cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואן יאן גוין
ביוגרפיה
בשנת 1652 ו- 1654 נאלץ למכור את אוסף הציורים והאמנות הגרפית שלו, ובהמשך עבר לבית קטן יותר. הוא נפטר בשנת 1656 בהאג, והשאיר חובות גדולים, מה שאילץ את אלמנתו למכור את ציוריו שנותרו. צרותיו של ואן גוין גם השפיעו על הסיכויים העסקיים של תלמידו וחתנו יאן סטיין, שעזב את האג בשנת 1654.
ציור הולנדי
בדרך כלל, צייר הולנדי של המאה ה -17 (תור הזהב של הציור ההולנדי) ישתייך לאחת מארבע קטגוריות: צייר דיוקנאות, נופים, טבע דומם או ז'אנר. הצייר ההולנדי היה מתמחה מאוד, ולעיתים רחוקות יכול היה אמן לקוות להגיע להשגים ביותר מתחום אחד במהלך חייו. יאן ואן גוין מסווג בעיקר כאמן נוף עם ניסיון לצייר נושאי ז'אנר של חיי היומיום. הוא צייר רבות מהתעלות בהאג ובסביבתה, כמו גם את הכפרים סביב דלפט, רוטרדם, ליידן וגודה. ציירי נוף הולנדים פופולריים אחרים של המאה השש-עשרה והשבע-עשרה היו יאקוב ואן רויסדאל, אלברט קאופ, הנדריק אברקמפ, לודולף בקהויסן, מיינדרט הובמה, ארט ואן דר נֵר.
הטכניקה של ואן גוין
יאן ואן גוין היה מתחיל את הציור באמצעות יצירת משטח מעץ אלון דק, ועליו כמה שכבות מילוי של דבק. הוא היה יוצר מילוי נוסף בגוון חום בהיר עד אדמדם, שישמש כבסיס לציור בהמשך. בשלב הבא, ואן גוין היה רושם רישום מהיר את הסצנה בעט ודיו מבלי להיכנס לפרטים הקטנים. ניתן לראות בבירור את רישום הדיו הזה בחלק מהאזורים הצבועים בצבעים דקיקים ביצירתו.
בהמשך הציור הוא היה פונה לרישום מפורט. הסצנה הראשונית הייתה מצוירת בשדה ונשמרת בסטודיו כסקיצה לעבודה בהמשך. רישומים של אמנים באותה תקופה היו לעיתים נדירות יצירות אמנות בפני עצמם, בניגוד לציור בימינו. על לוח הצבעים שלו היה טוחן אוסף צבעים בגווני אפור נייטרלים, גוונים חומים וצהובים, ירוקים ואדומים שנראו כאילו נמשכו מתוך האדמה שצייר. לאבקות הטחונות הוסיף שמן לכה להמסת הפיגמנטים שלו לצבעים שאותם מרח בשכבות צבע דקות שהיו ניתנות בקלות למיזוג.
האזורים הכהים בציור נשמרו דקים ושקופים מאוד עם כמויות גדולות של שמן. האזורים הבהירים יותר בתמונה טופלו בשכבות כבדות ואטומות יותר, שכמות נדיבה של פיגמנט לבן מעורבב בצבע. האור הנופל על הציור בקטע המואר משתקף בחזרה אל הצופה. האפקט הוא ריאליזם מדהים ואיכות תלת־ממדית. פני השטח של הציור המוגמר דומים למוס נוזלי וגמיש, המוקצף ומעוצב בעזרת המברשת.
מורשת
יאן ואן גוין היה בעל השפעה חשובה על ציירי הנוף של המאה שלו. האיכות הטונאלית שלו הייתה תכונה שרבים חיקו. על פי נתוני המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות, הוא השפיע על קורנליס דה ברוין, יאן קלנביאר, קורנליס ואן נורד, הרמן סאטלבן, ואברהם ואן בייארן.
תומאס המפסון
תומאס המפסון (באנגלית: Thomas Hampson, נולד ב-28 ביוני 1955 באלקהרט, אינדיאנה) הוא זמר אופרה, בריטון, אמריקאי.
תומאס המפסון גדל בספוקיין, וושינגטון. הוא למד אצל מרייטה קויל, אליזבת שוורצקופף, מרשל זינגר והורסט גונתר. ב-1980 זכה בפרס שני בתחרות השירה הבינלאומית ס'הרטוגנבוש, ובשנת 1981 הגיע למקום הראשון במבחני הקבלה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כבן-חסותו של ליאונרד ברנשטיין, המפסון הקליט איתו את "שירים על מות ילדים" ואת "שירי שוליה נודד" של מאהלר לחברת דויטשה גרמופון, הקלטה שזכתה להערכת רבים. מאז הקלטה זו ועד מות המנצח, תרם תומאס המפסון למספר רב של הקלטות חשובות בניצוחו של ברנשטיין.
הרפרטואר האופראי של המפסון, הנחשב כיום לאחד הבריטונים המובילים של אמריקה, מקיף קשת רחבה של תפקידים: תפקידי הבריטון בדון ג'ובאני של מוצרט, וילהלם טל של רוסיני, "המלט" של תומא ו"יבגני אונייגין" של צ'ייקובסקי, פיגרו בספר מסביליה של רוסיני, ז'רמון בלה טרוויאטה של ורדי ובשנים האחרונות גם אמפורטאס ב"פרסיפל" של וגנר. ב-2003 קיבלה הקלטתו את טנהויזר של וגנר את פרס גראמי להקלטת אופרה מצטיינת. ב-20 בדצמבר 2008 שר את אתאנאל בשידור "היי דפינישן" של מטרופוליטן אופרה של "תאיס" מאת ז'יל מאסנה.
תומאס המפסון הוא גם זמר לידר ידוע-שם (פרנץ שוברט, הוגו וולף, יוזף מרקס, ריכרד שטראוס, גוסטב מאהלר ועוד) וסולן מקובל על רבים ממנצחי השורה הראשונה בעולם. הוא נודע גם בפרשנויותיו ל"שירים אמריקאים נושנים" של אהרן קופלנד. הוא מופיע בכל בתי האופרה ואולמות הקונצרטים החשובים בעולם. רבות מהקלטותיו זכו בפרסים.
קרן המפסון
בשנת 2003 ייסד תומאס המפסון את "קרן המפסון" שמטרתה לקדם את השיר האמנותי באמריקה. הקרן תומכת בחקר התחום ובאמנים צעירים באמצעות מיזמי מחקר, סימפוזיונים, כיתות אמן, הופעות בכורה והרצאות קדם-קונצרטים.
רחוב קוק 16
הבניין ברחוב קוק 16 (באנגלית: 16 Cook Street) שבליברפול, נחשב לבניין השני בעולם שתוכנן בו קיר מסך בחזיתותיו. הוא תוכנן על ידי האדריכל פטר איליס ונבנה בשנת 1866. בזכות חשיבותו הרבה הוא מוגדר כבניין רשום בדרגה II*.
הבניין ברחוב קוק 16 נבנה כשנתיים לאחר בניין ה-Oriel Chambers שברחוב ווטר 14, והוא הבניין המוכר ביותר של איליס. קיר המסך בחזיתו הראשית מראה את התפתחות סגנונו של איליס כאדריכל. חלונותיו הגדולים והגבוהים מאפשרים לאור השמש לחדור לעומק רב בתוך הבניין וזאת בניגוד לבניינים הסמוכים לו.
ניכר כי האדריכל ג'ון וולבורן רוט, שנשלח על ידי אביו לליברפול בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית, זמן קצר לאחר המערכה באטלנטה, שהתרחשה ב-1864, הושפע רבות משני הבניינים של פטר איליס.
ה-Oriel Chambers והבניין ברחוב קוק 16 הוזכרו באופן מובלט בפרק הראשון של הסדרה Grundy's Northern Pride כבניינים האהובים ביותר בצפון אנגליה. הסדרה עלתה לאוויר ב-9 בינואר 2007 והופקה על ידי חברת התקשורת הבריטית ITV.
מיקרו מימון
מיקרו מימון (באנגלית: Microfinance) הוא אספקתם של שירותי בנקאות ללקוחות מעוטי יכולת, כולל אשראי צרכני ולעצמאים הרוצים לפתוח עסק, שבאופן מסורתי מחוסרי גישה לשירותי בנקאות.
באופן רחב יותר זוהי תנועה שמטרתה היא "עולם שבו משקי בית עניים (דולר ליום) או כמעט עניים רבים ככל האפשר יכולים ליהנות משירותים פיננסיים ברמה גבוהה לא רק באשראי אלא גם בביטוח, חיסכון והעברת כספים."
אנשים המקדמים את המיקרו מימון מחזיקים לרוב בגישה ששירותים אלה יכולים להוציא את העניים מהעוני.
האתגר
באופן מסורתי, בנקים לא מספקים אשראי לאנשים עם מעט או בלי הכנסה במזומן. בנקים סופגים עלויות גבוהות בניהול חשבון של לקוח, ללא קשר לגובה הסכומים המעורבים. לדוגמה, הרווח הכללי של בנק מעשר הלוואות של 10,000 ש"ח לא יהיה שונה בהרבה מזו של הלוואה אחת בגובה 100,000 ש"ח, אך העלות של עיבוד הלוואה מכל סוג שהוא היא משמעותית שכן יש להעריך את סיכויי ההחזר של ההלוואה, את הביטחונות, הערבים, העלות הכרוכה במינהלה של הלוואות יוצאות דופן, מעקב אחרי בעלי חוב עברייניים, הם עלויות שיש בכל הלוואה. יש נקודת "אפס ההפסד" שבה הבנק לא מרוויח ולא מפסיד מעסקה, ומתחתיה הבנק מפסיד על כל עסקה שהוא עושה. רוב העניים נופלים מתחת לנקודה זו.
