cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת טמבוב
אוניברסיטת טמבוב או אוניברסיטת דרז'אבין (שם מלא: אוניברסיטת טמבוב הממלכתית על שם ג.ר. דרז'אבין (ברוסית: '''Тамбовский государственный университет имени Г. Р. Державина''') היא אוניברסיטה ממלכתית בטמבוב ברוסיה.
היסטוריה
האוניברסיטה יוסדה בשנת 1918. במתכונתה הנוכחית הוקמה בשנת 1994 כאשר המוסד הפדגוגי הממלכתי של טמבוב והמכון התרבותי של טמבוב אוחדו למוסד אחד להשכלה גבוהה.
ג'רג' סאנטו (רופא)
ג'רג' סאנטו (במקור שלזינגר, בהונגרית:Szántó György; בודפשט, 31 ביולי 1907 – בודפשט, 15 בספטמבר 1982) היה כירורג, טראומטולוג, פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס המדינה (1975) (פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית היה פרס ממלכתי גבוה שהוקם על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום). דודו, אימרה פלדש, היה סופר ומחזאי.
קורות חייו
ג'רג' שלזינגר נולד למשפחה יהודית כבנם של ארמין סאנטו (שלזינגר) (1872–1931), רופא שיניים, ושל שרה פלדש (1887–1932). הוא סיים את בית הספר התיכון הממלכתי הראשי הרחוב בארצ'אי ברובע 7. הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל בשנת 1931 הסמכה ברפואה כללית, ולאחר מכן בכירורגיה וברפואת שיניים. בין 1931 לבין 1936, הוא עבד במכון לפתולוגיה, במרפאה הכירורגית מספר 1 בניהולו של לאיוש אדם, ובמשך שנתיים בפוליקליניקה ברחוב סווטשג. בין 1936 לבין 1945, הוא היה מנתח בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בתנועת העבודה, ולאחר מכן ב-1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ועבד כפעיל חיצוני של האיגוד הרפואה. עד מהרה עבר למרפאה הכירורגית מס' 1 ברחוב בארוש, שם הפך תחילה למרצה ולאחר מכן למרצה בכיר. בקיץ 1948 מונה ליועץ משרד התרבות ולראש המחלקה לענייני אוניברסיטאות במשרד. בשנים 1949–1951 היה כירורג בקליניקה מספר 3 של אוניברסיטת זמלווייס, האוניברסיטה הרפואית של בודפשט שפוצלה מאוניברסיטת אטווש לוראנד. בין השנים 1951-1975 היה רופא צבאי, הכירורג הראשי במטה הראשי של קבוצת הבריאות במשרד ההגנה ההונגרי. לאחר הקמת המכון הלאומי לטראומה בשנת 1956 מונה למנכ"ל המכון בדרגת גנרל שני כוכבים (אלוף), אותו הוביל כמנכ"ל עד 1972. בשנת 1962 מונה לפרופסור במחלקה לטראומה של המכון לחינוך רפואי (אוניסרסיטת זמלווייס). הוא היה המייסד של האגודה ההונגרית לטראומה ומשנת 1966 כיהן בתפקיד נשיא האגודה. במשך עשרות שנים, סאנטו היה חבר מערכת של ,השבועון הרפואי" (Orvosi Hetilap) והעורך הראשי של "הטראומטולוגיה ההונגרי וניתוח תאונות". תחילה עסק באונקולוגיה, אחר כך בפתולוגיה של פציעות, מחלות הקשורות לטראומה (בעיקר שינויים בכליות). רבים מפרסומיו הופיעו בעיתונים מקומיים וזרים.
סאנטו הובא למנוחות בטקס צבאי, וספד לו מטעם הצבא, משרד ההגנה ומשרד הבריאות האלוף ינה מנינגר.
פול דיווידסון (כלכלן)
פול דיווידסון (באנגלית: Paul Davidson; נולד ב-23 באוקטובר 1930) הוא מאקרו-כלכלן אמריקאי, ואחד הדוברים המובילים השייכים לזרם האמריקאי של האסכולה הפוסט-קיינסיאנית בכלכלה. הוא סופר ופעיל בדיונים חשובים על מדיניות כלכלית (בנושאים כגון: משאבים טבעיים, המערכת המוניטרית הבינלאומית, החוב של מדינות מתפתחות), ובעל עמדה ביקורתית מאוד כלפי הזרם המרכזי בכלכלה.
קורות חייו
דיווידסון לא התחיל את דרכו המקצועית ככלכלן. הוא השלים תואר ראשון בכימיה וביולוגיה, בברוקלין קולג' (Brooklyn College) בשנת 1950. דיווידסון התחיל תואר שני בביוכימיה באוניברסיטת פנסילבניה, אך זנח את הלימודים ועבר לכלכלה, כאשר הוענק לו תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת העיר ניו יורק בשנת 1955. ב-1959 סיים תואר שלישי באוניברסיטת פנסילבניה. כיום דיווידסון הוא פרופסור בגמלאות באוניברסיטת טנסי בנוקסוויל, ארצות הברית. הוא מרצה אורח במרכז שוורץ לניתוח המדיניות הכלכלית בבית הספר החדש (The New School). מלבד אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת טנסי ובית הספר החדש, דיווידסון לימד כלכלה באוניברסיטת ראטגרס (Rutgers University), אוניברסיטת בריסטול ואוניברסיטת קיימברידג'. בתחילת שנות ה -60 הוא עבד בחברת קונטיננטל אויל קומפני (Continental Oil Company). דיווידסון וסידני וינטראוב (Sidney Weintraub) ייסדו את כתב העת Journal of Post Keynesian Economics בשנת 1978. דיווידסון ממשיך לשמש כעורך של כתב העת. הוא גם תורם למרכז לתעסוקה מלאה ויציבות. האתר של ה- CFEPS מכיל מידע ביוגרפי נוסף עליו, וכן רשימה של פרסומיו, עם קישורים לכמה מהם.
יוסי כהן (קצין)
יוסי כהן (נולד ב-1974) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. בתפקידו האחרון היה מפקד מחוז דרום בפיקוד העורף.
ביוגרפיה
כהן נולד בנתיבות. החל את שירותו הצבאי ב-1993 בסיירת הצנחנים. השתתף בלחימה ברצועת הביטחון ובמלחמת לבנון השנייה. שימש מפקד פלוגה בגדוד 890. בשנים 2007-2009 פיקד על גדוד 450 (האריה המעופף). בחטיבת ביסלמ"ח ובשנים 2010–2011 שימש סגן מפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה. בהמשך שימש ראש זירת דרום בחטיבת המבצעים במהלך מבצע צוק איתן, היה בין מתכנני המבצע ואף העניק לו את שמו. ב-2017 מונה למפקד מחוז דרום של פיקוד העורף, ופיקד עליו בין היתר במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל. סיים את שירותו הצבאי הפעיל ב-2020 בתום 27 שנות שירות.
בעת שכיהן כמפקד גדוד 450 נתן דגימת התאמה לתרומת מח עצם, וכעבור 10 שנים לאחר שנמצא מתאים לחולה תרם מח עצם.
נשוי לרותי כהן ולזוג שישה ילדים ומתגורר בכפר מימון.
יום המודעות לפיתוח העולמי
יום המודעות לפיתוח העולמי (באנגלית: World Development Information Day) הוא מועד בינלאומי שנקבע על ידי ארגון האומות המאוחדות, המצוין מדי שנה ב-24 באוקטובר. ההחלטה על קביעת המועד התקבלה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-19 בדצמבר 1972. לפי האספה, מטרת היום היא להפנות את תשומת הלב של דעת הקהל העולמית בכל שנה לבעיות פיתוח שונות וליצירת שיתוף פעולה בינלאומי על מנת לפתור אותן. בשנים האחרונות הועלו מסרים רבים בנוגע ליכולתן של טכנולוגיות שונות כגון אינטרנט וטלפונים סלולריים לחזק את שיתוף הפעולה הבינלאומי ולפתור בעיות פיתוח שונות ברחבי העולם.
LTR retrotransposon
כמו רטרו-ווירוסים, גם רטרוטרנסופוני LTR עוברים שעתוק הפוך (מmRNA לDNA) ואז עוברים אינטגרציה של הcDNA החדש באזור אחר, אך בניגוד לרטרו-ווירוסים, הם לא יוצרים חלקיקים מדבקים שעוזבים את התאים ולכן הם רק משתכפלים בתוך הגנום המקורי. אלה שכן מדי פעם יוצרים חלקיקים דמויי וירוס מסווגים בנפרד תחת אלמנטים אורט-ויראליים.
