cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיי מרסיי
פיי איליין מרסיי (באנגלית: Faye Elaine Marsay; נולדה ב-30 בדצמבר 1986) היא שחקנית אנגלייה. תפקידיה הידועים ביותר הם אן נוויל במיני-סדרה "מלכה לבנה", איימי ב-"Need for Speed", קנדיס בסדרה "בשר טרי", סטף בסרט "גאווה", בלו קולסון בפרק "Hated in the Nation" בסדרה "מראה שחורה", והאסופית בעונות החמישית והשישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
ביוגרפיה
מרסיי נולדה בעיר מידלסברו. היא למדה בבית הספר לורנס ג'קסון בגיזבורו קליבלנד ובקולג' פריור פורסגלוב. אחר כך למדה משחק בבית הספר של תיאטרון בריסטול אולד ויק. שם גילמה את סיסי ג'ופ במחזה על פי הרומן "זמנים קשים" מאת דיקנס, אחת מאחיות הגורל ואת פליאנס במחזה "מקבת'", רונט ב-"Disco Pigs", ושן טה במחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן". ב-2012 כשהייתה עדיין בבית הספר זכתה בפרס ספוטלייט. מיד אחרי שסיימה את הלימודים לוהקה לתפקיד ראשי בסדרה "מלכה לבנה".
קריירה
ב-2008 שיחקה מרסיי בתפקיד סו בדרמה הקומית. היא זכתה להכרה ב-2013 כשגילמה את דמותה של אן נוויל בסדרת הטלוויזיה "מלכה לבנה". אחר כך הופיעה בתפקיד קנדיס פלינג בסדרה "בשר טרי".
ב-2014 גילמה מרסיי את ליזי לנקסטר בעונה השנייה של הסדרה "The Bletchley Circle". בספטמבר אותה שנה השתתפה בשני פרויקטים, האחד בסרט "גאווה" שהיה מועמד לפרס באפט"א בתפקיד סטף. השני במיני-סדרה הטלוויזיונית "מתחת לפני השטח" בדמות ג'אנין ריילי. ב-2014 הופיעה מרסיי בספיישל חג המולד של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" בפרק "Last Christmas" בתפקיד שׂוֹנָה מקאלוג.
בתחילת 2015 הופיעה מרסיי בעונה החמישית של הסדרה "משחקי הכס" בתפקיד האסופית. ביוני אותה שנה לוהקה לתפקיד קייטי ספרינגר בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה "יומן השומן". בתחילת נובמבר נבחרה מרסיי לאחת מכוכבי המחר של שנת 2015.
באוקטובר 2015 השתתפה מרסיי לראשונה בדרמה רדיופונית בשם "The Price of Oil" ברדיו 4 של ה-BBC. בפרק "No Two Days" כיכבה מרסיי בתפקיד איזי. בנובמבר שיחקה בתפקיד איימי במשחק הווידאו "Need for Speed". אחר כך הופיעה בסרט הקצר "NippleJesus" המבוסס על סיפור קצר מאת ניק הורנבי שיצא בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים באוסטין ובלונדון.
ב-2016 הופיעה מרסיי בתפקיד כריסטין בעונה השישית של הסדרה "ורה" של רשת ITV. עוד באותה שנה המשיכה לגלם את האסופית בסדרה "משחקי הכס". במאי ויוני 2016 שיחקה מרסיי בתפקיד הראשי בדמות נינה סטיב בדרמה "Love, Nina" של ה-BBC. בהמשך הופיעה בפרק "Hated in the Nation" בסדרת האנתולוגיה "מראה שחורה" בתפקיד בלו קולסון לצדה של קלי מקדונלד.
ב-2017 הופיעה מרסיי בסדרה "מקמאפיה" של BBC / AMC בכיכובו של ג'יימס נורטון. היא כיכבה בסרט הבכורה של דייזי אייטקנס "You, Me and Him" לצדם של לוסי פאנץ' ודייוויד טננט. עוד שיחקה בסרט "שעה אפלה" בכיכובו של גארי אולדמן. בתיאטרון הופיעה מרסיי בהפקה מחודשת של המחזה "Road" מאת ג'ים קרטרייט בתיאטרון רויאל קורט.
עיר קיט
עיר קַיִט היא עיר או אזור עירוני בו התיירות והנופש מהווים מרכיב מרכזי בכלכלה ובתרבות המקומית.
מוזיאון פסטר
מוזיאון פסטר (בצרפתית: Musée Pasteur) הוא מוזיאון היסטורי הממוקם במתחם מכון פסטר, ברחוב דוקטור רו (Rue du Docteur Roux), ברובע ה-15 של העיר פריז, בירת צרפת.
המוזיאון, שהוקם בשנת 1935, מוקדש לזכרו של המדען הצרפתי לואי פסטר. המוזיאון ממוקם בתוך דירתו של פסטר, ומציג את הדירה וכן תצוגה של כ-1,000 מכשירים מדעיים בהם נעשה שימוש במכון פסטר ועל ידי פסטר עצמו. במוזיאון ממוקמת קפלה בסגנון נאו-ביזנטי, בה קבור פסטר.
עיר קיט
ערי קיט נודעות הן, לדוגמה קאן בריביירה הצרפתית, דוביל וטרוביל בחוף הצרפתי של תעלת למאנש, ברייטון בדרום אנגליה, סוצ'י בחוף הים השחור ברוסיה ואילת בישראל.
ג'ק ויליאמסון
ג'ק ויליאמסון (באנגלית: Jack Williamson, שם מקורי: John Stewart Williamson, כתב גם בשמות עט נוספים; 29 באפריל 1908 - 10 בנובמבר 2006) היה סופר מדע בדיוני, אשר כתיבתו משתרעת על פני 77 שנה. ב-1976 היה הסופר השני שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים
במהלך חייו פרסם ויליאמסון מגוון רחב של ספרים וסיפורים קצרים החל מספרות קומיקס ואופרת חלל ועד לספרי מדע בדיוני רציניים המשתייכים לסוגת הגרעין הקשה של המדע הבדיוני. ספרו הנחשב ביותר האנושואידים פורסם ב-1948 ועוסק ביחסים המורכבים בין האדם ליצירי הטכנולוגיה שלו ובשאלות חברתיות ופילוסופיות הנוגעות ביחסים אלה. בכך הוא הקדים במספר שנים את אייזק אסימוב שנושא הרובוטים הפך כמעט לתחומו הבלעדי.
פרסים ואותו הוקרה
ויליאמסון זכה במספר רב של פרסים, בינם פרס הוגו ופרס נבולה.
האסטרואיד 5516 Jawilliamson, שהתגלה על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו.
MLB
ליגת ה-MLB (באנגלית: Major League Baseball, בעברית: ליגת הבייסבול הבכירה) היא ליגת הבייסבול הבכירה של ארצות הברית וקנדה. ליגה זו היא המבוגרת ביותר מבין הליגות המקצועניות הבכירות בעולם, ונחשבת לליגת הבייסבול הטובה בעולם. החל משנת 2013 משחקות בליגה 30 קבוצות, 29 מארצות הברית, ואחת מקנדה. מנהלת הליגה יושבת במידטאון מנהטן.
הליגה מחולקת לשתי ליגות משנה, אמריקן ליג (הליגה האמריקאית - AL) ונשיונל ליג (הליגה הלאומית - NL) כאשר בכל אחת משחקות 15 קבוצות. ליגות המשנה מחולקות לשלושה בתים (Divisions) – בית מזרחי, בית מרכזי ובית מערבי. בכל בית משחקות חמש קבוצות.
הליגה הסדירה נערכת מסוף מרץ ועד לתחילת אוקטובר. במשך ששת החודשים האלו, כל קבוצה מקיימת 162 משחקים, כאשר בסיום העונה הסדירה נערכים משחקי הפלייאוף. לפלייאוף עולות שש קבוצות מכל ליגה (סה"כ שתים עשרה), והן הקבוצות שסיימו ראשונות בכל אחד משלושת הבתים, ושלוש הקבוצות בעלות המאזן הטוב ביותר בליגה שלהן שלא סיימו בראש הבית.
בפלייאוף ארבעה סיבובים. בווילקארד תשחק ראשת הבית עם המאזן הכי פחות טוב ושלוש הקבוצות הנוספות בסדרות של הטוב מ-3, כשהמנצחות עולות לסיבוב הראשון.בסיבוב הראשון תשחק בדרך כלל הקבוצה בעלת המאזן הטוב בליגה נגד הקבוצה שהעפילה כויילד קארד לפלייאוף, והקבוצה עם המאזן השני בטיבו תשחק נגד השלישית. סדרה זו היא בשיטת הטוב מחמישה משחקים כאשר לקבוצה בעלת המאזן הטוב יותר יהיה יתרון ביתיות.
המנצחות עולות לסדרות הגמר של הליגות אשר משוחקות בשיטת הטוב משבעה משחקים כאשר גם כאן ניתן יתרון ביתיות לקבוצה בעלת המאזן הטוב יותר בעונה הסדירה. המנצחות מוכתרות כאלופות הליגות.
אלופת ה-MLB היא המנצחת בסדרת הגמר בין אלופות הליגות, הוורלד סיריס, בה השיטה היא של הטוב משבעה משחקים. עד שנת 2002 יתרון הביתיות בוורלד סיריס התחלף כל שנה בין הליגות. בשנת 2002 הסתיים משחק ה"אול-סטאר" שמתקיים מדי שנה באמצע יולי בתוצאה של 7:7 אחרי 11 אינינגים (משחק סדיר בליגה הוא בן תשעה אינינגים). מכיוון שתיקו הוא תוצאה שאינה מקובלת בבייסבול החליטה הנהלת הליגה בראשות הקומישינר באד זליג כי החל משנת 2003 יתרון הביתיות בסדרת הגמר יהיה של הקבוצה מהליגה שתנצח במשחק ה"אול-סטאר".
