cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיקי ומוד
תקציר העלילה
הוא מראיין צ'לנית צעירה בשם מוד גילורי (איימי אירווינג). הוא מתאהב בה וכשהיא מודיעה לו כי היא בהריון, הוא מחליט להתגרש ממיקי ולהתחתן איתה. מוד מכירה את רוב לאביה שהוא מתאבק מקצועי (דון סטנסוק) המקבל את רוב בשמחה ביחד עם עמיתיו המתאבקים ובתוכם אנדרה הענק.
רוב מזמין את מיקי למסעדה כדי להודיע לה על כוונתו להתגרש אבל היא מפתיעה אותו בהתחלה כאשר היא מגלה לו כי היא בהריון ממנו. הוא נמצא כעת בבעיה רצינית היות שהוא אוהב אותה ואת מוד.
חייו מתנהלים בין מיקי ומוד. הוא מתחתן עם מוד ומחלק את זמנו בין מוד למיקי שנאלצה להתפטר מעבודתה ולנוח בבית לשם שמירת ההריון. הבוס שלו ליאו מעודד אותו ומחפה עליו בין מיקי ומוד.
מיקי ומוד מגיעות באותו הזמן לאותו בית חולים ליולדות ורוב נאלץ לתמרן בין שניהם כדי שסודו לא יתגלה. כאן מתחילה מערכת מטורפת שלו בין חדרי הלידה לנוכח השתאותם של האחיות והרופאים.
לבסוף מתגלה הסוד. מיקי ומוד מתגרשות מרוב והופכות לחברות טובות. מרוב נמנע מלבקר את ילדיו אבל לבסוף בעזרת ליאו, הם מתפייסים.
כלכלה אוטרקית
כלכלה אוֹטַרְקית היא כלכלה אשר בה היחידה הכלכלית (מדינה, למשל) אינה מקיימת סחר חוץ עם סביבתה (כמדינה למשל, ללא סחר בינלאומי עם מדינות אחרות) ומנסה לספק את כל צרכיה בכוחות עצמה. בתאוריה הכלכלית נהוג להגדיר צורת משטר כלכלי זו כמשק סגור.
ישנם מודלים של כלכלה אוטרקית למחצה, בה מוצרים מסוימים, למשל, שלא ניתן לייצר באופן מקומי, נרכשים ממקורות חיצוניים.
מקור המונח אוטרקיה הוא מהשפה היוונית ומשמעותו בשפת המקור הוא אספקה עצמית.
דוגמאות מודרניות
מרקנטיליזם, הגבלה או איסור על סחר מעבר לגבולות הישות הפוליטית, היה נפוץ כמדיניות של אימפריות רבות במאות ה-17 וה-18. אוטרקיה הייתה גם היעד הכלכלי של גרמניה הנאצית בשנות ה-30, כשניסתה למזער את הסחר עם מדינות אחרות בייחוד עם החזקות מביניהן בתקופה ההיא, צרפת, בריטניה, והאיחוד הסובייטי, שכן ידעה שצפויה לה מלחמה איתן, ולכן היא לא יכולה הייתה לסמוך עליהן כלכלית. גרמניה חיזקה לעומת זאת את קשריה הכלכליים עם מדינות עניות – מדינות מזרח אירופאיות, דרום אמריקאיות ומדינות הבלקן – שהיו עשירות בחומרי גלם. הסחר איתן נוהל על ידי שר האוצר הגרמני דאז היילמאר שאכט, והסחר היה מבוסס על חומרי גלם, תמורת חלק ממה שגרמניה הייתה מייצרת איתם, כלומר סחר חליפין, כדי לא להתבסס על חוזקו של מטבע הרייך הגרמני. אולם למרות שיבוא האוכל לגרמניה קטן, יעדי המפלגה הנאצית לא הושגו במלואם, שכן הייבוא של חומרי גלם דווקא גדל.
בישראל
התנועה הקיבוצית ראתה לכן את הצורך להיות מסוגלת לקיים את עצמה ללא סחר חיצוני כערך חשוב, וחתרה אליו ככל שהיה בידה. כל קיבוץ ותיק נבנה במקור כדי שיהא מסוגל לספק את צרכיו שלו כמעט לגמרי – לכן בכל קיבוץ היה רפת, לול ושדות לגידול תבואה לפחות. עם השינויים בכלכלה הישראלית החלו הקיבוצים לעבור להסתמכות על סחר מבחוץ ותעשייה. רפתות ולולים נסגרו, ומפעלים נפתחו. יש הגורסים ששינויים אלה – הם שהביאו לפירוק קיבוצים רבים.
דילמות כלכליות ופוליטיות
כלכלה אוטרקיות לא נהנית מיתרון הגודל במגזר הפרטי והממשלתי כאחד. שכן ברור מאליו כי לא לכל מדינה יש את כל חומרי הגלם, כגון נפט, גז, חיטה, פחם, בשל מחסומים אקלימיים טכנולוגיים ואזורים גאוגרפיים כמו גם גודל אוכלוסייה, המשפיע על היכולת להפיק את המשאבים. מסיבות אלו, ערכם של המשאבים שבמחסור עולה, וחברות וצרכנים שרוצים להשתמש בהם, צריכים בשל כך לשלם יותר עבור מוצרים ושירותים.
חסידי היתרון היחסי טענו שסחר ללא הגבלות בין מדינות יתרום לשתי המדינות, ללא קשר לפערים בגודל, בתשתיות או בהחזקת הנכסים ביניהן. מבקרים, ביניהם תנועות אנטי-גלובליזציה, טענו שהמודל נותן העדפה ליצרנים בן-לאומיים על פני יצרנים וקמעונאים מקומיים, ומגדיל את הפער בין הדרום לצפון, תוך חיזוק ליבה עשירה ופריפריה ענייה. בשנות ה-70, עם תפיסת הנאו-ליבריאליזם, צורות רבות של סוציאליזם, של פרוטקציוניזם ושל סמי-אוטרקיה הפכו לשוליים יותר ויותר.
בהשפעת גופים פוליטיים בינלאומיים, כמו הבנק העולמי, איחוד הסחר החופשי, וקרן המטבע הבינלאומית נחתמו הסכמי סחר רבים, שיצרו אזורים רבים שמעורבים בסחר העולמי יותר מאי פעם בעבר, ורשתות ייצור של מוצרים בסיסיים וחשובים שבעבר היו מוגבלות לאזורים בתוך המדינה החלו להתפזר ברחבי העולם. הפיכה של הון לנייד יותר, כמו גם התמחות של מדינות ואזורים בייצור אחד, הפכו אותן לפגיעות הרבה יותר לתחרות בתעשיות אלה מצד מדינות אחרות, שעלול לגרום לבריחת הון.
כוח עבודה זול, תיאום עלויות עבור חברות בינלאומיות, גישה של חברות לצרכנים ולמשאבים שפעם היו באזורים מבודדים, מדיניות שיצרה אזורים ללא מס עם רגולציה מינימלית מהווים מוטיבציה רבה לגדילה בסחר הבינלאומי, ובהרמוניזציית הזכות לקניין. בהשפעת תהליכים אלו, הפכו החלטות מדיניות צבאיות, ומדיניות כלכלה מקומית לרגישות הרבה יותר להשפעת לוביסטים של חברות בן לאומיות, ואת חסידי האוטרקיה למיעוט חלש בקשת הפוליטית. שינוי זה גרם למיעוט בעצמאות כלכלית, במדינות מפותחות ומתפתחות כאחד.
ראו גם
תאוריות מאקרוכלכליות הנוגעות לאוטרקיה: תומכי האוטרקיה:
ברכת ברוך ה' לעולם
מהות הברכה ותולדותיה
המשנה במסכת ברכות מציינת את סדר ברכות קריאת שמע:
מדברי המשנה משתמע שלאחר קריאת שמע בערב מברכים רק שתי ברכות, הן ברכת "גאל ישראל" וברכת השכיבנו. נראה כי בתקופת המשנה והתלמוד אכן נהגו לומר ברכות אלו לבדן. החל מתקופת הגאונים נמצאות עדויות על אמירתה של ברכה נוספת. המקורות חלוקים על זהותם של מתקני הברכה. רב נטרונאי גאון בתשובה ארוכה על מהות הברכה מציין כי היא נתקנה על ידי "רבנן בתראי" כלומר חכמים מאוחרים. פירוט של עמדה זו מובא בספר העתים ובספר האשכול המציינים כי אלו "רבנן בתראי דבתר הוראה" (העתים) או "דסוף הוראה" (האשכול), דהיינו הסבוראים. מנגד מציין רבי אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג כי הברכה נתקנה על ידי אנשי מערב (כלומר ארץ ישראל, המערבית לבבל). שילוב של שתי דעות אלו מצוי בסידור רש"י ובמחזור ויטרי והוא שהברכה נתקנה על ידי אנשי בבל (או ראשי ישיבות בבבל) והם שלחו אותה לחכמי יבנה והיא ישרה בעיניהם. על כל פנים ברור כי תקנת הברכה נעשתה לאחר חתימת התלמוד.
טעם תיקון הברכה
עוד כותב הרשב"א כי תקנה זו יועדה לתקופה בה הייתה סכנה להישאר בבית הכנסת ("שעת השמד") אך לא לתקופות מאוחרות יותר. הסבר אחר נותנים בעלי התוספות והמרדכי המאמצים עקרונית את הסיבה לכך שהתקנה הייתה מחשש סכנה, אבל לא סכנה של שעת השמד אלא סכנת מזיקין. לפי שיטתם הברכה נועדה דווקא לעכב את המתפללים בבית הכנסת כדי שיצאו כולם יחד, כולל המאחרים (בדומה לתקנה דומה בברכה מעין שבע).