מבנה והתרבות
לרטרוטרנספוזונים בעלי LTR יש LTR ישירים שאורכם בין 100 זוגות בסיסים ל5kb. אפשר לחלקם לתת מחלקות של דמויי Ty1-copia- ((Pseudoviridae), דמויי Ty3-gypsy (Metaviridae), ודמויי BEL-Pao (Belpaoviridae), לפי הדרגה של הדמיון ברצף שלהם והרמה של תוצרי גנים מקודדים. הקבוצות Ty1-copia וTy3-gypsy של רטרוטרנספוזונים נפוצים מאוד (מגיעים עד לכמה מיליוני עותקים בגרעין הפלואידי) בגנומים של בעלי חיים, פטריות, פרוטיסטים וצמחים. אלמנטים דמויי BEL-Pao נמצאו עד כה רק בבעלי חיים כל הרטרוטרנספוזונים בעלי LTR המתפקדים מקודדים לפחות ל2 גנים gag ו pol, שמספיקים לשם שכפול. Gag מקודד לפוליפפטיד עם קפסיד ואזור של נוקלאו-קפסיד . חלבוני Gag יוצרים חלקיקים דמויי וירוס בציטופלסמה בהם השעתוק ההפוך מתרחש. הגן Pol מפיק שלושה חלבונים: פרוטאז; רוורס-טרנסקריפטאז (בעל אזורי RNAse H) ואינטגראז
באופן טיפוסי, mRNA של רטרוטרנספוזונים בעלי LTR מופקים על ידי הRNA פולימראז של המארח, שפועל על פרומוטורים שנמצאים ב5’ LTR שלהם. הגנים של Gag וPol מקודדים באותו mRNA. תלוי בזן המאחסן, 2 אסטרטגיות יכולות להיות בשימוש לביטוי של פולי-פרוטאינים: איחוי למסגרת קריאה (ORF) אחת שתחתך, או על ידי הזזת מסגרת הקריאה (frameshift) בין שתי מסגרות קריאה שונות. הזזת מסגרת קריאה ריבוזומלית יכולה לאפשר הפקה של 2 החלבונים, תוך כדי כך שהיא מאפשרת לחלבון Gag להפיק חלקיקים דמויי וירוס. שעתוק הפוך בדרך כלל מאותחל ברצפים קצרים הממוקמים ישר במורד הזרם של ה 5’-LTR שנקראים primer binding site (PBS). ה tRNAs של מאחסן ספציפי נקשר לPBS ומשמש כפריימר לשעתוק ההפוך, שמתרחש בתהליך רב שלבי ומורכב, ובסופו של דבר נוצרת מולקולת cDNA דו גדילית. הcDNA בסופו של דבר עובר אינטגרציה לאזור חדש בגנום ויוצר שכפולים קצרים באזור המטרה (short Target Site Duplications) וכך מוסיפים עותק נוסף לגנום של המאחסן.
רטרוטרנספוזונים Ty1-copia
רטרוטרנספוזונים של Ty1-copia מצויים בשפע במינים, החל מאצות חד-תאיות ועד לברופיטים, ג'מנוספרמים ואנגיוספרמים. הם מקודדים לארבעה דומיינים חלבוניים בסדר הבא: פרוטאז, אינטגראז, רוורס טרנסקריפטאז וריבונוקלאז H.
קיימות לפחות שתי מערכות סיווג לחלוקה של רטרוטרנספוזוני Ty1-copia לחמש שושלות: [9][10] Sireviruses/Maximus, Oryco/Ivana, Retrofit/Ale, TORK, וביאנקה. רטרוטרנספוזוני Sireviruses/Maximus מכילים גן מעטפת משוער נוסף. שושלת זו נקראת על שם אלמנט המקור SIRE1 בגנום Glycine max.
רטרוטרנספוזונים Ty3-gypsy
רטרוטרנספוזונים Ty3-gypsyמופצים באופן נרחב בממלכת הצמחים, כולל הגימנוספרמים והאנגיוספרמים כאחד. הם מקודדים לפחות ארבעה דומיינים חלבוניים לפי הסדר: פרוטאז, רוורס טרנסקריפטאז, ריבונוקלאז H ואינטגראז. בהתבסס על מבנה, נוכחות/היעדרות של תחומי חלבון ספציפיים ומוטיבים של רצף חלבונים משומרים, ניתן לחלק אותם למספר שושלות:
משפחת BEL/pao
משפחת המשפחת BEL/pao נמצאת בבעלי חיים
רטרו-וירוסים אנדוגניים(ERV)
למרות שרטרו-וירוסים בדרך כלל מסווגים בנפרד, הם חולקים תכונות רבות עם רטרוטרנספוזונים של LTR. ההבדל העיקרי עם רטרוטרנספוזונים של Ty1-copia ו-Ty3-gypsy הוא שלרטרו-וירוסים יש חלבון מעטפת (ENV). ניתן להפוך רטרו-וירוס לרטרוטרנספוזון LTR באמצעות אינאקטיבציה או מחיקה של הדומיינים המאפשרים ניידות חוץ-תאית. אם רטרו-וירוס כזה ידביק ובהמשך יחדיר את עצמו לגנום בgerm line cells, הוא עלול לעבור מועבר אנכית ולהפוך לרטרו-וירוס אנדוגני.
Terminal repeat retrotransposons in miniature (TRIMs)
חלק מהרטרוטרנספוזונים של LTR חסרים את כל תחומי הקידוד שלהם. בשל גודלם הקצר, הם מכונים רטרוטרנספוזונים חוזרים טרמינליים במיניאטורות (TRIMs). עם זאת, TRIMs יכולים להיות מסוגלים לבצע רטרוטרנספוזיציה, מכיוון שהם עשויים להסתמך על תחומי הקידוד של רטרוטרנספוזונים של Ty1-copia או Ty3-gypsy.
מרחב המסרק
בטופולוגיה, מרחב המסרק (המסרק ההרמוני) הוא תת מרחב של המרחב הטופולוגי, אשר דומה למסרק.
למרחב המסרק תכונות טופולוגיות מעניינות, והוא מהווה דוגמה נגדית נוחה במקרים רבים.
משפט היינה-בורל, ומשפטים חזקים נוספים, מאפשרים לתאר את הקבוצות הקומפקטיות במרחב האוקלידי. אפילו במקרה זה, המבנה של קבוצות קשירות מורכב יותר. לדוגמה, כל מרחב האוסדורף קומפקטי הוא קומפקטי מקומית, ועם זאת, מרחב קשיר אינו חייב להיות קשיר מקומית, אפילו אם מדובר על תת-מרחב של המרחב האוקלידי (ראו מרחב המסרק באיור משמאל).
הגדרה פורמלית
נתבונן ב-\R^2 עם הטופולוגיה הסטנדרטית. תהי K הקבוצה. קבוצת המסרק C מוגדרת:
הקבוצה הראשונה באיחוד היא ה"שיניים" של המסרק, ואילו הקבוצה השנייה היא ה"ידית" שלו. הקבוצה C עם הטופולוגיה המושרית היא מרחב המסרק (המסרק ההרמוני).
קשירות
מרחב המסרק (המסרק ההרמוני) הוא דוגמה למרחב קשיר שאינו מרחב קשיר מקומית.
פרד הנסן
פרדריק מורגן "פרד" הנסן (באנגלית: Frederick Morgan "Fred" Hansen; 29 בדצמבר 1940), הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964) ושיאן עולם (1964–1966) בקפיצה במוט. הנסן היה גם שחקן גולף חובב שהשתתף באליפות ארצות הברית לגולף לחובבנים.
ביוגרפיה
הנסן נולד בעיר קוורו שבטקסס (ארצות הברית) לפרדריק לואי הנסן ואליס מורגן הנסן (2012-1914), אח לפרנק לואי וליסה קרוליין. בבגרותו למד רפואת שיניים באוניברסיטת רייס והוסמך ב-1963. לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו פתח הנסן מרפאת שיניים בעיר דאלאס ובהמשך עבר ליוסטון.
1964
באליפות ארצות הברית זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.18 מטר.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ביוסטון, טקסס בתחילת יוני 1964 הוא קבע בקפיצה במוט תוצאה של 5.20 מטר והשווה את שיאו העולמי של ג'ון פנל מארצות הברית שנקבע באוגוסט 1963.
בתחרות שנערכה בהמשך אותו חודש בסן דייגו, קליפורניה קבע הנסן בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.23 מטר.
בתחרות בין ארצות הברית לברית המועצות, שנערכה בלוס אנג'לס באוגוסט אותה שנה הוא שיפר את שיאו העולמי בקפיצה במוט ב-5 ס"מ והעמידו על 5.28 מטר. שיא זה נשבר במאי 1966 על ידי בוב סיגרן מארצות הברית ששיפר את השיא של הנסן ב-4 ס"מ (5.32 מטר) בתחרות שנערכה בפרזנו, קליפורניה.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה הנסן במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 5.10 מטר, לפני וולפגנג ריינהארדט (5.05 מטר) וקלאוס לנהרץ  (5.00 מטר), שניהם מגרמניה המערבית. בתחרות זו הורשו האתלטים להשתמש, בפעם הראשונה, במוטות גמישים דבר שהביא לכך שתשעה קופצים עברו את השיא האולימפי הקודם שהיה 4.70 מטר.
רוברט סטיוארט, הוויקונט קאסלריי
רוברט סטיוארט, שנודע יותר בתוארו, לורד קאסלרֵיי, המרקיז השני של לונדונדרי (אנגלית: Robert Stewart, 2nd Marquess of Londonderry, Viscount Castlereagh, נולד בדבלין ב-18 ביוני 1769, מת בהתאבדות בנורת' קריי (North Cray), אז בקנט, וכיום רובע של לונדון, ב-12 באוגוסט 1822), היה מדינאי בריטי ממוצא אירי. כמזכיר ראשי בפועל לענייני אירלנד, היה אחראי לדיכוי המרד האירי של 1798. כיהן כשר החוץ הבריטי בסוף תקופת המלחמות הנפוליאוניות בממשלת הלורד ליברפול, והיה לו תפקיד מרכזי בעיצוב הקואליציה שהביאה למפלתו של הקיסר הצרפתי. קודם לכן כיהן בשתי כהונות נפרדות כשר המלחמה, וקידם רפורמה רחבה בצבא האימפריה הבריטית.
