cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איתמר לוין
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, בנו של העיתונאי אלעזר לוין. את דרכו העיתונאית החל בשנת 1989 כפרילאנסר בעיתון גלובס ולאחר מכן צורף למערכת העיתון ככתב לענייני ערבים. בשנים 1995-2000 שימש כרכז מערכת. ב-2000 מונה לעורך החדשות, תפקיד אותו מילא עד 2006.
משמש כעורך המשפטי ובעל טור באתר News1 שבעריכת יואב יצחק. במסגרת זו סיקר מאז שנת 2010 שורה של משפטים ופסקי דין חשובים, ובראשם משפט נתניהו, הולילנד ומשפט משה קצב. מפרסם סקירות ייחודיות על שופטים במדור השבועי "שיפוט מהיר", ופעם בשנה - מדד בלעדי של תפוקת שופטי בית המשפט העליון.
גרוש ואב לשלושה.
השבת הרכוש היהודי
החל מ-1995 פרסם מאות כתבות, תחקירים ומאמרים בנושא השבת הרכוש היהודי שנגזל בשואה. בין היתר ביוזמת דוד גרין פרסם באפריל 1995 את התחקיר הראשון בנושא רכוש הקורבנות שהופקד בבנקים בשווייץ בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. סדרת כתבות זו הביאה להתעוררות גופים ישראליים, יהודיים ובינלאומיים לפעולה בנושא ויצרה לחץ בינלאומי רב על ממשלת שווייץ ועל הבנקים השווייצרים להשיב את הכספים שנגזלו.
בשנים 1998-1996 פרסם תחקירים דומים על גזל רכושם של קורבנות השואה בבריטניה, אוסטריה וארץ ישראל, על גזל אוצרות תרבות וספרות, על הפקדת הזהב ששדדו הנאצים בארצות נייטרליות ועוד. היה חבר במשלחות ישראל לוועידות הבינלאומיות שנערכו בנושא בלונדון (1997) ובוושינגטון (1998). בשנת 1999 פרסם גם תחקירים מקיפים על גורל רכושם של יהודי מדינות ערב, שנאלצו לעזוב את ארצותיהם ולהותיר מאחוריהם את הרוב המכריע של נכסיהם. תחקירים אלו מהווים עד היום בסיס לפעילות הציבורית והפרלמנטרית בנושא זה. לוין פרסם מאות מאמרים בישראל ומחוצה לה בנוגע לשוד רכושם של קורבנות השואה ובחקר השואה בתחומים אחרים, כתב עשרה ספרים (ארבעה מהם תורגמו לאנגלית) וכתב שורה של חוברות בנושאים אלו. כמו כן, היה עורך הסדרה הכלכלית של הוצאת ידיעות ספרים, ובמסגרת זו ערך את הספר "בלי כפית של כסף".
תחקירים אחרים
תחקירים בולטים נוספים שכתב לוין: הליקויים במערכות הייעוץ בבנקים לרכישת קרנות נאמנות (1991); קניית קולות במגזר הערבי בבחירות לכנסת ה-13, בניגוד לחוק (1992); האימפריה הכלכלית שהקימה תנועת חב"ד (1992); אי-גילוי נאות בדיווחי חברות בורסאיות (1993); ליקויים באסיפות כלליות של חברות ציבוריות הרשומות למסחר בבורסה (1993); האמת על פרשת רמי דותן (1993). בתחום המשפטי חשף לוין בשנת 2013 את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים במשפט הולילנד, והיה הראשון שהצביע על החשד לפיו קנה אהוד אולמרט את שתיקתה של ראש לשכתו לשעבר, שולה זקן. בשנת 2015 חשף את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים והעדים המרכזיים בפרשת רונאל פישר.
אמהות פלאסה דה מאז'ו
אמהות פלאסה דה מאז'ו (צורה נוספת: כיכר דה מאיו), בספרדית: Madres de Plaza de Mayo, הוא שמו של ארגון אמהות ארגנטינאיות שילדיהן נעלמו במהלך המלחמה המלוכלכת, בתקופת שלטון החונטה הצבאית במדינה, בין השנים 1976 ו-1983.
היסטוריה
ב-30 באפריל 1977 נאספו 14 נשים בפלאסה דה מאז'ו, מול משכן נשיאי ארגנטינה, הקאסה רוסאדה, במחאה על כך שבניהן נעלמו במהלך החודשים הקודמים, מבלי שקיבלו מידע אודות גורלם. הדבר נעשה בניגוד להוראות המשטרה, שאסרו על התקהלויות של מעל 3 אנשים. העיתונות לא הורשתה לסקר את ההפגנה, אך השמועה על קיומה עברה מפה לאוזן, ובשבוע שלאחר מכן הצטרפו להפגנה אמהות נוספות. בשבוע השלישי, החליטו האמהות על קיום עצרת מחאה מדי יום חמישי בין 15:30 ל-16:00. בעצרות הראשונות שקוימו האמהות עמדו דוממות, אך בעצרות הבאות הן החלו לצעוד, בשקט, סביב פסל ה-Pirámide de Mayo שבמרכז הכיכר, המהווה סמל לחירות. בהמשך, החלו הנשים ללבוש מטפחות לבנות, העשויות מבד ששימש בעבר לחיתולי תינוקות, כסמל לנעלמים. מטפחות אלה היו לסמלן המובהק מאז.
בין ה-10 ל-12 בדצמבר של אותה שנה נחטפו והועלמו גם שלוש ממייסדות הארגון, אסתר בז'סטרינו, אסוסנה ויז'פלור ומריה פונסה דה ביאנקו. השלטונות קיוו בדרך זו לשים קץ לפעילות ארגון האמהות, אך זו המשיכה כסדרה גם לאחר מכן. בראשית שנות ה-80 השתתפו בעצרות מדי יום חמישי בין 300 ל-400 אמהות. אחת האמהות הייתה שרה לסקייר דה רוס, יהודיה ניצולת אושוויץ שבנה דניאל נחטף ב-15 ביולי 1977.
במהלך מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, ביקרו במדינה עיתונאים זרים רבים. כמה מהם ראיינו את האמהות, וסיפורן נחשף לעולם. בעקבות חשיפה זו, הן יצאו בשנים שלאחר מכן למדינות אירופה ולארצות הברית, במטרה לקדם את עניינן. חלק מהנסיעות מומנו בידי אמנסטי. בהולנד הוקם ארגון אמהות שסייע להן כלכלית, בין היתר ברכישת מבנים לצורך הקמת סניפים נוספים.
ב-1983 הגיע שלטון החונטה הצבאית לקצו, ובבחירות הדמוקרטיות שנערכו במדינה נבחר כנשיא ראול אלפונסין. האמהות, שקיוו לראות מעתה את ילדיהן, או אם מתו - לפחות לגלות מה עלה בגורלם, נכזבו. לאחר פגישה שנערכה עם אלפונסין ב-24 ביוני שהסתיימה בלא כלום, סירבו כמה מהן לפנות את הבניין, והן נותרו בו במשך כמה ימים.
ב-1986 חל פילוג בתנועה. הפלג העיקרי, ה-Asociación de Madres de Plaza de Mayo ("אגודת אמהות כיכר דה מאיו"), המשיך במצעדי המחאה במקום מדי יום חמישי, בדרישה שהממשלה תפעל למציאת הנעלמים, ולנטילת אחריות למעשים שנעשו. הפלג השני, ה-Madres de Plaza de Mayo Línea Fundadora ("אמהות כיכר דה מאיו - שורת המייסדות"), הקדיש את מרצו לקידום חקיקה והעמדה לדין של אנשי החונטה הצבאית האחראים להיעלמות הבנים.
ב-1992 הוענק לאגודת האמהות פרס סחרוב לחופש המחשבה, וב-1999 זכו בפרס האו"ם לחינוך לשלום.
ב-26 בינואר 2006, במהלך כהונתו של נסטור קירשנר כנשיא ארגנטינה, הודיעה יו"ר אגודת האמהות, אבה דה בונפיני כי "אין להן עוד אויב בממשלה", וכי הפגנות המחאה ייפסקו. יחד עם זאת, המשיכו המצעדים מדי יום חמישי, כמחווה לזכרם של הנעלמים.
מונסטר (אלזס)
מונסטר (בצרפתית: Munster) היא קומונה במחוז או-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי. בעיר נמצא המשרד הראשי של הגן הלאומי בלון דה ווז'.
גאוגרפיה
מונסטר ממוקמת במרכז עמק בו זורם נהר פשט, אחד מיובלי נהר איל, שנכנס ממישור אלזס אל הרי הווז' הגבוהים ומסתיים בפסגת אונק, השלישית בגובהה ברכס הרי הווז'. במונסטר מתאחדים שני יובלי הפשט, הפשט הקטן והפשט הגדול. העיר נמצאת כ-10 קילומטר ממערב לקולמר.
למרות שיוכה של העיר לאלזס, התרבות בעיר נפרדת מזו של ערי אלזס בעקבות האופי ההררי של העיר שהיקנה לה את הכינוי "שווייץ הקטנה", בנוסף לעיר מסורת העולה למאה ה-9 של עשיית גבינות ובמיוחד את הגבינה שנקראה על שם העיר גבינת מונסטר.
היסטוריה
מקור השם של העיר הוא מהפרובינציה האירית מנסטר, ולא קשורה כלל לעיר מינסטר (Münster) הגרמניה. נזירים אירים שהגיעו לאזור יחד עם סמסון מדול, החליטו להקים במקום מנזר.
כעיר מוקפת חומה משנת 1308 היא הייתה ממייסדות הדקאפול בתקופת האימפריה הרומית הקדושה ב-1354.
במאה השש עשרה העיר עברה רפורמה פרוטסטנטית ובעיר התחוללו קרבות במסגרת מלחמת שלושים השנים בין הקתולים לפרוטסטנטים.
