cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורמוזה ההולנדית
1664–1668: כיבוש ג'ילונג והמשך הלחימה
אחרי שגורשו מטאיוואן, ההולנדים חברו לשושלת צ'ינג בסין נגד ממלכת טונגנינג החדשה בטאיוואן, ששאפה להשיב את שושלת מינג לשלטון בסין כולה. אחרי מספר קרבות, ב-1664 ההולנדים הצליחו להשתלט על המבצר בג'ילונג. כוח ששלח ג'נג ג'ינג, שליט הממלכה החדשה, לא הצליח לנצח את ההולנדים, והם המשיכו להחזיק במבצר עד 1668, כשהתנגדות אבורג'ינים וחוסר הצלחה בהשתלטות על כל נקודה אחרת באי, שכנעו את ההולנדים לנטוש סופית את טאיוואן.
ההחלטה לעזוב את ג'ילונג התקבלה אף על פי שבשנת 1664, 26% מרווחי חברת הודו המזרחית ההולנדית הגיעו משם.
ב-1665 הצליח צי של ממלכת טונגנינג להביס צי משותף של שושלת צ'ינג והולנד. באותה שנה ההולנדים בזזו שרידים מקודשים ורצחו נזירים אחרי שתקפו מתחם בודהיסטי באיי ג'ושאן.
הצי בפיקודו של ג'נג ג'ינג הוציא להורג 34 מלחים והטביע עוד 8 מלחים הולנדים, אחרי שבזז, ארב והטביע את ספינת הסוחר ההולנדית קויילנברג ב-1672 בצפון מזרח טאיוואן. 21 מלחים הצליחו להימלט ליפן. הספינה הייתה במסע מנגסאקי לבטאוויה.
ממשל
בדרך כלל, ההכרה בעליונות ההולנדית הייתה על ידי הבאת מנחה בדמות צמח מקומי קטן (אגוז או קוקוס) שגדל על אדמת הכפר או העיר ולהביאו למושל בטקס שסימל את הענקת האדמה. לאחר מכן, היה המושל מעניק גלימה ומטה למנהיג הכפר, כסמל לתפקיד וכן את דגל וילם הראשון, נסיך אורנז' כדי שיוצג בכפר.
מושל פורמוזה
מושל פורמוזה מונה על ידי המושל הכללי של הודו המזרחית ההולנדית שישב בג'קרטה של ימינו. המושל הוסמך לחוקק, לגבות מיסים, לנהל מלחמות ולחתום על שלום בשם הולנד.
כדי לנהל את המושבה, הוא נעזר במועצת טאי-יואן, ונשיא המועצה היה השני בחשיבותו אחרי המושל, ונועד להחליפו במקרה של נבצרות. מעון המושל היה בפורט זילנדיה. לאורך שנות השלטון ההולנדי היו 12 מושלים.
כלכלה
מפעל טאי-יואן (קודות המסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית) היה אמור להפוך לשני ברווחיותו עבור החברה, אחרי נקודות המסחר בדג'ימה/היראדו. עם זאת, במציאות לקחו למושבה 22 שנים כדי להתחיל להרוויח. ההולנדים הצליחו להפוך את המרחב לאזור סחר משולש בינם לבין הסינים והיפנים, יחד עם ניצול משאבי הטבע שבאי. במהלך תקופת השלטון ההולנדי בוצעו גם הניסיונות הראשונים בהיסטוריה לפתחו כלכלית.
מסחר
הכוונה המקורית בהקמת המבצר בזילנדיה הייתה ליצור בסיס למסחר עם סין ויפן ולהפריע לסחר הפורטוגלי והספרדי באזור. לאחר שהוקם המבצר, הבינו ההולנדים את הפוטנציאל הגדול של עורות אייל סיקה הפורמוזני. העורות היו בשימוש אצל היפנים שהשתמשו בהם לייצור שריון לסמוראים וחלקים אחרים נמכרו אצל הסינים שנעזרו בהם עבור בשר וצרכים רפואיים. ההולנדים שילמו לאבורג'ינים כדי שיצודו את האיילים וניסו לעמוד בביקוש, אולם עד מהרה החלו האיילים להיעלם, מה שגרם לאבורג'ינים לבנות שיטות חדשות להישרדות. למרות סכנת ההכחדה, המין שומר בשבי ומאוחר יותר הצליחו להחזירו לטבע. ב-1638 ייצאו ההולנדים 151,400 עורות איילים ליפן, ואף על פי שמספר האיילים ירד, הם עדיין הצליחו לייצא 50–80 אלף עורות מדי שנה.
טאיוואן, בדגש על מחוז טאי-יואן, הייתה למרכז חשוב ברשתות הסחר במזרח אסיה. מוצרים מיפן, פוג'יין, וייטנאם, תאילנד ואינדונזיה נשלחו לטאיוואן ומשם לשאר העולם.
חקלאות
ההולנדים נעזרו בסינים כדי לגדל קני סוכר ואורז, שחלקם יוצאו למקומות רחוקים כמו פרס. הניסיונות לעודד את האבורג'ינים לזנוח את הציד ולאמץ אורח חיים יושבני וחקלאי עלו בתוהו, משתי סיבות "ראשית, לפי חלוקת העבודה המגדרית המסורתית, זו [חקלאות] עבודתה של האישה; שנית, זאת עבודה קשה ומונוטונית".
על כן, נאלצו ההולנדים להביא פועלים מסין, מה שיצר את ההגירה ההמונית הסינית הראשונה לטאיוואן, ולפי ההערכות, 50–60 אלף סינים היגרו לטאיוואן ב-38 שנות השלטון ההולנדי. את המהגרים משכה התנועה החופשית לאי, לרוב על ספינות הולנדיות, וכן כלים כמו גרזן וזרעים שחולקו כהתחלה למי שהיו מוכנים להגיע. בתמורה, לקחו ההולנדים 10% מהיבול למיסים.
מיסים
אחרי שביססו את שלטונם בטאיוואן, ההולנדים מיהרו להטיל מיסים על כל המוצרים בייבוא ובייצוא. אף על פי שאין תיעוד לגובה המיסים שנאספו, סביר להניח שההולנדים הרוויחו הרבה מהמיסים שהטילו על הסוחרים הסינים והיפנים. הדבר גרם לתקרית בין הולנד ליפן שיצרה את אירוע המדה יאהי ב-1628.
צורה אחרת של מיסים הייתה מס הצבעה על כל מי שלא הולנדי ומעל גיל 6. יחד עם מדיניות מגבילה על שכירת קרקע וסחיטות שונות, המס היה לסיבה למרידות ב-1640 וב-1652.
ההולנדים הטילו מס גם על ציד. הם מכרו רישיונות לחפירת מלכודות ב-15 ריאל לחודש, ורישיון לכידה עמד על ריאל נוסף. במהלך עונת הציד 1638–1639, הרוויחו ההולנדים כמעט 2,000 ריאל מהציד בלבד. לדיג לעומת זאת לא היו רישיונות, אבל הוא היה מחויב במס.
דמוגרפיה
לפני שההולנדים הגיעו לטאיוואן, האי היה מאוכלס בידי אבורג'ינים טאיוואנים, עם אוסטרונזי של ציידים-לקטים שהתמחה גם בחקלאות מסוג חתוך ושרוף. לא ניתן לדעת מה המספר המדויק של האבורג'ינים שהתגוררו בטאיוואן ערב הגעת ההולנדים. גם בשיא כוחם בטאיוואן, חלקים רבים מהאי לא נשלטו על ידי ההולנדים, כך שכל נתון שנאסף היה חלקי בלבד.
אתניות
האוכלוסייה בטאיוואן הורכבה משלוש קבוצות מרכזיות: אבורג'ינים, מהגרים הולנדים וסינים. הייתה גם קבוצה של ספרדים בצפון האי בין 1626–1642. לעיתים הייתה באי גם קבוצה של שודדי ים יפנים–קוריאנים שנקראו ווקאו שפעלו בחופים מחוץ להישג ידם של ההולנדים.
אבורג'ינים
האבורג'ינים התגוררו בטאיוואן במשך אלפי שנים. המפקד הראשון באי, שנערך ב-1650, העריך את מספרם בין 64 ל-68 אלף תושבים שהיו הרוב האתני באי. הם חיו בכפרים באוכלוסיות שנעו בין כמה מאות ל-2,000 בכפרים הגדולים ביותר, והיו ביניהם קבוצות שונות בעלות שפות שונות שלא תמיד היו מובנות ביניהן.
הולנדים
ההולנדים היו בתחילה בעיקר חיילים בצירוף עבדים ופועלים אחרים מהמושבות ההולנדיות באזור, במיוחד מאזור ג'קרטה. מספר החיילים באי השתנה בהתאם לצורך וגדל מ-180 חיילים עם הפלישה לאי ל-1,800 ערב פלישת קושינגה. היו באי גם מספר אנשי צוות נוספים כמו סוחרים, מיסיונרים ומורים. גם עבדים הובאו לאי, בעיקר מטעם אנשים חשובים.
