cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע פאנצרפאוסט
המבצע
עוד באותו היום בשעה 12:00 נפגש הורטי האב עם מיופה הכוח הגרמני וזנמאייר, אשר הודיע לו על חטיפת בנו ואיים עליו במלחמה. בשעה 1:00 אחה"צ הודיע הורטי ברדיו הלאומי כי הונגריה חתמה על הסכם שביתת נשק עם ברית המועצות. זמן קצר הרמטכ"ל ההונגרי יאנוש וֶרֶש הודיע לכל היחידות ההונגריות בחזית להפסיק את הקרבות נגד הצבא האדום. עם זאת, בשעה 5:00 הוציא ורש הודעה חדשה על פיה דבריו פורשו לא נכון, וכי כל כוונתו הייתה שממשלת הונגריה חתמה על שביתת נשק, אולם הצבא ההונגרי לא נכנע, לפיכך על ההונגרים להמשיך להילחם עד להודעה חדשה. ההכרזות הסותרות גרמו למהומה שלמה בקרב הצבא ההונגרי. מפקד הארמייה הראשונה לא היה במטהו בזמן ההכרזה, כך ששמע עליה רק ברדיו. עד שהוציא פקודה לכל היחידות להפנות את נשקם כלפי הגרמנים, כבר הגיעה ההודעה השנייה כך שאיש לא ציית לו. מפקד הארמייה השנייה לא יכל לבצע את הפקודה כיוון שהיה באמצעו של קרב קשה כנגד הרוסים, ומפקד הארמייה השלישית פשוט התעלם משתי הפקודות גם יחד. רק כוחות ההגנה של בודפשט הועמדו בכוננות יתר.
ב-6:00 פתח סקורצני בהתקפה. הוא הוביל בחוצפה שיירה של חיילים גרמניים שאף צוידה בשני טנקים מתקדמים מדגם קינג טייגר, היישר אל ארמון בודה שבו שהה הורטי. ההתנגדות ההונגרית הייתה קלושה, עוד במהלך הלילה הובל הורטי למעצר בידי וזנמאייר, ואולץ לחתום על הצהרה בה הודיע כי הוא מבטל את שביתת הנשק, ומטיל על סלשי להקים ממשלה. בתחילה הוא סירב לחתום על המסמך, אולם אז הבהיר לו וזנמאייר כי חייו של בנו מוטלים על כף המאזניים. בלית ברירה הורטי חתם, והובטח לו כי בנו יתאחד עם שאר המשפחה בשבי. ההבטחה לא קוימה, והאב והבן לא ראו זה את זה עד סיום המלחמה. במהלך ההשתלטות על בודפשט, נהרגו מספר גרמנים והונגרים במהלך חילופי האש סביב ארמון בודה, אולם באופן כללי ההשתלטות הייתה חלקה.
אחרית דבר
סלשי הפך לשליט הונגריה, ובסיוע הגרמנים הנהיג קרבות מאסף נואשים כנגד הצבא האדום, תוך שהם טובחים ביהודים, בוזזים ושודדים את כל הנקרה בדרכם, הורסים את מסילות הרכבת ואת מפעלי התעשייה, ושולחים את אוצרותיה של הונגריה ברכבות אל תוככי גרמניה. בדצמבר של אותה שנה החל המצור הרוסי על בודפשט, אשר נכבשה לאחר מספר שבועות. באפריל 1945 נכבשה הונגריה כולה על ידי הצבא האדום. סלשי, וכן סטויאי ורבים מאנשי מפלגת צבא החץ, נשפטו לאחר המלחמה למוות על ידי בית דין עממי. הורטי הצליח להימלט מגורל זה (כפי הנראה בשל הכרת התודה של סטלין על מאמציו להגיע להפסקת אש), ובילה את שארית ימיו בגלות.
קדם-טוחנות
השיניים הקדם-טוחנות או מַלְתָּעוֹת הן שיני מעבר הנמצאות בין הניבים לשיניים הטוחנות.
בכל אחת מקדם הטוחנות ישנן לפחות שתי בליטות (תלוליות).
הקדם-טוחנות משמשות כשיני מעבר בזמן הלעיסה בין הניבים לשיניים הטוחנות: המזון שנחתך באמצעות השיניים החותכות ובותר על ידי הניבים מועבר לקדם-טוחנות לביתור וריסוק נוסף לפני העברתו לטחינה הסופית בשיניים הטוחנות.
ארבע קדם-הטוחנות הראשונות הן השיניים הנעקרות ביותר, ב-48.8% מהמקרים ושתי קדם-הטוחנות הראשונות העליונות בלבד הן השניות הנעקרות ביותר, בכ-14.5% מהמקרים, כאשר נעקרות שיניים עבור יישור שיניים (ב-45.8% מהמקרים).
מדד שמידט לדירוג כאב מעקיצות
מדד שמידט לדירוג כאב מעקיצות (באנגלית: Schmidt sting pain index) הוא דירוג סולם כאב של הכאב היחסי מעקיצות של חרקים מסדרת הדבוראים. המדד הוא בעיקר פרי עבודתו של האנטומולוג האמריקאי ג'סטין שמידט (Justin Orvel Schmidt; 1947-2023) במרכז מחקר הדבורים על שם קרל היידן (Carl Hayden) באריזונה. שמידט פרסם מספר מחקרים בנושא, וטען כי נעקץ על ידי מרבית החרקים העוקצים המשתייכים לסדרת הדבוראים.
המאמר המקורי שלו ב-1983 ניסה לקבוע שיטה ולהשוות את התכונות ההמוליטיות (תמס דם) של ארס החרקים. המדד הכלול במאמר התחיל מ-0 עבור עקיצות שהיו בלתי יעילות לחלוטין כנגד בני אדם, התקדם למדד 2 של הכאב המוכר כמו עוקץ דבורת הדבש או מין הצרעות הנפוץ (Vespula vulgaris) וסיים במדד 4 עבור העקיצות הכואבות ביותר. סוג הצרעות Synoeca, מין הנמלה Paraponera clavata המכונה "נמלת הקליע" וסוג הצרעות Pepsis המכונות "נצי הטרנטולה" הם החרקים היחידים בדרגה זו. לסיכום, חלק מהתיאורים של הדוגמאות הכואבות ביותר מוצגות במאמר, לדוגמה עקיצת נמלת הקליע מחוללת כאב מידי מייסר וחוסר תחושה ועד לחץ דומה לחוד עפרון, כמו גם רעידה בצורת רצון בלתי נשלט לנער את האיבר הפגוע.
בהמשך חידד שמידט את הסולם, כשהשיא היה מאמר שפורסם ב-1990, המסווג עקיצות של 78 מינים ו-41 סוגים של דבוראים. שמידט תיאר בפרוטרוט באופן ססגוני חלק מחוויותיו.
במאמריו שמידט לא נקב במדד שונה מחמשת הערכים (בין 0 ל-4), אבל במאמר שהופיע בכתב העת Outside מ-1996 הוא ציין דרגות ביניים כדוגמת 1.2 עבור נמלת האש. בטור "The Straight Dope" מהעיתון Chicago Reader מ-2012 ציין עורך הטור ססיל אדמס כי שוחח עם שמידט והלה הודה שדרגות ביניים אלו "הוצאו ממנו בעורמה" על ידי כתב ה-Outside.
בספטמבר 2015 הוענק לשמידט במשותף עם מייקל סמית (שחקר השפעת עקיצת דבורים על חלקים שונים בגוף) פרס איג נובל בפיזיולוגיה ואנטומולוגיה בשל מחקרם על הדבוראים.
להגן על ג'ייקוב (סדרת טלוויזיה)
להגן על ג'ייקוב (באנגלית: Defending Jacob) הוא סדרת דרמת פשע אמריקאית, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת ויליאם לאנדיי, שהופקה על ידי אפל TV פלוס.
הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי מארק בומבק ובוים על ידי מורטן טילדום. בסדרה מככבים כריס אוונס, מישל דוקרי, ג'יידן מארטל, שרי ג'ונס, פבלו שרייבר, בטי גבריאל, סקינה ג'פרי וג'יי קיי סימונס. פרק הבכורה שודר ב-24 באפריל 2020 והפרק השמיני והאחרון שודר ב-29 במאי 2020.
הסדרה מספרת את סיפורה של משפחה העוסקת בהאשמה כי בנם בן ה-14 עשוי להיות רוצח.
תקציר עלילת הסדרה
אנדי ברבר הוא פרקליט מחוזי מכובד בניוטון, מסצ'וסטס, שחי בשכונת פרברים עם אשתו לורי ובנם ג'ייקוב בן ה-14. אנדי מקבל את תיק חקירת רצח בן ריפקין, חבר כיתתו של ג'ייקוב, שנמצא דקור למוות בפארק ליד בית הספר התיכון שלהם. אנדי והבלש פולה דאפי מתשאלים תלמידים בבית הספר, אך אינם מסוגלים להבחין במניע לרצח. בזמן תשאולו של ג'ייקוב באופן פרטי על ידי בן, ג'ייקוב אומר לאנדי ולורי שבן לא היה אהוב ומאוחר יותר מביע תסכול בפני אנדי בשל אהדת השווא המוגזמת של חבריו לכיתה על מותו של בן. דאפי מגלה חשוד אפשרי, לאונרד פאץ, שהורשע בפשעי אונס בעבר, אך אנדי ממליץ שלא לערב אותו עד שימצאו ראיות מוצקות. באותו לילה, אנדי מגלה פוסט ברשת חברתית המנציח את זכרו של בן ומתערער לאחר שקורא שורה של תגובות, כולל אחת מחברו של ג'ייקוב, דרק, המאשים את ג'ייקוב ברצח בן. אנדי מחפש בחדרו של ג'ייקוב ומוצא במגירתו סכין שמתאימה לתיאור נשק הרצח.