בנוסף, לעניים יש מעט נכסים אותם הם יכולים לתת לבנק כערבון. מנקודת מבט רחבה יותר, ידוע כי פיתוח של מערכת פיננסית טובה נחוץ לכלכלת האומות והיא זרז לפיתוח כלכלי, מתכננים ציבוריים רבים ומומחים ניסו לפתח מערכת של שירותים פיננסים לרוב האוכלוסייה במדינות המתפתחות, אך לרוב נכשלו, מסיבות שסוכמו היטב על ידי אדמס גראם וון פישקה (Pischke) בניתוחם הקלסי "ערעור הפיתוח הכפרי על ידי אשראי זול".
בגלל קשיים אלה עלולים רוב העניים הנזקקים להלוואה להסתמך על קרוביהם או על המלווה בריבית המקומי, אשר בבדיקה שנערכה בכ-14 מדינות מתפתחות ביבשות שונות נמצא כי 76% מהם עולים על שיעור ריבית של 10% לחודש, כולל 22% שעולים על 100% לחודש. מלווים בריבית לוקחים לרוב שיעור ריבית גדול יותר מלווים עניים יותר כדי לעמוד בסיכון שבהלוואה, למרות שלרוב נעשית למלווים דמוניזציה כלוקחי נשך שמתעמרים בלקוחותיהם, שירותיהם מהירים ונוחים ויכולים להיות גמישים מאוד כאשר לווים נכנסים לבעיות המניחות את דעתם. התקווה להוציאם מהעסקים הוכחה כלא מציאותית, אפילו במקומות בהם מוסדות מיקרו מימון פעילים מאוד.
במאות השנים האחרונות, אנשי מעשה בעלי חזון מהגמ"חים היהודיים בתפוצות, הנזירים הפרנסיסקנים בחנויות משכון קהילתיות במאה ה-15, תנועת האשראי האירופית במאה ה-19, וראשית תנועת המיקרו-אשראי בשנות ה-70 (מוחמד יונוס). כולם בחנו דרכים ליצור הזדמנויות ודרכים לניהול סיכון באוכלוסייה הענייה. למרות שהצלחתו של בנק גרמין (המשרת יותר מ-7 מיליון נשים בבנגלדש) נתנה לעולם השראה, היה קשה לשחזר את הצלחתו. באזורים המאוכלסים פחות בצפיפות היה קושי בעמידה בעלויות הסניפים המקומיים לשירות לקוחות מקומיים.
למרות שנעשתה התקדמות רבה, הבעיה עדיין לא נפתרה, לרובם המכריע של אלה המשתכרים בסביבות דולר ליום אין גישה למגזר הפיננסי הרשמי. המיקרו מימון גדל במהירות וכ-25 מיליארד דולר מולווים ברגע זה. מוערך כי התעשייה צריכה 250 מיליארד דולר כדי להשיג הון לכל אלה שצריכים אותו. התעשייה הגדלה במהירות עוררה חששות שכמות הון כזו יכולה לגרום לסיכון מוגבר אם לא ינוהל נכון.
מיקרו אשראי
מיקרו אשראי הוא הקצאה של הלוואה קטנה מאוד ליזמים ובעלי עסקים עניים שאינם יכולים בדרך כלל לקבל שירותים בנקאיים. לאנשים כאלה בדרך כלל אין ערבים, הכנסה יציבה או היסטוריית אשראי, ולכן הם אינם עומדים אפילו בקריטריונים הבסיסיים ביותר לקבלת אשראי בדרכים המסורתיות.
מיקרו חיסכון
כשם שחיסכון הוא פעולה משלימה להלוואה, מיקרו חיסכון הוא פעולה משלימה למיקרו אשראי. זוהי תוכנית המאפשרת להפקיד סכומי כסף קטנים מאוד במוסד בנקאי, כחיסכון לטווח קצר או ארוך. בנקים רגילים אינם מעוניינים בדרך כלל בלקוחות כאלה, משום שעלות הטיפול בהם גבוהה מדי ביחס להכנסות שהם יוצרים. לכן אין לעניים מאוד נגישות לחיסכון בנקאי, בטוח וגמיש, והם נאלצים לחסוך על ידי קניית מוצרים, ונחשפים לסיכון שאלה יושמדו, ייגנבו או שלא יהיה ניתן למכור אותם בשעת הצורך.
כמו המיקרו הלוואה, שורשיו של המיקרו חיסכון הם במדינות המערב במאה ה-19. לדוגמה, החל מ-1861 החל משרד הדואר בממלכה המאוחדת להציע תוכניות חיסכון פשוטות שנועדו לאפשר לבעלי משכורות נמוכות לחסוך. החיסכון נעשה באמצעות חוברות בולים, והכסף לא הלווה ללווים פרטיים אחרים אלא לממשלה. עם זאת, המונח מיקרו חיסכון מתייחס בעיקר לפעילות של ארגוני המיקרו מימון בעשורים האחרונים.
בבנקאות מסורתית, חסכונות הלקוחות משמשים למימון ההלוואות ללקוחות אחרים. חלק ממוסדות המיקרו מימון מציבים לעצמם מטרה לפעול באופן דומה, ולממן את המיקרו אשראי שהם מציעים באמצעות חסכונות. עם זאת, התקווה שמוסדות המיקרו מימון יוכלו ליצור איזון כזה טרם הופרכה, ומרבית המיקרו אשראי מבוסס על מקורות חיצוניים ולא על חסכונות של לקוחות. המעבר של החוסכים מצורות חיסכון מסורתיות לא-פורמליות, אבל מוחשיות, לחיסכון בנקאי הוא איטי מאוד. יש הטוענים גם שכמות המקורות החיצוניים המוקצית לארגוני המיקרו מימון גדולה מספיק, כדי שלא יהיה להם עניין אמיתי בפיתוח המיקרו חיסכון.
מיקרו מימון מבוסס חיסכון קבוצתי
מיקרו מימון מבוסס חיסכון זוהה כדרך יעילה להביא שירותים פיננסיים זולים למשפחות עניות מאוד. לדוגמה, "הבנק הלאומי לחקלאות ופיתוח כפרי" בהודו מממן יותר מ-500 בנקים שמלווים בתורם את הכסף לקבוצות לסיוע-עצמי. כל קבוצה כוללת עד 20 חברים, שרובם נשים מהשבטים ומן הקסטות העניים ביותר. חברי הקבוצות חוסכים סכומי כסף קטנים, עד כדי כמה רופי בחודש, בקרן של הקבוצה. חברים יכולים ללוות כסף מן הקבוצות למטרות שונות, החל ממקרי חירום בבית ועד שכר לימוד. כאשר הקבוצות מוכיחות שהן מנהלות את הקרן היטב, הן יכולות ללוות מבנק מקומי כדי להשקיע בעסק קטן. הבנקים מלווים בדרך כלל עד 4 רופי על כל רופי בקרן של הקבוצה. הקבוצות משלמות שיעור ריבית סביר של 11% - 12% לשנה. כמעט 1.4 מיליון קבוצות, שחברות בהן בערך 20 מיליון נשים, לוות כעת מהבנקים, והתוכנית הזאת היא תוכנית המיקרו מימון הגדולה בעולם כיום. תוכניות דומות מתפתחות באפריקה ובדרום-מזרח אסיה.
ביקורת
המחקר לגבי התועלת האמיתית לפיתוח הכלכלי של המיקרו מימון מוגבל, בין השאר משום שקשה לעקוב אחרי השפעותיו. ישנם המטילים ספק בהיותו כלי חשוב למלחמה בעוני. הם חוששים שההצלחה נבחנה מנקודת המבט של המלווים, כאשר הושם דגש על שיעור ההחזר הגבוה; אבל היא לא נבחנה מנקודת מבטם של הלווים, ולא נבדקה מידת השיפור האמיתית במצבם הכלכלי. הם מזהירים שבמקרים רבים הלווים הפכו להיות לווים סדרתיים, והם תלויים בהלוואה לכיסוי ההוצאות הביתיות השוטפות, במקום להשקיע אותה באופן רווחי.
ישנן גם טענות לגבי חלק מהארגונים, המואשמים בדרישת שירותי ריבית גבוהים על המיקרו הלוואות, ומתנהלים בחוסר שקיפות, מה שחמור במיוחד כשארגונים אלה מתבססים על תרומות. באופן ספציפי, ישנה גם ביקורת לגבי אופן פעילותו של בנק גראמין, ובכלל זה על שיעורי הריבית, אופני הגבייה וניהול החשבונות שלו.
ישנם מי שרואים בתנועת המיקרו אשראי כהפרטה של רשת הביטחון החברתית, וחוששים שהרחבתה תהיה תירוץ לקיצוצים בתחומי הבריאות, הרווחה והחינוך.
Seabound
Seabound הם הרכב סינת'-פופ מגרמניה.
חברי ההרכב
פרנק מ. ספינת' – שירה, מוזיקה, מילים
מרטין וורברודט – מוזיקה
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008)
את המשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג ייצגה סיסמת אולימפיאדת הקיץ "עולם אחד, חלום אחד", אשר נבחרה על ידי הוועדה האולימפית בבייג'ינג ב-26 ביוני 2005.
ענפי הספורט
ענף החתירה הופיע לראשונה במשחקים הפראלימפיים במשחקים הנ"ל.
