cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט וקסלר
עמידה מול האנטישמיות
וקסלר היה היוזם של חוק בית הנבחרים 1746 הדורש מחברות ביטוח בארצות הברית לחשוף את כל פוליסות הביטוח בתחום השואה ולאפשר לניצולי שואה להגיש תביעות בנושא זה בבתי משפט אמריקאים. מטרת החקיקה באה לאחר שבמשך שישים שנה אחרי השואה, ניצולי השואה היו עדיין נתקלים בדחייה, עיכוב, בירוקרטיה בסוגיות האלה. רק 17,000 מתוך 870,000 פוליסות ביטוחי חיים של יהודים מלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שולמו למבוטחים. חקיקה זו הסדירה את הנושא לראשונה.
הוא יזם גם, את חוק בית הנבחרים 1185, אשר נוגע למקרים במלחמת העולם השנייה בהם גורשו יהודים למדינות עוינות לאמריקה, מטרת החקיקה להביא לבחינה מלאה של יחסה של ממשלת ארצות הברית כלפי כל המיעוטים האתניים ובתוכם הפליטים היהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. החוק ייסד שתי וועדות: אחת שתלמד ותנפיק דו"ח על היחס כלפי הקבוצות האתניות במהלך המלחמה, והשנייה שתבחן ותוציא דו"ח בנוגע ליחס כלפי הפליטים היהודים שברחו מרדיפות המשטר הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, הוא ניהל שימועים עם עדי ניצולי השואה, בקונגרס ובאוניברסיטת פלורידה, לגבי הארכיון בעיר באד ארולסן, שבגרמניה, אשר מחזיק מיליוני מסמכים אודות גורלם של האנשים שנספו במחנות ההשמדה וסירב במשך כ-60 שנה לפתוח את דלתותיו לקרוביהם הניצולים; זאת במטרה ללחוץ לפתיחת הארכיון ולהביא לשינויי מדיניות בארכיונים אחרים באירופה. כן לחץ וקסלר על הנשיא בוש ומזכירת המדינה, קונדוליזה רייס, להעלות את נושא ההשבה ו/או פיצויים עבור הרכוש היהודי בפולין בפגישותיהם עם נשיא וראש ממשלת פולין.
ועדות
וקלסר מכהן כרגע בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
גיא לואל
גיא לואל (נולד ב-4 בדצמבר 1971) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
גיא לואל נולד וגדל ברמת גן. כבר בבית ספר התיכון אהל שם השתתף בהצגה "מתנערים" בבימויו של דוד שטיינברג. בצה"ל שירת תחילה בחיל התותחנים וכעבור שנתיים עבר לתיאטרון צה"ל. בשנים 1993–1996 למד משחק בבית צבי.
השתתף בהצגות בהבימה: "מנדראגולה", "מלכוד 22", "בחורים בדלת ממול", "משחקי אימפרוביזציה", ו"סיפורי הבימה". תיאטרון בית ליסין: "מבזק חדשות", "סקפינו" ו"סופש שבוע עם תום". התיאטרון הקאמרי: "קוויאר ועדשים". תיאטרון באר שבע: "שחק אותה סם". במקביל השתתף בהצגות בתיאטרון הספרייה: "הבחורים שלנו" ו"כובע מלא גשם". השתתף בהצגות לילדים ונוער "למשל שועל", "מר זוטא ועץ התפוחים", "ג'ונגל בחירות", "סכנה" ו"המסע של תומי".
בשנת 1999, שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסרטו של אלון זינגמן "כאב השיניים של הרצל" שזכה בפרס וולג'ין ובדרמת הטלוויזיה "כאילו כלום לא קרה". בשנת 2000 שיחק בדרמה "האישה האחרת" לצידן של גילה אלמגור, יונה אליאן ואביטל אברג'יל.
בשנת 2002 לוהק לתפקיד הראשי בסרט "חוכמת הבייגלה", תפקידו בסרט זה, נחשב לתפקיד הפריצה שלו. ב-2006 השתתף בסרטים "למראית עין", "טובה תחת טובה", "כאילו כלום לא קרה" ובסרט הקצר "זרים".
בטלוויזיה השתתף לואל בטלנובלות "טלנובלה בע"מ" בה גילם את דמותו של מנהל ערוץ הטלוויזיה המאוהב בעצמו, בני קייזרמן, "האלופה" בה גילם את דמותו של אחיו של קייזרמן, שדרן הספורט דובי קיסר שאיבד את שפיותו, הנחה את "סקר הסקס הגדול" בערוץ YTV בשנת 2005.
ב-2007 השתתף בטלנובלה "בובות", בה גילם את דמותו של מויש, מפיק אירועי אופנה שהוא הומוסקסואל בארון ואביו של גיא.
ב-2008 שיחק ב"חשופים", בה גילם את מגיש החדשות איתן ארזי. השתתף בשלוש העונות בסדרת הטלוויזיה "המובילים" בערוץ לוגי, וכן בסדרות "האקס המיתולוגי", ו"20 פלוס" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2009 הנחה את השעשועון המבוסס על תחרות בין ידוענים "בעזרת השם", והחל לגלם את דמותו של קוזו אביטל בסדרת הטלוויזיה "פולישוק".
בשנת 2010 שיחק בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף", בערוץ 10.
בשנת 2011 החל להנחות יחד עם ישראל אהרוני את תוכנית הבישול "ישראל מבשלת". כמו כן, לואל השתתף במספר קמפיינים פרסומיים, בהם לרשות הלאומית למלחמה בסמים, המשביר לצרכן והפניקס חברה לביטוח.
ב-2012 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "יומני החופש הגדול" ובסדרה "החממה" בתפקיד מורדי רוזן ראש הממשלה. ב-2014 גילם את בן זיידמן, בן זוגה של חן, בסדרה "עממיות". באוגוסט עלתה הסדרה "השוטר הטוב" שם מגלם את תפקידו של יעקב "רבי" השוטר והמפקד של דני, אותו משחק יובל סמו. ב-2015 שיחק לואל בסדרה "תמר הבלשית וקפטן יום שלישי", ובסדרת הרשת "קינגים", שם מגלם איש קבע שבוגד באשתו. כמו כן משחק בסדרה "אלישע", המשודרת בערוץ הילדים, בתפקיד עורך הדין זכאי "הגדול" שרוצה למנוע מאלישע (יובל סמו) לסיים כיתה ו' ולזכות בירושה.
באותה שנה שיחק גם בתור שחקן אורח בעונה הרביעית בסדרה הקומית "סברי מרנן (סדרת טלוויזיה)", בשם פלג חבר של שני מהעבודה שלה, ומאז שיחק בעוד כמה פרקים.
משמש כסגן יושבת ראש ארגון שח"ם.
בשנת 2022 השתתף לואל בדמות בסרט בחורים טובים.
בשנת 2023 השתתף בסדרה מלון הוטל המשודרת בערוץ כאן חינוכית, בתפקיד גורי, אב המשפחה ומנהל המלון.
חיים אישיים
לואל בזוגיות עם דרורית זרמון (אמה של דנה זרמון), ארט דירקטורית ופרסומאית, ולהם בת משותפת.
אוניברסיטת בריגהאם יאנג
מטרת האוניברסיטה אינה להפיץ את הדת הנוצרית המורמונית, אלא לאפשר השכלה, ידע, ולימודים ברמה אקדמית לכל אחד, בשכר לימוד נמוך יחסית. עם זאת, הלומדים באוניברסיטת בריגהאם יאנג מתחייבים לכבד את קוד ההתנהגות הנוקשה המאפיין את הדת המורמונית, וכולל, למשל, הקפדה על לבוש צנוע ואיסור על שתיית אלכוהול.
היסטוריה
ראשיתה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ניתן היה בשנת 1862, כאשר וורן דוסנברי (פעיל מורמוני) הקים בית ספר בעיר סולט לייק סיטי. לאחר שזכה להכרה מסוימת באיכותו, אומץ והפך לסניף טימפנוגוס של אוניברסיטת דזרט (University of Deseret). בעקבות קשיים כלכליים נסגר הסניף, וב-16 באוקטובר 1875, בריגהאם יאנג, מנהיגה השני של תנועת הנוצרים המורמונים, ומייסד האוטונומיה המורמונית, לימים מדינת יוטה, העביר את הנכס לנאמנים כדי להקים את האקדמיה של בריגהאם יאנג. לאחר שבמשך כמה שנים העלה את הרעיון של הקמת אוניברסיטה של הכנסייה המורמונית. יאנג אמר על חזונו: "אני מקווה לראות אקדמיה ... בה ילדי הקדושים האחרונים יוכלו לקבל חינוך טוב ללא שילוב עם ההשפעות האתאיסטיות המזיקות שנמצאות בכל כך הרבה מבתי הספר הגבוהים. של המדינה".
בשנת 1979 נחנך באוניברסיטה ארכיון הויולה הבינלאומי על שם פרימרוז.
