cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בולצנו
תחבורה
האוטוסטרדה A45-E45 מובילה מן העיר דרומה לטרנטו וורונה וצפונה לאינסברוק ולמינכן. העיר שוכנת על קו רכבת מרכזי בין איטליה לאוסטריה (דרך מעבר ברנר).
מפלגת הקדמה הגרמנית
מפלגת הקדמה הגרמנית (בגרמנית: Deutsche Fortschrittspartei - DFP) הייתה המפלגה המודרנית הראשונה בגרמניה שהייתה מבוססת-מצע. היא יוסדה על ידי חברים שונים בבית הנבחרים הפרוסי ב-1861, כאופוזיציה לקנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק. המפלגה התקיימה בין השנים 1861–1884.
מפלגת הקדמה הייתה המפלגה המודרנית הראשונה בגרמניה שהחזיקה מצע מסודר. מצע זה סבב, בין השאר, סביב הדרישה לאיחוד גרמניה תחת הגמוניה פרוסית, חיזוק שיטת הדמוקרטיה הפרלמנטרית, עיקרון שלטון החוק והגדלת סמכויותיהם של הממשלים המקומיים.
אנשי המפלגה ובראשם פרנץ הרמן שולצה דליטש, פנו לציבור הפועלים בקריאה לאמץ את עקרון ה'עזרה עצמית' כפתרון למצוקם. בפתרון ליברלי זה הם עודדו את הפועלים לחסוך משכרם, לרכוש השכלה ולהתקדם מבחינה מקצועית ופוליטית. שולצה-דליטש קרא לפועלים להשתלב במאבק הלאומי כשותפים זוטרים ולחזק את סמכות הפרלמנט אל מול הממסד הצבאי והבירוקרטי הפרוסים
המפלגה נוסדה ב-6 ביוני 1861 על ידי הצירים הליברלים בבית הנבחרים הפרוסי. ציריה היוו את הקבוצה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הפרוסי התחתון בין השנים 1861–1865. בשנת 1866, בעקבות מלחמת שבעת השבועות, התפצלה המפלגה. חברי המפלגה שתמכו במדיניות החוץ של אוטו פון ביסמרק פרשו ממפלגת העם ויצרו את מפלגת הליבראלים הלאומיים. פיצול נוסף התרחש בשנת 1868, כאשר צירים מדרום גרמניה פרשו ויצרו את מפלגת העם הגרמני.
המפלגה הגיעה לסוף דרכה ב-5 במרץ 1884.
Juneteenth
Juneteenth Day, הידוע גם בשם יום השחרור מעבדות, יום היובל או יום השחרור, הוא יום חג המצוין בארצות הברית מדי שנה ב-19 ביוני, והחל מיוני 2021, תאריך זה הוא חג לאומי פדרלי על-פי חוק.
המילה "Juneteenth" (קרי: ג'וּנְטִינְת') היא הלחם בסיסים של תאריך החג באנגלית: June + Nineteenth.
יום זה נחשב לחג האפרו-אמריקאי הוותיק ביותר. ב-19 ביוני 1865, גנרל גורדון גריינג'ר מצבא האיחוד הקריא את הפקודות הפדרליות שקבעו שכל אפרו-אמריקאי שהיה עד אז משועבד בטקסס הוא מעתה חופשי. ההכרזה התרחשה בגאלווסטון, טקסס. על אף שהצהרת האמנציפציה, רשמית, שחררה את העבדים שנתיים וחצי לפני כן, ומלחמת האזרחים האמריקאית הסתיימה בתבוסה של מדינות הקונפדרציה באפריל 1865, בטקסס מבין מדינות העבדות הייתה נוכחות נמוכה ביותר של כוחות האיחוד, ולכן אכיפת ההצהרה הייתה איטית ולא עקבית.
כיום, מציינים את Juneteenth Day בהקראת הצהרת האמנציפציה, שירה וכתבים של יוצרים שחורים. במהלך היום נערכים מפגשים משפחתיים, אירועים קהילתיים ואירועי היסטוריה חיה.
רקע היסטורי
במהלך מלחמת האזרחים, באחד בינואר 1863, אברהם לינקולן פרסם את הצהרת האמנציפציה. בהצהרה זו שינה לינקולן את הסטטוס החוקי של עבדים ממדינות הדרום הפורשות, מ"עבד" ל"חופשי". אף על פי שלינקולן הצהיר על שחרורם של אנשים משועבדים, הייתה זו האחריות של המשעבדים לשחרר אותם לחופשי, וחלקם התעלמו מההוראה עד שהגיעו כוחות האיחוד לאכוף אותה. רבים מבעלי האחוזות עברו עם העבדים לטקסס בזמן המלחמה, משום שטקסס הייתה אז, יחסית מבודדת מבחינה גאוגרפית. מעריכים כי ב-1865 חיו בטקסס רבע מיליון עבדים.
הידיעה על כניעתו של רוברט לי ב-9 באפריל 1865, בבית המשפט באפומטוקס, וירג'יניה, הגיעה לטקסס רק בסוף חודש אפריל. ארמיית עבר המיסיסיפי ומורדים נוספים המשיכו להילחם ומשעבדים רבים סירבו לשחרר את העבדים לחופשי. ב-18 ביוני הגיע גנרל צבא האיחוד גורדון גריינג'ר לאי גלווסטון עם כ-1,800 חיילים לכבוש את טקסס מטעם הממשלה הפדרלית. יום למחרת, במטה צבא הקונפדרציה של טקסס, גריינג'ר והקריא את תוכן "פקודה כללית מס' 3", המודיעה על האמנציפציה המוחלטת של אלה המוחזקים כעבדים התגובות להכרזה היו מעורבות, בעלי אחוזות נדרשו לשחרר את העבדים אולם רבים העדיפו לעשות זאת רק לאחר שנציגי הממשל הגיעו אל האחוזות או אחרי הקציר. עבדים חגגו ביציאה למרחבים ציבוריים
ציון החג
ב-1872 מנהיגים שחורים גייסו אלף דולר ורכשו כ־40.5 דונם לחגוג את Juneteenth Day וכיום הוא פארק השחרור ביוסטון. עד שנות עשרים של המאה העשרים נערכו חגיגות במקומות שונים, בעיקר בטקסס ובחלק ממדינות הדרום. חוקי ההפרדה הגזעית ומעשי אלימות נגד אפרו-אמריקאים במדינות הדרום גרמו להיעלמות החגיגות ב-Juneteenth. לבנים רבים ראו ביום זה אירוע לא פטריוטי. במהלך שנות החמישים והשישים של המאה העשרים התנועה לזכויות האזרח מיקדה את מרצה בקבלת זכויות אזרח שוות והפסקת הפרדה ואפליה גזעית במסגרת החוק. כתוצאה מכך, יום השחרור מעבדות נחגג על ידי מעטים (אם כי הוא עדיין נחגג באופן אזורי בטקסס).
הכרה רשמית
בשנת 1979 טקסס הייתה למדינה הראשונה שהפכה את ג'ונטינת' לחג רשמי. אל אדוארדס, מחוקק אפרו-אמריקאי בבית הנבחרים של טקסס הוביל את החקיקה. שקבעה את ה-Juneteenth כיום חג בטקסס. כיום 46 מתוך 50 מדינות ארצות הברית ומחוז קולומביה מכירות בג'ונטינת' כיום חג.
במאה ה-21, מסורות חגיגיות כוללות לעיתים קרובות קריאה פומבית של הכרזת האמנציפציה, שירה של שירים מסורתיים כמו " Swing Low, Sweet Chariot " ו-" Lift Every Voice and Sing ", וקריאה של יצירות של סופרים אפרו-אמריקאים ידועים. חלק מחגיגות החג כוללות גם רודיאו, ירידי רחוב, בישולים, מפגשים משפחתיים, מסיבות בפארק, שחזורים היסטוריים ותחרויות מיס ג'ונטינת'. אירועי החג כוללים גם מסיבות רחוב, מצעדי מתופפים וחצוצרות – וגם נאומים ועצרות פוליטיות.
דגל
ב-1997 עוצב דגל מיוחד על ידי פעילים אפרו-אמריקאים. הכוכב הלבן במרכז מסמל את טקסס והוא בעל משמעות כפולה: הראשונה, אחד הכינויים של טקסס הוא Lone Star State שהייתה בעברה רפובליקה עצמאית והשנייה, שבטקסס הגנרל גריינג'ר הכריז על שחרור העבדים. המתווה המתפרץ מסביב לכוכב מסמל התפרצות של תקווה חדשה לאפרו-אמריקאים בארצות הברית. הצבעים אדום, לבן וכחול, צבעי הדגל האמריקני, הם תזכורת לכך שהעבדים וצאצאיהם הם אמריקאים.
יעל גילעת
יעל גילעת (נולדה בארגנטינה ב-1954) היא חוקרת ומרצה על תולדות האמנות ועל תרבות חזותית, כיהנה כראש התכנית הרב תחומית להוראה של מדעי הרוח והאומנויות באורנים - המכללה האקדמית לחינוך, בשנים 2015–2021. במסגרת זו יסדה עם שותפים ושותפות את מסלול המחקר מבוסס יצירה ABR. היא מנחה-אורחת בתוכנית בינלאומית לתואר שלישי, במסלול ArtBasedResearch, הפקולטה לחינוך בגרנדה, ספרד. בשנים 2004–2014 ניהלה את המכון לאמנות במכללת אורנים.
