cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאנסינג
ממשל מקומי
העיר מנוהל על ידי מועצת עיר שבראשה עומד ראש העירייה הנבחר. ראש העיר בוחר את ראשי מחלקות העירייה, ומנסח את תקציב העיר (הכפוף לאישור מועצת העיר). ראש העיר נבחר אחת לארבע שנים. במועצת העיר חברים 8 חברי מועצה הנבחרים מבין ארבעה רבעים (שניים לכל רובע) וכן ארבעה חברים נוספים נבחרים בבחירות שנערכות בכל רחבי העיר. ראש העיר הנוכחי הוא אנדי שור.
כלכלה
עיקר כלכלת העיר מתבססת על מתן שירותים לממשלת המדינה, על תחום הביטוח ועל ייצור כלי הרכב. בעיר משרדים ומפעל של ג'נרל מוטורס המספק מקומות עבודה רבים לתושבי העיר. בעיר ממוקמים משרדי ארבע חברות ביטוח גדולות: אוטו אונרס חברה לביטוח (Auto-Owners Insurance), ג'קסון נשיונל לייפ (Jackson National Life), קרן תאונות (Accident Fund) וחברת הביטוח מישיגן מילרז (Michigan Millers Insurance Company).
בעיר פועלות מספר חברות בתחום טכנולוגיות המידע, ביוטכנולוגיה, ותעשיות עתירות ידע.
השכלה
בעיר פועלת אוניברסיטת מדינת מישיגן הגדולה. אוניברסיטה זו היא הגדולה באוניברסיטאות ארצות הברית מבחינת מספר בתי הספר לרפואה הפועלים בה - שלושה בתי ספר לרפואה. באוניברסיטה 14 פקולטות ומכללות שונות. אוניברסיטה זו מפעילה את המכללה החקלאית הוותיקה ביותר בארצות הברית. הפקולטה למשפטים תומאס מ. קולי הפועלת באוניברסיטה היא הפקולטה למשפטים הגדולה בארצות הברית. מרבית תלמידי הפקולטה למשפטים מגיעים אליה ממדינות אחרות, ואינם מתגוררים במישיגן.
בעיר פועלת המכללה הקהילתית לאנסינג בה לומדים 18,000 תלמידים.
בעיר פועלים סניפים של אוניברסיטת מישיגן המערבית, אוניברסיטת דבנפורט, אוניברסיטת מרכז מישיגן והמכללה הנוצרית של היממות הגדולות.
תרבות
בעיר פועלת מאז שנת 1929 התזמורת הסימפונית לאנסינג, כמו כן נערכים בלאנסינג מספר פסטיבלי מוזיקה מדי שנה. בעיר פועלים מספר להקות תיאטרון, להקת בלט ולהקת מחול מודרני.
בלאנסינג מספר מוזיאונים מתמחים ובהם "מרכז המדע 5 ההתרשמויות" (Impression 5 Science Center) - מוזיאון מדע לילדים, מוזיאון המיפוי (The Museum of Surveying) - המוזיאון היחיד בצפון אמריקה המוקדש למיפוי, מוזיאון תחבורה, היכל תהילה מקומי וכן מרכז טרנר דוג' המוקדש להיסטוריה של העיר.
תחבורה
אל העיר מגיעים שלושה כבישים בינמדינתיים מהירים: ה- I-96, ה-I-69 וה- I-496. בעיר נמצא שדה התעופה לאנסינג קאפיטל. מערכת אוטובוסים של חברת מישיגן פלייר מקשרת את העיר לשדה התעופה דטרויט מטרו. מערכת התחבורה הציבורית של העיר המופעלת על ידי רשות התחבורה של אזור הבירה ("Capital Area Transportation Authority").
ערים תאומות
ללאנסינג שש ערים תאומות ושלוש "ערים חברות":
לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Leopold II Heiliger Römischer Kaiser; 5 במאי 1747 – 1 במרץ 1792) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה ובוהמיה במשך שנתיים, מ-1790 ועד 1792.
חייו
לאופולד, בנם של מריה תרזה ופרנץ הראשון, היה בשנים 1765–1790 ארכידוכס של אוסטריה והדוכס הגדול של טוסקנה. לאחר מות הקיסר פרנץ הראשון שימשה אימו של לאופולד כעוצרת ולאחר מותה ב-1780 עלה לשלטון בנהּ יוזף השני שסיבך את אוסטריה במלחמה עם האימפריה העות'מאנית ובמלחמות בחבל הבלקן וגרר מרידות בהונגריה ובארצות השפלה. לאחר מותו עלה לשלטון לאופולד אחיו, שהיה אהוד ממנו. לאופולד סיים את המלחמה עם העות'מאנים הרגיע את המרד בהונגריה והסדיר הסכם שלום עם פרוסיה.
בזמן שלטונו של לאופולד השני התרחשה המהפכה הצרפתית. לאופולד התנגד למהפכה על אף שגילה אהדה לנאורות משום שאחותו, מארי אנטואנט מלכת צרפת הייתה בסכנת חיים. ולכן ארגן הצהרה בין אוסטריה פרוסיה וסקסוניה, שנועדה לפקוח עין על המתרחש בצרפת. הצהרה זו למעשה נועדה לחזק את ידי גיסו של לאופולד, לואי השישה עשר. אולם על אף שלאופולד ניסה ככל האפשר להימנע ממלחמה בצרפת הוא נכשל, וכחודש לאחר מותו הכריזו הצרפתים מלחמה על בנו חסר הניסיון פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
משפחתו
ב-5 באוגוסט 1764 נשא לאופולד לאישה את האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד בתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד לבית בורבון ורעייתו מריה אמליה מסקסוניה, שילדה לו 16 ילדים:
דבר הלמד מסופו
דבר הלמד מסופו היא אחת מן י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן. משמעות המידה היא, שכאשר התורה איננה מפרשת בדין מסוים את כל פרטיו, יש לנו לדרוש וללמוד מן הדין הסמוך לו על פרטי הדין.
שם הכלל ותוכנו
למרות שמו של הכלל, אין הכוונה שהדין המלמד צריך להכתב לאחרי הדין הנלמד, אלא אף אם הדבר להפך, שהתורה כתבה בהתחלה את הדין המבואר הרי שאפשר ללמוד ממנו לדין שאיננו מבואר. אך בכל זאת המידה מכונה "דבר הלמד מסופו", בגלל שבדרך כלל הסדר הוא שפירוש הדין נכתב רק לאחר שהדין עצמו כבר כתוב ונאמר. טעם אחר לכינוי המידה "דבר הלמד מסופו" הוא, שכאשר הלימוד הוא מדבר הכתוב בתחילת העניין, אין בכך כל-כך חידוש, שהרי זהו מעין הקדמה לדין שכתוב לאחר כך, ולכן מכונה המידה "דבר הלמד מסופו", שאפילו כאשר הלימוד הוא מסוף הנושא והדין, אפשר להסיק ממנו לגבי תחילת הדין.
ישנה מחלוקת אמוראים האם למדים דבר מסופו או מתחילתו. על הפסוק אומר רבי יוסי, שאלמלא כתבה התורה "לא יאכל" הרי שהיינו למדים ב"דבר הלמד מתחילתו" שהתורה עוסקת בעץ מאכל, שהרי נאמר בתחילת הפסוק "ונטעתם כל עץ מאכל". והסיבה שהתורה כתבה "ונטעתם כל עץ מאכל", שהאיסור חל רק על עץ שניטע על מנת לאכול את פריו. אך רבי יונה סובר, שאם לא היה כתוב "עץ מאכל" הרי היינו למדים מ"דבר הלמד מסופו", שנאמר "ובשנה החמישית תאכלו את פריו".
מידה נפרדת או חלק מדבר הלמד מעניינו?
בין הראשונים, ישנה מחלוקת אודות מידת דבר הלמד מסופו, האם היא מידה נפרדת או שהיא חלק ממידת דבר הלמד מעניינו. יש הסוברים שהיא מידה נפרדת ממידת דבר הלמד מענינו, ויש שכתבו
בשבע המידות שמנה הלל הזקן שבהם התורה נדרשת, לא נמנית המדה. ייתכן שזהו משום שהלל סובר שהיא בכלל מידת "דבר הלמד מעניינו".
מרדוק (להקה)
מרדוק (Marduk) להקת בלאק מטאל שוודית.
היסטוריה
הלהקה נוסדה בשנת 1990 על ידי הגיטריסט Morgan Steinmeyer Håkansson. שנה לאחר מכן שחררה הלהקה דמו בן 3 שירים, הרווי בליריקה אפלה, בשם 'Fuck Me Jesus'. ב-1992 שחררה מרדוק את אלבומה המלא הראשון, 'Dark Endless', ומשם המשיכה לסיבוב הופעות בשוודיה. בשנת 1994 יצאה מרדוק לסיבוב הופעות בכל רחבי אירופה, וב-1995 ביקרה בפעם הראשונה במקסיקו סיטי. הלהקה המשיכה לשחרר אלבומים נוספים ולהופיע באירופה, ובשנת 2000 הקימה חברת תקליטים עצמאית בשם 'Blooddawn Productions'. בשנת 2004 הוציאה הלהקה את אלבומה התשיעי Plague Angel'. שהצליח מאוד באירופה ובארצות הברית. כדי לחגוג את השנה החמישה עשר להקמתה, הוציאה מרדוק אלבום בשם 'Warschau' שכלל 17 שירים בהופעה חיה. ההופעה התקיימה בוורשה, פולין, ב 17 בספטמבר 2005.