לאחר גירוש ההולנדים מטאיוואן ניצלו הסינים את הנשים ההולנדיות למטרות מיניות. במהלך המצור על מבצר זילנדיה נלקחו נשים וילדים בשבי. המיסיונר ההולנדי אנטוניוס המברוק, שתיים מבנותיו ואשתו נלקחו בשבי. הוא נשלח למבצר בדרישה שישכנע אותו להיכנע, שם שתיים מבנותיו האחרות היו. הוא עודד את המבצר להמשיך ולהילחם והבטיח שהחיילים הסינים רעבים ומורדים ככל שעובר הזמן. הוא הוצא להורג כשחזר למחנה הסיני, וקושינגה לקח את בתו של המברוק לפילגש, והיא תוארה כ"עלמה מתוקה ונעימה מאוד". כמו כן, הופצה שמועה לפיה ההולנדים מעודדים את הילידים להרוג סינים, מה שגרר נקמה מצד קושינגה שהוציא להורג המוני אסירים הולנדים, ביניהם נשים וילדים. מי ששרדו נמכרו לאחר מכן לעבדות. יתר הנשים חולקו בין המפקדים, שלקחו אותן לפילגשים. ביומן המבצר ההולנדי נכתב כי "הטובות ביותר נשמרו למפקדים, ולאחר מכן נמכרו לחיילים הפשוטים. מאושרת מי שנפלה בחלקו של אדם לא נשוי, ובכך נמנעה מהטרדות מצד הנשים הסיניות הקנאיות לבעליהן".
מאפיינים כמו שיער אדמוני בקרב תושבי דרום טאיוואן הם תוצר של הקשר בין הנשים ההולנדיות לסינים. הנשים שנלקחו לעבדות ולפילגשים לא שוחררו אף פעם. ב-1684 דווח שחלקן עדיין חיו בשבי. סוחר הולנדי ניסה לפעול כדי לשחרר אותן במשא ומתן עם בנו של קושינגה, אך ללא הצלחה. קיימים דיווחים הולנדים על לקיחת הנשים בשבי.
האן
כבר בעת הגעת ההולנדים לטאיוואן הייתה באי רשת של סוחרים סינים שקנו מוצרים שונים (בייחוד מוצרי איילים) מהילידים. לפי ההערכות חיו באי 1,000–1,500 סוחרים, כמעט כולם גברים, שרובם שהו בטאיוואן רק במהלך עונת הסחר.
אחרים
ההולנדים הביאו למושבה עבדים מווייטנאם ומפמפנג שבג'אווה, וב-1643 החלו להציע לאבורג'ינים תגמולים אם יתפסו את העבדים שברחו מהם. 18 עבדים היו מעורבים בהתקפה הולנדית על תושבי טאמלקאו, יחד עם 110 סינים ו-225 חיילים הולנדים ב-11 בינואר 1642.
רקע
טרם הגעת ההולנדים, תושבי טאיוואן חיו בשבטים נפרדים ושונים זה מזה; למרות בריתות זמניות, מנהגים חקלאיים דומים ונישואי תערובת, השבטים הפגינו הבדלים משמעותיים ביניהם. השבטים היו חשדניים כלפי הזרים החדשים שהגיעו.
תהליך ההשתלטות ההולנדית על האי כלל טבח של ילידים באי לאמאי ב-1642, ולאחריו השבטים נאלצו להיכנע לשלטון ההולנדי ולעבוד עבורו. לפי מסמכים מ-1650, המתיישבים שלטו על 315 כפרים ובהם אוכלוסייה של 68,600 תושבים, כמחצית מתושבי האי.
דת
אחד מעמודי התווך של התקופה הקולוניאלית ההולנדית היה המרת הילידים לנצרות. מתיאור המיסיונרים הראשונים, הדת הילידית הייתה אנימיסטית ובמקרה אחד הונהגה על ידי כוהנים בשם "איניב".
המקומיים גם עסקו בפעילויות שונות שההולנדים תפסו כחטא או כלא תרבותיות, כולל הפלות חובה לנשים מתחת לגיל 37, ניאוף, אי שמירת השבת הנוצרית ועירום. הברית החדשה תורגמה לשפות האבורג'ינים והועברה בין השבטים. זהו המקרה המתועד הראשון של כניסת הנצרות לטאיוואן.
חינוך
המיסיונרים היו אחראים גם על הקמת בתי ספר בכפרים שבשליטת הולנד כדי ללמד לצד הדת קרוא וכתוב. טרם הקולוניאליזם ההולנדי לא נעשה שימוש בכתיבה, וההולנדים העבירו את השפות הפורמוזניות ליטון. זהו התיעוד הראשון בהיסטוריה לשפה כתובה בטאיוואן.
נעשו מספר ניסיונות ללמד ילדים מקומיים את השפה ההולנדית, אך הם נזנחו במהרה אחרי שנכשלו. מנגד, לפחות פורמוזני אחד קיבל השכלה בהולנד ונטמע באוכלוסייה ההולנדית.
טכנולוגיה
המגוון הייחודי של משאבים למסחר כמו עורות ובשר איילים, קני סוכר ואורז יצרו שוק רווחי מאוד עבור הולנד. תיעוד מאת המושל ההולנדי קבע כי "טאיוואן הייתה נמל מסחר מצוין, שמאפשר להרוויח 100% על הסחורה". הילידים בטאיוואן היו עובדי כפיים שכישוריהם נוצלו לטובת יצירת רווחים מהמשאבים באי.
בנוסף, ההולנדים העבירו את האי לחקלאות מתקדמת יותר. הילידים למדו להשתמש שיטות מערביות לניהול היבולים שהשתמשו בטכנולוגיות בנות קיימא ויעילות יותר. כלים נוספים שהוכנסו לאי הם הבארות וכן הובאו שוורים ובקר.
צבא
עם זאת, השבטים שהיו בעלי ברית נגד הסינים פנו נגד ההולנדים במצור על פורט זילנדיה ותמכו בקושינגה, אחרי שהציע להם חנינה. הם המשיכו לפעול נגד ההולנדים והוציאו רבים להורג, אחרים השחיתו את ספרי הלימוד הנוצריים וחיסלו מתיישבים אירופאים.
אחרי פירוק המושבה
המורשת ההולנדית בטאיוואן גלויה בטאינאן, והמבצר בפורט זילנדיה שומר. הבניין של חברת הודו המזרחית ההולנדית בטמסוי, שנקרא פורט אנטוניו, שימש את הקונסוליה הבריטית עד שבריטניה ניתקה את היחסים עם טאיוואן לטובת הכרה בסין.
חלק מהמדיניות ההולנדית שימש כבסיס לראשית הסחר הבינלאומי המודרני בטאיוואן. ניתן לייחס את תחילת המסחר והכלכלה העכשווית באי לתשתיות שהניחו ההולנדים בתקופת שלטונם.
עם זאת, התוצאה המשמעותית ביותר של המושבה היא ההגירה הגדולה של סינים לאי, שהפכו עם השנים לרוב. בנוסף, ההולנדים יצרו קשר עם שני העמים ואפשרו תקשורת ביניהם שלא התקיימה קודם לכן.
אורבנוס מלאנגר
אורבנוס מלאנגר (327 - כנראה ב-23 בינואר 390) היה בישוף צרפתי, הנחשב לקדוש נוצרי. אורבנוס כיהן בין שנת 374 לשנת מותו כבישוף השישי של לאנגר ושל אוטון. אחותו היא הקדושה לודגריה.
על פי האגדה הקשורה בהגיוגרפיה שלו, אורבנוס נמלט מרודפיו לתוך כרם, שם החביאו אותו הכורמים; ולאחר מכן התנצרו האחרונים. אורבנוס נחשב לפיכך כקדוש המגן של הכורמים, הייננים, ושל עובדים אחרים בתעשיית היין; כמו גם הקדוש המגן נגד אלכוהוליזם ושידפון. בנוסף, הוא הקדוש המגן של הערים לאנגר ודיז'ון. גם באיקונוגרפיה הנוצרית הוא מתואר עם אשכול ענבים בידו. לעיתים מיוחס סיפורו (והפטרונות בנושאי יין) בטעות לאפיפיור אורבנוס הראשון, שגם הוא נחשב לקדוש.
יום חגו ב-4 באפריל קשור בצורה הדוקה לאמונות בנושאי מזג האוויר ולמסורות חקלאיות עתיקות. קיימת אמרה בגרמנית לפיה: Pankraz und Urban ohne Regen / bringen großen Erntesegen ימי פנקרטיוס ואורבנוס ללא גשם ויבשים/מביאים עימם ברכת בצירים גדולים ומשובחים
חומרי מזון
חֹמֶר מָזוֹן (נוּטְרִיֵּינְט או נוטריאנט) הוא יסוד או תרכובת כימית החיוניים לחיים ולגדילה של יצורים חיים. שני השימושים העיקריים של חומרי המזון הם לבניין הגוף ולאספקת אנרגיה. כל הנוטריאנטים משתתפים במחזורים ביוגיאוכימיים המאפשרים שימוש חוזר בהם.
השפעת האנושות על פיזור הנוטריאנטים
עקב חשיבותם הרבה מרבה האנושות להתערב בתהליכים הקשורים בנוטריאנטים. הדוגמה הפשוטה ביותר לכך היא ייצור דשנים. יש לפעילות זו צד שלילי - בשל הזרמת דשנים לים נוצר מצב של עודף נוטריינטים, הגורר פריחת אצות. במצב של היעדר מין הניזון מהאצות התרבות האצות יכולה להביא לחוסר חמצן באזורים החופיים אשר מובילה לתמותת יצורים ימיים. אזורים בהם מתקיימת התופעה נקראים אזורי מוות.
גלגו מוהול
גלגו מוהול (שם מדעי: Galago moholi) הוא מין של גלגו הנפוץ ביערות והסוואנות של מרכז אפריקה ואפריקה הדרומית ופעיל בשעות הערב. בבער הוא נחשב לתת-מין של גלגו סנגלי, אם כי הופרד לאחר בדיקות שהראו שאלו שני מינים שונים.