אנדי ולורי מתעמתים עם ג'ייקוב בנוגע לסכין והפוסט. ג'ייקוב מתעקש שמעולם לא השתמש בסכין ושהתגובות חסרות משמעות. אנדי משליך את הסכין לפח של השכנים. המשטרה מביאה לחקירה את לאונרד פאץ, אך לא מצליחה לקשר אותו לרצח והוא משוחרר. במשרד התובעת המחוזית, התובעת לין אומרת לאנדי שטביעת האצבע הבודדה שהם שלפו מגופתו של בן שייכת לג'ייקוב וכי ג'ייקוב הופך לחשוד העיקרי בתיק. לאנדי נמסר שהוא מורחק מהמקרה והוא נסער כשהוא מגלה כי יריבו ניל הוטל לנהל את התיק במקומו. המשטרה משיגה צו חיפוש ואנדי ולורי ממתינים מחוץ לביתם בעת החיפוש. בדרך הביתה מבית הספר, ג'ייקוב רואה שוטרים מחוץ לבית, נבהל ובורח. בסופו של דבר הוא נמצא בגן שעשועים ונאסף על ידי קצינת משטרה. הוא מתעקש שהוא חף מפשע, אך מגלה שמצא את גופתו של בן בבוקר שבו בן נרצח ולא סיפר לאיש כי חשש שיאשימו אותו בכך. אנדי ולורי לומדים שג'ייקוב יוחזק ללילה בכלא לפני שחרורו בבוקר שלמחרת. בדיינר, לאונרד פאץ מביט באלבום התמונות בטלפון שלו, מלא בתמונות של בן ריפקין, לפני שהוא מוחק אותם.
אנדי ולורי שוכרים את ג'ואנה קליין, חברתו של אנדי ועורכת דין מנוסה, כדי לייצג את ג'ייקוב וג'ייקוב מורשה להשתחרר בערבות. אנדי ולורי מגבילים את ג'ייקוב מפני גישה למדיה חברתית כדי להרחיק אותו מדיווחי התקשורת. אנדי חווה פלאשבקים מילדותו ומגלה בפני לורי שאביו, שסיפר לכולם שנטש את משפחתו כשהיה תינוק, הוא רוצח מורשע. לורי מתחילה לקרוס תחת כובד המקרה: היא נשלחת הביתה לחופשה זמנית מעבודתה כמנהלת בית ילדים, החנייה שלהם מושחתת בכתובות נאצה וחברתה הטובה מנתקת את הקשר איתה. אנדי, מתעקש שלאונרד פאץ הוא החשוד האמיתי, משכנע את דאפי לשלוח לו את התיק של פאץ. ג'ואנה שולחת את לורי ואנדי לד"ר ווגל, פסיכיאטר המתמחה בהתנהגות גנטית, כדי להכין אותם לקראת הסיכוי שהתביעה עשויה להשתמש ב"גן הרצח" כטיעון. בעוד אנדי זוכר את ג'ייקוב כילד רגיל בדרך כלל, לורי נזכרת כי ג'ייקוב היה קשה ולעיתים קרובות תוקפני; אנדי מוטרד מכך שלורי רומזת שג'ייקוב מסוגל לאלימות, אך לורי מתעקשת שהיא לא מפקפקת בחפותו של ג'ייקוב. שרה, אחת התלמידות בבית הספר, מתקשרת לדאפי ואומרת לה שיש לה מידע על הרצח של בן.
אנדי מבקר בביתו של נער, מאט, שהאשים את לאונרד פאץ בתקיפה מינית. אנדי מנסה לחקור את מאט אך הביקור הופך לעימות והתנהגותו של מאט גורמת לאנדי להאמין שהוא מסתיר משהו. מאוחר יותר, אנדי עוקב אחר פאץ לדירתו ורואה את כתובתו. בבית, אנדי שמח למצוא את שרה מבקרת את ג'ייקוב; מאוחר יותר באותו לילה, ג'ייקוב אומר לו ששרה מאמינה שדרק הרג את בן. באופן פרטי, ג'ייקוב יוצר חשבון אינסטגרם סודי למרות כללי הוריו האוסרים עליו להתקרב לרשתות החברתיות. בינתיים, לורי חשה אבודה, היא עוקבת אחר עמיתיה לעבודה לשעבר ומשקרת לאנדי שהלכה לארוחת ערב עם חבר בזמן שהיא אוכלת במסעדה לבדה. במסעדה פונה אליה אישה ידידותית; כשהאישה חושפת את עצמה ככתבת ב"הבוסטון גלוב", היא עוזבת בבהלה ולא מספרת לאנדי על המקרה. ד"ר ווגל מבצעת בדיקות מרובות כדי לקבוע נטיות פסיכופתיות כלשהן בג'ייקוב ולוקחת מדגם דנ"א של אנדי. ד"ר ווגל חושפת שהם זקוקים גם לדגימה מאביו של אנדי, אך שהוא יספק דגימה רק אם אנדי יבקש זאת בעצמו. אנדי, למרות הכעס והפחד מאביו, מסכים. אך בפגישה עם אביו הוא חש מנוצל ומסרב. מאוחר יותר. מתגלה כי אביו של אנדי מסכים ואנדי מבין שלוקי ביקרה אצל אביו.
במהלך הימים שקודמים למשפטו של ג'ייקוב, אביו של אנדי יוצר קשר עם אנדי שמסרב לניסיונות האב להתקרב. לורי ואנדי מבחינים בלינקולן כחולה העוקבת אחריהם ולאחר שמבקש את עזרתה של דאפי מתגלה שלוחית הרישוי שייכת לדגם אחר שכנראה נגנב. הוא רואה את האיש שוב בבית המשפט ודאפי מצליחה לזהותו כאיש הפשע המאורגן, המכונה האב או'לירי.
במשפט מתגלה שג'ייקוב נהנה לצפות בפורנוגרפיה אלימה במיוחד וכתב סיפורים שבהם פנטז על הרג בן. פאץ כותב מכתב להוריו של בן. לאחר שאושר כי פאץ התאבד והשאיר פתק שהודה ברצח בן, ג'ייקוב מזוכה, אנדי חושד שאביו הפעיל את הבחור מהלינקולן הכחולה כדי לרצוח את פאץ במטרה להגן על ג'ייקוב והוא זועם על כך. הם נוסעים לחופשת חג מולד במקסיקו, שם ג'ייקוב מכיר בחורה קנדית בשם הופ קונורס. בהמשל אנדי ולורי לומדים שהוא הסתכסך עמה והשאיר אותה בחוף. למחרת מתגלה שהיא נעלמה וג'ייקוב נלקח לחקירה במשטרה הפדרלית כחשוד. כאשר הופ נמצאת מתגלה שמישהו הגניב סם אונס למשקה שלה וג'ייקוב מנוקה מכל האשמה.
לורי משתכנעת יותר ויותר כי ג'ייקוב רצח את בן. בשובם היא מנסה להכריח את ג'ייקוב להודות ברצח ובעודם נוסעים ברכב היא מאיצה, מרסקת את המכונית שהיא נוהגת עם ג'ייקוב בתוכה, ג'ייקוב נופל לתרדמת, תוך שהיא סובלת מפציעות. אנדי נחקר על ידי ניל בניסיון להבין האם לורי ניסתה להרוג את ג'ייקוב או שזו הייתה תאונת דרכים. כשבית המשפט מתאר זאת כתאונה אנדי נוסע לבקר את משפחתו בבית החולים. כשהוא מתיישב לצד לורי, היא מתייפחת ואומרת שכל מה שהיא רוצה זה משפחה נורמלית.
פיתוח
ב-20 בספטמבר 2018, הוכרז כי אפל הזמינה סדרה בת שמונה פרקים כעיבוד טלוויזיוני לרומן של ויליאם לאנדיי מ-2012 "להגן על ג'ייקוב". הסדרה נוצרה על ידי מארק בומבק שכתב גם את הסדרה עם כריס אוונס, מורטן טילדום, רוזאלי סווידלין ואדם שולמן כמפיקים. טילדום ביים גם את הסדרה. חברות הפקה המעורבות בסדרה כוללות את Paramount וחברת Anonymous Content.
צילומים
הצילומים החלו בניוטון, מסצ'וסטס - העיר בה מתרחש הרומן - באפריל 2019. שלושה מיקומים אושרו לצילומים: קולד ספרינג פארק, הכפר ניוטון היילנדס וקמפוס UMass Amherst Mount Ida. צילומים נוספים נערכו גם בבלמונט, מסצ'וסטס ובסאלם, מסצ'וסטס, ב-15 ביוני 2019, כמו גם בצומת MCI Cedar בוופולפול, מסצ'וסטס, ב-17 ביוני 2019, ובלוול, מסצ'וסטס, עם צילומים ב-UMass Lowell Tsongas Arena ב-19 ביוני 2019. במדפורד, מסצ'וסטס, ב-21 ביוני 2019 וגם ב-28 ביוני 2019, בווסטר, מסצ'וסטס וב-8 ביולי 2019, בווטרטאון, מסצ'וסטס, שם הופיעה חזית תחנת המשטרה הישנה של ווטרטאון כתחנת המשטרה של ניוטון בסדרה. הצילומים התקיימו ב-9 ביולי 2019 בדיינר של העיירה בווטרטאון. ב-18 ביולי 2019, נערכו צילומים ב-C&M פיצה בלומינסטר, מסצ'וסטס. סצינות של השכונה המשפחתית צולמו בנידהם, מסצ'וסטס.
נת'ניאל צ'אלובה
נת'ניאל ניאקי צ'אלובה (באנגלית: Nathaniel Nyakie Chalobah; נולד ב-12 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר האחורי בווסט ברומיץ' אלביון.
