cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנק מור קרוס
ראשית חייו וחינוכו
קרוס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון באנסלי בשנת 1938. הוא קיבל תואר ראשון (BA) ממכללת מריוויל בשנת 1942 ותואר ראשון בתאולוגיה (BD) (תואר תאולוגי דתי) מטעם הסמינר התאולוגי מקורמיק, שם זכה במלגה על שם Nettie F. McCormick במדעי הברית הישנה, בשנת 1946. קרוס המשיך ללמוד תחת ויליאם פ. אלברייט, ה"אב המייסד" של הארכאולוגיה מקראית, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבל דוקטורט בשנת 1950. הוא גם קיבל תואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1958. קרוס זכה בתואר דוקטור לפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1984 ותואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת לת'ברידג' בשנת 1990.
קריירה
בשנים 1949–1950 קרוס היה מרצה זוטר לשפות שמיות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. לאחר מכן הוא היה מרצה להיסטוריה תנ"כית במכללת ולסלי בשנים 1950–1951, מרצה לברית הישנה בסמינר התאולוגי מקורמיק 1951–1953, ופרופסור חבר באותו מוסד בשנים 1954–1957.
קרוס מונה לפרופסור חבר בברית הישנה בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1957. שנה לאחר מכן מונה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד לשפות עברית ושפות אוריינטליות אחרות. הוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1958–1992, ואז היה לפרופסור אמריטוס. קרוס היה אוצר המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד בשנים 1958–1961 ומנהל המוזיאון בין השנים 1974–1987.
קרוס היה עמית של המועצה האמריקאית לאגודות מדעיות (1971–1972), עמית המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים (1978–1979), ועמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1961), חבר באגודה הקתולית למקרא (1968) וחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (1971).
במהלך כהונתו בהרווארד פיקח קרוס על יותר ממאה עבודות מחקר, כך שרבים מהחוקרים הבכירים בימינו (תחילת שנות האלפיים) במקרא, בעברית ובלימודי המזרח הקדום הם תלמידיו לשעבר. בין הבולטים שבהם הם עמנואל טוב, ג'ון ג'יי קולינס, ג'ו אן האקט, ג'ון היונרגארד, ויליאם דיוור, פ. קייל מקרטר ג'וניור, פיטר מכיניסט, לורנס סטייגר, ברוס וולטק, ריצ'רד אליוט פרידמן, הקטור אבאלוס, ומארק סמית'.
מגילות מדבר יהודה
החל מיוני 1953 היה קרוס חבר בוועד הבינלאומי האחראי על עריכת מגילות מדבר יהודה שהתגלו בקומראן. קרוס שמע לראשונה על המגילות בסוף 1948 בזמן שהיה סטודנט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, כאשר אלברייט הציג בפניו תמונות של מגילת ישעיהו. מאורח יותר המליץ אלברייט על קרוס לצוות העורכים של המגילות. עם הצטרפותו לצוות הוקצו לו 61 כתבי יד ממערה 4 בקומראן כדי לפרסמם. תחילה, היה עליו לנקות את כתבי היד במוזיאון רוקפלר. בדומה לחוקרים אחרים בצוות, קרוס זכה לתמיכה כלכלית בין השנים 1954 ל-1960 מידי ג'ון ד. רוקפלר. לאחר זמן קרוס הוכר כמייסד לימודי קומראן. סיפרו "The Ancient Library of Qumran" מהווה הקדמה כללית ללימודי המגילות.
מותו
קרוס נפטר ברוצ'סטר, ניו יורק, באוקטובר 2012 לאחר מחלה ממושכת. הוא היה בן 91.
פרסים
קרוס היה חבר כבוד בהחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ובחברה הבריטית לחקר הברית הישנה. הוא היה נאמן של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח (1973–1991) ונאמן כבוד משנת 1991; נאמן במרכז כתב היד המקראי העתיק (1979–1996) ונאמן כבוד לכל החיים משנת 1997; ונאמן של קרן מגילות מדבר יהודה מאז 1992.
יהדות יוון
יהדות יוון היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות ביותר, וראשיתה בתקופה ההלניסטית. תחת שלטון ביזנטיון סבלה הקהילה מגבלות ורדיפות, ואולם עם תחילת שלטון העות'מאנים במאה ה-15, חל שיפור בחיי הקהילה היהודית ביוון העות'מאנית, ויהודים רבים שגורשו בגירוש ספרד התיישבו מחדש ביוון. המגורשים נעשו ליסוד הדומיננטי בקהילה, שנהגה ברובה לפי מנהגי יהדות ספרד, ואולם באיים ובמקומות נוספים נשמרו קהילות קטנות של יהודים רומניוטים, ששמרו על מנהגים דתיים קדומים ודיברו בניב ייחודי של יוונית, יווניטיקה. קהילה יהודית-ספרדית גדולה וחשובה במיוחד התפתחה בעיר הנמל סלוניקי.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו ביוון כ-80,000 יהודים (כשני שלישים מהם בסלוניקי) אשר למעלה מ-60,000 מהם נספו בשואה. בשנות האלפיים, מונה הקהילה שנותרה ביוון כ-5,300 איש.
עד חורבן בית שני
העדויות הראשונות המעידות על קיום יהודים ביוון הן מהתקופה ההלניסטית (תקופה שנמשכה בין השנים 323 לפנה"ס ועד 30), ולפיהן חיו יהודים בערים סלוניקי, לאריסה, ביזנטיון ועוד.
בתנ"ך מצויים מספר מקומות שמעידים על יישוב יהודי ביוון גם בתקופות קדומות יותר:
במחצית הראשונה של המאה השלישית לפנה"ס ישנן ידיעות על קשר בין יהודה וספרטה. ספר מקבים א' מתאר חליפת מכתבים בין יונתן הוופסי לבין אנשי אשפרתא, היא ספרטה – חליפת מכתבים שנועדה לחדש קשר קודם. מכתבו של הקונסול הרומאי מ-142 לפנה"ס, שהעתקים ממנו נשלחו לספרטה וסיקיון שבפלופונסוס, מעיד על קיום יישובים יהודים במקומות אלה. הכהן הגדול חוניו השלישי נמלט לספרטה מפני אנטיוכוס אפיפנס; אדם במעמדו נמלט רק למקום שיש בו קהילה שתקיים אותו ברמת חיים גבוהה.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר הוא כתובת מן המאה ה-3 לפנה"ס שבה נזכר עבד משוחרר, מוסכוס בן מוסכיאון שישב בעיר הנמל אורופוס שבאזור בויאוטיה. בתקופת גזירות אנטיוכוס (168 לפנה"ס) ומרד המכבים, גדל מס' היהודים שהובאו ליוון כעבדים, כפי שמעידות כתובות מן התקופה הזאת שנמצאו בדלפי. לאחר שחרורם התיישבו רבים מהם במקומות שאליהם הובלו.
במאה ה-1 לספירה היו, לפי עדותו של פילון האלכסנדרוני יהודים ברוב חלקי הפלופונסוס. פאולוס מצא יהודים ובתי כנסת בעיר קורינתוס. אספסיאנוס שלח אלפי שבויים יהודים אל נירון קיסר לעבוד באיסתמוס הקורינתי.
אחרי חורבן בית שני
בשנת 1204, בעקבות מסע הצלב שבו נחרבה העיר קונסטנטינופול החלו להתעורר בקהילה תקוות משיחיות. עד כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1453 היו עליות ומורדות בחיי היהודים לפי מצב רוחם של השליטים באותה עת. בזמן השלטון העות'מאני בין השנים 1453 עד 1832 זכו היהודים לחופש דתי ופולחני בגלל סובלנותם של השליטים הטורקים. לאחר גירוש ספרד גדלה הקהילה מאוד, בקולטה גולים מספרד ופורטוגל שהגיעו ליוון, שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית שהסכימה לקבל יהודים רבים. הקהילה קיבלה ברובה הגדול את מנהגי יהדות ספרד ואת שפת הלאדינו ועמדה בקשרים הדוקים עם פוסקי הלכה בטורקיה. על-פי רוב עמדו היהודים בקשרים טובים יותר עם הטורקים שהתיישבו ביוון מאשר עם היוונים. צמיחתה של קהילת סלוניקי מוסברת בין היתר בכך שעיר זו הייתה בתקופה העות'מאנית בעלת אופי טורקי יותר מאשר יווני.
בשנת 1821 עם התקוממות היוונים כנגד הטורקים במלחמת העצמאות היוונית, תמכו רוב יהודי יוון בטורקים. בעקבות זאת, נרצחו כ-5,000 יהודים בחצי האי פלופונסוס בשל אהדתם לצד הטורקי בעימות. פרעות ביהודים נלוו למלחמה בטורקים, ולפיכך היגרו יהודים רבים מיוון למדינות אחרות.
בחג הפסחא של שנת 1847 אירעו פרעות אנטישמיות שבמהלכן נפגע רכושו של דוד פסיפיקו, סוחר בעל אזרחות בריטית. ממשלת בריטניה הטילה מצור ימי בן שנתיים על יוון, עד שהממשלה היוונית נעתרה לדרישתה ופיצתה את פסיפיקו.
מלחמת העולם השנייה
על פי סקר שנערך בנובמבר 1941, ביוון חיו באותה שנה 78,750 יהודים, מהם 55,000 בסלוניקי, 3,000 בקורפו, 3,000 בקוואלה, 3,000 ביאנינה, 2,500 באתונה. 1,200 נוספים התגוררו בלאריסה, 900 בקסטוריה, 900 בוולוס, 500 בטריקלה, 400 בפלורינה ו-325 בכלקיס.
