cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוד (מצב משפחתי)
בישראל
פרוד ופרודה אינם רשאים להתחתן כל עוד לא התגרשו, אך בקרב יהודים אין סימטריה במעמדם, מאחר שבתלות בנסיבות הפרידה, הבעל עשוי להמשיך להיות מחויב במזונות אשתו גם לאחר פרידתם. מאידך, ילדהּ של פרודה מגבר אחר ייחשב לממזר, ויהיה פסול חיתון בבגרותו. צאצאי הפרוד, לעומת זאת, אינם ממזרים.
אחדים מחוקי מדינת ישראל מבדילים בין נשואים לפרודים:
מוטרונה
מוטרונה (באיטלקית: Mottarone) הוא הר בהרי האלפים המערביים, במחוז פיימונטה שבצפון מערב איטליה.
גאוגרפיה
ההר נמצא בשטח העיר סטרזה, בין אגם אורטה לאגם מאג'ורה. מקורו של הנהר אגוניה נמצא בהר.
אתר סקי אלפיני, באורך של כ-21 ק"מ, נמצא על ההר.
תאונת הרכבל ב-2021
ב-23 במאי 2021, הרכבל שהוביל 15 בני אדם מהעיירה סטרזה לפסגת ההר, צנח לאזור מיוער בצלע ההר, סמוך לפסגה. 14 מתוכם נהרגו.
ג'נסיס G90
ה-G90 מתחרה ברכבים כגון: מרצדס-בנץ S-קלאס, אאודי A8 ולקסוס LS.
דור ראשון (שם קוד HI)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2015 ל-2021. הדור הראשון של הגנסיס G90 נקרא "ספינת הדגל" של החברה המציגה את בסיס העיצוב של רכבי החברה. היא כללה שני מסכי מגע, אחד ללוח מחוונים ואחד למולטימדיה המרכזית שניהם בקוטר 12.3 אינץ'. היא כללה גם ידית הילוכים קטנה שפחות בולטת, ושעון אנולוגי קטן הנמצא מתחת ללוח המולטימידיה המרכזי.
לאחר 24 שעות מהצגת ה-G90 בוצעו 4,300 הזמנות לקנייתה.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה ה-G90 דור ראשון חמישה כוכבי בטיחות.
מפרט טכני
הדור הראשון כלל שלושה מנועים לשוק הקוריאני ושני מנועים שונים לשוק האמריקאי, ולשוק הסיני הציגה מנוע טווין טורבו בנזין בנפח 3.0 ליטר.
לשוק הקוריאני הציגה ג'נסיס מנוע בנזין בנפח 3.3 (טווין-טורבו) ו-3.8 ו-5.0 ליטרים בתצורת V6 צילנדרים במנועי ה-3.3 ו-3.8 ליטר ובתצורת V8 למנוע ה-5.0 ליטר, הם מספקים 370 כוחות סוס (במנוע ה-3.3 ליטר) ו-315 כוחות סוס (במנוע ה-3.8 ליטר) ו-425 כוחות סוס (במנוע ה-5.0 ליטר).
ג'נסיס G90L
ה-G90L היא גרסת הלימוזינה לגרסה הבסיסית שהוצגה לראשונה לשוק הקוריאני בשם ג'נסיס EQ900L במרץ 2016. היא ארוכה יותר ב-290 מ"מ וגבוה יותר ב-10 מ"מ ויש לה בסיס גלגלים ארוך יותר ב-290 מ"מ. היא כוללת את המנוע החזק ביותר בהיצע המנועים, מנוע בנזין V8 בנפח 5.0 ליטר המספק כ-425 כוחות סוס.
בפברואר 2019 עברה מתיחת פנים, שכללה עיצוב חדיש ושינוי שם ל-G90L במקום EQ900L גם בשוק הקוריאני. המנוע נשאר ללא שינוי.
מתיחת פנים שנת 2018
בנובמבר 2018 הציגה ג'נסיס את מתיחת הפנים ל-G90 .עד לעכשיו (2018) שווקה בדרום קוריאה בשם EQ900 עם מתיחת הפנים שונה השם ל-G90 כמו בשאר העולם. הפעם החליפה ג'נסיס את כל לוחות המרכב החיצוניים של ה-G90 ועיצבה אותה חיצונית בצורה מאוד משמעותית ושדרגה את עיצוב פנים המכונית. בתחות ההנעה אין כל שינוי.
דור שני
ב-14 בדצמבר 2021 חשפה ג'נסיס את הדור השני. הדור החדש עבר שדרוג משמעותי בעיקר בעיצוב החיצוני והפנימי כאשר הדגם נושא את שפת העיצוב העדכני של החברה "dynamic elegance". שפת העיצוב הזאת משדרגת באמצעות יחידות תאורה ראשיות צרות במיוחד המצוידות בטכנולוגיית תאורה אדפטיבית מתקדמת (MLA) את הדגם. העיצוב הפנימי מודרני יותר והטכנולוגיה מתקדמת יותר. מול הנהג נמצא גלגל הגה חדש בעיצוב חדש, וכן שני מסכים בקוטר 12.3 אינץ' עבור לוח המחוונים ומערכת המולטימדיה החדשה (ccIC) אשר זכתה לממשק חדש ועדכני וחיבור קבוע לאינטרנט.
מכירות
נתוני המכירות בקנדה, ארצות הברית ודרום קוריאה לפי שנה.
נוהל חניבעל
מקור השם
"חניבעל" הוא שמו של נוהל שקבע שורה של תקנות במקרה של הכרזה על חטיפת חייל. הנוהל נוצר כדי להפעיל תגובה אוטומטית לסיכול חטיפה, בלי לקבל אישורים על כל פעולה, דבר שאורך זמן רב. הוא כולל הצבת מחסומים, פגיעה בתשתיות כגון גשרים וכבישים למניעת התקדמות החוטפים והפעלת ירי מאסיבי לעבר החוטפים. לפי האלוף יעקב עמידרור, השם "חניבעל" נבחר באופן אקראי על ידי המחשב הצה"לי. חניבעל היה מצביא בן קרתגו שהעדיף להתאבד בבליעת רעל כאשר הרומאים דרשו את ראשו. יש המפקפקים בכך שהשם "חניבעל" נבחר באקראי ומצביעים על הכח הרטורי של חניבעל כמו על העובדה ששמות בצה"ל לקוחים לרוב ממקורות יהודיים או ישראלים.
רקע
כבר בשנת 1982, עם שביית שמונת חיילי הנח"ל בלבנון, הונהגה בצה"ל הוראה בעל פה לפיה יש לעשות הכל כדי למנוע נפילה בשבי של חיילים, אך הדעות לגבי משמעות ההוראה חלוקות. לפי אלוף פיקוד הצפון בשנים אלו, אורי אור, ההוראה התייחסה לפעולות כגון חסימת צירים ופגיעה במכונית מילוט של החוטפים בשביל לעצור אותה אך לא להרג מכוון, בעוד שחיילים העידו כי הייתה הוראה מפורשת לירי על מכונית גם במחיר פגיעה ביושביה.
בעקבות שביית יוסף פינק ורחמים אלשיך בשנת 1986, וככל הנראה בשל החשש מעסקת חילופי שבויים נוספת בדומה לעסקת ג'יבריל, התעורר בצה"ל הצורך בגיבוש ההוראה בעל פה לכדי נוהל כתוב והוא הוכנס כסעיף כתוב לנוהל הכללי על ידי אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, קצין אג"ם הפיקודי אל"ם גבי אשכנזי וקצין המודיעין הפיקודי, אל"ם יעקב עמידרור. הנוהל הובא לידיעת חיילים שנדרשו לפעול לפיו.
הנוהל לסיכול חטיפה
הסעיף המקורי שנוסף ב-1986 עסק בהוראות פתיחה באש למקרה של חטיפת חייל, ולפיו יש לפעול בכל דרך אפשרית לשם סיכול החטיפה, כולל ירי לעבר החוטפים וסיכון החטופים:
לאורך השנים שונתה הפקודה מספר פעמים בעקבות ביקורת שהושמעה על ההיתר לסכן חיי החטופים. על פי אחד הנוסחים קבע הנוהל כי "יופעל שיקול דעת מפקדים לירי טנקים". בנובמבר 1999, דן הרמטכ"ל בפקודה בעקבות שאילתה של דן מרידור, ונקבע נוסח נוסף לפיו יש לעשות כל מאמץ להימנע מפגיעה בחטופים. ב-2002 הפקודה שונתה שוב וכללה את הנוסח: "בזמן חטיפה, המשימה העיקרית היא לחלץ את החייל החטוף מידי החוטפים", וכן הושמט המשפט "גם במחיר של פגיעה או פציעה של חיילינו". עוד נקבע כי יש לירות רק בגלגלי הרכב החטוף בלי לסכן את חיי החטוף.
בינואר 2003 פורסמה פקודה מטכ"לית חדשה בנושא לאחר התייעצות עם הפרקליטות הצבאית, אך הנוסח שלה לא פורסם. ב-2011 הדגיש הרמטכ"ל בני גנץ כי הנוהל אינו מאפשר ירי שמטרתו היא הריגת החייל החטוף. מנסח הקוד האתי של צה"ל, פרופ' אסא כשר, טען כי קיימים מספר נוסחים מקבילים לפקודה, אך לכולם עיקרון משותף, כפי שנכתב לדבריו בנוסח שנוצר באוקטובר 2010: "יש לפעול, ככל הניתן, לעצירת פעולת החטיפה, לרבות הפעלת אש, אך לא באופן שעלול להוביל בסבירות גבוהה למותו של החטוף, זאת מתוך הבנה שערך חיי החטוף גבוה ממחיר החטיפה".
