cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רמי וורינר
ביוגרפיה
וורינר למד בתיכון למר בארלינגטון, טקסס ושם השתתף במספר ענפי ספורט עד שהתגלה כספרינטר מדהים. הוא התאמן תחת הדרכתו של המאמן מייק נלסון שאימן גם את האלוף הלאומי בריצת 110 משכות רג'י הרל. הוא למד באוניברסיטת ביילור והתאמן אצל קלייד הרט שאימן גם את מייקל ג'ונסון. בשנה הראשונה ללימודיו הוא סבל מפציעות רבות שעיכבו את התקדמותו ריצה, אך בשנת הלימודים השנייה ב-2004 הוא כבר זכה באליפות המכללות באתלטיקה ובאליפות המכללות באתלטיקה באולמות בריצת 400 מטר. מאוחר יותר אותה שנה הוא גם ניצח באליפות ארצות הברית בריצה זו והפך למועמד המוביל לזכייה באולימפיאדה.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה וורינר בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי של 44.00 שניות ובריצת השליחים 4x400 מטר. בעקבות ההצלחה האולימפית שלו, הוא בחר להיות מקצוען כשויתר על המחויבויות האקדמאיות שלו, אך נשאר בביילור והמשיך להתאמן אצל מאמנו קלייד הרט.
בשנת 2005 וורינר זכה שוב באליפות ארצות הברית בריצת 400 מטר כשקבע זמן של 44.20 שניות.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד אותה שנה זכה וורינר בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.93 שניות למרות מזג אוויר קר וגשום ובריצת שליחים 4x400 מטר.
בתחילת שנת 2006 וורינר התחרה בריצת 200 מטר ושיפר את שיאו האישי כשקבע 20.19 שניות. בכך הוא הוכיח שמהירותו משתפרת ותסייע לו לשפר את הישגיו בריצה 400 מטר. אותה שנה הוא שיפר את שיאו האישי בריצת 400 מטר כשקבע זמן של 43.62 שניות ברומא. במסגרת ליגת הזהב הוא זכה שש פעמים בריצת 400 מטר בשנה אחת וביחד עם אסאפה פאוול (ריצת 100 מטר) וסניה ריצ'רדס (ריצת 400 מטר) היחידים שעמדו במשימה, הם התחלקו במיליון דולר וכל אחד קיבל סכום של 330,000 דולר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה וורינר שוב בשתי מדליות זהב. בריצת 400 מטר בשיא אישי של 43.45 שניות, תוצאה שממקמת אותו כרץ הרביעי במהירותו בהיסטוריה בריצה זו, ביחד עם מייקל נורמן. בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:55.56 דקות. התוצאה הבלתי רשמית שנמדדה לו בריצת השליחים היא התוצאה המהירה בהיסטוריה 42.93 שניות.
בשנת 2008 הוא החליף את מאמנו והחל להתאמן אצל עוזר המאמן של ביילור מייקל פורד. צעד מקצועי שהפתיע רבים, במיוחד בשנה אולימפית. הסוכן שלו היה מייקל ג'ונסון. וורינר סיים במקום השני באליפות ארצות הברית אחרי לאשון מריט והבטיח את השתתפותו פעם נוספת באולימפיאדה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה וורינר במדליית כסף אחרי לאשון מריט בכמעט שנייה. דייוויד נוויל סיים שלישי והשלים זכייה אמריקאית בכל שלוש המדליות בריצת 400 מטר. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 44.12 שניות, למרות שהאט חמישים מטר לקראת הסיום, ובמדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 2009 בברלין, גרמניה זכה וורינר בשתי מדליות. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.60 שניות, אחרי מריט (44.06 שניות) ולפני רני קואו מטרינידד וטובגו (45.02 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם אנג'לו טיילור, קיירון קלמנט ומריט בתוצאה של 2:57.86 דקות, לפני בריטניה (3:00.53 דקות) ואוסטרליה (3:00.90 דקות).
דב פרידקין
דב (דבלֶה) פרידקין (נולד ב-1 בינואר 1926) היה חבר הפלמ"ח, ממייסדי קיבוץ משגב עם וראש הוועדה הממונה הראשונה באופקים.
ביוגרפיה
דב פרידקין נולד ב-1 בינואר 1926 בתל אביב. בגיל 17, במסגרת מאתיים ימי חרדה נקרא לשירות בפלמ"ח בפלוגה ה' מחלקה ה' (שבסיסה היה בקיבוץ נגבה) כדי להגן על ארץ ישראל מפני פלישת הנאצים הצפויה. במסגרת אימוניו שהה כשנה בקיבוץ נגבה, היישוב הדרומי ביותר ביישוב היהודי בארץ ישראל דאז.
בינואר 1945 השתתף במסע ה-14 לאום רשרש, המסע הראשון שחצה את הנגב ברגל.
בשנת 1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ולאחר שחרורו עבד בתעשייה הצבאית.
באופקים
בשנת 1957 הוא נקרא על ידי נציגי מפלגת מפא"י לעזור בניהול עיירות פיתוח בדרום הארץ. הערים אשר הוצעו לו היו אשדוד ודימונה. אך בהמלצתה של סנטה יוספטל בחר פרידקין להגיע לאופקים.
כך מספר פרידקין על התקופה:
בשנת 1958 הגיע פרידקין לעיירה. הוא מצא את תושביה במצב כלכלי קשה. בין המועסקים נפוצה עבודת דחק עונתית בקטיף כותנה. מוסדות הציבור היחידים בעיירה היו מרפאה קטנה וצרכניה. האוטובוס של אש"ד לבאר שבע היה מגיע פעם בשעתיים. חוקי עזר רבים היו חסרים. בתקופתו של פרידקין, החלה בנייה של שכונות במקום מעברות הפחונים והאזבסט, החלה הקמת מפעלי הטקסטיל: "אופ-אר" ו"אופק", כבישים נסללו, גנים ציבוריים נטעו והוקמו בתי ספר ממלכתיים ודתיים. עם זאת, יוזמות שונות של פרידקין נתקעו בגלל סחבת ממשלתית.
רבים בעיירה ראו בפרידקין נטע זר שהוצנח בידי השלטון המרכזי של מפא"י מבחוץ, תוך עקיפת ההנהגה המקומית. בבחירות בשנת 1959 זכתה סיעת מפא"י בראשותו ברוב של 5 מתוך 9 מושבים, והוסכם על הקמת קואליציה בראשותו. אך ברגע האחרון פרש משה ביטון ממפלגתו והקים קואליציה בראשותו עם נציגי תנועת החרות והמפד"ל. פרידקין נשאר באופקים גם לאחר מכן ופעל לחזור לראשות המועצה. בינתיים הקים פרידקין חנות רהיטים באופקים ומכר בה גם מוצרי חשמל. בשנת 1966 הורשע ונדון לקנס על עיכוב באספקת מקררים לצרכנים. לאחר מספר חודשים בוטלה ההרשעה בערעור על ידי בית המשפט העליון.
בשנת 1960 דרש משרד הפנים מפרידקין להשיב למועצה 12,000 ל"י שנטען שהוצאו למשכורות ללא אישור. המשכורות יועדו לעובדי הניקיון והאחזקה באופקים, אשר מסיבות בירוקרטיות לא היה ניתן לשלם להם דרך שירות התעסוקה ולכן השתמש פרידקין בסעיף הרזרבה לשלם להם. פרידקין הוזמן לשימוע בפני שר הפנים משה חיים שפירא אשר קיבל את הסבריו וביטל את התביעה.
הדוב פדינגטון
הדוב פדינגטון (באנגלית: Paddington Bear) הוא הדמות הראשית בסדרת ספרי ילדים מאת הסופר הבריטי מייקל בונד, המספרים על הרפתקאותיו של דוב קטן שנקרא על שמה של תחנת הרכבת פדינגטון הלונדונית.
הספר הראשון בסדרה יצא לאור בשנת 1958, ואחריו יצאו עשרה ספרי המשך ובעקבותיהם גם ספרי תמונות, לילדים שטרם למדו קרוא וכתוב. דמות הדוב התפרסמה והפכה לסימן היכר של תחנת הרכבת ולסמל לונדוני מובהק. דובי צעצוע מעוצבים לעיתים בדמותו.
הספרים עובדו למספר סדרות טלוויזיה, שחלקן דובבו בין השאר לעברית. בתחילת 2015 יצא סרט קולנועי המבוסס על הספר. בתחילת 2018 יצא סרט המשך בשם "פדינגטון 2" שאף הוא דובב לעברית.
עלילה
בספר הראשון בסדרה, "הרפתקאות פדי", מגיע הדוב ללונדון על גבי ספינה, לאחר שהפליג כנוסע סמוי בסירת ההצלה שבה הוא שט מתוככי ארץ מוצאו פרו.
פדינגטון נשלח ללונדון על ידי דודתו, הדובה הזקנה לוסי, שעברה להתגורר במושב זקנים. לוסי מלמדת אותו אנגלית ושולחת אותו ללונדון. רכושו היחיד עם הגיעו ללונדון היא מזוודה ובה צנצנת מרמלדה, פנקס, תמונה של דודתו וכמה מטבעות פרואנים הקרויים "סנטבו". על צווארו תלוי פתק שכתבה דודתו ובו כתוב באנגלית: "אנא טפלו בדוב הזה. תודה". לאחר שהגיע לחופי אנגליה מגיע פדינגטון ללונדון ברכבת. הוא מגיע לתחנת פדינגטון, שם הוא פוגש את מר וגברת בראון שמחליטים לקחת אותו לביתם לניסיון. מכיוון ששמו נהגה בשפה הפרואנית הם מחליטים לקרוא לו פדינגטון, או בקיצור פדי, על שם האתר שבו מצאו אותו לראשונה. משפחת בראון מתאהבת בדוב ומחליטה שישהה בביתם לצמיתות. הוא הופך חבר טוב של ילדיהם ג'ודי וג'ונתן, ולחלק מהמשפחה.
