cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים
חדרי הנצחה
חדר הנצחה נוסף שוכן באגף הצפוני של הכלא. בחדר מוצג נושא העצירות והאסירות היהודיות, לוחמות המחתרת, שנכלאו לתקופות זמן שונות בבית הסוהר לנשים בבית לחם. בין הכלואות המפורסמות ניתן לציין את גאולה כהן, שאף ניסתה לברוח ללא הצלחה, (וברחה לבסוף מבית החולים) וכן את שרה לבני (אמה של ציפי לבני) שהצליחה לברוח מהכלא, ולהצטרף לחבריה בחזית, ואת טובה סבוראי שלא הצליחה לברוח.
אוסקר פיטרסון
אוסקר אמנואל פיטרסון (באנגלית: Oscar Emmanuel Peterson; 15 באוגוסט 1925 – 23 בדצמבר 2007) היה פסנתרן ג'אז ומלחין קנדי. פיטרסון, שכונה על ידי דיוק אלינגטון "המהראג'ה של הג'אז", יצר מעל כ־200 אלבומים וזכה בפרסים ותארים רבים, ביניהם פרס גראמי למפעל חיים ב־1997 ומקום בהיכל התהילה הבינלאומי של הג'אז.
חייו ועבודתו
פיטרסון נולד במונטריאול, קנדה וכבר בגיל חמש החל אביו ללמדו נגינה בפסנתר ובחצוצרה. לאחר התקף שחפת שתקף אותו בגיל שבע, הוא התרכז בפסנתר. חלק מהאמנים שהשפיעו על פיטרסון בצעירותו היו טדי וילסון, נט קינג קול, ג'יימס פ. ג'ונסון, אך יותר מכולם השפיע על פיטרסון ארט טייטום האגדי. למעשה, אחת ההיכרויות הראשונות של פיטרסון עם טייטום הייתה כשאביו השמיע לו תקליט ישן של הווירטואוז בנערותו. לאחר ששמע את הטכניקה של טייטום, פיטרסון לא הסכים לגעת במקלדת הפסנתר במשך חודשיים. השפעה נוספת על פיטרסון ועל נגינתו הגיעה מאחותו דייזי פיטרסון סוויני, שהייתה מורה לפסנתר במונטריאול, ולימדה פסנתרני ג'אז רבים וגדולים דוגמת אוליבר ג'ונס וקן סקינר.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים הקים פיטרסון את ה"אוסקר פיטרסון טריו" יחד עם ריי בראון וצ'ארלי סמית'. במהרה הוחלף המתופף סמית' בגיטריסט אירווינג אשבי. בהמשך הוחלף אשבי בברני קסל, והלה הוחלף לאחר שנה של הופעות בהרב אליס. כאשר עזב אליס את ההרכב ב-1958, החליטו פיטרסון ובראון לצרף מתופף. תחילה צירפו את גנה גמיג לזמן קצר, לאחר מכן הוא הוחלף באד ת'יגפן. פיטרסון היה המוביל בהרכב במשך כל התקופה, והתפרסם כסולן מבריק. בהמשך ניגנו בהרכב לואי האיס, בודי דורהאם, ריי פרייס, סאם ג'ונס וג'ורג' מרז. בשנותיו האחרונות פעל תחת חברת התקליטים "טלרק".
בשנת 1974 זכה בפרס גראמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר" ביחד עם שותפיו לטריו הגיטריס ג'ו פאס והבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן.
בשנת 1993 לקה פיטרסון בשבץ שפגע בצדו השמאלי והשבית אותו למשך שנתיים. הוא הצליח להתגבר על המכשול הזה וחזר לנגן, אם כי פחות מהתקופה שלפני האירוע. הוא זכה בפרס גראמי בשנת 1997 על מפעל חיים, וכן זכה בפרס היכל התהילה של הג'אז. ב-2003 הקליט פיטרסון סרט בשם "לילה בווינה". מן הסרט ניכר שהטכניקה שלו נפגעה עקב גילו. למרות כל זאת הוא המשיך למלא אולמות מסביב לעולם, אם כי רק כחודש בשנה.
אוסקר פיטרסון נפטר ב-23 בדצמבר 2007, בגיל 82.
סוזן הייק ונטורה
סוזן הייק ונטורה (בצרפתית: Suzanne Haïk-Vantoura; 13 ביולי 1912 – 22 באוקטובר 2000) הייתה מוזיקולוגית, מלחינה, ונגנית עוגב.
קורות חייה
ונטורה נולדה בפריז ב-1912 למהגרים יהודים מטורקיה. ב-1931 החלה את לימודיה בקונסרבטואר של פריז, שם קיבלה ב-1934 פרס ראשון בהרמוניה, וב-1938 פרס ראשון בפוגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא ומשפחתה ברחו מפני הנאצים לדרום צרפת, שם החלה לעסוק במוזיקת טעמי המקרא שבספרי התנ"ך. לאחר המלחמה עבדה עד 1966 כנגנית עוגב בבית כנסת בפריז, ובהמשך עבדה עד 1979 כנגנית בכנסייה בעיר.
ב-1976 פורסם בצרפתית ספרהּ "La musique de la Bible révélée" (מוזיקת המקרא נחשפת), וב-1991 יצאה גרסה אנגלית של הספר - "The Music of the Bible Revealed", בעריכת בתרגום דניס וובר ובעריכת ג'ונתן ויילר (יוחנן רכב).
ונטורה נפטרה בשנת 2000 בלוזאן, שווייץ, בגיל 88. בעלה נפטר ב-1976, ולא היו להם ילדים.
טימותי שאלאמה
טימותי האל שאלאמה (באנגלית: Timothée Hal Chalamet; נולד ב-27 בדצמבר 1995) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בגיל 22 עבור משחקו בסרט "קרא לי בשמך", תפקיד שעליו קיבל מועמדויות גם לפרס גלובוס הזהב, לפרס באפט"א, לפרס גילדת שחקני המסך ולפרסים נוספים.
ביוגרפיה
שאלאמה נולד בשכונת הלס קיצ'ן, מנהטן, ניו יורק, שבארצות הברית. אמו היא ניקול פלנדר, מתווכת נדל"ן ורקדנית ברודוויי לשעבר, דור שלישי בניו יורק. היא אמריקאית יהודייה, ממוצא אוסטרי ורוסי. אביו הוא מארק שאלמה, עורך עיתונות של יוניצ"ף, צרפתי מהעיר נים ממוצא קנדי, נוצרי פרוטסטנטי. יש לו אחות גדולה, פאולינה (ילידת 1992), שחקנית אף היא, שמתגוררת בצרפת. סבו מצד אביו היה כומר בצרפת.
שאלאמה מתגורר בניו יורק. הוא דובר צרפתית ואנגלית. חלק מחופשות הקיץ בילדותו הוא העביר אצל משפחת אביו שבצרפת.
שאלאמה למד בחטיבת הביניים על שם בוקר טי. וושינגטון, שנים שתיאר כ"שלוש שנים אומללות" בגלל היעדר מוצא יצירתי בסביבה הקפדנית של בית הספר. קבלתו לבית הספר התיכון למוזיקה ואמנויות הבמה תיכון לגרדיה הייתה נקודת מפנה בהערכתו למשחק. לדבריו,  הארי שיפמן, המורה שלו ללימודי דרמה בשנה השנייה בתיכון, כל כך התרשם מהאודישן שלו שהוא התעקש על קבלתו של שאלמה לבית הספר למרות שנדחה בראיון בגלל הציונים בחטיבת הביניים שלו, ואמר "נתתי לו את הציון הגבוה ביותר שנתתי לילד בחיי באודישן." הוא כיכב במחזות זמר בבית הספר, בין היתר במחזה "קברט" בתפקיד אמסי ובמחזה "צ'ריטי המתוקה" בתפקיד אוסקר לינדקוויסט. הוא סיים את לימודיו בשנת 2013.
לאחר בית הספר התיכון, שאלמה (עדיין בן 17) למד באוניברסיטת קולומביה במשך שנה אחת, במגמת אנתרופולוגיה תרבותית. בהמשך עבר ללמוד באוניברסיטת ניו יורק במגמת משחק כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו באופן חופשי יותר, לאחר שהתקשה לעשות זאת בקולומביה לאחר שצילם את "בין כוכבים". עם עזיבתו את קולומביה עבר שאלמה להתגורר בשכונת קונקורס בברונקס.
שאלמה חתום כיום בסוכנות השחקנים United Talent Agency אשר ממוקמת בבוורלי הילס, קליפורניה.
קריירה
בשנת 2009 שיחק לראשונה בטלוויזיה, בתפקיד אורח בסדרה "חוק וסדר" את דמותו אריק פולי. שיחק בדרמת הטלוויזיה של CBS, "לאהוב את לאה" בכיכובה של לורן אמברוז.
בשנת 2012 התפרסם כאשר גילם את פין וולדן ל-8 פרקים בסדרה "הומלנד" בערוץ שואוטיים. שיחק למספר פרקים בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "רופא להשכיר" בערוץ USA.
בשנת 2014 הוא הופיע לראשונה בשני סרטי קולנוע: "גברים, נשים וילדים" של ג'ייסון רייטמן ו"בין כוכבים" של כריסטופר נולן.
בשנת 2015 שיחק במותחן העצמאי "אחד ושניים" ושיחק במותחן הפשע "יומני הסם אדרל" את דמותו הצעירה שגילם ג'יימס פרנקו, ושיחק בקומדיה "כולם אוהבים את הקופרס".
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה שביימה ג'וליה הארט, "מיס סטיבנס" את דמותו של בילי מיטמן.
בשנת 2017 הוא שיחק בתפקיד משנה בסרטה של גרטה גרוויג, "ליידי בירד". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של לוקה גואדנינו, "קרא לי בשמך", שעליו זכה לשבחים וזכיות רבות, וקיבל מועמדויות לפרס הבאפט"א, פרס גלובוס הזהב, גילדת שחקני המסך ופרס האוסקר. כמו כן שיחק במערבון "אויבים", שביים וכתב סקוט קופר.