המאבק נגד הקמת קמפוס הר הצופים
בשנת 1981 ביקשה אוניברסיטת בריגהאם יאנג להקים קמפוס משלה על גבול הר הזיתים והר הצופים בירושלים, וחכרה שטח במורדות ההר ממינהל מקרקעי ישראל. תהליך התכנון וקבלת אישורי הבנייה נמשך כשלוש שנים. בסוף 1984 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את התוכנית והבנייה החלה זמן קצר אחר כך. על האישורים שניתנו לקמפוס חתם גם שר הפנים יוסף בורג, שר החקלאות אריאל שרון (שהיה אחראי על מינהל מקרקעי ישראל) ושר החינוך זבולון המר.
במהלך 1985, החלו גופים דתיים וחרדיים בניסיונות לטרפד את הבנייה, וטענו שמטרת האוניברסיטה היא לקיים פעילות מיסיונרית. את המאבק החל ארגון יד לאחים, ובמהרה הצטרפו אליו גופים נוספים, כולל הרבנים הראשיים, חסידות גור, מנהיגי העדה החרדית ורבני שכונות מכל הארץ. באוגוסט 1985 הגיע לישראל פרופסור ג'פרי הולנד, נשיא אוניברסיטת "בריגהאם יאנג", והביא עמו התחייבות בכתב שלא תבוצע פעילות מיסיונרית במקום. גם הרב הראשי של הקהילה היהודית בסולט לייק סיטי ערב להתחייבות. למרות זאת ההפגנות נגד הקמת הקמפוס נמשכו, כולל חבלות בעבודות הבנייה באתר הקמפוס.
בדצמבר 1985 מונה שר הדתות יוסף בורג לעמוד בראש ועדת שרים, שתדון בהקמת השלוחה של האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים. לאחר שהמפלגות אגודת ישראל וש"ס הודיעו שיעלו הצעת אי-אמון בממשלה. הוועדה בדקה בעיקר את האפשרות המשפטית להפסיק את הבנייה, ולבטל את האישור שניתן למורמונים. באוגוסט 1986, החליטה ועדת השרים לענייני האוניברסיטה המורמונית, לקבל את חוות הדעת של מי שהיה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, עורך דין יורם בר־סלע, שקבע שהממשלה אינה יכולה להפסיק את בניית הקמפוס. ועדת השרים החליטה להטיל על מינהל מקרקעי ישראל ועל אנשי היועץ המשפטי לחתום עם הנהלת האוניברסיטה על התחייבות במסגרת חוזה החכירה של השטח, לפיה לא יעסקו התלמידים והמורים בפעילות מיסיונרית.
בקיץ 1987 הסתיימה בנייתו של הקמפוס החדש, על הר הצופים, המשקיף על מזרח העיר. וכ-80 סטודנטים ראשונים הגיעו ללמוד במקום במשך 4 חודשים, ולשמוע הרצאות על ארכאולוגיה, גאוגרפיה, שפות ודתות בהקשר של המזרח התיכון. כל הסטודנטים המשתתפים בתוכנית חתמו על הצהרה בכתב המחייבת אותם לא לעסוק בפעילות מיסיונרית. במקביל נמשך המשא ומתן בין נציגי הממשלה ומינהל מקרקעי ישראל לבין המורמונים, על נוסח ההתחייבות שלא לעסוק בפעילות מיסיונרית, וגם המאבק נגד הקמפוס. במאי 1988 אושר חוזה החכירה של האוניברסיטה המורמונית. בתגובה קרא חבר הכנסת מנחם פרוש, מעל במת הכנסת, לפוצץ את מבנה האוניברסיטה מכיוון שהיא "מרכז מפלצתי למיסיונריות".
מבנה הקמפוס
הקמפוס תוכנן על ידי האדריכל דוד רזניק, והוא כולל מלבד כיתות לימוד ופנימייה לתלמידי המוסד, גם גנים מעוצבים ואולם כנסייה מרשים המשמש גם כאולם קונצרטים, אשר נערכים במקום באופן קבוע. בסמיכות לקמפוס, במורד לנחל קדרון, נמצא "גן אורסון הייד" שהוקם לזכרו של חלוץ המורמונים בירושלים. בתכנון האוניברסיטה נלקח בחשבון הבניה הפתוחה לנוף. קירות מרבית החדרים והאולמות, שפונים לעבר העיר העתיקה, עשויים זכוכית. למרות גודל המבנה, המשתרע על פני 11,500 מטרים מרובעים, הוא אינו בולט מעל קו הרקיע מאחר שהמסה שלו מחולקת באופן מדורג לתשעה מפלסים, שהם מעין טרסות על צלע ההר. מעליהם מתנשא, בתשע קשתות ענקיות, האודיטוריום, ובו 325 מקומות ושלושה קירות זכוכית. בשנת 2013 נפתח המבנה למבקרים במסגרת פסטיבל "בתים מבפנים".
המרכז משמש שלוחה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג ביוטה ארצות הברית, ולומדים בו אך ורק תלמידים המגיעים מארצות הברית כחלק מלימודיהם באוניברסיטה ביוטה. הם מבלים בקמפוס סמסטר אחד במהלכו הם לומדים על הארץ והמזרח הקרוב, ומסיירים באזור.
לירוי בורל
ביוגרפיה
בורל גדל בפנסדאוון, פנסילבניה. בשל בעיית ראייה חמורה ממנה סבל כתוצאה מפציעה בילדותו, לא יכל להשתתף במקצועות ספורט אלמלא האתלטיקה הקלה, וכך הגיע לריצת 100 מטר.
בבגרותו החל את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת יוסטון והצטרף למועדון האתלטיקה של האוניברסיטה ולהתאמן אצל טום טלז. בדיוק כמו שעשה אתלט אחר לפני כמה שנים, קרל לואיס שמו. לימים יהיו השניים מתחרים מרכזיים אחד של השני וכן שותפים בקבוצת השליחים האמריקאית.
בורל סבל מפציעות טורדניות וחוסר מזל במהלך הקריירה שלו, במיוחד לקראת תחרויות משמעותיות.
את פריצתו הגדולה עשה בורל בשנים 1990 ו-1991 אותן סיים בראש הדירוג השנתי בריצת 100 מטר.
שיאן ואלוף עולם
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-14 ביוני 1991, קבע 9.90 שניות ושיפר את שיא העולם של לואיס בשתי מאיות. כחודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטוקיו אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 37.50 שניות, לפני צרפת (37.87 שניות) ובריטניה (38.09 שניות) ומדליית כסף בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 9.88 שניות, תוצאה טובה משיאו העולמי, אחרי קרל אחרי לואיס שקבע שיא עולם חדש של 9.86 שניות ולפני דניס מיצ'ל אף הוא מארצות הברית (9.91 שניות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 37.40 שניות, שיא שהחזיק מעמד 16 שנים עד שנשבר על ידי נבחרת ג'מאייקה (37.10 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.10 שניות.
1993
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה בורל בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.48 שניות, לפני בריטניה (37.77 שניות) וקנדה (37.83 שניות).
1994
בתחרות שנערכה בלוזאן שווייץ ב-6 ביולי 1994 ניצח בורל בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 9.85 שניות, שיפור לשיא בן 3 השנים של קרל לואיס במאית אחת. שיא זה החזיק מעמד כשנתיים ונשבר על ידי דונובן ביילי מקנדה (9.84 שניות). שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה בסוף יולי אותה שנה זכה בורל במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.11 שניות אחרי דניס מיצ'ל (10.07 שניות).
חיים אישיים
בורל התחתן בשנת 1994 עם מישל פין, אלופה אולימפית (ברצלונה 1992) בריצת שליחות 4x100 מטר. לזוג נולדו שלושה בנים. בנם הבכור קמרון בורל, אף הוא אצן מצטיין, התאבד ב-9 באוגוסט 2021 בהיותו בן 26.
יחזקאל דרור
יחזקאל דרור (נולד ב-12 באוגוסט 1928) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאו הראשון של המכון לתכנון מדיניות העם היהודי. חתן פרס ישראל למדעי המנהל לשנת תשס"ה.
תולדות חייו
יחזקאל דרור נולד בווינה, אוסטריה, בשנת 1928 כארתור פרימן. עלה ארצה יחד עם משפחתו לחיפה בשנת 1938, ולמד בבית הספר הריאלי. בתקופת מלחמת העצמאות שימש כקצין תכנון כוח אדם במטכ"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בפקולטות למדעי החברה ולמשפטים והיה המזכיר הכללי של התאחדות הסטודנטים הארצית. התמחה במשרד המשפטים וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1954. הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בתחום תכנון ומשפט ציבורי ב-1956. בשנת 1957 זכה בפרס על שם שמואל אלישיב על עבודה שכתב תחת הכותרת "יחסי הגומלין בין משפט וחברה". עם תום לימודיו החל לעבוד במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית. בשנת 1958 היה חבר בוועדה לקביעת חובות וכללי ההתנהגות של עובדי ציבור, בראשות השופט צבי ברנזון, ומסקנות הוועדה התבססו בעיקר על מחקר שלו. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עמד בראש הוועדה הפדגוגית של המדרשה למינהל של הסתדרות הפקידים. בשנת 1966 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה למדעי המדינה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1968 הוזמן לשנת שבתון במכון ראנד.
