cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אפומטוקס
כְּנִיעָה
התנאים היו נדיבים ככל שלי יכול היה לקוות להם; אנשיו לא ייכלאו או יועמדו לדין על בגידה. קמינים הורשו לשמור על נשק הצד, הסוסים והמטען האישי שלהם. בנוסף לתנאיו, גרנט גם התיר לגברים המובסים לקחת הביתה את סוסיהם ופרדותיהם כדי שיהיו להם לעזר בזמן נטיעת האביב, וסיפק ללי אספקה של מזון לצבאו המורעב; לי אמר שזה ישפיע מאוד על הגברים ויעשה הרבה למען פיוס המדינה. תנאי הכניעה נרשמו במסמך שנכתב בכתב ידו של עוזרו של גרנט אילי ס. פרקר, יליד אמריקאי משבט סנקה, והושלם בסביבות השעה 16:00, 9 באפריל. לי, כשגילה שפרקר הוא סנקה, העיר "טוב שיש כאן אמריקאי אמיתי אחד". פרקר ענה: "אדוני, כולנו אמריקאים". כשלי יצא מהבית ורכב משם, אנשיו של גרנט החלו לצהול בחגיגה, אבל גרנט הורה לעצור מיד. "עם זאת שלחתי מיד הודעה שיפסיקו את זה", אמר. "חיילי צבא הקונפדרציה היו עכשיו בני ארצנו, ולא רצינו להתמוגג על נפילתם", אמר. קסטר וקציני איגוד אחרים רכשו ממקלין את ריהוט החדר בו נפגשו לי וגרנט כמזכרות, ורוקנו את החדר מרהיטים. עד מהרה ביקר גרנט בצבא הקונפדרציה, ואז הוא ולי ישבו על המרפסת של בית מקלין ונפגשו עם מבקרים כמו לונגסטריט וג'ורג' פיקט לפני ששני האנשים יצאו לבירותיהם.
ב-10 באפריל נשא לי את נאום הפרידה שלו לצבאו. באותו יום התכנסה ועדה בת שישה אנשים כדי לדון בטקס רשמי של כניעה, למרות שאף קצין בקונפדרציה לא רצה לעבור אירוע כזה. הגנרל ג'ושוע ל. צ'מברלין היה קצין האיחוד שנבחר להוביל את הטקס. בזיכרונותיו בשם The Passing of the Armies, צ'מברלין הרהר במה שראה ב-12 באפריל 1865, כאשר צבא צפון וירג'יניה צעד פנימה כדי למסור את זרועותיהם ואת סרטיהם:
בטקסי הכניעה עברו במקום כ-28,000 חיילי הקונפדרציה וערמו את זרועותיהם. החשבון של הגנרל לונגסטריט עמד על 28,356 קצינים וגברים "נכנעו ושוחררו על תנאי". רשימת ה-Appomattox מונה כ-26,300 גברים שנכנעו. התייחסות זו אינה כוללת את 7,700 שנלכדו בנחל סיילור שלושה ימים קודם לכן, אשר טופלו כשבויי מלחמה.
לאחר הקרב
בעוד הגנרל ג'ורג' מיד (שלא נכח בפגישה) צעק שוב ושוב ש"הכל נגמר" כששמע שהכניעה נחתמה, בערך 175,000 חיילי הקונפדרציה נותרו בשטח, אך רובם היו מורעבים ומאוכזבים. רבים מהם היו מפוזרים ברחבי הדרום במוצביםאו בקבוצות גרילה בעוד השאר רוכזו בשלושה פיקודים מרכזיים של הקונפדרציה. בדיוק כפי שחזה פורטר אלכסנדר, כשהידיעות על כניעתו של לי התפשטו הבינו מפקדי קונפדרציה אחרים שכוח הקונפדרציה נעלם, והחליטו להניח את נשקם.
לאחר ששמע על כניעתו של לי, נכנע גם הגנרל נתן בדפורד פורסט, מנהיג קו קלוקס קלאן לעתיד, וקרא את נאום הפרידה שלו ב-9 במאי 1865 בגיינסוויל, אלבמה. הגנרל אדמונד קירבי סמית' נכנע למחלקת הטרנס-מיסיסיפי של הקונפדרציה ב-2 ביוני 1865 בגלווסטון, טקסס. כמו כן, ב-26 במאי 1865, מועצת מחנה נפוליאון של שבטי אינדיאנים, כולל מספר שצידדו בקונפדרציה, נפגשה באוקלהומה והחליטה להציע לנציבים שלום עם ארצות הברית. צ'ירוקי וגנרל סטנד וואטי, האחראי בפיקוד על גדוד רובאי צ'רוקי רכובים הראשון, מסרו את הכוח המאורגן האחרון של הקונפדרציה ונכנעו ב-23 ביוני 1865 במחוז צ'רוקאו, אוקלהומה.
היו עוד כמה קרבות קטנים לאחר הכניעה של לי. הקרב על חוות פלמיטו, מזרחית לבראונסוויל, טקסס, ב-12–13 במאי 1865, נחשב בדרך כלל כקרב היבשתי האחרון של המלחמה (למרבה האירוניה בקרב ניצחו כוחות הקונפדרציה זמן קצר לאחר כניעת כוחות הקונפדרציה). המפקד ג'יימס אירדל ואדל בפיקוד ה-CSS שננדואה, של הצי של מדינות הקונפדרציה, היה האחרון שנכנע כשהוריד את דגל הקונפדרציה בליברפול ומסר את כלי השיט שלו לממשלת בריטניה ב-6 בנובמבר 1865 (וואדל היה באמצע האוקיינוס השקט כשנודע לו שהמלחמה הסתיימה).
לי מעולם לא שכח את רחמנותו של גרנט במהלך הכניעה, ובמשך כל חייו לא יסבול מילה לא יפה על גרנט בנוכחותו. גנרל הקונפדרציה לונגסטריט דיבר טוב על גרנט ואמר שהוא אסיר תודה לגרנט וסיפק לו סיגר באפומטוקס, כמו גם מאמצים מאוחרים יותר של גרנט להשיג חנינה ללונגסטריט ולמנות אותו לתפקיד פדרלי בניו אורלינס לאחר שגרנט הפך לנשיא. כמו כן, הגנרל ג'ון בראון גורדון הוקיר את המעשה הפשוט של צ'מברלין של הצדעה לצבאו שנכנע, וכינה את צ'מברלין "אחד החיילים האביריים ביותר של הצבא הפדרלי".
בולי הנצחה למלחמת האזרחים
במהלך אירועי ציון המאה למלחמת האזרחים, משרד הדואר של ארצות הברית הנפיק חמישה בולי דואר לציון יום השנה ה-100 לקרבות מפורסמים, כפי שהם התרחשו על פני תקופה של ארבע שנים, החל בקרב של פורט סאמטר שהופק בשנת 1961. בול ההנצחה לקרב שילה הונפק ב-1962, קרב גטיסבורג ב-1963, קרב השממה ב-1964 ובול הזיכרון למאה ה-אפומטוקס ב-1965.
שימור שדה הקרב
The American Battlefield Trust ושותפיו לשימור הקרקע בשדה הקרב רכשו ושימרו 2.07 קילומטרים מרובעים משדה הקרב.
איטל שפושניקוב
איטל שפושניקוב (נולדה ב-17 בספטמבר 2001) היא אלופת ישראל בשחייה (2018) במשחים ל-50 מטר פרפר ול-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה
שפושניקוב גדלה בערד. היא התאמנה בקבוצת הפועל ערד בהדרכתו של ירון אילתי ונכון לשנת 2019 שוחה בקבוצת הפועל ירושלים.
2017
בתחרויות השחייה לנוער של המכביה העשרים שנערכו ביולי 2017 זכתה שפושניקוב במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.56 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.61 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 1:03.27 דקות, במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.83 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 28.78 שניות, במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.99 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 27.96 שניות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.40 שניות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2018 זכתה שפושניקוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.18 שניות, לפני ג'סיקה שפילקו מהפועל פליפר חדרה (28.27 שניות) וקטרין שפיר ממכבי נהריה (28.72 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של (1:02.79 דקות), לפני מאי לווי ממכבי קריית אונו (1:02.93 דקות) וקטרין שפיר (1:03.07 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:02.75 דקות. מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.52 שניות, אחרי זוהר שיקלר מהפועל דולפין נתניה (25.83 שניות) וג'סיקה שפילקו (26.06 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.33 שניות, אחרי זוהר שיקלר (57.63 שניות) ועדן פסקרה ממכבי פארק מים רעות (58.13 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה במשחה ל-100 מטרה חופשי שיא אישי חדש של 58.27 שניות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) זכתה שפושניקוב ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 27.53 שניות, אחרי ג'סיקה שפילקו (27.41 שניות) ולפני מרטה קלנקוביצקי מהפועל דולפין נתניה (27.96 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:00.80 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה (59.37 שניות) ולפני מאי לווי (1:01.19 דקות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 56.67 שניות, אחרי אנדראה מורז מהפועל ירושלים (53.61 שניות) וזוהר שיקלר (55.65 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.23 שניות.