ללורד קאסלריי היה חלק משמעותי במאבק לביטול סחר העבדים האטלנטי, והוא הביא לסדרת הסדרים בין בריטניה להולנד, צרפת, ספרד ופורטוגל שלפיהם הסכימו אותן המדינות להגביל את סחר העבדים. לצד הלורד פלמרסטון נחשב למדינאי הבריטי שתרם יותר מכל אחר לביטול העבדות. מעמדו הציבורי התערער לאחר המלחמות, לנוכח שפל כלכלי שהכה את בריטניה, תסיסה אזרחית שנגרמה עקב חקיקת חוקי הדגן, ודיכוי ממשלתי כפי שנראה בטבח פיטרלו. הוא חשד שנרדף בידי מתנגדיו ובריאותו הנפשית התערערה עד אשר התאבד ב-1822 בגיל 53. ירש אותו בתפקיד שר החוץ יריבו משכבר הימים ושנוא נפשו, ג'ורג' קנינג. פעילותו המדינית והפוליטית ביססו אותו כמעין "נמסיס" בעבור התנועות המהפכניות שקמו ברחבי אירופה והעולם כולו, בהשראת המהפכה הצרפתית ובעקבותה.
תחילת דרכו
רוברט סטיוארט נולד ב-18 ביוני 1769 (שהייתה גם שנת הולדתם של נפוליאון ושל הדוכס הראשון מוולינגטון) בדבלין, ממלכת אירלנד (אשר הייתה כפופה לריבון, ממלכת בריטניה הגדולה) למשפחת אצולה אנגלו-אירית רמת מעלה. משפחת סטיוארט היו במקור מתיישבים סקוטים באירלנד וחברים בכנסייה הפרסבטריאנית ולא הכנסייה האנגליקנית הממוסדת. משפחתו הייתה משפחה רבת השפעה, שרבים מבניה נשאו משרות מפתח מדיניות. כבר מעת הולדתו נדמה היה, כי מקצועו והדרך שאליה יפסע בחייו קבועים לפי מוצאו. אמו, שרה פרנסיס, מתה בעת לידה בהיותו כבן שנה. חמש שנים לאחר פטירתה של אמו, אביו, רוברט סטיוארט האב, נישא בשנית, לפרנסיס פראט.
התחלות פוליטיות
ב-1791 ערך מסע לאירופה היבשתית וביקר בממלכת צרפת החוקתית, וכך עמד נוכח שלביה המוקדמים של המהפכה הצרפתית וחזה בנאומים בתוך האספה הלאומית הצרפתית. הוא התפעם מכישרונם הרטוריים של חברי האספה, זאת בהתחשב בקשייו שלו בנאומים לאורך כל חייו. אף על פי כן, הכאוס השלטוני שהמהפכה הביאה לה, כפי שהוא עצמו צפה בה במסעו לצרפת, הובילה את סטיוארט להתחיל לחזור בו מדבקותו ומשיתוף הפעולה שלו עם המפלגה הוויגית, שהייתה בעלת סנטימנט מהפכני-למחצה. בחזרה באירלנד הוא פעל באופן פרגמטי במטרה לחזק את השפעתו שלו ולעלות בשדרת ההנהגה: הוא תמך בממשלה כל עוד הביעה סלידה מן המהפכה בצרפת, ובמקביל תמך בקידום רפורמות חברתיות למניעת תסיסה דומה בארצו שלו, כולל אמנציפציה חלקית ומוגבלת לקתולים.
ב-1793 הוקמה באירלנד מיליציה כדי להתמודד מול אפשרות של פלישה צרפתית לאי כ'דלת אחורית' לבריטניה, ורוברט סטיוארט התגייס אליה כקצין בדרגת לייטננט קולונל (סגן-אלוף בקירוב). בשנת 1794 נישא רוברט סטיוארט לאמיליה הוברט (Hobart), שהייתה אף היא בת למשפחת אצולה אנגלו-אירית רמת מעלה. לזוג לא נולדו ילדים, אך נישואיהם היו מוצלחים ושמחים. לאורך הקריירה של סטיוארט אמיליה תמכה בו וחיזקה אותו. באותה שנה, הודות לזכאותו למועמדות בשל קשרים משפחתיים, נבחר לפרלמנט הבריטי. בהדרגה התקרב סטיוארט למפלגה הטורית, בעיקר עקב נאמנותו האישית לויליאם פיט הבן, עליה זכה לימים לתגמולים לא מעטים.
סטיוארט תמך במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה לבלימת המהפכה הצרפתית אך לעיתים ביקר את אופן התפעול והביצוע שלה. היה זה דרך עמדותיו התקרב יותר ויותר לתחום השפעתו של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן. ב-1794 נענה להצעתו של פיט וניתן לו מושב בפרלמנט הבריטי היושב בווסטמינסטר (לונדון) במקביל למושב הפרלמנטרי שאחז בו בדבלין. לצד זאת, באותה העת עדיין ריכז את עיקר פעילותו הפוליטית בתוך אירלנד כך שנמנע עקרונית מלהתערב בנושאים הנוגעים לכלל האיים הבריטיים. ב-1796 ניתן לאביו תואר האצולה "המרקיז הראשון של לונדונדרי" ובעקבות כך ניתן לסטיוארט הבן תואר האצולה "ויקונט קאסלריי".
המרד האירי
ב-1795 נתמנה דודו של רוברט סטיוארט, הרוזן השני מקמדן (Camden) ללורד לויטננט (Lord Lieutenant, מעין משנה למלך) של אירלנד. בשל חוסר ניסיונו של קמדן, שסבל גם מחוסר פופולריות, הפך רוברט סטיוארט, שחזר לאירלנד, ליועצו, וכוחו ככזה גדל בהדרגה, כאשר גם סמכויותיו באירלנד גדלו בהתאם: שומר חותם המלך באירלנד (Keeper of the King's Signet for Ireland, מעין שר בלי תיק וחבר הקבינט) ואחר כך שר האוצר. בשל היעדרויות תכופות של המזכיר הראשי לענייני אירלנד (Chief Secretary for Ireland), האחראי לניהול היום יומי של הארץ, הפך סטיוארט, הלורד קאסלריי, למזכיר הראשי בפועל בשנת 1798 וכיהן כשני לדודו, הרוזן מקמדן.
התסיסה האזרחית באירלנד לאורך שנות ה-90 של המאה ה-18 הביאה אותה לסף מהפכה של הרוב הקתולי נגד המיעוט הפרוטסטנטי השלט. קאסלריי הטיף מזה שנים כי יש לערב את הרוב הקתולי בפרלמנט האירי כדי להימנע מתסיסה אזרחית רפובליקנית וקתולית. לצד זאת הוא התנגד נחרצות לתנועה המהפכנית של חברת 'האירים המאוחדים'. יום לאחר מינויו למזכיר הראשי פרסם הצהרה נגד שיסוי והסתה והרשויות החלו לרדוף אחר מנהיגי 'האירים המאוחדים'. בעקבות כך ובהשראת המהפכה הצרפתית פרץ המרד האירי של 1798. בתפקידו היה ללורד קאסלריי חלק חשוב בדיכוי המרד. הוא התמקד ברדיפת מנהיגי המרד תוך הצעת חנינה נרחבת לתומכים במורדים. צרפת מצידה שלחה צי לתמוך במהפכנים הרפובליקנים האירים אך צי זה הושמד כליל בסופה בעת ששט דרך תעלת למאנש.
מבחינה גאוגרפית, אירלנד לא מתאימה למלחמת גרילה, וכך, מרגע שהמורדים ניסו להילחם בקרבות סדורים או להשתלט על שטח, ידם הייתה על התחתונה. דיכוי המרד נעשה בתקיפות, ולעיתים באכזריות, על ידי הבריטים ותומכיהם בקרב האוכלוסייה המקומית. בין הפרקטיקות שהופעלו בעת דיכוי המרד ניתן למצוא רצח שבויים ופצועים, מעשי טבח, עינויים, אונס ושריפת בתים של המורדים ותומכיהם, שאף הם לא ישבו בחיבוק ידיים. מעשי אכזריות אלה הוזנו מהיות המרד, במובנים רבים, מלחמת אזרחים. זאת כיוון שמגזרים חשובים בחברה האירית תמכו בשלטונות, וכתוצאה, הייתה מעורבות רגשית רבה כרוכה במאבק זה. סיבה אחרת למעשי האכזריות הייתה שהמורדים, נתיני הכתר הבריטי, נחשבו לבוגדים, והיחס אליהם היה בהתאם. עם כישלון המרידה כשל ניסיונה של צרפת המהפכנית להשיג דריסת רגל בתוך האיים הבריטיים.
חוק האיחוד בין בריטניה לאירלנד
בעקבות המרידה האירית הרפובליקנית, הרוזן מקמדן הוחלף בתפקיד הלורד לויטננט בצ'ארלס קורנווליס, גנרל נודע מימי מלחמת העצמאות של ארצות הברית. קורנווליס כקודמו העריך את סגולותיו ומיומנותו של קאסלריי, כמו גם נאמנותו לאימפריה. שניהם ניסו לעתור לממשלת פיט בווסטמינסטר שתחון את עיקר המורדים ותומכיהם, אך ללא הצלחה נרחבת. לאחר שבמאי החל ראש הממשלה פיט לקדם את תהליך האיחוד, בדצמבר 1798 הוזמן קאסלריי ללונדון להתדיין על האפשרות של איחוד בין ממלכת אירלנד לבין ממלכת בריטניה הגדולה (בנוסח דומה לחוקי האיחוד של 1707 בין ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד). משנת 1799 החל קאסלריי לפעול למען איחוד רשמי של אירלנד עם בריטניה, בעוד מעמדה של אירלנד עד אז היה של מלוכה נפרדת תחת הכתר הבריטי. הוא פעל מתוך אמונה שהדבר עשוי להרגיע את אי השקט המתמיד באי, כמו גם לחזק נקודת תורפה בהגנה על בריטניה שלחמה באותה עת כנגד צרפת (שהיוותה בעצמה איום על ארץ מולדתו כפי שהתברר במהלך המרד האירי). קאסלריי עבד יומם ולילה ושקד על שכנוע חברי הפרלמנט האירי בדבלין למעשה שיפזרו את עצמם - שכן משמעות האיחוד הייתה שיתקיים רק פרלמנט אחד בממלכה המאוחדת, וזה ישב בווסטמינסטר. כאשר כשל בשכנוע דרך נאומיו לעיתים העביר שוחד לחברי פרלמנט איריים כדי שישנו את עמדתם. לנוכח מאמציו להביא לאיחוד הממלכות עמד קאסלריי לנוכח ביקורת עזה מבית כאשר מתנגדים שונים לאיחוד איימו עליו בניסיון להביא לסחיטה ויריביו הפוליטיים תקפו אותו ופרסמו ברבים את העובדה שאין לו ילדים כדי להשמיצו ולפגוע במוניטין שלו.
