cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי
"מסע בעולמות אחרים"
בשנת 1894 פרסם אסטור נובלה בשם "מסע בעולמות אחרים: רומנסה של העתיד" (A Journey in Other Worlds: A Romance of the Future). הנובלה מתארת את העולם בשנת 2088. בנובלה חוזה אסטור רשת טלפונים גלובלית, שימוש באנרגיה סולרית, ומסעות באוויר ובחלל. בין היתר עורך גיבור הנובלה מסע בכוכבים שבתאי וצדק, עולמות ג'ונגל עתירי מחצבים.
The Sailor Song
The Sailor Song (בעברית: שיר המלח) הוא שיר של הצמד הדני Toy-Box. הוא הסינגל השלישי מהאלבום Fantastic שיצא באוגוסט 1999. למרות שהשיר לא הצליח כמו שירים אחרים של הצמד, השיר הפך להיות פופולרי. לשיר נעשו גם כמה גרסאות רמיקס.
חנן המצרי
חנן המצרי היה שמם של שני תנאים.
חנן המצרי הראשון
חנן המצרי הראשון כיהן בתפקיד דיין בבית הדין בירושלים בתקופת בית המקדש, הוא התמחה בעיקר בדיני גזירות על הגזלות יחד עם אדמון בן גדאי וחנן בן אבישלום, כשחשיבותו נתונה בין שניהם.
חנן המצרי השני
תנא נוסף הנושא שם זה היה מהמאה ה-2 בן הדור השלישי לתנאים שהתגורר תחילה באלכסנדריה ומאוחר יותר עבר ליהודה והיה פעיל בקרב חכמי יבנה. היה תלמידו של רבי עקיבא ומצוטט כ'דנין לפני חכמים', לצד בן עזאי, בן זומא וחנניה בן חכינאי. רק הלכה אחת מוזכרת בשמו, המובאת מספר פעמים בתלמוד בבלי ונוגעת לעבודת המקדש ביום כיפור, היא אומרת כי כלומר אין דין דחייה בשעירי יום כיפור, וגם כשמת השעיר המשתלח קונים אחר בשוק, ועדין אפשר להשתמש בדם השעיר השני. הוא היה פעיל כמה דורות לאחר חנן המצרי הראשון.
אין א ריליישנשיפ
אין א ריליישנשיפ הוא רומן גרפי מאת תמר בלומנפלד, מאיירת, קריקטוריסטית וקומיקסאית, שפורסם בשנת 2017 והפך לרב מכר. הרומן עוקב אחר קורותיה של נעמי תפוחי, שנישאת לגבר אמיד ומצליח שלמד איתה בבצלאל, ויחסיהם עולים על שרטון. הרומן מתייחס באופן סאטירי וביקורתי לנושאים רבים, ובתוכם מוסד הנישואים, ברית מילה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועוד. הרומן משלב הומור דק המתחבא בפרטים הקטנים, וכן נקודת הסתכלות נשית על האירועים.
עלילה
העלילה פותחת בהזמנה לחתונתה של נעמי וחתנה אסף גולדבונר, וממשיך בהצגת החתונה עצמה. החתונה מוצגת כאירוע רצוף גרוטסקה והגזמה. האורחים המגיעים נאלצים להידחס ב"חניון מאחורי השירותים שלא ארומה", בין שלוליות שהן "ספק בוץ ספק צואת סוסים". בהמשך, הכלה מוצגת כמי שמגיעה "על רמפה של תשומת לב", ודווקא ברגע בו אמורים השניים להשלים את הטקס, מתחילים לשגר טילים על תל אביב במסגרת מבצע צוק איתן. רב החתונה מוצג כבדרן המספק את שירותי החתונה מבלי שהוא מחויב למסורת כלל, והוא מצהיר בביצוע שיר בסגנון ראפ כי הוא "מוכן להשיא גם חתול עם טרנסג'נדר - אם לא תגלו לבורא, זה בסדר".
בהמשך העלילה מתברר כי הקשר בין נעמי לאסף מתאפיין בניתוק רגשי בין השניים, כאשר נעמי מתארת את תקופת הנישואים כתקופה בה נהנתה מעושר חומרי, והייתה "האישה המושלמת", כזו שנשארת בבית ומתמכרת לקניות און-ליין. נעמי מגוללת את ההיכרות ביניהם כתאונה, לאחר שבמהלך הלימודים נהגה לדחות את חיזוריו, משום שלא היה לטעמה, תוך לגלוג על טעמה שלה עצמה.
מוטיב מרכזי בעלילה הוא "יומן הזיונים" אותו ערכה, אשר נכתב בפורמט של עבודה להגשה במסגרת קורס ב"בצלאל". ביומן איירה נעמי את הפרטנרים המיניים, תוך קטלוגם על-פי תכונה מרכזית הזכורה לה. היומן נחתם באיורו של אסף, או אז מכריעה נעמי כי היא מצאה יציבות, "ובמקום שקיימת יציבות אין מקום לאמנות".
בהמשך העלילה מבלים השניים סוף-שבוע באמסטרדם, וניכר כי הקשר ביניהם מתערער ונחלש, אך לאחר שהשניים משתמשים בסמים, סוף-השבוע נגמר באופן סביר.
העלילה מקבלת תפנית כשנעמי מארגנת מסיבת-הפתעה לאסף, וזה מגויס במפתיע למילואים. האידיליה הבורגנית הקצרה של הזוג הצעיר נסדקת עד מהרה, ומשאסף כבר אינו בסביבה, מתחילה נעמי לנהל רומן עם בחור בשם איתן, אותו פגשה במסגרת ב"ריב בין שמאלנים" ברשת. איתן מתואר כבעל גוף-נערי ממעמד כלכלי נמוך בהרבה, שמצליח לשבות את ליבה של נעמי באמצעות פלרטוטים הנוגעים באמנות המודחקת שבה. נעמי עוזבת בסופו של יום לגור עם איתן, אך הבאת מטלטליה הרבים לדירתו מביאה את איתן לעזוב אותה.
במה שנראה כמו תפנית, עת אסף ונעמי מתגרשים, מוצאים עצמם השניים מתעלסים בשירותי בית הדין הרבני בתל אביב, מודיעה לו נעמי כי היא מעדיפה שלא לחזור להיות בזוגיות, ומוכרת את מטלטליה תוך הצגת מיצג בו היא מנפצת את איוריה.
במהלך העלילה מוצגת האומנות המודרנית באופן גרוטסקי להחריד. בין היתר, נעמי מדריכה במוזיאון על אמן שהציג בפני ילדות איברי מין זכריים ו"צילם את הבעות פניהן", וכן מוצג בן שכבה מכיתתה בשם חגי יוקד שעבודת הגמר שלו הפכה למדוברת ביותר בהיסטוריה של בית הספר, כאשר כחלק מהמיצג תלה את עצמו למוות.
ביקורות
נועה בונה כתבה במגזין "Timeout" ביקורת על הספר, ובה פיארה את ההתייחסות אל עליבות דמויותיו ומבטו על הסצנה התל אביבית. עוד הוסיפה בונה כי מדובר ביצירה חלוצית בתחומה, ובעלת אמירה פמיניסטית חשובה. מנגד, בונה מבקרת את היעדרו של עומק רגשי בספר, המנסה להישאר קליל במחיר של פגיעה בתיאור מלא יותר של הדמויות.
נירית אנדרמן כתבה ב"הארץ" בזכות הספר על היותו חלוצי בתחומו ומבדר, אך ביקרה את העלילה על-שום סתמיותה. אנדרמן הוסיפה בזכות הספר על מבטו האירוני, הציני והסרקסטי על הרחוב הישראלי. בתוך כך נכתב כי בלומנפלד "מנצלת את האוזן הרגישה שיש לה לדיאלוגים כדי לחשוף את הסבטקסט הרגשי־המניפולטיבי, שתמיד כמעט מסתתר מאחוריהם, וכך מצליחה לחלץ את המיטב מן הפתטיות הבלתי נמנעת — שהיא מכעיסה עד כאב אבל גם מצחיקה עד דמעות — של יחסי הורים ילדים, זוגיות, ובכלל קשרים חברתיים מכל סוג שהוא".
ענת ענהר כתבה ב"ynet" כי מדובר בקומיקס נשי רענן, המספק חוויה ישירה ואותנטית. עם זאת, בחינה השוואתית מעמיקה מגלה כי הוא לא מספיק בועט, וכן כי השימוש שנעשה ברפרנסים מרושל ובלתי מספק.דור בביוף כתב ב"Mako" בזכות הספר על היותו חוויתי לקריאה, וכן את הביקורת כלפי כלל הדמויות ללא הבחנה.
שומה אונו
שומה אונו (באנגלית: Shoma Uno; ביפנית: 宇野 昌磨; נולד ב-17 בדצמבר 1997) הוא מחליק אמנות על הקרח יפני, סגן אלוף אולימפי (פיונגצ'אנג 2018), פעמיים ברציפות אלוף עולם (מונפלייה 2022 וסאיטמה 2023), פעמיים סגן אלוף עולם (הלסינקי 2017 ומילאנו 2018) ו-5 פעמים אלוף יפן בהחלקה על הקרח ליחידים.
חיים אישיים
אונו נולד וגדל בנגויה.