שיטת הפשרה - איחוד לברכה אחת עם ברכת השכיבנו
בין שתי השיטות - הגורסת את הברכה מול השוללת את אמירתה קיימת עמדת ביניים, לפיה מחברים ברכה זו עם ברכת השכיבנו לכדי ברכה אחת, כאשר ברכת השכיבנו אינה חותמת בשם, כלומר במקום שבסיום ברכת השכיבנו יאמרו "ברוך אתה ה' שומר עמו ישראל לעד" אומרים "ברוך שומר עמו ישראל לעד" וממשיכים "ברוך ה' לעולם" וכו' עד סיומה בברכה. בדרך זו עוקפים את הטענה לפיה בתפילת ערבית נאמרות רק ארבע ברכות ולא חמש, שכן שתי הברכות (השכיבנו וברוך ה' לעולם) מאוחדות לכדי ברכה רביעית אחת. שיטה זו הייתה מקובלת בתקופת הראשונים בכל קהילות המזרח, וביניהן בתכלאל הבלדי, בנוסח פרס, נוסח ארם צובא וכן בכמה קהילות בצפון אפריקה.
שיטה זו מובאת לראשונה בכתב היד של סידור רס"ג עליו בוססה מהדורת הדפוס בסדר תפילות החול, אך בסדר תפילות שבת מובאות דווקא שתי הברכות בנפרד (רס"ג גורס את הברכה גם בשבת - ראו לקמן בסעיף אמירתה במועדים שונים). כתבי יד אחרים של סידור רס"ג גורסים אמירת שתי ברכות נפרדת גם בימות החול. חוקר התפילה נפתלי וידר ביכר דווקא את הגרסאות הללו בשל הסתירה של כתב היד עליו בוסס הדפוס בין תפילות החול הגורסות ברכה אחת, לעומת תפילות שבת שגורסות שתי ברכות, והעובדה שאין סיבה לחלק בין תפילת שבת לתפילת החול. לעומת זאת נוסח פרס, המבוסס רובו ככולו על דברי רס"ג, גורס ברכה אחת בין בחול ובין בשבת. גם בסידור ר' שלמה בר' נתן ההולך במקרים רבים בשיטת רס"ג גורס אותה כברכה אחת.
בשיטה זו הלך גם הרמב"ם בסדר תפילותיו וכן מעיד בנו רבי אברהם בן הרמב"ם בשם אביו. בתקופה מאוחרת ניהל מהרי"ץ התכתבות בנושא עם חכמי מצרים ובראשם החיד"א שישב שם באותה העת. החיד"א סבר שלכתחילה עדיף שלא לומר את הברכה כלל, כמנהג ארץ ישראל, אך אם אומרים יש לומר כשתי ברכות נפרדות. מהרי"ץ האריך לחלוק עליו והביא עדויות מכמה חכמים ובראשם הרמב"ם שצידדו באמירתה כברכה אחת.
השיטה הוזכרה גם על ידי מספר חכמים ספרדיים וצפון אפריקאיים. כך סובר רבי ישראל אלנקאוה בספרו מנורת המאור המדגיש שיש לומר רק ארבע ברכות, אך מזכיר את אמירת הפסוקים ומציין כי הם חלק מן הברכה הרביעית, החותמת בנוסח שכמעט זהה לנוסח הספרדי שנשתמר עד לדורות מאוחרים: "ברוך אתה ה' המולך בכבודו חי וקיים תמיד ימלוך עלינו לעולם ועד ועל כל מעשיו". הרשב"ש בתשובותיו מזכיר שהוא מנהג קהילות המזרח וכן מנהג קונסטנטין אך הוא דוחה את המנהג ומעדיף את המנהג שאינו אומר את הברכה כלל.
תרגילי קיגל
תרגילי קיגל (באנגלית: Kegel exercise), הידועים גם כתרגילי רצפת האגן, מורכבים מכיווץ והרגעת השרירים המהווים חלק מרצפת האגן באופן מתמשך. שרירים אלו לפעמים מכונים בפירוש כ"שרירי קיגל". התרגילים יתחילו להשפיע רק לאחר שיבצעו אותם מספר פעמים בכל יום, במשך כמה דקות בכל פעם, למשך חודש עד שלושה חודשים.
תרגילי קיגל יכולים להפוך את שרירי רצפת האגן לחזקים יותר. אלו השרירים המחזיקים את שלפוחית השתן ומסייעים למנוע דליפה ובריחת שתן. תרגילים נעשים בדרך כלל כדי להפחית את הלחץ על שלפוחית השתן (במיוחד לאחר לידה) ולהפחית שפיכה מוקדמת אצל גברים.
קיימים מספר כלים המסייעים בתרגילים אלו, אם כי מחקרים שונים מטילים ספק ביעילותם היחסית של כלים שונים, לעומת תרגילים מסורתיים. הם תוארו לראשונה ב -1948 על ידי הגינקולוג האמריקאי ארנולד קיגל.
ברכת ברוך ה' לעולם
אמירת הברכה כיום
אצל יהודי אשכנז לעומת זאת אמירת הברכה השתמרה גם בדורות מאוחרים. בין הבודדים שהתנגדו לאמירתה בקהילות אשכנז היה הגר"א. כאשר עלו תלמידי הגר"א לארץ ישראל הנהיגו את המנהג שלא לומר את הברכה בשל דעת רבם, וכן בשל היותם מושפעים במקרים רבים ממנהג הספרדים, שהיה המנהג הרווח בארץ ישראל באותה עת. בשל יסוד זה נוהגים עד היום רוב המוחלט של האשכנזים בארץ ישראל (כולל מתפללי נוסח ספרד) שלא לאומרה, אך מתפללי נוסח אשכנז שבחוץ לארץ אומרים ברכה זו גם כיום. בארץ ישראל, הברכה נאמרת בבית כנסת ישורון בבני ברק ובקהל עדת ישורון בביתר עילית, על פי הוראת הרב בנימין שלמה המבורגר שבני אשכנז חייבים לאומרה גם בארץ ישראל.
תרגילי קיגל
צניחת האגן
הסימפטומים של צניחת רצפת האגן והחומרה שלהם יכולים לרדת בזכות ביצוע תרגילי קיגל. את יעילות התרגילים ניתן לשפר בעזרת ביופידבק שבו יומלץ כיצד יש לבצע את אותם התרגילים.
ברכת ברוך ה' לעולם
אמירת הברכה כיום
כמו כן השתמרה אמירת הברכה בנוסח תימן הבלדי (במשולב עם ברכת השכיבנו, כמו שהביא הרמב"ם) ובנוסח איטליה, כאשר המתפללים בנוסחים אלו גורסים את הברכה גם בארץ ישראל.
תרגילי קיגל
מנגנון פעולה
מטרת תרגילי קיגל היא לשפר את טונוס השרירים על ידי חיזוק שרירי הפובוקוקוג'יס (pubococcygeus) של רצפת האגן. תרגילים אלו פופולריים בעיקר לנשים בהריון כדי להכין את רצפת האגן עבור הלחצים הפיזיולוגיים שמתרחשים בעת השלבים המאוחרים של ההיריון ולידה. תרגילי קיגל אמורים להיות טובים בטיפול ובמניעת צניחת הרחם אצל נשים ולטיפול במקרים של כאב בבלוטת הערמונית ובנפיחות כתוצאה מערמונית מוגדלת (BPH) ובפרוטטיטיס (דלקת בלוטת הערמונית) אצל גברים. תרגילי קיגל עשויים להיות מועילים בטיפול מניעתי לבריחת שתן אצל גברים ונשים כאחד. בנוסף, תרגילי קיגל עשויים להגביר את הסיפוק המיני בכך שהם מסייעים במניעת שפיכה מוקדמת אצל גברים. פעולות רבות שמבוצעות על ידי שרירי קיגל כוללים החזקת שתן ומניעת עשיית צרכים. שחזור פעולות הדומות לפעילותם של השרירי קיגל יכול לחזק את השרירים האלו. למשל, פעולת האטת או עצירת זרימת השתן עשויה לשמש בדיקה לתרגול נכון על שרירי רצפת האגן.
ברכת ברוך ה' לעולם
אמירת הברכה כיום
בנוסח ספרד של תנועת החסידות נמצאו שיטות שונות באשר לאמירתה, חסידויות מסוימות אומרות אותה בעוד אחרות אינן אומרות אותה. כאמור, כיום בארץ ישראל נוהגים גם החסידים כיתר יהדות אשכנז שלא לאומרה.
תרגילי קיגל
מכשירים לעיצוב וחיטוב האגן
נכון לשנת 2013 לא נמצאה עדות לכך שתרגולי רצפת האגן עם משקולות מועילים יותר מאשר תרגילי קיגל ללא משקולות. בנוסף, יש סיכון גדול יותר עם בתרגילים עם משקולות, כי אובייקט זר נחשב כחפץ פולשני הנכנס לתוך הנרתיק.
ברכת ברוך ה' לעולם
אמירתה במועדים שונים
גם בין המצדדים באמירת הברכה בימות החול, רבים סבורים שאין לאומרה בשבת וחגים, שכן הברכה כוללת י"ח אזכרות של שם ה' כנגד שמונה עשרה ברכות בתפילת העמידה של ימות החול, בעוד שבשבת וחג לא נאמרות שמונה עשרה ברכות בתפילת העמידה, כי אם שבע בלבד. טעם אחר מביא רב נטרונאי גאון שהשתדלו לסיים את תפילת ערבית בליל שבת מוקדם ככל האפשר לפני החשיכה מחשש לסכנה, ולכן העמידו הדבר על התקנה המקורית שאינה גורסת ברכה זו, המציין כי כך נהגו בישיבת סורא אך לא בשאר מקומות.