קורות חיים
גילעת למדה בתיכון לאמנויות שליד האוניברסיטה Bachillerato de Bellas Artes בעיר לה פלאטה, ארגנטינה. ולאחר מכן בחוג לאמנות באותה אוניברסיטה (Facultad de Bellas Artes y Medios Visuales-Mural) אך לא השלימה את לימודיה לתואר במסגרת זו שנקטעה עם עלייתה לישראל בראשית שנות השבעים, במסגרת גרעין של התנועה חטיבת מרדכי אנילביץ (ענף רדיקלי של השומר הצעיר) שהתיישב בקיבוץ גבעת עוז.
בישראל המשיכה את לימודיה במדרשה לאמנות ברמת השרון, סיימה ב.א. במדעי הרוח בהאוניברסיטה הפתוחה ב-1993, לימודי השלמה לקראת מ.א. באוניברסיטת תל אביב ב-1998, ו-PhD במסלול ישיר לדוקטורט לתלמידים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב ב-2003. עבודת הדוקטורט שלה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב עסקה בצורפות יהודי תימן בכור ההיתוך: מיקומה ותפקידה בתרבות החזותית בישראל מימי היישוב ועד ראשית המדינה.
צורפות בכור ההיתוך
בתחילת דרכה האקדמית, עסקו מחקריה בצורפות וביהודי תימן ובכלל זה מקומן של אמנויות יוצאי ארצות האסלאם בתרבות החזותית הציונית והתפרסמו בשנת 2009 בספרה הראשון: צורפות בכור היתוך: אומנויות יהודי תימן והתהוותה של התרבות החזותית הלאומית בישראל 1882-1967 בהוצאת מכון בן-גוריון. בשנת 2015 פרסמה את ספרה השני: דיוקן צורף: על חייו ויצירתו של משה בן דוד, בהוצאת מכון בן צבי. מחקרים אלה העמידו פרספקטיבה חדשה בנוגע ליחסים בין תרבויות, מגדרים ומעמדות במהלך כינונה של התרבות העברית-ציונית ואחריו. ממחקרים אלה התפתחו מחקריה על ארגוני נשים וולונטריים ותפקידיהם בהצמחתה של התרבות העממית-רשמית בישראל, החל משני, ויצו, ומאוחר יותר משכית. בשנת 2008 התפרסם על כך מאמרה רוקמות אומה כפרק בספר "נשים יוצרות בישראל 1920-1970" בעריכת רות מרקוס, אשר היה חלוץ בחקר נשים אמניות בישראל.
קראפטיביזם וארטיביזם
עניינה של יעל גילעת בצורפות הוביל למחקרים נוספים בזהבי.pdf קראפט בהקשר לאמנות העכשוית, שנמשך לעבר מחקר של קראפטיביזם ושל הרקמה והסריגה בהקשר פמיניסטי. הקראפט הכרוך בעבודת יד שקדנית החוזרת על עצמה הביא את גילעת לחקר הריטואל ובכלל זה חקר מפנה היודאיקה: השינויים החברתיים והתרבותיים אשר פקדו, ועודם פוקדים את החברה בישראל ובכלל זה את שדה האמנות, בד בבד עם התהליכים באמנות הבין־לאומית בנוגע להבעה יהודית.
עם הפנים לחברה
השנים בהן גילעת ניהלה את המכון לאמנות במכללת אורנים 2004–2014, מוגדרות בפיה כפרק זמן מכונן. בתקופה זו, גילעת יחד עם הקולגות עידית לבבי, דורית רינגרט, דוד וקשטיין, עמי לוי, ענת גטניו ועוד רבים, הצליחו לבסס את מכון אורנים כמקום שאינו ״סמינר מורים״ אלא מרכז אלטרנטיבי לאמנות, חינוך וקהילה, עם הפנים לחברה, על מגוון זהויותיה. מלבד החוג האקדמי פעלו במכון גלריה לאמנות, גלריה למדיה ווידאו, והגלריה קשר עין לחינוך מוזיאלי. בוגרות ובוגרי המכון נוכחים ומשפיעים על שיח האמנות העכשווי בחינוך, ביצירה ובאוצרות, ביניהם אפשר לציין את פטמה אבו רומי, פטמה שנאן, סמאח שחדה, מתן בן כנען, שלומי ללוש, מריה סלאח מחמיד, הדר סייפן, מיכל שכנאי יעקבי ועוד.
דור המפנה
בעקבות סדרת תערוכות על שנות השמונים בגלריה של המכון לאמנות באוצרות דוד וקשטיין, פתחה גילעת מהלך ארוך שנים של מחקר והוראה של האמנות הצעירה בשנות השמונים, והחלה לפרסם מאמרים שעסקו בקריאה מחדש של העשור והשפעתו הלאה, דוגמת מאמרה על צמד התערוכות הנוכחות הנשית, ומטא-סקס. המחקר הבשיל לכדי ספר: דור המפנה, אמנות צעירה בשנות השמונים בישראל, בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון. גם לאחר פרסום הספר, המהווה מפת דרכים באמנות התקופה, ממשיכה גילעת לעסוק בעשור זה, ולהעמיק בחקר הנשים האמניות והשיח המגדרי של התקופה. מחקר שנות השמונים העמיק את הכתיבה והקשר אל אמנים שגילעת מלווה אותם כאוצרת וכחוקרת (אלי שמיר, צדוק בן דוד, עידית לבבי, דרורה דומיני, דוד וקשטיין, רותי הלביץ כהן ועוד).
מגדר ופמיניזם
במהלך השנים, יעל גילעת פרסמה מאמרים רבים על אמנות ותרבות חזותית. מחקריה עוסקים בהצטלבויות בין החברתי לאסתטי בראי התיאוריות הביקורתיות. בעשור האחרון פרסומיה מתמקדים במגדר ובפמיניזם דרך היבטים חברתיים שונים כגון: מרחב ציבורי ונוף לשוני; אימהיות ואימהות; זיכרון ושכול; טרנס-לאומיות, ארטיביזם וקראפטיביזם. הפרספקטיבה המגדרית אפשרה נקודה מבט נוספת על מחקר הצורפות, החל מהתבוננות על נשים ותכשיטים ביצירתה של שרה לוי תנאי, דרך עיסוק ביצירתן של נשים צורפות דור שני למשפחות שעלו מתימן, דוגמת אביה דוד שהם וטליה רצון. שתי מעצבות אלה הוצגו בתערוכה דיאלוג ב-2019.
שאלות מגדריות בדגש על הצטלבות בין מעמד ואתניות נידונות במאמרים שגילעת כתבה על אמניות פלסטיניות שהכירה במכון לאמנות כסטודנטיות ושהפכו לדמויות מובילות בשדה האמנות. המאמרים הם תוצר של היכרות ודיאלוג רב שנים, המודע למפגש בין תרבויות ועמדות המתקיים במהלכו. המאמרים הופיעו בקטלוגים של תערוכותיהן של פאטמה אבו רומי, פטמה שנאן ועוד אמניות נוספות.
מחקר מבוסס יצירה ABR
בעת ששימשה כראש התכנית הרב תחומית של מדעי הרוח והאומנויות במכללת אורנים, עסקה יעל גילעת בפיתוח הלימודים לתואר שני רב-תחומי ויסדה עם שותפים ושותפות את מסלול המחקר מבוסס יצירה ABR. גישה זו על ענפיה השונים הולכת ומתבססת בעולם וגילעת בין החלוצות בישראל המיישמות אותה. זהו מסלול פורץ דרך לתואר שני מחקרי, שמעניק לאמנות מקום באקדמיה. במסגרת זאת, מנחה יעל סטודנטים בעבודות לתואר שני.
במקביל היא מפתחת תוכן פדגוגי בנושאי מגדר ואמנות מבוססת קהילה, וזאת במסגרת קורסים ייחודיים, כתיבת תוכניות לימוד והנחיית סטודנטים בעבודות לתואר שני במכללת אורנים, באוניברסיטאות ובאקדמיות נוספות וכן עבודות לתואר שלישי. בעקבות פעילותה בתחום זה הוזמנה לשמש כמנחה עבודות דוקטור בתוכנית הבינלאומית לתואר שלישי בפקולטה לחינוך בגרנדה, במסלול חקר חינוך מבוסס אמנות ( Art Based Educational Research).
מחקרים בנוף לשוני
גילעת משתתפת פעילה בקבוצת חוקרים בין לאומית שעוסקת בנוף לשוני - מחקר של מופעי השפה/שפות במרחבים ציבורים. גילעת פרסמה, יחד עם ד״ר שושי וקסמן, מאמרים רבים העוסקים בהיבטי אמנות ותרבות חזותיים בהקשרים של בתי עלמין צבאיים בישראל, קרפטיביזם, ובאופן שבו השפה והאמנות משולבות ביצירות העוסקות בהגירה וזהות במסגרת אירועי אמנות בינלאומיים.
תרומתן של גילעת ווקסמן לחקר הנוף הלשוני קשורה ליחסים בין אמנות ונוף לשוני ולנוכחות האמנות במרחבים ציבוריים בהקשרים שונים. במאמר להחזיק את הזיכרון: פיגוע טרור ב-AMIA, בואנוס איירס, ארגנטינה, 1994 - מקומן של התערבויות אומנותיות מוזמנות בהבניית זיכרון כאירוע מתמשך, שהתפרסם בשנת 2020 בכתב העת דברים, עוסקת גילעת במחקר הדן בזיכרון מבוסס אמנות שהולך ומתפתח מזה 26 שנה ביחס לפיגוע טרור רב נפגעים שהתרחש בבניין הקהילה היהודית AMIA. המאמר עוסק במחאה דרך האמנות שהגיבה לטיפול כושל של מערכות המדינה בגילוי מבצעי ההתקפה על בניין הקהילה בשנת 1994 בבואנוס איירס.