המנזר של מונסטר נסגר ב-1791.
קרבות מלחמת העולם הראשונה הביאו להרס של 85% מהעיר ואוכלוסיית העיר צנחה ב-2,000 תושבים מהמפקד של שנת 1910 למפקד של 1921. גם מלחמת העולם השנייה הביאה למונסטר הרס רב. עד 2011, אוכלוסיית העיר לא חזרה לכמות שהייתה לפני שתי מלחמות העולם.
נס: חגיגה של חיים חדשים
הצלחה מסחרית
הספר פורסם בתשע שפות ב-22 מדינות בו-זמנית, ונשאר ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך שישה שבועות. "נס: חגיגה של חיים חדשים" הופיע ברשימת רבי-המכר של ספרי העיון בוול סטריט ג'ורנל, כמו גם ברשימות רבי-המכר של Publishers Weekly, "בארנס & נובל", אמזון קנדה ו-BookSense בכריכה קשה, ודורג במקום הראשון ברשימת רבי-המכר של וולמארט במשך שבועיים. בגרמניה, "נס: חגיגה של חיים חדשים" דורג לראשונה במקום השלישי ברשימת רבי-המכר היוקרתית של מגזין GEO לחודש דצמבר 2004, ונשאר בעשירייה הפותחת (במקום השישי) עד ינואר 2005. הוא דורג במקום ה-12 ברשימת Livre Hebdo Fall 2004 (רשימת רבי-המכר בצרפת). באותה השנה יצא האלבום Miracle, שבו נכללו כמה תצלומים בודדים מאותו הספר. האלבום היה רב-המכר הבין-לאומי של מגזין בילבורד בדצמבר 2004.
ריכרד בר-הופמן
ריכרד בר-הופמן (בגרמנית: Richard Beer-Hofmann; (11 ביולי 1866 – 26 בספטמבר 1945) משורר וסופר יהודי-אוסטרי. נולד בווינה למשפחה יהודית. חבר "וינה הצעירה". ב-1939 נמלט לניו יורק מפני אימת הנאצים ובה ישב עד סוף ימיו.
ביוגרפיה
ריכרד בר-הופמן נולד למשפחה יהודית מתבוללת בווינה. שבועיים לאחר היוולדו מתה אמו, והוא נמסר לאחי אמו, אלואיז הופמן, ואשתו ברטה, שגידלוהו כבן ואף אימצו אותו רשמית כשהגיע לשנתו ה-18. בצעירותו נשלח ללמוד משפטים ואמור היה להצטרף למשרד עורכי הדין הידוע של אביו, הרמן בר, בווינה. אך במקום זאת הוא החל לבוא בחוגים ספרותיים אוונגרדיים ורכש לעצמו שם של מבקר חריף. באותה תקופה פגש את ארתור שניצלר ואת הוגו פון הופמנסטאל, שהיו לידידיו הקרובים. בר-הופמן הרגיש שהוא סופר, אך התקשה לכתוב, ונטייתו לדכדוך ניזונה גם מתסכול הכתיבה שלו. בעידודו של שניצלר, ובהתנגדות משפחתו, תכנן בר-הופמן לצאת למסע בארצות זרות כדי להעשיר את רוחו ולמצוא את ייעודו. אלא שאירועים אחרים שינו את עתידו. באחד הימים פגש בר-הופמן בן ה-29 באקראי את פאולה, זבנית בבית מסחר לבגדים, שאך זה מלאו לה 16. כעבור שנה התגיירה פאולה, שבאה מבית קתולי מאלזס, ובה בעת נולדה מרים, בתם הבכורה. שנה לאחר מכן נישאו השניים בנישואים יהודיים. אף על פי כן התאפיינו חייו ויצירתו של בר-הופמן בחרדה קיומית מתמשכת שלא הייתה חומרית שהרי לא הוצרך מעולם לעבוד למחייתו, ולמעט תקופת הרדיפה הנאצית בווינה בערוב ימיו והגירתו לארצות הברית, לא חש כל איום על חייו ויציבותם. חרדתו הייתה קיומית-מודרנית, חרדתו של ה"עצמי" לאחר שהמוות נהפך מחוויה של מציאות יום יומית לגורלו של אדם בערוב ימיו. לילדיו העניק שמות תנ"כיים מובהקים, שלא היו מקובלים בזמנו, לא בקרב יהודים ולא כל שכן בקרב לא-יהודים: מרים, נעמה וגבריאל. פאולה, שהייתה למרכז חייו של בר הופמן, מתה בציריך באוקטובר 1939, כאשר שהו בה השניים בדרכם לניו יורק, זמן קצר לאחר שהצליחו לחמוק בעור שניהם מווינה הנאצית. בר-הופמן הותיר את אשתו בקברה שבציריך והיגר לניו יורק. שם מת ב-1945 בשיבה טובה, עטוף באהבתם של שלושת ילדיו, שהתקבצו סביבו בטקס יהודי. ב-1957 הועבר אפרו לקבורה בציריך, לצד אשתו פאולה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
עבודתו
בספרו הראשון "נובלות" (1893, "הילד" ו"קאמליות") ניכרת השפעתו של הסופר הצרפתי גי דה מופאסאן. ראשית מקוריותו מצא בספרו "שיר ערש למרים" (1898) שכל כולו ליריקה צרופה והלך רוח מלנכולי הנובע מן הטראגיות שבחיים. הרהורים על החיים לנוכח המוות הקרב פיתח גם ברומן שלו "מות גאורג" (1900). ביצירותיו התנ"כיות הטעים את הקשר הנצחי שבין חיי העולם ובין עקרונות החיים שנתנה תורת ישראל: "חלום יעקב" (1918) ו"דוד הצעיר" (1933). ב"חלום יעקב" מתואר המשבר הנפשי שבו נתון יעקב בשעת הברכה, הניתנת לו ולזרעו. ב"דוד הצעיר" יש מהטעמת היחסים בין אדם לחברו, כניגוד לתפיסה ההיטלריסטית.
שנים אחדות לאחר מות אשתו פרסם בר-הופמן ספר זיכרונות בעל מבנה אקספרסיוניסטי, שנקרא "פאולה - פרגמנט". בספר זה תיאר את המפגש עמה כאירוע בלתי נמנע, ואת השינוי הדרמטי שחולל מפגש זה בחייו:
כתיבתו המאוחרת יותר כבר לבשה אופי ברור של שייכות קולקטיווית ארוכת דורות, לאחר שהזהות היהודית שלו ממשיכה להתגבש ולהתעצם. אף שגדל במשפחה מתבוללת, תחושה של יהודיות מסוימת ליוותה אותו כל העת. במחזה "הגרף משרלואה" דן בר-הופמן באנטישמיות וביהודים בזירה האירופית. זהותו היהודית המעמיקה של בר-הופמן לבשה אופי תנ"כי והתמקדה בתקופות שקדמו לברית החדשה ולפאולוס, בתוך פנייה ברורה לעבר "ארץ הבוקר" שבמזרח.
לימים החל בר-הופמן לכתוב את יצירתו המורכבת ביותר, שבה ראה את פסגת כתיבתו: "הסאגה על דוד המלך". בר-הופמן תכנן לכתוב רצף של שבעה מחזות המעלים סוגיות ואפיזודות מחיי דוד, אך בפועל השלים שלושה בלבד. שמותיהן של הדמויות במחזות האלה מופיעים בהגייתם בשפה העברית. הראשון שבהם, "חלום יעקב", נחשב לגולת הכותרת של יצירתו. המחזה הועלה על הבימה פעמים אין-ספור בגרמנית ובשפות אחרות, וגם לעברית תורגם המחזה והוצג על ידי הבימה. התיאטרון העברי הצעיר אף הציג את המחזה בברלין ב-1926 בשפה העברית בנוכחות המחזאי, שכתב על כך: שפה כמעט-דתית זו אינה מקרית. הביקורות על המחזה מתייחסות אליו באופן תאולוגי, ואכן משלב זה ואילך גובר המרכיב הדתי בעבודותיו של בר-הופמן, ותפקידו של אלוהים מתחזק ועולה.
זהותו היהודית
מקובל להצביע על האנטישמיות במרחב הדובר גרמנית בכלל ובווינה בפרט כמקור לצמיחתה של זהות יהודית חילונית, ובפרט של זו הציונית. גם בכתבי בר-הופמן, במחזהו "הגרף משרלואה" ובמכתביו, יש התייחסות לאנטישמיות. אלא שחוויה זו היא ממד משני בלבד. באופן מפתיע, אף שהיה אישיות מתלבטת, לא התלבט בין המרכיבים היהודיים והלא-יהודיים של זהותו ולא ראה בהם סתירה. שלא כמו חברו הקרוב שניצלר, לא חש בר-הופמן כל צורך להצהיר על עצמו כ"יהודי, אוסטרי, גרמני". יהדותו גם לא עמדה בהכרח כהתרסה לנוכח האנטישמיות, שהייתה כה פופולרית בווינה של אותה תקופה. נראה שאף אם נודע לאנטישמיות תפקיד בהתכנסותו של בר-הופמן אל הזהות היהודית, היה זה תפקיד דל בלבד. עובדה זו ניכרת במיוחד בהשוואה למרכזיותו של מושג האהבה בחייו. בר-הופמן יוצר חיבור דרמטי בין האהבה המיידית למשפחה ולאשה לבין הקשר בין הדורות. שני היסודות הללו הם מענה לבדידות ולמוות. החרדה הקיומית של הפרט היא-היא יסוד הזהות היהודית של בר-הופמן.
יוחנן הראשון
האפיפיור יוחנן הראשון (בלטינית: Ioannes I, סביבות 470 – 18 במאי 526) היה אפיפיור בין השנים 523 ל-526. יוחנן הראשון נולד בעיר סיינה שבטוסקנה. יוחנן היה חלש בזמן שהוא נבחר להיות האפיפיור.