המין כולל כיום 2 תת-מינים:
גלגו זה חי בסוואנות מיוערות וביערות משווניים, אך פתוחים יותר מיערות גשם, לרוב באזור המסיק והוא חי בטבע במדינות: אנגולה, בוצואנה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מלאווי, מוזמביק, נמיביה, דרום אפריקה, אסוואטיני, טנזניה, זמביה וזימבבואה ואולי גם ברואנדה ובבורונדי.
הגלגו מגיע לאורך של 15 ס"מ והוא בעל זנב באורך 23 ס"מ בקירוב. הוא בעל פרווה אפורה-כסופה, אוזניים רחבות ומעוגלות ועיניים גדולות וחומות המותאמות לראיית לילה. לגלגו רגליים עבות וארוכות העוזרות לו לזנק והוא בעל זנב שעיר.
הגלגו הוא מין פעיל לילה החי בין ענפי עצי שיטים, בעיקר משיטת הסוכך ושיטת הקארו (Vachellia karroo) לרוב והוא ניזון מחרקים ומשרף ולשד עצים של השיטים. הוא מקפץ ביעילות ממקום למקום ולעיתים יכול להימצא על הקרקע, אם כי שם הוא פגיע לטורפים. הגלגויים חיים ביחידות משפחתיות קטנות הנחות ביום בחללי עצים.
אוכלוסייתו נרחבת ואינה נמצאת בסכנה בטבע.
מקרה קטרינג
מקרה קטרינג (באנגלית: The Kettering Incident) היא סדרת דרמה אוסטרלית, ששודרה לראשונה בערוץ Showcase של רשת פוקסטל ב-4 ביולי 2016. את הסדרה יצרו ויקטוריה מאדן ווינסטנט שיהן, והכותבים היו ויקטוריה מאדן, לואיז פוקס, קייט שורטלנד ואנדרו נייט. תצוגה מוקדמת של הסדרה נערכה בפסטיבל Dark MoFo בשנת 2015, בו הוקרנו שני פרקים מתוך הסדרה לקהל נבחר בתשעה מוקדים ברחבי טסמניה.
הסדרה צולמה בקטרינג וסביבותיה ובברוני איילנד שבטסמניה. בין המממנים לסדרה היו Screen Australia, Screen Tasmania, פוקסטל ו-BBC Worldwide, והיא פותחה בעזרת ערוץ 4 הבריטי.
תקציב הסדרה היה 15 מיליון דולר, והיא פורסמה כדרמה למבוגרים הראשונה שצולמה בטסמניה. את הסדרה ביימו רוואן וודס וטוני קרביץ. המפיקה בפועל הייתה פני וין. במאי 2017 החל פיתוח של עונה שנייה לסדרה. אבל ביוני 2018 אישרה ויקטוריה מאדן, יוצרת הסדרה, שפוקסטל לא ממשיכה את הסדרה.
תקציר עלילה
אנה מייסי (אליזבת דביקי) עזבה את עיירת הולדתה קטרינג כשהייתה בת 14, זמן קצר אחרי שחברתה הטובה (ואחותה למחצה), ג'יליאן בקסטר, נעלמה בצורה מסתורית. שתי הילדות רכבו על אופניים אל היער מחוץ לקטרינג, שם ראו אורות משונים בשמיים. אחרי שמונה שעות אנה נמצאה לבדה, מפוחדת ומכוסה בדם.
חמש עשרה שנים אחר כך, אנה חוזרת לעיירה ומוצאת שהאנשים שם נאבקים כדי לשרוד. היערות סומנו לכריתת עצים, ומתרחשים עימותים אלימים בין אנשי איכות הסביבה והעובדים מקומיים. הופעתה המחודשת של אנה מעוררת סערה, כאשר נערה אחרת, קלואי הולוויי (סיאנואה סמיט-מקפי) נעלמת בפתאומיות, מה שמניע את אנה לחקור מה באמת קרה בלילה שבו ג'יליאן נעלמה. בכך היא חושפת סודות המאיימים על עתידה של קטרינג.
אדוארד הרמן
אדוארד קירק הרמן (באנגלית: Edward Kirk Herrmann; 21 ביולי 1943 – 31 בדצמבר 2014) היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס טוני.
ביוגרפיה
נולד בוושינגטון הבירה שבארצות הברית למשפחה נוצרית. הוא גדל באזור דטרויט, בנם של ג'ין אלינור וג'ון אנטוני הרמן. אביו הוא ממוצא גרמני. ב-1965 סיים את לימודיו באוניברסיטת באקנל שבפנסילבניה, שם היה חבר באחוות פי קפא פסי. הרמן למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון באמצעות מלגה של תוכנית פולברייט.
הרמן החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון. אחת ההפקות המקצועיות הראשונות בהן השתתף הייתה הופעת הבכורה בארצות הברית של המחזה "Moonchildren" בתיאטרון Arena Stage שבוושינגטון הבירה. המחזה עלה בנובמבר 1971. שנה לאחר מכן עלה המחזה של מייקל ולר על במות ברודוויי והרמן עבר להתגורר בניו יורק. הרמן שב לברודוויי ב-1976 כדי לגלם את דמותו של פרנק גרדנר בעיבוד המחודש של המחזה "Mrs. Warren's Profession". על הופעתו זו זכה בפרס טוני. ב-1983 היה מועמד לפרס טוני על משחקו במחזה "Plenty".
הקריירה הקולנועית של הרמן החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 ובמהלך העשור הופיע בסרטים רבים בהם: "המרוץ אחר הגלימה" של ג'יימס ברידג'ס (ראה אור ב-1973), "גטסבי הגדול" (1974), "וולדו פפר הגדול" שם שיחק לצד רוברט רדפורד (1975), "The Betsy" וגנרל על הכוונת(1978).
ב-1976 כיכב הרמן בסרט הטלוויזיה "אלינור ופרנקלין" שם גילם את דמותו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. הוא הופיע גם בסרט ההמשך "אלינור ופרנקלין: השנים בבית הלבן" (1977). על הופעותיו אלה היה מועמד לפרס אמי. הרמן גילם את דמותו של רוזוולט גם בסרט "אנני", עיבוד קולנועי למחזמר בעל שם זהה (יצא לאקרנים ב-1982). הרמן גילם את דמותו של הרמן מנסטר בטלפילם "Here Come the Munsters" של פוקס (1995).
במשך מעל 30 שנות קריירה גילם הרמן תפקידים רבים בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע ואף תרם את קולו להפקות רבות. ב-1999 זכה בפרס אמי על משחק אורח בסדרת הדרמה המשפטית "הפרקליטים", בה גילם פרקליט צמרת אשר מואשם ברצח. בשנים שקדמו לזכייה היה מועמד לפרס עוד ארבע פעמים, פעמיים על משחקו בסרטי הטלוויזיה "אלינור ופרנקלין" ופעמיים על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקן אורח בדרמה הטלוויזיונית "St. Elsewhere" שם גילם את דמותו של האב ג'וזף מקאבי. בשנים 2000–2007 הופיע כחבר צוות קבוע בסדרת הדרמה הקומית "בנות גילמור" שם גילם את דמותו של ריצ'רד גילמור, לצדה של קלי בישופ שגילמה את אשתו. בשנת 2001 שיחק בסרט האימה "Down " בכיכובה של נעמי ווטס. בשנת 2012 שיחק בקומדיה "Price Check" לצד פארקר פוזי.
הרמן חובב שיפוץ ושימור של רכבי אספנות. היה נשוי בשנית לסטאר הרמן ואב לשלושה ילדים מאשתו הראשונה, השחקנית לי קארן. התגורר בסאלזברי שבקונטיקט, עד מותו ב-31 בדצמבר 2014, בגיל 71, מסרטן המוח.
קולנוע תל אביב
קולנוע תל אביב היה בית קולנוע שפעל ברחוב פינסקר תל אביב בין השנים 1957 ל-2000.
היסטוריה
בית הקולנוע הוקם בידי חברת פוקס המאה ה-20, ונחנך ב-24 באוקטובר 1957, בהקרנת הסרט "רומן בלתי נשכח". עם חנוכתו נחשב לגדול והמפואר בבתי הקולנוע בישראל. הוא כלל 2,000 מושבים מרופדים, שטיח מקיר לקיר ויציע, וקירותיו החיצוניים עוטרו בפסיפס ובשלטי ניאון. לקראת הפתיחה, בעקבות לחץ של החרם הערבי, חברת "פוקס" הסירה את שמה משם הקולנוע. בפליירים שחולקו למבקריו הראשונים של הקולנוע נכתב:
בתחילה הוקרנו בקולנוע רק סרטים שהפיקה חברת פוקס המאה ה-20, אך בהמשך הוקרנו גם סרטים של חברות נוספות. בשעות היום הוקרנו סרטים בגרמנית, שכונו "סרטים אוסטריים", כדי לא לפגוע בניצולי השואה. בשנות ה-70 רכשה את הקולנוע חברת "גולן גלובוס", והבניין שימש גם את משרדיה ואת ארכיון הסרטים שלה. בשנות ה-90, עם הירידה במספר הצופים, פוצל האולם לשלושה בתי קולנוע, אך הדבר פגם באיכות הצפייה, ובשנת 2000 נסגר בית הקולנוע סופית.
בנוסף להקרנת סרטי קולנוע, התקיימו באולם פעילויות תרבות נוספות. בין היתר, נערכו בו אירועים כגון טקס בחירת מלכת היופי לשנת 1958, בו נבחרה מרים הדר, הופעות, ובהן הופעה של יהודה פוליקר ב-1985 שהוקלטה והייתה לאלבומו "חולם בהקיץ", ואף כנסים פוליטיים.