בתחום זה, ערכה גילעת מחקרים יחד עם קולגות מספרד (ד״ר אנטוניו אספינוסה) על אמנות וזיכרון במרחב הציבורי בגרנדה בתקופה שלאחר מותו של הדיקטטור פרנקו והמעבר לדמוקרטיה. מאמרים בנושא התפרסמו בספרדית ובאנגלית.
חיים אישיים
גילעת מתגוררת בקריית טבעון ונשואה לד״ר גיורא גילעת. לזוג בת ושני בנים.
אוצרות
לצד כתיבתה האקדמית, עוסקת גילעת גם באוצרות של תערוכות מחקריות, בישראל ומחוצה לה, בין השאר:
קישורים חיצוניים
קורות חיים של יעל גילעת, באתר "אורנים"
טיילר (טקסס)
טיילר (באנגלית: Tyler) היא עיר בטקסס שבארצות הברית. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-107,000 תושבים. העיר קרויה על שם נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר.
היסטוריה
העיר הוקמה באפריל 1846. בעשרות שנותיה הראשונות של העיר, הייתה הכלכלה מבוססת על חקלאות וגידול עצים. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1861, היו בעיירה למעלה מ-1,000 עבדים (35% מתושבי העיר). אזרחיה הלבנים של העיר תמכו באופן נלהב בקונפדרציה ורבים מהם התגייסו לצבא הדרום.
בשנת 1870 הוקם הבנק הראשון בעיר ותחנת הרכבת נוסדה בשנת 1874. בעשורים שלאחר מכן טיילר הפכה למרכז כלכלי וחקלאי אזורי. בנוסף על כך, מאפיין בולט של תקופה זו היה המתיחות הגזעית שגרמה למספר נרצחים אפרו-אמריקאים בלינצ'ים.
בשנת 1971 אוניברסיטת טקסס פתחה סניף מקומי בטיילר.
בית הכנסת הראשי של מינסק
בית הכנסת של מינסק הנקרא גם בית כנסת בית ישראל (בבלארוסית: Сінагога Бэйс Ісраэль) הוא בית כנסת הממוקם במינסק במרכז העיר מינסק, זהו בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית במינסק.
בית הכנסת נבנה בשנת 1913 ביוזמת יהודים אורתודוקסים. בשנת 1994 מונה הרב הראשי של בלארוס, לרב קהילת בית הכנסת.
שייח' אל-אסלאם
שייח' אל-אסלאם (בערבית: شيخ الإسلام) הוא תואר כבוד אשר ניתן בדרך כלל לגדולי חכמי הדת באסלאם.
התואר הזה הופיע לראשונה בח'וראסאן, בשלהי המאה הרביעית להג'רה.
בחלק מארצות האסלאם, היה זה תואר כבוד לא רשמי אשר היה ניתן לפוסקי הלכה, בעוד שבמקומות אחרים התואר היה ניתן באופן רשמי על ידי המדינה לחשובים ביותר שבחכמי הדת.
באימפריה העות'מאנית
באימפריה העות'מאנית, זה שקיבל את התואר היה בדרך כלל השופט הראשי של כל אחת מהערים מוסלמיות הגדולות, ובמיוחד המופתי הגדול של קונסטנטינופול. הוא בדרך כלל היה ממונה באופן ישיר על ידי הסולטאן
במובן מסוים, כוחו של השייח' אל-אסלאם היה גדול אף יותר מכוחו של הסולטאן, מפני שהוא יכול היה להכריז שצו כזה או אחר של הסולטאן אינו רלוונטי לשריעה. יחד עם זאת, הסולטאן היה יכול להחליף את השייח' אל-אסלאם באחד אחר, ואף לבטל את התפקיד או להגביל את תחום שיפוטו.
בעלי התואר "שייח' אל-אסלאם"
בין האנשים שזכו לשאת את התואר הזה, ניתן למצוא את השמות שלהלן:
ז'ול שלביס
ז'ול שלביס (בהולנדית: Jules Schelvis; 7 בינואר 1921 – 3 באפריל 2016) היה היסטוריון, סופר, איש דפוס וניצול שואה יהודי-הולנדי. שלביס היה הניצול היחיד מבין 3,005 האנשים שהובלו בטרנספורט ה-14 מווסטרבורק למחנה ההשמדה סוביבור (ואחד משני ניצולי השואה ההולנדים היחידים מסוביבור לצד סלמה אנגל וינברג). הוא ידוע בזכות זיכרונותיו ומחקריו ההיסטוריים על סוביבור, שעליהם זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אמסטרדם, קצין במסדר אורנג'-נסאו ומסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין.
ביוגרפיה
שלביס נולד באמסטרדם, לממשפחה יהודית חילונית. לאחר התיכון עבר הכשרה כמדפיס ועבד במשרד הדפוס לינדנבאום באמסטרדם. לאחר שהגרמנים כבשו את הולנד, שלביס פוטר מעבודתו בשל היותו יהודי. לאחר מכן עבד בעיתונים שונים והשתתף בארגון תנועת נוער מקומית, שם פגש אישה בשם רחל בוז'יקובסקי והחל לחזר אחריה. שלביס ניסה להתקרב לבוז'יקובסקי ולמשפחתה שהתגוררו במרכז לתרבות היידיש. לבסוף חיזוריו צלחו ושלביס ובוז'יקובסקי נישאו ב-1940, בין השאר בתקווה שהדבר יגן עליה ועל משפחת המהגרים הפולנית שלה מפני גירוש.
בדורוחוצ'ה, יהודים מפולין ומהולנד נאלצו לעבוד בתנאים איומים ובעבודה קשה. שלביס הצליח לשרוד בעקבות כך שביקש פגישה עם מפקד המחנה, שבמקרה היה מודע לכך שבמחנה עבודה סמוך זקוקים למדפיס. עם זאת, מסיבות לא ברורות, שלביס נשלח במקום זאת למחנה באזור לובלין, שם נאלץ לבנות צריפים. משם הועבר לגטו רדום, שם הוטל עליו להרכיב מחדש בית דפוס שפורק והובא מוורשה. התנאים ברדום היו טובים משמעותית ממה שחווה שלביס בלובלין ובדורוחוצ'ה. עם התקרבות הצבא האדום, שלביס נשלח לטומאשוב מזובייצקי. משם הגיע בסופו של דבר לאזור שטוטגרט, שם שוחרר על ידי הצבא הצרפתי ב-8 באפריל 1945.
שלביס היה עד תביעה משמותי במהלך המשפטים של קרל פרנזל, ג'ון דמיאניוק ופושעי מלחמה אחרים ששרתו בסוביבור. הוא המייסד של מוזיאון סוביבור וכן מחברם של מספר ספרים ומחקרים היסטוריים על במחנה.
לאחר המלחמה נשאר שלביס להתגורר בהולנד ונפטר שם ב-3 באפריל 2016 בגיל 95.
נונאוויק
משמעות השם "נונאוויק" הוא "ארץ אדירה" בדיאלקט המקומי של שפת האינוקטיטוט. תושבי האזור קוראים לעצמם בשפתם בשם "נונבימיוט". עד 1912 היה האזור חלק ממחוז אונגבה של הטריטוריות הצפון-מערביות של קנדה.
יישובי החבל:
משרד החוץ הפדרלי
משרד החוץ הפדרלי (בגרמנית: Das Auswärtige Amt, בקיצור AA) הוא משרד החוץ של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והסוכנות פדרלית האחראית הן על מדיניות החוץ של גרמניה והן על יחסיה עם האיחוד האירופי. זהו משרד ברמת קבינט.
נקז'ן
נקז'ן (בהונגרית: Nekézseny) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית נקז'ן נמצאת בירידה שנים רבות מ-951 תושבים בשנת 1990 עד 652 תושבים בשנת 2020 (ירידה של כ-31%).
משרד החוץ הפדרלי
המונח "אאוסוורטיגס אמט" היה שמו של משרד החוץ שהוקם בשנת 1870 על ידי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, שהפך אז למשרד החוץ של הקיסרות הגרמנית בשנת 1871. מונח זה עדיין משמש כשמו הרשמי משרד החוץ הגרמני כיום (2019). בין השנים 1871–1919 את משרד החוץ ניהל מזכיר החוץ, ומאז 1919 המשרד מנוהל בידי שר החוץ של גרמניה. החל מחודש דצמבר 2021 המשרד מנוהל בידי שרת החוץ אנאלנה ברבוק. מבנה המשרד שוכן בשכונת מיטה, הנמצאת במרכז ההיסטורי של ברלין.
הקמה
האאוסוורטיגס אמט הוקם בשנת 1870 במטרה לנהל את מדיניות החוץ של הקונפדרציה הצפון-גרמנית, ומשנת 1871 את מדיניות החוץ של הקיסרות הגרמנית. משרד החוץ הונהג במקור על ידי מזכיר החוץ (ולכן בהתחלה לא נקרא משרד), ואילו קנצלר גרמניה, שבדרך כלל כיהן גם הוא כשר החוץ של ממלכת פרוסיה, נשאר אחראי על ענייני החוץ.
נקז'ן
המרחק האווירי בין הכפר לבודפשט הוא 128 ק"מ. המרחק בנסיעה הוא 174.3 ק"מ. זמני הנסיעה הם: ברכבת - 3 שעות ו 39 דקות, באוטובוס - 3 שעות ו 44 דקות, ברכב פרטי - שעתיים ו 13 דקות.
יהודי נקז'ן
בכפר חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת. תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד.
משרד החוץ הפדרלי
ימי ביסמרק
שמו של אוטו פון ביסמרק הפך למילה נרדפת למדיניות חוץ מתוחכמת, והוא נודע בכל העולם עד לימינו כאחד מגדולי המדינאים בהיסטוריה.
