cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פויסילה
פויסילה (שם מדעי: Poecile) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הירגזיים בו 15 מינים החיים לאורך אירואסיה ואמריקה הצפונית ביערות ממוזגים. מקור השם המדעי ביוונית עתיקה, בה משמעות המילה ποικίλος (פויקילוס) היא צבעוני, מנוקד, מנומר, וכו'.
הסוג תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי.
בני הסוג הם עופות קטנים בעלי כסות שחורה ולבנה לאורך פניהם ופלג הגוף העליון. הם נעים בקבוצות קטנות ביערות בחיפוש אחר חרקים וזרעים. המין ירגזי החרמון מצוי גם בישראל. הירגזים מהסוג פויסילה חיים ביערות, חורשים, גינות, פארקים, צמחיית שיחים צפופה, שטחים עירוניים ושדות בחצי הכדור הצפוני. כל מיני הסוג מוגדרים כמינים ללא חשש.
מאפיינים
מיני הסוג הם ירגזים בינוניים בגודלם, אורכם נע בין 11–15 ס"מ, מוטת כנפיהם נעה בין 17–23 ס"מ, ומסתם 7–17 גרם. לרובם כיפה וסנטר שחורים-חומים ולחיים בהירות, בטן בצבע בז' (בין אוכרה ללבן) וגב, כנפיים וזנב אפורים. לשני מינים (ירגזי לבן-גבה וירגזי גמבל) גבה לבנה שמפרידה את פס העיניים השחור מהכיפה. לירגזים 10 אברות יד (מהן הארוכה היא האמצעית והקצרה היא הקיצונית), 9 אברות אמה (מהן הארוכה היא הקיצונית והקצרה היא הפנימית), וזנב שמורכב מ-12 אברות שיוצרות מניפה. הרגל בצבע אפרפר, המקור שחור וקצר, וקשתית העין כהה. חלק מהמינים בסוג משמיעים קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!", מקור שם המינים האמריקאיים באנגלית, צ'יקדי (Chickadee).
טקסונומיה
הסוג תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC. תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס.
העץ הפילוגנטי של משפחת הירגזיים על פי יוהנסון ואחרים (2013):
העץ הפילוגנטי של הסוג פויסילה (Poecile), על פי טריץ' ואחרים (2017), הוא:
בני כלאיים
המינים ירגזי שחור־כיפה וירגזי גמבל מזדווגים בטבע לאורך אזור החפיפה במערב ארצות הברית ודרום-מערב קנדה. המינים ירגזי סיבירי וירגזי הדסון מזדווגים בטבע באזור החפיפה בצפון מערב אמריקה הצפונית. נקבות ירגזי סיבירי וזכרי ירגזי הרים מזדווגים בטבע לאורך אזור החפיפה בצפון רוסיה ופנוסקנדיה. חלק מצאצאי הכלאיים פוריים. נקבות ירגזי ביצות וזכרי ירגזי הרים מזדווגים בטבע לאורך אזור החפיפה במערב אירופה. ירגזי שחור (Periparus ater) וירגזי הרים תועדו מספר פעמים בשנות ה-80 מזדווגים בטבע באזורים בהם תחומי התפוצה חופפים. המינים ירגזי מצויץ (Lophophanes cristatus), ירגזי ביצות וירגזי הרים מזדווגים בטבע בצפון אירופה. קיימים תיעודים ישנים (Ridgway, 1876; Suchetet, 1897) של רביית כלאיים בין ירגזי שחור-כיפה וירגזי דו-גוני (Baeolophus bicolor). קיים תיעוד ישן של רביית כלאיים בין ירגזי תכול וירגזי ביצות (Suchetet, 1897). בשנת 1995 תועדה רביית כלאיים טבעית בין ירגזי ביצות וירגזי מצוי בצרפת. קיימים תיעודים (Kuroda, 1937; Mishima, 1968) של רביית כלאיים בין ירגזי הרים וירגזי רבגוני (Sittiparus varius) מיפן. תועדה גם רביית כלאיים בין ירגזי הדסון וירגזי שחור-כיפה.
ב-2021, גראהם, גאזלי, אוטר ובורג חקרו את שיעורי ההכלאות במינים ירגזי שחור-כיפה, ירגזי גמבל, ירגזי הדסון וירגזי ערמוני-גב.מבין הפרטים שנבדקו מארבעת המינים, כ-5% הראו סימנים כלשהם לרביית כלאיים. נמצא כי הכלאה מתרחשת פי 2 יותר בקרב מינים קרובים פחות ממינים קרובים יותר, בניגוד למה שהיה מקובל לחשוב בעבר ולמצב בסוגים רבים אחרים, אם כי בתי גידול משותפים לא משפיעים על תדירות ההכלאות האופן משמעותי. בנוסף, שיעורי ההכלאות היו גבוהים יותר בבתי גידול בפארק עירוני מאשר בבתי גידול של יערות בר.
כלאי ירגזי שחור-כיפה וירגזי קרוליינה
המינים ירגזי שחור־כיפה וירגזי קרוליינה (Poecile carolinensis) מזדווגים בטבע, כאשר תועדו מקרים רבים של רביית כלאי בין זכרי ירגזי שחור־כיפה ונקבות ירגזי קרוליינה, ושל זכרי ירגזי קרוליינה ונקבות ירגזי שחור־כיפה. רביית הכלאיים מתרחשת לאורך רצועה שבה תחומי תפוצתם חופפים, העוברת בקנזס, מיזורי, אילינוי, אינדיאנה, אוהיו, פנסילבניה וניו ג'רזי. נוסף על כך, המינים מזדווגים גם לאורך הרי האפלאצ'ים). לאורך המאה העשרים האזור בו מתרחשות ההכלאות הפך צפוני יותר ויותר. לפי בראון ואחרים (2003), נקבות שני המינים מראות העדפה להזדווג עם זכרי ירגזי קרוליינה. הירגזי שחור־הכיפה וירגזי קרוליינה דומים מאוד במראם וגודלם, ולרוב הדרך להבדיל ביניהם היא בשיריהם. עם זאת, באזורים הקרובים לאזור ההכלאות, זיהוי על בסיס השיר קשה יותר (באזורים אלו, כל ירגזי ששר את השיר של שני הוריו או שיר לא טיפוסי הוא ככל הנראה הכלאה). שיטה יעילה יותר להבדיל בין המינים באזורים אלו היא בדיקה גנטית. ברונסון גרוב ובראון (2003) חקרו את הצלחת רביית צאצאי הכלאיים בהשוואה לרבייה של זוגות ירגזי שחור־כיפה וזוגות ירגזי קרוליינה. על אף שתנאי הסביבה היו דומים, הזוגות המעורבים הטילו פחות ביצים וגידלו פחות גוזלים עד לפריחת הגוזלים מהקן מאשר זוגות ירגזי שחור־כיפה וזוגות ירגזי קרוליינה. תוצאות אלו, אשר מבוססות על תצפיות של רבייה בטבע, מתאימות לשפע המידע מרביית כלאיים בשבייה, מה שמרמז שצאצאי כלאיים הם לרוב פחות פוריים מהמינים ה"טהורים". במוזיאון הסמית'סוניאן יש יותר ממאתיים דגימות של צאצאי כלאיים.
מימי שרתון
מימי שרתון (באנגלית: Mimi Sheraton; 10 בפברואר 1926 – 6 באפריל 2023) הייתה עיתונאית יהודייה-אמריקאית, מבקרת מסעדות ומחברת ספרי בישול. בשנים 1976–1983 עבדה כמבקרת מסעדות ב"ניו יורק טיימס".
ביוגרפיה
אחרי שסיימה בשנת 1943 את לימודיה בתיכון "מידווד" ("Midwood"), למדה שיווק וכתיבה עיתונאית בבית הספר למסחר של אוניברסיטת ניו יורק. בעת לימודיה עבדה בפרסום לרהיטים ותכשיטים. שרתון למדה לבשל לבד מתוך מתכונים של המגזין "גורמה" ("Gourmet") ולמדה קורס ערב בעיצוב פנים. בעת שעבדה במדור לעיצוב בית של המגזין "סבנטין" ("Seventeen Magazine") התחילה לכתוב גם על אוכל. בשנת 1945 התחתנה עם ביל שליפמן, חייל אמריקאי שחזר ממלחמת העולם השנייה ושינתה את שם משפחתה לשרתון. אז עברה לגור בגריניץ' וילג', שם היא התגוררה עד למותה.
בתחילת שנות ה-60 יצאה למסע של ארבעה חודשים ברחבי העולם כדי לכתוב מדריך נסיעות ל-60 ערים מפורסמות בעולם. את הטור הראשון שלה בביקורת מסעדות כתבה שרתון בשבועון "קיו" שהתמזג עם "ניו יורק מגזין". שם נדרשה לכתוב בשם העט "מרתה מרטין". עבדה אחר כך כמבקרת מסעדות של וילג' וויס ושל New York Magazine. בדצמבר 1975 התקבלה לעבוד כמבקרת מסעדות ב"ניו יורק טיימס" ומילאה תפקיד זה במשך שמונה שנים. השתלמה בבישול ב"צ'אינה אינסטיטוט" בניו יורק, בבית הספר "לה קורדון בלה" בפריז, כמו כן אצל מורים פרטיים לבישול בקופנהגן, בביירות, בפנום פן ובאיסטנבול.