למרות מחאתו של יוחנן הוא נשלח על ידי תאודוריק הראשון מלך האוסטרוגותים לקונסטנטינופול כדי למתן את הצו של יוסטיניוס הראשון נגד האריאנים. תאודוריק איים שאם יוחנן ייכשל במשימתו, תהיה פעולת תגמול כנגד האורתודוקסים הקתולים במערב.
למרות שהצליח במשימתו, כאשר יוחנן חזר לרוונה, עיר הבירה של תאודוריק, עצר אותו המלך בחשד לקשירת קשר עם יוסטיניוס. יוחנן נכלא ברוונה שם מת בגלל הזנחה ויחס רע. גופתו של יוחנן הועברה לרומא ושם נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
בית הכנסת שושנים לדוד
בית הכנסת שושנים לדוד הוא בית כנסת וישיבה לעדה הבבלית בשכונת בית ישראל בירושלים.
בבית הכנסת מתקיימות תפילות ובמשך היום מתנהלים בו סדרי לימוד. כמו כן, לפני חג הפסח פועלת במקום מאפיית מצות יד.
תולדות בית הכנסת
בית הכנסת נוסד בעשור הראשון של המאה ה-20, (בין השנים ה'תרס"ד - ה'תרס"ט) על ידי הרב יעקב חיים סופר וידידו הרב יחזקאל עזרא הלוי, שעלו מעיראק, כבית כנסת וישיבה לבני העדה הבבלית מחוץ לחומות. למלאכת ההקמה הצטרפו הרב יחזקאל עזרא רחמים ורבי דוד חי מאיר יוסף ניסים סלמאן מעתוק (אחי אמו של רבי יוסף חיים מבגדאד). רבי דוד פנה במכתב לאחיינו בבגדאד, וזה האחרון גייס את הנדבן יוסף חנניה שתרם את הסכום הדרוש לרכישת המגרש בפאתי שכונת בית ישראל. רבי דוד נפטר בשלהי עבודות הבנייה, לכן, ובשל השתדלותו בבניין בית הכנסת, נקרא בית הכנסת "שושנים לדוד" על שמו.
בבית הכנסת החל לפעול בית מדרש, אליו הגיעו ללמוד בני העדה הבבלית בירושלים. בנוסף פעל בו גם תלמוד תורה קטן לילדי העדה שדבק בו הכינוי "תלמוד בבלי", והיה לתלמוד התורה הראשון לעדות המזרח מחוץ לחומות העיר העתיקה, (לאחר שנים נקרא בני ציון).
הרב יעקב חיים סופר היה דורש בבית הכנסת בשבתות וימים טובים. הוא קבע בעליית הגג הצמודה לבית המדרש את מקום לימודו, שם כתב כמה מספריו, ביניהם חיבורו המפורסם "כף החיים".
מלבד הרב יעקב חיים סופר, בין מקימי בית הכנסת, גבאיו ומנהלי הישיבה בשנים הראשונות נמנו הרבנים יהושע שהרבני, ובן ציון חזן (שפרש כדי להקים את ישיבת פורת יוסף). את הגיבוי הכלכלי לאחזקת המקום נתן הנדבן מנשה מאיר, לבקשת הבן איש חי. בשנת ה'תש"ב החליט ועד העדה הבבלית בירושלים לפרוס את חסותו על הישיבה, ותיקצב את החזקתו.
תקרת מבנה בית הכנסת קרסה ברעש האדמה שפקד את אזור ירושלים ב-28 בפברואר 1928. הרב עובדיה יוסף, שהיה באותה עת ילד, למד במבנה וחולץ מההריסות בידי הרב יעקב חיים סופר. לאחר הרעש, הבניין שוקם על ידי מנשה מאיר.
BackTrack
בקטראק (באנגלית: Backtrack) הייתה הפצת גנו/לינוקס שנועדה לבדיקות חדירה ופגיעויות, לגלישה אנונימית, בדיקות רשת ולזיהוי פלילי דיגיטלי. כיום, ניתן למצוא את ההפצה בגרסאות לא רשמיות ברחבי האינטרנט.
המערכת הופצה כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: סורק הפורטים Nmap, רחרחן Wireshark, כלי התקיפה Ettercap, מקליט הפקודות dSniff ועוד.
פיתוח ההפצה הופסק כשצוות הפיתוח עבר לפתח את ההפצה קאלי לינוקס.
היסטוריה
הגרסה הראשונה של BackTrack שוחררה בתאריך 5 בפברואר 2006 (גרסה BackTrack v.1.0 Beta), פותחה על ידי שני חוקרי אבטחת מידע, מתי אהרוני (Mati Aharoni) ודבון קרנס (Devon Kearns) והייתה שילוב של שתי הפצות קודמות שנועדו לבדיקות חדירה:
גרסאות
צוות הפיתוח שחרר 11 הפצות אל השוק ובעת שחרור גרסה חדשה, היה מפסיק את מתן השירות לגרסאות הישנות יותר.
הפצת Backtrack 5 מגרסה R3 הייתה האחרונה וכמה חודשים לאחר מכן הופסקה התמיכה בה.
בתאריך 13 במרץ 2013, חברת אופנסיב סקיורטי (Offensive Security) שחררה גרסה משודרגת של ההפצה תחת השם קאלי לינוקס.
מאפיינים
Backtrack הייתה מבוססת על הפצות לינוקס שונות, תחילה דביאן (Debian) ולאחר מכן אובונטו (Ubuntu).
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון:
גרמניזציה
גרמניזציה היא התפשטות השפה, האנשים והתרבות הגרמנית. גרמניזציה הייתה רעיון מרכזי במחשבה השמרנית הגרמנית במאות ה-19 וה-20, כאשר הלאומיות האתנית נלוותה לשמרנות. בבלשנות, גרמניזציה של שפות לא גרמניות מתרחשת, כאשר שפות אלה מאמצות מילים גרמניות.
על פי מדיניותן של מדינות בהן המסדר הטווטוני, אוסטריה, הקיסרות הגרמנית וגרמניה הנאצית, לרוב נאסר על מי שאינם גרמנים להשתמש בשפת האם שלהם, ומסורותיהם ותרבותם דוכאו במטרה לחסל בהדרגה תרבויות זרות, סוג של טיהור אתני. בנוסף, נעשה שימוש במתיישבים להפרת איזון האוכלוסין. במהלך התקופה הנאצית, הגרמניזציה הפכה למדיניות של רצח עם והפתרון הסופי נגד כמה קבוצות אתניות לא גרמניות.
צורות
קיימות צורות ודרגות שונות של התרחבות השפה הגרמנית ושל אלמנטים מהתרבות הגרמנית. יש דוגמאות להתבוללות בתרבות הגרמנית, כפי שקרה לסלאבים האליליים בדיוקסיה של במברג (פרנקוניה) במאה ה-11. דוגמה לאימוץ אקלקטי של התרבות הגרמנית הוא תחום המשפט ביפן הקיסרית וביפן של ימינו, המאורגן לפי מודל הקיסרות הגרמנית. הגרמניזציה התרחשה על ידי מגע תרבותי, על ידי החלטה פוליטית של הצד המאמץ, או בכוח.
ימי הביניים
הגרמניזציה המוקדמת התקדמה עם האוסטזידלונג – התפשטות הגרמנית מזרחה – במהלך ימי הביניים בוונדלנד של הנובר, במקלנבורג-מערב פומרניה, בלוסטיה (Lusatia) ובאזורים אחרים, שאוכלסו בעבר על ידי שבטים סלאבים – פולאבים כגון אובוטריטים, ולטי וסורבים. צורות מוקדמות של גרמניזציה תועדו על ידי נזירים גרמנים בכתבי יד כגון הכרוניקה הסלאבית.
מאז ימי הביניים המאוחרים, שושלת פיאסט הפולנית-שלזית הזמינה מתיישבים גרמנים להתיישב באזורים רבים של ממלכת פולין, בעיקר בשלזיה. כתוצאה מכך, אזורים אלה עברו ברובם גרמניזציה במאות הבאות.
ההוגה המרכזי הראשון שקרא לרצח עם של העם הפולני היה התאולוג הדומיניקני הגרמני בן המאה ה-14 יוהנס פון פלקנברג אשר טען מטעם המסדר הטבטוני שיש להרוג עובדי אלילים פולנים, שכל הפולנים צריכים לעבור רצח עם כי הם גזע כופר מטבעו, ושיש לרצוח את מלך פולין, יגיילו, שהמיר דתו לנצרות. הקביעה שהפולנים היו כופרים נבעה בעיקר ממניעים פוליטיים, שכן המסדר הטווטוני רצה לכבוש את פולין אף על פי שהנצרות הפכה לדת השלטת בפולין מאות שנים קודם לכן. הרעיון הוצא לפועל באירועים כמו טבח גדנסק.
פרוטו-סלובנית הייתה מדוברת בשטח גדול בהרבה מסלובניה המודרנית, שכללה את רוב המדינות האוסטריות של ימינו, קרינתיה ושטיריה, וכן מזרח טירול, ואל פוסטריה בדרום טירול וחלקים מסוימים מאוסטריה עילית ותחתית. עד המאה ה-15, רוב האזורים הללו עברו גרמניזציה בהדרגה. הגבול הצפוני של טריטוריה דוברת סלובנית התייצב על קו מצפון לקלגנפורט מדרום לווילאך וממזרח להרמגור בקרינתיה, בעוד שבשטיריה הוא היה צמוד לגבול הנוכחי של אוסטריה-סלובניה. גבול לשוני זה נותר כמעט ללא שינוי עד סוף המאה ה-19, אז התרחש תהליך הגרמניזציה השני, בעיקר בקרינתיה.
