים והעלויות הכספיות של התערבויות זרות של רוסיה.
עד מרד קבוצת וגנר ב-24 ביוני 2023 עמד בראש החברה האוליגרך יבגני פריגוז'ין. בעקבות הפסקת המרד הוגלה פריגוז'ין לבלארוס ובמקומו עתיד להתמנות לראש הקבוצה מפקד חדש, בעוד רבים מהחיילים המשרתים בווגנר עזבו את הקבוצה וחתמו על חוזים בצבא הרוסי הרשמי. מפקד לשעבר מקבוצת וגנר שהתראיין לתקשורת המערבית אמר כי שכרם של הלוחמים יכול להגיע עד לכ־5,000 דולר בחודש.
ארצות הברית, בריטניה, קנדה, האיחוד האירופי ומדינות נוספות הטילו עיצומים ומגבלות כלכליות על אישים וחברות שקשורים לקבוצת וגנר, בהקשר לפעילותם באוקראינה ואפריקה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה על ידי דמיטרי אוטקין (וגנר היה שם הקוד של דמיטרי אוטקין), יליד מחוז קירובוגרד שבאוקראינה. לפי הצהרת שירות הביטחון האוקראיני אוטקין היה אזרח אוקראיני. עד 2013 שירת כלוטננט קולונל וכמפקד חטיבה בכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי הרוסי. הוא פרש משירות ב-2013 ועבד בחברה צבאית פרטית בשם "קבוצת הביטחון מורן" שהוקמה על ידי יוצאי צבא רוסים. באותה שנה הקבוצה התמזגה עם גוף שמכונה בשם "החילות הסלאביים", שנשלחה להגן על שדות הנפט בסוריה. קבוצת וגנר עצמה הופיעה בשנת 2014, במחוז לוהנסק שבאוקראינה. בתחילת הדרך סדר הכוחות של הכוח נאמד במאות חיילים בלבד בכל זירה ועד אלפים בודדים בסך הכול, על פי מקור אחד, מספרם הוערך בין 1,000 ל-5,000 ולפי מקור אחר, מספרם הגיע לכדי 6,000 איש.
בשנים הבאות נקשרו פעולות של הכוח בין היתר במעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, במלחמה בדונבאס, במלחמת האזרחים השנייה בלוב, במהפכה הסודאנית ועוד. על פי חלק מההערכות, לקבוצת וגנר היה משקל רב ביכולתה של סוריה להשתלט על שטחים מידי האופוזיציה בשנים 2018-2015.
באוגוסט 2017, נטען שאוטקין לא עומד בראש החברה, אלא הוא דמות חזית שמופיע בציבור וכי בפועל מישהו אחר מנהל אותה.
הקבוצה הייתה מעורבת בפעולות שונות כקבלן צבאי פרטי. ב-7 בפברואר 2018 חיילי הקבוצה תקפו את הכוחות הכורדים הנתמכים על ידי ארצות הברית בסוריה בניסיון להשתלט על שדה נפט ממזרח לנהר הפרת. לוחמים מכוח דלתא שניהלו כנגדם קרבות מטווחים קצרים והסתייעו במטוסי קרב הדפו את המתקפה. כוח וגנר ובעלי בריתם סבלו מעשרות נפגעים. בהמשך לתגובה של ארצות הברית בכוח אווירי גדול שכלל מטוסי F-15E, מסוקי אפאצ'י ופלטפורמות נוספות.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, הקבוצה הרחיבה את פעילותה במדינות אפריקה רבות ביניהן סודאן, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, מאלי, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הקבוצה סיפקה שירותי אבטחה והייתה מעורבת במידה כלשהי בעסקים מקומיים, לעיתים כאלו העוסקים במשאבי טבע. למשל לפי פרסום מה-5 ביוני 2018, כוח וגנר מופעל כמדריכים בצבא סודאן ובמקביל, אנשי הכוח, ככל הנראה, קיבלו זיכיון לחיפוש זהב בסודאן. לפי פרסום מה-1 באוגוסט 2018, שלושה עיתונאים חוקרים שנשלחו לכסות את פעילות הקבוצה במרכז אפריקה נהרגו מירי ממארב. חלק ניכר מאמצעי התקשורת נוטים להאמין כי מי שירה בהם היו מתנקשים, חברי כוח וגנר שלא רצו בחשיפה.