2019
באליפות נתניה הבינלאומית שנערכה בפברואר 2019 זכתה שפושניקוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר פרפר (28.18 שניות) ול-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.59 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי (26.83 שניות) ול-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 58.22 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:02.40 דקות, אחרי לאה פולונסקי (1:00.48 דקות) ושרון שטיימן מהפועל פליפר חדרה (1:02.36 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 27.90 שניות, 2 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד, במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.03 שניות ובמקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.76 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 58.21 שניות.
ויטנייד
ויטנייד (בהונגרית: Vitnyéd) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ויטנייד קטנה משמעותית, מ-1,450 תושבים בשנת 1990 עד 1,362 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-6%).
בוויטנייד חיו 15 יהודים בשנת 1880.
פרידריך אוגוסט שטילר
פרידריך אוגוסט שטילר (בגרמנית: Friedrich August Stüler; 28 בינואר 1800 - 18 במרץ 1865) היה אדריכל ובנאי פרוסי. שטילר ידוע בין השאר בזכות בניית המוזיאון החדש בברלין, טירת שוורין והגלריה הלאומית הישנה.
שטילר נולד במילהאוזן, ולימים הפך לתלמידו של קארל פרידריך שינקל בברלין. הוא ביקר בצרפת ובאיטליה ב-1829 וב-1830 ביחד עם אדוארד קנובלאוך, וכעבור שנה ברוסיה ביחד עם היינריך סטראק. לאחר מכן הוא התמנה למפקח בניינים מלכותי, יועץ מלכותי לבניינים ומנהל וועדת הבנייה של ארמון המדינה בברלין. ב-1837 הוא תכנן את הבנייה מחדש של ארמון החורף בסנקט פטרבורג, אך לא הוציא אותה לפועל כיוון שהצאר ניקולאי הראשון החליט לבנות את הארמון מחדש בסגנון בארוק/רוקוקו, ולא בסגנון הנאו-רנסאנס שהוא הציע. שטילר חזר לברלין, ותוך זמן קצר הטיל עליו הקיסר פרידריך וילהלם הרביעי מספר רב של משימות. הוא אף מינה אותו לתפקיד האדריכל המלכותי ב-1842.
ביחד עם פרידריך וילהלם, שלמד בעבר את האדריכלות האיטלקית, שילב שטילר אלמנטים קלאסיים ביחד עם אדריכלות הרנסאנס במה שיהפוך ל"ארקאדיה הפרוסית". הם שילבו גם אלמנטים נוצריים מתקופת הנצרות הקדומה על מנת להימנע מבעיות פוליטיות עם הכנסייה באותה תקופה. לאחר מותו של לודוויג פרזיוס ב-1845 הופקד שטילר על בניית כנסיית השלום בברלין. ההשפעה האיטלקית התחדדה לאחר מסע משותף שערך עם פרידריך וילהלם באיטליה ב-1858/1859, אך הוא הושפע גם מאדריכלות יצקת אנגלית לאחר שערך מסע באנגליה ב-1842.
שטילר מת בברלין ונקבר בבית הקברות דורותנשטאדטישר.
עבודתו
בניינים רבים שנבנו על ידי שטילר נחרבו במלחמת העולם השנייה, אך רק חלק מהם שוקמו ובצורה שונה שלא העלימה לחלוטין את השפעתו. שטילר נחשב לתלמידו של קארל פרידריך שינקל ולאדריכל בזכות עצמו. בין העבודות הרבות שביצע ניתן למנות את:
חנניה בן חזקיה
ביאור ספר יחזקאל
מסופר עליו כי לאחר שחכמים חשבו לגנוז את ספר יחזקאל ולהוציאו מן התנ"ך מאחר שכמה פסוקים בו נראים כסותרים את התורה, עלה לעלייתו, לקח עמו שלש מאות חביות שמן למזונו והסתגר במקום, ושם עיין בדברים עד שתירץ את הסתירות.
לדוגמה בתלמוד בבלי: כלומר האם איסור אכילת נבלה וטרפה היא רק לכהנים ולא לישראלים?! חנניה בן חזקיה תירץ זאת באומרו שהיות שהכהנים היו אוכלים בשר חטאת העוף, שלא היה שחוט אלא מלוק, דבר שבאופן רגיל נחשב לנבלה, ורק לכהנים הותר במקרה זה, לכן הם צריכים אזהרה מיוחדת.
והגמרא מסכמת את העניין בלשון זה:.
אליפות העולם בטאקוונדו
אליפות העולם בטאקוונדו היא טורניר אליפות העולם בספורט הלחימה הקוריאני טאקוונדו, המתקיימת מדי שנתיים על ידי ההתאחדות העולמית לטאקוונדו.
תחרויות
1 וושי, סין, נבחרה במקור לארח את אליפות העולם בטאקוונדו 2021. בשל השפעת מגפת הקורונה על הספורט, וושי ויתרה על אירוח אליפות העולם.
טבלת המדליות בכל הזמנים
המדליות בכל הזמנים נכון לאליפות העולם בטאקוונדו 2022 :
ישראל באליפות
ישראל זכתה בשתי מדליות באליפות העולם בטאקוונדו - מדליית ארד לאילן גולדשמיט ב-2005 ומדליית כסף לדנה אזרן ב-2022.
אופרה אנגלית
ראשית האופרה באנגליה היה הג'יג של המאה ה-17. הג'יג היה קטע שבא בסיום מחזה. לעיתים קרובות היה זה קטע שערורייתי של לשון הרע והשמצה, שרובו דיאלוג לפי מוזיקה מעובדת מנעימות פופולריות. במובן זה, הג'יג צפה את אופרות הבאלאדה של המאה ה-18. באותה תקופה, התחזקה אחיזתו של מחזה התחפושות הצרפתי בחצר המלוכה האנגלית, ביתר פאר וזוהר ובלוויית תפאורה מציאותית עוד יותר מבעבר. איניגו ג'ונס היה למעצב המשוכלל ביותר של הפקות אלה, וסגנון זה ימשיך לחלוש על הבימה האנגלית למשל שלוש-מאות שנים. מחזות תחפושת אלה הכילו שירים ומחולות. ב-"Lovers Made Men" של בן ג'ונסון (1617), "כל המחזה הושר בסגנון האיטלקי, סטילו רצ'יטטיבו".
הגישה של הקומונוולת' האנגלי סגרה תיאטראות ובלמה כל התפתחות, שהייתה עשויה להוביל להתמסדות האופרה האנגלית. ואולם בשנת 1666 כתב המחזאי סר ויליאם דאווננט את "המצור על רודוס". הואיל והתיאטרון שלו לא היה מורשה להציג דרמה, ביקש מאחדים ממלחיני התקופה המובילים (לואוס, קוק, לוק, קולמן והאדסון) לכתוב מוזיקה לחלקים מן המחזה. לאחר הצלחה זו באו "אכזריותם של הספרדים בפרו" (1658) ו"תולדות סר פרנסיס דרייק" (1659). יצירות אלה נהנו מתמיכת אוליבר קרומוול, משום שמתחו ביקורת על ספרד. עם הרסטורציה האנגלית, שבו מוזיקאים זרים (בעיקר צרפתים) לאנגליה והתקבלו בסבר פנים יפות. ב-1673 הופקה "פסיכה" של תומאס שאדוול, שעוצבה על פי "קומדי-באלט" באותו שם, פרי עמלם של מולייר וז'אן-בטיסט לולי. באותה שנה הפיק ויליאם דאוונאנט את "הסערה", המחזה הראשון של ויליאם שייקספיר שנכתבה לו מוזיקה (של לוק וג'ונסון). בסביבות 1683 חיבר ג'ון בלואו את "ונוס ואדוניס", שרבים רואים בה את האופרה דוברת-האנגלית הראשונה באמת. ממשיכו המיידי של בלואו היה הנרי פרסל, הנודע ממנו. על אף הצלחת יצירת המופת שלו, דידו ואניאס (1689), שמקדם העלילה בה הוא רצ'יטטיב בסגנון איטלקי, הרבה ממיטב יצירתו של פרסל לא נכתב כאופרה טיפוסית, אלא במתכונת מוגדרת ומגבילה של אופרה למחצה, הכוללת סצינות מבודדות של פנטומימה ומוזיקה במסגרת של מחזה מדובר. כמו שייקספיר ב"מלכת הפיות" של פרסל (1692) או בומון ופלטצ'ר ב"הנביאה" (1690) ו"בונדוקה" (1696). הדמויות העיקריות אינן מעורבות על פי רוב בסצינות המוזיקליות, כך שרק לעיתים רחוקות יכול היה פרסל לפתח את הדמויות שלו באמצעות שירה. על אף המכשלות הללו, מטרתו (וזו של שותפו לעבודה ג'ון דריידן) הייתה לבסס את מעמדה של אופרה רצינית באנגליה, אך תקוות אלה באו אל קצן עם מותו בבלי עת של פרסל בגיל 36.
במאה ה-20 החלה האופרה האנגלית לגלות יתר עצמאות, עם יצירות של ראלף ווהן ויליאמס ובנג'מין בריטן. כיום ממשיכים מלחינים כגון תומאס אדז לייצא לעולם את האופרה האנגלית.
