cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניהול הטיפול
הצורך בניהול הטיפול
בישראל מתואר כי ההוצאה לנפש לחולה כרוני גדולה פי 2.5 מההוצאה לנפש לאדם ללא מחלות כרוניות. מוסכם כי חולה המתמודד עם מחלה או מספר מחלות כרוניות יקבל טיפול טוב יותר ומאורגן נכון יותר אם מחלתו או מחלותיו ינוהלו על ידי איש מקצוע ייעודי.
המפתח לניצול משאבים נכון, ועל ידי כך שיפור בשירות הרפואי בבית החולים או בקהילה, יגיע עם שיפור בכל הקשור לניהול רצף הטיפול ותיאום מלא בין הגורמים המטפלים הקליניים, מערכות איבחון ומערכת הרווחה. באמצעות ניהול הטיפול, מקטינים את הסיכון לניצול משאבים לא יעיל, בעזרת שליטה ובקרה על הוצאות הטיפול בחולים הכרוניים ושיפור איכות הטיפול ושביעות הרצון של המטופלים.
אחד האמצעים להשגת מטרה זו הוא מינוי מנהל טיפול (Case Manager) האחראי לתיאום הטיפול בחולה עם הגורמים השונים ובכפוף לפרוטוקולים טיפוליים. שיטה זו מיושמת במספר מדינות במודלים שונים ומופעלת בעיקר על ידי אחיות, ובחלק מהמקרים על ידי עובדים סוציאליים, רופאים ועובדי בריאות אחרים באשפוז ובקהילה.
הגדרה
ניהול הטיפול או תיאום טיפול (באנגלית Case Management) הוא פתרון כוללני, הרואה את המערכת כולה ומעניק טיפול וליווי מקצועיים ורב תחומיים למטופלים כרוניים הזקוקים לשירות. בפועל מדובר בריכוז כל הפעולות הדרושות למטופל בידי גורם מקצועי המטפל בכל צרכיו של המטופל.
התהליך כולל תכנון תוכנית טיפול, אשר נבנית בשיתוף המטופל ומשפחתו, תוך זיהוי צרכים קליניים, חברתיים וריגשיים, ניתוח אפשרויות הטיפול וקביעת סדרי עדיפויות להתערבות. הפעלת התוכנית על ידי מנהל הטיפול דורשת תיאום בין הגורמים השונים.
מודלים של ניהול הטיפול
החל משנות ה-70, הוצעו מודלים חלופיים לארגון ומימון אספקת שירותי בריאות לחולים כרוניים וחולים מורכבים. הנחת היסוד הייתה כי ארגון ובקרה יזומה של התהליך, על מורכבותו, יתרמו להשגת שיפור באיכות הטיפול כמו גם שיפור ביעילות וניצול המשאבים.
המודל האלטרנטיבי שיושם, חוצה גבולות גאוגרפיים וחברתיים בין ספקי הבריאות, והוא המכונה "המודל המשולב האינטגרטיבי - Integrated Delivery System". המודל מוגדר כ"סביבה ארגונית המספקת רצף של שירותים מתואמים לאוכלוסייה מוגדרת, ותוך פירוט התוצאות הבריאותיות של האוכלוסייה". במודל זה, מסלולי הטיפול מוגדרים ומכוונים לשלוט על הוצאות ועלויות באמצעות בקרה על צורך באשפוזים ומשכם, מעקב על מספר הביקורים אצל הרופא המטפל, בקרה על פרוטוקולים של הטיפולים הקליניים והצבת קריטריונים של זכאות לנגישות לשירותים ולטיפול תרופתי.
המודל המשולב-האינטגרטיבי מאפשר לארגונים ולספקים להגיע לאחידות יחסית בתהליך הייצור, ולבקרה על הוצאות ואיכות טיפול. השינויים העיקריים שהוא מציע, הם שינויים מבניים וארגוניים, הבאים לידי ביטוי בעיקר במינוי מנהל טיפול לחולים עם צרכים רפואיים מורכבים.
באמצעות "מפת דרכים" המשמשת כתוכנית טיפול, ניתן לזהות ולתעד אירועים שעשויים להתרחש בתהליך הטיפול בקבוצת חולים מוגדרת, בפרק זמן מוגדר.
עבור מטופלים המוגדרים כחולים כרוניים וחולים מורכבים, המטרות המרכזיות של ניהול טיפול הן:
התלונה השכיחה ביותר הנשמעת ממטופלים ובני משפחותיהם היא שאין מי שרואה את התמונה הכוללת ובעיקר מי שיכוון אותם בנבכי המערכת. לכן, ניהול הטיפול, משמעותו, בראש ובראשונה לקיחת אחריות ואכפתיות לאורך זמן.
לצוותים המטפלים קשה לקחת על עצמם אחריות זו בעיקר מפאת עומס המשימות ולכן חשוב לבחור בקפידה את החולים המתאימים ואת הטיימינג הנכון לעזור להם בניהול המחלה.
ניהול הטיפול הוא אחד הפתרונות הטובים ביותר להעלאת איכות הטיפול ושביעות רצון המטופלים, תוך שליטה ובקרה על הוצאות הטיפול בחולים הכרוניים.
כל חולה כרוני הוא "פרויקט" בפני עצמו בשלל ההיבטים, הרפואי, המשפחתי, הפסיכולוגי והסביבתי. לכן, ניהול הטיפול מייצר מתודולוגיה סדורה לניהול המשימות, תיעדופן וביצוען ביעילות מרבית. כל זאת, בליווי אמפתיה, יכולות בינאישיות ותקשורתיות גבוהות.
תפקידי מנהל הטיפול
מנהלי טיפול כיום נדרשים להיות מנהלים בעלי קישורים וידע בניצול משאבים קיימים ויכולת הבנת צורכי הלקוח, סביבתו הקרובה ומאפייניו.
תפקיד מנהל הטיפול כולל:
לימוד ניהול הטיפול
מקצוע ניהול הטיפול נלמד באוניברסיטאות ברחבי העולם, ובישראל, ב.
במהלך הלימודים, מוקנים לאנשי צוותים רפואיים העקרונות התאורטיים והיישומיים של ניהול הטיפול בחולה הכרוני והמבוגר בהיבט רב מערכתי הכולל תיאום קליני, בקרה ותקציב על רצף שירותי הבריאות.
הסטודנטים לומדים את ניהול הטיפול בתהליך המשלב אמדן, תכנון, יישום, תיאום, ניטור והערכה של שירותים במטרה לספק צרכים בריאותיים של מטופל, באמצעות התקשרויות וניצול משאבים נתונים ובאמצעות שילוב כלים ניהוליים, שיובילו לתוצאות איכותיות ויעילות.
נושאי הלימוד מותאמים למרכיבים הנדרשים בניהול יעיל ומבוסס ראיות של חולים כרוניים בעידן הקצאת משאבים. תוכנית הלימודים מקיפה את הנושאים העוסקים בניהול הטיפול בחולים הכרוניים במערכות הבריאות ומובנית באופן הדרגתי כך שבסיום הפרק התאורטי מתנסה הסטודנט באופן פעיל בניהול הטיפול בקבוצת חולים כרוניים תוך ליווי והדרכה צמודים של מנחים מומחים בשירותי הבריאות.
רקיט
Reckitt Benckiser Group plc, הנסחרת בשם Reckitt, היא חברת מוצרי צריכה בריטית רב-לאומית שבסיסה בסלאו, אנגליה.
Mama (שיר של ג'ונאס בלו)
Mama הוא סינגל של הדיג'יי והמפיק הבריטי ג'ונאס בלו, בשיתוף פעולה עם ויליאם סינג. הסינגל יצא, על ידי חברת התקליטים Jonas Blue Music, ב-5 במאי 2017, כסינגל הרביעי מהאלבום הראשון של בלו, Blue. השיר נכתב על ידי אד דרואט, רומנס וג'ונאס בלו, והופק על ידי ג'ונאס בלו.
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-770 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, בבימויה של שסה נפוואני, הועלה לחשבון היוטיוב של ג'ונאס בלו ב־18 במאי 2017. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ־760 מיליון פעמים.
אופרזיה דונלי
אופרזיה לואיז "פרייז" דונלי (באנגלית: Euphrasia Louise "Fraze" Donnelly; 6 ביוני 1905 – 20 במאי 1963) הייתה שחיינית אמריקאית. אלופה אולימפית (פריז 1924) ושיאנית עולם (1924–1928) במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
דונלי נודלה באינדיאנפוליס, אינדיאנה. בתם של שרה ג'יין מקארתי ומוריס דונלי. אחת משבעה אחים.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת פריז (1924) זכתה דונלי במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם גרטרוד אדרלה, אתל לאקי ומריאצ'ן וזלאו בשיא עולם חדש של 4:58.8 דקות, לפני בריטניה (5:17.0 דקות) ושוודיה (5:35.6 דקות). שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי ארצות הברית באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
לאחר שפרשה משחייה תחרותית, עבדה כמדריכה בקולג'. ב-1 בנובמבר 1934 היא התחתנה עם ברוס ריימונד בונגארד, שעבד ככבאי.