בשנת 2018 שיחק בקומדיה הרומנטית "יום גשום בניו יורק" של וודי אלן, ובסרט "לילות קיץ חמים" גילם בתפקיד הראשי את דמותו דניאל מידלטון. בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה "ילד יפה" לצד סטיב קארל, ועל תפקידו קיבל את שבחי הביקורות, ובין היתר קיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, פרס גילדת שחקני המסך ופרס סטלייט.
בשנת 2019 גילם את דמותו של הנרי החמישי, מלך אנגליה, בסרט "המלך", שיצא בשירות הסטרימינג של נטפליקס. באותה שנה גילם את דמותו של תיאודור "לורי" לורנס בעיבוד המחודש לספר "נשים קטנות".
בשנת 2021 הופיע בסרט "חולית" שבוים על ידי דני וילנב ומבוסס על הספר "חולית" מאת סופר המדע הבדיוני פרנק הרברט, בתפקיד הדמות הראשית, ובסרט "הכרוניקה הצרפתית" שביים וס אנדרסון וכתב במשותף לצד ג'ייסון שוורצמן. באותה שנה שיחק במחזה "4000 מייל" על פי איימי הרצוג בתיאטרון אולד ויק לצד השחקנית איילין אטקינס.
בינואר 2020 פורסם כי שאלמה לוהק לגלם את דמותו של בוב דילן בסרט על חייו בשם "Going Electric". באותה שנה לוהק לשחק בסרט "אל תסתכלו למעלה", שביים וכתב אדם מקיי.
ב-24 במאי 2021 פורסם ששאלמה יגלם את דמותו של וילי וונקה הצעיר, בסרט "וונקה", פריקוול ל"וילי וונקה ומפעל השוקולד". הסרט, שיופק על ידי אולפני "האחים וורנר", יתאר את הרפתקאותיו של וילי וונקה לפני שפתח את מפעל השוקולד. עבור שאלמה, זה יהיה הסרט הראשון שבו הוא יפגין את כישורי הזמרה והריקוד שלו.
קמוב Ka-52
קמוב Ka-52 (ברוסית: Камов Ка-52, באנגלית: Kamov Ka-52, קוד דיווח נאט"ו: Hokum-B, המכונה "אליגטור") הוא מסוק קרב וסיור רוסי מייצור חברת קמוב שפותח מדגם ה-Ka-50 החד מושבי. זהו הוא מסוק הקרב הקואקסיאלי היחיד בשירות מבצעי, וכמו קודמו הוא המסוק היחידי בשירות שכולל מערכת הפלטה לצוות המסוק. למסוק שתי גרסאות עיקריות, הגרסה הבסיסית Ka-52 שמיועדת לפעול ממתקנים יבשתיים ומשמש בעיקר את חיל האוויר במשימות סיור וסיוע אווירי קרוב, ומסוק ימי ה-Ka-52K המכונה "Катран" (בתעתיק עברי: קַטְרַן בעברית: קוצן נקוד) המיועד לפעול מספינות מלחמה.
Ka-50
ה-Ka-50 פותח במקור כמסוק קרב קל לגישור יכולות שהיו בחסר במסוקים רוסים ולהתחרות ב-AH-64 אפאצ'י. לאחר מחקרים במכון קמוב הוחלט שמערכות האוטומציה הקיימות יכלו להחליף איש צוות אחד במסוק הקרב החדש ומערכת ההיגוי ובקרת הטיסה נועדו להקל על פעילות הטייס הבודד בנוסף תצורת הרוטור הקואקסיאלי הקנתה תכונות ניהוג ושליטה נוחות יותר יחסית למסוק טהור.
עוד סיפור סינדרלה
עוד סיפור סינדרלה (באנגלית: Another Cinderella Story) הוא סרט קומדיית נעורים מוזיקלית משנת 2008 בבימויו של דיימון סנטוסטפנו ובכיכובה של סלינה גומז, דרו סילי וג'יין לינץ'. זהו סרט המשך לסיפור סינדרלה משנת 2004 והסרט השני בסדרת הסרטים של סיפור סינדרלה. הסרט שוחרר בDVD ב-16 בספטמבר 2008.
קמוב Ka-52
Ka-50
תצורת הרוטור הקואקסיאלי המתאפיינת בשטח דיסקה גדול, הקנה למסוק מהירות מרבית גבוהה יותר יחסית למסוקים טהורים. כמו כן הזריזות של כלי הטיס בציר הסבסוב מנעה את הצורך בתותח היושב על גבי צריח, מה שאפשר התקנת תותח כבד יחסית למסוקי קרב.
בנוסף לכל החידושים הללו, המסוק נבדל מכל מסוק אחר בהיותו היחיד עם מערכת הפלטה לטייס.
עוד סיפור סינדרלה
עלילה
מרי סנטיאגו, תלמידת תיכון עם שאיפות להיות רקדנית, גרה עם אמה החורגת דומיניק, זמרת פופ מפורסמת לשעבר ושתי אחיותיה החורגות, בריט וברי שמתייחסות אליה כאל משרתת. יום אחד מגיע אל בית הספר תלמיד חדש ששמו ג'ואי פארקר, זמר ורקדן ידוע שחוזר ללימודים בתיכון אחרי סיבוב הופעות בעולם, ולכבוד הגעתו מארגנים נשף תחפושות. מרי הולכת אליו מחופשת ביחד עם חברתה תמי, שם היא רוקדת עם ג'ואי בלי שידעה מי הוא. ג'ואי מתאהב במרי כשהוא רוקד איתה, אך לא יודע מי היא, ולכן מוריד את מסכתו ומראה לה מי הוא. כשמרי רואה אותו היא ממהרת לחזור הביתה ומפילה את נגן השירים שלה, ובעזרתו ג'ואי מנסה לחפש אותה. אחיותיה החורגות של מרי מאיימות על מרי עם קלטת מביכה שלה, שלא תספר לג'ואי שרקדה איתו. תמי ניסתה לשכנע את מרי שתספר לג'ואי שהיא זאת שרקדה איתו, עד שביום ההולדת של בריט וברי מרי מגלה לג'ואי מי היא, והם נהיים חברים ומתאמנים ביחד לאודישן של מרי באוניברסיטה. נטליה, האקסית של ג'ואי מקנאה, ובעזרת בריט וברי הן מצליחות לסכסך בין מרי לג'ואי, וגורמות למרי לחשוב שהוא בוגד בה. דומיניק לא רוצה שמרי תלך לאוניברסיטה ולכן היא גורמת לכך שיבוטל האודישן של מרי לאקדמיית הריקוד ואומרת להם שהיא שברה את רגליה. החברה של מרי, תמי, והחבר של ג'ואי, דסטין, מצליחים לשכנע את מרי לבוא לתחרות ריקודים שעורך ג'ואי. בתחרות ג'ואי מבקש ממרי סליחה, והיא וג'ואי רוקדים יחד על הבמה וחוזרים להיות זוג. מנהלת אקדמיית הריקוד רואה את מרי רוקדת ומרי מתקבלת לאקדמיה.
קמוב Ka-52
Ka-50
עם זאת פיתוח המסוק התארך והתייקר ועם חוסר הבשלות של מערכת הנשק שלו, ובעיקר במהלך התפרקות ברית המועצות, לא הייתה יכולת לייצר את המסוק הזה והמיל מי-28 הועדף בגלל מחירו הנמוך יותר, ולכן ייצורו של ה-Ka-50 הוקטן ובסך הכל 15 יחידות של המסוק נכנסו לשירות בחיל האוויר הרוסי וראו פעילות מבצעית מוגבלת במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
עוד סיפור סינדרלה
פסקול
לסרט יצא פסקול שכולל בתוכו 14 שירים. האלבום יצא בפורמט תקליטור והורדה דיגיטלית ב-26 באוגוסט 2008 על ידי חברת Razor & Tie בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה והממלכה המאוחדת. האלבום הגיע למקום השמיני במצעד הפסקולים של בילבורד ומכר כ-129,000 עותקים נכון ליולי 2013. את הפסקול מוביל הסינגל Tell Me Something I Don't Know המבוצע על ידי גומז.
קמוב Ka-52
המסוק הדו-מושבי
במהלך פיתוח ה-Ka-50 עלה הצורך בפיתוח מסוק דו מושבי למטרות אימון. בשביל לבצע שינויים מעטים ככל הניתן בתצורה ואיזון המסוק נבחרה תצורת תא טייס צד בצד. זה מנע תנועה של מרכז הכובד קדימה מדי, שכן שני הטייסים יושבים קרוב באותו המרחק ממרכז הכובד והזרוע שמשקלם מפעיל על המרכז קטנה יותר. עם זאת, זה דרש הקטנת המיגון לתא הטייס. ועדיין כלי הטיס היה ב-600 קילוגרם כבד יותר מקודמו ולכן ביצועיו היו נחותים יותר. יתרון נוסף של תצורה זאת היה הקטנת כמות הציוד בתא הטייס שכן שני הטייסים יכלו להשתמש באותם המכשירים בתא, מה שבתצורת תא טנדם היה דורש כפילות של מכשירים בין התאים.
תצורה זאת התגלתה כיעילה מאוד ולכן משימות מסוקי קרב נוספות החלו להתווסף לתצורות שונות. תצורות מוצעות של מסוקי קרב וסיור, קרב-לילה, ולוחמה ימית הוצעו במהלך פיתוחו.
מסוק Ka-50 ה-11 שיוצר (מספר זנב 061) הוסב לתצורה דו מושבית במהלך שנת 1995 ועד תחילת שנת 1996 ושימש כמסוק ניסוי לתוכנית הפיתוח. מסוק 061 הופיע לראשונה בסלון האווירי אירואינדיה בשנת 1996.