במאה ה-20 החלו גם מלחינים אמריקאים כמו גרשווין, מנוטי וקרלייל פלויד לתרום אופרות בשפה האנגלית, שנופך של סגנונות מוזיקה פופולריים מחלחלים בהן. את דרכם המשיכו מלחינים מודרניים כמו פיליפ גלאס, מרק אדאמו, ג'ון קולידג' אדמס וג'ק הגי.
דב מעייני
הרב דב מעייני (תרס"ג, 1903 – תמוז תשי"ב, 1952) היה רבה של מגדיאל.
תולדותיו
נולד בפולין, בנו של משה יצחק קריקסטינסקי. למד בישיבת גרודנה ובישיבת טלז. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בחברון והיה מתלמידי הסבא מסלבודקה. בפרעות תרפ"ט, שבהן נהרגו עשרות מתלמידי ישיבת חברון, שהה בירושלים וכך ניצל. לאחר הפרעות שב לחו"ל ולמד בישיבת ראדין.
נישא לפרידה, בתו של הרב יואל ברנצ'יק, ראש ישיבת נובהרדוק בריגה. סבה היה הרב בצלאל סמרניק, שעלה בסוף ימיו לארץ ישראל והתיישב בחברון, ונרצח במאורעות תרפ"ט.
לאחר נישואיו כיהן כרב של העיירה ילובקה בפולין. בשנת 1932 עלה בשנית לארץ ישראל והתיישב בבני ברק. היה מראשוני ישיבת היכל התלמוד, שהוקמה על ידי תלמידי הסבא מסלבודקה. לאחר מכן היה מגרעין המייסדים של בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה. אשתו עבדה כמורה למקצועות תנ"ך ויהדות בפתח תקווה.
בשנת 1934 נפטר רבה הראשון של המושבה מגדיאל, שהוקמה עשור לפני כן, ותושבי המקום בחרו ברב מעייני לרב המושבה. הוא עברת את שמו ל"מעייני". היה מקורב לחזון איש ופעל בשליחותו. הקים תלמוד תורה במגדיאל והיה פעיל מאוד בנושאי דת וחינוך תורני ביישוב החדש. היה חבר המועצה של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל. סייע למרכז הארצי לטהרת המשפחה שייסד הרב אפרים זלמן הלפרין. נסע לשליחויות ציבוריות לחו"ל. בשנת 1937 היה ציר בכנסייה הגדולה השלישית מטעם אגודת ישראל בארץ ישראל. בסוף שנות השלושים שהה בריגה בשליחות לטובת ענייני הדת בארץ ישראל. בעקבות חילול יריעות של ספרי תורה בקיבוץ הבחרות הסוציאליסטית פעל הרב מעייני להוצאתן מן הקיבוץ ולהבאתן לקבורה.
בתקופת מלחמת העצמאות שהה בארצות הברית בשליחות ציבורית. בעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני משפחתו את המושבה למשך תקופה ושהו בבני ברק בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר.
הרב מעייני ניחן בחוש מוזיקלי. הוא הלחין מספר לחנים, שלימים יצאו בדיסק, כשהם מושרים על ידי בנו הרב בצלאל מעייני.
נפטר בשנת 1952, בגיל 49. נקבר באוהל בבית הקברות במגדיאל. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב במגדיאל, בו התגורר ממלא מקומו ברבנות, הרב פרץ אריאל.
בנו, הרב בצלאל מעייני, כיהן כרבה של מגדיאל-הוד השרון. בתו היא הבמאית והמחזאית רבקה מנוביץ. נכדו הוא הרב יואל מנוביץ ראש ישיבת הגולן.
מפעלי המלחת באומברסטון ובסנטה לאורה
מפעלי המלחת באומברסטון ובסנטה לאורה (בספרדית: Oficinas salitreras de Humberstone y Santa Laura) הם שני מפעלים לכריית מלחת וזיקוק אשלגן חנקתי, אשר היו פעילים בעבר, ואשר הוכרזו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית. המפעלים שוכנים במדבר אטקמה בצפונה של צ'ילה, במרחק של 47 ק"מ ממזרח לעיר איקיקה שבמחוז טרפקה (Tarapacá).
מאז ההכרזה המפעלים היו ברשימת האתרים בסיכון עד הסרתם ב-2019 עקב הפעולות של הרשויות הצ'יליאניות לשימור האתר וניהול נכון יותר שלו.
רקע היסטורי
האינקה ותושבים מקומיים אחרים באזור הפיקו חנקות עוד לפני בוא הספרדים לאמריקה הדרומית, ועשו בהן שימוש כדשן אותו פיזרו בשדותיהם.
האירופאים הראשונים בצפונה של צ'ילה כרו את החנקה ושלחו אותה על גבי חמורים ללימה כדי לייצר ממנה אבק שרפה. הצורך הגובר במינרל בסוף המאה ה-18 הביא לחיפוש מרבצים חדשים ברחבי מדבר אטקמה, ובאותה עת פותחה שיטה לייצור אשלגן חנקתי. מפעלי המלחת הראשונים נפתחו ב-1810 ופעלו בשיטות פרימיטיביות. החומר הופק מהאדמה בעבודת יד, הורתח והונח לייבוש בשמש. בשנות ה-20 של המאה ה-19 יצאו משלוחי המלחת הראשונים לבריטניה, צרפת ולארצות הברית. בתחילה יועד החומר לתעשיית הנשק, אך בשנות ה-30 של המאה ה-19 התגלו סגולותיו גם כדשן, והביקוש לו עלה באופן חד לשם שימוש בשדות הדגנים בארצות הברית, ארגנטינה וברוסיה, במטעי הקפה בברזיל ובמטעי קנה הסוכר בקובה וברפובליקה הדומיניקנית. צ'ילה הפכה עד מהרה לספקית החנקה הטבעית החשובה בעולם, ובאמצע המאה ה-19 השתכללו המכרות באזור ואתרי הייצור הפכו לממוכנים. במכרות הוקמו עיירות עבור העובדים, והנחת מסילות רכבת שהובילה אל החוף, איפשרה את החלפת בהמות המשא ואת הגדלת התפוקה.
מלחמת האוקיינוס השקט, המכונה גם "מלחמת המלחת", פרצה ב-1879 בין צ'ילה לבין פרו ובוליביה, והסתיימה בהשתלטותה של הראשונה על אזורי הייצור. בשנת 1890 הגיעו רווחי המדינה ממפעלי המלחת לסך של כמחצית מכלל הכנסותיה, ובשנת 1913 היוו כ-80% מהיקף הייצוא. אולם מלחמת העולם הראשונה גרמה למכה קשה לענף - נתיבי הים הפכו לבלתי בטוחים וגרמניה, שהייתה אחת מארצות היעד החשובות למלחת, הקימה תעשייה מקומית לייצור אשלגן חנקתי מלאכותי. למרות ארגון מחדש של הענף והכנסת שיטות ייצור מתקדמות, הוא לא הצליח להתאושש, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, רק עשירית מצריכת המלחת בעולם הגיעה מצ'ילה. נתון זה המשיך והתדרדר ובשנות ה-50 של המאה ה-20 עמד על 3% בלבד.
המפעל באומברסטון הוקם על ידי פרו בשנת 1862, ונודע תחילה בשם "לה פלמה" (La Palma). ב-1889 הוא היה אחד ממרכזי התעשייה הגדולים באזור, והתגוררו בו 3,000 איש. בעקבות המשבר הכלכלי שפקד את התעשייה הוא נסגר, ונפתח מחדש בשמו הנוכחי בשנת 1933 על ידי צ'ילה. עד סוף העשור, גדל המקום בניגוד למגמה העולמית של שקיעת הענף, והעיירה אכלסה כ-3,700 איש. המפעל בסנטה לאורה שנחנך ב-1872, היה קטן משכנו, ובשנת 1920 התגוררו בו 450 משפחות בלבד. ב-1959 נסגרו שני המפעלים והוצאו למכירה ב-1961. הם נקנו על ידי משקיע פרטי בסכומים נמוכים. ב-1970 הם הוכרזו כמונומנטים לאומיים, אך הדבר לא מנע את המשך התדרדרותם כתוצאה ממעשי שוד ומוונדליזם. כאשר בעליה של הקרקע פשט את הרגל ב-1995, הם נמסרו לניהול המדינה, אשר העבירה אותם לתקופה של שלושים שנים ל"ארגון מוזיאון המלחת", מלכ"ר המנהל אותם כיום.
האתרים
שני האתרים שוכנים במרחק של כ-1.5 ק"מ זה מזה, ומכסים יחדיו שטח של 5,850 דונם. הם ממוקמים ברמת הפאמפה (Pampa) בגובה של 1,000 עד 1,200 מטר, המשתרעת בין הרי האנדים ממזרח, לרכס הרי החוף של צ'ילה ממערב. הפאמפה היא אחד המדבריות הצחיחים בעולם, ולא יורדים בה משקעים כלל. משרע הטמפרטורות גדול ונע בין 30°C ביום ל-2°C בלבד בלילה. שני האתרים משלימים זה את זה - בסנטה לאורה השתמרו המתקנים התעשייתיים, בעוד שבאומברסטון נשמר בעיקר המרקם העירוני של עיירת העובדים. המבנים בשני האתרים אינם בשימוש למעט מספר קטן של בניינים המשמשים את המבקרים בהם.