בשנת 2022, בשל מחלוקת בין איגוד השחקנים לבעלי הקבוצות, נדחתה פתיחת העונה הסדירה בשבוע.
הקמת הליגות והמיזוג (1860–1901)
ליגת ה-NABBP (באנגלית: National Association of Base Ball Players; בתרגום חופשי: התאחדות שחקני הבייסבול הלאומית), שהובילה מאוחר יותר להקמת "ליגת ה-MLB", נוסדה בשנות ה-60 של המאה ה-19 בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. חיילי צבא האיחוד נהגו לשחק בין הקרבות במשחק שנקרא "בייסבול סגנון ניו יורק". משחק זה התפשט בין יחידות הצבא, ומשם ברחבי ארצות הברית כולה, וכתוצאה מכך הוקמה ליגת הבייסבול הראשונה, ליגת ה-NABBP, שהתקיימה כליגת חובבנים במשך 12 שנים. עד שנת 1867 שיחקו בליגה זו יותר מ-400 מועדונים, כאשר רוב המועדונים החזקים הגיעו מצפון-מזרח ארצות הברית. בשנת 1869 הוקם מועדון הבייסבול המקצועי הראשון סינסינטי רד סטוקינג, ונהוג לציין שנה זו כשנת הקמתו של הבייסבול המקצועני.
בעקבות הקמת המועדון המקצועני הראשון, התגלעה מחלוקת בין השחקנים המקצוענים והחובבנים בליגה, שגרמה לפיצול הליגה לשתי ליגות נפרדות. הליגה הראשונה הייתה ליגת חובבנים שנסגרה כעבור כמה שנים, והליגה השנייה נקראה NAPBBP (באנגלית: National Association of Professional Base Ball Players; בתרגום חופשי: התאחדות שחקני הבייסבול המקצועניים הלאומית) ויועדה לשחקנים מקצוענים. בין המועדונים שהצטרפו באותן השנים לליגת המקצוענים ניתן למנות את אטלנטה ברייבס ושיקגו וויט סטוקינג (כיום שיקגו קאבס).
בשנת 1876 הוקמה ליגת ה-NLPBBC (באנגלית: National League of Professional Base Ball Clubs; בתרגום חופשי: הליגה הלאומית של מועדוני בייסבול מקצועניים), מכיוון שליגת המקצוענים שפעלה עד אז הוכיחה עצמה כלא יעילה. הנהלת הליגה החדשה העבירה את הדגש מהשחקנים לקבוצות. במסגרת זאת ניתן הכוח למועדונים לכפות על שחקנים את תנאי חוזה ההעסקה, ולמנוע מהם לעבור בחופשיות בין מועדונים לטובת שכר משודרג, והקבוצות נדרשו לשחק את כלל משחקי העונה גם כאשר כבר לא היו מועמדים לאליפות הליגה עקב מאזן הפסדים, מה שקרה לעיתים קרובות במסגרת הליגה הקודמת. הנהלת הליגה נלחמה גם בתופעת ההימורים על משחקים, שגרמה לשחקנים "למכור" משחקים לטובת רווח אישי. בהמשך קיצרה הליגה את שמה ל-NL (באנגלית: National League; בתרגום חופשי: הליגה הלאומית). המשחק הראשון בליגה החדשה התקיים בשבת, 22 באפריל 1876 במגרש ג'פרסון סטריט, פילדלפיה.
השנים הראשונות של ליגת ה-NL היו סוערות. שחקני הליגה פתחו במרד נגד "סעיף המילואים" שהגביל את התנועה החופשית שלהם בין מועדונים. צוותים באו והלכו. בעונת 1882 לראשונה נשארה הליגה עם מספר קבוצות זהה לזה של העונה הקודמת, ורק ארבע מועדונים שרדו בליגה עד לעונת 1900. ליגות מתחרות רבות נפתחו ונסגרו ברחבי ארצות הברית באותן שנים, כאשר המצליחה מביניהן הייתה ליגת ה-AA (באנגלית: American Association; בתרגום חופשי: ההתאחדות האמריקאית) שפעלה בין השנים 1882–1891, וכונתה לעיתים "ליגת הבירה והוויסקי" בשל סובלנותה למכירת משקאות אלכוהוליים לאוהדים במגרשים. במשך כמה שנים, אלופי ליגת ה-NL נפגשו בסדרת גמר עם אלופי ליגת ה-AA שנקראה וורלד סיריס. בעונת 1892 התמזגו שתי הליגות לליגה אחת של 12 קבוצות שנקראה ליגת ה-NL. בעונת 1899 הוציאה ההנהלה מהליגה ארבע קבוצות ששיחקו בה, ובעקבות כך בעונת 1901 הוקמה ליגה מתחרה בשם ליגת ה-AL (באנגלית: American League; בתרגום חופשי: הליגה האמריקאית). הקמת הליגה לוותה בסדרה של הפרות חוזים ומחלוקות משפטיות בין שחקנים לקבוצות בליגת ה-NL שעברו לשחק בליגה החדשה.
בעקבות המחלוקות הרבות שהתגלעו בין הליגות, והרעש שהתעורר בעולם הבייסבול, הוקם גוף מפקח על שתי הליגות בשם NA (באנגלית: National Association; בתרגום חופשי: ההתאחדות הלאומית). גוף זה ניהל משא ומתן בין הליגות על סט חוקים שכלל תקנון חוזים שנועד למנוע משחקנים לעבור בין הליגות ללא רשות הקבוצות. ה-NA הסדיר גם את המעמד של הליגות הנמוכות ברחבי המדינה והחוקים לפיהם הן משחקות. על בסיס עבודה זו פועלות ליגות אלו עד היום.
ליגות משנה נוספות
בשנת 1969, החליטה ועדה מיוחדת לנתוני משחק הבייסבול של ליגת ה-MLB להכיר רשמית בשש ליגות בכירות שהתקיימו באותן השנים. המהלך הוביל למחלוקת בין פרשני וחוקרי בייסבול אמריקאים, אך כיום נהוג להסתכל על נתוני השחקנים גם מתקופת פעילותם בליגות שקדמו לליגת ה-MLB. נתוני השחקנים מליגת הבייסבול הבכירה הוותיקה ביותר, ליגת ה-NA לא נוספו בהחלטה של הוועדה, ואף על פי כן מספר אתרים מחשבים גם את נתוני השחקנים מתקופת פעילותם בליגה זו. בשנת 2020, החליטה הליגה להכיר גם בליגות הבייסבול לשחורים שהתקיימו עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 כליגה בכירה, ובשנת 2021, החל האתר Baseball-Reference.com להחשיב את הסטטיסטיקות של השחקנים מליגות אלו בקריירת המשחק שלהם.
תקופת ה"דד בול" - "הכדור המת" (1900–1919)
העשור הראשון והשני של המאה ה-20 מכונים בדרך כלל תקופת ה"דד בול" - "הכדור המת". משחקי הליגה בתקופה זו נטו להסתיים בניקוד נמוך, בהישגים נמוכים של השחקנים ולעיתים קרובות נשלטו על ידי המגישים. המונח "דד בול" - "כדור מת" מתייחס לכדורי הבייסבול החדשים שיוצרו מצמר אמריקאי רפוי, ולא מצמר אוסטרלי הדוק כפי שהיה נהוג עד לעונת 1900. הכדורים החדשים עפו למרחקים קצרים יותר, והמגישים נהגו להשתמש בהם גם לאחר שצברו בלאי רב, שגרם להם להיות מעוותים, רכים ולא עגולים. הסיבה לשימוש החוזר בכדורים הבלויים היא מחיר הכדורים שזינק ל-3 דולרים לכדור (כ-45 דולר כיום) מה שגרם לבעלי הקבוצות לחסוך בקניית כדורים חדשים. האוהדים התבקשו להחזיר את הכדורים שעפו ליציעים, והכדורים הפכו למוכתמים במיץ טבק, דשא ובוץ, ולפעמים גם במיץ ליקריץ, ששחקנים היו לועסים במטרה לשנות את צבע הכדור לשחור ובכך להקשות על הקבוצה היריבה לראות את הכדור לאחר החבטה.
מלבד החסרונות של הכדורים החדשים, השתמשו חלק מהמגישים בכדורי ספיטבול (כדורי בייסבול מרוחים בוזלין או ג'ל חלק אחר) ובכך הפכה פעולת החבטה לבלתי אפשרית כיוון שהכדור החליק מהמחבט, ועף לכיוונים לא רצויים. השימוש בכדור ספיטבול נאסר בעונת 1921, ורק מגישים ששיחקו בליגה לפני כן יכלו להשתמש בו עד לסוף הקריירה (חוק הסבא).
הישגי השחקנים הנמוכים נגרמו גם בשל מגרשים חדשים שנבנו בממדים גדולים מהרגיל, כמו האצטדיונים של שיקגו קאבס ובוסטון רד סוקס שאורכם עלה על 170 מטר עד לגדר המרכזית. גודל זה השפיע על המרחק בין הבסיסים, ולפיכך הום ראנים הפכו לנדירים, ושחקנים התמשו בעיקר בטקטיקות של התקדמות בסיס אחד בכל פעם, ושל חבטות רצפה שהיו גורמות לכדור לעוף לגובה רב ומעכבות את הכדור מלהגיע לשחקן הבסיס הראשון, מה שהקנה לחובט זמן לרוץ לבסיס הראשון.
