cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלאוס פישר
פישר הבקיע לאורך הקריירה שלו 268 שערים ב-535 הופעות בבונדסליגה בארבע קבוצות שונות. נתון זה ממקם את פישר במקום השלישי בטבלת שיאני ההבקעות של הבונדסליגה לאחר גרד מולר ורוברט לבנדובסקי, ובמקום השישי בטבלת שיאני ההופעות של הבונדסליגה.
מינכן 1860 וההצלחה בשאלקה 04
פישר החל לשחק במינכן 1860 כאשר היה בן 19, בשנת 1968. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן הבקיע 28 שערים ב-60 הופעות, וכבר בגילו הצעיר נחשב לאחד החלוצים המבטיחים בגרמניה. בשנת 1970 עבר פישר לשאלקה 04, וכבר בעונתו השנייה בקבוצה, 1971/72 זכה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 5-0 בגמר על קייזרסלאוטרן, בו פישר הבקיע את השער החמישי. באותה עונה שאלקה סיימה את הבונדסליגה במקום השני, מרחק שלוש נקודות מהאלופה, באיירן מינכן. בעונה זו הבקיע פישר 22 שערים. פישר החמיץ את כל עונת 1972/73, מאחר שספג השעיה עקב פרשיית הטיית משחקים שהתרחשה לאורך עונת 1970/71, בה היו מעורבים שחקנים משאלקה 04, כמו קלאוס פיכטל, רולף רוסמן, דיטר בורדנסקי ואחרים, וגם שחקנים מקבוצות נוספות. תחילה עונשו היה אמור להיות השעיה לכל החיים, ובסוף העונש הומתק לעונה אחת בלבד.
בעונת 1973/74 חזר פישר לשחק, ובשש העונות הרצופות הבאות, הבקיע לא פחות מ-17 שערים בכל עונה. בעונת 1975/76 הוכתר למלך השערים של הבונדסליגה, עם 29 הבקעות. בעונת 1976/77 סייע לשאלקה לסיים במקום השני של הבונדסליגה, מרחק נקודה אחת מבורוסיה מנשנגלדבך, כשלזכותו 24 שערים, ולזכות קבוצתו 19 שערים יותר מבורוסיה מנשנגלדבך שזכתה באליפות. בקיץ 1981 עזב פישר את שאלקה 04 וחתם בפ.צ. קלן. פישר הבקיע 182 שערים ב-305 הופעות במדי שאלקה, נתון המעמיד אותו במקום הראשון בדירוג המבקיעים של הקבוצה בכל הזמנים, ובמקום הרביעי בדירוג ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
פ.צ. קלן ובוכום
פישר החל לשחק בפ.צ. קלן בעונת 1980/81, והעביר במועדון שלוש עונות, בהן הבקיע 31 שערים ב-96 הופעות. בעונת 1981/82 סיימה קלן במקום השני, מרחק שלוש נקודות מהאלופה המבורג. פישר הבקיע בעונה זו 12 שערים. בעונת 1982/83 פישר סייע לקבוצה לזכות בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על היריבה העירונית, פורטונה קלן משער של פייר ליטבארסקי. בקיץ 1984 עזב בפישר את קלן וחתם בבוכום. פישר הבקיע בעונתו הראשונה בבוכום, 1984/85, 16 שערים, אך לא הצליח בעונות הבאות להגיע למספרים דו ספרתיים של שערים, וכמות ההופעות שלו ירדה אף היא. בתום עונת 1987/88 פרש פישר ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 27 שערים ב-84 הופעות במדי בוכום.
קריירה בינלאומית
לפישר 45 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע 32 שערים, מתוכם שניים הובקעו במספרת. פישר ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני, ופישר לא הבקיע שערים. את יורו 1980 החמיץ פישר בגין פציעה. במונדיאל 1982 פישר והנבחרת נחלו הצלחה גדולה יותר, כאשר נעצרו רק במשחק הגמר מול נבחרת איטליה. במונדיאל זה פישר הבקיע בשלב הבתים השני שער ניצחון מול נבחרת ספרד במשחק שהסתיים בתוצאה 2-1, והעניק לנבחרת גרמניה המערבית את הכרטיס לחצי הגמר. פישר הבקיע בחצי הגמר מול נבחרת צרפת שער מכריע נוסף, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 1-1 ונכנס להארכה. הצרפתים עלו ליתרון 3-1, ופישר הבקיע את שער השוויון בחצי מספרת בדקה ה-108 לאחר שער מצמק של קרל היינץ רומניגה. המשחק הסתיים בתוצאה 3-3 והגיע לבעיטות הכרעה, בהן גרמניה המערבית ניצחה בתוצאה 5-4 לאחר פנדל מנצח של הורסט רובש. במשחק הגמר מול איטליה פישר פתח, אך המשחק הסתיים בתוצאה 3-1 לאיטלקים שזכו בגביע העולם. לאחר מונדיאל זה, פישר לא שיחק עוד בנבחרת גרמניה המערבית.
תארים
עם שאלקה 04:
עם פ.צ. קלן:
קווינטוס לוליוס אורביקוס
קווינטוס לוליוס אורביקוס (בלטינית: Quintus Lollius Urbicus), היה מצביא רומאי בשירות הקיסרים אדריאנוס ואנטונינוס פיוס. בין יתר תפקידיו נשלח יחד עם יוליוס סוורוס לדכא את מרד בר כוכבא (132-136 לספירה).
הוא היה טריבון צבאי בכיר בלגיון השנים עשר פולמינטה בגרמניה העילית, קוואיסטור, לגאטוס של הפרוקונסול בפרובינקיה אסיה, טריבון הפלבס ופראיטור. בשני התפקידים האחרונים היה מועמדו של הקיסר אדריאנוס. לאחר מכן פיקד על הלגיון העשירי "גאמינה" שהוצב בפאנוניה.
כשפרץ מרד בר כוכבא, נשלח ליהודה בראש כוח עצמאי כלגאטוס של הקיסר. על השתתפותו בדיכוי המרד זכה בעיטור הצבאי "האסטה פורה" (Hasta pura, מילולית: ה"רומח הטהור") ובנזר זהב. ההיסטוריון ורנר אק טוען, כי היה מפקד הלגיון העשירי 'גמינה', ובא בלווית כוחות עזר נוספים יחד עם סוורוס לדכא את המרד ביהודה. הוא מסתמך על כתובת הוקרה לטריבון הצבאי של לגיון זה, סקסטוס אטיוס סנקיו (Sextu) Attius Senecio), שקיבל אות הצטיינות על חלקו בדיכוי המרד כאשר פיקד על כוחות עזר שבאו עם הלגיון.
אחרי המרד נבחר קווינטוס לוליוס לקונסול, וזמן מה אחר כך למושל הפרובינקיה גרמניה תחתית. בשנת 138 מינה אותו הקיסר אנטונינוס פיוס, יורשו של אדריאנוס, למושל בריטניה.
מיכאל בוטביניק
ד"ר מיכאל מויסיביץ' בוטביניק (ברוסית: Михаи́л Моисе́евич Ботви́нник; 17 באוגוסט 1911 – 5 במאי 1995) היה שחמטאי יהודי-סובייטי בדרגת רב-אמן, ואלוף העולם בשחמט שלוש פעמים. בעבודתו כמהנדס חשמל וכמדען מחשב באותו הזמן, הוא היה אחד משחקני השחמט המקצועיים היחידים שנחלו הצלחה בקריירה אחרת תוך כדי התמודדות בתחרויות שחמט. הוא היה גם אחד מיוצרי תוכנת השחמט. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט
בוטביניק היה שחקן השחמט הראשון ששיחק ברמה עולמית שנולד בברית המועצות, מה שהעמיד אותו בעמדת לחץ פוליטי אך גם נתן לו את ההזדמנות להשפיע על השחמט הסובייטי. מפעם לפעם הוא הואשם בגין שימוש בהשפעה זאת לצרכיו האישיים, אך לא היו מספיק ראיות כדי להוכיח זאת.
לבוטביניק גם היה תפקיד ראשי בארגון השחמט, ובעזרת זאת הוא תרם רבות למבנה מערכת אליפות העולם בשחמט אחרי מלחמת העולם השנייה. בזאת הוא הפך גם לשופט, מה שנתן הזדמנות לשחקני שחמט סובייטים נוספים להשתתף. כמה מתלמידיו של בוטביניק הם אלופי העולם בשחמט אנטולי קרפוב, גארי קספרוב וולדימיר קראמניק.
קורות חיים
בוטביניק נולד ב-17 באוגוסט 1911, בעיר קואוקלה (כיום רפינו, בסביבות סנקט פטרבורג) שהשתייכה אז לדוכסות פינלנד. הוריו, שניהם יהודים סובייטים, היו רופאי שיניים. כך התאפשרה למשפחתו הזכות לחיות מחוץ לתחום המושב שבו רוב יהודי רוסיה נאלצו לגור בתקופה זו. כתוצאה, בוטביניק התגורר בשדרת נבסקי פרוספקט של סנקט פטרסבורג. אביו אסר על דיבור יידיש בבית, לכן מיכאל ואחיו למדו בבתי ספר סובייטים. בראיונותיו, הוא הגדיר את עצמו כאתאיסט.
ב-1920, אמו חלתה ואביו עזב את המשפחה אבל המשיך בקשר עם ילדיו, גם אחרי נישואיו השניים. בתקופה זו, מיכאל התחיל להתעניין בעיתונות, והפך לקומוניסט.