כל אזור המגורים בסנטה לאורה נהרס, וכל שנותר מהעיירה הוא הכיכר המרכזית, בניין המנהלה ובית הספר. מאידך, באתר זה השתמרו מתקני הייצור באופן טוב יותר מאשר באומברסטון, אם כי רובם במצב של התפוררות. אלה כוללים אזור ענק בשטח של 300,000 מ"ר ששימש לאחסון אשלגן חנקתי, סככות בנות ארבעה מפלסים ובגובה של 17 מטר, שבהן הופק המינרל מהעפרות, ארובת לבנים שניצבה בסמוך למכלי ההרתחה, ומכלי עץ למים ששימשו לתהליך. עוד השתמרו מכלים תת-קרקעיים לאחסון העפרות בתחילת תהליך הייצור, שלוש טחנות ששימשו לטחינתן, מסועים להסעתן ועוד.
שבבית בררנית
שבבית בררנית (שם מדעי: Squamarina cartilaginea) היא חזזית קשקשנית מהמשפחה Stereocaulaceae הנפוצה באירופה, אסיה, אפריקה ובאמריקה הצפונית ומקסיקו, על אבנים ועל האדמה. הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מהסוג טרבוקסיה או כלורלה.
תיאור
גוף החזזית, התאלוס, עשוי קשקשים צפופים בגודל 1–5 מ"מ, מהודק בצורה רופפת למסד. המושבת מעוגלות או חסרות צורה. רוחב העונות החיצוניות הוא 1–2 מ"מ. צבע התאלוס נע בין צהוב-ירוק לירוק ועד חום, לפעמים יש לו כיסוי קמחי. מבני פרי בצורת אפותציות נמצאות חלק מהזמן, צבעם חום.
מבחן-כתם של החזזית מאפיין שלושה זנים עיקריים של המין- תגובה חיובית של המדולה אם פארא-פנילנדיאמין בצבע צהוב, תגובה שלילית ותגובה בצבע אדום.
החזזית גדלה על אדמה קלה, סלעים גירניים ועל טחבים.
כמדד זיהום
שבבית בררנית קולטת וצוברת מזהמים, ויכולה לשמש מדד ביולוגי לזיהום. קליטת מזהמים גם עלולה לפגוע ברכיכות ועיזים האוכלים את החזזית.
בישראל
שבבית בררנית נפוצה מאוד בכל חלקי הארץ.
שיר משחק
שיר משחק הוא שיר ילדים בעל מילים פשוטות ומנגינה פשוטה, החוזר על עצמו במהלך משחק. שירי משחק כוללים לרוב תנועות חוזרות ונשנות, ולעיתים ריקוד.
קיימים סוגי שירי משחק רבים, ביניהם שירי מגע, שירי הקפצה על הברכיים,, שירי מחבואים, שירי ריקוד (, , בזוגות), שירי קפיצה בדלגית ובגומי, שירי כדרור, , שירי ערש.
שירי פעוטות
לצלילי השיר מניע המבוגר את ידי הפעוט לפי ההוראות. בשורת הספירה מוחאים לפעוט כפיים.
לאורך רוב השיר, פרט לשורה האחרונה, מוחאים כפיים. הפעילות החטופה בשורה האחרונה מפתיעה ומצחיקה את הפעוטות.
ריקוד במעגל
(המשחק ומנגינת השיר דומים לאלו של השיר האנגלי "Here We Go Round the Mulberry Bush", הכולל בסופו נפילה אחורה.)
בנו גשר מזהב
שני משתתפים מחזיקים ידיים ויוצרים מעין גשר, תחתיו עוברים בטור יתר המשתתפים לצלילי השיר. בהישמע המילה "נתפס" מורידים יוצרי הגשר את ידיהם, ולוכדים את אחד העוברים. בגרסה אחרת למשחק, בהישמע המילה "נתפס" מדגדגים יוצרי הגשר את השחקן במקום ללכוד אותו. הנלכד מתחלף עם אחד מיוצרי הגשר בתפקידו.
יש לנו תיש
משחק למספר זוגי של משתתפים. המשתתפים עומדים בשני טורים. שני העומדים בראשי הטורים נותנים ידיים, ומדלגים הלוך וחזור בין הטורים לצלילי שתי השורות הראשונות. כשהם חוזרים למקומם בראשי הטורים הם מרימים את ידיהם וכך ממשיכים את הגשר. שני הטורים עוברים מתחת לגשר, ופונים זה לימין וזה לשמאל, כדי להגיע ולתפוס שנית את מקומם באופן מסודר. כאשר אחרוני המשתתפים עוברים, הגשר מתפרק, ומרכיביו עוקבים איש אחר האחרון בטורו. באופן זה הופכים הראשונים לאחרונים, ובתור הבא רוקדים אלו שהיוו את השניים בטור בתור הזה.
השיר המקורי נכתב על ידי יצחק אלטרמן, אבי נתן אלתרמן. בשיר המקורי לא מופיע הפזמון:
גרסה עממית לשיר חוברה בסמינר למורות וגננות בשנות ה-30:
הגרסה המוכרת של השיר נוצרה מהיתוך השיר המקורי והגרסה העממית בשנות ה-50.
אחת שתיים שלוש וחצי
כאשר לצלילי המילים "וחצי" ו"בטקסי" על השחקן להעביר רגל מעל לכדור, ולהמשיך לכדרר. בהכשל השחקן עובר התור לשחקן הבא.
משחק נוסף הוא לצלילי השיר אלרי.
קפיצה בדלגית
היום והשעה בדקלום מכתיבים את מספר הקפיצות הדרושות בדלגית.
במקום "מישהי" מציינים שם של משתתפת אשר מצטרפת לקפיצה בזוג או מחליפה את הקופצ/ת הנוכחי/ת.
משחקי רגליים
זוג השחקנים עומדים זה מול זה. אחד מפשק רגליו, והשני מושיט רגל קדימה. בכל פעמה מתחלפים בתפקידים:
בשלב זה משלבים השחקנים את זרועותיהם ומסתובבים:
השחקנים מחליפים זרועותיהם ומשנים את כיוון הסיבוב:
בקפיצות:
בסיבוב:
השקת כף
משחקי ידיים הם משחקי שיתוף פעולה המיועדים לזוג משחקים. הכוריאוגרפיה הקלאסית של המשחק היא: מחיאת כף, השקת כף יד ימין של שני השחקנים, מחיאת כף, השקת כף יד שמאל. כוריאוגרפיה זו משמשת למשל בשיר "מאחורי היער (ההר)". לכוריאוגרפיה זו מצמידים על פי רוב שירים חדשים, כגון פתיחים של תוכניות טלוויזיה לילדים (למשל פרפר נחמד).
כוריאוגרפיה נפוצה פחות היא: יד ימין יורדת מטה על גבי יד שמאל של השחקן השני, בעוד יד שמאל עולה לעומת יד ימין של השחקן השני. יד ימין יורדת, בעוד יד שמאל עולה. מחיאת כף.
יד עולה, יד יורדת
ישנם שירים הזוכים למהלכי ידיים מיוחדים. למשל, בשיר "מיס סו":
נעשה שימוש בכוריאוגרפיה היד היורדת והיד העולה, אלא שהשירה נפסקת לאחר שתי ההברות הראשונות, ושתי מחיאות כפיים (במקום אחת) נשמעות בדממה, וכך גם לאחר צמד ההברות הבאות. אחר כך ממשיכה הכוריאוגרפיה הרגילה, ובמילה "סטופ" משולבות הידיים על הכתפיים. גרסה זו הייתה נפוצה בישראל בשנות השמונים.
שיר זה הוא ככל הנראה סירוס של שיר אנגלי הפותח במילים "מיס סו". גרסה אחת של השיר, שתועדה בשנת 2005, פותחת ב-"Miss sue, Miss Sue, Miss Sue from Alabama", ומסיימת ב-"freeze" – המפסיד במשחק הוא זה שזז קודם, בדומה לדום שתיקה. גרסה אחרת של שיר זה (ששוחקה בלונדון ב-2011), אשר מנגינתה זהה למנגינת "מיס סו" הישראלי, פותחת במילים Miss Moose from Alabama, ומסיימת אף היא ב"freeze", כאשר המשחקים מפנים אצבעותיהם באיום זה לעומת זה, במקום להצליב ידיהם על החזה.
דלת בר
"אמנון ותמר שעלו על ההר..." לפי אותה מנגינה של החמור הקטן. לפי אותו ריקוד שרים גם את "החמור הקטן" מאת יהודית סלע-וינר, אשר אינו שיר רחוב.
קווה קווה דה לה אומה
קווה קווה דה לה אומה הוא משחק ידיים רב משתתפים הנערך במעגל. בכל הברה של שיר המשחק חובט משתתף אחד על כף ידו של המשתתף שלשמאלו. בהברה הבאה, תורו של המשתתף שכף ידו נחבטה לחבוט הלאה.