קריירה
צ'אלובה נולד בסיירה לאון. לאחר שהגיע לאנגליה והחל לשחק במחלקת הנוער של פולהאם, בגיל 10, הצטרף יחד עם אחיו טרבו לאקדמיית הנוער של צ'לסי.
ב-22 בספטמבר 2010 הוא זומן לראשונה לסגל הקבוצה הבכירה, כשישב על הספסל בהפסד קבוצתו 4–3 לניוקאסל יונייטד בגביע הפוטבול ליג.
ב-31 באוגוסט 2012 הושאל לחצי עונה לווטפורד מהצ'מפיונשיפ. ב-2 בינואר 2013 האריך את השאלתו עד לתום העונה. הקבוצה הגיעה עד לפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג, אבל הפסידה במשחק ההכרעה האחרון על העלייה 0–1 לקריסטל פאלאס.
ב-19 בספטמבר 2013 הושאל לנוטינגהאם פורסט מהצ'מפיונשיפ עד ל-15 בינואר 2014. ב-16 בינואר 2014 הושאל למידלסברו, גם היא מהצ'מפיונשיפ, עד לתום העונה.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לברנלי, העולה הטריה לפרמייר ליג. הוא לא הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, ועד לתום השאלתו, ב-2 בינואר 2015, ערך רק ארבע הופעות, כולן כמחליף.
ב-22 בינואר 2015 הושאל לרדינג מהצ'מפיונשיפ עד לתום העונה. ב-1 בספטמבר 2015 הושאל לנאפולי מהסרייה א' עד לתום העונה. עד לתום העונה ערך צ'אלובה 9 הופעות במדי נאפולי בכל המסגרות, וכבש שער אחד נגד לגיה ורשה בליגה האירופית.
שלמה אשכנזי
שלמה פנחס אשכנזי (ו' בכסלו תרס"ה, 14 בנובמבר 1904 – י"ד באדר ב' תשנ"ב, 19 במרץ 1992) היה חוקר יהדות ופולקלור יהודי, פעיל "הפועל המזרחי". איש דפוס במקצועו.
ביוגרפיה
שלמה אשכנזי נולד בנובמבר 1904 בקוֹלבּיֶיל (ביידיש: קאָלביעל; בפולנית: Kołbiel) שבפלך ורשה, פולין הרוסית, במשפחה חסידית מיוחסת. אביו, ר' ישראל אלעזר אשכנזי, היה אב"ד סאבין (בעל "מגדנות אלעזר", שראה אור שנה לאחר מותו בתר"ץ), ובנו של ר' אורי יהושע אשר אלחנן אשכנזי (רבינוביץ), האדמו"ר מפוריסוב (בעל "אמרי יהושע"; בן רבי יעקב צבי מפוריסוב בן האדמו"ר יהושע אשר רבינוביץ בן רבי יעקב יצחק מפשיסחה, "היהודי הקדוש"; נפטר בגטו ורשה בתש"א). אמו יהודית הייתה בתו של ר' אלימלך יעקב יצחק רבינוביץ מסוכדניוב (Suchedniów) שליד לובלין, בנו של רבי פנחס מקינצק (Końskie) וחתנו של ר' הלל מרדושיץ, האדמו"ר מרדושיץ.
נת'ניאל צ'אלובה
קריירה
ב-13 ביולי 2017 עזב את צ'לסי, וחתם לחמש עונות בווטפורד מהפרמייר ליג. בתום עונת 2019/2020 ירד עם הקבוצה לצ'מפיונשיפ. בתום עונת 2020/2021 חזרה הקבוצה לפרמייר ליג.
שלמה אשכנזי
ביוגרפיה
קיבל חינוך יהודי אצל מלמדים פרטיים שנשכרו עבורו ועבור אחיו. בשנת תרע"ז-1917, במלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה מסאבין לפוריסוב הסמוכה. שם נתוודע לציונות ובהשפעת מורו הצטרף לתנועת "המזרחי", חרף התנגדותו של אביו. כשהיה בן 15 נפטר אביו, והוא התחנך על ידי סבו האדמו"ר. לאחר שעבר לעיר הגדולה ורשה, רכש בעצמו השכלה כללית בספרייה. בוורשה היה פעיל בסניף "המזרחי" בפרוור פּרָאגָה, ולפני עלייתו לארץ שימש זמן-מה כיו"ר צעירי מזרחי בוורשה. כנאמן לרעיון "תורה ועבודה", שביקש להגיע לארץ ישראל עם מקצוע, החל להכשיר את עצמו בבית דפוס, שכן היה חובב ספר. כתב מאמרים ב"הצפירה" ובעיתונות היידית. לאחר שקרא מאמר בעיתון היהודי בשפה הפולנית "נאש פּשֶגלוֹנד" ('סקירתנו'), שתקף בחריפות את יחסה המזלזל של היהדות כלפי האישה, חיבר אשכנזי ספר-תגובה: "זכויות האישה כרעייה וכאדם אצל היהודים והלא-יהודים" (ביידיש; 1930). הספר היה לרב-מכר וזכה לתגובות רבות בעיתונות, בהן מאמר הערכה מאת הלל צייטלין, שכותרתו: "המדע היהודי הצעיר".
נת'ניאל צ'אלובה
קריירה
בקיץ 2021 הצטרף אל פולהאם מהצ'מפיונשיפ איתה עלה ליגה בסיום העונה. ב31 בינואר 2023 חתם בוסט ברומיץ' אלביון.
שלמה אשכנזי
ביוגרפיה
בשנת תרצ"ב (1932) נישא לרבקה סרוקה, בתו של הרב יהושע דוד סרוקה, רב בגלאזגו. בני הזוג היו הורים לבן ובת. בכסלו תרצ"ד (סוף שנת 1933) עלה לארץ ישראל. בארץ פנה לעבוד כסְדָר, עבר לתל אביב ועבד בבתי דפוס שונים, ולבסוף ארגן את דפוס "הפועל המזרחי" וניהל אותו. הוא מילא תפקידים שונים בתנועה והיה חבר מועצת התנועה. בנוסף, ייסד את הארגון התורני-מדעי "תבונה", במשך שנים היה חבר אגודת "ידע-עם" והיה אח במסדר "בני ברית" (לשכת "שער ציון").
נת'ניאל צ'אלובה
קריירת נבחרות
צ'אלובה שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה. ב-2010 זכה עם הנבחרת עד גיל 17 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17. הוא היה קפטן הנבחרת עד גיל 19, ובסך הכל שיחק 98 משחקים במדי הנבחרות הצעירות השונות של אנגליה.
שלמה אשכנזי
ביוגרפיה
לצד עבודתו ופועלו התנועתי והתרבותי, הוסיף לקרוא ולחקור. בשנות ה-40 המשיך את הספר על האישה והיהדות שפרסם בפולין, ופרסם חוברת סקירה היסטורית של נשים למדניות (תש"ב), אחריה ספר על "נשי ישראל בגבורתן" (בהוצאת יהושע צ'צ'יק בסיוע מוסד הרב קוק, 1946; מהדורה מורחבת, שכותרתה "גיבורות בישראל", הופיעה בשנת 1961 בהוצאת יבנה); ולבסוף פרסם את הספר "האישה באספקלרית היהדות", ב-3 כרכים (1953–1955). עוד מספריו: "דורות בישראל", ב-2 כרכים (תשל"ה–תשל"ז), על חכמי הדורות בעם ישראל ואורחות הזמנים; ו"אבני חן" (1989), על אורחות חיים יהודיים. לאחר מותו ראה אור ספרו "פנינים ואבני חפץ על התורה", ב-2 כרכים (תשנ"ג–תשנ"ד), על בראשית ושמות. פרסם מאות מאמרים ב"הצופה", "מחניים", "במישור", "בית הכנסת", "שיחות תלמידי-חכמים", "ידע-עם", ומחקרים בודדים ב"חרות", "שירים", "היסוד", "נתיבה" ועוד.
שלמה אשכנזי נפטר באביב 1992, בגיל 87. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. הותיר את אשתו רבקה (1911–2005), שני ילדיהם ומשפחותיהם. בנו ישראל אשכנזי היה גנטיקאי, פרופסור וראש החוג לגנטיקה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב (פרש כפרופסור אמריטוס; נפטר ב-2011); נישא לברכה ורדי והיה אב לשישה בנים. בתו שרה שרצקי היא אלמנתו של טוביה שרצקי, שהיה פרופסור במחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים (1934–2007), ואמו של עיתונאי הספורט אורי שרצקי, לשעבר עורך רשת המקומונים מבית מעריב "זמן מעריב" וכיום מנכ"ל קבוצת הפועל קטמון ירושלים, אחד מנכדיו הוא אהד אשכנזי, במאי טלוויזיה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
וילהלם בנד
וילהלם פרדיננד בנד (בדנית: Wilhelm Bendz; 20 במרץ 1804 – 14 בנובמבר 1832) היה צייר דני, הידוע בעיקר בזכות עבודות ז'אנר ודיוקנאות המציגים לעיתים קרובות את עמיתיו האמנים ואת חיי היומיום שלהם. הוא היה אחד האמנים המוכשרים בדור הציירים המצליח שלמד אצל כריסטופר וילהלם אקרסברג אך נפטר בגיל צעיר.
ביוגרפיה
וילהלם בנד נולד ב -20 במרץ 1804 באודנסה שבאי פונן. הוא נשלח לקופנהגן שם למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בין השנים 1820 עד 1825, שם למד אצל כריסטופר וילהלם אקרסברג. בשנת 1825 הוא עשה ניסיון לא מוצלח לזכות במדליית הזהב, שניתנה רק לציורי היסטוריה, הז'אנר היוקרתי ביותר באותה תקופה, ולאחר מכן החליט להתמחות בפורטרטים ועבודות ז'אנריות. הוא גם רכש ידע בציור הגרמני, בית הספר במינכן, שנראה שהשפיע על סגנונו.