בעבודתה כמבקרת מסעדות האלמוניות הייתה מרכזית בעיניה. בעת עבודתה ב"ניו יורק טיימס" לצורך כתבותיה נהגה לבקר במסעדה אחת בין שלוש לשתים עשרה פעמים לפני שכתבה את התרשמותה מהמסעדה. אחרי שעזבה את "ניו יורק טיימס" ב-1983 עבדה כמבקרת מסעדות בשורה של מגזינים כולל "טיים", "קונדה נאסט טרוולר", "ואניטי פייר", "הארפר'ס בזאר" ו"ווג". נשלחה בין היתר לכתוב בתחום "החיים הטובים" בארצות רבות, כולל ברזיל, ארגנטינה וישראל (בה ביקרה ב-1994). היא למדה בבית הספר למלונאות של אוניברסיטת קורנל ובמכון הקולינרי של אמריקה בסנט הלנה, קליפורניה. בשנות ה-2000 כתבה שרתון מדור אוכל מצחיק ב"דיילי ביסט".
פחות מעשור אחרי הנישואים הראשונים התגרשה ונישאה לאדם בשם דיק פלקונה, איתו ילדה בן.
נפטרה בניו יורק ב-6 באפריל 2023.
ירושמיים
ירושמיים הוא אתר אינטרנט העוסק במזג האוויר באזור ירושלים. האתר הוקם בשנת 2002 על ידי בועז נחמיה.
הקמה ופיתוח
בועז נחמיה, בוגר מדעי האטמוספירה בגבעת רם, עבד בעברו במכון המטאורולוגי בבית דגן והגיש תחזיות מזג אוויר בגלי צה"ל.
האתר עוצב מחדש על ידי גלי זורע, כפרויקט הגמר שלה בבצלאל בשנת 2013.
באוקטובר 2014 הועלתה אפליקציה של האתר עבור אנדרואיד ובהמשך שוחררה גרסה לאייפון.
בשנת 2021, גויס כסף בפרויקט הדסטארט על מנת לשדרג את היישומונים.
בינואר 2022 שוחררה גרסה משודרגת וחדשנית לאפליקציה
תוכני האתר
האתר מדווח על מזג האוויר בירושלים ומתעדכן כל דקה מתחנה פיזית על הגג. למעשה, ישנן 4 תחנות שמספקות נתונים לאתר. התחזית מתעדכנת פעמיים ביום, בשעות 9:00 ו-21:00.
בנוסף לדיווח על המדדים כמו טמפרטורה, לחות, משקעים, האתר מספק מידע שימושי כגון תיאור של מידת הקור והצעות ללבוש תואם, בין ההצעות המוכרות יותר מצויות - "קור של כפפות", "חום של מכנס קצר" וכדומה. הטמפרטורה מדווחת גם לפי תחושתה בצל. מידע זה נוצר על ידי הגולשים המדרגים אפשרויות קיימות. הקשר עם הגולשים מתבצע גם בפורום שבו עולות שאלות, מתפרסמים שירים למזג אוויר מיוחד וכיוצא בזה.
כמו כן, מוצג באתר מידע על מזג אוויר קיצוני בפריסה היסטורית (דיווחי שלג מ-1869 ועד ימינו), סרטוני שלג, השוואת המדדים הנוכחיים לשנים קודמות ועוד.
פופולריות
בשנת 2010 דווח על כ-6,000 כניסות יומיות לאתר וב-2012 הכמות הוכפלה ודווח על 13,000 כניסות.
בימים גשומים התעבורה באתר עומדת על כ-15,000 כניסות. בימי שלג מספר הכניסות נע בין 70 ל-100 אלף כניסות יומיות.
ב-2017 עמדו מספר הכניסות החודשיות על כמיליון וחצי כניסות לחודש חורפי, באותו חודש היה שלג, הרף עלה לכ-2 מיליון כניסות. בחודש קייצי מספר הכניסות עומד על כ-400 אלף.
דאדלי בראדלי
דאדלי לירוי בראדלי (באנגלית: Dudley Leroy Bradley; נולד ב-19 במרץ 1957) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1979–1993. לאורך 9 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור 7 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 5.2 נקודות, 1.9 אסיסטים, 1.8 ריבאונדים ו-1.6 חטיפות למשחק.
קריירת משחק
בראדלי נולד בבולטימור שבמרילנד, ובין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. בעונת 1976/1977 העפיל עם קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (ה"טאר הילס") עד לגמר טורניר אליפות המכללות, בפעם הרביעית בתולדותיה, הודות ליכולת טובה של השחקנים וולטר דייוויס ופיל פורד. בעונתו האחרונה בקבוצה, 1978/1979, העמיד בראדלי ממוצעי שיא של 9.2 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-3.3 חטיפות למשחק, תחת המאמן דין סמית'.
בדראפט ה-NBA 1979 נבחר בראדלי על ידי אינדיאנה פייסרס, בבחירה ה-13. בשתי עונותיו באינדיאנה קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל, אולם הצטיין בצג ההגנתי ואף נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה ב-.
לקראת עונת הועבר בטרייד לפיניקס סאנס, בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות. בעונתו היחידה בפיניקס העפילה הקבוצה לחצי גמר האזור המערבי בפלייאוף.
ב-11 השנים הבאות שיחק עבור קבוצות ה-NBA שיקגו בולס, וושינגטון בולטס, מילווקי באקס, ניו ג'רזי נטס ואטלנטה הוקס, וכן עבור "דטרויט ספיריטס", "אומהה רייסרס" ו"אוקלהומה סיטי קאבלרי" מליגת ה-CBA. לכל אורך התקופה מיעט לקבל דקות משחק ולא הצליח לשחזר את יכולתו המבטיחה מעונותיו הראשונות.
אדולף ארמן
יוהאן פיטר אדולף ארמן (בגרמנית: Johann Peter Adolf Erman; 31 באוקטובר 1854 – 26 ביוני 1937) היה אגיפטולוג גרמני ממוצא יהודי מומר, מילונאי נודע, ומייסד בית הספר הברלינאי לאגיפטולוגיה.
קורות חיים
ארמן נולד בברלין בשנת 1854. הוא היה בנם של גיאורג אדולף ארמן שהיה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ברלין ויוהנה מרי בסל בתו של האסטרונום פרידריך בסל ונכדו של פאול ארמן שהיה פיזיקאי. מוצאו של אחד מסביו היה יהודי, ובשנת 1802 משפחתו המירה את דתה לנצרות-פרוטסטנטית. ארמן התחנך בלייפציג. בשנת 1883 מונה לפרופסור חבר לאגיפטולוגיה באוניברסיטת ברלין, ובשנת 1892 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1885 מונה למנהל המוזיאון המצרי בברלין. בשנת 1934 הוא הוצא על ידי המשטר הנאצי בגרמניה מהסגל האקדמי של האוניברסיטה, כמו כן בני משפחתו איבדו את מקומות עבודותיהם, כי על פי האידאולוגיה הנאצית הוא היה עדיין רבע יהודי (למרות שמוצאו היה מיהודי מומר). אולם מצד שני לא נגזר עליהם עונש נוסף על ידי הנאצים בזכות כך.
בשנת 1878 פרסם את עבודתו המוכיחה שהסימנים בכתב הירוגליפי הם אך ורק עיצורים, וכי הסימנים שנחשבו עד כה כתנועות הם עיצורים רפים. כן הוכיח שהמצרית העתיקה קרובה לשפות שמיות למרות שאינה שפה שמית ממש. מ-1888 היה חבר האקדמיה למדעים ולאמנויות של גטינגן.
החל משנת 1897 ובמשך 30 שנה עסקו ארמן ותלמידיו, בהם קורט זתה והרמן גראפו (Hermann Grapow) וכן חוקרים רבים מכל העולם, בחקר ושחזור הדקדוק של השפה המצרית העתיקה והוצאת מילון אקדמי של מצרית עתיקה שעסק בטקסטים מהתקופה שלאחר הממלכה התיכונה. הם יצרו מילון שהתבסס על מילים שהופיעו על גבי כל הטקסטים העתיקים הידועים והזמינים להם. המילון כלל בסופו של דבר כ-1.5 מיליון גיליונות המהווים בסיס נתונים של השפה המצרית העתיקה. חמישה כרכים ראשונים של "המילון של השפה המצרית" (Wörterbuch der ägyptischen Sprache) התפרסמו בין השנים 1925–1931. המילון כולו הושלם בשנת 1961 והוא כולל שנים-עשר כרכים.
על תלמידיו נמנו אלן גרדינר הבריטי שעבד תחתיו בפרויקט המילון במשך 10 שנים, קורט זתה שהיה אגיפטולוג ובלשן גרמני שפענח את כתבי המארות, וג'יימס הנרי ברסטד ארכאולוג ואגיפטולוג אמריקאי שהיה המייסד של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
ארמן היה אחד הראשונים שחקר את משלי אמנ-אמ-אפה ומצא בהם את המקור לחלק מספר משלי (פרק כב, יז – פרק כד, כב).
בחירה מהירה (אלגוריתם)
בחירה מהירה (באנגלית: Quickselect) הוא אלגוריתם בחירה למציאת האיבר ה-k הכי קטן במערך או ברשימה בלתי ממויינות. לשיטת האלגוריתם קשר ישיר למיון מהיר. בדומה למיון מהיר, הביצועים שלו טובים בדרך כלל ויש לו סיבוכיות זמן ריצה ממוצעת טובה, אך ביצועים לא מרשימים במובן של זמן ריצה במקרה הגרוע. הוא פותח על ידי טוני הואר.