מסירות
משחקי מסירות ללא כדור משוחקים על ידי ילדים בבית הספר היסודי. למשחקים אלו השלכות של מעמד חברתי, ולא של מיומנות. משחקי מסירות ללא כדור כוללים פזמון חוזר, המהווה דו-שיח בין הקבוצה לבין יחיד בקבוצה. במהלך פזמון זה קובע היחיד מי יהיה היחיד שיככב בבית הבא של הפזמון, כאשר אין הוא יכול להפנות את הבית הבא אל עצמו.
שירי מסירות עם ריקוד במעגל
אני עומדת במעגל – הקבוצה עומדת במעגל ומוחאת כפיים לקצב השיר. במהלך שתי השורות הראשונות מסתובב אחד המשתתפים במרכז המעגל ומצביע על העומדים במעגל, כאילו הוא עומד לבחור בהם. בסיום השורה השנייה נערכת הבחירה, ובמשך שתי השורות האחרונות מחולל הזוג (בגילאים צעירים יותר אין המין משנה, בניגוד גילאים מבוגרים). בסיום הפזמון פורש המחולל הראשון, וזה שנבחר תופס את תפקידו.
שירים נוספים לצליליהם רוקדים כמה פזמונים לפי עקרון דומה, הם:
יש הרוקדים לפי עיקרון דומה לצלילי השיר "יש לי גלידה", כאשר היחיד מחולל לצלילי שלוש השורות הראשונות:
פעילויות נוספות לצלילי שיר זה הן משחק הורה ותינוק (שלב ה"קוקו" מתאים לגיל בו הפעוט לומד כי עצמים שאינם נראים ממשיכים להתקיים) וכן ריקוד במעגל.
שירי מסירות ללא ריקוד
וחוזר חלילה.
לכובע שלי שלוש פינות
שיר משחק הכולל תנועת ידיים מותאמת לכל מילה בשיר, והחלפת מילה בצליל ריק ("הממ") בכל חזרה על השיר (ראו גם: כובע שלוש פינות).
שניים סינים
שיר משחק המושר בפעם הראשונה בשלמותו, בשאר החזרות מוחלפות כל התנועות הלשוניות בתנועה אחידה (אָ, אֶ, אִי, אוֹ, אוּ), שונה בכל חזרה.
שאלות ותשובות
השיר יכול להתחלק בין שואל ועונה, או להיות מושר ברצף על ידי דובר יחיד:
(ניתן להמשיך לענות במקום "בישול של עוף"- בישול מרק, איזה מרק? מרק עוף)
איזה עוף? קבל אגרוף! (או "וזה הסוף")
(אפשרות נוספת היא לענות לשאלה "איזה בישול" – "תקבל שלשול!")
(חלק יעדיפו לשיר "ילד קטן" או "דובי קטן", על מנת שלא ישתמע שהשיר לועג לילדים כהי עור)
גיורא שוסטר
גיורא שוסטר (20 באוקטובר 1915 – 1 באפריל 2006) היה מלחין ומורה ישראלי.
ביוגרפיה
שוסטר נולד בהמבורג, גרמניה ולמד מוזיקה בהמבורג ובקלן. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והיה מורה לאקוסטיקה, תאוריה של המוזיקה ותזמור במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ומאז 1958 גם בסמינר "אורנים" בקריית טבעון.
בשנים 1957–1958 יצא להשתלמות אצל וולפגנג פורטנר בפרייבורג, גרמניה. רוב היצירות שכתב אחרי 1957 זכו לביצוע ורבות מהן יצאו לאור בדפוס. יצירות שנכתבו לפני שנה זו נפסלו על ידו.
גיורא שוסטר נפטר ברחובות בשנת 2006.
הרחבה ספרבילית
באלגברה מופשטת, הרחבה ספרבילית היא הרחבה של שדות שהפולינום המינימלי של כל איבר בה הוא ספרבילי, כלומר כל שורשיו בשדה הפיצול שונים זה מזה. להרחבות ספרביליות חשיבות רבה בתורת גלואה: כל הרחבת גלואה היא ספרבילית, ולכל שדה יש סגור ספרבילי, שהוא ההרחבה האלגברית הספרבילית הגדולה ביותר של השדה.
לספרביליות יש משמעות אלגברית גם מחוץ לתורת השדות - ראו אלגברה ספרבילית.
ספרביליות של פולינומים
פולינום אי-פריק \ f(x) הוא ספרבילי אם כל שורשיו בשדה הפיצול שלו שונים זה מזה. עבור פולינומים שאינם אי פריקים נמצאות בספרות שתי הגדרות שונות - לפעמים פולינום נקרא ספרבילי אם הגורמים האי-פריקים שלו הם ספריביליים, ולפעמים דורשים בנוסף שהגורמים האי-פריקים יהיו שונים זה מזה. למשל, \ x^n הוא ספרבילי לפי ההגדרה הראשונה, אבל לא לפי השנייה.
פולינום \ f(x) אינו ספרבילי (לפי ההגדרה החלשה) אם ורק אם יש לו גורם משותף לא טריוויאלי עם הנגזרת הפורמלית שלו, \ f'(x). מתכונה זו נובע שכל פולינום אי פריק מעל שדה ממאפיין אפס הוא ספרבילי, ולכן גם כל הרחבה של שדה ממאפיין 0 היא ספרבילית. מכאן שמושג הספרביליות הוא בעל משמעות רק עבור שדות עם מאפיין שונה מאפס.
הדוגמה הטיפוסית לפולינום אי-פריק שאינו ספרבילי היא פולינום מהצורה \ x^p - a, כאשר p הוא המאפיין של השדה. באופן כללי יותר, כל פולינום אינו ספרבילי. את הספרביליות אפשר לזהות לפי הנגזרת (האבסטרקטית) של הפולינום: פולינום אי-פריק הוא ספרבילי אם ורק אם הנגזרת שלו אינה אפס.
איבר a באלגברה מעל השדה F נקרא איבר ספרבילי, אם הפולינום המינימלי שלו הוא ספרבילי (לפי ההגדרה השנייה, החזקה יותר). לאיברים בשדה הרחבה הפולינום המינימלי תמיד אי-פריק, ולכן אין הבדל בין שתי ההגדרות לעניין הספרביליות במקרה זה.
תכונות
כל הרחבת ביניים של הרחבה ספרבילית היא ספרבילית. מאידך, ספרביליות היא טרנזיטיבית: אם K/F ו-E/K הרחבות ספרביליות, אז גם E/F ספרבילית.
כל הרחבה ספרבילית סופית היא פשוטה, כלומר, נוצרת על ידי איבר אחד: עבור  מתאים.
קישורים חיצוניים
Körpererweiterung
צ'ארלס ראמני סמסון
קומודור צ'ארלס ראמני סמסון (באנגלית: Charles Rumney Samson; 8 ביולי 1883 - 5 בפברואר 1931) היה חלוץ תעופה ימית. האדם הראשון שהמריא מעל סיפון ספינה נעה ומפקד בשירות האוויר של הצי המלכותי ובחיל האוויר המלכותי.
עד מלחמת העולם הראשונה
נולד במנצ'סטר והחל את שירותו בצי המלכותי הבריטי כשוחר (קאדט) על סיפונה של אה"מ בריטניה ב-1897 לפני שהתקבל כאיש צוות, שנתיים מאוחר יותר. ב-1902, בהיותו ב-19 קיבל דרגת קצין זוטר וב-1904 קודם לדרגת לוטננט. סמסון המשיך לשרת בצי המפרץ הפרסי וסומלילנד ובמערך ההכשרה וההדרכה של הצי.
ב-1911 היה אחד מארבעה קציני צי שנבחרו לקבל הכשרה בתחום הטיס. הוא הוכשר בבסיס הצי באיסטצ'רץ', קנט, והוצב בו עם תום הכשרתו. עם הקמת גיס התעופה המלכותי ב-1912 היה סמסון למפקד האגף הימי שלו (שיהפוך שנתיים לאחר מכן לשירות האוויר של הצי המלכותי) בדרגת קומנדר ולמפקד בית הספר לטיס באיסטצ'רץ'. בנוסף, מונה סמסון על ידי הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, למנהל פרויקט מחקר ופיתוח להמראת מטוס מעל סיפונה של ספינה. סמסון היה מעורב גם בפיתוח אמצעי ניווט, זיהוי, ואמצעים להפצצה אווירית מדויקת.
ב-9 במאי 1912 המריא סמסון במטוס שורט S.27 מעל סיפון אוניית המערכה אה"מ היברניה, כאשר האונייה הפליגה במהירות 10.5 קשר (19.4 קמ"ש) ובכך היה לאדם הראשון שהמריא מעל סיפון ספינה נעה. באפריל 1914 הופרד האגף הימי מגיס התעופה המלכותי והוכפף למחלקת התעופה באדמירליות. סמסון מונה למפקד טייסת 3 שתהפוך בהמשך לכנף ועסק בגיוס טייסים מבין קציני הצי שהיו מעוניינים בכך, על מנת להגדיל את הכוח.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא סמסון בראש הטייסת שלו לגבול צרפת-בלגיה למשימות מגוונות של סיוע, סיור ותקיפה. בנוסף, יצר כוח שמנה בראשיתו שתי שיריוניות קרקעיות למטרות סיור ואיסוף טייסים שנטשו. השיריוניות היו למעשה מכוניות שצוידו במיגון לוחות מתכת ובמקלע. בהמשך צויד הכוח בשריונית רולס-רויס וצוותו לו חיילי חיל הנחתים המלכותי במסגרת מחלקת השיריוניות של שרות האוויר של הצי (RNAS Armoured Car Section) שפעלה בצרפת מנובמבר 1914 ועד קיץ 1915. עם התייצבות החזית המערבית, הוביל סמסון תקיפות בסיסי צפלין גרמניים בקלן ודיסלדורף ועמדות תותחים. על שירותו בחזית המערבית הוענק לו אות השירות המצוין.