בהדרגה התחזק מעמדם של תומכי האיחוד, עד שאכן התקבל חוק האיחוד של 1800, ונכנס לתוקף בתחילת השנה שאחריה, כאשר ב-1 בינואר 1801 הסתיים קיומה של אירלנד כישות מדינית עצמאית והיא התאחדה עם ממלכת בריטניה הגדולה לכדי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד. כיוון שלא נלוותה לאיחוד אמנציפציה לקתולים ובפרט, רשות לישיבתם בפרלמנט המאוחד, כפי שקאסלריי הבטיח באופן לא רשמי, הוא התפטר במחאה, ביחד עם כל הממשלה בראשות פיט. עם זאת, קאסלריי נחשב בעיני קתולים רבים כמפר של ההבטחה האמורה. האמנציפציה לא ניתנה עקב התנגדותו העזה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהחשיב מהלך שכזה כבגידה בשבועת ההכתרה שלו ובעקרון היותו ריבון פרוטסטנטי וראש הכנסייה האנגליקנית. על אף ההתנגדות לפעולותיו מבית, קאסלריי האמין כל חייו כי פעל לטובתה של אירלנד ותמיד הגדיר עצמו אירי ולא בריטי.
מזכיר המלחמה והדו-קרב מול קנינג
קאסלריי תפס את מושבו בפרלמנט המאוחד בווסטמינסטר. תחילה לא הוצעה לו משרה בקבינט אך הוא נחשב לכוכב פוליטי עולה. בהמשך, בדומה לקאסלריי עצמו, גם פיט התפטר מתפקידו, בהיותו ראש הממשלה, בעקות סירוב המלך להביא לאמנציפציה. לאחר 17 שנים בשלטון נפלה ממשלת פיט ולפי בקשתו של זה מינה המלך את הנרי אדינגטון (חבר ילדות של פיט), לראש הממשלה החדש. פיט שכנע את קאסלריי, שבנקודה זאת פנה לשורות המפלגה הטורית בעקבות התנגדותו לזיקה המהפכנית של הוויגים, לפעול להשיג משרת קבינט בממשלת אדינגטון. ב-1802 נכנס לקבינט כנשיא הוועד המפקח (President of the Board of Control), הממונה מטעם הממשלה לפיקוח על חברת הודו המזרחית הבריטית (האחראית על הודו הבריטית). בתפקידו זה הצליח להרגיע את המחלוקות הקשות שבין החברה לבין המושל הכללי של הודו, ריצ'רד ולזלי. עוד באותה השנה ניכר קרע זמני ביחסיו עם פיט בעקבות תמיכתו בשלום הזמני של ממשלת אדינגטון עם צרפת בהנהגת נפוליאון בונפרטה.
המלחמות הנפוליאוניות
ב-1803 התחדשה המלחמה כנגד צרפת, וב-1804 התמנה ויליאם פיט הבן לראש ממשלה בשנית. קאסלריי שב לתמוך במלחמה לנוכח ההפרות הממושכות של ההסכם בידי נפוליאון והאיום שהטיל על השליטה הבריטית במלטה, הנושאת חשיבות אסטרטגית מרכזית מעצם היותה יושבת בלב הים התיכון. בנוסף, ב-1804 נפוליאון הכתיר עצמו לקיסר הצרפתים והקים את הקיסרות הצרפתית הראשונה, צעד שהיווה קריאת תיגר על מלכי אירופה והשפיע על פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית. קאסלריי התמנה לשר המלחמה והמושבות (Secretary of State for War and the Colonies) בממשלתו החדשה של פיט, ולמעשה היה יד ימינו.
פיט היה אחראי על הקמתה של הקואליציה נגד צרפת בעוד קאסלריי השקיע את רוב זמנו ברה-ארגון ורפורמה נרחבת של צבא האימפריה הבריטית. בחזית הימית, ב-1805 קרב טרפלגר הוכיח אחת ולתמיד את העליונות הימית הבריטית וקטל כל סיכוי של התעלות צרפתית על הצי הבריטי. במקביל, בחזית היבשתית, הקואליציה השלישית התמוטטה בקרב אוסטרליץ וזמן קצר אחריה גם הקואליציה הרביעית נפלה בקרב ינה-אאורשטדט. הגרנד ארמה הצרפתי בפיקודו של נפוליאון הוכיח עצמו במערכות אלו כצבא היבשה הגדול והחזק באירופה. חיל המשלוח שקאסלריי מיהר לארגן לתמיכה בממלכת פרוסיה לא שינה את המצב בשטח ופרוסיה, כמו גם האימפריה האוסטרית, הושפלו ונפוליאון הטיל עליהן פיצויי מלחמה כמו גם ויתורים טריטוריאליים חריפים. רוסיה המשיכה במלחמה נגד הצרפתים עד אשר חוזה טילזיט ב-1807 פורר סופית את הקואליציה הרביעית והביא לפנייתה של האימפריה הרוסית לברית עם צרפת נגד בריטניה.
בשל בריאותו הרופפת של פיט, שהובילה למותו ב-1806, נטל ממנו קאסלריי יותר ויותר סמכויות. לאחר מותו של פיט התפטר קאסלריי מהממשלה, אך נתמנה שוב לאותו תפקיד ב-1807, בממשלתו החדשה של ויליאם קוונדיש, הדוכס פורטלנד. ב-1808 ניסה נפוליאון להפוך את ספרד למדינת חסות צרפתית נוספת דרך הכתרת אחיו למלך עליה ובמקביל נאבק בממלכת פורטוגל שלא נענתה לדרישותיו ושמרה על קשריה עם בריטניה. המהלך הוביל לפרוץ מלחמת חצי האי שבמהלכה התמודד הצבא הצרפתי מול גרילה ספרדית, הצבא הפורטוגזי כמו גם חיל משלוח בריטי שקאסלריי הורה לשלחו למערכה. קאסלריי ראה את הצבא מוכן למערכה לנוכח השלמת הרפורמה ומינה את הקצין הצעיר, ארתור ולסלי, לימים הדוכס הראשון מוולינגטון, לפקד על חיל המשלוח שנועד לשחרר את ליסבון מידי הצרפתים. קאסלריי הפך לפטרון של ולסלי ותמך בקידומו לתפקידי מפתח בצבא לאורך המשכן של המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר ניצחון בקרב וימיירו ב-1808, ולסלי הוחלף בפיקוד על צבא המשלוח וחילות הברית נחלו מפלה נוספת בידי הצרפתים. הנסיגה הבריטית-פורטוגזית ביישה את ולסלי ואת קאסלריי ופגעה במוניטין של שניהם. ב-1809, בהמשך למדיניותו של פיט למימון ממלכות אירופה למלחמה בצרפת, קאסלריי תמך במימון הכלכלי של אוסטריה למערכה נוספת שהוביל לפתיחת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית. הקואליציה החמישית, כקודמותיה, הסתיימה בכישלון, אך היא דרשה מנפוליאון להסיט חלק ניכר מכוחותיו הרחק מהמערכה בחצי האי האיברי.
סוף המלחמה
במשך שלוש השנים שלאחר הדו-קרב מול קנינג, גם הלה וגם קאסלריי נותרו מחוץ לקבינט. ב-1812, לאחר רצח ראש הממשלה ספנסר פרסיבל, ירש אותו רוברט ג'נקינסון, הלורד ליברפול, שהציע לקאסלריי את משרת מזכיר המדינה לענייני חוץ. קאסלריי נענה להצעה ושב לעמדת סמכות והשפעה. את תפקיד שר החוץ מילא בעשר השנים הבאות, עד מותו, וכן היה מנהיג בית הנבחרים במקביל. קאסלריי מונה לתפקיד כאשר הגלגל של המלחמה התהפך לטובתה של בריטניה: באותה השנה פלשה צרפת בהנהגת נפוליאון לתוך רוסיה. הצבא הצרפתי הושמד כליל לנוכח האקלים הקיצוני ואסטרטגיית האדמה החרוכה של הצבא הרוסי. בעקבות כך נסוג נפוליאון מרוסיה כאשר הרוסים אחר זנבו והוא כמעט נלכד בידיהם. נסיגתו ומפלתו הצבאית הובילה להתמוטטות דוכסות ורשה (מדינת חסות צרפתית), להתגייסות פרוסיה חזרה אל המלחמה נגד צרפת בדמות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ולהתערערות התמיכה בנפוליאון מבית (היה עליו לשוב מהמערכה לפריז לנוכח ניסיון הפיכה כושל נגדו).