בסתיו 1923, בגיל 12, חבר של אחיו הגדול לימד אותו שחמט בסט שחמט ביתי, ומאז התפתחה תשוקתו למשחק. בתחרות השחמט הבית ספרית הוא הגיע למקום אמצעי, ביקש עזרה מחבר של אחיו, והבין שהאסטרטגיה שהוא צריך להשתמש בה היא לחשוב על "קונספטים מוחשיים", ומהם לפתח חוקים ואסטרטגיות כלליות. מתוך הבנה זאת, הוא המשיך וניצח את חברו של אחיו. בחורף 1924, בוטביניק זכה בתחרות השחמט של בית ספרו, ושיקר בנוגע לגילו הצעיר על מנת להתקבל לארגון השחמט של פטרוגרד. נשיא הארגון העלים עין ונתן לו להצטרף. בוטביניק ניצח בשתי התחרויות הראשונות של הארגון שבהן השתתף. זמן קצר לאחר מכן, ניקולאי קרילנקו, שחמטאי נאמן וחבר חשוב בניסוח מערכת חוק בברית המועצות לאחר מהפכת 1917, החל בבניית ארגון שחמט לאומי ענק, והארגון של פטרוגרד שינה את שמו ומיקומו.
הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט בשנים 1931, 1933, 1939, 1941, 1945 ו־1952.
בגיל 24 השתלב בוטביניק בצמרת השחמט העולמית, והגיע למקום הראשון בתחרויות שבהן השתתפו טובי השחמטאים בעולם.
ב־1946 קרא לדו-קרב את האלוף אלכסנדר אלכין, אך אלכין מת קודם שהתקיימה התחרות.
ב־1948 נערכה תחרות שבה השתתפו חמשת השחמטאים הבכירים בעולם: בוטביניק (ברית המועצות), סמיסלוב (ברית המועצות), קרס (ברית המועצות), רשבסקי (ארצות הברית), ואויבה (הולנד); בוטביניק ניצח בתחרות וזכה בתואר אלוף העולם בשחמט.
החל מ־1948 החליט איגוד השחמט העולמי לערוך את התחרות על כתר האליפות מדי שלוש שנים (קודם לכן בחר האלוף להתמודד עם מי שרצה), ובשתי התחרויות הבאות ניצח בוטביניק. בתחרות השלישית, בשנת 1957, הפסיד את האליפות לווסילי סמיסלוב.
ב-1958 זכה בוטביניק שוב באליפות העולם, והחזיק בכתר עד 1960, עת הפסיד למיכאל טל. ב-1961 זכה בוטביניק שוב באליפות העולם, והחזיק בכתר עד 1963, עת הפסיד לטיגראן פטרוסיאן.
התקופה הארוכה שבה החזיק בוטביניק בכתר האליפות מוסברת בהשקעתו בניתוח המשחק: הוא השקיע בהכנות לכל משחק ובניתוח המהלכים בתום המשחק יותר מכל קודמיו.
בוטביניק שיפר את הפתיחות צרפתית וקארו - קאן והכניס אותן לאופנה. על שמו קרויה התקפת "בוטביניק - פאנוב" בקארו קאן.
מאמצע שנות השישים צמצם בוטביניק את השתתפותו בתחרויות, והקדיש את זמנו לפיתוח תוכנת שחמט ולהדרכת שחמטאים צעירים. אנטולי קרפוב וגארי קספרוב נמנו עם תלמידיו.
בוטביניק ידוע בלחימתו העיקשת ובסירובו להיכנע (הוא זכה לכינויים רבים בעקבות תכונה זו כגון: "איש הברזל" ו"הבולשביק העיקש"). יעידו על כך העובדה שהוא נקם את הפסדיו לסמיסלוב ולטל והשיג חזרה את התואר פעמיים דבר שאף אלוף עולם אחר לא עשה (אלכין השיג את התואר חזרה פעם אחת בלבד), כמו גם משחקו המפורסם נגד פישר (1962) בו הגן בוטביניק על עמדה קשה מאוד לאורך המשחק כולו והצליח לחלץ תיקו "על חוט השערה".
הופעות באולימפיאדות
מיכאל בוטביניק השתתף בנבחרתה האולימפית של ברית המועצות.
משחקי מופת
=== לבן: מיכאל בוטביניק - שחור: איליה קאן מוסקבה 1931 ===
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: לנינגרד 1934
על קמוש ניתן לקרוא במקורות הבאים:
הערכת העמדה לאחר המסע ה-14 ב-4 היא שללבן עמדה עדיפה. השאלה היא מדוע? מבחינה חומרית העמדה שקולה לחלוטין. לכל צד אותם הכלים ושבעה רגלים. הלבן לא התפתח טוב יותר מהשחור; ניתן אפילו לטעון שעמדת הפרש השחור ב-ה4, במרכז הכוחות הלבנים נראית מאיימת על הלבן. ניידות הכלים של שני הצדדים שקולה לערך. שני המלכים בטוחים בעמדותיהם ולא חשופים למתקפה ישירה.
התשובה היא שעמדת הלבן עדיפה משום שיש לו יתרון במספר הרגלים באגף המלכה.
אם העמדה הייתה בשלב סיום, ללא כלים על הלוח, המלך השחור נמצא מרחק גדול מדי מאגף המלכה ולא יוכל לעצור את התקדמות הרגלים הלבנים בזמן.
בעמדה הזו, יותר קשה ליצור רגלי מעבר לשחור באגף המלך, במיוחד כי הרגלים לפניו מגינים עליו ולכן מסובך יותר לקדם אותם.
לאחר כל הניתוח מעלה, צריך לנצל את היתרון של הרגלים באגף המלכה ונראה איך בוטביניק אלוף העולם בשחמט לעתיד עושה זאת.
המסעים החל מהמסע ה-15 מתחלקים למסעים הגנתיים, שמטרתם למנוע מהשחור פעולה מוצלחת באגף המלך: למשל 15. ז3 מונע מהפרש השחור להגיע ל-ו4 או ל-ח4 ולמסעי הכנה לקראת יצירת רגלי מעבר באגף המלכה כמו 17. א3 או 24. רד7 ו-25 ב-5. הלבן איננו ממהר, ומיישם את תוכניתו בזהירות ובסבלנות.
מקס אויבה אלוף העולם החמישי בשחמט (1935–1937) מסכם את מהלך הפעולות באופן הבא:
א. הערך ונתח את סיכוי הנגד של היריב שלך
ב. הכן בצורה קפדנית את הפעולה שאתה מתכנן
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: חוסה ראול קפבלנקה AVRO 1938
ניצחון של אלוף העולם לעתיד על קפבלנקה.
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: יקטרינבורג 1943
העמדה המוצגת לאחר המסע ה-12 מזכירה מאוד את הדוגמה הראשונה, גם כאן ללבן יתרון רגלים באגף המלכה, כאשר הפרש השחור ב-ה4 איננו מהווה פיצוי מספיק. התוכנית של הלבן דומה - להבטיח את מבנה הרגלים באגף המלכה, לשלוט על ג6 ואולי גם על ג7 ולאחר ב5 להתקדם לג6 עם הרגלי.
המסע ה-13 של הלבן, רב5 מאיים ר:ג6 ולאחריו פה5, פרש חזק ששולט בעומק השטח השחור. השחור מונע זאת על ידי 13...פז5 אבל החילופים שמגיעים מיד לאחר מכן מביאים לעמדה שונה בתכלית לאחר המסע ה-19 ...צ:ה5. ללבן עדיין רוב של רגלים באגף המלכה, אך לשחור רגלי חזק ב-ד5. ללבן יש יתרון חדש - פרש חזק לעומת רץ חלש לשחור, שכן הרגלים של השחור ניצבים כולם על הצבע של הרץ ולכן מגבילים את תנועתו. הפרש יוכל בסופו של דבר להגיע ל-ד4 ויהיה מוגן הן מהרגלים והן מהרץ.
גיאורגי ליסיצ'ין (בלבן) - מיכאל בוטביניק
המשחק מוצג פעמיים:
א. המשחק כולו כאשר ניתן לראות אותו בצורה רציפה, או לעצור מדי פעם ולקרוא את ההערות למשחק זה.
ב. המשחק מוצג מסע אחר מסע עם הערות מפורטות ברמה בסיסית יותר כך שניתן לעקוב אחר הרעיונות של שני השחקנים.
לבן: מיכאל בוטביניק - יצחק בולסלבסקי מוסקבה 1941
בוטביניק מפגין מקוריות בפתיחה, אך החלק המרשים ביותר במשחק הוא האלגנטיות בה הוא מנהל את סיום הצריחים. יתרון של רגלי מספיק לו כדי לנצח בדרך שנראית בהירה לכל.
=== לבן: מיכאל בוטביניק - שחור: איליה קאן סברדלובסק 1943 ===
בשלב המציעה, כשכל הכלים עדיין על הלוח, מבצע בוטביניק מספר מסעים והעמדה הופכת לעמדת סיום, שבו שני רגלים לבנים קרובים לערוגת ההכתרה. כמה מסעים נוספים של המלך הלבן והעמדה שוב משתנה לגמרי - הרגלים החופשיים נעלמים, ובמקומם נוצרת עמדה פשוטה שבה ללבן מספר דרכים לזכייה.