מחקריו שזכו לפרסום עולמי, מתמקדים בתחום המינהל הציבורי, קבלת החלטות ויחסים בינלאומיים.
בשנת 2006 מונה כאחד מחברי ועדת וינוגרד, לחקירת מלחמת לבנון השנייה.
עמדותיו
דרור הרבה לבקר את תהליך קבלת ההחלטות במדינת ישראל אשר נעשית ללא חשיבה מסודרת. הוא טען למשל שעל מבקר המדינה לעסוק יותר בדפוסי התכנון של משרדי הממשלה, ולא רק בדרך בה הם מוציאים כספים.
בשנת 1964 הוא הביע תמיכה בשינוי שיטת הבחירות לבחירות אזוריות בגלל שלשיטה זו יתרון מצומצם, לדעתו, על בחירות יחסיות ובגלל רצונו בשינוי.
לאחר פרסום הדו"ח של ועדת וינוגרד צוטט דרור במעריב כאומר: "אם אנחנו חושבים שראש הממשלה יקדם את תהליך השלום, זה שיקול מכובד מאוד. תהליך שלום, אם יצליח, יציל כל כך הרבה חיים שיש בזה משקל רב" ו"צריך לחשוב על התוצאות. מה אתה מעדיף? ממשלה של אולמרט וברק, או בחירות חדשות שבהן יעלה נתניהו?". דרור פרסם מאמר בעיתון הארץ ש"מעריב" עיוות את דבריו שכן הוא דיבר על שיקולים שעל הבוחר להביא בחשבון ולא על ועדת וינוגרד שכלל לא דנה בשיקולים פוליטיים כגון אלה. הכתב שראיין את דרור אישר את דבריו בשידור בגלי צה"ל וגם הוועדה לביקורת המדינה קבלה את עמדתו. דרור כתב על רעיון "ארץ ישראל השלמה" שהוא "אשליה קיצונית" וביקר את ההתיישבות הלא מבוקרת ביהודה ושומרון ואת מה שהוא מכנה "העדר מאמץ ראוי לניצול הצלחת מלחמת ששת הימים לקידום השלום".
לאחר חקיקת התיקון לחוק בעניין עילת הסבירות, הציע דרור ביולי 2023 לקיים משאל עם שיכריע סופית האם לקיים את החלטת הכנסת על ביטול עילת הסבירות או לבטלה, ולהמשיך בדיון בבעיות היסוד של המדינה.
העשירון האחר
העשירון האחר הוא תא סטודנטים להט"בי של האוניברסיטה העברית בירושלים. שם התא נגזר מן הטענה כי עשירית מן האוכלוסייה הכללית היא הומוסקסואלית, הנגזרת מהדו"ח "התנהגות מינית בזכר האדם" מאת אלפרד קינסי.
"העשירון האחר" הוקם בשנת 1990 על ידי קבוצה של מרצים וסטודנטים להט"בים מן האוניברסיטה העברית, והוא הארגון הלהט"בי הראשון בירושלים. בשנים הראשונות נפגש התא במשרדו של פרופ' אלון הראל. המפגשים הללו התנהלו בחשאי מפני שמשתתפים רבים היו "ארוניסטים". החל משנת 2000, לאחר מעבר במקומות שונים באוניברסיטה, עבר התא לפעול במסגרת בית הלל בקמפוס הר הצופים. ב-2008 פרש התא מבית הלל בעקבות סכסוך, שנבע מהתערבות של בית הלל בתכני המפגשים.
יוצאי התא היוו את עיקר גרעין האנשים שחברו והקימו את "הבית הפתוח". כמה מיושבי ראש העשירון האחר היו לימים לפעילים בולטים בקהילה הלהט"בית: סער נתנאל שהיה חבר במועצת העיר ירושלים מטעם מרצ, וחגי אלעד שהיה מנכ"ל הבית הפתוח עד קיץ 2006.
תא הסטודנטים הלהט"בי אשר קיים באוניברסיטה העברית כיום פועל במסגרת האחווה הסטודנטיאלית הגאה מבית האגודה למען הלהט"ב והתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות.
משוואת קלאוזיוס-קלפרון
משוואת קלאוזיוס-קלפרון (Clausius-Clapeyron, על שם רודולף קלאוזיוס ואמיל קלפרון) בתרמודינמיקה, היא משוואה המתארת את הקשר בין הלחץ והטמפרטורה במעבר בין שני מצבי צבירה של החומר.
משוואת קלאוזיוס-קלפרון לקווי הדו-קיום היא: כאשר dP/dT הוא השיפוע (נגזרת) של עקומת הדו-קיום, \ L הוא החום הכמוס (פר חלקיק), T היא הטמפרטורה ו- הוא השינוי בנפח הספציפי (נפח ליחידת מסה) בעת שינוי הפאזה.
הסקת המשוואה
נניח שתי פאזות, שנסמן ב־A ו־B, שנמצאות במגע תרמי ושיווי משקל אחת עם השנייה. בתנאים האלו, הפוטנציאלים הכימיים של שתי הפאזות, מקיימים את הקשר. מאחר שתנאי זה מתקיים בכל נקודה על עקומת הדו-קיום, תזוזה על גבי העקומה תשמור את היחס. בניסוח מתמטי, זה אומר שבתזוזה קטנה על העקומה,.
אחד מקשרי גיבס-דוהם הוא כאשר s ו־v הם האנטרופיה פר חלקיק והנפח פר חלקיק, בהתאמה. מהצבה במשוואה הקודמת, מתקבל הקשר: ולאחר סידור מחדש, הקשר מקבל את הצורה
בתהליך הפיך, השינוי בחום δQ נתון על ידי δQ=T dS ולכן החום שהושקע בשינוי מצב הצבירה הוא וזו בדיוק ההגדרה של חום כמוס, שאותו מקובל לסמן באות L. הצבה של ההגדרה בקשר שקיבלנו, יחד עם הסימון, נותנים שהיא משוואת קלאוזיוס-קלפרון.
הפיתוח המקורי של קלפרון
הפיתוח שהובא מקודם מבוסס על המושג של פוטנציאל כימי, אשר הוגדר כמה עשורים מאוחר יותר בהשוואה לגזירה המקורית של המשוואה בידי קלפרון. טיעונו המקורי של קלפרון מתבסס על ניסוי מחשבתי המערב מעגל קרנו שבו החומר המבצע את העבודה הוא אדים רווים, כלומר חומר שהלחץ והטמפרטורה שלו מצויים על עקומת הדו-קיום בין הפאזה הנוזלית והפאזה הגזית.
נניח שבמיכל מצויות פאזה נוזלית ופאזה גזית של חומר מסוים (עצם הקיום של שתי הפאזות במקביל זו לזו מלמד שהחומר מצוי על עקומת הדו-קיום), כשבוכנה ניידת שעליה מופעל לחץ P אוטמת את המיכל מלמעלה. כעת נסתכל על ארבעה שלבים של מעגל תרמודינמי, הממומשים באמצעות הכנסת חום q_{in} למערכת, הסרת משקולת זעירה שתורמת לחץ dP לבוכנה, שאיבת חום q_{out} והוספת משקולת שתורמת לחץ dP לבוכנה. מכיוון שבמעבר פאזה חום הנכנס למערכת אינו תורם להעלאת הטמפרטורה אלא רק מגדיל את כמות החומר המצוי בפאזה הגזית, כל אחד מהשלבים במעגל הכורכים בהכנסת או הוצאת חום הוא תהליך איזותרמי (ולכן המעגל הזה הוא מעגל קרנו), ומאחר ובאדים רווים הלחץ תלוי בטמפרטורה בלבד, עולה שהאיזותרמות הללו הן גם איזוברים.
אם הכנסת החום מערבת נוזל במסה \Delta m, אזי מהגדרת החום הכמוס הסגולי עולה ש-:. שינוי נפח המיכל כתוצאה מאידוי נוזל במסה \Delta m הוא, כאשר v_g,v_L הם הנפחים הסגוליים של הפאזה הגזית והנוזלית. העבודה הכוללת שמבצעת הבוכנה בתהליך קרנו הזה היא לפיכך:
היחס בין העבודה הכוללת לחום שנכנס הוא נצילות המעגל, אשר לפי תוצאה מפורסמת של סאדי קרנו היא בדיוק. כלומר קיבלנו:
ושוויון זה מאפשר לחשב את שיפוע עקומת הדו-קיום של הפאזה הנוזלית והגזית כפי שמתואר בקשר קלאוזיוס-קלפרון, דהיינו:
יישומים
המשוואה משמשת כדי לחשב האם מעבר פאזה כלשהו יתרחש או לא.
לדוגמה, הסבר נפוץ לתופעה של החלקה על הקרח הוא כי הלחץ המוגבר של המחליק על הקרח גורם לו להנתך (להפוך ממוצק לנוזל). האם הסבר זה אכן נכון?