במקביל, במלחמת חצי האי שב ארתור ולסלי לפיקוד על חיל המשלוח הבריטי והוביל עוד לאותה השנה לסדרת ניצחונות שהביאו לשחרור מדריד מידי הצרפתים ולנסיגת הצבא הצרפתי לצפון-מזרח ספרד. לקאסלריי היה חלק מרכזי בהקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, שבסופו של דבר כללה את רוסיה, פרוסיה, בריטניה, ממלכת שוודיה ובשלב מאוחר יותר גם אוסטריה, ממלכת סרדיניה וממלכת סיציליה. לאחר הניצחון המכריע של הקואליציה על נפוליאון בקרב לייפציג הצטרפו לקואליציה מספר נסיכויות גרמניות וצבאות הקואליציה החלו לסגור על צרפת עצמה בחציית נהר הריין ובתחילת המערכה על צרפת בתחילת 1814. קאסלריי פעל לשימור הקואליציה בשלמותה. על כן הוא הוביל לחתימה על הסכם שומון (Chaumont), בין אוסטריה, רוסיה, פרוסיה והממלכה המאוחדת, לפיו כל הארצות החתומות יחתרו להסדר שלום כולל עם צרפת ולא סדרת הסכמים נפרדים לנוכח הצעותיו של נפוליאון. ההסכם בהמשך היווה את הבסיס עבור הברית הקדושה.
קאסלריי תרם ליחסי שלום בין בריטניה לרפובליקה האמריקנית החדשה של ארצות הברית. בשנת 1812 הוא הסיר, במטרה למנוע מלחמה, את גורמי המחלוקת העיקריים בין שתי המדינות, אלא שבגלל קשיי תקשורת, הידיעה על כך הגיע במאוחר לאמריקה, ומלחמת 1812 כבר פרצה. במהלך המלחמה קידם ניסיונות להביא להסדר מדיני. ב-3 בינואר 1814, נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון נענה להזמנה של קאסלריי למשא ומתן ישיר לשלום. לאחר המלחמה הוא פעל שוב, הפעם במועד ובהצלחה, לשיפור היחסים בין מדינות אלה, ולריכוך מחלוקות שונות.
קונגרס וינה ו"הקונצרט האירופי"
עבור בריטניה עצמה קאסלריי שמר את השליטה במושבות המפתח של מלטה בים התיכון ומושבת הכף בקצה הדרומי של יבשת אפריקה. דרך שימור מעמדה של צרפת כמעצמה והימנעות מהשפלה מוחלטת שלה, קאסלריי ייצב את סדרי הכוחות ווידא כי אף מעצמה אירופית אחרת לא תפנה נגד בריטניה אלא תשתף פעולה עימה במקרה של התחזקות צרפתית מחודשת. בעת קונגרס וינה היה קאסלריי ציר מטעם המשלחת הבריטית ומנהלה. העיר וינה, בירת אוסטריה, הייתה מלאה בחגיגות ניצחון ואופוריה. נגד קאסלריי הופנתה ביקורת מבית על שהותיר למעשה את עיקרה של איטליה (מלבד ממלכת סרדיניה) בחסות האימפריה האוסטרית.
משהו מיציבות זו החזיק מעמד אף עד מלחמת העולם הראשונה, מאה שנים אחר כך. כל אותן מאה שנים לא ידעה אירופה אף מלחמה בקנה מידה רחב בין המעצמות (הכי קרוב למלחמה שכזו היו מלחמת קרים ומלחמת צרפת–פרוסיה). בשנים הראשונות שלאחר הקונגרס פעל 'הקונצרט', שבמידה רבה היה פרי תכנונו, על פי שיטה ולפיה, בין היתר, נפגשו ראשי המעצמות הראשיות החתומות על תוצאות הקונגרס לעיתים מזומנות, ודנו על הנושאים שעל סדר היום האירופי, על מנת לפתור את הבעיות המתעוררות מתוך הסכמה רבה עד כמה שאפשר. שיטת ה'קונצרט', שתולדה שלה הייתה מעורבות בריטית עמוקה יחסית, ובלתי אופיינית לתקופה, בענייני אירופה, קרסה בתחילת שנות העשרים. שיטה זו גם גונתה לא פעם מבית, כיוון שתולדה של היציבות מתוך הסכמה, הייתה תמיכה במשטרים ריאקציונריים מדכאים, ופנייה עקיפה כנגד כוחות ליברליים. גם בבריטניה עצמה נקטה הממשלה, שקאסלריי היה אחד מחשובי השרים בה, באמצעים קשים יחסית כנגד כוחות רפורמיסטיים, והדבר עורר עליו ביקורת קשה.
עוד ב-1815 ברח נפוליאון מגלותו באי אלבה ושב לצרפת, שם הוכתר מחדש לקיסר והמלך לואי השמונה עשר ברח לארצות השפלה. כל המעצמות האירופיות הכריזו פעם נוספת על מלחמת קואליציה (השביעית במספר) נגד צרפת המהפכנית של נפוליאון ובכך החלה מלחמת "מאה הימים". קאסלריי הגן בפרלמנט על ההחלטה לצאת למלחמה נוספת נגד צרפת על בסיס הגנה עצמית וצורכי ביטחון ולא פעולה אנטי-מהפכנית ריאקציונרית. הלכה למעשה, קאסלריי סלד מבית בורבון וטען כי היו אלו פעולותיו בתוך צרפת שהובילו למהפכה לכתחילה. מאמציו נשאו פרי ומהר מאוד נפגש צבאו של נפוליאון בצבאות הקואליציה במערכה על ארצות השפלה. בקרב ווטרלו היה זה ארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון, שעמד בראש חיל המשלוח הבריטי, לצד מפקד הכוחות הפרוסים גבהרד לברכט פון בליכר. לאחר קרב ווטרלו איבד נפוליאון את התמיכה מבית והוגלה פעם נוספת, הפעם נשלח הרחק מאירופה אל האי סנט הלנה בלב האוקיינוס האטלנטי,שם נותר תחת פיקוח בריטי עד מותו. הסדר שקדם למאה הימים שב עם רסטורציה שנייה של הבורבונים בהנהגת לואי השמונה עשר בהנהגת צרפת. הסכם השלום החדש כלל סדרת פיצויים וויתורים מצידה של צרפת, אך נותר בעיקרו בעל אותו אופי כקודמו שנה קודם לכן. הצעד החריף ביותר של ההסכם החדש היה כיבוש חלקי של צרפת בן שלוש שנים שנמשך עד 1818.
קאסלריי התנגד לעמדה הפרוסית כי יש לנטרל את צרפת מכוחה כמעצמה דרך ויתורים טריטוריאליים חריפים והפיכתה למעצמה מדרגה שנייה. בהקשר לשאלת הפיצויים והעונשים הקלים שהטיל על צרפת, קאסלריי כתב לראש הממשלה, הלורד ליברפול: לאחר "מאה הימים" הוסדרה הברית הקדושה בין פרוסיה, רוסיה ואוסטריה על בסיס הצעתו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ועל בסיס הסכם שומון. קאסלריי נמנע מעירוב בריטניה בברית ודרך כך הביא לשלב מוקדם ב"בדידות המזהירה" של בריטניה מהמאבקים הפנים-אירופיים.
המאבק בעבדות
קאסלריי היה אחד מהמתנגדים הנחרצים ביותר לעבדות בכלל ולסחר העבדים האטלנטי בפרט. חוק סחר העבדים 1807 שהונהג בידי ויליאם וילברפורס הביא לאיסור על מסחר בעבדים בתוך שטחי האימפריה הבריטית. באותה העת בריטניה גם אסרה על קיום עבדות בשטחה ופחות משלושים שנה לאחר מכן, חוק ביטול העבדות 1833 ביטל את העבדות בכל רחבי האימפריה הבריטית. דעת הקהל הבריטית התנגדה נחרצות למוסד העבדות, וממשלות בריטיות שונות פעלו להביא גם לביטול העבדות ברחבי העולם. מתוך כך, על קאסלריי הורעפה הערכה ותמיכה נרחבת מבית על בסיס הצלחתו בהבאת המעצמות להבטיח בקונגרס וינה כי יגבילו את סחר העבדים.
קאסלריי וידא כי לואי השמונה עשר ישמור על האיסור הצרפתי על סחר העבדות כפי שהוסדר בימיו של נפוליאון. על אף ירידת התמיכה הציבורית בו ולקותו בסדרת מחלות לאחר סיום המלחמה, קאסלריי המשיך לפעול כדי להביא להסדר דיפלומטי בשאלת סחר העבדים. עבור ביטול סחר העבדים בידי ספרד ופורטוגל (מלבד אפשור קיום מינורי שלו באזורים מסוימים בלבד), קאסלריי העביר לכל אחת מהן 700,000 פאונד, סכום עתק באותם הימים. בהמשך נקבע הסדר עם צרפת שאפשר לצי המלכותי הבריטי לעצור לפי דרישתו כל ספינה צרפתית ולחפש עבדים על סיפונה. ארצות השפלה נענו לקריאה של קאסלריי לבטל את סחר העבדים והסכימו ללא כל תנאים.