החל משנת 1990 פעלו בבניין המשרדים הצמוד לקולנוע "אולפני ג.ג. תל אביב", ששימשו בעיקר את ערוץ 2, ואחר כך גם את ערוץ 10. התוכנית האחרונה שהוקלטה באולפנים, לפני שנסגרו ב-2008, הייתה "הלילה עם ליאור שליין".
בשנת 1992 חתם יורם גלובוס על עסקה עם הקבלן יוסף יודסין להריסת המבנה ולהקמת מגדל בו משרדים ו-200 דירות. אך יודסין נקלע לקשיים כלכליים, פשט את הרגל, וקידום הפרויקט התעכב. בשנת 2002 הוועדה המקומית לתכנון ובנייה תל אביב אשרה תוכנית לבניית מגדל בן 19 קומות על שטחו של הקולנוע, ובצמוד מבנה נמוך יותר בן חמש קומות. יזמי הפרויקט באותה עת, יחד עם גלובוס, היו החברות "פולאר נדל"ן" מקבוצת פולאר השקעות, סקום ושיכון עובדים. הקבוצה גם ביקשה להרוס את בניין תיאטרון אהל הסמוך, שגם היה בבעלותה. השותפות בין היזמים התפרקה בשנת 2004, בגלל עיכובים באישור הסופי לבנייה, והתזמורת הפילהרמונית הישראלית בחנה את האפשרות להשתמש באולם, בזמן שהיכל התרבות היה בשיפוצים. באפריל 2006 נמכר המתחם לחברת "אירו סאט" תמורת 11 מיליון דולר.
בינואר 2009, הודיע ראש העירייה רון חולדאי, כי הוא מתנגד להקמת מגדל במקום, בשל מיקומו במתחם העיר הלבנה. בתמורה הוצע ליזמים ניוד זכויות הבנייה למגרשים אחרים שבבעלותם. בספטמבר 2009, רכשה חברת "אקרו נדל"ן" את המגרש של בית הקולנוע, תמורת 39 מיליון שקל. ובסופו של דבר אושרה בנייתו של בית מגורים בן 5 קומות, בו 36 יחידות דיור בלבד, ששווק תחת השם "CINEMA TLV". ב-31 באוקטובר 2010 הוחל בהריסת בית הקולנוע, לשם הקמת בית המגורים במקומו.
רפאל בשן
רְפאל בשן (בלומנשטיין) (20 בדצמבר 1930 – 9 בנובמבר 2000) היה עיתונאי ומראיין ב"מעריב" ואחר כך ב"ידיעות אחרונות". בלט בעיתונות הישראלית בראיונותיו הייחודיים, שבהם הביא בין הטקסטים גם תיאור של הבעת ותגובת מרואייניו.
ביוגרפיה
בשן נולד בשם רפאל בלומנשטיין בל' בכסלו תרצ"א 1930 בדרזדן שבגרמניה, בן ליעקב וסידוניה בלומנשטיין. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה השתקעה בשכונת הדר הכרמל בחיפה. לאביו הייתה חנות נעליים על הכרמל (עד שלימים, בבגרותו של בשן, פשט את הרגל). בגיל שלוש לקה בשן בשיתוק כתוצאה ממחלת הפוליו, שבאותה תקופה טרם נמצא לה חיסון. בעקבות המחלה נותרה ידו הימנית משותקת. לימים ראיין בשן את אלברט סייבין, ממציא החיסון נגד חיידק פוליו, ולא הסתיר את התרגשותו. על בשן עברה ילדות לא מאושרת עם הוריו ועם אחותו הצעירה רחל. הוא התחנך בבית הספר הריאלי בחיפה. בבית הספר לא הצטיין בלימודיו ועבר לבית ספר דתי. לאחר שחזר בתשובה באופן מתון, היה לחבר ב"נוער מזרחי" והצטרף למחזור הראשון של הישיבה התיכונית (הפנימייה) מדרשיית נועם פרדס חנה. היה מעורכי ביטאון הישיבות. הוא לא סיים את לימודיו בישיבה התיכונית, ותחת זאת הלך ללמוד בישיבת "מרכז הרב" הציונית דתית יחד עם שמואל אבידור הכהן המבוגר ממנו, שאותו הכיר בשן כשהכהן היה מדריך בתנועה.
קריירה עיתונאית
בגיל 17 החל בשן לעבוד ככתב החדשות בחיפה של ביטאון פאג"י, "הקול", בעריכתו של אוריאל צימר. במקביל כתב בעיתונים נוספים, בהם "העולם הזה" של אורי אבנרי. בשלב מסוים התקבל לעבודה כעוזרו של כתב "ידיעות אחרונות" בחיפה, לאחר שעורך החדשות בעיתון, דב יודקובסקי, המליץ לאחרון לקחת "עוזר". עיקר עבודתו היה כיסוי בתי המשפט. במסגרת עבודתו בחיפה הכיר בשן את אשתו לימים, רות בונדי (ילידת 1923), עולה חדשה (עלתה ב-1949) ניצולת השואה, שהייתה הכתבת המקומית של "הדור", עיתון אחר-הצהריים של מפא"י.
בשנת 1950 הגיע לחיפה ד"ר עזריאל קרליבך, עורך "מעריב", וצירף את בשן לצוות העיתון. בתוך זמן קצר מאס בשן בדיווח חדשותי, והחל לכתוב סדרת ראיונות בשם "היו בכותרות – היכן הם היום?", שבהם התחקה אחר אישים שהתפרסמו בארץ עד זמן קצר לפני כן, ודיווחים על אודותיהם משחדלו להופיע בעיתונים, וכן טור אישי קטן בשם "פנס כיס", שבו הפנה את המבט לאירועים קטנים וחשף בהם משמעויות נסתרות וסמלים.
ראיונותיו – "ריאיון השבוע" – שבהם ראיין אנשי מפתח מכל התחומים, מילאו עמוד שלם במוסף יום ו' של "מעריב". בשן נהג לכלול בראיונותיו מסגרות קטנות ובהן תיאור המרואיין ואִמרות כנף שלו (כגון: "תוך שאנו לוגמים תה בביתו הצנוע, העיר לפתע..."). הסוגריים התיאוריים היו המצאה ייחודית של בשן. מאחר שלא הייתה אז טלוויזיה, הריאיון של רפאל בשן היווה מעין תחליף למדיום. עם בוא שידורי הטלוויזיה ניתנה לבשן הזדמנות להתבטא במדיום זה. אחת התוכניות הראשונות ששידרה הייתה "במזל כוכב", שהביאה לציבור הצופים כוכבים דוגמת שושנה דמארי ויוסי בנאי בין היתר כשהם ספונים בביתם ומאחורי הקלעים. הרעיונאי של תוכניות אלו היה בשן.
מ-1955 היה בשן חבר מערכת עיתון "מעריב". בשנת 1962 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות. משנת 1962 היה כתב "מעריב" בלונדון למשך 15 חודשים. בהמשך יצא לשליחות בניו יורק. בשנת 1970 "ערק" מ"מעריב" ל"ידיעות אחרונות".
במשך 25 שנה ראיין בשן אישים בולטים רבים בישראל ובעולם, בהם פוליטיקאים ומנהיגים (בהם דוד בן-גוריון, עזר ויצמן, משה דיין, יגאל אלון, גולדה מאיר, אבא אבן, אבא הלל סילבר, פנחס לבון, לוי אשכול), אנשי צבא (הרמטכ"ל חיים לסקוב, הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן), אנשי רוח ואמנים (בהם מרטין בובר, המשורר אורי צבי גרינברג, המשורר אברהם שלונסקי, הסופר ש"י עגנון, הסופר מכס ברוד; שחקנית הקולנוע והזמרת מרלן דיטריך, הכנר היהודי-סובייטי דוד אויסטרך, המשפטן היהודי-צרפתי חתן פרס נובל לשלום רנה קאסן) ומדענים. בספר הראיונות שלו "יש לי ריאיון" (תל אביב 1965) פרסם גם ריאיון שערך עם עצמו. בעקבות ריאיון עם יהורם גאון לאחר יציאת הסרט "קזבלן" הפכו השניים לחברים קרובים.
חיים אישיים
בשנת 1954 נישא בשן לרות בונדי, וב-18 בדצמבר 1956 נולדה בתם היחידה, טל בשן (לימים עיתונאית ב"מעריב").
החל באמצע שנות ה-60 התמודד בשן עם אלכוהוליזם שהלך והחריף, וסירב לעבור גמילה מאלכוהול. על רקע זה, בשנת 1981 נפרדה רות בונדי מבשן. בשן נטר טינה לגרושתו ובתם, וניתק עמן קשר, גם לאחר הולדת נכדיו. לימים מצא בשן חברה לחיים, רווקה צעירה ממנו ב­-15 שנה, בעלת מכון קוסמטי. הוא התגורר ברמת גן, יצא לגמלאות מוקדמות ופרש לחלוטין מהכתיבה.
רפאל בשן נפטר בי"א בחשון תשס"א, 9 בנובמבר 2000, בגיל 70. נקבר בבית העלמין ירקון.