פריחת הבייסבול (1920–1939)
בשנות ה-20 וה-30 עלתה הפופולריות של ליגת הבייסבול בארצות הברית. נהוג לקשר את עליית הפופולריות של הליגה עם טרגדיה שהתרחשה במהלך עונת 1920, כאשר ריי צ'פמן מקבוצת קליבלנד אינדיאנס נפגע בראשו מכדור משחק ומת כמה שעות לאחר מכן. זהו המקרה היחיד בו שחקן הליגה מת מפציעה במגרש. המקרה הוביל את שתי הליגות להקפיד על החלפת כדורים מלוכלכים בכדורים לבנים חדשים שיהיו בולטים לעין, ובכך הסתיימה תקופת "הכדור המת". בעונה שלאחר מכן, העפילה לראשונה בתולדותיה קבוצת הניו יורק יאנקיז לוורלד סיריס, כאשר עד סוף שנות ה-30, הופיעה בו הקבוצה 11 פעמים נוספות וזכתה בשמונה מתוכם, וכיום מחזיקה במספר הניצחונות הרב ביותר. כוכב הקבוצה, בייב רות' שהחזיק בשיא ההום ראן לעונה אחת (29) שבר את שיאו בשנת 1927 וקבע שיא חדש של 60 הום ראן בעונה.
בשנות השפל הגדול, נפגעה מעט הפופולריות של הליגה. רק שתי קבוצות סיימו את עונת 1932 ברווח, הנוכחות במגרשים ירדה בעקבות מיסים שהעלו את מחירי הכרטיסים למשחקים. בעקבות המצב נאלצו בעלי הקבוצות לצמצם את סגל הקבוצות מ-25 שחקנים ל-23, וגם שכר הכוכבים הגדולים בליגה נפגע. מנהלת הליגה חשבה על רעיונות יצירתיים להכנסות חדשות בניסיונם לשרוד, ויצרו משחקי לילה, החלו לשדר משחקים בשידור חי ברדיו, והתירו כניסת נשים חינם לאצטדיונים. למרות הקושי וקיצוצי השכר לא היו גלי עזיבה של שחקנים ואנשי צוות אימון.
מלחמת העולם השנייה (1939–1945)
מלחמת העולם השנייה גרמה למחסור משמעותי בשחקני בייסבול מקצוענים, שכן יותר מ-500 שחקני ליגה עזבו את קבוצותיהם כדי לשרת בצבא. רבים מהם שיחקו משחקי ראווה בחזית כדי לשעשע את הלוחמים בהפוגות בין הקרבות בארצות הברית ובאוקיינוס השקט. השחקנים שנשארו לשחק בליגה היו ברובם צעירים, מבוגרים וכאלה עם פרופיל צבאי נמוך (4F) שמעיד על אי התאמה נפשית, פיזית או מוסרית לשירות. שחקנים עם בעיות בריאותיות משמעותיות קיבלו מקום בהרכבים, כמו פיט גריי, שחקן השדה החיצון שיד ימינו נקטעה בילדותו עקב תאונה. למרות המחסור החריף בשחקנים, סגלי הקבוצות לא כללו אף שחקן שחור עד סוף המלחמה. השחקנים השחורים, שרבים מהם שירתו במלחמה, עדיין היו מוגבלים לשחק בייסבול בליגות הבייסבול לשחורים.
במסגרת ההאפלה ששררה ברחבי ארצות הברית, נאלצו התושבים להימנע מנסיעות, ומהדלקת אור במקומות פומביים כמו אצטדיונים. הגבלות אלו גרמו לביטול משחקים, עד שכמעט היה צריך לבטל את עונת 1942. בינואר 1942, פנה קומישינר הליגה הראשון, קיינסו מאונטיין לנדיס, במכתב לנשיא ארצות הברית פרנקלין ד. רוזוולט ובו התחנן להמשך פעילות הליגה במהלך המלחמה בתקווה שהליגה תוכל לפתוח את העונה. רוזוולט השיב למכתב בחיוב והוסיף כי המשחקים יעלו את מורל העם, וישכיחו אותו מהעבודה הקשה בתקופת המלחמה. לאחר שהתקבל אישור הנשיא חזרו הקבוצות להתאמן, ולמרות היעדרותם של רוב כוכבי הליגה באותה העת התקיימה עונת 1942 במלואה.
שבירת מחסום הצבע
מעת הקמתה שיחקו בליגה שחקנים לבנים בלבד. בשנת 1946, לאחר חיפוש של מספר שנים אחר שחקן מתאים, צירף בראנץ' ריקי, נשיא וג'נרל מנג'ר של קבוצת ברוקלין דודג'רס את השחקן השחור הראשון לליגה. ג'קי רובינסון היה שחקן מבטיח ששיחק באותה עת בליגות הבייסבול לשחורים, הוחתם בחוזה של 600 דולר לעונה, בנוסף להתחייבות מצד רובינסון להתעלם מכל קריאה או מעשה גזענות שיופנה כלפיו. בעונתו הראשונה שיחק רובינסון בקבוצת הפיתוח של הדודג'רס שמשחקת בליגת המשנה, ואולם לאחר שנה הצטרף לקבוצה הבכירה. ב15 באפריל 1947 השתתף רובינסון במשחקו הראשון בליגה באיצטדיון אבט פילד, מול 26 אלף צופים. מרביתם צופים שחורם שהגיעו במיוחד עבורו.
נציבי הליגה
רשימת נציבי הליגה לאורך השנים :
תוצאות גמר ה-MLB
1סדרה של הטוב מתשעה משחקים
בלגורוד
בֶּלְגוֹרוֹד (ברוסית: Бе́лгород) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז בלגורוד. העיר ממוקמת על שפת נהר סוורסקי דונץ, כ-695 ק"מ דרומית ממוסקבה וכ-40 ק"מ מהגבול עם אוקראינה. פירוש השם בלגורוד - "עיר לבנה". בעיר מתגוררים כ-330 אלף תושבים.
בעיר קיימים שבעה מוסדות להשכלה גבוהה. יסוד כלכלת העיר - מפעלי גיר. בסביבות העיר קיימים מרבצי גיר באיכות גבוהה.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1596 כמבצר בגבול הדרומי של רוסיה. בתחילת המאה ה-18 לאחר סיפוח אוקראינה חשיבות העיר כמבצר גבול ירדה ובשנת 1785 המבצר סיים את תפקידו המבצעי.
דגל העיר
דגל בלגורוד הוא סמל לאחדות ולאינטראקציה של תושבי העיר. הדגל הנוכחי אושר ב-22 ביולי 1999 על פי החלטת מועצת הצירים של העיר בלגורוד מס' 321 ונכנס למרשם הרלדיקה של הפדרציה הרוסית עם מספר רישום 978 ב-2002.
הנוער הלאומי בית"ר
תנועת "הנוער הלאומי – בית"ר" (עד שנת 2012: "הנוער הלאומי") היא תנועת נוער שנוסדה בשנת 1934 על ידי הסתדרות העובדים הלאומית, כתנועת נוער ציונית חברתית.
בשנת 2012 אוחדה תנועת הנוער בית"ר עם הנוער הלאומי וכעת הן מזוהות יחדיו בשם "הנוער הלאומי-בית"ר". התנועה חרתה על דגלה את ערכי הציונות הרוויזיוניסטית של זאב ז'בוטינסקי והוא מהווה דמות מפתח בתנועה. הנוער לאומי- בית״ר מחנכת להזדהות עם ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית כפי שבאים לביטוי במגילת העצמאות.
על אף שהתנועה מציגה עצמה כלא פוליטית, היא שמה במרכזה אישים וערכים פוליטיים-חברתיים המזוהים עם הימין הפוליטי בישראל.
היסטוריה
בשנותיה הראשונות פעלה התנועה כחלק מאגף נוער בהסתדרות העובדים הלאומית, אך עם השנים גדלה והפכה לתנועת נוער עצמאית. בוגרי התנועה הקימו במסגרתה גרעיני נח"ל והיאחזויות שהפכו לימים ליישובים גנים, כדים וחומש.
התנועה מחנכת את חבריה על פי משנתו החברתית של זאב ז'בוטינסקי שערכיה המרכזיים הם: תרומה לקהילה, אהבת הארץ, פיתוח מנהיגות צעירה, שירות משמעותי בצה"ל וקיום חמשת המ"מים. אמונתו המוצקה של ז'בוטינסקי כי כוח הנוער הוא שיכול לרפא את תחלואי החברה הם שעומדים בבסיס הקמת התנועה. כהמנון ודגל נקבעו "התקווה" ודגל ישראל. שיר התנועה הוא "שיר הדגל". סיסמת התנועה: "חד נס". על פי עקרונותיו החברתיות של זאב ז'בוטינסקי יש לשאוף לחברה שוויונית ולפעול למען צמצום הפערים החברתיים וזאת באמצעות פעולות חניכי ומדריכי התנועה שיקיימו את רעיון "חמשת המ"מים" של ז'בוטינסקי שפירושו חמישה תנאים בסיסים החשובים למחייתו של האדם מעצם היותו אדם שוויוני לכל אדם אחר בחברה; מזון, מעון, מלבוש, מרפא ומורה. מזון- תרומת מזון לנזקקים. מעון- סניפי התנועה שמשמשים כבית שני עבור חניכי ומדריכי התנועה, פתוחים למענם בכל שעה ולכל אשר ירצו (גם מעבר לשעות הפעילות המוגדרת). מלבוש- תרומת בגדים לנזקקים. מרפא- ביקור חולים בבתי חולים וביקור זקנים. מורה- מדריכי התנועה משמשים כמורים ומחנכים של דור העתיד.
הנוער הלאומי - היום
תנועת הנוער הלאומי מציעה הפעלות, פרויקטים קהילתיים, מסעות, קורסי הדרכה, קייטנות ומיזמים חברתיים הנערכים על פי משנה ותוכנית שנתית סדורה ובהתאם לצו השעה.
