cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וויאג'ר (NCC-74656)
משימה
פיקוד צי הכוכבים הופך להיות מודע, בסופו של דבר, בדבר הימצאותה של הספינה ברביע דלתא ומאוחר יותר מצליח ליצור עימה קשר, במערכת תקשורת רגילה. לאחר שבע שנות מסע, הספינה חוזרת לרביע אלפא דרך צינור טראנס-עיוות של הבורג, עם סיועה של הנוסעת בזמן אדמירל קתרין ג'יינוויי (לשעבר, הקפטן של וויאג'ר) מעתיד חלופי.
המוטו של הספינה הוא ציטוט של המשורר אלפרד טניסון: "טבלתי בעתיד, עד כמה שהעין האנושית יכולה לראות; ראיתי את החזון של העולם, וכל הפלא שיהיה".
צוות
וויאג'ר הושקה עם 141 אנשי צוות על סיפונה. אחרי שספינת החלל הועפה לרביע דלתא, כמה מחברי הצוות נהרגו, ובהם כמה קצינים בכירים, לרבות, לוטננט-קומנדר קאוויט, הקצין הראשון; קצין הרפואה הראשי פיצג'רלד, לוטננט סטאדי, ההגאי הבטאזואידי, והמהנדס הראשי.
נכון לשנת 2377, מספר אנשי הצוות היה 146, לאחר שאל הצוות המקורי הצטרפו צוותי המאקי ומאוחר יותר חמשת השורדים מצוות האקווינוקס, נעמי – בתה של סמנתה ווילדמן, שנולדה על הספינה, וכן מספר אנשים אשר הוטמעו ושוחררו מהבורג, לרבות שבע מתשע ואיצ'ב.
צוות הפיקוד הבכיר של וויאג'ר כולל את:
בין הדמויות החוזרות בסדרה: נעמי וויילדמן, ביתה של סג"ם סמנתה וויילדמן, וכן ילדי הבורג: איצ'ב, מזוטי, אזאן ורבי.
עיצוב ויכולות
ספינת החלל וויאג'ר, 257 חדרים, הפרושים על פני 15 סיפונים, במשקל 700,000 טון מטרי, נבנתה במספנות "אוטופיה פלנישיה" אשר על מאדים, ושוגרה מתחנת החלל מקינלי.
וויאג'ר מצוידת באריזות ג'ל ביו-עצבי, שנועדו להגדיל את מהירות העיבוד ולארגן טוב יותר את המידע מעובד, שמשלים את השבבים האופטיים האיזולינאריים של הספינה. על הסיפון היו 47 אריזות ג'ל עודפות, ולא ניתן לשכפל חבילות נוספות. כמו כן, על הספינה יש שני אולמות הולודק. וויאג'ר היא ספינת החלל הראשונה המצוידת במנוע עיוות סימן-9, שנועד להיבדק בחלל העמוק, המאפשר למהירות מרבית של 9.975 עיוות. עמודי חשמל גאומטריים משתנים מאפשרים לוויאג'ר, ולספינות אחרות מדגם "אינטרפיד", לעלות על מהירות עיוות 5, מבלי לפגוע בתת-חלל. וויאג'ר מסוגלת לבצע נחיתות פלנטריות. הספינה לא מסוגלת לבצע הפרדה של חלק ה-"צלחת" במקרה של חירום; במקום זאת – היא פשוט פולטת את ליבת העיוות.
וויאג'ר כוללת הולוגרמה רפואית לשעת חירום (באנגלית: Emergency Medical Hologram, או בקיצור: EMH) שתוכנתה עם ספרייה של יותר מ-5 מיליון טיפולים רפואיים שונים מ-2000 הפניות רפואיות ו-47 רופאים. ההולוגרמה עצמה נוצרת על ידי סדרה של פולטי הולוגרמה המותקנים במרפאה. ה-EMH של וויאג'ר מצליח, בסופו של דבר, לעזוב את המרפאה וזאת באמצעות מקרן הולוגרמה ממוזער ונייד מהמאה ה-29.
בתחילה, הספינה מצוידת ב-42 טורפדות פוטון עם ראשי נפץ מסוג VI ושני מכשירי טריקובלט, אשר שניהם משמשים לצורך הריסת המערך של ה-"Caretaker". עם שינויים מסוימים, משגרי הספינה יכולים להיות מותאמים לירי של טורפדות קוונטיות. בוויאג'ר יש ארבעה משגרי טורפדו סטנדרטיים (שניים קדמיים, שניים אחוריים), והספינה מסוגלת לירות עד ארבעה טילי טורפדו למשגר בבת-אחת. בעתיד חלופי, קתרין ג'יינוויי מציידת את הספינה עם טורפדות טראנס-פאזיות ושריון-מגן לגוף הספינה.
במהלך השנים ברביע דלתא, הספינה עברה שדרוגים מותאמים אישית שאינם על פי מפרט הספינה, וכן שינויים, שחלקם מבוססים על טכנולוגיות של תרבויות אחרות, למשל תא ההתחדשות של שבע מתשע וכלי הטיס "כנף דלתא" – שניהם מנצלים טכנולוגיית בורג מותאמת. טכנולוגיה מהעתיד אף היא הותקנה, באדיבותה של אדמירל ג'יינוויי, שחזרה בזמן כדי להביא את וויאג'ר הביתה, לרביע אלפא. חלק מהפתרונות של ההתאמה הטכנולוגית נועדו לפצות על החיסרון של היותם במרחק של 70,000 שנות אור מנמל הבית, כגון גידול פירות וירקות על הספינה, הפיכתו של חדר האוכל של הקפטן למטבח, וכן מסחר עם חייזרים בחלל שמגביר באופן משמעותי את יעילות המשכפל.
הבורג הם המקור העיקרי של השדרוגים הטכנולוגיים שנערכו על וויאג'ר. רציף מטענים מס' 2 צויד עם מספר תאי התחדשות של הבורג, כאשר קפטן ג'יינוויי כורתת ברית עם הבורג, ומספר אנשי בורג נאלצים לעבוד על סיפון וויאג'ר במהלך הברית. שבע מתשע והארי קים בנו מעבדה אסטרומטרית מחיישנים ששודרגו על ידי הבורג, ידע אשר שבע מתשע שאבה מהבורג.
מורשתה
לאחר שובה של וויאג'ר מרביע דלתא קיבלה הספינה כבוד שהיה שמור לספינות בודדות בלבד, (הידועה שבהן היא האנטרפרייז המקורית), כששמה והמספר הסידורי שלה המשיכו לשרת דורות של ספינות שהושקו לאחר סיום שירותה.
בשנת 2384 שירתה בצי הכוכבים ה"וויאג'ר" NCC-74656-A.
במהלך המאה ה-25 שירתה בצי הכוכבים ה"וויאג'ר" NCC-74656-B.
נכון לשנת 3189 משרתת בצי הכוכבים "וויאג'ר" NCC-74656-J, קרי הדור ה-11 למורשתה של וויאג'ר.
תאוריית הצבעים של גתה
תאוריית הצבעים של גתה או תאוריות הצבע של גתה היא תאוריה המוצגת בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "תאוריות הצבע" משנת 1810.
גתה החל לחקור את תופעות הצבע בשנת 1790 בערך, ומטרת מחקרו הייתה, בין היתר, לשמש כחומר תאורטי עליו ציירים יוכלו לבסס את טכניקת הציור שלהם.
בתאוריית הצבעים גתה מיחס לצבעים שחור ולבן את המקור ליצירת שאר הצבעים. כאשר השחור, המייצג את הצל, משאיר את העין במצב מנוחה, ואילו הלבן, מעורר את פעילותה ומייצג את האור. הלבן והשחור המייצגים את האור והעדרו הכרחיים ליצירת הצבע, כשהצבע הצהוב הוא הקרוב ביותר ללבן, והכחול לשחור ובאופן כללי כל הצבעים נוצרים מערבוב מסוים של ניגודים, כך הצהוב והכחול יוצרים ירוק.
גתה התייחס לקבוצות של צבעים ותכונותיהם המשפיעות על הרגש וגורמות לתחושות שונות אצל כל אדם. הצהוב, הצהוב-אדום והכתום הם צבעים חמים המעוררים תחושות של מהירות, חיות וכמיהה ולכן הם מוגדרים כחיוביים, בעוד שהכחול, הסגול והארגמן הם צבעים קרים המבטאים חוסר מנוחה ומלנכוליה ולפיכך הוא הגדיר אותם כחלק מהצד השלילי בגלגל הצבעים.
גתה מבחין בתופעה המכונה "מיזוג אופטי" בה שני פסי צבע צרים בגוונים כחול וצהוב נראים כירוקים במבט מרחוק. הזליגה האופטית של הצבעים והפיכתם למעין משטח אחיד, מהווה חלק מהבסיס לטכניקות הציור האימפרסיוניסטי והדיוויזיוניסטי.
בתאוריית הצבע גתה מתייחס להשפעתו של הצל שמטילים גופים על משטח, וכאשר המשטח בגוון נייטרלי כמו לבן, גוני הצל יהיו בצבעים המשלימים של צבע האור, כך כשהאור בגוונים צהובים, הצללים יהיו סגלגלים.