שרלוטנבורג
לאחר סיום לימודיו באקדמיה תרם בנד בהצלחה מספר עבודות לתערוכות השנתיות בשרלוטנבורג בשנים 1826, 1827 ו- 1828. שלושה מציוריו נרכשו לאוסף הציורים המלכותי: "כיתת אמן באקדמיה לאמנות" ו"אמן צעיר המתבונן ברישום מבעד למראה" משנת 1826 וב"פסל העובד עם מודל חי "משנת 1827. עבודה חשובה נוספת משלב זה היא "מסיבת טבק" משנת 1828.
לאחר מכן הועסק בנד כעוזר בסטודיו של אקרסברג, ועבד על מטלות שגרתיות כמו שחזור ציורי ההיסטוריה של ניקולאג אבילדגארד בארמון כריסטיאנסבורג שנהרסו בשריפה של 1794, וציור עותקים מיצירותיו של אקרסברג.
מינכן
בסוף 1830 קיבל בנד מלגת נסיעות שאפשרה לו לצאת לדרום אירופה. לאחר ביקורים קצרים בדרזדן ובברלין, הוא נסע למינכן, שהתפתחה למרכז תוסס של אמנויות, ושם שהה כשנה. עבודתו החשובה ביותר מהשהות היא הדיוקן הקבוצתי: "אמנים בבית הקפה של פינק במינכן".
מותו באיטליה
בסתיו 1832 המשיך במסעו לעבר רומא בחברה עם יוזף פצל ותומאס פירנלי, ועצר בוונציה בדרך שם חידש את ידידותו עם הצייר דטלף בלונק, שפגש לראשונה בימי לימודיו באקדמיה בקופנהגן. הם המשיכו יחד, אך זמן קצר לאחר מכן בנד שחש ברע מאז שהיה בוונציה, ונפטר מדלקת ריאות.
יצירתו
הוא זכור בעיקר בזכות דיוקנאותיו הרבים אם כי שאיפתו הייתה שילוב נכון של פורטרטים, סצנות ז'אנר וציור היסטוריה אלגורית. הווירטואוזיות הטכנית שלו ניכרת במיוחד בתיאורי משחק האור המופק ממקור מוסתר והצללים הנובעים מכך.
ה.ו.ל. פונג'ה
סרי האריוואנש לאל פונג'ה (13 אוקטובר 1910, גוג'ראנוואלה, פנג'אב, הודו הבריטית - 6 בספטמבר 1997, לאקנאו, הודו), ידוע גם בכינויים "פונג'ג'י" ו-"פאפאג'י", היה מורה רוחני שדגל בשיטת החקירה העצמית אותה פיתח ראמנה מהארשי.
הפגישה עם רמאנה מהרשי
לאחר שכל ניסיונותיו למצוא איש כנ"ל כשלו, חזר פונג'ה לבית משפחתו בליילפור (כיום פייסלאבאד). זמן לא רב לאחר מכן, בהיותו בן 31, הופיע סאדו בפתח ביתו, ונשאל על ידי פונג'ה "האם תוכל להראות לי את האלוהים?". הסאדו סיפר לו שקיים אדם המתגורר בעיר טירבובאנאמאלאי (טאמיל נאדו, הודו) בשם רמאנה מהרשי, שיוכל לעזור לו לראות את האל. בפגישתם, הסביר ראמנה לפונג'ה:
בפגישה זו התוודע פונג'ה לאני העליון שלו. לאחר פגישתם פונג'ה המשיך בעבודה הרוחנית, וחווה חזיונות רבים של אלים הינדים שונים. באחד מהחזיונות ראה פונג'ה את רמאנה אומר לו שעבודת האל קרישנה היא האמת היחידה. פונג'ה פגש את רמאנה בשנית ושאל אותו האם הלה אכן הופיע מולו. רמאנה מיאן לענות, אך כאשר קבוצת חניכים מסרה לרמאנה את תמונתו של קרישנה, הוא התחיל לבכות, וכך ידע פונג'ה שרמאנה עובד את קרישנה בעצמו.
הארה
פונג'ה חש שהוא לא יכול עוד לגרום לעצמו לחשוב על אלוהים, דרך ג'אפה או כל תרגולת אחרת. הוא פנה לראמנה בבקשת עזרה, ונענה שמה שהוא חווה אינו מהווה בעיה; שכל התרגולות הללו סייעו לו להגיע לרגע הזה, וכעת סיימו את תפקידן. פונג'ה מספר:
פונג'ה זיהה את מצבו ההכרתי החדש, כאותו מצב שהוא חווה בגיל 8, אך הפעם היה זה מצב קבוע.
חייו כמורה רוחני
לאחר ההארה נשאר פונג'ה בדרום הודו עד 1947, אז במהלך חלוקת הודו, חזר בהנחייתו של רמאנה לביתו הישן בפנג'אב (אז בפקיסטן המתהווה) על מנת להביא את משפחתו למקום מבטחים בלאקנאו, הודו. במהלך השנים לאחר מכן עבד פונג'ה על מנת לפרנס את משפחתו, וכן פגש מחפשים רוחניים וערך סאטסאנגס. לאחר מותו של ראמנה בשנת 1950 החל לעבוד בתחום הכרייה בדרום הודו. בשנת 1953 פגש בהנרי לה סאוקס (הידוע גם בכינוי סוואמי אבהישיקטאנאנדה) שכתב ספרים רבים אודות הנצרות והאדואיטה ודנטה (זרם מרכזי בפילוסופיה ההינדית) ונוצרה ידידות בין השניים. בשנת 1960 נשא לאישה את תלמידתו הבלגית גנגה מירה והקים איתה משפחה. בשנת 1966 פרש לגמלאות, והחל לבלות זמן רב באזור הרי ההימליה. כן ערך מסעות לאירופה ולצפון אמריקה. בשנותיו המאוחרות התיישב בלקנאו והחל לקבל מבקרים מכל רחבי העולם. לאחר מותו של אושו בשנת 1990 הצטרפו אל פונג'ה רבים מחסידיו. מתלמידיו המוכרים: מוג'י, גאנגאג'י, ארג'ונה ארדאג, קטרינה אינגרם, מאדאוקרג'י, ואנדרו כהן. דויד גודמן עבר להתגורר בלוקנאו בשנת 1992, ונשאר שם עד 1997, תוך שהוא משמש כביוגרף של פונג'ה. במהלך השנים פרסם מספר ספרים אודות חייו.
פונג'ה נפטר ב-6 בספטמבר 1997.
התהליך הרוחני
פונג'ה משרטט, באמצעות אירועים מחייו האישיים, את המתווה הכללי של ההארה הרוחנית:
חקירה עצמית
משנתו של פונג'ה, בדומה לזו של רמאנה, הייתה שהעצמי כבר מואר וחופשי. מטרתה של החקירה העצמית היא לחקור את מיקום ומהות העצמי של האדם.
שחרור (הארה)
פונג'ה מדגיש שהבנת העצמי משחררת מהכבודה הקארמית ומלידה מחדש. הטנדנציות של האדם (שנובעת מן הקארמה שצבר) נשארות גם לאחר ההארה, אבל האדם המואר לא מזדהה איתן יותר, ולכן אינו ממשיך לצבור עוד קארמה. לטענת אנדרו כהן, פונג'ה טען שאין קשר בין הבנת העצמי (הארה) ומעשי האדם בעולם הגשמי, והוא לא האמין שאפשר להתעלות על האגו באופן מוחלט. האידיאל האתי מבוסס על הבנה דואליסטית של העולם, שבה שקיים מושג של אינדיבידואל שמקבל החלטה ופועל, ולכן לא שייך לדון באתיקה לאחר ההארה הלא-דואלית. לשיטתו של פונג'ה, המטרה היא הבנת העצמי; המציאות היחסית היא אשליה, ולכן אינה רלוונטית.
ביקורת
כמו כן, על אף שרבים מתלמידיו טוענים שחוו הארה בנוכחותו, דבר זה מוטל בספק, שכן פונג'ה עצמו טוען בביוגרפיה שלו כי בחייו פגש רק שלושה אנשים, שהיו מוארים לחלוטין.
מרכז המבצעים לביטחון לאומי
מרכז המבצעים לביטחון לאומי (באנגלית: National Security Operations Center; בראשי תיבות: NSOC, או דירקטוריון K) היא היחידה של הסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית האחראית על איסוף מודיעין אותות בזמן אמת עבור השירות החשאי של ארצות הברית.
היסטוריה
עוזר המנהל של הסוכנות לביטחון לאומי באותה תקופה, ג'ון אי. מוריסון ג'וניור, הציע למנהל הסוכנות לביטחון לאומי להקים מרכז צפייה לאומי. המרכז הוקם בשנת 1968 כמרכז המעקב הלאומי למודיעין אותות (NSWC) וב-1973 שונה שמו למרכז המבצעים הלאומי למודיעין אותות (NSOC). ב-1996 קיבל מרכז המבצעים את שמו הנוכחי.
מרסל ניניו
מרסל ניניו-בוגר (5 בנובמבר 1929 בקהיר – 23 באוקטובר 2019) הייתה אחת מנידוני קהיר. היא ישבה בכלא המצרי במשך 14 שנה (1954–1968) עקב השתתפותה ב"מבצע סוזנה" אשר נודע בשם "העסק הביש". לאחר מלחמת ששת הימים שוחררה במסגרת עסקת חילופי שבויים.
ראשית חייה
מרסל ניניו נולדה כבת זקונים אחרי שני אחים. אביה, יעקב ניניו, עזב את בולגריה לפני מלחמת העולם הראשונה, בשל מדיניות הגיוס הכפוי של הטורקים. אמה, פאני (לבית חיים), הגיעה למצרים יחד עם הוריה מטורקיה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מרכז המבצעים לביטחון לאומי
היסטוריה
לאחר התקפות 11 בספטמבר 2001 הורחבה המשימה של מרכז המבצעים לביטחון לאומי ממרכז שמירה למרכז מבצעים.