הדוב מתגלה כחכם, שובה לב ובעל חוש צדק מפותח, כפי שהגדיר אותו אביו מולידו, הסופר מייקל בונד. לדוב נטייה שובבית להיקלע להרפתקאות שונות, במשך הספר הוא מתיידד עם דמויות שונות כמו מר גרובר, בעל חנות לעתיקות בשוק פורטובלו, ומצטרף אליו לשיחות על החיים על כוס קקאו ופרוסת לחם בחמאה.
בספר הראשון מסופר על התאקלמותו של פדינגטון בלונדון ועל חוויות ראשונות שלו בעיר הגדולה כגון קניות וביקור בתיאטרון. סימן ההיכר של פדינגטון הוא מעיל כחול וכובע אדום, שניהם מצמר, כדי שיחממו אותו בחורף הלונדוני הקר.
ב-2008 יצא ספר מלא חדש בסדרה, לאחר הפסקה בת כ-30 שנה מ-1979 (שאר הספרים שיצאו היו ספרי תמונות). בספר החדש עוצרת משטרת ההגירה הבריטית את פדינגטון, הנדרש להסביר איך הגיע מפרו לאנגליה ללא המסמכים הנדרשים.
ב-2014 יצא ספר מיוחד בסדרה אשר כלל מכתבים מאת פדינגטון ודודתו לוסי אשר תיאר מאורעות מהספרים הקודמים מנקודת המבט שלו.
ב- 2022 המלכה אליזבת בחרה להוציא סרטון לרגל חגיגות 70 שנה למלכותה, שבו היא יושבת לסעודה בחברתו של פדינגטון.
ספרים שתורגמו לעברית
סדרת "הדוב פדינגטון" תורגמה לעברית על ידי אביבה אגמון בשנות השישים. הספר הראשון בסדרה נקרא בעברית "הרפתקאות פדי". בשנת 2008 יצאה לספר מהדורה עברית חדשה בהוצאת "אחוזת בית" בתרגומו של אברהם יבין, שנקראה "דוב ושמו פדינגטון". בין התרגום הישן והחדש קיים שוני הנעוץ בעיקר בניסיון להיצמד להקשרי התרבות הבריטית שממנה מגיע הסיפור. בתרגום החדש נקראות כל הדמויות בשמותיהם המקוריים, שעוברתו בתרגום הישן.
לתרגום החדש נוספה אחרית דבר של יהונתן גפן בה ניתנת פרשנות פוסט-מודרניסטית לסיפורו של פדינגטון כסיפור על הגירה, על קבלת השונה ועל הסתגלות. על מנת לחזק את הנחה זו קבע גפן כי פדינגטון הוא "דוב לא נחמד", בניגוד לפו ולדובים ספרותיים אחרים, וכי ניכר בסיפור שפדי אינו מנסה למצוא חן או להשתלב בתרבות החדשה שאליה הגיע מ"תוככי פרו" בדרכים מוכרות שכוללות היטמעות בדרך כלל אלא עושה זאת בדרכו הייחודית וממשיך לנסות ולתקשר עם עולם בדרכו "הדובית" הייחודית. קביעה זו מבוססת על הצהרתו של מייקל בונד כי לפדי "חוש צדק מפותח".
יצחק אמיתי
יצחק אמיתי (ז'טלני) (נולד ב-5 במאי 1951) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אלוף בחיל האוויר, אשר כיהן כראש להק כוח האדם.
ביוגרפיה
אמיתי נולד בתל אביב, למד בבית הספר "אחד העם" ולאחר מכן סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה". באוקטובר 1969 התגייס לצה"ל והוא בוגר קורס טיס מס' 64. במהלך הקורס הוסב למגמת נווטים והוסמך כנווט קרב. במרץ 1971 שובץ בטייסת 201, טייסת מטוסי ה-F-4 פנטום אשר נקלטו זה מכבר בחיל האוויר. הוא עברת את שם משפחתו מז'טלני לאמיתי בעקבות השתתפותו במשלחת חיל האוויר לאיראן.
בתחילת 1973 השתתף בגיחה למצרים יחד עם הטייס אמנון גוריון במהלכה הפילו בקרב אוויר, אשר נערך בגובה נמוך, מטוס מיג 21 מצרי מעל מפרץ סואץ. בפתיחת מלחמת יום הכיפורים הוזנק עם הטייס בן-עמי פרי לפטרול באזור התעלה על מנת להגן על בסיס רפידים מפני התקפות קומנדו מצרי, והשניים הפילו 3 מסוקי מיל מי-8. ביום השמיני של המלחמה (13 באוקטובר 1973) השתתף בגיחת תקיפה לסוריה במהלכה נאלצו הוא והטייס, יפתח זמר, מפקד הטייסת, לנטוש את מטוסם כתוצאה מכשל טכני ונפצעו. הוא חזר לטייסת ובהמשך המלחמה השתתף בגיחות נוספות, במהלך אחת מהן (אשר נערכה ב-19 באוקטובר) הפיל יחד עם הטייס רון חולדאי מטוס סוחוי-7 מצרי מעל ראש גשר צליחת התעלה. סך הכל נרשמו לזכותו 5 הפלות מטוסי אויב, אשר הופכות אותו לאחד מ-3 נווטי הקרב בעלי התואר "אלוף הפלות". ב-23 באוקטובר 1973 היה ממובילי תקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה, אותה תכנן. לאחר המלחמה החל ללמוד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, תואר אותו סיים ב-1979.
במאי 1980 מונה לראש מדור תקיפת טילים במחלקת מבצעים במטה חיל האוויר, עמד בראש צוות שהקים אביאם סלע, אשר פיתח פתרונות ללוחמה בטילי קרקע-אוויר ותכנן וניהל את מבצע ערצב 19 להשמדת הטילים הסורים במלחמת לבנון הראשונה. בין יתר התפקידים שמילא בחיל האוויר - ראש מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר), ומפקד כנף. כמו כן סיים שנת לימודים בבית הספר הגבוה למלחמה אווירית בפריס (ECOLE MILITAIRE). בתפקידו האחרון בשירות הקבע כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו הצטרף לחברת סיבם שהקים אביאם סלע, כיהן כמנהל אזור המרכז בחברת תבל דיגיטל ובשנת 2001 מונה למשנה למנכ"ל ואחראי על המבצעים בחברת אל על. הוא שימש כמנכ"ל בפועל עד מינויו של עמוס שפירא למנכ"ל, וב-2005 פרש מתפקידו. לאחר מכן עסק במספר תפקידי ייעוץ ופיתוח בתעשיות הביטחוניות. כיהן אמיתי כדירקטור במספר חברות ועמותות, בהן מנועי בית שמש, יו"ר הוועד המנהל של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, חבר הוועד המנהל טכנודע חדרה, סטרלינג, ממ"ן, מילא, רשות שדות התעופה, א.ת. אפיקי תקשורת.
דגנדורף
דגנדורף (בגרמנית: Deggendorf) היא עיירה בבוואריה שבגרמניה, בירת מחוז דגנדורף.
גאוגרפיה
דגנדורף שוכנת על גדת הדנובה, בין ערי הדנובה רגנסבורג ופאסאו. הדנובה היא גבולה הטבעי של העיירה מדרום. ממערב, צפון ומזרח מוקפת העיר ביער בוואריה. מדרום-מערב לעיירה חוצה גשר הרכבת את הדנובה בקילומטר ה-2,286 של הנהר. מדרום לעיירה נמצא הצומת בין הכבישים Autobahn A3 ו-A92. מספר קילומטרים במורד הזרם, מזרחית למחוז דגנאו, נפגש הנהר איזר עם הדנובה.
היסטוריה מוקדמת
סימנים קדומים להתיישבות באזור נמצאו בסמוך לדנובה ומתוארכים לכ-8,000 שנה לפני זמננו. ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה ומהתקופה הקלטית מצביעים על מגורים מתמשכים לאורך אלפי שנים.
וליד יאסין
וליד יאסין (בערבית: وليد ياسين; נולד ב-23 באפריל 1960) הוא עיתונאי, סופר, מתרגם, מחזאי, צלם, צייר ושחקן תיאטרון לשעבר.
דגנדורף
היסטוריה מוקדמת
אזכורה הראשון של דגנדורף בכתב הוא משנת 868. היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ביסס את עליונותו באזור בשנת 1002. דגנדורף מוזכרת לראשונה כעיירה בשנת 1212. היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה (מת ב-1290) מענף לנדסהוט של משפחת השלטון בבוואריה, הפך את דגנדורף למקום מושבו של בית המכס. בשנת 1331 התיישב בעיירה היינריך השלישי מנטרנברג (נולד ב-1333), ששמו נגזר מטירה שכנה. חורבות טירת נטרנברג עדיין שמורות היטב והן יעד פופולרי למטיילים.
הטבח של 1337
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-14 הייתה דגנדורף עיירת שוק ומסחר משגשגת. עם זאת בתחילת אותו עשור נקלעה העיירה לסכסוך בין דוכסים בוואריים. שרפה שפגעה בחלקים גדולים מהעיירה, גרמה לנזקים כבדים וכנראה הייתה אחת הסיבות לחוב מסיבי של התושבים הנוצרים לקהילה היהודית המקומית, חוב שהסתיים בטבח.