במרץ 1915 הועברה הכנף של סמסון, שכללה מטוסי B.E.2 ואחרים, לחזית הדרדנלים, במסגרת מערכת גליפולי. בסיסה נקבע באי טנדוס והיא סיפקה את הכיסוי האווירי לכוחות הקרקע, יחד עם הספינה ארק רויאל (HMS Ark Royal), הספינה הראשונה בעולם שתוכננה ונבנתה כנושאת מטוסים. סמסון עצמו, כמפקד, יצא למשימות רבות, בהן משימות תקיפה כסיוע לנחיתת הכוחות הבריטיים בכף הלס, טיבוע צוללת גרמנית ועוד. כן הדגיש סמסון את העלאת המורל של חיילי הרגלים באמצעות מעוף מעליהם ועידודם. באוגוסט 1915 צורפה כנף 3 של סמסון לכנף 2 במפיקודו של פרדריק סייקס בבסיס אימברוס, תוך ביטולה למעשה של כנף 3. סמסון המשיך לשרת תחת סייקס וסמכויותיו כמפקד נשללו ממנו.
במאי 1916 התמנה סמסון למפקד הספינה HMS Ben-my-Chree שהוסבה לספינת-בסיס ("דפו") למטוסים ימיים. בסיס הספינה היה בפורט סעיד והיא סיירה לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה, תוך הוצאת גיחות הפצצה של עמדות הצבא העות'מאני, שחלקן בוצעו על ידיו באופן אישי. ביוני 1916 הוביל מסע דרך תעלת סואץ להפצצת עמדות עות'מאניות לאורך חופי ערב הסעודית ונמלי האי פרים (אי), ג'דה ועדן במסגרת הסיוע הבריטי למרד הערבי הנהגתו של השריף חוסיין בן עלי. בינואר 1917 השתתפה ספינתו בהגנה האנגלית-צרפתית על קסטלוריזו, ב-11 בינואר טובעה הספינה באש תותחים עות'מאניים. סמסון הועמד למשפט בפני בית דין צבאי שמצא אותו אשם באובדן הספינה. סמסון שב לפקד על פעולות סיור בזירת האוקיינוס ההודי.
מנובמבר 1917 ועד תום המלחמה הוצב סמסון כמפקד הטייסות בבסיס הצי בגרייט יארמות', נורפוק, כאחראי על פעילות נגד צפלינים ונגד צוללות בים הצפוני. באוקטובר 1918 הפך הכוח עליו פיקד סמסון לכנף 73 של להק 4 של חיל האוויר המלכותי החדש שנוצר. בתוך כך ויתר סמסון על דרגות הצי שלו ומונה למפקד להק (Group captain) בחיל האוויר המלכותי.
לאחר המלחמה
ב-1921 מונה סמסון למפקד כוחות האוויר הבריטיים במזרח הים התיכון, שבסיסו במלטה. ב-1922 קיבלת דרגת קומודור והועבר לבסיס חיל האוויר המלכותי קנלי בלונדון. ב-1926 מונה לראש מטה פיקוד המזרח התיכון של חיל האוויר המלכותי. ב-21 באפריל 1927 נחת לאחר שהוביל טיסה חוצת-אפריקה של ארבעה מטוסי פיירי III מבסיסו בקהיר לקייפטאון שארכה 22 יום.
ב-1929 פרש משירות עקב מצבו הרפואי. סמסון נפטר בביתו בסולסברי ב-1931 כתוצאה מהלם לבבי.
היום (יומון עברי באימפריה הרוסית)
היום היה יומון עברי שראה אור בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית בשנים 1886–1888. היום היה היומון העברי הראשון. עורכי היומון היו יהודה לייב קנטור, דוד פרישמן ויהודה לייב קצנלסון (הידוע כ"בוקי בן-יגלי").
אופי העיתון ומטרתו
הגיליון הראשון של "היום" ראה אור ב-31 בינואר (12 בפברואר בלוח הגריגוריאני) 1886. במאמר הפתיחה הציג העורך הראשי קנטור את עיתונו כבמה פלורליסטית להשמעת כל הדעות והזרמים בקרב יהודי רוסיה. יחד עם זאת, ביקש שעיתונו לא יתמקד רק בנושאים יהודיים-פנימיים אלא יפתח לקורא העברי צוהר אל הנעשה בעולם בכלל ובאימפריה הרוסית בפרט. קנטור הסכים גם שהוא ניצב מול האתגרים שהציב הפרסום בשפה העברית מול כל מפרסמי החיבורים של תנועת ההשכלה היהודית: האם השפה העברית מתאימה במצבה למסור את כל הנדרש מדיווח עיתונאי מודרני והאם יהיו די קוראים שיקראו את העיתון העברי מדי יום ביומו, כאשר כל קהל היעד שלו יודע רוסית ויכול לקבל את החומר העיתונאי בעיתוני המדינה.
נאמן לרעיון הפלורליזם, נקט "היום" עמדה נייטרלית ביחס לתנועת חיבת ציון ולהתיישבות בארץ ישראל, ונתן במה זהה גם לתומכי עמדות אחרות כגון הגירה לארצות הברית. לפיכך הואשם, בעיקר על ידי "המליץ", בעוינות לחיבת ציון.
הופעתו היומית של העיתון השפיעה גם על השבועונים המשכילים הוותיקים יותר, "המליץ" ו"הצפירה", שהחלו לצאת במתכונת יומיומית, והיריבות הרעיונית והעסקית בין העיתונים גברה. "היום" לא הצליח בתחרות מול שני מתחריו ונסגר לבסוף, סמוך לתחילת שנתו השלישית, ב-29 בפברואר (12 במרץ על פי הלוח הגריגוריאני) 1888. עם זאת, נשמר לו מקום כעיתון יומי עברי חלוצי שיצר לשון דיווח עברית עניינית, תמציתית ומדויקת.
תכנים ומדורים קבועים
בנוסף, התפרסמו מאמרים רחבי-יריעה יותר במדורים "מכתבי סופרים" (כלומר מאמרי דעה של כותבי העיתון); מאמרים בענייני מדע (רובם ככולם מאת יהודה לייב קצנלסון), חינוך ורשמי מסעות; סקירת ספרים חדשים; סדרת מאמרים באסתטיקה מאת פרישמן במדור "מכתבים על דבר הספרות" ודיווחים על תערוכות אמנות.
כמעט בכל גיליון התפרסמו גם סיפורים (חלקם סיפורים קלאסיים בספרות העברית כגון "קדיש" מאת י"ל פרץ ו"בסתר רעם" מאת מנדלי מוכר ספרים). דוד פרישמן חיבר פיליטונים הומוריסטיים במסגרת המדור "אותיות פורחות".
"בן עמי"
"בן עמי" היה ירחון ספרותי שצורף ל"היום" ב-1887 וראה אור ארבע פעמים בין ינואר למאי. הירחון כלל סיפורים ורשימות בנושאי ספרות יפה וחכמת ישראל.
סידורו של שבת
סידורו של שבת הוא ספר חסידות העוסק בעניין קדושת השבת בדרך פרד"ס. את הספר כתב רבי חיים טירר מצ'רנוביץ. בנוסף צירף ר' חיים לספר גם מעט שו"ת בהלכה.
הספר הודפס לראשונה במוהילב, עיר בה כיהן המחבר כרב, בשנת תקע"ג. זה הספר הראשון של ר' חיים שהודפס והיחיד שהודפס בחייו. מאז נדפס הספר עוד פעמים רבות.
בהקדמת הספר כותב המחבר:
מבנה הספר
הספר מחולק לשני חלקים. בכל חלק הקדמה ותשעה פרקים. בחלק הראשון כל פרק מכונה 'שורש' והוא מחולק לענפים ועלים (לדוגמה, בשורש השני יש שני ענפים ובהם 15 ו-13 עלים). בחלק השני רמת החלוקה היא 'דרוש' – 'פרק' – 'מאמר'. לכל שורש/דרוש יש שם שראשי התיבות שלו הם "שבת" (הדרוש התשיעי, למשל, הוא שלוה בארץ תהיה).
החלק הראשון מסודר לפי סדר יום השבת כשהשורש הראשון עוסק בתוספת שבת, הבא אחריו בנרות שבת, והאחרון בסעודה שלישית.
תומאס פ. וילסון
ראשית חייו
וילסון נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, וגדל באחד מפרבריו. בבית הספר התיכון הוא התעניין בלימודי אמנויות הבמה; הוא היה נשיא של מועדון דיבייט, יחד עם מי שלימים הפך לעיתונאי ובעל טור בניו יורק טיימס - דייוויד ברוקס; וילסון ניגן בטובה בתזמורת התיכון, ולקח חלק בתזמורת צועדת. הוא למד פוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
וילסון למד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה שבניו יורק. במהלך שהותו בניו יורק, הוא קיבל את ההזדמנות הראשונה "האמיתית" שלו להופיע על במה כקומיקאי.