לאחר הכיבוש הגרמני בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, נשלחו כ-46,000 יהודים מבני קהילת סלוניקי הגדולה לאושוויץ, ושם נרצחו רובם. בסך הכל נרצחו במהלך השואה כ-60,000 מיהודי יוון, כ-80% מהיהודים שהיו בה לפני המלחמה. מספרם הכולל של הניצולים שנמצאו ביוון מייד לאחר המלחמה נאמד בכ-10,000 איש, רובם התרכזו באתונה, סלוניקי ולריסה. בינואר 1945 נספרו באתונה 4,985 יהודים ובסלוניקי כ-2,000 יהודים. רבים מהניצולים היגרו לאחר מכן לארץ ישראל ומיעוט מהם לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
יהדות יוון כיום
בשנות האלפיים, מונה הקהילה היהודית ביוון כ-5,300 יהודים, מתוכם כ-3,500 באתונה ו-1,000 בסלוניקי. בשניהם פועל גם בית חב"ד מקומי. קהילות קטנות קיימות גם בלאריסה, וולוס, קורפו, יואנינה, רודוס, זקינטוס, כלקיס וטריקלה.
יהדות סלוניקי
הקהילה הגדולה ביותר מכל קהילות יוון הייתה קהילת יהודי העיר סלוניקי. הקהילה הוקמה כבר בימי התקופה ההלניסטית, בשנת 140 לפנה"ס וישנם אזכורים להתיישבות יהודים במקום כבר בימים ההם. לאחר גזרות ת"ח ות"ט בפולין היגרו יהודים ממנה לסלוניקי והתיישבו בה. הקהילה שהוקמה הייתה הגדולה ביותר ביוון עד ימי הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית במקום הגיעו אליה יהודים רבים משאר מדינות אירופה שבהן ישבו הנוצרים. לקהילה היו מספר בתי מלאכה גדולים שבהם עבדו חלק מבני הקהילה באריגה וצביעת בדים. במחצית השנייה של המאה ה-19 היוו היהודים למעלה ממחצית מתושבי העיר, והקהילה נחשבה לאחת הקהילות החשובות ביותר בין קהילות הבלקן ואף כונתה "ירושלים דבלקן". הנוכחות היהודית בעיר הייתה כה ניכרת עד כי הנמל הושבת ממלאכה בשבתות ומועדי ישראל. בשנת 1917 כילתה שרפה גדולה את הרובע היהודי ומאז חלה שקיעה במצבם של היהודים.
הגרמנים נכנסו לסלוניקי ב-9 באפריל 1941. יומיים לאחר כניסתם הם סגרו את כל העיתונים היהודיים, אך עד יולי 1942 לא הופעלו חוקים מיוחדים נגד היהודים. ב-11 ביולי 1942 נצטוו כל היהודים בגילאי 19–45 להתייצב בכיכר החירות בעיר. 9,000 יהודים עמדו בשמש הלוהטת והוכרחו לבצע תרגילי התעמלות ולרקוד לקול צחוקם של הגרמנים והקהל היווני. תוך כדי הריקודים הם ספגו מכות אכזריות, ורבים נזקקו לטיפול. לאחר אירוע זה הופיעו גזירות נוספות כמו עבודות כפייה. בדצמבר הפכו הגרמנים את הרב צבי קורץ, רבה של סלוניקי, לראש היודנראט המקומי. הרב קורץ שיתף איתם פעולה, ודמותו נותרה שנויה במחלוקת עוד שנים רבות לאחר המלחמה.
בינואר 1943 זימן אייכמן את עוזרו דיטר ויסליצני לברלין והטיל עליו את המשימה של חיסול יהודי סלוניקי. ויסליצני בחר בעמיתו אלויס ברונר כעוזרו הבכיר, וב-6 בפברואר 1943 הם הגיעו עם צוות מצומצם לסלוניקי והשתכנו בשתי וילות מהודרות שהוחרמו מיהודים. ב-25 בפברואר 1943 פורסמו חוקי הגזע בסלוניקי, ועל היהודים הוטלו גזירות שונות. הגרמנים ריכזו את היהודים בשלושה גטאות צפופים. גטו אחד בשכונת הברון הירש היה צמוד לתחנת הרכבת ונועד לריכוז היהודים לקראת שילוחם.
ב-15 במרץ 1943 יצא המשלוח הראשון של 2,800 יהודים. בקרונות שיועדו ל-8 סוסים העמיסו מעל מאה איש. הימלר היה מקבל דו"ח על כל משלוח. המשלוח ה-19 והאחרון יצא מסלוניקי ב-10 באוגוסט 1943 והגיע לאושוויץ ב-18 באוגוסט 1943. סה"כ הוגלו מסלוניקי 46,061 יהודים, ואך מעטים מהם שרדו. בסך הכל מקהילה בת כ-55,000 בני אדם שרדו רק 1,950 (כ-4%). רוב הניצולים עלו למדינת ישראל לאחר המלחמה בשנים 1945–1948.
קאלויאן, קיסר בולגריה
קאלויאן אסן (וכן איוואן השני או יואן השני, בבולגרית: Калоян Асен, ברומנית: Ioniță Kaloian יוניצֶה קאלויאן ; 1168 - אוקטובר 1207, סלוניקי, האימפריה הלטינית) היה קיסר (צאר) האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1197 ל-1207. תקופת שלטונו אופיינה במאבקי כוח מול האימפריה הלטינית, תוך הרחבת גבולות האימפריה הבולגרית.
עלייתו לשלטון
קאלויאן (בלטינית: Caloiohannes, "יואן הטוב" או "הנאה") היה אחיהם הצעיר של איוון אסן הראשון ושל פטר הרביעי, מייסדי האימפריה הבולגרית השנייה. בצעירותו שהה בשבי הביזנטים בקונסטנטינופול וב-1189 הצליח להימלט ולשוב לבולגריה. לאחר רציחת אחיו בידי בן דודם איבאנקו אשר פעל בשליחות הביזנטים, הצליח קאלויאן ליצור קואליציית בויארים שתתמוך בו ועלה לכס השלטון.
לשון מאזניים במאבק בין הכנסייה הקתולית לאורתודוקסית
קאלויאן ניצל את החולשה היחסית שבה נתונה הייתה האימפריה הביזנטית בשל מאבקים פוליטיים וב-1202 כבש מידיה שטחים בתראקיה ובמקדוניה, וכן את עיר הנמל החשובה וארנה. בכך הרחיב את תחום שלטונו וחיזק את מעמדו בקרב משפחות האצולה שתמכו בו. בשנה זו פלש לשטחי בולגריה אימרה הראשון, מלך הונגריה, אך כוחותיו של קאלויאן הצליחו לבלום את הפלישה ליד העיר ניש, בשטח סרביה של ימינו. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, שפעל לאיחוד הכנסיות האורתודוקסית והקתולית, על חשבון האימפריה הביזנטית, הציע לקאלויאן להצטרף לכנסייה הקתולית בתמורה להכרת הכנסייה במעמדו.
קאלויאן נעתר לבקשת האפיפיור, מתוך הבנה שיזכה גם בהכרה דתית כראש הכנסייה הבולגרית. אך האפיפיור היה מוכן להכיר בו כמלך הבולגרים והוולאכים ולא כקיסר וכראש הכנסייה. הביזנטים, שחששו מהשפעתה הגוברת של הכנסייה הקתולית באזור, ניסו להשפיע על הקיסר הבולגרי לתמוך בעמדותיהם. וכך, על אף שקאלויאן זכה להכרה חלקית של הכנסייה הקתולית, ניהל במקביל מגעים גם עם אלכסיוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר בסופם הצהיר על הכרתו בקאלויאן כקיסר בולגריה ובכלל זה במעמדו הדתי.
מסע הצלב הרביעי
ב-1204 החל מסע הצלב הרביעי וכוחות הצלבנים בראשות בולדווין הראשון כבשו את קונסטנטינופול והפילו את השלטון הביזנטי בעיר. בולדווין הוכרז קיסר האימפריה הלטינית. בשל העוצמה הצבאית הצלבנית ומחשש למעמדו, הציע קאלויאן לצלבנים ברית נגד הביזנטים, אך בקשתו נדחתה וכוחות האימפריה הלטינית פלשו לשטחי בולגריה וכבשו את העיר פלובדיב. במהלך 1205, בסדרת קרבות, הביסו כוחות האימפריה הבולגרית בסיוע שכירי חרב קומנים את צבא האימפריה הלטינית. במהלך קרב אדריאנופול נפל בשבי הבולגרים הקיסר הלטיני בולדווין הראשון ובהמשך הוצא להורג. קאלויאן המשיך בלוחמה וב-31 בינואר 1206 כבש את העיר דימוטיקה.
אחריתו
לאחר כיבוש דימוטיקה הטיל קאלויאן מצור על אדריאנופול. כוחותיו של הנרי מפלנדריה, קיסר האימפריה הלטינית הצליחו לפרוץ את המצור והצבא הבולגרי נאלץ לסגת. ב-1207 כרת קאלויאן ברית צבאית עם קיסר האימפריה של ניקאה נגד האימפריה הלטינית ובהמשך אותה השנה פלשו כוחותיו לשטח המדינה הצלבנית ממלכת סלוניקי. כוחותיו של קאלויאן הטילו מצור על סלוניקי ובמהלכו הוא נרצח בנסיבות לא ברורות על ידי אחד ממפקדי הצבא הבולגרי. לשלטון עלה אחיינו בוריל.
קישורים חיצוניים
(בתרגום לאנגלית) מתוך Three Old French Chronicles of the Crusades, ed. Edward N. Stone, Seattle, 1939.
מאיה דוניץ
מאיה דוניץ (נולדה ב-16 באפריל 1981) היא פסנתרנית, מלחינה, זמרת, מנצחת מקהלות ואמנית סאונד ישראלית המקליטה ומופיעה בישראל ובחו"ל במנעד רחב של סגנונות מוזיקליים.