וליד יאסין
ביוגרפיה
יאסין, יליד שפרעם סיים ב-1983 לימודי עיתונאות ויחסי ציבור ביחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת חיפה, ובאותה שנה, החל ממאי 1983, הוזמן על ידי העורך הראשי של העיתון "אל-איתיחאד" (בערבית: "الاتحاد - "האיחוד), הסופר אמיל חביבי (اميل حبيبي), להצטרף אל צוות העורכים, ערב הפיכת העיתון מדו-שבועי ליומון. כעבור שנתיים, ב- 1985, נתבקש על ידי תנועת ברית הנוער הקומוניסטי בנק"י, שהיה חבר בוועד המרכזי שלה, לעבור לביטאון התנועה "אל-ר'ד" (בערבית: "الغد" - המחר), שם עבד כסגן עורך ראשי לעיתונאי אחמד סעד (أحمد سعد). כמו כן כתב אז בירחון הספרותי של המפלגה הקומוניסטית "אל-ג'דיד" (בערבית: "الجديد" – החדש).
ב-1989 עבר לשבועון "כל אל-ערב" היוצא לאור בנצרת, שם עבד כעורך עד 1994, ותוך כדי החל ב-1989 לעבוד כרכז תקשורת ב"אגודת הארבעים" (בערבית – لجنة الأربعين) שנוסדה אז כדי לטפל בבעיית הכפרים הערביים הבלתי מוכרים בישראל. כשעזב את "כל אל-ערב", הוזמן ב-1995 על ידי עורך "א-סינארה" (בערבית: الصنارة) העיתונאי לוטפי משעור לעבוד בעיתון. אך עזב כעבור שנה והמשיך לעבוד ב"אגודת הארבעים" כרכז תקשורת ועורך הביטאון של האגודה "קול הכפרים", שיצא לאור בשלוש שפות (בערבית נקרא: "صوت القرى", ובאנגלית "The Villages Voice").
דגנדורף
הטבח של 1337
התייחסות לטבח זה ביהודי המקום נמצאת במסמך רשמי של הדוכס היינריך הארבעה עשר משנת 1337. במסמך זה חנן הדוכס את אזרחי דגנדורף בכל הנוגע להריגת היהודים. הוא אף העניק להם זכות לשמור כל פריט שבזזו מקורבנותיהם.
עדויות נוספות לרציחות נמצאות בקורותיהם הכתובים של מנזרים חשובים מהתקופה וביצירותיו של יוהאן פון ויקטרינג (מת ב-1346 בערך). לגבי שנת 1338 מזכירים מקורות אלה מגפת ארבה שהרסו חלק גדול מהיבול השנתי. פון ויקטרינג מתייחס להתפשטות מזיקים זו בהקשר של רצח יהודי דגנדורף.
וליד יאסין
ביוגרפיה
ב-1995 סיים השתלמות בתקשורת קהילתית בבית רוטנברג בחיפה. במסגרת ההשתלמות ביים סרט דוקומנטרי על בית החסד בחיפה. הסרט נקרא "בחסדי הבתולה", והוקדש לעבודתם של מייסדי הבית המנוח קמיל שחאדה ואשתו אגנס, שאירחו אסירים משוחררים וחסרי בית, יהודים וערבים.
ב- 1996 שב לעיתון אל-איתיחאד, ועד 1999 שימש סגן העורך הראשי. בין סוף 1999 ועד 2001 היה העורך הראשי של העיתון "איאם אל-ערב" (בערבית: أيام العرب – ימי ערב) ובו בזמן ועד 2002 עבד כמתרגם לעיתונים העבריים עבור האתר הפלסטיני "אל-כשאף" (בערבית: الكشاف – הזרקור). בשנים 2002 – 2006 היה העורך הראשי של אתר "ערב 48" (בערבית: عرب48) של מפלגת בל"ד (בערבית: التجمع الوطني الديموقراطي). באותה תקופה, בין 2002 ועד 2005 עבד כמתרגם באתר העיתון "ידיעות אחרונות" בערבית "Arabynet". עבודתו הופסקה עם כל צוות האתר בערבית בגלל החלטת ההנהלה לסגור את האתר בערבית ולהחליפו באתר באנגלית.
דגנדורף
הטבח של 1337
הכתובת בבזיליקה של דגנדורף שונה מהמקורות הקודמים. תאריך האירועים מצוין כ-1337. היהודים מצוינים בתור אלה שהציתו את העיירה. קהילת דגנדורף שבה והחלה לבנות כנסייה לאחר האירוע.
וליד יאסין
ביוגרפיה
בהמשך, ובמקביל, עבד ככתב במדורי המשפחה והאמנות בעיתון "אל-חיאת" (בערבית:الحياة) (מ-2009 עד 2011), עורך אתר "כל יום.נט" (בערבית: كل يوم. نت) (ב-2006), עורך אתר "דוואווין" (בערבית: دواوين) (מ-2008 עד 2009). כמו כן ערך במשך שנתיים, בשנים 2006 -2008, את הרבעון של המרכז הקהילתי משגב "קריב מן אל-בית" (בערבית: قريب من البيت - קרוב לבית). כמו כן פרסם מאמרים והכין תחקירים עיתונאיים בעניין ערביי ישראל והחברה הישראלית עבור הביטאון הרשמי של "אש"ף", "פלסטין א-ת'ורה" (בערבית: فلسطين الثورة – פלסטין המהפכה) עת יצא לאור בקפריסין אחרי יציאת אש"ף מביירות. כתב גם במגזין "אל-עוודה" (בערבית: العودة – השיבה) שיצא לאור אף הוא בקפריסין. פרסם מאמרים ב"הארץ".
דגנדורף
הטבח של 1337
סביר שהאשמה זו כבר הייתה ידועה בפולקלור המקומי בתקופה זו.
האגדה על חילול המארח על ידי יהודי דגנדורף ועל הנסים שקרו לאחר "ענישתם" - "Das Gedicht von den Deggendorfer Hostien" (שירם של מארחי דגנדורף) - מופיעה בכתב יד בספריית מנזר עמרם הקדוש ברגנסבורג מהמאה ה-15 או לאחר מכן. היא הופיעה מאות שנים לאחר התרחשות האירועים. באופן סטראוטיפי, צוין תאריך האירוע כיום הפסחא ונוספה האשמה בהרעלת באר, למרות שמעולם לא הוזכרה האשמה זו לפני כן בהקשר האירוע. אין פרטים שיכולים להתפרש כספציפיים לדגנדורף. מצוין השם "הרטמן פון דגנברג" (Hartmann von Degenberg), שם שלא ניתן לזהות כאדם שאכן התקיים.
ייתכן שהפוגרום בדגנדורף התרחש בגלל חובות גבוהים של נוצרים ליהודים. הארבה שהחריב חלק גדול מהיבול החמיר את המצב. הפוגרום אירע כנראה בסוף ספטמבר או תחילת אוקטובר 1338 (סביב יום המשכורת ביום משתה מיכאל הקדוש). ייתכן שהיהודים נרצחו מסיבות כלכליות והתיאור נכתב מחדש מאוחר יותר, כדי להצדיק את המעשה. כך, במאה ה-15, נוצרה האגדה.
ראשית ופיתוח
בשנים שלאחר ההאטה הכלכלית והטבח הנזכר, השתקמה דגנדורף. עד שנת 1400 הסתיימה בנייתה של כנסיית הקבר הקדוש (Heilig-Grab-Kirche). בראשית המאה ה-15 כבר עלו לרגל לדגנדורף 40,000 איש בשנה בממוצע. העלייה לרגל הפכה לפולחן וטופחה על ידי הכומר יוהנס סרטוריוס (Johannes Sartorius, 1599-1609) והדוכס אלברכט מבוואריה (1584–1666). במהלך המאות ה-18 וה-19, ובמיוחד בשנת 1737 (שנת ה-400 לאירוע) הגיעו מאות אלפי עולים לרגל אל דגנדורף. העלייה לרגל היוותה אחד הגורמים העיקריים בכלכלת דגנדורף. עם זאת, לאחר שיא זה, ההשתתפות פחתה בהתמדה עד שנת 1927. בשנת 1970 השתתפו בחגיגות כ-10,000 עולי רגל, בעיקר מאזור דגנדורף. המשמעות העל-אזורית של מסלול "החסד של דגנדורף" אבדה, ובעיקר מבוגרים המשיכו להשתתף בו. בשל התפתחויות אלה ניהלה העיירה קמפיין פרסומי מקיף בשילוב עיצוב מחודש של החגיגות בשנת 1976, מה שהביא לעלייה קלה בנוכחות צעירים.
מהלך העלייה לרגל
העלייה לרגל החלה בחנוכה טקסית של דלת הכנסייה ב-29 בספטמבר (יום משתה מיכאל הקדוש).
ב-30 בספטמבר, היווה מצעד הכנסייה את שיא העלייה לרגל. בשנת 1962 נוספה לתוכנית תהלוכה כנסייתית נוספת כדי להגדיל את מספר העולים לרגל.
העלייה לרגל הסתיימה בדרשה בשעה 16:00 ב-4 באוקטובר ובמחסום הטקסי של דלת הכנסייה. בשנת 1973 הוחלף מועד המצעד והוא התקיים מ-30 בספטמבר עד 4 באוקטובר.
וליד יאסין
ספרות
יאסין פרסם ספר בערבית על טבח דיר יאסין ב-1948, שנקרא "דיר יאסין לעולם תמרוד נגד השִכְחה" (בערבית: دير ياسين-أبدا تتمرد على النسيان), בהוצאת "האגודה ללימודים ערביים" שיסד פייסל אל-חוסייני באוריינט האוס בירושלים. הספר היה התחקיר הראשון שהביא את סיפור הטבח מפי מקורות ישראליים, שחלקם השתתפו בטבח ב-9 באפריל 1948, ניצולים מהטבח שחיים במזרח ירושלים ובגדה המערבית, ומקורות בינלאומיים שהיו קשורים לאירוע.