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה במדליית כסף בתחרות ליחידים בתוצאה של 306.90 נק', אחרי יוזורו האניו (317.85 נק') שהגן על תוארו והפך למחליק הראשון שזכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות מזה 66 שנה ולפני חאווייר פרננדס מספרד (305.24 נק').
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במילאנו, איטליה הוא זכה במדליית כסף בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 273.77 נק', אחרי נייתן צ'ן מארצות הברית (321.40 נק') ולפני מיכאיל קוליאדה מרוסיה (272.32 נק').
2021
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם, שוודיה, במרץ 2021 סיים פעם שנייה ברציפות במקום רביעי בתוצאה של 277.44 נק'.
מדליות ארד אולימפיות
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) זכה בשתי מדליות ארד, בתחרות ליחידים בתוצאה של 293.00 נק', אחרי נייתן צ'ן (332.60 נק') ובן ארצו יומה קג'יאמה (310.05 נק') ובתחרות הקבוצתית אחרי רוסיה וארצות הברית.
אלוף עולם
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במונפלייה, צרפת, במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתחרות ליחידים בתוצאה של 312.48 נק', לפני בן ארצו יומה קג'יאמה (297.60 נק') ווינסנט ג'ואו מארצות הברית (277.38 נק')
2023
באליפות העולם שנערכה בסאיטמה במרץ 2023 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 301.14 נק', לפני צ'ה ג'ון-הוואן מקוריאה הדרומית (296.03 נק') ואיליה מלינין מארצות הברית (288.44 נק').
מוריס בליץ
מוריס בליץ (בצרפתית: Maurice Blitz; 28 ביולי 1891 - 2 בפברואר 1975) היה שחקן כדורמים ושופט בינלאומי יהודי בלגי. בעל 2 מדליות כסף מ-2 אולימפיאדות (אנטוורפן 1920 ופריז 1924), בכדורמים.
קורות חיים
בליץ נולד בפריז, צרפת. הוא האח הבוגר של ז'ראר, גם כן שחיין ושחקן כדורמים ומדליסט אולימפי. הוא אביו של ז'ראר בליץ מייסד קלאב מד ואחד התומכים של המועדון.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה בליץ במדליית כסף במשחק כדורמים. במשחק הגמר הפסידה נבחרתו, בלגיה לנבחרת בריטניה שזכתה במדליית זהב (3-2). במשחק על מדליית הכסף ניצחה נבחרתו את נבחרת ארצות הברית (2-7) ובמשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרת שוודיה את נבחרת ארצות הברית (0-5).
באולימפיאדת פריז (1924) זכה בליץ במדליית כסף בכדורמים, לאחר שנבחרתו בלגיה הפסידה במשחק הגמר לנבחרת צרפת (3-0). במשחק על מדליית הכסף ניצחה נבחרתו את נבחרת ארצות הברית (1-2) ובמשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרת ארצות הברית את נבחרת שוודיה (2-3).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שפט בליץ במשחק הגמר בכדורמים.
צרות אופקים
צרות אופקים היא תכונת אישיות שמציינת אנשים הנצמדים לדעותיהם או לאמונותיהם ואינם מעוניינים להבין או לשמוע דעות שונות משלהם בנושאים ספציפיים, או באופן כללי.
מקור הביטוי הוא תיאור של שדה ראייה מצומצם, ואינו מעיד על הקטנה של היכולת הפיזית לראות את מלוא האופק, אלא מושאל כדי לתאר אדם שמצמצם במודע את תפיסתו האינטלקטואלית.
דוגמה המתארת צרות אופקים ניתן למצוא בספרות הסינית:
אפוטרופוס (הלכה)
על פי ההלכה, אַפּוֹטְרוֹפּוֹס הוא אדם הממונה לפקח על נכסי אחרים, בדרך כלל של יתומים קטנים, ולטפל בצרכיהם.
מהותו
מקור המילה אפוטרופוס הוא מיונית, ופירושה הוא אדם האחראי על מי שאינו מסוגל לדאוג לענייניו, בהלכה המושג אפוטרופוס הורחב ומשמש לכל מי שממונה לטפל בענייני אחרים.
האפוטרופוס הנידון בהלכה הוא המטפל בנכסי קטנים, או בנכסי גדולים שאינם נמצאים כאן או שאינם בני דעת. לרוב השימוש במינוח הוא לגבי המטפל בנכסי יתומים קטנים.
בחז"ל אין התייחסות כשאדם ממנה בעצמו אפוטרופוס על נכסיו, שהרי אדם יכול לעשות בשלו כרצונו.
אופן מינויו
אדם מתמנה לאפוטרופוס באחד משני האופנים הבאים: על ידי אבי היתומים בחייו, או על ידי בית דין לאחר מות האב, וכך הוא לשון הרמב"ם:
חובת המינוי היא כשחלק להם המוריש את הנכסים בחייו, או כשהגדולים אינם רוצים להתעסק בשותפות עם הקטנים אלא לחלק את הירושה, אבל אם הגדולים רוצים להיות בשותפות עם הקטנים ויכולים להשביח את הנכסים, עדיף כך.
במקרה שלא מינה המוריש אפוטרופוס הרשות ביד בית הדין להתעסק בעצמם בנכסי היתומים, והם נחשבים ג"כ לאפוטרופוס בהגדרתם, אלא אם כן יש צורך לדון על הנכסים שע"מ למנוע ניגוד עניינים על בית הדין למנות אפוטרופוס חיצוני, ויש אומרים שבכל מקרה העדיפות הראשונה להעמיד אפוטרופוס פרטי, שכן מן הסתם הוא פנוי לצורכי היתומים ולרווחתם יותר מבית הדין.
כמו כן ישנה אפשרות להיעשות אפוטרופוס באופן אוטומטי כשהיתומים בוטחים בו והוא נעשה אפוטרופוס דה פקטו.
העמדת אפוטרופסות ליתומים היא מצווה מהתורה, ותוקף פעולותיו הוא מדין זכין לאדם שלא בפניו, מאחר שכל פעולות האפוטרופוס הם לזכות היתומים.
תפקידו
האפוטרופוס עושה כל הדרוש לעשות בנכסים כפי מה שיראה בטובת היתומים, ומכלכלם כפי הממון וכפי הראוי להם, לא יותר מדי ולא פחות מדי, ואף יכול למכור את נכסיהם המטלטלין, כדי להאכיל אותם, אבל לא בשביל להניח המעות, שמא יגנבו המעות, או משום שבח בית אביהם, שנוי וכבוד הוא להם.
כמו כן מוכר שדה ליקח שוורים לעבודת שדות אחרות, שהשוורים הם עיקר כל נכסי שדות ואין מוכר שדה רחוקה בשביל לקנות קרובה, ולא רעה בשביל לקנות יפה, שמא תשתדף אותה שקנה.
סורת ע'אפר
סורת ע'אפר (בערבית: سورة غافر, "הסולח") היא הסורה ה-40 בקוראן. הסורה מונה 85 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק ה-3 בה. הסורה נקראת גם סורת אל-מואמין (سورة المؤمين, "המאמין"), שם שנגזר מפסוק 28, בו מוזכר אדם מאמין מתקופתו של פרעה.
תוכן הסורה
לפי חלק מפרשני הקוראן, סורת ע'אפר עוסקת בחמישה נושאים עיקריים:
גשם של פלאפל
גשם של פלאפל (באנגלית: Cloudy with a Chance of Meatballs, תרגום מילולי: מעונן עם סיכוי לכדורי בשר) הוא סרט אנימציה ממוחשבת שיצא בשנת 2009. הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה.
עלילה
הסרט מספר על בחור בשם פלינט לוקווד שכבר מגיל צעיר רוצה להמציא המצאה שתשנה את פני היקום אך נכשל בכל ניסיון. אמו נפטרה כשהוא היה בן 10 ואביו טים עוסק במכירת סרדינים, הייצוא העיקרי של האי הקטן שמורת הבולע. יום אחד פלינט ממציא מכונה שממירה מים לאוכל, ששמה FLDSMDFR. פלינט מנסה להפעיל אותה בטקס מיוחד בו משתתפת כל העיירה ונחנך פארק הסרדינים אך נכשל, והורס למגישת התחזית המתלמדת סאם ספארקס שמשדרת את הטקס ובאה מניו יורק כטובה לראש העיר. בעקבות תקלה המכונה עפה לשמיים ונשארת שם, ופועלת על ידי זה שהיא שואבת מים מהעננים. אוכל מתחיל ליפול מהשמיים ותושבי העיירה מאושרים ומתחילים לבקש יותר, דבר שגורם למכונה להיות מסוכנת יותר ויותר, ונגרמת השמנת יתר לאנשים וכולל לראש העיר שדורש מפלינט עוד אוכל וכך גורם למכונה להוציא אוכל יותר ויותר גדול, מה שמפחיד את פלינט, שחושש מההרס של המכונה. כשפלינט נסה לעצור את המכונה בגלל כל הבעיות, ראש העיר זורק צנונית על המכונה, וכך גורם לביטול העצירה. בעקבות הקרינה מהמכונה האוכל גדל לממדים מפלצתיים ומתקיף את העיירה. יחד עם חברתו החזאית סאם וקוף המחמד שלו סטיב, הם עפים אל הכוכב שמפיל את האוכל ופלינט משמיד את הכוכב באמצעות ספריי נעליים מיוחד שהמציא, מציל את העולם וזוכה באהדת כל אזרחי העיר.