בטירול הייתה גרמניזציה של הלדינו-רומאנש של עמק ונוסטה על ידי אוסטריה במאה ה-16.
השפעות לשוניות
עליית הלאומיות בסוף המאה ה-18 וה-19 בבוהמיה, מוראביה, שלזיה, פומרניה, לוסטיה וסלובניה הובילה לעליית הגאווה בתרבויות הלאומיות. עם זאת, מאות שנים של דומיננטיות תרבותית גרמנית הותירו חותם על אותן חברות. למשל, הדקדוק המודרני הראשון של השפה הצ'כית מאת יוסף דוברובסקי (1753–1829) – Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprach (1809) – פורסם בגרמנית מכיוון שהשפה הצ'כית לא שימשה במחקר אקדמי. מימי הביניים המאוחרים ועד לפירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918 הייתה לגרמנית השפעה חזקה על הסלובנית וביטויים גרמניים רבים נשמרים בסלובנית עכשווית.
במושבות הגרמניות (למשל באפריקה), המדיניות של קביעת גרמנית כשפה רשמית הובילה להתפתחות של פידג'ינים מבוססי גרמנית ושפות קריאוליות מבוססות גרמנית, כגון Unserdeutsch.
באימפריה האוסטרית
במאה ה-18, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יוזף השני הושפע מהנאורות וביקש לרכז את השליטה באימפריה ולשלוט בה כעריץ נאור. הוא קבע שגרמנית תחליף את הלטינית כשפתה הרשמית של האימפריה.
הההונגרים תפסו את רפורמת השפה של יוזף כהגמוניה תרבותית גרמנית, והגיבו בהתעקשות על שימוש בלשונם. האצילים ההונגרים עוררו תחייה של השפה והתרבות ההונגרית. הם הטילו ספק בנאמנותם של המגנאטים (Magnates), אצילים שפחות ממחציתם היו הונגרים אתניים, ורבים מהם הפכו לאנשי חצר דוברי צרפתית וגרמנית. התחייה הלאומית ההונגרית עוררה תנועות דומות בקרב המיעוטים הסלובקיים, הרומניים, הסרביים והקרואטיים בממלכת הונגריה.
בפרוסיה
הגרמניזציה בפרוסיה התרחשה בכמה שלבים. הפרוסים הישנים, במקור קבוצה אתנית בלטית, עברו גרמניזציה על ידי האבירים הטווטונים. מאמצי הגרמניזציה נמשכו על ידי פרידריך הגדול בשטחי פולין המחולקת. בשנים 1815–1830 חלה הקלה במדיניות הגרמניזציה, ואחריה התגברו הגרמניזציה ורדיפות הפולנים בדוכסות פוזן בשנים 1830–1841. הגרמניזציה פסקה בין 1841–1849 והתחדשה במהלך השנים 1849–1870. ביסמרק הגביר את הגרמניזציה במהלך "מלחמת התרבות" (Kulturkampf) שלו נגד הקתוליות והפולנים. רדיפת הפולנים בשנים 1890–1894 נחלשה. הגרמניזציה התעצמה בשנת 1894 עד סוף מלחמת העולם הראשונה. ממלכת פרוסיה ביצעה גרמניזציה לשונית ותרבותית, בעוד שהקיסרות הגרמנית נקטה צורה אינטנסיבית יותר של גרמניזציה תרבותית, לרוב כדי לצמצם את השפעתן של תרבויות או מוסדות אחרים, כגון הכנסייה הקתולית.
המאה ה-18
בעקבות חלוקת פולין, הגרמניזציה שעשה פרידריך הגדול בשלזיה הורחבה לשטחים הפולניים החדשים שהושגו. השלטונות הפרוסיים יישבו באזורים אלה קבוצות אתניות דוברות גרמנית. פרידריך הגדול יישב 300,000 מתיישבים במחוזות המזרחיים של פרוסיה. הוא ביקש לסלק את האצולה הפולנית, אליה התייחס בבוז, ותיאר את הפולנים במערב פרוסיה שזה עתה נכבשה מחדש כ"זבל פולני" בדומה לאירוקוי. מתחילת השלטון הפרוסי היו הפולנים נתונים לשורה של צעדים נגד תרבותם: השפה הפולנית הוחלפה בגרמנית כשפה הרשמית; רוב התפקידים האדמיניסטרטיביים אוישו על ידי גרמנים. פולנים הוצגו כ"סלאבים נחשלים" על ידי פקידים פרוסים שרצו להפיץ את השפה והתרבות הגרמנית. אחוזות האצולה הפולנית הוחרמו ונמסרו לאצילים גרמנים.
המאה ה-19
לאחר מלחמות נפוליאון השיגה פרוסיה את הדוכסות הגדולה פוזן ואוסטריה החזיקה בגליציה. במאי 1815 מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי כתב לפולנים בפוזן:"יש לך גם מולדת. [. . . ] תשולב במלוכה שלי מבלי שתצטרך לוותר על הלאום שלך. [. . . ] תקבל חוקה כמו שאר המחוזות של ממלכתי. הדת שלך תישמר. [. . . ] השפה שלך תשמש כמו השפה הגרמנית בכל ענייני הציבור וכל אחד מכם בעל יכולות מתאימות יקבל הזדמנות למינוי למשרה ציבורית."שר החינוך אלטנשטיין קבע בשנת 1823: "לגבי התפשטות השפה הגרמנית, חשוב ביותר לקבל הבנה ברורה של המטרות. האם יש לקדם את הבנת הגרמנית בקרב דוברי פולנית או שיש לגרמן בהדרגה ובאטיות פולנים? לפי פסק דינו של השר רק הראשון הוא הכרחי, מומלץ ואפשרי, השני אינו רצוי ואינו בר ביצוע. כדי להיות נתינים טובים, רצוי שהפולנים יבינו את שפת השלטון. עם זאת, אין צורך שיוותרו או ידחו את שפת האם. שליטה בשתי שפות לא תיראה כחיסרון אלא כתועלת כי היא קשורה בדרך כלל לגמישות גבוהה יותר של הנפש. [...] דת ושפה הם המקדשים הגבוהים ביותר של אומה וכל העמדות והתפיסות מושתתות עליהם. ממשלה ש... אדישה או אפילו עוינת כלפיהם יוצרת מרירות, מבזה את האומה ויוצרת נתינים לא נאמנים."במחצית הראשונה של המאה ה-19 התבססה המדיניות הפרוסית כלפי הפולנים על אפליה וגרמניזציה. משנת 1819 צמצמה המדינה בהדרגה את תפקידה של השפה הפולנית בבתי הספר, ובמקומה הוכנסה גרמנית. ב-1825 קיבל אוגוסט יעקב, פוליטיקאי עוין פולנים, את השלטון על הקולגיום החינוכי הפרובינציאלי החדש שנוצר בפוזנן. בשטחים הפולניים הוצאו מורים פולנים, הוכנסו תוכניות חינוכיות גרמניות, והחינוך היסודי היה מכוון ליצירת אזרחים פרוסיים נאמנים.
בשנת 1825 עבר בית המדרש למורים בידגושץ' גרמניזציה. בהמשך בוטלו שפות לא-גרמניות בחיים הציבוריים ובמסגרות אקדמיות, כמו בתי ספר. במחצית השנייה של המאה ה-19, דיבור ובתיבה בהולנדית, המדוברת במה שהוא כיום קלווה, גלדרן ואמריך, נאסרו בבתי ספר ומינהל, ועד סוף המאה חדל הדיבור בה בצורתה הסטנדרטית. מאוחר יותר באימפריה הגרמנית, פולנים, דנים, אלזסים, קתולים גרמנים וסוציאליסטים הוצגו כ"רייכספיינדה" ("אויבי האימפריה"). בשנת 1885 הוקמה ועדת ההתיישבות הפרוסית, במימון הממשלה, כדי לקנות אדמות ממי שאינם גרמנים ולחלק אותן לחקלאים גרמנים. משנת 1908 הייתה הוועדה רשאית לאלץ את בעלי הקרקע למכור את הקרקע. אמצעי דיכוי נוספים כללו גירושים שנקטו הפרוסים מ-1885 עד 1890, בהם הוצאו נתינים לא-פרוסים שחיו בפרוסיה, רובם פולנים ויהודים, ואיסור על בניית בתים על ידי לא-גרמנים. הגרמניזציה בבתי הספר כללה התעללות בילדים פולנים על ידי פקידים פרוסים. הגרמניזציה עוררה התנגדות, וזו התבטאה בדרך כלל בחינוך ביתי וחיזוק האחדות בקרב קבוצות מיעוט.
בשנת 1910 הגיבה המשוררת הפולנית מריה קונופניצקה לרדיפות הגוברות של פולנים בידי גרמנים בשירה המפורסם Rota. השיר הפך מיד לסמל לאומי פולני, ומשפט אחד בו ידוע לפולנים רבים: "הגרמני לא יירק לנו בפרצוף, ולא יגרמן את ילדינו". מפגש בינלאומי של סוציאליסטים בבריסל בשנת 1902 גינה את הגרמניזציה של הפולנים בפרוסיה, וכינתה אותו "ברברי".
ליטאים פרוסים
הליטאים הפרוסים חוו מדיניות דומה של גרמניזציה החל מהמאה ה-15. הליטאים האתניים היו רוב בפרוסיה המזרחית במאות ה-15 וה-16. מתחילת המאה ה-16 כונתה פרוסיה המזרחית לעיתים קרובות בשם ליטא הקטנה. עם זאת, האוכלוסייה הליטאית התכווצה במאה ה-18. המגפה וההגירה מגרמניה ואוסטריה, בעיקר מזלצבורג, היו הגורמים העיקריים להתפתחות זו. הגרמניזציה הואצה במאה ה-19, אך אפילו בתחילת המאה ה-20 השטחים מצפון, מדרום ומדרום-מערב לנהר ניימן הכילו רוב ליטאי.