תרבות ואמנות
ב- 1976 היה אחד ממייסדי "התיאטרון העממי" (ערבית: المسرح الشعبي) במסגרת סניף מק"י בשפרעם, והשתתף כשחקן בגרסה הערבית של המחזה "Waiting for Lefty" (ערבית: في انتظار اليسار) של המחזאי האמריקאי Clifford Odets, בבימויו של אליאס ריזק.
ב- 1982, השתתף בסרט הישראלי "חמסין" של הבמאי דני וקסמן, שהיה ראשון הסרטים המשמעותיים שעסק בסכסוך הישראלי-פלסטיני ארוך הימים, ובמיוחד בסכסוך בין מדינת ישראל לאזרחיה הערבים בשלושה עניינים מהותיים: הפקעת קרקעות, גזענות כלפי העובדים הערבים ביישוב העברי, ומשיכה ארוטית ויחסים רומנטיים בין יהודיות לערבים, שהוגדרו אז כמסוכנים ביותר.
ב-2005 ייסד עם הפנטומימאי סעיד סלאמה וקבוצת חברים את "עמותת זידאן סלאמה לתרבות ולאמנות", שיזמה לראשונה בישראל בכלל ובמגזר הערבי בפרט את ארגון הפסטיבל הבינלאומי השנתי לפנטומימה, בהשתתפות שחקנים וקבוצות של ערבים, יהודים מהארץ ושחקנים בעלי שם מחו"ל. הפסטיבל התקיים במשך שבע שנים ברציפות ואירח על בימות שפרעם את מיטב השחקים מצרפת, גרמניה, בולגריה, ארמניה, איטליה, נורווגיה, פולין, בריטניה, ארצות הברית ויפן, בנוסף לאבות הפנטומימה הישראלית כמו ישראל גוריון, יורם בוקר, ג'וליאן שגרן, ואחרים. הוא גם הקדיש את הפסטיבל הרביעי ב-2008 לזכרו של גדול שחקני הפנטומימה, מרסל מרסו, בהשתתפות שחקנים ישראלים ובינלאומיים מתלמידיו של מרסו.
כצייר וצלם הקים ב-1980 תערוכת ציורים בשותפות עם האמן זאהד חרש, בשפרעם ובכפר יאסיף, כמו כן השתתף במספר תערוכות בחיפה, נצרת, שפרעם וירושלים. את התערוכה אצר האמן עבד עאבדי. ב-1992 הקים עם הצלם הישראלי דרור יקותיאל תערוכת צילומים משותפת בשם "הנשכחים". הצילומים עסקו בחיי היומיום של תושבי הכפרים הערביים הלא מוכרים בישראל ובבעיית הרס הבתים ושלילת התשתיות. התערוכה נפתחה בסינמטק תל אביב, ומשם עברה לסינמטק ירושלים, סינמטק חיפה, גלריה מרכז התרבות נצרת, אום אל-פחם, כפר יאסיף ושפרעם. ב-1993 הצטרף הצלם הבריטי פיטר פראייר אל התערוכה, והיא הוצגה ברבת עמון, וינה, ברלין, לונדון ובירות נוספות באירופה.
דגנדורף
סוף העלייה לרגל
למרות שהדיון הפך במהרה לנושא סוער בעיתונות המקומית, הארצית והזרה, רק ב-1968 הוסרו ארבעה מ-16 ציורי השמן. הדיון נחלק בין אלה שראו את המצעד כאנטישמיות לבין הסבורים שמדובר בקטע מהפולקלור הבווארי. הדיוקסיה של רגנסבורג הזכירה את המסורת הארוכה של העלייה לרגל וטענה כי היהודים כמעט מעולם לא הוזכרו בדרשות.
בשנות השמונים בדק מנפרד אדר (אוניברסיטת רגנסבורג) בעבודת דוקטורט את מקורו והתפתחותו של מסלול "החסד של דגנדורף". על סמך ממצאיו החליטה הדיוקסיה של רגנסבורג לבטל את העלייה לרגל. הבישוף מנפרד מולר ביקש סליחה על השמצת היהודים בת מאות השנים. בשנת 2017 קישר ריכרד אוץ את הפסקת המצעד (שלושים שנה לאחר מועצת הוותיקן השנייה) להחלטה של הבישוף של רגנסבורג רודולף גרבר. בסוף שנות השישים החליף גרבר קתדרה ללימודי תאולוגיה בקתדרה ללימודי יהדות באוניברסיטת רגנסבורג. הושמעו טענות שקתדרה מסוג זה הייתה עשויה להפריך את הטענות האנטישמיות מוקדם יותר.
מחנה עקורים
דגנדורף היה אתר מחנה עקורים לפליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה. במקום שוכנו כ-2,000 פליטים, שיצרו מרכז תרבותי. הם הוציאו לאור שני עיתונים והקימו קבוצת תיאטרון, בית כנסת, מקווה, מטבח כשר ועוד. המחנה אף הוציא מטבע משלו, שכונה "דולר דגנדורף". רבים מתושבי המחנה היו ניצולי מחנה הריכוז טרזיינשטט. מחנה העקורים נסגר ב-15 ביוני 1949.
פאבל הילה
ביוגרפיה
הילה, יליד גדנסק, למד פילולוגיה באוניברסיטת גדנסק, לימד ספרות, פילוסופיה והיסטוריה ועבד כעיתונאי. היה חבר בתנועת סולידריות ועבד עבור שירות העיתונות של התנועה. היה מנהל הטלוויזיה הפולנית בעיר הולדתו מ-1994 עד 1999.
ספרו הראשון, "לאן נעלם דויד וייזר", יצא לאור ב-1987. הספר, רומן חניכה ריאליסטי המשקף זכרונות מתקופת התבגרותו של הסופר בגדנסק, ובה בעת מסמל את אובדן יהודי פולין והתרבות היהודית בפולין, זכה להצלחה רבה וביקורות נלהבות. בשנת 2001 הופק על פיו הסרט הפולני המצליח "וייזר".
הילה הוא מחשובי הסופרים הפולנים כיום, ספריו תורגמו לשפות רבות, ביניהן אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית ועוד, וזיכו אותו בפרסים ספרותיים יוקרתיים.
הילה ביקר בישראל, אליה חש זיקה מיוחדת, ב-2003 וב-2005 כאורח יריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
ראשית ההיסטוריה של הרשות הפלסטינית בהתגבשות הזהות הלאומית הפלסטינית בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, על רקע התפתחות היישוב היהודי באזור מחד והתפתחות התנועות הלאומיות הערביות מאידך. לאחר מלחמת העצמאות (הנכבה על פי הטרמינולוגיה הפלסטינית) נמלטו מרבית התושבים הערבים המקומיים והפכו לפליטים בגדה המערבית (תחת שלטון ירדן), ברצועת עזה (תחת שלטון מצרים) ובמדינות ערב נוספות.
בסוף שנות ה-50 החלה לצמוח בקרב הפליטים הנהגה לאומית פלסטינית עם ייסוד הפת"ח ב-1959 ומאוחר יותר עם הקמת אש"ף ב-1964. בעקבות מלחמת ששת הימים וכיבוש יהודה ושומרון ורצועת עזה, עברה האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים אלו לחיות תחת שלטון צבאי ישראלי.
כנף רננים (עוף)
כנף רננים הוא עוף המוזכר בספר איוב.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
עד 1948
ראשית התנועה הלאומית הפלסטינית הוא בתקופת המנדט הבריטי, במקביל להתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל מחד, והתפתחות התנועות הלאומיות הערביות בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה מאידך. באמצע שנות השלושים הוקם הוועד הערבי העליון בראשות המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, שהוביל את המרד הערבי כנגד השלטון הבריטי.
כנף רננים (עוף)
אזכור בתנ"ך
לאחר שאליהוא בן ברכאל מסיים את נאומו, אלוהים מופיע מן הסערה. במהלך תשובת האל לאיוב, הוא מתאר כמה בעלי חיים שהתנהגותם מסתורית ולא מובנת לאדם או חיות חזקות במיוחד שבן אדם לא יכול לגבור עליהם. אחד מאותם בעלי חיים זה הכנף רננים, שמתוארת ב.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
עד 1948
הפלסטינים דחו את תוכנית החלוקה של האו"ם ב-1947, ופתחו בשלב א' של מלחמת העצמאות - מלחמת אזרחים מול היישוב העברי. תבוסתם הביאה לעזיבה או גירוש מספר רב של פלסטינים מארץ ישראל, והיווצרות בעיית הפליטים הפלסטינים, אירועים המכונים הנכבה על ידי הפלסטינים.
כנף רננים (עוף)
תיאור
משתמע שכנף הרננים ידועה כמביעה עליזות (נעלסה=שמחה).
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1948 - 1967
מקום מדינת ישראל ועד מלחמת ששת הימים חי העם הפלסטיני במפוזר: חלקו הגדול בגדה המערבית תחת שלטון ירדני, חלק קטן יותר ברצועת עזה תחת שלטון צבאי מצרי (שביצע גם ניסיון כושל להקמת "ממשלת כל פלסטין"), חלק קטן עוד יותר נותרו בתחומי ישראל כאזרחים אולם תחת ממשל צבאי, וחלק נוסף מפוזר בארצות ערב ומדינות העולם המערבי. הפלסטינים שברחו וגורשו מתחומי ישראל חיו ברובם במחנות פליטים, ולמעט בירדן לא קיבלו אזרחות במקומות מושבם, מתוך גישה שגרסה כי מדינת ישראל היא דבר זמני, שלא יחזיק מעמד עוד זמן רב.
כנף רננים (עוף)
תיאור
כנף הרננים מקננת על הקרקע, ושם היא מטילה את ביציה למרות הסכנה. לפי רש"י כנף הרננים הולכת להתחמם בעפר בזמן שביציו על הארץ, לפי המצודות הכוונה שהביצים לא צריכות דגירה היות שהם מתחממים בעפר.