נכון ל-2022, יו"ר התנועה הוא ניסים שלם.
הנהגה צעירה
התנועה מקיימת בכל שנה בחירות דמוקרטיות להנהגה הצעירה, וכך מאפשרים לנוער להשפיע, ליזום ולהנהיג בתנועה. בראש ההנהגה הצעירה עומד יושב ראש וסגן. ההנהגה מורכבת מטובי המדריכות והמדריכים בתנועה, והם עובדים בשיתוף פעולה מלא עם ההנהגה הבוגרת.
ההנהגה הצעירה הוא גוף בתנועה אשר מורכב רק מבני נוער המדריכים בתנועה, חברי ההנהגה הצעירה נבחרים בסניפים שלהם, כאשר מכל סניף נבחרים כשני חברי הנהגה צעירה.
ההנהגה מנוהלת על ידי היו"ר שנבחר כל שנה על ידי כל המדריכים בתנועה בבחירות שנערכות באופן מסורתי בטיול סוכות.
בשנים 2017–2018 ניהלה ההנהגה הצעירה את "מחאת הפופקרן", כחלק מ-12 ערכי התנועה עלינו לקרוא תגר למחוא על עוולות בחברה. כחלק מהמחאה עמדו חברי ההנהגה הצעירה ביחד עם חניכי התנועה מחוץ לבתי הקולנוע, חילקו פופקורן לקהל ומחו על מחירי הפופקורן.
תחום ההדרכה בנוער הלאומי
מחלקת ההדרכה התנועתית אחראית על כלל המערכים החינוכיים המתקיימים בתנועה. המחלקה בראשות מר קובי עזרן, החליטה לאחר דיונים רבים בנושא, בשנת 2013 לערוך ולכתוב "שנים עשר ערכי יסוד". ערכי היסוד התנועתיים הנ"ל מתווים את המדיניות לבניית התוכניות השנתיות של התנועה הבאים לידי ביטוי להלן:
ציונות ואהבת הארץ
במסגרת פעילויות השיא, יוצאים החניכים הצעירים למחנה קיץ ביערות ישראל ומתגבשים סביב נושאי ציונות מחנאות, הישרדות ובישולי שדה. חניכי השכבה הבוגרת יוצאים לקורסי מנהיגות צעירה מהמקצועיים בתחום במטרה להכשיר את דור המנהיגים הבא. חניכי השביעית והשמינית, עוברים מערכי הדרכה והכנה לקראת שירותם הצבאי בצה"ל. התנועה מחנכת את חבריה לשירות משמעותי וייחודי בצבא ההגנה לישראל.
במהלך השנה מקיימת התנועה טיולים, מסעות, וסמינרים המיועדים לחברי שכבות הביניים והבוגרת, שבהם לומדים החניכים להכיר את נופיה ושביליה של המדינה. התנועה מפעילה מגוון טיולים, כגון: מסע בראשית בסוכות, פאנוכה- טיול לשכבה הצעירה בחנוכה, מסיבהנגה- מסיבה לשכבה הבוגרת בחנוכה, מסע פסח לשכבה הבוגרת, טיול לשכבה הצעירה בשבועות, מחנה הישרדות לשכבה הצעירה בחופש הגדול וקורסי ההדרכה לשכבה הבוגרת בחופש הגדול.
קשרי חוץ
החניכים והמדריכים יוזמים מפגשים עם ארגונים מקבילים בגרמניה, טסים למשלחות גומלין ומארחים בישראל נוער וצעירים גרמניים לפעילות תנועת הנוער המשלבת הכרות עם מורשתו של העם היהודי והפעילות הציונית בארץ ישראל. החל בשנת 2015 פועל בברוקלין, ניו יורק, סניף של התנועה אשר מחנך צעירים לפי ערכי הציונות וז'בוטינסקי, אותו מנהלת סגנית יו"ר ההנהגה הצעירה במסגרת שנת השירות שלה.
מיזמים חברתיים
התנועה הכשירה מזכירי איגוד מקצועי צעירים השומרים על זכויות בני הנוער העובדים במהלך השנה ובחודשי הקיץ. תנועת הנוער הלאומי מכשירה את חבריה כסוכני שינוי חברתי ומעודדת אותם לקחת אחריות אישית וקבוצתית. לדוגמה: איסוף וחלוקת מארזי מזון, התרמות לנזקקים, הפעלות במחלקות הילדים בבתי החולים, הפעלות בבתי אבות, פעילויות בשכונות בחודשי הקיץ, הפעלת מועדוניות, מרכזי למידה וחוגי העשרה.
פיסוק
פיסוק הוא חלק של דקדוק בכללי השימוש בסימני הפיסוק, שהם הסימנים (כגון פסיק) המשולבים במשפט ומסייעים לקורא בקריאת המשפט ובהבנתו.
סימני הפיסוק חשובים להבנת המשפט. הם מרמזים על מבנה המשפט, והם מעין תווים של המוזיקה של המשפט, המציינים את ההפסקות, את ההנגנות ואת ההדגשות. כתיבה ללא סימני פיסוק מקשה על ההבנה, והופכת את הכתוב ללא ברור ולחדגוני. כללי הפיסוק מאורגנים בשני אופנים, אחד מהם הוא לפי סימני הפיסוק.
ההיסטוריה של הפיסוק
הפיסוק הומצא על ידי אריסטופאנס מביזנטיון בתקופה היוונית, אך הפיסוק המודרני התפתח בהדרגה רק לאחר המצאת הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג בשנת 1454. כך לדוגמה, כללי הפיסוק באנגלית קיימים רק מאז תחילת המאה ה-17. לדוגמה האפוסטרוף בא מהשפה הלועזית (אנגלית) ששם הוא נקרא אפוסטרופ אס.
סימני הפיסוק המודרניים החלו לשמש בעברית רק במאה ה-18. כתב על כך יוסף קלוזנר בספרו "העברית החדשה ובעיותיה":
במהלך השנים עברו חוקי הפיסוק המקובלים בעברית שינויים. תחילה הייתה נהוגה בארץ שיטת הפיסוק הגרמנית שמתאפיינת בכך שהפסיק תוחם משפטים משועבדים (פסוקיות). הפיסוק האנגלי התקבל בשנת 1994 על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית שקבעה את הפיסוק האנגלי כבסיס לפיסוק בעברית. לפי חוקי הפיסוק האנגלי הפסיק משמש לציון הפסקה בשטף הדיבור, כלומר לבצע עצירה קצרה במשפט אך לא ארוכה כמו עצירה בין שני משפטים שונים.
סלווטיצ'ה
סלווטיצ'ה (בפולנית: Sławatycze) הוא כפר במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
בשנת 1577 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1867 נטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב בשל השתתפות תושביו במרד ינואר.
יהודי סלווטיצ'ה
יהודים ישבו ביישוב מסוף המאה ה-18, ותרמו להתפתחותו הכלכלית. מאמצע המאה ה-19 התקיימה ביישוב קהילה עצמאית. בתום מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי היישוב חיילי הצבא הכחול, ובשנת 1921 חודשו המהומות נגד יהודיו.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-950 יהודים, כמחצית תושביו, והתקיימו בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
בתחילת אוקטובר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב (שהומר בהמשך בסרט זרוע), איסור הליכה על מדרכות, איסור על קשר עם לא יהודים, החרמת רכוש וחובת ביצוע עבודות כפייה. בפברואר 1940 רצחו אנשי ס"ס 32 יהודים בכפר.
בשנת 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם 149 יהודים מכפרי הסביבה. ב-13 ביוני 1942 שולחו רוב יושבי הגטו שבכפר לגטו לומאזי, ושם נרצחו עם יתר יהודי המקום באוגוסט 1942. יתר יהודי הגטו שבכפר שולחו בספטמבר 1942 לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, וממנו שולחו כעבור כחודש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
Call of Duty: Modern Warfare 2
Call of Duty: Modern Warfare 2 הוא מסוגת פעולה מגוף ראשון שפותח על ידי Infinity Ward והופץ על ידי Activision ל-Windows, PlayStation 3 ו-Xbox 360. ההכרזה הרשמית על המשחק הייתה בפברואר 2009, ושיווקו החל ב-10 בנובמבר 2009. המשחק הוא השישי בסדרת Call of Duty והמשך ישיר ל-Call of Duty 4: Modern Warfare. המשחק זכה להצלחה מרובה וכבר ביום הראשון להשקתו בעולם נמכרו כ-4.7 מיליון עותקים רק בארצות הברית ובבריטניה.
משחקיות
בדומה למשחקים הקודמים בסדרה, השחקן משחק דמויות שונות במערכה לשחקן יחיד לפי הסיפור. עלילת המשחק מתרחשת באפגניסטן, בוושינגטון, בריו דה ז'ניירו ובסיביר.
המשחק כולל גם 23 משימות שאינן קשורות לעלילה. את רוב המשימות ניתן לשחק לבד, אך ישנן משימות שבהן יש צורך בשחקן נוסף. המשימות הללו מחולקות ל-5 חלקים וכדי לעבור לחלק הבא יש להשיג מספר כוכבים קבוע שניתן על פי טיב העשייה של המשימות הקודמות. בסיום כל משימה מופיע מידע על הביצוע, זמן הביצוע ומספר אויבים שנהרגו.
עלילת המשחק
עלילת המשחק מתרחשת חמש שנים לאחר סיום אירועי המשחק Call of Duty 4. למרות מאמצי הכוחות האמריקאים והבריטים, הלאומנים השתלטו על רוסיה, וזאקייב (האנטגוניסט מהמשחק הקודם) הוכרז שם כקדוש מעונה. אחד מסגניו של זאקייב, ולדימיר מאקרוב, מפקד על חוליות טרוריסטים באירופה.