כורי פחם פולנים בעמק הרוהר
במהלך הגירה בתוך האימפריה הגרמנית, עשו את דרכם לחבל הרוהר עד 350,000 פולנים אתניים בסוף המאה ה-19, שם עבדו בעיקר בתעשיות הפחם והברזל. הרשויות הגרמניות ראו בהן סכנה פוטנציאלית ו"חשודים מבחינה פוליטית ולאומית". לעובדים הפולנים היו כרטיסים מיוחדים והם היו תחת השגחה מתמדת של השלטונות הגרמניים. גם זכויות האזרח שלהם הוגבלו על ידי המדינה.
בתגובה הקימו הפולנים בחבל הרוהר ארגונים כדי לשמור על האינטרסים והזהות האתנית שלהם, למשל מועדוני ספורט, איגוד עובדים, עיתונות ובנק. בתחילה תמכו הפועלים הפולנים, שנודו על ידי עמיתיהם הגרמנים, במפלגת המרכז הקתולית. במהלך המאה ה-20 תמכו יותר ויותר בסוציאל-דמוקרטים. בשנת 1905 ארגנו פועלים פולנים וגרמנים שביתה משותפת ראשונה. על פי ה-Namensänderungsgesetz (חוק החלפת שמות משפחה), מספר לא מבוטל של פולנים ברוהר שינו את שמות משפחתם ושמותיהם הנוצרים לצורות גרמניות, כדי להתחמק מאפליה אתנית. השלטונות הפרוסיים דיכאו טקסים קתוליים בפולנית על ידי כמרים פולנים במהלך "מלחמת התרבות", ולכן הפולנים נאלצו להסתמך על כמרים קתולים גרמנים. נישואי תערובת בין גרמנים לפולנים תרמו רבות לגרמניזציה של פולנים אתניים באזור הרוהר.
ברפובליקת ויימאר, הפולנים הוכרו כמיעוט בשלזיה עילית. הסכמי השלום לאחר מלחמת העולם הראשונה כללו מחויבות לפולין להגן על המיעוטים הלאומיים שלה (גרמנים, אוקראינים ואחרים), אך סעיף כזה לא הוכנס על ידי המנצחים בחוזה ורסאי עבור גרמנים. בשנת 1928 הסדיר ה-Minderheitenschulgesetz (חוק בית הספר למיעוטים) חינוך ילדי מיעוטים בשפת האם שלהם. משנת 1930 ואילך הסכימו פולין וגרמניה להתייחס למיעוטים בקרבן בצורה הוגנת.
תוכניות
הנאצים החשיבו שטחי אדמה ממזרח לגרמניה – פולין, אוקראינה, בלארוס ורוסיה – כמרחב מחיה שלהן, וביקש לאכלס אותו בגרמנים. היטלר, ששוחח עם גנרלים מיד לפני מינויו כקנצלר, הכריז שאי אפשר לעשות גרמניזציה לאנשים, רק לאדמה.
הגרמניזציה בתקופה הנאצית נשאה משמעות אתנו-גזעית מפורשת ולא לאומנית גרידא, במטרה להפיץ את בני הגזע הארי שנחשב עליון מבחינה ביולוגית, ולא להפיץ את האומה הגרמנית בלבד. אין פירוש הדבר השמדה מוחלטת של כל תושבי מזרח אירופה, שכן בקרבם היו כאלה שנחשבו בעלי מוצא ארי או נורדי, במיוחד בקרב מנהיגיהם. הימלר הכריז ששום טיפת דם גרמנית לא תאבד או תישאר מאחור עבור גזע זר. במסמכים נאציים המונח "גרמני" לעיתים שימש כדי להתייחס לאנשים שסווגו כ"גרמנים אתניים" שלא דיברו גרמנית.
בתוך גרמניה, תעמולה תיארה את הגרמנים האתניים כנרדפים, וטענה שיש להשתמש בכוח צבאי כדי להגן עליהם. ניצול הגרמנים האתניים בעבודת כפייה ורדיפתם היו נושאים מרכזיים במסע התעמולה האנטי-פולני של 1939, לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין. התקרית העקובת מדם של יום ראשון בבידגושץ' במהלך הפלישה נוצלה באופן נרחב לתיאור הפולנים כרוצחי גרמנים.
בתזכיר סודי, "הטיפול בבני גזעים זרים במזרח", 25במאי 1940, כתב הימלר: "עלינו לחלק את הקבוצות האתניות של פולין לכמה שיותר חלקים ולקבוצות ולפצל ביניהם". כך פעלה גרמניזציה בפולין הכבושה:
סלקציה וגירוש
הגרמניזציה החלה בסיווג של אנשים כפי שהוגדרו בספר הגזע הנאצי. הגרמנים ראו בהחזקת תפקידי מנהיגות פעילים תכונה ארית, ואילו נטייה להימנע ממנהיגות ופטליזם נתפסו כקשורים בעמים סלאביים. מבוגרים שנבחרו לגרמניזציה אך התנגדו, הוצאו להורג בטענה שדם גרמני לא אמור לתמוך באנשים שאינם גרמנים, ושהריגתם תמנע מנהיגים ממדינות זרות. אקציית האינטליגנציה נתפסה כמוצדקת, אף על פי שאליטות אלו נחשבו כבעלות דם גרמני, מכיוון שדם כזה אפשר להן לספק מנהיגות לסלאבים. גרמניזציה של אלמנטים "בעלי ערך גזעי" נחשבה כדרך למנוע גידול באינטליגנציה הפולנית, שכן כך ביקשו הגרמנים ליצור מצב שבו ההנהגה הדינמית תבוא מדם גרמני. בשנת 1940 הבהיר היטלר כי אין לבצע גרמניזציה של האינטליגנציה הצ'כית והטיפוסים ה"מונגוליים" של האוכלוסייה הצ'כית.
במסגרת תוכנית-האב למזרח, שיעור מהסלאבים בשטחים שנכבשו היה אמור להיות גרמני. הגאולייטרים אלברט פורסטר וארתור גרייזר דיווחו להיטלר ש-10 אחוזים מהאוכלוסייה הפולנית מכילה "דם גרמני", ולכן מתאימים לגרמניזציה. הרייכסקומיסרים בצפון ובמרכז רוסיה דיווחו על נתונים דומים. אלה שאינם ראויים לגרמניזציה היו אמורים להיות מגורשים מהאזורים שסומנו להתיישבות גרמנית. אדריכלי התוכנית ביקשו לבצע גרמניזציה של כ-50% מהצ'כים, 35% מהאוקראינים ו-25% מהבלארוסים. השאר נועדו לגירוש למערב סיביר ואזורים אחרים. בשנת 1941 הוחלט להשמיד לחלוטין את האומה הפולנית ושבתוך עשר עד עשרים שנה, המדינה הפולנית תחת הכיבוש הגרמני אמורה להיות מנוקה לחלוטין מכל פולנים אתניים ולהיות מיושבת מחדש על ידי מתיישבים גרמנים. במדינות הבלטיות עודדו הנאצים תחילה את עזיבתם של גרמנים אתניים על ידי שימוש בתעמולה ובטקטיקות הפחדה לגבי ברית המועצות, מה שהוביל לעזיבת עשרות אלפים. אלה שעזבו לא כונו "פליטים", אלא תוארו כ"נענים לקריאת הפיהרר". סרטי תעמולה גרמניים כמו הטרור האדום ופריזים (Frisians) בסכנה תיארו את הגרמנים הבלטים כנרדפים בארצות מולדתם. הם נכלאו במחנות להערכת גזע וחולקו לקבוצות: A, Altreich, כלומר הרייך הישן, היו אמורים להתיישב בגרמניה ולא הותר להם להחזיק חוות ועסקים, וזאת כדי לפקח עליהם; S Sonderfall, הוחזקו בעבודת כפייה; ו-O Ost-Fälle היה הסיווג הטוב ביותר, שבניו יושבו באזורים הכבושים וקיבלו עצמאות. קבוצה זו קיבלה לעיתים בתים פולניים ששוכניהם פונו כה מהר עד לעיתים שארוחות חצי אכולות היו על השולחנות וילדים קטנים נלקחו ממיטות סתורות. על חברי הנוער ההיטלראי ואגודת הנערות הגרמניות הוטל לפקח על פינוי זה ולדאוג שהפולנים ישאירו מאחור את רוב חפציהם לשימושם של המתיישבים. צווי הגירוש דרשו לסלק מספיק פולנים כדי שיהיו מספיק מקורות פרנסה לכל מתיישב. אם למשל נשלחו עשרים אופים גרמנים, עשרים בעלי מאפיות פולניות נאלצו להסתלק.
התיישבות וגרמניזציה
קולוניזציה זו כללה 350,000 גרמנים בלטיים ו-1.7 מיליון פולנים שנחשבו ניתנים לגרמניזציה, בהם בין מאה למאתיים אלף ילדים שנלקחו מהוריהם וכ-400,000 מתיישבים גרמנים מ"הרייך הישן". השלטונות הנאצים חששו שהמתנחלים הללו יוכתמו על ידי שכניהם הפולנים והזהירו אותם שלא לתת לסביבתם הזרה להשפיע על הגרמניות שלהם. הם התיישבו בקהילות קומפקטיות, שניתן היה לפקח עליהן בקלות על ידי המשטרה. רק משפחות שסווגו כ"בעל ערך רב" נשמרו יחד.