הריפסימה חורשודיאן
הריפסימה חורשודיאן (בארמנית: Հռիփսիմե Խուրշուդյան; נולדה ב-27 ביולי 1987 בקסאח, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית) היא מרימת משקולות ארמנית.
תחילת דרכה
היא התחילה אימון משקולות בגיל 15 בהדרכת המאמן סרמן יסאיאן.
קריירה
חורשודיאן זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בהרמת משקולות 2006. היא הייתה הארמנית הראשונה לזכות במדליה עבור ארמניה העצמאית בתחרות זו. שנה לאחר מכן, מל דלוזיאן לקח את אליפות אירופה לנשים הראשונה עבור ארמניה. חורשודיאן לקחה את אליפות העולם לנוער ב-2007.
חורשודיאן התחרתה באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 בקטגוריית המשקל 75 ק"ג, וסיימה במקום 11. היא לא הייתה בנבחרת האולימפית במקור, אך החליפה את מל דלוזן ברגע האחרון, בשל התקף דלקת לבלב.
בשנת 2010, חורשודיאן עלתה לקטגוריית משקל גבוהה יותר.
היא השתתפה בתחרות נשים מעל 75 ק"ג אולימפיאדת לונדון ב-2012, כשהיא שוקלת רק 76 ק"ג. היא זכתה במדליית ארד, ובכך הפכה לא רק לאישה הארמנית הראשונה לזכות במדליה אולימפית בהרמת משקולות, אלא הראשונה בכל ענף ספורט אולימפי.
ב-2016, הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (IWF), דיווחה שחורשודיאן הייתה אחת מתוך 11 מרימות משקולות שנכשלו במבחן סמים. כשבחנו מחדש את בדיקותיה משנת 2008, גילו שהיה במערכתה סטנוצוטול, והיא נפסלה באופן רשמי. בבדיקות חוזרות של דגימותיה מ-2012 גילו סטנוצוטול ודהידרוכלורמתילטסטוסטורון. בנובמבר 2016, נשללה ממנה המדליה האולימפית.
אולג קוזנצוב
אולג ולדימירוביץ' קוזנצב (באוקראינית: Кузнецов Олег Володимирович; נולד ב-22 במרץ 1963) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם, בעיקר בקבוצת דינמו קייב ובנבחרת ברית המועצות. מאז פרישתו ממשחק פעיל הפך קוזנצוב למאמן.
קריירת משחק
אולג קוזנצוב נולד בעיר מגדבורג שבגרמניה המזרחית. אביו היה קצין צבא ששירת שם בכוח הכיבוש הסובייטי. לאחר כחמש שנים בגרמניה חזרה המשפחה לברית המועצות והתיישבה בעיר צ'רניהיב. בגיל 8 החל קוזנצוב לשחק בקבוצת הנערים של המועדון המקומי, דסנה צ'רניהיב. בגיל 17 הועלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגה השלישית בברית המועצות. בשנת 1982 עבר לקבוצת דינמו קייב, בה שיחק ברוב שנות הקריירה שלו.
בשנת 1990 עזב קוזנצוב את דינמו קייב ועבר לקבוצת גלאזגו ריינג'רס הסקוטית, בה שיחק 4 שנים. בשנת 1994 הושאל קוזנצוב ללא עלות לקבוצת מכבי חיפה הישראלית, במטרה להחליף את הבלם הפצוע רומן פץ. לאחר מכן חזר קוזנצוב לאוקראינה וסיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת צסק"א קייב.
נבחרת
לזכותו של קוזנצוב 58 הופעות בנבחרת ברית המועצות, בהן כבש שער אחד. השתתף עמה בשני גביעי עולם (1986 ו-1990) ובאליפות אירופה אחת בשנת 1988, בה הגיעה נבחרת ברית המועצות לגמר, בו הפסידה לנבחרת הולנד. קוזנצוב לא השתתף במשחק הגמר כיוון שספג שני כרטיסים צהובים במשחקים הקודמים.
לאחר פירוק ברית המועצות שיחק קוזנצוב גם בנבחרת חבר העמים שהוקמה במקום הנבחרת הסובייטית, ושותף בכל שלושת משחקיה של הנבחרת ביורו 1992. בנוסף לשתי נבחרות אלו הספיק קוזנצוב לשחק שלושה משחקים במדי נבחרת אוקראינה שהוקמה בשנת 1992.
קריירת אימון
לאחר הפרישה ממשחק פעיל עבר קוזנצוב לאימון. במשך 3 שנים היה עוזרו של ולדימיר בסונוב, מאמנה של קבוצת צסק"א קייב. בשנת 2001, לאחר שבסונוב עזב את הקבוצה, אימן אותה קוזנצוב לבד במשך שנה. בשנת 2002 זומן על ידי חברו אלכסיי מיכאיליצ'נקו לצוות האימון של קבוצת דינמו קייב.
בשנת 2004 עבר לאמן את נבחרת אוקראינה, בה היה לעוזרו של המאמן הראשי אולג בלוחין. העוזר השני של המאמן היה חברו לנבחרת ברית המועצות - אנדריי באל. בשנת 2006 הצליח צוות המאמנים בלוחין, קוזנצוב ובאל להוביל את הנבחרת האוקראינית להעפלה למונדיאל (הראשון בתולדותיה). באותו הטורניר אוקראינה הגיעה עד לשלב רבע גמר, בו הפסידה לנבחרת איטליה. בדצמבר 2007, לאחר שנבחרת אוקראינה לא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה, התפטר קוזנצוב (יחד עם בלוחין ובאל) מאימון הנבחרת.
בשנת 2008 עבד קוזנצוב כעוזר המאמן במועדון הכדורגל מוסקבה, שוב בצוותא עם בלוחין ובאל. החל משנת 2010 ועד היום (2022) מאמן קוזנצוב את נבחרות הנערים והנוער של אוקראינה.
תאילנד
ממלכת תאילנד (בתאית: ประเทศไทย, תעתיק: פּרַאתֶט תַאִי, תרגום: מדינת החופשיים; ) היא מדינה בדרום-מזרח אסיה. ידועה גם בשמה הקודם, סיאם (היה זה שמה הרשמי עד 23 ביוני 1939 וגם מ-1945 עד 11 במאי 1949). תושבי תאילנד נקראים "תאים" (בשפה יומיומית מקובל גם "תאילנדים"). תאילנד גובלת בלאוס מצפון-מזרח, בקמבודיה מדרום-מזרח, במלזיה מדרום, ובמיאנמר (בורמה) מצפון-מערב.
היסטוריה
ההיסטוריה של תאילנד מתחילה עם ההגירה של התאים אל האזור הקרוי היום תאילנד במהלך האלף הראשון. לפני תקופה זו, תרבויות ברזל וברונזה היו קיימות לכמה אלפי שנים, ומאוחר יותר ממלכות של הקבוצות האתניות מון, מאלאי וחמֶר. התאים ייסדו את הממלכות שלהם, שהבולטת ביניהם הייתה ממלכת סוקותאי, ובאופן מאריך ימים יותר – ממלכת איוטהאיה. ממלכות אלה היו תחת איומים קבועים מבורמה ומווייטנאם, וכן מיריבים תאים ומלאוס. במהלך המאה ה-8 התקיימה Nanchao, ממלכה תאילנדית בחלק מסין הדרומית. במאה ה-12 פליטים מאזורי סין והודו מקימים באזור את ממלכת סוקותאי. ב-1350 הוקמה ממלכת איוטהאיה, אשר בהמשך שולטת גם על סוקותאי. בשנת 1767, לאחר מלחמה ארוכה, נכבשה איוטהאיה ונהרסה בידי הצבא הבורמזי. המלך טקסין ייסד בירה בשם טונבורי על גדות נהר הצ'או-פראיה. בשנת 1782 מעביר המלך ראמה הראשון את הבירה לעבר השני של הנהר וקורא לה "קְרוּנְג טֶפּ" (עיר המלאכים) המכונה על ידי זרים בנגקוק.
הכוחות הקולוניאליים האירופיים איימו במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך תאילנד שרדה כמדינה היחידה בדרום-מזרח אסיה שהצליחה להימנע משלטון קולוניאלי. ב-24 ביוני 1932 התרחשה הפיכה צבאית "שקטה", שהובילה לסיום המלוכה התאית האבסולוטית ולשינוי המשטר למונרכיה חוקתית, תחת שלטון צבאי כמעט קבוע במשך שישים שנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה יפן את תאילנד. ב-23 ביוני 1939 הוחלף שם המדינה מסיאם לתאילנד, אך הוחזר לשם סיאם עם סיום המלחמה ב-1945. ב-16 בדצמבר 1946 הצטרפה סיאם לאו"ם כחברה ה-55. ב-11 במאי 1949 שם המדינה שונה פעם נוספת לתאילנד.
מאז 1973 תאילנד מאופיינת במעברים קשים ולעיתים אלימים משלטון צבאי לאזרחי ולהפך. לתאילנד היסטוריה של הפיכות, האחרונה שבהן התרחשה ב-20 במאי 2014.
פוליטיקה
באופן רשמי צורת השלטון בתאילנד היא מונרכיה חוקתית.