בשלהי 2021 החליטו ארצות הברית והאיחוד האירופי להטיל עיצומים על אישים וחברות שקשורים לקבוצת וגנר.
הפגיעה הפתאומית בקשרים הכלכליים של רוסיה עם המערב מאז פלישת רוסיה לאוקראינה הביאה להעצמת מאמצי השפעה של רוסיה באפריקה. על פי הערכות אמריקאיות, ווגנר הפך לכלי המשפיע ביותר של מעורבות רוסית באפריקה מאז 2022 מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית. בשנת 2023 הוכרז סבב חדש של עיצומים נוסף כנגד אנשים וחברות הקשורים לקבוצת ווגנר.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
לפי פרסומים ממקורות מודיעין לכלי התקשורת שכ־5,000 לוחמי כוח וגנר השתתפו בלחימה באוקראינה. האבדות הכבדות שספגה היחידה בשלבים הראשונים של המערכה באוקראינה, גרמו לכך שיבגני פריגוז'ין (שהודה במהלך המלחמה, שהוא האישיות העומדת מאחורי כוח וגנר) החל בקמפיין המוני לגיוס מתנדבים חדשים לכוח שבראשותו, וגייס, בין השאר, גם אלפי אסירים, שקיבלו הבטחה לחנינה תמורת שירות של חצי שנה במסגרתה, בהסכמת הקרמלין. מקורות אוקראיניים סיפרו לתקשורת המערבית שלוחמי כוח וגנר סובלים ממורל ירוד ומוטיבציה נמוכה להשתתף בקרבות, ושהאסירים שגויסו ליחידה נשלחים לשמש כבשר תותחים בהתקפות חזיתיות מרובות אבדות על העמדות האוקראיניות, כשמאחוריהם מוצב קו שני שתפקידו למנוע עריקה, ורק אחריו מופעלים החיילים המקצועיים, שהם הגרעין הקשה של הכוח. אף על פי כן, מילאו לוחמי כוח וגנר תפקיד מרכזי בהישגים של הצבא הרוסי בקרבות סביב פופסנאיה, ולאחר מכן בלחימה במרחב סולודר-באחמוט. לפי מספר מקורות רוסיים ומערביים, בראשית שנת 2023 כבר כלל כוח וגנר כ-50 אלף לוחמים. התקשורת הרוסית גויסה לפאר את הישגי כוח וגנר (המכונה על ידיה "התזמורת") במהלך המלחמה באוקראינה, ויצרה מיתוס של גבורה סביב היחידה. לא ברור עד כמה כוח וגנר פועל באופן עצמאי, והאם הוא כפוף לפיקוד של הצבא הרוסי הסדיר, אך מפרסומים בתקשורת הרוסית עולה שקיימת יריבות חריפה בין פיקוד היחידה (פריגוז'ין) לבין גורמים בכירים במטכ"ל ובמשרד ההגנה הרוסי, שבאה לידי ביטוי במחלוקת על קרדיטים, כמו במחלוקת סביב השאלה למי מגיע הקרדיט על כיבוש העיירה סולודר בינואר 2023.
תחקיר בריטי חשף כי שכירי חרב רוסים שנלחמו לצד הצבא הרוסי באוקראינה קשורים באופן הדוק לארגוני ימין קיצוני ולארגונים שסווגו על ידי ארצות הברית כטרוריסטיים. התחקיר מצא כי הכוחות הפרו-רוסיים קשורים לארגונים אלימים וקיצוניים - כולל אלו הקשורים באופן ישיר לקבוצת וגנר. קבוצת וגנר כוללת את "קבוצת סיור חבלה ותקיפה" של רוסיץ'. הלוגו של רוסיץ' כולל קולוברט, צלב קרס סלבי.
בית הכנסת העתיק במצדה
בית הכנסת העתיק במצדה הוא אחד מבתי הכנסת מתקופת בית שני בארץ ישראל שנתגלו על ידי חפירות ארכאולוגיות, וששרדו עד היום. המבנה הוקם בימי הורדוס, כנראה כאורווה, והוסב למבנה בית כנסת בעת המרד הגדול.