שנותיה הראשונות
דוניץ נולדה בתל אביב וגדלה בסביון כאחת משלוש בנותיהם של אסתר ויעקב דוניץ, יזם בתחום המחשוב, אחותם של דנה דוניץ, זמרת ושחקנית שהתמודדה בתוכנית הריאליטי "גריז" ושל קרן דוניץ, זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית. היא החלה ללמוד מוזיקה בגיל צעיר, למדה פסנתר אצל נעמי לב וג'נינה לובנברג, למדה אצל המלחינה קרן רוזנבאום ובקונסרבטוריון שטריקר, חליל צד אצל החלילן משה אהרן אפשטיין ובמשך ארבע שנים למדה תאוריה מוזיקלית אצל המלחין לב קוגן. ב-1992 החלה ללמוד פיתוח קול אצל ענת מורג והשתלבה במקהלת הנוער בת-קול, עמה הופיעה בישראל ובאירופה. ב-1993 שיחקה ושרה בהצגה "אופרת היהודים" בבימויו של יורם פורת בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בין השנים 1994–1998 למדה בבית הספר לאמנויות תלמה ילין במגמת הג'אז וסיימה כמצטיינת המגמה. ב-1995 שיחקה בסרט "ב-72 לא הייתה מלחמה" של דוד קריינר. ב-1996 הגישה תוכנית שבועית לילדים בערוץ הראשון. באותה שנה ייצגה את ישראל בפסטיבל נוער מוזיקלי בינלאומי למוזיקה בינלאומית בחוף השנהב. ב-1997 שיחקה בסרט "דנה לא רוקדת" של שמואל אימברמן. כמו כן השתתפה במספר סרטי סטודנטים. בין השנים 1996 - 1998 הגישה תוכנית רדיו שבועית ברדיו ללא הפסקה (103FM). ב-1997 הופיעה כפסנתרנית ראשית של תזמורת הביג בנד של תלמה ילין בבוסטון ובניו יורק. כמו כן הפיקה והלחינה את ההצגה "הציפור הכחולה" של מוריס מטרלינק שהועלתה במרכז סוזן דלל. בשנת 1998 הצטרפה דוניץ לאנסמבל רפלקס למוזיקה ויצירה בינתחומית חדשה, והופיעה באותה שנה כסולנית בפסטיבל "קולות חדשים" בכפר בלום.
ב-1999 הלחינה יצירה לביג בנד של אילן מוכיח בפסטיבל אשה בתיאטרון חולון, הופיעה בפסטיבל הג'אז בים האדום, ועם להקת הסלסה "קוקו לוקו" בהופעות בישראל ובטורקיה. באותה שנה נרשמה דוניץ לתוכנית הג'אז ומוזיקה בת זמננו בניו סקול בניו יורק. תוך כדי שהותה בניו יורק הופיעה דוניץ עם ג'ון זורן, דניאל זמיר, ג'ורג' גרזון ואהרון דוגן, הופיעה בניו ג'רזי עם בלט מכניק של ג'ורג' אנטיל, ליוותה בפסנתר את ה-"Shakespeare Theater Company" בפסטיבל המפטון בניו יורק ואת יהונתן גפן בסיבוב הופעות בארצות הברית.
2002–2005
בשנת 2002 הצטרפה דוניץ להרכב הבינלאומי "Women's Voice", שבו היו חברות שבע מוזיקאיות ממדינות שונות, והופיעה איתו במשך שנתיים באפריקה, אירופה וארצות הברית. באותה שנה חברה גם לזמרת מיכל אופנהיים והופיעה עמה בדואט של יצירות מקוריות שנכתבו על ידן. באותה שנה הצטרפה גם ללהקת הבילויים כפסנתרנית, מעבדת וזמרת, הקליטה עמם שני אלבומים (ב-2002 וב-2006) ובהופעות בישראל ובחו"ל. ב-2002 וב-2003 הופיעה עם הזמרת היפנית יוקה יממוטו ועם נגן הבאס אדם שפלן והסקסופוניסט אייל תלמודי.
בשנת 2003 החלה ללמוד פסנתר קלסי אצל פרופסור אלכסנדר וולקוב, והופיעה בפסטיבל ישראל עם הרכב "קוברה" ביצירה של ג'ון זורן. באותה שנה הצטרפה ללהקת איטליז כסולנית, וכתבה את רוב שירי האלבום הראשון של ההרכב (אשר יצא לאור רק אחרי פרישתה מהלהקה ב-2005). בשנת 2003 יסדה דוניץ את מקהלת גבעול, "סופר-גרופ" ווקאלי אוונגרדי שמשתתפיו הם מוזיקאים מרקעים וז'אנרים מגוונים. מקהלת גבעול העלתה בשנים 2003 - 2008 חמש תוכניות שונות. דוניץ כתבה את המוזיקה ושמשה כמנהלת המוזיקלית של ההצגה "גרעינים" בבימויו של אריאל אפרים אשבל אשר זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר ובפרס המוזיקה המקורית בפסטיבל עכו 2003. הקטעים המוזיקליים בהצגה זו בוצעו על ידי אנסמבל ממקהלת גבעול. מאז משמשת דוניץ כמלחינת הבית של אנסמבל אאא של אשבל, וכתבה עבורו את המוזיקה למופעים "התעמלות קרקע", "1982" ו"מלתעות". בשנת 2004 ניגנה דוניץ בתקליטה הראשון של רונה קינן, "לנשום בספירה לאחור", ובהקלטות אלבומו של נגן הבאס ז'אן קלוד ג'ונס "With Friends". עוד באותה שנה דוניץ הצטרפה לאנסמבל חד-פעמי שליווה את המוזיקאית האמריקאית ג'וליה אייזנברג בהופעתה הראשונה בישראל. בשנים 2004 - 2008 הופיעה דוניץ באופן קבוע במופע אלתור עם הקלרינטן הרולד רובין. מופעים אלו, שהתקיימו בדרך כלל בתדירות שבועית, זכו לקהל מאזינים קטן אך קבוע, והתקיימו על פי רוב במועדון הגדה השמאלית בתל אביב. בשנת 2005 חברה ל"מידנייט פיקוקס", בהנהגת נגן הבאס איתן רדושינסקי, עמם הקליטה את האלבום "It's a Brutal Machine". דוניץ מופיעה לעיתים מזומנות עם הרכב זה כזמרת אורחת, כמו גם עם הרכב נוסף של רדושינסקי, "Mambo Mambas". באותה שנה כתבה את היצירה "הפתעה1" – יצירה לפסנתר ופסקול, והופיעה עמה בפסטיבל "הפרות סדר" בתל אביב. במקביל הופיעה עם ההרכב של רועי ירקוני בקונצרט בסדרה "גל חדש" של קבוצת מוזיקה נובה בשם "מחתרת החלב", על פי שיריו של המשורר רוני סומק. בנובמבר 2005 הופיעה דוניץ בפסטיבל הפסנתר במרכז סוזן דלל במופע משותף עם דויד ברוזה. באותו פסטיבל עצמו העלתה דוניץ מופע סולו נוסף: "בוגי ווגי, הונקי טונק ובלוז – הפסנתר של הבורדל" – מחווה לג'לי רול מורטון, ארט טייטום, סקוט ג'ופלין, לוסיל בוגן ואחרים. במופע זה הפתיעה את הקהל במרכז סוזן דלל כשעלתה על הבמה ופניה צבועים בשחור, כמחאה על תופעת ה"בלק פייס" במופע מינסטרל ממנו צמח הג'אז האמריקני בראשית המאה ה-20.
2006–2009
בשנת 2006 נרשמה ללימודי קומפוזיציה בבית הספר המלכותי של האג, הולנד ולמדה אצל המלחין הידוע חיליוס ואן ברגוויק. במסגרת זו כתבה ב-2007 את היצירות "Tzutzik" – עבור ה-"New Ensemble" באמסטרדם, "Put It In My Mouth" יצירה אלקטרונית, אשר בוצעה על ידה ב-"Royal Conservatory", ו-"Minutes" – יצירה לסקסופון ופסנתר שבוצעה ב-"Korzo Theater Den Haag". באותה שנה הופיעה בקונצרט סולו ב-"Stone New York" עם יצירה מקורית חדשה לפסנתר, ובקונצרט דואט עם הקלרינטן הרולד רובין בפסטיבל FMP בברלין. כמו כן הקליטה עם המידנייט פיקוקס את אלבומם השני ("שלוש"), והופיעה עם המוזיקאים סטיב נובל, ידו גיבסון ומרסיו מאטוס כרביעיית "Pau Na Maquina".
באוגוסט 2007 נולדה לדוניץ ולבן זוגה, המנצח אילן וולקוב, בתם הבכורה, נדיה. בימים שלפני הלידה הספיקה דוניץ עוד להופיע בהופעות פרידה של הבילויים, במועדון הבארבי עם המידנייט פיקוקס, ועם הסולן מייק פאטון במסגרת קונצרט "קוברה". עוד באותה שנה הספיקה להעלות שוב את מופע הסולו "הפסנתר של הבורדל" – קטעי בלוז, הונקי טונק ובוגי ווגי (פסנתר ושירה) כשבתה בת החודשיים מאזינה בקהל. בדצמבר 2007 העלתה דוניץ שני מיצבי סאונד בתערוכת "הפרעות סאונד" של המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון.
לאחר מספר שנים של הופעות דואט עם הרולד רובין, הצטרף להרכב ב-2008 קלרינטן הבאס יוני סילבר, והשלושה הקליטו אלבום בשם "Mono Musical Suite for Three Manic Musicians" בלייבל לבונטין 7. באותה שנה הופיעה עם הסקסופוניסט אוון פארקר, הפסנתרן אוגוסטי פרננדז ועוד תשעה מוזיקאים במופע מוזיקת אוואנגארד בתל אביב. באותה שנה הופיעה דוניץ עם המוזיקאי אלווין קוראן, כנגנית תופים וכלי הקשה עם המוזיקאי המשורר אופיר קלמפרר, עם תזמורת המגרב, בתזמורת הצעצועים Toychestra עם ג'וליה אייזנברג ושחזד איסמעילי, ובתוכניתה החמישית של מקהלת גבעול, שהתקיימה בבית העמודים בתל אביב ביחד עם המוזיקאי דייוויד מוס, בשלושה ימים רצופים של הופעות. לפני סוף השנה הספיקה עוד לקחת חלק בהקלטת אלבומה השני של להקת בום פם, "לילות פוארטו ריקו".