הצלצול הגואל (סדרת טלוויזיה, 2020)
הצלצול הגואל (באנגלית: Saved by the Bell) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מוזרמת מסוגת הקומדיית מצבים שעלתה לשידור ב-25 בנובמבר 2020 ב-Peacock, ובוטלה במאי 2022 אחרי שתי עונות. זוהי סדרת המשך ישירה לסדרת הטלוויזיה "הצלצול הגואל" (1989–1993) ו-"הצלצול הגואל: שנות הקולג'" (1993–1994), העוקבת אחר כמה מאותן דמויות.
רוב השחקנים הראשיים מסדרת המקור למעט דאסטין דיאמונד ודניס הסקינס בתפקיד סקריץ' ומר בילדינג בהתאמה, חוזרים לתפקידיהם.
עלילה
הסדרה מתרכזת בקבוצה חדשה של תלמידי תיכון בייסייד ממשפחות ממעמד גבוה ובני מעמד הפועלים, שהאחרונים הועברו לבית הספר כחלק מתוכנית של מושל קליפורניה, זאק מוריס, שהממשל שלו חווה ביקורת עקב סגירת יותר מדי בתי ספר תיכוניים עניים - כדי לשלוח תלמידים בעלי הכנסה נמוכה יותר לבתי הספר בעלי נתוני ההצלחה הגבוהים ביותר במדינה.
אליפות גרמניה בכדורגל 1961
אליפות גרמניה בכדורגל 1961 הייתה העונה ה-51 של התחרות. זה היה השלב האחרון של עונת 1960/1961 בכדורגל הגרמני.
התחרות הסתיימה בניצחון של נירנברג, וזאת בפעם השמינית בתולדות המועדון. בעקבות זכייה זו היא העפילה לגביע אירופה לאלופות.
ארגון האליפות
התחרות כללה 9 קבוצות שהעפילו מליגות אזוריות:
תחילה, איינטרכט פרנקפורט ובורוסיה נוינקירכן התחרו על המקום השמיני בתחרות. איינטרכט פרנקפורט ניצחו 0:5. הקבוצות חולקו לשני בתים. בכל בית המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ. מנצחות הבתים נפגשו למשחק הגמר.
כדורגלנים מצטיינים
אווה זלר, המבורג כבש 8 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
פטריק נסמית'
פטריק נסמית' (באנגלית: Patrick Nasmyth; 7 בינואר 1787 – 17 באוגוסט 1831) היה צייר נוף סקוטי. הוא היה בנו הבכור של האמן אלכסנדר נסמית'.
ביוגרפיה
פטריק נסמית' נולד באדינבורו ונקרא על שמו של פטרונו של אביו, פטריק מילר. הוא פיתח זיקה לאמנות בגיל צעיר. הוא ואחיו קיבלו כולם שיעורי אמנות. אביו היה להוט לראות שהם עצמאיים. כנער פטריק איבד את יכולת השימוש בידו הימנית בעקבות תאונה, מה שאילץ אותו ללמוד לצייר בשמאלו. הוא גם איבד את רוב שמיעתו בגלל מחלה.
חלק גדול מעבודותיו של נסמית, שאינו מתוארך, מתאר את מולדתו סקוטלנד, אותה המשיך לצייר גם לאחר שעבר ללונדון ב-1810. כמו אביו, הוא הושפע מאוד מהמאסטרים ההולנדיים של המאה ה-17, במיוחד מיינדרט, שהוצגו בלונדון.
פטריק' נפטר מדלקת ריאות, שבהם לקה זמן קצר לאחר שצייר סצנה מחוץ ללונדון.
ג'יין נסמית'
ג'יין נסמית' (באנגלית: Jane Nasmyth; 29 במרץ 1788 – 11 במאי 1867) הייתה ציירת נוף סקוטית באדינבורו. היא הייתה בתו ותלמידתו של צייר הדיוקן והנוף אלכסנדר נסמית'.
ביוגרפיה
ג'יין נסמית' נולדה באדינבורו ב-29 במרץ 1788, לברברה פוליס ואלכסנדר נסמית'. אלכסנדר נסמית' וברברה פוליס (אחותו של סר ג'יימס פוליס, הברון השביעי מוודהול) נישאו ב-3 בינואר 1786, והתגוררו באדינבורו, שם עבד אלכסנדר כצייר. ג'יין הייתה הבכורה השנייה מבין אחד עשר ילדים: פטריק, ברברה, מרגרט, אליזבת', אן, שרלוט, ג'ורג', ג'יימס ומרי. אלכסנדר נסמית' עבד כאמן דיוקנאות וצייר נוף בסוף שנות ה-80. הוא התיידד עם המשורר רוברט ברנס והקים את בית הספר לציורי נוף נסמית' בביתו אדינבורו. ג'יין נסמית' גדלה בבית ששימש כמרכז אמנותי ותרבותי של אדינבורו. היא עזרה לגדל את אחיה, לייעץ להוריה בענייני בית וכספים, ולהכשיר אמנים בבית הספר "נסמית'".
אחריות יצרן מורחבת
בתחום ניהול פסולת, אחריות יצרנית מורחבת (באנגלית: Extended Producer Responsibility, EPR)  היא אסטרטגיה שנועדה לקדם שילוב של עלויות סביבתיות הקשורות למוצרים לאורך כל מחזור החיים שלהם, למחיר השוק של אותם מוצרים.
ג'יין נסמית'
קריירה
ג'יין נסמית' ואחיה הוכשרו כאמנים על ידי אביהם, שהשתמש בטכניקות הוראה חדשניות על ידי עידוד שרטוט נופים בחוץ. היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם אביה, שעודד את בנותיו להפוך לאמניות מקצועיות. כל האחיות נסמית' וכן פטריק נסמית' הציגו את עבודותיהן וציירו בצורה מקצועית בלונדון, מנצ'סטר ואדינבורו. בשנים הראשונות לעיסוקה האמנותי, ג'יין נסמית' שיתפה פעולה עם אביה ועבדה תחת פיקוחו הצמוד, ויצרה נופים שנחשבו בלתי ניתנים להבדלה משלו ונמכרו כתמונות "על ידי מיס ג'יין, עם חלק מהציור שנעשה כל ידי אלכסנדר נסמית'", אולי כדי להגדיל את הרווח.
אחריות יצרן מורחבת
חקיקה המבוססת על אחריות יצרן מורחבת מתמקדת בטיפול במוצר לאחר גמר השימוש בו כשהמטרה העקרית שלה היא הגדלת כמות המוצרים שיטופלו בסוף חייהם ברמה גבוהה ככל שניתן על פי מדרג הפסולת והקטנת ההשפעה הסביבתית של אותם מוצרים כשהם נהפכים לפסולת. לרוב היא הכוח המניע מאחורי אימוץ יוזמות לשינוי בצורת הייצור של המוצרים שכן שינוי צורת הייצור תחסוך עלויות מסוימות עבור היצרנים.
העיקרון גורס כי חברות המייצרות מוצרים אחראיות על המוצר לאורך כל מחזור החיים שלו ולא רק מעבר לשלב המכירה (מכן הביטוי "מורחבת").
ג'יין נסמית'
קריירה
היא השתתפה באקדמיה המלכותית היברניאן בשנת 1843. בשנות הארבעים של המאה ה-20, היא הציגה את "נופי היילנד" בתערוכת יצירותיהם של אמנים מודרניים במנצ'סטר.
אחריות יצרן מורחבת
המושג הוצג לראשונה בשוודיה על ידי תומאס לינדקוויסט בדו"ח מ -1990 למשרד החקלאות השוודי. בדיווחים מאוחרים יותר שהוכנו עבור המשרד, באה לידי ביטוי ההגדרה הבאה: "אחריות יצרן מורחבת היא אסטרטגיה להגנת הסביבה, שמטרתה להגיע למטרה סביבתית של הפחתת ההשפעה הסביבתית הכוללת של מוצר, על ידי הפיכת היצרן של המוצר לאחראי עליו לאורך כל מחזור החיים שלו ובמיוחד בשלב האיסוף בחזרה, העברה למיחזור והסילוק הסופי".
ג'יין נסמית'
קריירה
מ-1839 עד 1866, הציגה אן נסמית' בחברה המלכותית של אמנים בריטים; מ-1830 עד 1862, באקדמיה הסקוטית המלכותית; מ-1862 עד 1865, במכון המלכותי של גלאזגו.
אחריות יצרן מורחבת
בישראל
חוקים המבוססים על עקרון אחריות יצרן מורחבת הם חוק הפיקדון על מכלי משקה, החוק לסילוק ולמיחזור צמיגים, החוק להסדרת הטיפול באריזות, והחוק לטיפול סביבתי בציוד חשמלי ואלקטרוני ובסוללות.
סול פלאטייה
סולומון (סול) טשקישו פלאטייה (באנגלית: Solomon Tshekisho Plaatje) (9 באוקטובר 1876 - 19 ביוני 1932) היה אינטלקטואל, עיתונאי, בלשן, פוליטיקאי, מתרגם וסופר דרום אפריקאי. פלאטייה היה חבר מייסד והמזכיר הכללי הראשון של מפלגת הקונגרס הלאומי הילידי של דרום אפריקה (SANNC), שהפגה למפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי (ANC). פלאטייה זכה לכבוד והוקרה רבים מאוד בשנים שלאחר מותו. העירייה המקומית סול פלאטייה, הכוללת את העיר קימברלי, קרויה על שמו, וכך גם אוניברסיטת סול פלאטייה בעיר זו, שפתחה את שעריה ב-2014.