בחירה מהירה משתמשת באותו רעיון שעליו מבוסס מיון מהיר – בחירת איבר כציר (pivot), וחלוקה של שאר האיברים לשתי קבוצות – איברים שגדולים מהציר ואיברים שקטנים ממנו. עם זאת, מכיוון שמטרתו של אלגוריתם הבחירה הוא למצוא איבר בודד ולא לסדר את האיברים, בניגוד למיון מהיר שמופעל רקורסיבית על האיברים של שתי הקבוצות הוא יופעל בכל פעם רק על הקבוצה שבה נמצא האיבר שמחפשים. לפיכך יורד זמן הריצה הממוצע מ-O(nlogn) במקרה של מיון מהיר ל-O(n). זמן הריצה במקרה הגרוע ביותר נותר O(n^2).
בדומה למיון מהיר, גם בחירה מהירה ממומש בדרך כלל כאלגוריתם תוך-מקומי.
האלגוריתם
במיון מהיר נעשה שימוש באלגוריתם עזר בשם חלוקה (partitions), שאחראי על חלוקת האיברים במערך לכאלה הקטנים מאיבר נתון (שיופיעו לפני האיבר לאחר החלוקה) וכאלה הגדולים ממנו (שיופיעו אחריו).
להלן פסואודו קוד עבור אלגוריתם החלוקה. האיבר שלפיו מתבצעת החלוקה נקרא : באלגוריתם מיון מהיר מופעל אלגוריתם החלוקה בכל פעם באופן רקורסיבי על שתי הקבוצות (קבוצת הקטנים מאיבר הציר וקבוצת הגדולים ממנו), אך בבחירה מהירה מספיק להפעיל בכל פעם את האלגוריתם רק על אחד הצדדים, שכן אנחנו מעוניינים במציאת איבר בודד ולא בסידור של כל המערך. בכל שלב אנחנו יודעים באיזו קבוצה של החלוקה נמצא האיבר שאנחנו מחפשים בהתאם לתשובה לשאלה האם הוא גדול מאיבר הציר או קטן ממנו, ונוכל להפעיל את האלגוריתם שוב רק על קבוצה זו. להלן הפסאודו קוד: ניתן גם להחליף את הרקורסיה בלולאה:
אסטריד קירשהר
אסטריד קירשהר (בגרמנית: Astrid Kirchherr; 20 במאי 1938 – 12 במאי 2020) הייתה צלמת ואמנית גרמניה, שהייתה ידועה בזכות קשריה עם הביטלס (יחד עם חבריה קלאוס פורמן ויורגן פולמר) ותצלומיה של חברי הלהקה המקוריים - ג'ון לנון, פול מקרטני, ג'ורג' האריסון, סטיוארט סאטקליף ופיט בסט - בימיהם הראשונים בהמבורג.
קירשהר פגשה את סטיוארט סאטקליף בבר הקייזרקלר בהמבורג בשנת 1960, שם היה סאטקליף נגן הבס של הביטלס. קירשהר וסאטקליף התארסו מאוחר יותר. סאטקליף הלך לעולמו בשנת 1962.אף על פי שקירשייר צילמה מעט מאוד צילומים לאחר שנת 1967, הוצגה עבודתה המוקדמת בהמבורג, בברמן, בלונדון, בליברפול, בניו יורק, בוושינגטון הבירה, בטוקיו, בווינה ובאולם התהילה של הרוקנרול. היא פרסמה שלושה ספרי תצלומים שפורסמו במהדורות מוגבלות.
ראשית חייה
קירשהר נולדה בשנת 1938 בהמבורג, גרמניה, והייתה בתו של מנהל לשעבר של הסניף הגרמני של חברת פורד מוטור. במהלך מלחמת העולם השנייה היא פונתה לאזור הים הבלטי ולימים נזכרה שראתה שם גופות על החוף (לאחר שהופצצו והוטבעו האוניות "קפ ארקונה" וה-SS Deutschland). כן תיארה את ההרס בהמבורג כשחזרה לעיר.
עיצוב אופנה
לאחר סיום הלימודים, החלה קירשהר בלימודי עיצוב אופנה בהמבורג, אך הפגינה כישרון לצילום. ריינהרד וולף, המורה הראשי לצילום בבית הספר, שכנע אותה להחליף את תחום הלימודים שלה והבטיח לשכור אותה כעוזרתו לכשתסיים את לימודיה. קירשהר עבדה כעוזרת של וולף משנת 1959 עד 1963.
אקזיסטנציאליזם
בשלהי שנות החמישים ובתחילת שנות השישים היו קירשהר וחבריה מבית הספר לאמנות קשורים לתנועה האקזיסטנציאליסטית האירופית שתומכיה קיבלו לימים את הכינוי "אקסיס" על ידי לנון. בשנת 1995, היא אמרה בריאיון לרדיו ה- BBC מרסייד: "הפילוסופיה שלנו אז, מכיוון שהיינו רק ילדים קטנים, הייתה ללבוש בגדים שחורים ולהסתובב במראה מצוברח. כמובן שהיה לנו מושג מיהו ז'אן פול סארטר. קיבלנו השראה מכל האמנים והסופרים הצרפתים, כי זה הכי קרוב שיכולנו להגיע. אנגליה הייתה כה רחוקה, ואמריקה לא באה בחשבון. אז צרפת הייתה הקרובה ביותר. קיבלנו את כל המידע מצרפת, וניסינו להתלבש כמו האקזיסטנציאליסטים הצרפתיים. . . רצינו להיות חופשיים, רצינו להיות שונים וניסינו להיות מגניבים, כמו שאנחנו קוראים לזה עכשיו. "
הביטלס
קירשהר, פורמן ופולמר היו חברים ללימודים וחלקו את אותם רעיונות על אופנה, תרבות ומוזיקה. פורמן הפך לחבר של קירשהר ועבר לגור בבית משפחתה, שם היה לו חדר משלו. בשנת 1960, לאחר ויכוח עם קירשהר ועם פולמר, צעד פורמן במורד רחוב הריפרבאהן (בשכונת סנקט פאולי בהמבורג) ושמע מוזיקה הבוקעת ממועדון הקייזרקלר. פורמן נכנס למועדון וצפה בהופעה של להקה בשם הביטלס: לנון, מקרטני, הריסון, סאטקליף ובסט, שהיה המתופף שלהם באותה תקופה. פורמן ביקש מקירשהר ומפולמר להאזין למוזיקה החדשה הזו, ואחרי ששוכנעה לבקר בקייזרקלר החליטה קירשהר שתרצה להיות מקורבת לביטלס כפי יכולתה. קירשהר וחבריה, שהאזינו עד אז בעיקר לג'אז, ביקרה בקייזרקלר כמעט מדי לילה. קירשהר אמרה אחר כך: "זה היה כמו קרוסלה בראשי, הם נראו מדהימים לחלוטין ... כל חיי השתנו תוך מספר דקות. כל מה שרציתי היה להיות איתם ולהכיר אותם.".
לימים אמרה קירשהר כי היא וחבריה חשו אשמה על היותם גרמנים ועל ההיסטוריה הטריה (אז) של גרמניה. המפגש עם הביטלס היה משהו מיוחד מאוד עבורה, אף על פי שידעה שאנשים אנגלים יחשבו שהיא אוכלת כרוב כבוש, ויעירו על המבטא הגרמני הכבד שלה, אבל הם צחקו על זה יחד. לנון היה קורא הערות סרקסטיות מהבמה ואומר "אתם קראוטס (כינוי גנאי לגרמנים), אנחנו ניצחנו במלחמה", ביודעו שמעט מאוד גרמנים בקהל דיברו אנגלית, אך כל המלחים האנגלים שיהיו במקום ישאגו מצחוק.
סאטקליף הוקסם מהשלישייה, ובמיוחד מקירשהר, וחשב שהם נראו כמו "בוהמינים אמיתיים". העיתונאי ביל הארי אמר שכאשר קירשהר נכנסה לחדר פנימה, כל המבטים הופנו לעברה. סאטקליף כתב לחבר שהוא בקושי יכול היה להסיר את עיניו ממנה ושניסה לדבר עם קירשהר במהלך ההפסקה הבאה, אך היא כבר עזבה את המועדון. לבסוף, עלה בידי סאטקליף לפגוש את קירשהר ואת חבריה ולמד כי הם לומדים במכללה לאמנות בסגנון דומה לזו בה למדו הוא ולנון בליברפול.
תצלומים
קירשהר ביקשה את רשותם של הביטלס לצלמם, והם נענו לבקשה. למחרת בבוקר צילמה קירשהר את הביטלס בגן הירידים בפארק העירוני הסמוך, ובאותו יום אחר הצהרים צילמה אותם (מלבד בסט, שבחר שלא להצטרף למפגש) בבית אמה. קירשהר ופורמן נפרדו (אך נותרו חברים קרובים) והיא החלה לצאת עם סאטקליף.
בהמשך החלה קירשהר לספק לסאטקליף ולשאר הביטלס כדורי פרלודין, שצריכתם בשילוב אלכוהול גרמו לתחושת אופוריה והיו סם ממריץ. אמה של קירשהר קיבלה את הכדורים מרוקח מקומי, שסיפק אותם ללא שאלות על אף שבאותם ימים נדרש מרשם של רופא על מנת לרכשם.