חברי ההרכב
חברי ההרכב
אטומבי
אטומבי הוא כפר במחוז קובט מערב בצפון-מערב קונגו. רוב תושביו עוסקים בציד ביער המקומי למחייתם.
ב-2006 אטומבי הייתה המקור של ארבע התפרצויות של נגיף האבולה, נראה שהנגיף התפשט מחדש בגלל ציידים מקומיים, שאכלו את בשרן של חיות שנמצאו מתות ביער. ב-2003, 120 אנשים מתו בהתפרצות. התפרצות שאירעה במאי 2005 הובילה לבידוד הכפר.
פרס אריה הזהב
פרס אריה הזהב (באיטלקית: Leone d’Oro) הוא הפרס המרכזי והיוקרתי ביותר המוענק לסרטי קולנוע במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה. הפרס הוצג לראשונה ב-1949 על ידי הוועדה המארגנת של הפסטיבל, והוא נחשב כיום לאחד הפרסים החשובים של תעשיית הקולנוע.
הפרס מחולק מדי שנה החל משנת 1949, למעט בשנים 1953, 1956 ובין השנים 1979–1969, במהלכן חלה הפסקה בחלוקתו. קודם לכך, הפרס המרכזי של הפסטיבל נקרא "הפרס הבינלאומי הגדול של ונציה" ("Gran Premio Internazionale di Venezia"), והוא ניתן בשנים 1947 ו-1948. לפני כן, בשנים 1942–1934, הפרסים המרכזיים נקראו "גביעי מוסוליני" ("Coppa Mussolini"), והם הוענקו לסרט האיטלקי הטוב ביותר ולסרט הזר הטוב ביותר.
החל משנת 1970 מחולק גם פרס אריה הזהב על מפעל חיים, לאישים שתרמו תרומה חשובה ומשמעותית לתעשיית הקולנוע. הפרס מחולק מדי שנה, לעיתים למספר אישים באותה שנה, למעט בשנים 1981–1973, 1984 ו-2001.
הזוכים בפרס אריה הזהב
מרבית הסרטים שזכו בפרס היו סרטים אירופאיים שבוימו על ידי גברים. מאז 1949 זכו בפרס רק שלושה סרטים שבוימו על ידי נשים. אף על פי שאמריקאים רבים זכו בפרס על מפעל חיים, רק שלושה במאים אמריקאים זכו בפרס אריה הזהב במהלך השנים. צרפת ואיטליה מובילות במספר הזכיות, עם זכיות של 14 ו-11 סרטים בהתאמה. ב-2009 זכה בפרס בפעם הראשונה סרט ישראלי, "לבנון" בבימויו של שמוליק מעוז.
אדוארדו סאלביו
אדוארדו אנטוניו "טוטו" סאלביו (בספרדית: Eduardo Antonio "Toto" Salvio; נולד ב-13 במאי 1990 באבז'אנדה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בבוקה ג'וניורס ובנבחרת ארגנטינה.
קריירת משחק
סאלביו החל את דרכו בכדורגל בקבוצות הילדים והנוער של מועדון הכדורגל לנוס. בעונת עלה לקבוצה הבוגרת והיה שותף לזכייתה באפרטורה 2007. ב-24 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בוקה ג'וניורס ומספר שבועות לאחר מכן כבש את שערו הראשון במדי לנוס, בניצחון 2-4 על ארחנטינוס ג'וניורס. בסך הכל סיים את העונה עם תשעה שערים והיה המבקיע המוביל של קבוצתו יחד עם חוסה סאנד. ב-19 באוגוסט 2009 כבש סאלביו צמד שערים בניצחון 1-2 על ריבר פלייט במשחק הראשון של הסיבוב הראשון של הקופה סודאמריקנה. במשחק הגומלין ניצחה לנוס 0-1 והעפילה לשמינית הגמר, בו הובסה 5-1 בסיכום שני המשחקים נגד ליגה דה קיטו.
בעונת הושאל סאלביו לבנפיקה ליסבון הפורטוגלית. ב-31 במאי 2012 שתי קבוצותיו אתלטיקו וליסבון, הסכימו להעביר באופן קבוע את סאלביו לבנפיקה ליסבון למשך 5 שנים. סאלביו הוא השחקן שנמכר בסכום הגבוה ביותר על ידי בנפיקה ליסבון - 13,500,000 €.
ב-18 ביולי 2019 לאחר שבע שנים בבנפיקה חזר לארגנטינה לאחר תשע וחצי שנים וחתם בבוקה ג'וניורס.
נבחרת ארגנטינה
בינואר 2009 זומן סאלביו לסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לקראת אליפות דרום אמריקה לנוער 2009. בטורניר עצמו, הפגין יכולת מצוינת וסיים במקום החמישי בדירוג מלך השערים עם ארבעה שערים בתשעה משחקים. עם זאת, ארגנטינה סיימה את הטורניר עם ניצחון אחד בלבד ודורגה אחרונה בבית הגמר. במאי 2009 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת ושותף בניצחון 1-3 על במשחק ידידות.
חיים אישיים
ב-13 באפריל 2022 דרס את חברתו לאחר שזאת האשימה אותו בכך שהסתובב עם אישה אחרת.
אוגוסטה (מיין)
אוגוסטה (באנגלית: Augusta) היא עיר הבירה של מדינת מיין שבארצות הברית. בנוסף להיותה בירת מדינת מיין, היא גם בירת מחוז קנבק שבמדינה. בשנת 2010 התגוררו בעיר 19,136 תושבים.
היסטוריה
אזור העיר אוגוסטה נחקר על ידי מתיישבים אירופים שהגיעו לאזור במסגרת ניסיונות היישוב הכושלים של מושבת פופהאם בספטמבר 1607. היישוב הראשון באתר הוקם בשנת 1629 על ידי מתיישבים אנגליים ממושבת פלימות' שהקימו במקום מוצב למסחר עם האינדיאנים. השם האינדיאני של האתר היה "קושנוק" שמשמעו "ראש הגלים". תחנת המסחר סחרה בפרוות עם האינדיאנים המקומיים והייתה רווחית ביותר, עד שהחלו חיכוכים עם האינדיאנים, ובשנת 1661 מכרה המושבה את מוצב המסחר, שנותר נטוש במשך 75 השנים הבאות.
בשנת 1724 הוקם במקום מוצב צבאי בריטי בשם "מצודת ווסטרן" (כיום מוצב העץ העתיק ביותר בארצות הברית) על מנת להגן על נתיב הסחר למצודת האליפקס במעלה הנהר.
בשנת 1771 נוסד במקום יישוב בשם האלוול (Hallowell), אולם אזור המוצב הפך בפברואר 1797 לעיירה עצמאית בשם הארינגטון (Harrington). באוגוסט, באותה השנה, שונה שמה של העיירה ל"אוגוסטה" על שם אוגוסטה דירבורן, בתו של הנרי דירבורן.
בשנת 1799 הפכה העיר לבירת מחוז קנבק.
עם הפיכתה של מיין למדינה, בשנת 1820 נערכו דיונים בדבר בחירת בירה למדינה, ובשנת 1827 נבחרה אוגוסטה כבירת המדינה, אולם בית המחוקקים של המדינה המשיך להתכנס בפורטלנד עד הקמת בניין הסנאט של מיין בשנת 1832 בתכנונו של האדריכל צ'ארלס בולפינץ'. העיירה אוגוסטה הפכה רשמית לעיר ב-20 באוגוסט 1849.
בשנת 1837, נבנה על הנהר סכר ובקרבתו מנסרה לחיתוך עצים שהיוו אז מרכיב חשוב בכלכלת העיר. בשנת 1851 חוברה העיר למערכת מסילות הברזל - דבר שהגביר את חשיבותה הכלכלית של העיר ואת היקף המסחר בעצים. לאחר הקמת מסילת הברזל הוקמו בעיר מפעלי טקסטיל.
כיום, מרבית כלכלת העיר מתבססת על מתן שירותים למבני הממשל.
גאוגרפיה
אוגוסטה היא עיר הבירה המזרחית ביותר מבין בירות מדינות ארצות הברית. שטחה של העיר 150.9 קמ"ר מהם 143.4 קמ"ר שטחי יבשה ו-7.5 קמ"ר שטחי מים (4.98%).
השכלה
בעיר פועל סניף של אוניברסיטת מיין.
ג'ון איינסוורת' הורוקס
ג'ון איינסוורת' הורוקס (באנגלית: John Ainsworth Horrocks; 22 במרץ 1818 - 23 בספטמבר 1846) היה צייר וחוקר אנגלי, שהיה מראשוני המתיישבים האירופיים בעמק קלייר שבדרום אוסטרליה, שם הקים בשנת 1840 את הכפר פנוורת'אם.
ביוגרפיה
הורוקס נולד ביום ראשון של חג הפסחא, 22 במרץ 1818, בפנוורת'אם לודג', ליד פרסטון, לנקשייר. אביו, פיטר הורוקס, היה משקיע / בעל מניות באיגוד העיירות ששאף לפתח עיירות במושבה החדשה בדרום אוסטרליה. ג'ון איינסוורת' הורוקס, בן 21, ואחיו יוסטאס, בן 16, הגיעו לאדלייד במרץ 1839. הם שאפו להתיישב על אדמתם, והקימו מחנה ב-16 בינואר 1840 ששמו הוסב לפנוורת'אם, כפר אותו הקימו ונתנו את שמו.
הוא שב לאנגליה בשנת 1842 לאחר מות אביו, וחזר לאוסטרליה בשנת 1844 כדי לטפל בבעיות כלכליות.