החלפת הנוהל
בשנת 2016 החל צה"ל לנסח פקודה מבצעית חדשה בנוגע להפעלת כוח אש בשעת חטיפה, בעקבות הוראת הרמטכ"ל גדי איזנקוט לבטל את הפקודה. באותה שנה איששה בדיקת מבקר המדינה את קיומם של פערים רבים בהבנת הפקודה בין הדרגים ובין היחידות השונות. על רקע זה הומלץ לבחון את ביטולה או את הטמעתה בפקודות אחרות בצה"ל. עוד הומלץ להעניק את הסמכויות להפעלת אש נרחבת בעת סיכול חטיפה לדרגים גבוהים יותר בצבא, ולהתחשב במהלכה בעקרונות של הדין הבינלאומי, כמו עיקרון ההבחנה בין אזרחים ללוחמים ועיקרון המידתיות.
בתחילת 2017 פורסם כי הנוהל הוחלף בפקודה חדשה ששמה נותר חסוי. על פי הנוהל החדש תותר הפעלת "כוח בלתי סביר" לעבר החוטפים במקרה של חטיפת חייל, וכן יותר ירי לשטח ישראל, אם החטיפה היא לכיוון הזה והכוח יידרש לכך.
הפעלת הנוהל
במקרי חטיפה אחדים הופעל הנוהל, אך לא תמיד הביא לסיכול החטיפה.
במהלך חטיפת החיילים בהר דב ב-7 באוקטובר 2000 תקף חזבאללה רכב סיור לא ממוגן של צה"ל שערך סיור לאורך גדר הגבול בגזרת הר דב, וחטף את שלושת החיילים שבו. צה"ל ניסה לעכב את הכוח החוטף באמצעות ירי של טנקים ומרגמות, סריקות באזור (כולל עם מסוקי הקרב, שהגיעו לשטח רק 45 דקות לאחר אירוע החטיפה), ותקיפות של חיל האוויר על מוצבי חזבאללה סמוכים.
חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון הביאה לפתיחתה של מלחמת לבנון השנייה. בבוקר 12 ביולי 2006 חטף כוח חזבאללה שני חיילי צה"ל. נוהל חניבעל הוכרז יותר מחצי שעה לאחר החטיפה. טנק צה"לי ונגמחון נשלחו לאחר כשעה ללבנון בעקבות החטופים במטרה לאתרם, הטנק עלה על מטען גחון שנאמד במאות קילוגרמים של חומר נפץ וארבעת אנשי צוותו נהרגו.
בעקבות חטיפת גלעד שליט בגבול רצועת עזה ב-25 ביוני 2006 הופעל נוהל חניבעל רק כשעה לאחר החטיפה, שלב שבו כבר לא הייתה בו תועלת. המחיר הרב ששילמה ישראל בתמורה לשחרורו של שליט הביא את צה"ל לחדד את הנהלים.
במהלך מבצע עופרת יצוקה הופגז בית כדי למנוע חטיפת גופת חייל.
במהלך מבצע צוק איתן, ב-1 באוגוסט 2014, הופעל הנוהל לאחר חטיפת סגן הדר גולדין ברפיח. במסגרת הנוהל ביצע צה"ל ירי כבד לאזור למניעת בריחה של החוטפים. הפלסטינים דיווחו על עשרות הרוגים ומאות פצועים בתקיפות צה"ל כתוצאה מהירי. שנה לאחר המבצע חשף פרופ' אסא כשר כי חייל צה"ל נהרג במהלכו כתוצאה מנוהל חניבעל.
בלילה של 29 בפברואר 2016 נכנסו בטעות שני חיילי מנהלה מיחידת עוקץ למחנה הפליטים קלנדיה ברכב צבאי. לאחר 20 דקות הופעל נוהל חניבעל. למחנה נכנסו כוחות גדולים, ובחילופי האש נהרגו שני פלסטינים. בסופו של דבר אותרו החיילים.
התנגדות ותמיכה
הצנזורה הצבאית פעלה להסתרת הנוהל עד שב-2003 התירה את פרסום קיומו. עוד בטרם הפרסום התנהל דיון על תקינות הנוהל, ונעשו בו שינויי נוסח תכופים. תוכן הפקודה נותר מסווג אולם לאורך השנים פורסם כי הלכה למעשה, מפקדים תדרכו חיילים ברוח ההנחה ש"טוב חייל מת מחייל חטוף", כולל התאבדות לשם סיכול חטיפה. הוראות אלו חודדו בעיקר לאחר שחרור המוני רוצחים בעסקאות שבויים. כך, למשל, טען מפקד פלוגת עורב במלחמת צוק איתן: "כשאתה נכנס לאירוע כזה אתה מעדיף חייל הרוג ולא חייל בשבי חמאס, כמו שליט 2. אתה מעדיף גופה ולא חייל חטוף. חידדנו לכוחות פעמים רבות על איום החטיפה והמטרה לשבשה אם תקרה - תוך פגיעה באויב גם במחיר הפגיעה בחבר שלך".
הרב אלעזר גולדשטיין, מחבר הספר "אתיקה צבאית יהודית", שלל בהתייחסות הלכתית לנושא פעילות שמטרתה פגיעה בחייל החטוף, אך התיר פעילות שמטרתה שחרור החטוף או פגיעה בחוטפים, גם אם יש בה סיכון לחיי החייל החטוף. הרב שלמה אבינר הביע תמיכה בנוהל.
בהיבט המשפטי נטען על ידי האגודה לזכויות האזרח כי הפעלת הנוהל באזורים צפופי אוכלוסייה מנוגד למשפט הבינלאומי. בתשובה ענה היועץ המשפטי לממשלה כי "היא משקפת איזון ראוי בין השיקולים השונים הנוגעים לעניין זה". כמו כן סבר פרופ' אסא כשר כי הנוהל כלל לא מתייחס לפגיעה בבלתי מעורבים, וכי בנושא זה יש להפעיל שיקול דעת של מידתיות כמו בכל פקודה אחרת.
ג'ימי סאמרוויל
ג'ימי סאמרוויל (באנגלית: Jimmy Somerville; נולד ב-22 ביוני 1961) הוא זמר סקוטי שזכה להצלחה רבה בשנות השמונים של המאה העשרים. סאמרוויל היה סולן הלהקות ברונסקי ביט והקומיונרדס. מסוף שנות השמונים לסאמרוויל קריירת סולו.
ביוגרפיה
סאמרוויל נולד וגדל בגלאזגו. ב-1983 הוא ייסד את להקת הסינת'-פופ ברונסקי ביט שזכתה להצלחה כבר בשנה שלאחר מכן, עת הוציאה את הסינגל "Smalltown Boy" ב-1984 מתוך האלבום "The Age of Consent". השיר, כמו כן האלבום, עסקו בנושאים הקשורים להומוסקסואליות. "Smalltown boy" מתאר כיצד נער נאלץ לעזוב את ביתו בשל הומופוביה וחוסר הבנה מצד סובביו ומשפחתו. הסינגל הגיע למקום שלישי במצעד בבריטניה וזכה להצלחה גם ברחבי אירופה. שיר מצליח נוסף מן האלבום היה "?Why" העוסק בדעות קדומות נגד הומוסקסואלים. שם האלבום, "The Age of Consent", שפירושו בעברית גיל ההסכמה התייחס לגיל ההסכמה הנחשב חוקי ליחסי מין הומוסקסואלים.
ב-1985 החליט סאמרוויל לעזוב את ברונסקי ביט ומספר חודשים לאחר מכן ייסד את הקומיונרדס עם ידידו ריצ'רד קולז. הלהקה פעלה במשך שלוש שנים והוציאה להיטים כדוגמת " Don't Leave Me This Way" ו-" Never Can Say Goodbye" ו-" So Cold the Night" שזכו להצלחה. הלהקה הפסיקה פעילותה ב-1988 עת קולז החליט לעזוב את הלהקה וסאמרוויל החל בקריירת סולו.
אלבומו הראשון, "Read My Lips", יצא ב-1989; בין להיטיו ניתן למצוא את שיר הנושא "" ואת גרסאות הכיסוי ל-Comment Te Dire Adieu (או Comment Te Dire) של פרנסואז ארדי, דואט עם ג'ון מיילס-קינגסטון ו-(You Make Me Feel (Mighty Real של סילבסטר ג'יימס (Sylvester James). סילבסטר ג'יימס (ידוע בעיקר כסילבסטר) היה זמר דיסקו וסול אמריקני, הומוסקסואל ואומן דראג קווין אשר נפטר כתוצאה מסיבוכים הקשורים למחלת האיידס.
סאמרוויל המשיך להיות פעיל מבחינה מוזיקלית עד ל-1991 עת הוציא אלבום אוסף, "The Single Collection" שכלל להיטים של ברונסקי ביט, הקמיונרדס וקריירת הסולו. בין להיטי האלבום ניתן למצוא גם את גרסת הכיסוי של סאמרוויל לשירם של הבי ג'יז, "To Love Somebody". אלבום האולפן הבא של סאמרוויל, "Dare to Love" יצא ב-1995 והשיר הבולט בו היה "Heartbeat". אלבומים נוספים היו Root Beer בשנת 2000, אלבום אוסף כפול The Very Best of Jimmy Somerville, Bronski Beat and The Communards ב-2001 ואלבום סולו רביעי, Home Again ב-2004.
פאה נוכרית
הפאה הנוכרית הופיעה מוקדם בהיסטוריה והייתה נפוצה מאוד בתרבויות העתיקות המזרח תיכוניות, באותה תקופה חבישת הפאה נחשבה לסמל סטטוס גבוה. במצרים העתיקה חבשו המצרים בני שני המינים פאות, ופאות הגברים הצטיינו באיכות גבוהה יותר. הפאה נעלמה מאזורים אלה עם התמוטטות האימפריות הגדולות בתחילת ימי הביניים.