בסיס לדבר האסור
בהלכה היהודית, מוגדר כבסיס לדבר האסור חפץ שעליו מונח דבר האסור בטלטול בשבת ובחג ולכן נעשה מוקצה.
גדר המוקצה
בסיס לדבר האסור הוא אחד מסוגי המוקצה, האסורים בטלטול בשבת ובחגי ישראל. הבסיס הוא חפץ שאינו מוקצה מעצמו, שהונח עליו "מוקצה" ולכן נהיה אף הוא מוקצה. דוגמה לכך היא מיטה שהניחו עליה מעות. אף על פי שהמיטה אינה מוקצה (אלא כלי שמלאכתו להיתר), כיוון שהונחו עליה מעות, נעשתה בסיס לדבר האסור (המעות) ואסורה בטלטול. אף אם ניטלו ממנה המעות בשבת, כיוון שבבין השמשות המיטה הייתה מוקצה, המיטה נאסרת לכל השבת.
בסיס לדבר האסור והמותר
בסיס שהניחו עליו דברים האסורים בטלטול ודברים המותרים, אם הדבר המותר חשוב לו יותר נידון על-פי הדבר המותר ואינו מוקצה. לפיכך, תיק שבתוכו מוקצה וכלי שמלאכתו להיתר החשוב לו יותר, אין התיק נעשה בסיס וניתן יהיה לטלטל את התיק. עם זאת, אם הדבר המוקצה חשוב לו יותר, או אפילו שווה בחשיבותו לדבר המותר, הוא נהפך לבסיס לדבר האסור.
היתרים לשימוש בבסיס לדבר האסור
אם המוקצה נשכח על הבסיס, ולא הייתה כוונת האדם שיישאר המוקצה עליו בשבת, ואחר כך שכח לקחתו משם -אינו נעשה בסיס.
במקרה שהמוקצה הוא כלי שמלאכתו לאיסור, מותר להזיז את הבסיס לצורך שימוש במקום הבסיס. שכיוון שמותר להזיז כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו כך ניתן להזיז בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו.
אין נעשה בסיס אלא כשמניח את המוקצה עליו בכוונה. ולכן, אם הניח מוקצה על כלי של אדם אחר, אין הכלי נעשה בסיס, שאין אדם אוסר דבר של חברו שלא מדעתו. אולם, אם עשה כן לטובת חברו, נעשה בסיס לדבר האסור ואסור בטלטול.
הוואית
השפה ההוואית (בהוואית: ʻŌlelo Hawaiʻi) היא שפה פולינזית הקרויה על שם האי הוואי, הגדול באיי צפון האוקיינוס השקט. השפה ההוואית, ביחד עם אנגלית, היא השפה הרשמית במדינת הוואי.
מסיבות שונות, לרבות חקיקה טריטוריאלית ולימוד אנגלית כשפה הרשמית בבתי ספר, מספר דוברי ההוואית ירד בהדרגה. עם זאת, מסביבות שנת 1949 ועד ימינו, חלה עלייה הדרגתית בתשומת לב ובקידום השפה. גני הילדים לימדו הוואית ובתי ספר העלו את המודעות בשימוש השפה.
הוואית היא שפה אוסטרונזית, השייכת למשפחת השפות הפולינזיות.
שילו איילון
שילו איילון (נולד ב-26 בפברואר 1981) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל בשחייה ושיאן ישראל בעבר ב-1500 מטר חופשי. ייצג את ישראל באליפויות עולם בשחייה (פוקואוקה 2001 וברצלונה 2003). היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה 1500 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) מתחת ל-15 דקות. בעל 3 מדליות כסף מהמכביה השבע עשרה (2005). החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-1500 מטר חופשי כ-17 שנים ו-3 חודשים.
ביוגרפיה
איילון נולד בתל אביב גדל בקיבוץ כפר הנשיא. הוא שחה בקבוצת השחייה של הפועל גליל עליון עד גיל 16, בהדרכתו של חנן גלעד. בהמלצת מאמנו הוא עבר לשחות בפנימייה במכון וינגייט תחת הדרכתו של לאוניד קאופמן. איילון נסע לארצות הברית להתאמן בשחייה במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק) שבאטלנטה, ושם סיים תואר ראשון ושני בהצטיינות בהנדסת אלקטרוניקה. הוא עבר לשחות בקבוצת השחייה של הפועל ירושלים.
2001
בתחרות שחייה ע"ש גל רודובסקי (בריכת 25 מטר), שנערכה במכבים במאי 2001 קבע איילון במשחה ל-800 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 8:00.08 דקות.
אליפות עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי אותה שנה שיפר איילון את שיאיו האישיים בכל שלושת המשחים בהם השתתף מהם שני שיאים ישראלים. הוא סיים במקום ה-15 במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 15:38.59 דקות, במקום ה-20 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 8:13.49 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.06 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט זכה איילון ב-4 מדליות. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:53.56 דקות, לפני מיקי חליקה (16:20.43 דקות) וארז פרן (16:26.82 דקות), שלושתם מהפועל ירושלים, שתי מדליות כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:01.52 דקות, אחרי חליקה (4:00.74 דקות) ולפני אופיר סוריאס (הפועל שער הנגב) (4:05.36 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:30.89 דקות, אחרי חליקה (4:25.75 דקות) ולפני אייל עילם (הפועל ירושלים) (4:39.61 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.04 דקות, אחרי יונתן כהן (מכבי קריית אונו) (1:54.56 דקות) ואלכסיי מנצ'ולה (הפועל ירושלים רבתי) (1:55.50 דקות).
אליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 קבע איילון שלושה שיאים ישראלים. הוא סיים במקום השמיני במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:30.82 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 15:18.31 דקות. שיא זה נשבר לאחר כ-17 שנים ו-3 חודשים על ידי מתן רודיטי. הוא ולה מהמקום השישי ותוך כדי המשחה הוא שיפר את גם השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:11.37 דקות. הוא סיים במקום ה-16 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:56.83 דקות (שיפור של 5 מאיות השנייה לשיאו של מיקי חליקה - 3:56.88 דקות) ובמקום ה-17 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי של 4:30.24 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:56.28 דקות, לפני מיקי חליקה (4:01.75 דקות) ושי לבנת (4:03.89 דקות).
אליפות עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים איילון במקום ה-10 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 8:07.85 דקות, במקום ה-18 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:26.86 דקות, במקום ה-26 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.79 דקות, במקום ה-31 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי של 4:28.37 דקות ובמקום ה-51 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.61 דקות.
שבוע וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:55.56 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.19 דקות, לפני מיקי חליקה (8:23.18 דקות) ומיכאל דמיטרייב (8:27.79 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:44.43 דקות.
אליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 סיים אילון במקום 14 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:47.08 דקות ובמקום 17 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:59.73 דקות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בשחייה שנערכה באותה שנה, לא הצליח איילון לקבוע את המינימום שנקבע לו על מנת להשתתף באולימפיאדת אתונה במשחה ל-1500 מטר חופשי כשקבע תוצאה של 15:28.95 דקות (הקריטריון עמד על 15:22.44 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה, זכה איילון בתואר השחיין המצטיין של התחרות כשזכה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:56.59 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 8:06.88 דקות (התוצאה האיכותית בתחרות), לפני מיכאל דמיטרייב (8:19:52 דקות) ומיקי חליקה (8:19:57 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי 15:36:37 דקות.
מקום שישי באליפות עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית באוקטובר אותה שנה סיים איילון במקום השישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 14:58.70 דקות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-15 דקות. תוך כדי משחה זה הוא שחה 800 מטר חופשי בזמן של 8:01.09 דקות. הוא סיים במקום ה-14 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:50.13 דקות ובמקום ה-22 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.96 דקות.
המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה איילון ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:45.44 דקות, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:29.37 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:51.86 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.92 דקות.
חייו האישיים
איילון נשוי ואב לבת ולבן.
הרכבת התחתית של ורשה
הרכבת התחתית של ורשה (בפולנית: Metro Warszawskie) משרתת את ורשה, עיר הבירה של פולין. היא כוללת כיום שני קווים. הקו הראשון M1 נפתח בשנת 1995 ומתמשך ממרכז העיר אל פרבריה הצפוניים והדרומיים. הקו השני M2 נחנך ב-8 במרץ 2015, כאשר הוא כולל 18 תחנות בעוד ש-3 תחנות מתוכננות להיפתח בהמשך. בשנת 2013 התקיימו ברכבת 250 אלף עד 571 אלף נסיעות מדי יום.
תולדות הרכבת
הרעיון להקים בורשה רכבת תחתית הועלה לראשונה סמוך לאחר שפולין זכתה מחדש בעצמאותה בשנת 1918. ב-1925 החלה עבודת התכנון של הרכבת ועבודות ההקמה היו צפויות להתחיל בשלהי העשור, אך נדחו בשל השפל הכלכלי הגדול. ב-1934 נפח רוח חיים במיזם ראש העירייה החדש של ורשה, סטפן סטרז'ינסקי (Stefan Starzyński). התוכנית המחודשת כללה הקמת שבעה קווים במהלך 35 שנים. העבודות להקמת הקו הראשון החלו ב-1938 והיו אמורות להסתיים במחצית שנות הארבעים, אך מלחמת העולם השנייה שמה קץ לתוכנית השאפתנית. המנהרות הקצרות שנחפרו לפני פרוץ המלחמה משמשות כיום כמרתפי יין.