משלחת קטלנית
ב-29 ביולי 1846 החל במסע חיפושים לצפון מערב דרום אוסטרליה, במטרה להגיע לגבעות הרחוקות ליד אגם טורנס, בתקווה למצוא אדמה חקלאית טובה. האיש השני בפיקוד המשלחת היה ג'ון הנרי ת'קסטון (1878), מודד שבשנת 1844 שימש כמפקד השני של משלחת דארק. מתנדב ללא תשלום במשלחת היה האמן והבוטנאי החובב סמואל תומאס גיל. כמה מהשכירים כללו את ברנרד קילקוי כטבח ונהג, ואת ג'ימי מורהאוס, עובד אבוריג'יני צעיר בתחנה בפנוורת'אם.
ב-1 בספטמבר, ליד אגם דאטון, נורה בטעות הורורקס בעת טעינת רובה הציד שלו, לאחר שהמטען נפל מגמל כורע שהיה הגמל הראשון שהגיע לאוסטרליה. פציעותיו של ג'ון כללו אובדן של האצבע האמצעית של יד ימין וריסוק הלסת העליונה הימנית. המשלחת בוטלה וחזרה לביתו של הורוקס בפנוורת'אם, שם נפטר מפצעיו ב־23 בספטמבר. על פי הוראתו של הורוקס, נורה הגמל למוות, לאחר שתקף בעלי חיים ובני אדם אחרים. הורוקס קבור בכנסייה האנגליקנית של סן מרקו.
מורשת
אף על פי שהמסע של הורוקס לא הצליח להגיע למטרתו, בשנת 1851 תוכניתו הושגה על ידי מקורבו של הורוקס ג'ון ג'קסון אוקדן.
הורקס נתן את שמו למספר מאפיינים גאוגרפיים בסביבת התיישבותו בעמק קלייר, כמו מעבר הורוקס והר הורוקס ליד קלייר. הכביש הראשי נורת' מגוולר לווילמינגטון וכביש וילמינגטון לקוורן, שונה בשמו - לכביש המהיר הורוקס בשנת 2011.
ראשי ממשלת יפן
להלן רשימת כל ראשי ממשלת יפן.
תקופות כהונה מרובות, בין אם רצופות ובין אם לאו, ממוספרות בעמודה הראשונה (מספר הממשלה). העמודה השנייה סופרת את מספר האישיות.
סרטון פרסומת
סרטון פרסומת הוא תשדיר קצר (בדרך כלל עד 30 שניות) בקולנוע ובטלוויזיה המעביר מסר פרסומי בשילוב של קול, תמונה ותנועה. מקבילו ברדיו של סרטון הפרסומת הוא תשדיר הפרסומת. תשדירי פרסומת ממלאים תפקיד במימון תוכניות השידור בטלוויזיה וברדיו. לעומת התוכן השיווקי שדומה בצורתו לתוכן המערכתי, על סרטוני הפרסומת להיראות שונים ומובחנים ממנו.
פרסומות בטלוויזיה
כיום מוקרנים רוב סרטוני הפרסומת בטלוויזיה. סרטוני פרסומת מסחריים משודרים בדרך כלל בהפסקת פרסומות מיוחדת (המכונה "ברייק"). מטרתה של חציצה זו להבדיל בין מסרים עליהם מקבלת רשת השידור תשלום לבין תוכניות אשר היא מעלה בעצמה.
פרסומות המשודרות בטלוויזיה הן בדרך כלל קצרות (עד 30 שניות) ומפוקחות על ידי רגולציה המונעת פגיעות או עבירות על החוק.
המפרסם משלם לבעל זכויות השידור על זמן האוויר ("הספוט") לשידור הפרסומת באופן יחסי לכמות הצופים באותו הזמן (הרייטינג).
"ברייק זהב" הוא הפסקת פרסומות קצרה במיוחד בזמן צפיית שיא אשר משודרת בה בדרך כלל פרסומת בודדת.
יש להבדיל בין סרטון הפרסומת לבין תשדיר החסות שמשודר על חשבון זמן השידור של רשת הטלוויזיה. אורכו של תשדיר חסות הוא בדרך כלל עד 5 שניות וגם הוא נתון לפיקוח רגולציה מחמיר (לדוגמה - אסורה השתתפותו של מנחה תוכנית בתשדיר חסות הצמוד לתוכנית, כדי שלא יבולבל בין המסר הפרסומי לבין התוכנית).
סרטוני הסברה חברתיים יכולים להיות משודרים גם מחוץ להפסקת הפרסומות (אפילו אם הם ממומנים על ידי גוף מסחרי). לתשדירי תעמולה פוליטיים מוקצה בדרך כלל זמן נפרד.
למרות יעילותן היחסית, ישנן מספר חסרונות לפרסומות בטלוויזיה:
פרסומות בקולנוע
פרסומות המשודרות לפני הצגת הסרט בקולנוע הן בדרך כלל ארוכות יותר מפרסומות בטלוויזיה (כיוון שזמן השידור הוא זול יותר). ויכולות להימשך אף מספר דקות. הפרסומות מוקרנות בדרך כלל לפני הקרנת הסרט ולעיתים במהלך הפסקה.
סרטוני פרסומת באינטרנט
ישנן יתרונות רבים להעלאת סרטון פרסומת לרשת האינטרנט והפצתו באמצעותה. בראש ובראשונה הרגולציה על התכנים באינטרנט היא מועטה ויש אפשרות לפרסומות בעלות אופי נועז. בנוסף, העלות הנמוכה של המדיה מאפשרת תכנים ארוכים יותר וכן תכנים אינטראקטיביים.
פורמטים מקובלים בסרטוני פרסומת
כתוכנית בזעיר–אנפין מגלמות הפרסומות את לבה של הדרמה הטלוויזיונית. גם בהן מוצגת בעיה (ריח גוף, חוסר יעילות או הידרדרות במצב הביטחוני) ומוצע לו פתרון (דאודורנט חדש, יומן משרדי משוכלל או מפלגה מסוימת). אימוץ הפתרון, כשיא הדרמה, מביא לתפנית חדה במערכי ההתנהגות ולהתרת העלילה. אף על פי שהתכנים בתשדירי פרסומת מגוונים והאפשרויות רבות מאוד, ישנם מספר פורמטים שנעשה בהם שימוש נרחב (אלה הן רק דוגמאות ולא רשימה סגורה):
שידורי סרטוני פרסומת בישראל
עד עלייתה של הטלוויזיה המסחרית בישראל שודרו תשדירי פרסומת בעיקר בקולנוע. בטלוויזיה הישראלית שודרו תשדירי שירות שהיו אמנם ארוכים יחסית, אבל מוגבלים מאוד בתכניהם. כיוון שכללו פרסום מטעם מלכ"רים או חברות ממשלתיות, ולא מצד חברות מסחריות. ולכן נחשבו למידע למען הציבור. ולא כפרסומת. שידורי פרסומות מסחריות החלו רק ב-1993 עם התחלת השידורים המסחריים של ערוץ 2.
כיום משודרות פרסומות בערוצים המסחריים הממומנים על ידי פרסומות: קשת 12, רשת 13, ערוץ 9 וערוץ 24.
בתקופת הבחירות משודרים בתאגיד השידור הציבורי- כאן, ובערוצים 12 ו-13 שידורי תעמולה פוליטיים.
אסדרה
בישראל פורסמו הוראות מפורטות לגבי השימוש בתשדירי פרסומת, מבחינת הכללים, האתיקה, וההגנה על ילדים ועל אוכלוסיות מוחלשות.
בנוסף, פרסמה הרשות השנייה כללים לשידורי פרסומת בטלוויזיה.
להלן מבחר קצר מהכללים הנדונים בהקשר זה:
אתיקה בתשדירי הפרסומת
בשנת 2005 פורסם מדריך האתיקה בפרסומת - הרשות השנייה, ש"מטרתו להציג לפני העוסקים בתחום הפרסום בטלוויזיה קווי מתאר לפרשנות של כללי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו".
מטבעה שואפת הפרסומת להיות אטרקטיבית ולהניע את הצופות והצופים לפעולה. כיוון שכך היא מפעילה כוח משיכה. יש לשמור על חופש הביטוי של המפרסם ועם זאת לקבוע את גבולותיו המותרים של הכוח, בעיקר בהקשר של ילדים ואוכלוסיות מוחלשות.
דוגמאות:
מכל גז
מבנה
מכל גז עשוי מחומר מתכתי, לרוב מסגסוגת אלומיניום או מפלדה. גוף המכל צורתו גליל סגור מצדו התחתון. לתחתית הגליל מחוברת רגל להעמדה יציבה של המכל.
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה (באיטלקית: Alfa Romeo 1750/2000 Berlina) היא מכונית סלון בעלת 4 דלתות, אשר נבנתה והורכבה על ידי חברת אלפא רומיאו האיטלקית, בין השנים 1968–1977, בגרסת 1,750 סמ"ק, ובגרסת 2,000 סמ"ק (מיוני 1971).
מכל גז
מבנה
לחלקו העליון של הגליל מחוברת כתף בצורת חרוט מעוגל, המסתיימת בצוואר צר עם תבריג חיצוני. בתוך הצוואר מורכב שסתום המאפשר את הזרמת הגז אל תוך המכל וממנו. בנפרד מהמכל קיים מכסה בטיחות (בדרך כלל מחומר פלסטי) המוברג על צוואר המכל בעת שזה לא בשימוש.
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
משמעות המילה "ברלינה" באיטלקית היא סדאן.
מכל גז
מבנה
לעיתים מוסיפים למכל "כתר" בחלקו העליון על מנת להגן על השסתום מפגיעות פיזיות.