הפאה זכתה לעדנה מחודשת מאוחר יותר אצל הגברים באירופה בתחילתה של העת החדשה. הפאה הנוכרית שימשה את כלל האוכלוסייה, ובפרט את בני המעמד הגבוה. במקומות שבהם היו נפוצות הנאורות וההשכלה, היו מצויים גם רבנים, הוגים ואנשי רוח רבים שחבשו את הפאה הנוכרית לראשם, ללא כיסוי ראש אחר. באירופה היא חדלה להיות נפוצה עם תחילת המאה העשרים. כיום עדיין מצויות פאות רבות ברחבי העולם ועדיין ממשיכים בייצור פאות עבור הציבור היהודי אורתודוקסי ועבור קירחים.
נשים רבות בציבור החרדי מכסות את ראשן בפאה נוכרית, ובוחרות באפשרות זו כדי לקיים את חובת כיסוי שערות הראש.
מבנה הפאה
הפאה בנויה משני חלקים עיקריים: רשת ושיער. הפאות נבדלות זו מזו במבנה הרשת, ובחומר ממנו היא עשויה. בנוסף הפאות נבדלות זו מזו בסוגי השיער ובאיכויות השונות של סיב השערה.
רשת הפאה מחולקת לארבעה חלקים עיקריים: החלק העליון – ממוקם על החלק העליון של הראש, החלק האמצעי – ממוקם בחלק האחורי של הראש, ה"עורפית" – ממוקמת על העורף ו"האוזניים" – ממוקמות על הרקות משני צידי הראש. השיער נשזר ומחובר לחלקים השונים של הרשת בעבודת יד או בעבודת מכונה.
סוג הרשת מותאם לדרך בה השיער מחובר לפאה: בעבודת יד ישנו שימוש ברשת דקה עם חורים קטנים ובעבודת מכונה ישנו שימוש ברשת עבה יותר עליה נתפר השיער בעזרת מכונה. ישנם גם סוגי פאות בהם ישנו שילוב של עבודת יד עם עבודת מכונה בחיבור השער לרשת (מונו רחב, מונו צר, מונו נקודה, סקין טופ).
השיער המשמש לפאה
השיער הנשזר לפאה שונה ומגוון ונחלק לשלושה סוגים עיקריים: שיער טבעי מבני אדם, שיער טבעי מן החי, ושיער מלאכותי.
השיער הטבעי שמקורו משיער של בני אדם נאסף ממקומות שונים בעולם, כאשר לאזורים גאוגרפיים שונים ישנם אפיוני שיער שונים:
שיער מבעלי חיים
לרוב שיער בעלי החיים עבה ואינו מתאים ליצור פאות, אבל לעיתים נעשה שימוש בשיער יאק הבית על ידי ערבוב כמות קטנה יחד עם שיער אדם, על מנת להוזיל את עלות השיער.
סוגי הפאות
פאות שונות נבדלות לפי השיער המשמש להם (טבעי או מלאכותי), והשימוש לו הם מיועדות:
תחזוקת הפאה
תחזוקת הפאה נבדלת לפי סוג הפאה, את הפאה העשויה על רשת אלסטית ניתן ורצוי להוריד בזמן מקלחת ושינה. מומלץ לחפוף אותה בין פעם לשבועיים לארבעה שבועות. את הפאה יש לחפוף בעזרת שמפו ומרכך ייעודיים. יש נשים אשר הולכות לפאנית או ספר מומחה שיחפפו את הפאה. את הפאה המודבקת חופפים בזמן המקלחת עם שמפו ומרכך. שטיפת הפאה לאחר מכן הכרחית למניעת הצטברות שאריות שמפו שיגרמו להתפתחות חיידקים, לגירוי בראש ולריח לא נעים.
הצמדת הפאה לראש
הצמדת הפאה לראש תלויה בסוג הרשת עליה השיער נשזר. יש שני סוגים עיקריים: פאה העשויה על רשת אלסטית ופאה מודבקת. בפאה העשויה על רשת אלסטית הרשת גמישה, ולאחר התאמה של גודל הרשת לראש, הפאה נצמדת, בשל התכונות של הרשת הגמישה. בפאה המודבקת הרשת לא גמישה ויש צורך להדביק אותה ישירות לקרקפת. במקרה בו יש שיער טבעי תחתיה יש צורך לגלח אותו על מנת לאפשר הדבקה ישירה על הקרקפת. ההדבקה נעשית בעזרת דבק מקצועי. את ההדבקה יש לחדש אחת ל־4–6 שבועות.
הערות שוליים
Haj
כונתילה
כּוּנְתִּילֶה (ערבית: كونتيلة) היא תחנת דרכים קדומה הנמצאת בצומת דרכים במזרח סיני, באגנו העילי של נחל פארן, כחמישה קילומטרים ממערב לגבול ישראל-מצרים. הצומת מחבר את דרב אל-ע'זה (הדרך מאילת לעזה ולאל עריש) עם דרב אל-חג'. ליד התחנה באר שופעת מים. באזור נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית. בתקופת המנדט הבריטי הוקמה במקום תחנת משטרה ובעת השלטון המצרי היה במקום בסיס צבאי. בשנות הסכסוך הצבאי בין ישראל ומצרים אירעו בכונתילה מספר התנגשויות בין צה"ל והצבא המצרי.
לא רחוק משם נמצאת כונתילת עג'רוד. כדי להבדיל בין השתיים מכנים המקומיים את כונתילה בשמה המלא - "כונתילת ג'ראפי" (ג'ראפי הוא נחל פארן).
ליד משטרת כונתילה זיהה הגאולוג הבריטי שו (Shaw), במהלך המיפוי הגאולוגי של הנגב בשנות ה-40 של המאה ה-20, משקעים אגמיים. זהו "פרט כונתילה" המורכב מחומרי סחף דקי גרגר המשולבים בתלכידי נחלים שבהם נסחפו ושקעו חלוקים עד לגודל של 50-40 ס"מ. בחתך זה משולבים גם משקעים אגמיים שהתפתחו במספר אתרים בנגב הדרומי ובערבה.
היסטוריה
מספר חוקרים מזהים את כונתילה עם "גֶרָסָה", יישוב הנזכר אצל תלמי, גאוגרף בן המאה ה-2, ואף במפת פויטינגר מן התקופה הרומית.
בגלל החיץ הטופוגרפי שיוצר הר הנגב המרכזי, המקום נמצא על הדרך מעזה, דרך קוסיימה, לעקבה. וכן על דרב אל חג', דרך עולי הרגל ממצרים למכה. ובנוסף לכך, היה על גבולה הדרומי של ארץ ישראל המנדטורית. על כן הוקמה בו תחנת משטרה.
כונתילה במלחמות ישראל-מצרים
לאחר מלחמת העצמאות הקימו המצרים מספר מחנות צבא ומוצבים סביב בניין משטרת כונתילה כחלק ממערך ההגנה שלהם על גבול ישראל-מצרים.
ב-27 באוקטובר 1955 יצא צה"ל למבצע "אגד". גדוד 890 בפיקוד אריאל שרון פשט על משטרת ומוצבי כונתילה. לאחר מסע רגלי לילי וקרב קצר, כבש הכוח הישראלי את המשטרה, פוצץ אותה ושב לשטח ישראל. למצרים היו 17 הרוגים, שישה פצועים ו-29 שבויים. לצה"ל היו שני הרוגים ושני פצועים.
ב-29 באוקטובר 1956, כחלק מפתיחת מלחמת סיני, כבשה חטיבה 202 את מתחמי כונתילה. הכוח הישראלי המשיך במסע רכוב על גבי זחל"מים מערבה, כבש את ת'מד ואת נח'ל וחבר אל גדוד 890 שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה.
בלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני חצה גדוד 129 של חטיבה 8 את הגבול והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה ה-6, בפיקודו של סעד א-שאזלי. בקרב שריון שהתפתח הושמדו טנקים מצרים רבים, בעוד לגדוד 129 נפגעו 2 טנקים בלבד. לאחר הקרב חזר גדוד 129 לתחומי הקו הירוק.
בהמשך הלחימה הועברה עיקר כוח חטיבה 8 לפיקוד צפון ואילו בסיני נשאר כח מוקטן של החטיבה (גדוד 89 ושתי פלוגות טנקים של גדוד 129), בפיקודו של סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן-פורת. ב-7 ביוני כבש הכוח הישראלי את כונתילה והמשיך להתקדם עד לאזור נח'ל שם ניהל מארב שריון יחד עם כוחות אוגדה 38, בפיקודו של אריאל שרון, מול שריון מצרי נסוג.
יעקב אורנשטיין
יעקב אורנשטיין (מרץ 1913 – י"ז באייר תשל"ב 1 במאי 1972) היה עיתונאי עברי, ממייסדי "ברית הבריונים", חבר אצ"ל ולח"י ומגולי אפריקה, עיתונאי בעיתון דבר ודובר המפלגות הישראליות מפא"י ורפ"י.