קבוצת וגנר
הפלישה הרוסית לאוקראינה
מפקדים לשעבר בקבוצת וגנר סיפרו בראיון לוולדימיר אוסצ'קין על פשעי מלחמה חמורים שהם וחבריהם ביצעו באוקראינה. לטענתם, הם הוציאו להורג מאות אזרחים ושבויי מלחמה אוקראינים וסרבנים מכוח וגנר.
בית הכנסת העתיק במצדה
היסטוריה
מבנה בית הכנסת נחשף בחפירות הארכאולוגיות של שמריה גוטמן שהיה חלק מהמשלחת בראשות יגאל ידין בשנת 1963. עם גילוי המבנה, בתוך חומת הסוגרים נתברר שהחזית העיקרית שלו מופנה לכיוון ירושלים ועלתה ההשערה שמדובר בבית כנסת. יום לאחר מכן נמצאו שני שברי חרסים שעליהם כתובים "מעשר לכהן" ו"חזקיה" ולגביהם הונח שמדובר בקופת צדקה בבית הכנסת. בעקבות זאת, פרסמו החופרים שייתכן שמדובר בבית כנסת, אך בקשו להיות זהירים ואמרו שאינם יכולים לאמר דבר ברור. בנוסף נמצאו בחדר כ-20 מנורות חרס. לאחר כשלושה חודשים נמצאו סמוך לבית הכנסת שלושה קטעי קלף. בעונה השנייה של החפירות, בסוף 1964, הורה ידין על ביצוע חפירות חתך מתחת לרצפת בית הכנסת. בחפירות אלו נמצאו מספר מגילות עם קטעים מהתנ"ך, שהיוו עבור ידין הוכחה סופית שמדובר בבית כנסת. לאחר הורדת רצפת המבנה נמצא מתחתיו בית כנסת עתיק מימי הורדוס.
קבוצת וגנר
הפלישה הרוסית לאוקראינה
במהלך הקרב על באחמוט הרבה פריגוז'ין לתקוף את הצמרת של צבא רוסיה ואת הנשיא ולדימיר פוטין. המתיחות התגברה לאחר כיבוש העיר, כאשר שכירי חרב חטפו גנרל רוסי בחזית לאחר שכוחו ירה על שיירה של רכבי וגנר בתחילת יוני. אחרי כשבוע הודיע משרד ההגנה הרוסי כי כל "מחלקות המתנדבים" חייבות לחתום על חוזים, אך פריגוז'ין אמד כי לוחמיו לא יחתמו על חוזה עם צבא רוסיה.
בית הכנסת העתיק במצדה
היסטוריה
בעשור שלאחר מציאת בית הכנסת התקיימו בו טקסי בר מצווה.
מבנה בית הכנסת
בשלבו הראשון לא היו ממוקמים בבית הכנסת הספסלים, הצמודים לקירות. כמו כן, אין עדות לבימות - העמודים שבאמצע האולם. בשלב השני הורחב בית הכנסת על ידי צירוף אולם הכניסה לבית הכנסת. הרצפה החדשה הייתה בעלת טיח אפור-צהבהב לעומת אפור בשלב הראשון. כן הוספו עמודים ושורות. הוא מהווה הרחבה של סוגר מסוגרי החומה. בית-הכנסת בנוי בחומה המערבית של מצדה, פתחו בדרום-מזרח והוא מכוון אל ירושלים.
קבוצת וגנר
מרד קבוצת וגנר
ב-23 ביוני 2023 הכריז פריגוז'ין על מרד נגד הנהגת צבא רוסיה, בעקבות ויכוח ממושך של פריגוז'ין עם ראש המטה הכללי הרוסי ועם שר ההגנה הרוסי. יחידות וגנר עזבו את עמדותיהן באוקראינה והשתלטו על העיר רוסטוב על הדון שבדרום רוסיה. פריגוז'ין הוכרז כמבוקש, והיחידות התקדמו לעבר מוסקבה, כשאנשיהן נעים ללא הפרעה דרך המחוזות וורונז' וליפצק, ונבלמו רק במרחק של כ־200 קילומטרים ממוסקבה.