בגלל הקשיים הכלכליים של רוסיה במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות, היה קיים רק מסוק ניסוי בודד לדגם זה. בשנת 2008 יוצרו שני מסוקי ניסוי נוספים לפרויקט. במסוקים אלה, כמו גם בדגם הסדרתי, מספר המכלולים האלקטרואופטיים צומצם לאחד. עם זאת בדגמים אלה ובמסוקים הסדרתיים הותקנו מנועים מדגם VK-2500 החזקים יותר.
בשנת 2011 החל ייצור סדרתי למסוקים אלה במקביל לתוכנית בחינה ממשלתית למסוק שהסתיימה בהצלחה באוקטובר 2012.
Ka-52K
בשנת 2015 עלה לאוויר המסוק הראשון מדגם K המיועד לפעילות מספינות מלחמה. המסוק כלל להבים מתקפלים לאחסנה. כמו כן מכלול הכנפיים היה קטן יותר וכלל שתי תחנות חימוש במקום שלוש כמו בדגמי המסוקים של חיל האוויר, יחד עם מנגנון קיפול הכנף. עם זאת, המסוק כלל מערכת אלקרואופטית משופרת ויכולת לשאת טיל ההרמס שבתצורה הדו שלבית שלו יכול להגיע לטווח של 100 קילומטר. אם כי ההערכה שהמסוק לא יוכל להפעיל את הנשק הדו שלבי לבדו והדגם המבצעי יהיה חד שלבי ובעל טווח של 20 קילומטר. בשנת 2018 הוכרז שהמסוק יכול להפעיל את הטיל נגד ספינות Kh-35 זבזדה בעל טווח מבצעי של עד 300 קילומטר.
השבחה ל-Ka-52M
בשנת 2019 הוכרז כי למסוקי Ka-52 מתוכננת השבחה ועדכון מערכות בשירות חיל האוויר הרוסי. הדגם שסומן באות M יכלול שיפורים במערכות הנשק והאוויוניקה, אם כי הפרטים עדיין לא פורסמו. החוזה צפוי להיחתם בשנת 2020 והשדרוג צפוי להסתיים ב-2025.
מלחמת האזרחים הסורית
החל ממרץ 2016 מספר מסוקי Ka-52 של חיל האוויר הרוסי הוצבו בבסיס חמיימים שבסוריה, כחלק מהכוח האווירי המשתתף במלחמת האזרחים הסורית. בדצמבר 2016 מסוקי Ka-52K של הצי הרוסי השתתפו במלחמה, אם כי לא ברור מהיכן הם טסו - מספינות הצי או ממתקן יבשתי כלשהו.
ב-7 במאי 2018 התרסק בסוריה מסוק Ka-52 של חיל האוויר. ההערכה היא שכשל טכני גרם להתרסקות למרות שייתכן שהמסוק הופל, אבל אף ארגון לא לקח על הפעולה אחריות.
הפלישה לאוקראינה
עם תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022 החלה "מכת הפתיחה" שקדמה לפלישת כוחות הקרקע הרוסיים, כללה תקיפה באמצעות מסוקי Ka-52 של שורת יעדים צבאיים ברחבי אוקראינה, כולל בעיר הבירה קייב וכן בערים אודסה, חרקוב, לבוב, דניפרו וערים נוספות. אחת התקיפות היותר מפורסמות היא התקיפה על שדה התעופה הוסטומל.
במהלך הפלישה הופלו לראשונה מספר מסוקי Ka-52.
מקס וייס
מישקה (מקס) וייס (בהונגרית: Weiss Miksa; בגרמנית: Max Weiss; 21 ביולי 1857 – 14 במרץ 1927), היה שחמטאי יהודי-הונגרי. דורג שלישי בעולם בשנת 1887, ובין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1885 ל-1895.
הישגים
וייס פרש מהזירה הבינלאומית לאחר התחרות בניו יורק, הגם ששיחק עדיין במספר תחרויות בווינה. בשנת 1895 הוא ניצח את גאורג מרקו בדו-קרב +5 -1 =1 (חמישה ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד).
לבן: ג'וזף הנרי בלקברן- מקס וייס  ניו יורק 1889
במשחק זה הדגים וויס טכניקה טובה בסיום הרצים וזכה בצורה מרשימה.
לבן: מקס וייס - ג'וזף הנרי בלקברן ניו יורק 1889
גם המשחק השני בין השניים באותה תחרות הגיע לסיום רגלים ורצים, אלא שהפעם בלקברן שיחק היטב וזכה בסיום.
גן המנורה
גן המנורה (ידוע גם בשמות בור שיבֶּר וגן הסוס) הוא גן ציבורי במרכז ירושלים, בין הרחובות המלך ג'ורג', בארי, שמואל הנגיד ורחוב בן-יהודה, צפונית לבית פרומין ודרומית לבניין המשביר לצרכן. בגן אמפיתיאטרון קטן, מזרקת מים דמוית מפל, פסל בדמות סוס וכן שירותים ציבוריים.
בור שיבר
בעליו הראשונים של השטח היו יהודים. בתקופה שבטרם רחוב בן-יהודה רכש האדריכל והקבלן הערבי-נוצרי ג'ורג' שיבר את הסביבה, ובה המגרש. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 שימש כמגרש כדורגל של הפועל ירושלים, ואולם לשיבר היו תוכניות גדולות יותר עבורו. במשך שנות ה-30 וה-40 הוצגו תוכניות שונות, בהן הוצע להקים במקום תיאטרון, בית קולנוע, מרכז מסחרי, גורד שחקים ובית מלון שתכננה להפעיל משפחתו של ירחמיאל אמדורסקי. ב-1936 נחפר במקום בור לשם הקמת היסודות לבניין בן 8 קומות, שתוכנן להפוך בשלב עתידי לבניין בן 15 קומות. עם פרוץ המרד הערבי הגדול הופסקו העבודות, והמשקיעים משכו ידיהם מהמיזם. הבור שנותר במקום זכה לכינוי בור שיבֶּר, על שמו של ג'ורג' שיבר. בשל המבנה הטופוגרפי במקום, הבור שנוצר נמוך במעט מרחוב המלך ג'ורג', אך בינו לבין מפלס רחוב שמואל הנגיד מפרידים כמה מטרים.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה שוב התעורר עניין במתחם. איש עסקים מצרי שאף להקים במקום את גורד השחקים הגבוה ביותר במזרח התיכון, והודי ששירת בצבא הבריטי התעניין אף הוא ברכישת המגרש, אך המגעים לא יצאו אל הפועל. לאחר סיום המלחמה השתמשו שלטונות המנדט בבור לשם מעצרם של תושבים שהפרו את העוצר שהטילו מעת לעת על העיר.
גן המנורה
ב-1950 קבעה הכנסת את משכנה בבית פרומין שבסמוך לבור. באותה העת בחנה עיריית ירושלים חלופות למבנה חדש לבית העירייה; אחת מהן הייתה בור שיבר, שיתרונותיו היו הן סמיכותו למשכן הכנסת והן מיקומו המרכזי. בסופו של דבר נגנזה התוכנית עקב קשיי מימון. גם ההסתדרות ומשקיעים זרים שאפו לשים ידם על המגרש, אך גם תוכניות אלה לא קודמו. תחת זאת, הוקם במקום גן ציבורי בתכנונו של ראש מחלקת הגנים בעירייה, ע. הלל.
ב-1956 העניק הפרלמנט הבריטי מתנה למדינת ישראל – פסל ברונזה ועליו תיאור אירועים ודמויות מתולדות העם היהודי, מעשה ידיו של האמן בנו אלקן. הפסל הוצב בבור, סמוך למשכן הכנסת, ב-15 במאי אותה שנה, לרגל יום העצמאות השמיני של מדינת ישראל, בטקס שבו השתתפו אלפים. בשל מיקומו זכה הפסל לכינוי "מנורת הכנסת", ואילו הבור זכה אף הוא לכינוי חדש – גן המנורה. ב-1966 עברה הכנסת למשכנה הנוכחי, ומנורת הכנסת הועברה עִמהּ, והוצבה מול השער הראשי, למרגלות גן הוורדים. עם זאת, גם בהיעדרה של המנורה, נותר כינויו של הגן "גן המנורה".
שמו של הגן הוסב לגן משה ברעם על שם שר העבודה בממשלת רבין הראשונה (1974–1977) ואיש ירושלים.
גן הסוס
ב-1997 הוצב בגן פסל דמוי סוס, בשם "סוסת השלום", שהעניקה לירושלים ממשלת סלובניה לרגל חגיגות 3,000 שנים להיווסדה של ירושלים. בעקבות הצבת הפסל נוסף לגן כינוי חדש – גן הסוס.
במהלך מחאת האוהלים בשנת 2011, הוקם בגן מאהל המחאה המרכזי בעיר ירושלים.
תוכניות לפיתוח הבור
בשנת 1961, רכשה חברת בנייני מידות בע"מ, חברת בת של חברת הכשרת הישוב את המתחם שהיה על-פי תוכנית המתאר דאז מיועד למסחר. ב-1968 מסרה בנייני מידות את המגרש לעיריית ירושלים, בתמורה לקבלת זכויות בנייה במקומות סמוכים. ייעוד המתחם שונה משטח מסחרי לשטח ציבורי פתוח. בכוונת העירייה היה להקים במקום חניון ציבורי. הזכויות במתחם הועברו ונרשמו על-שם עיריית ירושלים ב-1969. במהלך השנים לא יצאה לפועל בידי העירייה תוכנית בנייה לצורך הציבורי (חניון ציבורי תת-קרקעי ומעליו כיכר). ב-1988 החלו מגעים בין ראש עיריית ירושלים דאז, טדי קולק, לבין חברת הכשרת היישוב במגמה לפתח את בור שיבר על בסיס תכנון שהוא שילוב בין חניון ציבורי תת-קרקעי לבין שטחי מסחר, מגורים ומשרדים במגרש ולצורך כך, לשנות את ייעודו של המתחם לייעוד מסחרי. במסגרת זאת, הכינה חברת הכשרת היישוב תוכנית מתאר באמצעות האדריכל שלמה אשכול וזכתה לאישור העירייה. והוסכם על התמורה שתשלם החברה לעירייה בעבור רכישה חוזרת של הזכויות במתחם.