מדליות
מתוך 148 המדינות המשתתפות, 76 מדינות זכו במדליות ו-72 מדינות נותרו בלא מדליות.
יוסף שריג
יוסף שריג (24 במרץ 1944 - 10 באוקטובר 1973) היה משורר ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיו, התגייס לצה"ל וסיים קורס קציני שריון. עם שחרורו מהצבא ב-1966, החל ללמוד מוזיקה בסמינר אורנים. לאחר מכן השתלב במשקו, כשלצד עבודה חקלאית שימש גם כמורה למוזיקה באזור עמק בית שאן.
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 39 בחטיבה 188 בקרבות רמת הגולן ושם נהרג. לאחר מותו עוטר בעיטור המופת, והועלה לדרגת רב-סרן.
שריג היה נשוי לנורית מורן-שריג, והותיר שני בנים. בנו אסף שריג, חבר להקת "איפה הילד", שהיה כבן חמש במות אביו, הלחין לזכרו את השיר "כנפיים, אינך שומע" שכתב אביו, וביצע את השיר "מותי בא לי לפתע", שכתב אביו כחצי שנה לפני מותו.
יצירתו
שריג כתב שירה ושירים, פזמונים, מאמרים ומסות והלחין שירים רבים. שיריו נאספו והוצאו לאור תחת השם "עשרים שירים". כנגן אורגן ליווה ועבד עם הגבעטרון, ניגן בתזמורת הקיבוצית כשליוותה את ההצגה "מסיבה של עננים" שהעלו חברי קיבוץ עין גדי, והשתתף באירועי "ניחוחי חציר". המופעים נפתחו בדר"כ בחול המועד פסח במסגרת פסטיבל עין גב, המשיכו לאורך הקיץ בהופעות בכל רחבי הארץ, ונתנו ביטוי ליוצרים ומבצעים בתנועה הקיבוצית. בשנת 1972, לבקשתו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק, הועלה המופע לראשונה ב-11 במאי בתיאטרון ירושלים, במסגרת חגיגות יום ירושלים, וכמחווה לעיר וליום חגה. וכך, כשנה וחצי טרם מותו, חיבר שריג את שירו הידוע ביותר "אור וירושלים", בביצועה של להקת הגבעטרון :
לחן מוכר אחר הוא לחנו של שריג לשיר "האסופי" (למילים של נתן אלתרמן).
דינה צבי-ריקליס
דינה צבי-ריקליס (נולדה ב-1947) היא במאית קולנוע ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
דינה צבי-ריקליס גדלה ברמת גן וסיימה את לימודיה האקדמיים בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היא ביימה וכתבה מספר סרטי קולנוע, דרמות טלוויזיוניות וסרטים תעודים. בשנת 1976 שימשה כמנהלת תסריט בסרט "גבעת חלפון אינה עונה", שם הכירה את בן זוגה הבמאי והתסריטאי ערן ריקליס.
הסרט הראשון בבימויה היה סרט קצר בשם "כורדניה" ב-1984, ששקף את ימי ילדותה במעברה, הסרט זכה לביקורות נלהבות.
בשנת 1985 יצרה סרט תיעודי על תהליך ההפקה והצילום של הסרט "גשר צר מאד" שביים נסים דיין, וצולם ברובו ברמאללה. הסרט הופץ במקביל ליציאת הסרט בשם "מראה מגשר צר". הסרט ניבא במידה רבה את אירועי האינתיפאדה הראשונה, שפרצה שנתיים אחר כך.
בשנת 1990 ביימה את הסרט הקצר "נקודת תצפית" עם אורי רן קלאוזנר בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, דרמה על חייל המשרת בעמדת תצפית בשטחים. הסרט זכה להקרנה מסחרית יחד עם סרטו של איתן פוקס "אפטר". הוא זכה בפרס וולג'ין לסרט קצר, בפרס "גולדן גייט" בפסטיבל הסרטים בסן פרנסיסקו והשתתף בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה.
בשנת 1993 ביימה את סרט הקולנוע הראשון שלה באורך מלא, "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (על פי ספרה של רונית מטלון), בכיכובו של משה איבגי, אפרת אביב וריטה שוקרון. בשנת 1995 ביימה וכתבה את התסריט לסרט הטלוויזיה "שבעה" בכיכובם של יעל הדר, אסי לוי וסשה דמידוב.
בשנת 1998 ביימה את סרט הטלוויזיה "דשאים סגולים". בסרט השתתפו מירב גרובר וסמדר קילצ'ינסקי. באותה שנה השתתפה בכתיבת התסריט ובבימוי פרק בסדרת הטלוויזיה התיעודית תקומה. הפרק עסק בשנים שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור ונקרא "מעולם לא היה מצבנו טוב יותר".
בשנת 2002 ביימה את סרט הטלוויזיה "לבנה יקירתי", עבור זכיינית ערוץ 2 טלעד, בהשתתפות משה איבגי ואורלי זילברשץ-בנאי. הסרט זכה בפרס וולג'ין. ב-2005 ביימה וכתבה את התסריט לסרט הילדים "המכשפה מרחוב מלצ'ט", בכיכובה של רוזינה קמבוס.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט "שלוש אמהות", אותו ביימה וכתבה, בכיכובן של גילה אלמגור, רבקה רז, טרייסי אברמוביץ', מירי מסיקה, ריימונד אמסלם, דנה זילברשץ, טלי שאון, עמוס תמם, יורם טולדנו ושמיל בן ארי. הסרט זכה בפרס הצילום ועיצוב התלבושות בפרסי אופיר ובפרס הצילום והמשחק בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים. הסרט השתתף בפסטיבל ההמפטונס בניו יורק, פסטיבל סאו פאולו בברזיל, פסטיבל הוף בגרמניה ופסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
באוקטובר 2012 יצא לבתי הקולנוע בישראל סרטה "ברקיע החמישי" על פי ספרה של רחל איתן בהשתתפות יחזקאל לזרוב, אסתי זקהיים, רותם זיסמן-כהן ואלנה איב.
בדצמבר 2016 יצא לבתי הקולנוע בישראל סרטה, "אשת השגריר", על פי אחד הסיפורים בספר "ג'י פי אס" שכתבה עלמה גניהר בהשתתפות אסתר רדא ויחזקאל לזרוב.
בשנת 2019 ביימה את הסדרה הדוקומנטרית "מעברות", שזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה ב-2020.
פרסים והוקרה
זכתה בפרס פרס משרד החינוך והתרבות לאמנות הקולנוע בשנת 1991.
אצטדיון סטוז'יצה
אצטדיון סטוז'יצה (בסלובנית: Stadion Stožice) הוא אצטדיון רב-תכליתי הממוקם בליובליאנה, בירת סלובניה. האצטדיון מכיל 16,038 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון הגדול בסלובניה. עבור מופעי תרבות מסוגל האצטדיון לקלוט כ-23,000 צופים. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של מועדון הכדורגל אולימפיה ליובליאנה ומשמש לעיתים גם את נבחרת סלובניה בכדורגל.
האצטדיון אשר תוכנן על ידי חברת האדריכלים Sadar Vuga d.o.o הוא חלק מ"פארק הספורט סטוז'יצה", אשר כולל בין היתר גם את סטוז'יצה ארנה, אולם כדורסל בעל תכולה של כ-12,000 מושבים.
אבן הפינה של האצטדיון הונחה בשנת 2009, ובנייתו הושלמה כעבור שנה וחודשיים, והוא נחנך ב-11 באוגוסט 2010 במסגרת במשחק ידידות בין נבחרות ו שהסתיים בתוצאה 2–0 לטובת הנבחרת המקומית.
המושבה האמריקאית בירושלים
המושבה האמריקאית או אמריקן קולוני (באנגלית: American Colony) הייתה מושבתה של קהילה אמריקאית-שוודית אוטופית שנוסדה בירושלים העות'מאנית, וכיום שמם של מתחם, מלון ושכונה במזרח ירושלים, במקום בו התגוררו בני הקהילה. הקהילה הורכבה מנוצרים פרוטסטנטים דבקי אמונה, שדגלו בערכי שיתופיות דמויי סוציאליזם, וראו את ייעודם בעיסוק בצדקה וחסד למען תושבי העיר. בני המושבה חיו ופעלו בעיר בשלהי התקופה העותמ'אנית ולאורך תקופת המנדט הבריטי, והתפזרו בשלהי תקופת המנדט וראשית ימי השלטון הירדני במזרח ירושלים.
כיום זכורה המושבה בעיקר בזכות מלון היוקרה אמריקן קולוני שבבעלות צאצאי בני המושבה, העומד במתחמה במזרח ירושלים בסמוך ל"קו התפר" של העיר, וכן בזכות הצילומים הרבים שהותירו מתיישביה, מראשוני צלמי ירושלים, המתעדים את ירושלים וארץ ישראל של אותה תקופה.
תחילת ההתיישבות
בשנת 1881 הובילו אנה והוריישו ספאפורד, אמריקאים ילידי שיקגו ונוצרים אדוקים, קבוצה קטנה של אמריקאים להתיישבות בארץ הקודש והקמת מושבה אוטופית בירושלים. ההחלטה גמלה בלבם של הזוג ספאפורד בעקבות רצף של אסונות טראגיים שפקדו את המשפחה: אובדן רכושם במהלך השרפה הגדולה של שיקגו, טביעת האוניה עליה הפליגה אנה ספאפורד עם בנותיה לחופשה באירופה (אנה ניצלה אך ארבע הבנות נספו), ומות תינוקם החדש במגפת שנית (סקרלטינה) שהשתוללה בשיקגו. רצף הטרגדיות הביא את הוריישו ואנה ספאפורד לאובדן אמונתם בדוגמות של הכנסייה הפרסבטריאנית שאליה השתייכו, ובעקבות כך לסילוקם ממנה ולהחלטתם לחפש את ישועתם בהתיישבות בעיר הקודש ובעשייה חיובית למען תושביה. מסביבם קיבצו קבוצה שמנתה 13 מבוגרים ו-3 ילדים, והם יצאו לדרך להקמת קומונה דתית ההולכת בדרכי הנוצרים הראשונים.