בפולין הקומוניסטית שלאחר מלחמת העולם השנייה הוכנו מספר תוכניות להקמת הרכבת התחתית בורשה, אשר היו שונות במידה רבה מהתוכנית שנהגתה לפני המלחמה, וחלקן כללו חפירת מנהרות בעומק רב. רק עבודות חפירה והקמה מעטות באו בעקבותיהן והן לא הבשילו לכדי הקמת מערכת רכבת פעילה.
קשיים כלכליים בפולין עיכבו את קידום הקמת הרכבת התחתית בורשה בשנים רבות נוספות, ורק בשנת 1984, בשלהי השלטון הקומוניסטי, החלו העבודות להקמת הקו הראשון. הן התנהלו באיטיות רבה והוא נחנך לאחר 11 שנים, ב-1995, כשאורכו 11.1 קילומטרים ובו 11 תחנות.
קווים
קו מס' 1 הוארך מאז פתיחתו, והקטע שהופעל בו בראשיתו מהווה כיום את מחציתו הדרומית של הקו. עד 2006 הוא הוארך בשבעה קילומטרים נוספים, וב-2008 הסתיימה הקמת הקו כולו, באורך כולל של 22.7 קילומטרים. הקו חוצה את כל העיר מדרום לצפון, ממערב לוויסלה, ולאורכו 21 תחנות. עוד צפויות לקום לאורכו שתי תחנות נוספות (מוראנוב ופלאץ קונסטיטוציי), שבנייתן הושעתה בזמנו בשל קשיי מימון. תחנת Centrum נמצאת במרחק הליכה של כ-200 מטרם מתחנת הרכבת ורשאבה שרודמיישצ'ה (Warszawa Śródmieście - "ורשה מרכז העיר"), וכ-400 מטרים מתחנת הרכבת המרכזית של העיר.
העבודות להקמת קו מס' 2, בכיוון מזרח-מערב, החלו ב-2010 והמימון להקמתו הגיע בעיקר מהאיחוד האירופי. הקו יצטלב עם קו מס' 1 בתחנת שוויינטוקז'יסטקה (Świętokrzystka - "הצלב הקדוש") ויעבור מזרחה משם במנהרה מתחת לנהר ויסלה, ויגיע לאצטדיון הלאומי ולרובע פראגה. השלמת חלקו הראשון של הקו באורך של 6.1 קילומטרים ובו שבע תחנות צפויה במהלך 2015. בהמשך יוארך הקו והוא מתוכנן להגיע לאחר סיומו לאורך של 32 קילומטרים ולכלול 21 תחנות נוספות. חלקו המזרחי יתפצל לפי המתוכנן לשתי זרועות.
על פי המתוכנן תכלול הרכבת בסופו של דבר ארבעה קווים באורך כולל של 100 קילומטרים.
עבור הרכבת נבנה דפו (Depot) יחיד, הנמצא בקצהו הדרומי של קו מס' 1.
בית הכנסת של מאטסלקה
בית הכנסת של מאטסלקה (בהונגרית: Mátészalkai zsinagóga) נבנה בשנת 1857, כאות להתחזקות המשפחות היהודיות שהגיעו למאטסלקה כמאה שנים קודם לכן. לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות השואה, כמעט וכל יהודי מאטסלקה הושמדו. הניצולים בחרו להתפזר, מי לבודפשט, מי לאמריקה ומי לישראל ובית הכנסת לא המשיך לתפקד.
תיאור
מעל הכניסה לבניין כתובת בעברית מ: "זה השער ליהוה צדיקים יבאו בו" בטימפנון מעל השער שלושה חלונות חצי עגולים, עליית גג משולשת נראית מעל המדף הראשי. באמצע השדה החצי-עגול המרכזי נמצא מגן דוד, מוקף בכיתוב בעברית. בפנים, הגלריה היא בצורת U, נתמכת על ידי שישה עמודים עם פרקים מגולפים.
חלקי ארון הברית שנותרו הועברו לירושלים.
בחצר הארוכה מאחור היו בעבר כמה בניינים, אולם המועצה, דירת הרב, דירת החזן וחדר עבודתו של השוחט. מתוכם נראים רק שרידי ביתו של הרב דמוי הווילה. המאמינים החסידים התכנסו שם לתפילה, בפסח נאפו מצות בקומת הקרקע. לאחר 1944 כאן היה המקווה.
לוח זיכרון הוצב בחלק הפנימי של הכניסה לאלף ושבע מאות יהודים שהתגוררו במאטסלקה ונרצחו בשואה. במהלך ביקורו תרם השחקן טוני קרטיס, שמשפחתו היגרה לארצות הברית ממאטסלקה, לשיפוץ החיצוני של בית הכנסת. לוח שיש על הקיר החיצוני של הבניין משמר גם את זכרו של אדולף צוקור, שהתגורר במאטסלקה בין השנים 1881–1885.
לואיזה דיאוגו
לואיזה דיאוגו (בפורטוגזית: Luísa Dias Diogo; נולדה ב-11 באפריל 1958) היא פוליטיקאית ילידת מוזמביק, אשר הייתה האשה הראשונה בתולדות המדינה לשמש כראש ממשלת מוזמביק בשנים 2004–2010 ונחשבת כמנהיגה מובילה ביבשת אפריקה וכבעלת חזון כלכלי המשפיע על מדינות העולם המתפתחות.
מוזמביק, הממוקמת בדרום מזרח אפריקה, היא אחת מהמדינות העניות בעולם וחלק ניכר מאוכלוסייתה, כ-70%, חי מתחת לקו העוני וסובל תכופות מבצורות ומשיטפונות. בשנים 1975–1992 סבלה מוזמביק ממלחמת אזרחים קשה וארוכה. דיאוגו שימשה בתפקיד שרת האוצר והתכנון במשך חמש שנים (2000–2005) ובתקופה זו החל תהליך ההבראה של המדינה. דיאוגו זכתה למוניטין בשל פעילותה לשינויים, כדוברת בעלת חזון וכאשת עסקים מצליחה. היא רעייתו של המשפטן אלבנו סילבה (Albano Silva), ואם לשלושה.
השכלה ותחילת הקריירה
ב-1980 החלה דיאוגו לעבוד במשרד האוצר של מוזמביק במקביל ללימודי התואר הראשון שלה. הייתה זו תקופה קשה בהיסטוריה הפוליטית והצבאית של המדינה, שכן רק חמש שנים קודם לכן קיבלה מוזמביק את עצמאותה מפורטוגל והפכה ל"רפובליקת העם של מוזמביק". מלחמת האזרחים, אשר פרצה בין שני פלגים, Frelimo – "החזית לשחרור מוזמביק" ו-Renamo – "התארגנות פוליטית אנטי קומוניסטית", עלתה בחייהם של מיליונים מאזרחי מוזמביק.
דיאוגו הצטרפה למשרד האוצר בשנה החמישית של מלחמת האזרחים, אשר החלה כאשר Frelimo הקימה מפלגה ותפסה את השלטון. חברי Renamo התנגדו למהלך זה והגיבו בשריפת גשרים, ניתוק קווי חשמל וחסימת דרכים. המאבק הוביל לפגיעה בתשתיות, למחסור חמור במזון ותרופות ועלייה במספר המובטלים והעוני. כלכלת מוזמביק הייתה במצב חמור, ודיאוגו מונתה למנהלת אחת ממחלקות משרד האוצר ב-1986, בגיל 28, ובעקבותיו התמנתה לראש "מחלקת התקציב הלאומי" של מוזמביק ב-1989.
הבראת כלכלת מוזמביק
במשך ארבע שנים שימשה דיאוגו כראש מחלקת התקציב הלאומי של מוזמביק, אך לאחר קבלת תואר מאסטר בכלכלה מאוניברסיטת לונדון החלה לעבוד עבור הבנק העולמי במדינה. לאחר הבחירות של שנת 1994 ביקש הנשיא ז'ואקים חיסאנו (Joaquim Chissano) מדיאוגו לעזוב את משרתה בבנק העולמי ולהצטרף לממשלת Frelimo. היא מונתה לסגנית שר האוצר, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2000, אז החלה לכהן כשרת האוצר והובילה את "תוכנית החומש הראשונה לפיתוח", אשר נועדה בראשיתה להבטחת השלום בתוך גבולותיה של מוזמביק בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים.