משברים מבית
ב-1819 הגיע הדיכוי הממשלתי לשיאו כאשר בוצע טבח פיטרלו, שבו דוכאה באלימות קשה הפגנה במנצ'סטר נגד מדיניותה הכלכלית של הממשלה ובעד ייצוג הוגן בבחירות לפרלמנט. דעת הקהל זועזעה מהטבח, זעזוע שמצא את ביטויו בפרסומים רבים בעיתונות, על אף שהייתה נתונה לצנזורה מחמירה. כל המאמצים הללו של ממשלת ליברפול נבעו ממאמץ לבלום את התפשטות האידיאלים המהפכניים של המהפכה הצרפתית והרפובליקניזם שהביאה עימה וגרמו להפיכה חלקית של בריטניה למדינת משטרה. הממשלה לעומת זאת שיבחה את דיכויהּ האלים של ההפגנה, וחוקקה שורת חוקים ("ששת החוקים" - six acts) במטרה להגביל את חופש הדיבור, ההתארגנות וההתאספות. כן נעצרו מרבית הדוברים הפוליטיים הרדיקלים באספה, וחלקם, ובהם האנט, הורשעו בהסתה ונידונו לעונשי מאסר. קאסלריי תמך בחקיקות אלו, דבר שרק החמיר את הוקעתו במעגלים חברתיים שונים בציבור.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות היוונית בדמות מרד נגד השלטון העות'מאני, דעת הקהל בבריטניה תמכה ביוונים. לצד זאת, קאסלריי התנגד להתערבות צבאית נגד העות'מאנים, אפילו לנוכח מעשי הטבח שביצעו באוכלוסייה היוונית. הוא התנגד להתערבות במשבר פנימי של האימפריה העות'מאנית. קאסלריי טען שאם יתערבו האירופאים בעד היוונים על רקע מוסרי והומניטרי, או אפילו לשם הגנת הקהילה הנוצרית באימפריה המוסלמית, "הרי קבלת עיקרון זה יפתח את הצוהר לאינספור פלישות עתידיות לטורקיה ".
לנוכח הריחוק בין המלך החדש ג'ורג' הרביעי לרעייתו קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל ניסה קאסלריי להיענות ב-1820 לדרישת המלך החדש ולהביא לביטול חוקי של הנישואים, מהלך שדעת הציבור התנגדה לו בחריפות. מספר פעמים קם המון זועם על ביתו של קאסלריי, יידה אבנים וניפץ את חלונות הבית. מותה של אשת המלך ב-1821 הובילה לסגירת הפרשה מעצמה, אך הפרשה הותירה כתם נוסף בדעת הציבור על קאסלריי. אף על פי כן, נדמה היה כי גם המלך החדש וגם הלורד ליברפול ראו אותו כיורש הנחוץ לראשות הממשלה. מספר פעמים הרהר ליברפול לפרוש ולהעביר את התפקיד לקאסלריי. בסופו של דבר, ליברפול האריך ימים יותר מאשר קאסלריי ונותר בראשות הממשלה עד לפרישתו באופן סופי ב-9 באפריל 1827, כאשר הוא סבל מדימום מוחי וביקש מהמלך לאתר לו מחליף. ביולי הוא סבל מאירוע מוחי נוסף וב-4 בדצמבר 1828 הוא מת. הלחץ הציבורי לרפורמה, שטבח פיטרלו היה אחת מביטויו המובהקים, הוביל כעבור כ-13 שנים מאירוע הטבח לחקיקת חוק הרפורמה של 1832, שביטל את מרבית העיוותים בייצוג הבוחרים בבחירות לפרלמנט, ובהמשך לתיקונים נוספים במשטר.
הידרדרות בריאותו ואחרית
לנוכח המשברים הרבים שעמד נגדם, קאסלריי לקה בדיכאון, הוא שתה שתייה חריפה באופן כבד, סבל מעודף משקל ולקה בגאוט. נוהג העבודה שלו תואר ככזה שיכול להביא גם ל"התמוטטות בריאותו אפילו של הרקולס". לצד התערערות בריאותו הגופנית, הביקורת וההוקעה הציבורית שלו, כמו גם הרגלי העבודה שלו ותשישותו, הובילו לכך שבריאותו הנפשית נפגעה גם כן. בשנת 1821 הפך קאסלריי, בעקבות מות אביו, למרקיז השני מלונדונדרי. מצבו הגופני החמיר, וב-1822 הוא החל לסבול מבעיות נפשיות, כמו פרנויה והתמוטטות עצבים. אלה החמירו עם הזמן. ב-9 באוגוסט נפגש עם המלך ג'ורג' הרביעי והביע בפניו את הפרנויה שלו כי שוטרים מחפשים אחריו מתוך חשדות שהוא הומוסקסואל וביצע מעשה סדום, דבר שהיה אסור בחוק באותה העת. אין אף הוכחות לחשדות ולהאשמות אלו ובמשך כל חייו נותר קאסלריי נאמן לאשתו אמיליה.
התגובות למותו
בהלווייתו נכחו ראש הממשלה לשעבר הנרי אדינגטון, ראש הממשלה המכהן הלורד ליברפול, ושני ראשי ממשלה עתידיים: פרדריק רובינסון וארתור ולסלי, הדוכס מוולינגטון. לורד ביירון נתבקש להכין כתובת על קברו של קאסלריי. בסופו של דבר, יריבו מר הנפש ג'ורג' קנינג ירש אותו בהנהגת בית הנבחרים ובתפקיד שר החוץ, ומאוחר יותר, בעקבות פרישתו של הלורד ליברפול, גם עלה לראשות הממשלה. במותו של רוברט סטיוארט ירש אחיו צ'ארלס את התואר של 'הלורד קאסלריי'.
ניידות חשמלית
ניידות חשמלית או מוביליות היא נטייתם של נושאי מטען (למשל אלקטרונים, חורים, יונים) לנוע עקב השראת שדה חשמלי. הניידות מוגדרת כיחס בין מהירות הסחיפה, שהיא המהירות הממוצעת של נושאי המטען, לשדה החשמלי, הגורם לסחיפה.
בנוסחה,. כאן \ \mu היא הניידות, \ v_d היא מהירות הסחיפה ו-\ E הוא השדה החשמלי המושרה.
מבט כללי
במוצק, אלקטרונים (ובמקרה של מוליכים למחצה, גם חורים) ינועו בחומר באקראיות, בהיעדר שדה חשמלי. לכן, התנועה הממוצעת של נושאי המטען תהיה אפס, בכל כיוון כלשהו.
למרות זאת, בהשראת שדה חשמלי, נושאי מטען שליליים יואצו בכיוון הפוך לכיוון השדה החשמלי. סכימת לפי זמן של ההפרש בין התאוצה שגורם השדה החשמלי, לבין התאוטה בעקבות התנגשויות ופיזורים וחישוב הממוצע, ייתנו את מהירות הסחיפה. תנועה מכוונת זו של אלקטרונים או חורים היא קטנה בכמה סדרי גודל מתנועתם האקראית, אחרת משוואת הניידות לא הייתה מתקיימת.
במוליכים למחצה, מהירויות הסחיפה של אלקטרונים ושל חורים, בהשראת אותו שדה חשמלי, יהיו בדרך כלל שונות.
בפלזמה, יש התאמה בהתנהגות של יונים ואלקטרונים חופשיים.
בריק, אלקטרונים בשדה חשמלי יהיו בתאוצה קבועה, לפי החוק השני של ניוטון (עד אשר יגיעו למהירות יחסותית). תופעה זו ידועה בתור "מעבר בליסטי". המצב היציב של מהירות סחיפה לעולם לא מושג, ולכן ניידות אינה מוגדרת לתנועת אלקטרונים בריק.
במוצק, אם האלקטרונים חייבים לזוז רק למרחק קצר (בקנה מידה של תנועה בראונית), קירוב של מעבר בליסטי אפשרי.
ניידות היא בדרך כלל פונקציה של טמפרטורה ושל חוסר האחידות בחומר. היא נקבעת בצורה אמפירית, ולכן ערכי ניידות ניתנים בדרך כלל בטבלה ולא כנוסחה אנליטית. ניידות גם תהיה שונה עבור אלקטרונים או חורים במוליך למחצה.
ניתן להעריך את פונקציית הניידות כסכום של ההשפעה של רטיטות הסריג (פונונים), ושל השפעת חוסר האחידות המתוארת על ידי חוק מת'אסן:
דוגמאות
ניידות אלקטרונים טיפוסית עבור צורן בטמפרטורת החדר (300 קלווין) היא. לעומתה, ניידות החורים היא בסביבות.
ניידות גבוהה מאוד נמצאה במספר מערכות בעלות ממדים קטנים, כמו מערכת דו-ממדית של אלקטרוני גזים, גראפין, ננו-שפופרות פחמן. מוליך למחצה אורגניים (פולימר, אוליגומר) שפותחו הם בעלי ערכי ניידות קטנים בהרבה.
קשר למוליכות
ישנו קשר פשוט בין ניידות למוליכות חשמלית. אם \ n מייצג את צפיפות נושאי המטען ו-\ \mu מייצג את הניידות שלהם. בשדה חשמלי \ \vec E, כל אחד מנושאי המטען הללו ינוע עם מהירות, וצפיפות הזרם הכוללת תהיה (\ e הוא המטען האלמנטרי). לכן, המוליכות החשמלית \ \sigma נתונה על ידי.
סלוצקי ודומינגז
הראל סְלוּצקי (נולד ב-31 באוגוסט 1966) ועופר דוֹמינגֶז (נולד ב-5 באוגוסט 1970) הם צמד בדרנים, מנחי טלוויזיה ושדרני רדיו ישראלים.
ביוגרפיה
הצמד הכירו בשנת 2000, כאשר דומינגז היה מנהל התוכניות ברדיו קול רגע וסלוצקי בוגר בית הספר לקולנוע במאי ומרצה שידרו באותה תחנה.
הם פרצו בשנת 2009, כאשר החלו להנחות תוכנית בוקר ברדיו תל אביב בשם "תוכנית הבוקר של ישראל". בנוסף, הם הגישו פינה בתוכניתה של צופית גרנט, "קצפת". הפיקו וביימו את הסרט הדוקומנטרי "באמת ומקרוב" על עודד קטש עבור ערוץ 10.