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
אלפא רומיאו 2000 ברלינה עלתה בהשקתה באיטליה ביוני 1971, 2,348,000 לירטות איטלקיות.
מכל גז
מבנה
בישראל חייבים מכלי גז לעמוד בתקן ת.י. 712: גלילים מיטלטלים לגזים.
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
אלפא רומיאו 1750/2000 ברלינה
תאוצת דגם ה-2000 סמ"ק מ-0-100 קמ"ש היא 8.75 שניות
ל-2 הדגמים הורכבו צמיגים במידות 165 SR 14.
סך הכל יוצרו 191,972 יחידות.
ג'ירולמו קרדאנו
ג'ירוֹלָמוֹ קַרדָאנוֹ (באיטלקית: Girolamo Cardano; 24 בספטמבר 1501 - 21 בספטמבר 1576) היה מתמטיקאי, פילוסוף, רופא, אסטרולוג, וממציא איטלקי, מגדולי אנשי האשכולות בזמנו.
קרדאנו פרסם למעלה מ-100 ספרים בימי חייו. בתחומים רבים הוא היה פורץ דרך. כך עבודתו באלגברה בסיסית שימשה בסיס להמשך התפתחות התחום עד לפיתוח האלגברה המופשטת החל מסוף המאה ה-18.
חייו האישיים היו אומללים, ולמרות הכבוד המקצועי הרב לו זכה, הוא ידע אכזבות מנישואיו ומילדיו. התמכרותו להימורים גרמה לו לעזוב את עבודתו המדעית לתקופות ארוכות.
חייו
קרדאנו נולד בשנת 1501 כבן לא חוקי של פאציו ג'ירולמו, משפטן ומרצה למתמטיקה איטלקי, בעיר פאביה. קרדאנו למד באוניברסיטת פאביה, ואחר כך באוניברסיטאות של הערים מילאנו ופדובה.
ב-1532 החל ללמד מתמטיקה בעיר מילאנו. בשנת 1536 פרסם ספר, "על שיטות הרפואה המוטעות של הרופאים בדורות האחרונים", שבו תקף בחריפות את ההתנהלות המקצועית של עמיתיו למקצוע. בשנת 1539 התקבל לאגודת הרופאים, ובשנת 1543 מונה למשרת פרופסור לרפואה באוניברסיטת פאביה.
שמו כרופא מוכשר הלך לפניו בכל רחבי אירופה, ובשנת 1552 הוזמן לרפא את הארכיהגמון של סקוטלנד באדינבורו. בשובו מסקוטלנד ערך סיורים בארצות אירופיות שונות.
נישואיו של קרדאנו היו אומללים, וגם מילדיו הוא לא רווה נחת. בשנת 1560 הוצא להורג בנו הבכור באשמת רצח אשתו, לאחר שהיא גילתה לו שהוא אינו אביהם של שלושת ילדיה. בנו הצעיר הפך לפושע שגנב כסף אפילו מאביו. בתו נישאה, אך בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם.
ב-1570 נעצר קרדאנו באשמת כפירה לאחר שחישב את ההורוסקופ של ישו. הוא שוחרר לאחר מספר חודשים, אולם מעמדו וסמכותו לפרסם ספרים נשללו ממנו. בימיו האחרונים חי קרדאנו ברומא, וקיבל קיצבה מהאפיפיור, שזמן קצר לפני כן שפט אותו. קרדאנו מת בשנת 1576 ברומא.
רפואה
קרדאנו רכש השכלה רפואית באוניברסיטאות של פאביה ושל פדובה, ורפואה נחשבה לתחום עיסוקו המרכזי לאורך כל הקריירה המדעית שלו. בשנת 1525 הוא קיבל דוקטורט ברפואה וביקש להתקבל כחבר בבית הספר לרפואה של מילאנו. בקשתו נדחתה, הן בשל השם שיצא לו כאדם קשה והן בשל מוצאו המפוקפק. הוא ניסה לפתוח מרפאה בכפר ליד פדובה, אך לא הרוויח מכך די כסף לפרנס את משפחתו. בהמשך, ניסה קרדאנו להתקבל פעמיים נוספות לבית הספר לרפואה אך נדחה שוב. תוך כדי כך הוא פרסם ספר שבו תקף את בית הספר. הוא התקבל לשם לבסוף ב-1539, באמצעות לחצים שהפעילו תומכיו, והחל לעסוק במחקר רפואי וללמד. לאחר חזרתו מהמסע לסקוטלנד לשם הוא הוזמן לשמש כרופאו של הארכיבישוף, קיבל קרדאנו משרת פרופסור לרפואה באוניברסיטת פאביה. הוא המשיך כל העת לשמש גם כרופא מעשי ועל לקוחותיו נמנו עשירי האזור.
קרדאנו היה הראשון שכתב תיאור רפואי על מחלת טיפוס הבהרות. כמו כן כתב על מחלת העגבת, והיה ממבשרי תורת האבחון על פי תווי פנים של צ'זארה לומברוזו.
פילוסופיה
כפילוסוף דגל קרדאנו בשלמות היקום, ובהיותו של האדם מיקרוקוסמוס. עם ספרי הפילוסופיה הידועים ביותר שלו נמנים "על הטבע", ו"על דיוקם של דברים".
אלגברה
פרסומו הגדול ביותר של קרדאנו בא מעיסוקו כמתמטיקאי. לאחר ששמע קרדאנו שניקולו טרטליה מוונציה הצליח בשנת 1535 לפתור משוואות מעוקבות, הוא ניסה את כוחו בפתרון משוואות אלו שנחשבו במשך זמן רב לבלתי פתירות. קרדאנו נכשל בניסיונותיו, והחליט לנסות לשכנע את טרטליה לגלות לו את שיטת הפתרון. הוא החל להתכתב עמו באמצעות מוכר ספרים שנהג לנסוע בין מילאנו לוונציה באופן קבוע. קרדאנו ניסה להוציא את המידע במספר דרכים - בחנופה, באיומים ובערמומיות. הוא אפילו שלח לטרטליה אוסף משוואות מעוקבות והציע לו לנסות את כוחו בפתרונן, אך טרטליה סירב.
בסופו של דבר הצליח קרדאנו לפתות את טרטליה להגיע למילאנו, בתואנה שמושל העיר מעוניין לפגוש את הוונציאני המוכשר. כשהגיע טרטליה למילאנו התברר שהמושל נמצא מחוץ לעיר, וכעבור שלושה ימים הוא החליט לעזוב. קרדאנו נתן לו ברגע האחרון מכתב המלצה להתקבל אצל המושל ובתמורה רשם טרטליה את דרך הפתרון בצורה מוצפנת, באמצעות שיר. טרטליה שהבין כי נפל בפח, חזר מיד לוונציה, ואילו קרדאנו פיענח את הרשום בשיר, והבין את שיטת הפתרון של טרטליה, שהייתה תקפה לצורה אחת של משוואות מעוקבות.
בהמשך מצא קרדאנו את הדרך להביא כל משוואה מעוקבת לצורה שאותה ידע כבר לפתור באמצעות השיטה של טרטליה. כאן סייע לו הידע שלו בשימוש במספרים שליליים שלא היה קיים באירופה עד עבודתו. קרדאנו הגיע למסקנה חשובה נוספת - ייתכנו למשוואה המעוקבת פתרונות שאינם ממשיים. זו הייתה הפעם הראשונה שבה הבין מתמטיקאי שקיימים גם מספרים לא ממשיים שכיום נקראים מספרים מרוכבים, אך קרדאנו לא הבין את גודל תגליתו וראה במספרים אלו "מספרים חסרי תועלת". ניסיונותיו להתכתב עם טרטליה בנושא זה לא צלחו, משום שטרטליה לא היה מעוניין להמשיך לשתף איתו פעולה לאחר ששיטת הפתרון נגנבה ממנו, לדעתו.
תורת ההסתברות
קרדאנו היה מהמר שנהג לקחת חופשות ארוכות מעבודתו המדעית על מנת לצאת למסעות הימורים. תוך כדי כך הוא פיתח את יסודות תורת ההסתברות שאותם הביא בספרו "ספר המזל והמשחקים" (בלטינית: Liber de ludo aleae) שהושלם ב-1563 אך פורסם מאה שנה מאוחר יותר, ב-1663. הספר בנוי מ-32 פרקים - הפרקים הראשונים מוקדשים לעצות למהמרים במשחקי קלפים ובמשחקי קובייה. מופיע בהם גם תיאור של שיטות רמאות נפוצות. בפרקים הבאים מנסה קרדאנו להראות את החוקים השולטים במשחקי המזל ולהראות שאין הדבר תלוי ביד המקרה בלבד, אלא שלכל מאורע במשחק יש הסתברות הניתנת לחישוב.
ידיים קשורות
ידיים קשורות הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דן וולמן, שיצא לאקרנים בשנת 2006.
תקציר העלילה
הסרט מציג את מערכת היחסים של אם (המגולמת על ידי גילה אלמגור) לבנה חולה האיידס (המגולם על ידי הרקדן עידו תדמור). האם יוצאת לחפש גראס ברחבי תל אביב במטרה להקל על כאבי בנה (במעין אזכור הפוך לאגדת פרח לב הזהב של האנס כריסטיאן אנדרסן).
מלכים הולכים קדימה
מלכים הולכים קדימה (באנגלית: Kings Go Forth) הוא סרט מלחמתי שצולם בשחור לבן והופק באולפני יונייטד ארטיסטס בשנת 1958. את הסרט ביים דלמר דאסב והפיק פרנק רוז. הסרט הוא עיבוד לספרו של ג'ו בראון, הנושא את אותו השם.