מאז אוקטובר 2016 מלך תאילנד הוא ראמה העשירי, שמונה לאחר מותו של ראמה התשיעי שמלך למעלה מ-60 שנה.
ראש הממשלה הוא הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה, שעלה לשלטון בהפיכה צבאית בשנת 2014, ולאחר שעיגן מראש את ניצחון מפלגתו בחוקה, נבחר רשמית בבחירות בשנת 2019.
ההפיכה של שנת 2014 גרמה לדחייה חוזרת ונשנית של הבחירות העתידיות, ואלו התקיימו לבסוף בשנת 2019. במתכונתן החדשה של הבחירות בתאילנד, המצביעים בוחרים 500 חברים בפרלמנט והצבא שאוחז בשלטון מאז ההפיכה ממנה את 250 המושבים בסנאט. מפלגת השלטון זקוקה לכל הפחות ל-126 מושבים בפרלמנט כדי להבטיח את השלטון. הישג זה הובטח מעשית מראש בחוקה שהתקבלה במשאל עם מעורר מחלוקת, ומגבילה את מספר המושבים המקסימלי בו יכולה כל מפלגה להחזיק, בלי קשר למספר הקולות שקיבלה בפועל.
החוקה מחייבת כל ממשלה עתידית לפעול בהתאם לתוכנית שגיבש הצבא ובה תכנון מדיני עד לסוף שנות ה-30 של המאה ה-21.
תחת השלטון הצבאי צומצמו משמעותית חופש העיתונות וחופש הביטוי במדינה.
עם זאת, לא תמיד היה כך המצב. לפי חוקת 1997 הדמוקרטית, כל חברי הסנאט, שמספרם היה 200, נבחרו ישירות במחוזות המנהליים, כשלכל מחוז יש ייצוג של סנאטור אחד, לכל הפחות, ולפי חוקת 2007 הדמוקרטית למחצה, 76 מתוך 150 חברי הסנאט נבחרו בבחירה ישירה ב-76 מתוך 77 המחוזות המנהליים. בעוד שה-74 הנותרים מונו על ידי המלך.
צבא וביטחון
האחריות להגנתה של תאילנד מוטלת על הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד, גוף תלת-זרועי צבאי הכפוף למשרד ההגנה בממשלת תאילנד. נכון להיום משרתים בכוחות המזוינים 305,860 אנשים בשירות קבע ו-245,000 אנשי מילואים. זרועות הכוחות המזוינים הם: ההיסטוריה הצבאית של תאילנד מתחילה במאה ה-14, עם קריסתה של האימפריה הקמרית והקמתן של הממלכות הסיאמיות הראשונות, ממלכת סוקוטהאי וממלכת איוטהאיה. בהמשך התמודדו צבאותיהם של הממלכות הסיאמיות עם שכנותיהן באזורים שבהם שכנו במאה ה-21 וייטנאם, קמבודיה, לאוס, בורמה ומלזיה. במאה ה-19, במסגרת התמודדותה של הממלכה עם הקולוניאליזם האירופאי, הפך הצבא למודרני, בעיקר בימי מלכותם של מונגקוט ושל בנו צ'וּלָאלוֹנגקוֹן. הכוחות המזוינים לחמו בכמה מלחמות קולוניאליות כנגד צרפת ובריטניה, במלחמות העולם, במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם. בשנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הם ניהלו מאבקים ממושכים בכוחות קומוניסטים שנתמכו על ידי המדינות השכנות והחל משנות התשעים הם מתמודדים עם מורדים מוסלמים בדרום המדינה. כמו כן לוקחים הכוחות המזוינים חלק במלחמה העולמית בטרור באפגניסטן ובעיראק וכן במלחמה בשוד הימי לחופי סומליה ובשוד הימי במצר מלאקה. תאילנד חברה בברית איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN) ומשתפת פעולה עם צבאותיהן של שכנותיה, יריבותיה לשעבר וכן עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
כלכלה
רוב אזרחי תאילנד חיים בכפרים. כ-49% מכוח העבודה מועסקים בענף החקלאות; לעומת שנות ה-80 שם עמד נתון זה על כ-70%.
האורז מהווה המרכיב העיקרי בתוצר החקלאי. בנוסף ענף זה מעבד ומייצא גומי, קשיו, קוקוס, אננס, תירס ודגים. בתחילת המאה ה-21, בעיקר עקב כוח עבודה זול, מתפתחים מאוד ענפי הייצור השונים כגון – אלקטרוניקה, ביגוד, הנעלה ותוצרי פלסטיק וענפים מסורתיים כמו תוצרי עץ ואבני חן. לאחר המשבר הכלכלי הקשה שעבר על המדינה, כחלק מהמשבר הכלכלי באסיה בשנים 1997–1999, בשנות ה-2000 חזרה תאילנד, יחד עם כל אסיה, לצמיחה משמעותית, שהושגה בעיקר בעזרת גידול מרשים בייצוא (בעיקר לארצות הברית ויפן) ובתיירות הנכנסת. התיירות מהווה גם היא חלק משמעותי מכלכלת המדינה. נכון לשנת 2019 ביקרו בתאילנד כ-40 מיליון תיירים זרים. ותאילנד המדינה השמינית הכי מתוירת בעולם. ממשלת תאילנד שואפת שהתיירות תהווה כ-30% מהתוצר המקומי גולמי של המדינה עד שנת 2030.
יחסים מול ישראל
על פי נתוני מכון היצוא, גדל הסחר בין תאילנד לישראל בהתמדה. בשנת 2010 צמח היקף הסחר בין המדינות בשיעור של 40% והסתכם בכמיליארד דולר. יבוא הסחורות של תאילנד מישראל גדל ב-46% והסתכם בכ-491 מיליון דולר, כשיצוא הסחורות לישראל גדל ב-35% והסתכם בכ-545 מיליון דולר. תאילנד מייבאת מישראל בעיקר יהלומים וכימיקלים ומייצאת לישראל בעיקר מכונות וציוד אלקטרוני.
תאילנד של תחילת המאה ה-21 היא אחד היעדים המועדפים על התייר הישראלי. בעבר תאילנד הייתה יעד לתרמילאים בלבד, אך הפכה ליעד למשפחות וזוגות. על פי לשכת התיירות התאילנדית, בשנת 2019 ביקרו בממלכה 197,000 ישראלים, עלייה של כ-6% ביחס לשנת 2018. היעדים המועדפים על הישראלים בתאילנד הם קוסמוי, פוקט, קופנגן, בנגקוק וקאו לאק.
גאוגרפיה
תאילנד מחולקת ל-6 מרחבים (צפון, דרום, מרכז, מערב, מזרח וצפון-מזרח שנקרא איסאן) ובהם 76 מחוזות, כל מחוז מחולק לנפות (877 נפות ועוד 50 בבנגקוק), הנפות מחולקות לתת-נפות. כל מחוז נקרא על שם בירת המחוז.
אזור הצפון הוא הררי, והנקודה הגבוהה ביותר היא דוי אינתנון (2,565 מ'), הערים המרכזיות הן צ'יאנג מאי וצ'יאנג ראי. בצפון מזרח נמצאת רמת קוראט, ובגבולה המזרחי - נהר המקונג. אזור המרכז מאופיין בעמק נהר צ'או-פראיה שחוצה את הבירה בנגקוק וזורם למפרץ תאילנד. באזור הדרום נמצא המיצר היבשתי קְרָא, המתרחב לתוך חצי האי המלאי. מצדו המזרחי נמצא מפרץ תאילנד ומצדו המערבי ים אנדמן, שניהם משופעים באיים: בים אנדמן נמצאים האיים פוקט (אשר מחובר בגשר אל היבשת) פי-פי ורבים אחרים. במפרץ תאילנד נמצאים האיים טאו, סמוּי, פא-נגאן וצ'אנג.
אקלים
האקלים הוא טרופי ומאופיין במונסונים. בתקופה שבין אמצע מאי לבין סוף ספטמבר נמצאת תאילנד בהשפעת מונסון דרום-מערבי, גשום, חם ולח. בתקופה שבין נובמבר לבין אמצע מרס מושפעת תאילנד ממונסון צפון-מזרחי, יבש וצונן. המצר היבשתי קְרָא שבדרום תמיד חם ולח.
פארקים לאומיים
נכון ל-2016 הוגדרו בתאילנד 127 פארקים לאומיים, כולל 22 פארקים ימיים. הפארקים מנוהלים משנת 2002 על ידי מחלקת שימור הצמחייה, חיות הבר והפארקים הלאומיים במשרד המשאבים הטבעיים והסביבה (MONRE). הפארק הלאומי הראשון היה קאו יאי ב-1961, כאשר הועבר חוק הפארקים הלאומיים. הפארק הלאומי הגדול ביותר הוא הפארק הלאומי קאנג קרצ'ן ובו מגוון ביולוגי גדול של צמחייה ובעלי חיים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית תאילנד מונה כ-69 מיליון בני אדם. תוחלת החיים עומדת על כ-77.6 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על ילד אחד בממוצע לאישה.