ספריו
בעריכתו:
וולבי סלע הרברט
וולבי סלע הרברט (שם מדעי: Petrogale herberti) הוא מין של וולבי גדול בסוג וולבי הסלע שאנדמי לקווינסלנד במזרח אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1926 על ידי אולדפילד תומאס וקרוי על המינרלוג הבריטי הרברט סמית. לאורך המאה ה-20, סווג כתת-מין של וולבי סלע חדגוני החופף איתו בצפון או כתת-מין של וולבי סלע זנב-מברשת החופף איתו בדרום, ורק בשנת 1992 חזר למעמדו המקורי. מין זה שייך לקבוצת המינים לטראליס/פניצ'ילטה (lateralis/penicillata) בסוג וולבי הסלע, והוא הגדול והנפוץ מבין שבעת המינים הנמצאים בקווינסלנד.
מראה ואנטומיה
וולבי הרברט הוא כיסאי קטן-בינוני, וגדול יחסית לוולביי הסלע החיים בצד המזרחי של אוסטרליה. מבנה גופו עגלגל ומוצק, זנבו ארוך וגלילי עם מברשת שעירה בקצה, וראשו משולש בעל חרטום ארוך ואוזניים גדולות ועגולות. עיניו בינוניות ועגולות ואפו עירום ושחור. גפיו עבות למדי, כאשר האחוריות ארוכות וחזקות והקדמיות קצרות יותר. יש לו 5 טפרים קצרים וחדים בידיים, ו-2 טפרים גדולים וטופר סינדקטילי ברגליים. בכפות הרגל יש לוולבי סוליות ספוגיות המשפרות את אחיזתו בסלעים החלקים. וולבי הרברט גדול למדי: אורך ראשו וגופו: 61-47 סנטימטרים ואורך זנבו: 66-51 סנטימטרים. הזכרים גדולים וכבדים מן הנקבות: משקל הזכר עד 6.7 קילוגרם ומשקל הנקבה עד 4.3 קילוגרם.
הפרווה של וולבי הרברט ארוכה, צפופה וגסה. צבעה הכללי נע בין חום-קקאו, לחום-אומבר, או חום-שוקולד, והיא הופכת לאפרורית יותר סביב הצוואר והכתפיים ובראש. הבטן והמפשעה בצבע צהבהב והחזה והגרון בצבע אפור-צפחה. המותניים, הזרועות והרגליים בהירים יותר מהגוף, וכפות הידיים והרגליים בצבע חום-שחרחר. באזור השכמות, יש לוולבי טלאי שחור פחם, ולצידו פס אפור בהיר. הראש בצבע אפרורי, והפנים שחרחרות. הסימונים כוללים: פס שחור דקיק על המצח ופס צהבהב לאורך הלוע עד לאוזן, בעוד שהפס השחור בין העיניים לאף שאופייני לסוג דהוי ומתמזג עם הפנים או שנעדר לחלוטין. הסנטר והשפתיים צהבהבים. הזנב בצבע חום-אפרפר או צהבהב ומשחיר בהדרגה עד הקצה. באזור הצפון, פרוותו של וולבי הרברט נוטה להיות בהירה ודהויה יותר, ובעלת פס שחרחר על הגב.
תפוצה ואקולוגיה
וולבי הרברט אנדמי לדרום-מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה, בתחומי האזורים הבאים של השלטון המקומי: מאקאי, שפלת דרלינג, מרכז, דרום-מזרח ומפרץ ברונט. הטווח שלו גובל בעיר בריזביין בדרום, בנהר ובעיר רוקהאמפטון בצפון, בעיירות קלרמונט ורובייל במערב ובאוקיינוס השקט במזרח. בית הגידול שלו כולל אזורים סלעיים, ערוצים, גבעות וצוקים לאורך הרי החיץ הגדול (אך גם בשפלות מערבית להרים), הנמצאים בתוך יערות גשם טרופיים, יערות נשירים צפופים, יערות אקליפטוס פתוחים ויערות דקלים.
אין מידע רב אודות וולבי הרברט, והוא דומה בפרטים רבים למינים אחרים בסוגו. הוא יונק חברתי החי במושבות שגודלם נע מפרטים בודדים עד ל-100, אולם אין קשר חזק ביניהם והם עשויים לעזוב למושבה אחרת. אף על פי שכל פרט במושבה חי בשטח ביתי קבוע, יש חפיפה רבה עם פרטים אחרים. הנקבות נשארות בדרך כלל באזור שבו נולדו, בעוד שהזכרים נוטים להתפזר, אך לא בהכרח עוזבים את המושבה. בין הזכרים קיימת היררכיה דומיננטית שמבוססת על גודל וכוח, והיא קובעת את סדר הגישה לנקבות. הוולבי פעיל בשעות הלילה והדמדומים ובימים קרירים, וניזון מעשבים, עשבי תיבול, זרעים, פרחים, פירות וזחלים.
הרבייה נמשכת לאורך השנה ללא עונה קבועה, אך בדרך כלל יש שיא המלטות בסוף העונה היבשה. הוולבית ממליטה גור אחד לאחר תקופת היריון של 30 יום, ומסוגלת לעכב את התפתחות העובר בהתאם לתנאים הסביבתיים. הגור שוהה בכיס 6–7 חודשים, ונגמל בגיל 11 חודשים.
מצב
וולבי הרברט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה ואוכלוסייתו גדולה, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, והעדר איומים משמעותיים. בניגוד למינים רבים, וולבי הרברט מסתגל להפרעה אנושית ולפלישה העירונית, וההימצאות שלו באזורים סלעיים בלתי נגישים גורמת לו להיות חסין מפני טריפה על ידי השועל האדום. ארגון השימור IUCN, ממליץ לעשות מחקרים מפורטים יותר אודות האקולוגיה והתפוצה שלו. אומדן האוכלוסייה ומגמתה אינם ידועים.
פלמ"ח (סדרת טלוויזיה)
פלמ"ח היא סדרת נוער ישראלית מסוגת דרמה תקופתית-הרפתקאות, שנהגתה על ידי יהונתן בר אילן ועדן גוריון והופקה על ידי ענני תקשורת עבור yes.
הסדרה עלתה לשידור ב-5 באפריל 2020 בערוץ TeenNick. בעקבות הצלחתה, הסדרה חודשה לעונה שנייה, שצילומיה נמשכו מפברואר 2021 עד למאי 2021, ועלתה לשידור ב-25 ביולי 2021. ב-15 באוגוסט 2021, נחשף כי הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, שעלתה לשידור ב-30 ביוני 2022.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה נפתחת בשנת 1946, שנתיים גורליות לפני קום המדינה, בחוות הכשרה תמימה למראה, שלמעשה משמשת כמחנה אימונים סודי לגיוס נוער לפלמ"ח וכבסיס ליציאה לפעולות נגד הצבא הבריטי.
עונה 1
עלילת העונה מתמקדת בדמויותיהם של אמיל ואלינור - אח ואחות שזה עתה הגיעו לארץ כמעפילים בלתי לגאליים ופוגשים חבורת נערים צברים מגובשת המצילה אותם מידי הצבא הבריטי. לאחר חילוצם, השניים מצטרפים להכשרה, מתאמנים ונלחמים יחד על מנת לפעול להקמת המדינה מול סכנות משותפות וקיומיות. בעונה משולבים אירועים היסטוריים אשר התרחשו במהלך חודשיים בשנת 1946 שבהם אוחדו כל המחתרות לתנועת מאבק אחת, תנועת המרי העברי. מבין האירועים המוזכרים - "ליל הגשרים", "השבת השחורה", ואוניות המעפילים "עמירם שוחט" "תל-חי" ו"יגור". לצד אירועים אלה, בעונה מופיעים דמויות המנהיגים שהקימו את המדינה, ביניהם: יצחק רבין, יצחק שמיר, יגאל אלון, משה דיין, מנחם בגין וישראל גלילי.
עונה 2
לאחר אירועי העונה הראשונה, חברי פלוגת הנוער של הפלמ"ח, שממשיכים לפעול במרץ נגד הבריטים ולמען הקמת מדינת ישראל, מגלים שהם נאלצים לעמוד מול צ'ארלס דארסי, המזכיר הכללי הבריטי החדש וחסר הרחמים, ששם לעצמו למטרה לנסות לחבל בהמלצת שליחי ועדת האו"ם הבינלאומית שמגיעה לישראל ותפקידה הוא להמליץ על הקמת מדינה יהודית. במרוץ נגד הזמן לחיבול במזימתו של דארסי, חברי הפלוגה מבינים שעליהם לשקול מחדש את כל מה שהאמינו בו עד כה. עלילת העונה מתרחשת בין השנים 1946–1947, ומשולבים בה אירועים היסטוריים נוספים, בהם הפיצוץ במלון המלך דוד, הפריצה לכלא עכו והמאבק להבאת ספינת המעפילים "אקסודוס". לצד אירועים אלו, בעונה מופיעים דמויות נוספות שהיו לחלק מתקומת המדינה, ביניהם: דוד בן-גוריון, פרופסור חיים ויצמן, גולדה מאירסון, אפרים קציר ונתן אלתרמן.
עונה 3
שנת 1947 – המאבק בבריטים מתקרב לסופו, הצבעת האו"ם על מדינה יהודית בפתח, וכעת חברי המחתרות והמעפילים מתכוננים לעתידם במדינה החדשה; אלא שכשסכנה חדשה מאיימת ברגע האחרון על הקמת המדינה, נאלצים חברי פלוגת הנוער של הפלמ"ח, שלאחר סיום העונה הקודמת סיימו את הכשרתם והתפזרו ליחידות שונות, לשוב ולהתאחד למבצע אחרון שיכריע את גורל המדינה.