בשנת 2011, החלו להנחות בערוץ הטיולים תוכנית בשם "מסעות סלוצקי ודומינגז בארץ הקודש", בה טיילו ברחבי הארץ. בשנת 2012, הופיעו בתוכנית הדוקו-ריאליטי של הוט, "גולסטאר". באותה שנה זכו בפרס "תוכנית האקטואליה הסטירית" בכנס העיתונות באילת.
בשנת 2013, השתתפו בתוכנית המתיחות "אמבוש".
בשנת 2014, השתתפו בתוכנית הדוקו-ריאליטי של הוט, "היחידה". באותה שנה, הפסיקו להנחות את תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב. בעקבות הפרת חוזה של הרדיו תבעו את התחנה וזכו בבית המשפט לדיני עבודה. הם הוחלפו על ידי אסי עזר ודפנה לוסטיג, ובנוסף, החלו להנחות תוכנית מוזיקה בערוץ 2 בשם "אנשי המוזיקה" שזכתה לאחוזי רייטינג גבוהים, בה בכל פרק ראיינו מספר מוזיקאים ישראלים.
משנת 2015 עד אוקטובר 2017 הנחו את התוכנית "בוקר ספורט" בערוץ הספורט. באולימפיאדת ריו, הנחו השניים את הפאנלים האולימפיים במסגרת מבצע שידורים רחב והנחו את משבצת הערב בערוץ "מגרש פתוח".
מיוני 2016 חזרו לשדר את תוכנית הרדיו שלהם באכסניה חדשה - רשת ב' ומדצמבר 2017 משדרים סלוצקי ודומינגז ברדיו צפון וברדיו קול הים האדום באילת.
תוכנית הרדיו
תוכנית הרדיו שלהם, בגלגוליה השונים, בנויה כתוכנית בידורית עם פינות היתוליות ומוזיקה עדכנית. בין הפינות הקבועות נמצאות: חידונים בהשתתפות המאזינים, פינת שיר נוסטלגי: "שיר ההה", ראיונות מבוימים עם אישים בכותרות בעזרת חיקויים של סלוצקי (מהפופולריים: בנימין נתניהו, משה מזרחי), חמשיר שבועי בביצוע חיקוי של יהונתן גפן.
חיים אישיים
הראל סלוצקי נשוי לנעמה מישר ואב לחמישה. הוא מתגורר בהרחבה של קיבוץ דגניה ב'. עופר דומינגז נשוי ללילך ואב לשלושה. הוא מתגורר בהוד השרון.
סובייצקה
עלילה
במרכז הסדרה סיפורה של ענת (אניה), סטודנטית צעירה למתמטיקה. היא אומנם ילידת ישראל אך הוריה עלו מברית המועצות לשעבר. ענת מתכחשת למוצא הסובייטי שלה כדי לנסות ולהיטמע בחברה הישראלית בה נולדה וגדלה, ולמרות זאת היא מתוייגת כ"רוסייה". לאחר שאביה פוטר מעבודתו במפעל לאחר 20 שנה, לא מקבל דמי אבטלה ומושפל בביטוח לאומי, ענת מוצאת את עצמה בעימות קולני עם פקיד בביטוח הלאומי בעקבותיו היא הופכת, מבלי שהתכוונה לכך מלכתחילה, לקול של הדור שלה, בני העולים מברית המועצות. הסדרה עוקבת אחר התהליך שעוברת ענת, במהלכו היא מקבלת את מוצאה והופכת ל"סובייצקה" - קולה של העלייה ברשתות חברתיות, וכך נחשפת לטראומת העלייה שחוו בני הדורות השונים במשפחתה.
הפקה
הסדרה הופקה עבור תאגיד השידור הישראלי על ידי חברת ההפקה "ארצה הפקות". יוצרת ותסריטאית: דנה אברמוביץ, בימוי: ענת סטלינסקי, עורכת תסריט: אסתר נמדר תמאם, יוצרי המוזיקה המקורית: ערן פריאון, עופר פריאון ויקיר בן טוב. את לוגו הסדרה צילם ועיצב פיני סילוק.
אדם בן כלב
אדם בן כלב הוא ספר מאת יורם קניוק אשר ראה אור בהוצאת עמיקם ב-1969. הספר עוסק בחייהם של ניצולי השואה בישראל ובהתמודדותם עם הצלקות הנפשיות העמוקות שהם נושאים עמם.
עלילה
הספר מגולל את סיפורו של אדם שטיין, יהודי שעד פרוץ המלחמה נחשב לגדול בדרני גרמניה, ובעל קרקס מצליח. קומנדנט קליין, מפקד מחנה השמדה, מטיל על אדם לשעשע את הצועדים בדרכם האחרונה במחנה (כולל בני משפחתו שלו), וכן לשמש ככלבו של הקומנדנט. אדם שטיין שורד את השואה בזכות כשרונותיו.
במהלך הספר מתוארות ההתרחשויות בבית חולים פסיכיאטרי לניצולי השואה בערד, שבו מאושפז אדם שטיין לאחר עלייתו לארץ ישראל. מרגע הגיעו למוסד, אדם נכנס לתפקידים שונים כגון מנהיג, מורה, חבר, מאהב, יועץ, פסיכולוג, אל ואב, תוך ניהול מערכת יחסים אינטימית עם אחת האחיות, ושיחות רבות עם שלל דמויות מעברו אשר אינם בין החיים.
תגובות לספר
בתקופה שבה יצא הספר, נראה כי הציבור הישראלי התקשה לעכל אותו, בשל השילוב בין טרגי לקומי, ססגוניותו, הפנטזיות שלו ושאלות שהעז להעלות לגבי השואה, שחרגו מהמקובל עד אז בספרות ובדיון התרבותי. בספרו היה קניוק הראשון להתמודד עם נושא האמצעים הספרותיים של גרוטסקה ואבסורד ביחס לשואה, ובחן אותה דרך טשטוש גבולות בין מציאות ובדייה, צדק ורשע, הומור ואימה, שיגעון ושפיות.
הספר הודפס במהדורות חוזרות רבות, תורגם ל-51 שפות וזכה לביקורות חיוביות.
עיבודים לספר בתיאטרון ובקולנוע
בשנת 1993 הוצגה הצגה המבוססת על הספר בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה. אלכסנדר צ'רבינסקי עיבד את הספר למחזה ומארק איווניר תרגם אותו לעברית. בתפקידים הראשיים שיחקו איגור מירקורבנוב, ישראל דמידוב ויבגניה דודינה. ההצגה הוצגה באוהל קרקס שנבנה לתכלית זו והוצב בפארק הירקון, להקת התיאטרון הסתובבה בעולם עם האוהל והציגה בתוכו. "אדם בן כלב" הציגה במשך שנים רבות.
בשנת 2008 עובד הספר גם לסרט הקולנוע "אדם בן כלב", בבימויו של פול שרדר ובכיכובם של ג'ף גולדבלום, וילם דפו, דרק ג'קובי, איילת זורר, יבגניה דודינה, חנה לסלאו, עידן אלתרמן ודרור קרן.
תמונות מתוך ההצגה "אדם בן כלב" בתיאטרון גשר:
נידרבוכסיטן
נידרבוכסיטן (בגרמנית: Niederbuchsiten) היא עיירה בת כ-1,200 תושבים, בקנטון זולותורן.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 1040 ובשנת 1299 קיבל את שמו הנוכחי. עד היום רוב שטח העיירה מיועד לחקלאות.
בשנת 2008 כ-7.5% מאוכלוסייה היו בעלי אזרחות זרה.
בשנת 1931 בעיר הוקמה חברה "יורה" לייצור מכשירי חשמל. עד היום במקום נמצא מטה החברה והיא בין המעסיקים העיקריים של היישוב.
שטח העיירה נכלל ברשימת "אתרי מורשת של שווייץ".
יחסי לוב–מצרים
יחסי לוב–מצרים הן יחסי החוץ הדו-צדדיים בין המדינות השכנות, מצרים ולוב. הם התאפיינו בתחילה בשיתופי פעולה, לאחר ששתיהן קיבלו עצמאות בראשית שנות ה-50. לוב סייעה למצרים במלחמת יום הכיפורים. מאוחר יותר התגלעו מתחים עקב התקרבות מצרים למערב. לאחר מלחמת לוב–מצרים בשנת 1977, הושעו היחסים למשך שתים עשרה שנים. עם זאת, מאז 1989 היחסים השתפרו בהתמדה. עם הסרתם ההדרגתית של הסנקציות של האו"ם וארצות הברית על לוב בין השנים 2003–2008, שתי המדינות פעלו יחד לפיתוח משותף של תעשיות הנפט והגז הטבעי שלהן.
היסטוריה מוקדמת
הגופים המדיניים ששלטו באזור של לוב ומצרים המודרניות קיימו יחסים היסטוריים במשך אלפי שנים. השושלת העשרים ושלושה של מצרים הייתה משטר של מלכי לוב משווש ששלטו במצרים עילית בין 880 ל-734 לפני הספירה. היוונים הקימו מושבות בשתי המדינות כמו קירנה בלוב ואלכסנדריה במצרים. משנת 305 לפנה"ס ועד 30 לפנה"ס מזרח לוב (קירנאיקה) וצפון מצרים נשלטו על ידי היוונים התלמיים. לימים הפכו קירינאיקה ומצרים למחוזות האימפריה הרומית.