פולנים שלא התנגדו וגרמנים אתניים שיושבו מחדש, עברו גרמניזציה. חברי מפלגה לוחמניים נשלחו ללמד אותם להיות "גרמנים אמיתיים". הנוער ההיטלראי וליגת הנערות הגרמניות שלחו צעירים ל"שירות במזרח", שהיה כרוך בסיוע במאמצי הגרמניזציה. הגרמניזציה כללה הוראה בשפה הגרמנית, שכן רבים דיברו רק פולנית או רוסית. גבלס ותועמלנים אחרים פעלו להקמת מרכזי תרבות ואמצעים אחרים ליצירת תודעה גזעית (Volkstum) אצל המתיישבים. גרמניזציה יעילה נחשבה אמצעי שיאפשר לאמהות ליצור בית גרמני. גבלס היה הפטרון של "מסדר האדמה הגרמני" (Deutsches Ordensland), ארגון לקידום הגרמניזציה. מאמצים אלה שימשו בתעמולה בגרמניה. עיתונות בגרמניה כתבה בנושא "גרמניה בונה במזרח".
יוגוסלביה
הנאצים החלו בגרמניזציה אלימה בסלובניה, בניסיון לדכא את התרבות הסלובנית. הם סילקו חלק מהאוכלוסייה ועשו גרמניזציה לשאר. שני ארגונים סייעו בגרמניזציה: איגוד המולדת של סטיריה (Steirischer Heimatbund – HS) ואיגוד העמים הקרינתיים (Kartner Volksbund – KV).
בסטיריה נשלטה הגרמניזציה של הסלובנים על ידי שטורמבאנפיהרר פרנץ שטינדל. בקרינתיה נהג כך וילהלם שיק, מקורבו של הגאולייטר. השימוש בציבור בסלובנית נאסר, שמות גאוגרפיים וטופוגרפיים שונו וכל האגודות הסלובניות פורקו. חברי הקבוצות המקצועיות והאינטלקטואליות, כולל אנשי דת רבים, גורשו כי נתפסו כמכשולים לגרמניזציה. כתגובה התפתחה תנועת התנגדות. הגרמנים רצו להכריז על סיפוח פורמלי ל"רייך הגרמני" ב-1אוקטובר 1941, אך דחו זאת בגלל מינוי גאולייטר ורייכשטאטהאלטר חדשים לקרינתיה, ומאוחר יותר ביטלו את התוכנית בגלל הפרטיזנים הסלובנים. רק עמק מזה (Meža) הפך לחלק מרייכסגאו קרינתיה. כ-80,000 סלובנים גורשו למזרח גרמניה לצורך גרמניזציה פוטנציאלית או עבודת כפייה. הסלובנים שגורשו נלקחו למספר מחנות בסקסוניה, שם נאלצו לעבוד בחוות גרמניות או במפעלים שניהלו תעשיות גרמניות מ-1941 עד 1945. עובדי הכפייה לא תמיד הוחזקו במחנות ריכוז רשמיים, אלא לעיתים קרובות במבנים ריקים.
ברית המועצות
אוקראינה נועדה לגרמניזציה. 30 חוליות מיוחדות של האס אס השתלטו על כפרים שבהם שלטו הגרמנים האתניים וגירשו יהודים וסלאבים או ירו בהם. מושבה גרמנית בשם הגוולד (Hegewald) הוקמה באוקראינה. אוקראינים גורשו בכוח, וגרמנים אתניים הועברו לאוקראינה בכוח. קביעת גזעו של אדם לא הייתה עקבית: חוק הרייך קבע שלושה סבים גרמנים, אך היו פקידים גרמנים שטענו שגרמני הוא כל אדם שהתנהג כמו גרמני והראה שאין לו "חששות גזעיים".
ילדים
ילדים "מקובלים מבחינה גזעית" נלקחו ממשפחותיהם כדי לחנך אותם כגרמנים. ילדים נבחרו בשל "תכונות בעלות ערך גזעי" ונשלחו לגרמניה. נאצים רבים נדהמו ממספר הילדים הפולנים שנמצאו בעלי תכונות "נורדיות", אך הניחו שכל הילדים הללו הם ילדים גרמנים אמיתיים, שעברו פולוניזציה. הנס פרנק הכריז, "כשאנחנו רואים ילדה כחולת עיניים אנחנו מופתעים שהיא מדברת פולנית". המונח ששימש עבורם היה wiedereindeutschungsfähig – כלומר, מסוגל להתגרמן מחדש. בהם היו ילדים של אנשים שהוצאו להורג בשל התנגדות לגרמניזציה. אם נכשלו הניסיונות לגרמן אותם, או שהתברר שהילדים לא מתאימים, הם נועדו להירצח כדי לחסל את הסכנה שהיוו בתור מתנגדי הרייך.
בפולין הכבושה, 50,000 עד 200,000 ילדים הוצאו ממשפחותיהם כדי לעבור גרמניזציה. מחנה ריכוז לילדים, Kinder KZ, נוסד כדי להחזיק ילדים כאלה. לפחות 10,000 מהם נקבעו לא כשירים, נשלחו למחנות ריכוז ונרצחו. רק 10-15% חזרו למשפחותיהם לאחר המלחמה.
ילדים רבים, במיוחד פולנים וסלובניים, הצהירו לאחר שנמצאו על ידי כוחות בעלות הברית שהם גרמנים. ילדים רוסים ואוקראינים למדו לשנוא את ארצות מולדתם ולא רצו לחזור.
גרמניזציה מערבית
בשימוש הגרמני העכשווי כונה תהליך הגרמניזציה Germanisierung (גרמניזציה, כלומר, להפוך משהו לגרמני באופיו) ולא Eindeutschung (כלומר, להפוך משהו לגרמני במהותו). על פי תיאוריות הגזע הנאציות, העמים הגרמאניים באירופה כמו הסקנדינבים, ההולנדים והפלמים היו חלק מגזע האדונים הארי, ללא קשר להכרה של עמים אלו בזהותם ה"ארית".
הגרמניזציה במדינות הנכבשות במרכז ובמערב אירופה התנהלה לאט יותר. לנאצים היה צורך בשיתוף פעולה מקומי והמדינות נחשבו כמקובלות יותר מבחינה גזעית. קטגוריות גזע עבור הגרמני הממוצע פירושו "מזרח הוא רע ומערב הוא מקובל". התוכנית הייתה להשליט את היסודות הגרמניים לאט לאט, באמצעות חינוך. הימלר, לאחר סיור סודי בבלגיה והולנד, הכריז בשמחה שעמים אלה יהוו תועלת גזעית לגרמניה. הכוחות הכובשים נשמרו תחת משמעת וקיבלו הוראה להיות ידידותיים כדי לרכוש את לב את האוכלוסייה. עם זאת, סתירות ברורות הגבילו את הצלחת המדיניות. חוברות הורו לנשים הגרמניות להימנע מיחסי מין עם כל העובדים הזרים שהובאו לגרמניה עקב החשש לחילול הגזע.
תוכניות גרמניזציה שונות יושמו. שבויי מלחמה פלמים, הולנדים ובלגים נשלחו הביתה במהירות, כדי להגדיל את האוכלוסייה הגרמנית, בעוד שהבלגים הוולונים הוחזקו כפועלים. בתים של לבנסבורן הוקמו בנורווגיה עבור נשים נורווגיות שהוכנסו להריון מחיילים גרמנים. על נורווגים נאסר לאמץ כל ילד שנולד בבתים אלה. אלזס-לורן סופחה; אלפי תושבים נאמנים לצרפת וכן יהודים וצפון אפריקאים, גורשו לצרפת של וישי. צרפתית הייתה אסורה בבתי הספר; דוברי צרפתית שלא הסכימו לדבר גרמנית גורשו לגרמניה לשם גרמניזציה מחדש, כמו שנעשה לפולנים. סיווג גזעי נרחב היה נהוג בצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בגרמניה ובאוסטריה לאחר 1945 מושג הגרמניזציה לא נחשב רלוונטי. עם אובדן השטחים המזרחיים של גרמניה והפולוניזציה והרוסיפיקציה של אזורים אלה, וגירוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה, רוב האזורים שהיו מיושבים בגרמנים (Ostsiedlung) מאז ימי הביניים חדלו להיות חלק מאירופה דוברת הגרמנית. מיעוטים דוברי גרמנית ממשיכים להתקיים במזרח אירופה, כמו במחוז אופולה או ברומניה ונתמכים על ידי הממשלה הפדרלית הגרמנית.
במדינה הפדרלית האוסטרית בורגנלנד, להונגריה ולקרואטיה יש הגנה אזורית על פי חוק. בקרינתיה, גם אוסטרים דוברי סלובנית מוגנים בחוק.
צור שלום
צור שלום היא שכונה בצפונה של העיר קריית ביאליק.
היסטוריה
ראשיתה של השכונה בחברת "צור שלום" שנוסדה בשנת 1920 על ידי יהודים מטרנסילבניה שברומניה, אשר רכשו אדמות בשטח השכונה והחלו לבנות את בתיהם בשנים 1947 - 1948. שטחה של השכונה צורף לקריית ביאליק בשנת 1952.
בשנת 1962 נפתח בשכונה בית הספר "צור שלום" שהיה בית הספר השלישי שהוקם בקריית ביאליק.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התיישבו עולים רבים ממרוקו בצור שלום, ששכנו תחילה במעברה ולאחר מכן עברו לשיכון קבע בשכונה. בשנות ה-70 יושבו בשכונה עולים מגאורגיה ומרוסיה. בשנות ה-80 של המאה ה-20 התיישבו בשכונה עולים חדשים מהקווקז, ובהמשך גם עולים מאתיופיה.
בחודש אוגוסט 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה נחתה בשכונה רקטת 220 מ"מ. מהפיצוץ הועפו כ-15,000 כדוריות פלדה שגרמו לפצועים ולהרס רב.
גבולות השכונה הם מצפון אזור התעשייה של קריית ביאליק, מדרום רחוב התל, ממזרח כביש עוקף קריות וממערב כביש 4 (דרך עכו-חיפה).