בשל התנגדות להסכם בוועדת הכספים של העירייה, הועבר העניין לבדיקת מבקר העירייה ובדו"ח שהגיש, שלל את זכותה של הכשרת היישוב לרכוש את המתחם חזרה והמליץ על עריכת מכרז פתוח לפיתוח המתחם. חברת הכשרת היישוב תבעה את העירייה וב-2000 נקבע, במסגרת הסכם פשרה משפטי שקיבל תוקף של פסק-דין במסגרת הליכי הערעור בבית-המשפט העליון, כי החברה זכאית לרכוש בחזרה את בור שיבר, עם שינוי ייעודו לייעוד שאינו ציבורי במסגרת תוכנית חדשה, אותה תיזום החברה. התוכנית, כך נקבע בהסכם, תובא לאישור הוועדה המקומית בתוך שנה מיום החתימה על ההסכם. בתקופת ראש העיר אהוד אולמרט, סוכם על הקמת מגדל של 24 קומות במקום, וזאת ברוח המדיניות של רשויות התכנון בתקופתו, אשר התירה ואף עודדה בנייה של בניינים רבי קומות בירושלים, בעיקר במרכז העיר. החברה הכינה תוכנית באמצעות אורי שטרית, שמאוחר יותר מונה למהנדס העיר ירושלים, ובתחילת שנות האלפיים, התוכנית קודמה. החברה לא עמדה בהתחייבות להגיש את התוכנית בתוך שנה. כמו כן, הגיעה החברה למסקנה, שנתוני הביקושים למשרדים בירושלים, אינם מעודדים, והיא ביקשה לעכב את הטיפול בותוכנית. בספטמבר 2007, מונה לעירייה מהנדס עיר חדש, האדריכל שלמה אשכול שעמדתו הִיא שלא לבנות במתחם בור שיבר וכי קיימת חשיבות עליונה להשאיר את בור שיבר כשטח ירוק פתוח. חברת הכשרת היישוב שוב תבעה את העירייה.
בשנת 2014, נדחתה התביעה נגד עיריית ירושלים, השופט קיבל את טענת העירייה לפיו קידום התוכנית אמור היה להעשות תוך שמירה מלאה על עצמאות שיקול הדעת הנתון לגורמי התכנון במסגרת מילוי תפקידם וכי אין בהתחייבות העירייה בהסכם, שלא להתנגד לתוכנית חדשה שתגיש החברה ואף לתמוך בה.
בשנת 2021 החלו עבודות לשדרוג הגן.
אר'סרתן הראשון, מלך קאחתי
אר'סרתן הראשון (בגאורגית: აღსართან I) (נפטר ב-1084) היה מלך הממלכה המזרח גאורגית - ממלכת קאחתי-הרתי משנת 1058 ועד למותו בשנת 1084.
אר'סרתן ירש את אביו גאגיק עם מותו בשנת 1058. תקופת שלטונו חפפה לתקופת הפלישות של הסלג'וקים לגאורגיה, ונסיונותיה העקשניים של המלכים הבגרטידים להביא לאיחוד כל הממלכות הגאורגיות.
בשנת 1068, נכנע אר'סרתן לסולטאן הסלג'וקי, אלפ ארסלאן, הסכים להעלות לו מיסים, וקיבל את תמיכתם של הסלג'וקים במאבקו כנגד בגרט הרביעי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהשתלט על חלק גדול משיטחי קאחתי.
אר'סרתן המשיך להאבק במדיניות איחוד הממלכות הגאורגיות של המלוכה הגאורגית גם תחת יורשו של בגרט הרביעי, גיאורגי השני, וכרת ברית עם השבט המורד של הליפריטים. אולם העביר מאוחר יותר את תמיכתו לגיאורגי השני ועזר לו במסעו למיגור האופוזיציה הפיאודלית, ומאוחר יותר, בשנת 1074, להילחם כנגד הפלישה הסלג'וקית של מאליק שאח הראשון (ملكشاه).
אר'סרתן נפטר בשנת 1084 ובנו קוויריקה ירש אותו.
נחלת שבט מנשה
נחלת שבט מנשה עלתה בגורל "בית יוסף", לאחר נחלת שבט אפרים. נחלת שבט מנשה נחשבת לגדולה שבנחלאות השבטים. לשבט מנשה שתי נחלות: האחת בעבר הירדן המזרחי והשנייה בעבר הירדן המערבי. מושב בני השבט משתרע מהים התיכון עד הגלעד והר החרמון. ברכת משה התקיימה בהם: "וּמֵרֹאשׁ, הַרְרֵי-קֶדֶם; וּמִמֶּגֶד, גִּבְעוֹת עוֹלָם".
מאפייני הנחלה
הגורל, אשר לפיו חולקו הנחלות, היה מבוסס, בין השאר, על היכולת הכלכלית של חבל הארץ לפרנס את האוכלוסייה אותה הוא יישא. יהושע בן נון מציין מדוע דווקא השבטים לבית יוסף נחלו את השומרון. בתחומי השבטים אלה, על פני שטח רחב, עדיין ישבו עמים זרים: הַפְּרִזִּי, הָרְפָאִים והַכְּנַעֲנִי, אלה היו עמים חזקים שרק שבטים חזקים יכולים להמודד עימם. כמו כן, היו בהר אפרים ובהר מנשה שטחי יערות, שאינם מאפשרים לעבד את האדמה. רק שבט חזק יכול לברות את היערות.
גם הממצאים הארכאולוגיים בסקר ארכאולוגי בשנת תשכ"ח שנערך בשומרון אחרי מלחמת ששת הימים, הראו כי מעט שרידים ארכאולוגיים התגלו מהתקופות שקדמו לתקופת התנחלות בני ישראל.
תלונות שבט מנשה
בית יוסף אינו סבור כי די לו בשטחים הרחבים שעלו בגורלו והוא פונה בטענות כלפי יהושע בו נון: "וַיְדַבְּרוּ בְּנֵי יוֹסֵף אֶת יְהוֹשֻׁעַ לֵאמֹר: מַדּוּעַ נָתַתָּה לִּי נַחֲלָה, גּוֹרָל אֶחָד וְחֶבֶל אֶחָד, וַאֲנִי עַם רָב, עַד אֲשֶׁר עַד כֹּה בֵּרְכַנִי ה'. (מקור:ספר יהושע, י"ז, י"ד)"
יהושע משיב כי דווקא היותם "עם רב" נותן להם את היתרון להתנחל בהרים: "וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם יְהוֹשֻׁעַ, אִם-עַם-רַב אַתָּה עֲלֵה לְךָ הַיַּעְרָה, וּבֵרֵאתָ לְךָ שָׁם, בְּאֶרֶץ הַפְּרִזִּי וְהָרְפָאִים: כִּי-אָץ לְךָ, הַר-אֶפְרָיִם." ואז מסתבר כי השבטים מבקשים דווקא שטחים חקלאיים במישור: "וַיֹּאמְרוּ בְּנֵי יוֹסֵף, לֹא-יִמָּצֵא לָנוּ הָהָר; וְרֶכֶב בַּרְזֶל, בְּכָל-הַכְּנַעֲנִי הַיֹּשֵׁב בְּאֶרֶץ-הָעֵמֶק, לַאֲשֶׁר בְּבֵית-שְׁאָן וּבְנוֹתֶיהָ, וְלַאֲשֶׁר בְּעֵמֶק יִזְרְעֶאל" (מקור:שם, שם, ט"ו,י"ח).
ובתאור נחלת שבט מנשה מתואר המצב הקיים: "וְלֹא יָכְלוּ בְּנֵי מְנַשֶּׁה, לְהוֹרִישׁ אֶת-הֶעָרִים הָאֵלֶּה; וַיּוֹאֶל הַכְּנַעֲנִי לָשֶׁבֶת בָּאָרֶץ הַזֹּאת. וַיְהִי, כִּי חָזְקוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וַיִּתְּנוּ אֶת-הַכְּנַעֲנִי, לָמַס; וְהוֹרֵשׁ לֹא הוֹרִישׁוֹ. (מקור:שם, שם,י"ב -י"ג).
יהושע מסכם, כי בעזרת כוחם יתגברו על כך: "וַיֹּאמֶר יְהוֹשֻׁעַ אֶל-בֵּית יוֹסֵף, לְאֶפְרַיִם וְלִמְנַשֶּׁה לֵאמֹר: עַם רַב אַתָּה, וְכֹחַ גָּדוֹל לָךְ לֹא יִהְיֶה לְךָ, גּוֹרָל אֶחָד. כִּי הַר יִהְיֶה לָּךְ, כִּי יַעַר הוּא, וּבֵרֵאתוֹ, וְהָיָה לְךָ תֹּצְאֹתָיו: כִּי-תוֹרִישׁ אֶת-הַכְּנַעֲנִי, כִּי רֶכֶב בַּרְזֶל לוֹ כִּי חָזָק, הוּא" (מקור: שם, שם, י"ד-י"ח). מסתבר כי בשטח הרחב שניתן לשבטי בית יוסף היה עליהם להתגבר על העמים הזרים ועל היערות בהרים.