משפחתו ונעוריו
יעקב אורנשטיין נולד באדר תרע"ג למאיר ומלכה אורנשטיין, דור שישי בארץ, בעיר העתיקה בירושלים. אחד מאבות המשפחה, אורי אורנשטיין, הגיע לארץ ישראל מרוסיה הלבנה בשנת 1830, והשתקע תחילה בצפת. אביו ושניים מבין עשרת ילדיו נרצחו על ידי פורעים ערביים בביזה הגדולה בצפת בשנת 1834. ועבר לירושלים בשנת 1837. משפחתו התייחסה גם למשפחת ריבלין שעלתה בראשית המאה ה-19. אביו, מאיר אורנשטיין, היה מלומד ועיתונאי, פרסם מאמרים בעיתון "החבצלת" ובעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, והחל לתרגם את "ספר הזוהר" מארמית לעברית. בן אחיו של מאיר, יצחק אביגדור אורנשטיין, היה רב הכותל בתקופת המנדט. בתקופת מלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה תלאות ורעב. ומצבה הוטב בעקבות כניסת הצבא הבריטי לירושלים. מאיר נפטר ב-1921, כאשר יעקב, בנו, היה בן שמונה.
יעקב קיבל בילדותו ובנעוריו חינוך תורני ולאומי. למד בחדר ובישיבה קטנה של "עץ חיים", ואחר בסמינר למורים "מזרחי". בגיל 13 חסך כסף משכר עבודה בחנות, ועזב את בית אמו מבלי לשאול לדעתה, מאחר שהתנגדה לציונות. ונסע לעבודה בקיבוץ כפר גלעדי ולהגנה, והיה רועה צאן. אולם התאכזב מהוויכוחים הרעיוניים הסוערים בין חברי הקיבוץ, כאשר היה עד לסכסוך המר שפרץ בין חברי מפא"י לבין חברי פועלי ציון שמאל בקיבוץ. חזר לירושלים, ולמד בישיבת מרכז הרב. היה נשוי לנעמי לבית גלזנר, נכדתו של הרב משה שמואל גלזנר.
במחתרות ובמעצר
בשלהי שנות העשרים, הכיר יעקב אורנשטיין בירושלים את הוגה הדעות ומנהיג בתנועה הרוויזיוניסטית ד"ר אב"א אחימאיר, והוקסם ממשנתו ואישיותו. הוא הצטרף לברית הביריונים שהקים אחימאיר. בשנת 1931, החל לכתוב בעיתונות של התנועה הרוויזיוניסטית, תחילה בעיתון "חזית העם" ולאחר מכן ב"הירדן", ובו פרסם את תרגומיו למאמריו של זאב ז'בוטינסקי שנכתבו ביידיש לעברית. אורנשטיין וחבריו, בהם יוסף הגלילי, חיים דבירי ורחל מרק, חיפשו דרך לאגור נשק, והחלו בפעולות מחאה, כגון הורדת דגלי צלב הקרס שהונפו על בנייני הקונסוליות הגרמניות בירושלים וביפו.
בעקבות רצח ארלוזורוב ב-16 ביוני 1933, נעצר עם יחד עם חבריו מ"ברית הביריונים" על ידי משטרת המנדט הבריטי בבית הסוהר המרכזי בירושלים. אורנשטיין וחבריו היו מראשוני אסירי המחתרות בתקופת המנדט. ומאז ישב לסירוגין כתשע שנים בבתי סוהר בירושלים, בעכו, ביפו, בלטרון, במזרע ובמחנות המעצר לחברי המחתרות העבריות, שהקימו הבריטים בסודאן ובאריתריאה, ושוחרר בינואר 1946. המעצרים כללו חקירות, כליאה בצינוק פעמים אחדות, שביתות רעב ואווירה כללית קשה עקב ההוצאות להורג של יהודים וערבים מעת לעת. בהיותו עצור בבית הסוהר המרכזי בירושלים בקיץ 1933, פגש באחד הימים בטיול היומי בחצר הכלא את האסיר הערבי עבד אל מג'יד אל הינדי אל בוכרי, שהיה עצור בחשד לרצח ארלוזורוב. אל מג'יד סיפר לו על חקירתו והודאתו במשטרה ברצח ארלוזורוב עם חברו עיסא דרוויש, ערבי תושב יפו. השניים הודו ברצח ואחר חזרו בהם, ובית המשפט לא ראה בהם רוצחי ארלוזורוב. אחר כך, בשנת 1934, הועמדו חברי "ברית הביריונים": אב"א אחימאיר, יהושע השל ייבין, יהושע ליכטר, חיים דבירי, משה סבוראי, יעקב אורנשטיין ויוסף קצנלסון, לדין על ידי השלטונות הבריטים, באשמת הקמה והשתייכות ל"ארגון בלתי חוקי", ונאסרו לתקופות ממושכות.
אורנשטיין הצטרף לאצ"ל והיה פעיל בו ובתנועה הרוויזיוניסטית. בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בלונדון ופגש את זאב ז'בוטינסקי, כאשר פרצה המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, וראה את כאבו הרב יומיים אחר כך, כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה הנאצית. בשנת 1940 בעקבות מלחמת העולם השנייה, התפלג אצ"ל. מפקד הארגון דוד רזיאל החליט להפסיק את פעולות המחאה החמושה נגד הבריטים, מתוך חשש שהמשך המאבק יזיק למלחמתה של בריטניה בגרמניה הנאצית. אברהם שטרן ("יאיר") התנגד לכך בחריפות והחליט לפרוש מהארגון. רבים ממפקדת אצ"ל הלכו אחר יאיר והקימו את לח"י, בהם גם יעקב אורנשטיין. הוא היה מקורב מאוד ליאיר, וערך את ביטאון לח"י "במחתרת".
בתחילת שנות השלושים, הכיר את נעמי גלזנר, שהייתה מפקדת בארגון הצבאי הלאומי בירושלים, בת למשפחה ציונית שעלתה ארצה מהונגריה. השניים התאהבו ובקשו להינשא. אבל הוריה של נעמי, התנגדו לכך, בשל "קיצוניותו" של אורנשטיין. נעמי אף נשלחה לשהות ממושכת בקלוז', עיר הולדתה בטרנסילבניה (ברומניה) בניסיון להפריד בין בני הזוג. אולם הם שמרו על קשר, ונעמי חזרה לארץ ישראל ולפעילותה באצ"ל ואחר בלח"י. הם נישאו בל"ג בעומר, 15 במאי1941 בתל אביב. בחתונה נכחו בני משפחה בלבד, וכשבוע לאחריה נערכה מסיבה לחברים, בהשתתפות יאיר וחברי מפקדת לח"י. אחד ממתנות החתונה היה ספר הקטרוג והאמונה של המשורר אורי צבי גרינברג. אור ל-21 במאי, צרו אנשי הבולשת הבריטית על הבית, שבו שהו יעקב ונעמי אורנשטיין; הם עצרו את בני הזוג, ויחד עמם שבעה אנשי לח"י, שנשארו ללון בבית (אילו הקדימה הבולשת את המצוד על הבית, הייתה תופסת את רוב מפקדת לח"י). בתחנת המשטרה, לשם הובאו הנעצרים, נחקר אורנשטיין ונשאל שוב ושוב: היכן יאיר?, אך הוא חזר על פזמון קבוע, כי פרש מכל העניינים הפוליטיים ואינו יודע על מה מדובר. איש הבולשת הבריטית ג'יימס וילקין, הורה לקחת את אורנשטיין לצינוק, כשהוא מאיים: "גם אם לא נתלה אותך על הגרדום, אני אדאג שלא תצא חי מבית הסוהר". הצינוק שאליו הושלך היה צר ומלוכלך ולא ראוי למגורי בעלי חיים, וזמן קצר אחר כך נהרס על ידי המשטרה. משם הועבר אורנשטיין אל בית הסוהר המרכזי בירושלים, רעייתו, נעמי, נשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם, בו הייתה עצורה שלוש שנים.
בשנת 1944 הוגלה יעקב אורנשטיין יחד עם אסירי מחתרות רבים לאריתריאה, וממנה שוחרר בינואר 1946. כאשר יצא לחופשי היה חסר כל ובבריאות לקויה מאוד. כתוצאה מהישיבה הממושכת בבתי סוהר, הוא סבל מברונכיטיס כרונית ומאבנים בכליות. במלחמת העצמאות שימש כסגן דובר צה"ל וצנזור צבאי. רעייתו נעמי, ששוחררה לפניו מבית הסוהר בבית לחם, הייתה אף היא חלשה מאוד ובריאותה הייתה רופפת. ובני הזוג עברו להתגורר בבית הוריה של נעמי בתל אביב.
עיתונאי ודובר
אורנשטיין היה עיתונאי פורה ושנון, וראה בעבודתו שליחות ובחיבוריו כלי שרת לכינונה ולחוסנה של מדינת ישראל. לאחר הקמת המדינה סבר כי מנהיג מפא"י דוד בן-גוריון, הוא מנהיג דגול שאין מתחרה לשיעור קומתו. אף כי תפיסת עולמו לא השתנתה ביסודותיה; הוא הצביע בבחירות למפלגת מפא"י, עד שנת 1967. הצטרף כעיתונאי לעיתון "הדור", ואחר כך עבר ל"דבר". שימש כעורך חדשות ("עורך לילה" כפי שנקרא אז התפקיד), ככתב צבאי וכותב מאמרי דעה. בשנותיו האחרונות היה עורך עיתון אֹמֶר, העיתון המנוקד שראה אור בחסות "דבר" לעולים חדשים. עם זאת, קיננה בו התחושה הקשה, שלא קוּדַּם כפי כישרונותיו בשל עברו הפוליטי. במקביל, תרגם מאנגלית לעברית, במיוחד חיבורים בעלי אופי היסטורי-פוליטי, בהם הכותר טיטו מטיל צילו.