היא מתאכזרת אליהם, ומתנהגת כאילו אינם בניה. לא אכפת לה שכל מאמצי הקינון שלו יהיו לשווא.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1948 - 1967
התבוסה במלחמת העצמאות הותירה את הפלסטינים ללא הנהגה עצמאית. ניסיונות ראשונים לכך החלו עם ייסוד הפת"ח בסוף שנות ה-50. אולם הוא הפך לגורם משמעותי רק בשנות ה-60. ב-1964 הוקם אש"ף, שהיה בתחילתו ארגון בובה של מדינות ערב.
בעקבות מלחמת ששת הימים ישראל כבשה את הגדה המערבית, ורצועת עזה, והפלסטינים באזורים אלה עברו לחיות תחת שלטון צבאי ישראלי.
כנף רננים (עוף)
תיאור
היא מסוגלת לעוף, ולהתחמק מפרשים המנסים לצודה. או שזה תיאור שהיא עד כדי כך מתאכזרת לבניה עד שלא אכפת לה להניח את גוזליה או ביצה בקן בעוד הסוסים מאיימים עליהם.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1967 - 1993
בתחילת שנות השבעים אש"ף ניסה להשתלט על ירדן, אך המלך חוסיין הביס את אש"ף באירועי ספטמבר השחור. ב-1974 הוכר אש"ף כנציגו הלגיטימי של העם הפלסטיני על ידי מדינות ערב. באותה השנה זכה אש"ף להכרה עולמית רחבה, שהתבטאה בהחלטות או"ם שונות.
כנף רננים (עוף)
תיאור
ישנם פרשנים שאומרים שחצי מפסוק י"ג ("כנף רננים נעלסה"), זה תיאור של עוף אחד. החצי השני זה תיאור של החסידה. ושאר הפסוקים מתארים עוף שלישי שמטיל ביציו על הקרקע.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1967 - 1993
ב-27 בינואר 1976 הטילה ארצות הברית וטו באו"ם, על הצעה ערבית להכיר בזכות הפלסטינים למדינה.
כנף רננים (עוף)
מטרת האזכור
פרשנים חלוקים לגבי המטרה של תיאור כנף הרננים בתשובה לאיוב. ישנם פרשנים כמו המצודת דוד שסוברים שזה חלק מהתיאור של הדברים המסתוריים בעיני האדם. לכאורה אפרוחי הכנף רננים לא היו אמורים לשרוד היות שאמם מסכנת אותם, אבל העובדה שהיא מצליחה להעמיד צאצאים מעידה על כך שיש מי שמשגיח עליהם. יש פרשנים שסבורים שתיאור זה נועד להגיד שאפילו עוף טיפש בסופו של דבר מתוכנן כך שיוכל להתגונן מפני רודפיו. דעה ייחודית של המלבי"ם היא שכל התיאור בפסוקים נועד להשוות בין החסידה שמרחמת על גוזליה לכנף רננים שלא. ואז התיאור נועד להראות את חוכמת הבורא שנתן לחסידה את היכולת להתגונן על ידי תעופה, בזמן שלעוף האכזר הניח להכחד.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1967 - 1993
ב-1978 נחתמו הסכמי קמפ דייוויד, בהם הכירה ישראל בזכות הפלסטינים להשתתף במשא ומתן שידון בעתידם. אישים פלסטינים שונים סירבו לקבל את הצעת האוטונומיה הישראלית-מצרית.
כנף רננים (עוף)
מטרת האזכור
לדעה שמדובר בשלוש ציפורים, האזכרה של כנף הרננים נועדה להזכיר עוף מהודר במיוחד שנחשב לפלא בעיני האדם. התיאור של החסידה נועד לתאר את חוכמת הבורא שנתן לחסידה את היכולת לחזות את עונת הנדידה, כל התיאור האחרון נועד לבטא את הנס שבקיום הביצים של עופות המטילים ביציהם על הקרקע.
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1967 - 1993
אחרי שנפתחה מלחמת שלום הגליל, ברחו ראשי אש"ף לתוניסיה, שם נותרו עד ששבו לרשות הפלסטינית.
כנף רננים (עוף)
זיהוי הכנף רננים
עלו הרבה השערות בנגע לזיהויו של כנף הרננים. בין האפשרויות שעלו:
היסטוריה של הרשות הפלסטינית
1967 - 1993
הפסדה של עיראק במלחמת המפרץ וכן התפוררות ברית המועצות גרמו למיתון בעמדות אש"ף. ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, לעומת זאת, עדיין סירבה לדבר עם אש"ף, והסכימה לדבר רק עם משלחות פלסטיניות-ירדניות משותפות, וזאת אם בכלל.
ב-1992 ניצח יצחק רבין בבחירות והשמאל כולו זכה לרוב בכנסת לראשונה מאז מהפך 1977.
הסכמי אוסלו
ב-13 בספטמבר 1993 נחתמו הסכמי אוסלו בין אש"ף וישראל. ההסכמים היו תוצר של שיחות בין סגן שר החוץ הישראלי יוסף ביילין ונציגי אש"ף באוסלו בירת נורווגיה. כמו כן החליפו ראש אש"ף יאסר ערפאת וראש ממשלת ישראל יצחק רבין מכתבי הכרה הדדיים - יאסר ערפאת הכיר בשם אש"ף במדינת ישראל, ויצחק רבין הכיר בשם מדינת ישראל באש"ף כארגון המייצג את העם הפלסטיני.
במאי 1994 פינתה ישראל את כוחות צה"ל משטחים ברצועת עזה ומאזור העיר יריחו במסגרת "הסכם עזה ויריחו". בשטחים שאותם פינה צה"ל הונהג שלטון פלסטיני עצמאי, לראשונה בהיסטוריה. בהדרגה החלו להעביר שטחים נוספים לידי הפלסטינים. לא פונו התנחלויות, ולא הועברו לידי הפלסטינים שטחים שבהן שוכנות התנחלויות, אולם הממשלה לא יזמה עוד הקמת התנחלויות חדשות. ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית החדשה חתמו ביניהן על הסכמים כלכליים (שנקראו הסכמי פריז), וכן הוקמה המשטרה הפלסטינית במטרה לאכוף את הסדר באזורי הרשות. צה"ל המשיך להחזיק באחריות על ההגנה מפני איומים חיצוניים ועל הישראלים שגרים בהתנחלויות.
המשא ומתן עם ישראל נמשך גם אחרי רצח רבין ב-1995, והמשיכו בתהליך בנימין נתניהו ואהוד ברק. בראשית 1996 נערכו ברשות בחירות ראשונות לתפקיד יושב ראש הרשות ולמועצה המחוקקת הפלסטינית. בבחירות ניצח יאסר ערפאת ותנועת הפת"ח זכתה ברוב המושבים במועצה. המשא ומתן התפוצץ בשנת 2000 ופרצה האינתיפאדה השנייה. בעקבות האינתיפאדה, הורע מאוד מצבה של הרשות, וישראל שבה לשלוט (בפועל) בגדה.
אחרי ניצחון חמאס
מסוף שנות השמונים ואילך גדלה תנועה איסלאמית קיצונית בשם חמאס. התנועה ביצעה פיגועי טרור רבים לאורך כל שנות התשעים ושנות האלפיים.
ב-25 בינואר 2006 נערכו בחירות ברשות הפלסטינית. בבחירות ניצח החמאס ב-76 מושבים לעומת 48 מושבים של הפת"ח.
החמאס הרכיב את הממשלה ובראשותה עמד אסמאעיל הנייה, אם כי בעקבות חטיפת החייל גלעד שליט ב-26 ביוני 2006 עצרה ישראל שרים וחברי פרלמנט מטעם החמאס כקלפי מיקוח והוחלט על הקמת ממשלת אחדות או ממשלת טכנוקרטים. בפועל התארכו המגעים ורק ב-17 במרץ 2007 הושבעה ממשלת אחדות. בראש הממשלה עומד הניה והיא כוללת נציגים של מרבית המפלגות הפלסטיניות.
עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב-15 בדצמבר 2006, ואחרי מספר הפוגות, ב-15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוה, עם עשרות הרוגים - רובם מהפת"ח. החמאס המשיך להשתלט על רצועת עזה, ובמהלך של 12–14 ביוני 2007 כבש החמאס את כל מחנות תנועת פת"ח ברצועת עזה.
בעקבות ההשתלטות המוחלטת על הרצועה הכריז ב-14 ביוני נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, על פירוק ממשלת האחדות בראשות אסמאעיל הנייה.
תנועת חגורה ירוקה
"חגורה ירוקה" הוא שמה של תנועה שורשית אקולוגית לא ממשלתית שהוקמה ב-1977 בניירובי בירת קניה ביוזמתה של פרופסור ואנגרי מאטאיי, זוכת פרס נובל לשלום לשנת 2004. התנועה הוקמה בחסות ארגון זכויות הנשים הקנייתי Maendeleo Ya Wanawake.
לתנועה יש גישה הוליסטית לפיתוח סביבתי הדוגלת בשימור הסביבה. המטרה עיקרית של התנועה היא נטיעת עצים שיעצרו את המדבור ויספקו עצי בעירה לאוכלוסייה. מטרות משנה הן שמירה על יערות טבעיים ושכנוע חקלאים לשוב לגידולים שנזנחו בהשפעת הגלובליזציה וגישת היתרון היחסי בכלכלה, גידולים הזקוקים לפחות כימיקלים (דשנים ומדבירי חרקים) המתייקרים משנה לשנה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גילתה מאטאיי בעזרת מחקריה כי מדבר הסהרה מתפשט דרומה ואזורים שהיו ירוקים הופכים למדבר, במקביל זיהתה תהליכי בירוא יערות נרחבים בקניה ואת תהליך סחיפת הקרקעות המתלווה להעלמות שכבת השורשים העוצרים בעד הקרקע מלהיסחף.