עלילה
בשנת 1944, בשעה שחיילי כוחות הברית מנסים לשחרר את ההרים בדרומה של צרפת, מהכיבוש הגרמני, טכנאי רדיו עשיר וחצוף, בריט האריס (טוני קרטיס), מצטרף לפלוגה עייפת הקרבות של סמל סאם לוגינס (פרנק סינטרה). הסמל מתפלא על הטוראי הצעיר, שניסה לשחד את דרכו אל מחוץ לצבא, שמגלה אומץ לב ומחלץ חייל פצוע השוכב במטע תפוחים ממוקש. כשהוא לומד כי חיילי הפלוגה נמצאים תחת אש מזה חודשים רבים, הקולונל האחראי עליהם מתחיל לתת להם חופשות קצרות בעיר ניס, עיר חוף לחופי הריביירה, שאליה הובאו כל פרטי הנוחיות האפשריים, כדי לפנק את החיילים האמריקאים המשחררים.
לאחר שבילה ערב עם מוניק, מכריז בריט כי הציע אירוסין למוניק, כתוצאה מכך סאם, הספקני מכוונותיו של בריט, מכריח את בריט לחתום על טופס בקשה לנישואין. כמה חודשים לאחר מכן, ביום בו סאם מקבל תשובה מהמפקדה, כי בקשת המשימה שלהם אושרה, הוא מגלה כי ברית, באופן חשאי, ביטל את טופס בקשת הנישואין, בכך שקרא לכל הנושא בדיחה. באותו הלילה סאם מכריח את בריט לגלות זאת ואמא. בריט, מודה כי הרומן עם מוניק היה רק "שעשוע חדש" עבורו ובקשיחות מעליב את מוניק על רקע מוצאו של אביה, מוניק ההיסטרית, בורחת מהמקום, ומאוחר יותר באותו הלילה נודע לסאם כי היא ניסתה להרוג את עצמה. כאשר הוא ובריט מתחילים את משימתם הלילית המסוכנת, סאם נשבע בכעס, כי הוא יהרוג את החייל הצעיר. אף על פי המתיחות בין השניים, הם מתגנבים לכפר, המוחזק בידי הגרמנים וממקמים את עצמם בראש מגדל הכנסייה. בעזרת פצצות תאורה, אותן מספקים להם כוחות בנות הברית, השניים מצליחים לשדר את מיקומם של החיילים הגרמנים ומצבורי התחמושת שלהם, כוחות הברית מיידית מתחילים להפציץ את המטרות שנמסרו להם. בזמן שהם ממשיכים לדווח לכוחותיהם, בריט מתנצל בכנות על שפגע במוניק, ומסביר כי בניגוד לסאם, הוא אדם חסר אופי. בסופו של דבר השניים מורים לכוחות הברית להפציץ את מיקומם, אך כאשר הם נמלטים למצוא מחסה מפני ההפצצה המתקרבת, בריט נהרג בידי חייל גרמני. סאם נפצע ומאבד את זרועו, לאחר ארבעה חודשים בבית החולים, סאם מחליט לעזוב ולחזור לעסקיו בלוס אנג'לס. בדרכו הביתה הוא מבקר את מוניק, שאמא נפטרה לא מזמן. הוא מוצא כי הווילה בה התגוררה, הפכה לבית ספר ליתומי המלחמה, ומוניק נחושה בדעתה לשאת משא מוצאה בגאווה.
בוגאטי EB 118
בוגאטי EB 118 (באנגלית: Bugatti EB 118) היא מכונית קונספט בסגנון מכונית ספורט בתצורה קופה מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה בוגאטי אשר הוצגה בשנת 1998 בצרפת.
יצרנית הרכב "בוגאטי"
בוגאטי (Bugatti) היא יצרנית רכב צרפתית יוקרתית. החברה התפרסמה בכך שייצרה כמה ממכוניות הספורט המהירות ביותר בעולם. בדומה לחברות אחרות, לא הצליחה חברת בוגאטי לשרוד את תקופת מלחמת העולם השנייה ונסגרה, אך בהמשך נעשו מספר ניסיונות לחדש ייצור תחת שם זה. כיום נמצאת חברת בוגאטי תחת בעלות קבוצת פולקסווגן. מנכ"ל החברה הוא סרג'יו מרקיונה.
נווה אילן
נווה אילן הוא מושב שיתופי במחוז ירושלים בישראל. שוכן ליד אבו גוש וליד העיר ירושלים. שייך למועצה אזורית מטה יהודה.
הקיבוץ ההיסטורי
נווה אילן הוקם בתחילת אוקטובר 1946, במקביל להקמת 11 הנקודות, על ידי מתנדבים מקריית ענבים ומעלה החמישה שהכינו את הקרקע לקבוצת "טללים" של 31 יוצאי המחתרת האנטי-נאצית מצרפת - מאקי. רוב החברים בקבוצת טללים קיבלו הכשרה בדגניה ב'. הצעירים בחבורה שהו בכפר רופין, והדתיים שביניהם קבלו הכשרה בשדה אליהו. לתקופת מה שהו חברי קבוצת טללים בחדרה.
המייסדים בחרו למקום כשם זמני את השם "נווה אילן", כשם יישוב בסביבת קריית ענבים בסיפור של יוסף ויץ. שטח היישוב עמד על כ-1,700 דונם והוא ישב בראש פסגה תלולה, ארבעה קילומטרים מערבה ממעלה החמישה וכשני קילומטרים צפונית מערבית מהכביש לירושלים. ב-27 באוקטובר 1946 התקיים טקס חנוכה רשמי של היישוב בנוכחות קונסול צרפת. המתיישבים ניקו את החורבה הערבית שהייתה במקום, התקינו לה גג והשתמשו בה לחדר אוכל, ספרייה, בית דואר ובית תינוקות. על הגג התקינו מרזבים לריכוז מי גשמים למיכל מים לשתייה. עיקר המים בהם השתמשו הובא ממעלה החמישה ברכב. בנובמבר 1947 היה נווה אילן ברשימת הנקודות העבריות המנותקות בתחומי המדינה הערבית, וצוין שהתגוררו בה 43 נפש.
ב-15 בינואר 1948 הותקפה קבוצה של חברי היישוב שיצאו לעבוד בגינת הירק למרגלותיו, על ידי ערבים מהסביבה. בהתקפה נהרג אחד המגינים. כן הורעש היישוב בירי תותחים במהלך מלחמת העצמאות. לאחר המלחמה היה הקיבוץ יעד למסתננים בגלל קרבתו לגבול. באוקטובר 1953 נרצח חבר הקיבוץ בידי מסתננים.
גרעין "התגבורת" - כ-70 יוצאי צפון אפריקה שהגיעו באוניה אקסודוס ובדרך בורמה - הצטרף ליישוב בהפוגה השנייה ביולי 1948, ובתחילת 1950, בעת בניית בתי הקבע, היו ביישוב 110 תושבים. הם החזיקו לול ורפת והחלו בגידול פטריות.
בהיות מקימי היישוב דוברי צרפתית, היה היישוב לנקודת ביקור לאורחים מצרפת בישראל. כן הובאו ליישוב האחים פינאלי כאשר הובאו לישראל.
בשנת 1953 התנהל סכסוך על קרקעות בין היישוב ואנשי אבו גוש. באבו גוש אף טענו שגירוש מספר תושבים של הכפר לאחר ההתקפה על מוסד קריית יערים נבע מרצון להשתלט על קרקעות הכפר עבור נווה אילן.
בראשית שנות ה-50 היה הקיבוץ בתנופת פיתוח ואף היווה דוגמה להצלחה קיבוצית. באפריל 1954 נחנך במקום בית תרבות על שם נחום הרמן שהוקם במימון קרן היסוד. בשנת 1955 נבנה במקום שלד של מלון גדול. אולם הפיתוח המואץ לא לווה במצטרפים חדשים וכך מראשית 1954 נפלה עבודה רבה מדי על מעט החברים בקיבוץ. חברי הקיבוץ דרשו מתנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, לשלוח מתיישבים נוספים לתגבור המקום, אך אלו לא הגיעו, ועבודה שכירה נאסרה בתנועה הקיבוצית. בשנת 1955 עזבו כ-30 חברים את הקיבוץ והמשא על המעטים שנשארו נהיה כבד יותר והביא למתיחות חברתית. בסוף 1955 עזבו 80 החברים האחרונים את המקום והוא ננטש.
בחסות הכפר הירוק
עם הנטישה, עלתה כוונה להקים במקום את בית הספר החקלאי שיועד לקום בעין כרם. אולם העובדים של בית הספר החקלאי סירבו לעזוב את ירושלים, ובמקום זאת הוקם במקום סניף של בית הספר החקלאי הכפר הירוק. למקום הובאו שתי כיתות בוגרות של בית הספר, יחד עם קבוצת נוער בני 14-15 מעולי מרוקו. אולם החזקה קבועה של בית ספר חקלאי באזור ירושלים, בנוסף לבית הספר האזורי עין כרם שהתקשה לגייס תלמידים, לא התאפשרה. בשנת 1958 עלה רעיון להקים במקום תחנת ניסיונות לחקלאות הררית. בשנת 1959 החליט מנהל הכפר הירוק להפוך את נווה אילן למשק עצמאי מודרך, וכך נשארו במקום כ-25 מחברי קבוצת הנוער עולי מרוקו ועוד 15 מבוגרי הכפר הירוק. על מהלך זה של מסירת יישוב למתיישבים כה צעירים התנהל ויכוח בעיתונות. בראשית 1961 עזבו הצעירים את המקום והקיבוץ פורק. למרות שהיישוב ננטש, היו רשומים ביישוב כ-20 תושבים ובבחירות לכנסת החמישית הוצב קלפי עבור נוה אילן בקריית יערים הסמוכה.