בירושלים שכרו מבנה ברובע המוסלמי של העיר העתיקה. בקרב חברי הקומונה התפתחו כללים ואורחות חיים ייחודיים: איסור על חיי מין ונישואים, פירוק המשפחות הגרעיניות, הגבלות על קשרים עם החוץ, התכנסות יומית עם טקסי וידוי, ובהמשך ריבוד מעמדי. השיתוף ניכר בכלכלת המושבה ובסיפוק צורכיהם החומריים והרוחניים של החברים - ביגוד, מזון, חינוך הילדים, פעילויות דתיות וחברתיות, וכדומה.
חברי המושבה עסקו בפעילות פילנתרופית בקרב הקהילות השונות ששכנו בירושלים. היות שפעלו ללא הצהרת כוונות מיסיונריות, זכו לאמונם של נוצרים, מוסלמים ויהודים כאחד. קשר מיוחד יצרו עם קהילת היהודים עולי תימן בעיר, שמצוקתם בלטה ביותר, היות שלא זכו ליהנות מ"כספי החלוקה" ושאר תמיכות שאפשרו את מחייתן של הקהילות היהודיות האחרות בעיר.
יציאה מהחומות והקמת האכסניה
בשנת 1896 הצטרפה לקהילה קבוצה של כמה עשרות איש מהקהילה השוודית האוונגלית בשיקגו, ומשוודיה עצמה, בראשות אולוף הנריק לארסן. אולוף הנריק לארסן, מראשי הקהילה השוודית בשיקגו, היה בקשר הדוק עם אנה. כאשר התוודע לרעיון העלייה לירושלים דאג להפיץ את הרעיון בכפר מולדתו בשוודיה ורבים מהם החליטו למכור את רכושם ולהצטרף. השוודים, שהיו ברובם איכרים, הביאו עימם מיומנויות חקלאיות ומקצועיות שאיפשרו לקהילה לפתח עצמה כלכלית.
במעונם החדש והמרווח עסקו באריגה, אפייה ובחקלאות לסיפוק צורכיהם ולמכירה, וכן הפעילו משק חי, איטליז, נגריה ומסגריה. חלק מהבניין הראשי הסבו לאכסניה למבקרים ולצליינים. לפעילות האיכסון והאירוח קיבלו חברי המושבה עידוד רציני מהברון פלטון פון אוסטינוב, בעליו של מלון הפארק ביפו (וסבו של השחקן פיטר יוסטינוב), שנהג לשלוח לאכסניית "אמריקן קולוני" את אורחיו להמשך מסעם בירושלים.
הסטודיו לצילום
בשנת 1898 הקימו חברי המושבה סטודיו לצילום, תוך שימוש בציוד ובחומרים שהביאו איתם מארצות הברית ואשר כמעט לא היו מוכרים בירושלים של אותה תקופה, והצלמים היו אלייז'ה מאיירס ופרדריק וסטר. באותה שנה תיעדו בצילומים רבים את מסע וילהלם השני לארץ ישראל, והתמונות, שעוררו עניין רב, נמכרו וסייעו בכלכלת המושבה.
בעקבות זאת הוקמה מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית ובמהלך חצי המאה הבאה המשיכו צלמי המושבה לצלם את ירושלים ואת ארץ ישראל. צילומיהם נמצאים היום ברשות ספריית הקונגרס ומהווים מקור ייחודי וחשוב לתיעוד ירושלים לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20, על התהפוכות הרבות שעברה.
היחסים עם הקונסוליה האמריקאית
עד 1906 שרר סכסוך מתמשך בין אנשי המושבה לבין הקונסולים האמריקאים בירושלים (פרט לתקופה קצרה בה כיהן הנרי גילמן כקונסול), ובעיקר עם ד"ר סלה מריל ואדווין וולאס. הקונסולים ראו במושבה כת דתית אשר פעילותה לא בהכרח עולה בקנה אחד עם האינטרסים האמריקאים. סכסוך זה הקשה מאוד על הקהילה שכן בשיטת הקפיטולציות שהייתה נהוגה בארץ ישראל באותה תקופה הייתה לקונסול סמכות שיפוטית על אזרחי ארצו, וחברי המושבה היו תלויים בחסדי הקונסול בכל הקשור לרישום לידות, נישואים, פטירות, הסדרי קבורה, העברות כספים וכו'. התנכלות הקונסולים באה גם בהתבטאויות כנגד הקהילה בעיתונות האמריקאית ובמשפטים שהתנהלו בארצות הברית כנגד חברי הקהילה. הסכסוך הסלים עד שבנקודת השיא הוצאו קברי אנשי המושבה מבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון בהוראת הקונסול.
סלמה לגרלף
בשנת 1900 הגיעה לירושלים הסופרת השוודית סלמה לגרלף, לימים כלת פרס נובל לספרות. היא מצאה מיד שפה משותפת עם חבריה השוודיים של קהילת המושבה, והתיידדה מאוד עם אנה ספאפורד, מנהיגת הקהילה. ביקורה בארץ ישראל ושהותה במחיצת חברי המושבה היוו את ההשראה והרקע לנובלה הרומנטית שלה "ירושלים", שפורסמה בשני כרכים בשנים 1901–1902. עלילת הספר עוסקת בקבוצת האיכרים השוודים שעזבו את מחוז הולדתם הפסטורלי והגיעו לירושלים חדורי אמונה משיחית, ומנסה לתהות אחר מניעיהם. הספר חושף גם לא מעט קשיי קיום, תיסכולים ואכזבות בקרב חברי המושבה.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה ארץ ישראל סבלה ממשבר כלכלי חמור, ממכת ארבה ומיחסים מורכבים על השלטונות וכוחות הצבא הטורקיים הרבים שהיו מוצבים בה. חרף עזיבת רוב הנתינים הזרים את ארץ ישראל עם פרוץ המלחמה בחרו אנשי המושבה האמריקאית להישאר בירושלים, וכן התגייסו לפעילות לתמיכה בקהילות העיר באמצעות הפעלת בתי תמחוי, בתי חולים, בתי יתומים ומפעלי צדקה נוספים. פעילות זאת התאפשרה משום שבמהלך רוב שנות המלחמה הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית, ואונייתיה היוו בחלקים גדולים של המלחמה צינור האספקה היחיד אל מחוץ לאימפריה העותמאנית. דרך אוניות אלו הגיעו לארץ כספים רבים שנאספו בידי ארגון הג'וינט שגויסו על ידי יהודי אמריקה וחולקו בארץ על ידי ראשי היישוב היהודי והקונסול האמריקאי ד"ר אוטיס אלן גלייזברוק (שהיה ידיד המושבה האמריקאית) וכן כספי סיוע שאפשרו את פעילות הצדקה של המושבה האמריקאית. בזכות היחסים הקרובים של אנשי המושבה עם השלטונות - ואף עם אחמד ג'מאל פאשה, מושל סוריה וארץ ישראל במהלך המלחמה, הועברו לניהולה של המושבה גם בתי תמחוי שהוקמו על ידי המוסדות העותמאניים והם קיבלו מימון להפעלתם. אנשי המושבה גם התנדבו בבתי החולים של ארגון הסהר האדום. צלם המושבה, הול לארס לרסון הוזמן על ידי הטורקים לסייר בחזית ולתעד את המאמץ המלחמתי הטורקי, כמו גם את חיי התושבים. בין היתר הוא גם תיעד את מכת הארבה שפקדה את ארץ ישראל ב-1915, בעיצומה של המלחמה.
כאשר נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לעות'מאנים באפריל 1917 (עקב הכרזת המלחמה על גרמניה על ידי ארצות הברית), המליץ הקונסול גלייזברוק לכל הנתינים בעלי האזרחות האמריקאית לעזוב את ארץ ישראל. אנשי המושבה החליטו להישאר ולהמשיך בפעילותם. השלטונות הטורקיים - אף על פי שבשלביה הסופיים של המלחמה הם ניהלו מעצרים ומרדפים נרחבים אחרי בעלי אזרחות אמריקאית (בעיקר יהודים), הרשו - בפקודת ג'מאל פאשה, לאנשי המושבה להישאר במקומם ואף להמשיך בפעילותם ההומניטרית.
תקופת המנדט
סיום המלחמה והחלת שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל היטיבו עם כלכלת הארץ ועם מצבם של חברי המושבה. הם מצאו בקלות שפה משותפת עם השלטונות הבריטיים, והנציחו עבורם במצלמותיהם אירועים מרכזיים, חגיגות וטקסים רשמיים, ואף את חתונותיהם של אנשי השלטון, הצבא והמשטרה. מצלמותיהם גם ליוו את תנופת ההתיישבות הציונית ברחבי ארץ ישראל ואירועים מרכזיים בחיי היישוב. אוסף הצילומים שהותירו מאחוריהם מעיד שסיירו ברחבי המזרח התיכון והגיעו גם למצרים, סודאן, לבנון, סוריה ועיראק, ובהם תיעדו את חיי התושבים המקומיים והקולוניאלים האירופיים.