מרסל ניניו
ראשית חייה
אביה היה טכנאי בחברה צרפתית לפיתוח מערכות מים, ובין היתר היה אחראי על התקנת רשת האינסטלציה של מלון המלך דוד בירושלים, שם התגורר כשנה, כאשר המשפחה הייתה במצרים. משפחתה של ניניו התגוררה במרכז קהיר, והיא למדה בבית הספר היהודי של הקהילה היהודית בעיר. מרסל ניניו הצטיינה בכדורסל, בשחייה ובהתעמלות.
בשנת 1939, בהיותה בת תשע, נפטר אביה, ולאחר מותו עזבו אחיה את הבית. מרסל ואמה עברו להתגורר בהליופוליס. כדי להתפרנס, השכירה אמה בתקופה זו חדרים בביתה. ניניו למדה בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית, ואת לימודי התיכון עשתה בבית הספר האנגלי St. Mary's College. בסיום לימודיה שלטה היטב באנגלית וצרפתית. בשנת 1947 הצטרפה לקבוצת הכדורסל של מועדון הספורט "הכח" ונסעה עם הקבוצה לתחרויות שונות. אולם בשנת 1948 הופסקה פעילות המועדון בעקבות מלחמת העצמאות. מרסל ניניו הייתה נחושה לעלות לישראל, ולשם כך אף למדה עברית. אולם, בשל מחלת אמה נאלצה להישאר במצרים. היא למדה הדפסה וקצרנות, והחלה לעבוד כמזכירה בחברה בריטית גדולה ליבוא.
גיוסה לרשת הריגול
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הכשיר והפעיל המודיעין הצבאי הישראלי, לימים אמ"ן, חוליית ריגול במצרים, מקרב היהודים המקומיים. החוליה הוקמה על ידי שליח המודיעין אברהם דר, שהגיע למצרים באפריל 1951 בכוונה לגייס צעירים מתוך תנועות נוער ציוניות במדינה המצרית. לדברי דר, מטרת הקמת הרשת הייתה הפלת משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, ולהעלות משטר שישרת את מצרים, אך שיהיה נוח גם למדינת ישראל. משטרו של המלך פארוק הופל ב-23 ביולי 1952, במהפכת הקצינים החופשיים, ללא קשר לצעירים שגויסו. לצורך גיוס הצעירים, נעזר אברהם דר באיש הקהילה היהודית ופעיל ציוני - ד"ר חיים (ויקטור) סעדיה, ובשלמה הלל, שהיה נציג הסוכנות היהודית במצרים.
מרסל ניניו הייתה פעילה בסניף "השומר הצעיר" בהליופוליס, והקשר בינה לבין ד"ר חיים (ויקטור) סעדיה, שחיפש מתנדבים בעלי רוח ציונית, נוצר על ידי חברתה, נינט פיצ'וטו. סעדיה קישר בינה לבין שלמה הלל. בפגישתה עם הלל, הדגישה ניניו, שהיא המפרנסת העיקרית במשפחתה, וביקשה שידאגו לאמה במקרה הצורך. לאחר הפגישה עם שלמה הלל, נפגשה מרסל ניניו עם אברהם דר והתנדבה לרשת הריגול שהקים במצרים. כינויה ברשת היה "קלוד". אמה נפטרה בשנת 1953, כשנה לפני נפילת הרשת, בין הרופאים שטיפלו באמה היה ד"ר משה מרזוק.
תפקידה של מרסל ניניו היה לקשר בין חברי הרשת (שהוכשרו למשימות איסוף מודיעין), ולהעביר חבילות בין שתי החוליות - בקהיר ובאלכסנדריה. אברהם דר דאג להכיר לה את חברי החוליה הקהירית, ואף ליווה אותה לאלכסנדריה, במטרה שתכיר גם את חברי החוליה השנייה.
בשנת 1952 הכירה ניניו את מאיר (מקס) בינט, שפעל במצרים במשימת מודיעין אחרת, ללא קשר לשתי החוליות שהקים אברהם דר. בהגיעו למצרים מסר בינט לניניו חבילות עבור שתי החוליות. בינט לימד אותה לצלם ולכתוב בדיו סתרים.
הצנזורה הצבאית בישראל הטילה איפול כבד על פרסום פרטי הפרשה, שזכתה לכינוי "עסק הביש", וההתייחסות לנושא התבטאה במילות קוד וברמזים בלבד. במשך כעשרים שנה, עד לאחר מלחמת יום הכיפורים, היה זה האירוע המטלטל והמשפיע ביותר על השיח הציבורי והציבור בישראל. בעיקר נשאלה השאלה "מי נתן את ההוראה?"
לכידתה וכליאתה
מרסל ניניו עשתה רושם חזק מאוד על שופטיה. הגנרל יוסוף דיגווי, ששפט את אנשי הרשת, אמר במשפט של האחים המוסלמים שנערך לאחר מכן: "תתביישו לכם! אתם גברים? אתם זוכרים איך הבחורה היהודייה התנהגה פה בבית המשפט? קחו דוגמה ממנה. לכו מהפרצוף שלי!".
ב-27 בינואר 1955, ניתנו פסקי הדין: ראשי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות והוצאו להורג בתלייה ב-31 בינואר (ח' בשבט); ויקטור לוי ופיליפ נתנזון נידונו למאסר עולם; מרסל ניניו ורוברט דסה נידונו למאסר של 15 שנה; מאיר זפרן ומאיר מיוחס נידונו למאסר של 7 שנים; אלי נעים וצזאר כהן זוכו. כל חברי החולייה שנידונו למאסר נידונו גם לעבודות פרך.
היא נאלצה להתמודד לבד עם החיים בכלא וסבלה יותר מכולם, ואילו חבריה הגברים ישבו בתא אחד ושימשו זה לזה קבוצת תמיכה. הואיל והייתה ציונית שנשפטה באשמת ריגול לטובת ישראל, רוב הזמן הייתה מבודדת מיתר האסירות, שהיו ברובן קומוניסטיות וחלקן אף היו אסירות פליליות ואלימות. מדי פעם הצליחו חבריה ליצור איתה קשר באמצעות מכתבים ושמועות, שהעבירו אסירים אחרים, או שנהגו לשחד את הסוהרים. היא במקביל הצליחה להעביר להם כפפות וגרביים.
אף על פי שרוב הזמן הייתה מבודדת, היא פעלה ויזמה הקמת קבוצת כדורסל לאסירות, שיעורי ריקוד, סריגה, התנדבות במרפאת בית הכלא ועוד. באופן זה הצליחה להתמודד עם החיים בבית הסוהר. אנשי הקהילה היהודית בקהיר דאגו אף הם לסייע לה וביקרו אותה לעיתים וניסו לעזור כמידת יכולתם.
שחרורה
בשנת 1968, אחרי מלחמת ששת הימים, לחץ ראש "המוסד", האלוף (מיל׳) מאיר עמית, להתנות את שחרור השבויים המצרים שבידי ישראל בשחרורם של ארבעה אסירי הפרשה שנותרו במצרים, בהם מרסל ניניו, עם שבויי צה״ל. בזכות לחץ זה הגיעו אסירי הפרשה לישראל ב-12 בפברואר 1968.
לאחר שחרורה
לאחר שחרורה הגיעה ארצה והוענקה לה דרגת סגן אלוף בחיל המודיעין. היא למדה עברית באולפן ולאחר מכן ספרות אנגלית, ספרות אמריקאית ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 התחתנה עם אלי בוגר. השושבינה בחתונתה הייתה ראש הממשלה, גולדה מאיר. נישואיה בישראל היו הפרסום הראשון שהותר על ידי הצנזורה לכך שחברי הרשת מצויים בארץ. למרסל לא נולדו ילדים, אולם היא אימצה את ילדיו של בעלה אלי בוגר. בשנת 1988 נבחרה מרסל ניניו להדליק משואה יחד עם 11 מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות ה-40 למדינת ישראל.
היא התגוררה בהוד השרון עד לפטירתה באוקטובר 2019, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
These Dreams
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ברני טופין ומרטין פייג' והופק על ידי רון נביסון. בשנת 1985, הזמר-יוצר מרטין פייג', שכתב שירים מצליחים נוספים, כולל "We Built This City" ו-"King of Wishful Thinking", וברני טאופין, שהיה ידוע בזכות שיתוף הפעולה עם אלטון ג'ון, כתבו את "These Dreams" והוא הוקלט על ידי הארט.
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-35 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר, זכה לשידור תדיר ב-MTV והיה לשלישי מ-Heart שנכנס לעשירייה הפותחת בארצות הברית. הבי-סייד שלו, "Shell Shock", היה גם הבי-סייד של הסינגל הקודם של הלהקה, Heart "Never". בקליפ עצמו, ננסי וילסון מנגנת על גיטרה ולאורכו ניתן לשמוע את השיר עצמו.
נכון למרץ 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-50 מיליון צפיות.
ראובן דינאל
ראובן דינְאֵל (22 באוקטובר 1956 – 26 בפברואר 2016) היה איש המוסד ודיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל באוקראינה.
ביוגרפיה
בשנת 2003 מונה על ידי שר התחבורה אביגדור ליברמן לממונה על הקמת מסוף הכרמל בנמל חיפה, ולאחר מכן לסמנכ"ל חברת נמלי ישראל. בשנת 2009 אישרה הממשלה מינויו לשגריר הישראלי הראשון בטורקמניסטן, אולם טורקמניסטן העבירה מסרים לישראל כי היא אינה מוכנה לקבל אותו בשל שירותו במוסד. בין השנים 2014-2011 היה שגריר ישראל באוקראינה.