במקביל לבירוא היערות נאלצו נשים כפריות קנייתיות לצעוד למרחקים גדלים והולכים על מנת להביא עצי בעירה ואיבדו את יכולתן לסייע לכלכלת המשפחה על ידי לקט וקטיף.
התנועה החלה דרכה על ידי כך ששכנעה נשים עניות בקניה לנטוע עצים בסביבת מגוריהן. ולהיאבק בבירוא יערות התנועה יצאה את גבולות קניה והפכה לתנועה כלל אפריקאית שנטעה, נכון ל-2007 קרוב ל-30 מיליון עצים. התנועה אומצה על ידי האו"ם. מדינת ישראל הצטרפה ליוזמה בשנת 2007 תוך הצהרת כוונות לנטיעת 6 מיליון עצים.
במהלך מפגשי הנשים של קבוצות הנטיעה התברר כי התנועה מהווה כוח העצמה נשי וכי נשות הקבוצה מהוות קבוצת תמיכה בנושאי אלימות כנגד נשים, התמודדות עם שכרות הבעלים ומניעתה וחינוך לילדים.
כבודה
כבודה או מטלטלין הוא מטען הכולל מזוודות, תיקים, מארזים ומכולות המכילים את חפציו האישיים של נוסע בזמן שהוא נע ממקום למקום. לרוב המטייל המודרני נושא עימו חבילות המכילות ביגוד, מוצרי טיפוח, חפצים קטנים, צורכי טיול. בנסיעה חזרה, מטיילים עשויים לשאת מזכרות ומתנות. הכבודה לרוב כוללת תיק או מזוודה שבנוסף ליכולת להכיל את החפצים לעיתים משתמשים גם להגנתם במהלך הנסיעה, בעזרת מעטפת קשיחה או חומר רך ועמיד. לעיתים קרובות יש לכבודה חלוקות פנימיות או מחיצות כדי לסייע באבטחת חפצים. ידיות מותקנות בדרך כלל כדי להקל על הנשיאה, ולחלק מהמזוודות עשויות להיות גלגלים ו/או ידיות או רצועות טלסקופיות כדי להקל על הזזתם.
אטימולוגיה
המילה המילה מופיעה פעם אחת בלבד במקרא  ופעמיים נוספות כצורת נקבה של התואר כָּבֹד. זאת משום שבעבר רכוש רב העיד על אדם עשיר ממעמד חברתי גבוה שיש לכבדו.
תלמיד חכם
ביהדות, תלמיד חכם או תלמיד חכמים הוא יהודי שלמד מחכמים רבניים, ולו ידע ובקיאות בספרות התורנית. כינוי זה מותנה ביראת השמים של האדם. כיום, נוהגים לכנות כך אדם שבקיא היטב בתלמוד ובהלכה.
הביטוי
צורתו המקורית של הביטוי, המופיעה בכתבי יד, היא "תלמיד חכמים". במקורו שימש הביטוי לכינוי אדם שעבר את שלב לימודו הראשוני ("צורבא מרבנן") אך עדיין לא הגיע לדרגת 'חכם', והוא עדיין רק "תלמידם של חכמים". לאחר מכן התרחב הביטוי, והוא שימש לתיאור כל אדם שנחשב לבן-תורה מובהק.
כפי שמציין אליקים ויסברג מקור הצירוף "תלמיד חכם" הוא גזירה לאחור של הצירוף "תלמידי חכמים", כלומר תלמידים של חכמים. המילה חכם משמשת כסומך ולא כשם תואר.
על דרך דרש, יש שפירשו את הביטוי "תלמיד חכם", על סמך כינויה של התורה כ"חכמה", כאדם שלמד תורה עד שיכול להיקרא תלמיד של התורה עצמה.
הגדרתו
בהקשר להגדרתו מופיע בתלמוד (שבת קיד א): דברים אלו מהווים הגדרות שונות למהותו של תלמיד חכם, ולמעשה מנפקות רמות שונות בתוך הביטוי הכללי "תלמיד חכם".
הנהגתו
בתלמוד מתאר רבי בנאה מאפיינים אחדים לדרכיו של תלמיד חכם:
תלמיד חכם באמנות
בספרות: ראו את סיפורו של ש"י עגנון: שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו.
גני קרלטון
גני קרלטון (באנגלית: Carlton Gardens) הם אתר מורשת עולמית השוכן בקצה הצפון-מזרחי של רובע העסקים המרכזי בפרבר קרלטון, מלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה. חשיבותם הבוטנית של הגנים נובעת מאוספי העצים הגדלים בהם, שחלקם נחשבים לנדירים ביותר או בעלי צורה חריגה. בנימוקי ההכרזה של אונסק"ו נאמר כי בניין התערוכה המלכותי והגנים הם "בעלי חשיבות היסטורית, אדריכלית, חברתית ומדעית (בוטנית) למדינת ויקטוריה".
קליסטו (סוג)
קליסטו (שם מדעי: Callistoe) הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הפרובוריהאיניים שהתקיים באמריקה הדרומית במשך האאוקן שלפני 50 מיליון שנה מזמננו. סוג זה כולל מין בודד - Callistoe vincei והוא נקרא בידי ב-2002 על שם קליסטו מהמיתולוגיה היוונית - אלה יפה שהפכה לדוב בידי זאוס. המאובנים שלו התגלו כשלד כמעט מושלם בתצורת "Lumbrera Formation" בסלטה שבארגנטינה.
גני קרלטון
היסטוריה
האזור שבו שוכנים גני קרלטון נרכש על ידי עיריית מלבורן בערך ב-1856, והאחריות לעיצוב הגנים הוטלה על אדוארד לה טרוב בייטמן. בתקופה זו נבנו מספר שבילים ומאפיינים בולטים אחרים של הגנים, אך מגבלות שהוטלו על תקציב התחזוקה מנעו את התפתחותו. האחריות על הגנים הועברה לממשלת ויקטוריה הקולוניאלית בשנות ה-70 של המאה ה-19, ולאחר מכן בוצעו בגנים מספר שינויים תחת פיקוחו של קלמנט הודג'קינסון. מומחה הגינון ויליאם סנגסטר נשכר כדי לעצב מחדש את הגנים.
קליסטו (סוג)
יונק זה היה דומה במראהו לזאב הכיס והיה קרובם של הפרובוריהאינה והארמיניהרינגיה, הגדולים יותר. הוא הגיע לאורך של 2 מטרים, לגובה 50 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 20 עד 30 ק"ג. בדומה לקרוביו היה בעל לסתות חזקות עם עוצמת נשיכה חזקה בה הוא השתמש כדי להרוג טרף או לשבור עצמות. גופו היה דק ומוארך והזכיר דלק מודרני, כשהיו לו מפרקים חזקים וכפופים מעט שמנעו ממנו לטפס ביעילות, כך שהתמחה בתנועה קרקעית. הוא היה גם בעל טפרים ארוכים המתאימים לחפירה.
גני קרלטון
היסטוריה
ב-1880 הושלמה בנייתו של בניין התערוכה המלכותית לרגל התערוכה העולמית שהייתה עתידה להיערך באותה שנה במלבורן. לאחר שהתערוכה הסתיימה, ב-30 באפריל 1881, הוחלט להרוס חלק מהאגפים הזמניים שנבנו בחלק הצפוני של הגנים. ב-1888 נערכה בגנים חגיגת יובל המאה לתחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה.
קליסטו (סוג)
יונק זה חי בערבות הקדומות של ארגנטינה, בהם רעו ארמדילאים, מכרסמים שונים, נוטונגולאטויים ועופות גדולים.
גני קרלטון
היסטוריה
חלקים אחדים מהגנים שימשו כמחנה לקליטת מהגרים בין 1948 ל-1961. ביולי 2004, לאחר מספר שנים של שכנוע מצד מועצת העיר מלבורן, הכריז ארגון אונסק"ו על בניין התערוכה המלכותי ועל גני קרלטון כאתר מורשת עולמית.
בניין התערוכה המלכותי משמש לתצוגות, כולל תצוגת הפרחים והגן הבינלאומית של מלבורן הנערכת בכל שנה. מרכז התערוכות והכנסים של מלבורן, שנפתח ב-1996 בסאות'בנק, משמש כאתר מודרני יותר לאירועים השונים, ומשמש גם כמרכז בחינות עבור מספר מוסדות השכלה השוכנים במלבורן.
תיאור
הגנים משתרעים על פני שטח של 260 דונם, ובהם נמצאים בניין התערוכה המלכותי, מוזיאון מלבורן, בית קולנוע, מגרשי טניס וגן משחקים לילדים. הם משתרעים בשיפוע מבניין התערוכה המלכותי לכיוון דרום-מערב וצפון-מזרח.
הגנים מקיפים את בניין התערוכה מכל ארבעת צדדיו, והחלקים העיקריים נמצאים צפונית ודרומית לבניין. הגנים הדרומיים תוכננו על ידי ג'וזף ריד כגני שעשושים, ואילו הגן הצפוני שימש כמקום לביתנים זמניים גדולים בזמן התערוכות השונות שנערכו במקום. הגנים היו חלק מהתערוכה העולמית שנערכה ב-1888, אך למרות זאת הם שמרו על העיצוב המקורי משנות ה-80 של המאה ה-19. אף כי חלק מהעיצוב המקורי נעלם עם השנים, קיימים מספר עצים שננטעו עם הקמת הגנים.