בשנים הראשונות של מדינת הלאום הגרמנית בימי שלטונו של אוטו פון ביסמרק, היו למשרד החוץ שתי מחלקות: הראשונה לעניינים פוליטיים והשנייה לעניינים כלכליים, משפטיים וקונסולריים. לאחר פיטוריו של ביסמרק ב-1890 הוקמה מחלקה נוספת למדיניות קולוניאליסטית, שהופרדה משאר המחלקות ונקראה "רייכסקולוניאלמאט" ב-1907. כדי לשמור על שליטתו באאוסוורטיגס אמט, ביסמרק מינה את בנו, הרברט פון ביסמרק לתפקיד מזכיר המדינה. ביסמרק מינה את בנו חסר-ההשכלה לאור הצורך שלו באדם נאמן לחלוטין שינהל את האאוסוורטיגס אמט כשלא היה בסביבה. ביסמרק לא היה מקבל דעות המנוגדות לשלו, ורק הדיפלומטים שהיו נאמנים לו עלו לדרגה דיפלומטית גבוהה.
מדיניות החוץ שביסמרק ניהל הייתה שקולה ופרגמטית, והתבססה על עקרון הריאל-פוליטיק, שלפיו את יחסי החוץ יש לנהל משיקולי תועלת, ולא על-פי אידאולוגיה או רגש. ביסמרק, הדמות הדומיננטית בייסוד האימפריה הגרמנית, עסק מזה שנים בביסוס מדיניות חוץ זהירה ופרגמטית. הקיסר החדש העדיף התרחבות טריטוריאלית מהירה וראוותנית על מנת "לשמור על מקומה של גרמניה מתחת לשמש". הישגיו של ביסמרק בתחום מדיניות החוץ נמחקו בתקופת שלטונו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
כמוסד בלעדי
כבר מראשיתו, האאוסוורטיגס אמט היה מאוד בלעדי מבחינה חברתית. כדי להצטרף אליו היה צורך בתואר אקדמי, עדיף תואר משפטי, ונדרש להוכיח כי יש למעוניין להצטרף הכנסה פרטית ניכרת. בשנת 1880 היה על המועמד להוכיח כי יש לו הכנסה פרטית של לפחות 6,000 מארק גרמני בשנה כדי להצטרף; עד 1900, הדרישה הייתה 10,000 מארק בשנה ובשנת 1912 המועמד צריך לפחות 15,000 מארק בשנה כדי להצטרף. דרישה זו מסבירה מדוע כל כך הרבה דיפלומטים גרמנים התחתנו עם נשים עשירות יותר, כיוון שללא עושר נשותיהן לא היו מצליחים להצטרף לאאוסוורטיגס אמט.
דרישת ההכנסה שהתנו את ההצטרפות לאאוסוורטיגס אמט שונו רק בשנת 1918. אצילים היו מיוצגים יתר על המידה באאוסוורטיגס אמט. בתקופה הקיסרית, 69% מתוך 548 הגברים ששירתו באאוסוורטיגס אמט היו אצילים, וכל שגריר אחד בתקופת הרייך השני היה אציל. במאה ה-19, האמינו כי רק לאצילים יש המעמד החברתי והחסד הראוי לייצג לנכון את הרייך מחוצה לו כשגרירים.
נוסף על כך, במשך כל תקופתו של האאוסוורטיגס אמט בשנים 1871–1945 היו הנוצרים הקתולים פחות מיוצגים באאוסוורטיגס אמט והיוו 15%-20% מאנשי האאוסוורטיגס אמט. האאוסוורטיגס אמט היה ברובו מוסד פרוטסטנטי עם מועמדים פרוטסטנטים לתפקידים שונים כמו שגרירים שהועדפו על פני המועמדים הקתולים. היהודים היו גם כן פחות מיוצגים באאוסוורטיגס אמט. בתקופה הקיסרית בין השנים 1871–1918, באאוסוורטיגס אמט היו רק שלושה יהודים, ועוד ארבעה יהודים שהמירו את דתם ללותרניזם כדי לקדם את הקריירה שלהם.
ימי וילהלם השני
אישיותו התיאטרלית והבלתי יציבה של וילהלם השני, קיסר גרמניה היקשתה על ניהול מדיניות חוץ ראויה, והביאה ליצירת סדרה של משברים בינלאומיים ותקריות, שנסבו על התנהגותו או אמירותיו הפזיזות. הוולגריזציה וההקצנה של הגותם המורכבת של הוגים כניטשה, טרייצ'קה והגל, והשפעתם של הוגים פאן-גרמנים כיוסטון סטיוארט צ'מברלין הביאו בגרמניה כולה לזן של לאומנות מיליטריסטית, שהשפעתה הייתה רבה במיוחד על הקיסר. הקיסר ניווט את המדיניות הגרמנית בחוסר יציבות, והשפעתו הפריעה לניהול מדיניות עקבית.
הוא היה המחליט האחרון בסוגיות של מדיניות חוץ, ולא הייתה עליו כל ביקורת פרלמנטרית, פרט לנושא המצומצם של התקציב. הוא שלט בעיתונות ודיכא את הביקורת על מדיניותו. עוד ב-1891 איבחן דיפלומט פורטוגזי שנפגש עמו כי "ייתכן שיום אחד תשמע אירופה את רעם הצבאות המתנגשים, רק בשל כך שבנשמתו של הדילטנט הגדול הזה בוערת התשוקה 'לדעת מלחמה', ליהנות מהמלחמה, הגוברת על התבונה, העצה, או החמלה על נתיניו".
הרייך השלישי
ב-1933, הרוב המכריע של הדיפלומטים המשרתים באאוסוורטיגס אמט הגיע ממשפחות מהמעמד הגבוה, עם ייצוג נכבד של אנשי האצולה. ייצוג היתר של האצולה העניק לאאוסוורטיגס אמט מעמד אליטיסטי, והפך אותו לאחד המוסדות היוקרתיים ביותר בגרמניה. הודות להרכב המעמד הגבוה באאוסוורטיגס אמט, יכלו הדיפלומטים להרשות לעצמם בגדים יקרים מאוד, ואנשי המוסד נחשבו בדרך כלל ללובשי הביגוד הטוב ביותר בממשלת גרמניה כולה, ותרמו לתדמיתו הזוהרת והסגנונית של האאוסוורטיגס אמט. לא הייתה אף לא דיפלומטית אחת, ומלבד הנשים שהועסקו כמזכירות, פקידות ומנקות, לא היו לאאוסוורטיגס אמט שום דיפלומטית. אנשי האאוסוורטיגס אמט הקימו קבוצה אליטיסטית בה לכל דיפלומט היה תואר אקדמי (לפני שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב הגרמנים לא למדו באוניברסיטה).
בחודש מרץ 1935 חידש אדולף היטלר את גיוס החובה. מעט גרמנים הלכו לאוניברסיטה באותם הימים, שכן חוק ההגנה הלאומי של מרץ 1935 (שהביא לגיוס חובה) פטר את הסטודנטים מהגיוס. מטרתו של היטלר להפוך את גרמניה למעצמה הגדולה ביותר של העולם הייתה למעשה יעד של מדיניות חוץ שהדיפלומטים אימצו אותו. בחודש מרץ 1933 הברון פרידריך וילהלם פון פריטוויטש וגאפרון, שגריר גרמניה בארצות הברית התפטר מתפקידו בטענה כי אין הוא יכול לשרת במצפון טוב את הממשלה הנאצית. בכך הוא היה החבר היחיד באאוסוורטיגס אמט שהתפטר במחאה על מדיניות המשטר הנאצי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה בחודש מאי 1945, גרמניה נכבשה בידי בעלות הברית והמדינה הגרמנית בוטלה בידיהן. המדינה נוהלה כאזורי כיבוש בשליטת ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת וברית המועצות. בחודש אוגוסט 1949 הוקמה מחדש ממשלת גרמניה באזורי הכיבוש המערביים, (גרמניה המערבית) שבשנותיה הראשונות היו לה סמכויות מוגבלות מאוד. בחודש אוקטובר 1949 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) במה שהיה האזור הסובייטי. בעוד שגיאורג דרטינגר כבר מונה לשר החוץ הראשון של גרמניה המזרחית ב-1949, לאור חוק הכיבוש של בעלות הברית אאוסוורטיגס אמט לא הוקם מחדש בגרמניה המערבית עד ל-15 במרץ 1951.
בעת הזאת
בעת הזאת: מסמכים ומחקרים על הכנסייה הקתולית והיהודים לנוכח השואה ובעקבותיה הוא ספר בעריכת דינה פורת, כרמה בן יוחנן ורות בראודה העוסק בהשפעת השואה על יחסי הכנסייה הקתולים והיהודים.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2015, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
הספר
הספר מורכב משני חלקים העוסקים בשינוי היחס של הכנסייה הקתולית ליהודים בעקבות השואה; החלק הראשון מבוסס על מסמכים רשמיים של הכנסייה הקתולים מסיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, מהם עולה השינוי ביחס ליהודים וליהדות. החלק השני מורכב מאוסף מאמרים על יחסי מדינת ישראל והיהודים מול הוותיקן והכנסייה הקתולית, מהשואה ועד ימינו.
מורדי מילר כתב בביקורת על הספר:.
הספר יצא לאור לרגל 50 שנה להצהרת נוסטרה אטאטה הנחשבת כמי ששינתה את יחס הכנסייה ליהודים, ושם הספר הוא אחד התרגומים המקובלים לשם ההצהרה.
קישורים חיצוניים
על הספר:
Google Dorking
פריצה על ידי מנוע החיפוש של Google (המכונה Google dorking או Google Hacking) היא טכניקת פריצה המשתמשת במנוע החיפוש של Google כדי למצוא חורי אבטחה באתרים וברשתות.