אם T = −2 °C אפשר להשתמש במשוואה עבור מעבר פאזה ממוצק לנוזל, ואז
ובהצבת נתונים אופייניים: L = 334 kJ/kg, T=271K, \Delta V = -9.05 *10-5m3/kg,
נקבל שהשינוי בלחץ יהיה
השווה ללחץ שמפעיל מתאבק סומו (כ-150 ק"ג) שעומד על נעלי עקב (שטח של חצי סמ"ר)!
זהו לחץ הגדול בהרבה מהלחץ שמפעיל מחליק ממוצע על הקרח ולכן הסבר זה הוא שגוי.
פרדריק נורת'
פרדריק נורת', הרוזן השני מגילופורד (באנגלית: Frederick North, 2nd Earl of Guilford, ידוע בעיקר בתוארו הלורד נורת' - Lord North; 13 באפריל 1732 – 5 באוגוסט 1792) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הטורית שכיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1770 עד 1782 ובתקופה זו הנהיג את בריטניה במשך רובה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כמו כן הוא מילא שורה של תפקידים בממשלה כמו שר הפנים ושר האוצר.
ראשית חייו
נורת' היה צאצאו של רוזן סנדוויץ' הראשון וכן קרוב משפחה לסמיואל פיפס ולג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט. בתקופה מסוימת היו לו יחסים סוערים עם אביו, אך הם היו מאוד קרובים זה לזה. בשנותיו הראשונות משפחתו לא הייתה עשירה, אך מצבם השתפר ב-1735 כאשר אביו קיבל ירושה מבן דודו. אימו של פרדריק, ליידי לוסי מונטגיו, מתה ב-1734 ואביו נישא בשנית אך התאלמן שוב ב-1745 כאשר פרדריק היה בין 13. אחד מאחיו החורגים היה הלורד דרטמות' (Dartmouth) והשניים נותרו ידידים קרובים במשך כל ימי חייהם.
נורת' התחנך באיטון קולג' בין השנים 1742-1748 ולמד בקולג' טריניטי באוקספורד שממנו קיבל תואר שני ב-1750. לאחר שעזב את אוקספורד, הוא סייר באירופה במסגרת מה שכונה אז "הטיול הגדול" (Grand Tour) יחד עם דרטמות'. הוא ביקר בלייפציג, שם למד באוניברסיטת לייפציג וכן בווינה, במילאנו, בפריז ושב לבריטניה ב-1753.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-15 באפריל 1754 נבחר נורת' בן ה-23 לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של בנברי (Banbury). הוא שירת כחבר פרלמנט מ-1754 ועד 1790 והצטרף לממשלה כלורד של האוצר (Lord of the Treasury) ב-2 ביוני 1759 במסגרת הקואליציה של ניוקאסל-פיט. עד מהרה הוא זכה במוניטין של איש מנהל ופרלמנטר טוב וזכה לחיבה מצדם של עמיתיו. אף על פי שבתחילת הקריירה שלו הוא החשיב את עצמו כוויגי, הוא לא היה מקורב לאף אחד מהסיעות הוויגיות בפרלמנט ולרבים מבני הדור היה זה ברור שאהדתו נתונה לטורים.
בנובמבר 1763 הוא נבחר לנאום בשם הממשלה בעניינו של ג'ון וילקס, חבר פרלמנט שרבים חשו שהוא השמיץ הן את ראש הממשלה והן את המלך בהוצאה מיוחדת של עיתונו "הבריטי הצפוני" (The North Briton). הצעתו של נורת' שווילקס יורחק מבית הנבחרים התקבלה ברוב של 273 תומכים מול 111 מתנגדים. ההחלטה על הרחקתו של וילקס התקבלה כבר בהיעדרו, שכן הוא נמלט לצרפת לאחר שהשתתף בדו-קרב.
כאשר הממשלה הונהגה בידי המנהיג הוויגי רב העוצמה הלורד רוקינגהם ב-1765, התפטר נורת' מתפקידו ותקופה מסוימת שירת כחבר פרלמנט מן השורה. הוא סירב להצעתו של רוקינגהם לחזור לממשלה, בעיקר בשל חששו להיות מקושר לחוגי האצולה הוויגית העשירה ששלטה בממשלה.
נורת' שב לכהן בממשלה כאשר פיט הקים ממשלה שנייה ב-1766 והתמנה לתפקיד גזבר הצבא והתקבל גם למועצה המלכותית. כאשר התרופפה בריאותו של פיט ניהל את הממשלה בפועל אוגוסטוס פיצרוי, דוכס גרפטון כשנורת' משמש כאחד משריו הבכירים.
שר האוצר
בדצמבר 1767 מונה נורת' כשר האוצר ועם התפטרותו של הנרי סימור מתפקיד מנהיג בית הנבחרים, מונה נורת' תחתיו כתפקיד נוסף. בתפקידיו אלה הוא המשיך לכהן בממשלת יורשו של פיט, הדוכס מגרפטון.
ראש ממשלה
כאשר התפטר גרפטון, הרכיב נורת' ממשלה שהחלה לכהן ב-28 בינואר 1770 שרי ממשלתו ותומכיו היו ידועים כטורים, אף שהם לא התאגדו בצורה רשמית ורבים מהם היו בעבר וויגים. בריטניה הייתה אז מדינה שנחלה ניצחון במלחמת שבע השנים שלאחריה הגיע שטח האימפריה הבריטית הראשונה לשיא כאשר השתלטה בריטניה על טריטוריות בכמה יבשות. הנסיבות אילצו את נורת' להשאיר חברים רבים מהממשלה הקודמת בתפקידיהם, למרות חוסר ההסכמה שלו איתם. בניגוד לרבים מקודמיו, היו לנורת' יחסים טובים עם המלך ג'ורג' השלישי, בעיקר עקב דעותיהם הפטריוטיות המשותפות ושאיפתם לחיים פרטיים בעלי צביון הגון.
משבר פוקלנד
ממשלתו של נורת' נחלה הצלחה כאשר התמודדה עם ניסיונה של ספרד לכבוש את איי פוקלנד ב-1770 וכמעט ופרצה מלחמה בין שתי המדינות. הן צרפת והן ספרד לא היו שבעות רצון מהדומיננטיות של בריטניה בעקבות ניצחונה במלחמת שבע השנים. כוחות ספרדים השתלטו על יישוב בריטי באיים וגרשו משם את חיל המצב הבריטי. היה זה שלב ראשון במה שנראה אז כתוכנית משותפת של צרפת וספרד לפלישה לבריטניה. אף על פי כן לואי החמישה עשר, מלך צרפת לא האמין שארצו מוכנה למלחמה ולנוכח יכולת ההתגייסות המסיבית של הצי המלכותי הבריטי, הוא כפה על הספרדים לסגת. לואי אף פיטר את ראש ממשלתו הניצי שהוביל את התמיכה במלחמה ובפלישה לבריטניה.
יוקרתה של ממשלת בריטניה והתמיכה הציבורית בה עלתה פלאים כתוצאה מהתקרית. הם הצליחו לתקוע טריז בין צרפת לבין ספרד וכוחו של הצי המלכותי הופגן לעיני כל. למרות זאת ספג נורת' ביקורת על כך שהתקרית גרמה לו לשאננות ולאמונה שהמעצמות האירופאיות לא תתערבנה בעניינים הקולוניאליים של בריטניה. הפרשה היוותה ניגוד לכישלונה של קודמתה במניעת הסיפוח הצרפתי של הרפובליקה הקורסיקנית, בעלת ברית של בריטניה, שנתיים קודם לכן. בהסתמכו על הפופולריות שלו, ניצל נורת' את הזדמנות ומינה את הלורד סנדוויץ' כלורד הראשון של האדמירליות.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
עיקר תשומת לבה של ממשלתו של נורת' התמקדה בבעיות שהחלו להיווצר במושבות בצפון אמריקה שמאוחר יותר הפכו להיות מלחמת העצמאות של ארצות הברית. בעקבות מסיבת התה של בוסטון, הציע נורת' כמה צעדים תחיקתיים שנועדו להעניש את תושבי בוסטון. צעדים אלה נודעו כחוקי הכפייה. על ידי פיזורו של הממשל בבוסטון וניתוקה מהסחר, קיווה נורת' לשמור על השקט ולדכא את רוח המרד של אנשי המושבה. תחת זאת הצעדים הללו הציתו את אש המרד במסצ'וסטס ובשאר המושבות ולפרוץ הקרבות בלקסינגטון ובקונקורד. למרות ההצלחות לכבוש את ניו יורק ואת פילדלפיה לא היו הבריטים מסוגלים להבטיח ניצחון החלטי. ב-1778 הצטרפו הצרפתים למלחמה כבעלי ברית של האמריקנים וב-1779 עשו כן הספרדים. שנה לאחר מכן הצטרפה גם הרפובליקה ההולנדית והבריטים מצאו עצמם נלחמים במלחמה גלובלית בארבע יבשות ללא בעל ברית של ממש לצדם. לאחר 1778 העבירו הבריטים את המאמץ העיקרי שלהם להגן על שלטונם באיי הודו המערבית, שעושרם של מטעי קנה הסוכר שם היו חשובים לבריטים יותר מאשר שלוש עשרה המושבות. ב-1779 ניצבה בריטניה מול האפשרות של פלישה צרפתית-ספרדית רבתי, אך כוח הפלישה היה כישלון. כמה יוזמות שלום הסתיימו בכישלון וניסיון לנהל משא ומתן נפרד לשלום עם ספרד נחל אכזבה.