הרכב אתני
מקובל היה להעריך כי 75% מהאוכלוסייה הם תאים, 11% הם סינים, 3.5% הם מלאים ו-10.5% אחרים. אולם, רוב האוכלוסייה היא למעשה מעורבת, כך שלא ניתן להגדיר אחוזים מדויקים. בנוסף, קיימות קבוצות שונות בתוך הרוב התאי, ולעיתים תושבי איסאן הילידיים נחשבים מיעוט גדול ולא חלק מקבוצת הרוב.
שפה
השפה הרשמית של המדינה והשפה המדוברת ביותר בה היא השפה התאית, שפה ממשפחת הקרא-דאי, וקרובה מאוד לשפה הלאית. היא נכתבת בכתב התאי, שהוא סוג של אבוגידה שהתפתחה מכתב חמרי עתיק.
מדוברות בתאילנד כ-61 שפות או ניבים נוספים פרט לתאית. המרכזיים ביניהם הם תאית דרומית, תאית צפונית (המכונה לעיתים ניב צ'יאנג מאי), ושפת איסאן הנחשבת לעיתים ניב של לאית.
התאית, כמו שפות מזרח אסתיות נוספות היא שפה טונאלית, כלומר על מנת להעביר משמעות השפה עושה שימוש לא רק בעיצורים ותנועות, אלא גם במספר טונים. בשפה התאית קיימות תשע תנועות יסוד והשפה כוללת מספר עיצורים שאינם קיימים כמעט בשפות המערב.
דת
בתאילנד נהוגות מספר רב של דתות ואין חוקתית דת רשמית למדינה, אך הדת הגדולה ביותר בפער גדול היא בודהיזם מזרם הטהרוואדה, כשמעל 93% מאזרחי המדינה מזדהים עם הטהרוואדה, נכון ל־2010. כ-4% מוסלמים, כ-0.7% נוצרים, כ-0.2% דתות אחרות וכ-0.1% הינדים. כמו במדינות בודהיסטיות אחרות, הנזירים והמנזרים מסתמכים על תרומות מכיוון שאסורה עליהם אחזקת רכוש. בניגוד למדינות בודהיסטיות אחרות, בתאילנד נהוגה הסמכה זמנית לנזירות, וגברים רבים, לרוב לאחר סיום התיכון או בחופשות הקיץ באוניברסיטאות, נוהגים לבלות את קיץ במנזר בודהיסטי, ומנהג זה נראה בעין יפה בחברה התאית.
בנוסף קיימת בתאילנד דת עממית לא ממוסדת המכילה פנתאון רחב של רוחות וישויות ומגוון רחב של טקסים ומנחות המוגשות להן. דת זו מזכירה במידת מה את ההדת הסינית העממית, אך נחקרה משמעותית פחות ממנה, ולכן קיים מידע מועט על הבדלי המנהגים ברחבי המדינה ועל תהליך התפתחותה. דת זו אינה סותרת את הבודהיזם, ולמעשה רוב מאמיניה מגדירים את עצמם בודהיסטים.
מאז תחילת המאה ה-20 התפתחה בתאילנד מסורת של נזירות בודהיסטית הנקראת "מסורת נזירי היער של תאילנד" המנסה לשחזר את צורת החיים של נזירים בתקופת חיו של גאוטמה הבודהה. מסורת זו בהתחלה נחשבה שוליים ואף כגורם מערער על הסטטוס קוו במדינה, אך עם גדילתה קיבלה מקום כבוד הן במדינה והן בעולם.
תרבות
התרבות התאית עתיקת יומין והיא מורכבת מערכים כמו כבוד לזולת ולמבוגרים, היררכיה, צייתנות ושקט נפשי ("לב רגוע") הבאים לידי ביטוי באופן שכיח בחברה התאית, אם כי בהדרגה השפעת המערב וגם השפעת שכנותיה, המשתנות בעצמן, בעיקר סינגפור וסין, גורמות לשינויים בתרבות זו.
מילת מפתח בתאית היא "סאנוק", מילה המבטאת הומור ובדיחות דעת, הגדרת אדם כ"לא-סאנוק" ('מאי-סאנוק') היא עלבון במידת מה.
מטבח
המטבח התאילנדי מושפע מתבשילים מוקפצים אשר מקורם במטבח הסיני, ומתבשילי הקארי של המטבח ההודי, אך עם מסורת עשירה של בישול המבדילה אותו ממקורות ההשפעה. כמו המטבח הווייטנאמי, המטבח התאילנדי ידוע בשימושו בעשבי תיבול ותבלינים טריים, וברוטב דגים.
ספורט
האיגרוף התאילנדי ("מוּאַי תאי") היא אמנות לחימה וספורט לחימה שמקורו בתאילנד שזכה לפופולריות רבה בעולם, בעיקר בזירת האמנויות לחימה המשולבות. בנוסף פופולרי בתאילנד ספורט מקומי נוסף הנקרא ספאק טקראו, הדומה לפוצ'יוולי אך משוחק עם כדור קש ונבדל ממנו במידת מה בחוקים.
תאילנד זכתה עד היום ב־35 מדליות במשחקים האולימפיים, מהן 10 מדליות זהב.
פיליפ הראשון, רוזן הנאו-מינצברג
פיליפ הראשון, רוזן הנאו-מינצברג המכונה פיליפ הצעיר (בגרמנית: Philipp I. von Hanau-Münzenberg; 20 בספטמבר 1449 – 26 באוגוסט 1500) היה רוזן הנאו בין השנים 1452 – 1458, אז חולק המחוז בינו לבין דודו, פיליפ הזקן. פיליפ הצעיר שלט החל מאז במחוז הנאו-מינצברג עד מותו.
ילדות
פיליפ הראשון נולד בטירת ווינדקן (כיום נידראו) לרוזן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו, והרוזנת פלטין מרגרט ממוסבאך, והוטבל בכנסייה המקומית. סנדקיו היו:
בשנת 1452 מת אביו, ריינהרד השלישי, לאחר שלטון שנמשך עשרה חודשים בלבד. פיליפ היה אז בן ארבע שנים, ונצרך לאפוטרופסות. משנת 1452 עד לחלוקת המחוז בשנת 1458, היה תחת אחריות מועצת עוצרים, שכללה את סבו (אב אמו) הרוזן פלטין אוטו הראשון ממוסבאך, סבתו (אם אביו), קתרינה מנסאו-בילשטיין, ודודו היחיד, פיליפ הזקן. משנת 1458 עד 1467, פיליפ הזקן היה האפוטרופוס והעוצר הבלעדי. בשנת 1467 הגיע פיליפ הצעיר לבגרות.
לא ידוע יותר מכך על ילדותו.
הסיבה לחלוקה
בעת שירש פיליפ הצעיר את הרוזנות, היה הוא בן ארבע שנים בלבד והדבר הציב בפני משפחת הנאו דילמה:
ההתלבטות
הוויכוח על חלוקת המחוז מתועד יחסית. שתי סיעות קרמו עור וגידים ברוזנות ובמשפחה השלטת.
אוטו הראשון, אחד מן העוצרים לפיליפ הצעיר, התנגד לחלוקה. הוא תמך באינטרסים של בתו מרגרט, אלמנתו של ריינהרד השלישי ואמו של פיליפ הצעיר. הוא ביקש למצב את נכדו כיורש היחיד של המחוז כולו.
תומכיו של פיליפ הזקן ארגנו קמפיין מכתבים. קרוביו של הרוזן והארגונים החשובים ביותר בקרב נתיניו - בפרט ארבע הערים במחוז, הנאו, וינדקן, באבנהאוזן וסטיינאו, והעמותות של האבירים של טירת באבנהאוזן - וכן הוואסלים של רוזנות הנאו, כולם כתבו לאוטו הראשון וביקשו לאפשר לפיליפ הזקן להינשא. מכתבים אלה נשמרים בארכיון המדינה במרבורג.
אמנת החלוקה של 1458
בדיעבד, ההחלטה הייתה לטובה, אמנחם פיליפ הצעיר לא מת ללא ילדים, אך פיליפ הזקן וצאצאיו הצליחו להרחיב את מחוזם באופן ניכר על ידי נישואים. וכאשר נפטר צאצאו האחרון של פיליפ הצעיר בשנת 1642, הרוזנות אוחדה תחת פרידריך קזימיר, צאצאו של פיליפ הזקן.
שמות החלקים
כדי להבדיל בין שני חלקי המחוז, החלק שנשלט בידי פיליפ הזקן נקרא הנאו-ליכטנברג לאחר שירש את ליכטנברג בשנת 1480. החלק השני נקרא רשמי הנאו-מינצברג רק משנת 1496. בספרות משתמשים בשמות הנאו-ליכטנברג והנאו-מינצברג כדי להבדיל בין החלקים אף לפני תאריכים אלה, אף על פי שזהו אנכרוניזם. ויש לכנות הנאו-באבנהאוזן את חלקו של פיליפ הזקן לפני שנת 1480.
מסעות לירושלים
בשנת 1484 עלה פיליפ לירושלים. ב-10 ביוני 1484 הפליג מוונציה ועגן ביפו ב־18 ביולי 1484. משם נסע לירושלים, אותה עזב שוב ב־10 באוגוסט 1484. הוא הפליג לקפריסין וחזר לוונציה ב־30 בנובמבר, ובסוף ינואר הוא היה שוב בהנאו. הוא כתב תיאור על המסע, שברובו מורכב מרשימה ממצה של אתרים קדושים בהם ביקר ושטרי המחילה שרכש. מסע שני לארץ הקודש היה בשנת 1491, כאשר ליווה את וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית.