בית הכנסת העתיק במצדה
מבנה בית הכנסת
על רצפת האולם נמצאו חרסים עליהן כתובות: "מעשר כהן", "כשר לטהרת הקדש", "קדש", "לקדשא", "ט" (טבל), "ת" (תרומה) ו"חזקיהו" - צבי אילן מניח מדובר בשם של הכהן.
בחדר האחסנה נמצאו סימנים לשריפה, הסברה היא כדי שלא ייפלו חפצים קדושים לידי הרומאים. בחדר זה נמצא גם בור לגניזה. המגילות שבו נשמרו בזכות האקלים היבש. סך הכול נמצאו במצדה שרידים של 14 מגילות מספרי התנ"ך: בראשית, ויקרא, יחזקאל ומהספרים החיצוניים: ספר בן סירא ספר היובלים וספר שירות עולות השבת - המיוחד לכת האיסיים, שגם הם נמנו על תושבי מצדה. בין השאר נמצא בו קטע מ, על "חזון העצמות היבשות".
קבוצת וגנר
מרד קבוצת וגנר
בשעות הערב של יום המחרת, ה-24 ביוני, הודיע נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו כי הגיע להסכמה בדבר נסיגה של פריגוז'ין, ולאחריה, פריגוז'ין הודיע כי כוחותיו יחזרו לבסיסיהם "על מנת למנוע שפיכת דם רוסי". במסגרת ההסכמה הוסרו האישומים נגד פריגוז'ין ומשתתפי המרד, ופריגו'זין עצמו צפוי לעבור לבלארוס.
בית הכנסת העתיק במצדה
מבנה בית הכנסת
ליד הבניין נמצאו אוסטרקונים עם הכתובת "לטהרת הקדש". סך הכל אוסטרקונים שנמצאו במצדה, בעברית, ארמית ויוונית ובלטינית הגיע ל-700.
קבוצת וגנר
עיצומים
בינואר 2023, ארצות הברית הגדירה את כוח וגנר כ"ארגון פשע בינלאומי", והטילה על חייליו ובעליו יבגני פריגוז'ין עיצומים ומגבלות כלכליות.
בית הכנסת העתיק במצדה
מבנה בית הכנסת
בדרום החלק המרכזי של מצדה נתגלה באחד הבניינים חדר ארוך ובו שני ספסלים לאורך הקירות. ובמרכז מבנה אבן נוסף שייתכן כי שימש כבסיס לשולחן או מדף. צבי אילן כותב ש-"ייתכן ששנו כאן תורה או שהמקום שימש כבית תלמוד לילדים".
חדר התורה
לחדר הנמצא בתוך בית הכנסת הוכנס ב-2010 ספר תורה על ידי אגודת חב"ד וסופר סת"ם יושב מדי יום וכותב ספרי תורה וספרי קודש אחרים. הקהל יכול לצפות בעבודתו דרך קיר זכוכית.
קבוצת וגנר
עיצומים
מדינות נוספות, הטילו עליה סנקציות במספר מדינות ברחבי העולם, בהן ארצות הברית, בריטניה, קנדה, האיחוד האירופי ומדינות נוספות (אך לא בישראל), על בסיס האשמות בדבר ביצוע רצח המוני, מעשי אינוס, חטיפת ילדים והתעללות שביצעו ברפובליקה המרכז-אפריקאית ובמאלי, כמו גם האשמות בדבר תקיפה מכוונת של בתי ספר, בתי תפילה, בתי חולים, מקלטים בריכוזים אזרחיים או מקומות נוספים שנועדו למחסה לאזרחים וכן פגיעה מכוונת בבלתי מעורבים בלחימה. בנוסף, הארגון הוכר כארגון טרור על ידי צרפת, אוקראינה ומדינות באגן הבלטי בעקבות מעשים דומים שבצעו לכאורה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה, ונרשמו מספר פניות להכרה כארגון טרור בארצות הברית, ב, בבריטניה, בשוודיה ובמדינות נוספות ב.