אולם במקביל, החלו להיפרץ בתקופה זו בקיעים אידאולוגיים ואישיים בין חברי המושבה. דור המייסדים הלך והתחלף בבני הדור השני, ילידי ירושלים, שחלקם מאסו במגבלות הנוקשות של החיים הקומונליים וקראו תגר על מנהיגותם הבלתי מעורערת של הספאפורדים. בתחילת שנות ה-30 גברו חילוקי הדעות בין בני הדור השני, והחל תהליך של פרישה מהחיים הקומונליים וחלוקת הרכוש. מחלקת הצילום רבת התהילה של המושבה הפכה להיות "שירות הצילום של מאטסון" (Matson Photo Service), בבעלותו ובניהולו של הצלם בן המושבה אריק מאטסון, וסטודיו הצילום של מאטסון עבר לחנות בקומת הכניסה של מלון פאסט. שנים מספר לאחר מלחמת העולם השנייה חדלה המושבה האמריקאית להתקיים כקהילה דתית, אך חברים בודדים מתוכה המשיכו לפעול בעיר. מלחמת העצמאות ב-1948 הותירה את מתחם המושבה האמריקאית מצידו הירדני של הקו העירוני, קו הגבול הבינלאומי שחצה את ירושלים. בני המושבה שנותרו התקשו למצוא את מקומם בעיר הספר הירדנית, והתפזרו ברובם חזרה לארצות הברית או למדינות אחרות.
מלון אמריקן קולוני
המבנה הראשי של המלון היה במקורו ארמון, שנבנה בידי רבאח אל-חוסייני (בן משפחת חוסייני, מאצולת ירושלים הערבית) עבור ארבע נשותיו. הוא בנוי סביב חצר פנימית מרוצפת אבן, המשובצת בערוגות פרחים ובמרכזה מזרקת מים. מרתף הבניין, חלל אפלולי מקומר תקרות, הוסב לבר ההומה מדי ערב בבליל לשונות. עם השנים, נוספו אגפים חדשים למבנה המקורי עם חדרים נוספים וכל השירותים הנדרשים ממלון בן-זמננו, וכן גנים מטופחים המקיפים אותו. החדרים והשטחים הציבוריים מעוצבים בהידור מזרחי מאופק התואם את רוחו המקורית של המבנה, על חלליו המאופיינים בקמרונות, קשתות, תקרות מעוטרות ורצפות שיש מסוגננות. האווירה הכללית במקום משדרת קולוניאליות של פעם.
בסוף שנות ה-50, עם מותם של אחרוני דור המייסדים, הוסבו מבני המושבה למלון שפעל במזרח ירושלים הירדנית, תחת השם "אמריקן קולוני הוטל". מיקומו של המלון היה בסמוך לשער מנדלבאום, אשר נקבע כשער המעבר היחיד לאורך "הקו העירוני" - הגבול הבינלאומי שביתר את העיר.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר המשיך מלון אמריקן קולוני לפעול ואף עבר הרחבה ושיפוץ, תוך שמירה על אופיו הייחודי, ותוך הקפדה על שימור הזהות הבינלאומית והימנעות עקרונית מזיהויו כישראלי. ככזה, הפך למקום אכסון פופולרי לנציגי העיתונות הזרה ולפוליטיקאים שאינם חפצים ליצור הכרה דה פקטו בריבונותה של ישראל על ירושלים. כמו כן מהווה המלון מקום מפגש ודיאלוג בין מדינאים ישראלים ופלסטינים. מיקומו של המלון, בשכנות לבניין האוריינט האוס ששימש מטה אש"ף במזרח ירושלים, הפך אותו בית חם לפוליטיקאים פלסטינים ולאורחיהם הישראלים והזרים. בשנת 1992 התקיימו במלון מפגשים בין נציגים ישראלים ופלסטינים, כחלק מסדרת המפגשים שהובילו לחתימת הסכמי אוסלו ב-1993.
ב-1999 צורף מלון אמריקן קולוני לרשת מלונות הבוטיק היוקרתית "רלה א שאטו" (Relais & Chateaux), והוא זכה בשנת 2005 בפרס הרשת לשירות מצטיין. לאחר מכן צורף לרשת היוקרתית The Leading Hotels of the World בקטגוריית "מלונות קטנים".
המלון נמצא בבעלות משפחת וסטר, צאצאי הוריישו ואנה ספאפורד. בשנת 2004 ציין מלון אמריקן קולוני 120 שנה להיווסדו באירוע חגיגי בנוכחות דיפלומטים ופוליטיקאים פלסטינים, ישראלים ומרחבי העולם. "המלון הזה מייצג את העתיד של המזרח התיכון, לא את העבר" אמר שמעון פרס באותו מעמד. שליח האו"ם טריה לארסן הגדיר את המקום "ביתי השני; מקדש לעיתונאים, דיפלומטים ומרגלים".
בשנת 2012 שודרגה במלון אף מערכת המיחשוב על מנת להתאימה לסטנדרטים של מלונות פאר מתקדמים ברחבי העולם.
במלון כיום 73 חדרים מאובזרים היטב ו-13 סוויטות מפוארות. קיר בלובי הכניסה מוקדש לאוסף התמונות והחתימות של הידוענים שהתארחו במקום, ביניהם וינסטון צ'רצ'יל, טוני בלייר, לורנס איש ערב, מיכאיל גורבצ'וב, לורד אדמונד אלנבי, ריצ'רד גיר, ג'יין פונדה, עומר שריף, פיטר יוסטינוב ורבים אחרים.
בית הקברות של המושבה
בית הקברות של המושבה האמריקאית מצוי בגן הלאומי ע"ש טבצ'ניק בהר הצופים, בסמוך אל הכניסה של האוניברסיטה העברית. בית קברות נוסף של המושבה האמריקאית נמצא גם בהר ציון. בית קברות קטן נוסף מצוי בפינת המושבה לצד המלון.
לאוניד סלוצקי
לאוניד ויקטורוביץ' סלוצקי (ברוסית: Леони́д Ви́кторович Слу́цкий; נולד ב-4 במאי 1971 בוולגוגרד, ברית המועצות) הוא שוער עבר ומאמן כדורגל יהודי-רוסי.
תחתיו זכתה צסק"א באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל (2013, 2014, 2016), בגביע הרוסי (2011, 2013) ובסופרקאפ הרוסי (2013, 2014).
בשנת 2017 כיהן כמאמן קבוצת האל סיטי מבלי שהצליח להוביל אותה לתארים כלשהם. בשנת 2018 מונה למאמן ויטסה ארנהם ובהתחלה היה נדמה שמצליח להוביל אותה לראשות טבלת הליגה, אך בעקבות 5 הפסדים רצופים הודיע על התפטרות בנובמבר 2019.
קריירה
תחילת קריירת הכדורגל של סלוצקי הייתה כשוער במועדוני כדורגל הסובייטים, בעיקר במועדוני עיר הולדתו וולגוגרד, בה גם החל את קריירת האימון שלו בשנת 1993, במועדון הכדורגל אולימפיה וולגוגרד, בגיל 22. בשנת 1999 הקבוצה סיימה ראשונה באליפות מחוז דרום של הליגה החובבנית וזכתה בגביע הרוסי לקבוצות חובבניות והבטיחה העפלה לליגה הרוסית השנייה.
בדצמבר 2007 הוא חתם על חוזה לאימון קבוצת קריליה סובייטוב סמרה. באותה עונה סיימה קריליה במקום הששי בטבלה, שהעניק לה אפשרות להתמודד במסגרות האירופיות.
קפאוס (קבוצת כוכבים)
כוכבים חשובים
בסביבת קבוצת כוכבים זו ממוקם קוואזר S5 0014 +81.
לאוניד סלוצקי
קריירה
בעונת 2011/12 צסק"א סיימה במקום השלישי, במה שהסתמן כאכזבה, אך סלוצקי שמר על משרתו כמאמן הקבוצה, כאשר במסגרת ליגת האלופות, צסק"א העפילה לשמינית הגמר והודחה על ידי ריאל מדריד. לאוניד סלוצקי הודיע על התפטרותו, אך מנהלי הקבוצה לא קיבלו את התפטרותו ובמקום זאת הרחיבו את חוזה ההעסקה שלו.
קפאוס (קבוצת כוכבים)
מיתולוגיה
הקבוצה מייצגת את קפאוס מלך אתיופיה וביחד עם הקבוצות אנדרומדה, קסיופאה ופרסאוס מייצגים את האגדה על אנדרומדה.
לאוניד סלוצקי
קריירה
בעונת 2013 צסק"א מוסקבה זכתה באליפות הליגה הרוסית, לראשונה מזה 7 שנים, ובאותה שנה זכתה גם בגביע הרוסי ובסופרקאפ הרוסי, כאשר בסוף העונה סלוצקי נבחר למאמן העונה. בעונת 2014 צסק"א שוב זכתה באליפות המדינה ובסופרקאפ הרוסי.
באוגוסט 2015, לאוניד סלוצקי מונה למאמן נבחרת רוסיה, לקראת יורו 2016, זאת במקביל להיותו מאמן צסק"א. עקב כישלון הנבחרת וחוסר יכולתה להעפיל משלב הבתים של טורניר הגמר, הודיע סלוצקי לאחר ההדחה על התפטרותו מתפקיד מאמן הנבחרת.
מיוני ועד דצמבר 2017 כיהן כמאמנה של האל סיטי האנגלית מליגת הצ'מפיונשיפ.