החל משנת 2000 התמקדה התוכנית ברפורמה כלכלית; דיאוגו החלה לטפל בבעיית העוני ובהגברת צמיחתה הכלכלית של מוזמביק ומצאה שהתשובה לבעיותה הכלכליות של המדינה היא בגיוס כספים. המוניטין והשם שקנתה לעצמה דיאוגו בתחום הכספים עמדו לרשותה בגיוס כספים ממוסדות כלכלים בינלאומיים ובהם הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית. נכון ל-1 בינואר 2004, זרמו למדינה כשבעה מיליארד דולר ממקורות חיצוניים. בשנת 2004 לבדה הצליחה דיאוגו להשיג 790 מיליון דולר מהבנק העולמי. הכספים הושקעו בפיתוח בתחום התקשורת, בהגברת הייצור החקלאי ובתוכניות למלחמה באיידס. אף על פי שרוב אזרחיה של מוזמביק נותרו עניים, החלה כלכלת מוזמביק לצמוח לאיטה תוך שמירה על יציבות. בעקבות זאת נבחרה דיאוגו בינואר 2004 על ידי המגזין הפיננסי הבינלאומי The Banker ל"שרת האוצר של השנה" באפריקה.
ראש ממשלה
בפברואר 2004 מונה ראש ממשלת מוזמביק פסקואל מוקומבי לתפקיד בארגון הבריאות העולמי. בהתאם לחוקת מוזמביק אחראי הנשיא, הנבחר אחת לחמש שנים, למנות את ראש הממשלה. הנשיא צ'יסאנו שראה בדיאוגו חלק מדור המנהיגים החדש, פנה אליה בבקשה למלא את מקומו של מוקומבי כראש ממשלה, במקביל לתפקידה כשרת האוצר.
אחד הצעדים הראשונים של דיאוגו בתפקידה החדש היה לטפל בבעיית מחלת האיידס. בשנת 2004 נדבקו בנגיף כ-1.4 מיליון מתוך 18 מיליון אזרחיה של מוזמביק, והיו לנשאים של נגיף ה-HIV, כאשר מדי יום נדבקו כ-500 אנשים, בממוצע.
ביולי 2004 הכריזה דיאוגו באופן רשמי על "תוכנית החירום למלחמה באיידס" של ממשלת מוזמביק. מטרות התוכנית: חינוך האזרחים למניעה, הבטחת הכנסה כספית לאנשים אשר נדבקו ב-H.I.V ולמשפחותיהם, מתן סיוע וטיפול לאנשים החיים עם איידס וסיוע לילדים אשר התייתמו מהוריהם בשל המחלה. עלות התוכנית הייתה 8.6 מיליון דולר, הכסף נתרם מהבנק העולמי והקרן למלחמה באיידס.
רובה של שנת 2004 הוקדשה מבחינתה של דיאוגו לקידום "תוכנית החומש השנייה לפיתוח". דיאוגו התחייבה להרחבת מתן שירותי החינוך והבריאות במדינה, להכשרת 6,000 מורים חדשים, 8,000 עובדי השכלה ו-2,000 עובדי בריאות. בנוסף, קידמה דיאוגו רפורמות בתחומים נוספים, כדוגמת הבראת מערכת המשפט של מוזמביק שהייתה ידועה בשחיתותה עוד מתקופתו של הנשיא צ'יסאנו (1986 - 2004). במסיבת עיתונאים ל-"Africa News Service" שנערכה ב-15 במרץ 2005 אמרה דיאוגו כי המלחמה בבעיית העוני במוזמביק נותרה מטרתה המרכזית. היא נבחרה במקום ה-73 ברשימת 100 הנשים המשפיעות בעולם לשנת 2004 של המגזין פורבס בפעם הראשונה והופיעה בה גם בשנת 2005.
דיאוגו האיצה בשרי הבריאות של מדינות אפריקה לאפשר שירותי רפואה לתכנון המשפחה ולחינוך מיני בחינם ברחבי היבשת. שירותים אלה יוכלו להפחית תמותת תינוקות בשני שלישים ותמותת יולדות בשלושה רבעים, לצמצם את שיעור ההדבקה באיידס ולקדם שיויון בין המגדרים והעצמת נשים. האו"ם קבע את שנת 2015 כתאריך להשגת מטרות אלו.
התעניינות בינלאומית
בבחירות של דצמבר 2004 החליף ארמנדו גבוזה את צ'יסאנו בתפקיד הנשיא. דיאוגו נותרה בתפקידה כראש ממשלת מוזמביק, אך כעת משסיימה את תפקידה גם כשרת האוצר יכלה להתפנות להנהגת המדינה. מעשיה של דיאוגו במוזמביק משכה את תשומת הלב העולמית והשתתפותה בנושאים בינלאומיים גדלה. באוקטובר 2004 הוזמנה דיאוגו באופן אישי למפגש השנתי של המנהל הכללי של האו"ם, היא הייתה לראש הממשלה היחידה שנבחרה לייצג את המדינות המתפתחות.
רוטווייל
רוטווייל (בגרמנית: Rottweil) היא עיר במדינת באדן-וירטמברג אשר בגרמניה. ממוקמת בין היער השחור לבין הרכס השוואבי. אוכלוסיית רוטווייל מונה כ- 25 אלף תושבים, והיא העיר העתיקה ביותר במדינת באדן-וירטמברג.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 73 לספירה על ידי השושלת הפלאבית כמוניקיפיום רומי, אך יש עדויות מוקדמות יותר, משנת 2000 לפנה"ס לערך, על כך שהתקיים במקום יישוב כבר אז. מהתקופה הרומית נשתמרו בעיר מרחצאות רומיים ופסיפס המתאר את אורפאוס ומתוארך לשנת 180 לערך. בימי הביניים הייתה העיר מקום מושבם של דוכסים מקומיים, וב- 1268 הפכה לעיר קיסרית חופשית.
בשנת 1463 רוטווייל נכנסה לקונפדרציה השווייצרית, והייתה חלק ממנה במשך כמה מאות שנים. הברית עם הקונפדרציה כמו גם תואר העיר החופשית בוטל לאחר שהאזור נכבש על ידי נפוליאון בשנת 1803.
גזע כלב הרוטוויילר נקרא על שם העיר, עקב היותו כלב רועים נפוץ באזור זה.
טרייסי סקוגינס
טרייסי דאוון סקוגינס (באנגלית: Tracy Dawn Scoggins; נולדה ב-13 בנובמבר 1953) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
סקוגינס נולדה בגלבסטון שבטקסס כבת יחידה לאם שחקנית טניס ובוגרת לימודי משפטים ולאב עורך דין, בגיל תשע ניצחה בתחרות קפיצה למים ולאחר מכן זכתה במדליה בתחרות שחייה, בבית הספר התיכון הייתה מעודדת וספורטאית מצטיינת, ב-1970 החלה ללמוד באוניברסיטה, היא הייתה חברה בנבחרת ההתעמלות של האוניברסיטה וסיימה תואר בחינוך גופני, בנוסף היא הייתה במיונים לקראת אולימפיאדת סיאול (1988).
התגלתה על ידי ג'ון קזבלנקס עבור סוכנות הדוגמנות עלית ועבדה כדוגמנית בניו יורק, בנוסף למדה משחק בHB Studio, תפקיד המשחק הראשון שלה היה בסדרה "הדיוקס קורעים את האזארד", לאחר מכן היא שיחקה בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה, ב-1985 היא קיבלה תפקיד בסדרת ההמשך של שושלת "משפחת קולבי".
ב-1988 הנחתה לצד אלן ת'יק את תחרות מיס ארצות הברית ומיס תבל, מ-1993 ועד 1998 שיחקה את אליזבת' לוקלי בסדרה בבילון 5 ומ-1993 ועד 1997 גילמה את כתבת הרכילות קאט גרנט בלויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן.
ב-2005 שיחקה בסרט "החותך" לצד צ'אק נוריס, והחלה לשחק בסדרת הדרמה הלהט"בית "מפרץ דנטה" ברשת Here TV, במשך שלוש עונות עד 2007 את דמותה של גרייס נאוויל. ב-2012 התארחה בסדרה "קאסל".
בית הספר ברנקו וייס רמלה
בית הספר בְּרַנְקוֹ וַייס רמלה הוא בית ספר תיכון שש-שנתי בעיר רמלה המיועד לנוער בסיכון.
היסטוריה
בין השנים 2005 ל-2011 ניהל את בית הספר חילי טרופר, שהביא אליו צוות של מורים צעירים, רובם חסרי ניסיון בחינוך מיוחד. בהנהלתו ובשיתוף הצוות, הצליחו להביא את התלמידים לרמת נוכחות גבוהה בבית הספר. ב-2011 חל שיפור גדול בשיעור הזכאים לבגרות. בשנת 2014 נכלל בית הספר בעשירון העליון בדירוג של משרד החינוך, בקטגוריה של "בתי הספר הערכיים ביותר בישראל".
נכון למרץ 2021, מנהל בית הספר הוא ארז וינטר.
מודל חינוכי
בבית הספר פועלים בהתאם למודל, שפותח במכון ברנקו וייס, שנועד לחנך בני נוער שנמצאים בהדרה ובסיכון. המודל כולל מסגרות עבודה קטנות, ברמת בית הספר וברמת הכיתה, כדי לאפשר טיפול פרטני ככל האפשר, קשר ישיר בין מורים לבין תלמידים, והתאמת תוכנית למידה אישית לכל תלמיד.
חברי הצוות עוברים הכשרות מיוחדות בצוותים בתוך בית הספר, ובקבוצת עמיתים (בעלי תפקידים) מבתי הספר האתגריים בישראל.