מדיניות טריטוריאלית
בתקופת שלטונו של פיליפ הצעיר, זכתה הנאו-מינצברג בעוד שטחים טריטוריאליים משמעותיים: בשנת 1470 נרכשה פראונהיים, בשנת 1476 נתח במחוז אורטנברג, בשנת 1473 או 1484 פצנהיים ובשנת 1487 באד הומבורג. והושגה פשרה עם העיר פרנקפורט, תחילה בשנת 1453 ורשמית בשנת 1481, על חלוקה של מחוז בורנהיימרברג, שהקיף את העיר כמעט לכל צפונה. הסכם עם הרוזן של אייזנבורג הסדיר את המחלוקת סביב דרייך. פיליפ היה מעורב לעיתים קרובות בנקמות דם שאותם ביקש ליישב באופן חיובי אם בכלל היה ניתן. מבחינה זו, חוק השלום הנצחי (שאסר על נקמת דם) משנת 1495 הביא לו הקלה רבה.
פוליטיקה קיסרית
פיליפ אהב לטייל. הוא הרבה לבקר בבית המשפט בהיידלברג ומונסבאך ובעיר מיינץ. הוא ביקר בבראבנט בשנת 1469 ובדיאט של רגנסבורג בשנת 1471. בשנת 1474 ליווה את הקיסר פרדריק השלישי לפרנקפורט ולינץ. בשנת 1474 ו-1475, הוא הונצח לצד מספר חיילים בצד הקיסר פרידריך השלישי בתבליט העיר נויס, שהייתה במצור תחת שארל הנועז. בשנת 1480 ביקר את הקיסר בנירנברג ובשנת 1491 ביקר את דוכס לוריין. בשנת 1494, הוא ליווה את מלך הרומאים ובהמשך הקיסר מקסימיליאן הראשון למיינץ, שפייר וורמס.
כנסיות ומדיניות תרבות
לפיליפ הצעיר היה קשר עמוק לאדיקות ימי הביניים המאוחרת. הוא תרם בנדיבות למוסדות דת; הוא עלה פעמיים לרגל לארץ הקודש ואף אסף שרידים קדומים. פיליפ התרגש עמוקות מהעלייה לרגל האלה.
את אוסף השרידים רכש ממנזר זליגנשטט כשהיה במצוקה כלכלית, אולם הארכיבישוף ממיינץ התנגד לעסקה זו ופיליפ נאלץ להחזיר את השרידים למנזר. כפיצוי, הוא קיבל את הכפרים נאוהיים, אשסהיים ו גינהיים מהמנזר.
הוא עשה כמה תוספות והרחבות לכנסיית סנט מרי בהנאו:
פיליפ גם הזמין את "אוהבי הגותה", ציור שמנציח ככל הנראה אותו ואת פילגשו, מרגרט ווייצ'רשנר.
יצירות אמנות אלה באיכות מעולה והן מיצירות האמנות הבודדות ששרדו מהנאו מימי הביניים.
נישואים
כבר ב-1460, פיליפ הצעיר היה מאורס לבתו של הרוזן לודוויג השני מאיסנבורג-בידינגן. לאנה מאיסנבורג או לאחותה אליזבת. אירוסין אלו פורקו, כנגד תשלום פיצוי של 2690 גילדות.
פיליפ הצעיר נישא ב-12 בספטמבר 1468 לרוזנת אדריאנה מנסאו-דילנבורג (7 בפברואר 1449 – 15 בינואר 1477), בתו של הרוזן יוהאן הרביעי מנסאו-דילנבורג. נולדו להם שישה ילדים:
פילגש
נראה גם כי פיליפ הצעיר ניהל רומן לפני נישואיו, עם גוטה מרייפנברג, שהייתה משרתתו של כומר.
הערכה
ההיסטוריה לא תמיד עסקה בחיבה רבה בפיליפ. המלומדים הפרוטסטנטיים של המאה ה -18 התנגדו לאדיקות ימי הביניים המאוחרת שלו, ההיסטוריונים האזרחיים-צבאיים של המאה ה -19 לא אהבו את גישתו המחשבתית באיזון הסכסוכים הרבים בהם היה מעורב, והמוסר הבורגני של המאה ה-19 התנגד ליחסיו עם מרגרטה ווייצ'רשנר.
הדעה המודרנית היא כי יש לראות בשלטונו כחיובי עבור המחוז ואתריו. כנסיית סנט מרי, "חובבי גותה" ו"יצירת המזבח של וורת'"הם העדויות הבולטות ביותר להישגי התרבות בשלטונו, ונשארו יצירות אמנות ראויות לציון. כעת הוא נחשב לאחד השליטים החשובים יותר של בית הנאו, בשווה עם אולריך השלישי, ריינהרד השני ופיליפ לודוויג השני.
לורה דרן
ביוגרפיה
דרן נולדה בלוס אנג'לס שבארצות הברית, הוריה הם שחקני הקולנוע דיאן לאד וברוס דרן.
קריירת משחק
לאחר מספר תפקידים קטנים קיבלה דרן את הצעתו של פיטר בוגדנוביץ' לשחק בדרמה הביוגרפית "מסכה". בסרט גילמה דרן תפקיד שולי של נערה עיוורת בשם דיאנה אשר רואה את יופיו הפנימי ואת טוב ליבו של הנער הצעיר רוי "רוקי" דניס שנולד מעוות בשל מחלה נדירה.
הבמאי דייוויד לינץ' ליהק אותה לשניים מסרטיו, "קטיפה כחולה" בו שיחקה את דמותה של סנדי ויליאמס, בתו של בלש המשטרה בתחילת הסרט, והמותחן הדרמטי "לב פראי" שבו הופיעה דרן לצד אמה דיאן לאד וגילמה את דמותה של לולה, צעירה הנמצאת במרכזו של סיפור אהבה בלתי רגיל עם סיילור ריפלי (ניקולס קייג'). סיפור האהבה בין השניים לא מוצא חן בעיני אמה, מריאטה, השוכרת רוצח שכיר (וילם דפו) על מנת לחסל את אהובה של בתה.
בשנת 1991 עשו דרן ואמה דיאן לאד היסטוריה כשהיו שתיהן מועמדות לפרס האוסקר על תפקידן בסרט "שושנת פרא" והפכו לאם ובת הראשונות המועמדות לפרס בקטגוריות שונות. דרן הייתה מועמדת לפרס בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור רוז, בחורה משוחררת מינית בזמנים השמרניים של "שנות ה-30" שנשכרת לעבוד כמשרתת בבית משפחת הילייר. במהלך שהייתה בבית מתחילה רוז עם אבי המשפחה.
דרן קיבלה את פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרת הדרמה "Afterburn".
ב-1993 שיחקה דרן בתפקיד ראשי במותחן ההרפתקאות שובר הקופות של סטיבן ספילברג "פארק היורה". בסרט מופיעה דרן כד"ר אלי סאטלר, פליאובוטניקאית ומדענית הרפתקנית הנשכרת על ידי ג'ון האמונד, היזם של הפארק כדי שהיא ועוד מספר מומחים בתחום יבדקו את בטיחות במתקני הפארק לקראת פתיחתו לקהל הרחב.
באותה שנה הופיעה דרן בדרמה של קלינט איסטווד "עולם מושלם" וגילמה את הקרימינולוגית סאלי גרבר המתחקה אחר עקבותיו של הפושע הנמלט רוברט "בוטש" היינס (קווין קוסטנר).
ב-1999 שיחקה דרן בדרמה הביוגרפית "שמי אוקטובר" המבוססת על חייו של משגר הטילים הומר היקאם.
ב-2001 הופיעה דרן בפארק היורה 3, בו חזרה לגלם את ד"ר אלי סאטלר (שלאחר הנישואין הפכה לאלי דגלר) שנפרדה מד"ר גרנט, ואף התחתנה וילדה, אך עדיין שומרת על ידידות איתו. סרט נוסף בו שיחקה דרן באותה שנה היה בדרמה "קוראים לי סם" בו הופיעה בתור רנדי קרפנטר, המאמצת את לוסי (דקוטה פנינג), בת לאב חד הורי מוגבל בשכלו בשם סאם (שון פן).
ב-2006 לאחר 16 שנה חזרה דרן לעבוד עם הבמאי דייוויד לינץ' וכיכבה בתפקיד ראשי במותחן הפסיכולוגי "אינלנד אמפייר". ב-2009 זכתה דרן בפרס גלובוס הזהב השני שלה על תפקידה הביוגרפי בסרט "Recount" בתור קתרין האריס, פוליטיקאית אמריקאית ורפובליקנית אשר שימשה גם כמזכירת מדינת פלורידה.
בטקס שנערך בינואר 2012 זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית, על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "מוארת" ברשת HBO. בשנת 2014 גילמה דרן, את אמה של הייזל בסרט "אשמת הכוכבים" המבוסס על ספרו של ג'ון גרין. בינואר 2015 הועמדה דרן על ידי חברי האקדמיה לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בדרמה "הולכת רחוק" בתפקיד ברברה גריי, אמה של שריל סטרייד (ריס וית'רספון).