נפטר ב-26 בפברואר 2016 אחרי מאבק במחלת הסרטן. ראובן השאיר אחריו אישה - אנג'לה ושלושה ילדים (סיון, שיר ואור).
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
סרדיניה וקורסיקה (לטינית: Provincia Sardinia et Corsica, יוונית עתיקה: Έπαρχία Σαρδηνίας και Κορσικής) הייתה פרובינקיה רומית אשר כללה את האיים סרדיניה וקורסיקה. שני האיים, בנוסף לאי סיציליה, היו הפרובינקיה הראשונה שבה ביססו הרומאים את שליטתם מעבר לשטחי איטליה, והיו לפרובינקיה חשובה לשם קיום מסחר וכן בשל מיקומם האסטרטגי של האיים בכניסה בדרך לנתיבי שיט המובילים אל תוך איטליה עצמה.
זמנים קדם-רומאיים
לפני עלייתה של רומא כיחידה שולטת באיטליה וסביבתה והשתלטותה על האיים, התרבות השולטת בסרדיניה וקורסיקה הייתה התרבות הנוראגית. תרבות זו, אשר שגשגה מתחילת האלף השני לפני הספירה עד למאה השישית לפני הספירה על פני סרדיניה וקורסיקה, הייתה מרכז מסחרי לאנשי הים התיכון הקדום במהלך תקופת הברונזה ותקופת הברזל המוקדמת.
האיים היו בעלי חשיבות גם למיקנים ואנשי קפריסין אשר חיו בתקופות אלה בעקבות מצבורי מתכת רבים אשר נמצאו בהם. מצבורי המתכות כללו נחושת, אשר הייתה מתכת חשובה לשם חישול ברונזה. במהלך המאה השישית לפני הספירה האיים נכבשו על ידי הקרתגנים, אשר ביססו את תרבותם באיים והטמיעו את אנשי התרבות הנוראגית אל תוך תרבותם.
תחת הרפובליקה הרומית
קרתגו שלטה באיי סרדיניה וקורסיקה מאמצע המאה השישית לפני הספירה עד ל-238 לפני הספירה, כאשר הסנאט הרומי החליט להטיל מצור ולכבוש את האיים מידי שכירי-חרב קרתגנים אשר מרדו בקרתגו ופנו לסאנט הרומי לשם גיוס תמיכת הרומאים בהם. הקרתגנים, אשר הסכימו לתנאי הפסקת הלחימה ברומא לאחר המלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפני הספירה), ביניהם פינוי מוחלט של האי סיציליה, החזרת שבויים רומאיים ותשלום פיצויים כבדים לרומא, ראו את הכיבוש הרומאי של איי סרדיניה וקורסיקה כהפסד מסחרי ואסטרטגי משמעותי בהחזקת שליטתם בים התיכון. לאור הפסדם הקשה במלחמה הפונית הראשונה והיותם מותשים מלחימה, הקרתגנים נכנעו לדרישות הרומאים ורומא השתלטה על איי סרדיניה וקורסיקה, ובכך הפכה את האיים לפרובינקיה רומית אשר המשיכה להיות תחת שליטה רומית במשך מעל לשש-מאות שנים.
אך זמן קצר לאחר הקמת הפרובינקיה ונסיגת קרתגו בתור היחידה השולטת על האיים, אנשי התרבות הנוראגית אשר עדיין חיו באיי סרדיניה, וכן תושבים מקורסיקה קמו במרד אחר מרד ברומאים. מרידות פרצו באופן תכוף מאוד החל משנת 235 לפני הספירה. כל ניסיון למרד בידי תושבי סרדיניה וקורסיקה דוכא באלימות על ידי הרומאים בהנהגת קונסולים שונים כגון טיטוס מנליוס טורקוואטוס (Titus Manlius Torquatus), ספוריוס קרוויליוס מקסימוס רוגה (Spurius Carvilius Maximus Ruga) ומנלוס פומפילוס (Manlus Pompilus), אשר חגגו את ניצחונם על תושבי האיים בתהלוכות ניצחון לאחר דיכויי המרד. לאחר מספר רב של מרידות החליט הסנאט הרומי לשלוח יחידות צבאיות בכדי להפגין נוכחות רומית ולטפל במרידות, אך שליחת יחידות אלה נהדפו לפני שהצליחו לבסס עצמם באיים. המרידות השונות של תושבי סרדיניה וקורסיקה לא היו גדולות במיוחד בשלב זה. מרד המוני התרחש לאחר פריצת המלחמה הפונית השנייה בשנת 216 לפני הספירה, בה בעל אדמות בסרדיניה בשם המפסיקורה (Hampsicora) חבר כבעל ברית לקרתגנים וגייס צבא במטרה להסיר את השליטה הרומית באיים. הצבא הורכב מכ-15,000 חיילים רגליים מסרדיניה וכ-1,500 לוחמים מיומנים תחת פיקודו של המפסיקורה. המפסיקורה הוביל את צבאו למלחמה בצבאות הרומיים אך צבאו הובס, וכתוצאה מכך התאבד לאחר שהיה ברור שהבסתו הייתה קרובה. לאחר מאמציו של המפסיקורה המרד בהובלתו דוכא, וכוחות רומיים בזזו את העיר קורנוס (Cornus), העיר ממנה הגיע המפסיקורה, כסימן להבסתם של המרד בהובלתו.
מארק טיימנוב
מארק יבגנביץ' טַיְימָנוב (ברוסית: Марк Евгеньевич Тайманов; 7 בפברואר 1926 – 28 בנובמבר 2016) היה שחמטאי יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן. פעמיים סיים במקום הראשון באליפות ברית המועצות בשחמט, ופעם אחת הוכתר לאלוף. בפעם השנייה הפסיד בדו-קרב לאלוף העולם מיכאל בוטביניק (+1 -2 =3) (ניצחון, שלוש תוצאות תיקו ושני הפסדים).
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
תחת הרפובליקה הרומית
במהלך המאה השנייה לפני הספירה המרידות ברומאים על ידי תושבי האיים המשיכו. מרידות התקיימו בשנים 181, 177, ו-176 לפני הספירה, על ידי שבטים שונים אשר עדיין חיו באיי סרדיניה וקורסיקה והיו מעוניינים לשבור את השליטה הרומית על האיים. אך למרות המאמצים של שבטים אלה, הרומאים הביסו מרד אחר מרד באיים, הרגו ושיעבדו אלפי תושבים של איי הפרובינקיה. לאחר ניצחונם של הרומאים על גבי מרידות אלה, הם העניקו למפקד אשר היה אחראי על דיכוי המרד, טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (Tiberius Sempronius Gracchus) תהלוכת ניצחון בעיר רומא, והקמה של לוח אבן חרוט אשר תיאר את הכרת התודה של הרומאים על הבסת המרד, והקדשתו של הלוח לאל יופיטר כאות כבוד.
בשנת 174 לפני הספירה, מרד נוסף פרץ באי סרדיניה, אשר נגמר בתוצאה של ניצחון רומאי נוסף על גבי תשובי האי על ידי טיטוס מנליוס טורקוואטוס (Titus Manlius Torquatus), אשר השאיר מספר מתים מוערך של כ-80,000 מאנשי סרדיניה על שדה הקרב. בשנה העוקבת פרץ מרד נוסף בסרדיניה, בעקבותיו פראיטור האי, אטיליוס סרווטוס (Atillius Servatus) הובס על ידי הכוחות המורדים ונאלץ לסגת לאי בקרבת מקום. אטיליוס פנה לסנאט הרומי למען קבלת תגבורת בכדי לדכא את המרד, ולאחר שקיבל כוחות רומיים נוספים, נשבע לאלה יונו (Juno Moneta) כי אם יצליח לדכא את המרד, יקים מקדש לשמה בתודה. לאחר מכן אטיליוס, בעזרת התגבורת שקיבל, הצליח להביס את הכוחות הסרדיניים ולדכא מרד נוסף, אשר הסתכם בכ-7,000 הרוגים סרדיניים ו-1,700 סרדיניים אשר שועבדו על ידי אטיליוס. מרד נוסף פרץ בשנת 163 לפני הספירה, ודוכא על ידי מרקוס יובנטיוס תלנה (Marcus Juventhius Thalna). לא קיים מידע מפורט לגבי מבצעו של תלנה לשם דיכוי המרד, אך פעולותיו לא היו מספיקות היות שהמרד הוקם מחדש מעט לאחר שמצא את מותו על גבי האי. לאחריו נשלח סקיפיו נסיקה (Scipio Nasica) בכדי להרגיע את המרידה ולהחזיר שלום לאי.