קריירה
בתחילת שנות ה-80,עבר וילסון ללוס אנג'לס כדי לקדם את הקריירה שלו. הוא חלק דירה עם שני צעירים ששאפו להיות קומיקאים, אנדרו דייס קליי ויעקב סמירנוף; מאוחר יותר, וילסון התלוצץ שהוא "לימד את שניהם על אמריקה".
לווילסון היה תפקיד קטן בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "אביר על גלגלים" בערוץ NBC, בפרק ששמו "A Knight In Shining Armor".
בשנת 1988 וילסון גילם את דמותו של קונבלאו, קצין משטרת דטרויט, בסרט הקולנוע "Action Jackson".
בשנת 1992, הוא דיבב דמויות שונות בסדרות הטלוויזיה המונפשות "באטמן - הסדרה המצוירת" ו-"Gargoyles". הוא העניק את קולו למספר משחקי וידאו של הזיכיון "Wing Commander", ביחד עם מארק האמיל, ובהמשך אף השתתף בסדרת האנימציה, המבוססת על המשחק.
בשנת 1997, הוא השתתף ככוכב-אורח בסדרת הטלוויזיה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן".
וילסון גילם את דמותו של המאמן בן פרדריקס של בית-הספר התיכון מקינלי בדרמה הקומית "פריקים וגיקים" של NBC, בשנים 1999–2000. בשנת 1994, וילסון שב, לזמן קצר, לשתף פעולה עם עמיתו לטרילוגיית בחזרה לעתיד כריסטופר לויד, בסרט הקולנוע "Camp Nowhere".
בשנת 1996 שיחק וילסון בסדרה "סברינה המכשפה הצעירה" את סיימון, בן-הזוג החלומי של הילדה, אותה יצרה מבצק.
בשנת 2003, הופיע וילסון על המסך בסרט מוקומנטרי שנקרא "Trial and Error: The Making of Sequestered". לעיתים קרובות דיבב וילסון דמויות בהפקות אנימציה שונות, כגון "באטמן", "Max Steel", "אטלנטיס: שובו של מיילו" ו"בובספוג מכנסמרובע". בנוסף לתפקידי האנימציה, הוא המשיך לדבב דמויות במשחקי מחשב ומשחקי וידאו. כמו כן, היו לו תפקידי משנה בסרט הקולנוע "Larry the Cable Guy: Health Inspector" ובסדרת הדרמה "הלוחשת לרוחות".
בשנת 2004 גילם וילסון את דמותו של נואה קארי בהפקת תיאטרון "Pasadena Playhouse" של המחזה "110 In the Shade", לצידם של מרין מאזי וג'ייסון דניאלי. בשנת 2005 הוציא וילסון אלבום של מופע הבידור שלו, ששמו "!Tom Wilson Is Funny".
בשנת 2007 הופיע וילסון בפרק "Whatever It Takes" של העונה הרביעית של "האוס", בתפקיד לו, אביו של אחד ממטופליו של ד"ר האוס.
בשנת 2008 הופיע וילסון בפרק של סדרת דרמה נוספת של רשת פוקס, "בונז". הוא שיחק את צ'יפ ברנט, בעלים של מפעל למיחזור צמיגים.
וילסון הופיע בפרק של דרמת רשת ABC "בוסטון ליגל" (עונה 4, פרק 7), כקצין משטרה לשעבר, שמואשם ברצח.
כשהוא מנגן על גיטרה אקוסטית, הצטרף וילסון הצטרף להרכב המוזיקלי "Relient K", אשר ביצע את השיר "Sleigh Ride" בתוכנית האירוח "The Tonight Show" עם ג'יי לנו; מאחר שחברי הלהקה הם מעריצים של וילסון, הם הזמינו אותו לבצע איתם את השיר בתוכנית.
בחודש מרץ 2009 הופיע וילסון בתפקיד עצמו בפיילוט לסדרה קומית בערוץ הבריטי BBC.
וילסון הנחה את הפודקאסט "Big Pop Fun" עבור "The Nerdist Podcast", החל מנובמבר 2011. בפודקאסט שיתף וילסון את המאזינים בסיפורים על הקריירה שלו, כמו גם שיחות לא רשמיות עם עמיתיו לעסקי שעשועים, בהם סם לוין, בלייק קלארק, סטיב אודקרק, אל ינקוביק ועוד.
וילסון לקח חלק בתוכנית הרדיו "The Bob & Tom Show".
בנוסף, השתתף וילסון בעונה הרביעית של הסדרה "אגדות המחר" של DC וגילם את אביו של נייט היווד.
חיים אישיים
וילסון הוא צייר. רבים מציוריו מתמקדים בצעצועי ילדים קלאסיים. בשנת 2006, הוא נבחר להצטרף לסדנת אמן בדיסנילנד.
וילסון הוא קתולי; הוציא אלבום מוזיקה נוצרית עכשווית בשנת 2000 בשם "In the Name of the Father".
עם צבירת הפופולריות של טרילוגיית בחזרה לעתיד לאורך השנים, אנשים רבים החלו לשאול אותו שאלות על חוויותיו במהלך עשיית הסרטים. השאלות החוזרות והנשנות שנשאל שעשעו, אך גם עצבנו את וילסון, והוא כתב עליהן שיר בשם "Biff's Question Song", אותו הוא מבצע באופן קבוע, כחלק ממופע הסטנד-אפ שלו.
פרדיננד פון ארנים
פרדיננד פון ארנים (בגרמנית: Ferdinand von Arnim; 15 בספטמבר 1814 – 23 במרץ 1866) היה אדריכל וצייר בצבע מים גרמני. הוא היה תלמידם של קארל פרידריך שינקל ולודוויג פרזיוס, שעבדו בעיקר בברלין ובפוטסדאם.
ביוגרפיה
ארנים נולד בעיירה טרפטוב אן דר רגה (כיום טרז'ביאטוב בפולין) ולמד בבית הספר המלכותי לאדריכלות בברלין בין 1833 ל-1838. הוא הצטרף לאגודת האדריכלים של ברלין ב-1839. ב-1840 הוא החל לעבוד כמנהל עבודה מטעם פרזיוס; ב-1844 הוא עבד בסקירת מבנים, וב-1845 החל לעבוד באופן עצמאי, בעיקר עם לקוחות מהאריסטוקרטיה המקומית. ב-1846 הוא החל להרצות באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וב-1857 התמנה לפרופסור באותו מוסד. בין 1855 ל-1863 הוא הועסק בבראניץ על ידי אדריכל הנוף הגרמני הרמן פון פיקלר-מוסקאו. כמו כן, הוא הועסק גם כאדריכלו האישי של הנסיך קרל, נסיך פרוסיה.
ארנים מת בברלין ב-1866, ונקבר בבית הקברות של בורנשטדט ליד פוטסדאם. קברו נמצא ליד זה של מורו הרוחני לודוויג פרזיוס.
דאודה דה דולומייה
דיידון סילבן גי טנקרד גְּרָטֵה דֵה דוֹלוֹמְייה (בצרפתית: Dieudonné Sylvain Guy Tancrède de Gratet de Dolomieu) הידוע אף כדֵאוֹדָה דֵה דוֹלוֹמְייה (Déodat de Dolomieu; 23 ביוני 1750 - 28 בנובמבר 1801) היה גאולוג, מינרלוג והרפתקן צרפתי. המינרל דולומיט נקרא על שמו.
ילדות ונעורים
דולומייה נולד בכפר דולומייה, ליד העיירה טור-דה-פין, סמוך לעיר גרנובל שבמחוז איזר, בחבל רון-אלפ בצרפת, לאביו, המרקיז דה דולומייה ואמו, מרי-פרנסואז דה ברנז'ה, בנים למשפחת אצולה מקומית. במשפחתו היו 6 בנים ובת. עוד בינקותו צורף דולומייה למסדר אבירי מלטה. כילד הראה עניין במתרחש סביבו, ובמיוחד בעולם הטבע שמסביב לטירת המשפחה בהרי האלפים בדרום מזרח צרפת. בהיותו נער בן 12 נשלח, במסגרת המסדר אליו השתייך, לשרת על סיפונה של ספינת קרב. בגיל 19 הסתבך בדו-קרב על סיפון האונייה בה שירת, והרג את יריבו. אך בשל גילו הצעיר חנן אותו האפיפיור קלמנס השלושה עשר ולאחר תשעה חודשי מאסר יצא דולומייה לחופשי. את מאסרו בילה בעיר מץ, ושם נותר לאחר שחרורו. בעת מאסרו החל בלימודי המדעים, ולאחר שחרורו החליט להקדיש עצמו לעולם המדע.