התפטרות
לנורת' שמור הכבוד המפוקפק של היותו ראש הממשלה הראשון בבריטניה שאולץ לסיים את תפקידו עקב הצעת אי אמון. הוא התפטר ב-20 במרץ 1782 על רקע התבוסה הבריטית בקרב יורקטאון שנה קודם לכן. בניסיון לסיים את המלחמה, הוא הציע תוכנית פיוס שלפיה בריטניה תבטל את כל החוקים אם אנשי המושבות יפסיקו את הלחימה. אלה האחרונים דחו את התוכנית, שכן שאיפתם הייתה עצמאות מלאה. התפטרותו של נורת' באה בהפתעה והוא הגיש אותה בראשיתו של דיון בבית הנבחרים שבו תכננו חברי האופוזיציה לתקוף אותו שוב.
באפריל 1782 הועלתה הצעה בממשלתו של ויליאם פטי שנורת' יעמוד למשפט ציבורי על הדרך בה ניהל את המלחמה אך ההצעה ירדה בסופו של דבר מסדר היום. באופן אירוני, נטתה הכף במלחמה ב-1782 לטובה של בריטניה עקב שורה של ניצחונות בזירה הימית שאירעו בעיקר עקב כך שאומצו הגישות של נורת' ושל סנדוויץ'. ניצחונו של הצי המלכותי בקרב הקדושים אירע זמן קצר לאחר נפילת ממשלתו של נורת', ואם היה עדיין מכהן בתפקיד הייתה ממשלתו זוכה לתמיכה רחבה בעקבות ניצחון זה. באופן דומה החזיקה גיברלטר מעמד למרות כל התחזיות השליליות. בריטניה הייתה מסוגלת להשיג תנאים טובים יותר בהסכם השלום של 1783 מאשר הסכם שהיה נחתם בעת הדחתו של נורת'. למרתו זאת נורת' היה מאוד ביקורתי ביחסו לתנאים שהשיגה ממשלתו של פטי בהרגישו שהמעיטו ביכולת ניהול המשא ומתן של בריטניה.
קואליציית נורת'-פוקס
באפריל 1783 חזר נורת' לממשלה כשר הפנים במסגרת ברית בלתי סבירה עם המנהיג הוויגי הרדיקאלי צ'ארלס ג'יימס פוקס שהייתה ידועה גם בשם קואליציית פוקס-נורת' אשר הקימה את הממשלה בראשותו של ויליאם קוונדיש, הדוכס מפורטלנד. המלך ג'ורג' השלישי, שסלד מפוקס אשר היה בעל נטיות רפובליקניות, לא סלח לנורת' על בגידתו זו ולאחר נפילתה של הממשלה הוא מעולם לא כיהן בתפקיד ממשלתי כלשהו. אחד ההישגים הבולטים של הקואליציה הייתה החתימה על חוזה פריז ב-1783 שסיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות האמריקנית.
הציפיות שראש הממשלה החדש ויליאם פיט הבן יחזיק מעמד לזמן ממושך היו נמוכות ונורת', שהיה מבקר חריף של הממשלה, עדיין השתעשע באפשרות שיחזור לכהן במשרה רמה כלשהי. תקוותו זו נחלה אכזבה, שכן פיט שלט בזירה הפוליטית בבריטניה במשך שני העשורים הבאים והותיר את נורת' ואת פוקס במדבר הפוליטי.
שנותיו האחרונות
נורת' סיים את תפקידו כחבר פרלמנט ב-1790 עקב העיוורון שלקה בו, זמן קצר לאחר שירש מאביו את תואר הרוזן מגילפורד. הוא בילה את שנותיו האחרונות בבית הלורדים. נורת' מת בלונדון ונקבר בכנסיית כל הקדושים בוורקסטון (Wroxton) שבאוקספורדשייר, בסמוך לאחוזת משפחתו. בנו, ג'ורג' נורת' נבחר לפרלמנט מטעם אותו מחוז בחירה ועם מותו של אביו ירש את תוארו.
השערת הביופיליה
השערת הביופיליה (באנגלית: The Biophilia Hypothesis, מכונה גם BET) היא השערה שפותחה בעידן המודרני, לפיה קיימת נטייה אנושית מולדת לחפש קשרים עם הטבע, ובפרט עם יצורים חיים אחרים. אדוארד וילסון, ביולוג, חוקר טבע וסופר אמריקאי, הציג ופרסם את ההשערה בספרו "ביופיליה" (1984). וילסון מגדיר את הביופיליה כ"דחף להתייחס לצורות חיים אחרות".
אהבת החיים
פירוש המונח ביופיליה הוא: "אהבת החיים או מערכות חיים". הפילוסוף אריך פרום השתמש לראשונה בביטוי זה כדי לתאר נטייה פסיכולוגית של משיכה לכל מה שחי וחיוני. אדוארד וילסון משתמש במונח ביופיליה באותו המובן, כאשר הוא טוען שביופיליה מתארת "את הקשרים שבני אדם מחפשים באופן בלתי מודע עם שאר הדברים החיים". וילסון הציע את האפשרות שהקשרים העמוקים שיש לבני אדם עם צורות חיים אחרות ועם הטבע בכללותו נעוצים בביולוגיה שלנו. בניגוד לפוביה, שמביאה לידי ביטוי את הרתיעה, הסלידה והפחדים שיש לאנשים מדברים בסביבתם, פיליה היא המשיכה והרגש החיובי שיש לאנשים כלפי אורגניזמים, מינים, בתי גידול, תהליכים וחפצים בסביבתם הטבעית. על אף שפרום הוא זה שנתן לתופעה את השם, הרעיון של ביופיליה הוצע והוגדר פעמים רבות גם לפניו. הפילוסוף היווני אריסטו היה אחד מרבים שהעלה קונספט שניתן לסכם כ"אהבת חיים". כשהוא מעמיק את המונח פיליה, או חברות, אריסטו מעורר את רעיון ההדדיות, במסגרתו מערכות יחסים מועילות לשני הצדדים בדרכים שונות, אך במיוחד בדרך של אושר.
בספר: "ילדים וטבע: חקירות פסיכולוגיות, סוציו-תרבותיות ואבולוציוניות" בעריכת פיטר קאהן וסטיבן קלרט, מודגשת חשיבותם של בעלי החיים, במיוחד אלו שאיתם ילד יכול לפתח מערכת יחסים מטפחת. בספר יש פרק שמתמקד בעזרה אותה יכולים בעלי חיים להעניק לילדים עם הפרעות על הספקטרום האוטיסטי.
תוצר של אבולוציה ביולוגית
ההעדפות האנושיות כלפי דברים בטבע, מעוצבות ומעודנות באמצעות ניסיונות, חוויות והקשרים תרבותיים, הן באופן היפותטי תוצר של התפתחות ביולוגית.
לדוגמה, יונקים בוגרים (בעיקר בני אדם) נמשכים לרוב לתינוקות ומוצאים בהם חמידות, גם אצל בני אדם וגם במינים אחרים. העיניים הגדולות ביחס לשאר המאפיינים הקטנים יותר בפניהם של היונקים הצעירים מושכים הרבה יותר מאלה של מבוגרים ובוגרים.
באופן דומה, ההשערה מסייעת להסביר מדוע אנשים דואגים ליצורים חיים ולסביבה, לעיתים עד כדי כך שהם מסכנים את חייהם כדי להציל חיות בית ופרא, ולשמור על צמחים ופרחים בבתיהם ובסביבה הקרובה. במילים אחרות, האהבה הטבעית שלנו לחיים מסייעת לעצם קיומם והמשך קיומם של החיים.
לעיתים קרובות מאוד, פרחים בצמח מעידים גם על פוטנציאל למזון בהמשך. מרבית הפירות מתחילים את התפתחותם כפרחים. עבור אבות אבותינו, היה זה חיוני לדעת לאתר, לזהות ולזכור את הצמחים שיספקו תזונה אחר כך.
עיצוב ביופילי
בתחום האדריכלות, עיצוב ביופילי הוא אסטרטגיית עיצוב בר-קיימא המשלבת חיבור מחדש של אנשים לסביבתם הטבעית. אפשר לראות בכך השלמה הכרחית לארכיטקטורה ירוקה (או אדריכלות בת קיימא), שמפחיתה את ההשפעה הסביבתית של העולם הבנוי, אך אינה מתייחסת לחיבור האנושי לעולם הטבע. קפרנה וסרפיני מגדירים תכנון ביולוגי כסוג כזה של אדריכלות, המסוגלת לספק את הצורך המולד שלנו בחיבור לחיים ולתהליכים החיוניים. על פי קפרנה וסרפיני האדריכלות הביופילית מאופיינת באלמנטים הבאים:
1. המימד הנטורליסטי;
2. שלמות המקום, כלומר "המבנה הבסיסי של המקום";
3. "הקוהרנטיות הגאומטרית", כלומר המרחב הפיזי חייב להיות בעל תצורה גאומטרית המסוגלת לרומם את הקשרים בין המימד האנושי לבין סביבות טבעיות ובנויות.