חברת רסקו
מבני הקיבוץ ו-300 דונם של מטעים נמכרו לחברת רסקו לצורך הקמת מרכז אירוח לתיירים. שאר השטח והענפים המשקיים הוצעו למושב בית מאיר. לאחר מחאת אנשי בית מאיר הוחלט להעביר לידיהם גם את המטעים. עוד בשנת 1956 הועברו חלק משטחי נווה אילן למעלה החמישה.
חברת רסקו ביקשה להקים במקום מרכז הבראה ושכונת גנים.
הקמה מחדש
בסוף שנות השישים הוקם בארצות הברית גרעין "המגשימים", ביוזמת תנועת יהודה הצעיר, במטרה להקים מושב שיתופי לא חקלאי של אקדמאים שישתף עולים מארצות הברית וילידי ישראל. המושב יועד להכיל כ-100 משפחות וחלק מתושביו יעבדו במקום, בין השאר בבית ספר לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית שיוקם במקום, ואחרים יעבדו מחוץ למושב. באפריל 1968 הגיעו נציגים של הגרעין לישראל לבחור מקום התיישבות ורענן ויץ הציע להם את נווה אילן. באוקטובר 1969 אושרה תוכנית מתאר למושב, ובתחילת 1970 הוחלט להמשיך עם התוכנית, למרות מחאות של שרים על הקצאת כספים ליישוב כה קרוב לירושלים. הקמת המושב התעכבה והחלטה סופית בעניין נתקבלה במרץ 1971. נכרת הסכם עם חברת רסקו להשבת חלק מאדמות נווה אילן לסוכנות היהודית עבור הגרעין. על פי ההסכם, תמורת השבת 149 דונם מתוך 815 דונם של היישוב, קיבלה רסקו בלעדיות על כל בנייה נוספת ביישוב והבטחה שייעשה מאמץ להפשרת בניית שכונת וילות במקום.
חברי הגרעין הראשונים מארצות הברית הגיעו לישראל בשנת 1970. אבן פינה למושב הונח ב-27 בספטמבר 1971. בתחילה חיו חברי הגרעין במרכז הקליטה במבשרת ציון, במשך כארבע שנים עד שבנייני היישוב הוקמו. אך קבוצה קטנה של שש משפחות החליטה ליישב את המקום מייד, ושיפצו בעצמם בניינים ישנים מהקיבוץ הנטוש, וחיו שם כבר החל משנת 1972. כשהסתיימה הבניה הכללית, כל המשפחות עברו ממרכז הקליטה לנווה אילן, ואף המשפחות הראשונות עברו למגורים החדשים. בינתיים הסתכסכו חברי הגרעין מארצות הברית, שרצו מושב שיתופי אמיתי, עם הישראלים שצורפו אליהם שרצו וילה בקרבת העיר והישראלים הורחקו מהגרעין של היישוב. חברי המושב קראו לגרעין שלהם רקפת. המושב התבססמתחילתו על תעשייה וביולי 1973 היו בו: מפעל אלקטרוניקה, חברת תכנות בשם גמה, מפעל אומנות שקיים חוגים לילדים בליתוגרפיה, גילוף בעץ ותולדות האמנות, ולול הודים.
לאחר שהקבוצה התבססה במקומה החדש, החלו להצטרף משפחות ישראליות וכן עולים חדשים ממדינות אחרות, כמו אנגליה, דרום אפריקה וניו זילנד.
מייסדי נווה אילן התכוונו שהיישוב יהיה חלק מהתנועה הקיבוצית, אך באותו זמן לא התקבלו למרות המבנה השיתופי של הקבוצה, מכיוון שלא היה חדר אוכל שיתופי ביישוב, וגם לא לינה משותפת שעוד הייתה נהוגה אז במרבית הקיבוצים. אז בתחילה השתייכה לתנועת המושבים, ורק יותר מאוחר הצטרפה לתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם). הענפים העיקריים בתחילת ימי המושב היו מפעל אלקטרוניקה, מרכז מחשוב, לולים של תרנגולי הודו, ופטריות. הלולים נהרסו במהלך מגפת שפעת העופות. בשנים האחרונות הוקמה הרחבה ליישוב, הקרויה "נופי אילן".
ספולטו
תולדות העיר
ספולטו או ספולטיום בימי רומא העתיקה שכנה על הזרוע המזרחית של ויה פלמיניה, הדרך הראשית מרומא לצפון איטליה. הדרך אליה עברה בשני מקומות שהיו מיושבים באותה עת : פורוס פלמיני (Forum Flaminii) ליד פוליאנו - היום מתחת לככר השוק של העיר- (Foligno) וגשר עתיק (Ponte Sanguinario) שעמד על תילו עד המאה ה-1 לפנה"ס.
לעיר היה מעמד גאוגרפי שליט בפתחו של עמק רחב ידיים, המוקף הרים. העיר הייתה מרכז חשוב של העם האומברי הקדום, אשר בנה חומה מסביב לעיר במאה ה-5 לפנה"ס, ששרידים ממנה עוד נראים בעיר.
על קיומה של הקולוניה הרומית ספולטיום ידוע לנו מכתבי ליביוס. בשנת 217 אחרי קרב טרסימנו הותקפה העיר על ידי חניבעל אך נהדפו על ידי תושביה. בשנים 218 עד 201 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה היא הייתה לבעלת בריתה של רומא. בכתבי קיקרו הופיע תאורה משנת 95 לפנה"ס: colonia latina in primis firma et illustris. בשנת 80 לפנה"ס במלחמת האזרחים הרומית המושבה הייתה לעיר (municipium). בימי הקיסרות הרומית העיר פרחה אך אין אזכורים אודותיה מלבד אזכור ינותיה.
יהודי ספולטו
אחד היהודים המפורסמים מתושבי העיר היה הרופא דוד די פומיס (dauid de pumis) מ"סיליטו העיר בגליל אומבריה" ממשפחת התפוחים. במבוא לספרו הוא מספר כי משפחת התפוחים המפורסמת, בני שבט יהודה אחרי שהוגלו לאחר חורבן בית שני לרומא, בחרה להתיישב בעיר ספולטו: "הגיעו אליה בשבעים נפש".
ספרו החשוב הוא "צמח דוד", מילון רפואי בשלש שפות: עברית, איטלקית ולטינית. הספר חובר סוף המאה ה-16. הספר חובר בבחרותו, נדפס בשנת שמ"ז (1597) והוא "ביאור מלות קשות בתלמוד ובמדרש כעין ספר ערוך. בחיבור נוסף שלו הוא מברר את "מעלת רופאי ישראל".
באוצר הגדולים אלופי יעקב מובא יחוסו לתשעה דורות, עד הקדוש ר' אליהו. במבוא הוא סיפר עוד על תולדות חייו. בשנת מ"ה (כנראה 1585) היה ב"פירושה" קריה נאמנה (פרוג'ה) ושם למד ולימד דברי חכמים. הוא גורש מהעיר והגיע לעיר פיטיליאנו (Pitigliano) - היום בדרום מחוז טוסקנה. הוא סיפר כי זו "ארץ אוכלת יושביה עבור קלקול האוויר" ושם מתו בני משפחתו. משם ירד לרומא אך לא זכה לחסד, עלה לפירנצה ומשם עבר לוונציה שם מצא את מנוחתו.
מוריס ארנולד דה פורסט
מוריס ארנולד דה פורסט-בישופסהיים, רוזן בנדרן (באנגלית: Maurice Arnold De Forest-Bischoffsheim, count of Bendern; 9 בינואר 1879 – 6 באוקטובר 1968) היה איל הון, פוליטיקאי, דיפלומט ונדבן, אזרח של בריטניה ושל הנסיכות ליכטנשטיין, אשר התפרסם גם כספורטאי - בעיקר במרוץ מכוניות; כפציפיסט, וכמגן על זכויות בעלי החיים. הוא היה בנו המאומץ ויורשו של הברון מוריס דה הירש. בליכטנשטיין קיבל את תואר הרוזן בנדרן.
דה פורסט בילה את רוב חייו בביאריץ שבצרפת.
רקע משפחתי ותחילת דרכו בעולם האריסטוקרטיה החדשה
ככל הנראה הוריו הביולוגיים היו אדוארד דפורסט (1848–1882) ואיזבל ארנולד (1860–1882), אזרחי ארצות הברית, אמני קרקס במקצועם, שהתגוררו בפריז. מוריס היה בנם הבכור מבין שני בנים. לידתו נרשמה ב-9 בינואר 1879, בעוד אחיו ריימונד נולד שנה לאחר מכן (ב-23 בפברואר 1880). בשנת 1882 מסרו אותם הוריהם לשמירה וטיפול בפריז לפני שיצאו לסיבוב הופעות לאימפריה העות'מאנית. אולם הגורל לא שפר על בני הזוג והם נפלו קורבנות למגפת טיפוס הבטן שהשתוללה אז במזרח הקרוב. בישוף קתולי מהוילאייט חרפוט, כיום מחוז אלאזיג במערב טורקיה, חתם ב-1886 על תעודת פטירתם שאושרה על ידי השלטונות באיסטנבול.