ביקורת
בספטמבר 2021 לקראת סיום העונה השנייה של הסדרה התראיינו עדן גוריון ואביב פנקס לאראל סג"ל וחן ליברמן, במהלך הראיון טען סגל לאי-דיוקים בסדרה, כאשר בסדרה הוצג שהאצ"ל השתתף בליל הגשרים, או לחלופין שהפלמ"ח השתתף בפיצוץ מלון המלך דוד ובפריצה לכלא עכו.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
הבה קמרגו
הבה קמרגו (בפורטוגזית: Hebe Camargo; 8 במרץ 1929 - 29 בספטמבר 2012) הייתה זמרת, שחקנית ומגישת טלוויזיה ברזילאית. היא נחשבת ל"מלכת הטלוויזיה הברזילאית" (בפורטוגזית: Rainha da Televisão Brasileira). הונה נאמד ב-360 מיליון דולר.
ראשית חייה
קמרגו נולדה בטאובט שבסאו פאולו, להוריה, אסתר (Esther Magalhães Camargo) ו-Sigesfredo Monteiro Camargo, ממוצא פורטוגלי. את הקריירה שלה החלה בתור זמרת בשנות ה-40, והייתה מופיעה עם אחותה בתור צמד Rosalinda e Florisbela. במהלך קריירת המוזיקה שלה ביצעה קמרגו שירי סמבה ובולרו במועדוני לילה. היא עזבה את קריירת המוזיקה כדי להקדיש זמן רב יותר ולשידורי רדיו וטלוויזיה. היא הוזמנה על ידי אסיס שטאובריאנד להשתתף בשידור הבכורה של הטלוויזיה הברזילאית בשכונת סומרה שבסאו פאולו.
קריירה
כזמרת קמרגו הופיעה במספר סרטי קומדיה של הבמאי הברזילאי אמסיו מסרופי, ויחד עם אגנלדו ראיול היא כיכבה באחד מסרטיו. בשנות ה-50 נכנסה לתעשיית הטלוויזיה ועבדה כמגישה בסדרת טלוויזיה בתחנת הטלוויזיה TV Paulista. בשנת 1955 היא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה הראשונה בברזיל שיועדה לנשים - "O Mundo é das Mulheres" (העולם שייך לנשים) בריו דה ז'ניירו, אשר שודרה 5 פעמים בשבוע.
ב-1960 עברה קמרגו לרשת Rede Record. עת שידורי התוכנית המוזיקה הברזילאית ז'וום גוארדה, ב-10 באפריל 1966 החלה רשת Rede Record לשדר תוכנית בימי ראשון, בה שימשה קמרגו כמראיינת. תוכנית זו מומנה על ידי חברת התעופה הברזילאית, ואריג, כשבפרסומת החסות הופיעה קמרגו בעצמה.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 הופיעה קמרגו כמעט בכל תחנות שידורי טלוויזיה בברזיל, בכללן Rede Record ו-Rede Bandeirantes.
ב-1980, לאחר הפסקה ארוכה, חזרה קמרגו לעבוד כמראיינת. ממרץ 1986 ועד דצמבר 2010 היא עבדה ברשת הטלוויזיה SBT, שם היא הנחתה את תוכנית הטלוויזיה Herbs, אשר הייתה לאחת מתוכניות הטלוויזיה הארוכות ביותר בברזיל. התוכנית שודרה גם ב-Rede Tupi וב-Rede Bandeirantes, ובתחילת שנות ה-90 כללה תוכנית ספין אוף - "Hebe por Elas". קמרגו הגישה גם את "Fora do Ar", והשתתפה בטלתונים, בהופעות קומדיה וב-Romeu e Julieta, שם כיכבה בין היתר עם רונלד גוליאס ונאיר בלו.
מותה
קמרגו חלתה בסרטן מאז 2010. ב-29 בספטמבר 2012 עת הפציע השחר, מתה קמרגו ככל הנראה מדום לב בעת שישנה.
אפורים
אפורים (באנגלית: Greys) הוא מונח נפוץ לתיאור סוג היפותטי של חוצנים דמויי אדם אשר הפכו נפוצים בתרבות הפופולרית בכלל ובספרות המדע בדיוני בפרט, באופן הדרגתי במהלך החצי השני של המאה העשרים. בנוסף לכך, ה-Greys מופיעים בתאוריות קשר מודרניות שונות, ובמיוחד באלו הקשורות לטענות בדבר חטיפות בידי חוצנים.
ה-Greys מתוארים בדרך כלל כיצורים דמויי אנוש, נמוכי קומה, צנומים, קירחים, בעלי עור אפור (מכאן שמם), בעלי ראשים גדולים יחסית לגופם, ועיניים גדולות מלוכסנות ושחורות, עם נקבים קטנים באזור האוזניים והאף, ופה קטן במיוחד ללא שפתיים. אמנם, ישנם הטוענים כי החייזרים כבר ביקרו בכדור הארץ, אך בשל העובדה המקובעת בקשר לצורתם - לא הבחינו בהם, משום שהם זעירים ושונים ממנה בתכלית.
סיפור חטיפתם של בטי ובארני היל, אשר היה הסיפור הראשון מסוגו שזכה לסקירה תקשורתית נרחבת באמצעי התקשורת ברחבי העולם, מיוחס בדרך לעלייה הניכרת בשכיחות ה-Greys בתרבות הפופולרית במהלך החצי השני של המאה ה-20.
סוף המאה ה-19 עד 1980
במאמר משנת 1893 "Man of the Year Million" מאת הרברט ג'ורג' ולס מתואר חזון לפיו בעוד אלפי שנים בני האנוש יהיו אפורי עור, נמוכי קומה ובעלי ראשים גדולים. בספרו של ולס משנת 1901 "The First Men in the Moon" ולס מתאר את ילידי הירח כבעלי עור אפור, ראשים גדולים, עיניים גדולות ושחורות, ובעלי עקיצות צרעה. בנוסף לכך בספר זה ולס מתאר בקצרה גם חייזרים בעלי מאפיינים הדומים מאוד ל-Greys אשר הובאו לכדור הארץ כאספקת מזון לנבלים הראשיים בסיפור - גזע חוצנים ממאדים אשר בהמשך היו גם הנבלים הראשיים בספרו משנת 1898 מלחמת העולמות.
ב-1933 הסופר השוודי גוסטב סאנדגרן פרסם ספר מדע בדיוני בשם "Den okända faran" (הסכנה הלא מוכרת), בו הוא תיאר את גזע החוצנים בספר באופן הבא:
הרומן, אשר נכתב לקהל קוראים צעיר, כלל איורים בהם הוצגו החוצנים שתוארו בעלילת הספר.
בשנת 1965 החשיפה התקשורתית הבין-לאומית לה זכה סיפור חטיפתם של בטי ובארני היל הביאה לראשונה לתשומת לב בינלאומית למאפיינים הייחודיים המיוחסים לגזע ה-Greys. החטופים לכאורה, בטי ובארני היל, טענו כי בשנת 1961 חוצנים חטפו אותם ולקחו אותם לחללית דמוית צלחת. על אף שהמונח "Greys" נכנס לשימוש רק שנים רבות לאחר מכן, החוצנים שתוארו בסיפור של בטי ובארני היל תואמים למאפיינים של ה-Greys.
לעלייה בפופולריות של ה-Greys בתרבות הזרם המרכזי תרמה בין היתר הבחירה של הבמאי סטיבן ספילברג לשלב בסרטו "מפגשים מהסוג השלישי" חוצנים אפורים ונמוכי קומה בעלי המראה הייחודי של ה-Greys.
1980 - 1991
במהלך שנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-20, פרסומים שונים בתרבות הפופולרית החלו לקשר בין ה-Greys לתקרית ההתרסקות לכאורה של צלחת מעופפת ברוזוול, ניו מקסיקו ב-1947. באותה העת פורסמו מספר ידיעות בעיתונות אשר הכילו הצהרות מאנשים שונים שטענו כי הם היו עדים לכך שברוזוול אנשי צבא אמריקנים טיפלו ביצורים דמויי אדם, קירחים ונמוכי קומה. אותם האנשים טענו כי ליצורים היו ראשים גדולים ועיניים מלוכסנות.
ב-1987 הסופר האמריקני ויטלי סטריבר פרסם את הספר "Communion" בו תיאר מספר מפגשים מהסוג השלישי בהם לטענתו הוא חווה מפגש עם חוצנים מגזע ה-Greys ויצורים נוספים מהחלל החיצון. הספר הפך לרב מכר של הניו יורק טיימס ובעקבות הצלחת הספר חברת ניו ליין סינמה הפיקה עיבוד קולנועי לספר בכיכובו של כריסטופר ווקן אשר יצא לאקרנים ב-1989.
1992 ואילך
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו בהדרגה להופיע אזכורים רבים לגזע ה-Greys בתרבות הפופולרית - אחת מסדרות הטלוויזיה הפופולריות ביותר באותה העת שבה הוצגו Greys הייתה סדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "תיקים באפלה" אשר בה הדמויות הראשיות ניסו למצוא הוכחות לקיומם של חוצנים נמוכי קומה, בעלי גוון עור אפור, ועיניים גדולות ומלוכסנות. דוגמאות בולטות נוספות כוללות בין היתר את הסדרה סטארגייט SG-1, אשר בפרק שלה "Thor's Chariot", ששודר לראשונה ב-1998, הוצג גזע של חוצנים נמוכי קומה, בעלי גוון עור אפור, ועיניים גדולות ומלוכסנות - המכונה "אסגארד". Greys, אשר כונו 'מבקרים', הופיעו בהמשך גם בשני פרקים של סדרת האנימציה "סאות' פארק". קומדיית המצבים המצוירת אבא אמריקאי, אשר עלתה לשידור לראשונה ב-2005, כללה גם דמות ראשית של חוצן בשם רוג'ר סמית' אשר בעלת המאפיינים הייחודיים של גזע ה-Greys. בסדרת המדע בדיוני בבילון 5 הוצג גזע של חוצנים נמוכי קומה, בעלי גוון עור אפור, ועיניים גדולות ומלוכסנות אשר כונו "Vree" ואשר הם בעלי ברית של בני האנוש בעלילת הסדרה אשר מתרחשת במאה ה-23.