במרץ 2018 ויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית הודיעה שסלוצקי יאמן את הקבוצה החל מעונת 19–2018. בעקבות רצף הפסדים הודיע על עזיבה בנובמבר 2019.
בדצמבר 2019 חתם ברובין קאזאן ל-5 שנים. בסיום עונת 2021/2022 נשר עם הקבוצה לליגת המשנה.
אקדמיית הכדורגל
בדצמבר 2016 מועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה הקים בית ספר לכדורגל על שם לאוניד סלוצקי בתחילת 2018 בית הספר חדל לפעול בחסות צסק"א מוסקבה והחל מעונת 2018/19 מהווה חלק ממועדון רוטור וולגוגרד.
בשלב זה, סלוצקי הביע את מורת רוחו מהתפתחות העניינים וטען שהעברת בית הספר לחסות מועדון הכדורגל "רוטור" הורידה את רמתו הגבוהה של בית הספר.
סלוצקי הודיע כי הוא משתף פעולה עם האחים אלכסיי ווסילי ברזוצקי. באוקטובר 2019 סלוצקי הביע שוב את מורת רוחו מהכפפת המועדון לחסות "רוטור".
בשנת 2019 הודיע שבכוונתו לממן הקמת אצטדיון כדורגל חדש בוולגוגרד שייקרא "אצטדיון הבונבוניירה".
חייו האישיים
לאוניד סלוצקי נשוי לאירינה ולהם בן בשם דמיטרי.
ריקרדו רודריגס
ריקרדו איבאן רודריגס אראייה (בספרדית: Ricardo Iván Rodríguez Araya; נולד ב-25 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בטורינו ובנבחרת שווייץ בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
רודריגס נולד בציריך להורים מהגרים: אביו יליד ספרד ואמו מצ'ילה. הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת שוואמנדינגן, קבוצה קטנה ממחוז בציריך, וב-2002 עבר למחלקת הנוער של פ.צ. ציריך. בשנת 2010 עלה לקבוצה הבוגרת וב-21 במרץ באותה השנה ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד בלינזונה. בחלון ההעברות של ינואר 2012 עבר רודריגס לוולפסבורג תמורת 7.5 מיליון אירו וב-20 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה. ב-9 בנובמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד בורוסיה דורטמונד. את העונה הוא סיים עם 5 שערים ו-9 בישולים.
ביוני 2017 חתם רודריגס במילאן מהסרייה א' תמורת 18 מיליון אירו. הוא ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה נגד CSU קראיובה בליגה האירופית.
ב-19 באוגוסט 2020 חתם רודריגס בטורינו לארבע שנים.
בנבחרת שווייץ
בצעירותו שיחק רודריגס בנבחרת שווייץ עד גיל 17. בשנת זכה עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17.
ב-7 באוקטובר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת בהפסד 0–2 ל. הוא השתתף עם הנבחרת במשחקים האולימפיים 2012. רודריגס נכלל בסגל הנבחרת השווייצרית למונדיאל 2014 ובמשחקה הראשון בטורניר בישל את שני השערים עבור נבחרתו שניצחה 1–2 את.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022.
נבחרת אקוודור בכדורגל
אקוודור העפילה לראשונה בתולדותיה לגביע העולם בכדורגל ב-2002. היא הפסידה לאיטליה 0:2 ול 1:2, וניצחה את 1:0, אך סיימה במקום האחרון בבית, והודחה מהטורניר.
ב-2006 העפילה נבחרת אקוודור בפעם השנייה למונדיאל. היא הגיעה לשמינית הגמר לאחר שניצחה את פולין 2:0 ואת קוסטה ריקה 3:0, והפסידה ל 0:3. בשמינית הגמר הפסידה אקוודור ל 0:1 והודחה מהטורניר.
ב-2014 העפילה אקוודור בפעם השלישית למונדיאל. היא הפסידה לשווייץ 1:2 וניצחה את הונדורס 2:1. במשחקה האחרון בשלב הבתים סיימה אקוודור בתיקו 0:0 עם צרפת, סיימה במקום השלישי בבית והודחה מהטורניר.
ב-2022 העפילה אקוודור בפעם הרביעית למונדיאל. היא השתתפה במשחק הפתיחה של הטורניר, בו ניצחה 0-2 את קטר. בהמשך סיימה בתיקו 1-1 עם הולנד והייתה זקוקה לתיקו במשחקה האחרון על מנת להעפיל לשמינית הגמר, אך הפסידה 2-1 לסנגל, סיימה במקום השלישי בבית והודחה מהטורניר.
ההישג הגדול ביותר של אקוודור בקופה אמריקה היה מקום רביעי, בשנים 1959 ו-1993.
סגל הנבחרת
סגל השחקנים שזומנו לקראת משחקי מונדיאל 2022
מספר ההופעות והשערים מעודכן ל-12 בנובמבר 2022.
שיאי שחקנים
נכון ל-28 במרץ 2023.
היכל התהילה של הפדרציה הבין-לאומית לרכב
היכל התהילה של הפדרציה הבינלאומית לרכב הוקם על ידי הפדרציה בשנת 2017. ראשונים נכנסו להיכל התהילה 33 הנהגים שזכו באליפות הפורמולה 1, אחריהם נכנסו 17 הזוכים באליפות העולם בראלי ו-28 הזוכים באליפות העולם במרוצי סיבולת
האוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה
האוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה (בנורווגית: Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet; בראשי תיבות: NTNU) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר טרונדהיים שבנורווגיה. עם כ-42,000 סטודנטים, מהווה מאז 2016 האוניברסיטה הגדולה מבין שש האוניברסיטאות שבמדינה, כשבמקום השני אוניברסיטת אוסלו. כשם שמעיד עליה שמה, מתמקדת האוניברסיטה בטכנולוגיה ומדעי הטבע, אך מציעה מסלולים של שלושה תארים גם בהנדסה, סוציולוגיה, מדעי הרוח, אומנות ורפואה.
האוניברסיטה מפוזרת במספר בניינים ברחבי העיר, כשאחד הבניינים הראשיים מצוי על גבעת גלסהאוגן (Gløshaugen), והשני בקמפוס הנקרא דראגוול (Dragvoll). האוניברסיטה הוקמה בשנת 1996, רקטור האוניברסיטה היא אן בורג (Anne Borg) והצוות מונה כ-9,000 עובדים. האוניברסיטה חברה בברית N5T וחברה בועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
החל משנת 2016 לאוניברסיטה קמפוס בעיר יוביק.
עלי הכהן
עֵלי הכהן הוא דמות מקראית, נחשב לאחרון הכהנים הגדולים במשכן שילה. שימש כשופט ומנהיג של עם ישראל במשך ארבעים שנה. גידל וחינך במשכן בשילה את שמואל הנביא. מת לאחר ששמע על מות שני בניו במלחמה ונפילת ארון הברית בשבי הפלשתים.
חייו
עלי חי במאה הי"א לפני הספירה. לפי המניין העברי, בין השנים ב'תשע"ג - ב'תתע"א. על פי ספר דברי הימים, היה מצאצאי איתמר בן אהרן הכהן. בתקופתו התחוללו שלושה אירועים חשובים בעם ישראל:
בניו
ספר שמואל מספר כי לעלי היו שני בנים - חפני ופנחס. חפני ופנחס פעלו ככוהנים בפועל במקום עלי בהזדקנו, וחטאו כאשר ניצלו את כוחם לרעה, בלקיחת החלק הטוב של בשר הקורבנות לעצמם, ובהטרדתן של נשים שהגיעו למשכן.
לעלי נודע על מעשיהם הרעים של בניו חפני ופנחס, והוא מנסה לדבר על ליבם:. אך הם מזלזלים בדבריו:. כך נכשל עלי במשימתו להחזיר את בניו לדרך הישר. לאחר כישלונו של עלי להניא את בניו מדרך הרוע, הגיע לשילה "איש אלוהים", וניבא עליהם נבואת פורענות, שלפיה יילקח הכבוד ממשפחת עלי, חפני ופניחס ימותו ביום אחד, וכל צאצאיו של עלי יחיו בעוני ולא יזכו לשיבה טובה.
הנבואה על בני עלי לא נתגשמה מיד - צאצאי עלי המשיכו לשמש בכהונה הגדולה אחרי מות עלי וגם בתקופת שאול ובתקופת דוד. הכוהנים הגדולים פעלו מעיר הכוהנים נוב (אחרי ששילה נהרסה בידי הפלשתים) ונשאו את האפוד עם האורים והתומים עד היעלמותם בתקופת אביתר. הכוהנים היו: איכבוד (בן פנחס בן עלי), אחיו, אחיטוב, אחימלך בן אחיטוב (גם: אחיה), ואביתר בנו של אחימלך. הנבואה התגשמה רק בדורות הבאים, בתקופת שלמה: רוב צאצאי עלי נרצחו בפקודת שאול המלך, בנוב. אביתר, הפליט היחיד מאותו טבח, סולק על ידי שלמה מלשרת בכהונה בבית המקדש שבנה שלמה בירושלים, ותפקיד הכהונה הגדולה ניתן מאז ואילך למשפחת צדוק.
עלי ושמואל
בספר שמואל א' מתואר הקשר בינו לבין שמואל. על פי הכתוב, עלי הבחין באמו לעתיד של שמואל, חנה, מתפללת לבן. מכיוון שבתפילתה שפתיה נעו אך קולה לא נשמע, האשים אותה עלי שהיא שיכורה. לאחר שהבין כי טעה, הוא ברך אותה שתפילתה תיענה. לאחר הולדת שמואל קיימה חנה את הנדר שנדרה להביא את שמואל לעלי במשכן, על מנת שיהיה נזיר לאלוהים. שמואל גדל ועלי מלמדו לקבל נבואה, ונבואתו הראשונה, שזרעו של עלי לא יזכה לחיים טובים, חזקה את דברי איש האלוהים לעלי.