תיאור הנחלה
"ויהי גבול בני מנשה מאשר המכמתת אשר על פני שכם והלך הגבול אל-הימין אל-יושבי עין תפוח: למנשה הייתה ארץ תפוח ותפוח אל-גבול מנשה לבני אפרים: וירד הגבול נחל קנה נגבה לנחל ערים האלה לאפרים בתוך ערי מנשה וגבול מנשה מצפון לנחל ויהי תֹצאותיו הימה: נגבה לאפרים וצפונה למנשה ויהי הים גבולו ובאשר יפגעון מצפון וביששכר ממזרח:" (מקור: יהושע י"ז,ז', ז').
פורטה קאפנה
פורטה קאפנה (בלטינית: Porta Capena) היה שער בחומת סרוויוס ברומא, לא הרחק מגבעת קאיליוס. על פי המסורת הרומית במקום נמצאה החורשה הקדושה בה נהגו להתרועע המלך נומה פומפיליוס והנימפה אֶגֶרְיָה. הייתה זו אחת הכניסות הראשיות לעיר רומא, מאחר שנפתחה אל ויה אפיה. מקור השם אינו ידוע, אך אפשר שהוא קשור לעובדה שהדרך מובילה אל קפואה, עיר חשובה בקמפניה, דרומית לרומא.
נחלת שבט מנשה
תיאור הנחלה
בתיאור בולטים האזורים החריגים: "תפוח" בתחום מנשה אך שייכת לאפרים. ואילו לשבט מנשה יש "מובלעות" בנחלות של השבטים יששכר ואשר.
פורטה קאפנה
לדברי המשורר יובנאליס בן המאה ה-1 לספירה היה פורטה קאפנה מקום בו התאספו קבצנים רבים ובמיוחד קבצנים יהודיים:
נחלת שבט מנשה
תיאור הנחלה
הגבול הדרומי של השבט מקביל לגבול הצפוני בנחלת שבט אפרים. נקודת המוצא היא מכמתת מזרחית לעיר שכם, עד עין תפוח, כולל ארץ תפוח, אבל לא את העיר תפוח. הגבול יורד בנחל קנה עד הים התיכון.
פורטה קאפנה
בפורטה קאפנה שוכנים כיום המשרדים הראשיים של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם (FAO). מ-1937 עד 2004 ניצב בו האובליסק מאקסום.
נחלת שבט מנשה
תיאור הנחלה
הגבול הצפוני מתואר רק באמצעות תחומי נחלת שבט יששכר ונחלת שבט אשר, כולל חמש ערים ו"בנותיהם".
עבר הירדן המזרחי
שבט מנשה קיבל נחלה גם בעבר הירדן המזרחי קודם הכניסה לארץ, וזאת אף שהכתוב לא ציין שהשבט ביקש זאת עם השבטים ראובן וגד.
סוויסלוץ' (מחוז משנה)
מחוז משנה סוויסלוץ' (בבלארוסית: Свіслацкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר סוויסלוץ'.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סוויסלוץ' 55,296 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 74.63% בלארוסים, 20.47% פולנים, 3.53% רוסים ו-1.37% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (88.64%) ורוסית (10.03%).
תת-תרבות
תת-תרבות היא קבוצה החולקת עם התרבות הכללית את מרבית הערכים והפרמטרים התרבותיים, אך עם זאת נבדלת ממנה בסמלים ובפריטים תרבותיים הייחודיים לה בלבד. המושג תת-תרבות מניח את קיומו של מגוון תרבותי בחברה נתונה, אבל טוען גם לקיומה של תרבות אחת (כללית) שתת-התרבויות השונות מוגדרות ביחס אליה. תת-תרבות יכולה להיות מובדלת מהתרבות הכללית על פי גיל חבריה, מגדרם, מוצאם האתני, דתם, העדפותיהם המיניות או כל פריט ערכי-תרבותי אחר. החברים בתת-התרבות אינם מבקשים, בדרך כלל, שליטה, אלא אוטונומיה תרבותית, שתאפשר להם לשמור על הערכים התרבותיים הייחודיים להם.
היסטוריה של המושג תת-תרבות
המושג תת-תרבות נוצר באמריקה של שנות החמישים של המאה העשרים בהקשר של קבוצות עבריינים צעירים. המושג נולד מתוך צורך של סוציולוגים לנסות ולהסביר את ההתנהגות העבריינית של כנופיות הנוער. החברים בקבוצות נוער אלו היו אמריקאים לכל דבר, אך עם זאת התבדלו מהאמריקאי "המצוי" ביחסם לכמה נורמות תרבויות, כגון יחסם לסמים, לבושם וכו'. מכאן נובע כי המושג תת-תרבות מתקשר מאז לידתו עם המושג סטייה ובכך בכל פעם שמוגדרת קבוצה מסוימת כתת-תרבות היא באופן אוטומטי מוגדרת כקבוצה שחבריה סוטים מהנורמות המקובלות על התרבות הקונפורמית הכללית. בשלב השני נוצר צורך להגדיר גם קבוצות נוספות שהראו סימנים של שונות תרבותית, וכך החל השימוש במושג תת-תרבות כדי לתאר קבוצות בתוך התרבות האמריקאית כגון מהגרים, יהודים, הומוסקסואלים וכו'.
הפרדיגמה הסוציולוגית ששלטה באותה תקופה בארצות הברית הייתה הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, שלידתה ברעיונותיהם של קונט, דירקהיים והסוציולוג האמריקאי טלקוט פרסונס. על פי גישה פוזיטיביסטית זו, ההיסטוריה מונעת באמצעות רעיונות ואידיאות (גישה אידיאליסטית). הפרדיגמה הפונקציונלית-סטקרוקטורית ראתה את החברה כמערכת המורכבת מחלקים הפועלים יחדיו לקידום הסולידריות והיציבות החברתית. היא דימתה את החברה לגוף אורגני-ביולוגי אשר לכל איבר בו תפקיד ייחודי, ורק אם יפעלו כל האיברים יחדיו יוכל הגוף להמשיך לחיות ולהתקיים. על פי גישה זו מתגבשים מוסדות חברתיים שתפקידם לדאוג למילוי הצרכים של החברה כגון מוסדות פוליטיים, משפחתיים, מוסדות חינוך וכו'. מטרת המערכת החברתית המורכבת הזו היא לייצר הסכמיות (קונצנזוס), והיא טוענת כי החברה חותרת באופן תמידי להשגת הסכמה בין חברי הקולקטיב. הסכמה זו על מערכת של ערכים ואידיאות משותפים מושגת באמצעות סוציאליזציה וחינוך (חשיבה המושפעת רבות מגישתו של פרויד). הסוציאליזציה יוצרת אינטגרציה יעילה בין חברי הקולקטיב ובכך מייצרת סולידריות חברתית. כל מי שאינו שותף לקונצנזוס החברתי הופך לתת-תרבות ומוגדר, כאמור, כסוטה.
התרבות, מנקודת מבטם של הפונקציונליסטים, היא מנגנון חשוב ביצירת הסכמיות ולכידות חברתית, ולכן פריט תרבותי זר אינו מתקבל בברכה. פרדיגמה זו נתנה הצדקה למדיניות הציבורית האמריקאית של שנות החמישים ותחילת שנות השישים. המדיניות שנגזרה מתוך הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית הייתה מדיניות "כור ההיתוך", שנוצרה בתגובה לגלי ההגירה המאסיביים לארצות הברית באותה תקופה. למהגרים ולעולים, המגיעים ברובם בגיל מבוגר יחסית, מתבצע תהליך של דה-סוציאליזציה (ביטול הערכים איתם היגרו) ואז רה-סוציאליזציה לערכים של התרבות הכללית השולטת. כל קבוצה שלא מצליחה לעבור את התהליך באופן תקין מוגדרת באופן אוטומטי כתת-תרבות וכתופעה סוטה שבתקווה תיעלם עם הזמן. גם בארץ ישראל של שנות ה-50, עם הקמת מדינת ישראל, התחזקה מדיניות "כור ההיתוך" וזאת בהמלצת האקדמיה בארץ (במיוחד סוציולוגים, כגון שמואל נח אייזנשטדט) למקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי. אחת הדרכים בה יושמה מדיניות זו בארץ היה השירות הצבאי בצה"ל בו ניתן דגש חזק על יצירת שוויון בין כל המשרתים, ללא קשר למוצאם או לערכים התרבותיים עליהם גדלו.
שינוי בתפיסת תת-התרבות
עד לשנות השישים של המאה ה-20 לא הייתה נתונה תפיסה זו של תת-תרבויות לביקורת, והייתה מקובלת בציבור כמו גם באקדמיה ובפוליטיקה. בשנות השישים עברה החברה האמריקאית תהליך של שינוי ובמיוחד ביחסיה למיעוטים אתניים, וזאת בעיקר הודות למאבקם של ד"ר מרטין לותר קינג ומלקולם אקס לשוויון זכויות לשחורים. הביטוי אותו קידם מלקום אקס באותה תקופה היה "שחור זה יפה" ("black is beautiful"), כלומר השחורים באמריקה אינם סוטים ואינם צריכים להימדד בכל פרמטר ביחס לאמריקאי הלבן ותרבותו. על פי ד"ר קינג זכאים השחורים באמריקה להכרה כקהילה לגיטימית ולא כתת-תרבות סוטה בתוך התרבות האמריקאית הלבנה השולטת. גם בארץ קמו גופים דומים לאילו שהתעוררו בארצות הברית ובראשם תנועת הפנתרים השחורים, שהוקמה בשנת 1971 בשכונת מוסררה שבירושלים על ידי צעירים מבני הדור השני של עולי ארצות האסלאם ובעיקר בנים ליוצאי מרוקו וצפון אפריקה. צעירים אלו מחו על הקיפוח של המדינה והתעלמות הממשלה מהבעיות החברתיות של יוצאי אסיה ואפריקה בארץ.