הקריירה המינרלוגית המוקדמת
ב-1775, בהיותו בן 25, פרסם תרגומים למחקריהם של אקסל פרדריק קרונשטדט, המינרלוג השוודי מגלה הניקל והטונגסטן, וטורברן אולוף ברגמן, כימאי שוודי, שבאותה תקופה פרסם את מחקריו שכללו את טבלאות האפיניות המפורטות ביותר שנודעו עד זמנו. כן פרסם מחקר עצמאי בנוגע להשפעת כוח המשיכה על גופים הנמצאים במרחקים שונים ממרכז כדור הארץ. מחקרים אלו הקנו לו שם, והוא התקבל כחבר שלא מן המניין באקדמיה למדעים בפריז. בעשר השנים שלאחר מכן, עד לתחילת המהפכה הצרפתית, נטל דולומייה חלק פעיל בפעילות האינטלקטואלית והמחקרית בצרפת ובאירופה כולה. הוא שמר על רשת ענפה של קשרים חברתיים, ועל אף שלא נישא מעולם, קנה לעצמו שם של חביב הנשים. בתקופה זו החלה ידידותו העמוקה עם פטרונו, הדוכס דה רושפוקו, שתהיה בעלת השפעה על חייו שלאחר מכן. בשנים שלאחר מכן נסע דולומייה ברחבי אירופה ועסק במחקר. הוא נסע לפורטוגל, לספרד, לסיציליה ולאיטליה, שם חקר את התפרצות הר הגעש אטנה. את מחקריו פרסם בשורת ספרים שזכו להכרה ולהערכה.
דולומייה המשיך להיות חבר פעיל בשורות אבירי מלטה, ואף עלה בדרגות, וקודם לדרגה פיקודית ב-1780. עם זאת, דעותיו הפוליטיות הליברליות הקשו עליו את הפעילות בשורות המסדר השמרני, ב-1780 פרש משירות המסדר והקדיש את מלוא זמנו למדע.
על אף שדולומייה גילה עניין רב בהרי געש, בבסיס חשיבתו המדעית עמדה התאוריה שלמים תפקיד חשוב בעיצוב פני כדור הארץ, בשורה של אירועים פרהיסטוריים קטסטרופיים. דרך החשיבה המודרנית והמקובלת כיום, הקרויה "אוניפורמיטאריאניזם", לפיה אירועי העבר אינם שונים בצורה מהותית מאירועי ההווה, וכי הבנת ההווה הגאולוגי היא המפתח להבנת העבר, פורסמה על ידי בן זמנו של דולומייה, ג'יימס האטון רק בשנת 1795. התאוריה של דולומייה, לפיה יש לייחס אירועים גאולוגיים שונים לתהליכי הפיכת מרכזו הנוזלי של פנים כדור הארץ למוצק, בעקבות חדירת מים דרך הקרום החיצוני המוצק, הקדימה את האטון בכמה שנים, והיא קרובה לקטסטרופיזם, שהיה אז דרך החשיבה המקובלת. דולומייה לא היה תאורטיקן כי אם צופה מסור ומתעד דייקן, ובילה זמן רב באיסוף מידע גאולוגי וסיווגו. שלא כהאטון, לא הותיר אחריו דולומייה תאוריה מקיפה או עיקרון מדעי תקף הקרויים על שמו, אך את חותמו על מדע הגאולוגיה הותיר בדרכים אחרות.
במהלך אחד ממסעותיו בהרי האלפים בדרום טירול, גילה דולומייה סלע משקע אשר, שלא כאבן הגיר, לא תסס עת נחשף לחומצת מלח. ב-1791 פרסם את תגליתו ב"ז'ורנל דה פיזיק" (Journal de Physique). בשנה שלאחר מכן, באותו כתב העת, קרא המדען ניקולא-תאודור דה סוסיר למינרל דולומיט ולסלע המשקע דולומיט על שמו של דולומייה. כינוי זה למינרל, ולסלע שהמינרל מהווה את המרכיב העיקרי בו נותר עד היום, כמו גם שמם של הרי הדולומיטים בצפון מערב איטליה בהם זיהה דולומייה את המינרל לראשונה, כינוי שניתן להרים בשנת 1876, זמן רב לאחר מותו של דולומייה.
מהפכה, ומסעותיו האחרונים
עם תחילתה של המהפכה הצרפתית היה דולומייה, שהיה ידוע בדעותיו המתקדמות, מתומכי המהלכים המהפכניים. הוא שב ממסעותיו לצרפת ב-1791, וככל שהפכה המהפכה לשלטון טרור, ולאחר רציחת פטרונו דה רושפוקו, ועריפת ראשם של קרובים וידידים, התפכח דולומייה, וכתב על המהפכה כי היא "סופת אימים האופפת הכול ומשאירה מאחוריה אך שברי ספינות מנופצות". המוניטין המדעיים של דולומייה סייעו לו לחמוק מן הגיליוטינה. לאחר רצח רושפוקו, במרץ 1792 נטל את אלמנתו של רושפוקו וילדיה, ופרש עמם אל אחוזתם הכפרית רוש-גויון, שם כתב מספר מאמרים מדעיים חשובים. אירועי השעה הפכו אותו לתומך נלהב בנפוליאון.
ב-1794, לאחר "הפיכת תרמידור", שבה נערפו ראשי הטרור, ובהם מקסימיליאן רובספייר, חש עצמו דולומייה בטוח דיו על מנת להמשיך בפעילות גלויה. הוא קיבל משרה כמפקח על המכרות, ומשרת הוראה בבית הספר לכרייה (École Supérieure de Mines) בפריז, והמשיך בסיוריו ברחבי צרפת ובהעשרת אוסף המינרלים שלו, המצוי כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (Muséum National d'Histoire Naturelle de Paris) בפריז.
ב-1798 הצטרף דולומייה לנפוליאון במסעו למצרים, כמדענים נודעים רבים אחרים, במשלחת שהייתה בעלת יומרות מדעיות ותרבותיות, כשם שהייתה בעלת יומרות צבאיות. במרץ 1799 חלה דולומייה ונאלץ לעזוב את אלכסנדריה ולשוב לצרפת. ספינתו נלכדה בסערה, והגיעה לנמל טאראנטו באיטליה. טאראנטו הייתה שייכת אז לממלכת נאפולי (שלימים נקראה "ממלכת שתי הסיציליות"), שהייתה במלחמה עם צרפת, ונוסעי הספינה נכלאו, ונלקחו למסינה, שם שוחררו כולם פרט לדולומייה, שעברו במסדר אבירי מלטה הפך אותו לאויבו של בית המלוכה של נאפולי. דולומייה נכלא במסינה בתנאים נוראים, במאסר מבודד, שנמשך 21 חודשים. גם בכלאו המשיך לכתוב, במקל אותו חידד שאת קצהו שרף, בקצותיו של ספר תנ"ך שהורשה להחזיק, ולאחר שחרורו פרסם את הספר, העוסק בפילוסופיה של המינרלוגיה.
עם שחרורו המשיך דולומייה בעבודתו המדעית ובסיוריו, אך בריאותו לא שבה אליו, לאחר התנאים האיומים בהם שהה בכלא. ב-28 בנובמבר 1801 מת בביתה של אחותו בשאטנו, לא רחוק מכפר הולדתו.
שרה וינו-אלעד
שרה (שרית) וינו-אלעד (נולדה ב-26 באוגוסט 1971 בבאר שבע) היא שחקנית, זמרת ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם חיה-שרה (שרית) וינוגרד. החלה דרכה המקצועית בין השנים 1986 -1989, בלהקת צעירי תל אביב. לאחר שירותה הצבאי, החלה ללמוד בבית הספר למשחק "בית צבי" וסיימה את לימודיה ב-1992. ההצגה "הבן של יעקוב", בבימויה זכתה ב-2009 בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו.
בשנים האחרונות היא מטפלת בשיטת הטיפול נשימה מעגלית.
תיאטרון
השתתפה במחזמר "שיקגו" ב"בית צבי", בהצגות "מלך היהודים", "משרתם של שני אדונים", "זעקי ארץ אהובה", "האחיות רוזנצוויג" ו"תעלולן ספקן" בתיאטרון הבימה, "המורדים" בתיאטרון הקאמרי, "חלום ליל קיץ" ו"ים, יבשה, ים" בתיאטרון צוותא, "ארוחה עם חברים", "מה עושים עם ג'ני" ו"אבודים ביונקרס" בתיאטרון בית ליסין, והמחזה "גילי" מאת אורנה יקיר.
ב-2008 הופיעה בבימת הקאמרי במחזות הזמר "כנר על הגג" כגולדה ובמחזמר "סאלח שבתי" כפרידה בשיתוף עם תיאטרון שדרות. השתתפה גם בתפקידים ראשיים בהצגות "משפחה חמה", "סוף טוב" ו"חברות הכי טובות" מאת ענת גוב, ובהצגה "האסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון בתיאטרון הקאמרי. ב-2012 שחקה בהצגה "פופר" מאת חנוך לוין, בבימוי מוני מושונוב, בתיאטרון הקאמרי. ב-2015 החלה להשתתף בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון באר שבע.
טלוויזיה
בשנת 1989 השתתפה במסגרת להקת צעירי תל אביב בסדרת הטלוויזיה "החופש האחרון". מאוחר יותר השתתפה בתוכנית ההמשך של "הקומדי סטור" "פרה פרה" כמשתתפת הנשית היחידה. כמו כן, השתתפה בתוכנית ההומור "זהו זה!" לצד מוני מושונוב וגידי גוב.