מנגד ישנם הסוברים שיש לומר את הברכה בנוסח מקוצר (שאינו כולל שמונה עשרה אזכרות) אף בשבת. הנוסח המקוצר כולל את פסוקי "ושמרו בני ישראל את השבת" (הנאמרים גם כיום ברוב ככל המנהגים) לאחריו הקטע יראו עינינו וחתימה בברכה. רב נטרונאי מזכיר מנהג זה כמנהג "שאר כנסיות ושאר מקומות" למעט ישיבת סורא, וכן סובר רס"ג ובהתאם לכך בנוסח פרס ונוסח ארם צובא. גם ר' דוד אבודרהם מציין כי כך נהגו בספרד, אלא שבמקום "יראו עינינו" אמרו "ישמחו השמים ותגל הארץ". אמנם נראה כי בהשפעת בעל הטורים, שהתנגדותו התקיפה למנהג מובאת על ידי ר' דוד אבודרהם עצמו, השתנה המנהג בספרד בתקופה מאוחרת יותר שלא לברך את הברכה בשבתות. בחגים כותב האבודרהם כי לא נהגו לומר את הברכה. מנגד, בנוסח פרס כן נאמרת הברכה לאחר אמירת הפסוק "אלה מועדי ה'" בדומה לתפילות השבת (כלומר לאחריו אומרים "יראו עינינו" וחותמים בברכה). בסידור רס"ג אין התייחסות לאופן החתימה במועדים.
בסידור ר' שלמה בר' נתן כתוב שיש לומר את הברכה כפי נוסחה בחול, ומסתימות דבריו נראה שלשיטתו אין שינוי כלל בין נוסח הברכה בחול לשבת וחג ויש לאומרה בנוסחה המלא הכולל י"ח אזכרות. כן נראה מדברי הרמב"ם בסידורו שלא חילק בנוסח הברכה בין שבת וחג לחול. למרות זאת, בנוסח תימן הבלדי, שעל פי רוב הולך כשיטת הרמב"ם, בסוגיה זו נוהג כמו המקובל ברוב הנוסחים ואינו גורס את הברכה בתפילת ליל שבת וחג.
בנוסחי התפילה הקיימים כיום שעודם אומרים את הברכה נתקבלה ללא עוררין העמדה לפיה אין לומר את הברכה בשבת. בכמה קהילות חסידיות נמנעים מאמירתה גם במוצאי שבתות וחגים.
הנהגות בעת אמירת הברכה
כיוון שהברכה מהווה חלופה לתפילת העמידה קיימים מספר מנהגים המושפעים מסיבה זו בעת אמירתה. מנהג שהיה קיים בכמה מקהילות ספרד בתקופת הראשונים ומובא על ידי רבי ישראל אלנקאוה הוא לומר את הברכה בלחש, ככל הנראה בדומה לתפילת העמידה הנאמרת בלחש, זאת בניגוד למרבית התפילה אשר נהוג אצל הספרדים שהחזן אומר את כולה בקול רם. בדומה לכך גם אצל המתפללים בנוסח האיטלקי אשר בדומה לספרדים אומרים את התפילה בקול רם, את ברכת ברוך ה' לעולם אומרים בלחש.
תרגילי קיגל
מכשירים לעיצוב וחיטוב האגן
שימוש יתר בתרגילי קיגל, בין אם בשימוש במכשיר ובין אם לא, עלול להוביל לכאב באגן או לכאב במהלך יחסי מין. בנוסף, הכנסת חפצים זרים לנרתיק מעלה את הסיכון לזיהומים, כמו: בקטריאל וגינוזיס או תסמונת הלם רעלי.
ברכת ברוך ה' לעולם
נוסח הברכה
בניגוד לנוסח של יתר ברכות קריאת שמע, בשל תקנתה המאוחרת של הברכה מצויים בה חילופי נוסח למכביר. את מרבית נוסחי הברכה ניתן לסווג לשני ענפים עיקריים הנבדלים זה מזה בפסוקים הנכללים בברכה ולעיתים גם בשאלת הכללתה של הברכה בתוך ברכת השכיבנו. ביחס לחתימת הברכה השוני גדול יותר ואין אחידות אפילו בתוך הענפים עצמם. ענף אחד אחד נמצא בסדר רב עמרם גאון (כפי שהוא מצוי בידינו כיום) ובמחזור ויטרי, והוא אשר מקובל בנוסחי התפילה אשר מוצאם בארצות אירופה ביניהם נוסח הספרדים, נוסח אשכנז, נוסח איטליה ואף בנוסחים שאינם משמשים עוד כנוסח הרומניוטים, נוסח פרובנס, נוסח קטלוניה ונוסח צרפת. בענף זה על פי רוב ברכת השכיבנו וברכת הפסוקים נפרדות אחת מהשנייה, וכל אחת מהן חותמת בברכה בסופה.
תרגילי קיגל
שיווק
במחצית השנייה של המאה ה-20, מספר מכשירים רפואיים ופסאודו-רפואיים שווקו לצרכנים כמו שיפור יחסי המין והאורגזמה. כמו כן, גם בשביל הגדלת ה"אנרגיה", "איזון ההורמונים", ובנוסף גם כבעלי יתרונות בריאותיים אחרים או סגנון חיים מסוים. אין כל עדות לטענות אלה, ורבות מהן הן פסאודו-מדעיות.
ברכת ברוך ה' לעולם
נוסח הברכה
ענף שני נמצא בסידור רס"ג, בסידור ר' שלמה בר' נתן וכן בנוסח השני מבין שני נוסחי הברכה אותם מביא הרמב"ם בסדר התפילות שלו. נוסחי התפילה שאימצו ענף זה הן של קהילות המזרח ביניהם נוסח תימן בלדי (אשר הוא זהה לחלוטין לנוסח השני שמביא הרמב"ם) וכן בנוסחים של קהילות המזרח שאינם קיימים כיום, כמו נוסח פרס ונוסח ארם צובא. כאומר לעיל, הנוסחים המשתייכים לענף זה מאחדים את ברכת ברוך ה' לעולם עם ברכת השכיבנו, כך שברכת השכיבנו אינה חותמת ב"ברוך אתה ה' שמור עמו ישראל לעד" אלא רק "ברוך שומר עמו ישראל לעד", וממשיכים מיד לברכת "ברוך ה' לעולם". סדר הפסוקים של ענף זה שונה מהותית מהענף הקודם, הן בהכללתם של פסוקים שונים והן בסדר הפנימי בין הפסוקים.
קיימים נוסחים שאינם משתייכים לאף אחד מענפים אלו וקצרים מהם. כך הוא הנוסח הראשון שמביא הרמב"ם בסדר התפילות שלו, אשר כולל רק חלק מן הפסוקים שאינם מגיעים לכדי שמונה עשרה אזכרות ולאחריהם הפסקה "יראו עינינו" אשר לא קיימת בנוסח השני של הרמב"ם. נוסח מקוצר אחר מצוי במנהג ארם צובא, אשר כולל שני נוסחים שונים, אחד לחול ואחד לשבת. כמו הענף השני נוסחים אלו אינם חותמים בברכת השכיבנו.
אצל יהודי מרוקו לא נהוג לומר את הפסוקים, אלא אומרים מזמור לדוד הבו שיש בו שמונה עשרה אזכרות, ואומרים רק את הקטע "יראו עינינו" עם חתימתו, כפי שהם בנוסח הספרדי (כולל שתי חתימות נפרדות לברכה זו ולברכת השכיבנו בדומה לענף האירופי).
להלן יובאו שינויי הנוסח המרכזיים בין שני הענפים העיקריים של הברכה. בתוך הענף האירופי הובאו שינויי הנוסח בין נוסח הספרדים, נוסח אשכנז, נוסח איטליה, נוסח רומניא, נוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה. בענף המזרחי הובא רק הנוסח התימני הבלדי ולא נוסחים שאינם משמשים כיום (כנוסח פרס, נוסח ארם צובא או סידור רס"ג).
תוספות מיוחדות למוצאי שבת
בסידורי "תפלת החדש" שינה תוספת למוצאי שבת קודם "יראו עינינו". ובנוסח התושבים בפאס התוספת למוצאי שבת היא כדלהלן.
הקטע "יראו עינינו" ותחליפיו
בנוסח תימן מובא משפט זה, אשר קיים בצורה דומה גם בנוסח לימות החול של ארם צובא:
בנוסח איטליה מובא משפט זה:
ריצ'רד ליקי
ריצ'רד ליקי (באנגלית: Richard Leakey; 19 בדצמבר 1944 – 2 בינואר 2022) היה אחד מחשובי החוקרים בתחומי הפלאונטולוגיה - חקר מוצא האדם, והארכאולוגיה.
ליקי היה בנם של לואיס ליקי ושל מרי ליקי. בחפירות שערך שפך אור על חוליה משמעותית בחקר מוצא האדם, כשאישר בממצאים ארכאולוגיים את התאוריה של אביו בדבר הקשר בין נפח המוח להתפתחות האדם.
ילדות ונעורים
ליקי נולד בקניה. כילד, ליקי התגורר בניירובי, עם הוריו, לואיס ליקי, אוצר מוזיאון קורינדון, ומרי ליקי, מנהלת חפירות בערוץ אולדובאי, ושני אחיו, ג'ונתן ופיליפ. לאחים ליקי הייתה ילדות פעילה מאוד. לכל הבנים היו סוסי פוני והם השתתפו בתחרויות קפיצות ומכשולים. בשנת 1956, בגיל 11, ליקי נפל מסוסו, שבר את גולגולתו והיה קרוב למוות. האירוע הזה הוא שהציל את נישואי הוריו. לואיס לואי שקל ברצינות לעזוב את מרי לטובת מזכירתו, רוזלי אוסבורן. ריצ'רד התחנן לאביו ממיטת חוליו לא לעזוב. זה היה הגורם המכריע. לואי נפרד מרוזלי והמשפחה חיה בהרמוניה מאושרת עוד כמה שנים.