אפשרויות חיפוש נפוצות
בנוסף לשימוש באופרטורים של גוגל, ניתן לשרשר מילים בעזרת "+", להציג רק עמודים בהן לא מופיעות מילים מסוימות בעזרת "-", ובעזרת "*" לבקש כל תו. את אפשרויות אלו ניתן לחבר למונחים הרלוונטיים לחיפוש (כגון קובצי PHP,SQL, שרתי FTP וכו'), ולבצע בדיקות חדירה לשירותים באופן חוקי ובהסכמה.
קיימות מעל 7,300 אפשרויות חיפוש מידע נסתר באמצעות שיטת ה-Google Dorking.
רוד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גדעון זינגר
גדעון זינגר (29 ביוני 1926 – 11 במאי 2015) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, קומיקאי וזמר ישראלי.
קורות חייו
זינגר נולד ב-1926 בברנו שבצ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה). ב-1940 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והיה באוניית הגירוש "פאטריה" שטובעה על ידי ארגון "ההגנה". בנעוריו גר בשכונת מחלול בתל אביב ולמד שירה ונגינה על כינור. סיים הכשרה מקצועית כמלטש יהלומים.
לחם בפלמ"ח ולאחר פציעה הצטרף לצ'יזבטרון. הוא היה הסולן בביצוע המקורי של שיר "הרעות". שיר זה הוקלט והופץ על ידי חברת התקליטים צליל בשנת 1949.
בשנות ה-50 וה-60 היה חבר בהרכב הזמר והבידור "רביעיית מועדון התיאטרון". הופיע פעמיים בפסטיבל הזמר וזכה במקום הראשון ב-1961 עם השיר "שאני עמך", שכתבה פנינה אבני, הלחין ועיבד צבי אבני. בן זוגו ברבות מהופעותיו היה יעקב בן-סירא.
גדעון זינגר הופיע בדו-רה-מי, בהבימה, בקאמרי ובצוותא בהצגות "אופרה בגרוש", "הזוג המוזר", "הבה נתגרש", "אדם הוא אדם", "זעקי ארץ אהובה", "הלילה השנים עשר" ועוד. כמו כן השתתף במחזמר "איש למנשה" של המפיק גיורא גודיק והופיע בהצגות ילדים בתיאטרון לילדים מארץ עוץ. בסוף שנות השישים החל להופיע בתיאטרון באירופה ובברודוויי בתפקיד דון קישוט בהצגה "איש למנשה". בשנת 1977 חזר לישראל והצטרף לתיאטרון באר שבע.
ב-1983 פוטר מתיאטרון הבימה ובעקבות כך עזב את ישראל. משנת 1987 התגורר בווינה ושיחק בתיאטרון Theater in der Josefstadt כשחקן מן המניין וחבר של כבוד. כמו כן השתתף בסרטים גרמניים ואוסטריים ובתיאטראות קיץ והשתתף בתוכניות טלוויזיה. זמן לא רב לפני מותו הופיע בתפקיד קטן בסרט "האישה בזהב".
משנת 2005 היה נשוי לסוכנת השחקנים שירה זינגר, אשר ניהלה את הקריירה שלו בחו"ל. בשנת 2006 חגג לו תיאטרון הבימה את יום הולדתו ה-80 וזינגר הגיע לארץ לרגל האירוע. היה אב לארבעה ילדים מנישואים קודמים: אחד מילדיו הוא עורך הדין יואל זינגר, שהיה היועץ המשפטי למשרד החוץ בתקופת המשא ומתן להסכמי אוסלו.
זינגר נפטר בבית החולים איכילוב כתוצאה מסיבוכים של ניתוח לב שעבר באוסטריה ב-11 במאי 2015 ונטמן בבית העלמין ירקון.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
שירת ברנדט (סרט)
שירת ברנדט (באנגלית: The Song of Bernadette) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1943 בבימויו של הנרי קינג עם ג'ניפר ג'ונס בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן "שירת ברנדט" משנת 1941 של פרנץ ורפל. ורפל שהה מספר שבועות בעיר לורד במסגרת מסע בריחתו מהנאצים והגסטפו בדרך לארצות הברית. הוא שמע על סיפורה של ברנדט מפי האנשים שהסתירו אותו ואת אשתו ונדר שאם יגיע בשלום לארצות הברית, הוא יניח את כל עיסוקיו האחרים ויכתוב רומן על ברנדט וכך עשה. הרומן שתורגם לאנגלית ב-1942 הפך מיד לרב-מכר ולסרט קולנוע שובר קופות.
הספר מספר את סיפורה של הנערה ברנדט סובירו מהעיירה לורד שבשנת 1858 התגלתה לה במערה, מריה הקדושה ובאותו מקום פרץ מעיין שמימיו הם בעלי סגולות ריפוי ומשמש עד היום כמקום קדוש ואתר צליינות עולמי שמליוני חולים ונכים נוהרים אליו לבקש מזור למחלתם.
הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר: השחקנית הטובה ביותר (ג'ניפר ג'ונס), הצילום הטוב ביותר, העיצוב האמנותי הטוב ביותר ופסקול המוזיקה הטוב ביותר (אלפרד ניומן). כן היה מועמד עוד לשמונה פרסים.
הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב: פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע, פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בתחילת הסרט נכתב: "לאלה המאמינים באלוהים – אין צורך בהסברים, לאלה שאינם מאמינים באלוהים – אין שום הסבר אפשרי".
תקציר העלילה
ברנדט סובירו (ג'ניפר ג'ונס) היא נערה בת 14 חולנית וחולמנית. היא גרה בעיירה לורד בפירנאים לא רחוק מגבול ספרד. אביה מובטל ועובד בעבודות קשות מזדמנות ואמה כובסת.
היא לומדת בבית ספר כנסייתי אך לא מרוכזת בלימודים ומורתה, האחות מרי תרז וודוז (גלדיס קופר) נוזפת בה לאחר שאינה יודעת מה זה השילוש הקדוש.
ב-11 בפברואר 1858 יוצאת ברנדט עם אחותה וחברה נוספת לקושש עצים להסקה. בשלב מסוים מתרחקות ממנה הבנות והיא נשארת לבדה מול מערת מספייה, שם היא חווה התגלות של עלמה מקושטת המציגה את עצמה כהעיבור ללא חטא. היא מספרת זאת לחברותיה שאינן מאמינות לה. השמועה מתפשטת בעיירה אך התובע המלכותי ויטאל דוטור (וינסנט פרייס), הרופא ד"ר דוזו (לי ג'יי. קוב), האב דומיניק פיראמל (צ'ארלס ביקפורד) וראש העיירה, לא מאמינים לה וחושבים שהדבר מסוכן.
העלמה מבטיחה לברנדט שבמקום ינבע מעיין וברנדט הולכת לשם עם כל אנשי לורד, חופרת במערה ומוציאה רק אדמה לחה. כולם חוזרים באכזבה אך לפתע מתחיל לנבוע שם מעיין. אחד התושבים שהיה כבד ראייה שוטף את פניו וראייתו משתפרת מיד הוא רץ לעיר ומפזר את השמועה. ד"ר דוזו מטפל בתינוק במצב קשה. הוא מתייאש מהטיפול ומזמין כומר אך האם חוטפת את התינוק, רצה למעיין, טובלת בו את התינוק שמתעורר לחיים.
אזרחים שלא נשמעו לצו וביקרו במעיין, נעצרים ובתוכם האומנת של בנם של הקיסר נפוליאון השלישי ואשתו אז'ני. האומנת משלמת את הקנס שלה ושל האזרחים ולוקחת בקבוק ממי המעיין שניתן לנסיך הקטן וחומו יורד. הקיסר והקיסרית משוכנעים שזה נס אבל הרופא חושב שהנסיך לא היה חולה כל כך מקודם.
בצו קיסרי נפתחת שוב המערה. מוקמת ועדה לקביעה אמינות הפרשה.
האב פיראמל משכנע את ברנדט להפוך לנזירה והיא מגיעה למנזר בעיר נוורס שם היא פוגשת שוב את האחות ווזו האחראית על הנזירות החדשות. ווזו מתעבת את ברנדט ולא מאמינה לה. היא מתרעמת על העובדה שדווקא לה, למרות סבלה, לא הייתה התגלות אלה רק לברנדט המפונקת שלא סבלה מימיה. היא מתעללת בברנדט ונותנת לה את העבודות הקשות ביותר כמו כביסה וניקוי הרצפות. כאשר היא מבחינה שברנדט צולעת היא מפרשת זאת כניסיון לעשות ממנה מסכנה כדי שירחמו עליה.
צליעתה של ברנדט מתגברת, רופא מוזעק למנזר וקובע כי לברנדט יש גוש בברך וכי היא סובלת משחפת עצמות מתקדמת ומצבה חמור. האחות ווזו נמלאת בייסורי מצפון, מבקשת סליחה מישו ומטפלת בברנדט במסירות.
על ערש דווי של ברנדט מגיע האב פיראמל (במציאות הוא מת לפניה), ברנדט חווה התגלות נוספת והיא אומרת: "אני אוהבת אותך, מריה הקדושה, התפללי למעני" ומתה.
הוועד המייעץ לצי
הוועד המייעץ לצי (באנגלית: Naval Consulting Board) היה גוף שהוקם בארצות הברית טרם כניסת המדינה למלחמת העולם הראשונה על ידי מזכיר הצי של ארצות הברית ג'וזפוס דניאלס, בעצתו של הממציא תומאס אלווה אדיסון, על מנת להכין את הכוחות הימיים האמריקניים לקראת כניסה אפשרית לעימות שהתרחש באירופה, ובעקבות איום הצוללות הגרמניות על הארסנל הימי הבריטי והאמריקאי. בוועד פעלו בעיקר אנשי טכנולוגיה ומדענים מתוך התעשייה האמריקאית, והוא לא כלל אנשי אקדמיה. הוועד פעל לאורך שנות המלחמה ותרם לפיתוח אמצעים לאיתור צוללות. לקראת סוף המלחמה הוכפף הוועד למועצה הלאומית למחקר, שהביאה להישגים מדעיים וטכנולוגיים טובים יותר לאיתור צוללות.