בשנת 1962 פנה מזכיר מפלגת מפא"י, ראובן ברקת, אל יעקב אורנשטיין, והציע לו להיות דובר המפלגה ומנהל מחלקת ההסברה שלה. אורנשטיין נענה לבקשתו. ושימש בתפקידים אלה, עד לפרישתו של דוד בן-גוריון מהממשלה, והקמת מפלגת רפ"י והיה לדובר המפלגה. השכלתו וידיעותיו, כמו נאמנותו והיותו איש שיחה נעים, הביאו את ראש המוסד איסר הראל לבקש ממנו לעזור בפרשת הילד החטוף יוסל'ה שוחמכר. הוא נסע לברר על גורלו של הילד בלונדון והתרשם שנלקח לניו יורק (כפי שאכן אירע).
במלחמת ששת הימים אחזה את אורנשטיין התרגשות גדולה, כאשר נכנס צה"ל אל העיר העתיקה, ביום השלישי של המלחמה. הוא הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה שבראשה עמד אחד ממפקדי לח"י לשעבר, ישראל (שייב) אלדד, ופרסם בקביעות מאמרים בדו-שבועון של התנועה.
בשנות הארבעים לחייו, לקה במחלת לב. לבני הזוג נולדו שתי בנות; איה, עיתונאית, ועפרה, עורכת דין.
חדר המצב (תצלום)
"חדר המצב" הוא תצלום מפורסם שצולם על ידי צלם הבית הלבן פיט סוזה בעת מבצע חנית נפטון ב-1 במאי 2011.
התצלום
בתצלום נראה נשיא ארצות הברית ברק אובמה, יחד עם צוות היועצים לביטחון לאומי בחדר המצב בבית הלבן, מקבלים עדכון בשידור חי מהשטח בעת מבצע חנית נפטון. המבצע הוביל ללכידתו והריגתו של הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן, שהנהיג את ארגון הטרור האסלאמיסטי הסוני הקיצוני אל-קאעידה, אשר אחראי לסדרת פיגועים רצחניים ברחבי העולם ובהם פיגועי 11 בספטמבר.
ארשת הפנים של כל הנוכחים בחדר מתוחה והילרי קלינטון מחזיקה את ידה הימנית על פיה, במה שנראה כחרדה ממה שקורה במהלך הפשיטה. קלינטון אמרה אחר כך כי היא סבלה מאלרגיה של בוא האביב, וסביר שהיא השתעלה כאשר התמונה צולמה.
הבית הלבן פרסם את התצלום ללא עריכה, למעט מספר מסמכים סודיים שטושטשו וצונזרו. מסמך מצונזר כזה ניתן לראות על המחשב הנייד של הילרי קלינטון.
באוגוסט 2013 דווח כי אובמה לא נכח בחדר במשך כל המבצע, אלא נכנס אליו לקראת סופו, בעת שצולמה התמונה.
האישים בתצלום
עומדים משמאל לימין:
הערכה
התצלום זכה לתהודה ופרסום עולמי מייד עם פרסומו יחד עם ההודעה על מותו של אוסמה בן לאדן. ערוץ הטלוויזיה CNN הגדיר את התצלום "תצלום לדורות" והשווה אותו לתצלום של הארי טרומן מחזיק את עיתון השיקגו טריביון שכותרתו דיואי מביס את טרומן. התצלום המפורסם מראה את הארי טרומן, זורח מאושר, מנופף בכותרת הזו לאחר שהביס את תומאס דיואי בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948.
צלם הבית הלבן לשעבר, אריק דרייפר, אמר שתצלום חדר המצב הנציח את הרגע ההיסטורי בצורה הטובה ביותר. התצלום גם נותח בצורה מעמיקה על ידי היסטוריונים ומומחים לשפת גוף. התצלום משקף בצורה ניכרת את המתח בו היו המנהיגים ועוזריהם שרויים בעת הפשיטה. קלינטון תיארה את האירוע כ"38 הדקות מורטות העצבים ביותר בחיי". הדיילי מייל דיווח כי אובמה ראה את הרגע המדויק בו נהרג אוסמה בן לאדן, משום שהלוחמים חבשו מצלמות על הקסדות, שהעבירו את האירוע לבית הלבן בזמן אמת.
עריכת התמונה בעיתונות החרדית
לעיתונות החרדית, המקפידה שלא לפרסם תמונות של נשים, הייתה בעיה בפרסום התצלום, שבו מופיעות הילרי קלינטון ואודרי תומאסון. עיתונים חרדים בישראל פרסמו רק את חלקו השמאלי של התצלום, שבו השתיים אינן מופיעות. העיתון "דער צייטונג" (היוצא לאור בארצות הברית ביידיש) ערך את התצלום ומחק ממנו את השתיים. בתגובה שלח הבית הלבן מחאה לעורכי העיתון. עורכי העיתון התנצלו בפני קלינטון באמרם שלא הייתה כוונה לפגוע במישהי, וכי התצלום נערך והופיע בהתאם לעקרונות שעליהם מושתת עיתון חרדי. עיתון חסידי נוסף, "די וואָך", היוצא לאור בברוקלין, פרסם גם הוא את התמונה שממנה נמחקו הנשים.
אריך הונקר
שנותיו הראשונות
אריך הונקר נולד בחבל הסאר, בן לכורה פחם שהיה פעיל שמאל מיליטנטי. הוא הצטרף לליגת הקומוניסטים הצעירים של גרמניה בשנת 1926 ולמפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1929. עד שנת 1930 עבד כמניח רעפים אבל אף פעם לא סיים את התמחותו. הוא נשלח על ידי המפלגה הקומוניסטית ללימודים בבית הספר הבינלאומי לנין שבמוסקבה.
הונקר חזר לגרמניה בשנת 1931. אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוא הפך לפעיל במחתרת הקומוניסטית עד מעצרו בשנת 1935. בשנת 1937 נגזר עליו מאסר של עשר שנים והוא נשאר בכלא עד סופה של מלחמת העולם השנייה.
לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית נבחר הונקר לכהן בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני, מטעם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. הוא מונה למזכיר בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1950 ובשנת 1959 הפך לחבר מלא בו.
הונקר היה אחראי לבניית חומת ברלין בשנת 1961.
מנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
על רקע התנגדותו של ולטר אולבריכט למדיניות הדטאנט בשנת 1971, הונקר, בתמיכה סובייטית, הוביל הפיכה נגדו וירש אותו כמנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
תחת מנהיגותו של הונקר אימצה גרמניה המזרחית מדיניות של "סוציאליזם צרכני" שהובילה לשיפור באיכות החיים, שכבר הייתה מן הגבוהות בגוש המזרחי. למרות כל השיפורים הללו, ההתנגדות הפנימית להונקר המשיכה להיות פעילה, ומספר עריקים נהרגו בעת ניסיון לחצות את חומת ברלין.
בתחום יחסי החוץ הוביל הונקר את מזרח גרמניה מחוץ לבידוד הדיפלומטי שבו היא הייתה שרויה: בתקופת כהונתו היא הפכה לחברה באו"ם ויחסיה עם גרמניה המערבית התחממו. הונקר היה גם המנהיג המזרח גרמני הראשון שביקר במערב גרמניה.
הוא התנגד ליישום הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב בגוש המזרחי ובחר לדבוק במדיניות קומוניסטית שמרנית, אולם עם התחלת התפוררות הקומוניזם במזרח אירופה הוא הוכרח על ידי הפגנות המוניות במזרח גרמניה להתפטר מהנהגת המדינה והמפלגה. בן חסותו אגון קרנץ ירש אותו כמנהיג המדינה והמפלגה.
אחרי איחוד גרמניה
הונקר, שהואשם בבגידה ובפשעים אחרים שבוצעו בתקופת המלחמה הקרה, נמלט לאחר איחוד גרמניה וקיבל מקלט בברית המועצות. אחרי פירוקה הוא הוסגר על ידי רוסיה לגרמניה.
משפטו נפתח בתחילת שנת 1993, אולם כתוצאה ממחלתו המשפט בוטל והוא יצא לגלות בצ'ילה, שם מת מסרטן הכבד בשנת 1994.
אריך פון דם באך-צלבסקי
אריך פון דם באך-צֶלֶבְסְקִי (גרמנית: Erich von dem Bach-Zelewski; 1 במרץ 1899 – 8 במרץ 1972) פושע מלחמה נאצי אשר תמורת עדותו לא הועמד לדין על פשעי מלחמה, איש ה-SS בעל דרגת אובר-גרופנפיהרר, ממדכאי מרד ורשה.
קריירה מוקדמת
פון דם באך-צלבסקי נולד בפומרניה ב-1 במרץ 1899, לאוסקר פון צלבסקי, ממשפחה ממוצא קאשובי (עם סלאבי שחי בשטחים המהווים כיום את צפון-מזרח פולין). משפחתו שירתה את פולין ופרוסיה לפי הנסיבות המתחלפות. אביו נהרג בשורות הצבא הגרמני בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנה שלאחר מכן התנדב פון דם באך-צלבסקי לצבא הפרוסי, ושירת עד לתום המלחמה. נפצע פעמיים, הגיע לדרגת סגן ופעמיים עוטר בצלב הברזל.
לאחר המלחמה המשיך פון דם באך-צלבסקי בשירות ברייכסווהר, צבאה המקוצץ של רפובליקת ויימאר, ובין יתר המטלות שהוטלו עליו פעל לדיכוי מהומות הפולנים האתניים בחבל שלזיה. ב-1924 הועבר למשמר הגבול (Grenzschutz) ממנו שוחרר שנתיים לאחר מכן. עד 1928 עבד בעבודות מזדמנות ובכללן נהג מונית, בשנה זו ירש את אחוזת אבותיו וקיומו הכלכלי הובטח.