בשנת 2017 החלה לשחק לצד ניקול קידמן וריס וית'רספון בסדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO. על תפקידה בסדרה זכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה. באותה שנה השתתפה בדרמה הביוגרפית "המייסד", לצד מייקל קיטון.
בשנת 2019 דרן שיחקה בשלושה סרטים: ב"מרדף קר", סרטו של האנס פיטר מולנד, היא גילמה את אשתו של נהג מפלסת שלג (ליאם ניסן) שיוצא למסע נקמה בעקבות מותו המסתורי של בנם. כמו כן, היא שיחקה בתפקיד מארמי מארץ' בעיבוד של גרטה גרוויג לרומן "נשים קטנות", וגילמה עורכת דין המתמחה בגירושין בסרט "סיפור נישואים" של נואה באומבך, תפקיד עליו זכתה במגוון פרסים, ביניהם זכייה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, זכייה ראשונה של דרן אי פעם באוסקר, בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע וכן בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע.
ב-2022 שבה להופיע בדמותה כד"ר אלי סאטלר בסרט עולם היורה: עולם חדש.
חיים אישיים
דרן היא נינתו של מי שכיהן כמושל יוטה וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית ג'ורג' דרן.
בשנת 2005 נישאה דרן למוזיקאי בן הרפר. לזוג נולדו בן ובת, בנוסף לבן ובת מנישואיו הקודמים של הרפר. בני הזוג התגרשו בשנת 2013.
למבורגיני הורקאן
למבורגיני הורקאן (באיטלקית: Lamborghini Huracán), מכונית-על מתוצרת החברה האיטלקית למבורגיני. היא בעלת שתי דלתות ושני מקומות ומחליפה את שיאנית המכירות של למבורגיני, הגאיארדו. ההורקאן הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות בז'נבה במרץ 2014, והוצעה למכירה החל מהרבעון השני של שנת 2014.
שם
שמה של ההורקאן (הורקאן היא המילה הספרדית להוריקן) ניתן לה בהשראה משמו של שור לחימה ספרדי, בדומה לדגמי מכוניות אחרים מבית למבורגיני. הורקאן היה שור שנודע באומץ ליבו בשנת 1879. כמו כן הורקאן הוא אל הסערה, הרוח והאש של בני המאיה.
הורקאן LP 610-4 קופה (2014-הווה)
השינויים מדגם הגאיארדו כוללים תאורת לד מלאה, TFT LCD צבעוני בגודל 12.3 אינץ', עור נאפה וריפוד אלקנטרה. עיצוב מחדש ללוח המחוונים ומנהרה מרכזית, גרסה מותאמת מבית אאודי להזרקת דלק ישירה (Iniezione Diretta Stratificata) בנוסף להזרקת דלק עקיפה, מנוע בעל טכנולוגיית Stop & Start, תיבת הילוכים כפולת מצמד בעלת 7 יחסי העברה, עם שלושה מצבים (STRADA ,SPORT ו-CORSA) חישוקי סגסוגת בחתך של 20 אינץ', מערכת בלימה קרבון-קרמית, מערכת היגוי משתנה אופציונלית ומערכת אלקטרומגנטית לבלימת זעזועים.
ההורקאן נחשפה בתערוכה המוטורית בז'נבה במרץ 2014 והחלה להימכר החל מהרבעון השני של שנת 2014. היא מתחרה ישירה של המקלארן 650S ופרארי 458 (כמו גם יורשה, פרארי 488 GTB).
מחיר הבסיס של ההורקאן בארצות הברית הוא 241,945 דולר, ומגיע אף ל-320,000 בעבור תוספות שונות. אפשרויות נוספות אשר מגדילות את המחיר כוללות שיפורי פנים, מתכונות צבע מיוחדות, מתלים משופרים, מערכת עילוי, כמו גם מספר רכיבים אופציונליים מסיבי פחמן במקום אלומיניום.
בתחילת שנת 2015, ההורקאן הופיעה בתוכנית המוטורית טופ גיר. היא קיבלה סקירה נייטרלית מריצ'רד האמונד אשר אמר שהיא "מאולפת מדי כדי להיות למבורגיני ראויה". בכל אופן, היא הקיפה את מסלול המבחן של טופ גיר ב-1:15.8, התוצאה המהירה יותר מכל למבורגיני אחרת נכון לאותו תאריך, כולל למבורגיני אוונטאדור.
הורקאן פרפורמנטה
ההורקאן פרפורמנטה היא גרסה מיוחדת אך סדרתית להורקאן. אשר שברה את שיאה של הפורשה 918 בהקפת הנורבורגרינג (6:57) לשש דקות וחמישים ושתיים שניות.
תוספת של 30 כ"ס, האצה מ-0 ל-100 תוך 2.9 שניות, ומ-0 ל-200 תוך 8.9 שניות.
ההבדל החיצוני מההורקאן הרגילה הוא הספויילר (כנף) האווירודינמי.
בסוף 2017 נחשפה גרסת הרודסטר.
הורקאן Evo
ההורקאן Evo הוא תת-דגם של ההורקאן שנחשף בתחילת 2019.ה-Evo מבוסס על ההורקאן הבסיסי אך בעל טכנולוגיות נוספות ועיצוב שונה מעט.
הורקאן LP 610-4 Polizia
ההורקאן LP 610-4 Polizia היא ניידת משטרתית רשמית של למבורגיני אשר יוצרה במיוחד למשטרת איטליה, זאת לאחר ששני דגמי למבורגיני גאייראדו שניתנו לה נהרסו בתאונות דרכים. למודל זה תכונות שונות שלא כלולות בהורקאן האזרחית, כמו גוף צבוע בכחול המאפיין את צבעה של משטרת איטליה, רצועות לבנות וכיתוב במיקומים שונות, מערכת וידאו הממוקמת במרכז התא עם מצלמה מותאמת בסמוך למראה האחורית, מחשב, ציוד הקלטה מאחורי המושבים, מערכת הוכחת נתוני וידאו, נרתיק אקדח, ציוד רדיו משטרתי, תמרור עצור המורה לנהגים ועברייני תנועה לעצור בצד, מסך נשלף, מערכת קירור בתא המטען בחלק הקדמי של הרכב, דפיברילטור, צפירור משטרתי עם תאורת לד כחולה סביב הבסיס ואותות תאורת לד לבנות בחזית.
מנוע
ההורקאן שומרת על מנוע ה-5.2 ליטרים שהועבר באופן טבעי מהמנוע V10 של למבורגיני גאיארדו ואאודי R8 אשר מספק 610 כוח סוס. כדי להבטיח איזון וביצועים, המנוע ממוקם באמצע הרכב, בין הסרנים הקדמיים לאחוריים. למנוע יש גם הזרקת דלק ישירה וגם הזרקת דלק רב נקודתית ומשלבת בין היתרונות של שתי המערכות. זו הפעם הראשונה בה נעשה שימוש בשילוב זה במנוע V10. כדי להגביר את יעילות המנוע, ההורקאן כוללת גם מערכת Stop & Start.
בישראל
בשנת 2017 הובאו חמישה למבורגיני הורקאן לישראל.
פאולו פריירה
פאולו פריירה (בפורטוגזית: Paulo Freire; 19 בספטמבר 1921, רסיפה – 2 במאי 1997, סאו פאולו) היה מחנך ברזילאי ותאורטיקן רב השפעה של החינוך. התפרסם בזכות עבודתו בתחום החינוך העממי, שבאה לידי ביטוי בפעילותו להרחבת ומיסוד מערכת החינוך וייסוד בתי ספר כמו גם ביצירת תודעה לערכו של החינוך. פריירה נחשב לאחד ההוגים הבולטים ביותר בהיסטוריה של הפדגוגיה העולמית.
ביוגרפיה
פריירה נולד למשפחה מהמעמד הבינוני וידע עוני ורעב בשנות ילדותו, במרוצת השפל הגדול שהחל בשנת 1929, התנסות אשר השפיעה עמוקות על דאגתו לעניים ואשר סייעה בעיצוב השקפת עולמו החינוכית. פריירה החל את לימודיו באוניברסיטת רסיפה בשנת 1943 ולמד משפטים, אך גם פילוסופיה ופסיכולוגיה של השפה. לאחר שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין מעולם לא עסק במשפטים ובמקום זאת עבד כמורה בבית ספר תיכון ולימד את השפה הפורטוגזית. בשנת 1944 נשא לאישה את אלזה מריה קוסטה דה אוליבירה (Costa de Oliveira), אחת מעמיתותיו להוראה, והשניים עבדו יחדיו עד למותה, תוך כדי גידול חמישה ילדים.