כמו כן, נטען כי הימצאות של חלון המשקיף אל נוף של צמחייה מסייע להאיץ את תהליך הריפוי של חולים המאושפזים בבתי חולים. באופן דומה, גם צמחייה באותו חדר בו מאושפזים חולים בבית חולים יכולה לסייע בזירוז של תהליך הריפוי שלהם.
בעיצוב הביופילי המטרה היא להרחיב את המקום שתופס הטבע בעיצוב של חללים פנימיים, גם כשמדובר בסביבות אורבניות מובהקת, למשל דירות בקומות גבוהות בבנייני מגורים, חללי עבודה ועוד. במסגרת עיצוב זה המטרה היא הכנסת אלמנטים מהטבע לחללי העבודה או המגורים כדי לפצות על הריחוק מהטבע ברוב שעות היום. דוגמאות לכך הן שימוש בכמויות גדולות של צמחים, שילוב חומרים מהטבע בעיצוב, כמו עץ, טקסטיל טבעי ואבן, יצירת חללים פנימיים במרחב כדי לאפשר אוויר וזרימה בין רהיטים או אביזרי נוי שונים.
ההכנסה של הטבע לתוך מרחב המחיה האורבני נעשית על ידי שילוב של צמחים, בעלי חיים ומקורות מים שמשולבים בעיצוב הבית והחצר כמו גם שילוב של מוצרים במראה ובגוונים שמזכירים לנו את הטבע בעיצוב פנים, כמו רהיטים בגוני אדמה, עיצובים המשלבים דגמי צמחייה שונים ועוד.
ביופיליה בסיפורת
הסופרת הקנדית הילרי קנינגהם שרפר, השתמשה במושג הביופיליה של וילסון לאחר שהתאימה אותו לסיפור, ברומן האקוגוטי שלה, פרדיטה. ברומן, פרדיטה (שפירוש המילה: "אבדה") היא דמות מיתולוגית שמביאה את הביופיליה לאנושות.
קישורים חיצוניים
באנגלית:
לאסלו רדוואני
לאסלו רדוואני (בהונגרית: Radványi László; בגרמניה השתמש בשם יוהאן לורנץ שמידט ; בודפשט, 13 בדצמבר 1900 – ברלין, 3 ביולי 1978) היה כלכלן יהודי-הונגרי-גרמני ופרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-20 הכיר את אנה זגרס היהודייה-גרמנייה, איתה התחתן, ואחר כך עברו לברלין. נולדו להם שני ילדים פייר (1926) ורות (1928). שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. רדוואני השתתף באסיפות של חברי סגל האוניברסיטה עם אחרים כמו ג'רג' לוקאץ' וברטולט ברכט ודוברים נוספים כמו אלברט איינשטיין, שב-1931 אירח כנס בשם "מה שפועל חייב לדעת על תורת היחסות". לאחר עליית הפשיזם היגר לצרפת. ב-1940 עצרה אותו המשטרה הצרפתית במודון כאזרח של מדינה בעלת ברית עם גרמניה. בדצמבר 1940 השיגה זגרס ויזה לארצות הברית לעצמה, לבעלה ולילדיהם בעזרת קרל מאנהיים. המשפחה עזבה את צרפת רק ב-24 במרץ 1941, לאחר שקיבלו אשרת מעבר דרך ארצות הברית למקסיקו. הם הגיעו לניו יורק ב-16 ביוני 1941. ויצאו ב-25 ביוני 1941 על סיפון ה-SS Monterrey. רשימת הנוסעים של האוניה כללה גם את האנתרופולוג הצרפתי קלוד לוי-שטראוס ואת הסופר הסוריאליסטי אנדרה ברטון. הם הגיעו דרך ניו יורק לנמל וראקרוס במפרץ מקסיקו. במקסיקו עבד רדוואני כאחד היועצים הכלכליים של הנשיא המקסיקני. בערך בתקופה זו החל לעסוק גם בבעיות של מדינות מתפתחות, ופרסם מספר עבודות בנושא. בשנת 1947 חזרה המשפחה לברלין לגרמניה המזרחית.
יחסי גרמניה–צ'ילה
יחסי גרמניה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין גרמניה לבין צ'ילה. בסביבות 12,300 ק"מ מפרידים בין צ'ילה וגרמניה, אך שתי המדינות עדיין חולקות מגוון רחב של יחסים דו-צדדיים. במהלך 150 השנים האחרונות גרמנים רבים התיישבו בצ'ילה מכמה סיבות שונות. ובכיוון ההפוך, כמה אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בגרמניה במהלך הדיקטטורה של פינושה.
את הקשרים הראשונים בין גרמניה המודרנית לצ'ילה ניתן לייחס למאה ה-16, כאשר המתיישבים הגרמנים הראשונים הגיעו להתנחלויות שהוקמו באותה העת. בשנת 1810, כאשר צ'ילה נעשתה עצמאית מספרד, הייתה המבורג אחת הערים הראשונות שעסקו בסחר אינטנסיבי עם ולפראיסו. במהלך המהפכות בגרמניה בשנת 1848, כאשר צ'ילה עודדה את הגרמנים להגר, הגיעו עוד ועוד מתנחלים גרמנים לצ'ילה.
במערכת היחסים של ימינו, הצ'יליאנים רואים את גרמניה בצורה חיובית, ובצורה דומה, הגרמנים אף הם רואים את צ'ילה באורח חיובי.
המאה ה-19
מקור העלייה המאסיבית של גרמנים (כולל פולנים עקב חלוקת פולין) לצ'ילה נמצא במה שמכונה "חוק הגירה סלקטיבית" משנת 1845. המטרה של "החוק" הייתה להביא אנשים מהמעמד הבינוני והעליון למושבות ואזורים בדרום צ'ילה, בין ואלדיביה לפוארטו מונט. יותר מ-6,000 משפחות הגיעו לצ'ילה בתקופה זו בלבד.
המהגרים הגרמנים הצליחו ליצור כפרים וקהילות נמרצים באזורים כמעט בלתי מיושבים, תוך שינוי מוחלט של הנוף של אזורי הדרום. קרלוס אנוונדטר השאיר עדויות לרוח הבנייה הגדולה הזו והצהיר בשם המתיישבים: "נהיה צ'יליאנים, מכובדים ועמלנים ככל הניתן, נגן על מדינתנו המאמצת מאוחדים בשורות בני-ארצנו החדשים, כנגד כל דיכוי זר, ובנחישותו וחוסנו של האיש המגונן על ארצו, משפחתו והאינטרסים שלו. מדינה זו שאימצה אותנו כבנים לעולם לא תהיה לה סיבה להתחרט על מחוותה הנאורה, האנושית והנדיבה ..." (18 בנובמבר 1851).
המאה ה-20
יוקרתה של גרמניה והתרבות הגרמנית בצ'ילה נותרה ברמה גבוהה אף לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך היא לא התאוששה לרמה שהייתה לפני המלחמה. אכן בצ'ילה המלחמה סיימה את תקופת ההשפעה המדעית והתרבותית בגרמנית שהסופר אדוארדו דה לה בארה כינה "הביזיון הגרמני".
צ'יליאנים ידועים ממוצא גרמני הם המפקד פרננדו מת'י אאובל, האדריכל מתיאס קלוץ, הטניסאים גבריאל זילברשטיין והנס גילדמייסטר, הספורטאים סבסטיאן קייטל ומרלן ארנס אוסטרטג, המוזיקאים פטריסיו מאנס ואמיליו קרנר, הכלכלן ארנסטו שפלביין, הפוליטיקאים מיגל קסט ואוולין מת'י, היזמים יורגן פאולמן וקרלוס הלר, הציירים אובה גרומן ורוסי אלקרקרס, מגישים בטלוויזיה קרן דוגנוויילר ומרגוט קהל, הסופר ססאר מולר והשחקנים גלוריה מינשמאייר, אנטוניה זגרס, אלין קופנהיים ובסטיאן בודנהופר.
מאז 1973
ההפיכה של אוגוסטו פינושה נגד נשיא צ'ילה סלבדור איינדה ב-11 בספטמבר 1973 עוררה את גל הנדידה הגדול ביותר בתולדות צ'ילה. אף שההגירה לעבר ספרד הייתה יותר גדולה, ניתן לייחס זאת לקשרים תרבותיים קרובים יותר של צ'יליאנים לספרד כמדינה אירופאית עדיפה לנדוד אליה בבואם לבחור את יעדם.
בערך 7,000 צ'יליאנים הגיעו לגרמניה. כ-4,000 התקבלו על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בעוד גרמניה המזרחית הקומוניסטית העניקה מקלט מדיני ל-3,000 צ'יליאנים. זו הייתה הפעם הראשונה שהחברה הגרמנית בשתי המדינות באה במגע עם קבוצה גדולה של גולים מאמריקה הלטינית.