קנטה (טקסטיל)
קנטה (בבנגלית: কাঁথা) הוא סוג של תיקון ומיחזור משביח, שנעשה בתפירה/רקמה שמקורו באזורים המזרחיים של הודו במיוחד בבנגלדש ובמחוזות ההודיים של בנגל המערבית בטריפורה ואודישה. בעוד במערב העדיפו תמיד להסתיר תיקונים, הביטוי 'תיקון אמנותי' היה כינוי לתיקון או איחוי בלתי נראים לעין, הרי במזרח רואים בתיקון הבגד חלק מהיופי והמסורת שלו. הקנטה בהודו כמו הבורו ביפן הם תיקונים נראים לעין. עם התגברות המודעות בכל העולם לזיהום הסביבה על ידי זריקה מיותרת של בגדים, התחילו גם במערב להעריך את התיקונים הנראים לעין, ויותר ויותר אנשים אף רואים בכך אמנות בפני עצמה. כל תיקון כזה מיחד את הבגד.
ב אודישה עורמים בדי סארי וכותנה ישנים זה על גבי זה ומתפרים אותם ביד ליצירת פיסת כרית דקה. משתמשים בפיסות כריות אלו על או במקום כרית המיטה. כמו כן יוצרים 'סארי קנטה ' שנלבש לרוב על ידי נשים בבנגל, לכל אזור יש מוטיבים אופייניים לו, שנובעים מחיבור בין התרבות ההיסטוריה והמסורת. בסיפורי הקנטה מפעם, יש קטעים על האל שיווה שבלע רעל בזמן שבחש באוקיינוס, מה שמחבר את המלאכה הזו למסורות קדומות. בימים אלו הרקמה המכונה בשם תפירת קנטה על סארי קורטה או צורידאר  ועל עוד מלבושים מקומיים. בזכות האסתטיקה שלהם ובהיותם תפורים במלאכת כפיים, החלו להימכר בכל העולם.
תפירת קנטה משמשת גם ליצירת שמיכות טלאים פשוטות הידועות בשם נאקשי קנטה, נשים בבנגל נוהגות לתפור ביחד שכבות של סארי ובדים ישנים כדי להפכם לשמיכות וכיסויי מיטה דקים, בעיקר עבור ילדים. אריגי הקנטה מאוד חביבים על תיירים שמבקרים בבנגלדש.
המילה קנטה בסנסקריט, פירושה סמרטוט ועל פי המסורת בד ישן ומשומש נחשב כהגנה בפני הרוע. ישנו משל בסנסקריט האומר ש'סמרטוטים תופרים לאט, שביל חוצים לאט וגם על הרים מטפסים לאט', וכי משל זה מחבר בין המלאכה לבין האלוהויות צינדאדווי [Chindadevi] וצינדאדאו [Chindadeo].
תיאור
הקנטה הוא צורת רקמה - תפירה שנעשית לרוב על ידי נשים כפריות, הצורה המסורתית נרקמה או נתפרה לרוב בתך רץ פשוט לאורך הקצוות, דרך 4-5 שכבות בד, אך יש מקומות בהם שמים אפילו עד 7 שכבות של בדי סארי רכים ובלויים או בדי דוטי. הם מקבלים שמות על פי המוצר הסופי, לאפקנטה [Lepkantha] או סוג'ני קנטה [Sujni Kantha]. שני צידי הקנטה מקושטים אך אינם זהים. בשמיכות ישנות התיפורים מקיפים את הדוגמאות במעין תיפור הד [echo quilting]. ראשית הרקמה הזו מיוחסת לתקופת עתיקה כ-1500 שנה לפני הספירה, לתקופה הקדם-וודיק [pre-Vedic].
לבד הרקום והמתופר יש הרבה שימושים, צעיפים, כיסויי מראות, קופסאות וכריות במקרים מסוימים כל הבד מכוסה בתך רץ, באזורים ההינדיים משתמשים גם במוטיבים יפים של פרחים, חיות, ציפורים וצורות גאומטריות, כמו גם נושאים מפעילויות של חיי יום יום, וגם אלות שונות. באזורים המוסלמיים משתמשים רק בצורות גאומטריות, בגלל האיסור הדתי של ציור דמויות. התיפור על הבד נותן לו מראה מקומט או גלי במקצת. קנטה עכשוית משמשת למוצרים נוספים כגון סרי, חולצות לגברים ולנשים כלי מיטה ועוד בדים לשימוש הבית (ריפודים, וילאות וכדומה) לרוב מכותנה וממשי.
היסטוריה
תפירת/רקמת הקנטה המסורתית הייתה נפוצה בכל רחבי בנגל אך הדימויים שרקמו השתנו בתחילת המאה ה-19. כשדוגמאות בריטיות התחילו להיראות על האריגים למשל הוסיפו דימויים של עגלות תינוקות אנגלים, מלבושים אנגליים וכדומה. בשנת 1940 כלתו של המשורר רבינדרנת טאגור החייתה את העניין בעשיית קנטה מסורתית. בזמן חלוקת הודו ב-1947 שוב הואטה עשיית הקנטה, ומאז מלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971, קנטה שוב זכתה לעניין מחודש, כי היא נחשבת למסורת מלאכה לאומית. התיאור הכתוב הראשון שלה הופיע בערך בשנת 500 לספירה בשירה של המשורר קרישנדס קביראג' (Krishandas Kaviraj].
כמו כל טקסטיל מסורתי הקנטה נוצרה מהחומרים הנמצאים באזור שבה יוצרים אותה. הצרכים של המשפחות, האקלים, הגאוגרפיה והכלכלה. היסטורית, בכל העולם יצירת טקסטילים הייתה ועודנה המלאכה שדרשה הכי הרבה כוח עבודה. לכן טקסטילים היו בעלי ערך כספי רב, והיה זה צעד טבעי לעסוק במיחזור משביח של קטעי בד בלויים. היות שזה נעשה בבית אז לרוב נשים יצרו אותה, בין מלאכות אחרות. בקנטה התיפור הכללי על כל קטעי הבד חיזק את החוטים והבדים שהיו כבר מרופטים ובלויים.
בזמן השלטון הבריטי, 1947-1757 הוכנסו גם תכים משוכלים בעיקר כדי לרקום סלי פרחים בסגנון ויקטוריאני ועוד מוטיבים מערביים, לרוב על בדים אדומים, ולא על הלבן המסורתי, כנראה מסיבות מסחריות.
התכים המקובלים ברקמת קנטה
חוטים צבעוניים נשלפו משולי הסארים הבלויים ושימשו גם לרקימת המסגרות וגם להבלטת דמויות או צורות. הנשים לרוב הבליטו את הצורות עם חוטים כחולים, ואת הדימויים יצרו בחוטים צהובים, שחורים אדומים ולבנים. תך איחוי קטן, תך גבעול ותך מילוי.
ג'יימס סילט
ג'יימס סילט (באנגלית: James Sillett; 16 במאי 1764 – 6 במאי 1840) היה אמן טבע דומם אנגלי ואחד האמנים המגוונים ביותר בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ראשית חייו
ג'יימס סילט נולד בנוריץ' והוטבל בעיר ב־16 במאי 1764 בכנסיית סנט מרטין. ג'יימס היה בנו של ג'יימס סילט, שנולד בשנת 1733 בכפר סמוך לעיירה הקטנה סאפלק, ואשתו מרי דובסון, שהייתה מכפר בדרום האזור. ג'יימס ומרי סילט נישאו ב־16 בינואר 1759 בכנסיית סנט אוגוסטין, נוריץ'. ילדיהם האחרים כללו את ג'יימס (נולד ב־1760), ג'ון (נולד ב־1766) ורוברט (נולד ב-1769).
ביוגרפים של בית הספר לציירים נורוויץ' לא יודעים דבר על השכלתו של ג'יימס או על ילדותו המוקדמת, אלא שהוא למד בבית הספר בנוריץ'. לאחר שסיים את לימודיו, עבד סילט בעיר כשוליה לצייר סמלי אצולה, וכך הקריירה האמנותית שלו החלה באופן דומה לאלה של בני דורו ג'ון כרום וג'ון נינהאם. שסיים את חניכותו עבר לגור ללונדון. הוא הועסק כמעתיק על ידי האגודה לפוליגרף, שהוקמה בשנת 1784 על ידי ג'וזף בות' ושערכה תערוכות שנתיות של הציורים שהעתיקה. סילט נאלץ למצוא עבודה במקום אחר לאחר שרפה במקום בשנת 1793.
סילט טען כי למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1787 – 1790, אך אין שום הוכחות שהדבר נכון, מכיוון ששמו לא נכלל באף אחת מרשימות האקדמיה שפורסמו.
קריירה אמנותית
מתחילת דרכו האמנותית, ג'יימס סילט נחשב כאחד האמנים המגוונים ביותר של בית הספר לציירים בנוריץ'. הוא תיאר נופים, ונטה לסגנון אקדמי יותר של ציור נוף, המבדיל אותו מבני דורו. הוא הפך למיניאטור טוב, אף על פי שויליאמסון ב"היסטוריה של דיוקנאות מיניאטוריות" (1904) בקושי הזכיר אותו, אך ציין כי "עבודתו המדהימה הייתה ציור תפאורות, שאותן עשה עבור תיאטרוני דרורי ליין וקובנט גארדן". הוא צייר צייד, פירות ופרחים במיומנות ניכרת. מתוך 342 עבודות שהציג בסך הכל במהלך הקריירה שלו, רק שש עשרה לא היו טבע דומם של צמחים או בעלי חיים. הוא העריץ את המסורות של ציירים וציורים מהמאה ה-18, שהשפיעו על עבודותיו שלו.