ביוגרפיה
פלאטייה נולד בדורנפונטין ליד בושוף, מדינת אורנג' החופשית (כיום המדינה החופשית, דרום אפריקה), השישי מבין שמונה בנים. שמו של סבו היה סלוגילווה מוגודי (1836–1881), אך מעסיקו, החוואי הבורי גרונוולד, כינה אותו פלאטייה ('תמונה') בשנת 1856 והמשפחה החלה להשתמש בשם זה כשם משפחה. הוריו יוהנס ומרתה היו אנשי צוואנה (אנ'). הם היו נוצרים ועבדו עבור מיסיונרים בתחנות שליחות בדרום אפריקה. כאשר סולומון היה בן ארבע, המשפחה עברה לפניאל ליד קימברלי במושבת הכף על מנת לעבוד אצל מיסיונר גרמני, ארנסט ווסטפל (סבו של הבלשן ארנסט ווסטפל) ואשתו וילהלמינה. שם הוא קיבל חינוך מסיונרי. כאשר הוא עלה על תלמידים אחרים הוא קיבל השכלה פרטית נוספת על ידי גברת ווסטפל, שגם לימדה אותו לנגן בפסנתר ובכינור וכן שיעורי שירה. בפברואר 1892, בגיל 15, הוא הפך לתלמיד-מורה, תפקיד שהוא החזיק במשך שנתיים.
לאחר שעזב את בית הספר, הוא עבר לקימברלי ב-1894, שם הפך לשליח טלגרף של משרד הדואר. לאחר מכן עבר את הבחינה הפקידותית (הגבוהה במושבה) עם ציונים גבוהים יותר מכל מועמד אחר בהולנדית ובהקלדה (דווח על ידי ניל פרסונס בהקדמה שלו לספר חיי הילידים בדרום אפריקה, לפני ואחרי מלחמת אירופה מרד הבורים ). באותה תקופה, במושבת הכף היה זכות בחירה לכל הגברים בני 21 ומעלה, כאשר התנאי היה שהם יכולים לקרוא ולכתוב אנגלית או הולנדית ולהרוויח מעל 50 פאונד בשנה. לפיכך, כשמלאו לו 21 ב-1897, הוא יכול היה להצביע, זכות שהוא יאבד מאוחר יותר כאשר מושבת הכף התמזדה עם מושבות דרום אפריקאיות אחרות לאיחוד דרום אפריקה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך למתורגמן של בית המשפט של השלטונות הקולוניאליים הבריטיים במאפקינג כשהיישוב היה במצור וניהל יומן על קורותיו שהתפרסם לאחר מותו.
לאחר סיום מלחמת הבורים השנייה, הוא האמין שממשלת בריטניה תבטיח שכל הגברים בדרום אפריקה ימשיכו לקבל זכות בחירה, אך במקום זאת הם העבירו את רוב הכוח הפוליטי לממשלת דרום אפריקה החדשה, מה שהגביל את ההצבעה לדרום אפריקאים לבנים בלבד. פלאטייה מתח ביקורת על ממשלת בריטניה על החלטה זו בכתב יד שלא פורסם משנת 1909 בשם Sekgoma - The Black Dreyfus.
קריירה
שפת האם שלו הייתה שפת הצוואנה, אך פלאטייה יהפוך לפוליגלוט השולט בשבע שפות לפחות, הוא עבד כמתורגמן בבית המשפט במהלך המצור על מאפקינג, ותירגם יצירות של ויליאם שייקספיר לצוואנה. כישרונו לשפות יוביל לקריירה בעיתונות ובכתיבה. הוא היה עורך ובעלים משותף של העיתון בצוואנה גאזט במייפקנג, ובקימברלי, העיתון צאלה יא בקואנה והעיתון צאלה יא באטו (ידיד העם).
פלאטייה היה הדרום אפריקאי השחור הראשון שכתב רומן באנגלית "מודי". הוא כתב את הרומן ב-1919, אבל הוא פורסם רק ב-1930 (ב-1928 פרסם הסופר הזולו RRR Dhlomo רומן בשפה האנגלית, בשם An African Tragedy, בהוצאת המיסיונר Lovedale Press, באליס ; זה הפך את הרומן של דלומה לרומן שפורסם באנגלית על ידי אפריקאי ילידי לראשונה., אף על פי שהמודי של פלאטייה נכתב ראשון). הוא גם כתב את חיי הילידים בדרום אפריקה, שניל פרסונס מתאר כ"אחד הספרים המדהימים ביותר על אפריקה מאת אחד הסופרים המדהימים ביבשת", ואת יומן מלחמת הבורים שפורסם לראשונה 40 שנה לאחר מותו.
על הבמות
פלאטייה ערך שלושה ביקורים בבריטניה. שם הוא פגש אנשים רבים בעלי דעות דומות. אחד מהם היה אמרגן הקולנוע והתיאטרון ג'ורג' לאטימור שב-1923 קידם את הסרט ערש העולם, שהיה "סרט הטיולים המופלא והמרגש ביותר שהוקרן אי פעם". במכתב אל הפאן-אפריקאי וילאם דו בויז, לאטימור דיווח שהואמציג בהצלחה את הסרט באולם הפילהרמונית בלונדון. המופע כלל מוזיקה חיה ושירה. פלאטייה גויס על ידי לאטימור לקחת את התפקיד של בן שבט אפריקאי.
ההקלטה שלו של " Nkosi Sikelel' iAfrika " עם סילביה קולנסו ליד הפסנתר היא ההקלטה המוקדמת ביותר שקיימת של מה שיהפוך להמנון הלאומי של דרום אפריקה.
חיים אישיים
פלאטייה היה נוצרי מאמין, וארגן קבוצת אחוות בשם האחים הנוצרים בקימברלי. הוא היה נשוי לאליזבת לילית מ'בל, איחוד שיוליד שישה ילדים - פרדריק יורק סנט לגר, האלי, ריצ'רד, ויולט, אוליב ויוהנס גוטנברג. הוא מת מדלקת ריאות בפימוויל, יוהנסבורג ב-19 ביוני 1932 בגיל 55, ונקבר בקימברלי. למעלה מאלף איש השתתפו בהלוויה.
פרסומו לאחר מותו
שנות ה-70: החל להתעורר עניין במורשת העיתונאית והספרותית של פלאטייה באמצעות עבודתו של ג'ון קומרוף (שערך לפרסום את יומן מלחמת הבורים של סול פלאטייה, וכן על ידי טים קוזנס וסטיבן גריי (שמיקדו את תשומת הלב ברומן של סול פלאטייה, מודי)
1982: חיי הילידים של פלאטייה בדרום אפריקה: לפני ומאז מלחמת אירופה ומרד הבורים (1916) פורסם מחדש בהוצאת Ravan Press.
1982: אגודת הסופרים האפריקאים הקימה פרס Sol Plaatje Prosa (לצד פרס H. I. E. ו- R. R. R. Dhlomo Drama Award ופרס S. E. K. Mqhayi לשירה).
1984: בריאן ווילן פרסם את הביוגרפיה שלו, Sol Plaatje: South African Nationalist, 1876–1932.
1991: הקרן החינוכית והמוזיאון של סול פלאטייה, השוכן בבית בקימברלי של פלאטייה ברחוב אנג'ל 32, נפתח, והחל לקדם באופן פעיל את מורשתו הכתובה.
1992: הבית ברחוב אנג'ל 32 בקימברלי, שבו בילה פלאטייה את שנותיו האחרונות, הוכרז כאנדרטה לאומית (כיום אתר מורשת פרובינציאלי). הוא ממשיך כמוזיאון וספריית סול פלאטייה, המנוהל על ידי קרן סול פלאטייה לחינוך, במימון תורמים. בשנות ה-2000 פרסמה הקרן ביוגרפיה של פלאטייה מאת מורין ראל וסבתא מופו מוקאה.
1995 : עיריית סול פלאטייה (קימברלי) במחוז הכף הצפוני של דרום אפריקה נקראה על שמו של פלאטייה.
1998: תואר דוקטור לשם כבוד הוענק לאחר מותו לפלאטייה על ידי אוניברסיטת צפון-מערב, בנוכחות כמה מצאצאיו.
1998: קברו של פלאטייה בבית הקברות ווסט אנד, קימברלי, הוכרז כאנדרטה לאומית (כיום אתר מורשת פרובינציאלי). זה היה ​​הקבר השני בהיסטוריה של דרום אפריקה שזכה למעמד של אנדרטה לאומית.
2000: בניין משרד החינוך בפרטוריה שונה לבית סול פלאטייה, ב-15 ביוני 2000, "לכבוד הענק הפוליטי והמחנך הענק הזה".
2000: משרד הדואר הדרום אפריקאי הוציא סדרה של בולים עם סופרים מתקופת מלחמת הבורים, כאשר פלאטייה מופיע על הבול 1.30 ראנד. הסדרה כוללת גם את סר ארתור קונאן דויל, וינסטון צ'רצ'יל, יוהנה ברנדט ומדליית מלחמת אנגלו-בורית.
2000: הקונגרס הלאומי האפריקאי יזם את פרס סול פלאטייה, אחד ממספר פרסי הישג שנתיים.