ב-1995 התפרסם באמצעי התקשורת ברחבי העולם סרטון שחור-לבן באורך 17 דקות ובאיכות ירודה, אשר לכאורה צולם בשנת 1947, ואשר תיעד לכאורה ניתוח שלאחר המוות שבוצע בארצות הברית בגופת חוצן "אמיתי" מגזע ה-Greys שנהרג מספר שבועות קודם לכן בתקרית רוזוול. הסרטון שודר ביותר מ-32 מדינות ברחבי העולם, כולל בפריים טיים בארצות הברית בערוץ פוקס ניוז, עורר ויכוח נוקב בתקשורת בשאלה האם הוא אותנטי או שמא מדובר בזיוף מתוחכם. באותה העת, היזם הבריטי ריי סנטילי אשר היה אחראי להפצת הסרטון, טען כי הסרטון נלקח מתוך 22 סלילים של סרט 16 מ"מ אותם הוא רכש מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית. עם זאת, ב-2006 סנטילי הודה כי הסרט אותו הוא הציג לא היה מקורי אלא "שחזור" אותו הוא יצר לסרט המקורי שנהרס. הוא עמד על כך כי הייתה בידיו עדות מצולמת אותנטית שהציגה נתיחה לאחר מוות בחוצן אמיתי מגזע ה-Greys. אירוע זה הפך לבסיס לסרט הקומדיה הבריטי נתיחת החייזר בכיכובם של דקלן דונלי ואנתוני מקפרטלין.
בשנת 2011 יצא לאקרנים סרט הקומדיה "פול" בו הדמות הראשית, חוצן חביב מגזע ה-Greys בשם פול, מייחס את העלייה בשכיחות ההופעה של חוצנים מגזע ה-Greys בתרבות המיינסטרים לכך שהממשל האמריקני הוא האחראי לשילוב דמויות חוצנים מגזע ה-Greys בתרבות הפופולרית על מנת להכין את האנושות ליום בו יפורסם דבר קיומם של החוצנים מהכוכב ממנו מגיע פול.
רכס אוהיו
רכס אוהיו (באנגלית: Ohio Range) הוא רכס הרים בהרי הורליק המהווה חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 48 קילומטרים בכיוון צפון - דרום;
שטחו של הרכס 13,170 קילומטרים רבועים.
הרכס משתרע בכיוון מערב-דרום-מערב - מזרח-צפון-מזרח, בין פסגת אלדריג' לבין מדף מירסקי.
הרכס מהווה את הקצה הצפון-מזרחי של הרי הורליק.
מרבית שטח הרכס הוא שולחן באקיי - רמה רחבה ושטוחה (בה הרים ומצוקים בעל פסגות שטוחות) המכוסה שלג. מצוקיו הצפוניים של הרכס תלולים.
שיא גובהו של הרכס (בהר שופף) מתנשא לגובה של 2,990 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הרכס
רכס אוהיו נסקר על ידי משלחת חציית הרי ההורליק (Horlick Mountains Traverse) מטעם התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית (USARP) בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
לאחר מכן רכס אוהיו נחקר בעונת המחקר 1960–1961 ובעונת המחקר 1961–1962 על ידי גאולוגים מהמרכז למחקר הקטבים על שם בירד (Byrd Polar Research Center) באוניברסיטת המדינה של אוהיו, הממוקמת בעיר קולומבוס, בירת מדינת אוהיו שבארצות הברית.
מקור השם
הרכס נקרא על שם אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אשר חוקריה חקרו את הרכס.
אתרי הרכס
האתרים העיקריים ברכס הם:
לקריאה נוספת
• Long, William. (2013), '''[https://www.researchgate.net/publication/285757809_Stratigraphy_of_the_Ohio_Range_Antarctica Stratigraphy of the Ohio Range, Antarctica. Geology and Paleontology of the Antarctic]''', Antarctic Research Series. 6. 71-116. DOI: https://doi.org/10.1029/AR006p0071
• Cridland, Arthur A., A Glossopteris Flora from the Ohio Range, Antarctica, American Journal of Botany, vol. 50, no. 2, 1963, pp. 186–195. JSTOR, www.jstor.org/stable/2439852. DOI: https://doi.org/10.2307/2439852
• A Ackert, Robert P.; Mukhopadhyay, Sujoy; Pollard, David; DeConto, Robert M.; Putnam, Aaron E.; Borns, Harold W., West Antarctic Ice Sheet elevations in the Ohio Range: Geologic constraints and ice sheet modeling prior to the last highstand, Earth and Planetary Science Letters, Volume 307, Issue 1, p. 83-93. DOI: https://doi.org/10.1016/j.epsl.2011.04.015
• Margaret Bradshaw (1984), Permian nonmarine bivalves from the Ohio Range, Antarctica, Alcheringa: An Australasian Journal of Palaeontology, 8:4, 305-309. DOI: https://doi.org/10.1080/03115518408618952
• LONG, William Ellis, 1964, THE STRATIGRAPHY OF THE OHIO RANGE, ANTARCTICA, The Ohio State University
• Crame J.A. (1994), Evolutionary History of Antarctica, In: Hempel G. (eds) Antarctic Science. Springer, Berlin, Heidelberg. https://doi.org/10.1007/978-3-642-78711-9_13
• Frakes LA, Matthews JL, Neder IR, Crowell JC., Movement directions in late paleozoic glacial rocks of the horlick and pensacola mountains, antarctica, Science. 1966 Aug 12;153(3737):746-9. doi: 10.1126/science.153.3737.746. .
• BLUNDELL, D., STEPHENSON, P., Palæomagnetism of Some Dolerite Intrusions from the Theron Mountains and Whichaway Nunataks, Antarctica, Nature 184, 1860 (1959). https://doi.org/10.1038/1841860a0
• Perry Spector, John Stone, and Brent Goehring, Thickness of the divide and flank of the West Antarctic Ice Sheet through the last deglaciation
מארי בוקצ'ין
מארי בוקצ'ין (באנגלית: Murray Bookchin; 14 בינואר 1921 – 30 ביולי 2006) היה סופר, נואם סוציאליסט ליברטראני ואנרכיסט אמריקאי ממוצא יהודי, מייסד זרם ה"אקולוגיה החברתית" הקשור לזרמי המחשבה של הסוציאליזם הליברטרי, והאנרכיזם האקולוגי סביבתנות. כתב 24 ספרים על פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, תכנון עירוני ואקולוגיה.
בוקצ'ין היה אנטי-קפיטליסט רדיקלי ותומך נלהב למען ביזור החברה. כתביו על מוניציפליזם ליברטרי, תאוריה של דמוקרטיה שורשית ואישית, השפיעו על התנועה הירוקה ועל קבוצות פעולה ישירה אנטי-קפיטליסטיות כמו "שחרור הרחובות". הוא ביקר בחריפות פילוסופיות ביוצנטריות כגון אקולוגיה עמוקה, ואת האמונות בדבר דטרמיניזם ביולוגי של הסוציוביולוגיה. הביקורת שלו על הירוקים בני העידן החדש, כמו קלרין ספרטנק, תרמה לפיצולים בתנועה הירוקה בארצות הברית בשנות ה-90.
ביוגרפיה
בוקצ'ין נולד בעיר ניו יורק. הוריו, נתן ורוז בוקצ'ין, היו מהגרים יהודים מרוסיה, אשר חינכו אותו לאור האידאולוגיה המרקסיסטית מילדות. הוא הצטרף ל"פיונירים", ארגון הנוער הקומוניסטי, בהיותו בן תשע. עבד במפעלים והפך לאיש ארגון עבור ה"קונגרס של ארגוני התעשייה". בסוף שנות ה-30 עזב את הסטאליניזם ועבר לטרוצקיזם. בתקופה זו עבד עם קבוצה שהוציאה לאור את העיתון "נושאים עכשוויים". לאחר מכן החל להתנגד בהדרגה למרקסיזם-לניניזם בשל הכפייה שהאמין כי היא חלק בלתי נפרד מתורה זו. הוא הפך לאנרכיסט ועזר לייסד את ה"ליגה הליברטרית" בניו יורק בשנות ה-1950.
בשנות 1950 ו-1960 עבד בוקצ'ין במספר עבודות צווארון כחול, כולל תפקיד כסבל רכבת. הוא החל ללמד בסוף שנות ה-1960 ב"אוניברסיטה החופשית", מוסד של תרבות הנגד במנהטן של שנות ה-60. הדבר הוביל למשרה לכל החיים בקולג' רמפו בניו ג'רזי, שם כיהן עד פרישתו כפרופסור אמריטוס, בשנת 1983. בוקצ'ין היה שותף להקמה של "המכון לאקולוגיה חברתית" שנוסד בקולג' גודארד, ורמונט, בשנת 1971.