בגיל צעיר ליקי בחר לפרנס את עצמו, לווה מהוריו 500 ליש"ט עבור רכישת רכב שטח מדגם לנד רובר ונכנס לעסקי חיפוש מאובנים ושרדי עצמות. עסקי העצמות הפכו לעסקי ספארי בשנת 1961. בשנת 1962 הוא קיבל רישיון טייס וערך סיורים לערוץ אולדובאי. מסקר אווירי מזדמן הוא גילה את הפוטנציאל של חופי אגם נטרון לפלאונטולוגיה. הוא הלך לחפש מאובנים בלנדרובר, אבל לא הצליח למצוא דבר, עד שהוריו ביקשו מהארכאולוג גלין אייזק ללכת איתו. אביו התרשם כל כך מהממצאים שלהם שהוא נתן להם כסף מתקציב שסיפק נשיונל ג'יאוגרפיק עבור משלחת של חודש. ליקי היה אחראי על הפרטים האדמיניסטרטיביים במשלחת. משועמם, הוא חזר לניירובי באופן זמני, אבל באותו רגע, המשלחת גילתה מאובן של פרנתרופוס בויזאי. משלחת שנייה הותירה את ליקי בתחושה שהוא מודר מהחלק המשמעותי ביותר של המחקר, הניתוח המדעי.
נישואין ותחילת הקריירה
בשנת 1964 במשלחת השנייה שלו לאגם נאטרון, ליקי פגש את הארכאולוגית מרגרט קרופר. כשמרגרט חזרה לאנגליה, ליקי החליט ללכת בעקבותיה, ללמוד לתואר. הוא השלים את דרישות התיכון שלו תוך שישה חודשים; בינתיים מרגרט השלימה את התואר שלה באוניברסיטת אדינבורו. הוא עבר את מבחני הקבלה לקבלה לקולג', אבל ב-1965 הוא ומרגרט החליטו להתחתן ולחזור לקניה. אביו הציע לו עבודה במרכז לפרהיסטוריה ופלאונטולוגיה. הוא עבד עבורו, חפר באגם בארינגו והמשיך את עסקי הצילום שלו בספארי, והרוויח מספיק כסף כדי לקנות בית בקארן, פרבר של ניירובי. בתם אנה נולדה ב-1969, באותה שנה שבה התגרשו ליקי ומרגרט. הוא התחתן עם מייב ליקי בשנת 1970, ונולדו להם שתי בנות, לואיז (ילידת 1972) וסמירה (1974).
קריירה כפלאונטולוג
באתר, קמויה קימאו מצא ריצ'רד ליקי מאובן הומיניד. ליקי חשב שזה הומו ארקטוס, אבל זיהה אותו כהומו סאפיינס, העתיק ביותר מבין המינים שנמצאו באותה תקופה, מתוארך לגיל 160,000 שנה, והיה הממצא הראשון שנתגלה בו-זמנית עם הומו ניאנדרטאלנסיס.
בשנת 1969 גילה את גולגולתו של ההומיניד פרנתרופוס בויזאי (Paranthropus boisei) שנפחה 500 סמ"ק, ועדיין לא היו בקרבתו כלים שייצר בעצמו. כיום הסברה המקובלת היא שהבואזי שייך לענף שהתפצל מהאוסטרלופיקנים, ונכחד. לאחר שלוש שנים, בשנת 1972, גילה לראשונה את גולגולתו של ההומיניד הומו הביליס. הומו הביליס חי לפני מיליון ושמונה מאות אלף שנה. נפח מוחו היה עד 750 סמ"ק, ובכך היווה חוליית מעבר בין האוסטראלופיתיקנים למשפחת הומו בעלת המוחות הגדולים יותר שכבר השתמשה בכלים שייצרה בעצמה. לשם השוואה, גולגולתו של הומו ספיינס, האדם המודרני, היא בגודל 1350 סמ"ק. בקרבתו של הומו הביליס נמצאו עדויות להתפתחות שלא הייתה קיימת קודם, כהפעלת סכינים, הכנת כלים חדים מאבני צור, ובגדים שהוכנו מעור חיות. עצם קיומו של ההומו-האביליס היה כבר ידוע, ונחקר על ידי אביו. אולם גילוי גולגולתו חיזק את ההנחה הפלאונטולוגית בדבר הקשר בין נפח המוח להתפתחותו של ההומיניד, והיווה את אחת החוליות שהיו חסרות עד אז בתאוריית התפתחות האדם.
בשנת 1972 מצא גולגולת של הומו ארקטוס האב הקדמון האנושי הראשון שהתפשט ברחבי אירואסיה, עם טווח יבשתי המשתרע מחצי האי האיברי ועד ג'אווה.
ליקי ודונלד ג'והנסון נחשבו בזמנו לפליאונתרופולוגים המפורסמים ביותר, ומבחינה מדעית דעותיהם על אבולוציה של האדם היו שונות. יריבות מדעית שזכתה לתשומת לב ציבורית, הגיע לשיאה בדיון בתוכנית טלוויזיה בשידור חי, בהנחיית וולטר קרונקייט, בניו יורק ב-1981.
בשנת 1984 חבר בצוות של ליקי מצא ליד אגם טורקאנה את "ילד טורקנה", השלד הכמעט שלם של הומו ארגסטר שמת לפני 1.6 מיליון שנים בגיל צעיר. ליקי ורוג'ר לוין תיארו את החוויה של ממצא זה ואת פרשנותם לו, בספרם "Origins Reconsidered". זמן קצר לאחר גילויו של "ילד טורקנה", ליקי וצוותו גילו גולגולת, המכונה "גולגולת שחורה" ממין חדש, אוסטרלופיתקוס אטייופיקוס (או Paranthropus aethiopicus).
בשנת 1989 פרש מעיסוק בפליאונטולוגיה, אך אשתו מייב ליקי ובתו לואיז ליקי המשיכו לערוך מחקר פליאונטולוגי בצפון קניה.
מותו
ליקי נפטר ב-2 בינואר 2022 בניירובי עיר הולדתו בקניה בגיל 77.
ספריו
בעברית באנגלית
לרנז'יירס
לרנז'יירס (בפורטוגזית: Laranjeiras) היא שכונה של המעמד הבינוני שממוקמת באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו. השכונה היא אחת מהשכונות הוותיקות ביותר בריו דה ז'ניירו, השכונה נוסדה במאה ה-17 עם תחילת הבנייה בעמק שליד נהר הקריוקה וליד הר קורקובדו. בעקבות זאת בעבר נקראה השכונה קריוקה ועמק קריוקה.
אתרים חשובים בשכונה:
השכונה היא בסיסה של קבוצת הכדורגל פלומיננסה.
השכונה גובלת בשכונות: קוסמי ויליו, בוטפוגו, פלמנגו וקטאטה.
שלמה בר-שביט
שלמה (שלוימל'ה) בר-שביט (במקור: פרידמן; 7 בדצמבר 1928, כ"ד בכסלו ה'תרפ"ט – 8 בספטמבר 2019, ח' באלול ה'תשע"ט) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, מדבב, במאי ומנהל ישראלי, מגדולי השחקנים של תיאטרון הבימה, זוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ילדות ונעורים
נולד בשם שלמה פרידמן בשכונת שערי צדק בירושלים. אביו אהרון היה פועל בניין, ואמו שולמית (בת דודו של של הרב יוסף שלום אלישיב; אביה יצחק היה בנו של הרב שלמה אלישיב) הייתה אחות בבית החולים שערי צדק.
כשהיה בן 4 הוריו התגרשו והחליטו שהילד לא יגדל אצל אף אחד מהם. בתור ילד בודד הוא עבר בין 13 מוסדות וקיבוצים בישראל (בהם משמר העמק, גבעת ברנר ועוד) עד שבגר. בנערותו הגיע למוסד החינוכי "השומריה" במשמר העמק, שם הצטיין בריצה למרחקים קצרים. הסרט התיעודי "יתום עם הורים" שהופק בשנת 2004 מביא את סיפור ילדותו הקשה.
בגיל תשע הזדמן במקרה להשתתפות בהצגה במוסד הנוער בו למד, ובפעם הראשונה חווה את החוויה והחליט כי הוא רוצה להיות שחקן.
בקיץ 1946 נסע לתל אביב על מנת להשתתף באודישנים למחזור השני בבית הספר הדרמטי של הבימה". לאודישנים היה עליו להכין קטע קומי וקטע דרמטי. בין השופטים באודישן ישבו בכירי תיאטרון הבימה, שהחליטו פה אחד לקבלו. בר-שביט הצטרף לסטודיו הדרמטי של הבימה בהדרכת צבי פרידלנד ושיחק לצד צעירי התיאטרון.
קריירה בתיאטרון
בתחילת 1948 גילם את "הגידם" בהצגה "יום ולילה" וזכה לתשבחות. באותה שנה התגייס לצה"ל, יחד עם חבריו לספסל הלימודים כלהקה צבאית בשם "צעירי הבימה". עם החלטת מחלקת התרבות לאחד את כל הלהקות הצבאיות ללהקה אחת, הצטרף ההרכב ללהקה הארצית. לאחר מכן עבר בר שביט ללהקת הזמר של הפלמ"ח - "הצ'יזבטרון".
בר-שביט שכר במשותף חדר עם שמוליק סגל ברחוב גורדון 36 בדירת צ'מרינסקי. השניים היו אורחים קבועים בקפה "כסית" באותה עת. בר-שביט טוען ש"כסית" הייתה לו לבית שני.