מוסדות בשכונה
קבוצת הכדורגל מכבי צור שלום היא קבוצת הכדורגל המייצגת את השכונה ואף את העיר קריית ביאליק ומארחת את משחקיה באצטדיון הכדורגל של קריית אתא.
בשכונה פועלים מתנ"ס, שלוחה של הספרייה העירונית ושני בתי ספר יסודיים, בית הספר "ידע" ובית הספר "פסגות".
בית העלמין של העיר קריית ביאליק נקרא "בית עלמין צור שלום" אך נמצא סמוך לשכונה ואינו חלק משטחה.
ב-2017 החלה בשכונה הקמת פארק על שם אריאל שרון.
התקפת לח"י בחולון
ב-6 בפברואר 1946 ביצע ארגון לח"י פעולת שוד נשק במחנה צבא בריטי בשכונת אגרובנק בחולון. לאחר הפעולה התפרעו חיילים בריטים בשכונה ורצחו שלושה אזרחים.
רקע היסטורי
על פי ההסכם עם תנועת המרי העברי היו פעולות של שוד נשק וכספים, פטורות מהצורך לקבלת אישור מהמפקדה המשותפת וכזאת הייתה התקפת לח"י בחולון.
מפקד הפעולה היה יעקב בנאי ("מזל") וסגנו היה יעקב גרנק (דב). ביום הפעולה הגיעו המשתתפים לחורשה בשכונת זיכרון מאיר בפאתי בני ברק ושם הסביר בנאי על שולחן חול את תוכנית הפעולה, קבע אנשים לעמדות השונות ומינה אחראי לכל עמדה. חלק מהאנשים לבש מדים צבאיים בריטיים.
ההתקפה
הלוחמים התאספו בחשאיות בבנין בחולון סמוך למחנה שם חולק להם הנשק והוסעו למחנה במכונית משא מכוסה ברזנט. קרוב לעשרים לוחמים הגיעו למקום עם חשיכה ופרצו למחנה. הזקיף בשער נהרג ועוזרו נפצע קשה. חלק מהלוחמים פנו לקומה השנייה בה היו הקצינים שפתחו באש. קצין הרפואה של המחנה נורה ונהרג. החיילים התחילו להשיב אש, אך "דב" פרץ למחסן הנשק בעזרת רימונים. מייד החלו להעמיס את הנשק: 70 רובים, 24 תת מקלעים, 24 מקלעי ברן ו-4 מרגמות. הנשק הועמס על מכונית שהוחרמה במחנה ותוך ארבעים דקות נתנה הוראת נסיגה. הנסיגה הייתה ללא תקלות והנשק הוסתר במחסן תת-קרקעי ברעננה.
התפרעות החיילים
השוטרים והחיילים הבריטיים הגיעו למחנה לאחר שלוחמי לח"י עזבו. הם כינסו את חיילי המחנה והסיתו אותם נגד התושבים המקומיים. בהשפעת ההסתה יצאו קבוצות של חיילים באסוטים לשכונת אגרובנק והחלו לירות, לפרוץ לבתים, לתקוף עוברי אורח ולשדוד אותם. ההתפרעות נמשכה כארבע שעות. שלושה אזרחים נהרגו: בן ציון שנקר, מנהל בית החרושת לודז'יה, סגן ראש המועצה המקומית ואחיינו של אריה שנקר, שמואל פרלמן, בעל בית מלאכה והנער אליהו יהודאיוב שרכב על אופניים ונרצח בדקירות סכין. שבעה נפצעו.
הועלתה טענה כלפי אנשי "ההגנה" בחולון, מדוע לא פעלו נגד הפורעים. עיתון "ההגנה" במחנה הצביע על שני נימוקים שהצדיקו את חוסר התגובה שלהם:
האירועים האלה כונו בעגה המקומית בשם "ליל הכושים".
הנצחה
בישיבת אבל ביום השלושים לרצח החליטה המועצה המקומית בחולון לקרוא את הכיכר בצומת הרחובות חנקין בסוקולוב בשכונת אגרובנק, בשם "כיכר השלושה". הכיכר נהרסה וכעת יש בפינה הצפונית-מזרחית של הצומת, שלט הנצחה לשלושת הנרצחים.
הבניין בו בוצעה ההתקפה הוקם לראשונה כבית הדפוס של הוצאת אמנות בניהולה של שושנה פרסיץ. הבריטים החרימו אותו וקבעו בו את מחסן הנשק ומגורי הקצינים. בשנים 1957–2010 פעל במקום מפעל של המשקם.
בלוטות קאופר
בלוטות קאופר (Cowper's gland; על שם האנטומיסט ויליאם קאופר), הידועות גם בשם בלוטות הבולבוס (בלטינית: glandulæ bulbourethrales; באנגלית: Bulbourethral gland), הן בלוטות אקסוקריניות קטנות בגוף הגבר הנפתחות אל השופכה ומפרישות מעט נוזל שקוף וצמיגי בשלב הראשון של העוררות המינית.
הבלוטות נמצאות משני צידיו של צינור השופכה ומתחת לערמונית. תפקידי ההפרשה הם לסכך את השופכה ולהקל על מעבר נוזל הזרע בזמן הפליטה ולסתור את הסביבה החומצית שבשופכה, ובכך לאפשר סביבה מתאימה יותר לנוזל הזרע. הפרשתה של בלוטת קאופר היא הראשונה שנפלטת; לאחריה נפלטת הפרשת בלוטת הערמונית ותאי הזרע, ולבסוף הפרשת שלפוחית הזרע. הפרשת בלוטת קאופר מופיעה בפתח השופכה כטיפה צמיגה, המכונה נוזל טרום-שפיכה. בנוזל זה קיימים לפעמים גם תאי זרע. למרות כמותם הקטנה של תאי הזרע קיים הסיכוי לעיבור אם הנוזל נפלט בנרתיק האשה. הסיכוי לקיומם של תאי זרע בהפרשת בלוטות קאופר מקטין את בטיחותה של שיטת המשגל הנסוג כאמצעי למניעת הריון.
הבלוטה ההומולוגית בגוף הנקבה לבלוטת קאופר היא בלוטת ברטולין.
בית הכנסת העתיק בליבורנו
בית הכנסת העתיק בליבורנו היה בית הכנסת הגדול של העיר, ובית הכנסת הספרדי השני בגודלו באירופה אחרי בית הכנסת הספרדי באמסטרדם. בית הכנסת, המפורסם ביותר בין בתי הכנסת העתיקים באיטליה, נהרס בהפצצה אווירית במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה בשנת 1603, והיה בעת בנייתו השני בגודלו בבתי הכנסת הספרדיים באירופה אחרי בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם. בשנת 1789 נוספו שינויים במבנה והחזית החיצונית קיבלה את צורתה הסופית בשנת 1875.
אולם התפילה היה הגדול בבתי הכנסת באיטליה, ועלה בגודלו על המקובל: 25.80 מטר על 28.20 מטר. האולם ניצב לרוחב, אך ספסלי המתפללים הוצבו מקבילים זה לזה לאורכו. העמודים והקמרונות הצלביים נשאו עליהם עזרת נשים בת שתי קומות משלושת עברי האולם. מעל ארון הקודש החדירו שלושה חלונות צבעוניים קרני אור שמש לתאורת האולם.
גוסטב מי
גוסטב מי (בגרמנית: Gustav Adolf Feodor Wilhelm Ludwig Mie; 29 בספטמבר 1869 - 13 בפברואר 1957) היה פיזיקאי גרמני, ידוע בזכות עבודתו על חישוב הפיזור של גלים אלקטרומגנטיים על ידי מבנים ספיריים, במאמר שפורסם ב-1908 תחת השם "תרומות לאופטיקה של סביבה טורבידית, בפרט עבור תמיסת קולואידים של מתכות" ( “Contributions to the optics of turbid media, particularly of colloidal metal solutions”).
ועדת המצב
ועדת המצב הייתה ועדה שנוסדה על ידי הנהגת היישוב לקראת הקמת המדינה לשם הכנת הקמתו של מנגנון המדינה. שמאל|ממוזער|150px|זאב שרף ועדת המצב הוקמה על ידי הנהלת הסוכנות היהודית ב-12 באוקטובר 1947. הוועדה מנתה שלושה־עשר חברים: דוד בן-גוריון (יו"ר), גולדה מאירסון, יצחק גרינבוים, משה שפירא, פרץ ברנשטיין, אליעזר קפלן, מאיר גרבובסקי, דוד רמז, דוד צבי פנקס, צבי לוריא, מרדכי שטנר, גאורג לנדואר ואברהם גרנובסקי. למזכיר הוועדה נתמנה זאב שרף (לימים מזכיר הממשלה, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל).
על ועדת המצב הוטל להכין את הקמתו של מנגנון המדינה, משרדי הממשלה והשירותים הציבוריים שיחליפו את השלטון הבריטי. הוועדה דנה בהכשרת כוח אדם למוסדות המדינה בהפעלת התחבורה, הנמלים ושדות התעופה.
הוועדה חולקה למספר ועדות, שהכינו, כל אחת בתחומה, את מוסדות המדינה העתידה לקום: כלכלה, שירות החוץ, חינוך, בריאות ושירותים סוציאליים, השלטון המקומי ומערכות המשפט והמשטרה. ועדה מיוחדת נתמנתה לענייני ירושלים.
תפקיד הוועדה הסתיים עם הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948 והקמת המוסדות ומערכת השלטון של מדינת ישראל. זאב שרף נתמנה להיות למזכיר הממשלה הראשון, כמזכיר הממשלה הזמנית ולאחר מכן מזכיר ממשלות הקבע שבאו בעקבותיה.