שתי מרידות נוספות פרצו בשנים 126 ו-122 לפני הספירה, אשר דוכאו בזו אחר זו על ידי לוקיוס אורליוס (Lucius Aurelius), אשר חגג את ניצחונו על הסרדיניים לאחר דיכוי המרידות בצעדת ניצחון ברומא. המרד המשמעותי האחרון התרחש בשנת 111 לפני הספירה, ודוכא על ידי הקונסול מרקוס קאיקיליוס מטלוס (Marcus Caecilius Metellus), אשר הצליח להביס את הכוחות היבשתיים והימיים של הסרדיניים. לאחר מכן ניתנה לו הרשות לחגוג את ניצחונו בצעדת ניצחון ברומא, הצעדה האחרונה המתועדת כלפי ניצחון על גבי תושבי סרדיניה וקורסיקה. לאחר מרד זה תושבי רצועות החוף ושטחי השפלה של סרדיניה חדלו מלהתמרד ברומאים, אך תושבי האיים אשר חיו ברמות של איי סרדיניה וקורסיקה עדיין סחבו על גבם רגשות של צורך בהתקוממות כנגד הרומאים ושליטם על גבי האיים.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
טיימנוב נולד בחארקוב. זכה באליפות לנינגרד חמש פעמים בשנת 1948, 1950, 1952, 1961 ו-1973.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
תחת הרפובליקה הרומית
במהלך תקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת, גאיוס מאריוס (Gaius Marius) ולוקיוס קורנליוס סולה פליקס (Lucius Cornelius Sulla Felix) יישבו את חייליהם הוותיקים על גבי האי קורסיקה והשתמשו בתבואה ואוצרות הטבע של האי בתור תגבורת לוגיסטית למען המשך מלחמותיהם. יוליוס קיסר, במהלך ניהול מלחמת האזרחים הרומית כנגד פומפיוס מגנוס, השתלט על האי מידי פומפיוס והשתמש במשאביו הטבעיים בכדי לתגבר את צבאו ולהמשיך את הלחימה כנגד יריבו, עד שהגיע להכרעה במלחמה בשנת 49 לפני הספירה. במהלך הטריאומוירט השני, אוקטוויאנוס קיסר (Ocatavianus Caesar) קיבל את האי כחלק מהסכם חלוקת הכוח שלו עם שותפיו, והשתמש במשאבי האי בכדי לנהל לאחר מכן את מלחמתו כנגד ברוטוס וקאסיוס. בין השנים 40 ל-38 לפני הספירה, סקסטוס פומפיוס (Sextus Pompeius) ומפקדיו החזיקו את קורסיקה ואזורי סרדיניה וסיציליה, ואף את חצי האי האיטלקי בעזרת צי חזק רחב של פיראטים. בנוסף לחברי הטריאומוירט, סקסטוס היה אחד מארבעת האנשים החזקים והמשפיעים ביותר במלחמות שנוהלו לאחר מותו של יוליוס קיסר. הוא ניהל צי ימי רחב של אלפי עבדים וכן החזיק מאחזים רבים בקורסיקה עצמה. בעזרת משאבים אלה, הוא הצליח להקיף טבעת חנק על גבי השליטה ברומא בכך ששלט בזרימה של אספקת מזון חיונית בצורה של חיטה אשר הייתה נשלחת ממצריים הרומית באופן קבוע בכדי לקיים את המרחבים הרבים בהם רומא שלטה עד לתקופה זו. בעקבות כך אוקטוויאנוס פעל לשם הסכם שלום עם סקסטוס בהקדם, היות שראה כי לא היה יכול לנצח אותו בקרב בעקבות הצי בו שלט. בעקבות כך נחתם הסכם מיסנום (Pact of Misenum) בשנת 39 לפני הספירה, בו נתן אוקטוויאנוס שליטה מלאה לסקסטוס על סרדיניה וקורסיקה בתמורה לשחרור הגבלת המסחר על החיטה, והבטחתו להישאר כצד נטרלי בסכסוך אשר התנהל בין אוקטוויאנוס ליריבו מרקוס אנטוניוס (Marcus Antonius). לאחר מכן, אוקטוויאנוס לא היה מרוצה מהשטחים אשר נתנו לו בעסקה שחתם, וקונפליקט נוסף פרץ בינו לבין סקסטוס בשנת 38 לפני הספירה, במהלכה חסם סקסטוס את הייבוא של אוכל ומוצרים חיוניים אחרים אל תוך אדמות איטליה, וכתוצאה מכך הוביל לרעב כבד באדמות האיטלקיות. מאוחר יותר באותה השנה, אוקטוויאנוס הצליח לגייס צי גדול וחזק מספיק בכדי להילחם בצי של סקסטוס, ניצח אותו בקרב ושחרר את החסימה הכלכלית על איטליה, וכן קיבל שליטה מלאה על האיים בהם שלט סקסטוס, ביניהם סרדיניה וקורסיקה.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
טיימנוב זכה בתואר רב אמן בינלאומי בשנת 1952 ושיחק בתחרות המועמדים לאליפות העולם בציריך בשנת 1953, שם הוא חלק את המקום השמיני. משנת 1946 ועד שנת 1956, הוא היה בין עשרת השחקנים החזקים בעולם.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
תחת האימפריה הרומית
במהלך הרפורמות השלטוניות של הקיסר אוגוסטוס בשנת 27 לפני הספירה, הפרובינקיה הפכה לפרובינקיה סנטוריאלית. בשנת 6 לספירה, הפרובינקיה הופרדה לשני פרובינקיות שונות, אחת לסרדיניה ואחת לקורסיקה, כאשר שניהם הוכרזו כפרובינקיות סנטוריאליות.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
בשנת 1956 הוא זכה באליפות ברית המועצות בשחמט.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
תחת האימפריה הרומית
שני הפרובינקיות אוחדו במהלך המאה השלישית תחת הדיוקזה של איטליה, בנוסף לסיצליה ומלטה, והפכו לחלק מאיטליה כולה בעקבות מהפכות הקיסר דיוקלטיאנוס.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
משנת 1948 עד 1976 השתתף טיימנוב 23 פעמים באליפות ברית המועצות לשחמט (שיא שרק יפים גלר השיג אף הוא), כולל 13 תחרויות רצופות בשנים 1951–1963 וחלק את המקום הראשון פעמיים. בשנת 1952 הוא הפסיד במשחקי הדו-קרב לאלוף העולם מיכאל בוטביניק לאחר שבתחרות עצמה השיג (+11 -3 =5), ואילו בשנת 1956, ניצח את יורי אברבך ואת בוריס ספסקי במאבק על התואר.
בנוסף, שבע פעמים חלק את המקום השני או השלישי: 1949 (3-4), 1954 (2-3), 1962 (2-3), דצמבר 1965 (3), 1966-1967 (3-5), דצמבר 1967 (3-5) ובאוקטובר 1969 (3-5) עם הזכות להשתתף בתחרות הבינאזורית שהתקיימה בפלמה דה מיורקה בשנת 1970.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
לאחר שליטה רומית בפרובינקיה
במהלך המאה החמישית לספירה, כבשו הוונדלים את השליטה על האיים מידי האימפריה הרומית. הממלכה הוונדלית שלטה באיים למשך שמונים שנים עד שנכבשה מידיהם על ידי הביזנטיים במהלך כיבושם של אפריקה הצפונית.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
תוצאתו הידועה ביותר היא הפסדו 0–6 לבובי פישר בשנת 1971 בשלב המוקדמות של ההתמודדות על אליפות העולם. מצד שני לטיימנוב השג נדיר של ניצחונות על שישה אלופי עולם מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, ואנטולי קרפוב.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
לאחר שליטה רומית בפרובינקיה
במהלך ימי הביניים, בעקבות קשיי האימפריה הביזנטית להשליט את סמכותה באזור הים התיכון בעקבות מלחמה בכיבושים מוסלמים, הפכו איי קורסיקה וסרדיניה חלוקים לארבע ממלכות אוטונומיות אשר שלטו בעצמן וניהלו את שטחן על גבי האיים. הממלכות התקיימו עד למאה ה15, כאשר ממלכת אראגון קיבלה שליטה על האיים, אותה קנתה מידי שליטיה במחיר גבוהה, והכתירה אותה בתור ממלכת סרדיניה תחת הכתר האראגוני.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
אחרי ההפסד לפישר, הממשלה הסובייטית נבוכה, וכפי שטיימנוב סיפר מאוחר יותר בראיון משנת 2002, מצאה כ"בלתי נתפס" שטיימנוב יכול היה להפסיד בצורה כה מוחצת לאמריקני ללא "הסבר פוליטי". פקידים סובייטים הפסיקו את משכורתו של טיימנוב ולא הרשו לו לנסוע לחו"ל, כמו כן שללו ממנו את התואר אמן ספורט, תואר שהוחזר לו רק בשנת 1991. תוצאה נוספת לסנקציות שננקטו נגדו היה פירוק הנישואים עם אשתו הפסנתרנית, ופירוק הצמד שהופיע באלפי קונצרטים במשך שנים רבות.
הסיבה הרשמית שניתנה לעונשים על טיימנוב הייתה שהוא הביא ספר מאת אלכסנדר סולז'ניצין למדינה, אך הסבר זה היה משני מטבעו. הפקידים מאוחר יותר מחלו לטיימנוב, וביטלו את הסנקציות נגדו. ניצחון נוסף 0–6 של פישר נגד בנט לארסן מאוחר יותר בשנת 1971 כנראה תרם לשנוי דעתם.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
הפרובינקיה בתודעה הרומית
במהלך השלטון הרומי על סרדיניה וקורסיקה, דעתם של הרומאים לגבי הפרובינקיה היה אובייקטיבי. בעוד שלאחר המרידות הרבות מצד תושבי האי, האיים קיבלו את נוכחותם של הצבא, התרבות, והשפה הרומית, חלקים רבים של תושבי האיים אשר חיו ברמות האיים נטרו טינה וחוסר אמון לשליטיהם הרומיים.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
טיימנוב זכה באליפות העולם לסניורים פעמיים, בשנים 1993 ו-1994.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
הפרובינקיה בתודעה הרומית
באופן כולל, השליטה על איי סרדיניה וקורסיקה על ידי הרומיים לא הייתה משמעותית כמו שליטתם על מחוזות מזרחיים יותר כגון מצריים ויוון. הרומאים ראו את האיים ותושביהם כבורים ובעלי חולי, כנראה כתוצאה מתכיפותה של התפרצות מחלות כגון מלריה על גבי האיים.