בשנת 1961 מונה פריירה למנהל השלוחה התרבותית של אוניברסיטת רסיפה, וב-1962 נקרתה לפניו ההזדמנות הראשונה ליישום רחב היקף של התאוריות שלו, כאשר 300 עובדים מתעשיית קנה הסוכר למדו קרוא וכתוב ב-45 ימים בלבד. כתוצאה מהניסוי אישרה הממשלה הברזילאית את הקמתם של אלפי חוגים תרבותיים ברחבי ברזיל. ב-1964 שמה הפיכה צבאית קץ לפרויקט זה, אשר הסתיים במעצרו של פריירה כבוגד למשך 70 ימים. לאחר גלות קצרה בבוליביה, עבד פריירה בצ'ילה במשך חמש שנים עבור התנועה הנוצרית-דמוקרטית לרפורמה אגררית.
בשנת 1967 פרסם פריירה את ספרו הראשון: "חינוך כיישום החירות" (Education as the Practice of Freedom). הספר התקבל היטב, ולפריירה הוצעה משרת מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1969. בשנה שקדמה לכך כתב פריירה את ספרו הנודע ביותר: "הפדגוגיה של המדוכאים" (Pedagogy of the Oppressed), אשר התפרסם בספרדית ובאנגלית בשנת 1970. הספר לא ראה אור בברזיל עד לשנת 1974 כתוצאה מהסכסוך הפוליטי שבין הדיקטטורה הצבאית והנוצרים הסוציאליסטיים שהתעורר כאשר הגנרל ארנסטו ג'יסל (Ernesto Geisel) השתלט על ברזיל והחל בתהליך ליברליזציה.
לאחר שנה בקיימברידג' (מסצ'וסטס) עבר פריירה לז'נבה שבשווייץ, על מנת לעבוד כיועץ חינוכי מיוחד למועצה העולמית של הכנסיות (World Council of Churches). במהלך תקופה זו פעל פריירה כיועץ לרפורמה חינוכית במושבות הפורטוגליות לשעבר באפריקה, בעיקר בגינאה ביסאו ובמוזמביק.
בשנת 1979 הורשה פריירה לשוב לברזיל, ועשה כן בשנת 1980. פריירה הצטרף למפלגת הפועלים (PT) בעיר סאו פאולו, ופעל כמפקח על פרויקט האוריינות שלה בין השנים 1980 ל-1986. כאשר מפלגת הפועלים זכתה בבחירות העירוניות בשנת 1986, מונה פריירה לשר החינוך בעיר סאו פאולו.
באותה השנה, שנת 1986, נפטרה אשתו אלזה, ופריירה נשא לאישה את מריה ארוז'ו פריירה (Araújo Freire).
בשנת 1991 נוסד "מכון פאולו פריירה" בסאו פאולו על מנת להרחיב ולפתח את התאוריות שלו אודות חינוך עממי. במכון נמצא כיום ארכיונו של פריירה.
ב-2 במאי 1997 נפטר פריירה מאי ספיקת לב.
תרומתו התאורטית
פאולו פריירה תרם לפילוסופיה של החינוך אשר שורשיה נעוצים לא רק בגישות קלאסיות שמקורן באפלטון, אלא גם מהוגים מרקסיסטיים ואנטי קולוניאליים. למעשה, במובנים רבים הדרך הטובה ביותר לקרוא את "הפדגוגיה של המדוכאים" היא כהרחבה, או כתשובה ל"מקוללים עלי אדמות" של פרנץ פנון, אשר הדגיש את הצורך בחינוך מודרני, חדשני (ולא מסורתי) ואנטי קולוניאלי לאוכלוסיות ילידיות. כלומר, לא בחינוך שהוא הרחבה של תרבות המתרבת הקולוניאלי.
פריירה מפורסם ביותר עבור התקפתו על מה שכינה "תפיסת הבנקאות של החינוך", בה התלמיד נתפס כבעל חשבון ריק אשר יתמלא בידי המורה. כמובן, זהו אינו חידוש של ממש, שכן תפיסת הילד כלומד פעיל בידי ז'אן-ז'אק רוסו התרחקה כבר מתפיסתו כטאבולה ראסה (אשר בבסיסה זהה ל"תפיסת הבנקאות"), כמו גם הוגים כג'ון דיואי ואלפרד נורת' וייטהד אשר היו ביקורתיים ביחס להעברה של "עובדות" בלבד כמטרת החינוך. עם זאת, נחשבת עבודתו של פריירה כאחת מאבני היסוד של פדגוגיה ביקורתית.
מאתגרת יותר היא סלידתו של פריירה מהדיכוטומיה של יחסי התלמיד-מורה. דיכוטומיה זו התקבלה בידי רוסו והתקבלה באופן מאולץ בידי דיואי, אולם פריירה מתקרב לטענה כי יש לבטלה לחלוטין. על אף שקשה לדמיין יישום רעיון זה באופן מוחלט, פריירה מציע כי יחסי הדדיות עמוקה יהוו חלק מהבנתנו את התלמיד והמורה. פריירה מבקש שנחשוב במושגי תלמיד-מורה ומורה-תלמיד, כלומר מורה אשר לומד ותלמיד אשר מלמד ככללים הבסיסיים של ההשתתפות בכיתה.
זהו אחד הניסיונות הבודדים ליישם משהו הדומה לדמוקרטיה כשיטה חינוכית ולא רק כיעד של חינוך דמוקרטי. אפילו דיואי, אשר עבורו דמוקרטיה הייתה אבן הבוחן, לא שילב פרקטיקות דמוקרטיות במלואן בשיטותיו. עם זאת, בשלביו המוקדמים והקיצוניים הועברה ביקורת על חדר כיתה זה בטענה שהוא מסווה, ולא מתגבר, על סמכותו של המורה.
Instacart
Instacart היא חברה אמריקאית שמתמחה במשלוחי מוצרי מזון שניתן להזמין דרך האינטרנט מחנויות מזון, תוך היעזרות ביועצי מכירות עובדי החברה בהכנת המשלוח.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2012 על ידי אפורבה מהטה שקודם עבד באמזון. תחילה השרות היה רק באזור סן פרנסיסקו. בשנת 2015 החברה כבר כללה כ-200 עובדים והרחיבה את פעילותה לערים נוספות ברחבי ארצות הברית. בנובמבר 2017 פעילות החברה התרחבה לקנדה.
בשנת 2021 החברה הודיע על כוונתה לפטר כ-2,000 עובדים מכיוון שרוב החנויות שמשתפות פעולה עם החברה החלו לארוז משלוחים בעצמן.
פרוטונציה
בכימיה, פרוטונציה היא ההוספה של הידרון (+H) לאטום, מולקולה או יון. חומצת ברונסטד-לאורי מוגדרת כחומר כימי הגורם לפרוטונציה של חומר אחר. פרוטונציה או דה-פרוטונציה של מולקולה או יון גורמים לשינוי המטען החשמלי שלו ותכונות אחרות, כמו נטייה ליצירת קשרי מימן.
ניתן להבחין בין בסיסים חזקים לבסיסים חלשים לפי שיעור הפרוטונציה שהם עוברים: בסיס חזק עובר פרוטונציה מלאה בתמיסה, לעומת בסיס חלש שעובר בתמיסה פרוטונציה חלקית בלבד.
תמונתו של דוריאן גריי (סרט, 1915)
תמונתו של דוריאן גריי (באנגלית: The Picture of Dorian Gray) הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1915, המבוסס על הרומן "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד, שיצא לאור בשנת 1890.
עותק של הסרט נמצא בארכיון הסרטים של ספריית הקונגרס.
טורטוסה
טורטוסה (בספרדית: Tortosa) היא עיר בקטלוניה שבספרד, 89 ק"מ דרומית-מערבית לטרגונה, בקרבת הגבול עם אראגון וולנסיה. שוכנת על הדלתה של האברו, באזור שמוקדש לחקלאות, בעיקר לגידול אורז.
העיר נקראה Ilerca בפי האיברים, Dertosa בפי הרומאים וטרטושה (طرطوشة) בפי המוסלמים, שבתקופתם הייתה מרכזה של ממלכת טאיפה (1035–1148). היא נכבשה בידי רמון ברנגר הרביעי מקטלוניה ב-1148. בעיר התקיים בשנים 1413–1414 ויכוח טורטוסה בין יהודים לנוצרים.
ראו גם
בית הכנסת היהודי הישן בטורטוסה
גזפרום אינטרנשיונל
גזפרום אינטרנשיונל (באנגלית: Gazprom EP International B.V) היא חברה בת של תאגיד גזפרום, המתמחה ביישום פרויקטים בתחום חיפוש וסיקור, חקירה ופיתוח של פחמימנים מחוץ לשטחי הפדרציה הרוסית. זו למעשה הזרוע הבינלאומית של גזפרום.
מטה החברה ממוקם באמסטרדם (הולנד) ולה סניפים ברוסיה - בסנט פטרבורג ומוסקבה.
החברה הוקמה כדי לייעל את פעילות גזפרום מחוץ לשטחי הפדרציה הרוסית, אשר בעבר בוצעו על ידי כמה חברות. ריכוז כל הפעילויות הזרות בחברה אחת נועדו להבטיח את הגברת היעילות של תהליכי הניהול והמימון בתחום הבינלאומי.
הנהלה
מנכ"ל החברה (באמסטרדם) הוא אנדריי סטפנוביץ' פיק.