בוקצ'ין הוציא לאור את ספרו "הסביבה הסינתטית שלנו", תחת שם העט לואיס הרבר, בשנת 1962; זאת חצי שנה לפני ספרה של רייצ'ל קרסון, "אביב דומם". הספר תיאר מגוון רחב של בעיות סביבה אבל זכה לתשומת לב מועטה בגלל הרדיקליות הפוליטיות שבו. המאמר פורץ הדרך שלו, "אקולוגיה וחשיבה מהפכנית", הכניס את מושג האקולוגיה לפוליטיקה הרדיקלית, והרצאות שנשא בכל רחבי ארצות הברית הביאו לפופולריזציה של רעיונות אקולוגיים בתרבות הנגד. מאמרים אחרים שלו משנות ה-60 הביאו רעיונות חדשניים אודות טכנולוגיות אקולוגיות. מאמר מפורסם אחר של בוקצ'ין הוא "הקשב, מרקסיסט!" משנת 1969, אשר הזהיר תנועת סטודנטים כנגד השתלטות של קבוצה מרקסיסטית. מאמרים אלו ואחרים משנות ה-60 נכללים באנתולוגיה "אנרכיזם לאחר מחסור".
ספרו משנת 1982, "האקולוגיה של החופש", היה בעל השפעה רבה על התנועה האקולוגית המתפתחת, הן בארצות הברית והן במדינות אחרות. הוא היה שותף בארגון האנטי-גרעיני "התאגדות קלמשל" בניו אינגלנד, וההרצאות שלו בגרמניה השפיעו על כמה מהמייסדים של מפלגת ה"ירוקים" הגרמנית.
להגותו של בוקצ'ין הייתה השפעה רבה על מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן, עבדוללה אג'לאן, אשר התוודע לכתבי בוקצ'ין במהלך מאסרו.
מכשיר אידוי מים
מכשיר אידוי מים או מכשיר אדים הוא מכשיר המגביר את הלחות באוויר באמצעות אידוי מים. ניתן להבדיל בין מכשירים ביתיים לחדרים בודדים לבין מכשירים גדולים יותר בעלי חיבור קבוע לצנרת המים המחוברים למערכת אוורור מרכזית.
רקע
שימוש יתר במכשיר אדים יכול להעלות את הלחות היחסית לרמות מוגזמות, לקדם את צמיחת קרדית האבק ועובש, ועלול לגרום לדלקת ריאות מרגישות יתר. רמת הלחות המומלצת היא 30% עד 50%.
סוניק הקיפוד (משחק וידאו, 2006)
סוניק הקיפוד (באנגלית: Sonic the Hedgehog), הידוע בתור סוניק '06, הוא משחק וידאו משנת 2006 אשר פותח על ידי חברת פיתוח משחקי המחשב היפנית קבוצת סוניק ואשר הופץ על ידי סגה. המשחק הופק לציון יום השנה ה-15 של סדרת משחקי סוניק הקיפוד.
המשחק יצא לשווקים לקראת סוף 2006 לקונסולת המשחקים Xbox 360, ובתחילת 2007 לפלייסטיישן 3.
עלילת המשחק
לאחר שנודע לד"ר אגמן, אויבו המושבע של סוניק הקיפוד, כי בידיה של הנסיכה אליס כוח רב עוצמה אשר המחזיק בו מסוגל לגרום להשמדת העיר סוליאנה (עליה הנסיכה מולכת), ד"ר אגמן מחליט לחטוף את הנסיכה. לאחר שנודע לסוניק על כך הוא יוצא לסכל את מזימתו של ד"ר אגמן. עם זאת, קיפוד לבן ומסתורי בשם סילבר מגיח במפתיע ומנסה לעצור את סוניק. בהמשך מתגלה כי סילבר הוא נוסע בזמן אשר הגיע מהעתיד במטרה לוודא ששרשרת המאורעות בעבר לא יובילו לעלייתו של איבליס - נבל מרושע שגרם למקרי מוות רבים בעולם העתידי אשר ממנו סילבר הגיע. סוניק חייב כעת לגלות מה סילבר רוצה בדיוק על מנת לוודא שהוא לא יפריע לסוניק במשימתו. במקביל להתרחשויות הללו נפער חור תולעת אשר מוביל אל העתיד, שם הגיבורים מוצאים עולם פוסט-אפוקליפטי, מלא הרס וחורבן, אשר מוביל אותם לחקור כיצד יוכלו למנוע את שרשרת המאורעות שתוביל ליצירתו של עתיד אפל זה.
משחקיות
המשחק הוא משחק פלטפורמה בו ניתן לשחק בשלוש דמויות שונות - בסוניק הקיפוד, סילבר הקיפוד, או בשאדו הקיפוד. באופן כללי הדגש בשלבי המשחק השונים מושם לרוב על מהירות, כאשר סוניק, סילבר או שאדו רצים במהירות שיא לאורך השלב תוך כדי התחמקות ממכשולים. בחלקים מסוימים במשחק סוניק נושא את הנסיכה אליס אשר מפעילה מחסום שמגן עליה ועל סוניק מפני מכשולים שונים.
השלבים בהם השחקן משחק בשאדו הקיפוד דומים למדי לשלבים בהם משחקים בדמויות האחרות מבחינת מהירות הפעולה, אך מתמקדים יותר בלחימה באויבים, וכוללים לעיתים גם קטעים בהם שאדו נוהג בכלי רכב שונים.
השלבים בהם השחקן משחק בסילבר איטיים יותר, ומתמקדים גם ביכולת הטלקינזיס של סילבר אשר באמצעותה הוא מסוגל להביס את אויביו ולפתור חידות.
בקטעים מסוימים בכל אחד משלושת מצבי המשחק הללו, השחקן מסוגל לשלוט גם לחלופין בחברים של הדמויות הראשיות. (טיילס ונאקלס עבור סוניק, רוז' ואומגה עבור שאדו, ואיימי ובלייז עבור סילבר), כאשר לכל אחד מאותן הדמויות יש גם יכולות ייחודיות משלו. היכולות הייחודיות השונות של הדמויות מאפשרות לאותן הדמויות להגיע לאזורים שונים בשלב אליהן הדמויות האחרות לא מסוגלות להגיע.
סוניק, שאדו וסילבר מתחילים את המשחק עם חמש פסילות. בכל פעם בה הדמות נוגעת או מותקפת על ידי אחד מהאויבים, או בהן הדמות נתקלת באחד המכשולים בשלב, אחת מהפסילות של הדמות נעלמת במידה ואין ברשותה טבעות. מד הטבעות מגיע לאפס כאשר השחקן לא אוסף טבעות כלל או כאשר נפגע מאחד המכשולים שבדרכו פעם אחת. כשמד הפסילות של השחקן מגיע לאפס, המשחק מסתיים והשחקן חייב להתחיל לרוב את המשחק מתחילת השלב במידה שזו הייתה הנקודה האחרונה שבה בוצעה השמירה האחרונה של המשחק. המטרה במשחק היא להעביר בהצלחה את סוניק, סילבר ושאדו דרך כל שלבי המשחק, ובאופן זה לפתוח את אפשרות המשחק בסיפור האחרון של המשחק, לסיים את הסיפור האחרון בהצלחה, ולגמור את המשחק.
בכל סיפור, השחקן מנווט ברחובות העיר שם מתרחשת עלילת כל השלבים, משוחח עם אנשי העיר, ומבצע משימות שונות. החלק העיקרי בו מתרכז המשחק הוא שלבי הפעולה אשר הופכים נגישים תוך כדי ההתקדמות במשחק. כדי לגשת לשלבים מסוימים השחקן חייב לרכוש מיומנויות מסוימות מחנות מסוימת הממוקמת בלב העיר. במשימות השונות ברחבי העיר השחקן אמור לאסוף טבעות רבות ככל הניתן אשר באמצעותן יהיה מסוגל לרכוש את המיומנויות הנחוצות.
מפתחי המשחק פיתחו מספר חבילות הרחבת תוכן למשחק אשר זמינות להורדה ומוסיפות מאפיינים שונים למצב המשחק ליחיד. חבילות ההרחבה כוללות בין היתר:
המשחק כולל גם שני מצבי משחק מרובי משתתפים:
פיתוח
ההודעה הרשמית בדבר ההשקה המתוכננת של המשחק בוצעה לראשונה במהלך כנס "Electronic Entertainment Expo" שהתקיים במאי 2005.
בכנס "Tokyo Game Show" יוג'י נאקה, מתכנת ומעצב משחקי וידאו בכיר בחברת סגה, חשף לראשונה מה יהיה שמו הרשמי של המשחק, וציין כי המשחק יחגוג את יום השנה ה-15 של הסדרה
בשלבי הפיתוח המוקדמים של המשחק צוין באמצעי התקשורת כי המפתחים נתקלו בבעיה בפיתוח גרסת המשחק עבור קונסולת ה-Wii וזאת בשל כוח העיבוד הדל של הקונסולה, אשר לא אפשרה להריץ את המשחק בשלמותו על הקונסולה. בעקבות כך חברת הפיתוח החליטה לפתח משחק אחר לקונסולת ה-Wii בשם "Sonic and the Secret Rings" אשר הושק במהלך שנת 2007.
ביקורות
מבקרי משחקי וידאו שונים מתחו ביקורת על כך שזמני הטעינה במשחק ארוכים יתר על המידה, שמערכת המצלמה משובשת, שישנן תקלות מרובות במהלך קטעים שונים במשחק, שהעלילה מסובכת מדי ואינה תואמת את רוח הסדרה. בעקבות כך, משחק זה נחשב למשחק הכי גרוע בקרב המעריצים.
רוב
רוב הוא כמות או מספר המהווים את החלק הגדול ביותר מתוך השלם. רוב המהווה יותר ממחצית מתוך השלם נקרא רוב מוחלט. {{פירושונים| בהלכה:
במדעי החברה:
אישים:
ראו גם
}}