בפברואר 1949 גילם את בן הקיבוץ, דני, בהצגה "בערבות הנגב", מחזה על מלחמת העצמאות מאת יגאל מוסינזון, שבו ניתנו בפעם הראשונה לצעירי התיאטרון תפקידים מרכזיים. משחקו זכה לביקורות מעורבות. עזרא זוסמן כתב עליו: "היה צלול ויפה ונגע ללבנו" ובקול העם נכתב: "שחקן צעיר זה שהכרנוהו עד עתה רק מתפקידים שניים במעלה, גילה הפעם כישרון רב. אמנם לא קשה לאדם צעיר בימינו לשחק את עצמו, אולם כאן דווקא אורבת הסכנה של חריגה מן המסגרת, אך הוא נשאר מרוסן וטבעי כאילו לא היה כלל על הבמה.". לעומת זאת, שושנה שרירא כתבה: "ש. בר־שביט עדיין איננו נותן במשחקו את בן־הקיבוץ המקריב את חייו בפשטות, מבלי לשאול ומבלי להסס, כאילו טבע שני הוא לו. הוא חיוור אף כי פשטותו נעימה מלכתחילה עד הסוף והוא נזהר מאפקטים כל שהם. אולם עדיין אין במשחקו כדי לגלם דמות (דמות שקשה כנראה אף למחבר לפסלה כראוי)".
בר שביט המשיך לשחק בתפקידים משניים ב"הבימה", בין השאר ב"בני ערובה", "אותלו", "בקץ הימים", "בית הלל" ו"בדרך לאילת".
בתחילת 1952 שיחק את אחד המשרתים ב"אילוף הסוררת". רנה טרלר כתבה על משחקו בהצגה בעיתון "חרות": "שלמה בר־שביט, ליצני, תוחב אפו לכל מקום, מלא תנועה — מבשר את טיפוס המשרתים מסוגו של פיגארו: הוא שחקן אינטליגנטי, מלא יזמה וחוש הסגנון." ד"ר חיים גמזו ב"הארץ" פחות אהב את משחקו וכתב: "בר שביט אף הוא שחקן צעיר ומוכשר, אך אין ידו משגת ... למרות פרקודיו, היפוכיו, פיזוזיו וכרכוריו. יש במשחקו משהו "משונן" והוא חסר את החופש המוחלט ואת הווירטואוזיות הנדרשים מאת שחקן ...".
בר שביט גילם ב"הבימה" כ-260 תפקידים (שיא ישראלי) במחזות קלאסיים, יהודיים, מודרניים ומקוריים.
בין השנים 1958–1960 היה חבר בהנהלת התיאטרון. בשנים 1977–1978 שימש גם כמנהל האמנותי שלו.
בין ההצגות בהשתתפותו: "פר גינט" (1952), "שמו הולך לפניו" (1953), "המלך ליר" (1955) - שם גילם את תפקיד השוטה, "איי לייק מייק" (1956), "הבט אחורה בזעם" (1959), "בגדי המלך" (1961), "ממלא המקום" (1964), "משפט פיתגורס" (1965), "הכיסאות" (1970), "ריצ'רד השלישי" (1976), "הלוויה חורפית" (1978), "הקמצן" (1980), "מרי סטיוארט" (1981), "הפרדס" (1985), "המלביש" (1988), "טרטיף" (1989), "רוח האש" (1992), "המפקח בא" (1995), "יוליוס קיסר" (1999), "יום הולדת לג'וזפה" (2001), "צור וירושלים" (2003) ועוד.
ב-1999 ביים בהבימה את המחזה "הבעל הנצחי", על פי ספרו של דוסטויבסקי.
במסגרת חגיגות 80 שנה להולדתו העלה הצגת יחיד בשם "שחקן מפתח" שביים משה בקר, שבה סיפר את סיפור חייו תוך מחווה ל"הבימה" באמצעות סרטונים והקלטות של מיטב שחקני התיאטרון הלאומי.
קריירה בקולנוע וטלוויזיה
ב-1964 השתתף בסרט "הבו בנות לאילת" בהפקתו של נתן אקסלרוד. ב-1968 השתתף בסרט "נס בעיירה" בתפקיד שדכן והשתתף בסרט "הבן האובד". ב-1970 השתתף בסרט "התמהוני" של דן וולמן ובסרט "לופו" של מנחם גולן.
בתחילת שנות השבעים שיחק בתוכנית "חימדו לשון" של הטלוויזיה הלימודית בתפקיד פרופסור לשונאי.
בשנת 1982 שיחק בסרט האמריקאי "אישה ושמה גולדה".
ב-1993 השתתף בסרט "הירושה", בבימויו של אמנון רובינשטיין. בין השנים 2002–2003 שיחק בסדרה "תיק סגור" בערוץ 10.
ב-2010 השתתף בסרט "פובידיליה" לצד עפר שכטר ובסרט "2048" לצד גילה אלמגור. כמו כן דיבב בסרטי הקולנוע "על כלבים וגנבים" ו"מלך האריות" (רפיקי), ובשני סרטי הארי פוטר (את אלבוס דמבלדור)
בין השנים 2009–2011 שיחק בדרמה הקומית "פולישוק" בתפקיד כתריאל, אביו של רובי פולישוק. ב-2011 הופיע בפרק הבכורה של העונה התשיעית בסיטקום "החיים זה לא הכל".
ב-2012 שיחק בסרט "ד"ר פומרנץ". ב-2015 שיחק בסרט "חרדת הבמאי" ובסדרה "רון".
בשנת 2001, פרסם אוטוביוגרפיה בשם "הנשמה התשיעית", ובנוסף נעשה סרט דוקומנטרי אודותיו, בבימויו של יהודה יניב.
קריירה בדיבוב
בשנת 1989 דיבב את פייגין בסרט "אוליבר וחבורתו", ודיבב את ג׳ספר בסרט "על כלבים וגנבים", בשנת 1994 דיבב את ראפיקי בסרט "מלך האריות", בשנת 1998 חזר לדבב את ראפיקי בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", בשנת 2001 דיבב את פרסטון בי וויטמור בסרט "אטלנטיס האימפריה האבודה", ודיבב את אלבוס דמבלדור בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים", בשנת 2002 דיבב שוב את אלבוס דמבלדור בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות",והוחלף בתפקיד זה על ידי אלברט כהן. ובשנת 2004 חזר לדבב שוב את ראפיקי בסרט "מלך האריות 3: האקונה מאטאטה".
חיים אישיים
בר-שביט היה נשוי לדיתה ולשניים בן ושתי בנות. התגורר בתל אביב.
נפטר ב-8 בספטמבר 2019, בגיל 90, כתוצאה מסיבוכי דלקת ריאות, אחרי התמודדות ארוכת שנים עם שלל בעיות בריאות, בהן מחלת פרקינסון, ולאחר שהיה מרותק לכיסא גלגלים.
קבור בבית הקברות האזרחי "מנוחת עולם" נתניה.
כללי הטקס
כללי הטקס (באנגלית: Protocol, ולעיתים אף בעברית "פרוטוקול" ו"כללי הפרוטוקול"), בתחום היחסים הבינלאומיים, הם מערכת כללי נימוסים והליכות (אטיקט) של דיפלומטיה ויחסים מדיניים הבאים לידי ביטוי בהתנהגות נציגיה הרשמיים של מדינה. כללי הטקס כוללים הנחיות באשר לאופן ביצוע פעילות חברתית, בעיקר בתחום הדיפלומטיה. המילה הלועזית "פרוטוקול" מקורה בשפה היוונית ומשמעותה המילולית "הדבק הראשון", דהיינו המרכיב הראשון הבא להדק יחסים בין צדדים. כללי הטקס מכתיבים את ההתנהגות הראויה והמקובלת של בעלי תפקידים ואישים המייצגים מדינה, למשל, מחוות המבטאות כבוד לראש מדינה מארחת, התייחסות לנציגי מדינה זרה לפי סדר חשיבותם בשירות הדיפלומטי של ארצם, וכדומה. לעיתים קרובות כללי הטקס הם כללים שאינם מתפרסמים באופן רשמי והם שונים ממדינה אחת לאחרת, אולם סטייה מכללי הטקס הנוהגים במדינה מסוימת, מצד נציג רשמי של מדינה אורחת, עלולה להוביל להרעת יחסים ואף למשבר ביחסים שבין מדינות. מסיבה זו, בדרך כלל בשירותי החוץ של מדינות פועלת מחלקת טקס שבראשה עומד ראש הטקס, ותפקידה להבטיח כי בכל מפגש רשמי של נציגי המדינה עם נציגיה של מדינה אחרת יינתן מידע מוקדם למוזמנים באשר לכללי הטקס, ואלה ייושמו בקפידה.
מפגשי ראשי מדינות
כללי הטקס הנוגעים להתנהגות נציגי משלחות דיפלומטיות קבועות התגבשו במהלך הדורות לכדי נוהג מקובל בעולם. מנגד, בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 קיימת נטייה גוברת להפחית מחשיבותם של כללי הטקס בכל הנוגע למפגשים בין ראשי מדינות. סטייה מכללי הטקס, בהתאם לנסיבות ולצורכי המדינה באותה עת, נעשית לעיתים תוך מציאת פתרונות יצירתיים ולא מקובלים. כך, למשל, לאחר מותו של קיסר יפן הירוהיטו הודיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש (האב) כי יתייצב לטקס ההלוויה שנועד ל-24 בפברואר 1989, כמו גם נשיאי מדינות רבות אחרות בעולם. על פי כללי הטקס הנוהגים, סדר הקדימות הניתן לנשיאי מדינה בטקסים כגון אלה נקבע בהתאם לוותק של הנשיא במשרתו. כיוון שהנשיא בוש הושבע למשרתו רק ביום 20 בינואר 1989, כחודש לפני הטקס, נשיאי מדינה רבים היו צריכים לקבל עדיפות על פניו בסדר עמידתם וישיבתם. אולם, היפנים ראו חשיבות רבה לביקורו של בעל בריתם הבולט ביותר ונשיא המעצמה החזקה בעולם. כדי לחלוק את הכבוד שהיה ראוי לדעתם לנשיא ארצות הברית, הם הכריזו כי הטקס לא יהיה טקס הלוויה רשמי של הקיסר, אלא חגיגה לכבוד חייו, לכן ראשי המדינות יתקבלו לפי סדר המדינות שבהן ביקר הירוהיטו במהלך חייו. כיוון שביקורו הבינלאומי הראשון של הירוהיטו היה בארצות הברית, היה הנשיא בוש ראשון בין ראשי המדינות בטקס. גולדשטיין, בספרו על התפתחויות בכללי הטקס, מציין את תחילתה של מגמה זו של ירידה בהקפדה על כללי טקס במפגשים בין ראשי מדינות, כבר בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, אז ויתר נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על זכותו לשבת בראש הוועידה לנוכח התעקשות צרפת להוביל את השיחות. פיתוחה המהיר של התחבורה האווירית בין מדינות במחצית השנייה של המאה ה-20 הביא לירידה נוספת בהקפדה על כללי פרוטוקול במפגשים בין ראשי מדינות. כך, לדוגמה, בשנת 1997 החליט ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר לבלות חופשה בצרפת מתוך ידיעה כי הדבר יאפשר הזדמנות לפגישה לא רשמית עם ראש ממשלת צרפת ליונל ז'וספן. באופן דומה נהג נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בשנת 2007, כאשר בילה חופשה במדינת ניו המפשייר בארצות הברית וניצל הזדמנות זו לפגישה עם נשיא ארצות הברית מבלי להזדקק לכללי הטקס.