הרקע להקמת הארגון
הנשיא וודרו וילסון שלא היה מעוניין להצטייר כמתכונן לקראת הצטרפות למלחמה, טען כי הצבא צריך להתכונן להגנה, אבל לא למלחמה. בספטמבר 1915 הקים מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס את הוועד המייעץ לצי לבחינת טכנולוגיות לחימה שישרתו את מאמצי ההגנה של הכוחות הימיים האמריקניים, אל מול האתגרים החדשים בזירה הימית שנחשפו במהלך השנים הראשונות של המלחמה באירופה, ובמיוחד במסגרת מערכת הצוללות . דניאלס דגל בשיתוף אנשי טכנולוגיה כמו אדיסון ומדענים מתוך התעשייה האמריקנית, כמו ויליס ויטני (Willis R. Whitney), שעמד בראש מעבדת המחקר של חברת ג'נרל אלקטריק. הוועד המייעץ לצי פעל לארגון מהנדסים מהתעשייה האזרחית כדי לנסות לפתור בעיות שאינן מדעיות באופיין, ובעיקר כדי לטפל בבעיות של ייצור וסטנדרטיזציה של אמות מידה.
פעילות לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, הוועדה המייעצת לצי קיבלה אישור להשתמש במתקן של הצי האמריקני בנהנט שבמסצ'וסטס, בסמוך לעיר בוסטון. המתקן פעל בשיתוף פעולה עם גוף המחקר של חברת ג'נרל אלקטריק, ובעקבות זאת, עם המדען הנודע אירווינג לאנגמיור, אחד המדענים הבכירים שעבד במעבדת המחקר של החברה, שיזכה בהמשך בפרס נובל בשנת 1932. גם צוות המחקר של חברת התקשורת AT&T הצטרף במהרה לצוות. הצוות, שהמשיך לקבל את התמיכה של מזכיר הצי דניאלס, הובל על ידי אנשי טכנולוגיה ותעשייה, וכמעט לא נכללו בצוות מדענים מהאקדמיה.
המהנדסים של ג'נרל אלקטריק בנהנט, בהובלת לאנגמיר, הצליחו לפתח שיטה לאיתור צוללות בהתבסס על מתקן בריטי קיים המכונה הידרופון. המתקן הזה השתמש בעיקרון של הקלטת קול משני כיוונים (binaural principle), שמאפשר לאתר קול בצורה החזקה ביותר כאשר נמצאים ישירות מולו. המהנדסים של לאנגמיור החליפו את ציפוי המנגנון הבריטי ממתכת לגומי, וכך הגדילו את טווח המכשיר בכשלושה מייל. באמצע אוגוסט 1917 שלוש אוניות קטנות, מצוידות במערכת שפותחה בנהנט, ושכונתה על ידי הצי C-tube, הצליחו להבריח צוללת סמויה מנמל בוסטון, ובהמשך להטביע אותה באמצעות פצצות עומק.
באביב 1918 הוכפף הצוות בנהנט תחת הפיקוח של המועצה הלאומית למחקר, לאור ההצלחה הגבוה יותר של צוות המחקר של המועצה. תומאס אדיסון, שבתחילת הדרך התנגד לשילוב אנשי מדע "טהור" במחקר לצרכים פרקטיים-מלחמתיים, שינה את דעתו. לאחר הדגמה מוצלחת של היכולות שפותחו על בסיס המחקר של המועצה, אדיסון השתכנע ואמר בפני מזכיר הצי דניאלס שיש "להמשיך ולגבות את הקצינים ואת אנשי המדע, לתת להם את הספינות שהם צריכים, ולעשות זאת במהרה... ושאם נעשה כך, הרי שהצוללת תהפוך מבעיה רצינית למטרד קטן".
נחל תנינים
נַחַל תַּנִּינִים (בערבית: وَادِي ٱلزَّرْقَاءِ - ואדי א-זֵרְקַא, "הנחל הכחול") הוא נחל איתן שתחילתו ברמות מנשה בין דליה לבין עין השופט. הנחל זורם דרום מערבה לים התיכון ונשפך לים דרומית לקיבוץ מעגן מיכאל. שמות נוספים קדומים לנחל הם "קרוקודילון" ו"תמאסיח".
סמוך למושב עמיקם הקימה חברת מקורות סכר על ערוץ נחל תנינים במסגרת מפעל "נחלי מנשה". בימי חורף שבהם הזרימה בנחל עזה, מוטים מי הנחל (כמו גם נחלי עדה, ברקן ומשמרות) לתעלה המובילה את המים למאגר שיקוע להעשרת מי התהום, הנמצא בחולות קיסריה.
אזור השפך
במקום היה בעבר סכר גדול שיצר אגם להפעלה של טחנות קמח ומקור לאמת המים של קיסריה. במקום הייתה גם עיר מהתקופה הפרסית בשם קרוקודילופוליס. מדרום לאגם ישנם שרידים של תחילת אמת המים העתיקה מהתקופה הרומית ששימשה להובלת מים לקיסריה. חוסר התחזוקה של אתר הסכר גרמה ליצירת ביצה הידועה בשם ביצת כבארה. כיום, ישנה באזור השפך שמורת טבע, היא שמורת הטבע נחל התנינים ובשטחה ברכת תמסח, שריד מביצת כבארה. מדרום לנחל התנינים הוקם הכפר ג'סר א זרקא. פירוש השם בערבית הוא הגשר על הנחל הכחול. הכפר מאוכלס תושבים ממוצא בדואי משבטי ערב אל-ע'וארנה מצפון אפריקה, חורנים מסוריה אשר גידלו בהמות בעמק החולה ושהביאו העות'מאנים וחבשים מסודאן שהביאו הבריטים. אותם שבטים הובאו משום שסברו כי הם עמידים בפני יתוש הקדחת וכך יוכלו לעבד את האדמה על אף הביצות. בנחל וסביבתו עולם חי וצומח מגוון: צבי נחלים ושפמנונים במים, אגמיות ועופות מים וצמחיית מים כמו קנה, שנית גדולה ופטל קדוש.
על הגדה הדרומית של הנחל ליד בית חנניה שוכן תל מבורך.
היסטוריה
בעבודות שיקום שנערכו בסביבת נחל תנינים לאחר השיטפונות של השנים 1991–1992 ובחפירות בתחילת שנות האלפיים, נמצאו שרידים של סכר גדול שהיה ידוע עליו עוד לפני עבודות השיקום והוא יצר אגם ששימש מקור אספקה לאמת המים הנמוכה ולהפעלה של טחנות קמח, שרידי העיר קרוקודילופוליס מהתקופה הפרסית ושרידים של יישוב מהתקופה הביזנטית. מדרום לאגם ישנם שרידים של תחילת אמת המים העתיקה מהתקופה הרומית ששימשה להובלת מים לקיסריה. בשנת 1898 נבנה באזור השפך גשר על אפיק הנחל כדי להקל את מעבר מרכבתו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בדרכו מחיפה ליפו ולירושלים במהלך ביקורו של הקיסר בארץ ישראל. מאז הגשר נהרס בחלקו, והוא שוקם ושוחזר בשנת 2020.
על הנחל כתב אהוד מנור את השיר "נחל התנינים" (לחן: נחום היימן, ביצוע: חוה אלברשטיין).
במסמכי ארכיון המדינה נמצאת התכתבות בין השרות ההידרולוגי לקיבוצים שדות ים ומעגן מיכאל, רשות שמורות הטבע, מקורות ועוד בעניין שאיבת מים ומדידות מים בנחל תנינים. תוצאות המדידות וקשיים בביצוען, הגדלת מערכת המדידה, מחנה סקר נחל תנינים, סיכום סיור של נציגי רשות שמורות הטבע והשירות ההידרולוגי באגן נחל תנינים ועוד. מצורפים שרטוטים של מעיינות ונחל תנינים.
הסכר ומתקני המים
חפירות ארכאולוגיות נערכו באזור הסכר העתיק של נחל תנינים הסמוך לקיבוץ מעגן מיכאל בשנות התשעים של המאה העשרים ובתחילת שנות האלפיים. הממצאים הצביעו על שימוש בסכרים, תעלות, ומתקני מים בתקופה הרומית, הביזנטית והעות'מאנית. בתקופה הרומית ביזנטית יצרו שני סכרים אגם בשטח 6000 דונם בערך. הסכר הגדול העלה את מפלס המים בשלושה מטר מעבר לשלושת המטרים שהנחל היה גבוה ממפלס פני הים. מכאן יצאה אמת המים הנמוכה לקיסריה. במקום נמצאו תעלות הטיה, מתקן לוויסות כמות המים העוברת בסכר, בריכת חלוקה וטחנות קמח חצובות. בתקופה הביזנטית ובתקופה העות'מאנית שימשו המים להפעלת טחנות קמח. במקום נמצאו גלגל כפות אנכי שפעל בתקופה הביזנטית והיה מוכר בארץ רק בתקופה הצלבנית. נמצאו גם אבני רחיים של חמור שהותאמו להפעלה במים.