לאחר שעזב את משמר הגבול הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הפך לחבר באס אס. הוא זכה לקידום מהיר, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הגיע לדרגת "בריגאדפיהרר" (המקבילה לדרגת תת-אלוף). בשלב זה החל להשתמש בשם נעוריה של אמו, "באך", על מנת להישמע גרמני יותר.
פון דם באך היה חבר הרייכסטג משנת 1932 עד שנת 1944. בשנת 1934 נטל חלק פעיל בליל הסכינים הארוכות, בו חברו גורמים מן האס אס ומן הוורמאכט להגביל את כוחו של האס אה באמצעות מרחץ דמים בקרב הנהגת האס אה. הוא שירת במגוון של משרות במפלגה הנאצית, בתחילה בפרוסיה המזרחית, ולאחר 1936 בשלזיה. ב-1937 היה למפקד כל כוחות המשטרה והאס אס בשלזיה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נטלו יחידות שתחת פיקודו חלק בפעולות תגמול נגד האוכלוסייה האזרחית וברצח שבויי מלחמה במהלך כיבושה של פולין. עם זאת, פון דם באך לא נכח אישית בפעולות אלו. ב-7 בנובמבר 1939, הציע היינריך הימלר לפון דם באך את משרת "הקומיסר לחיזוק הרוח הגרמנית" בחלקי שלזיה שנכבשו מפולין. בין תחומי האחריות של המשרה החדשה נכללה עקירת הפולנים האתניים משטחים אלו והחרמת רכושם. באוגוסט 1940 היה פון דם באך אחראי לגירושן של עשרים אלף משפחות.
בסוף 1939 הציע פון דם באך את הקמתו של מחנה ריכוז לאוכלוסייה הלא-גרמנית בשלזיה באזור העיירה אושוויינצ'ים. לאחר שיקול נוסף הסכים הימלר להצעה זו, ובמאי 1940 נוסד מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
ב-28 בנובמבר 1940 השמיט פון דם באך סופית את הסיומת "צלבסקי" משם משפחתו.
ב-22 ביוני 1941 היה פון דם באך למפקד כוחות המשטרה והאס אס שנעו עם "קבוצת ארמיות מרכז" במהלך מבצע הפלישה לברית המועצות – מבצע ברברוסה. ביולי 1943 הפך למפקד "הכוחות למלחמה בפורעי החוק" (Bandenkampfverbände), והיה אחראי בין היתר לרצח 35,000 אזרחים בריגה, ויותר מ-200,000 בבלארוס ובפולין המזרחית. הוא יועד להיות מפקד כוחות האס אס והמשטרה במוסקבה, אך הוורמאכט מעולם לא כבש את העיר, ופון דם באך נותר בתפקידי "לוחמה בפרטיזנים" בחזית המרכז עד לשנת 1943.
בפברואר 1942 אושפז פון דם באך לתקופה קצרה בשל התמוטטות עצבים הקשורה כפי הנראה במראות בהם צפה במהלך פשעי המלחמה שביצע בבלארוס. הוא שב לתפקידו בחודש יולי. ב-23 ביולי 1943 קיבל את הפיקוד על כל היחידות "נגד פרטיזנים" בבלארוס, בלגיה, צרפת, הגנרלגוברנמן (שטחי מרכז פולין אשר לא סופחו לגרמניה), הולנד, נורווגיה, אוקראינה, יוגוסלביה ואזור ביאליסטוק.
במרץ 1944 אושפז שוב, וכל משרותיו ניתנו להיינריך הימלר.
ב-2 באוגוסט 1944 קיבל פון דם באך פיקוד על הלחימה נגד הפולנים המתקוממים במרד ורשה. "קורפסגרופה באך" שתחת פיקודו אחראית לרציחתם של כ-200 אלף אזרחים, כ-65 אלף מהם בהוצאות להורג המוניות, ומספר לא ידוע של שבויי מלחמה. הטבח הגדול ביותר שערכו כוחותיו של פון דם באך היה טבח וולה. עם זאת, במהלך כניעת כוחות הארמייה קריובה אשר לחמו תחת פיקודו של הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי, הסכים לאפשר לפולנים להיכנע ולקבל מעמד של שבויי מלחמה מוגנים. כפי הנראה בשלב זה חש כי קרב היום בו יצטרך ליתן את הדין על מעשיו, וחפץ להיראות כדמות הומאנית.
בנובמבר 1944 מונה למפקד קורפוס האס אס ה-14, וב-26 בינואר מונה למפקד קורפוס האס אס העשירי, אך יחידתו חוסלה תוך שבועיים. הוא ירד למחתרת, אך נתפס על ידי חיילי צבא ארצות הברית, ב-1 באוגוסט 1945.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בתמורה לעדות נגד מפקדיו לשעבר במהלך משפטי נירנברג לא הועמד פון דם באך עצמו מעולם לדין על פשעי מלחמה, ולא עמד בפני הסגרה לפולין או לברית המועצות, שם ביצע את האיומים שבפשעיו. הוא יצא לחופשי בשנת 1949.
ב-1951 הוא נשפט בפני בית משפט גרמני על רצח יריבים פוליטיים בתחילת שנות ה-30. הוא נדון לעשר שנות מאסר, אך לא החל בריצוי עוונו עד 1958 וגם זאת בעיקר במעצר בית. בשנה זו נדון לשנתיים מאסר על חלקו ברצח קצין SA במהלך ליל הסכינים הארוכות. ב-1961 נדון למאסר עולם (קצוב ל-20 שנה) על חלקו ברציחת עשרה קומוניסטים גרמנים בתחילת שנות ה-30.
הוא מת בבית החולים בכלא במינכן בשנת 1972.
פרטורבציה (אסטרונומיה)
פרטורבציה (בעברית: הפרעה), היא שינוי קטן הנעשה בבעיה פיזיקלית ידועה, כך שהוא קטן מספיק בשביל שנוכל לחשב את הפתרון באמצעות קירובים, כגון קירוב ליניארי או פיתוח בטור טיילור (להרחבה ראו: תורת ההפרעות). באסטרונומיה, פרטורבציות הן השפעות של השמש וכוכבי הלכת ושל כוכבים, פלנטות אחרות וגופים שונים בעלי מסה בחלל על גופים אחרים. השפעות אלו גורמות לסטיות מחזוריות רבות ומגוונות במסלולם של גופים בחלל, חלקן גדולות וחלקן זניחות.
על גבול האור
על גבול האור הוא אלבום האולפן ה-25 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1987.
זהו שיתוף הפעולה החמישי והאחרון של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר האלבומים ”בדשא אצל אביגדור“, ”סע לאט“, ”חמוש במשקפיים“ ושנה לאחר האלבום ”אוהב להיות בבית“.
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי גבריאלוב, למעט ”שיר השיירה“ בעל הלחן העממי, והרצועה ההומוריסטית ”בין שתיים לארבע“ שהולחנה על ידי שם טוב לוי. איינשטיין כתב חמישה משירי האלבום. את השאר כתבו לאה גולדברג נתן אלתרמן ועלי מוהר. בין השירים הבולטים באלבום: ”עוּף גוזל“, ”שיר השיירה“ ו”עיתונאי קטן“.
השיר ”האוהבים על שפת הים“ (המוכר בשורתו ”בואי כלה“) התפרסם כעבור כמה שנים בלחן מחודש של אחינועם ניני (שגם שרה את השיר) וגיל דור וניתן לו השם הוא (בואי כלה). השיר ”שירי סוף הדרך“ הולחן קודם לכן על ידי שם טוב לוי והושר על ידו, וכן על ידי גידי גוב.
התקליט הוקדש לזכרו של משה איש כסית, חברו הטוב של איינשטיין, שנפטר באותה שנה.
השירות החשאי של ארצות הברית
השירות החשאי של ארצות הברית (באנגלית: The United States Secret Service, בקיצור: The Secret Service, בראשי תיבות: USSS) הוא זרוע של הממשל הפדרלי של ארצות הברית המהווה חלק מהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, ותפקידו להגן על נשיא ארצות הברית ועל אנשים נוספים הקשורים בו (רעייתו, סגן הנשיא ורעייתו, נשיאים לשעבר, מועמדים לנשיאות, ורבים נוספים). השירות החשאי עוסק גם בהגנת מתחם הבית הלבן, וכן במניעת זיוף כספים והונאה. כיום עומד בראשו ג'יימס מארי.
היסטוריה
בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ניצבה ארצות הברית אל מול תופעה נרחבת של זיוף כספים. התופעה הייתה כה חמורה עד שפגעה במאמץ המלחמתי, והנשיא אברהם לינקולן הורה לאחד מגיבורי מלחמת האזרחים, ויליאם ווד, ליצור שירות ממשלתי שייאבק בתופעת הזייפנים.
כך החל השירות החשאי את פעולתו, כחלק ממשרד האוצר האמריקאי. פעולתו של השירות החלה ב-5 ביולי 1865, ואכן, עד מהרה הצליחו ווד ואנשיו להקטין את תופעת זיוף הכספים.
גם לאחר שהנשיא לינקולן נרצח על ידי המתנקש ג'ון וילקס בות', לא עלה בדעת השלטונות לייחד את הגוף החדש שהוקם על מנת להגן על חיי הנשיא. כל נושא שמירת הביטחון הלאומי בארצות הברית היה עדיין לא מגובש, וסוכנויות רבות, כגון ה-FBI וה-CIA עדיין לא הוקמו. לא היה גוף ספציפי שתפקידו הוא שמירה על חיי הנשיא, על אף שהתפקיד הוטל לעיתים על "המרשלים", רשות אמריקאית לאכיפת חוק במישור המדינתי.