לצד הירידה בהקפדה על כללי הטקס במפגשים בין ראשי מדינות, גולדשטיין רואה עלייה בחשיבותה של לחיצת היד במפגשים פומביים כאלה. התעלמות של נציג רשמי של מדינה מיד המושטת ללחיצה נתפסת כפגיעה קשה בטקס וכעלבון דיפלומטי. כך, למשל, בשנת 1978, בעת הלווייתו של ג'ומו קניאטה התעלם הנסיך צ'ארלס מידו המושטת של שליט אוגנדה אידי אמין. בשנת 1993 עשה הנשיא קלינטון מאמצים מיוחדים להבטיח כי ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ילחץ את ידו המושטת של יאסר ערפאת, בעת חתימת הסכם אוסלו.
עלבון דיפלומטי
התעלמות מופגנת מכללי טקס נהוגים - התנהגות לא-מנומסת הגורמת לעלבון דיפלומטי - עשויה לשמש ככלי בידי מדינה כדי לאותת על הסתייגותה או סלידתה מהתנהגותה של מדינה אחרת, זאת לאחר שמאמצים דיפלומטיים אחרים כשלו. ההתנהגות הגורמת עלבון איננה מכוונת כלפי האישיות המייצגת את המדינה, אלא כלפי המדינה שאותה מייצגת האישיות. כך, למשל, בחודש דצמבר 1996 ביקשה צרפת להביע את הסתייגותה ממדיניות ארצות הברית בנושאים שונים. היא בחרה לעשות זאת בעת שוורן כריסטופר, מזכיר המדינה של ארצות הברית בין השנים 1993–1997, נכח בארוחת ערב רשמית של נאט"ו. חאבייר סולאנה, אז המזכיר הכללי של ברית נאט"ו, ביקש מן הנוכחים להרים כוסית ולברך את וורן כריסטופר לכבוד פרישתו ממשרתו. בתגובה קם לפתע מן השולחן שר החוץ הצרפתי הרבה דה שרט ועזב את החדר. שגריר צרפת לנאט"ו מיהר להתיישב במקומו ליד השולחן ותחת להרים כוסית ברכה עם הנוכחים, סובב בהפגנתיות את גבו למסובים לאורך הטקס.
בשנת 1997 גרמה ארצות הברית עלבון דיפלומטי לישראל, זאת כדי להביע את הסתייגותה משיתוף הפעולה של ממשלת ישראל במאמצי השלום. הדבר אירע בעת ביקור משלחת בראשות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בארצות הברית. בעת ששהתה המשלחת בוושינגטון, הודיע הבית הלבן כי בוטלו פגישות שנקבעו מראש עם המשלחת הישראלית, עקב "קשיי תיאום".
ב-11 בינואר 2010 גרמה ישראל עלבון דיפלומטי לטורקיה, זאת כדי להביע סלידה משידור פרק בסדרת טלוויזיה טורקית ובו מסרים אנטי-ישראליים. שגריר טורקיה בישראל, אהמט אוגוז צ'ליקול, זומן למשכן הכנסת בירושלים לפגישה עם סגן שר החוץ דני אילון. בתחילת הפגישה, בעת שכתבי וצלמי העיתונות נוכחים בחדר, הדגיש סגן שר החוץ לעיתונאים בעברית (שפה שהשגריר אינו מבין) כי השגריר יושב על כיסא נמוך משאר הנוכחים, רק דגל ישראל מוצב על השולחן, ואנשי משרד החוץ אינם מחייכים. אילון גם סירב לבקשת הצלמים כי ילחץ את ידו של השגריר. למחרת, משלמדה ממשלת טורקיה על העלבון ודרשה התנצלות, הודיע מר אילון כי הוא עומד על מחאתו, אולם "אין זאת דרכי לפגוע בכבודם של שגרירים ובעתיד אבהיר את עמדתי בדרכים דיפלומטיות מקובלות."
סטורן IB
הסטורן IB (אחד B) היה משגר אמריקאי שהוזמן על ידי נאס"א לשימוש בתוכנית אפולו. הטיל היה משגר סטורן 1 שהשלב השני שלו הוחלף לשלב חדש וחזק יותר. המשגר שימש לבחינת החללית אפולו בזמן שהטיל שיועד לשאת את חלליות אפולו לירח, הסטורן 5, עדיין היה בפיתוח.
הטיל שימש לשיגור שתי משימות לא מאוישות של תאי הפיקוד והשירות של החללית אפולו למסלול סביב כדור הארץ, לשיגור משימה אחת של רכב הנחיתה על הירח במשימה לא מאוישת ולשיגור המשימה המאוישת הראשונה של תאי הפיקוד והשירות. לאחר סיום תוכנית אפולו, שימש הסטורן IB לשיגור שלוש משימות מאוישות אל תחנת החלל האמריקאית סקיילאב ולשיגור חללית אפולו למשימת אפולו־סויוז.
תכנון הסטורן IB החל בתחילת 1962 והוא יועד במקור להטסת חלקי חללית לנקודת מפגש בחלל ממנו תטוס החללית לירח. בסופו של דבר הועדפה התוכנית לטיסה ישירה לירח.
שיגורים
הסטורן IB המקוריים של תוכנית אפולו שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל מכני השיגור 34 ו־37.
השיגורים למשימות סקיילאב ואפולו־סויוז בוצעו מכן השיגור 39B ממרכז החלל קנדי. בשיגורים אלו השתמשו במגבה מיוחד שהגביה את המשגר לגובה שאיפשר לאסטרונאוטים להיכנס לחללית שבראש המשגר דרך ה"חדר הלבן" שבראש כן השיגור (כני השיגור במרכז קנדי נבנו עבור משגרי הסטורן 5 שהיו גבוהים יותר מהסטורן IB).
טרפן (כימיה)
טרפּנים (באנגלית ביחיד: Terpene) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
הטרפנים הם תרכובות המורכבות מיחידות חוזרות של איזופרן (C5H8). כשמדובר על יחידות איזופרן טהורות הקשורות האחת לשנייה קרוי החומר טרפן; כשקיימים שינויים קלים ביחידות האיזופרן (תוספת של אטומי חמצן, למשל) קרוי החומר טרפנואיד (Terpenoid) או איזופרנואיד (Isoprenoid). טרפנים גדולים עשויים להכיל עשרות יחידות איזופרן.
כל הטרפנים מסונתזים, באמצעות מסלולים מטבוליים סבוכים, מאצטיל CoA. יחידות האצטיל מתחברות זו לזו ויוצרות בהדרגה טרפן. לעיתים נסגרות שרשראות האיזופרן לטבעת, דבר המקשה על זיהוי התרכובת כטרפן במבט ראשון. הטרפנים השונים מחולקים לקבוצות לפי מספר יחידות האיזופרן המרכיבות אותם:
הטרפנים מיוצרים בעיקר על ידי צמחים ומהווים מטבוליטים משניים. חומרי סיכה, ריח, הגנה וצבע רבים, וכן שמנים אתריים, הם טרפנים. טרפנים בריכוז גבוה ניתן להפיק משרף של עצים, במיוחד עצי מחט (ראו טרפנטין). גומי הוא פוליטרפן המכיל עשרות יחידות איזופרן. הקרוטנים הם קבוצה של צבענים (פיגמנטים) המורכבים משמונה יחידות איזופרן והמקנים צבעי צהוב, כתום ואדום לפירות, פרחים, עלים ולמבנים אחרים בצמח. טרפנים רבים מהווים מרכיב באלקלואידים, הקבוצה הגדולה ביותר של מטבוליטים משניים בצמחים.
משפחת פריצקר
משפחת פְּריצקר (באנגלית: Pritzker) היא משפחה יהודית אמריקנית העוסקת ביזמות, פוליטיקה ובפילנתרופיה, ואחת המשפחות העשירות ביותר בארצות הברית. המשפחה מופיעה בקביעות בסמוך לראש רשימת "המשפחות העשירות ביותר בעולם" של המגזין "פורבס", מאז שהמגזין החל בפרסום הרשימה בשנת 1982. בשנת 2015 הוערך הונם של 11 מבני המשפחה ביותר ממיליארד דולר, כשאנתוני פריצקר הוא המוביל עם הון של כ-3 מיליארד דולר. בת המשפחה פני פריצקר כיהנה כמזכירת המסחר של ארצות הברית בקבינט של ברק אובמה. אחיה, ג'יי. בי. פריצקר, מכהן כמושל אילינוי.