2002: המכון למנהיגות תקשורתית על שם סול פלאטייה הוקם במסגרת המחלקה לעיתונאות ותקשורת של אוניברסיטת רודוס.
2007: פרס סול פלאטייה לתרגום נוסד על ידי האקדמיה האנגלית של דרום אפריקה, הוענק מדי שנה עבור תרגום פרוזה או שירה לאנגלית מכל השפות הרשמיות האחרות בדרום אפריקה.
2009: תחנת הכוח סול פלאטייה - תחנת כוח הידרו קטנה מסחרית ראשונה שנבנתה בדרום אפריקה מזה 22 שנים.
2009: סול פלאטייה זכה בפרס ספרותי לאחר המוות שניתן על ידי פרסי הספרות של דרום אפריקה.
2010: פסטיבל פלאטייה הראשון, בפסטיבל נפגשו צאצאי פלאטייה, משוררים, עיתונאים, חוקרים, מתרגמים, מורים וסטודנטים, ש"נתנו כבוד לאיש האותיות המבריק הזה של סטסואנה".
2010: פסל של סול פלאטייה, יושב וכותב ליד שולחן העבודה, נחשף בקימברלי על ידי נשיא דרום אפריקה ג'ייקוב זומה ב-9 בינואר 2010, יום השנה ה-98 להקמת הקונגרס הלאומי האפריקאי. הפסל נוצר על ידי הפסל יוהאן מולמן, הוא הוקם במרכז האזרחי של קימברלי, לשעבר המחנה המלאי, ושוכן בערך במקום שבו היה מכונת הדפוס של פלאטייה בשנים 13–1910.
2011: הוקמה תחרות השירה סול פלאטייה של האיחוד האירופי, המכבדת את "רוחו של הענק האינטלקטואלי האגדי, סול פלאטייה, האקטיביסט, הבלשן והמתרגם, הסופר, העיתונאי והמנהיג". עבודת הזוכים פורסמה באנתולוגיה שנתית מאז חנוכת התחרות.
2012: פורסמה ביוגרפיה של פלאטיה "אוהב עמו" שנכתבה על ידי Seetsele Modiri Molema. הביוגרפיה נכתבה בשפת אמו, צוואנה, והייתה הביוגרפיה היחידה שנכתבה על ידי מישהו שהכיר את פלאטייה.
2013: הוכרז על הקמת אוניברסיטת סול פלאטייה בקימברלי על ידי הנשיא ג'ייקוב זומה. האוניברסיטה נפתחה ב-2014.
2018: Sol Plaatje: A life of Solomon Tshekisho Plaatje 1876 – 1932 מאת בריאן ווילן יוצא לאור על ידי Jacana Media וזוכה בפרס NIHSS ל'ביוגרפיה העיון הטובה ביותר' לשנת 2020.
עוצמת הארה
היחידות של עוצמת ההארה הן של אנרגיה ליחידת זמן, כלומר של הספק, ולפעמים הן ניתנות במערכת היחידות הבינלאומית ביחידות של ואט, אך בדרך כלל נהוג לציין את עוצמת ההארה ביחידות של עוצמת ההארה של השמש - L_{\odot}, כאשר עוצמת ההארה הכוללת של השמש היא כ- ואט, ועוצמת ההארה הנראית של השמש היא כ-42.3% מעוצמת ההארה הכוללת של השמש, או כ- ואט.
הקשר בין עוצמת הארה ובהירות
הבהירות הנראית של גרם שמים מוגדרת כשטף הקרינה האלקטרומגנטית המגיעה לכדור הארץ מגרם השמים. כמו במקרה של עוצמת הארה, גם בהירות יכולה להיות עבור תחום מסוים של הספקטרום (למשל אור נראה) או בהירות כוללת (בולומטרית). בניגוד לעוצמת ההארה, הבהירות תלויה לא רק בהספק הקרינה של גרם השמים אלא גם במרחק בינו ובין כדור הארץ, שכן שטף הקרינה פוחת ביחס הופכי לריבוע המרחק ממקור הקרינה על פי הנוסחה, כאשר F הוא שטף הקרינה ו-r הוא המרחק ממקור הקרינה.
בדרך כלל משתמשים בדרגת בהירות שהיא מספר חסר ממד ומוגדר על ידי היחס, ודרגה 0 נקבעה בעבר שרירותית כבהירות הנראית של הכוכב וגה. כדי לקבל ביטוי לשטף הקרינה שאינו תלוי במרחק, משתמשים בבהירות מוחלטת שהיא הערך של הבהירות הנראית, כפי שהייתה נמדדת במרחק של 10 פארסק ממקור הקרינה. המעבר מדרגת הבהירות המוחלטת הכוללת אל עוצמת ההארה הכוללת הוא על פי הנוסחה:, כאשר ואט.
עוצמת ההארה של כוכבים
כוכבים פולטים קרינה אלקטרומגנטית מפני השטח שלהם בהתאם לחוק פלאנק, כך שבקירוב הם מייצרים קרינת גוף שחור (השכבות החיצוניות של הכוכבים מוסיפים ספקטרום בליעה ובכוכבים חמים מאוד גם ספקטרום פליטה). שטף הקרינה של גוף שחור נתון על ידי חוק סטפן-בולצמן: כאשר I הוא שטף הקרינה הנפלטת מפני הגוף השחור, T הוא טמפרטורת פני השטח ו-\sigma הוא קבוע סטפן-בולצמן שערכו נתון על ידי:. עוצמת ההארה הכוללת היא מכפלת שטף הקרינה של הכוכב בשטח הפנים שלו:. מכיוון שבאמצעות חוק וין ניתן לחשב את טמפרטורת הכוכב באמצעות מדידת הספקטרום שלו, ניתן באמצעות מדידת עוצמת ההארה שלו להעריך את רדיוסו. את עוצמת ההארה ניתן לקבל מהבהירות של הכוכב אם יודעים את המרחק אליו.
בעוד שעוצמת ההארה הכוללת של כוכבים תלויה בריבוע הרדיוס ובחזקה הרביעית של טמפרטורת פניהם, עוצמת ההארה הנראית של כוכבים תלויה בטמפרטורה בצורה מורכבת יותר. כוכבים קרים יחסית, כמו ננסים אדומים וענקים אדומים, פולטים את רוב קרינתם בתחום התת-אדום, כך למשל לאנטארס עוצמת הארה נראית של פי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש, אך עוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 60,000 משל השמש. לעומת זאת כוכבים חמים יחסית, כמו ננסים לבנים וענקים כחולים, פולטים את רוב קרינתם בתחום העל-סגול, כך למשל לאלניטק עוצמת הארה נראית של פי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש, אך עוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 100,000 משל השמש.
גרשון עמל
גרשון (גרי) עמל (נולד ב-1956) הוא מנכ"ל עיריית ערד. שירת כקצין צה"ל במילואים ופיקד על חטיבה 5.
ביוגרפיה
עמל, בנם של זאב ורות, הגיע עם משפחתו לערד ב-1964. הוא למד ביסודי ובתיכון בעיר. שירת בצה"ל בחטיבת גולני והשתחרר בדרגת סגן. בשירות המילואים שירת בחטיבה 5, פיקד על פלוגה, על גדוד וכיהן כמפקד החטיבה במשך שש שנים, כולל בתחילת האינתיפאדה השנייה.
עמל עבד במשך 28 שנים בקריה למחקר גרעיני – נגב, שם שימש כממונה על הביטחון וכסמנכ"ל למשאבי אנוש ולארגון עד 2008. לאחר מכן שימש סמנכ"ל ארגון ומנהל במקורות, ומנכ"ל רשות ניקוז ים המלח. בתפקיד זה היה מחושפי פרשת ישראל ביתנו, לאחר שראש המועצה האזורית תמר, דב ליטבינוף, מסר לו כי העברת תקציבים לרשות מותנת בהעברת חלק מהם כ"עמלה" לטובת רמי כהן, פאינה קירשנבאום ועד קצה הפירמידה. עמל סירב, התפטר מתפקידו והגיש תלונה למשטרה, על כך קיבל את אות איכות השלטון מנשיא המדינה, יצחק (בוז׳י) הרצוג. ב-2014 מונה למנכ"ל החברה הכלכלית חבל ים המלח.
ב-2015 מונה למנכ"ל עיריית ערד.
עמל נשוי לחביבה ואב לשלושה. הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר ראשון במשפטים.
טקס פרסי אוסקר ה-46
טקס פרסי אוסקר ה-46 (באנגלית: 46th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1973 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-2 באפריל 1974. מנחי הטקס היו ברט ריינולדס, דיאנה רוס, ג'ון יוסטון ודייוויד ניבן.
סרט הפשע הקומי "העוקץ" הוביל את רשימת הזכיות בטקס עם שבעה פרסים בסך הכול, בהם פרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והעריכה בטובה ביותר. מלבד העוקץ, הסרטים "מגרש השדים" ו"כך היינו" אשר כל אחד מהם זכה בשני פרסים הם היחידים שזכו ביותר מפרס אחד.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
סאם (שמואל) גרונדוורג
סאם (שמואל) גרונדוויג (נולד ב-1973) הוא יושב ראש קרן היסוד. לפני כן כיהן כקונסול ישראל בלוס אנג'לס.