=== לבן: מיכאל בוטביניק - מילן וידמר גרונינגן 1946 ===
בוטביניק נוקט בשיטה מקורית בפתיחה ונענה לבקשת היריב להחלפת כלים סיטונאית. במעבר למציעה מקריב בוטביניק טיב ובכך מאפשר לצריח שלו להשתלט על השורה השביעית ולשלוט בלוח. בסיום הפרש הלבן משטה בצריח השחור ומוכיח את עליונותו.
גוגול
גוּגוֹל (Googol) הוא המספר 10100, כלומר הספרה 1 ובעקבותיה מאה אפסים. המונח נטבע על ידי מילטון סירוטה (כשהיה בן תשע), אחיינו של המתמטיקאי האמריקאי, והוא מתועד לראשונה במאמר של קאסנר משנת 1938. ב-1940 זכה המספר לפרסום בציבור הרחב, כשקאסנר הציג אותו בספרו "מתמטיקה והדמיון".
כבכל מספר שהוא חזקה שלמה של 10, גורמיו הראשוניים של המספר גוגול הם 2 ו-5 בלבד. בייצוג בינארי הוא נכתב באמצעות 333 ספרות.
למספר גוגול אין כל תפקיד משמעותי במתמטיקה. קאסנר השתמש בו כאמצעי המחשה, על מנת להדגים את ההבדל בין מספר גדול עד מעבר לדמיון, כמו גוגול - שהוא גדול ממספר החלקיקים האלמנטריים ביקום הידוע (כ-1087) לבין האינסוף עצמו. אף על פי שגוגול אכן מספר גדול, פעולות מתמטיות פשוטות מניבות מספרים גדולים יותר. למשל, המספר 70 עצרת (!70) הוא מאותו סדר הגודל של גוגול.
מנוע החיפוש גוגל נקרא על שם המספר גוגול, ומטה החברה אף נקרא גוגלפלקס. בגלל שגיאת כתיב של אחד ממקימי החברה כאשר הוא בדק אם הדומיין לאתר היה פנוי, מנוע החיפוש נקרא גוגל ולא גוגול.
גוגולפלקס
המספר גוגולפלקס הוא 1 ולאחריו גוגול אפסים, או עשר בחזקת גוגול:. מאחר שבגוגולפלקס יש גוגול ואחת ספרות, יהיה בלתי אפשרי לכתוב או לייצג את כל הספרות של גוגולפלקס בייצוג עשרוני, גם אם כל החומר ביקום היה משמש כדיו ונייר או ככוננים קשיחים.
אף שגוגול, ובוודאי גוגולפלקס, נראים מספרים חריגים בגודלם, המשפט הטיפשי של האריתמטיקה מוכיח שכמעט כל המספרים הטבעיים גדולים מגוגולפלקס. מספרים גדולים עוד יותר מופיעים פה ושם במתמטיקה; ראו למשל מספר סקיוז ומספר גרהאם.
נבחרת אזרבייג'ן בכדורסל
נבחרת אזרבייג'ן בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אזרבייג'ן. הנבחרת הוקמה בשנת 1991 בעקבות היפרדותה של אזרבייג'ן מברית המועצות והיא אחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר. בשנת 2003 השתתפה אזרבייג'ן לראשונה במוקדמות אליפות אירופה וספגה תבוסות קשות בכל ששת משחקיה. כיום הנבחרת שייכת לדרג ב' של הנבחרות האירופאיות.
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה (ידוע גם בכינויו באנגלית: TLVFest) הוא פסטיבל סרטי קולנוע המתקיים בתל אביב פעם בשנה בחודש אוקטובר, נמשך עשרה ימים, ומוקדש כולו לסרטים להט"ביים - סרטים של יוצרים ויוצרות העוסקים בנושאי לסביות, הומוסקסואלים, טרנסקסואלים וביסקסואלים. במהלך ימי הפסטיבל משולבות הקרנות של מגוון סרטים שרובם אינם מיועדים להפצה בישראל לצד מפגשים עם יוצרי קולנוע מישראל ומחו"ל, סדנאות ופרויקטים מיוחדים. לצד הקרנת סרטים מהעולם, הפסטיבל שם דגש על עידוד היצירה הישראלית המקורית, מקיים תחרות לסרטים ישראלים קצרים נושאת פרסים ונותן במה לאמנים ויוצרים מקרב קהילת הלהט"ב.
אודות הפסטיבל
הפסטיבל נוסד בשנת 2006, פרי יוזמתם וניהולם המשותף של במאי הקולנוע יאיר הוכנר ושל גדי לשמן. הוא החל את דרכו באולמות ההקרנה הפרטיים שבחנות האוזן השלישית בתל אביב-יפו. בשל הצלחתו הרבה, עבר הפסטיבל בשנה שלאחר מכן לסינמטק תל אביב. החל משנתו השנייה מנוהל הפסטיבל על ידי יאיר הוכנר.
בשנתו החמישית של הפסטיבל ליוותה את האירוע לראשונה נציגות רשמית של עיריית תל אביב-יפו ושל הכנסת, בדמות חבר הכנסת ניצן הורוביץ. כמו כן נכחו בפסטיבל נציגים של קרן הקולנוע הישראלי וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה סרבה לסייע במימון הפסטיבל.
במהלך שנות קיומו התארחו בפסטיבל מאות במאי, מפיקי ושחקני קולנוע מהעולם (כגון ברוס לה ברוס, כריסטין ואשון ומינק סטול ) והוצגו בו סרטי קולנוע ישראלי בהקרנות בכורה עולמיות וסרטים נוספים (כגון "אני אוהב אותך פיליפ מוריס") בהקרנות בכורה ארציות. לפי אתר הפסטיבל, האירוע נתקל מדי שנה בקשיים בגיוס חסויות, שכן חברות רבות חוששות לתת לפסטיבל חסות מסחרית מחשש שהציבור החרדי והדתי יחרים את מוצריהם או שירותיהם.
בשנת 2015, המליצה המועצה הישראלית לקולנוע במשרד התרבות והספורט, לקצץ כ-40% מתקציב פסטיבל.
בשנת 2017, מספר אורחי הפסטיבל ביטלו את הגעתם לפסטיבל, לאחר לחצים שהפעילה תנועת ה-BDS.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, נדחה הפסטיבל מחודש יוני והתקיים בחודש נובמבר בצורה מקוונת ומאז הוא מתקיים בחודש אוקטובר.
בת-שבע צייזלר
בת-שבע צייזלר היא זמרת סופרן ישראלית, שחקנית ומורה לפיתוח קול.
בת-שבע צייזלר היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב באמנות התיאטרון וספרות. במקביל למדה שירה אצל רחל רוזנשטיין ובהמשך יצאה לאנגליה להשתלם בשירה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון ובלונדון קולג' למוזיקה.
משחק
בת-שבע צייזלר השתתפה בצוות המקורי של "את ואני והמלחמה הבאה", קברט סאטירי של חנוך לוין, שהמוזיקה לשיריו נכתבה בידי אלכס כגן ובני נגרי. בעונות 2004 עד 2008 הוצגה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו גרסה מעודכנת של המחזה, עם צוות השחקנים המקורי ובבימוי עדנה שביט.
הצגות נוספות שבהן השתתפה הן "אופרת הקבצנים" בתיאטרון באר שבע, עם מוזיקה חדשה שכתב אלכס כוגן ובבימויו של דן רונן; "כל מה שרצית לדעת על אופן ולא העזת לשאול את באך", מערכונים מוזיקליים של ז'אק אופנבך לטקסט של הלוי, עם דני מסנג, בבימוי ערן בניאל, כוריאוגרפיה של יעקב זומר וניהול מוזיקלי של יצחק שטיינר; "אנדרטה הפוכה" של יוסף מונדי ובבימויו בתיאטרון יובל; "אינטימיות" של ז'אן-פול סארטר בבימוי תמר לדר בתיאטרון הסימטה; "גברתי הנאוה", החולה המדומה ו"כוכב הדמעות". את שני המחזות האחרונים ביים מוטי אברבוך.
בת-שבע צייזלר ניהלה את תיאטרון אלחריזי בתל אביב.
שירה
לצייזלר יש קריירה ארוכה כזמרת סופרן וכמורה לפיתוח קול. בין תוכניותיה "שירים באדום וצהוב", "בת שבע ושמחה נוסעים לברודוויי" עם השחקן-זמר מתיאטרון הבימה שמחה ברבירו ושירים של אריק סאטי ופרנסיס פולנק. ברבות מתוכניות אלה מלווה אותה הפסנתרן ההולנדי-ישראלי ברט ברמן.
צייזלר היא מורה לפיתוח קול שהוציאה תחתה עשרות רבות של תלמידים השרים כיום באופרה, במקהלות, בלהקות ועוד.
חייה האישיים
צייזלר היא אלמנתו של הפסל גדעון גכטמן. היא תושבת ראשון לציון.
יום אפריקה
יום אפריקה, בעבר יום החופש האפריקאי ויום השחרור האפריקאי, הוא אירוע הנצחה שנתי של הייסוד של ארגון אחדות אפריקה (OAU; נודע בהמשך בשם האיחוד האפריקאי) ב־25 במאי 1963. הוא נחגג במדינות שונות ביבשת אפריקה, כמו גם ברחבי העולם.