לאחר רצח הנשיא ויליאם מקינלי בשנת 1901 הצורך בגוף שתפקידו העיקרי יהיה הגנה על הנשיא הפך ברור. למרות שסוכני השירות החשאי שמרו על הנשיא באופן חלקי כבר משנת 1894, קיבל על עצמו השירות את ההגנה המלאה על הנשיא בשנת 1902. בשנת 1908 הוסבו שמונה מאנשי השירות החשאי ליצירת הגרעין לארגון חדש - ה-FBI.
ב-1 במרץ 2003 הועבר השירות החשאי ממשרד האוצר למשרד החדש לביטחון המולדת, כחלק מן הלקחים שהופקו לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
החל משנת 2011 חמושים סוכני השירות החשאי באקדח שירות מסוג זיג זאואר P229 בקוטר .357 SIG מ"מ או לחלופין אקדח FN חמש-שבע בקוטר 5.7×28mm. וכן רובה ציד מסוג רמינגטון 870 ותת-מקלעים מסוג MP5 ו-FN P90.
תפקידי השירות החשאי
על פי חוק משנת 2012, מגן השירות החשאי על:
כמו כן, חוקר השירות החשאי זיוף כספים, זיוף שטרות למיניהם (כגון המחאות נוסעים), מירמה בכרטיסי אשראי, והונאות למיניהן (כגון "העוקץ הניגרי" הידוע).
שיירת הרכבים של השירות החשאי
רכבי השירות החשאי ברובם כלי רכב בתוצרת פורד ושברולט ומורכבת אך ורק מרכבים מתוצרת ארצות הברית, מאז שנת 2001 בכל נסיעה מחוץ לעיר השיירה מונה כ-45 כלי רכב, בעוד הלימוזינות עצמן מתוחזקות על ידי הבית הלבן, רכבי ה"תמיכה" בשיירה מתוחזקים על ידי המשרד הצבאי בבית הלבן. על המכוניות הנשיאותיות תמיד יופיעו בקדמת הרכב שני דגלים, שאחד מהם באופן קבוע הוא דגל ארצות הברית והשני דגל המדינה המארחת. כמו כן מופיע על דלתות המרכב הסמל של נשיאות ארצות הברית. בין היתר ניתן למצוא באופן קבוע בשיירה המלווה רכב פיקוד מסוג שברולט סוברבן (רכב זה משבש גלי רדיו ופוגע לעיתים ברשת הסלולר של הנוכחים באזור על מנת למנוע מתקפה על השיירה דרך טלפון נייד, רכב זה לא אהוד על התושבים האמריקאים). בנוסף ניתן למצוא בשיירה רכב מסוג פורד לניטרול חומרים מסוכנים. (Ford F550/Horton) אשר נוכחת בעיקר לקראת סוף השיירה. עוד ניתן למצוא רכבי פורד גדולים אשר מסיעים את הפמליה של הנשיא, מספר כלי רכב להסעת הצוות הטקטי למקרי חירום (U.S. Secret Service ERT), שתי לימוזינות של הנשיא שאחת מהן היא לימוזינת כוננות למקרה שהשנייה נפגעת, אמבולנס שסוגר את סיום השיירה ורכבי ליווי משטרתי מיוחד של המדינה המארחת.
מבנה השירות החשאי
בשירות החשאי מועסקים 5,000 אנשים, מהם 2,100 סוכנים (שתפקידם לבצע את ההגנה ואת החקירות בפועל), 1,200 שוטרים במדים (שתפקידם לבצע את ההגנה ההיקפית על המבנים שעליהם מגן השירות), ו-1,700 מועסקים בתפקידים טכניים ומינהלתיים. לשירות החשאי 125 משרדים ברחבי העולם. השירות מפעיל יחידה מיוחדת של רוכבי אופניים על מנת לבצע מרדפים מהירים אחר חשודים.
יאן ואן בוורן
יאן ואן בוורן (5 במרץ 1948 – 26 ביוני 2011) היה כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
ואן בוורן נולד באמסטרדם, שם בילה את שנותיו הראשונות. אביו היה וויל ואן בוורן, אצן שהופיע במשחקים האולימפיים בשנת 1936.
ב-1970, כששיחק אז בספרטה רוטרדם, ואן בוורן השאפתני כיוון לשחק במועדונים גדולים יותר. מועדונים כמו אייאקס אמסטרדם, פיינורד, ריאל מדריד ופ.ס.וו. איינדהובן ניסו להחתים אותו. ריאל מדריד נאלצה לבטל את העסקה כי הליגה הספרדית נסגרה לזרים. מבין המועדונים הנותרים, רק פ.ס.וו. הצליחה לעמוד בדרישות הכלכליות של ואן בוורן, כאשר דמי העברתו עמדו על כמיליון גילדן. בעונתו הראשונה במועדון העפיל ואן בוורן עם קבוצתו לחצי גמר גביע אופ"א, אך בסופו של דבר הודחו על ידי ריאל מדריד. בשנים שחלפו, ואן בוורן ביסס את עצמו כשוערה הראשון של איינדהובן.
ב-1978, ואן בוורן ופ.ס.וו. נהנו מהעונה הטובה ביותר בהיסטוריית המועדון עד כה. באותה העונה, פ.ס.וו איינדהובן רשמו זכייה בליגה ההולנדית, בגביע ההולנדי ואף בגביע אופ"א.
בגמר גביע אופ"א לשנת 1978, ואן בוורן שמר על רשת נקייה בשני המשחקים. פ.ס.וו ניצחה 3 - 0 בסיכום, ואן בוורן הניף את הגביע האירופי הראשון והיחיד שלו.
תקרית ב-1978, הניעה את ואן בוורן לעזוב את נבחרת הולנד. סכסוך ציבורי בין ואן בוורן ליוהאן קרויף גרם לכך שהציבור צידד בשוער וראה בפרישה הבינלאומית של ואן בוורן כבגידה. כאשר התבקש להופיע בתור מומחה למשחק נבחרת הולנד במונדיאל 1978, ערוץ השידור הציבורי ההולנדי קיבל איומים רבים שכוונו כלפי ואן בוורן, רכושו ומשפחתו. הופעתו בטלוויזיה בוטלה, ובאותו לילה החליט ואן בוורן לעזוב את הולנד סופית.
אף על פי שאולימפיק מרסיי גילתה עניין קודם לכן, כמו גם ניו יורק קוסמוס, בחר ואן בוורן לשחק בפורט לודרדייל סטרייקס, חברו קור ואן דר הארט היה מאמן הסטרייקס באותה תקופה והוא שכנע אותו להצטרף למועדון.
סגנון משחק
ואן בוורן היה ידוע כשוער שלעיתים רחוקות היה מתרחק מאזור השער, הוא היה סומך על הרפלקסים שלו כדי לתפוס את הכדור ברגע שהוא נבעט למטרה. העיתונאי מאטי ורקמן תיאר את סגנונו כ"אדיב ואלגנטי, אתלטי ורגוע". הרפלקסים שלו נחשבו לנקודה החזקה ביותר שלו. ואן בוורן אף הוסיף על עצמו: "אינני יכול לשחק כדורגל, נולדתי שוער. רפלקסים, קפיצות, כוח, אנשים נולדים עם זה". ואן בוורן היה יעיל באותה מידה בשתי הידיים, וגם בעט בשתי הרגליים.
מייק היילווד
סטנלי מייקל ביילי היילווד (אנגלית: Stanley Michael Bailey Hailwood; 2 באפריל 1940 - 23 במרץ 1981) היה רוכב מרוצים בריטי שהתחרה בסדרת הגרנד פרי בשנות ה-60. הוא זכה בתשע אליפויות עולם. לאחר פרישתו ממרוצי אופנועים הוא התחרה במרוצי פורמולה 1.
ביוגרפיה
היילווד נולד ב-1940 בכפר גרייט מילטון במחוז אוקספורדשייר באנגליה. אביו היה רוכב מרוצים לשעבר שפתח עסק מצליח למסחר באופנועים ומשפחתו חייה ברווחה כלכלית. היילווד החל לרכב עוד בילדותו על אופנועי מיני בסמוך לביתו ובגיל 17 השתתף לראשונה במרוץ אופנועים. בחורף של אותה שנה הוא יצא לדרום אפריקה כדי להשתתף באליפות הלאומית והצליח לזכות בתואר האלוף המקומי. כעבור שנה, ב-1958 הוא החל להתחרות במרוצי גרנד פרי.
אליפות ראשונה
המרוץ הראשון היה בקטגוריית ה-250 סמ"ק באי מאן והוא סיים אותו על הפודיום במקום השלישי עם אופנוע גרמני מתוצרת NSU. כמקובל באותם ימים, הוא השתתף במספר קטגוריות במקביל באותה עונה. בקטגוריית ה-350 סמ"ק הוא רכב על גבי אופנוע בריטי מתוצרת נורטון ובמרוץ נוסף בקטגוריית ה-500 סמ"ק. הוא סיים את העונה במקום הרביעי ב-250 ושישי ב-350.
בעונת 1959 הוא המשיך להתחרות ב-250 אך לא שיפר את הישגי העונה הקודמת. בקטגוריית ה-125 הוא רכב על אופנוע איטלקי מתוצרת דוקאטי והצליח להשיג בצפון אירלנד ניצחון גרנד פרי ראשון. הוא סיים את העונה במקום השלישי. העונה הבאה הסתמנה עבורו כנסיגה ולקראת עונת 1961 הוא חתם על חוזה בקטגוריית ה-250 עם יצרן אופנועים צעיר יחסית מיפן בשם הונדה. החיבור בין היילווד להונדה הצליח מעבר לצפוי והניב ארבעה ניצחונות ואליפות עולם ראשונה עבור היצרן והרוכב. בעונה זו הוא גם השתתף בקטגוריית ה-500 עם היצרן האיטלקי אם וי אגוסטה. הוא השיג שני ניצחונות וסיים במקום השני אחר הרוכב הרודזי גארי הוקינג שגם רכב על אם וי אגוסטה שהשיגה בעונה זו אליפות 500 רביעית ברציפות.