המשחק מתחיל באפגניסטן, כשחייל ריינג'ר אמריקאי, ג'וזף אלן, מסייע בקרב מול המורדים האפגנים ומחסלם. מורשם מלחימתו, גנרל שפרד, מפקד כוחות הקואליציה באזור שולח אותו להתחבר לחוליה של מאקארוב כסוכן CIA ביחידה TASK FORCE 141, תחת השם הבדוי: אלכסיי בורודין. בזמן זה, סואפ (הפרוטגוניסט מהמשחק הקודם) ורואץ' (הדמות שנשלטת על ידי השחקן בשלב זה) חודרים לבסיס רוסי כדי לחלץ ACS (קיצור של Attack Characterization System) מלוויין שנפל ואז הם מתגלים והורגים את החיילים שנמצאים בבסיס ונמלטים באופנועי שלג. לאחר מכן שפרד מבקש מאלן להשתתף בפיגוע ירי עם חוליית הטרור של מאקרוב בשדה תעופה על שם זאקייב במוסקבה, והשחקן עובר לשלוט על אלן במהלך הפיגוע. לפני שהטרוריסטים נמלטים באמבולנס מהאזור, מאקרוב יורה בראשו של אלן ומשאיר את גופתו במקום כדי שכוחות הביטחון של רוסיה יחשבו שארצות הברית אחראית לטבח. כנקמה, רוסיה פולשת לארצות הברית. מכיוון שה-ACS הועתק על ידם הם מצליחים להיכנס מבלי להתגלות. השחקן עובר לשחק את טוראי ג'יימס ראמירז (מהריינג'רס) שמשתתף עם פלוגתו בחיסול חיילי הכוחות הרוסים בפרוור צפוני בווירג'יניה תוך כדי התקדמות לוושינגטון די. סי. שם מתרחש הקרב העיקרי שבמהלכו הם מצליחים לחסל את כוחות הרוסים שמנסים להשתלט על וושינגטון די. סי. והם מוצאים שם גם את ג'וזף אלן ואנשיו שהתברר ששרדו את הטבח בשדה תעופה אך בדרך חזרה במטוס לארצות הברית המטוס שלהם מתרסק כתוצאה מהרוסים שהפגיזו אותם בארטילריה והם נהרגו.
בינתיים, ה-TASK FORCE 141 מגיעים לפאבלות של ריו דה ז'ניירו לפי מידע מודיעין כדי למצוא את אלחנדרו רוחאס, האיש שסיפק תחמושת לפיגוע. הם מחסלים ארגוני פשע השולטים בפאבלות של ריו דה ז'ניירו ותופסים את אלחנדרו שמספר שהאויב הגדול ביותר של מאקרוב כלוא בגולאג. סואפ מחליט לשחרר את האסיר כדי שיעזור להם נגד מאקרוב הם מחסלים את אלחנדרו וארגוני פשע נוספים שהגיעו למקום ונמלטים. TASK FORCE 141, עם עזרה מאריות הים ומחיל הנחתים האמריקני, מגלים שיש אסדת קידוח שבה חיילים רוסים חטפו חיילים מה CIA והם הורגים את כל החיילים הרוסים שנמצאו במקום ומחלצים את החיילים של ה CIA לאחר מכן, הם תוקפים את כלא גולאג ומשחררים את האסיר שמתגלה כקפטן פרייס, הגיבור מהמשחק הקודם. קפטן פרייס מסכים לעזור אך אומר שיש צורך באמצעים קיצוניים וכדי לשכנע את ארצות הברית לסייע לו בזמן שחבריו מחפים והורגים את החיילים הרוסים הוא פורץ לצוללת רוסית ומשגר ממנה טיל בליסטי בין-יבשתי לוושינגטון די. סי.
הטיל מתפוצץ ליד תחנת החלל הבינלאומית, כתוצאה מהפיצוץ נוצרת קרינה אלקטרומגנטית שמשתקת את שני הצדדים הלוחמים בוושינגטון. קבוצתו של ראמירז שמסוקה הופל דקות ספורות לפני פגיעת הטיל מוקפת בחיילים ומסוקים רוסיים, אבל בעקבות הפצצה של פצצה אלקטרומגנטית כל המערכות מושבתות והטנקים, המסוקים והמטוסים הרוסיים מתרסקים. בעקבות אובדן העליונות האווירית של הרוסים, רמירז ופלוגתו חוזרים ללחימה. העיר כולה מוחשכת, וכל מכשירי הקשר והכוונות האופטיות מושבתים. לאחר שהם מוצאים קבוצה נוספת של חיילים אמריקאים בעיר, הם מגיעים לבונקר הגרעיני של הבית הלבן ומשם הם מגיעים אל הבית הלבן, שעדיין יש בו חשמל, אך הוא נמצא בשליטה רוסית. לאחר שהם מפלסים את דרכם בלחימה לתוך האגף המערבי והורגים את החיילים שבדרכם הם שומעים בקשר הודעה שאומרת שהפיקוד האמריקאי הניח, בעקבות אובדן הקשר עם הבירה, שוושינגטון נפלה בידי הרוסים, והם עומדים לשלוח התקפה אווירית שתשמיד את העיר. הדרך היחידה לעצור את המתקפה היא לסמן, בעזרת עשן ירוק על גג הבית הלבן ושאר הבניינים החשובים בעיר אשר בשליטה אמריקנית והחשמל עודו פעיל בהם. לאחר לחימה קשה וחיסול החיילים שבדרכם, מגיעה היחידה לגג ומצליחה לסמן ממש לפני שהמטוסים מפציצים את העיר. בנוסף, הם רואים עשן ירוק על שאר הבניינים המפורסמים בעיר, מה שמצביע על כך שהיא נותרה בשליטה אמריקאית. ואז חוגגים הריינג'רז את הניצחון וחוזרים לבסיס.
על מנת לבדוק את כל מקומות המסתור שמאקרוב יכול להמצא בהם, מתפצלים אנשי ה-Task Force 141: פרייס וסואפ הולכים למגרש גרוטאות של חלקי מטוסים באפגניסטן, ורואץ' וגואוסט הולכים לבקתה של מאקרוב בהרי הקווקז. הקבוצה השנייה מחסלת את אנשיו של מאקרוב מוצאת מידע שמקשר בין מאקרוב לטבח בשדה התעופה ומעתיקים את הכונן הקשיח שלו. הם הולכים למסוק של גנרל שפרד אך הוא מתגלה כבוגד, יורה בהם למוות, שורף את הגופות ולוקח את ההעתק. פרייס וסואפ מגלים על הבגידה, הורגים את החיילים של מאקרוב ושפרד ובורחים בסיועו של ניקולאי, איש מודיעין שבורח בזמן שקבוצתו של מאקרוב וגנרל שפרד נלחמים. ובטענה ש-"האויב של האויב שלי הוא חבר שלי", מאקרוב מגלה להם את מקום המסתור של גנרל שפרד באפגניסטן. פרייס וסואפ מגיעים לשם והורגים את חייליו של שפרד, אך לאחר מרדף סירות שבמהלכו פרייס וסואפ הורגים את חייליו של שפרד שרודפים אחריהם שפרד מצליח להימלט ולעלות על מסוק, אך שנייה לפני שסירתם נופלת במפל פרייס מצליח להרוג מהסירה את הטייס והמסוק מתרסק. לאחר התאוששות קצרה מהנפילה סואפ המטושטש מחפש אחר הגנרל בעודו צולע, הוא מוצא אותו ומנסה לדקור אותו באמצעות סכין אך שפרד עוצר את המכה ומפיל אותו על הרצפה. גנרל שפרד לוקח את הסכין ודוקר את סואפ בחזהו. שפרד שולף את אקדחו ומכוון אותו על פרצופו של סואפ ובמהלך הטענת הכדורים הוא מספר לו שנהרגו לו שלושים אלף חיילים בלחימה במזרח התיכון והוא נשבע לנקום בעזרת מלחמה ברוסיה ואומר שהוא יודע שהוא מבין. לפני שהוא מספיק לירות בסואפ, פרייס מגיע, מפיל את שפרד ונאבק בו. בעוד פרייס ושפרד נאבקים, סואפ זוחל לכיוון האקדח של שפרד, כמעט ומגיע אך שפרד שם לב ומעלף אותו באמצעות בעיטה בראשו. הוא פוקח עיניו ורואה את פרייס ושפרד ממשיכים במאבקם. בשארית כוחותיו, מוציא סואפ את הסכין מחזהו, ומשליך אותה לעבר ראשו של שפרד החובט בפרייס. הסכין פוגעת בעינו של שפרד והוא נופל לארץ ומת. פרייס הצולע קם מגופתו של שפרד אל עבר סואפ, הוא מסייע לסואפ ללכת ובדיוק מגיע ניקולאי במסוק ומעביר את סואפ ופרייס למסוק ומטיס אותם לבית חולים בהודו כדי שיטפלו בהם. המשחק נגמר במילים: ”da，i know a place“ ("כן, אני מכיר מקום").
ביקורת על המשחק
על המשחק הושמעו ביקורות רבות מגורמים שונים ברחבי העולם.
המשחק קיבל ציון של 92 מתוך 100 על ידי משתמשים של Online FPS by Steam.
ביקורת על גרסת המחשב
ב-18 בנובמבר 2009, הודיע רוברט באולינג, מנהל הקהילות של חברת Infinity Ward, שהמשחק מאפשר חיבור לשרתי החברה בלבד ובאופן אוטומטי, במשחק מרובה המשתתפים בדומה לגרסאות הקונוסולות. הדבר עורר מחאה מהרבה שחקנים ממספר סיבות עיקריות: לא תהיה אפשרות לארגן תחרויות ללא שיתוף פעולה מצד החברה, לא יוכלו לשחק במפות שנוצרו על ידי הגולשים ושחקנים מחוץ לארצות הברית חששו שלא יוכלו לשחק והם יתקלו בלאגים (לאג הוא עיכוב תקשורתי בין מספר מחשבים, בתקשורת נתונים,). החששות מלאגים התבררו ברובם כלא מוצדקים, כאשר שחקנים נתקלו בלאגים פעמים בודדות בלבד.