מדליית מקס פלאנק
מדליית מקס פלאנק (בגרמנית: Max-Planck-Medaille) היא מדליה המוענקת בעבור הישגים יוצאי דופן בפיזיקה תאורטית. היא מוענקת מדי שנה, החל משנת 1929, על ידי ארגון הפיזיקאים הגדול בעולם, האגודה הפיזיקלית הגרמנית, והיא קרויה על שם הפיזיקאי הגרמני מקס פלאנק. לזוכה מוענקת מדליית זהב ותעודת קלף בכתב יד.
טה ואהיפוונמו
טה ואהיפוונמו (מאורית: Te Wāhipounamu – "המקום של אבן הירקן") הוא אתר מורשת עולמית מאז 1990 השוכן בחלקו הדרום מערבי של האי הדרומי של ניו זילנד. האזור משתרע לאורך חופי ים טסמן ברצועה לא רציפה שאורכה כ-450 ק"מ ורוחבה נע בין 40 ל-90 ק"מ, בין הים לבין הרי האלפים הדרומיים.
בתחומו של טה ואהיפוונמו נכללים ארבעה פארקים לאומיים – פיורדלנד, אאורקי/הר קוק, הר אספיירינג ווסטלנד טאי פוואטיני, 2 שמורות טבע, 16 שמורות למחקר מדעי, 5 אזורים אקולוגיים ו-5 אזורי פיקוח נוספים. סך הכל משתרע האזור על פני 26,000 קמ"ר.
גאוגרפיה
דרום-מערב ניו זילנד שוכנת על קו המפגש בין הלוח הפסיפי ממזרח ללוח ההודו-אוסטרלי ממערב, לכן האזור נחשב לאחד הפעילים בעולם מבחינה סייסמית. רכס הרי האלפים הדרומיים נוצר כתוצאה מפעילות טקטונית במשך 5 מיליוני השנים האחרונות, ואזורים שהיו מכוסים בעבר בים התקמטו והתרוממו עד לגובה של 1,000 מטר. ההרים עוצבו בפעילות קרחונית וקרחונים עדיין מכסים חלק מהשטח שבו שוכנים 28 מ-29 הפסגות הגבוהות מ-3,000 מטר בתחומי המדינה. ההר הגבוה בשטחו של טה ואהיפוונמו הוא הר טסמן הנישא לגובה של 3,498 מטר (הר קוק אינו חלק מהאזור המוכרז). תהליכי הבליה בטה ואהיפוונמו נמשכו גם בין התקופות הקרחוניות, ואחד הגורמים העיקריים להם הוא כמות המשקעים הגדולה באזור, במיוחד ממערב לקו פרשת המים. קו החוף עוצב על ידי פעילות הים, והוא משונן ומחורץ ומאופיין בצוקים, שרטונים ואיונים.
אקלים
אזור החוף עשיר במשקעים המגיעים לממוצע שנתי של בין 3,000 ל-5,000 מ"מ שיורדים במשך כל עונות השנה. כמויות אלה גדלות עם הגובה הטופוגרפי ומגיעות עד ל-10,000 מ"מ בשנה, וחלקים גדולים מהן יורדות בצורת שלג. מעבר לקו פרשת המים פוחתת כמות המשקעים עד לממוצע שנתי של 1,000 מ"מ והאזור מתאפיין ברוחות חמות וחזקות הנושבות מכיוון צפון-מערב. לים השפעה ממתנת על הטמפרטורות במערב האזור ובדרומו, ומזרחית לקו פרשת המים הטמפרטורות קיצוניות יותר הן בחורף והן בקיץ.
החי והצומח
החי והצומח באזור טה ואהיפוונמו השתמרו כמעט ללא שינוי במשך אלפי שנים, בין היתר בזכות הבידוד היחסי של ניו זילנד ועקב העובדה שגם בניו זילנד עצמה אזור זה הוא פחות נגיש ומיושב. החי והצומח באזור זה מייצגים בצורה טובה למדי את אלו שהתקיימו ביבשת העתיקה גונדוונה, וזו אחת הסיבות המרכזיות להכללת האזור ברשימת אתרי המורשת העולמית.
אלן פארקר
סר אלן ויליאם פארקר (באנגלית: Sir Alan William Parker; 14 בפברואר 1944 – 31 ביולי 2020) היה במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי ושחקן בריטי שיצר סרטים במולדתו וגם בארצות הברית. השתייך למקימי "הגילדה הבריטית של הבמאים".
ביוגרפיה
אלן פארקר נולד בשכונת איזלינגטון בלונדון, לבן להורים ממעמד הפועלים. הוא החל את דרכו כקופירייטר לפרסומות בסוכנויות פרסום בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. כתב את התסריט לסרט "מלודי" (1971) דרמת נעורים בעיר שדה באנגליה, עם פסקול שכתבו חברי הלהקה האנגלית בי ג'יז. ב-1976 כתב וביים את הקומדיה המוזיקלית "באגסי מלון", סרט נוסף בכיכובם של בני נוער.
פארקר גם ביים מספר סרטים מוזיקליים: "תהילה" (1980), "פינק פלויד - החומה" (1982), "הקומיטמנטס" (1991), ו"אוויטה" (1996).
מת ב-31 ביולי 2020 בגיל 76.
אליהו רחמים זייני
הרב ד"ר אליהו רחמים זיני (נולד בי"ד באב ה'תש"ו, 11 באוגוסט 1946) הוא פוסק ורב דתי לאומי ראש ישיבת "אור וישועה" שהוקמה על ידו בחיפה ב-2001. בעבר שימש רב הטכניון ומרצה בפקולטה למתמטיקה ובמחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות.
קורות חייו
נולד כבן בכור לרחל ולרב מאיר זיני, רבה של טאהרת שבאלג'יריה. מקורה של משפחת זיני הוא בשושלת רבי יוסף יושתו מהעיר חאאן (Jaén) בצפון מזרח אנדלוסיה שבספרד, מתלמידי הרי"ף. אמו רחל, ניצולת מחנה ההשמדה אושוויץ פגשה את אביו ששירת כקצין בצבא צרפת החופשית בזמן שחרור המחנה.
עם תום השלטון הצרפתי באלג'יריה, בשנת 1962, עקר עם משפחתו לפריז, שם השלים את לימודיו התיכוניים והחל להשתלם בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת פריז. בתקופה זו, למד קארטה, והוסמך כבעל חגורה שחורה דאן 2. למד גם אצל הרב שלמה דהן.
בשנת 1970 עלה לישראל ונשא שבוע לאחר מכן את אסתר. סיים בטכניון דוקטורט במתמטיקה שאותו החל באוניברסיטת פריז בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא-ליניאריות. את הפוסט-דוקטורט עשה במכון ויצמן למדע, ולא כמקובל מחוץ לישראל, מפני סירובו לעזוב את ישראל. לאחר כשנה שב לטכניון כמרצה בכיר נלווה בפקולטה למתמטיקה, ומרצה בכיר נלווה לתלמוד ולפילוסופיה יהודית במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות. לאחר הגעתו לארץ, נפגש עם הרב צבי יהודה קוק והתרשם מאוד מהמפגש, מאז היה עמו בקשר והתחיל ללמוד וללמד מתורתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, לימים ישיבתו של הרב תוציא לאור את חומש הראי"ה מתורת הרב קוק.
שירת בחיל הרפואה כחובש קרבי, ונלחם במלחמת שלום הגליל.
בשנת 1979 הוסמך לרבנות עיר על ידי הרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט והרבנות הראשית לישראל.
משהחליט רב הטכניון הקודם לעזוב את משרתו, המליץ בפני הסנאט של הטכניון, למנות תחתיו את הרב זיני, והחל משנת 1980 שימש הרב זיני כרב הטכניון, לצד היותו מרצה בפקולטה למתמטיקה ומרצה לתלמוד ופילוסופיה יהודית בפקולטה ללימודים כלליים.
משנת 1982 ועד שנת 1992 שימש כאחראי על המקומות הקדושים בארץ מטעם משרד הדתות.
בשנת 2001 (ה'תשס"א) הקים את ישיבת אור וישועה בשכונת נווה שאנן, המונה כ-150 תלמידים וסביבה קהילה המונה כ-300 משפחות. בקמפוס הישיבה פועלים גני ילדים, ושלושה בתי כנסת: אשכנזי, ספרדי ותימני. הרב זיני מתפלל לסירוגין בבית הכנסת האשכנזי והספרדי. בכל שבת לאחר שחרית הוא מעביר שיעור לאנשי הקהילה בן כשעה לכ-400 אנשים ונשים.
נשוי ואב לשמונה ילדים. מתגורר בשכונת נווה שאנן. אחיו הוא הרב יוסף זיני, רב שכונה ד' באשדוד ואחיינו הוא האלוף דוד זיני.
שיטתו הלמדנית
דרך הלימוד שקיבל מרבותיו מבוססת על בקיאות רחבה בכל ספרות התנאים והאמוראים ועיון במקורות הקדומים לפני הדיון בדברי התלמוד. הוא מקפיד לקרוא כל מובאה ממקורה ולא מכלי שני. הוא מסתייג מדרך הלימוד הליטאית המחפשת לדבריו את הסברא והאוקימתא לצורך הסברת מחלוקות בתלמוד ואחר גדרים להסברת הלכות. בשיעוריו הוא אינו מרבה בלימוד ספרי אחרונים, ומעדיף את דברי הקדמונים – הגאונים שנתגלו בגניזה הקהירית וראשונים המצטטים את כתבי הגאונים כדוגמת ספר האשכול ושיבולי הלקט. הוא משתמש רבות בכתבי יד עתיקים של התלמוד הבבלי והירושלמי וכתבי הראשונים.
פעילותו החינוכית והמחקרית בתחומי היהדות
הרב זיני יזם בטכניון תוכניות לימוד המאפשרות שילוב עיסוק הנדסי-מדעי בלימוד תורה.