שליטה בקטגוריה הבכירה
עונת 1962 היוותה המשך ישיר לרצף הניצחונות של אם וי אגוסטה כשהיילווד ניצח בחמישה מרוצים רצופים וזכה באליפות ה-500 הראשונה שלו. שלוש העונות הבאות בקטגוריית ה-500 זיכו את היילווד בשלוש אליפויות עולם שהושגו תוך ניצחונות בכל מרוץ שהוא זינק אליו. הוא התחיל עם חמישה ניצחונות בעונת 1962 וסיים עם שמונה ניצחונות מתוך שמונה זינוקים בעונת 1965. בעונות אלו התמקד היילווד בעיקר ב-500 אך השתתף לעיתים וגם ניצח בקטגוריות ה-250 עם האופנוע הגרמני אם זד וב-350 עם אם וי אגוסטה.
עד לעונת 1965 הוא נהנה מחולשה יחסית של המתחרים, אך בעונה זו הוא נתקל בג'אקומו אגוסטיני, יריב איטלקי חזק שרכב איתו באותה קבוצת יצרן של אם וי אגוסטה. עונת 1966 סימנה חילופי דורות בקרב גדולי הרוכבים כשאגוסטיני זכה באליפות ה-500 הראשונה שלו (מתוך שמונה) עם אם וי אגוסטה, בעוד היילווד פרש מהקבוצה וחזר לרכב עבור הונדה בכל הקטגוריות. בעונה זו הוא השיג שלושה ניצחונות ב-500 וסיים שני, אך ב-250 וב-350 היה שוב אלוף והשיג הישג יוצא דופן עם ניצחון בכל מרוץ שאליו זינק, שבראשו עשרת הניצחונות ב-250.
העונה האחרונה
בעונת 1967 המשיך היילווד לשלוט בקטגוריית ה-250 וה-350 סמ"ק עם הונדה וזכה בשתי אליפויות נוספות, כאשר ב-350 הוא ניצח שוב בכל מרוץ שאליו זינק. בקטגוריית ה-500 סמ"ק המשיך היילווד להיאבק באגוסטיני. העונה החלה בניצחון של אגוסטיני במרוץ בגרמניה המערבית בעוד היילווד אינו צובר נקודות כלל. במרוץ הבא באי מאן הוא זכה בניצחון לאחר מאבק עיקש באגוסטיני. הוא המשיך והשיג ניצחון גם במרוץ הבא בהולנד אך מתוך עשרת המרוצים של העונה הוא לא סיים שניים נוספים. לקראת המרוץ האחרון של העונה בקנדה היו לאגוסטיני חמישה ניצחונות בעוד היילווד ניצח בארבעה מרוצים. היילווד ניצח במרוץ הקנדי והשווה את מספר הניצחונות, אך האליפות הוכרעה לטובת אגוסטיני שסיים שני ובכך השיג שלושה מקומות שניים בעונה לעומת היילווד שסיים שני רק פעמיים והשאיר את ההישג הטוב ביותר של הונדה בקטגוריה הבכירה על מקום שני בלבד למשך שנים רבות.
לאחר הפרישה
היילווד פרש ממרוצי גרנד פרי בשיא כושרו עקב החלטתה של חברת הונדה לפרוש ממרוצים אלו. היא אולי קיוותה להשפיע בכך על חוקת המרוצים שהחלה בהגבלות על מבנה המנועים שאפיינו את אופנועי הונדה, בעיקר בקטגוריות הקטנות עם מנועי שש הבוכנות. הונדה קיוותה כנראה לחזור ולהתחרות בשיתוף עם היילווד ולכן שילמה לו סכום של כ-50,000 לירה שטרלינג השווים בימינו כמיליון דולר אמריקני. היילווד אכן פרש ממרוצי אופנועים ועבר להתחרות במרוצי מכוניות במספר סדרות ואף בפורמולה 1, אך לא השיג הישגים משמעותיים עד לפרישתו מפורמולה 1 ב-1974 עקב פציעה. ב-1972 הוא זכה להישגו הטוב ביותר במרוצי מכוניות כשזכה באליפות הפורמולה 2 עם קבוצתו של ג'ון סורטיס. ב-1978, בגיל 38 ולאחר 11 שנים של היעדרות הוא חזר להתחרות במרוץ ה"טוריסט טרופי" של האי מאן על גבי דוקאטי 900SS והצליח לנצח למרות גילו המבוגר. על כך, גמלה לו דוקאטי בגרסת 900MH מיוחדת, על שם ראשי התיבות של שמו.
ב-1981 נהרג היילווד בתאונת דרכים בוורוויקשייר עת שנסע עם בנו וביתו במכוניתו בדרכם למסעדה. רכבו נפגע על ידי משאית שביצעה פנייה לא חוקית. בתו בת התשע נהרגה במקום. היילווד מת בבית החולים לאחר יומיים.
משפחת המלוכה הבריטית העניקה להיילווד תוארי חבר במסדר האימפריה הבריטית על הישגיו בעולם המרוצים ומדליית ג'ורג' על הצלת מתחרה ממכונית בוערת במהלך מרוץ מכוניות בו השתתף. בשנת 2000 העניק ארגון ה-FIM להיילווד את התואר "אגדת מרוצים".
ك
האות כַּאף (בערבית: كاف) היא האות העשרים ושתיים באלפבית הערבי. לפניה באה האות ق|קאף ואחריה האות ل|לאם. כאף מייצגת את העיצור /k/ (כמו כ|כּ"ף), אבל בניבים מעטים כמו ערבית כוויתית ומקצת הניבים הפלסטיניים הכפריים היא מבוטאת כ-/ʧ/ (כמו צ|צד"י גרושה במילה "צ'יפס"), אולי בהשפעת הפרסית. בניבים מרוקאים בודדים כאף נהגית כ-/kʃ/ (קְשְ).
כאף המנוקדת בפתחה משמשת כתחילית המקבילה ל-כ־הדימוי העברית. אם כי, שלא כמו בעברית, היא לא קיצור של מילה שמשמעותה דמיון (כ"ף־הדימוי היא קיצור המילה "כמו").
כאף מנוקדת בפתחה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שני יחיד זכר, ונקבה כשהיא מנוקדת בכסרה. כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר" ו-كتابك (כִּתַּאבֻּכַּ) תרגומו "הספר שלך". בחלק מהניבים הניקוד שייך לעיצור שלפני הכאף כך למשל בזכר הסופית היא /ak/ ולא /ka/.
ישנן אותיות רבות השאובות מכאף ומשמשות לכתיבת עיצורים במילים שאולות, או לייצוג עיצורים בוואריאנטים של האלפבית־הערבי: כאף המשמשת באלפבית הפרסי שונה בצורתה המבודדת והסופית מזו הערבית והיא אינה "יושבת" בתוך לאם אלא נראית כך ک. כמו כן, נוצרה באלפבית־הפרסי האות گ|גאף (گ), כוואריאנט של כאף לייצוג העיצור /ɡ/ (כמו ג|גימ"ל). בג'אווי, אלפבית שמהווה גם הוא ואריאנט של האלפבית־הערבי, העיצור /g/ מיוצג על ידי כאף, ערבית או פרסית, עם נקודה דיאקריטית מעליה, כך ڬ או כך ݢ. אות נוספת הנשאבת מכאף היא ڭ או ݣ, עם שלוש נקודות, המשמשת בערבית מרוקאית באופן בלתי-רשמי לייצוג /g/ במילים שאולות. בשפות אחרות דוגמת אויגורית, היא משמשת לייצוג העיצור /ŋ/ (כמו נ|נו"ן במילה "בנק"). למרות שבכתיבה הלכה־למעשה אין הבחנה של ממש בין האותיות בערבית־מרוקאית משתמשים לרוב ב-ݣ.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט אותיות "דוד'ארז".
Rape Me
Rape Me (בתרגום חופשי: אנוס אותי) הוא שירה של להקת הגראנג' נירוונה שיצא לאור ב-21 בספטמבר 1993, כחלק מאלבומה השלישי והאחרון של הלהקה In Utero. את השיר חיבר סולן הלהקה קורט קוביין, שטען כי מדובר בשיר נגד אונס. למרות דברים אלו זכה השיר לביקורת על תכניו הבוטים ולצנזורה מצד גופים שונים. ב-6 בדצמבר 1993 השיר יצא גם כסינגל (יחד עם All Apologies בצד א', ו-"Moist Vagina" בצד ב').
הפקת השיר ורקע
קוביין כתב את השיר בליווי גיטרה אקוסטית בזמן מקסוס האלבום Nevermind בשנת 1991. הלהקה הופיעה עמו כבר באותה שנה, אך ללא מילות הקטע המגשר בין שני חלקי השיר שטרם נכתבו.
בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV לשנת 1992 ביקשה הלהקה לבצע את השיר, אך הדבר נאסר עליה ומנהלי הערוץ התעקשו על ביצועו של Smells Like Teen Spirit. בתגובה החליטה נירוונה שלא להופיע, אבל חשש מחרם של הערוץ על אמני לייבל התקליטים של הלהקה הוביל לפשרה, לפיה הלהקה תופיע עם השיר Lithium. חרף הסיכום ולאות מחאה החל קוביין בביצועו של Rape Me, ובחלוף רגעים מספר עברה הלהקה לבצע את Lithium.