סילט הציג באקדמיה המלכותית במשך למעלה מארבעים שנה, בין השנים 1796–1837. בעודו בלונדון חושבים שהוא עסק בציור תפאורות נוף בדרורי ליין ובאופרה המלכותית בקובנט גרדן, יחד עם האמן מנוריץ' ויליאם קפון.
שנים מאוחרות יותר
בשנת 1811 עבר סילט עם משפחתו חזרה לנוריץ', שם הקים את ביתו הקבוע. הוא היה חבר באגודת האמנים נורויץ' משנת 1806 והפך לסגן נשיא האגודה בשנת 1814, ונשיא בשנת 1815. הוא היה אחד האמנים שיחד עם רוברט לדברוק ותירטל התנתקו מהחברה בשנת 1816, והקימו קבוצה חדשה המכונה אגודת האמנים נורפוק ונורוויץ'. יחד עם חברים אחרים בקבוצה, הוא הציג את עבודותיו בתערוכות שלה במשך שלוש שנים לפני שפורקה. לאחר מכן שב לקבוצה המקורית והציג שם עד 1833. בשנת 1828 פרסם סט של חמישים ותשעה רישומים של מבנים בנוריץ'. תצפיות על הכנסיות, הקפלות והמבנים הציבוריים האחרים בעיר, היה סט של ליטוגרפיות, והיה אחד הפרויקטים העיקריים שהפיק בית הספר לציירים נורוויץ' לאחר השימוש בפרסום החדש. המדיום התפשט במהירות במהלך 1820. כוונתו הייתה שתחריטים העשויים מצבעי המים המקוריים שלו, יפורסמו בתשלומים וימכרו במנויים, אך שמונה שנים לאחר שהוכרזה לראשונה בעיתונות המקומית על כוונה זו, פורסמו כל התחריטים יחד. התחריטים, מתארים במדויק את המבנים החשובים של נוריץ'.
בחייו המאוחרים יותר הוא הפסיק להשפיע על האמנים של בית הספר לציירים בנוריץ'.
הוא מת בביתו בנוריץ' ב-6 במאי 1840 ונקבר בבית העלמין במרחק קצר מהעיר.
משפחה
בשנת 1801 הוא התחתן עם אן בניארד ממזרח דרהם, שדרכה הוא קיבל רכוש כלשהו.
מתוך חמשת ילדיהם, שלושה מתו מינקות. בתם אמה התפרסמה כציירת פרחים, וציירה גם חיות, פירות וקונכיות. אמה סילט ואביה היו בני דורם היחידים של אמילי סטנארד שהיו יכולים להתחרות בה. היכולת האמנותית שלה אפשרה לה לסייע לאביה בהוראה משנת 1817, אך מעט מאוד ידוע על חייה או הקריירה האמנותית שלה. אחיה ג'יימס בניארד סילט (יליד 1809) הפך למורה לשפות. אמה וג'יימס בניארד התגוררו יחד בנורפוק. אמה נפטרה לא נשואה ב-27 בינואר 1880 בגיל שבעים ושבע, ואחיה נפטר לא נשוי בגיל תשעים.
הערכה
סילט זכה בדרך כלל לשבחים מצד מבקרי אמנות והיסטוריונים. ההיסטוריון ויליאם דיקס, שכתב בשנת 1905, תיאר את סילט כאמן זהיר וכשרטט מיומן טכנית. ציורי הטבע הדומם של סילט נחשבים ליצירתו הטובה ביותר, בצבעי מים ובצבעי שמן. לדברי היסטוריונית האמנות ג'וזפין וולפול, כמה מומחים מדרגים אותו עם ויליאם ג'קסון הוקר, אמן שהצליח לשלב דיוק עם קסם. ציוריו הבוטניים של סילט, אשר שימשו לעיתים קרובות לאיורי ספרים, מראים מיומנות רבה בתיאור שקיפות בעלי כותרת.
וולפול, מציינת כי צבעי המים שלו מושכים יותר מציוריו הטופוגרפיים המונוכרומטיים על כנסיות, ציינו כי נופיו בדרך כלל קטנים למדי. טבע הדומם של סילט, שיוצרו בצבעי מים ובשמן כאחד, זכו לשבחים על ידי וולפול על היותם מושלמים, מסוגננים, עם ראשי פרחים גדולים המתוארים בקפידה שהונחו באגרטלים קטנים אופייניים.
על פי הסופר הרולד דיי, סילט נחשב על ידי חבריו לבעל שלמות רבה ביצירתו. הוא ציין את שליטתו בטון ציור השמיים המתוארים יפה בסצינותיו המוארות. דיי השווה את חריטות הנחושת של סילט ותיאורי הדמויות שלו עם אלה של ג'ון כרום, ושיבח את ציורי הפרחים שלו.
אף על פי שציורי הנוף שלו לא היו באיכות אמנותית יוצאת מן הכלל, הם חשובים להיסטוריונים מודרניים, שכן מציגים מבנים רבים שצייר סילט, שמראם השתנה משמעותית מאז 1820, ומבנים אחרים נהרסו מאז.
כלב ים נבלי
מאפיינים
כלבי הים הבוגרים כסופים-אפורים עם כתמים שחורים על גופם וכתם דמוי נבל לאורך גופם בעוד שלגורים פרווה שעירה לבנה-צהובה וללא כתמים.
אורכו של כלב הים עד 1.7-2.0 מטר ומשקלו 140-190 ק"ג.
מזון: דגים ארקטיים שונים, רכיכות וסרטנים.
אויבים: האויב העיקרי של כלבי הים הוא הדוב הלבן, האורב ומנסה לתפוס אותם בעודם מתחבאים מתחת לשלג. אויבים נוספים הם האורקה, שועל השלג (לגורים) וכרישים ארקטיים.
בעבר צדו רבים את גורי כלבי הים בעיקר בשביל בשרם ועורם. אך היום הדבר הופסק בהרבה מדינות. מדינות מסוימות ממשיכות להתיר את הציד.
מבצע שני מגדלים
מבצע שני מגדלים הוא מבצע של צה"ל ומשמר הגבול שנערך בלילה שבין 19 ל-20 ביוני 2007, ובו נהרגו המחבלים זיאד צובחי מחמד מלאישה, ראש תשתית הטרור של ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בג'נין שהיה יעד המבצע, ואברהים אחמד עבד-אל לטיף עאבד, פעיל הארגון.
ב-20 ביוני 2007, מיד לאחר המבצע, הודיע דובר צה"ל (בלי לנקוב בשם הקוד של המבצע) כי שני המחבלים נורו לאחר שפתחו באש לעבר כוח צה"ל בעת פעילותו, ועל גופותיהם נמצאו כלי נשק.
בתחקיר מאת העיתונאי אורי בלאו, שפרסם העיתון "הארץ" כשנה וחצי מאוחר יותר, נטען שבתכנון המבצע ניתן אישור לסיכול ממוקד, על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי, מפקד פיקוד המרכז יאיר נוה, וקצינים בכירים נוספים, וזאת לטענתו בסתירה לסייגים שקבע בג"ץ לעניין סיכולים ממוקדים.
המחבלים
זיאד צובחי מחמד מלאישה נולד ב-1982 בכפר ג'בע בנפת ג'נין. הצטרף כנער לג'יהאד האסלאמי כפעיל באל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, ארגון התלמידים והסטודנטים של הג'יהאד האסלאמי. נעצר על ידי צה"ל ב-2002, נשפט וריצה עונש מאסר של שלוש שנים וחצי. לאחר שחרורו ב-2006 שימש כסייענו הבכיר של חוסאם עיסא, מראשי הג'יהאד האיסלאמי, שנהרג בדצמבר 2006. לאחר מות עיסא החליפו מלאישה כראש תשתית טרור באזור ג'נין שפעלה לעריכת פיגועי התאבדות בישראל. מלאישה הלך דרך קבע חמוש ברובה ומטעני נפץ, ועל פי דברי חבריו ייחל למותו כשאהיד. על פי דובר צה"ל פעלה תשתית הטרור בהכוונת מלאישה בניסיון בלתי פוסק להוצאת פיגועי התאבדות, ובשל כך הוגדר מלאישה על ידי צה"ל (לפי המצוטט 'הארץ') כ"מוביל תשתית מתקתקת ועומד בקריטריונים הנדרשים לפגיעה מונעת".
אברהים אחמד עבד-אל לטיף עאבד נולד ב-1984, והיה תושב כפר דאן בנפת ג'נין. על פי דובר צה"ל עאבד היה פעיל בג'יהאד האיסלאמי, מעורב בפיגועי ירי לעבר כוחות צה"ל ובניסיונות לעריכת פיגועי התאבדות.