מספר קבוצות סולידריות צ'יליאניות צצו בשתי המדינות הגרמניות. חלקם חשבו שיוכלו להמשיך במאבק ולהפיל את משטר פינושה מגרמניה. בערי מערב גרמניה הייתה קהילה צ'יליאנית פעילה פוליטית בשנות השבעים והשמונים, הקשורה לכנסייה האוונגלסטית. חלק מהפליטים הפוליטיים אפילו עברו אימונים צבאיים במזרח גרמניה הקומוניסטית. חלקם אף נשלחו לקובה להמשך אימונים. צ'ילה החלה את המעבר לדמוקרטיה בשנת 1990, בראשות הנשיא פטריסיו איילווין. זו הייתה תחילתה של הגירה הפוכה, כאשר הרוב המכריע של הגולים חזרו לצ'ילה.
אולם גרמניה עדיין נותרה בית לקהילה צ'יליאנית, הקבוצה הגדולה ביותר בה מאמריקה הלטינית אחרי הברזילאים והקובנים. בערך 10,000 צ'יליאנים חיים בגרמניה, מרוכזים בעיקר בערים ברלין, המבורג, קלן ומינכן. זה כולל את הצ'יליאנים מהדור השני - ילידי גרמניה להורים צ'יליאנים.
כיום לא פליטים פוליטיים בן מי שעושים את דרכם מצ'ילה לגרמניה. לדברי פליפה רמירס, הקונסול הכללי של צ'ילה במינכן, ההגירה הצ'יליאנית הנוכחית מורכבת בעיקר מסטודנטים הלומדים באוניברסיטאות גרמניות, צ'יליאנים ששותפיהם גרים בגרמניה, והגירה זמנית של אנשי מקצוע העובדים בחברות גרמניות.
קשרי תרבות
הערכים הגרמנים השפיעו על התרבות הצ'יליאנית ועל ההתפתחות הכלכלית ולהפך. לדוגמה:
בגרמניה ניתן למצוא גם עדויות על הקשרים בין צ'ילה לגרמניה. הבניין צ'ילהאוס (בית צ'ילה) בנמל המבורג מסמל את יחסי הסחר בעבר בין המדינות. המבנה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית, הוקם במאה העשרים ותוכנן בצורת חרטום ספינה.
חוזים ושיתוף פעולה
בין גרמניה וצ'ילה קיימות מספר אמנות. החל מאמנות ידידות, סחר, השקעות ועבודות, הסכמי חילופי בתי ספר ועד אמנות למחקר משותף.
יחסי סחר
גרמניה היא שותפת הסחר העיקרית של צ'ילה בתוך האיחוד האירופי, והיא מדורגת במקום החמישי ברחבי העולם בקרב ספקי היבוא הצ'יליאני. בשנת 2013 ייצאה גרמניה בשווי 3.2 מיליארד דולר לצ'ילה, וצ'ילה ייצאה סחורות לגרמניה בשווי 2.1 מיליארד דולר, וצפוי כי הסחר בין שתי המדינות ימשיך לגדול.
הייצוא העיקרי של גרמניה לצ'ילה הוא מטוסים, אוניות, רכבות ומכוניות, מוצרי הנדסה מפעלים ומכניים, ציוד לייצור והפצה של חשמל, מוצרי חשמל, ציוד רפואי וצילומי, טכנולוגיית מדידה ובקרה, מוצרים כימיים ומוצרי מתכת לא יקרים.
נחושת ומוצרים נלווים הם היצוא העיקרי של צ'ילה לגרמניה. גרמניה מייבאת גם מצ'ילה כמויות ניכרות של פירות, מזון ומיצי שימורים, יין, דגים ומוצרי דגים מעובדים, בשר ומזון שמקורם בבעלי חיים, תאית, עץ ומוצרים כימיים.
יחסים דיפלומטיים
צ'ילה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בברמן, קלן, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט. מאידך, גרמניה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו ו-9 קונסוליות באנטופגסטה, אריקה, קונספסיון, לה סרנה, פוארטו מונט, פונטה ארנס, טמוקו, ולדיוויה וולפראיסו.
הר יזרצה
הר יזרצה (באלבנית: Maja e Jezercës, בסרבית: Jezerski Vrh/Језерски Bрх - "פסגת האגם" בשתי השפות) הוא ההר הגבוה בהרי פרוקלטייה (Prokletije) ובאלפים הדינרים בכלל, והוא נישא לגובה של 2,692 מטר. הר יזרצה שוכן בצפון-מערבה של אלבניה, סמוך לגבולה עם מונטנגרו וכ-60 ק"מ מחופי הים האדריאטי. ההר עשוי אבן גיר ומורדותיו העליונים כמעט קרחים לחלוטין מצמחייה.
איגוד תעשיית ההקלטות המלזי
כיום, האיגוד מייצג למעלה מ-340 חברות הקלטה ועסקים אחרים שקשורים לתעשיית המוזיקה. האיגוד מהווה כ-95% מכל ההקלטות הלגיטימיות הזמינות והמסחריות בשוק המוזיקה במלזיה.
RIM מוכר על ידי הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית. RIM גם חבר באיגוד תעשיית המוזיקה אסיאן (AMIA).
מאז 2017, RIM אחראית על מצעדי הפזמונים במלזיה.
תעודות על מכירות
RIM אחראית על הענקת דרגות הוקרה לאמנים על הישגים במכירות אלבומים במלזיה: זהב ופלטינה.
תקליטי CD מקומיים תקליטי CD בין-לאומיים
מכירות משולבות הורדות דיגיטליות
כיכר העירייה של פריז
האזור שימש בעבר כגישה לנמל הראשון של העיר. מאוחר יותר שימש האזור כמקום מפגש, וכן כאתר בו מובטלים חיפשו עבודה; כתוצאה מכך מציינת בצרפתית המילה Grève שביתה (כמו בביטוי être en grève, שפירושו לשבות).
הכיכר מפורסמת במפגני העונשין וההוצאות הפומביות להורג שנערכו בה. בכיכר הוצב הגרדום של העיר, ובין המפורסמים שנקטלו בו ניתן למנות את המתנקשים ז'אק קלמאן (Jacques Clément), פרנסואה רוויאק (François Ravaillac) ורובר-פרנסואה דֶמְיֶן (Robert–François Damiens). הפילוסוף מישל פוקו מצטט את גזר דינו של דמיין בספרו לפקח ולהעניש, שם נקבע כי הוא: "יושם ויובל בעגלה...כשבידו לפיד עם שעווה בוערת...אל פלאס דה גְרֶב, שם על גרדום שיוקם, ייתלש בשרו מעל חזהו, זרועותיו, ירכיו ושוקיו באמצעות מלקחיים לוהטים...ידו הימנית...תיצרב על ידי גופרית, ועל המקומות שמהם נתלש הבשר ייווצקו עופרת מותכת, שמן רותח, שרף בוער שעווה וגופרית שהותכו יחדיו"
בכיכר זו בוצעה שריפת התלמוד בשנת 1242.
קישורים חיצוניים
| תמונת לוויין של הכיכר מאתר גוגל
אמתן כרמיאל
אמתן כרמיאל בע"מ, היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור כלי נשק קל ורובים לצבאות וגופי אכיפת חוק בישראל וברחבי העולם. החברה מפעילה כ-70 מרכזי עיבוד שבבי אוטומטיים וקו קנים לנשק קל, בעלי טכנולוגיה מתקדמת, לתעשייה הביטחונית ולתעשיית התעופה, בישראל ומחוצה לה. אמתן מספקת כלי ירייה לגורמי ממשל בעולם ולמגוון גופים של משרד הביטחון הישראלי.
היסטוריה
חברת אמתן נוסדה בשנת 1977 על ידי ראובן זאדה ופעלה כעסק משפחתי לייצור חלקים בעיבוד שבבי מדויק עבור תעשיית הביטחון. בתחילת שנות ה-80 החלה החברה לייצר חלקי רובים וחלקים מדויקים עבור מפעל מגן של התעשייה הצבאית ועבור רפאל.
משנות ה-90 המאוחרות משמשת החברה כיצרן ציוד מקורי (באנגלית: OEM) המתמחה בייצור חלקים לדגם A15 (תתי דגם M4/M16), תוך הפעלת קווי יצור לערכות רובים וחלקי רובים ואקדחים, עבור יצרנים אירופאים.
כיום (2019), אמתן מייצרת רובים, אקדחים, קנים מודרניים ו-SMG פנים חברתי (in-house). אמתן היא בין החברות הבודדות בעולם אשר מייצרת בעצמה את כל חלקי הרובה כולל הקנה.
פעילות בינלאומית
פעילותה הבינלאומית מהווה כ־90% מסך פעילות החברה. אמתן מספקת מוצרים עבור לקוחות רבים ברחבי העולם, בין אלו: משטרת פיליפינים (PNP), שירות בתי הסוהר הפיליפיני (BJMP), המשטרה התאילנדית (RTP), המשמר האזרחי הספרדי, משטרת ספרד, יצרני כלי ירייה בשווייץ, גרמניה, אנגליה לקוחות ונוספים באמריקה, לקוחות הממוקמים באפריקה ודרום אמריקה ועבור השוק המסחרי באירופה, דרום ומרכז אמריקה ועוד.