בשנת 2009 שרה דוניץ בהקלטות אלבום הבכורה של אורי מרק, "לא לדבר על מין", הופיעה עם המידנייט פיקוקס בפסטיבל "South by Southwest" באוסטין, טקסס, עם המלחין והסקסופוניסט ג'ון בוטצ'ר והמתופף אדי פרבוסט בהופעה בלונדון, עם נגן הבאס וכלי ההקשה שאהזאד איסמעילי ב-Chelsea Art Museum בניו יורק, ניגנה בהקלטות אלבום הבכורה של איתמר רוטשילד, עם ארון דוגאן והראפר מתיסיהו במועדון לבונטין 7 בתל אביב, הרכב ה"דזרט בלוז" עם רביד כחלני, ומגוון הופעות סולו של מוזיקת אוונגרד אקספרימנטלית. באותה שנה הופיעה גם כזמרת עם ההרכב Mambo Mambas בראשותו של איתן רדושינסקי, ובאוקטובר 2009 חברה שוב למיכל אופנהיים במופע דואט ווקאלי. לקראת סוף השנה הצטרפה (תחילה באופן זמני) להרכב אוי דיוויז'ן כזמרת בשפה האידית.
2010 ואילך
בשנת 2010 הקליטה דוניץ מספר גרסאות כיסוי כזמרת, לרבות Can we kiss של קלווין ג'ונסון, ו-"I'll Be Your Mirror" של מחתרת הקטיפה. כמו כן כתבה את עיבודי המיתרים לאלבום האחרון "1000" של הרכב הפוסט פאנק הצרפתי שבו. הופיעה והציגה בשתי התערוכות הראשונות של חלל התצוגה החדש של בצלאל בירושלים, "יפו 23". הופיעה בסולו פסנתר בפסטיבל "You Make Remake" בתל אביב בניהולה של רננה רז. הופיעה עם עוזי פיינרמן (גיטרה) ורם גבאי (תופים) במסגרת פסטיבל הפסנתר "פסנתריו" בתל אביב. העלתה מיצג מוזיקלי ביחד עם האמנית אלונה רודה באירוע הפתיחה המרכזי של שנת העיצוב בחולון. דוניץ שתפה פעולה עם רודה גם ביום שישי, יצירה רב תחומית שהוצגה לראשונה במרכז לאמנות עכשווית במסגרת פסטיבל "עוז בעיר" בתל אביב. אותה יצירה הוצגה מאוחר יותר גם במוזיאון לאמנות באשדוד, במסגרת התערוכה "בדרך לשום מקום". בקיץ 2010 דוניץ הופיעה עם ג'ון בוצ'ר, אדי פרבוסט וגיום וילטאר ב"קפה אוטו" בלונדון, ועם ניל דייווידסון וג'ון צ'נג בגלאזגו ואדינבורו, סקוטלנד. הופיעה עם די ג'יי עופר (סקולמאסטר) טל בפסטיבל 20 שנה לגדה השמאלית. באוקטובר 2010 הופיעה דוניץ בטולוז, צרפת עם "וורטקס", דואו צרפתי הכולל את הדי בובייקר וסבסטיאן סירוטו. בינואר 2011 הופיעה בתל אביב ובירושלים עם סטיב אומאלי (ארצות הברית) ויאנקו דומיטרסקו (רומניה). באותו חודש הפיעה עם אנסמבל היפריון בבוקרשט רומניה, וכן בכנס בינלאומי אודות מוזיקה קולית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים. מאוחר יותר באותה שנה הופיעה דוניץ עם שתי פסנתרניות נוספות - מיסה שימומורה (יפן) וקטיה טובול (ישראל), והציגה את המיצג המרכזי בתערוכה הקבוצתית "הדרך לשומקום" במוזיאון אשדוד לאמנות. באפריל ומאי 2011 דוניץ אצרה סדרה של 5 מופעים מוזיקליים בתחום מוזיקת האוונגארד ב"קפה אוטו" בלונדון. היא נטלה חלק פעיל בכל אחד מהמופעים, אשר ארחו בין היתר את המוזיקאים אורן אמברצ'י, דניאל היגס, סטיב ברספורד ופריץ וולש. מאוחר יותר באותה שנה הוציאה דיסק עם ג'והן אדווארדס (בס) וסטיב נובל (תופים), אשר הוקלט בשנת 2008 באולפני איסטקוט בלונדון.
באביב 2011 דוניץ נטלה חלק ב"קזינו", פרויקט בינלאומי בהשתתפות שנים עשר אמני מיצג, בעריכתה וניהולה של דר' סטפני וונר ב-HAU3, ברלין. שנה מאוחר יותר, באפריל 2012, היא שבה לברלין עם "מיצב 12", שהוצג תחת הכותרת "Kurtzstrecke" ("טווח קצר") במרכז "אאוסלנד" לאמנות עכשווית כחלק מפרויקט שכלל מיצב סאונד גדול ממדים ו 4 מופעי פרפורמנס. בביאנלה של ונציה 2011 דוניץ הציגה את "The Dark Side of the Funny Face", אותו יצרה עבור סדרת קונצרטים בביתן הפולני שבתערוכה. יצירה זו הוצגה גם בתל אביב, בלבונטין 7, מרכז פליציה בלומנטל ווויטרינה. לאותה ביאנלה, דוניץ הלחינה גם יצירה למקהלת ילדים עבור "zamach", סרטה של יעל ברתנא אשר הוצג לראשונה אז. בעקבות הפרויקט הזה הוזמנה דוניץ כנציגה בקונגרס הראשון של תנועת התחייה בפולין (JRMiP), פרויקט של ברתנא לביאנלה ה-7 של ברלין. בתחילת 2012 אצרה דוניץ את סדרת המופעים "מועדון הסרט האילם" במועדון התיבה ביפו, של מוזיקה מאולתרת המבוצעת עם הקרנת סרטים אילמים קלסיים. מאוחר יותר באותה שנה ילדה דוניץ את בתה השנייה, גל אור. בספטמבר 2012 הציגה שוב את מיצב 12, הפעם בהזמנת מחלקת התרבות של עיריית תל אביב-יפו, ובתחילת 2013 את העונה השנייה של מועדון הסרט האילם, והפעם בהשתתפות אמנים כרם אוריון, ויקטוריה חנה, אסף ואייל תלמודי, אסיף צחר, וכן להקת הבילויים. הלהקה, המונה מלבד דוניץ גם את נועם ענבר וימי ויסלר, חזרה לפעילות בסוף 2012, ובחודש מאי 2013 הוציאה לאור את אלבומה השלישי, הורה הסלמה!. ביולי 2013 זכתה יצירתה "6 גלים" לביצוע בכורה עולמי על ידי אנסמבל מיתר.
מסע הגיבור
מסע הגיבור הוא מונח מעולם הספרות, המתאר מבנה עלילתי נפוץ הקיים ביצירות ספרות רבות, בהן מגולל סיפורו של גיבור היוצא להרפתקה, זוכה בניצחון לאחר משבר מכריע, ואז חוזר לביתו. המבנה הוצג בידי החוקר ג'וזף קמפבל בספרו "הגיבור בעל אלף הפנים". קמפבל וחוקרים אחרים, כמו אריך נוימן, תיארו את סיפורם של הבודהה, משה, ישו ועוד כעוקבים אחר מבנה מסע הגיבור. מבקרי הרעיון טוענים שהוא כללי מדי בשביל להיות בעל ערך הקבלתי.
מבנה תאורטי
ג'וזף קמפבל היה חוקר מיתולוגיה אמריקאי שנודע בזכות מחקריו במיתולוגיה השוואתית ודת השוואתית. תאוריית "מסע הגיבור" שהגה כוללת שבעה עשר שלבים של המסע; לא בכל הסיפורים יש שימוש במבנה "מסע הגיבור" ואין בהכרח את כל השלבים באופן מפורש – סיפורים עשויים להתמקד באחד מהשלבים או לסדר את השלבים בצורה שונה.
לפי קמפבל, נהוג לחלק את שבעה עשר השלבים לשלושה חלקים או מערכות ("Acts") – היציאה, החניכה והחזרה:
יציאה
1. הקריאה להרפתקה – הגיבור מתחיל בעולם הנורמלי, אם כי נשתלים רמזים שקוראים לו לצעוד אל העולם המיוחד.
3. עזרה על טבעית – ברגע שהגיבור התחייב למסע, במודע או שלא במודע, החונך שלו, לרוב בעל כוחות מיוחדים, מופיע. לרוב הוא גם יצייד את הגיבור בחפץ אחד או יותר שיסייעו לו בהמשך מסעו.
4. חציית הסף – זהו הרגע בו הגיבור עוזב את הגבולות של העולם הידוע ומרחיק אל עולם לא נודע שגבולותיו מסתוריים.
5. בטן הלוויתן – הגיבור מאמץ סופית את הסכמתו ליציאה להרפתקה ומוכן לעבור שינוי.
חניכה
6. נתיב האתגרים – כעת על הגיבור לעבור מספר כלשהו של אתגרים (לרוב באים בשלשות) כדי להוכיח שהוא ראוי. לעיתים הגיבור נכשל באחד או יותר מהאתגרים.
7. המפגש עם האלוהות – זוהי הנקודה בה הגיבור מרגיש כל יכול ולרוב חווה אהבה.