תכנון המבצע
תחקיר "הארץ" מתאר סדרה של ישיבות שבמסגרתן, לכאורה, נקבע אופי הפעילות במבצע שני מגדלים:
עריכת המבצע
בסוף מאי החליף גדי שמני את יאיר נוה כמפקד פיקוד המרכז.
תחקיר "הארץ" התמקד בתכנון המבצע, ואינו מתייחס ישירות להוצאתו לפועל, וכן אינו חולק על הודעת דובר צה"ל, שניתנה מיד לאחר המבצע, כי מלאישה נורה לאחר שפתח באש לעבר כוחות צה"ל (טענה לה מקור גם בדיווח הפלסטיני), כך שלמעשה לא התבצע בו סיכול ממוקד. עם זאת הכתבת מצטטת עדות של שכן המעלה חשד לביצוע וידוא הריגה, אך ללא עדות ראייה או הוכחות, טענה אותה דחה דובר צה"ל בתגובתו לכתבה.
החששות שהעלה "הארץ"
לטענת "הארץ", בתכנון המבצע ישנם מספר פרטים המנוגדים לכאורה להחלטת בג"ץ בנושא הסיכול הממוקד, ובפרט:
תגובת צה"ל לתחקיר "הארץ"
האלוף יאיר נוה, שהתראיין לכתבה, דחה את הטענה כי באירוע זה ניתן אישור לסיכול ממוקד על ידו, וטען כי מאחר שהמחבלים היו חמושים וסירבו להיכנע מיידית, ניתן אישור לפתיחת אש לעברם במקום הפעלת נוהל מעצר מלא, וזאת בשל הסיכון לכוח צה"ל.
בסיום הכתבה ב"הארץ" מופיעה תגובת דובר צה"ל: על פי התגובה, כלל הדרגים שאישרו את המבצע הורו כי ישנה עדיפות למעצרו של מלאישה על פני הריגתו. עם זאת, לאור הסיכון החמור שיוחס למלאישה, ניתן היתר לכוחות צה"ל לפגוע בו על מנת להורגו במקרה שביצוע המעצר בסיכון נמוך לכוח צה"ל לא יהיה ישים, ולשם כך תוכנן מבצע זה גם כפעילות סיכול ממוקד. דובר צה"ל טען עוד כי תכנון חלק המבצע כסיכול ממוקד נעשה בהתאם למגבלות שנקבעו על ידי בג"ץ, וכי התכנון לווה בייעוץ משפטי. הוא טען עוד כי פעילות זו מתבצעת בהנחיה של ממשלת ישראל, ובתוך מערכת אישורים סדירה צבאית, ביטחונית ומדינית, הכפופה להוראות החוק ולפסיקות בג"ץ. באשר לקביעת עיתוי התוכנית טען הדובר כי שיקולים מדיניים מחייבים לעיתים דחייה של פעולות ביטחוניות, אולם אין בכך כדי לגרוע מדחיפות הפעולה או נחיצותה. לטענת דובר צה"ל, גם ביצועה של התוכנית (כמו תכנונה ותזמונה) עמד בסייגים שקבע בג"ץ, וכי רק כשהתברר שאי אפשר לעצור את מלאישה ועאבד במהלך המבצע בסיכון נמוך לכוחות, הוחלט לפגוע בהם.
באפריל 2010 התייחס דובר צה"ל לכתבה פעם נוספת, בעקבות העניין הציבורי שהתעורר, וציין כי הכתבה "מבוססת על תמונת מצב חלקית ואי הבנה של הנסיבות המבצעיות כמו גם של המגבלות שנקבעו בפסיקת בג"ץ".
תגובות ציבוריות
פרסום הכתבה ב"הארץ" ב־2008 לא עורר דיון ציבורי מיוחד בנושא. הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, שעתירתו לבג"ץ היא שהובילה לפסיקה בעניין הסיכולים הממוקדים, פנה ב-7 בדצמבר 2008, באמצעות עורכי הדין אביגדור פלדמן ומיכאל ספרד, אל היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, וביקש ממנו לפתוח בחקירת הממצאים שעלו בתחקיר "הארץ". בתגובה קבע היועץ המשפטי לממשלה, בינואר 2009, כי "אין כל יסוד לטענה לפיה צה"ל 'התעלם' מהוראות בג"ץ בנוגע לפעולות 'סיכול ממוקד'; נהפוך הוא, הגורמים המבצעיים במטה הכללי לוו בייעוץ משפטי צמוד, היו ערים להנחיות בג"ץ, והדגישו ויישמו אותן בכל שלב משלבי התכנון ואישור הפעולה."
תומר גנון
תומר גנון (נולד ב־1 באוקטובר 1976) הוא עיתונאי, כתב פלילים ורגולציה בעיתון הכלכלי "כלכליסט" מקבוצת "ידיעות אחרונות".
קריירה בעיתונות
תומר גנון החל את הקריירה העיתונאית ברשת שוקן, תחילה במקומון של אזור פתח תקווה, "מלאבס", כסגן עורך ובהמשך במקומון "צומת השרון". לאחר כארבע שנים בקבוצת שוקן, החל לערוך בעיתון הכלכלי "גלובס". תחילה ערך במשך כשנתיים את מדור שוק ההון, ובהמשך ערך את מדור הספורט הכלכלי של העיתון. בה בעת שימש כתב ב"עין השביעית".
ביוני 2010 עבר לעיתון המתחרה, "כלכליסט", כרכז הכתבים של העיתון. לאורך שנותיו בכלכליסט עסק גנון בתפקידי כתיבה ועריכה שונים, תוך התמקדות בנושאי רגולציה ופלילים.
ב-2016 הגיש נגדו איש העסקים אמיר ברמלי, אשר בהמשך הורשע בעבירות הלבנת הון וגנבה, תביעה על סך מיליון שקלים בגין לשון הרע. התביעה הוגשה לאחר שגנון חשף שורה של כתבות שקשרו את ברמלי להעברות כספיות מול בר רפאלי בסינגפור, בעקבותן אף הגישה רפאלי תלונה על גניבת זהות. בכתב ההגנה שהגיש גנון טען כי מדובר ב"תביעת השתקה בריונית וכוחנית". ב-2018 מחק ברמלי את התביעה.
בית החולים אבן סינא (ג'נין)
בית החולים אבן סינא הוא אחד מבתי החולים ברשות הפלסטינית. בית החולים, שנפתח ב-11 באוקטובר 2021, שוכן בג'נין שבצפון השומרון.
2023
במהלך מבצע בית וגן (3 ביולי 2023 – 5 ביולי 2023) הסתתרו בבית החולים עשרות חמושים וכוחות צה"ל פשטו עליו.
וואפא טענה כי צה"ל השתמש בנשק חי מול אזרחים במחלקת המיון, ורכב צבאי עמד בחצר בית החולים. דובר צה"ל הכחיש ואמר כי לא מוכר ירי של כוחות הצבא לעבר בית החולים.
גרגורי קריין
גרגוֹרי אַבְּרַמוֹביץ' קְרֵיין (ברוסית: Григорий Абрамович Крейн; 18 במרץ 1879 בניז'ני נובגורוד – 6 בינואר 1955 ב שליד סנקט פטרבורג) היה מלחין רוסי ממוצא יהודי.
קריין למד במוסקבה אצל, וריינהולד גליאר ובין 1905 ל-1908 אצל מקס רגר בלייפציג. משנת 1913 הוא השתייך, כמו אחיו אלכסנדר, לסניף המוסקבאי של החברה למוזיקה עממית יהודית. הוא עבד כמורה לכינור ותיאוריה במוסקבה. בשנים 1926 עד 1934 הוא התגורר עם בנו יוליאן בווינה, פריז וברלין, ולאחר מכן שוב במוסקבה ומ-1941 עד 1943 בטשקנט.
דון ג'ונסון
דוני וויין "דון" ג'ונסון (באנגלית: Donnie Wayne "Don" Johnson; נולד ב-15 בדצמבר 1949) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה על תפקידו בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". התפרסם בנוסף ככוכב הסדרה המשטרתית "נאש ברידג'ס" אותה הפיק.
ביוגרפיה
נולד בעיירה פלאט קרייק שבמיזורי, בנם של נל וויין פרד ג'ונסון. למד ב"אוניברסיטת קנזס".
קריירת משחק
ג'ונסון החל את דרכו כשחקן קולנוע בסרטים קטנים כמו "the harrad experiment" של טד פוסט, "החזרה למחוז מאקון" ו"זכריה". זכה להתפרסם בפעם הראשונה בשנת 1975 בזכות התפקיד הראשי של הצעיר ויק בדרמה הקומית הבדיונית "ילד והכלב שלו", ג'ונסון זכה על הופעתו בפרס סאטורן אותו חלק עם כוכב הקולנוע ג'יימס קאן. לדאבונו תפקידו בסרט לא קידם את ג'ונסון למעמד של כוכב קולנוע.