הגנים הדרומיים נבנו בצורה סימטרית מסביב לשביל ישר המסתיים בכניסה הדרומית, ושתילת הצמחים השונים נעשתה בהתאם לחשיבותם הבוטנית. הצמחים שודרו בשדרות עצים, וערוגות הפרחים הגדולות שימשו לתצוגות בעונת הקיץ. בגנים נחפרו שני אגמים מלאכותיים עם איים, שיחים ומזרקות, שביניהם חיברו שבילים. המתחם כולו היה מוקף בגדר ברזל המונחת מעל אדני אבן כחולים. אחת מנקודות הציון בגנים הדרומיים היא מזרקת הוכגורטל, הנחשבת לאחת מהמזרקות הגדולות ביותר באוסטרליה. הגנים הדרומיים הם אלו שנותרו בצורה הקרובה ביותר לצורתם המקורית, אחריהם הגן הצפוני ולבסוף הגן המזרחי והגן המערבי.
הגן הצפוני שימש בעבר כשטח שבו הוקמו אוהלי תערוכה זמניים. לאחר שהאוהלים פורקו בסוף התערוכה העולמית הראשונה שנערכה באתר, הפך האזור לפארק ציבורי. עיצוב הגן מיוחס לקלמנט הודג'קינסון, ובדומה לגן הדרומי הייתה מסביב לגן זה גדר ברזל שרק חלק מאז שב-1928 הוסרו חלקים נרחבים ממנה. המבנה המרכזי בגן הצפוני הוא מוזיאון מלבורן שנבנה בשנת 2000, ובנייתו השפיעה על הגן. חלק מהשבילים פורקו, וסידורם המרחבי שונה על מנת למנוע מעבודות הבנייה לפגוע בשדרות העצים.
אנדי ויליאמס
הווארד אנדרו "אנדי" ויליאמס (באנגלית: Howard Andrew "Andy" Williams; 3 בדצמבר 1927 - 25 בספטמבר 2012) היה זמר אמריקאי. הוא הקליט 18 אלבומי זהב ו-3 אלבומי פלטינה. בין השנים 1962 ו-1971 הגיש תוכנית בידור בטלוויזיה "המופע של אנדי ויליאמס", וכן הנחה תוכניות ספיישל רבות. הוא היה הבעלים של "תיאטרון מון ריבר" בעיר ברנסון (Branson) שבמיזורי הקרוי על שמו של השיר "מון ריבר" המזוהה ביותר עם ויליאמס.
ביוגרפיה
ויליאמס נולד בעיר וול לייק שבאיווה, בנם של ג'יי אמרסון ופלורנס ויליאמס. היו לו שלושה אחים גדולים ממנו - בוב, דון ודיק. הוא למד בבית הספר התיכון "וסטרן הילד" בסינסינטי. הופעותיו הראשונות היו במקהלת הילדים של הכנסייה המקומית. הוא ואחיו הקימו את רביעיית "האחים ויליאמס". הם הופיעו ברדיו בהתחלה באיווה ואחר כך בשיקגו ובסינסינטי. ב-1944 ליוו האחים ויליאמס את בינג קרוסבי בלהיטו "Swinging on a Star".
תחילת קריירת הסולו שלו הייתה ב-1953 כשהקליט שישה שירים בתקליטי RCA, אבל הם לא היו ללהיטים. ב-1954 קיבל פינה קבועה בתוכנית האירוח "Tonight Starring Steve Allen", ובהמשך הוחתם בחברת התקליטים "Cadence Records", חברה קטנה בניו יורק שנוהלה על ידי המנצח ארצ'י בלייר (Archie Bleyer). הסינגל השלישי שהוציא "Canadian Sunset" הגיע למקום השביעי במצעד, ובפברואר 1957 יצא הלהיט "Butterfly", גרסת כיסוי לשיר של צ'ארלי גרסי, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד. השיר הגיע למקום הראשון גם במצעד הסינגלים הבריטי ושהה בו שבועיים. בשנים שאחר כך היו לו להיטים נוספים שהגיעו למקומות גבוהים במצעדים.
ב-1961 עבר ויליאמס להקליט בחברת קולומביה רקורדס ועבר להתגורר בלוס אנג'לס. להיטו באותה תקופה היה "Can't Get Used to Losing You" שהגיע למקום שני במצעד. תקופת Cadence Records הייתה שיא הצלחתו במצעדי הסינגלים. להיטיו הגדולים ביותר היו "Butterfly" ו-"I Like Your Kind of Love", שניהם בסגנון דומה לשיריו של אלביס פרסלי.
ב-1964 שיחק ושר בקומדיה הרומנטית "הכלה העשירה ביותר בעולם" לצידה של סנדרה די.
ב 1970 יצא לאקרנים אחד מסרטי האהבה הפופולריים בהיסטוריה - "סיפור אהבה", כשווילאמס מבצע את שיר הנושא המרגש והמפורסם מפסקול הסרט שאף זכה באוסקר של אותה שנה.
ויליאמס הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 2012.
פרס איינהורן
פרס משה איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית הוא פרס שייסדה עיריית תל אביב ע"ש ד"ר משה איינהורן, על יסוד קרן בת 19,000 דולר שהקים בערוב ימיו. הפרס, ע"ס 2,000 ל"י, ניתן לרוב מדי שנתיים, יחד עם פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית, והוענק לראשונה בשנת 1966.
מזראטי 3500GT
מזראטי 3500GT (באיטלקית : Maserati 3500 GT) היא מכונית ספורט אשר יוצרה על ידי חברת מזראטי האיטלקית בין השנים 1957–1964.
דגם ה"מזראטי 3500GT" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה בשנת 1957.
יוצרו 2,223 יחידות.
אנטנת יאגי
אנטנת יאגי-אודה (או בקיצור: אנטנת יאגי) היא אנטנה כיוונית לשידור ולקליטה של גלים אלקטרומגנטיים. סוג זה של אנטנות משמש לשידור וקליטה של מכשירי קשר, עורקי תקשורת, קליטת שידורי טלוויזיה, רדיו FM, ובעבר גם במערכות מכ"ם גילוי אווירי לטווח בינוני וארוך. רוב האנטנות החיצוניות לקליטת שידורי טלוויזיה שהותקנו בארץ הם מסוג יאגי. אנטנות יאגי משמשות היום לשליטה במערך הצופרים של פיקוד העורף ברחבי הארץ. האנטנה כוללת את הרכיבים הבאים (מספור בהתאם לתמונה):
באנטנות מסוג יאגי משתמשים בתחומי התדרים HF (גלים קצרים), VHF (תג"ם) ו- UHF (תא"ג). האנטנה פותחה בשנה 1926 על ידי שינטרו אודה והיטצוגו יאגי מיפן ונקראת על שמם.
מיטו אלגואס
מיטו אלגואס (שם מדעי: Mitu mitu) הוא מין של עוף טרופי דמוי-תרנגול ממשפחת ההוקיים אשר חי בעבר בצפון ברזיל במדינות פרנמבוקו ואלגואס. כיום המין נכחד בטבע והוא מצוי רק בשבי. קיימים רק 130 פרטים כאלה בשבי. בעבר הוא חי בכמויות גדולות סמוך ליערות החוף של תחומי תפוצתו והוא נצפה לאחרונה רק ב-1951. עם זאת מרבית האזור נהרס בידי חקלאות ומטעי קנה סוכר, כריתת היערות וגם עקב ציד שגררו את הכחדתו מהטבע.
מאפיינים
למיטו אלגואס נוצות שחורות בעלות גוון כחול כהה, מקור אדום בעל קצה עגלגל ומוגבה הדומה למקור תוכי, ציצה זקורה כחולה ואזור עור חשוף בצבע כחול-אפור באוזניו, דבר ייחודי למין זה. הוא בעל אזור שת ורגליים אדומות חזקות. אורך העוף. הזכרים מעט יותר גדולים וגם יותר צבעוניים מהנקבות הבהירות יותר. המיטו יכול לחיות בערך 24 שנים בשבי. מין זה קרוב למיטו מקור-תער והם התרבו ביניהם במקרים רבים. תחילה סברו שמדובר באותם מינים אך ההבדלים הגנטיים הוכיחו שמדובר במין אחר.
כיום המיטו מצוי רק בשתי שמורות מבודדות ונפרדות בברזיל, בהן רק 130 פרטים בסך הכל. ישנם קשיים להחזיר את המיטו לטבע עקב ההרס של היערות באזורים בהם חי ובעיות בריאות שיכולות לחסל את העופות ששרדו.
פולדה (עיר)
פולדה (גרמנית: Fulda; נכתב לעיתים פולדא) היא עיר במדינת הסן, גרמניה. העיר יושבת על נהר הפולדה. היא אחת משבע הערים בעלות מעמד מיוחד במדינת הסן.
היסטוריה
ראשיתה של העיר במנזר פולדה אשר הוקם בשנת 744 על ידי סטורמיוס הקדוש, תלמידו של בוניפציוס הקדוש, מבשר הנצרות בגרמניה. העיר מוזכרת לראשונה כעיר בשנת 1114, עד שבשנת 1208 קיבלה פולדה מעמד של עיר, למרות התנגדות ראשי המנזר שטענו שהשטח הוא בבעלותם.
בעת מלחמת האיכרים הגרמנית שהתחוללה בין השנים 1524–1526, השתתפו מבין גברי העיר כ-10,000 לוחמים בקרבות, תחת פיקודו של הנס דאלהופף. נסיך המדינה, פיליפ מהסן, מזכיר צבא חזק ומאורגן שהשתתף בלחימה על ההר פראון.
במהלך המאה ה-18 עברה העיר תנופת בנייה בסגנון הבארוק, בין השאר בשיפוץ קתדרלת העיר וארמון המבצר על ידי יוהאן דינצנהופר. גם כנסיית העיר, נבנתה בין השנים 1771 - 1785.