8. הפיתוי – הגיבור עומד בפני פיתוי שקורא לו לנטוש את דרכו.
9. כפרה – בשלב זה הגיבור נוטל יוזמה על חייו, לעיתים לאחר עימות עם דמות שהחזיקה בכוח חשוב עליו.
10. האלהה – הגיבור זוכה לידע אלוהי, לאהבה, חמלה או אושר. זוהי נקודת רגיעה לפני שהגיבור מתחיל את דרכו חזרה.
11. הגמול – הגיבור זוכה בגמול, שלעיתים כל השלבים לפני כן היו הכנה אליו.
חזרה
13. בריחה קסומה – לעיתים הגיבור צריך להימלט עם הגמול שהשיג, מאחר שאנשים בעולם המיוחד רוצים אותו בחזרה.
14. חילוץ – כמו שהיה זקוק לעזרה כדי לצאת מהעולם הרגיל, לעיתים הגיבור צריך שיעזרו לו כדי לחזור אל העולם הרגיל.
15. חציית הסף – הגיבור שב אל העולם הרגיל וכעת עליו להבין איך לשלב את החכמה שרכש בעולם המיוחד עם חייו הרגילים.
16. אדון שני העולמות – לרוב מושג על ידי גיבורים כמו בודהה או ישו. הגיבור זוכה לאיזון מושלם בין שני העולמות שבו וזוכה לעליונות על שניהם.
17. מנוח – הגיבור חופשי לחיות ברוגע, והוא אינו מתחרט על העבר.
ביקורת
לא כולם הסכימו עם מבנה מסע הגיבור. הביקורת העיקרית טענה שהמבנה כל כך כללי שברור שהוא מתאים לכל כך הרבה סיפורים, ואין לו שום ערך. הערך בהצמדת סיפורים למבנים הוא שזה מאפשר להקביל ביניהם, אבל מסע הגיבור הוא מבנה כל כך כללי שאפשר להכניס לתוכו כל סיפור.
הסודות של איסטאון
הסודות של איסטאון (באנגלית: Mare of Easttown) היא מיני-סדרת דרמת פשע אמריקאית, שנוצרה על ידי היוצר בראד אינגלסבי. המיני-סדרה עלתה לשידור ב-18 באפריל 2021 ברשת "HBO". בישראל, הסדרה שודרה ב-yes, בסלקום tv, וב-HOT.
תקציר העלילה
מר שיהאן היא בלשית מעיירת איסטאון, פנסילבניה, וגיבורה מקומית שזכתה לתהילה לאחר שכיכבה במשחק אליפות הכדורסל התיכוני 25 שנה קודם לכן, שמנסה להתמודד עם חייה האישיים המתפוררים לאיטם – לאחר שהתגרשה, איבדה את בנה שהתאבד וכעת גם נאלצת לנהל קרב משמורת על הזכות לגדל את נכדה, דרו, נגד כלתה המכורה להרואין – תוך כדי ניהול חקירת רציחתה של נערה מקומית. עם זאת, מר גם לא הצליחה לפתור במשך שנה שלמה את פרשת היעלמותה של נערה מקומית אחרת, מה שהוביל לפקפוקם של רבים מבני הקהילה בכישורי הבילוש שלה. תוך כדי החקירה, מייר מתחילה לגלות צד אפל בעיירה שהכירה, בו טרגדיות מהעבר ממשיכות להשפיע על חייהם של התושבים.
פיתוח
בינואר 2019, דווח כי בראד אינגלסבי, יוצר המיני-סדרה, יהיה אמון על כתיבת כל הפרקים, שיבוימו על ידי הבמאי גאווין אוקונור. בין המפיקים בפועל נמנו אינגלסבי, אוקונור, קייט וינסלט, פול לי, מארק רויבל וגורדון גריי. בינואר 2020, הוכרז כי קרייג זובל יחליף את אוקונור כבמאי ויצטרף לצוות ההפקה כמפיק בפועל.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו בסתיו 2019 בפילדלפיה ובמקומות הסמוכים לה, ובמרץ 2020 נמסר כי הצילומים עדיין בעיצומם, עם תוכניות להמשיך עד אפריל. עם זאת, הצילומים הושבתו מוקדם מהרגיל בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. בתחילת ספטמבר 2020 תחנת חדשות מקומית בפילדלפיה דיווחה כי הצילומים אמורים להתחדש בחודש הקרוב.
מכיוון שעלילת המיני-סדרה מתרחשת בגרסה בדיונית של עיירת איסטאון, צ'סטר קאונטי, פנסילבניה, שם נולד יוצר המיני-סדרה, בראד אינגלסבי, התקיימו דיונים אם להשתמש ב"מבטא דלקו", שהוא אנגלית פילדלפית הנפוצה במחוז דלאוור. וינסלט היא זו שהתעקשה להשתמש במבטא, למרות היותו של המבטא קשה ללמידה במיוחד, מכיוון שהרגישה שהקהילה עצמה היא דמות חשובה בסיפור העלילה, ושהמבטא האותנטי יסייע להדגיש זאת. וינסלט טענה שהיא התקשתה כל כך ללמוד את המבטא עד שהתחשק לה "להשליך דברים".
ביקורות
המיני-סדרה זכתה לשבחי הביקורת. באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", המיני-סדרה זכתה לציון של 91%, על בסיס 68 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.9/10. הקונזצוס של האתר כתב כי "כשהיא מקורקעת על ידי קייט וינסלט במיטבה, השאפתניות של 'הסודות של איסטאון' לעיתים חורגת מהישג ידה, אך המסתורין המרכזי שלה נתמך על ידי תחושת מקום ואופי כה חזקים שזה כמעט לא חשוב." באתר הביקורות "Metacritic", המיני-סדרה זכתה לציון ממוצע משוקלל של 81 מתוך 100, על בסיס 37 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
העיתונאי אינקו קאנג מ"הוליווד ריפורטר" נתן לה ביקורת חיובית וכינה אותה "לא אחידה, אך מותחת בצורה מופתית".
פרסים
הסדרה הייתה מועמדת לשבעה פרסי אמי לבידור בפריים טיים, וזכתה בשלושה: קייט וינסלט בתפקיד מר שיהאן בפרס לשחקנית הראשית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט, אוון פיטרס בתפקיד קולין זייבל בפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט, וג'וליאן ניקולסון בתפקיד לורי רוס בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אדריכלות גותית
אַדְרִיכָלוּת גּוֹתִית היא סגנון אדריכלות שהתפתח באירופה בימי הביניים, שבא לידי ביטוי בעיקר בקתדרלות, בכנסיות ובמנזרים שנבנו בתקופה זו. האדריכלות הגותית החלה להתפתח באמצע המאה ה-12 בצרפת ובאנגליה, והיא נחשבת לאחד הפרקים המיוחדים והמרשימים בהיסטוריה של אדריכלות המערב.
סקירה כללית
סגנון האדריכלות הגותית הופיע באמצע המאה ה-12 בצרפת, והתפשט בגרסאות שונות ברחבי אירופה עד שהחל לדעוך במאה ה-16. האדריכלות הגותית התאפיינה במבנים תמירים, מורכבים ומפוארים, אשר היו מפותחים, יפים, מלאי אור, נועזים ואווריריים יותר מהמקובל באדריכלות הרומנסק שקדמה לה. רבים מחשיבים את האדריכלות הגותית לשיאה של אדריכלות ימי הביניים ולשיאה של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה באבן. בזכות הסגנון והאווירה הרוחנית המיוחדת שהיא יוצרת בחללי הפנים של המבנים, סגנון זה היה למושא השראה לאדריכלים ולאמנים רבים.
האדריכלות הגותית משקפת היטב את תפישת החיים של הכנסייה בימי הביניים. בתפישה זו מרכז העולם הוא הדת והאמונה הנוצרית, ואין כמעט חשיבות לאדם ולחייו הגשמיים על פני האדמה. תפישה זו באה לידי ביטוי באדריכלות בכמה אופנים:
בניגוד לאדריכלות הרומנסק ממנה צמחה, דגלה האדריכלות הגותית ב-3 תפישות שייחדו אותה מהאדריכלות המערבית שקדמה לה:
האדריכלות הגותית התפתחה במרכז צרפת (באחוזות המלך של איל-דה-פראנס) על רקע הפריחה בתרבות, בדת ובכלכלה שהתרחשה במאה ה-12 ועליית כוחן של המלוכה (בית קאפה), הערים וגילדות בעלי המלאכה. מסעי הצלב הפכו את הבנייה באבן לנפוצה יותר באירופה והעושר הרב שנצבר עקב פריחת המסחר גרם לשאיפת הכמורה, המלוכה והאצולה לבנות כנסיות אבן מפוארות ואדירות. על רקע זה התפתחה האדריכלות הגותית שנועדה לענות על צרכים אלה ולהעביר מסר תאולוגי הן לאיש הדת המלומד והן לפשוטי העם שאינם יודעים קרוא וכתוב.