ג'ונסון חזר מעט לתודעה כשחקן קולנוע בשנות ה-90 בזכות תפקידים בסרטים "הרלי דייווידסון ואיש המרלבורו" בתור הבוקר איש המרלברו, "גביע הפח" בתור שחקן הגולף המקצוען דייוויד סימס, "חטא על פשע" של סידני לומט בתור הפלייבוי המואשם דייוויד גרינהיל, "נקודה חמה" של דניס הופר ו"דאד באנג" של ג'ון פרנקנהיימר. את מירב הפרסום שלו בשנים אלו גרף ג'ונסון בזכות סדרת המשטרה אותה הפיק "נאש ברידג'ס". ג'ונסון שיחק בתפקיד הראשי של הבלש נאש ברידג'ס לצידו של הקומיקאי צ'יץ' מארין במשך כשש עונות בהן זכתה הסדרה להערצה ולהצלחה רבה. כשמונה שנים לאחר שהסדרה ירדה תבע ג'ונסון את חברות ההפקה של הסדרה בטענה שחלק מהרווחים הגדולים של הסדרה מעולם לא חולקו לו. בשנת 2010 הוחלט ע"פ החלטת בית המשפט העליון של לוס אנג'לס שג'ונסון יקבל סכום של 51 מיליון דולרים.
בשנת 2010 הופיע ג'ונסון בסרט הפעולה של רוברט רודריגז "מצ'טה" בתפקיד קצין המשמר האזרחי ון ג'קסון. ב-2011 שיחק בקומדיה "באקי לארסון: נולד להיות כוכב" בתור המפיק מיילס דיפ אצלו עובד שחקן הפורנו באקי לארסון. בשנת 2012 השתתף ג'ונסון בסרטו המצליח של קוונטין טרנטינו "ג'אנגו ללא מעצורים" בתפקיד ספנסר "ביג דדי" בנט, בעל אחוזת העבדים.
מוזיקה
ג'ונסון שחרר לקראת סוף שנות ה-80 שני אלבומי פופ "Heartbeat" ו"Let It Roll" שזכו להצלחה יחסית. הסינגל "Heartbeat" זכה להשמעות רבות ודורג במקום החמישי במצעד הפזמונים של בילבורד הוט 100 של שנת 1986.
חיים אישיים
ג'ונסון נישא חמש פעמים לארבע נשים. הוא ניהל מערכת יחסים ארוכת טווח ומתוקשרת עם כוכבת הקולנוע מלאני גריפית' לה היה נשוי פעמיים. מנישואיו לגריפית' נולדה בתו של ג'ונסון הדוגמנית והשחקנית דקוטה ג'ונסון. בשנת 1999 נישא בפעם הרביעית בחייו לקלי פייגר, מורה במקצועה. לג'ונסון ולפייגר שני בנים ובת אחת ביחד. לג'ונסון בן נוסף, השחקן ג'סי ג׳ונסון ממערכת יחסים שניהל עם השחקנית פאטי ד'ארבנוויל.
נגד ג'ונסון הוגשו שתי תביעות בגין הטרדה מינית בשנים 1997 ו-2001. התביעות בוטלו.
Con Calma
Con Calma (באנגלית: Calmly, ובעברית: ברוגע) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הפוארטו ריקני דדי יאנקי ביחד עם הזמר-ראפר הקנדי סנאו. השיר יצא לאור ב-24 בינואר 2019, על ידי חברת התקליטים "סרטל", כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר הוא גרסה מחודשת לשיר "Informer" שיצא לאור בשנת 1992 על ידי סנואו שמתארח בשיר המושר בספרדית (על ידי יאנקי) ובאנגלית (על ידי סנואו)
לשיר יצא גרסת רמיקס עם הזמרת האמריקאית קייטי פרי אשר יצא לאור בתאריך 19 באפריל 2019.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דדי יאנקי ב-23 בינואר 2019, בסמוך לצאתו כסינגל. קליפ השיר בוים על ידי מרלון פנה וצולם בלוס אנג'לס וטורונטו. בקליפ ניתן לראות אימוג'י של דדי יאנקי יחד עם צוות רחב של רקדנים.
נכון לדצמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על מעל 2.2 מיליארד צפיות.
הצלחה
מבחינה מסחרית, השיר הגיע למקומות גבוהים ביותר מ-15 מדינות, ונכנס לטופ 10 בשבע מדינות נוספות. בארצות הברית הסינגל קיבל את המקום ה-48 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי - אשר הופך את הזמר סנואו המתארח בשיר לשיר הראשון שלו שנכנס למצעד זה אחרי יותר מ-25 שנה, ולמקום השני במצעד Hot Latin Songs.
יהדות נירנברג
היישוב היהודי בעיר נירנברג (בגרמנית: Nürnberg), העיר השנייה בגודלה בבוואריה שבגרמניה, הוא עתיק יומין, והתקיים כבר באמצע ימי הביניים. עם זאת, בסוף ימי הביניים גורשו היהודים מנירנברג, והקהילה הוקמה מחדש רק כעבור מאות שנים, במהלך המאה ה-19.
היסטוריה מוקדמת
במאה העשירית ובמאה ה-11, היו מרכזי היישוב היהודי בגרמניה באזורי המערב, שליד נהר הריין. בשלב כלשהו החלו יהודים להגר מערי הריין מזרחה, וייסדו קהילות לאורך נהר המיין וסביבותיו, למשל בערים במברג, וירצבורג ונירנברג. אמנם אין תיעוד על מועד תחילתה של התיישבות זו, אך סביר שהתקיימה קהילה יהודית בנירנברג כבר במאה ה-11. בספרות אנטישמית מן המאה ה-15 מתוארים יהודי העיר כמי שסייעו להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לכבוש את המבצר בימי המרד באביו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לסיפור זה אין מקור מהימן, אך מקורות אחרים תומכים ברקע העובדתי, הימצאות יהודים בנירנברג בשנים אלו. עדויות כתובות למגורי יהודים בעיר ישנן רק מאמצע המאה ה-12: בעת רדיפות מסע הצלב השני ב-1146 (ד'תתק"ו) נמלטו יהודים לנירנברג, וקיבלו זכות ישיבה בה מקונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה הבאה גדלה הקהילה היהודית בעיר בהתמדה, והוקמה בה ישיבה. מחכמי העיר בתקופה זו נודע רבי ידידיה מנירנבורג, חברו של מהר"ם מרוטנבורג. ייתכן שגם מהר"ם עצמו לימד תורה בעיר בתקופה מסוימת. בדור הבא, שימש כרבה של העיר רבי מרדכי בן הלל, מחשובי תלמידיו של מהר"ם, ומחבר "ספר מרדכי", שהשפיע על פסיקת ההלכה לדורות. בסוף שנת 1296, י"ח בכסלו ה'נ"ז, נחנך בית הכנסת הראשון בעיר. ביום זה גם הוחל בכתיבת הממורבוך של הקהילה.
שנה וחצי לאחר מכן, בקיץ 1298, פרצו פרעות רינדפלייש בעקבות עלילת חילול לחם הקודש. הפרעות שהחלו באפריל נמשכו במשך כל הקיץ, קרוב ל-150 קהילות הושמדו, ובאוגוסט הגיעו הפורעים לנירנברג, וערכו בה טבח בכ"ב באב ה'נ"ח. בין 628 ההרוגים היו רבי מרדכי בן הלל, מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, אשתו וחמשת ילדיהם. הפייטן האשכנזי בן העיר, ר' אברהם בר יוסף, נהרג אף הוא בתקופה זו. זמן לא רב לאחר הטבח החלה הקהילה היהודית להתארגן במקום שוב, וישנם אזכורים רבים של בני העיר היהודים בכתובים בעשרות השנים שלאחר מכן, לעיתים הוטלו עליהם מיסים כבדים ולעיתים כתבי הגנה. בשנת 1349, בעקבות המגפה השחורה, פרצו בעיר פרעות, בכ"ג בכסלו ה'ק"י נרצחו כ-600 יהודים בעיר והיתר גורשו ממנה ורכושם הוחרם. אך כבר בסוף פברואר 1350 חזר יהודי והתיישב בעיר, החל תהליך שיקום הקהילה וב-1351 קיבל שר העיר אישור מקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקרוא ליהודים לשוב ולהתיישב בעיר. עד סוף המאה, הייתה הקהילה היהודית בנירנברג לאחת המבוססות והעשירות בין קהילות יהדות אשכנז, ב-1385 שוב התאנו שלטונות העיר בשיתוף עם המלך ונצל ליהודים באמצעות השמטת חובות יזומה של 25% מסך החוב.
המאה ה-15 התאפיינה גם היא בהכבדה והקלה לסירוגין של יד השלטונות על היהודים, בתחילה הותר להם לגבות 10% ריבית על הלוואות גדולות ו-21% על הלוואות קטנות, כשבמקביל הוטלו מיסים על רווחי ההון, לשלטונות העיר ולקיסר גרמניה. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה זקוק כל העת למזומנים, והשית מיסים וקנסות שונים על היהודים. וגם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ידוע ביחסו הטוב ליהודים, תבע מהם כספים רבים. שלטונות העיר נהגו לעשוק את הקהילה היהודית בדרכים נוספות, כך למשל לוו ב-1438 מן הקהילה היהודית סכום של 5,000 זהובים, ובשנה שלאחריה נרשם בספרי העיר כי "היהודים מרצונם השמיטו ידיהם מן ההלוואה ההיא".