לנון מילא את מכתביו לסינתיה פאוול (חברתו באותם ימים) בהערות על "אסטריד אמרה את זה, אסטריד עשתה את זה", מה שגרם לפאוול לקנא - עד שלמדה שקישרהר הייתה במערכת יחסים עם סאטקליף. כאשר ביקרה פאוול בהמבורג עם דוט רון (חברתו של מקרטני באותה עת), באפריל 1961, הן התגוררו בבית קירשהר. לנון וסינתיה פגשו את קירשהר עם חברתה בפריז, באוגוסט 1963, במהלך חופשת ירח דבש מאוחר, וסיימו את הערב כשנרדמו כולם על מיטת היחיד של קירשהר.
הביטלס וקירשהר נפגשו שוב בהמבורג בשנת 1966, ובאותה הזדמנות מסרה קירשהר ללנון מכתבים שכתב לסאטקליף בשנים 1961 ו-1962. לנון אמר שזו הייתה "המתנה הטובה ביותר שקיבלתי מזה שנים". כל הביטלס כתבו מכתבים רבים לקירששר: "יש לי רק זוג מג'ורג' [הריסון], שלעולם לא אראה לאיש, אבל הוא כתב כל כך הרבה. כך גם האחרים. נראה שזרקתי אותם. אתה עושה את זה כשאתה צעיר - אתה לא חושב על העתיד". מאוחר יותר ביקש האריסון מקירשהר לעצב את שער האלבום שלו Wonderwall Music בשנת 1968.
תסרוקות ותלבושות הביטלס
לקירשהר מוענק בדרך כלל הקרדיט על המצאת התספורת של הביטלס, על אף שהיא לא הסכימה עם טענה זו: "כל השטויות שאנשים אמרו, שיצרתי את התספורת שלהם, זה זבל! להרבה נערים גרמנים הייתה תסרוקת כזו. לסטיוארט [סאטקליף] הייתה תסרוקת כזו זמן רב והאחרים העתיקו ממנו. אני מניחה שהדבר החשוב ביותר שתרמתי להם הייתה חברות". בשנת 1995, קירשהר אמרה בריאיון לרדיו ה- BBC מרסייד: "כל החברים שלי בבית הספר לאמנות נהגו להסתובב עם סוג כזה של מה שאתה מכנה תספורת של הביטלס. ולחבר שלי אז, קלאוס פורמן, הייתה תספורת הזו, וסטיוארט אהב אותה מאוד. הוא היה הראשון שבאמת העז להוציא את הג'ל משיערו וביקש שאספר אותו. לפיט [בסט] יש שיער מתולתל באמת וזה לא היה עובד עבורו". קירשה סיפרה שאחרי שסיפרה את שיערו של סאטקליף, הריסון ביקש ממנה לספר גם אותו כאשר ביקשה בליברפול, ולנון ומקרטני הסתפרו באותו זמן בזמן ביקור בפריז (פולמר, חברה של קירשהר, שגר באותו זמן בפריז הוא שסיפר אותם).
סטיוארט סאטקליף
סאטקליף כתב לחבריו שהוא מאוהב בקירשהר, ופיט בסט העיר לימים כי ראשית מערכת היחסים ביניהם הייתה כמו סיפור מהאגדות. קירשהר אמרה שהיא התאהבה מיד בסאטקליף, והתייחסה אליו כאל "אהבת חיי". השניים התארסו בנובמבר 1960, וכשסאטקליף כתב על כך להוריו הם נרעשו מהחדשות, משום שחשבו שהדבר יגרום לו לוותר על הקריירה שלו כאמן.
בקיץ 1961 נסעו קירשהר וסאטקליף לליברפול, משום שקירשהר רצתה לפגוש את משפחתו של סאטקליף ולראות את העיר בה גדל.
בשנת 1962 התמוטט סאטקליף במהלך שיעור אמנות בהמבורג. הוא סבל מכאבי ראש עזים, ורופאים אליו הופנה על ידי אמה של קירשהר לא הצליחו לקבוע את הסיבה לכאביו. מצבו התדרדר, וב-10 באפריל 1962 הוזעקה קירשהר לביתה על ידי אמה שהודיעה לה שסאטקליף חש ברע. אמבולנס הוזעק לבית, אולם סאטקליף מת בזרועותיה של קירשהר בדרכם לבית החולים.
שלושה ימים לאחר מכן פגשה קירשהר את לנון, מקרטני ובסט בשדה התעופה של המבורג, כאשר חזרו לעיר להופעות, וסיפרה להם על מותו של סאטקליף מדימום מוחי. הריסון ומנהלם של הביטלס, בריאן אפשטיין, הגיעו לעיר זמן מה לאחר מכן, יחד עם אמו של סאטקליף, שעודכנה בחדשות באמצעות מברק.
צלמת עצמאית
קירשהר תיארה עד כמה היה קשה להתקבל כצלמת אישה בשנות השישים: "כל מגזין וכל עיתון רצו שאצלם את הביטלס שוב. או שהם רצו את הדברים הישנים שלי, גם אם זה לא היה בפוקוס, אם הם היו מוצלחים או לא. הם לא היו מסתכלים על העבודות האחרות שלי. קשה היה לצלמת אישה בשנות ה-60 להתקבל. בסוף ויתרתי. כמעט ולא צילמתי מאז שנת 1967".
קירשהר העריכה צלמים אחרים, כמו אנני ליבוביץ' (בגלל ההומור ביצירתה), אירווינג פן, ריצ'רד אבדון, ג'ים ראקטה וריינהרד וולף, ואת יוצרי הקולנוע הצרפתים פרנסואה טריפו וג'ין קוקטו. היא אמרה שהתמונות המועדפות עליה הן התמונות שצילמה בהן את סאטקליף לחוף הים הבלטי, ואת לנון והריסון בחדר הגג שלה. היא הסתייגה מהצילום הדיגיטלי ואמרה כי צלם צריך להתרכז באומנות הצילום ולא בתוצאות הטכניות, אם כי הודתה כי היא לא ידעה דבר על מחשבים ו"פחדה מהאינטרנט ".
קירשהר הודתה שלא הייתה אשת עסקים טובה. בן זוגה לעסקים, אולף קרוגר - כותב שירים ומפיק תקליטים - הצליח למצוא תמונות ותשלילים רבים של קירשהר ולהבטיח את זכויות היוצרים עליהם, אך העריך כי היא הפסידה הרבה במהלך השנים בגלל אנשים שהשתמשו בתצלומיה ללא רשות. ביולי 2001 ביקרה קירשהר בליברפול לרגל תערוכה של עבודותיה בגלריה לאמנות של רחוב מתיו, הסמוכה למועדון הקאברן. היא הופיעה כאורחת בפסטיבל שבוע הביטלס בעיר במהלך חופשת הבנקים באוגוסט. עבודתיה של קירשהר הוצגו ברחבי העולם בערים כמו המבורג, ברמן, לונדון, ליברפול, ניו יורק, וושינגטון די.סי, טוקיו, וינה ובאולם התהילה של הרוקנרול.
שנותיה המאוחרות
בשנת 1967 נישאה קירשהר למתופף האנגלי גיבסון קמפ (נולד גיבסון סטיוארט קמפ, 1945, ליברפול), שתפס את מקומו של רינגו סטאר בלהקת רורי סטורם וההוריקנים. הם התגרשו שבע שנים לאחר מכן. לאחר מכן עבדה בבר, כמעצבת פנים ובהוצאה לאור מוזיקלית. היא נישאה בשנית לאיש עסקים גרמני.
קירשהר עבדה כיועצת לסרט "Backbeat" (משנת 1994), שהציג את סיפורם של קירשהר, סאטקליף והביטלס בימיהם הראשונים בהמבורג. היא התרשמה לחיוב מסטיבן דורף (שגילם את סאטקליף בסרט), והעירה שהוא היה בגיל הנכון (אז בן 19) וכי דיבר והתנהג כמו סאטקליף. את דמותה של קירשהר שיחקה בסרט שריל לי.
החל מאמצע שנות התשעים הפעילה קירשהר חנות צילום בהמבורג, וסייעה בארגון כנסים ואירועים הקשורים לביטלס באזור המבורג.
קירשהר נפטרה ב-12 במאי 2020 בהמבורג, שבוע לפני יום הולדתה ה-82. דבר מותה פורסם לראשונה על ידי ההיסטוריון של הביטלס מארק לואיסון באמצעות טוויטר, שקרא למעורבותה עם הלהקה כ"בלתי ניתנת להערכה". לואיסון אמר שקירשהר הייתה לרבים "חברה אינטליגנטית, מעוררת השראה, חדשנית, נועזת, אמנותית, ערה, מודעת, יפה, חכמה, אוהבת ומרומם".
טיסדוב
טיסדוב (בהונגרית: Tiszadob) הוא כפר גדול במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית טיסדוב קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 3,183 תושבים ובשנת 2020 חיו בו רק 2,726 תושבים.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13.
יהודי טיסדוב
יהודים התיישבו בטיסדוב במחצית השנייה של המאה ה-18 בחסות בעלי האחוזה. פרנסתם הייתה בעיקר ממסחר, וכמה יהודים היו בעלי משקים ודייגים. במקום היו בית כנסת וחברה קדישא. בזמן הקרע ביהדות הונגריה בשנת 1876 הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות.