עסקי המשפחה
הונה של המשפחה גדל ב, בעיקר בשל הקמתו והרחבתו של תאגיד המלונות הייאט. בני משפחה עדיין מחזיקים בבעלותם את השליטה בהייאט, הם גם החזיקו ב"קבוצת מרמון", קונגלומרט של חברות ייצור ושירותים תעשייתיים שנמכר לברקשייר האת'וויי תמורת 4.5 מיליארד דולר בשנת 2007. החזקות אחרות כוללת את בנק סופריור של שיקגו, שהתמוטט בשנת 2001, חברת נתוני האשראי "טרנס יוניון", חברות תעופה בראניף, המגזין מקאל, וחברת הספנות רויאל קאריביאן אינטרנשיונל.
פעילות בישראל
משפחת פריצקר הייתה גורם מרכזי בפעילות לחקיקת חוק נתוני אשראי, מאחר שביקשה להקים בישראל סניף של חברת "טרנס יוניון" שבבעלותה. לאחר חקיקת החוק החלה להפעיל, באמצעות מיזם משותף עם חברת BDI, חברה לנתוני אשראי בישראל.
אדרא רבא
אדרא רבא (בעברית- האספה הגדולה) הוא מאמר מספר הזוהר, המתאר את התאספות חבורתו של רבי שמעון בר יוחאי, לשם גילויים של סודות קבלה שלא התגלו עד אז. המאמר עוסק ברובו בתיקוני "הפרצוף העליון" והוא מופיע בספר הזהר בתוך פרשת נשא (דף קכז, ב - דף קמה, א).
תלמידיו של רבי שמעון בר יוחאי הנזכרים באדרא: רבי אלעזר ברבי שמעון (בנו), רבי אבא, רבי יהודה, רבי יוסי בר יעקב, רבי יצחק, רבי יחזקיה בר רב, רבי חייא, רבי יוסי ורבי ייסא.
במהלך ה"אספה" מבקש רבי שמעון מכל אחד מן המשתתפים לשאת דרשה בעצמו. כל אחת מן הדרשות מתייחסת לאיבר אחר מן ה"פנים העליונות" ורבי שמעון בר יוחאי מסביר לתלמידיו, כי אמירתה של כל אחת מן הדרשות מתקנת את "התיקונים העליונים". לקראת סוף האידרא, במהלך הדרשה של רבי שמעון עצמו, נפטרים שלושה מן התלמידים- רבי יוסי בן רבי יעקב, רבי חזקיה ורבי ייסא.
עיקר קבלת האר"י כפי שבאה לביטוי בכתבי רבי חיים ויטאל, מיוסדים על הכתוב בשתי ה'אידרות'.
מנהגים
בליל שבועות נפוץ מנהג לקרוא את האדרא רבא, כפי שמופיע בתיקון ליל שבועות. יש הנוהגים להוסיף את האדרא זוטא, בהתאם לזמן הנותר בלילה.
ישיבת האידרא נקראת כך על שם קטע זה בזוהר.
אגם ויקטוריה
אגם ויקטוריה או ויקטוריה ניאנזה הוא הגדול בסדרת האגמים הגדולים של אפריקה. שטחו 68,870 קמ"ר, והוא האגם הטרופי הגדול בעולם ואגם המים המתוקים השני בגודלו בעולם מבחינת שטחו, אחרי ימת סופיריור. אגם ויקטוריה הוא רדוד יחסית, יש בו 2,760 ק"מ מעוקב של מים, והוא אגם המים המתוקים התשיעי בנפח מימיו בעולם. האגם הוא מקורו של הפלג הארוך ביותר של נהר הנילוס, הנילוס הלבן. האגם שוכן על רמה בחלקו המערבי של הבקע הסורי-אפריקאי, ומפלס פני המים שלו הוא בגובה 1,134 מטר מעל פני הים. לחופיו מצויות המדינות טנזניה, אוגנדה וקניה.
באגם ויקטוריה יש יותר מ-3,000 איים, רובם אינם מאוכלסים, בהם איי סאסא באוגנדה, שהם קבוצת איים גדולה בצפון-מערב האגם שהופכים בשנים האחרונות למוקד תיירותי.
היסטוריה
האזכור הראשון לקיומו של אגם ויקטוריה מגיע מסוחרים ערבים שתרו באפריקה אחר זהב, שנהב, עבדים וסחורות יקרות אחרות. במפה משנות ה-60 של המאה ה-12 הידועה בשם מפת אל-אדריסי, מצוין בבירור אגם ויקטוריה. בנוסף, מצוין במפה כי האגם הוא אחד ממקורות הנילוס.
האגם נצפה לראשונה על ידי אירופים ב-1858, כשהחוקר הבריטי ג'ון הנינג ספיק הגיע לבד לחופו הדרומי במסגרת המסע המשותף שלו עם ריצ'רד פרנסיס ברטון, מסע מטעם החברה הבריטית הקולוניאלית לאיתור מקור הנילוס, מטעמים גאוגרפיים ספיק האמין כי מצא את מקורו של הנילוס והחליט לקרוא לאגם על שמה של מלכת בריטניה באותה תקופה, ויקטוריה. ברטון, זעם על חוצפתו של ספיק שטען כי הוא המגלה היחיד של האגם, על אף שהיה מדובר במשלחת חיפוש משותפת וטען שאין בתצפית החוף הדרומי הוכחה חד משמעית לכך שהאגם הוא אכן מקור הנילוס. ויכוח ציבורי פרץ בעקבות המקרה שכלל לא רק את הקהילה המדעית באותו זמן אלא גם חוקרים אחרים שהיו נחושים לאמת או להפריך את גילויו של ספיק. ספייק יצא שוב ב 1863 למסע מחקר בניסיון להוכיח את טענתו והפעם עם החוקר קפטן ג'יימס גראנט, אך כיוון שלא הצליחו לעקוב אחר מהלך הנילוס בין אגם ויקטוריה לאגם אלברט עדיין נותר הוויכוח בין ספייק לברטון לווינגסטון שריר וקיים.
החוקר והמיסיונר הבריטי הנודע דייוויד ליווינגסטון כשל בניסיונו לאמת את גילויו של ספיק מאחר שסטה מערבה והגיע למערכת נהר קונגו. בסופו של דבר, היה זה החוקר האמריקאי הנרי מורטון סטנלי שאישר את גילויו של ספיק לאחר ששט סביב האגם ודיווח על מפלי ריפון שבקצהו הצפוני.
השפעות אקולוגיות וחברתיות
אגם ויקטוריה ממלא תפקיד משמעותי בקיום התושבים המתגוררים סביב חופיו, אזור שצפיפות האוכלוסייה בו היא מהגבוהות בעולם, ועם זאת המערכת האקולוגית שלו פגועה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הובא לאגם הדג נסיכת הנילוס (Lates niloticus), בניסיון לשפר את תנובת הדיג באגם. אך הסתבר שדג טורף זה פגע פגיעה חמורה במערכת האקולוגית של האגם, בהיותו אחראי להכחדתם של מאות צורות חיים אנדמיות לאגם. עקב דיג היתר של נסיכת הנילוס הצטמצמה האוכלוסייה באגם וכיום גדלות שוב אוכלוסיות הדגים האנדמיים.
בעיה אקולוגית נוספת באגם הייתה התרבות הצמח "איכהורניה עבת רגל" (Eichhornia crassipes), צמח שמקורו ביבשת אמריקה. הצמח יצר מרבדים צפופים שהקשו על תחבורה, דיג, ייצור חשמל הידרואלקטרי וצריכת מים לשתייה. ב-1995 90% מקו החוף של אוגנדה היה מכוסה בצמח. פתרונות מכניים וכימיים של הבעיה נראו לא ישימים, והבעיה נפתרה לבסוף באמצעות החדרת החיפושית "חדקונית יקינתון המים המנומרת" (Neochetina eichhorniae) למים, שהביאה לתוצאות טובות מאוד.
במאה ה-20 ירד מפלס המים באגם מעומק של 120 מטרים ל-40 מטרים בלבד.
תחבורה
מאז תחילת המאה ה-20 מעבורות אגם ויקטוריה היוו מקור תחבורה ותנועה בין אוגנדה, טנזניה וקניה. הנמלים העיקריים לחופי האגם הם קיסומו בקניה, מוסומה, מואנזה ובוקובה בטנזניה, אנטבה, פורט בל וג'ינג'ה באוגנדה.
אבובון דו-חודי
אַבּוּבוֹן דּוּ-חֻדִּי (שם מדעי: Syngnathoides biaculeatus) הוא מין דג בעל גוף ארוך וצר השייך למשפחת האבובוניים. גופו מכוסה בטבעות מעצם היוצרות מין שריון, הזנב שלו ארוך וצינורי, ויש לו פה קטן ושני סנפירים (אחד על הגב ושני קטן יותר על הזנב). אורכו יכול לנוע בין 2 ל-65 ס"מ. השם שלהם נובע מהחדק שלהם, שארוך ודק מאוד כמו צינור.
מראה חיצוני
אבובונים נראים כמו סוסוני-ים עם גוף ישר וארוך, ובעלי פה קטן. החוטם שלהם בנוי בצורה של צינור שמסתיים בפה קטן חסר שיניים, אשר נפתח כלפי מעלה. הגוף והזנב שלהם ארוכים ושטוחים, כמו גוף של נחש. השלד שלהם, אשר מכסה אותם כמו עור, מותאם בצורה כזו שהוא מהווה סוג של שריון אשר מגן על האבובונים.
סביבת מחיה
האבובון מצוי בעיקר באזורים עם אקלים טרופי וסוב-טרופי. רובם חיים במי-ים וגרים בשוניות אלמוגים ובעשבי ים, אך חלקם יכולים להיכנס ואף לחיות במים מתוקים. אורח חייהם של האבובונים מגוון מאוד, הם רוב הזמן נמצאים באזורי החוף- היכן שהם יכולים להתחבא בין האצות, וחלקם מצויים באוקיינוס הפתוח בעומקים של עד 400 מטרים.