בשנת 1764, נפתח בעיר מפעל חרסינה תחת בעלותו של הנסיך והבישוף הנריך פון ביברה, אך זמן קצר לאחר מותו, בשנת 1789 נסגר המפעל. בעקבות איכותה ונדירותה, מוערכת החרסינה על ידי אספנים בשווי רב.
לעיר וסביבתה נודעה חשיבות במהלך המלחמה הקרה, עקב קרבתה של העיר לגבול עם מזרח גרמניה, והיותם של הכוחות האמריקניים פרושים לאורך גבול זה.
מקור השם
העיר נקראת על שם הנהר הזורם בקרבתה. מקור השם פולדה אינו ברור. השם fulda מוזכר במסמכים החל משנת 751. המקור הסביר ביותר הוא מסקסונית עתיקה folda (ארץ, אדמה), והמילה 'אהה', מלטינית "מים" (aqua).
מכיוון שההברה pol/pel נפוצה מאוד בקרב השפות הודו-אירופאיות, ניתן להניח כי מקור השם הוא Polota.
בשל העובדה כי מספר רב של ההודו אירופי מילים עם השורש * pel-/pol- שם, אפשר גם כי Fulda גרסה של ההודו אירופי היה Polota. שם של פולדה ולכן יכול גם כמה מערכות יחסים במזרחה של אירופה המרכזית, ראה: ב לטביה יש Palt, palte (שלולית, שלולית), אלא גם את הנהר או Peltew Pelta.
יהדות פולדה
הקהילה היהודית בפולדה הייתה מן הקהילות הוותיקות ביותר בגרמניה.
בשנת ד'תתקצ"ו (1235), הואשמו היהודים ברצח חמשת ילדי טוחן מקומי בחג המולד, ובשמירת דמם עבור שימוש לאפיית מצות לפסח. לאחר שלושה ימי חקירה ממושכים ועינויים הודו שני יהודים מתושבי העיר בהאשמות. בעקבות כך, בפרעות שנערכו בי"ז בטבת על ידי קבוצת צלבנים ואזרחים מקומיים ששהו בעיר, נרצחו 34 יהודים. רק בזכות הגנת חברי מועצת העיר על היהודים בגופם, נעצרו הפרעות.
בעקבות מסקנת הוועדה, הוציא הקיסר הצהרה ביולי 1236, בה הוא שולל את עלילת הדם מכל וכל, וקבע כי נוצרים שיהרגו יהודים מפני אשמה זו, יחשבו כמורדים במלך.
כרב העיר וכראש הישיבה שפעלה בעיר כיהן הרב אליהו לואנץ. ורבי שמואל אהרן בן רבי אליקים (נפטר ביום ה׳ ט׳ באייר תי״ב), ורבי אליעזר משולם ברילין, ואחריו בנו רבי יצחק (נפטר במנהיים ביום ה׳ כ״ג אדר תל״ח). וכן כיהן בה כרב הרב מאיר שיף מחבר חידושי מהר"ם שיף על התלמוד. שם העיר זכור לדורות בשמו של פרשן הירושלמי הרב אליהו מפולדא.
חיים דייטשמן
רבי חיים (יואכים) דייטשמן (או דויטשמן; בגרמנית: Joachim Deutschmann; ז' באדר ה'תק"ך, 24 בפברואר 1760 – ט"ו בכסלו ה'תקצ"ז, 24 בנובמבר 1836) היה רב בוהמי, אב בית דין וראש ישיבה בגביץ', טרביץ' וקלן.
ביוגרפיה
נולד ברייכנוי, בגיל ארבע-עשרה יצא לישיבת "הנודע ביהודה" בפראג. בבירה למד גם בביתו של הרופא יונה ייטלס גרמנית ופילוסופיה יהודית, יחד עם בנו ברוך ייטלס. ב-1780 עזב לישיבתו של רבי שמואל קעלין מחבר ספר "מחצית השקל" בבוסקוביץ. ב-1784 נשא לאישה את רייזעל רוזנבאום, בת סוחר. הוא בילה עוד כשנתיים עם הרב נתן אדלר שהזדמן אז לבוסקוביץ לאחר שגורש מפרנקפורט דמיין. עמיתו של דייטשמן ללימודים היה משה סופר הצעיר, שגם ניסה לאחר מכן לעזור לו לקבל את תפקיד אב"ד נייטרא, ללא הצלחה.
את משרת רבנותו הראשונה קיבל דייטשמן בהיותו בן 34 בשנת ה'תקנ"ד (1794) בהרשיץ (Hořice v Podkrkonoší). משם ניסה לעבור לרייכנוי, אך האשמה בקשרים עם שבתאים סיכלה את המינוי. ב-1812 התקבל לאב"ד בגביץ' ובשנת ה'תק"ף (1820) בטרעביטש. בשנת ה'תקפ"ט, 1829, התמנה לאב"ד קלן והחזיק במשרתו זו עד פטירתו. בערים בהן ישב קיים תמיד ישיבה גדולה למדי. בין מי שלמדו אצלו נמנו הרבנים ברוך גויטיין בעמח"ס "כסף נבחר", לאופולד לעף, יששכר בר אילווי, הכתב סופר וליב שוואב. כמו כן נודע כפטרון ואוהד של ההשכלה המתונה, ובין היתר התערב עבור שוואב אצל הרב הכולל למוראביה, מרדכי בנט, שרצה לשלול ממנו היתר לשמש אב"ד מפני שנחשב משכיל מדי.
תורמוס ההרים
תֻּרְמוּס הֶהָרִים (שם מדעי: Lupinus pilosus) הוא מין צמח בעל פרחים בסוג תורמוס הגדל בר בארץ ישראל. תורמוס ההרים הוא ערך טבע מוגן בישראל. תורמוס ההרים בולט בפרחיו הכחולים ופורח בסוף החורף ובאביב.
רפאל רומו
קריירת מועדונים
רומו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אתלטיקו דה טורן, ממנה עבר ליאנרוס מליגת העל הוונצואלית.
תורמוס ההרים
מאפיינים
תפרחת הצמח בולטת למרחוק בצבע כחול-עמוק. מרבדים גדולים מתורמוס ההרים מצויים בהרים. תורמוס ההרים גדל באדמות "כבדות", המכילות אבן גיר כמו טרה רוסה ורנדזינה, שאר מיני התורמוס גדלים באדמות חסרות גיר. תורמוס ההרים פורח בישראל בחודשים פברואר עד אפריל.
רפאל רומו
קריירת מועדונים
ב-15 ביולי 2009 רומו חתם באודינזה מהסרייה א'. ב-15 במאי 2010 רומו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-1 ללאציו.
תורמוס ההרים
מאפיינים
תורמוס ההרים שונה משאר מיני התורמוס בצבע הפרחים שלו שהוא כחול-כהה (לעיתים בגוון סגול) לעומת לילך-בהיר בתורמוס ארצישראלי ולבן עד לילך-כחלחל בתורמוס תרבותי. אם מסתכלים מקרוב על הפרחים, אזי ניתן לראות כי בפרחים שטרם בוקרו והם זמינים להאבקה, במרכז המפרש כתם לבן, היוצר שבירת צבע על הרקע הכחול.
רפאל רומו
קריירת מועדונים
לאחר שבאודינזה מיעט לשחק, ב-18 בינואר 2011 הושאל לאסטודיאנטס מרידה עד לסיום העונה.
תורמוס ההרים
מאפיינים
הבדל נוסף הוא בגודל הפרי: רוחב התרמיל מגיע עד ל-2 ס"מ, לעומת 4 עד 6 ס"מ בקירוב אצל המינים האחרים. פריחתו מתחילה מעט מאוחר יותר, בחודש מרץ.
רפאל רומו
קריירת מועדונים
בעונת רומו לא שיחק ולו דקה אחת במדי אודינזה, ובקיץ  חזר בשנית לוונצואלה, הפעם למינרוס בה שיחק שלוש עונות.
תורמוס ההרים
מאפיינים
העלים מאוצבעים בעלי שמונה אונות.
סביבת גידולו היא בבתה, יחד עם בני שיח, שגובהם 25 עד 40 ס"מ, בשילוב עם צמחים עשבוניים - חברת הסירה הקוצנית ואחרים (ראו תמונה למטה). תורמוס ההרים גדל בהרים אך גם בצפון ארץ ישראל: הבקעה הצפונית, השפלה הצפונית ובעמק יזרעאל.
רפאל רומו
קריירת מועדונים
באוגוסט הושאל לשתי משחקים בלבד לווטפורד מהפרמייר ליג, אחרי עונש ההרחקה של גיידריוס ארלאוסקיס.
תורמוס ההרים
מאפיינים
את משטחי הפריחה שלו ניתן לראות בתל שוכה שבעמק האלה, סמוך לארמון הנציב בירושלים, בתל קטרה שליד גדרה, בנחל תבור, בצפון הגולן (מדרום להר אביטל) ולאורך כביש 70 (ואדי מילֶק) (בעיקר בין בת שלמה לאליקים).
רפאל רומו
קריירת מועדונים
בקיץ רומו חתם בא.א.ל. לימסול מליגת העל הקפריסאית.
תורמוס ההרים
מאפיינים
בגלל יופיים פרחי תורמוס ההרים נשתלים גם בגינות.
רפאל רומו
קריירת מועדונים
בקיץ רומו חתם באפואל ניקוסיה. בינואר הושאל לבירסחוט וילרייק מליגת העל הבלגית. בקיץ חזר לאפואל, בה רשם באותה עונה 12 הופעות.
ב-1 בספטמבר 2019 חתם לשנה בסילקבורג מליגת העל הדנית.
ב-27 באפריל 2022 הצטרף לדי. סי. יונייטד מה-MLS.