ב-14 באפריל 1944, כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי טיסדוב לגטו נירג'האזה. רכושם חולק בין תושבי הכפר. כעבור ארבעה ימים הועברו להאראנגוד (HARANGOD), וב-22 במאי שולחו מתחנת הרכבת בנירג'האזה למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר שמונה יהודים ששרדו, חיי הקהילה לא חודשו. בשנת 1947 הוקם גלעד לזכר הנספים בשואה במקום בו עמד בניין בית הכנסת שנהרס בימי המלחמה.
במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נכתב בדף קהילת טיסדוב שבקהילה יש 72 חברים, מנהיג הקהל הוא הרמן סטארק ורב הקהילה הוא הרב יעקב בריסק, רבה של טיסדדה.
הרועה (על פי מילה)
הרועה (על פי מילה) (באנגלית: The Shepherdess (after Millet), בהולנדית: De Herderin (naar Millet)) הוא ציור שמן על קנבס של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. את הציור צייר ואן גוך בשנת 1889 כשהיה מאושפז במנזר סן פול דה מסול שבסן רמי, פרובאנס, אשר בדרום צרפת. היצירה מוצגת במוזיאון תל אביב לאמנות, כחלק מאוסף משה ושרה מאייר.
אודות היצירה
הרועה (על פי מילה) צויר בסגנון אקספרסיוניסטי האופייני לואן גוך. הציור מבוסס על חיתוך בעץ בשם La Grande Bergère Assise, שביצע ז'אן-בטיסט מילה, ככל הנראה בעקבות הציור "רועה יושבת על סלע", אשר צייר אחיו, ז'אן-פרנסואה מילה. אל חיתוך העץ שביצע ז'אן-בטיסט נחשף ואן גוך בשנת 1881 כשהיה אצל אחיו סוחר האמנות תיאו. יצירה זו הותירה אצל ואן גוך רושם רב, שהוזכר במספר מכתביו, ואף את ציורו "צער" (Sorrow) צייר בהשראתו. כשאושפז ואן גוך במנזר סן פול דה מסול בעקבות מחלת נפש, הוא צייר גרסאות משלו לכ-20 יצירות של מילה, וזאת כחלק מהערכתו הרבה אליו, ובייחוד לאופן בו הציג את האיכרים, שכמו מילה גם ואן גוך שאב מהם השראה. בגרסאותיו ואן גוך לא ניסה להעתיק את יצירות מילה, אלא נתן בהן את הנופך האישי שלו. בציור "הרועה (על פי מילה)", ניתן לראות את משיכות המכחול האופייניות לוואן גוך, יחד עם השימוש בכחול ובצהוב. ניתן להבחין כי רועת הצאן בעלת תווי פנים מבוגרים יותר מאשר בחיתוך ובציור של האחים מילה, ומעניינת השתלבות הצאן בין החיטים.
הונדו
הונדו (באנגלית: Hondo) הוא מערבון אמריקאי משנת 1953 שצולם בשיטת 3D בבימויו של ג'ון פארו (אביה של מיה פארו), עם ג'ון ויין וג'רלדין פייג' בתפקידים הראשיים. את סצנת הקרב בסיום הסרט ביים ג'ון פורד ללא קרדיט.
התסריט מבוסס על הסיפור "המתנה של קוצ'יס" מאת לואיס ל'אמור (1952).
תקציר העלילה
אנג'י לאו (ג'רלדין פייג') חיה עם בנה ג'וני (לי אקר) בחווה מבודדת בדרום מערב ארצות הברית לאחר שבעלה אד (לאו גורדון) עזב אותה. השנה היא 1874 ומנהיגי האפאצ'ים ויטוריו (מייקל פאט) וסגנו סילבה (רודולף אקוסט) מחליטים להתעלם מההסכם עם צבא ארצות הברית ולהכריז מרד.
יום אחד מגיע אליה אדם בשם הונדו ליין (ג'ון ויין) ביחד עם כלבו ואומר לה שהוא שייך לפרשי הצבא, פלוגתו הותקפה על ידי האפאצ'ים שלקחו את סוסו והוא הצליח להימלט. בשלב ראשון היא פוחדת ממנו אבל לאחר שתיקן דברים רבים בחווה היא מתחילה להתאהב בו. הוא שואל ממנה סוס כדי להגיע למפקדתו. הונדו מזהיר את אנג'י כי המצב מסוכן ומייעץ לה להתפנות אך היא מסרבת. האפא'צים מגיעים לחווה וסילבה עומד לתקוף את הילד ג'וני אך זה יורה לעברו. זה מוצא חן בעיני ויטוריו שכורת ברית דמים עם הילד ופוקד על שבטו לעזוב את החווה.
הונדו מדווח למפקדיו וחוזר לחווה כדי להחזיר את הסוס. שם הוא מעורב בקטטה ביחד עם בעלה של אנג'י שמזהה את סוסו.
אד וחבר נוסף עוקבים אחרי הונדו ומנסים לתקוף אותו ולשדוד את הסוס. באותו רגע הם מותקפים על ידי אפאצ'ים. החבר נהרג והונדו מחסל את אד לאו שניסה לירות בו. כעת הוא נמלט כשכל האפאצ'ים רודפים אחריו ותופסים אותו. ויטוריו מחליט להמית אותו בעינויים אך הוא רואה אצלו את התמונה של אנג'י וג'וני והונדו אומר שהוא בעלה. הונדו מתחרה עם סילבה בהתאבקות ומנצח אותו. ויטוריו מביא אותו לאנג'י והיא "מאשרת", שהוא בעלה.
הצבא אוסף את כל המתיישבים בחוות הבודדות ואז מתקיפים אותם האפאצ'ים ומתחולל קרב גדול בו נהרגים מנהיגיהם ויטוריו וסילבה. הם נסוגים והונדו ממשיך עם אנג'י ובנה לחוותו בקליפורניה.
ולרי טוקרב
ולרי טוקרב (ברוסית:Валерий Иванович Токарев, נולד ב-29 באוקטובר 1952 בקפוסטין יאר) הוא קוסמונאוט רוסי. הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית. לאחר פרישה מיחידת הקוסמונטואים עסק בפוליטיקה עירונית.
ביוגרפיה
ולרי טוקרב נולד בעיירה צבאית ליד קפוסטין יאר. בשנת 1969 הוא סיים לימודי בית ספר בעיר רוסטוב והחל ללמוד טייס בבית ספר צבאי. לאחר קבלת הסמכה טוקארב שירת ביחידת חיל האוויר הסובייטי שהייתה מוצבת באורנבורג. בשנת 1981 הוא קיבל הסמכה כטייס ניסוי ושירת לבבסיס בחצי האי קרים.
בשנת 1981 טוקרב נקלט במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה במסגרת פרויקט "מעבורת החלל בוראן". לאחר סיום הקורס הוא חזר לשרת בסיס האם בקרים. באפריל 1991, בעקבות התפרקות ברית המועצות, האזור עבר לאוקראינה. טוקארב סירב להיקלט בחיל האוויר האוקראיני והושאה מהשירות.
בשנת 1996 הוא טס לתחנת החלל הבין-לאומית במעבורת החלל דיסקברי במסגרת משימה STS-96. המעבורת הביאה לתחנת החלל אספקה חדשה והייתה המעבורת הראשונה בעגנה בתחנת החלל.
לאחר משימה זו טוקרב היה בצוות גיבוי של מספר משימות חלל.
באוקטובר 2005 טוקרב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-7 שהביאה לתחנת החלל משלחת קבועה מס' 12 בפיקוד ויליאם מקארתור. הוא היה חבר צוות קבוע ובילה בתחנת החלל כחצי שנה. בתקופה זו צוות ביצע פעולות תחזוקה, ניסווים לפי תוכנית ופעמיים בוצע פעילות חוץ רכבית.
בשנת 2008 טוקרב נבחר לראש "ראיון רוסטוב". בשנת 2009 הוא התקבל למפלגת רוסיה המאוחדת. בשנת 2013 הוא נבחר לראש עיר הכוכבים וכיהן בתפקיד 5 שנים.
קהילת יהודי וולוס
קהילת יהודי וולוס שביוון היא קהילה עתיקה של יהודי יוון, שמתקיימת מימי החשמונאים עד היום, ברצף, מלבד בימי השואה, אז הוכחדו מרבית בני הקהילה.
תולדות הקהילה
הקהילה היהודית בעיר וולוס שביוון, היא קהילה עתיקה שהחלה את התיישבותה עוד בימי החשמונאים. ב ההתיישבות היהודית בעיר מנתה כ-400 משפחות יהודיות. בדעיכתה של האימפריה העות'מאנית הגרו יהודים רבים מהעיר לארצות אחרות כמו סלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל בעקבות משבר כלכלי וסכסוכים אזוריים. במאה ה-19 לא גרו הרבה משפחות בעיר וולוס, ולאחר מלחמת העצמאות היוונית הגיעו עוד משפחות להתיישב בעיר. בזמן מלחמת העולם השנייה העיר וולוס מנתה 882 יהודים בקהילה ולאחר שהנאצים רדפו אחריהם חזרו כ-300 יהודים לעיר לשקם את הקהילה.
אישיים מרכזיים בתולדות הקהילה
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצלו משפחת חכים על ידי בני זוג מקומיים בשם מריה ואפוסטולוס ווליוטיס בכך שהסתירו אותם בבית אריזה שברשותם. מריה ואפוסטולוס ווליוטיס הוכרו בשנת 2016 כחסידי אומות העולם.