המשימה "בלי רוסית"
אחת מהמשימות הראשונות במשחק נקראת "No Russian" ("בלי (לדבר ב)רוסית"). בתחילת המשימה מאקרוב אומר לצוות שלו לא לדבר רוסית על מנת לא לחשוף את זהותם כרוסים - ומכאן משמעות השם. במשימה זו משחק השחקן סוכן CIA תחת כיסוי הנאלץ להשתתף בפיגוע ירי בנמל תעופה עם קבוצת טרוריסטים על מנת למנוע את חשיפתו. לפני תחילת השלב מוזהר השחקן כי התוכן בשלב כולל ירי בחפים מפשע, ומוצגת לו האפשרות לדלג על המשימה. המשימה עוררה פולמוס אף לפני התאריך בו התחיל השיווק הרשמי למשחק, לאחר שסרטון ובו נראה השלב המדובר הודלף לציבור. ממשלת רוסיה ביקשה שהמשחק ימכר בשטחה ללא משימה זו מכיוון שלדעתה הוא מציג אותה כמדינה המעודדת טרור. אקטיביז'ן נענתה לבקשתה, אספה את המשחק מהחנויות ושיווקה אותו מחדש, כעת המשימה המדוברת תתחיל רק לאחר ביצוע הפיגוע, כשהטרוריסטים נלחמים מול כוחות הביטחון.
משחק מרובה משתתפים
במשחק זה ישנן 70 רמות שאותן השחקן צריך לעבור, החל מטוראי וכלה במפקד ראשי (commander). בכל רמה נפתחים כלי נשק ועזרים למשחק (perks). במשחק זה ישנו בסך הכל 26 מפות, קבועות מראש ואין אפשרות ליצור מפות אחרות. בדומה למשחק call of duty 4, גם כאן מעורבים בונוסים לשחקנים אשר עושים הריגות רצופות (kill streak). במשחק הזה שחקן יכול לבחור בשלושה בונוסים בלבד.
Blue (Da Ba Dee)
Blue הוא השיר המצליח ביותר של הרכב הדאנס האיטלקי אייפל 65. השיר יצא בשנת 1998 באלבום Europop. הקולות הוקלטו דרך מכשיר שנקרא ווקודר, ונערכו במחשב ליצירת אפקט של קול רובוטי וממוחשב, בדומה לשיר "Believe" של הזמרת שר. השיר שהה שלושה שבועות במקום הראשון במצעד הלהיטים של בריטניה ובמרבית ההמצעדים השבועיים בהם השתתף (ובמצעדים השנתיים הגיע כמעט בכל המדינות למעל המקום העשירי), זכה בתוארי זהב ופלטיניום במדינות רבות (נוסף לזכייה בתואר יהלום בצרפת).
השיר
השיר עוסק באדם שצבעו כחול, שעצב מקיף אותו (פירוש המילה "Blue" הוא עצוב). יש לו מכונית "כחולה", חברה "כחולה" והוא גר בבית "כחול". למרות המסר הדיכאוני במילות השיר, רוב האנשים ששמעו אותו לא התעמקו במשמעותו, וחשבו על הביטוי "איש כחול" (שיכול להתפרש גם כ"איש עצוב") במובן פשוט, כמישהו שהצבע שלו הוא כחול. האווירה של השיר קצבית תזזיתית ושמחה, ולא בכדי הוא הפך ללהיט מועדונים במדינות רבות.
טירת צ'ירק
טירת צ'ירק (בוולשית: Castell y Waun, באנגלית: Chirk Castle) היא טירה ואחוזה משפחתית בצפון-מזרח ויילס בסמוך לגבול עם אנגליה.
הטירה הוקמה בשנת 1295 מספר שנים לאחר הכיבוש האנגלי של ויילס, היא הוקמה כחלק ממערך ביצורים ומרכזי שלטון אנגלים לאורך גבולות וחופי ויילס. החל מהמאה ה-16 הייתה הטירה בבעלות משפחת מידלטון אשר חיו בטירה עד לשנת 2004 כאשר עברה לבעלות בלעדית של הקרן הלאומית אשר מתחזקת את הטירה והאדמות מסביב. מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 חלקים שונים בטירה פתוחים לציבור הרחב ובשנים האחרונות היא הפכה ליעד תיירותי מוכר ופופולרי באזור.
היסטוריה
טירת צ'ירק נבנתה על קו הגבול האנגלי-ולשי כחלק ממערך ביצורים שנועדו לשלוט בוויילס לאחר הכיבוש האנגלי ב-1282. טירות אלו הוקמו בעיקר לאורך הגבול וחופי ויילס עם דגש על צפון ויילס - היכן שהשליטה האנגלית הייתה יחסית רופפת עם תסיסה לאומית וולשית מובהקת יותר. כחלק ממאמץ משלים לכיבוש ויילס, אדמות לאורך הגבול ניתנו לאצילים אנגליים במטרה לבצר ולבסס את השלטון האנגלי, שטחים אלו זכו לכינוי "המארצ'ים הוולשים" והאצילים ששלטו בהם מטעם הכתר כונו "אדוני הספר".
ב-2 ביוני 1282 העניק מלך אנגליה אדוארד הראשון את אדמות צ'ירק לאחד ממפקדי הצבא רוג'ר מורטימר, אשר ככל הנראה הקים במקום בסיס צבאי לחיליו. בשנת 1294 הוולשים מרדו בשלטון האנגלי הטרי באזור בהנהגתו של יורש העצר הוולשי מאדוג אפ ל'ואלין, מה שהאיץ את התוכניות להקים בצ'ירק טירה מבוצרת. מספר חודשים לאחר מכן ב-1295 החלו עבודות הבנייה. משום הדמיון בין עיצוב טירת צ'ירק לטירת בומריס ייתכן והארכיטקט המלכותי ג'יימס מסיינט ג'ורג' היה מעורב בתכנון ועיצוב צ'ירק. בתוכנית הבנייה המקורית טירת צ'ירק הייתה אמורה לכלול שתי חומות היקפיות, כאשר החומה החיצונית הייתה נמוכה יותר והחומה החיצונית עבה וגבוהה יותר. לאורך החומה החיצונית היו מתוכננים מספר רב של צריחים ומגדלים, בעוד שהחומה הפנימית הייתה אמורה לכלול שבעה מגדלים ושער בדופן הדרומי מאוגף בשני מגדלים נוספים.
בפועל השולמה בניית החלק הפנימי בלבד של הטירה ללא החומה ההיקפית החיצונית. במשך השנים האגף הדרומי עם שער הכניסה לטירה קרס, הוא נבנה מחדש ללא המגדלים הדרומיים והשער הראשי - אשר הועבר לקיר הצפוני היכן שהוא ממוקם כיום כפתח קשתי בחומה.
בשנת 1593 נקנתה הטירה על ידי תומאס מידלנטון, לימים ראש העיר של לונדון וחבר פרלמנט, בסכום של 5,000 לירה שטרלינג ומאז ועד לשנת 2004 משפחת מידלטון החזיקה בטירה בתור בית המשפחה. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית תומאס מידלטון (הבן) צידד תחילה עם הפרלמנטריים ובמהלך התקוממות צ'שייר שבאה לאחר מלחמת האזרחים עבר לצדד במלכותנים. אחרי מספר שנים של חוסר שקט ברחבי אנגליה, בתקופת הרסטורציה האנגלית נכדו של תומאס מידלטון, אשר גם נקרא תומאס, קיבל את ברונות צ'ירק והפך לתומאס מידלטון, ברון צ'ירק הראשון.
יגואר C-X75
יגואר C-X75 (באנגלית: Jaguar C-X75) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט, 2 דלתות קופה, המאופיינת על ידי 2 סוגי מנועים המופעלים במשולב: מנוע בעל הנעה חשמלית (4 מנועים) ו-2 מנועים טורבינה (מנוע דיזל) המונעים על ידי טורבינת גז.
"יגואר C-X75"
יגואר C-X75 הוא רכב היברידי חשמלי, 2 מושבים, מכונית קונספט, המיוצר על ידי יגואר בשיתוף עם "פורמולה אחת" צוות וויליאמס F1 (Williams Grand Prix Engineering). דגם ה"יגואר C-X75" מייצר 778 כ"ס באמצעות ארבעה מנועים חשמליים "YASA", שכל אחד מהם כונן אחד מארבעת הגלגלים. הסוללות המניעות את המנועים הללו נטענות באמצעות שתי טורבינות גז זעירות דיזל במקום מנוע קונבנציונלי בעל ארבע פעימות.
עד 250 מכוניות היו מתוכננות להיבנות בשותפות עם צוות פורמולה 1 וויליאמס F1. עד גרסת הייצור היה צפוי להיות כל טווח חשמלי של 50 ק"מ (31 מייל). בדצמבר 2012 הודיעה יצרנית הרכב על ביטול הייצור עקב המשבר הכלכלי העולמי המתמשך.
דגם ה"יגואר C-X75" הוצג בסרט ספקטר הסרט ה-24 של ג'יימס בונד.
המנגנון מופעל על ידי ארבעה מנועים חשמליים - אחד לכל גלגל - המייצרים 780 כ"ס (582 קילוואט) כל מנוע שוקל 50 ק"ג.
טורבינות הגז מיקרו של "Bladon Jets" תייצר מספיק חשמל כדי להרחיב את טווח המכונית ל 900 ק"מ תוך ייצור 28 גרם של פחמן דו-חמצני  לקילומטר על מחזור הבדיקה של האיחוד האירופי.