בזיליקת סן-דני בפריז (1136, 1140–1144) הייתה המבנה הראשון שהכיל אלמנטים גותיים כגון תכנון הרמוני, בנייה אוורירית לגובה, חלונות ויטראז' גדולים וקשתות מחודדות. הקתדרלה הגותית הראשונה הייתה קתדרלת סנס (בנייתה החלה ב-1142) ואילו קתדרלת נוטרדאם בפריז (1163–1345) נחשבת עד היום לאבטיפוס של הקתדרלה הגותית הקלאסית. קתדרלת שארטר (1134–1260), קתדרלת בורז' (1195–1270), קתדרלת ריימס (1211–1427) וקתדרלת אמיין (1220–המאה ה-15) היוו את השיא של הגותיקה בצרפת ושילבו בין אדריכלות חדשנית, מידות גדולות ועושר רב של אמנות גותית ופיסול גותי. באנגליה אומץ הסגנון הגותי קצת אחרי צרפת ועבר שינויים מקומיים עם דגש על קווים אנכיים ואופקיים וקמרונות מורכבים, בין המבנים הגותים באנגליה ידועים קתדרלת קנטרברי (1175–1493), קתדרלת יורק (1220–1472), קתדרלת לינקולן (1092–1311) וקתדרלת סולסברי (1220–1280) לצד כנסיית וסטמינסטר (1245–1517). בגרמניה והקיסרות הרומית הקדושה בלטו קתדרלת קלן (1248–1880), המינסטר של אולם (1377–1890), קתדרלת אאכן, קתדרלת פרייבורג (1230–1513), קתדרלת סטפנוס הקדוש בווינה (1147–1511) וקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג (1344–1929) שהתאפיינו בצריחי תחרה תמירים. בספרד החלה האדריכלות הגותית כייבוא הסגנון הצרפתי, כגון בקתדרלת בורגוס (1221–1568) וקתדרלת לאון (המאה ה-13–המאה ה-16), אך התפתחה לסגנון גותי ספרדי שהושפע מהאדריכלות המוסלמית של חצי האי האיברי, כגון בקתדרלת סביליה (1402–המאה ה-16) - הקתדרלה הגדולה בעולם מבחינת נפח. באיטליה האדריכלות הגותית לא זכתה לעדנה רבה, אך ראוי לציין בה את קתדרלת מילאנו (1386–1965), אחת הקתדרלות הגותיות הגדולות והמפוארות בעולם, ואת סנטה מריה דל פיורה (1296–1466) בעלת הקמרונות הגותיים והחזית הנאו-גותית. בצפון ומזרח אירופה התפתח הסגנון הגותי לגותיקת לבנים בה נבנו מבנים מלבנים אדומות וכללו צריחים חלקים.
מאז נבנו מאות קתדרלות וכנסיות בסגנון גותי (כאשר לעיתים הבנייה נמשכה אף מאות שנים), עשרות מגדלים, מבני ממשל וציבור ואפילו מספר בתי כנסת (כגון האלטנוישול ובית הכנסת מייזלובה בפראג). האדריכלות הגותית רווחה באירופה החל מהמאה ה-12 ועד המאה ה-16 וזכתה לעדנה מחודשת במאה ה-19, במה שידוע כ"תחייה הגותית". גם כיום נמשכת הבנייה בסגנון הגותי (נאו-גותיקה), בעיקר במבני דת נוצריים.
את השם "אדריכלות גותית" טבע חוקר תולדות האמנות ג'ורג'ו וזארי בתקופת הרנסאנס ככינוי גנאי לאדריכלות ימי הביניים אותה ראה כברברית, ולשם כך השתמש בשם השבטים הגותים שהחריבו את רומא העתיקה במה שהוביל לימי החשיכה באירופה.
אדריכלות הכנסיות
ניתן למנות מאפיינים אחדים שתורמים לאופי הייחודי של אדריכלות הכנסיות הגותית:
אור
לאור, יחד עם פרופורציות הרמוניות, חשיבות רבה באדריכלות הגותית וחשיבות זו נבעה מהפילוסופיה הנוצרית של המאה ה-12 והמאה ה-13. הוגים כמו יו מסן ויקטור ותומאס אקווינס ראו שני יסודות בכל מה שיפה: פרופורציות הרמוניות (קונסוננס) והבהקה (אור). בפילוסופיית ימי הביניים, ובייחוד באסתטיקה, היופי לא נחשב כנובע מתחושות הנאה אצל הצופה, אלא המידה שבה הוא קורן אמת ומהווה התגלות של אלוהים. האור נתפש כהתגלות הכי טהורה והכי פחות חומרית של אלוהים וכמתווך בין כל הגופים עלי אדמות. התאולוגיה הנוצרית ייחסה משמעות רבה וחשובה לאור, ועל כן הכנסיות הגותיות של ימי הביניים נוצרו בין השאר כדי לבטא יחס זה (לעומת הכנסיות החשוכות של הרומנסק).
אחד ממאפייניה של האדריכלות הגותית ודבר המבדל אותה מסגנונות אחרים הוא השטח הנרחב של החלונות, כמו בסנט שאפל, בבזיליקת סן-דני, בקתדרלת גלוסטר, בקתדרלת שארטר או בקתדרלת מילאנו. הגדלת שטח החלונות לעומת אדריכלות הרומנסק התאפשרה על ידי פיתוח קמרון הצלעות לתמיכת הגג בעוד שקומת התאורה נתמכת בידי קשתות מחודדות (שמתעלות את עומס הקיר כלפי מטה עם פחות מאמצי פישוק ובכך מאפשרת קירות דקים יותר.) ותמיכות דואות (שמונעות ממאמצי הפישוק של הגג והקמרונות לגרום לקריסת הקיר הצידה). עמודי התמיכה הפנימיים, הצרורות האמונות, מערכת הקשתות המחודדות, קמרונות הצלעות מאבן והתמיכות הדואות יצרו שלד מאבן שהחזיק את המבנה ואפשר שחרור שטח רב בקירות לבנייה קלה יותר של חלונות. קומת החלונות הגבוהים נקראת "קומת התאורה" (Clerestorey) ודרכה בקע מירב האור לכנסייה. השימוש באור והפיכת קירות הכנסייה לדקים, אווריריים ושקופים הגיעו לשיאם בסגנון הגותי הקורן (Rayonnant).
בזכות שיטת התמיכה החדשה, הצליחו האדריכלים הגותיים לממש את חזונם של מנהיגי הכנסייה (כמו סוגריוס (Suger), אב המנזר של סן-דני ויועץ לכתר, ורנו דה מוקון, בישוף שארטר) לבנות כנסיות מלאות אור רך ומיסטי, השוטף את המאמין ומעניק לו חוויה שמיימית. את התאורה הצבעונית, שסיפקו החלונות הגדולים שהורכבו מויטראז'ים צבעוניים, השלימה תאורת נרות רכה. האפקט שיצר האור הרך גרם לאווירה רוחנית וקדושה בתוך חלל הכנסייה. בנוסף לאווירה, ניצלה הכנסייה את האור הבוקע מחלונות כדי לספר ולפאר סיפורים מהתנ"ך וסיפורי קדושים באמצעות ויטראז'ים מזכוכית צבעונית בשפה גרפית שגם האנאלפבית יכול להבין. את האפקט של התאורה השלים חלון הרוזטה, חלון עגול וגדול בצורת פרח, שדרכו בקע האור לספינה הראשית והאיר על המזבח.
השאיפה לגובה
תקופת "הגותיקה בשיאה" מכונה בדרך כלל באנגלית "High Gothic" גם משום כמות הבנייה הגותית בתקופה זו ובעיקר משום שהקתדרלות החדשות נבנו יותר ויותר גבוהות. לשאיפה לגובה היו שני היבטים: רוחניים - הדגשה של השאיפה השמיימה והמחשת קטנות האדם לעומת האל, וחומריים - הבלטת העושר והיוקרה של העיר או הדיוקסיה שבה נבנתה הקתדרלה. השאיפה לגובה התבטאה הן בפנים המבנה (קמרונות כמה שיותר גבוהים) והן בחוץ המבנה (צריחים כמה שיותר גבוהים).
כך למשל, קתדרלת נוטרדאם דה פארי, מהראשונות והחשובות שבקתדרלות הגותיות, תוכננה מראש על ידי הבישוף מוריס דה סילי להיות בעלת אולם תווך הגבוה בשליש מהאולם הכי גבוה שהיה עד אז בצרפת. בנוסף לקמרונות הגבוהים (שנעו בין 30 ללמעלה מ-40 מטר) נוספו לקתדרלה גם מגדלים (בדרך כלל מגדלי פעמונים) ובראשם צריחים מחודדים (Spires) שהוסיפו לגובהה (אם כי רבים מהם קרסו במהלך השנים עקב סופות או מכות ברק). ערים אשר החליטו לבנות קתדרלות ראו במבנה מרכזי זה גאווה עירונית שככל שהייתה מפוארת וגבוהה יותר, כך יוקרתה של העיר הייתה רבה. בדומה לתחרות המודרנית סביב בניית גורד השחקים הגבוה ביותר, כך התנהלה הבנייה של הקתדרלות הגותיות באירופה בשלהי ימי הביניים.
היעדר מהנדסים אזרחיים באותה תקופה, והעובדה שהאדריכל היה למעשה רב-בנאי שרוב הכשרתו מבוססת על ניסיונו, הבנייה הגבוהה התפתחה ב"ניסוי וטעייה". קתדרלות חדשות בחנו כל פעם מחדש את קצה גבול היכולת של הבנייה התמירה תוך כדי פיתוח ושכלול טכנולוגיות הבנייה (כגון פיתוח התמיכות הדואות והצריחונים). לא ידוע בדיוק כמה, אך קתדרלות גותיות רבות מאוד קרסו עוד בטרם הושלמה בנייתן בגלל אי יציבות הנובעת מבנייה גבוהה מדי או דקה מדי באופן יחסי לגובה. המפורסמת בקתדרלות שקרסו היא קתדרלת בווה (1225) בצרפת, שהביאה לשיא את הבנייה הקלה, האוורירית והתמירה.