מוסדות מרכזיים בקהילה
הרב משה שמעון פסח הקים ב-1894 ישיבה לאנשי הקהילה שסבלו מבעיות כלכליות. בשנת 1864 הוקם בעיר בית ספר יהודי וב-1865 הוקם בית הכנסת של הקהילה. בנוסף, בשנות ה-30 הוקמו אגודות נוער וספורט.
אחרי מלחמת העולם השנייה הרב חזר לעיר ועסק בשיקום מוסדות יהודיים.
גורל יהודי הקהילה בשואה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר וולוס בשליטת האיטלקים. בשנת 1943 האיטלקים נכנעו לגרמנים הנאצים והם רדפו אחרי הקהילה היהודית בעיר. רובו המוחלט של יהודי העיר (746 מתוך 882), נמלטו לכפרי הסביבה והוסתרו על ידי מקומיים. שאר הקהילה (136) שלא הצליחו להימלט נתפסו על ידי הגרמנים הנאצים ובסופו של דבר נשלחו ב-1944 עם יהודי העיר לאריסה אל מחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
לאחר השואה
אחרי מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר כ-300 יהודים כולל רב הקהילה ושיקמו את המוסדות הקהילתיים שלהם אשר נפגעו.
לזכרם של היהודים הנרצחים בשואה, הקימו במרכז העיר אנדרטה לזכרם.
פיטר פן (סרט, 2003)
פיטר פן (אנגלית: Peter Pan) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה אמריקאי שנוצר בשנת 2003 באולפני יוניברסל פיקצ'רס, סרטי קולומביה ורבלושן סטודיו.
הסרט בוים על ידי פי.ג'יי הוגאן והוא מבוסס על סיפור הילדים פיטר פן שנכתב על ידי ג'יימס מתיו ברי. בסרט מככבים ג'ייסון אייזקס, ג'רמי סמפטר, ריצ'רד בריירס, אוליביה ויליאמס, ספרון בורוז ועוד. הפסקול בסרט הולחן על ידי ג'יימס ניוטון הווארד.
הסרט צולם בגולד קוסט שבקווינסלנד ברובו כשאת ביתם של משפחת דרלינג צילמו בבית חולים לילדים בבלומסברי, לונדון.
הסרט יצא בדצמבר 2003 בתאריכים שונים באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית. למרות הציפיות והביקורות החיוביות שלו הוא הרוויח רק 122 מיליון דולר והפסיד בין 70 ל-95 מיליון דולר, מאחר שתקציבו היה 130 מיליון דולר.
תקציר העלילה
גיבור הסרט, פיטר פן, חי בממלכה קסומה הנקראת "ארץ לעולם לא", ומנהיג את חבורת "הילדים האבודים".
וונדי דרלינג היא נערה מתבגרת החיה בלונדון של התקופה האדוארדית והיא נוהגת לספר לשני אחיה: ג'ון ומייקל, על פיטר פן ושאר סיפורים לילדים. דודתה מיליסנט חושבת שהיא כבר גדולה מדי לסיפורים וצריכה להתאמן להפוך לאשה בוגרת והיא מייעצת להוריה שיעבירו אותה מחדר השינה עם אחיה.
לפני המעבר פיטר פן נכנס לחדר שלה והצל שלו מופרד ממנו כך שהוא נאבק איתו לאורך הלילה ומעיר בטעות את וונדי. הוא בורח מיד ולמחרת היא חולמת בהקיץ ומציירת אותו מעופף, דבר שמדהים את מורתה והיא שולחת מכתב גוער לאביה. אך וונדי לצד הכלבה האומנת ננה מגיעים אל השליח שבדרך לאביה ומפילים אותו ואת המנהלים שלו. אחרי התקרית מר דרלינג כולא את ננה בחצר ומסיר ממנה את מטפחת האומנת.
פיטר פן חוזר עם הפיה טינקרבל בלילה כדי לתפוס את צלו ושוב מעיר את וונדי שמחליטה לעזור לו לתפור את הצל. לאחר מכן היא נותנת לו "אצבעון" וקוראת לו "נשיקה" והוא משיב לה "נשיקה" עם בלוט. טינקרבל כועסת על הקרבה ביניהם ועוצרת נשיקה אמיתית שוונדי ניסתה לתת, אך פיטר כועס עליה. הוא מבקש מוונדי לבוא לספר סיפרים לילדים האבודים ב"ארץ לעולם לא", בה הוא גר. היא מסכימה וכדי שתעוף היא ואחיה שמתעוררים מקבלים אבק פיות מטינקרבל. הכלבה ננה רואה אותם עפים, מתנתקת מהשלשלאות וקוראת להוריה אך מאוחר מדי.
הארבעה מעופפים לארץ לעולם לא ושם פיטר פן מחליט מבין העננים להציק לפיראטים של האי מתוך העננים. קפטן הוק יורה עליו בתותחיו שוב ושוב אך מפספס, ואולם גורם לוונדי להתעופף למרכז האי ולאחיה ליפול לאזור האינדיאנים. טינקרבל מראה לילדים האבודים את וונדי וטוענת שפיטר פן אמר שזו ציפור שפיטר אמר לירות עליה. הם יורים עליה חץ וכמעט הורגים אותה אך פוגעים בבלוט והיא נופלת המומה. פיטר מגיע ומגלה את טינקרבל על כך. הילדים האבודים כדי לכפר על הירי, בונים לוונדי מבנה ייחודי באי ואז מבקשים ממנה לאמץ אותם כבתם. פיטר גם מראה לוונדי את בנות הים הקנאיות של האי.
בינתיים ג'ון ומייקל מעירים בטעות את התנין "טיק-טוק", בורחים ונתפסים במלכודת אינדיאנית. בת הצ'יף, טייגר לילי מוצאת אותם וצוחקת אך משלחת הפיראטים של הוק תופסת את שלושתם ומעבירה אותם לטירה השחורה, המיועדת לאסירי הפיראטים. קפטן הוק ועוזרו סמי מחליטים לענות אותם כדי למשוך את פיטר. הוא מגיע עם וונדי שנתפסת בהמשך, אך מטעה את מר סמי בחיקוי קולו של הוק ואומר לו לשחרר את הילדים. כאשר קפטן הוק חוזר מסיבוב הוא מתעצבן ומחפש את פיטר בטירה. הוא מוצא אותו ומתחיל דו-קרב ביניהם, תוך שהשאר בורחים. הקרב מסתיים כשפיטר קורא לתנין בעל השעון המתקתק והוא מנסה לטרוף את הוק.
במבנה האינדיאנים נערכה חגיגה לרגל שובה של טייגר לילי ובמהלכה פיטר מראה לוונדי מבנה של פיות ואז הם מרחפים ורוקדים יחד. ואולם וונדי מבקשת מפיטר להתאהב ולהתבגר, מה שמכעיס אותו והוא מעדיף שתעזוב. הוק מרגל באזור ומוצא את ביתה של וונדי, אותו הוא נושא לספינת הפיראטים. אז הוא מודיע לוונדי שהיא תוכל להפוך לפיראטית לאחר שפיטר יעזוב אותה. הוא מחזיר אותה לאי, אך שולח מרגלים אחריה. היא מגיעה לביתו של פיטר והילדים האבודים, קוראת על פיטר תיגר ואז לוקחת את אחיה ומציעה לילדים האבודים לעזוב ולחזור לבית בעולם האמיתי, דבר שפיטר מתנגד אליו אך מתיר להם לעזוב. היא משאירה לפיטר תרופה.
אך כשהיא יוצאת היא מגלה שעקבו אחריה והיא וכל הילדים נתפסים ונלקחים בשבי. הוק דוחף רעל לכוס התרופה של פיטר, אך טינקרבל שהשתחררה מכלאה עוצרת אותו ושותה את הרעל ואז מתה. פיטר פן בוכה עליה ומכריז בקול שהוא מאמין בפיות, מה שמייצר אמונה חזקה וכל הילדים האבודים, וונדי ואנשים חולמים בלונדון קוראים, עד שהיא חוזרת לחיים. הוק מחליט להפיל את וונדי מהקרש לפה התנין, אך פיטר וונדי מתחילים מלחמה עם הפיראטים. פיטר נלחם בהוק שתופס ומנער את טינקרבל ומצליח לעוף. בדו-קרב האווירי הוק מקניט את פיטר על אהבתו הנכזבת לוונדי, מה שמפיל אותו על הרצפה. הוק מרגיש מנצח אך וונדי שנופלת לצידו מנשקת אותו ומחזירה לו את הכוחות. אז הוא נלחם עם הוק חזרה ומעל המים התנין מנסה לתפוס את מי שייפול. הוק מאבד לאט לאט את כוחו ושמחתו לקריאות הילדים ונופל לפה התנין. שאר הפיראטים נופלים לים לפני כן והספינה נשלטת בידי פיטר, אשר בעזרת אבק הפיות יכולה לעופף.
פיטר מפליג עם הספינה חזרה ללונדון ומוריד את וונדי ואחיה, כשהוריהם מתרגשים לחזרתם ומחליטים לאמץ את רוב הילדים האבודים. גם דודה מיליסנט מתלהבת ומאמצת את סליטלי, שהגיע באיחור קטן. פיטר מודיע לוונדי שהוא לא ישכח אותה ויחזור יום אחד לבקר אותה ואז שב עם טינקרבל לארץ לעולם לא. וונדי הבוגרת מספרת שהוא מעולם לא שב, אך היא מספרת את סיפורו לילדיה ונכדיה כדי שמורשתו תימשך.