בשנת 2022 נבחר על ידי הג׳רוזלם פוסט לאחד מ-50 היהודים המשפיעים בעולם.
ביוגרפיה
גרונדוורג נולד וגדל למשפחה יהודית דתית במיאמי ביץ', פלורידה.
בשנת 1990, בגיל 17, עלה לישראל לבד, ולאחר הגעתו לארץ התגייס לצה״ל במסגרת תוכנית מתנדבי חוץ לארץ (מח״ל) ושירת כלוחם בחיל השריון. במילואים שירת כקצין נפגעים.
עם שחרורו למד באוניברסיטת בר-אילן, שם השלים תואר ראשון בלוגיסטיקה. לאחר מכן השלים את לימודי התואר השני בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת מיאמי, כמו גם תואר שלישי במשפטים באוניברסיטת מיאמי. גרונדוויג הוסמך כעורך דין בישראל ובארצות הברית.
בשנת 2009, לאחר מספר שנים בהם עבד במגזר הפרטי, חזר גרונדוורג לישראל ומונה למנכ"ל הסניף הישראלי של הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 2016 מונה על ידי ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו לתפקיד קונסול ישראל בלוס אנג׳לס. בזמן כהונתו פעל רבות לקידום התדמית של ישראל בקרב הציבור האמריקאי, בין היתר באמצעות שיתופי פעולה עם דמויות מוכרות מהוליווד, דוגמת גל גדות, מים ביאליק, קונאן אובריאן ושרון סטון, כמו גם כוכבי ספורט דוגמת כרים עבדול-ג׳באר.
בשנת 2018 נבחר גרונדוורג לתפקיד יושב ראש קרן היסוד.
חיים אישיים
סאם נשוי לג'וליה, אחות במקצועה. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בגוש עציון.
קהילת יהודי קאליש
קהילת יהודי קאליש החלה להתקיים במאה ה-12. קאליש שוכנת במחוז פוזנן מערבית ללודז'. במשך מאות שנים הייתה עיירת גבול בין פולין לגרמניה, והיא אחת הערים העתיקות בפולין.
לקאליש תפקיד מכריע בתולדות יהודי פולין. ההתיישבות היהודית בעיר החלה בשנת 1139. ב-1264 היא הייתה לעיר הפולנית הראשונה שבה ניתן ליהודים כתב-האמנה שהקנה להם מגוון חירויות בחוק. כתב הזכויות של קאליש, כשמו, היווה את התשתית החוקית הראשונה לזכויותיהם של היהודים בפולין, ושימש מופת שלאורו הרחיבו שליטי המדינה את תחולת המסמך גם ליתר חלקי הארץ.
ב-1860 מנו יהודי קאליש 34% מאוכלוסיית העיר. במהלך המאה ה-19 ניטש בקהילה מאבק חריף בין חוגי המשכילים, שהושפעו מהנאורות הגרמנית, לבין האורתודוקסים השמרנים. במפנה המאה ה-20 צצו תנועות ציוניות בעיר, בד בבד עם עליית התארגנויות פוליטיות אחרות בקרב היהודים. ב-1931 מנו היהודים 15,300 איש, כ-30% מתושבי העיר. ב-1934 גדלו משמעותית שטח העיר והקהילה היהודית, בשל צירוף שטחים כפריים יהודיים מסביב לקאליש. כמעט כל קהילת קאליש הושמדה בשואה.
מהמאה ה-12 ועד מלחמת העולם הראשונה
התיישבות היהודים בקאליש החלה, ככל הנראה, מאז המאה ה-12, אז נמלטו פליטים יהודיים ממסעי הצלב לפולין דרך חבל הריין. באזור קאליש נמצאו מטבעות עתיקים שחתומים בשמות באותיות עבריות, מהם עולה כי כורים יהודים היו פעילים בעיירה במהלך המאה ה-12.
יהדות פולין התפתחה במהירות בתקופה המודרנית הקדומה, וכך גם הקהילה היהודית בקאליש.
בשנת ה'ק"ט (1349) נזכרת קרקוב כאחת הקהילות שנערכו בהן פרעות ביהודים בימי המוות השחור. מספר שנים לאחר הגזרות, בשנת 1358, קיבלו יהודי קאליש אישור להקים בית כנסת, שעמד מעל ארבע מאות שנים עד שהושמד באש.
הקהילה היהודית בקאליש מילאה תפקיד חשוב בוועד ארבע ארצות, הגוף העל-קהילתי שייצג את יהדות פולין בפני המלך.
היהודים התפרנסו מעבודות שונות, מהם היו בעלי מלאכה וסוחרי יבוא ויצוא של בקר, סוסים, תוצרת חקלאית וטקסטיל וכן מלווים ברבית. הסוחרים היהודים מקאליש מילאו תפקיד חשוב בירידים הבינלאומיים בערים לייפציג וברסלוי.
ב-10 בספטמבר 1264 העניק הנסיך בולסלב החסיד משושלת פיאסט, כתב-זכויות, המכונה בפולנית "סטאטוט קאליש" ומכיל 37 סעיפים, שהיה במשך מאות שנים מסמך הבסיס להבטחת זכויותיהם של יהודים ברחבי פולין עד שנת 1795, שבה הסתיימה חלוקת פולין באופן סופי בין האימפריה הרוסית, פרוסיה ואוסטריה. "חוק קליש" זה הוארך למדינה כולה על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין והורחב על ידי שליטים פולנים מאוחרים. זה היווה את התשתית החוקית לזכויות היהודים בפולין. ב-1358 העניק המלך רישיון להקמת בית כנסת בעיר.
האוכלוסייה היהודית התמעטה במאות ה-17 וה-18, בגלל מלחמת פולין-שוודיה (1655–1659), כמו גם שריפות ומכתבים במאה ה-18.
עם זאת, בשנת 1793 - כאשר האזור סופח על ידי פרוסיה - היהודים היוו כ-40 אחוז מאוכלוסיית קאליש. הם שלטו בסחר הטקסטיל, וכמחצית מבעלי המלאכה בעיירה היו יהודים. משנת 1815 עד 1914 הייתה קאליש בשלטון רוסי.
החל משנת 1881 החלו הרשויות ברוסיה לגרש מקאליש תושבים יהודים חסרי אזרחות רוסית. כמה שנים אחר כך, עד שנת 1897, מנתה האוכלוסייה היהודית בעיירה 7,580 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה.
כלכלה
לאחר הגעת הרכבת בשנות ה-1870 התעשייה התפתחה במהירות. המוצרים כללו טקסטיל, צמר, והכי חשוב - תחרה. עבודות תחרה ורקמה הפכו לתעשייה העיקרית בקאליש, אשר הייתה ידועה כבירת התחרה של האימפריה הרוסית. יהודים רבים התפרנסו מכך, בין אם כתעשיינים, מתווכים או עובדי מפעל. בראשית המאה העשרים היו בידי היהודים 32 מתוך 67 המפעלים בעיירה. בשנת 1904 היו יהודים יותר ממחצית עובדי התחרה בקאליש. עם זאת, מרבית היהודים בקאליש היו עובדים או אומנים עניים.
חיי דת
החל מהמאה ה-17 הפכה קאליש למרכז רוחני חשוב. במאה ה-19 החלו להתפשט בעיר תנועות חסידות שונות אשר השפיעו על העיר. החסידות הראשונה שקנתה מקום בעיר הייתה חסידות קוצק בהנהגתו של רבי מנחם מנדל מקוצק. לאחריהם הגיעו על העיר חסידות אלכסנדר וחסידות גור.
בשנות התשעים של המאה ה-19 כבר היו בקאליש קרוב ל-40 בתי כנסת, בנוסף לשני בתי כנסת גדולים.
מפלגות פוליטיות
בקאליש הוקם מערך של מפלגות יהודיות במאה ה-20: המיינסטרים ציוני, עבודה ציונית, דתית ציונית, וסוציאליסטית הבונד. חזיונות פוליטיים שונים זה מזה שיקפו בבתי הספר היהודיים בקאליש שכללו עד מלחמת העולם הראשונה בית ספר תיכון יהודי דו-לשוני, שני בתי ספר מכווני יידיש ורשת חינוך אורתודוקסית המונה 1,800 תלמידים.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
במהלך השנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה, הצבא הגרמני הפולש השמיד 95% מקאליש במעשה מכוון שביצע על עיר חסרת הגנה, והרג 33 יהודים. כ־60,000 אזרחים יצאו ביציאת אוגוסט 1914.
חמש שנים לאחר מכן, במהלך המאבק של פולין לעצמאות מהאימפריה הגרמנית (ראו: מרד פולין רבתי הכולל את "באטאליון פוגרניצ'ני" שהוקם בקאליש), שני יהודים איבדו את חייהם בעיר במרץ 1919. מקורות יהודיים ראו את מותם בפוגרום, ואנשי ה-PMO, שנלחמו למען העצמאות, לאומנים פולנים.
השנים בין המלחמות
על פי מפקד האוכלוסין הפולני ב-1931, העיר כללה אוכלוסייה של 15,300 יהודים (כמעט 30 אחוז מכלל האוכלוסייה).