עם התעוררות תנועות המחאה והשוויון באמריקה, כמו גם בישראל, החלה בהדרגה להתחלף הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית בגישה חדשה, פרדיגמת הקונפליקט. אחת הסיבות להחלפתה של הפונקציונליזם, היא כישלונה של הגישה בניבוי, חיזוי ובהבנת התהליכים החברתיים שאפיינו את החברה האמריקאית, ובעיקר את השינויים והמשברים שפקדו אותה בשנות ה-60. פרדיגמת הקונפליקט היא תמונת ראי של הפונקציונליזם. על פי גישה זו יש לבחון את השינוי ואת חוסר היציבות. גם פרדיגמה זו בעלת חשיבה מערכתית, והיא מדברת על כך שבכל קבוצה תמיד יתקיימו קונפליקטים ומאבקים על השגת משאבים (כלכליים, פוליטיים, תרבותיים וכו').
גישת הקונפליקט החברתי, על התאוריות השונות המרכיבות אותה, היא גישה מטריאליסטית ביסודה, וסוברת בשל כך שמה שמניע את ההיסטוריה היא הפרקטיקה והמאבק היום יומי על האינטרסים האישיים והקולקטיביים של פרט או של חברה. התרבות, על פי גישת הקונפליקט, נתפסת כגורם מפריד בין קבוצות ולא כגורם מאחד, ומתוך נקודת מבט זו מתחלפת מדיניות "כור ההיתוך" במדיניות של "מיזוג גלויות", והביטוי "תת-תרבות" מתחלף בביטוי "תרבות משנה". משמעות גישת "מיזוג הגלויות" היא מתן אפשרות לקבוצות שונות להתקיים בתוך תרבות אחת כללית אך ללא שליטה של תרבות זו עליהן. לכל קבוצה יש את הזכות לשמור על צביונה ועל הערכים התרבותיים שלה אך בד בבד להיות חלק מתרבות כללית לה ערכים וסמלים המשותפים לחברי כל תרבויות המשנה כגון המנון, דגל ובראש ובראשונה השפה.
תת-תרבות בימינו
כיום ניתן למצוא כמעט בכל מדינה תרבויות משנה רבות, אשר פועלות באופן נחרץ לשמירה על ערכיהן. לדוגמה, קבוצות מהגרים, הומוסקסואלים, קבוצות דת ועוד. דוגמה מובהקת לכך ניתן לראות במדינות אירופה בימינו. מדינות אירופה מעולם לא הגדירו עצמן כחברות הגירה אלא כחברות הומוגניות וחד-לאומיות. למרות זאת תמיד הייתה קליטת מהגרים, אך אותם מהגרים אימצו את התרבות השולטת והוטמעו בה בתהליך המכונה "אסימילציה" (התבוללות תרבותית). בשנים האחרונות הפסיק תהליך ההיטמעות כמעט לחלוטין, ובכל מדינה ניתן למצוא תרבויות משנה רבות שאין רואות עצמן חלק מהתרבות השולטת אלא ישויות תרבותיות עצמאיות, השואבות לגיטימציה מתוך השיח האקדמי המדבר על רב תרבותיות ופלורליזם. תופעה זו מקשה על המדינה להפעיל מנגנונים של סולידריות והטמעה וכך נוצרים קונפליקטים ומאבקי כוח בתוך החברה. כיום הדגם שמתגבש ושככל הנראה יקבל לגיטימציה פוליטית וחברתית הוא הדגם שיבקש לזהות מצד אחד את הזרם המרכזי, הדומיננטי, ויאפשר את קיומו מבלי לכפות עצמו על תרבויות המשנה, אבל מצד שני יאפשר לתרבויות המשנה לפתח בהדרגה גבולות עמומים חדירים לרעיונות מקומיים. הגבולות במצב אידיאלי זה מאפשרים מעברים הדדיים של רעיונות, ערכים וגם של בני אדם מתרבות הגרעין לתרבויות המשנה ולהפך.
רשיד משהראווי
רשיד משהראווי (בערבית: رشيد مشهراوي; נולד ב-1962) הוא במאי קולנוע פלסטיני.
ביוגרפיה
משהראווי נולד במחנה הפליטים א-שאטי ברצועת עזה, למשפחה בת שבעה ילדים של פליטים פלסטינים מיפו. אופיו האמנותי התבטא באהבתו לציור כבר מגיל צעיר. בגיל 12 נאלץ לעבור לתל אביב על מנת לסייע בפרנסת המשפחה בעקבות מחלת הסוכרת של אביו. הוא עבד בעבודות בנייה, מלצרות ושטיפת כלים. דרכו אל הקולנוע הייתה דרך ציור ואמנות פלסטית, כשהתחיל לעבוד כמבצע תפאורות בסרטים שונים. בין השאר עבד בסרטים: "סהרה" (1983) בכיכובה של ברוק שילדס, "זעם ותהילה" (1984), "מאחורי הסורגים" (1984), "גשר צר מאד" (1985), "אלכס חולה אהבה" (1986), ו"החולמים" (1987). במשך הזמן אף השתתף כשחקן בסרטים כ"גשר צר מאד", "עד סוף הלילה", ו"ננוע". אתר כך היה מנהל אמנותי בשני פרקים בסדרת "התזמורת" של ג'וליאן שגרן ונם היה המנהל האמנותי של הסרט "חתונה בגליל" של מישל ח'לייפי.
את סרטו הראשון יצר כבר בגיל 19, סרט קצר בן 4 דקות בשם "שותפים" משנת 1981, בו מוצגים עובדי ניקיון, ערבי ויהודי, שכל "שותפותם" מסתכמת בהוראותיו של היהודי לערבי היכן לעצור את המשאית. סרטו העלילתי הראשון היה הסרט הקצר "דרכון" (נקרא גם "תעודת מעבר"), אותו עשה בגיל 25 בשנת 1986. בסרט זה מגלמים סלים דאו ואתי אנקרי זוג המוצא עצמו תקוע על גשר בין ישראל לירדן ואינו יכול לעבור לאף אחד מהצדדים, שכן הגבר איבד את דרכונו.
בשנת 1989 יצר את סרטו הקצר "המקלט" על פועלים פלסטינים שוהים בלתי-חוקיים (שב"חים) בישראל, העובדים ביום ומסתתרים בלילה מהמשטרה. הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הקולנוע ירושלים (שנקרא אז "פרס וולג'ין" וכיום "פרס חג'ג'"). בשנת 1993 יצר את הסרט "עוצר", המתאר בצורה פסימית את חייה של משפחה בעיר עזה, המתדרדרים מן הפח אל הפחת על ידי השלטון הישראלי. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ובשנת 1994 זכה בפרס העיקרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקהיר. סרטו "חיפה" משנת 1995 הוקרן כאחד מסרטי "הבחירה הרשמית" במסגרת "מבט מסוים" בפסטיבל קאן.
בתקופת שהותו בישראל בשנות התשעים שהה בה באופן לא חוקי, באמצעות היתר שהייה לשעות היום שקיבל מסוחר מזון מעזה.
בשנת 1993 עבר להתגורר בהולנד, שם החל בשיתוף פעולה עם הבמאי הפלסטיני-הולנדי האני אבו אסעד, והשניים הקימו את חברת הפקות הסרטים "סרטי אלול", שהסתייעה בחברת הפקות הולנדית. ב-1996 עבר להתגורר ברמאללה, שם הוא מתגורר כיום, והחל בניסיונות ליצור קולנוע פלסטיני עצמאי, אך הללו לא צלחו. במסגרת ניסיון זה הקים את "המרכז להפקת קולנוע", שהפיק מספר סרטים עלילתיים ודוקומנטריים.
צאלק פרחודניק
באוקטובר 1944, זמן מועט לפני כניעתם של הגרמנים, נספה צאלק בוורשה, במהלך ההתקוממות הפולנית.
יומן
צאלק כתב את יומנו בזמן שאירועי האימים התרחשו לנגד עיניו. הוא כתב על אודות אובדן אשתו ובתו האהובות שנשלחו לטרבלינקה, תפקידו כשוטר בשירות הגרמנים, והסתתרות הנותרים ממשפחתו בדירת מסתור, ברובע הפולני בוורשה הכבושה. את יומנו כתב צאלק באופן ריאלסטי וחד, ובו ניתח, מתוך הידע המועט שהיה ברשותו, את שהתרחש לנגד עיניו. היומן נמצא על ידי אחיו, פסח פרחודניק, הניצול היחיד מקרב המשפחה, והוצא לאור לאחר המלחמה בשם "התפקיד העצוב של התיעוד".
היומן הוא תיעוד נדיר ממקור ראשוני לחוויותיו ורגשותיו של שוטר יהודי בתקופת השואה. כך הוא תיעד את הבלבול שזרעו הגרמנים, שהוביל לכך שהוא וחבריו השוטרים הובילו את אחיהם להשמדה - ואף את בני משפחתם הקרובים.
ביומן, שנכתב סמוך מאוד למאורעות, לא נראה שיש חיפוי על המעשים הקשים שצאלק נדחק אליהם במהלך השואה והכָּאוֹס שיצרו הגרמנים. הוא מתאר בצורה יבשה ואף בביקורת עצמית נוקבת את מעשיו, כאשר בין השורות עולה תחושת ההפתעה שלו מעצמו, מכך שהוא עצמו הגיע למעשים כאלה:
טרנסמטרופוליטן
טרנסמטרופוליטן (באנגלית: Transmetropolitan) היא סדרת קומיקס מז'אנר הסייברפאנק שאותה כתב וורן אליס ואייר דריק רוברטסון, אשר פורסמה בין השנים 1997–2002 בחברת DC קומיקס תחת החותם הזמני Helix ולאחר מכן ורטיגו. הסדרה הסתיימה לאחר 60 חוברות, ושתי הוצאות חיצוניות לעלילה הראשית: "אני שונא את זה כאן" ו"הזוהמה של העיר". לקומיקס זה הייתה השפעה מרובה בתחום והוא זכה בפרסים אחדים.