הקתדרלה הגותית הגבוהה ביותר שנבנתה בימי הביניים היא קתדרלת לינקולן שבאנגליה, שהייתה המבנה הראשון שהחזיק בתואר "המבנה הגבוה ביותר בעולם" לאחר הפירמידה הגדולה של גיזה (מאוחר יותר הצריח הגבוה, בגובה 160 מטר, קרס). הכנסייה הגבוהה ביותר בעולם כיום היא המינסטר של אולם בגרמניה, שצריחה מתנשא לגובה. היא הושלמה ב-1890 והחזיקה בתואר הבניין הגבוה ביותר בעולם עד 1901. הקתדרלה הגבוהה ביותר בצרפת היא קתדרלת רואן עם צריח מחודד המתנשא לגובה 151 מטר, בעבר החזיקה בתואר זה קתדרלת בווה, שמגדלה בגובה 153 מטרים קרס. הקתדרלה הגבוהה ביותר באנגליה כיום היא קתדרלת סולסברי עם צריח בגובה 123 מטר. ניתן לציין גם את קתדרלת קלן שגובה חזיתה 157 מטר וגובה קמרונותיה כ-46 מטרים (בבית המקהלה), את קתדרלת מילאנו, שגובה קמרונותיה הוא 45 מטר והיא אחת הכנסיות הגדולות בעולם, את קתדרלת אמיין, שגובה קמרונותיה הוא 42.3 מטרים והיא הכנסייה הגדולה בצרפת, ואת קתדרלת סביליה, הקתדרלה הגדולה בעולם מבחינת שטח ונפח. הקתדרלה בעלת הקמרונות הגבוהים ביותר - - היא קתדרלת בווה שקרסה באמצע בנייתה ולא הושלמה.
אופטימיזציה מבנית
הקתדרלות הגותיות נחשבות להישג מרשים מאוד מבחינת טכנולוגיית הבנייה וכשיא היכולת האנושית של בנייה מלבנים. בבניית הקתדרלות שאפו כאמור להגיע לגובה הרם ביותר וליצור פתחים גדולים ככל האפשר על מנת להחדיר אור למבנה. הרצון ליצור ספינות ראשיות בעלות נפח גדול ככל האפשר עם חלונות גבוהים ועמודים תמירים מצריך מטבע הדברים שימוש במסות אבן גדולות שתתמכנה את המבנה. עם זאת, ההישג המרשים של הבנייה הגותית הוא היכולת להקטין באופן משמעותי את מסת הבנייה על ידי שימוש בקמרונות צלעות ותמיכות דואות שמחוזקות על ידי צריחונים. העובדה כי שיטות בנייה אלה היו מבוססות כולן על לבנים המונחות אחת על השנייה באופן פשוט מאוד יחסית לטכנולוגיות המודרניות והאופן שבו השתלבו עם העיצוב האדריכלי והאמנותי היא שהופכת את האדריכלות הגותית לפלא בנייה. האופטימיזציה המבנית של הקתדרלות הגותיות והפיכת שלד הבניין לחלק מעיצובו נתנו השראה לאדריכלים רבים גם בעידן המודרני.
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
האדם כמיקרוקוסמוס (האדם עולם קטן) היא תפיסה הרווחת בתרבויות שונות, ולפיה האדם מקבילה מדויקת של העולם בכללותו. בשימושים אחדים, בעיקר מודרניים, של הרעיון, אין זו אלא מטפורה אסתטית, אך בדרך כלל הכוונה להנחה מטפיזית ממש, ולפיה מראש כך תוכנן האדם: כבבואה המקבילה בכל פרטיה לעולם הגדול בכללותו.
אדריכלות גותית
אופטימיזציה מבנית
הכנסייה הגותית בנויה על בסיס שלד שבו תומכים עמודים רבים. מהעמודים יוצאות קשתות מחודדות שיוצרות קמרונות צלעות שתומכים בתקרה ובגג ומעבירים את משקלו אל הקירות ובעיקר אל העמודים המורכבים הגדולים. מאחר שגובה התקרה היה עצום ומשקלה רב, הופעלו על העמודים והקירות מאמצי פישוק שאיימו לגרום לקירות ולעמודים לקרוס הצידה. כדי לפתור בעיה זו השתמשו הבנאים בשני פתרונות עיקריים: מעבר מקשת חצי-עגולה אל קשת מחודדת, ושימוש בתמיכות דואות. הקשת המחודדת מסיטה באופן יעיל יותר מאמצי פישוק מכוח הפועל הצידה לכוח הפועל כלפי מטה. התמיכות הדואות, שנקראות גם "קשתות דואות" (בצרפתית: arc boutant), היו קשתות אלכסוניות שתמכו בקירות ובעמודים מבחוץ והעבירו את העומסים לעמודי אבן גדולים מחוץ למבנה ובכך מנעו מהקירות לקרוס הצידה. על העמודים החיצוניים של התמיכות הוצבו בדרך כלל מבנים הנקראים צריחונים, להם היה הן תפקיד קישוטי והן תפקיד מבני: הפעלת עומס כלפי מטה על העמוד ובכך להטות את מאמצי הפישוק שעוברים לעמוד דרך התמיכות דואות לכוח שפועל כלפי מטה. כך נתמכה המסה הגבוהה והעצומה של המבנה הגותי בידי מערכת שלדית של עמודים, קשתות וקמרונות - דבר שאפשר לנצל את רוב שטח הקיר לחלונות ויטראז' מלאי אור.
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
האדם כמיקרוקוסמוס שמימי
רעיון ההקבלה בין אדם ועולם מופיע אצל פיתגורס, ונדון באריכות בדיאלוג "טימאיוס" של אפלטון, ובדיאלוגים אחרים שלו. כפועל יוצא של תורת האידאות האפלטונית, האדם כמיקרוקוסמוס בנוי בדמות עולם הגלגלים כמקרוקוסמוס. כשם שגוף האדם מורכב מיסודות, כן היקום מורכב מיסודות רק זכים יותר; וכשם לאדם יש נפש, כן ליקום יש נפש. בעקבותיו פיתחו את הרעיון פלוטינוס והפילוסופים הנאופלטונים. פרוקלוס כתב: "האדם מיקרוקוסמוס, וכל הדברים קיימים בו באופן חלקי, כשם שהעולם מכיל אותם באופן נשגב וכולל".
הרעיון תפס מקום מרכזי בהרמטיציזם, ולפיו 'כמו שלמעלה כך למטה'. המיקרו-קוסמוס עצמיותו של האדם והמאקרו-קוסמוס היקום. בתוך כל אחד טמון השני ועל ידי הבנת האחד (בדרך כלל המיקרו-קוסמוס) ניתן להבין את האחר. מטבע הדברים, רעיון זה בא לידי ביטוי בכתביהם של אסטרונומים שביקשו לתאר את מבנה המאקרו-קוסמוס.
האדם כמיקרוקוסמוס ארצי
תאוריית ארבע הליחות של הרופאים היוונים הקדומים היא צורה מיקרוקוסמית של תאוריית ארבעת היסודות המקרוקוסמית המיוחסת לאמפדוקלס. לפיה, בריאות האדם תלויה באיזון נכון בין ארבע הליחות שבגופו. זו הייתה התאוריה הראשית של הרפואה המערבית עד לתקופה המודרנית. להלן סיכום תמציתי של יסודותיה: ה"גאורגיקה" של ורגיליוס עוסקת בזיקה בין האיכר, או הפרסונה של המשורר, כמיקרוקוסמוס לבין עולם הטבע כמקרוקוסמוס. בספר הרביעי נעשית הקבלה בין כוורת דבורים כמיקרוקוסמוס לחברה האנושית כמקרוקוסמוס. יצירתו היא תיאור אידיאלי של חיים פשוטים בהרמוניה עם הטבע, תוך רגישות לסבל האנושי, וסימפתיה עמוקה לבהמות ולצפורים, לעצים לשדות ולפרחים, לרוחות ולכוכבים, ופליאה מן המסתורין של העולם. לא בכדי מקרוביוס השווה את ורגיליוס לקוסמוס.
אדריכלות גותית
החזית המערבית
בדרך כלל הכנסייה בנויה בציר מערב-מזרח ופונה מזרחה, שם גם נמצא המזבח הראשי. לפיכך, הכניסה הראשית לכנסייה מצויה לרוב בחזית המערבית (facade), שנחשבת לחלק המפואר ביותר בכנסייה בהיותה הכניסה העיקרית והחשיבות שביצירת רושם על הנכנס לכנסייה. החזיתות הגותיות התפתחו מאלו של אדריכלות הרומנסק. החזית המערבית כללה בדרך כלל שלושה שערי כניסה (portal או doorway), שהזכירו שער ניצחון רומי. שערי הכניסה היו מעטורים בפיסול רב ומעל כל שער היה משקוף חצי-עגול הנקרא טימפנון ובו היה הפיסול המרכזי שהוקדש לנושאים מרכזיים בנצרות: הטימפנון המרכזי ליום הדין, השמאלי למרים, אם ישו והימני לקדושים נוצריים שקשורים לכנסייה. באדריכלות הגותית המוקדמת, העמודים שליד השער היו בצורת פסלים של קדושים, דבר שהפך אותם דו-משמעית ל"עמודי הכנסייה".
בגותיקה המוקדמת (Early Gothic), החזיתות אופיינו בגובה, אלגנטיות, הרמוניה, אחדות ואיזון פרופורציות. הם תוכננו לפי דוקטרינה שביטא תומאס אקווינס שיופי הוא "הרמוניה של ניגודים". בעקבות הדגם של בזיליקת סן-דני ולאחר מכן קתדרלת נוטרדאם דה פריז, החזית המערבית אוגפה משני צידיה בשני מגדלים פרופורציונליים לשאר החזית, שאיזנו את האלמנטים האופקיים והאנכיים. בחזיתות של הגותיקה המוקדמת היה חלון רוזטה במרכז החזית, מעל השער המרכזי. באנגליה, הרוזטה הוחלפה בחלון קשתי גדול.