השכונה היהודית בקאליש הייתה באזור הצפון-מערבי של העיר המרכזית, לאורך שדרת רחוב נובה הראשית. נובה והרחובות הסמוכים היו אתר בית הכנסת הגדול ובית המחקר. לאורך רחבה היו משרדי ארגונים ומועדונים יהודיים, כמו גם חנויות יהודיות רבות, החל מחנויות גדולות לחנויות קטנות ועד חורים זעירים בקיר: חנויות ספרים, טברנות, חנויות המוכרות עיתוני עברית ויידיש, קצבים, חנויות דגים ובוטיקים.
הגשר שנשא את רחוב נובה מעל ענף נהר פרוסנה היה לב הפעילות היהודית. זה היה מקום של תנועה מתמדת, עם יהודים שבאו ועוברים בין בתיהם ומקומות העבודה שלהם, בתי כנסת ומוסדות קהילתיים. בגשר זה נסגרו עסקות; המובטלים עמדו וקיוו להיבחר לעבודה של כמה שעות; אנשים נשאו והאזינו לנאומים וויכוחים פוליטיים; הספקים מכרו חטיפים ושתייה.
יהודים התגוררו גם באזורים אחרים בעיר. רחוב קאנוניצקה היה גם אזור יהודי בכבדות ושימש ביתם של משרדי הקהילה. משפחות יהודיות אמידות התגוררו באזורים שונים בעיר.
גם חיי בתי הקפה היהודיים שגשגו. מקום המפגש הפופולרי ביותר היה קפה Udziałowa, בו היו הרבה אנשים שולחנות ושעות מפגש. מאייר קפה, הידוע בעוגותיו הטעימות, היה המקום לג'נטל הפולני, למעמד הביניים הפולני והיהודי, למקצוענים ואנשי רוח. צעירים הסתובבו בבית הקפה ג'ורג', שם יכלו חברי כל תנועות הנוער היהודיות להתערבב - או, כשהפוליטיקה תכתיב, לשבת ליד שולחנות נפרדים.
יהודי קאליש לא היו חסינים מפני האנטישמיות ששטפה את פולין בסוף שנות השלושים. בעיירה הייתה עיתונות אנטישמית פעילה, ולהקות של ראפיאנים היו תוקפים לעיתים קרובות סוחרים ורוכלים יהודים בכבישים מבודדים כשהם עושים את דרכם לשווקים באזור. המצב התדרדר עד כדי כך שבשנת 1936 נסעה משלחת סוחרים לוורשה כדי להציג את טענותיהם לראש הממשלה ולמשרד הפנים.
בשנת 1939, ערב הפלישה הגרמנית, מנתה האוכלוסייה היהודית בקאליש מעל 20,000 נפש.
כלכלה
בתקופה שבין המלחמות הפכה קאליש, שהייתה לה היסטוריה ארוכה של ייצור תחרה וטקסטיל אחר, למרכז לתעשיית הבגדים. בשנת 1921, מתוך יותר מ-500 מפעלים ומפעלים בבעלות יהודית, ייצרו 400 בגדים או טקסטיל (מוצרים אחרים כללו מתכות, עץ ועור). קמח מ-12 הטחנות בבעלות יהודית בקאליש הגיע לכל חלקי פולין. היה גם קומץ אנשי מקצוע יהודים.
מכיוון שהעובדים היהודים היוו 45 אחוז מכלל בעלי השכר בקאליש, אין זה מפתיע שיהודים מילאו תפקיד חשוב באיגודים המקצועיים בעיר. חלק מהאיגודים היו פתוחים לכולם: באיגוד הרוקמים היו חברים פולנים, יהודים וגרמנים. איגודים אחרים היו מופרדים יותר: בארגון איגוד הבגדים היו רק חברים יהודים, וחייטים ועובדי בגדים פולנים השתייכו לאגודת בעלי המלאכה הפולנית. האיגודים היהודיים כללו אגודות של עובדי עור, פקידות, סבלים ועובדות ביתיות. האחרונים דגלו בזכויותיהן של נשים צעירות שהגיעו לקאליש מעיירות קטנות ואשר היו כפופות לעיתים קרובות לגחמות של מעסיקיהן. העמותה לעובדות ביתיות סייעה להבטיח יחס הוגן, שכר הגון ויום מנוחה בשבת.
שני המוסדות הפיננסיים היהודיים שהוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, בנק הסוחרים והבנק השיתופי, נכשלו במהלך השפל. ככל שהכלכלה התדרדרה - וכשממשלת פולין המשיכה לאמץ מדיניות כלכלית אנטי-יהודית, עובדי תעשייה רבים נאלצו לעבור למסחר זעיר או לרוכלות, עם מעט סיכויים לפרנסה משמעותית. כפי שקרה ביישובים יהודיים ברחבי פולין, הקהילה היהודית בקאליש הקימה מוסדות אשראי ובנקאות שיתופיים כדי לסייע לאוכלוסייה היהודית הענייה.
ממשל
הקהילה, או גוף השלטון הרשמי לקהילה היהודית, נשלט על ידי מפלגת אגודה חרדית. היא ניהלה את מוסדות הרווחה היהודים בקאליש: בית אבות, תלמוד תורה (בית ספר לילדים עניים), בית יתומים, בית חולים יהודי (נוסד בשנת 1835) ומרפאה חופשית. הקהילה פיקחה גם על מקווה טהרה ושתי הישיבות בעיירה "מגן אברהם" ו"עץ חיים".
הרוב האגודיסטי המסורתי של הקהילה התמודד עם אתגרים שונים במהלך התקופה שבין המלחמות, כולל חרם על שוחטים כשרים שאורגנו על ידי חברי האופוזיציה הציונית במטרה לקצץ את הכנסות המס שהיו עמוד התווך של הכנסות הקהילה. הכנסות אלה ירדו ממילא, ככל שמצבם הכלכלי של יהודי קאליש התדרדר. בשנים 1932–1935 ירדו ההכנסות ב־30 אחוזים.
פוליטיקה
כפי שהיה נכון בחלק גדול מפולין שבין מלחמות העולם, החיים היהודיים בקאליש היו פוליטיזציה קשה. הלא-הציונית, אולטרה אורתודוקסי האגודה התפארה באחד הסניפים המקומיים החזקים במדינה, עם עובדים נפרדים של אגודה ובנות של עמותות אגוד שהוקמו בשנת 1928. הציונות הייתה גם השפעה חשובה. בשנת 1920 השתתפו אלפים בחגיגה ציבורית לכבוד קבלת בריטניה את המנדט על ארץ ישראל, ורבים הציעו תרומות לרכישת אדמה בארץ ישראל.
בתי ספר
בית הספר היהודי המודרני הראשון בקאליש, עם מקצועות שנלמדו ברוסית, נפתח בשנת 1862. רוב הילדים למדו באחד משבעת החיידרים (בתי ספר מסורתיים לאוריינות יהודית בסיסית) בקאליש. בית ספר לבנות נפתח בראשית המאה העשרים, ובשנת 1913 הוקמה בעיר גימנסיה יהודית דו-לשונית. בשנת 1917 הקימה ההציונית הדתית בית ספר כחלק מרשת לאומית. מוסדות חינוך אורתודוקסים אלו כללו גן ילדים, ובית ספר לבנות בשם חבצלת ("לילי").
במהלך התקופה שבין מלחמות העולם, הוקמו שני בתי ספר ביידיש על ידי קבוצת פועל ציון העובדת וה"בונד" החילוני. ילדים יהודים רבים מקומיים למדו בבתי ספר ציבוריים פולניים. סניף של ארגון TOZ הלאומי, המוקדש לבריאותם של ילדים יהודים, הקים קייטנות לילדים החלשים והחולים בעיירה.
חיים תרבותיים
לקאליש היו חיי תרבות יהודיים פורחים. בסוף שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, שני שבועונים של יידיש התעדכנו בקהילה בחדשות מקומיות, לאומיות ובינלאומיות: "הקאלישר לעבען" ("חיי קאליש") ו"קלישר ווך" ("שבוע קאליש").
קבוצה של צעירים הקימה סניף של ייווא, האגודה היהודית למדע, וערכה מחקר על פולקלור ובלשנות יהודית. הדמות המובילה בחיי הספרות היהודית בקאליש הייתה המשוררת והסופרת רוזה יעקובוביץ' (יעקובסון). בתו של רב, היא למדה מקצועות עברית ודתית בצעירותה. לאחר שעברה לקאליש פרסמה את שיריה בכתבי-עת שונים, כולל מחזור שירים על נשים מקראיות, הראשון מסוגו ביידיש. אוסף משיריה ראה אור בשנת 1924, תחת הכותרת 'השירים שלי'. יעקובוביץ' נפטרה בגטו ורשה בשנת 1942. הסופר שמעון הורונצקי (הורונסקי) (1889–1939) חי בקאליש במשך כמה שנים וכתב רומנים שבהם ניתן למצוא תיאורים של חיי היהודים ממעמד הפועלים בקאליש.
אמנויות הבמה עיבדו גם בקאליש. יהודים יכלו ליהנות מהופעות של תזמורת יהודית, להקת כלי נשיפה ולהקה תיאטרלית. חברי הבונד המקומי היו פעילים במיוחד בזירה זו, ויצרו מועדון תרבות, מועדון דרמה, מועדון נשים עובדות ותיאטרון החובבים שביט.