ריו דה ז'ניירו (מדינה)
מאז 2007, מושל מדינת ריו דה ז'ניירו הוא סרז'יו קברל פיליו.
היסטוריה
עד 1960 בירת המדינה הייתה העיר ניטרוי, והעיר ריו דה ז'ניירו הייתה בירתה של ברזיל והשתייכה ליחידה פדרלית נפרדת (המחוז הפדרלי). בשנת 1960, לאחר הקמתה של בירתה הנוכחית של ברזיל, ברזיליה, והעיר ריו דה ז'ניירו הפכה גם למדינה נפרדת, מדינת גואנברה. בשנת 1975 הוחלט לאחד את מדינת גואנברה עם מדינת ריו דה ז'ניירו ומאז משמשת העיר ריו דה ז'ניירו כבירת מדינת ריו דה ז'ניירו.
גאוגרפיה
שטחה של מדינת ריו דה ז'ניירו הוא כ-44,000 קמ"ר, והיא קצת יותר גדולה מדנמרק. היא המדינה השלישית הקטנה בברזיל, גדולה מאלאגואס וסרז'יפה בלבד. מאידך במדינת ריו דה ז'ניירו מתגוררת 8.4% מאוכלוסיית ברזיל (שלישית בין מדינות ברזיל) ולכן היא המדינה בעלת צפיפות האוכלוסין הגדולה בברזיל.
מבחינה גאוגרפית אפשר להבחין בשלושה אזורים:
ערים רבות במדינת ריו דה ז'ניירו מושכות תיירות, חלק בשל חופיה וחלק בשל מיקומם על ההרים.
דמוגרפיה ואוכלוסייה
לפי IBGE, בשנת 2008 התגוררו במדינת ריו דה ז'ניירו כ-15,772,000 תושבים, כאשר הצפיפות עמדה על כ- 352 נפש לקמ"ר. 96.9% מהתושבים מתגוררים בערים, וצמיחת האוכלוסייה עומדת על כ-1.3%.
יליד מדינת ריו דה ז'ניירו מכונה "פלומיננסה" (fluminense, מהמילה "flumen" בלטינית, שמשמעותה "נהר"), למעט יליד העיר ריו דה ז'ניירו, אשר מכונה "קריוקה" (carioca).
יישובים
רשימה חלקית של רשויות מקומיות במדינת ריו דה ז'ניירו:
כלכלה
המגזר הגדול ביותר בריו דה ז'ניירו הוא המגזר התעשייתי, אשר מהווה 51.6% מהתמ"ג, ולאחריו מגזר השירותים (47.8% מהתמ"ג והחקלאות (0.6% מהתמ"ג). נכון לשנת 2004, המדינה מהווה כ-15.6% מהתמ"ג הארצי כולו.
קרלו מריה ג'וליני
קרלו מריה ג'וליני (באיטלקית: Carlo Maria Giulini; 9 במאי 1914 - 14 ביוני 2005) היה מנצח איטלקי.
קורות חייו
ג'וליני' נולד בבארלטה שבאיטליה ולמד נגינה בויולה וניצוח באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
ג'וליני עבד ברדיו מילאנו משנת 1946 והשיב שם לחיים כמה אופרות נשכחות, ביניהן יצירות מאת אלסנדרו סקרלטי. ארטורו טוסקניני שמע הפקה של Il Mondo della Luna מאת היידן ובעקבות זאת המליץ למנות את ג'וליני להנהלה המוזיקלית של לה סקאלה, שם נשאר מ-1953 עד 1956.
בשנת 1958 ניצח על הפקה עתירת שבחים של דון קרלוס מאת ורדי בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בלונדון, אבל משנת 1967 הפנה עורף לאופרה והתרכז בעיקר במוזיקה תזמורתית. הוא ניצח על הפילהרמונית של וינה, על התזמורת הסימפונית של שיקגו ועל תזמורת פילהרמוניה. משנת 1978 עד 1984 היה מנצח ראשי בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. בשנת 1982 חזר לאופרה וניצח על "פלסטף" של ורדי (בהפקה מעוררת מחלוקת).
בין הקלטותיו האגדיות "דון קרלוס" של ורדי, רקויאם של פורה, הסימפוניות השמינית והתשיעית של ברוקנר, הסימפוניה השישית (הפתטית) של צ'ייקובסקי, הסימפוניה ה-שמינית והתשיעית של שוברט, הסימפוניות הראשונה והתשיעית והשיר על הארץ של מאהלר והסימפוניות השביעית והתשיעית של דבוז'אק, אם להזכיר חלק קטן מהן.
הקלטותיו משנת 1959 עם תזמורת ומקהלת פילהרמוניה, של האופרות נישואי פיגארו ודון ג'ובאני מאת מוצרט, כמו גם ההקלטה משנת 1955 של לה טרוויאטה מאת ורדי, עם מריה קאלאס, נמנות עם המעולים ביותר בביצועי האופרה המוקלטים.
ג'וליני מת בברשה, איטליה ב-2005. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים.
פרידריך השני, מלך פרוסיה
פרידריך השני (24 בינואר 1712 – 17 באוגוסט 1786) היה מלך פרוסיה הגדול והמפורסם ביותר משושלת הוֹהֶנצוֹלֶרן אשר שלט בממלכה בין השנים 1786-1740. בשל מעלותיו הרבות והחיבה לה זכה בקרב נתיניו הוא ידוע בכינוי Friedrich der Große - פרידריך הגדול. בגרמניה הוא ידוע עד היום גם בכינוי Der alte Fritz (פריץ הזקן).
ילדות ונעורים
פרידריך נולד בברלין ב-24 בינואר 1712 כבנם הראשון של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הראשון ואשתו הנסיכה סופיה דורותיאה מהנובר (הייתה האחות של ג'ורג' השני, מלך בריטניה), אביו נודע כאדם אלים וגס, בעוד אמו נודעה כאשה עדינה ומשכילה. הייתה לו אחות גדולה בשם וילהלמינה עמה היה מיודד כל חייו. לידתו התקבלה בשמחה רבה אצל סבו פרידריך שדאג מפני קטיעת השושלת. אמו סופיה דורותיאה מהנובר, הקפידה על חינוכו עד מאוד ודאגה לתנאים מהמעלה הראשונה בכל הקשור לחינוך ולהשכלה: הוא נחשף לתרבות הצרפתית, לתרבות יוון ורומא העתיקות, הוא למד את אומנות השירה ועוד תחומים רבים נוספים על ידי מוריו שדאגה להם גם אמו.
על אף נטייתו לתחומי האמנות והרוח, הוא זכה לחינוך צבאי קפדני ונוקשה מצד אביו, ששאף להופכו לקצין פרוסי טיפוסי לכשייתבגר. הוא קבע לו תוכנית מדינית-צבאית, וניסה לכוון אותו למדע ניהול המדינה בנוסף לצבא. ניגוד זה בין האב לבנו הביא לא פעם לכדי חיכוכים קשים, לעיתים אף אלימים. ידוע כי במספר תקריות אף הכה פרידריך וילהלם את בנו בפומבי כאשר זה סירב לסור למרותו בנושא מסוים, ואף כאשר נפל מסוס או לבש כפפות ביום קר.
בשנת 1732 ניסתה אמו לארגן נישואים כפולים שלו ושל וילהלמינה לשני ילדיו של אחיה ג'ורג' השני, מלך בריטניה, אולם הבריטים דרשו כנדוניה דרישות בלתי אפשריות מה שהביא לקריסת ההצעה. מה גם שהאימפריה הרומית הקדושה שחששה מפני הידוק הברית בין פרוסיה לבריטניה, בחשה בקדרה והכפישה את שמו של פרידריך בלונדון, ואת שמו של ג'ורג' בברלין. בגיל 18, בעקבות יחסו זה של אביו אליו, גמל פרידריך בלבו לברוח מהממלכה יחד עם חברו הקרוב הנס הרמן פון קטה (Hans Hermann von Katte), שכנראה היה גם מאהבו. השניים נתפסו בדרכם לבריטניה, נכלאו והועמדו למשפט. בהיותם קצינים בצבא הפרוסי, נשפטו השניים בעוון בגידה וניסיון לערוק משורות הצבא – פשע שהעונש עליו הוא מוות. במהלך המשפט התלבט המלך האם להטיל עונש מוות על בנו הסורר, אך לבסוף החליט לכלוא אותו לפרק זמן בלתי מוגבל יחד עם הכרחתו לצפות בעריפת ראשו של חברו הטוב. ראשו של קטה נערף בגרזן ב-6 בנובמבר, בעוד פרידריך מביט מסורגי התא שלו. במהלך המעמד התעלף פרידריך, ובמשך כמה ימים סבל מסיוטים והזיות. הוצאתו להורג של קטה סימנה את שיא הקרע בין פרידריך הצעיר לאביו.