ישנם ניגודים לא מעטים בין דמותו של עלי לבין דמותו של שמואל בתנ"ך. עלי היה שופט רם מעלה שמדיניותו הייתה להשאיר את הסמכויות אצל משפחתו ובמשכן, מה שבסופו של דבר יצר ניתוק בין העם לעלי ובניו, ואף גרם לעם להתרחק מהמשכן ולא לקיים את מצוות עלייה לרגל, כמתואר בדברי חז"ל. לעומתו שמואל הסתובב בין ערי ישראל, חינך את העם וקירבם, הקשיב לרצון העם כאשר ביקשו מלך ושפט בעצמו בין איש לחברו. ביטוי להבדל זה ניתן למצוא כבר בילדותו של שמואל על פי מדרש חז"ל, כאשר שמואל רצה להתיר את השחיטה על ידי זר (ישראלי שאינו כהן), כלומר תמך בביזור הסמכויות כפי דין התורה המקורי, ועלי התנגד לכך בכל תוקף מטעמים שאינם הלכתיים גרידא ורצה להרוג את שמואל כדין מורה הלכה בפני רבו.
למרות ההבדלים הללו, אלקנה וחנה, הוריו של שמואל שהיו דומים לו בתכונתם המקרבת, בחרו להפקיד את חינוך ילדם דווקא בידי עלי הכהן, מפני שהוא היה המנהיג בדור ואצלו למד שמואל את דרכי ההנהגה. בסופו של דבר נוצר קשר אמיץ ורגיש בין עלי לבין שמואל הנער, כאשר עלי הנחה אותו ברגישות איך להתייחס אל הנבואה שקיבל, ולחץ עליו להגיד לו את כל דברי נבואת הפורענות שניבא שמואל על עלי ועל זרעו.
מותו
בסוף ימיו של עלי הכריזו הפלשתים מלחמה על ישראל. הפלשתים, שלהם היה צבא חזק ומיומן, ניצחו את ישראל ניצחון מוחץ. בניו של עלי, חפני ופנחס, מתו במלחמה בגיל צעיר כפי שניבא איש האלוהים. ארון האלוהים, הקדוש שבנכסי ישראל, נפל בידי פלשתים.
מסופר כי כאשר בא השליח וסיפר לעלי על תבוסת בני ישראל, הוא מסר את החדשות הרעות בהדרגה, וכך התחיל בספרו על ההפסד של ישראל לפלשתים, המשיך בידיעת המגפה שפרצה בעם, הודיע על מותם של שני בניו האהובים של עלי, חפני ופנחס, ולבסוף דיווח על הנורא מכל: ארון הברית נלקח בידי פלשתים. לשמע בשורה זו האחרונה, נפל עלי מכיסאו ושבר את מפרקתו. ספר שמואל מתאר את מות עלי, אחרי שנודע לו על שביית ארון הברית בידי הפלשתים, וגורל משפחתו:
הסיפור מדגיש שעל-אף אהבתו לבניו, נפילתו של ארון האלוהים בשבי הייתה עבורו אסון משמעותי יותר.
לאחר תבוסת ישראל ומותם של חפני ופנחס הכהנים, הגליית ארון הברית על ידי הפלשתים ולבסוף מות עלי הכהן, משכן שילה כנראה איבד מחשיבותו והמשכן הועבר לנוב עיר הכהנים, וגם ארון הברית כבר לא חזר לשם.
מקורות מאוחרים קובעים את פטירת עלי הכהן בי' באייר ב'תתע"א. אבל, מסמך מהגניזה הקהירית מעיד ש נהג לציין את יום פטירת עלי הכהן בכ"ד בסיוון.
בחיבור סימני הקברות מציין המחבר שעלי ושני בניו קבורים בשילה.
מצאצאי בית עלי
בתלמוד הבבלי מובא כי האמוראים אביי ורבה היו מבית עלי הכהן, ולכן נפטרו בטרם עת: רבה נפטר בגיל ארבעים שנה, ואביי בגיל שישים. גם בני משפחתם היו מבית עלי, ובהם רב ביבי בר אביי, רב חייא בר רבה, ורבא בריה דרבה. בשל מוצא המשפחה, כאשר חלקו לעיתים אמוראים על דברי רב ביבי בר אביי, היו שואלים אותו בלעג:, כלומר: וכי משום שממשפחה קטועה אתה (קטועת שנים), אומר אתה סברות מקוטעות?. בהקשר למותם המוקדם של אביי ורבה, דן התלמוד במסכת ראש השנה בקללה הרובצת על בית עלי, ומבאר:
.
ג'אז ג'נינגס
ג'נינגס זכתה לתשומת לב לאומית בשנת 2007, כאשר ראיון עם ברברה וולטרס שודר ב-20/20, מה שהוביל לראיונות והופעות אחרות. כריסטין קונלי, חברת מועצת המנהלים של הברית של בוסטון לנוער הומואי, לסבי, ביסקסואלי וטרנסג'נדרי, אמרה, "היא הייתה הצעירה הראשונה שהרימה את הזרקור הלאומי, הגיעה לטלוויזיה והצליחה לבטא את נקודת המבט שלה. ונקודת מבט עם תמימות כזו". הוריה ציינו כי לג'נינגס היה ברור שהיא בת מהרגע שהיא יכלה לדבר.
ג'נינגס היא מייסדת כבוד של ה-TransKids Purple Rainbow Foundation, שהיא והוריה הקימו בשנת 2007 במטרה לסייע לבני נוער טרנסג'נדרים. בשנת 2013 היא הקימה את Purple Rainbow Tails, חברה בה היא מעצבת סנפירי בת ים מגומי כדי לגייס כסף לילדים טרנסג'נדרים.
ילדותה
ג'נינגס נולדה בדרום פלורידה לגרג וג'נט ("ג'נינגס" הוא שם עט). משפחתה היא יהודייה, ושם המשפחה שלהם תואר כ"שם משפחה מאוד יהודי וארוך". לג'נינגס אחות גדולה, ארי, ושני אחים תאומים גדולים, סנדר וגריפן.
ג'נינגס ייועדה כזכר בלידה. היא אובחנה בדיספוריה מגדרית בגיל חמש, מה שהופך אותה לאחת הצעירות ביותר המתועדות בפומבי כטרנסג'נדריות. ג'נינגס הבהירה ברגע שהיא יכולה לדבר שהיא בת, ואף על פי שהמשפחה הציגה אותה בפומבי בלבוש נייטרלי-מגדרי, היא רצתה להיות מוצגת בלבוש נשי.
ג'נינגס למדה בבית הספר הווירטואלי של ברווארד, שם היא הייתה הנושאת של נאום הפרידה בכיתה של 2019. היא התקבלה לאוניברסיטת הרווארד, אך עיכבה את כניסתה בשנה.
קריירה
בגיל שש, ג'נינגס ומשפחתה החלו להופיע בטלוויזיה כדי לדבר על האתגרים של התבגרות כטרנסג'נדרית. סיפורה סוקר בתוכניות הטלוויזיה הלאומיות 20/20 ו-The Rosie Show, שם הופיעה לצד צ'אז בונו.
בשנת 2007, ג'נינגס והוריה הקימו את TransKids Purple Rainbow Foundation כדי לסייע לבני נוער טרנסג'נדרים.
בשנת 2011, I Am Jazz: A Family in Transition, סרט תיעודי על חייה ומשפחתה, הוקרן לראשונה ב-Oprah Winfrey Network.
בשנת 2013 ייסדה ג'נינגס את Purple Rainbow Tails, חברה בה היא מעצבת זנבות בת ים מגומי כדי לגייס כסף לילדים טרנסג'נדרים. באותה שנה, בראיון המשך עם ברברה וולטרס ב-20/20, הם דנו במאבק של ג'נינגס במשך שנתיים וחצי עם פדרציית הכדורגל של ארצות הברית (USSF), הגוף האמריקני השולט בתחום הספורט, כדי לאפשר לה לשחק בקבוצות בנות. בסיוע המרכז הלאומי לזכויות לסביות, היא הצליחה לשנות את מדיניות הפדרציה כדי לאפשר לסטודנטים טרנסים לשחק.
באותו ספטמבר כתבה ג'נינגס יחד עם ג'סיקה הרטל, מנהלת פרויקט החינוך הלאומי סטונוול, ספר ילדים בשם "אני ג'אז". הספר מפרט על חייה כילדה טרנסג'נדרית.
בשנת 2014 התארחה ג'נינגס בטקס פרסי התקשורת של GLAAD, וחלקה את הבמה עם זאק ווהלס ולורן פוסטר. באותה שנה היא גם כונתה כאחת מ"25 בני הנוער המשפיעים ביותר של 2014" על ידי טיים, ומוכרת כאדם הצעיר ביותר שהופיע ברשימות "אאוט 100" של אאוט ו"40 אנדר 40" של אדבוקט. היא גם הוזכרה ברשימת הטרנסים של 2014 של אאוט, כונתה "שגרירה צעירה של הקמפיין לזכויות האדם", וקיבלה את פרס "נוער פורץ הדרך" של לוגו ל-2014.