מצב היתומים שנשארו ללא מימון טיפולם, הגיע כנראה לידיעת הברון הירש ושל אשתו קלרה לבית בישופהיים, שפרשו את חסותם על בתי יתומים בארצות שונות, מבלגיה ועד לרוסיה. הם בעצמם שכלו את שני ילדיהם - את בתם בינקות, ולא מזמן, בשנת 1887 את בנם לוסיין, בן 31, עקב דלקת ריאות. אחרי אימוצו על ידי הברון הירש ואשתו, גדל מוריס ארנולד בפריז והתחנך במוסדות קתוליים. הוא למד באיטון ובכרייסט צ'רץ', אוקספורד, ובילדותו הקדים לנסוע רבות בעולם. בנעוריו, כבן של הברון הירש, זכה להתקבל בארצות הברית בבית הלבן על ידי הנשיא קליבלנד. במסעותיו ביקר גם בחוף המערבי של ארצות הברית והתרשם מאוד מפיתוחו.
את שרותו הצבאי עשה דה פורסט כקצין ביחידת התותחנים המובחרת מנורפוק של הנסיך מוויילס. הוא נודע בקרב חבריו בכינוי "טוטי" (Tootie). כנער שעשועים מלא שמחת חיים נמנה עם מקורביו של נסיך ויילס שעמד בקשרים טובים עוד עם אביו, הברון הירש. נפוצו שמועות שלפיהן דה פורסט נולד מקשר ללא נישואים של הנסיך אדוארד. הנסיך נהג לא פעם למסור לאומנה או לאימוץ אצל אנשים שונים את ילדיו שנולדו מקשרים חשאיים עם נשים שונות. עם זאת אין הוכחה לאמיתות שמועות אלה. תחת השם "דה פורסט - בישופסהיים", זכה מוריס ארנולד בשנת 1899 בתואר ברון מידי קיסר אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף הראשון. המלכה ויקטוריה חתמה גם היא על רישומו בפנקס האצילים של הממלכה המאוחדת. הצעיר לא נקרא "הירש" כשם אביו המאמץ וגם את שם המשפחה "בישופסהיים" - שירש מאמו המאמצת, קלרה דה הירש-בישופסהיים, העדיף להבליט כמה שפחות, אולי מתוך רצון להעלים את הקשר ה"יהודי" לתאריו ולנכסיו.
מוריס ארנולד דה פורסט התיידד גם עם וינסטון צ'רצ'יל שאביו הברון הירש הכיר היטב. הוא התארח אצל משפחת צ'רצ'יל בלונדון ואירח את צ'רצ'יל ביאכטה שלו, "הונור" (גם בקרוז לקושטא בקיץ 1910) ובארמונותיו בפריז ובאייכהורן שבאוסטריה, ובדירתו ברוזהיל הול שבסאות'פורט בעת מערכת הבחירות לפרלמנט ב-1910.
פעילותו הציבורית והפוליטית בבריטניה
דה פורסט השתתף במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי ובהשפעת הזוועות שהיה עד להן אימץ השקפות פציפיסטיות. זעזועו מההקרבה האכזרית של הסוסים במלחמה עשה אותו גם לוחם להגנת זכויות בעלי חיים. בעיצומה של המלחמה, בשנת 1915, ביקש למלא שליחות לשם השגת השלום בין הצדדים.
הוא הצטרף למפלגה הליברלית, אולם מבחינה פוליטית היה בעל דעות רדיקליות יותר, קרובות למפלגת הלייבור. משום כך, אחרי שבשנת 1920 נאלץ לוותר על תואר הברון האוסטרי, המלך ג'ורג' החמישי לא היה מוכן לאשר לו את תואר האצולה הבריטי. בשנים 1910–1913 נבחר דה פורסט למועצת העיר לונדון ובשנת 1911, בבחירות הביניים, לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה וסט האם נורת' (West Ham North). הוא נשאר חבר בבית הנבחרים עד שנת 1918. לא פעם דעותיו וקשרו ה"יהודי" לכאורה, היו לו לרועץ. למשל כשבשנת 1910 ביקש להיות מועמד מטעם האזור האלקטורלי של סאות'פורט, השתמש יריבו מטעם המפלגה השמרנית בהשמצות גזעניות נגדו וניצח.
נהג מכוניות מרוצים ומחלוצי התעופה, מגן על זכויות בעלי החיים
דה פורסט הצטיין במיוחד במספר ענפי ספורט, חלקם חדשים באותה תקופה: מרוצי מכוניות, מרוצי מזחלות וטיסות. תחת השם המסתורי במקצת, "הברון דה פורסט" (בלי ציון שמותיו הפרטיים), השתתף בכמה מרוצי מכוניות חשובים של תחילת המאה ה-20. עם רכב מסוג מרצדס הוא לקח חלק במרוץ פריז-וינה ביוני 1902 וסיים לבסוף - בשל גמר מלאי הדלק בחלק האחרון של המסלול - במקום השביעי. עם מכונית מורס השתתף במרוץ פריז-מדריד. בשנת 1903 היה לזמן קצר שיאן עולמי במהירות במרוץ בדבלין.
דה פורסט תרם גם לתחום התעופה. בשנת 1910 הנהיג פרס לטייס המהיר ביותר שיעבור במטוס מתוצרת בריטית את תעלת למאנש. הזוכה היה אז הטייס תומאס סופווית' (Sopwith). הוא היה מיודד עם נהגת המרוצים, רוכבת הסוסים, הטייסת ולוחמת הגנת בעלי החיים הצרפתייה קאמיל קרספן דו גאסט (1868–1942). הוא עצמו ייסד את קרן "קורדמה" (CORDAMA) להגנה על בעלי החיים.
פעילותו בליכטנשטיין
דה פורסט התיידד עם המשפחה הנסיכותית של ליכטנשטיין והנסיך פרנץ הראשון העניק לו בשנת 1932 את אזרחות מדינתו הזעירה. דה פורסט מונה כיועצו הדיפלומטי של הנסיך ובנוסף סייע לכלכלת הנסיכות, בין השאר על ידי הלוואה שהצילה ממפלה שני בנקים שלה. בשנת 1936 העניק לו הנסיך פרנץ את התואר "הרוזן פון בנדרן" (Graf von Bendern). גם בשנים הבאות בעת מלכותו של הנסיך פרנץ יוזף השני המשיך הרוזן בנדרן לתרום רבות לרווחת הנסיכות. הוא תמך בוועד האולימפי שלה ועד שנת 1948 מימן את השתתפות הספורטאים מליכטנשטיין במשחקים האולימפיים. לפני מותו בשנת 1968, כמתנה לרגל חתונת יורש העצר האנס-אדם, תרם מוריס דה פורסט עשר תמונות מאוספו הפרטי ובכך ייסד בפועל את המוזיאון לאמנות של ליכטנשטיין.
מוריס ארנולד דה פורסט היה נשוי פעמיים: קודם ב-1900 למטילד מדלן רוז מנייה, לבית לטלייה (1869–1952), אלמנתו של יצרן השוקולד אלבר מנייה. אחרי ארבע שנות נישואים התגרשו בני הזוג בשנת 1904 על ידי ביטול הנישואים באישור האפיפיור. אחר כך בשנת 1904 נשא לאשה את הברונית אתל קטרין חנה גרארד (1881 - 1966). בבעלותו היו, בין השאר, הארמון בורגאר (Chateau de Beauregard; שהשתייך פעם לקיסר נפוליון השלישי ביישוב סן קלו במערב פריז וארמון פרומנתו (Chateau Promenthoux) על יד ז'נבה, שם אירח בעלי חיים שונים - חמורים, כבשים, חזירים ומינים רבים של ציפורים. רוב השנים בילה בביאריץ ובקאפ מרטן שבריביירה הצרפתית.
קיימות טענות כי דה פורסט ראה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעין אוהדת את עליית הנאציונל-סוציאליסטים לשלטון בגרמניה, ושכיועץ לנסיכים של ליכטנשטיין תמך בקשרים הכלכליים שיצרו אלו עם גרמניה הנאצית.
במותו בביאריץ בשנת 1968 השאיר הרוזן פון בנדרן שלושה ילדים: מנישואיו הראשונים - הרוזנת מייבל פון בנדרן (נ' 1902) ומנישואיו השניים - אלאריק (Alaric) פון בנדרן (1905–1973) וג'ון ז'ראר (John Gerard) פון בנדרן (נ' 1907). אחת מנכדותיו, בת של ג'ון ז'ראר, קרוליין פון בנדרן (נ' 1940), צעירה נון-קונפורמיסטית, שסולקה מכמה פנימיות באנגליה ודיגמנה בצרפת ובניו יורק, הפכה לאייקון כשצולמה על ידי הצלם של מגזין "לייף", ז'אן פייר ריי, בדמות "מריאן", מהפכנית מודרנית, רוכבת על כתפי ידידהּ, הצייר המפגין ז'אן-ז'אק לבל, ונושאת את דגל וייטנאם בתמונה מפורסמת מהפגנות אירועי מאי 1968 בפריז. סבה, מוריס ארנולד, הרוזן פון בנדרן, שסלד מהתמונה, נישל אותה מהירושה.
סופרן
סופרן (באיטלקית: Soprano) הוא הגבוה מבין הקולות הנשיים.
מקור המונח ושימושים נוספים
המילה האיטלקית "soprano" נגזרת מן המילה הלטינית "superanus" שפירושה "עליון". המנעד המקובל של קול סופרן ברפרטואר מקהלתי משתרע מדו האמצעי, היינו דו "ראשון", ועד לדו שתי אוקטבות מעליו, כלומר, דו באוקטבה השישית. בהרמוניה מקהלתית מסורתית בארבעה קולות זהו הגבוה מבין ארבעת הקולות, ונמצא מעל קו האלט.