רקע
הקונגרס הראשון של מדינות אפריקה העצמאית התקיים באקרה בגאנה ב־15 באפריל 1958. הוא כונס על ידי ראש ממשלת גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה, והשתתפו בו נציגים של מצרים (אז חלק של הרפובליקה הערבית המאוחדת), אתיופיה, ליבריה, לוב, מרוקו, סודאן, תוניסיה, איחוד עמי קמרון ושל המדינה המארחת גאנה. איחוד דרום אפריקה לא הוזמן. הוועידה הציגה את התקדמות תנועות השחרור ביבשת אפריקה, וכן סימלה את נחישותם של תושבי אפריקה להשתחרר משליטה זרה וניצול. אף על פי שהקונגרס הפאן־אפריקאי פעל למען מטרות דומות מאז היווסדו בשנת 1900, הייתה זו הפעם הראשונה שהפגישות הללו התקיימו על אדמת אפריקה.
הוועידה קראה להקמת "יום חופש אפריקאי", יום כדי "... לציין מדי שנה את התקדמותה המתמשכת של תנועת השחרור, ולסמל את נחישותם של תושבי אפריקה להשתחרר משליטה זרה ומניצול".
הכנס הניח את הבסיס לפגישות הבאות של ראשי מדינות וממשלות באפריקה במהלך עידן קבוצת קזבלנקה וקבוצת מונרוביה, עד להרכבת ארגון אחדות אפריקה בשנת 1963.
היסטוריה
חמש שנים לאחר מכן, ב־25 במאי 1963, נפגשו באדיס אבבה נציגים של שלושים מדינות אפריקאיות, כאורחים של הקיסר היילה סלאסי. בזמן הזה יותר משני שלישים מהיבשת השיגו עצמאות, בעיקר ממדינות אירופיות אימפריאליות. בפגישה זו הוקם ארגון האיחוד האפריקאי, עם המטרה הראשונית לעודד את פירוק השליטה הקולוניאלית על אנגולה, מוזמביק, דרום אפריקה ורודזיה הדרומית. הארגון התחייב לתמוך בעבודה של לוחמי חופש ולחסום את הגישה לצבאות האומות קולוניאליות. נוסחה אמנה שנועדה לשפר את רמת החיים של המדינות החברות. סלאסי קרא: "הלוואי שהאיחוד יחזיק 1,000 שנה".
האמנה נחתמה ב־26 במאי על ידי כל המשתתפים למעט מרוקו (הייתה נוכחת רק כמשקיפה בשל סכסוך גבולות מתמשך עם מאוריטניה. בפגישה הזאת, השם "יום חופש אפריקה" שונה ל"יום שחרור אפריקה". בשנת 2002 הוחלף ארגון אחדות אפריקה באיחוד האפריקאי. עם זאת, יום אפריקה המשיך להיחגג ב־25 במאי לזכר הקמת ארגון אחדות אפריקה.
תיאטרון וייה-קולומבייה
תיאטרון ויֶיה-קולומבּיֶיה (בצרפתית: Théâtre du Vieux-Colombier; מילולית: "תיאטרון שובך היונים הישן") הוא תיאטרון בפריז ברחוב וייה-קולומבייה 21 ברובע השישי בגדה השמאלית. נוסד ב-1913 על ידי ז'אק קופו עבור להקתו, עבר מספר גלגולים עד שנסגר ב-1970. ב-1993 נפתח מחדש כאחד משלושת אולמות הקומדי פראנסז בפריז.
1913 - 1924
את התיאטרון ביקש לבסס על קהל של מנויים, שייתן לו בסיס כלכלי קבוע ויאפשר הוזלה של הכרטיסים לקהל צעיר, בעל נטייה אמנותית. שנית, דרש קופו מגוון של לפחות שלוש הפקות שונות בשבוע, מן הרפרטואר הקלאסי והמודרני כאחד, שיקסום לקהל רחב ויאפשר לשחקנים להתנסות בתפקידים רבים ושונים. בצד עידוד העלאת מחזות מהקלאסיקה של התיאטרון הצרפתי משל מולייר וז'אן רסין, בהפקה תקופתית וללא עיצוב מודרניסטי, עודד קופו מחזאים צעירים וחדשניים לשלוח לו מחזות. מבחינת עיצוב התפאורה ביקש קופו במה פנויה ככל האפשר לשחקנים, ללא עומס ויזואלי וטכני ראוותני, שהיה מקובל בתיאטרון הרפרטוארי של התקופה. מודעת הפרסום לתיאטרון החדש, שפורסמה באוקטובר 1913, עוצבה כמנשר מהפכני הקורא לצעירים להפנות עורף לתיאטרון המסחרי.
ואכן, התיאטרון הציג בשנתו הראשונה שלל הפקות קלאסיות (בהן "הקמצן" של מולייר והלילה השנים עשר של שייקספיר) ומודרניות (משל רוז'ה מרטן די גאר, פול קלודל, אלפרד דה מיסה ואחרים) וקנה לו קהל נאמן וביקורות נלהבות. אולם, בעת תכנון העונה השנייה פרצה מלחמת העולם הראשונה. קופו ניסה להעלות הפקה מצומצמת של אגדת חורף עם סוזן בינג, אך החדשות המרות מהחזית פגמו בהמשך ההצגות.
בקיץ 1916 הוזמן קופו עם להקת התיאטרון של וייה-קולומבייה לסיור בארצות הברית. אולם, למרות נסיונותיו לשכנע את שלטונות הצבא שמדובר בפעולת תעמולה באמריקה לטובת צרפת, לא שוחררו השחקנים שהיו בשירות סדיר וקופו יצא לבדו למסע הרצאות. אחד מפטרוניו בניו יורק היה הבנקאי והמצנט אוטו קאהן שהציע לקופו ניהול תיאטרון בשפה הצרפתית בניו יורק. קופו שב לפריז, ארגן כמה מחברי הלהקה ששוחררו מהחזית (בהם ז'ובה) ובסתיו 1917 שב לניו-יורק על מנת לפתוח את העונה החדשה של תיאטרונו בברודוויי. העונה, שכללה 21 הפקות שונות, נפתחה רשמית בנובמבר עם הצגה שנכתבה במיוחד על ידי קופו ועם הפקה של תעלולי סקפן. עשר מההפקות היו מן העונה הראשונה בפריז, בליהוק שונה ו-11 היו חדשות, בהן מחזות משל פרוספר מרימה ו"ראש גזר" של ז'ול רנאר. הלהקה הופיעה גם בוושינגטון די. סי., ניו ג'רזי ופילדלפיה. במרץ 1918 הצטרף דולן (ששוחרר מהצבא) ללהקה, דבר שאיפשר את העלאת "האחים קרמזוב" ו"הקמצן". התכנון לעונת 1919 כלל 29 מחזות, 26 מתוכם חדשים. קופו ניהל משטר חזרות תובעני שקומם חלק משחקניו ובראשם דולן. עם זאת, הצגת נישואי פיגארו מאת פייר בומרשה, ההפקה השנייה של העונה, הייתה הצלחה כלכלית וביקורתית סוחפת. הפקה נוספת שזכתה להצלחה הייתה רוסמרהולם מאת הנריק איבסן, בה שיחק קופו עצמו בתפקיד קרול מול דולן ששיחק בתפקיד רוסמר, דבר שהביא את הקיטוב בין השניים אל הבמה. למרות ההצלחות, החיכוכים בתוך הלהקה לא שקטו ובתחילת ינואר 1919 נאלץ קופו לפטר את דולן ומספר שחקנים נוספים, דבר שהוביל לביטול הצגות ומעבר להצגת מערכונים קצרים ומאולתרים (Impromptu) במקום התוכנית המקורית.
ב-9 בפברואר 1920 שב התיאטרון לפעול בפריז עם הפקת "אגדת חורף" ועם להקה חדשה שחלק משחקניה היו מתלמדים לשעבר בקומדי פראנסז. רצונו של קופו לנקות את הבמה מתפאורה מיותרת הובילה לבמה ריקה כמעט וקירות אפורים חשופים, שהדהימו והרתיעו את הקהל והביקורת. המשך הפקות העונה זכו להצלחה ביקורתית וקופתית כאחד. במקביל פתח קופו לצד התיאטרון בית ספר למשחק. בית הספר העסיק 12 מורים, רובם אנשי התיאטרון והעביר קורסים תאורטיים ומעשיים מן ההיסטוריה של התיאטרון ועד סדנאות עיצוב תפאורה ותלבושות. דגש הושם על ההיבט הפיזי והפרקטי של המשחק, תנועה, שימוש נכון בקול, ריתמיקה ושימוש באביזרים.
עונת 1922–1923 היוותה שיא בהצלחת התיאטרון. ההצגות הועלו מול אולמות מלאים מפה לפה פריזאים ותיירים והכרטיסים אזלו במהירות. בדצמבר 1922 ביקרו בפריז קונסטנטין סטניסלבסקי, מנהלו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובעל שיטת סטניסלבסקי וקבוצת שחקניו. סטניסלבסקי ולהקתו התקבלו בכבוד בתיאטרון וייה-קולומבייה והדגישו את הקרבה בין שיטותיהם. עם זאת, מצבו הפיננסי של התיאטרון לא היה איתן. קופו לא נטה להתעניין בצד התפעולי ונסיונותיו של ז'ובה לתכנן ולהפעיל רפורמות שיסייעו לאיתנותו הכלכלית של התיאטרון לא זכו לאוזן קשבת. כך, כאשר הוצע לז'ובה ב-1922 לנהל את תיאטרון שאנז אליזה, הוא עבר לגדה הימנית ללא היסוס. קופו התעניין יותר ויותר בבית הספר ואף אִפשר לבוגריו הטריים להשתתף בהפקות רפרטואר.