תקרת הקפלה הסיסטינית
תקרת הקפלה הסיסטינית היא שמו של הפרסקו שבתקרת הקפלה הסיסטינית, שנהפך ברבות הימים לאחת מיצירות האומנות החשובות בתבל. את הפרסקו יצר הצייר, הפסל, המהנדס והאדריכל האיטלקי מיכלאנג'לו בואונרוטי.
טרנסמטרופוליטן
העלילה מביאה את קורותיו וכתביו של עיתונאי גונזו מחתרתי וידוע לשמצה בשם ספיידר ג'רוזלם מהעתיד, מחווה לממציא סגנון הכתיבה עיתונות גונזו האנטר ס. תומפסון. ג'רוזלם מקדיש את חייו למלחמה בשחיתות שלטונית ובפשע ממסדי בארצות הברית העתידית. הוא ועוזריו פועלים כדי לשמור שעולמם לא יפול לתהומות הדיסטופיה יותר ממה שהוא עכשיו, בו בזמן שהם נאבקים בתהילה ובממון להם זוכים מאמריו של ספיידר.
סגנונו של הקומיקס פרוע ביותר, והוא מערב אלימות מילולית, פיזית, ולפעמים מנטלית. הסיפור מתרחש חמש שנים אחרי שספיידר ג'רוזלם עזב את העיר, ועבר לגור בהר. שמות אלו הם מושגים סימבוליים, המייצגים את העולם הרועש של הציויליזציה, אל מול הרוגע של החיים הטבעיים. מושגים אלו מתנגשים בנפשו של ספיידר ובעולמו לאורך כל הסיפור.
תקרת הקפלה הסיסטינית
היסטוריה
הקפלה הסיסטינית נבנתה בין השנים 1477–1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי ובתכנונו של האדריכל באצ'ו פונטלי (Baccio Pontelli). כחלק מקישוט הקפלה עוטרה כיפת המבנה בידי הצייר פיירמטיאו ד'אמליה במוטיב של שמים הצבועים בפיגמנט אולטראמרין. השמים מולאו בדגם מעגלי של כוכבים המצוירים בזהב. כעשור לאחר חנוכת הקפלה הופיעו על תקרת הקפלה סדקים שנוצרו כתוצאה משקיעת הקרקע באזור קריית הוותיקן. במסגרת עבודות השיקום נסגרה הקפלה לכשנה, נהרסו מבני ספח של הקפלה, אשר שימשו כמגורי חיילים, והסדקים נסתמו וטויחו. תיקון הסדקים יצר פגיעה בולטת בפרסקו שעל תקרת הקפלה.
טרנסמטרופוליטן
בחוברת הראשונה, מקבל ספיידר שיחה מהעורך שלו, האומר לו כי הוא חייב לו (לעורך), עוד שני ספרים על פי חוזה, ומכיוון שספיידר אינו יכול לכתוב כשהוא לא בעיר, הוא מוכרח לחזור. בעיר הוא משיג עבודה מעורך שהוא מכיר, בכתיבת טור שבועי. בעזרת הכעס העצום שלו כלפי מגרעות החברה המודרנית, והאלימות הבלתי מתחשבת שלו, יוצא העיתונאי האקצנטרי למסע בעקבות האמת.
תקרת הקפלה הסיסטינית
היסטוריה
בשנת 1508 החליט האפיפיור יוליוס השני, אחינו של סיקסטוס הרביעי, לתקן את הנזק בתקרה על ידי הזמנת פרסקו חדש. המשימה הוטלה על האמן הפלורנטיני מיכלאנג'לו, אשר עבד באותה עת על יצירת פסלים לקברו של יוליוס. ההזמנה שקיבל מיכלאנג'לו נועדה לפצות אותו על דחיית תוכניתו הרהבתנית לקבר. טענות נוספות מעידות כי הבחירה במיכלאנג'לו כצייר לתקרה לא הייתה בחירה מקרית, אלא נבעה מן הטינה שרחש לו הארכיטקט דונטו ברמנטה, שעבד באותה תקופה בשרותו של יוליוס והיה מקורב אליו. אמנם מיכלאנג'לו הוכשר בצעירותו במלאכת יצירת הפרסקו, אולם הוא התמחה בעיקר במלאכת הפיסול בשיש. יש שהעריכו כי בכך ניסה ברמנטה, שהניח כי מיכלאנג'לו ייכשל במלאכת הציור הגדולה, להוציא את דיבתו של מיכלאנג'לו.
את טכניקת הפרסקו, בה נמרחים הצבעים על גבי טיח לח, למד מיכלאנג'לו כחניך בסדנתו של דומניקו גירלנדיו, אשר נחשב לאחד מציירי הפרסקו הפופולריים בפירנצה. בין השאר היה שותף גם ליצירת מחזורי הפרסקאות מחיי משה וישו על קירות הקפלה הסיסטינית.
טרנסמטרופוליטן
דמותו של ספיידר ג'רוזלם מדורגת במקום ה-45 ברשימה מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי IGN, וכן במקום ה-12 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות, לפי מגזין אמפייר.
תקרת הקפלה הסיסטינית
היסטוריה
תוכניתו של יוליוס לעיטור התקרה כללה דיוקנאות של שנים-עשר השליחים, המסודרים סביב משטח מרכזי גדול ובו דגם עיטורי גאומטרי. אולם, מיכלאנג'לו לא היה מסופק מתוכניתו הצנועה של האפיפיור וכינה אותה "דבר עלוב". הוא ביקש מן האפיפיור רשות להציע עיצוב אחר. בצעד חריג לתקופה הסמיך יוליוס את מיכלאנג'לו לעצב את התקרה על פי ראות עיניו.
בניגוד לאמונה העממית, שהופצה ברומן של אירווינג סטון - "חיי מיכלאנג'לו", את העבודה, שהחלה ב-10 במאי 1508, לא השלים מיכלאנג'לו לבדו, אלא בעזרת צוות של עוזרים שעזר לו לצייר שטח של כ-520 מטרים רבועים. כשלב ראשוני נזקק מיכלאנג'לו לפיגום גבוה שיאפשר את הסרת שכבת הפרסקו הישנה ואת הכנת התקרה לפני הנחת שכבת הפרסקו החדש. הפיגום שתכנן לא נשען כנהוג על מערכת של עמודים מן הרצפה, אלא היה מבוסס על משטחי עבודה מעץ שנתלו מחורים בקירות הגלריה בגובה רב ואיפשרה את המשך הפולחן בקפלה במשך רוב זמן העבודה על הציור. על פי עדותו של הביוגרף והתלמיד של מיכלאנג'לו - אסקניו קונדיבי (Ascanio Condivi), נתלו מתחת לפיגום יריעות בד אשר הגנו על חלל הקפלה מפני שברי גבס וטפטופי הצבע שנפלו בעת העבודה על התקרה.
טרנסמטרופוליטן
חנות הספרים "Forbidden Planet" מיקמה את האוגדן במקום ה-18 ברשימת 50 הרומנים הגרפיים הטובים ביותר שלה.
תקרת הקפלה הסיסטינית
היסטוריה
בניגוד לאמונה עממית מוטעית אחרת, מיכלאנג'לו לא צייר את הפרסקו כשהוא שוכב על גבו והפיגום איפשר לו לעמוד ברווחה יחסית מתחת לתקרה. עם זאת, התנאים הקשים ושעות העבודה הארוכות גרמו לו לחבר שורות שיר אירוניות על מצבו העגום בעת ציור התקרה:
לאחר תחילת העבודה גילה מיכלאנג'לו כי בקצוות הפרסקו החל לגדול עובש על הטיח, המעיד על תערובת פגומה. לאחר הסרת שכבת הפרסקו בשלמותה, החל מיכלאנג'לו להשתמש בתערובת טיח שרקח אחד מעוזריו. תערובת זו משמשת ליצירת פרסקו עד ימינו. עד חודש ספטמבר 1509 השלים מיכלאנג'לו את ציורן של שלוש הסצנות מחיי נח. נראה שציור סצנת המבול היה הראשון שבהם.
כשנחשף הפרסקו השלם בפני הציבור, בשנת 1512, הפך מיד להצלחה. ג'ורג'ו וזארי, היסטוריון אמנות בן תקופת הרנסאנס המאוחר כתב כי "היה אפשר לשמוע את העולם כולו בא בריצה לראותה, ואכן, היא הדהימה את כל רואיה והכתה אותם באלם".
תוכנית הפרסקו
תוכניתו של מיכלאנג'לו נזקקה להתגבר על אילוצים שנבעו מצורתה של הקפלה וממערך העיטורים שהיה קיים בה. מבחינה אדריכלית נזקק מיכלאנג'לו לשלב ארבעה פנדטיבים - חלקים משולשים עליה נשענת התקרה בחיבורה עם קירות הקפלה, וכן עוד שמונה ספנדראלים - אשר בדומה לפנדטיבים מחברים את התקרה לקירות על ידי משטחים משולשים וקטנים יותר, והממוקמים מעל חלונות הקפלה. בנוסף לכך חלונות אלו נוצרו בעזרת קמרון מעוגל אשר שבר אף הוא את רציפות משטח התקרה. מבחינה תוכנית הוגבל מיכלאנג'לו בכיוון הקומפוזיציה שתכנן כיוון ומחזורי הפרסקאות מחיי ישו ומשה, אשר צוירו כ-30 שנה קודם לכן, החלו את התיאורים לא מכיוון הכניסה לקפלה, אלא מקיר המזבח. על כן נאלץ הצופה לחצות את הקפלה כולה בטרם יוכל "לקרוא" את העלילות המתוארות. ארגון היצירה של מיכלאנג'לו בחר להיצמד באופן חלקי לתכתיבים שקבעו עיטורי הקפלה. לעומת זאת בחר מיכלאנג'לו להדגיש ולהעצים את המבנה האדריכלי של תקרת הקפלה על ידי יצירת אשליה פרספקטיבית של קומות נוספות.