המועצה המפקחת הבינלאומית של גזפרום מורכבת מהאישים הבאים: אנדריי קרוגלוב, סגן יו"ר דירקטוריון גזפרום, ראש מחלקת הכספים; וסבולוד ולדימירוביץ' צ'רפאנוב, חבר מועצת המנהלים של גזפרום, ראש מחלקת גז, גז מעובה וייצור הנפט; יו"ר מועצת המנהלים של גזפרום בנק אנדריי איגורייביץ'אקימוב; סגן יו"ר מועצת המנהלים של גזפרום, אלכסנדר מדבדב.
תפקידים ופעילויות
חברת גזפרום אינטרנשיונל רואה במשימתה לתרום לחיזוק הפוטנציאל הכלכלי של החברה ולייעול הפעילות הבינלאומית ולפיכך פועלת להקמה ופיתוח של שותפויות בין הפדרציה הרוסית למדינות זרות בתחום הגז והנפט.
היסטוריה
החברה החלה את דרכה בשנת 1998, כאשר תאגיד גזפרום, חברת Zarubezhneft וחברת Stroytransgaz הקימו מיזם משותף, חברת Zarubezhneftegaz, שנועדה לייצג את האינטרסים שלהן בפרויקטים זרים. בשנת 2007, גזפרום קנתה את מניות השותפים במיזם המשותף הזה ושינתה את שם החברה לגזפרום Zarubezhneftegaz.
בסופו של דבר, מצב עניינים זה חייב איחוד של מנגנוני המימון והניהול של מבנים עסקיים אלה, אשר בשנת 2011 הוביל להחלטה לרכז את כל האחראים לפרויקטים הזרים של גזפרום בתחום לחברה אחת, בשם גזפרום אינטרנשיונל.
Gazprom International פועלת כמעט בשני תריסר מדינות באסיה, אפריקה, אירופה ואמריקה הלטינית ומתנהל משא ומתן על אפשרות כניסה לפרויקטים בשטח של מספר מדינות.
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1895–1918)
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Великая Княжна Ольга Николаевна; 15 בנובמבר 1895 – 17 ביולי 1918) הייתה דוכסית גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן. אולגה הוצאה להורג בידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה במהלך רצח משפחת הצאר.
ילדות ואופי
אולגה נולדה בארמון אלכסנדר שבסנקט פטרבורג ב-15 בנובמבר 1895. היא הייתה הבת הראשונה של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת הסן. היו לה שלוש אחיות קטנות: טטיאנה, מריה ואנסטסיה ואח בשם אלכסיי.
החברות עם רספוטין
הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים. קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של אנסטסיה, נסיך הכתר אלכסיי. בעידוד הוריהם, למדו עד מהרה הנסיכות לחבב ולהעריך את רספוטין. הם חשו בנוח בחברתו, ולעיתים אף נפגשו עמו כשהן לבושות בכותנות הלילה שלהן. הנסיכות נהגו להתייחס אליו כאל "ידידנו" או "החבר שלנו". היחסים החמים של משפחת המלוכה עם רספוטין המשיכו עד רציחתו של זה האחרון ב-30 בדצמבר 1916. על פי תיאורי עדי ראייה, הנסיכות כעסו מאוד כששמעו על הרצח, והיו קודרות מאוד זמן רב לאחר מכן. לאחר מותן התגלה כי ארבע הנסיכות ענדו קמעות עם תמונתו של רספוטין.
בגרות
בנובמבר 1911 התקיים טקס הגעתה של אולגה לבגרות. ב-1912 הסתובבו שמועות על כך שאולגה התארסה עם דמיטרי פבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אולם האירוסין בוטלו מסיבות שונות, ובעיקר בשל סכסוך בין דמיטרי לרספוטין. עם זאת אין ודאות שאכן כך היה. באביב 1914 הועלתה הצעה לשדך את אולגה עם קרול, נסיך הכתר של רומניה. אולגה וקרול נפגשו לשיחה, אולם אולגה לא התלהבה מקרול, וגם אמו של קרול מריה מאדינבורו מצאה את אולגה לא יפה ואת נימוסיה נוקשים מדי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, רצו הוריה לנצל אותה כדי להדק את הקשרים של רוסיה עם בעלות בריתה. בין ההצעות שהועלו נמנו אדוארד, הנסיך מוויילס ואלכסנדר יורש העצר של סרביה. אולגה דחתה את שתי ההצעות, וטענה שהיא רוצה להתחתן עם רוסי ולהישאר בארצה. למורה הצרפתי שלה פייר גילארד היא אמרה שהוריה לא יוכלו לחתן אותה עם אדם שהיא לא אוהבת. היא עצמה התאהבה נואשות בקצין צעיר על היאכטה הקיסרית בשם פאבל וורנוב. אהבתם לא יכלה להימשך בשל הפרשי המעמדות ביניהם, ווורנוב נישא בהמשך לאחד ממשרתותיה. בהמשך ניהלה אולגה רומן עם קצין אחר בשם דמיטרי צ'אק-בגוב אשר אותו כינתה בחיבה "מיטיה".
המוות
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התבלטה אולגה בדעותיה הפטריוטיות, ולא פעם העליבה את אמה שהייתה ממוצא גרמני. היא אמה ואחותה טטיאנה שימשו כאחיות בצלב האדום וטיפלו בפצועי מלחמה. בתחילה הייתה החוויה מהנה עבור האחיות כיוון שהן נהנו מחופש תנועה גדול יותר מזה שהיה להן בארמון, ויכלו לדבר עם נשים אחרות פשוטות עם. באחת הפעמים הן אף ניסו לצאת לקניות, אולם עד מהרה גילו שהן לא יודעות להשתמש בכסף. עם זאת, הקרבה הרבה לחיילים פצועים וגוססים, גבתה בסופו של דבר את מחירה מעצביה של אולגה. היא הפכה לדיכאונית ועצבנית, ובכמה הזדמנויות ניפצה שמשות והרסה מלתחות. בשל כך, היא הועברה מתפקיד אחות לעבודה משרדית בבית חולים.
בשנת 1917 אביה הודח משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין. לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח. באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק. הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה. לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין. באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו. בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים. ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אלכסנדרה ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה עם משרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב". מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים. בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות. הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם. הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים. כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי. הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג. הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם.
שרידי הגופות נמצאו במהלך חפירות שבוצעו בשנת 1979. לפי הוראת שלטונות ברית המועצות הוחזרו השרידים למקום מוצאם. בשנת 1991 חודשו החפירות ונקבע שהן גופותיהן של אלכסנדרה ובנותיה. זיהו את הגופות בעיקר בעזרת DNA. בעזרת דגימת דם מהנסיך פיליפ דוכס אדינבורו, צאצא של המלכה ויקטוריה ולפיכך בן-דודה של אלכסנדרה, זיהו את אלכסנדרה ובנותיה על ידי הגנים המיטוכונדריים שלהן. שיטת זיהוי נוספת הייתה בשיטה חדשה של השוואה בין צילומים לגולגולות. כמה גורמים ברוסיה, ובייחוד הכנסייה האורתודוקסית, טענו כי הגופות אינן של המשפחה המלכותית, אך לאחר סדרה ארוכה של עיכובים ביורוקרטיים ופוליטיים, שאריות המשפחה נקברו מחדש באחוזת הקבר של משפחת רומנוב בקתדרלת פיוטר ופאבל ב-1998, בטקס רב רושם, ביום השנה להוצאה להורג.
קרב טיפקאנו
קרב טיפקאנו היה קרב שנערך ב-7 בנובמבר 1811 בין כח בפיקודו של ויליאם הנרי הריסון, מושלה הצבאי של מדינת אינדיאנה ואינדיאנים בני שבט השוני (Shawnee) בהנהגתו של צ'יף טקומסה (Tecumseh). הקרב התרחש בעיירה פרופטסטאון, כיום מחוז טיפקאנו שבאינדיאנה.
לאחר שנודע לממשל האמריקני כי טקומסה מתכנן את הקמתה של קונפדרציה אינדיאנית, שלח הממשל את הריסון, ב-6 בנובמבר 1811, בראש כוח של כ-1,000 חיילים, למקום. הריסון ביקש להיפגש עם טנסקאווטאווה (Tenskawatawa), אחיו למחצה של טקומסה, שנודע בכינוי "הנביא", ולהציג לו את דרישות הממשלה, מאחר שהצ'יף טקומסה עצמו נעדר מהאזור.
תוצאות הקרב הביאו לקיצן את שאיפות האינדיאנים לעצמאות בחבל ארץ זה, אך גם היוו את אחת העילות לפריצתה של מלחמת 1812, בה נהרג טקומסה בקרב תיימז בשנת 1813.
Lunar Mission One
Lunar Mission One היה מיזם חללי בריטי פרטי, שמטרתו הנחתת חללית מחקר בלתי מאוישת על פני הירח, באזור הקוטב הדרומי שלו, וקידוח עמוק מתחת לפני הקרקע. המיזם הוכרז בנובמבר 2014 וגייס כספים באמצעות אתר מימון ההמונים קיקסטארטר. יו"ר החברה היה איאן טיילור, שר המדע והחלל שלעבר.
בדצמבר נסגר גיוס הכספים לאחר שהמיזם עבר את סכום היעד וגייס למעלה ממיליון דולר.