בעונת 1923–1924 מצא עצמו קופו בתחרות מול התיאטראות בניהולם של שותפיו לשעבר, דולן וז'ובה, שנטלו ממנו את גישתו והיו מוצלחים ממנו מן הבחינה הכלכלית. בסיס המנויים של וייה-קולומבייה הצטמק והוא כבר לא היה היחיד בעיר שהציע תיאטרון מרתק. עם זאת, קופו לא קפא על שמריו והביא לפריז הצגת תיאטרון נו בהשתתפות סטודנטים ובבימויה של סוזן בינג. כן העלה מחזרה פרי-עטו בשם "מקום הלידה" (La Maison natale). במהלך סיור סוף העונה של להקת התיאטרון בצרפת, בלגיה ושווייץ החליט קופו, שקץ בניסיון המתיש לשמור על איזון כלכלי ובתחרות, להתפטר מהנהלת התיאטרון, דבר שהוביל לסגירתו למעשה והפיכת האולם לבית קולנוע.
1929–1970
בשנת 1929 יסד קופו קבוצת תיאטרון נוספת, בשם "חבורת החמישה-עשר" (La Compagnie des Quinze) בראשות מישל סן-דני, שפתח מחדש את תיאטרון וייה-קולומביה. בעונת 1934 העלה התיאטרון שני מחזות משל איבסן, בית בובות וברווז הפרא וב-1944, זמן לא רב לפני שחרור פריז מעול הכיבוש הנאצי, העלה את בדלתיים סגורות מאת ז'אן-פול סארטר.
ב-1952 הועלה בתיאטרון לראשונה בתרגום לצרפתית מחזרו של ארתור מילר "מותו של סוכן" בבימויו של ריימון ג'רום (Raymond Gérôme).
ב-1961 נקרא התיאטרון על שמו של ז'אק קופו והועלו בו מספר מחזות אוונגרד, בהם "המרפסת" מאת ז'אן ז'נה, "ג'ונגל הערים" מאת ברטולט ברכט ומחזות של לואיג'י פיראנדלו. באותה שנה החלו לאו פרה (Léo Ferré) וקתרין סובאז' (Catherine Sauvage) להעלות על בימת התיאטרון מופעי שאנסון. ב-1963 הועלתה בהצלחה הפקה של חתונת הדמים מאת פדריקו גארסיה לורקה ומגמת האוונגרד נמשכה עם הפקות צרפתיות-גרמניות של קבוצת "חבורת מנדרייק" (La Compagnie de la Mandragore) שהעלתה את "וויצק" מאת גאורג ביכנר ו"החתול" על פי לודוויג טיק. ב-1969 הועלה "סיפור גן החיות" מאת אדוארד אלבי.
בדצמבר 1970 סגר התיאטרון את שעריו, עד שנפתח שנית ב-1993 כאולם של הקומדי פראנסז.
וילאייט
וילאייט (בטורקית: Vilayet, המקור מערבית ولاية – "וילאיה") הייתה, החל משנת 1864, היחידה המנהלית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית שהחליפה את האיילט, כחלק מרפורמת הטנזימאט.
חלוקה ומנהל
הווילאייטים הוקמו מכוח "חוק הווילאייטים" שנחקק ב-1864, כחלק מיוזמת הטנזימאט. יוזם החוק היה הווזיר הגדול פואד פאשה, שנעזר במידהט פאשה שיישם את חידושי הטנזימאט באיילט של ניש (Niş, כיום בסרביה). החוק הגדיר את המבנה ההיררכי וחלוקת הסמכויות. החלוקה של הווילאיט ליחידות משנה הייתה דומה לחלוקה של האיילט: הווילאייט התחלק למספר סנג'קים (Sancak) שעליהם משלו המותצרפים (Mutasarrıf). כל סנג'ק התחלק לכמה יחידות המכונות קאזה (Kaza) שנוהלו בידי קאימקאם, שכללו עיר והכפרים שסבבו אותה, הקאזה התחלקה לנאהיות (Nahiye) בניהול מודיר (Müdür), ואלו התחלקו לקריות (Karye) בראשות מוכתרים. בכל אחת מרמות המנהל הוקמו מועצות נבחרות, כאשר המועצה הכללית של הווילאייט (Meclis-i Umumi-i Vilayet) הורכבה משני נציגים מוסלמיים ושני נציגים שאינם מוסלמים שכל אחד מהם היה מאחד מהסנג'קים של הווילאייט. המועצה דנה בנושאים הקשורים לעבודות ציבוריות (גשרים וכבישים), גביית מיסים, שיפור החקלאות והמסחר ובקשות ספציפיות של הסנג'קים. ההחלטות שהתקבלו במועצה הועברו לאישור באיסטנבול ושם הוחלט לאשרן, לדחותן או לערוך בהם שינויים.
בצמוד לוואלי פעלו בווילאייט מחלקות מקבילות למבנה הבירוקרטי שהוקם באיסטנבול. בראשם עמדו רואה החשבון של הווילאייט, האחראי על מדיניות החוץ, מנהל העבודות הציבוריות, האחראי על חקלאות ומסחר ושופט חוקר. כל אלו מונו ישירות באיסטנבול והיו כפופים ישירות לממונים עליהם בבירה. על התיאום בין המחלקות הייתה אחראית המועצה המנהלית (İdare Meclisi) של הווילאייט שבה היו חברים: הוואלי, ראשי המחלקות ושישה נציגים נבחרים מקרב תושבי הווילאייט, שלושה מוסלמיים ושלושה שאינם מוסלמים. עם זאת, היו לפעילות המועצה שני סייגים. האחריות המוחלטת על ענייני הביטחון והסדר הציבורי הייתה בידי של הוואלי, ולמועצה אסור היה להתערב בעניינים משפטיים. מעבר ליישום של הפרדת רשויות (מושג שיוזמי הטנזימאט הכירו מהתרבות המערבית). היה בכך רצון להרגיע את חששותיהם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) מתהליך החילון המתגבר של האימפריה העות'מאנית.
בכל וילאייט היו שלושה סוגים של בתי משפט. בית המשפט המוסלמי שפסק על פי השריעה שבראשו עמד קאדי, בית המשפט הפלילי שבראשו עמדו שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר, ובית משפט מסחרי שפסק על פי חוקי המסחר. מעל לשלושת בתי משפט אלו פעל בית הדין לערעורים שבו היו חברים שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר. לבתי משפט אלו הופנו מקרים מבתי המשפט המקבילים שפעלו ברמת הסנג'קים.
יישום
מכיוון שמבנה חדש זה דרש השקעות כספיות ניכרות, ומכיוון שנדרשה גם הכשרה של אנשי מנהל הוחלט ליישמו בהדרגה. לשם כך נבחרו ארבעה וילאייטים כמודל: וילאייט הדנובה (Tuna vilayeti), איחוד של שלושה איילטים: איילט סיליסטרה (שמרכזה בסיליסטרה, כיום בבולגריה), איילט וידין (שמרכזה בווידין שבבולגריה) ואיילט ניש (שמרכזה בניש שבסרביה); וילאייט ארזורום; וילאייט חלב; ווילאייט בוסניה. מידהט פאשה הוצב בראש וילאייט הדנובה. ב-1865 כבר היו ארבעת הוילאייטים מאורגנים ופעילים, ולכן נוספו אליהם שנה אחר כך הווילאייטים של סוריה (הקרויה גם וילאייט דמשק וכללה שטחים גם בארץ ישראל), טריפוליטניה שבלוב ואדירנה שבאסיה הקטנה, ב-1867 נוספו עוד 13 וילאייטים, ובשנת 1871 יצא קובץ חוקים מתוקן שבו צומצמו האזורים המנהליים וניתנה סמכות נוספת לוואלי. התהליך הסתיים ב-1876, כאשר הוקמו כל עשרים ושבעה הוילאייטים המתוכננים, למעט חצי האי ערב והמחוזות האוטונומיים בפועל כמו מצרים. יוצא דופן נוסף היה הסנג'ק של ירושלים שהורחב וכלל את עזה והיה כפוף ישירות לממשל המרכזי ולא לווילאייט סוריה (או וילאייט דמשק) כפי שהיה הדבר בתקופת האיילטים. חוק הווילאייטים של 1864 היה תקף עד 1913 שאז הוחלף בחוק וילאייטים חדש הממשיך לשמש גם כיום כבסיס לשיטת החלוקה למחוזות של טורקיה המודרנית.
חוקרים חלוקים בדעתם לגבי הצלחת התהליך. יש הטוענים כי למרות הביקורת על שיטת הממשל החדשה, למשל שהגידול בביורוקרטיה הקשה על חיי התושבים והממשל, הרי שבסופו של דבר יותר מיסים הגיעו לקופת האוצר המרכזי, הביטחון הפנימי השתפר, ובתי המשפט הגנו טוב יותר מבעבר על הנתינים בפני התעמרות של המושלים המקומיים. לעומתם יש הטוענים כי שיטת הממשל החדשה, במסגרתה מונו כל אנשי הממשל מרמת הקאזה ומעלה על ידי השלטון המרכזי, הביאה להגברת השחיתות והנפוטיזם.
לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
לאון הראשון (בלטינית: Flavius Valerius Leo Augustus; 401 - 18 בינואר 474) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 457–474. לאון נולד בפרובינקיה הרומאית דאקיה אורליאנה סמוך לתראקיה והיה ידוע בכינוי "לאון התראקי" (ביוונית: Λέων ο Θράξ).
הוא שלט באימפריה הביזנטית במשך כמעט 20 שנה, החל משנת 457 ועד לשנת 474. לאון היה שליט מיומן אשר פיקח על תוכניות מדיניות וצבאיות רבות, אשר רובן באו לעזרת הקיסרות הרומית המערבית בניסיון להשיב שטחים שאבדו לה. לאון הראשון זכור בזכות היותו הקיסר הראשון שחוקק ביוונית ולא בלטינית.
תקופת שלטונו
לאון היה האחרון בשורת קיסרים שעלו לשלטון בזכות המנהיג הצבאי מגיסטר מיליטום פלביוס ארדבור אספר, בן האלאנים ששימש כמפקד העליון של הצבא ואשר סבר כי לאון ישמש כמנהיג בובה. לאון הוכתר ב-7 בפברואר 457, טקס שלראשונה כיהן בו הפטריארך של קונסטנטינופול. כדי לחסל את כוחו של אספר כרת לאון ברית עם טרסיקודיסה, מנהיג שבט האיסאורים שבאסיה הקטנה, אשר היה לקיסר זנון בשלהי שנת 474. בתמורה לברית זו השיא לאו את בתו לזנון. בשנת 469 ניסה אספר לרצוח את זנון, ללא הצלחה. לבסוף, בשנת 471 נחשד ארדבור, בנו של אספר, בקשירת קשר נגד לאון והוא ואביו נרצחו בידי הסריסים שפעלו על פי הוראותיו של לאון.
בתקופת שלטונו של לאון הותקף חבל הבלקן פעמים חוזרות בידי האוסטרוגותים וההונים, אולם התוקפים לא הצליחו לכבוש את קונסטנטינופול שהייתה מבוצרת בחומות, אשר חוזקו בתקופת שלטונו של תאודוסיוס השני, כיוון שלא היו מצוידים בכלי מצור מתאימים.
השפעתו הגדולה ביותר של לאון הראשון על המערב הייתה ביד מקרה: המלך האוסטרוגותי, תאודוריק הגדול, התחנך בחצר מלכותו של לאון הראשון בקונסטנטינופול, שם למד את דרכי הממשל הרומאי וטקטיקות צבאיות, ידע שהביא לו לתועלת רבה כאשר הפך לאחר מותו של לאון לשליט הגותי.
לאון מת מדיזנטריה בגיל 73, ב-18 בינואר 474.
נישואיו וילדיו
מנישואיו לוורינה נולדו ללאו שלושה ילדים. בתם הבכורה אריאדנה נולדה בטרם מת מרקיאנוס (שנת 457). לאריאדנה הייתה אחות צעירה, לאונטיה. תחילה שודכה לאונטיה ליוליוס פטריקוס, אחד מבניו של אספר, אולם הנישואים ככל הנראה בוטלו כאשר אספר ובנו ארדבור נרצחו בשנת 471. לבסוף התחתנה עם פלביוס מרקיאנוס, בנו של הקיסר ארתמיוס, שהיה יורש העצר לקיסר זנון. הזוג הוביל למרד נגד זנון בשנים 478–479, אשר כשל. לאחר מפלתם הם הוגלו לאיסאוריה.
בשנת 463 נולד ללאו הראשון בן אשר שמו לא ידוע והוא מת בעודו תינוק בן חמישה חודשים.
משה עסיס (חוקר תלמוד)
משה עסיס (נולד בדצמבר 1942, כ"ח בכסלו ה'תש"ג) הוא פרופסור אמריטוס לתלמוד באוניברסיטת תל אביב. עוסק בחקר התלמוד הירושלמי, התלמוד הבבלי, מסכתות קטנות, ספרות הגאונים, ארמית גלילית וארמית בבלית. עסק גם בתולדות הלוח העברי.
ביוגרפיה
משה עסיס נולד בשנת 1942 בחלב שבסוריה, בן לשלמה עסיס.
בשנת 1966 קיבל תואר ראשון במקרא ותלמוד, בשנת 1971 קיבל תואר שני בתלמוד ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לתלמוד, שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך שלו היא מהדורה מדעית של מסכת ערכין שבמשנה, ועבודת הדוקטור היא "סוגיות מקבילות בירושלמי (במסכתות: ביכורים, שבת, סוטה, מכות ונידה)", שתיהן בהנחייתו של פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
בשנים 1970–1975 היה אסיסטנט ומדריך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובשנים 1971–1976 היה במקביל אסיסטנט ומדריך באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1976–1979 היה מרצה אורח ומרצה בכיר בהיברו יוניון קולג' בארצות הברית. בשנים 1979–2010 נמנה עם הסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב והגיע לדרגת פרופסור חבר, ובשנים 2002–2004 היה ראש החוג לתלמוד. בשנים 1991–1992 היה פרופסור בבית המדרש ללימודי היהדות בירושלים.
בשנת תשמ"ג הוענק לו פרס במחקר התלמוד ע"ש אליעזר שמשון רוזנטל.
בשנת תש"ן נבחר לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה ספרו (בשלושה כרכים) "אוצר לשונות ירושלמיים: מונחים, ביטויים ולשונות בפיהם של האמוראים בתלמוד הירושלמי", שהוא קונקורדנציה של מונחי התלמוד הירושלמי, בצירוף עשרה פרקי מבוא.
ממאמריו
פרסם כשלושים מאמרים מדעיים, ובהם:
בנוסף לכך, כתב את הערך "תלמוד ירושלמי" באנציקלופדיה העברית, כרך ל"ב, תשמ"א. ויחד עם משה בר-אשר ויהודה ליבס ערך את ספר זכרון להרב פרופ' מאיר בניהו, שני כרכים (כרך א - מחקרים בתלמוד, בהלכה, במנהג ובתולדות עם ישראל; כרך ב - מחקרים בקבלה ובמחשבת ישראל, בספרות, בשירה בפיוט ובתפילה מוקדשים לזכרו של הרב פרופ' מאיר בניהו מנוחתו כבוד), ירושלים: אוניברסיטת תל-אביב, המרכז לחקר התפוצות, הוצאת כרמל ויד הרב נסים, תשע"ט.
יואס הראשון, קיסר אתיופיה
יואס הראשון (געז: ኢዮዋስ) הוכתר בשם "אדים סגד" (געז: አድያም ሰገድ) היה קיסר אתיופיה 27 ביוני 1755 - 7 במאי 1769. היה בנו של הקיסר שקדם לו ייאסו השני מאשתו וואלאטה בארסבה (ווביט) בתו של מנהיג מחוז יג'ו של האורומו, מכיוון יואס היה צעיר מדי סבתו הקיסרית מאנטאוואב שימשה כמשנה לקיסר.
שלטונו
האימפריה שהייתה בתהליך של התמוטטות בעקבות מותו של הקיסר ייאסו השני גרם לסכסוך בין האוכלוסיות השונות באימפריה האתיופית האגאווים, גונדרים, שאוונים, תגרים והאוכלוסייה החדשה האורומו. הקיסרית מאנטאווב שניסתה לאחות את הקרע חיזקה את הקשר שבין בית המלוכה לאורומו ולכן בתו של מנהיג האורומו מיג'ו נישאה לקיסר לשעבר ייאסו השני. ייאסו השני שנתן לאמו כוח רב והכתיר אותה לסגניתו בזמן שאת אשתו ווביט זנח. ווביט שחיכתה שבעלה ייאסו ימות ובנה יעלה לכס הקיסרות וייתן לה כוח והשפעה, וייגרש מהשלטון את חמותה מאנטאווב וקרוביה מקווארה. כאשר יואס עלה לשלטון כתוצאה ממותו הבלתי צפוי של אביו האצילים של גונדר נדהמו לגלות שהוא מעדיף את שפתם של בני הארומו במקום האמהרית והעדיף את קרובי משפחתו מצד אמו ממחוז יג'ו מאשר את קרוביו מצד סבתו מקווארה.
כאשר התבגר יותר העדפה שלו לבני האורומו רק גדלה, יואס שמאבטחיו מנו כ-3,000 איש מינה את דודו האורומו ברולחה לובו למפקדם. בעקבות מותו של ראס אמהרה יואס ניסה לקדם את דודו לובו לראס של אמהרה אך בעקבותיו עצותו של יועצו וואלדה נול שמינוי זה יפוצץ את האימפריה שינה את דעתו.
אחד מההשפעות של סהול על יואס היו שהוא שכנע אותו לתמוך במלך הגולה של סנאר באדי הרביעי ולמנותו למושל מחוז ראס אל-פיל שעל הגבול עם סנאר ויעצו של יואס וולדה נול הזהירו לא לבקר אפילו בסנאר. באדי לא נשמע לעצה זאת וחזר לסנאר בעקבות קריאות לחזרתו, למרות זאת באדי נרצח על די מתנגדיו.
בעקבות רצח יואס כוחם של שתי הקיסריות נחלש ואמו הקיסרית מאנטאווב פרשה מהחיים הפוליטיים ולא חזרה יותר לשלטון למרות שהייתה עוד בחיים במשך שלושת הקיסרים הבאים.