החלק המרכזי של הפרסקו, המתואר באשליה כגבוה ביותר בקומפוזיציה, מורכב מסדרה של תשעה ציורים שנושאיהם לקוחים מספר בראשית. חמש מן הסצנות הן קטנות יותר במידתן והן מתוארות כבתוך מסגרת אדריכלית. תשע הסצנות הן:
1. נח שיכור 2. המבול ותיבת נח 3. הקורבן של נח לאחר המבול 4. הפיתוי והגרוש של אדם וחוה מגן העדן 5. בריאת חוה 6. בריאת אדם 7. הפרדת הים מהיבשה 8. בריאת המאורות 9. הפרדת האור מהחושך
קריאה כרונולוגית של העבודות, בהתאם לתיאור של ספר בראשית, צריכה להתחיל מכיוון המזבח, אולם הסצנות מאורגנות גם על פי היררכיה דתית המתחילה בתיאור ה"ארצי" ביותר - תיאור נח השיכור בקיר הכניסה אל הקפלה - ומתקדמת אל התיאור הרוחני ביותר - סצנת הפרדת המאורות הקרובה לקיר המזבח. כיוון ההתבוננות בסצנות הוא מקיר המזבח. הבחירה בתיאור היררכי משקפת את התעניינותם של אנשי הרנסאנס בספרות ובפילוסופיה של העת העתיקה. המעבר המדורג בין הארצי אל האלוהי מקביל להתאמה הנוצרית שנעשתה לתורתו של הפילוסוף היווני אפלטון בתקופה זו.
הסצנות נתונות בתוך תיאור של חלל אדריכלי המשלים את המבנה האדריכלי הממשי של תקרת הקפלה. סביב הסצנות מצוירת מסגרת כמעין כרכוב הנתמכת על ידי פילסטרים ובהם מעין פסלי שיש לבנים שנושאם זוגות של פוטי מצוירים. על פילסטרים אלו יושבות עשרים דמויות של גברים עירומים, המאורגנים סביב הסצנות הקטנות יותר וממרכזים את תשומת הלב של הצופה אליהן. זוג "עירומים" אוחז במדליון ועליו תבליטים מצוירים של סצנות קרב. פרטי המדליונים הם כדלקמן:
משני צידי תיאור הפרדת האור מן החושך: מימין: עקדת יצחק משמאל: הנביא אליהו עולה במרכבת האש השמימה
משני צידי תיאור בריאת חווה: מימין: אלכסנדר לפני הכהן הגדול (יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים י"א ח 5) משמאל: מות ניקנור (מכבים ב' טו 20–28)
משני צידי תיאור מנחת נוח: מימין: עונשו של הליודורוס (מכבים ב' ג 25–27) משמאל: מתתיהו הורס את המזבח (מכבים א' ב 23–25)
משני צידי תיאור שכרותו של נוח: מימין: התאבדותו של רזיס (מכבים ב' יד 39–42) משמאל: נפילת אנטיוכוס מן המרכבה (מכבים ב' ט 4–7).
מתחת לסדרת התיאורים מספר בראשית בחר מיכלאנג'לו לתאר שורה של נביאים: ירמיהו, יואל, יחזקאל, יונה, זכריה, ישעיהו ודניאל, כמו גם חמש הסיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים.
בלונטות ובספאנדרלים שמסביב לתקרה מתוארים גברים המייצגים את אבותיו של ישו. שושלת זו מתחילה, על פי האמונה הנוצרית, באברהם ומגיע עד לישו במשך של ארבעה עשר דורות. בפנדטיבים מתוארים ארבעה סיפורים נוספים ובהם מוטיבים המשקפים את האמונה באל - יהודית והולופרנס, דוד וגוליית; משה ונחש הנחושת וצליבת המן.
המסגרת הרעיונית הכוללת של הפרסקו מציגה את הנצרות כמכשיר בעזרתו יוכל האדם להתגבר על ארציותו לעבר רמה רוחנית נשגבת יותר. תיאורי "הברית הישנה" מהווים פרה פיגורציה לעידן הנצרות החדש. מיקומו המרכזי של יונה מחזק טענה זו כיוון שנביא זה אשר נולד ממעי הדג נחשב כמבשר של ישו אשר קם לתחייה לאחר שלושה ימים.
ציורי התקרה
הפרסקו של מיכלאנג'לו מעיד על קרבתו של הצייר אל מלאכת הפיסול. הדמויות שעל גבי התקרה מתוארות כדמויות עבות בשר ושריריות ותיאורו של מיכלאנג'לו מעניק לתלת־ממדיות פלאסטית זו את הבכורה על פני תיאור ציורי-פרספקטיבי. בנוסף לכך ניכרת בתקרה הרגשת המבנה האדריכלי המועצמת על ידי דמויות המתוארות כפסלים קלאסיים.
סיפורי נח
שלושת התיאורים מחייו של נח היו הראשונים לציור מבין תיאורי ספר בראשית. סצנת שכרותו של נח הייתה כנראה השלישית לציור מבין ציורי חטיבה זו. במישור הקידמי של התיאור מופיע נח השיכור, יושב בהסבה חלקית על גבי בד או כרית ירוקה. דמותו של חם מצביעה על עירומו ואילו שם ויפת מנסה לכסות את גופו בבד סגול-שקוף. המעמד מתרחש בתוך מבנה פתוח דרכו אנו רואים גבר נוסף העובד את האדמה. גם אם הדמויות תופסות כמעט את כל חלל הקומפוזיציה, ניכרת התגברות העניין של מיכלאנג'לו בתיאור ציורי יותר, לעומת תיאור הציור הראשון שעשה - סצנת המבול.
בסצנה זו מתאר מיכלאנג'לו את המבול המתקרב ואת האנשים הנסים ממנו. ברקע התיאור מופיע תיבת נח כמבנה עץ מרובע וסגור, בעל אפריז המחולק על ידי קורות עץ וגג משופע, שבאחד מחלנותיו העליונים ניצבת יונה לבנה. דמויות בני האדם הנסים מסודרות אמנם בקומפוזיציה של נוף וניכרת התייחסות מסוימת לפרספקטיבה, אולם משטח המים הגדול יוצר שטיחות בתיאור וגם חיבורן במרחב של קבוצות דמויות זו לזו מעצים את מימד השטיחות שבתיאור.
גישה דומה ניכרת גם בתיאור קורבנו של נח, המתרחש לפני קיר אבן החוסם את הפרספקטיבה של החלל. גם הדמויות הרבות והמזבח הגדול הניצב במרכז התיאור תורמים לשטיחות של חלל זה.
סיפורי אדם וחוה
בתיאור אדם וחוה, הנקרא לעיתים גם "נפילתו של האדם" מופיע תיאור אלגורי של ההתרחשויות. בצד אחד של הקומפוזיציה מופיעים אדם העומד בפרופיל 3/4 ואוחז בענף עץ הדעת. לצידו שוכבת חוה וידה מושטת אל עבר הנחש הכרוך סביב העץ. הוא מתואר כהיבריד המשלב בין פלג עליון של אישה עם זנב ארוך של נחש. בצידה השני של הקומפוזיציה מופיע מלאך המגרש בחרב את הזוג. בתיאור זה ניתן למצוא הקבלות לציור הפרסקו של מזאצ'ו "הגירוש מגן עדן".
תיאור בריאתה של חוה מתרחש בחלל פתוח הנחסם על ידי גוש סלעי גדול בשמאלה של הקומפוזיציה. חוה משמשת בציור כאלמנט מתווך בין דמותו של אדם לבין דמות האל, המופיע הפעם כאדם ההולך על הקרקע. סידור הדמויות במרחב יוצר השטחה של הקומפוזיציה ומעניק תחושה אינטימית יותר של החלל.
התיאור המפורסם של בריאת אדם מציג את האל במלוא הדרו. הבד הסגול המתנופף ברוח חושף קבוצה גדולה של מלאכים המלווים אותו. במידה רבה דמותו היא האנושית ביותר - רגלו חשופה ובגדו הסגלגל והדק מתנופף ברוח ומדגיש את תווי גופו. ידו האחת נשענת על כתפו של אחד המלאכים וידו השנייה מושטת קדימה לעבר אדם. אדם שוכב בהסבה, נשען על ידו האחת ואילו ידו השנייה מושטת לעבר האל. מיכלאנג'לו בחר להנציח את הרגע שלפני הנגיעה בין שתי הדמויות, ובכך יצר אפקט של מתח המזכיר יצירות מן האמנות הקלאסית כגון זורק הדיסקוס.
הבריאה
שלושת תיאורי הבריאה לקוחים מתוך המתואר בפרק הראשון של ספר בראשית. הסצנה הראשונה מתארת את בריאת העולם על ידי הפרדת האור מן החושך. אלוהים מתואר במבט מלמטה ובהקצרה חריפה של פניו. גופו ממלא את רובו של הציור. הוא מתואר מרחף כבתוך ערפל סמיך ולבן. רגלו נוגעת בשולי הקומפוזיציה, כאילו היא נשענת עליה כעל חלון. בכך היא מעניקה תחושה חדה של תלת־ממדיות.
בסצנת בריאת המאורות, הגדולה מבין שלוש הסצנות, בחר מיכלאנג'לו לכלול תיאור כפול של האל. בצד ימין מופיע האל במלא הדרו. הוא מרחף בחלל ותחת גלימתו מתוארים ארבעה מלאכים. ידו האחת מושטת בהקצרה קדימה, בה הוא בורא באצבעו את כדור השמש. בצידה השני של הקומפוזיציה מתואר האל מאחור, מרחף קדימה וידו מושטת לעבר צמחייה, המייצגת את הארץ. הדינמיות של התיאור הפרספקטיבי מועצמת על ידי תיאור בגדו הסגול של האל המתנפנף ברוח ומצביע על התנועה.