איומים ואיבוד של סביבת המחיה
מכיוון שהאבובונים לא שוחים מהר וצריכים הרבה מנוחה הם גרים במים רדודים, ולכן הם לעיתים קרובות מוטרדים מפעילות תעשייתית ומבני אדם. קו החוף מושפע מספינות ומקווי גרירה ולכן משתנה לעיתים קרובות. שינוי זה גורם לירידה בכמות עשבי הים והעשב אשר הם סביבת המחיה של האבובונים. מכיוון שההפצה של האבובונים מצומצמת הם לא יכולים להחליף סביבת מחיה. עוד גורם לצמצום התפוצה של האבובונים הוא השימוש שלהם ברפואה הסינית. משתמשים באבובניים בכללי לרפואה אבל האבובונים הם בעלי מקור מועצם יותר ולכן משתמשים בעיקר בהם. בזמן האחרון חלה עלייה בשימוש של אבובונים באקווריומים ולכן חלק מן המדינות יישמו חוק המגן על האבובונים.
מזון
האבובונים אוכלים פלנקטונים, דגים קטנים ושרימפס קטנים. הם אוכלים אותם על ידי מציצה מהירה של הטרף אל תוך הפה. אין להם מערכת עיכול ולכן הם צריכים לאכול בתדירות גבוהה.
תורת הצמצום
תורת הצמצום הוא מושג יסודי בקבלה, העוסק בתהליך שקדם לבריאת העולם, אשר במהלכו "פינתה האלוהות מקום" על מנת לאפשר קיומה של מציאות "מחוצה להּ". מושג הצמצום פותח במיוחד בקבלת האר"י ובמשנותיהם של ממשיכי דרכו, אך הוא בעל מקורות קדומים יותר.
הסבר על תורת הצמצום
נקודת המוצא של קבלת האר"י (ר' יצחק לוריא) מן המאה ה-16 היא שהאין סוף "שורה בכל, והוא הכל, אין בלתו ואפס זולתו". לאור קביעה זו, עולה השאלה: כיצד מתהווים העולמות מתוך אין סוף (להלן: א"ס) או בתוכו, והיכן, אפוא, מקומם? כדי לענות על כך פיתח האר"י את תורת הצמצום.
האר"י אל מול המקובלים הראשונים
המקובלים הראשונים, אשר הושפעו מהמחשבה הנאו-אפלטונית, תיארו את התהוות העולמות כהשתלשלות ישירה מאין סוף, כמתוך מבוע, ממנו פורצת חיות, נמשכת ממנו ומתפשטת, תוך שהיא מתרחקת מהמקור, ודרגותיה משתלשלות זו מזו במבנה היררכי ברור. כל שלב שמתגלה והולך בסדר התפשטות זה הוא שלב מובחן ומצומצם יותר, ביחסו לקודמיו בסדר ההשתלשלות.
אופן היווצרותו של החלל שבו ישכנו העולמות, בכללם העולם הזה על כל הווייתו, התרחש באופן הבא: האינסוף צמצם את עצמו "מעצמו אל עצמו", כלומר לצדדיו, והותיר בתוכו חלל ריק ופנוי; בתוך חלל זה נבראו העולמות. יוצא, אפוא, כי "הצמצום מציין, את הסתלקות האור האלוהי, שנסוג ונגנז בחביוניו הנעלמים".
ה"טהירו" וה"רשימו"
אותו חלל פנוי שנוצר כתוצאה מהצמצום מכונה בשפתו של האר"י בשם "טהירו". מונח זה מושאל מספר הזוהר ופירושו "זוהר" העוטף את הא"ס (=אין סוף) מאז ומעולם, זוהר אשר אינו כולל כל צמצום כלל ועיקר. בדברי האר"י המונח קיבל משמעות הפוכה, חדשה ומקורית. בעוד שבספר הזוהר ה"טהירו" מסמל את ספירת הכתר, את הספירה הראשונה המקיפה את הא"ס כמעין הילה שסובבת סביבו, את בחינת הגילוי שבא"ס, בדברי האר"י מייצג הטהירו את ההפך הגמור - את החלל הפנוי שנוצר כתוצאה מהסתלקותו של הא"ס ועילומו המוחלט. אותו "טהירו", כאמור, הוא מקומם של כל העולמות כולם, עליונים ותחתונים גם יחד.
עיון מדוקדק בכתבי האר"י וכן בכתביהם של ר' חיים ויטאל ור' יוסף אבן טבול מגלה כי אין חלל זה ריק לחלוטין מאורו של האינסוף אלא שנשתיירו בו חלקיקי אור א"ס שנצטמצם, הנקראים "רשימו" (=רושם, או זיכרון ממציאות האור הגדול שהיה בחלל זה). יש להעיר שמושג הרשימו אינו מופיע בתיאור הראשוני של הצמצום אצל ר' חיים ויטאל ומופיע רק אחרי שלב ההאצלה מהאין סוף, בניגוד לתפיסתו של אבן טבול. חשוב לציין כי חוקרים רבים ראו בדברי רבי חיים ויטאל סתירה לתפיסה הקבלית המוקדמת לו, לפיה "לית אתר פנוי מיניה" (ארמית: "אין מקום הריק ממנו [מאלוהים]"), גם במדרגות הנמוכות ביותר של ההוויה. בכל מקום מצויה הארה אלוהית. בכל מקום אפשר להתקשר עם הארה זו ולדבוק בה. ברור כי תפישת החלל הריקני מכל אור אינה מוצאת את מקומה לצד ההנחה המיסטית היסודית לפיה אין מקום פנוי ממנו.
האלמנט הקונסטרוקטיבי שבהפרשת שורשי הדין מהאלוהות
בתוך הרשימו שנותר בתוך הטהירו מעורבים גם שורשי הדין האלוהי, שנגלו גם הם בצמצום. בנקודה זו אנו עדים למוטיב מרכזי וחשוב אשר מפתחת קבלת האר"י.
הדין האלוהי הוא שורשה של הוויית הרע והטומאה בעולם. אותו דין ששרה בתחומה העליון של האלוהות, כפסולות, כסיגיה או כשמרי יינה, גרם לחוסר הרמוניה ולחוסר איזון בתוך האלוהות. מצב זה הוא המעורר את האלוהות לביצוע תהליך היטהרות של הפרשת הדין והוצאתו אל מחוץ לאלוהות.
הצמצום, כאמור, נעשה במטרה לטהר את ההויה האלוהית משורשי הדין. כתוצאה מצמצום אור האין סוף, בתוך חלל ה"טהירו" נותר ה"רשימו", המעורב בשורשי הדין שהופרשו מתוך אותה הוויה. רושם זה המעורב בדין הוא המצע לעולמות כולם, ממנו עתידים להיבנות כל העולמות האלוהיים, גבוהים ושפלים כאחד.
יוצא, אפוא, כי האלוהות אינה חפצה להשליך מלפניה את אותו רוע כלא היה, אלא דווקא לייחד לו תפקיד מרכזי ביותר בהבנייתם של העולמות. תפקיד הרוע הוא להגביל את הא"ס (את מידת החסד), להתוות ולעצב את גבולותיהם של העולמות. בכך האל מראה כי למעשה הוא אינו מעוניין להפטר מהרוע אלא רק להסתייע בו כדי לקבוע שיעור והגבלה על מידת החסד, החושקת לתת לכול ללא הגבלה, לצריך ולשאינו צריך.
מדברי הרב חיים ויטאל על תורת הצמצום
את עיקרון הצמצום שביסס האר"י ניסח אחד מבחירי תלמידיו, ר' חיים ויטאל, כך:
התפתחות מושג הצמצום מימיו של האר"י
בעקבות תורת הצמצום של האר"י נולדו בעיות מספר לגבי האופן שבו ניתן להתאימה לצד האמונה באי השתנות האל. כתוצאה, נולדו שני פתרונות אשר באו לידי ביטוי בעיקר בקבלתו של ר' ישראל סרוג:
פתרון נוסף, מקבל את ביטויו, במיוחד, בתורת הצמצום האשלגיאנית. הטענה המרכזית היא, שהצמצום נעשה בנברא ולא בבורא, כלומר הנברא צמצם את האור שבתוכו על מנת להדמות לבורא, כי כשם שהבורא לא מקבל, כך כשהנברא יגיע לדרגת "אינו מקבל", ידמה אל הבורא ויתקרב אליו. ע"כ נמנע מלקבל את האור, בסוד הצמצום.
צמצום כפשוטו או לא
החל מהמאה ה-17 נחלקו המקובלים בשאלה האם יש להבין את הצמצום כפשוטו או שמא כסמל בלבד למאורע במעמקי האלוהות. הגרסה הפשטנית הייתה זו שנתקבלה בחוגי השבתאות, במיוחד בכתביהם של נתן העזתי ונחמיה חייא חיון. בשנת 1714 התחיל פולמוס רציני סביב נושא הצמצום בין המצדדים בגרסה הפשטנית לבין אלו מהמקובלים אשר נטו לכיוונה של הפילוסופיה. רבי יוסף אירגס סיכם את פולמוס זה בספרו "שומר אמונים הקדמון" (1736) [חלק ב', סימן לד-מג], תוך שהוא מציע להחזיר את תורת האר"י לנקודת המוצא של הרמ"ק. כ-30 שנה מאוחר יותר הרחיב רבי ברוך קוסובר את דבריו של אירגס בספרו "עמוד העבודה". הרב יעקב עמדין הדגיש שהצמצום הוא "הכרח גמור ואינו יוצא מידי פשוטו".
עיון בספרות החסידית של אותה התקופה מראה כי דבריו של קוסובר הותירו עליה חותם ניכר. לדבריו של גרשם שלום, השפעתו המשמעותית ביותר ניכרת בשיטת חב"ד.