מצרים, קירינאיקה וטריפוליטניה (מערב לוב) נכבשו על ידי ערביי ח'ליפות אומיה בין 639 ל-644. לעיתים הייתה טריפוליטניה למעשה בלתי תלויה במצרים, כמו בתקופת השושלת האע'לאבית משנת 800 עד 909, בעוד שבזמנים אחרים שתי המדינות היו מאוחדות, כמו תחת השושלת הפאטמית משנת 909 עד 1171. מצרים הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית בשנת 1517 וטריפולי בעקבותיה בשנת 1555. עם זאת, לשתי המדינות הייתה אוטונומיה ניכרת.
תחת השפעה קולוניאלית
משנת 1882 הייתה מצרים עצמאית נומינלית אך בפועל בשליטת בריטניה, ואילו איטליה פלשה וכבשה את לוב בשנת 1912. עד אמצע המאה ה-20 היחסים בין האזורים הושפעו במידה רבה מהיחסים של המעצמות הקולוניאליות וממדיניותן.
הגבול בין לוב ומצרים היה זירת קרבות הרואיים בין הבריטים לכוחות הגרמנים והאיטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה, והגיע לשיאו בקרב אל-עלמיין השני באוקטובר–נובמבר 1942 שבסופו של דבר ביטל את האיום על הבריטים במצרים והביא לגירוש איטליה מלוב.
היסטוריה של יחסי המדינות
הממלכה המאוחדת הכריזה על מצרים כמדינה עצמאית באופן חד-צדדי בשנת 1922. עם זאת, המדינה נותרה תחת השפעה כבדה של האימפריה הבריטית עד המהפכה המצרית בשנת 1952. מנהיג תנועה זו, גמאל עבד אל נאצר, הפך לנשיא השני של הרפובליקה של מצרים בשנת 1956, והחזיק בשלטון עד מותו בשנת 1970. אנואר סאדאת ירש את נאצר, ואחרי חיסולו בשנת 1981 הוחלף כנשיא הרביעי על ידי חוסני מובארכ, שהיה בשלטון עד המהפכה המצרית בשנת 2011.
יחסי המדינות מאז עצמאות לוב הושפעו בעיקר מגישת הממשלים לסכסוכים בינלאומיים ומאינטרסים כלכליים:
מהמפכה במצרים עד המהפכה בלוב (1952–1969)
בעוד שמהפכת הקצינים החופשיים במצרים, בשנת 1952, גיבשה את המדיניות הפאן-ערבית במצרים ואת התנתקות מצרים מהשפעת הממלכה המאוחדת, השלטון בלוב נותר בידי המלך אידריס עד 1969, ובתקופה זו הוא לוב נותרה תחת השפעה בריטית חזקה. לוב, שאזרחיה סבלו מאוד מעוני ושהנהגתה הייתה חסרת ניסיון, הסתמכה על סיוע כלכלי מבריטניה. זמן קצר לאחר עצמאותה הגיעו הבריטים והלובים להבנות שיעמדו בבסיס אמנה אנגלו-לובית. תנאי האמנה הוסכמו ב-1951, אך הוסכם גם שעדיף ללוב להתקבל קודם לליגה הערבית והאמנה נחתמה ב-1953 לאחר שלוב התקבלה לליגה. לבריטניה היה בסיס צבאי בלוב, והיא התייחסה ללוב כבסיס אלטרנטיבי להשפעתה באזור, בעקבות הרעת היחסים עם מצרים. במזכר של משרד ההגנה הבריטי מ-1956 נכתב שלוב משמשת ככוח נגד להשפעה המצרית ושהיא גם מעסיקה את ממשל נאצר באופן שעשוי לרסן את שאיפותיו.
על אף השפעתה של בריטניה, למהפכה במצרים הייתה גם כן השפעה נרחבת על החברה בלוב. תחת השלטון האיטלקי בלוב, מנעו האיטלקים את פיתוח מערכת החינוך וההשכלה בלוב, ומרבית המורים בלוב בשנים הראשונות לאחר עצמאותה היו מצרים. נוכחות מצרית זו הביאה להתפשטות אידאולוגיה פאן-ערבית ופרו-מצרית בלוב.
בהכנות לקראת מבצע קדש שקלו הבריטים והצרפתים שימוש בבסיסים בלוב נגד מצרים. תוכניות אלו נזנחו, בין השאר מחשש שהם יביאו להתחזקות ההשפעה המצרית במדינה ולערעור שלטונו של אידריס. ממשלת לוב, שהייתה מודעת לחלק מההכנות, ודרשו לא לערב את לוב במלחמה. עם פרוץ המלחמה, החלו בלוב הפגנות ומחאות שהממשל המלוכני התקשה להכיל. מנגד, האליטות הפוליטיות בלוב נטו עדיין לתמיכה בבריטניה ולא לתמיכה במצרים. המלך אידריס עצמו סלד מההשפעה המצרית ואמר בינואר 1957 ש"הבריטים היו צריכים לחכות שהיהודים יחסלו את מצרים".
כישלון הבריטים במלחמה הביאה לעליית המוניטין של נאצר בלוב, במקביל לירידת המוניטין של בריטניה. בטווח הקצר הביאה המלחמה להתחזקות הסיוע הבריטי ללוב, שכן בריטניה חששה מהתקרבות של לוב למצרים או לברית המועצות. בעקבות ההפגנות בלוב ביקש אידריס מהבריטים שיצמצמו את נוכחותם הצבאית במדינה. עם זאת, בעקבות חששו מהמצרים הוא לא ביקש פינוי מוחלט של הכוחות, אותם הוא תפס כערובה נגד השאיפה של המצרים להגביר את השפעתם. בטווח הארוך, המלחמה הביאה להתחזקות הרגשות הלאומיים בלוב והנטייה הפרו-מצרית.
מלחמת ששת הימים הביאה להתפרצות נוספת של רגשות לאומיים ופרו-מצריים בלוב, ולחשש נוסף מפעולות מצריות שיסכנו את המשטר המלוכני. ייתכן שההפגנות פרצו גם בעקבות שידורים של רדיו קהיר בטריפולי. הממשלה הלובית הביעה את תמיכתה במצרים, והחל מ-1 ביוני 1967 החלה להעביר כוחות לאזור החזית המצרית, אך לא היה לה כוח משמעותי לתרום למלחמה בחצי האי סיני. עד 1067 הפכה לוב ליצואנית נפט משמעותית – השלישית בעושרה בעולם העברי אחרי ער הסעודית וכוויית – ולאחר המלחמה היא סיפקה סיוע למצרים ולירדן. התפתחויות אלו הגבירו מצד אחד את חוסר שביעות הרצון מהשלטון המלוכני ומשיתוף הפעולה עם המערב, ומצד שני הפחיתו את החשש של הלובים מההשפעת מצרים, שהזקקה לסיוע הלובי.
בסיכומו של דבר לאידאולוגיה המצרית הייתה הפשעה רבה על התפתחות הגורמים שהביאו להפיכה בלוב, אך המצרים הופתעו מההפיכה עצמה. זמן קצר לאחר ההפיכה צורפו אנשי ביטחון מצרים לכוחות הביטחון הלובים.
התחממות היחסים לאחר עליית קדאפי לשלטון (1969–1973)
ממשל נאצר במצרים בירך על עליית קדאפי לשלטון והיה אחד הראשונים שהכירו בו כשליט לגיטימי. תמיכה זו נבעה, בין השאר, מהכרה בהשפעה של האידאולוגיה הפאן-ערבית המצרית על בלוב והקשר בינה לבין המהפכה. קדאפי אימץ את האידאולוגיה הזו, ובדצמבר 1969 הוכרזה הקמת "החזית הערבית המהפכנית" שכללה את לוב, מצרים וסודאן, והייתה אמורה להיות צעד ראשון לקראת איחוד מדיני. סוריה הביעה עניין בשיתוף הפעולה, וביוזמת לוב הוצעה הקמת "איחוד הרפובליקות הערביות" – גוף מדיני שבמסגרתו ימוזגו את לוב, מצרים וסוריה למדינה ערבית מאוחדת. לאחר מות נאצר ועליית אנואר סאדאת לשלטון במצרים, קודמה הקמת הגוף כפדרציה של שלוש המדינות, במקום מיזוג. ההצעה אושרה במשאלי עם שנערכו סימלוטנית בשלוש המדינות ב-1 בספטמבר 1971. עם זאת, התנאים לשיתוף הפעולה במסגרת זו מעולם לא נקבעו וההצעה נזנחה סופית בשנת 1977, עם פרוץ המלחמה בין לוב למצרים.
סיוע לובי במלחמת יום כיפור
לאחר שקדאפי תפס את השלטון בשנת 1969, הוא החל במהירות להשתמש בהכנסות מנפט כדי לבנות את הכוחות המזוינים של לוב, ורכש מטוסי מיראז' 3 וציוד אחר מצרפת. רבים מהמטוסים הועברו בשקט למצרים, שם התאמנו טייסים מצרים לקראת מלחמה חדשה נגד ישראל כדי להשיב שטחים שאבדו במלחמת ששת הימים בשנת 1967. ההתקפה המצרית בתמיכת חטיבה משוריינת ושתי טייסות של מטוסי מיראז' 3 מלוב (טייסת אחת שהפעילה מצרים) הושקה ב-6 באוקטובר 1973. עם זאת, למרות ההצלחה הראשונית, הישראלים עברו מהר מההגנה להתקפה, ואחרי שלושה שבועות הוסכם על הפסקת אש. במשא ומתן שלאחר מכן להגיע להסכם בר-קיימא עם ישראל ולהשבת סיני, מצרים תחת סאדאת התקדמה בנחישות לכיוון הצד המערבי במלחמה הקרה, שינוי במדיניות שנחשבה לבגידה מצד מדינות ערב רבות כולל לוב.