אונס קבוצתי
אונס קבוצתי הוא סוג אחד של עבירת מין מתוך מכלול של עבירות מין קבוצתיות, והוא גם הנפוץ ביותר בעבירות אלו. השם לכלל הפגיעות המיניות בקבוצה הוא Multiple perpetrator rape sexual assault - MPRSA.
סקירה היסטורית
תחילת התיעוד של אונס קבוצתי הוא מזמנים של מלחמה; בתקופה הקדומה ואף בתקופה המודרנית המוקדמת, כמעט ולא קיימת התייחסות לאונס קבוצתי בזמנים של שלום ובחיי היום יום. תיעוד חריג של אונס קבוצתי, שהתרחש לאו דווקא בימי מלחמה ואף הוביל בעצמו למלחמת אזרחים עקובה מדם, מתועד אף בתנ"ך בתיאור מעשה פילגש בגבעה, בו פילגשו של איש לוי נאנסת באכזריות בידי אנשי העיר בה התארחה, ומתה כתוצאה מכך.
לאורך ההיסטוריה אונס נתפס במערכות משפטיות כפשע קניין כלפי אבי האישה, אחיה או בעלה, ולא כפשע נגד האישה. אונס קבוצתי בפרט הפך לפרקטיקה של אלימות נגד עמים שלמים. השלכותיו של האונס הקבוצתי הביאו לדה-מורליזציה של האויב. ישנו תיעוד היסטורי של מעשי אונס של גברים בנשים בעתות מלחמה. עידן הנאורות והתפתחות מדע הפסיכולוגיה והפסיכולוגיה החברתית בפרט, הפמיניזם והשיח החדש שהביא עמו, והשיח המוסרי לאחר שתי מלחמות העולם, היו גורמים עיקריים שהפכו את נושא האונס הקבוצתי באופן הדרגתי למושא מחקר שאינו תלוי רק בפרקטיקה של זמני מלחמה, אלא כחלק מהקשרים רחבים יותר.
למרות ההכרה באונס קבוצתי בזמן מלחמה לאורך ההיסטוריה, רק בשנות ה-90 אונס קבוצתי בעת מלחמה הוגדר כפשע מלחמה וכפשע נגד האנושות. לכן, מקרי אונס קבוצתי בעתות מלחמה שקדמו לעשור זה לא הובאו למשפט, והאנסים לא הועמדו לדין.
מאפיינים בדינמיקה של אונס קבוצתי
דינמיקה של אונס קבוצתי מתנהלת בדרך כלל בקבוצה של שני אנשים ומעלה המבצעים את האונס.
לחץ קבוצתי, קונפורמיות ואפקט העדר
לחץ קבוצתי, קונפורמיות ואפקט העדר הם שלושה מאפיינים החוזרים על עצמם בניסויים ומחקרים של פסיכולוגיה חברתית, ויש להם השפעות מובהקות בדינמיקה של אונס קבוצתי בפרט. מאפיינים אלו מספקים הסברים לשאלה כיצד יכול להיות שמספר בני אדם "נורמטיביים" חוברים יחדיו לכדי ביצוע מעשים אכזריים ולא מוסריים כמו אונס קבוצתי, וכיצד התנהגותו של אדם יכולה להשתנות בהתאם לקשר בין חברי הקבוצה ולדמיון ביניהם בנוגע להתנהגות מסוימת.
קונפורמיות מוגדרת כשינוי בהתנהגות של אינדיבידואלים בהתאם לנורמות הנהוגות בקבוצה. היא גורמת לעיוות תחושת המציאות, ויכולה להשפיע על תהליכים, הקשרים והתנהגויות שונות בדינמיקות חברתיות שונות, בהן אונס קבוצתי. אחד המחקרים המוכרים בתחום זה הוא ניסוי הקונפורמיות של אש (1951), שבדק צייתנות וקונפורמיות ציבורית באופן טהור, תוך נטרול האפשרות שהמשתתפים ישנו את דעתם לגבי התשובה הנכונה או יטעו לגביה מלכתחילה. ניסוי מרכזי נוסף בתחום הוא הניסוי של מילגרם (1974), שבחן את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
מחקרים מאוחרים יותר (של אלן ולוין), שנערכו בעקבות מחקרו של אש והשתמשו בפרדיגמה ניסויית זו, מצאו שכאשר הקבוצה אינה מציגה עמדה אחידה, יורדת בצורה דרסטית מידת ההתנהגות הקונפורמית. מספיק שאדם אחד יציג עמדה שונה מיתר המשתתפים (גם אם היא אינה זהה לזו של הנבדק), כדי להקטין את הסיכוי להתנהגות קונפורמית של הנבדק. למעשה, עלה כי מה שחשוב לשם קונפורמיות הוא הקונצנזוס ולא מספר האנשים החושבים אותו הדבר.
טשטוש נורמות חברתיות וערכים
לפי לוין (Levine), בקבוצה יש תחושת השתייכות ושותפות גורל, לכן נוצר מצב של מחויבות חזקה, בו הפרט בקבוצה חש צורך להשתייך לנורמות הקבוצה ולא לנורמות וערכים של החברה הרחבה.
ראדל (Radel) טוען כי כוחה של הקבוצה הוא הרסני. היא הורסת ומנטרלת מעצורים שקיימים אצל כל פרט כאשר מדובר בהתנהגות שסוטה מהנורמות החברתיות. נוצר מנגנון שמצדיק את ההתנהגות הקבוצתית ומטיל סנקציות על אלו שמהססים ומסרבים לקודים הקבוצתיים.
חלוקת מטרות הקבוצה
עבירה משותפת מאפשרת חלוקה של העבודה וכן של מטרות הקבוצה. הסבירות ליחיד להיתפס כאשר הוא חלק מקבוצה נתפסת בעיני חברי הקבוצה כנמוכה, וזאת בשל היכולת לטשטש ראיות יחדיו, וכן תצפית ושמירה בזמן המעשה.
רצידיביזם
ממחקרים עולה כי 76% מעברייני המין שפועלים כיחידים, מבטאים רצידיביזם – חוזרים על הפגיעה יותר מפעם אחת, בעוד שאצל עברייני מין שפועלים בקבוצה מדובר על שיעור יחסית נמוך של 25%.
מאפייני מבצעי האונס
לרוב, גילאי התוקפים מינית בקבוצה צעיר יותר מאשר התוקפים בגפם (אנס יחיד). לפי מחקר מקיף שפורסם ב-2007 מדובר על ממוצע גילאים של כ-14 שנה, כאשר הגילאים של התוקפים במקרי האונס הקבוצתי השונים שנחקרו היו בין 9-36.
בדינמיקה של אונס קבוצתי יש חלוקת תפקידים, שגם אם לא נקבעה או נאמרה מראש, היא קיימת כחלק מהסדר החברתי שנוצר בקבוצות, ותפקידו להביא לאינטגרציה בקבוצה שתאפשר את ביצוע הפעולה המשותפת – האונס הקבוצתי.
המנהיג
בשפה המקצועית מכונה תפקיד המנהיג באונס קבוצתי בשם "הממריץ". זהו התפקיד הדומיננטי בדינמיקה של הקבוצה. אמיר התייחס כבר בשנת 1971 לאלמנטים רבים המעצבים את הדינמיקה המאפשרת אונס קבוצתי, ביניהם גם תפקיד המנהיג; הוא טען כי תפקידו של המנהיג הוא הכרחי בדינמיקה, הוא היוצר והמפעיל של המניפולציה בתוך הדינמיקה, וזה שקובע את מטרותיה.
במחקר נוסף, פידלר (Fiddler) הוסיף כי למנהיג יש יכולת להשפיע על היחידים שמראים היסוס או מסרבים להשתתף באקט, וזאת על ידי הטלת סנקציות שונות. המנהיג הוא מקשר הפעילות החברתית בין חברי הקבוצה, ויעילותו נבחנת במבחן התוצאה, כלומר לפי ביצועי הקבוצה והיכולת שלו להשפיע עליהם. ראדל (Radel) מסביר איך המנהיג ואישיותו מותאמים לצורכי הקבוצה ואיך בא לידי ביטוי הקשר בין הנורמות האישיות של החברים לבין הנורמות הקבוצתיות העלולות להיות בקונפליקט; המנהיג פותר את הקונפליקטים הללו ועל ידי רציונליזציה וסנקציות, וגורם לחברים לפעול ולקחת חלק באונס.
משתתפי הקבוצה המובלים
לרוב, עברייני מין קבוצתיים נוטים להיות מובלים ולא מובילים (מנהיגים). מאפיין בולט שלהם הוא רצון להשתייך לקבוצה, ולרוב ניתן לזהות כי תפיסת עולמם כוללת השקפות סטריאוטיפיות באשר ליחסי גברים–נשים. עוד נמצא כי הם בעלי נטייה ברורה ל"זריקת" אחריות לעבירה לשותפיהם לתקיפה או לקורבן האונס.
משתתף חריג
במחקר מ-1987 טען הייזלווד (Hazelwood) כי באונס קבוצתי יש חבר קבוצה שאינו רוצה בכך, ולעיתים אף ירמוז לקורבן ויסמן לו כי אינו רוצה ליטול בכך חלק. עם זאת, ברוב המקרים גם משתתף חריג זה יבצע את האונס, מכיוון שאין בכוחו לעצור זאת.