במרץ 2015 הודיעו ג'ונסון אנד ג'ונסון על עסקה להופעתה של ג'נינגס בפרסומות של Clean & Clear. ג'נינגס הפכה לדוגמנית של מסע הפרסום הדיגיטלי "See The Real Me" של Clean & Clear ושיתפה את "הקשיים של לגדול כטרנסג'נדרית". היא גם דגמנה לקמפיין NOH8.
ג'נינגס ומשפחתה מופיעים בתוכנית המציאות I Am Jazz, שהוקרנה לראשונה ביולי 2015 ברשת TLC ושודרה למשך ארבע עונות שלמות. העונה החמישית, המתעדת את השבועות שהובילו לניתוח ההתאמה המגדרית של ג'אז, הוקרנה לראשונה ב-1 בינואר 2019.
בשנת 2016 פרסמה ג'נינגס ספר זיכרונות בשם Being Jazz: My Life as a (Transgender) Teen.
בשנת 2017, רוברט טונר וחברת בובות טונר הודיעו כי הם מתכננים לייצר בובה בדוגמת ג'נינגס. זו הבובה הראשונה שמשווקת כטרנסג'נדרית. באותה שנה דיבבה ג'נינגס נערה טרנסג'נדרית, זאדי, בסיום העונה של סדרת האנימציה "Danger & Eggs" של פריים וידאו, ששרה על קבלה, ועוזרת לשני הגיבורים להבין את המשמעות של משפחה נבחרת. ג'נינגס תיארה את החוויה כ"פורצת דרך", ואמרה שהיא גאה להיות חלק מהתוכנית, במיוחד בפרק שמתרחש ב"אירוע גאווה", באומרה שזה הופך את התפקיד לבעל משמעות, חשוב, עוצמתי ומיוחד.
בשנת 2018 הוכרז שג'נינגס תככב בסרט קצר בשם "Denim". הסרט התמקד בנערה טרנסג'נדרית בשם מיקיילה ובפעולות שלה בעקבות תמונה שלה בשירותי הנשים שצולמה והודלפה על ידי חברה לשעבר. הוא יצא לפריים וידאו ב-20 ביולי 2019.
בשנת 2019 ג'נינגס הופיעה בהופעת אורח בעונה ה-15 של התוכנית, ובאותה שנה דיבבה את לילי הפיה בפרק "Cedric & the Fairies" של סדרת האנימציה The Bravest Knight.
חיים אישיים
בשנת 2012 דנה ג'נינגס בנטייה המינית שלה עם ברברה וולטרס במהלך הראיון שלה ב-20/20, ואמרה שהיא נמשכת רומנטית לבנים וכי היא שומרת בליבה חשש לגבי דייטים בגלל זהותה הטרנסג'נדרית. בסרטון שאלות ותשובות שפורסם בערוץ היוטיוב שלה ביולי 2014, ג'נינגס הצהירה שהיא פאנסקסואלית, וכי היא אוהבת אנשים "בגלל אישיותם", ללא קשר לנטייתם המינית או מגדרם.
KDE
KDE היא קהילת תכנה חופשית בינלאומית המפתחת תוכנה חופשית וקוד פתוח. כמרכז פיתוח מרכזי, היא מספקת כלים ומשאבים המאפשרים עבודה שיתופית על סוג זה של תכנה. המוצרים המוכרים של קבוצת הפיתוח הם שולחן העבודה Plasma, KDE Frameworks ומגוון יישומים חוצי פלטפורמות כגון Krita ו־digiKam היכולים לרוץ על מערכות דמויות יוניקס, הפצות לינוקס שונות, Microsoft Windows ואנדרואיד.
ג'אז ג'נינגס
חיים אישיים
בשנת 2013 דנה ג'נינגס בפומבי לגבי רצונה להיות אמא בעתיד.
KDE
בהיותו אחד הפרויקטים המוכרים ביותר של KDE, שולחן העבודה Plasma הוא סביבת שולחן העבודה הרשמית או ברירת מחדל בהפצות לינוקס רבות, כגון KDE neon (ההפצה של KDE), קובונטו, openSUSE, Manjaro, Mageia ועוד.
סקירה
את קהילת KDE ועבודתה ניתן למדוד בנתונים הבאים:
תוכנות KDE
ישנן תוכנות חופשיות רבות שפותחו ומתוחזקות על ידי קהילת KDE.
הפרויקט שנקרא בעבר בשם KDE או KDE SC (אוסף תוכנות) מורכב כיום משלושה חלקים:
KDE Plasma
KDE Plasma מספקת סביבה אחידה להפעלה וניהול של יישומים בפלטפורמות שונות כגון שולחנות עבודה, מחשבים ניידים, טאבלטים או טלפונים חכמים.
המותג Plasma עבור סביבות העבודה הגרפיות הוצג מ־KDE SC 4.4 ואילך.
KDE Frameworks
KDE Frameworks מורכב מיותר מ־70 ספריות קוד פתוח חופשיות שנבנו על גבי Qt. פרויקט זה הוא הבסיס ל־KDE Plasma ולרוב יישומי KDE, אך ספריות ממנו יכולות להיכלל בכל פרויקט המעוניין בכך.
בנוסף, שילובים יציבים זמינים עבור שפות התכנות הבאות:
Kirigami
Kirigami היא שלד תוכנה המאפשר למפתחים לכתוב יישומים שפועלים בצורה שווה על אנדרואיד, Plasma Mobile או כל שולחן עבודה אחר מבוסס לינוקס כגון Gnome, פלזמה או Xfce ללא כל התאמות קוד.
דוגמאות ליישומים הבנויים עם Kirigami הן Kaidan לשליחת הודעות או Discover – מרכז התוכנה של KDE.
יישומי KDE
KDE Applications היא חבילת התוכנות למשתמש ש־KDE מפתחת. בחבילה ישנן תוכנן כגון מציג המסמכים Okular, מנהל הקבצים Dolphin ועורך הווידאו Kdenlive, הן בנויות באמצעות KDE Frameworks ומשיקות גרסה כל 4 חודשים עם מספור גרסה שהרכבו שנה. חודש (למשל 18.12).
Extragear – תוכנות נוספות
תוכנות שאינן חלק מהחבילה הרשמית של KDE Applications ניתן למצוא בסעיף "Extragear". הם יוצאות לאור עם לוח זמנים משלהם ועם מספרי גרסאות משלהם. ישנם יישומים עצמאיים רבים כמו KTorrent, Krita ו־Amarok המיועדים בעיקר להיות ניידים בין מערכות הפעלה ומתאימים לפריסה עצמאית בסביבות או שולחנות עבודה מסוימים. מותגים מסוימים כוללים יישומים מרובים, כגון Calligra Office Suite או KDE Kontact.
KDE neon
KDE neon היא הפצת לינוקס המבוססת על גרסת LTS האחרונה של אובונטו. היא נועדה לספק למשתמשים עדכונים מהירים לתוכנות Qt ו־KDE, תוך עדכון שאר רכיבי מערכת ההפעלה ממאגרי אובונטו בקצב הרגיל. KDE טוענת כי Neon אינה "הפצת KDE", אלא ארכיון עדכני של חבילות KDE ו־Qt.
ישנן ארבע גרסאות לַהפצה, גרסת משתמש, גרסת בדיקה, גרסה לא יציבה וגרסת מפתחים.
ההתחלה
השם KDE נועד לשמש כמשחק מילים לסביבת שולחן העבודה CDE הקיימת, הזמינה עבור מערכות יוניקס. CDE הייתה סביבת משתמש מבוססת X11 שפותחה במשותף על ידי HP, IBM וחברת Sun באמצעות חברת X/Open, עם ממשק וכלים לפרודוקטיביות המבוססים על ערכת הכלים הגרפית של Motif. זו הייתה אמורה להיות סביבת מחשב אינטואיטיבית וקלה לשימוש. במקור, האות K הייתה אמורה להיות קיצור למילה "Kool", אבל הוחלט במהירות כי K לא צריכה לסמל שום דבר. משום כך, ראשי התיבות KDE הם "K Desktop Environment" – שולחן העבודה K לפני שהוא שונה לחלוטין לטובת KDE = Community עקב מיתוג מחדש.
מיתוג KDE מחדש
ב־24 בנובמבר 2009 הודיע צוות השיווק של KDE על מיתוג מחדש של רכיבי הפרויקט של KDE, מונעים על ידי המעבר מתפיסה של בניית סביבת שולחן עבודה לפרויקט רחב יותר סביב קהילת "אנשים שיוצרים תוכנה". המיתוג מחדש התמקד בהפחתת הדגשת סביבת שולחן העבודה כ"סתם מוצר אחר", והדגשת הקהילה ושאר הטכנולוגיות המסופקות על ידי ארגון KDE. מה שהיה ידוע בעבר בשם KDE 4 חולק לשלושה מוצרים: סביבת שולחן העבודה Plasma, יישומי KDE, ו־KDE Platform מקובצים כ"אוסף התוכנות KDE 4" (מקוצר "KDE SC 4"). נכון להיום, השם KDE כבר לא מייצג את K Desktop Environment, אלא את הקהילה שמפתחת את התוכנה.
אל פצ'ינו
אלפרדו ג'יימס "אל" פצ'ינו (באנגלית: Alfredo James "Al" Pacino; נולד ב-25 באפריל 1940) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, מועמד לתשעה פרסי אוסקר במהלך הקריירה שלו, מתוכם זכה באוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "ניחוח אישה", ובארבע זכיות בפרסי גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
הופעת הבכורה של פצ'ינו בקולנוע הייתה ב-1969 כאשר שיחק בתפקיד משני קטן בסרט "אני, נטלי".