דניאל פוליסר
דניאל פוליסר (נולד ב-6 בפברואר 1964 בניו יורק) הוא סופר, עיתונאי ועורך ("תכלת"), הוגה דעות נאו-קונסרבטיבי ודוקטור למדע המדינה (אוניברסיטת הרווארד).
פוליסר הוא ממייסדי "מרכז שלם" בירושלים ושימש כנשיאו משנת 2002 ועד 2013 שנה בה המוסד קיבל היתר לפתוח תוכנית לימודים לתואר ראשון ומאז המוסד נקרא "המרכז האקדמי שלם" ופוליסר מכהן בו כמשנה לנשיא. בנוסף לכך, פוליסר הוא אחד מחברי הוועד המנהל של מרכז מציל"ה, מיסודה של פרופסור רות גביזון ומייסד ארגון "מבט לשלום". היה יושב הראש הראשון של המועצה הציבורית להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל.
קורות חיים
פוליסר נולד ב-1964 בניו יורק. קיבל מלגות מקרן פולברייט, קרן טרומן וקרן עמיתי מֶלוֹן ובעזרתן למד וב-1987 סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת פרינסטון, שבניו ג'רזי. חברו ללימודים יורם חזוני היה לימים שותפו להקמת מרכז שלם.
עלה לארץ ב-1991 והתיישב בעלי שבשומרון, יחד עם חזוני וב-2001 עבר לירושלים, שם הוא גר כיום עם אשתו וששת ילדיו.
קריירה
בשנת 1993 ייסד פוליסר את ארגון "מבט לשלום", ארגון על-מפלגתי, שבוועד המנהל שלו כיהנו אנשים מרחבי הקשת הפוליטית החל מאלישע שפירא מהקיבוץ הארצי וכלה ברב יואל בן-נון מהציונות הדתית. מטרת הארגון הייתה לפקח על יישום הסכמי אוסלו על ידי ישראל והרשות הפלסטינית. הארגון כתב ב-1994 וב-1995 מס' דו"חות על ההתקדמות של הפלסטינים לקראת בחירות, כחלק מקיום ההתחייבות שלהם בהסכמי אוסלו. סאיב עריקאת, שהתרשם לטובה מדו"חות אלה, הזמין את אנשי הארגון להיות משקיפים בבחירות לרשות הפלסטינית בינואר 1996.
ב-1994 ייסד פוליסר, בירושלים, ביחד עם אופיר העברי, יורם חזוני ויהושע ויינשטיין את מכון המחקר "מרכז שלם", מכון מחקר יהודי ציוני, הנחשב לנאו-קונסרבטיבי. חזוני כיהן עד 2002 כנשיאו הראשון של מרכז זה ומאותה שנה ועד 2013 כיהן פוליסר כנשיאו. פוליסר כיהן עד למינויו כנשיא המרכז, בתור מנהלו האקדמי. מי שהחליפו בתפקיד המנהל האקדמי של מרכז שלם היה אופיר העברי.
באוגוסט 1996 הוא ייסד, יחד עם יורם חזוני, דוד חזוני, ואופיר העברי את כתב העת של מרכז שלם - "תכלת". בשנים שלאחר מכן היה אחד מעורכיו של כתב העת הזה, במקביל ללימודיו באוניברסיטת הרווארד, לדוקטורט במדע המדינה. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "כישלון הדמוקרטיזציה ברשות הפלסטינית" והוא סיים אותה וקיבל תואר דוקטור במדע המדינה ב-2001.
בנובמבר 2002 קיימו מרכז שלם, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב, כנס בינלאומי בנושא רפובליקה, דמוקרטיה וחוקה: תרומתו של "הפדרליסט" למחשבה המדינית. פוליסר היה המנחה של הכנס ואחד המרצים בו. הרצאתו הייתה על הנושא "השפעת "הפדרליסט" על חוקות בעולם". במסגרת לימודי סמסטר סתיו 2005 במרכז שלם, הוא לימד את הקורס "חוקה לישראל".
בפברואר 2006 נבחר פוליסר ליושב ראש הראשון של המועצה הציבורית להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל, אשר הוקמה מכוח חוק בנימין זאב הרצל (ציון זכרו ופועלו), התשס"ד-2004. מטרת המועצה היא "להמליץ על יעדי פעולה ומדיניות לשם הנחלת חזונו, מורשתו ופועלו של הרצל, ולפקח על השגתם". בתקופת כהונתו גרמה המועצה להבאת עצמותיהם של ילדי הרצל לארץ וקבורתם בהר הרצל לצד אביהם, כפי שביקש הרצל בשעתו. יושב ראש המועצה כיום הוא פרופסור אריאל פלדשטיין.
אחסאן דקסה
אחסאן דקסה (נולד ב-1983) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת הגולן. מעוטר צל"ש אלוף על פועלו במלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה
דקסה נולד וגדל ביישוב דליית אל כרמל. התגייס ב-2001 לחיל השריון. במלחמת לבנון השנייה שימש מפקד פלוגה בגדוד 75 של חטיבה 7, הוא פיקד על כוח שריון שסופח לחטיבת הצנחנים ועסק בין השאר בחילוץ נפגעים. במהלך קרב עייתא א-שעב זיהה מקור ירי שפגע בכוח צנחנים, נכנס עם הטנק שלו לבדו לכפר, פעל לפגוע במקור הירי ולפנות את הנפגעים. על פועלו עוטר בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הצפון. ב-2012 מונה לסגן מפקד גדוד 77. ב-2014 מונה לקצין אג"ם של חטיבה 7.
ב-2016 קודם לדרגת סגן אלוף ומונה למפקד גדוד 82. הוא פיקד על הגדוד במהלך העימותים בגבול רצועת עזה ב-2018. בספטמבר 2018 מונה למפקד גדוד 532 בחטיבה 460. ב-2019 מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
באוגוסט 2021 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת הגולן., באוגוסט 2023 סיים את התפקיד ועבר ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
חיים אישיים
דקסה נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
גוקדניז קרדניז
טרבזונספור
קרדניז ערך את הופעת הבכורה שלו בטרבזונספור בעונת, וערך עשר הופעות ליגה בעונה זו. תחילה הוא תופקד כקשר אחורי, ובעונת עבר לשחק בחלק ההתקפי. בסך הכל ערך 246 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 64 שערים.
רובין קאזאן
ב-13 במרץ 2008 חתם קרדניז על חוזה לחמש עונות ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית. בסך הכל הוא ערך 226 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 39 שערים.
ב-3 במאי 2018 הודיע קרדניז כי יפרוש מכדורגל בתום עונת. כהוקרה על תרומתו למועדון, הפסיקה רובין קאזאן את השימוש במספר חולצתו, 61.
Adrenalize
Adrenalize  (בעברית: להתאקלם) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הבי מטאל האמריקאית In This Moment, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Blood. השיר יצא לאור ב-17 בדצמבר 2013, על ידי חברת התקליטים סנטיורי מדיה רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
גוקדניז קרדניז
קריירה בינלאומית
ב-30 באפריל 2003 ערך קרדניז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בהפסד 4-0 לנבחרת צ'כיה במשחק ידידות. ב-11 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת מקדוניה במסגרת מוקדמות יורו 2004. הוא היה חלק מסגל נבחרת טורקיה בטורניר גביע הקונפדרציות 2003, בו ערך חמש הופעות, ובטורניר יורו 2008, בו ערך שלוש הופעות. הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה בהפסד 3-2 לנבחרת גרמניה בשלב חצי הגמר של יורו 2008, ובסך הכל ערך בנבחרת 50 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
הסגר (מלחמה)
הסגר (אנגלית: Blockade) הוא מהלך מלחמתי, שבו מנסה אחד הצדדים למנוע מעבר מזון, אספקה, ציוד מלחמתי וכדומה אל הצד השני. הסגר יכול לכלול גם ניתוק מזרימת מידע ותקשורת. הסגר הוא בדרך כלל הסגר ימי, ובמסגרתו מנסה צד אחד בעימות לנתק את כל התעבורה הימית המובילה אל הצד השני. עם זאת, גם ניסיון לנתק את כל דרכי התעבורה היבשתית למדינה כלשהי מהווה גם הוא הסגר; ייתכן גם הסגר המשלב הסגר יבשתי וימי. במאה העשרים הופעל גם כוח אווירי כדי להגביר את יעילות ההסגר, ולמנוע מן הצד השני את השימוש בתעבורה אווירית בכל רחבי האזור שבו הוטל הסגר. אמצעי מודרני נוסף להעמקת יעילות ההסגר הוא ניתוק דרכי התקשורת האלקטרוניקה על ידי ניתוק קווי התקשורת וחסימת שידורים. כדי להטיל את ההסגר עשוי הצד התוקף לחסום את היציאה מנמלי הים של האויב, לחסום נתיבים יבשתיים, ועוד. ההסגר יכול להיות חלקי או מלא.
יש להבדיל בין הסגר לבין אמברגו, מחד, ומצור, מאידך. הסגר הוא צעד מלחמתי, הכולל בדרך כלל הפעלת צבא, ואילו אמברגו אינו צעד מלחמתי אלא צעד משפטי. הסגר שונה ממצור בכך שמצור מכוון בדרך כלל ליעד בודד ומוגדר, כמו עיר או מבצר, ואילו הסגר מוטל על מדינה שלמה או חבל ארץ נרחב.