כאשר הרכב פועל רק על כוח הסוללה, ל"יגואר C-X75" יש טווח חשמלי של 110 ק"מ (68 מייל).
תומאס מואר מרטין
תומאס מואר מרטין (באנגלית: Thomas Mower Martin; 1838 – 1934) היה צייר נוף קנדי יליד אנגליה שכונה "אבי האמנות הקנדית".
ביוגרפיה ועבודה
מרטין נולד בלונדון, אנגליה, בנם של אדוארד ה. מרטין, גזבר בתי המשפט, וסוזן אברנת'י. הוא התחנך בבתי ספר שונים ולבסוף החל ללמוד בבית הספר הצבאי באנפילד. אביו רצה שהוא יהפוך לאיש צבא בחברת הודו המזרחית. אך הוא התייתם בגיל 15, התגורר עם דודתו שתמכה ברצונו לא להמשיך בהכנה לחיי הצבא כדי להפוך לנגר ולצייר. הוא היה אוטודידקט, בתחום התחביב של רישום וציור במשך כמה שנים, וקיבל משרה חלקית בהוראה בבית הספר דרום קנזינגטון בלונדון.
בשנת 1862 הם היגרו לקנדה ובנו בית קטן במוסקוקה, אונטריו. חקלאות התבררה כבלתי אפשרית בגלל האיכות הירודה של האדמה ולכן עברה המשפחה והתיישבה בטורונטו, שם במהרה הפך מרטין לצייר מקצועי מבוסס.
מרטין צייר נופים, בעלי חיים, טבע דומם ודיוקנאות בצבעי שמן, צבעי מים ותחריטים. הוא היה אחד מקבוצת האמנים שקיבלה משימות מהרכבת הפסיפית הקנדית לציור נופים במערב קנדה - הם נודעו בשם "ציירי הרכבת". מוקדם יותר הוא טייל וצייר נופים במזרח קנדה ובארצות הברית, וכן סיפק איורים לשני ספרים מאת A & C Black, קנדה וגני קיו.
מואר מרטין הציג הרבה כאמן במהלך חייו וניתן למצוא את עבודותיו באוספים ציבוריים ופרטיים רבים, כולל טירת וינדזור באנגליה.
הוא נפטר בגיל 96 בשנת 1934.
איריס-טי
היסטוריה
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה הסכמה בתוך מדינות נאט"ו שעל פיה ארצות הברית תפתח טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני (ה-AIM-120 אמראם), על מנת להחליף את ה-AIM-7 ספארו המתיישן, ואילו בריטניה וגרמניה המערבית יפתחו טילי אוויר-אוויר לטווח קצר (ה-AIM-132 אסראם), על מנת להחליף את ה-AIM-9 סיידווינדר הוותיק. גרמניה פרשה מפיתוח הטיל בתחילת שנות ה-90, עם איחוד גרמניה, לאחר שירשה כמויות גדולות של הטיל הסובייטי וימפל R-73 (קוד פנטגון: AA-11, קוד נאט"ו : ארצ'ר), ביחד עם מטוסי המיג 29 של מזרח גרמניה. בזמן חקירת נתוני הארצ'ר, התברר שהוא בעל עדיפות ברורה על פני יריביו המערביים - בבחינת יכולות האיתור, זיהוי ומעקב אחר מטרות, ובעיקר ביכולת התמרון שלו. מסקנות אלו הובילו את גרמניה לדרוש שינויים נרחבים בתכנון טיל האסרם, תוך הדגשת הניהוג הווקטורי ויכולות התמרון על פני טווח הפעולה. אי היכולת להגיע להסכמה בעניינים אלו, הובילה לפרישתה של גרמניה מפרויקט האסראם, ופתיחת פרויקט פיתוח עצמאי.
בשנת 1995, הכריזה גרמניה על פרויקט פיתוח טיל האיריס-טי, בשיתוף פעולה עם יוון, איטליה, נורווגיה, שוודיה וקנדה. לאחר זמן מה נטשה קנדה את הפרויקט. חלוקת הפיתוח היא: בשנת 2003 הודיעה ספרד על הצטרפותה לפרויקט. חיל האוויר הגרמני - הלופטוואפה החל להצטייד בטיל ב-5 בדצמבר 2005.
אריתרופויאטין
אריתרופויאטין (Erythropoietin, בקיצור EPO או המופויאטין; hemopoietin) הוא הורמון המופק בכליה. לתאים במח העצם יש קולטנים להורמון זה וקישור ההורמון לקולטן מעודד יצירת תאי דם אדומים. לאריתרופויאטין תפקידים ביולוגיים נוספים, ודוגמה לכך היא חשיבותו בתגובה לפגיעה נוירונית.
איריס-טי
היסטוריה
כיום מפותחת גרסה ימית עתידית, הנקראת אידאס, ומיועדת לצוללות הצי הגרמני החדשות מדגם 212, לצורכי הגנה נגד מטוסים, לתקיפת כלי שיט קרובים (כטיל נגד ספינות) ואף נגד מטרות קרקעיות קרובות (כטיל ים-קרקע).
אריתרופויאטין
ההורמון מופק כתגובה להיפוקסיה (מחסור בחמצן).
הנודדים
הנודדים (ברוסית: Передви́жники – פֶּרֶדְוִויזְ'נִיקִי) הוא שמה של קבוצת ציירים רוסים שציירו בסגנון ריאליסטי. חברי הקבוצה העדיפו לצייר את תושביה של רוסיה (בעיקר את פשוטי העם והאיכרים) ובכך סגנונם נחשב לסגנון ריאליזם סוציאליסטי. בהעדפה זו יצאו חברי הקבוצה כנגד (מרד הארבעה עשר) הנחיות האקדמיה הקיסרית לאמנויות ומוסדות ההשכלה הרוסיים. חברי הקבוצה התאגדו יחד כקואופרטיב בשנת 1870 והציגו יחד תערוכות משותפות.
אריתרופויאטין
שימוש באריתרופויאטין מלאכותי נעשה כיום לצורך טיפול באנמיה מסוגים שונים. באריתרופויאטין נעשה גם שימוש בספורט, שימוש אסור, אותו ניתן לגלות בדם בשל הבדלים בין אריתרופויאטין אנדוגני לבין אקסוגני, כגון שינויים לאחר תרגום המופיעים רק באנדוגני. שימוש באריתרופויאטין רקומביננטי, הניתן בהזרקות תת-עוריות או במתן תוך-ורידי, מיועד לעידוד אריתרופויאזיס במח העצמות. המינון נקבע על פי משקל המטופל ועל פי מידת התגובה שלו לטיפול. הטיפול בתרופה בדרך כלל משולב בטיפול בברזל, לרוב בהעמסה תוך-ורידית, ולאחריה טיפול פומי בתוספי ברזל.
הנודדים
היסטוריה
אגודת הנודדים הוקמה בסנקט פטרבורג בשנת 1870 ביוזמת איוואן קרמסקוי, גריגורי מיאסויידוב, ניקולאי גה ווסילי פרוב, במסגרת מאבקם להציג באמצעות האמנות את השקפת עולמם הדמוקרטית, ומתוך התנגדותם למוסכמות שנכפו על אמני רוסיה על ידי האקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג. חברי הקבוצה פיתחו את עקרונות "ארטל האמנים" שהוקם על ידי קרמסקוי, וקרמסקוי היה לראש קבוצת הנודדים.
חברי הקבוצה הושפעו מרעיונותיהם של ויסאריון בלינסקי וניקולאי צ'רנישבסקי. במסגרת רעיונות אלה יצאו האמנים נגד הצנזורה, הצמיתות והענישה האכזרית שהייתה נפוצה אז ברוסיה. רעיונות אלה החלו לנבוע בקרב רפורמיסטים רוסיים בראשית המאה ה-19, אולם עבר זמן עד שחילחלו לעולם האמנות. ניתן לראות ביטוי ראשון לגישות אלה בשנת 1863 עת שארבעה עשר מתלמידי האקדמיה לאמנות הביעו מחאתם כנגד גישות האקדמיה השמרניות, ופרשו ממנה. שבע שנים לאחר מכן חברו יחד חברי הקבוצה והקימו את גרעין קבוצת הנודדים. כינוייה של הקבוצה מקורו ברצונם של חברי הקבוצה לנדוד ברחבי רוסיה, לצייר את תושביה ולהביא את האמנות אל העם באמצעות תערוכות נודדות.
אריתרופויאטין
היסטוריה
ההמטולוג ג'ון אדמסון והנפרולוג ג'וזף אשבך (Eschbach) בחנו סוגים שונים של כשלים כלייתיים ואת תפקידו של ההורמון הטבעי אריתרופויאטין בייצור תאי דם אדומים. השניים שחקרו כבשים וחיות נוספות במהלך שנות השבעים תרמו להבנה כי אריתרופויאטין מעודד ייצור של תאי דם אדומים במח העצמות ועשוי לסייע בטיפול באנמיה בבני אדם. ב-1968 גולדווסר (Goldwasser) וקנג (Kung) התחילו בניסיונות לטיהור אריתרופויאטין אנושי, וכעבור תשע שנים הצליחו השניים לטהר 10 מ"ל. האריתרופויאטין המנוקה איפשר לרצף את חומצות האמינו באופן חלקי ולזהות את הגן המקודד להורמון זה. מאוחר יותר מחקר במימון NIH שנעשה באוניברסיטת קולומביה גילה דרך לסנתז אריתרופויאטין. על בסיס מחקר זה החלה חברת אמג'ן בייצור אריתרופויאטין מלאכותי בשם אפוגן (Epogen), שזכה לאישור ה-FDA ב-1989.