ספורט
ברחבי אירופה ספורט הפך לחלק חשוב בחיים היהודיים, שכן התיאוריות הפוליטיות של התקופה הדגישו את טיפוח הגוף כמו גם את הרוח והנפש. לכל מפלגה פוליטית יהודית היה מועדון ספורט משלה, והתאחדות ההתעמלות והספורט הייתה ארגון אתלטי, תרבותי וחינוכי לא-פוליטי חשוב לנוער. מועדון החותרים היהודי מקאליש השתתף בתחרויות ברמה הלאומית.
חיי דת
האישיות העיקרית בחיי הדת של קאליש לפני המלחמה הייתה הרב יחזקאל ליבשיץ, שכיהן כרב בשנים 1907 - 1932. נשיא התאחדות הרבנים בפולין, ציוני, וידידו של הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק, ליבשיץ היה כוח לסולידריות ואחדות בקהילה בקאליש בגלל אופיו ומעמדו הרם. לאחר מותו נבחר מנחם מנדל אלתר, בנו של רבי יהודה אריה ליב אלתר האדמו"ר מגור, בחלקו בגלל ההשפעה ההולכת וגוברת של חסידי גור בקליש.
בנוסף לגור, שלהם היו בעיר כעשרה שטיבלך, היו קבוצות חסידים נוספות שהתרכזו בקאליש, מהם שייצגו חסידות אלכסנדר, סוחצ'וב, סקיארנביץ', קוצק, סוקולוב, פריזוב ורדומסק. בנוסף, האדמו"רים מזיכלין וולה התגוררו בקאליש. עקב ריבוי החצרות החסידיות בקאליש, התרבו בה אף בתי הכנסת, עד שלפי הדיווחים, חלק מהיהודים המתנגדים או החילונים נאצלו לסגור את חלונותיהם בערבי שבת כדי להימלט מהשירה הקולנית.
מלחמת העולם השנייה
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו בקאליש כ-25 אלף יהודים, קרוב לשליש אוכלוסייתה. האנטישמיות הרימה ראשה לקראת סוף שנות ה-30, קאליש הפכה למרכז של פעילות אנטישמית. הוכרז חרם על העסקים שהיו בבעלות יהודים, והיהודים הורשו למכור את מרכולתם בשוק העירוני רק ב'גטו יהודי'. כמו כן הוטלו הגבלות מסוימות על השחיטה.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים. רבים מתושביה ברחו מהעיר, וכחודש וחצי אחר כך נספרו בה כ-18 אלף יהודים במפקד שערך היודנראט, אך הבורחים אולצו על ידי הגרמנים לשוב לעיר. הגרמנים התחילו מיד בצעדים אכזריים נגד היהודים: רצח, שוד, השפלות והתעללות אחרת.
ב-15 באוקטובר 1939 הוקם בעיר יודנראט. בראשו עמד גרשון הָן, לשעבר חזן בית הכנסת, ועם 25 חבריו נמנו פעילי ציבור מהמפלגות השונות. הגרמנים דרשו מהיודנרט לספק להם עובדי כפייה ולערוך רישום של רכוש היהודים. היודנראט מצדו פעל להקלת מצבם של היהודים על ידי הקמת מטבח ציבורי, והפעלתו מחדש של בית החולים היהודי. במיפקד שנערך באוקטובר 1939 נמנו בעיר כ-18,000 יהודים.
ב-20 בנובמבר 1939 החל גירוש יהודי קאליש לאזור הגנרלגוברנמן. דירותיהם נמסרו לפולקסדויטשה שהובאו מהארצות הבלטיות. הגירוש נמשך עד סוף 1939, והיהודים שנשארו בעיר בסיומו – כ-600 בני אדם בלבד – רוכזו בכמה בתים שהפכו סָפֵק גטו סָפֵק מחנה עבודה.
בסוף 1940 נוספו לגטו בדרך בלתי לגלית עוד כ-150 יהודים ששבו לעיר. אחרי הגירוש חדל היודנרט להתקיים, אך גרשון הן וסגנו מאיר לנדאו הוסיפו לרכז את הקשר עם הגרמנים.
בגטו הוקמו סדנאות חייטות, סנדלרות ועוד. העבודה נתפסה כדרך למנוע את הגירוש הבא, ולכן השתדלו בעלי המלאכה להוציא תחת ידם את מיטב התוצרת. יהודים עבדו גם בסלילת כבישים ובפינוי הריסות.
גם לאחר הגירוש הגדול נותרו בגטו כמה ילדים, וחודשים אחדים הם למדו גרמנית, פולנית, מתמטיקה ותורה בכיתות לימוד. עם זאת, במהלך 1940 הופרדו כמעט כל הילדים מהוריהם וגורשו מהגטו, לעיתים באמתלה ששולחים אותם לבתי ילדים מיוחדים.
מבין הנותרים, באוקטובר 1940, נרצחו מאות ביער סמוך. בשנת 1941 נשלחו לפוזנן כמאה עובדים לעבודות כפייה ויותר מ-200 נרצחו, חלקם במשאיות גז. בשנת 1942 נשלחו שאר היהודים לפוזנן ולגטו לודז'.
באקציה נוספת שהייתה בגטו בין 27 ל-30 באוקטובר 1940 גורשו כ-290 חולים, נכים וקשישים. בגטו נותרו רק אנשים כשירים לעבודה, והם שולחו לעבודות כפייה למיניהן.
לקראת סוף נובמבר החלו השילוחים מזרחה, ואלה כללו גם יהודים מפוזנן שהגיעו לקאליש מעט קודם לכן כפליטים. עד קיץ 1942 חוסלה שארית קהילת קאליש.
בקיץ 1941 שולחו מהגטו צעירים יהודים למחנות עבודה באזור פוזנן.
ב-18 בנובמבר 1941 שולחו 127 יהודים לאזור פוזנן ונורו שם למוות לאחר מכן.
ב-1 בדצמבר 1941 הועברו עוד 100 יהודים למחנה העבודה בקוז'מינק (Kozminek). רבים מהיהודים שנשארו בקאליש בשלב זה היו בעלי מלאכה, אך למרות מאמצים רבים להשיג הזמנות מהצבא הגרמני, עד יולי 1942 נסגרו כל הסדנאות בגטו פרט לאחת.
ב-6–8 ביולי 1942 גורשו לגטו לודז' אחרוני היהודים בקאליש – כ-140 בני אדם. המגורשים, שהורשו לקחת עמם חבילות קטנות של מטען אישי, הגיעו ללודז' ב-9 ביולי 1942, והנהגת הגטו שילבה אותם במערך העבודה במקום.
לאחר מלחמת העולם השנייה
מרבית יהודי קאליש ניספו בשואה. לאחר המלחמה חזרו ניצולי שואה יהודים לעיר, בשנת 1946, ובהם כ-500 נפש. ביולי 1946 נשלח מכתב אולטימטום ליהודי קאליש המאיים עליהם במתקפה קשה יותר מאשר בפוגרום קיילצה, אם יישארו בעיר. התקפות אלימות, אנטישמיות מתמשכת וקשיי השבת רכושם אילצו את מרבית היהודים לעזוב. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 נותרו רק כמאה, והמעטים שנשארו התמזגו בחברה הלא יהודית
איי.טי.איי. איירווייז
'''איי.טי.איי. איירווייז ס.פ.א. (באיטלקית: Italia Trasporto Aereo S.p.A., או בקיצור ITA) היא חברת תעופה איטלקית הופועלת תחת המותג ITA Airways'''. החברה נמצאת בבעלות ממשלת איטליה באמצעות משרד הכלכלה והאוצר.
בפברואר 2022 החלה ממשלת איטליה בתהליך הפרטה של החברה ומספר חברות קיימו מגעים לרכישת חלק גדול באחזקות החברה, ביניהם חברות התעופה לופטהנזה, דלתא איירליינס אייר פראנס-KLM וכן ענקית הספנות MSC.
חברת התעופה חברה מלאה בברית סקאיי טים ויש לה נכון ליוני 2022 שותפות קוד עם 18 חברות תעופה.
רקע כללי
אליטליה הייתה חברת התעופה של איטליה מאז שנת 1946. החברה הייתה בבעלות ממשלת איטליה עד שנת 2009, אז הפכה לחברה פרטית לאחר ארגון מחדש והתמזגה עם חברת תעופה איטלקית פושטת רגל בשם אייר ואן. אליטליה התארגנה מחדש ב-2015 לאחר שקיבלה השקעה מאיתיחאד איירווייז האמריתית, כאשר קבוצת אייר פראנס-KLM מחזיקה במיעוט מניות החברה. לאחר ניסיונות כושלים להבריא את חברת התעופה, סיימה איתיחאד איירווייז בשנת 2017 את תמיכתה באליטליה וימים ספורים לאחר מכן נכנסה החברה להליך כינוס נכסים. ב-17 במאי 2017, לאחר שהממשלה שללה את הלאמת חברת התעופה, היא הועמדה רשמית למכירה פומבית.
לאחר משא ומתן כושל עם דלתא איירליינס, איזיג'ט, חברת הרכבות האיטלקית Ferrovie dello Stato Italiane וצ'יינה איסטרן איירליינס, ממשלת איטליה לקחה את הבעלות על חברת התעופה במרץ 2020. ההשתלטות הממשלתית נבעה בחלקה התפיסה שהחברה לא תשרוד את משבר התעופה עקב מגפת הקורונה ללא סיוע. ב-10 באוקטובר 2020 ממשלת איטליה חתמה על צו המאפשר לחברת התעופה להתארגן מחדש כ-Italia Trasporto Aereo Spa.