הגישה הפמיניסטית
הגישה הפמיניסטית טבעה את המושג "תרבות האונס", לתיאור תרבות שהנורמות בה סובלניות וסלחניות כלפי אונס. הגישה רואה במעשי האונס בכללם את שימור ההבניה החברתית של עליונות הגבר על האישה והדגשת נחיתותן של הנשים בחברה. על פי גישה זו, שיח נפוץ בחברה מביע סובלנות וסלחנות כלפי מעשי אונס, ואף מעודד אותם, ושיח זה הוא המקור לרוב מקרי האונס, ובהם האונס הקבוצתי. לפי הגישה, הסיפוק המיני אינו המניע לאונס, אלא האמצעי; המניע הוא אלימות לשם שימור העליונות והפיקוח הגברי על נשים. אונס הוא מעשה פסאודו-מיני, המונע על ידי תשוקה לכוח ושנאת נשים.
הגישה הפסיכולוגית
לרוב, גישות פסיכולוגיות עוסקות בחקר מניעיהם האישיים של מבצעי האונס, ולא בדינמיקה בין חברי הקבוצה. הן מציעות הסברים שונים לגבי אופן התנהלותו של האדם, המניעים שהביאו אותו לבצע את המעשה והמורכבות הנפשית. הביקורת על גישה זו היא שהיא מאוד ספציפית ולרוב לא חוקרת את החברה או ההקשר בו נעשה המעשה. להלן מספר דוגמאות להסברים מהגישה הפסיכולוגית:
שילוב הגישה הפסיכולוגית והפמיניסטית
סנדיי (Peggy Reeves Sanday) פרסמה ספר שעוסק באונס קבוצתי ומציע ניתוח משולב של הגישות הפמיניסטית והפסיכולוגית. היא טוענת כי האונס הקבוצתי ממלא תפקיד של מכשיר תרבותי אשר מדגיש את זכריות הגברים, ובו בזמן מגביל את האגרסיביות שלהם זה כלפי זה על ידי הפנייתה לאישה. היא מחברת בין אגרסיביות גברית לבין מה שהיא מכנה "חיבור גברי" ("male-bonding"), וטוענת שאונס קבוצתי סביר יותר שיתרחש על ידי קבוצות של גברים בהן הקשר בין חברי הקבוצה מגיע לדרגה של שכרות מהצלחה ואף לרמה מיסטית. זאת אחת הסיבות, לדידה, לריבוי מקרי האונס הקבוצתי במסיבות באוניברסיטאות ובמכללות בארצות הברית. היא גורסת כי מעשה האונס מגביר את הקשר בין הגברים בחבורה. כלומר, האגרסיביות המינית כלפי נשים היא שלב בו הגברים מציגים את הייחוס שלהם, ושלב הכנה לקראת תפקידם העתידי בהיררכיה של הסטטוסים בחברה.
גישה פסיכו-חברתית
גישה זו שמה דגש על הדינמיקה שמאפיינת את קבוצת האנסים. בתחילת המחקר ועם הניסיון להסביר את מניעי האונס הקבוצתי, בודדו חוקרים מאסכולה זו את האלמנט הקבוצתי וניסו להתייחס אליו כצורה נוספת של אונס על ידי אדם יחיד. אך עם השנים הכירו החוקרים בכך שיש צורך להתייחס לאונס מזווית פסיכולוגית–סוציאלית, וזאת משום שמדובר באינטראקציה חברתית ברורה שבה הקבוצה והדינמיקה בתוכה היא זו שנושאת עליה את האחריות להתנהגות הפלילית.
אלמנטים כמו לחץ חברתי, נטילת סיכון, פיזור אחריות ומנהיגות הם חלקים דומיננטיים בדינמיקה של אונס קבוצתי. למשל, קיימים הסברים שטוענים שככל שהקשר עם המנהיג חזק יותר וכן ההיכרות עם שאר חברי הקבוצה עמוקה וטובה יותר, כך גדל הסיכון שאותה קבוצה תיטול סיכונים.
המחקרים הסוציולוגיים והפסיכו-חברתיים העוסקים בתחום מגלים פעם אחר פעם שאחוז רב של מקרי האונס בכלל ושל אונס קבוצתי בפרט הם אירועים מתוכננים מראש, ולא התפרצות ספונטנית של חוסר יכולת לשלוט ביצרים כמו שנהגו לחשוב בעבר. עוד עולה כי ביותר מרבע מהמקרים, הקורבן עובר השפלה נוספת אם בבעילה חוזרת על ידי אותו אנס, או מעשי סדום, או החדרת חפצים לגופו.
אונס קבוצתי במסיבות
קיים תיעוד רב של תופעת האונס הקבוצתי במסיבות, בעיקר במסגרת מסיבות סטודנטים בארצות הברית. התופעה זכתה לכינויים כגון "gang bang", "pulling train". בדינמיקה מסוג זה נמצאו ארבעה מאפיינים עיקריים שחזרו על עצמם במחקרים שונים: שיכלון (רציונליזציה), מציצנות, אלכוהול ופורנוגרפיה.
אלכוהול וסמים בדינמיקה של אונס קבוצתי במסיבות הם לרוב המפתח לתחילתו של אירוע של אונס קבוצתי. האלכוהול "מכין את הקרקע" לאונס על ידי שחרור רסנים, התעלמות מנורמות חברתיות ומתן לגיטימציה להתנהגות מתעללת. כמו כן, אם הקורבן צורכת כמות גדולה של אחד מהחומרים אלו, היא לרוב לא תהיה מודעת ולא מכירה בכוונות הקבוצה שמתכננת לאנוס אותה, והשכנוע הידידותי מצד חברי הקבוצה הוא תחילתו של אירוע תקיפה מינית מתוכנן. ברגע המעבר לסיטואציה הפרטנית ובזמן ההבנה או לעיתים אי ההבנה של הקורבן למצבה, בריחה אינה אפשרית. במצב בו הקורבן מכירה בסיטואציה, מופיעים חרדה, בלבול ופאניקה.
בעוד הקורבן חסרת אונים, הגברים האונסים עושים רציונליזציה לסיטואציה שיצרו, כהיתקלות מינית משותפת שמחברת ביניהם. הקורבן מתורגמת להיות שותפה שרצתה בכך, ולכן אין תחושה של פשע מוסרי אלא של סיטואציה נורמלית המאפיינת מסיבות. המציצנות יכולה להופיע במקרי אונס קבוצתיים במסיבות כאשר גברים שאינם אקטיביים בביצוע האונס או פיזית לא נמצאים בחדר, נוכחים באונס על ידי הצצה דרך חלון, חור המנעול בדלת או על ידי צילום; לעיתים מציצנות זו מביאה עמה גם עידוד של החבורה המבצעת את האונס.
הפורנוגרפיה מהווה גם היא מרכיב חשוב באונס מסוג זה, מכיוון שהיא יוצרת ומציגה סיטואציות שונות אשר נראות לצופה כלגיטימיות ואף כראויות לחיקוי, ולכן כאשר יהיה חלק מקבוצה שמבצעת את האונס הקבוצתי, הוא לא ירגיש כמבצע פשע אלא כמחקה פנטזיה וסצינות שנראות לו "טבעיות". בנוסף, דרך הפורנוגרפיה מתבטאת הלגיטימציה לזיהוי האישה כאובייקט.
אונס קבוצתי בעת מלחמה
אונס קבוצתי במלחמה הוא צורת האונס הקבוצתי העתיקה והמוכרת ביותר. זוהי פרקטיקה המבטאת את המטרה המלחמתית – דיכוי האויב ונקמה בו. פעולה זו מאופיינת באונס נשים שנשבו בידי האויב או באזורים שנכבשו; במקרים אלו נשים מהוות "פרס" לחיילים הכובשים. כמו כן, אונס מסוג זה מכיל השפלה על רקע דתי, תרבותי או לאומני, בהתאמה למלחמה ולאופי הנלחמים בה. במלחמות רבות שהתנהלו במהלך ההיסטוריה בין עמים שונים מתועדים מקרים רבים של אונס מסוג זה, והמחקר מבחין תופעה זו מאונס קבוצתי בעתות שלום, משום שאלה הם מקרים בהם מערכת יחסי הכוחות שואבת את כוחה מפרקטיקה של אלימות ומשאיפה לדיכוי של חברה שלמה.
במאה ה-20 – במלחמת העולם הראשונה דווח על אונס נשים בלגיות בידי חיילים גרמנים. במלחמת העולם השנייה נשים רוסיות (נוצריות ויהודיות) נאנסו והוכנסו בכפייה לבתי בושת בידי חיילים גרמנים, וכאשר מאזן העוצמה התהפך, חיילים רוסים אנסו נשים אוסטריות וגרמניות. הכיבוש היפני של סין לווה באלימות מינית, אשר נודעה לימים כ"אונס של ננקינג". ב-1971 בוצע אונס המוני בנשים בנגלדשיות על ידי חיילים פקיסטנים; ורק בעשור האחרון החלו נשות קוריאה לחשוף את סיפורן כ"נשות הניחומים" של הצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה. למרות מעשי הזוועה המזעזעים, האנסים לא הועמדו לדין בגין העבירות הללו, וזאת משום שרק בשנות התשעים הוכר אונס קבוצתי בעתות מלחמה כפשע מלחמה וכפשע נגד האנושות.
במאה ה-21 – מקרי אונס קבוצתי בזמן מלחמה ועל רקע דתי, תרבותי או לאומני, ניתן לייחס בתקופה זו בעיקר לארגוני טרור כמו "בוקו חראם" באפריקה ו"דאעש" במזרח התיכון.