תנינים
בשנת 1912 ניצוד תנין באזור נחל תנינים. שרידי התנין שמורים באוסף זואולוגי של האב ארנסט שמיץ, כיום במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב. בתקופה הפרסית במאות החמישית והרביעית לפני הספירה, הייתה במקום עיר ששמה קרוקודילופוליס, עיר התנינים (חירבת אבו טנטור), ששרידיה נחפרו ונראים במקום. עיר עתיקה בשם זה היא אולי סימן להמצאות תנינים באותה תקופה. זאב וילנאי כתב אודות עולה רגל נוצרי משנת 1148, שסיפר כי "בנהר תנינים איומים והם שונאים את האדם יותר מכל חיה אחרת". בשנת 1877 נתפסה בנחל נקבת תנין גדולה שאורכה 3 מטר ובבטנה 48 ביצים. זאב וילנאי מספר גם על אגדה לפיה הובאו שני תנינים ממצרים בימי קדם, בה שלטו בקיסריה שני אחים, שהבכור מביניהם רצה להיות שליט יחיד וקיווה שהתנינים יטרפו את אחיו שהיה חולה בצרעת, ולכן היה עליו לרחוץ בנחל בקביעות. גם ויקטור גרן מזכיר כאגדה שמקור התנינים בנחל הוא משני תנינים שהובאו ממצרים.
ביומנו משנת 1864 תיעד הכומר הנרי בייקר טריסטראם אודות לכידת תנין בוואדי זרקא שאורכו יותר משלושה מטרים וחצי. טריסטראם מציין שזהו התנין היחיד שנלכד באסיה ושהוא שייך למין המצרי, אשר מהווה דוגמה לקרבה המרובה שבין עולם הזוחלים של מצרים וארץ ישראל.
ויקטור גרן
ויקטור גרן ביקר בארץ ישראל מספר פעמים במהלך המאה ה-19 וכתב על סיוריו, חצה את נחל התנינים מספר פעמים בשנים 1854, 1863, 1870. הוא כתב שרוחב הנחל היה רק כעשרים צעד אך המים הגיעו עד החזה של הסוסים והזרם היה חזק. גרן שמע בעכו וגם ממורי הדרך הערבים על הימצאות תנינים בנחל. התנינים קטנים ואורכם חמישה עד שישה רגל (1.2 עד 1.5 מטר). ויקטור גרן מצטט את ההיסטוריון ז'אן מוויטרי ואת מארינוס סאנוטוס על הימצאות תנינים בסביבה. הוא מזכיר גם את הסכר שהיה במקום ושרידי יישוב עתיק. ויקטור גרן כתב אודות הנזיר בורכהארט מהר ציון שסייר בארץ ישראל בשנת 1283 וציין אף הוא ביצה הנמצאת מזרחית לקיסריה ובה מים מתוקים עמוקים ותנינים בשפע.
מקורות מים לנחל
נחל תנינים הוא הנקז העיקרי של רמות מנשה. האגן גובל בצפון באגן נחל דליה, במזרח – באגן נחל הקישון ובדרום באגן נחל חדרה. במישור החוף הנחל עובר צמוד לחוטם הכרמל. שטח אגן ההיקוות של נחל תנינים הוא כ-196 קמ"ר ואורכו של ערוץ הנחל הראשי כ-25 ק"מ. הנחל מחולק לשני אגני משנה עיקריים: תנינים ועדה. ארבעה אזורים עיקריים באגן: רמות מנשה – עתיר במעיינות הנובעים בין לוחות קרטון, הבקעות הרחבות – משיפולי רמות מנשה, מרזבת החוף – בין רכסי הכורכר של בנימינה, אזור השפך (האסטואר) – בין הנחלים עדה ותנינים לים.
מקורות זיהום נקודתיים קבועים בנחל
אל נחל תנינים מוזרמים קבוע המקורות האלה:
מפגעים מהרשות הפלסטינית (זיהום חוצה גבולות)
בנחל תנינים אין מפגעים מהרשות הפלסטינית.
== עומסי מזהמים נקודתיים קבועים בנחל תנינים == בפעילות לשיקום נחלים ולמניעת זיהום מקורות מים נעשה מעקב אחר שינויים במצב זיהום נחל תנינים. העומסים נמדדים על ידי שלושה פרמטרים עיקריים: פחמן אורגני, חנקן וזרחן.
התגייסות הקהילה המקומית
בנחל תנינים - נחל החוף אחרון בישראל שנותר לא מזוהם, התגייסות הקהילה המקומית עזרה להוביל תוכנית לשיקום הנחל, שמשלבת את האינטרסים של כולם וגם שומרת על הסביבה. מומחים מספרים איך אפשר להציל את הנחלים שלנו התכנית לשיקום נחל תנינים כבר קורמת עור וגידים, והיא מהווה דוגמה חיה למה אפשר לעשות כשתושבים, חקלאים, רשויות אזוריות, מוסדות תכנון וגופי ממשל יושבים יחד סביב שולחן דיונים אחד, מקשיבים אלה לאלה ומחפשים את הפתרונות הטובים ביותר עבור כל הצדדים יחד. תהליך השיקום הזה הוא חלק מגישה חדשה שמשרד החקלאות ופיתוח הכפר מנסה להוביל כעת בישראל יחד עם רשויות הניקוז והנחלים, המשרד להגנת הסביבה, רשות המים, רשות הטבע והגנים ושותפים נוספים בתוך הממשלה ומחוץ לה, בנוגע לשיקום נחלים. ״הרעיון הוא להסתכל על הנחלים על כל מגוון התפקודים שלהם,״ מסביר ערן אטינגר, סמנכ"ל משאבי סביבה במשרד. ״יש היום הבנה הולכת וגוברת של יחסי הגומלין המשמעותיים שיש בין הנחל לבין הסביבה שלו, ולכן בגישה הזו אנחנו מסתכלים על הנחל לא רק כרצועה הצרה בה הוא זורם – אלא על כל אגן ההיקוות כולו (הכולל את כלל האזור הגאוגרפי של הנחל והסביבה המתקשרת איתו), ושמתייחסת אליו כמכלול ששותפים בו הרבה בעלי עניין שונים. הנחל אמנם כבר לא משמש בית לתנינים כבר למעלה ממאה שנה (התנין האחרון שנראה בו ניצוד ב-1912), אך הוא היה עד לפני כמה עשורים נחל שופע עם זרימת מים איתנה כמעט לכל אורך השנה; בעקבות פעולות יזומות שנעשו בו קבוצה של תושבי בנימינה, שהחלה בפעילות של בודדים וצמחה תוך כשנתיים ליוזמה כלל-יישובית, הצליחה להפוך את הזיכרון הרחוק הזה למציאות קרובה הרבה יותר. ״זה התחיל ב-2013״, מספרת תמי שלייר, המובילה את קבוצת התושבים. ״אני שייכת לשכונה מאוד קהילתית בבנימינה – שכונת גבעת הפועל, ומתקיימים אצלנו הרבה מפגשים והרצאות. ערב אחד הגיע אלינו אדם בשם עמנואל קאופשטיין, שהיה בכיר בקק"ל והיה אמון על שיקום נחלים שונים בארץ. קאופשטיין, בן בנימינה, זכר היטב מהילדות שלו את נחל תנינים וסיפר לנו על החזון שלו לשיקום הנחל. באותה תקופה רבים מהתושבים – כולל אותי – בקושי היינו מודעים לזה שעובר להם נחל ליד הבית. למרות שלא הייתי קרובה אז בכלל לנושא, כשעמנואל דיבר על נחל תנינים – משהו שם תפס אותי״. ״אנחנו קבוצה של אנשים שהבינו שמה שרובנו תופסים כמציאות קיימת – הוא למעשה בר שינוי״, אומרת שלייר. ״התחלנו עם חמישה אנשים, ומשם זה תפס תאוצה אדירה: החל בפעילויות קהילתיות, ועד לעבודה מול הגופים המבצעים בפועל. למעשה, היום הנושא כבר נמצא בטיפול המוסדות שיש להם גישה חוקית לקדם את ענייני הנחל: ב-2015 הוקמה ועדת היגוי בהובלת רשות ניקוז ונחלים כרמל והשותפות לקיימות אזורית של רמת הנדיב שמטרתה שיקום הנחל. חברים בה כיום 40 נציגים ממשרדי ממשלה, ועדות תכנון וגופים ארציים, ואחרי כמה שנים שהושקעו במחקר מקיף של הנושא, גובשה תוכנית שיקום שאנחנו מקווים שתצליח להחזיר עטרה ליושנה״
הנחל השתנה ללא היכר
"אם אנחנו מסתכלים על נחל תנינים בתחילת שנות החמישים, הנחל הזה היה שונה לגמרי ממה שאנחנו רואים היום״, אומר אורי מורן, שמשמש כיועץ האקו-הידרולוגי של פרויקט השיקום של נחל תנינים. ״המשטר ההידרולוגי – כלומר אופן ותוואי הזרימה של הנחל – היה שונה כמעט לחלוטין. אם מחלקים את הנחל לשניים, החלק העליון זורם מפרשת המים ועד אזור בקעת הנדיב, והתחתון מאזור עינות שוני ועד הים. בחלק העליון בנו ב-1967 סכר, שעצר את המים באזור אביאל והטה אותם למאגרי שיקוע השייכים למפעלי מנשה. המפעל הזה אסף את כל הזרימות הראשוניות של תחילת החורף – והטה אותן מהנתיב לטובת חלחול לאקוויפר החוף. אבל התוצאה הייתה שבמורד הסכר, הזרימה הפסיקה.
דב חומסקי
דב חומסקי (15 באוקטובר 1913, י"ד בתשרי תרע"ד - 20 בינואר 1976, י"ח בשבט תשל"ו) היה משורר עברי, מתרגם, מורה, ונשיא אגודת הסופרים העבריים בישראל
שניים רכבו יחדיו
שניים רכבו יחדיו (באנגלית: Two Rode Together) הוא מערבון אמריקאי משנת 1961 בבימויו של ג'ון פורד, עם ג'יימס סטיוארט, ריצ'רד וידמרק, שירלי ג'ונס ולינדה קריסטל בתפקידים הראשיים.