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
מוזיקת מקרוקוסמוס ומוזיקת מיקרוקוסמוס
לדעת בואתיוס, המוזיקה משקפת את חוקי הבריאה, והיא מתנה שמיימית שניתנה לאדם על מנת שיוכל להתקרב באמצעותה לבוראו. הוא חילק את המוזיקה לשלושה סוגים: לדעת הונוריוס מאוטן, תאולוג פופולרי במאה ה-12, מוזיקה אנושית היא השתקפות של מוזיקת הכוכבים (הכוכבים יוצרים בתנועתם צלילים ערבים, שאיננו מרגישים בהם מפאת חוסר השלמות של שמיעתנו). שבעת הנקבים שבראש האדם דומים לשבעת הצלילים הממלאים את היקום בהרמוניה. המוזיקה האנושית תולדה של הרמוניה בין ארבעת היסודות לבין כוחות הנפש, ולפיכך האדם מיקרוסמוס גם הודות למוזיקה של הכוכבים המשתקפת בו.
אדריכלות גותית
החזית המערבית
בתקופת הגותיקה בעיצומה (High Gothic) החזיתות נהיו גבוהות יותר, וכללו אדריכלות דרמטית יותר ופיסול רב יותר. בקתדרלת אמיין, השערים היו עמוקים יותר והנישות והצריחונים היו יותר בולטים. שערי הכניסה הוכתרו עם גמלונים מחודדים שניצבו מעל הקשתות הגבוהות ויצרו קומפוזיציה קונצנטרית מלאת פיסול. חלונות הרוזטה נהיו גדולים מאוד (קוטר של יותר מ-9 מטרים) ומילאו את כל הקיר שמעל השער המרכזי, ולעיתים מעליהם ניצבה קשת מחודדת גדולה. חלונות הרוזטה נדחפו כלפי מעלה בעקבות הגדילה וההיתוך של הקישוטים שמתחתיהם. המגדלים עוטרו עם קשתות משלהם וצריחונים. בראש המגדלים נבנו צריחים מחודדים גבוהים, חלקם בעלי מרקם חלק וחלקם בעלי מרקם תחרה עשיר בפיתוחי אבן. עם זאת, בקתדרלות רבות (בעיקר בצרפת) צריחים אלו לא נבנו או שנהרסו. דוגמה לצריח גותי מוקדם אפשר למצוא במגדל הדרומי של קתדרלת שארטר. דוגמה לצריח גותי מאוחר עם תחרת אבן ניתן למצוא במגדל הצפוני של קתדרלת שארטר או בחזית הפלמבויינטית של בזיליקת נוטרדאם דה ל'אפין.
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
הקומדיה הא-להית של דנטה
תפיסת המיקרוקוסמוס-מקרוקוסמוס של ימי הביניים מסוכמת בקומדיה הא-להית של דנטה. היצירה עוסקת במסע של דנטה כמיקרוקוסמוס בעולם שירי חזיוני כמקרוקוסמוס. שלושת העולמות של היצירה הם השתקפות נפשות יושביהם: גיהנום - של רשעים, כור המצרף - של בינוניים, גן העדן - של צדיקים. כך, לדוגמה, היער החשוך שבתחילת היצירה מסמל אנושות של ריבוי מדכא של דעות מבלבלות, היער החינני שבגן העדן הארצי שבכור המצרף - הרמוניה ותמימות. לגן-העדן השמימי נופך אוניברסלי, שם המיקרוקוסמוס והמקרוקוסמוס מסכימים. דנטה חתם את יצירתו בשורות המעידות על הרצון הא-להי המניע את רצונו כמיקרוקוסמוס ואת הכוכבים כמקרוקוסמוס תוך הקבלה בין שני העולמות: "כאן נסתם חזון / אך חפצי וחשקי כבר סבב / כגלגל הנע באיזון / מהאהבה המניעה שמש וכל כוכב".
אדריכלות גותית
החזית המערבית
החזיתות של הגותיקה הקורנת (Rayonnant) אופיינו במרקם תחרה וחלונות ויטראז' גדולים (כולל חלון רוזטה מפותח דמויי פרח או שמש קורנת), צריחונים רבים וגמלונים מחודדים במטרה למסך מסות של אבן ולהקנות לחזית מראה תחרה קליל ואוורירי. גם בחזיתות אלו היו מגדלים עם צריחים. בחזיתות של הגותיקה הלוהבת (Flamboyant) נמשכה המגמה של פיסול וקישוטים רבים, אך פיתוחי האבן היו בצורת להבות מלופפות וכך גם חלון הרוזטה. גם הצריחים תאמו לסגנון הלוהב וכללו תחרת אבן בצורת להבות.
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
המדינה כמקרוקוסמוס
ג'ון מסליסברי עשה הקבלה פוליטית בין האדם, כעולם קטן, לבין המדינה כאדם גדול: הראש - הנסיך השולט ברפובליקה, הנפש - אנשי הדת, הלב - הסנאט המייעץ לנסיך, העיניים האזניים והלשון - שופטי ומושלי המחוזות, הידיים - אנשי החוק והחיילים, הצדדים - אנשי החצר, הבטן והמעי -  פקידי האוצר, הרגליים - האיכרים.
ברנסאנס
בעקבות השיבה ללימוד פילוסופיה אפלטונית במאה ה-15 ואילך וההתגלות המחודשת של ה"קורפוס הרמטיקום", רעיון האדם כמיקרוקוסמוס זכה לתחייה פילוסופית-מדעית-אמנותית, למשל ב"נאום על כבוד האדם" מאת פיקו דלה מירנדולה, בכתביו של ג'ירולמו קרדאנו, בספר "על ההרמוניה של העולם" מאת פרנצ'סקו ג'ורג'י המרחיב את רעיון של מוזיקה אוניברסלית ומוזיקה אנושית, בפילוסופיה של פטריצ'י, בתאוריית התיאטרון של ג'וליו קאמילו, או אצל פאראצלסוס שהגדיר בריאות כתלויה בהרמוניה בין אדם (מיקרוקוסמוס) לבין הטבע (מקרוקוסמוס).
אדריכלות גותית
החזית המערבית
בנסיכויות גרמניה והקיסרות הרומית הקדושה הייתה מסורת בנייה קרולינגית, בה בכנסיות היו שני מוקדי פולחן: במזרח ובמערב. כתוצאה מכך, בחלק מהחזיתות המערביות שם במקום הדגם הצרפתי הקלאסי של חזית סימטרית עם חלון רוזטה ושני מגדלים, החזית הורכבה ממגדל בודד, עטור בצריח מחודד גבוה. דוגמאות לחזית כזאת הן קתדרלת פרייבורג עם צריח התחרה שלה בגובה 116 מטר והמינסטר של אולם עם צריח בגובה 161.53 מטר שהושלם רק במאה ה-19. ברבות מהחזיתות הגרמניות, בניגוד לצרפתיות, הושלמו הצריחים המחודדים שבראש המגדלים (חלקם רק בגל התחייה הגותית במאה ה-19), והם היו לרוב במרקם תחרה פתוח.
בעוד שקתדרלות צרפתיות וגרמניות הדגישו את הגובה של החזית, קתדרלות אנגליות, בייחוד בתקופה המוקדמת, הדגישו את הרוחב. החזית המערבית של קתדרלת ולס היא ברוחב, בהשוואה ל- של קתדרלת אמיין שנבנתה באותו זמן בערך, בעוד שהחזית באמיין גבוהה פי 2. החזית המערבית של ולס הייתה מכוסה כמעט כולה בפיסול וכמו באמיין - הפיסול הודגש בצבע, שכן שרידים של פיגמנטים בצבעי כחול, סגול וזהב נמצאו על הפסלים.
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
ברנסאנס
לדעת לאונרדו ברוני, השראה שירית אינה אלא הסכמה מתמדת בין המיקרוקוסמוס והמקרוקוסמוס, היוצאת לפועל בשירה, ולפיכך לשירה יש כח משיכה גדול יותר מכל צורת ביטוי אחרת.הרישום "האדם הוויטרובי" של לאונרדו דה וינצ'י היה לסמל של ההתאמה המתמטית בין מיקרוקוסמוס ומקרוקוסמוס. הרישום מייצג פרופורציות אידיאליות של גוף האדם, התחום בשתי צורות אידיאליות: עיגול המסמל את העולם השמיימי, שלמות נשגבת, וריבוע המסמל את העולם הארצי. האדם מייצג איפוא את ההתאמה האחדותית בין מיקרוסמוס ומקרוקוסמוס. כלומר, האדם המידה של היקום כולו. לדעת דה וינצ'י, האדם מיקרוקוסמוס של יקום טבעי שלעולם מתחדש. כך הסביר את האבסורד של הקיום האנושי: "האדם הוא המודל של העולם, ודומה כפרפר לאור... תמיד בחגיגיות ממתין לאביב חדש, לקיץ חדש, לחודשים חדשים ולשנים חדשות; נראה לו שהדברים, אליהם משתוקק, מגיעים מאוחר מדי, מבלי לשים לב כי משתוקק לחורבנו". לימוד ספרים עתיקים מתרבויות שונות, מסעות בהם התגלו ארצות חדשות, הרחבת אופקים, כל אלו הביאו את אנשי הרנסאנס להרגיש כאזרחי העולם, ולתפיסה קוסמופוליטית או לאומית אוניברסלית. המשורר הפורטוגזי קמואש חגג באפוס הפנטסטי "הלוזיאדות" את מסעות מגלי הארצות הפורטוגזים ובראשם גילוי הודו על ידי ואסקו דה גאמה. בשיר העשירי, סירנה לוקחת את דה גאמה לפסגת הר, ומראה לו את "מכונת העולם" (מושג המדמה את היקום לשעון ואת הבורא ליוצר שעונים), חזיון נשגב בו היקום כולו נראה בבת אחת (בהתאם למבנה הקוסמוס של תלמי). ביצירה יש מתח מתמיד בין האדם כמיקרוקוסמוס שברירי, "אדם יסודו מעפר", המסוגל להתגבר על מכשולים בעזרת השמיים, עוז, וגבורה, ולהגיע להישגים גדולים; לבין סכנת נפילתו אם משתעבד לכוחות הסמויים של הטבע.