אף כי לרוב המונח "סופרן" מתייחס לזמרות, ישנם זמרי סופרן זכרים המתחלקים לכמה קבוצות: ילדים או נערים שקולם טרם התחלף ומנעדם מנעד של סופרן (ידועים באנגלית כ-"boy sopranos" או "trebles"), גברים שעברו את גיל ההתבגרות השרים בקול סופרן מכונים לרוב סופרניסטים או קונטרה-טנורים. אלה שרים במנעד הסופרן בטכניקת הפלסטו (הידועה גם כ"קול ראש" ובעולם החזנות בשם "קאפ שטימע"). מאמצע המאה ה-16 ועד לסוף המאה ה-18 נהגו לסרס נערים טרם התבגרותם המינית על מנת למנוע את התחלפות קולם. רבים מאלה היו לזמרי סופרן.
מחוץ להקשר הווקאלי הרווח של המילה, משתמשים במונח "סופרן" אף לתיאור תפקיד מוזיקלי כלשהו ביצירה, אשר לו הקו המוזיקלי הגבוה ביותר במאזן סך הקולות או לתיאור תפקידו של כלי נגינה במסגרת משפחת כלים כלשהי. כך לדוגמה נוכל לשמוע על "סקסופון סופרן" - הסקסופון המנגן במנעד סופרן מבין משפחת הסקסופונים, או למשל נוכל לומר כי בהרכב של כינור, קלרינט, קרן וצ'לו, הכינור הוא זה המנגן את "תפקיד הסופרן".
סיווג קולות הסופרן
בתחום האופרות לרוב נכתבים התפקידים הנשיים הראשיים לקולות סופרן. בתחום זה נהוג לקטלג תפקידי סופרן וזמרות סופרן על פי אופיים (צבע הקול, אופיו של התפקיד והדרישות הטכניות שהוא מציב בפני הזמרת):
פוליגמיה ביהדות
על פי התורה מותר לגבר לשאת יותר מאישה אחת, תופעה המכונה "פוליגיניה" (או בשם היותר כללי "פוליגמיה"), אולם, בתחילת תקופת הראשונים הוסכם על ידי רוב קהילות ישראל, על איסור לשאת יותר מאישה אחת, איסור המכונה "חרם דרבנו גרשום". איסור זה התקבל בראשיתו בעיקר ביהדות אשכנז, אך כיום נהוג גם בקרב מרבית יהדות ספרד. מנגד, אין מושג ותקפות הלכתית לנישואים של אישה עם יותר מגבר אחד (פוליאנדריה).
בתקופת המקרא
בתקופת המקרא נשיאת כמה נשים הייתה דבר נפוץ, הן בקרב עם ישראל והן בין אומות העולם, בעיקר אצל מלכים ואנשים בעלי יכולת כלכלית. בתנ"ך הוזכרו מלכים רבים שנשאו מספר נשים, הבולט והמפורסם מכולם הוא שלמה המלך המתואר במקרא כמי שהיו לו 700 נשים ו־300 פילגשים (ישנם מקורות הסוברים שעשה כך כדי "לקנות" שלום בין העמים).
במספר מקרים התקיימו נישואים לאישה שנייה מחמת עקרותה של האשה הראשונה, לדוגמה נישואי הגר לאברהם, וייתכן שגם נישואי פנינה לאלקנה, אבי שמואל.
במדרש בבראשית רבה מובא על הפסוק "וייקח לו למך שתי נשים" - כלומר כאשר חז"ל במדרש דנו על דור המבול הם ראו לנכון לציין כי לדעתם היה מנהג לשאת שתי נשים בדור המבול, כאשר רק אחת נועדה להולדת צאצאים. עם זאת ראוי להדגיש את הנימה הביקורתית שעולה מדברי חז"ל, כלפי מנהג זה של אנשי דור המבול, "אלמנה בחיי בעלה" ו"מקושטת כזונה". נראה א"כ שכאשר כל הצורך באישה היה מיני גרידא, לא ראו זאת חז"ל בחיוב.
צרה
ב נכתב איסור מיוחד על נשיאת שתי אחיות: בעקבות לשון 'צרור' שבפסוק, נשותיו של אדם נקראות "צרות" זו לזו. הצרות נחשבות בין חמש קרובות המשפחה אשר מוחזקות לשנוא זו את זו וחשודות בכך שהן רוצות להזיק האחת לשנייה.
דין התורה
אף שהתורה לא הביאה איסור כללי לשאת כמה נשים, היא אסרה על מלך ישראל להרבות לו נשים (דברים יז, יז): "וְלֹא יַרְבֶּה לּוֹ נָשִׁים וְלֹא יָסוּר לְבָבוֹ". בתורה עצמה לא מפורש כמה נשים מותרות למלך, אך חז"ל למדו שאין לו להרבות יותר משמונה עשרה נשים (נלמד מדוד המלך), וביקרו את שלמה על שעבר על האיסור הזה בחושבו שיוכל להרבות בלי שיסור לבבו. וע"פ דברי חז"ל כאשר הכתוב מתאר את חטאותיו של שלמה (מלכים א' פרק יא' פסוקים א-י') לא ששלמה אכן חטא, אלא שריבוי הנשים ואהבתו אותן הביאה אותו להעלמת עין ממעשיהן.
בתקופת התלמוד
אף על פי שהתורה התירה לאדם לשאת יותר מאישה אחת, כבר בתקופת בית שני לא היה הדבר רווח בקרב היהודים בארץ.
גם מדברי המשנה עולה כי הפוליגמיה לא היתה נהוגה אז בעם. עם זאת, ידועים מקרים בודדים בתקופה זו של נישואין עם שתי נשים, אך גם במקרים אלו לא תמיד דרו שתי הנשים יחד.
בתוספתא מסופר שבשנת בצורת קידש רבי טרפון שהיה כהן, 300 נשים כדי שיוכלו לאכול תרומה.
בקרב חכמי התלמוד לא ידוע על פוליגמיה.
לעומת זאת, אסרו על כהן גדול לשאת שתי נשים, משום הפסוק המתאר את עבודת הכהן הגדול ביום כיפור: 'וכפר בעדו ובעד ביתו', ממנו נדרש: "בעד ביתו ולא בעד שני בתים".
תקנת רבנו גרשום
נשיאת שתי נשים נאסרה בחרם דרבנו גרשום על ידי רבנו גרשום מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה, ותקנתו נתקבלה בקהילות אשכנז ופרובאנס. אולם יהודי ספרד, איטליה וארצות האסלאם לא קיימו את התקנה ולא הסכימו עליה.
יש אחרונים שסוברים שהחרם נאמר רק על האיש שלא ייקח אישה נוספת אבל אין איסור לאישה שתתחתן עם אדם נשוי, ויש שסוברים שחל אף על האישה.
על חשיבותו של החרם יכולים להעיד דבריו הנחרצים של הרא"ש . אך הרמ"א מסתייג וכותב
סיבת התקנה
בטעם התקנה הובאו בראשונים ובאחרונים מספר טעמים עיקריים.
זמן התקנה ותוקפה
ישנם דעות חלוקות בראשונים האם התקנה תקפה לימינו או שמא ר"ג גזר זאת רק לתקופתו.
יש מהראשונים שכתבו שלא שמענו שגזר אלא עד סוף האלף החמישי (עד שנת 1239), ובימינו אחרי האלף החמישי כבר כלה זמנה והתבטלה התקנה ואינה אלא מנהג שנהגו להחמיר, השו"ע ועוד פוסקים הביאו את דבריהם להלכה. ויש שהוסיף שאף על פי שרגמ"ה גזר כן לזמן קבוע ראו חכמי אשכנז שתקנה טובה כזו לא ראוי להפסיקה והסכימו להמשיכה עולמית, וכדי שלא יפקפקו בה אמרו שעד היום תקנת ר"ג קיימת. ויש מן האחרונים שכתבו שאכן גזר לזמן מוגבל אך נתנו טעם בדבר שזה משום שאין חכמים חכמים גוזרים דבר לעולם אלא א"כ יש בכך משום סייג ומשמרת לאיסור תורה, מה שאין כן תקנה לצורך שעה לפי עניין הדור שאינם רשאים לקבוע לדורות לפי שיש בכך משום בל תוסיף.
התפשטות התקנה
רשימה גדולה של רבנים, רובם מארצות אשכנז, תמכו בתקנה, וחלקם אף כתבו שכיון שקיבלו את התקנה היא נהפכה לכעין דין דאורייתא, כדוגמת הרא"ש שכתב:.
מאידך, החברה הספרדית ושאר עדות המזרח וכן מקצת מחכמי אשכנז לא קיבלו את התקנה.
הרשב"א כתב בתשובה שהובאה אחר כך בבית יוסף:
השו"ע פסק:.
הרב שמואל די מדינה כתב שחרם רגמ"ה לא נתפשט אלא בין האשכנזים. וכן כתב הרדב"ז: "שבירושלים ובכל המקומות האלה לא נתפשטה גזרת רגמ"ה, ונהגו לישא כמה נשים ואין פוצה פה". וכמו כן כתב המהר"ם אלשקר: "רוב הגליות כגון בגלילות ספרד ובמערב ובכל המזרח לא קבלו עליהם מעולם תקנת רגמ"ה"
רבי יוסף קולון כותב:.
ידועה דעת הגר"א שהתנגד בחריפות לחרם דרבינו גרשום, להלן מכתב שכתב רבי שמואל העליר אל רבי עקיבא יוסף שלזינגר:
היעב"ץ התנגד עקרונית לחרם דרבנו גרשום וראה בו תקנה זמנית ומקומית, ובאחת מתשובותיו הוא כותב:.