סוגי הסגר
הסגר יכול להיות בכמה דרכים:
תכנון הסגר
יעילות ההסגר תלויה בארבעה גורמים:
היבטים משפטיים
הטלת הסגר מהווה צעד מלחמתי, ועשויה (או עלולה) לספק למדינה אחרת עילה למלחמה (קאזוס בלי). ישראל הכריזה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כי חסימת מצרי טיראן לשיט אליה תהווה עילה למלחמה מבחינתה, וחסימת המצרים בפועל במאי 1967 על ידי מצרים הייתה אחת העילות המרכזיות לפריצת מלחמת ששת הימים.
הסגר הוגדר לראשונה בחוק הבינלאומי בקונגרס פריז שהתקיים ב-1856, כדי לסיים את מלחמת קרים. בקונגרס זה הוסכם כי הסגר חוקי חייב להיות הסגר מעשי, ואילו "הסגר של נייר" (Paper Blockade) אסור. "הסגר של נייר" היה הסגר שלא נאכף, אך איפשר למדינה שהטילה אותו להחרים אוניות וסחורות של הצד היריב או של צד שלישי הסוחר עם היריב. בוועידה הימית בלונדון ב-1909, שעסקה בהסדרה חוקית של הלוחמה הימית, הוצעו כמה כללים נוספים כדי להסדיר את מעמדם של צדדים נייטרליים, אך רק מדינות ספורות אשררו את ההצעה ולכן לא היה לה תוקף. יחד עם זאת, חלק מכלליה יושמו במהלך מלחמת העולם הראשונה. מאז 1945 נקבעת חוקיותם של הסגרים על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות. על פי סעיף 42 (פרק VII) במגילת האומות המאוחדות, רשאית המועצה להחליט על הטלת הסגר מטעמה כדי להשיב שלום ויציבות באזור כלשהו.
אמנת סן רמו, שהיא קובץ החוקים העוסקים בלוחמה ימית, קובעת כי מותר להטיל הסגר ימי ולעצור גם אוניות נייטרליות הנושאות מטען המפר את ההסגר. האמנה קובעת כי הטלת הסגר אינה חוקית אם מטרתו הרעבת אוכלוסייה אזרחית או מניעת מטען החיוני לקיומה, ואם פגיעתו של ההסגר באזרחים מופרזת ביחס למטרה הצבאית. סעיף נוסף קובע כי אם האוכלוסייה סובלת ממחסור במזון וציוד חיוני אחר, חובתו של מטיל המצור לאפשר מעבר חופשי של מזון וציוד חיוני. אמנת סן רמו אינה מסמך משפטי מחייב, אלא אוסף החוקים הקיימים בנושא, מעין מהלך של קודיפיקציה בנושא.
פריצת הסגר
כאמור לעיל, הטלת הסגר היא מעשה שיכול להיחשב כעילה למלחמה. הצד שעליו הוטל ההסגר יעשה מאמץ רב כדי לפרוץ את ההסגר שהוטל, אם בניסיון להביס את הצי או הכוח היבשתי המקיים את ההסגר, ואם על ידי הברחת סחורות וציוד דרך טבעת ההסגר.
מבריחים שניסו לפרוץ הסגר ימי במאות הקודמות עשו שימוש בדרך כלל בספינות מהירות וקלות, שהיו בעלות חימוש ומיגון קלים בלבד. מבריחים כאלה נודעו בשם "מבריחי הסגר" (Blockade Runner). הם היו חשופים, מחד, לסכנות רבות בניסיונם להתחמק מן הצי שהטיל את ההסגר, ומאידך היו צפויים לרווחים עצומים אם ההברחה הצליחה, שכן הסחורות שהביאו היו בעלות ביקוש רב. בעת מלחמת האזרחים של ארצות הברית, 1861–1865, הטיל צי האיחוד הסגר ימי על קונפדרציית המדינות של אמריקה. אחד הכלים המרכזיים של מדינות הקונפדרציה היו מבריחי ההסגר, שעשו שימוש בספינות מהירות וקלות, ובתעוזה רבה פרצו שוב ושוב את ההסגר. יחד עם זאת, עד תום המלחמה הצליח צי האיחוד לכפות את ההסגר באופן מלא, והביא את הקונפדרציה לסף רעב.
דוגמה נוספת לפריצת הסגר הייתה בעת ההסגר על ברלין, מיוני 1948 עד מאי 1949. ברית המועצות חסמה את דרכי הגישה אל מערב ברלין, כדי למנוע מארצות הברית ובעלות בריתה לתספק את הרבעים שהיו בשליטתן ולערער את השליטה האמריקנית. כדי לפרוץ את הסגר קיימה ארצות הברית רכבת אווירית ממושכת, בה הוטסו מיליוני טונות של אספקה אל העיר במשך חודשים ארוכים. המאמץ האמריקני הצליח, והסובייטים ויתרו על ההסגר לאחר 11 חודשים.
הסגר על ישראל
ישראל תלויה בתעבורה ימית, מכיוון שגבולות היבשה שלה הם ברובם עם מדינות עוינות לה. נתיבי הים אל ישראל עוברים בים התיכון, ממערב, ודרך הים האדום, מדרום. חסימת נתיבי הים התיכון מורכבת יחסית, הן בשל רוחבם והן בשל נוכחותן של מדינות ידידותיות בחלקו הצפוני. החסימה הראשונה של נתיבי הים ממערב לישראל נעשתה לפני קום המדינה על ידי הצי המלכותי הבריטי, ונועדה לחסום את נתיבי ההעפלה. למעשה לא היה זה הסגר, שכן ארץ ישראל הייתה תחת שלטון המנדט הבריטי והצי הבריטי לא הטיל הסגר על מדינת אויב. יחד עם זאת, השיטה שבה נקטו הבריטים והתייחסות היישוב לפעולות היו כאל הסגר לכל דבר.
מלחמת יום הכיפורים
במהלך מלחמת יום הכיפורים ואחריה ניסתה מצרים לאיים על נתיבי הים לישראל מול סיציליה ובמצר מסינה. קרבות הטילים שהתקיימו בימי המלחמה הראשונים הוכיחו עליונות של חיל הים הישראלי. בהמשך המלחמה סיירו ספינות סער באזור תנועת האוניות  בדרכן לישראל. הצי המצרי החזיר משחתות וההסגר המצרי על ישראל לא הצליח.
חסימת נתיבי הים לישראל מדרום קלה בהרבה. התעבורה הימית עוברת דרך שני מצרי ים, שקל לחסום אותם: באב אל מנדב, שחסימתו מונעת כניסה מן האוקיינוס ההודי לים סוף, ומצרי טיראן, שחסימתם מונעת כניסה מים סוף למפרץ אילת. מעבר ליתרון הטופוגרפי שיש למדינות העוינות את ישראל בנתיבי ים אלה, קיים גם יתרון גאופוליטי: חופי ים סוף נשלטים בידי מדינות עוינות לישראל, והמרחק בין נמל אילת למצרי באב אל מנדב הוא כ-2000 ק"מ, מרחק משמעותי המכביד על ניסיונות לפריצת הסגר.
ואכן, מצרים ניצלה את היתרונות הטופוגרפיים והגאופוליטיים, והטילה הסגר ימי על ישראל כמה פעמים: לפני מבצע קדש, ב-1956, הציבה מצרים תותחי חוף בראס נצרני, דבר שהיה אחד מהגורמים המרכזיים שהניעו את ישראל לצאת למבצע. נסיגת ישראל מחצי האי סיני ומהאי טיראן נעשתה רק לאחר קבלת ערבויות בכתב בדבר חופש השיט במפרץ אילת מנשיא ארצות הברית דאז, דווייט אייזנהאואר, לראש הממשלה הישראלי דוד בן-גוריון, ב-20 בפברואר 1957.
הסגר ימי שני הוטל על ידי מצרים ב-23 במאי 1967. גם הפעם נחסמו מצרי טיראן, פעולה שבה ראתה ישראל עילה למלחמה (קאזוס בלי). גם הפעם הייתה החסימה אחד מהגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת ששת הימים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הכריזה מצרים על הטלת הסגר ימי על ישראל. הפעם נחסמו מצרי באב אל מנדב בפני ספינות ישראליות. המרחק הגדול של המצר מישראל מנע ממנה ייזום פעולות להסרת ההסגר, וזה נותר על כנו עד לחתימת הסכמי הפסקת האש, ב-11 בנובמבר 1973.
סוריה הכריזה אף היא על הסגר ימי בכל האזור ממערב קפריסין ועד לחוף הסורי.
Adrenalize
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מיטש מארלו, מריה ברינק, כריס האוורת' וקווין צ'ורקו. השיר יצא לאור בפברואר 2013, לאחר שהוחלט כי שיר הנושא של האלבום "Blood", יהיה הסינגל הראשון מתוכו. כמו כן, הוקלט השיר כבר בשנת 2012, בדומה לשאר שירי האלבום והוא מכיל בתוכו סוגות שונות כמו מטאל אלטרנטיבי ונו-מטאל.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-36 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הקליפ של "Adrenalize", היה בבימויו של רוברט ג'ון קלי, הופץ ב-9 באפריל 2013 וצולם בבית החולים הקהילתי לינדה ויסטה בלוס אנג'לס. הקליפ מציג את מריה ברינק כשהיא מסוממת על ידי אחות, תוך שהיא קשורה למיטת בית חולים. הקליפ מסתיים בכך שברינק הופכת לאחות החדשה במקום זו מתחילתו של הקליפ.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-40 מיליון צפיות.