מארק טיימנוב
קריירה שחמטאית
טיימנוב פיתח הסתעפויות פתיחה שקרויות כיום על שמו בהגנה הסיציליאנית, בהגנת בנוני ובהגנה הנימצו-ההודית. הוא כתב ספרים על הסתעפויות פתיחה אלו, כמו גם ספר ובו אוסף המשחקים הטובים ביותר ששיחק.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
הפרובינקיה בתודעה הרומית
מהאי קורסיקה עצמו הרומאים לא קיבלו שלל מכובד, ואסירי המלחמה שנלקחו בשבי על ידי הרומאים לא מיהרו לקבל את שעבודם על ידי הרומיים, או את שפתם ומנהגיהם. באופן דומה נהגו העבדים אותם שבו הרומאים בסרדיניה, אשר הפכו ידועים לשמצה בתור עבדים ללא כל מוסר עבודה או כבוד, וכאלו שעלולים להרוג את אדונם בכל הזדמנות שתינתן להם.
מארק טיימנוב
תחרויות בינאזוריות
טיימנוב שיחק בשלוש תחרויות בינאזוריות. המקום הראשון שלו באליפות ברית המועצות בשנת 1952 זיכה אותו בכניסה לתחרות שהתקיימה בסטוקהולם, שם חלק מקום שני-שלישי בתוצאה (7 = 13), תוצאה שהעלתה אותו לתחרות המועמדים בשנת 1953. בתחרות המועמדים בציריך, סיים במקום השמיני-תשיעי (+7 -7 = 14).
בשנת 1969, המקום שלישי-חמישי באליפות ברית המועצות, זיכה אותו בכרטיס לתחרות הבינאזורית שהתקיימה בפלמה דה מיורקה בשנת 1970. תוצאתו, מקום חמישי-שישי בתוצאה (8 -3 = 12) העלתה אותו לתחרות המועמדים. בשנת 1971, לאחר שינוי התקנון בעליה של המועמדים - פלייאוף במקום טורניר -הוצב טיימנוב בשלב רבע גמר של תחרות המועמדים מול בובי פישר שם הובס 0–6.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
הפרובינקיה בתודעה הרומית
רבים מהתפיסות השליליות ודעותיהם הקדומות של הרומאים כלפי אנשי סרדיניה וקורסיקה הגיעו מנטירת הטינה רבת השנים של אנשי הפרובינקיה כלפי אדוניהם הרומיים. בעקבות מרידות תכופות של תושבי האיים כלפי הרומאים, אפילו במהלך המאה הראשונה לפני הספירה, בזמן שחלקים רחבים ביותר של האיים כבר פויסו על ידי שליטה רומית, חלקים ברמות האיים עדיין התנגדו להיות חלק מפרובינקיה אשר נשלטת על ידי הרומאים. כתוצאה מכך חלקים אלה שדדו חלקים אחרים מהאיים שלהם עצמם, אותם ראו בתור ערים ורצועות חוף רומיות לכל עניין, ובנוסף החלו להטריד ולבזוז את קווי החוף של אטרוריה, ובאופן פרטני את העיר פיזה, בעזרת ספינות שבנו למען מטרה זו.
מארק טיימנוב
תחרויות בינאזוריות
בתחרות הבינאזורית של 1973, בלנינגרד, חלק מקום 8–10 (+3 -3 = 11) ולא העפיל הלאה במירוץ לאליפות.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
הפרובינקיה בתודעה הרומית
עם זאת, ישנן עדויות לדעות חיוביות של הרומאים על תושבי האיים, דוגמת יוליוס קיסר, אשר זכר בעל-פה את נאומו של דודו על שבח תושבי סרדיניה, והיה חבר קרוב של זמר סרדיני בשם טיגליוס (Tigellius)
מארק טיימנוב
תחרויות קבוצתיות
במסגרת המשחקים האולימפיים טיימנוב נבחר פעם אחת בלבד לנבחרת ברית המועצות שזכתה במדליית הזהב בשנת 1956 במוסקבה, הוא שיחק בלוח המילואים הראשון (6 = 5+) וזכה למדליית ארד אישית.
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
חיים, תרבות ושפה
איי סרדיניה וקורסיקה מכילים היסטוריה וארכאולוגיה מגוונת ורחבה מאוד. הגאוגרפיה על גבי האיים נשלטת בעיקר על ידי גבעות והרים. מזג האוויר מתאפיין בחודשי אביב וקיץ חמים וחודשי חורף וסתיו מתונים על רצועות החוף, וקרים יותר על גבי ההרים. רוב המשקעים על גביי האיים מתרחשים בחורף ובסתיו, ולעיתים כוללים ירידות של שלג על גבי ההרים.
מארק טיימנוב
תחרויות קבוצתיות
באליפות אירופה שותף טיימנוב בארבע תחרויות ובכולן ברית המועצות זכתה במדליית זהב:
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
חיים, תרבות ושפה
האיים יושבו החל מהתקופה הפלאוליתית (500,000 – 100,000 לפני הספירה) על ידי בני אדם שהגיעו לאיים מאפריקה וחצאי האיים האיטלקיים והאיבריים. התיישבות קבע החלה רק מהאלף השישי לפני הספירה לערך, וכללה מספר קבוצות חברתיות שונות אשר עדויות לקיימותן נראות על ידי ראשי חצים העשויים מבזלת, וכלי חרס אשר נמצאו על גבי האיים. ישנן עדויות למסחר עם מגוון תרבויות ימיות אחרות כגון הפיניקים, מיקנים, קרתגנים ואטרוסקים, עד שנכבשו על ידי קרתגו, ולאחר מכן רומא.
מארק טיימנוב
תחרויות קבוצתיות
1957 - וינה: בלוח השביעי (+2 = 3)
1961 - אוברהאוזן: בלוח השביעי (+6 = 3)
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
חיים, תרבות ושפה
בעקבות כך, התרבויות שהתפתחו לאחר שליטת הקרתגנים באי השפיע על שפתם ותרבותם של תושבי האיים. בנוסף לשפה ולהשפעה הפיניקית, הייתה קיימת שפה קדם-סרדינית על גבי האיים, אותם דברו תושבי האיים לפני כניסה של כוחות זרים. מחקר על השפה אינו חד-משמעותי, וישנן מספר תיאוריות לגבי מקור השפה. ביניהן שילוב סרדיני-אטרוסקי, וכן טענות כי השפה קרובה למשפחת השפות האיליריות (Illyrian Languages). לאחר השתלטות הקרתגנים על האיים, שפתם הביאה השפעות פוניות על השפה, והרומאים אחריהם הביאו את השפה הלטינית, אשר הייתה השפה המדוברת ברחבי הפרובינקיות הרומיות.
מארק טיימנוב
תחרויות קבוצתיות
1965 - המבורג: בלוח השביעי (+3 -1 = 4)
1970 - קפבנברג: בלוח הששי (4+ = 2)
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
חיים, תרבות ושפה
סולקי (Sulci) הייתה גם היא אחת הערים הגדולות ביותר בסרדיניה. ייסודה מתוארך למאה התשיעית לפני הספירה, וכיבושה על ידי הקרתגנים התרחש במהלך המאה השישית לפני הספירה. עד למאה החמישית לפני הספירה, העיר גדלה והכילה כ-10,000 תושבים. במהלך השליטה הקרתגנית באי העיר הפכה לאחת המרכזים האורבניים החשובים ביותר לקרתגנים כפי שנראה משרידי הנקרופוליס הרחבים אשר הכילו יותר מ-1,500 קברים תת-קרקעיים. סולקי עצמה נכבשה בפלישה הרומית לסרדיניה בשנת 258 לפני הספירה, ועד להתחלת המלחמה הפונית השנייה העיר הייתה תחת שליטה רומית מלאה לחלוטין. ליד העיר עצמה היו ממוקמים מכרות עופרת אשר הגדילו באופן משמעותי את היכולות הכלכליות של העיר על ידי כרייה וייצוא של המתכת. הרווחים מכריית המתכת היו כה משמעותיים עד שתושבי העיר העלו בידם לשלם ליוליוס קיסר חוב בגובה של עשרה מיליון ססטריי (Sesterii) לאחר שתמכו ביריבו של קיסר, פומפיוס מגנוס (Pompeius Magnus), במהלך מלחמת האזרחים הרומית.
מארק טיימנוב
תחרויות קבוצתיות
בתחרות ברית המועצות נגד שאר העולם בשנת 1970, שהתקיימה בבלגרד, בלוח השביעי מול וולפגנג אולמן (+2 -1 = 1).
פרובינקיה סרדיניה וקורסיקה
חיים, תרבות ושפה
אולביה (Olbia), אשר הייתה ממוקמת בצפון-מזרח האי סרדיניה, הייתה עיר נמל עשירה על גבי האי. בעלת חומות גבוהות אותן ניתן לראות כיום, אשר מתוארכות למאה הרביעית לפני הספירה, אולביה הייתה עיר בעלת ערך אסטרטגי גבוה בדרכי המסחר הימיות של הים התיכון. ניתן לראות זאת בחשיבות שניתנה לעיר על ידי הרומאים כאשר כבשו את האי בשנת 238 לפני הספירה, והפכה לנמל צבאי חשוב בשביל הצבא הרומי. בנוסף לערים אלה, הרומאים עצמם הקימו מספר קולוניות על גבי האיים, שניים חשובות מבניהם טוריס ליביסוניס (Turris Libisonis) ופורום טריאני (Forum Traiani). טוריס ליביסוניס, שהייתה ממוקמת בצפון-מערב סרדיניה, שגשגה תודות גישתה לנמל ולאדמות שבאזוריה אשר היו מתאימות ביותר לחקלאות. כיום בעיר ישנו בית מרחץ רומי אשר נשאר משומר היטב. פורום טריאני הייתה גם היא עיר אשר בורכה באדמות פוריות ומתאימות לחקלאות, והתפרסמה בזכות בתי המרחץ שהיו בה.
מארק טיימנוב
לבן: - מארק טיימנוב מוסקבה 1952
עיקרו של המשחק נסב על הרגלים החופשיים - יצירת רגלי מעבר, חסימת הרגלי, הסרת החסימה, הכתרת הרגלי
=== לבן: מארק טיימנוב שחור: בנט לארסן וינקובצי 1970 ===