דב חומסקי
ביוגרפיה
חומסקי נולד במינסק, בירת רוסיה הלבנה (בלארוס) בי"ד בתשרי תרע"ד, 15 באוקטובר 1913. אביו יוסף היה בלשן, חוקר ספרים עתיקים, ציוני ומבוני החינוך העברי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו של חומסקי לקרטוז ברזה בפולין, שם גודל ולמד בבית הספר העברי של איגוד "תרבות". ב-1932 חומסקי המשיך את לימודו בסמינר העברי למורים של איגוד "תרבות" בווילנה, שנוהל על ידי ד"ר זאב שמטרלינג. בסמינריון, חומסקי הצטיין במקצועות העבריים ומוריו כללו את ד"ר אביגדור גרינשפאן וד"ר דוד נייגר שצפו שיהיה לו עתיד ספרותי. לאחר הוא עסק בהוראה בבתי הספר העברים של איגוד "תרבות" בברזנה, רוזישצה ולידה שבפולין. בשנת 1936 חומסקי עלה לארץ, והתקבל ללימודי מדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בפרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 חומסקי היה חבר ההגנה והוא מילא תפקידי שמירה בפרברי ירושלים. כשהוקמה הבריגדה היהודית לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חומסקי התנדב לשרת בה. הוא השתתף הפעילות החטיבה במצרים, ובאיטליה. גם בסוף המלחמה עבד במחנות הפליטים באוסטריה ובבלגיה במסגרת הבריגדה.
שניים רכבו יחדיו
התסריט מבוסס על הרומן "שבויי הקומנצ'י" מאת וויל קוק משנת 1959.
דב חומסקי
ביוגרפיה
בתחילת 1948 נשלח לפולין מטעם קרן היסוד, שם ערך מסע בקרב ניצולי השואה ודיווח על מצבם. חומסקי נשאר שם מעל חצי שנה, ובתקופה זו היה פעיל בהסברה, במגבית היהודית ואף יצג את מדינת ישראל בקונגרס אנשי הרוח שנערך בוורוצלאב ב-25 באוגוסט 1948. במשך השליחות גם התקבל לראיון אצל בולסלב בירוט נשיא פולין דאז. לאחר מכן גם נשלח לשליחות במקסיקו שם לימד עברית. כשחזר לארץ היה מורה בתל אביב וירושלים. עם תלמידיו נמנתה שולמית אלוני.
חומסקי ניהל את בית הסופר ע"ש טשרניחובסקי בתל אביב משנת 1958. משנת 1958 עד 1974 היה נשיא איגוד הסופרים הישראלי. ב-1974 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים. חומסקי נפטר בי"ח בשבט תשל"ו, 20 בינואר 1976.
שניים רכבו יחדיו
תקציר העלילה
גאתרי מקבי (ג'יימס סטיוארט) הוא מרשל של העיירה טסקוסה בטקסס. הוא מתגורר במלון/מסבאה של בל ארגון (אנל הייס) שמשלמה לו 10% מרווחיה. יום אחד מגיעה אליו מחלקת חיילי צבא ארצות הברית בפיקודו של חברו משכבר ג'ים גארי (ריצ'רד וידמרק) שמבקש ממנו להצטרף אליו לבסיס הצבא בפורט גרנט.
דב חומסקי
מספריו
חומסקי פרסם את שיריו בשנת 1931 בכתב עת "זרמים" בווילנה לאחר גם התפרסמו ב"דרך" (וראשה), ב"הדואר", (ניו-יורק) ו"העולם" (לונדון). לאחר שעלה לארץ התפרסמו שיריו בעיתונים: "דבר", "הארץ", "מאזנים", "גליונות", "גזית" ובקבצים שונים. רבים משיריו הוקראו ברדיו ירושלים בשידורים המיוחדים לחיילים - "פינת החייל".
בנוסף גם תרגם את:
קת
קת הוא החלק המשמש לאחיזה בכלי עבודה או בכלים אחרים בזמן השימוש.
החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, החלו לייצר קתות ממגוון חומרים, כגון עץ, עצם, קרניים וגם משנהב, ומאוחר יותר, אף ממתכת. בימים אלו הקת עשויה גם מחומרים פלסטיים שונים או מגומי לאחיזה טובה, למניעת החלקה וכן לבידוד תרמי או חשמלי לפי הצורך.
קת מהודרת של הג'מביה (פגיון מסורתי תימני), עשויה מקרן של קרנף והיא סמל של מעמד חברתי גבוה.
בנשק קל
קת היא בפרט החלק האחורי של נשק קל (כגון רובים, מקלעים קלים וכו'), המשמש לאחיזתו. הקת נתפסת על ידי שקע הכתף, כדי לספוג את הרתע ולהגדיל את הדיוק בירי. פעמים רבות מחוברת אל הקת רצועה, המאפשרת את תליית הרובה על הכתף. לעיתים מיוצרת קת מתקפלת, המאפשרת טלטול נוח של הרובה כאשר היא מקופלת.
ברובה M16 ניתנה לקת פונקציה נוספת: על מנת לענות על הצרכים של חיילי צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם, עוצבה הקת כך שתשמש את החיילים כמשוט בנהרות. בדגמים המקוצרים והמודרניים יותר של ה-M16, כגון ה-M4, הקת היא טלסקופית, כלומר, ניתנת לקיפול פנימה בזמן שהנשק לא בשימוש. קיימת אפשרות לפתוח את הקת למספר מצבי ביניים, הרלוונטיים לטכניקות ירי שונות.
עד סוף מלחמת העולם השנייה היו רוב הקתות עשויות מעץ ונמצאו בגובה נמוך מן הקנה, על מנת לאפשר ליורה להשעין את הלחי על הקת כך שהעין תהיה בגובה הכוונת. עם המעבר לרובים אוטומטיים נתגלה חיסרון מרכזי בקונפיגורציה זו: הרתע גרם לרובה להסתובב סביב הידית האחורית וכך להוצאת הרובה מכיוון על המטרה. כדי להתגבר על בעיה זו כללו הרובים החדשים קת בגובה הקנה, כך שהרתע עובר בקו ישר אל הקת ומשם אל שקע הכתף, דבר המאפשר דיוק רב יותר בירי אוטומטי.
שניים רכבו יחדיו
תקציר העלילה
מקבי מסכים ומגיע לפגישה עם המפקד מייגור פרייזר(ג'ון מקינטייר) שמטיל עליו את המשימה להגיע עם גארי לשבט הקומנצ'י כדי לנהל משא ומתן על שחרור שבויים שנחטפו לפני שנים. מקבי מכיר את אנשי השבט ויודע את שפתם ולכן נבחר. לאחר היסוסים וויכוחים מסכים מקבי. הוא וגארי נפגשים עם משפחות החטופים וקארי מתאהב במרטי פרסל (שירלי ג'ונס) שאחיה סטיב נחטף לפני תשע שנים. מה שנשאר לה ממנו היא קופסת נגינה אותה אהב לשמוע. מקבי מזהיר אותה כי כנראה אחיה שכח את האנגלית ומתנהג כקומנצ'י אך היא לא נרתעת. מקבי וגארי רוכבים לעבר שבט הקומנצ'י.
הם מתקבלים בחשדנות על ידי ראש השבט קוואנה פרקר (הנרי ברנדון) שמסכים לשחרר שני חטופים תמורת שני רובים. החטופים הם אלנה דה מדריאגה (לינדה קריסטל) מקסיקנית חטופה שנעשתה לאשתו של "עגל האבן" (וודי סטרוד), קומנצ'י יריב של קוואנה פרקר וכן "הזאב הרץ" שהוא בחור צעיר שנחטף בילדותו.
הם דוהרים בחזרה לפורט גרנט ובדרך מתקיף אותם "עגל האבן" ומקבי הורג אותו. הם מגיעים לפורט גרנט אך אף מתיישב לא מזהה את "הזאב הרץ". אחת המתיישבות מוכנה לאמץ אותו ומתירה אותו מהחבלים אך הוא אחוז פחד דוקר והורג אותה. התושבים מחליטים לבצע בו לינץ' אך בדרך הוא מזהה את התיבה המנגנת ומרטי בטוחה שזה אחיה סטיב אך היא אינה יכולה להצילו והוא נתלה בידי ההמון.
קארי מציע נישואין למרטי והיא מסכימה. אנשי המקום הגזענים מתייחסים בזלזול לאלנה המקסיקנית. הוא מביא אותה לטקוסטה ואז מתברר לו שאינו כבר מרשל וכי בל ארגנה בהיעדרו בחירות בהם נבחר סגנו. בל מעליבה את אלנה והיא מחליטה לעזוב לקליפורניה וברגע האחרון מצטרף אליה מקבי.
טבחת
טִבְחַת הייתה אחת מערי הדדעזר בן רחוב, מלך ארם צובה, יחד עם כון, שמהן לקח דוד נחושת רבה מאוד. שלמה בנו, לאחר מכן, בנה מנחושת זאת את ים הנחושת.
על פי הכתוב בפפירוס אנאסטאזי א, העיר הייתה ממוקמת מדרום לקדש שעל גדת נהר ארנת. בנוסף, ויליאם פוקסוול אולברייט מצא שנכתב במכתבי אל-עמארנה על העיר Tubikhi, שממוקמת מדרום לקדש. העיר Tubikhi היא כנראה העיר דבח'ו, הנזכרת ברשימת ערי ארץ ישראל וסוריה של רעמסס השלישי, והיא כנראה שיבוש של השם טבחת.