הנודדים
היסטוריה
חברי הקבוצה יצרו קוד אמנותי המתבסס על ביקורת פוליטית וחברתית באמצעות האמנות, ויצאו נגד הגישה האסתטית שהייתה נפוצה באקדמיה. הם טענו שאמנות צריכה לשמש ולקדם את החברה, והתנגדו לרעיון "אמנות לשם האמנות" שעליו התבססה האקדמיה.
בין השנים 1871–1923 קיימה התנועה 48 תערוכות נודדות בסנקט פטרבורג, מוסקבה, קייב, קאזאן, אורל, ריגה, אודסה וערים אחרות.
דיוגנס
דיוגנס, יליד סינופה, האמין כי כל המותרות רק מפריעים לאדם לממש את ה"חיים הטבעיים", ועל כן הסתפק במועט וחי לדבריו "חיי כלב". אכל רק את המזון הפשוט ביותר ולבש את הבגדים הגסים ביותר. ישן על הרצפה והתקין לעצמו מעון בתוך חבית. הוא הכריז כי לא רק בני האדם הם אחיו אלא כל בעלי החיים, וחי על נדבות. אורח חייו ודעותיו עמדו בניגוד גמור לתרבות השפע והנהנתנות שרווחו באתונה העתיקה באותה תקופה. כמו כן, סלד מהגרגרנות והיה צמחוני.
הנודדים
היסטוריה
היצירות הציגו אירועים הנוגעים לתנועת האמנציפציה של הצמיתים ברוסיה ובהם הציורים "מאסרו של המפגין", "הסירוב להתוודות" ו"בלתי צפוי" מעשה ידי איליה רפין, לצד אירועים היסטוריים המהווים אלגוריות למאבק לדמוקרטיה ומתן זכויות (כגון היצירה "הבוקר של ההוצאה להורג של הסטרלצים" מעשה ידי וסילי סוריקוב).
לקבוצה הצטרפו אמנים מכל רחבי רוסיה, ובהם מיקולה פימוננקו, מרק אנטוקולסקי, וסילי ורשצ'אגין, אנדריי ריאבושקין. כמו כן הקבוצה זכתה לתמיכת מבקר האמנות בעל ההשקפות הדמוקרטיות ולדימיר סטאסוב, ולתמיכת האספן העשיר פאבל טרטיאקוב אשר רכש רבות מהיצירות והציג אותן בגלריה שלו.
דיוגנס
בני עירו האתונאים לא נטו לחקות את אורח חייו, אך התפעלו מהבוז שרחש לחיי רווחה. ברם התנהגותו גרמה לא אחת אי נעימויות.
כל כתביו של דיוגנס אבדו, וכל המידע שיש עליו כיום מקורו בהתייחסויות ואנקדוטות של אישים אחרים. חלק ניכר מהמידע מגיע מכתביו של הביוגרף היווני דיוגנס לארטיוס, שחי במאה ה-3 לספירה.
הנודדים
היסטוריה
פופולריות הקבוצה הביא לניסיונות השלטונות הרוסיים להגביל את תנועת חבריה (במקביל לניסיונות השלטונות להשיב את פופולריות היצירות ה"מאושרות" על ידי האקדמיה). הניסיונות הביאו לעליית הפופולריות של יצירות חברי התנועה והגברת השפעתם, והחל משנות ה-90 של המאה ה-19 החלה האקדמיה להציג בתערוכותיה את יצירות חברי הקבוצה בשל השפעתם הרבה, וללמד את סגנונם של החברים בקבוצה.
דיוגנס
חייו
דיוגנס נולד בעיר סִינוֹפֶּה (כיום סינופ, חלק מטורקיה) שעל גדות הים השחור, לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס. לא ידוע הרבה על צעירותו, אבל ידוע שאביו היה בנקאי. ככל הנראה, היה דיוגנס מעורב גם הוא בעסקי הבנקאות, והשניים היו מעורבים בפרשה של השחתת מטבעות, לאחריה הוגלה דיוגנס מסינופה ועבר לאתונה.
הנודדים
היסטוריה
בראשית המאה ה-20 פחתה השפעת התנועה. חלק מחבריה החלו להציג יצירות בעלי אידאולוגיה סוציאליסטית, ובשנת 1898 עלתה חשיבותה והשפעתה של תנועת האמנות מיר איסקוסטבה (עולם האומנות) על חשיבות הנודדים.
התערוכה ה-48 של התנועה, שנערכה בשנת 1923 הייתה האחרונה בתערוכות התנועה. באותה עת רוב חברי התנועה, שנותרו בה, הצטרפו לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית, תנועה אשר שאפה לקדם באמצעות האמנות את האידיאלים של מהפכת אוקטובר ולשרת בכך את ברית המועצות.
דיוגנס
חייו
לפי אחד מהסיפורים עליו, הוא עשה זאת לאחר שהלך לאורקל מדלפי, שאמר לו ; לאחר גירושו פירש דיוגנס את דברי האורקל בצורה אחרת, ולכן החליט ללכת דווקא לאתונה על מנת להשחית שם את ה"הון הפוליטי", כלומר את יחסי הכוחות הידועים בעיר. דיוגנס בילה את שארית חייו בניסיון לאתגר ולשנות את הערכים והמנהגים המקובלים בחברה.
אתונה
פעם, כשדיוגנס רחץ עדשים עבור ארוחתו, בא אליו אריסטיפוס, תלמיד לשעבר של סוקרטס. אמר לו אריסטיפוס,. השיב לו דיוגנס,.
דיוגנס נפעם והתרשם מתורתו של אנטיסתנס, מייסד זרם הציניקנים. מסופר שהוא אף הלך ללמוד אצל אנטיסתנס, אם כי יש חוקרים רבים החולקים על כך. על פי הסיפור, אנטיסתנס סירב בתחילה ללמד את דיוגנס, ואף ניסה לגרשו באמצעות מקל, אך דיוגנס התעקש עד שאנטיסתנס ויתר והסכים ללמדו.
דיוגנס עסק רבות בשאלה, והאשים את תושבי אתונה שאינם בני אדם. אגדה אחת מספרת כי פעם הזמין את כל האנשים להתכנס סביבו ולהאזין לדבריו, וכשבאו הכה אותם במקלו וקרא. אגדה אחרת מספרת כי היה הולך בשוק בצהרי היום, אוחז נר, וכששאלו העוברים ושבים, מה הוא מחפש, ענה:. סיפור שלישי מספר שכשאפלטון הגדיר כ, דיוגנס לקח תרנגול, מרט את נוצותיו, והביאו לאקדמיה של אפלטון באומרו.
קורינתוס
במהלך מסע לאגינה נשבה דיוגנס על ידי שודדי ים. אלו לקחו אותו לכרתים, ומכרו אותו לקסניאדס, תושב קורינתוס. כשנשאל איזה מלאכה הוא יודע, דיוגנס ענה להם כי הוא יודע רק לשלוט, על כן הציע שימכרוהו לאדם הרוצה לקנות אדון לעצמו.
המשך עלילותיו של דיוגנס בקורינתוס אינו ברור. יש הטוענים שהוא המשיך לחיות בבית אדוניו, יש האומרים ששוחרר ועבד כמחנך של ילדיו של אדוניו, ויש האומרים שהוא שוחרר ועבר לגור בחבית, כפי שעשה באתונה.
דיוגנס ואלכסנדר מוקדון
בקורינתוס, ככל הנראה, פגש דיוגנס את אלכסנדר הגדול. ישנן גרסאות רבות לסיפור, אך הסיפור הידוע ביותר מופיע אצל פלוטרכוס, ולפיו אלכסנדר, שהתפעל מהפילוסוף החכם והמפורסם, בא לפגוש אותו ומצא אותו "מוטל בחמה". אלכסנדר שאל אותו אם יש משהו שהוא יכול לעשות בשבילו. דיוגנס ענה לו. אלכסנדר התפעל מאוד מהתשובה, ואמר לאחר מכן "לולא הייתי אלכסנדר, הייתי רוצה להיות דיוגנס".
לסיפור יש גרסאות רבות נוספות, שחלקן שונות מאוד מגרסה זו. על פי גרסה נוספת, שככל הנראה הומצאה בעידן המודרני, אלכסנדר מצא את דיוגנס מתבונן בערימת עצמות אנושיות. לאחר שנשאל מה הוא עושה, השיב דיוגנס: "אני מחפש את עצמות אביך, אך איני מצליח להבדיל בינן לבין עצמותיו של עבד." הסיפור הפך לאנקדוטה ידועה מאוד, וזכה לעיבודים רבים באומנות ובספרות (ראו בהרחבה למטה). בין המפורסמים שבהם נמנים העיבוד של הנרי פילדינג, המציג דיאלוג פילוסופי בין השניים, וחיבורו של דוד פינסקי, "דיוגנס בחביתו".
שנותיו האחרונות ומותו
בשנותיו האחרונות עסק דיוגנס בעיקר בהרצאות ובלימוד של אנשי קורינתוס. מסופר שהוא נאם במשחקים האיסתמיים בקורינתוס בפני קהל גדול.
מסופר שדיוגנס נשאל כיצד הוא רוצה להיקבר, וביקש שיזרקו אותו מחוץ לחומות העיר. כשנשאל אם אינו חושש שייאכל על ידי חיות בר, ביקש שיציידו אותו במקל כדי להגן על עצמו. לאחר שציינו בפניו שלא יוכל להשתמש במקל, כי לא תהיה לו תודעה, אמר דיוגנס "אם לא תהיה לי תודעה, אז מה אכפת לי מה יקרה כשאמות?". דיוגנס תמיד הביע זלזול במנהגי הקבורה והטקסים שהיו נהוגים ביוון לאחר המוות.