cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סור (עומאן)
חינוך
בסור קיימים מספר מרכזים אקדמיים. הבולטת שבהם היא אוניברסיטת סור אשר מתמחה בתחום המדעים השימושיים ובה לומדים למעלה מ-4,000 סטודנטים. תחומי הלימוד באוניברסיטה הם: מנהל עסקים, תקשורת, טכנולוגיית מידע ומדעי המחשב ועיצוב. האוניברסיטה נחשבת לאחת ממוסדות הלימוד להשכלה גבוהה הטובים בעומאן. המרכז האקדמי השני הוא המכללה ההודית אשר מציעה מגוון מסלולי לימוד אך נחשבת נחותה ברמתה לעומת האוניברסיטה ומיועדת לתלמידים בעלי השכלה נמוכה יותר.
בית הכנסת העתיק מוצא
בית הכנסת העתיק מוצא הוא בית כנסת הנמצא סמוך לסיבוב מוצא בכביש ירושלים-תל אביב. מיקומו של בית הכנסת ליד שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הישראלית ומתקופת בית שני יחד עם מעיינות שופעי מים בקרבתו, הביאו למסקנה כי בסביבתו שכנה העיר מֹּצָה המקראית.
היסטוריה
המבנה שימש כבית כנסת עד פרעות תרפ"ט, ואז ננטש. לאחר מכן היה המבנה חלק מהכפר הערבי קאלוניה - כיום מבשרת ציון. בשנת 1961, עם התיישבותן של המשפחות הראשונות באזור מוצא תחתית, שופץ הבניין וחזר לשמש בית כנסת. בשנת 1973 בוצעו ליד בית הכנסת חפירות ארכאולוגיות, בהן התגלו שרידי יישוב מהתקופה הרומית - יישוב ששמו היה קולוניה (מושבה בלטינית), מקור השם של הכפר הערבי שהיה במקום.
בית הכנסת שוכן סמוך לבית ילין.
בית הכנסת משמש כיום בימות החולגם כמקום לאירועים,שמחות והרצאות לתושבי מוצא עלית,רמת מוצא והסביבה. במהלך ימות השבוע ובשבתות מתקיימות בו תפילות עם ציבור מתושבי הסביבה: מרמת מוצא, מוצא עילית ואף ממבשרת ציון. על קיר ביה"כ החיצוני ממערב מוצגת מצגת לתולדות משפחות המתיישבים הראשונים ובחזיתו פסיפס המתאר את מיקומו של ביה"כ ביחס לסביבתו בעמק מוצא.פסיפס נוסף מצוי בקיר החיצוני מצפון המתאר את שבעת המינים בהם השתבחה א"י.
זיהוי המקום
בסביבת בית הכנסת נמצאו שרידים ארכאולוגיים מימי בית המקדש השני: בתי מגורים עם עיטורי פרסקאות. כן נמצאו שרידים מתקופת ההתנחלות של בני ישראל (תקופת הברזל). ליד בית הכנסת מצוי המעיין שופע המים ביותר באזור הקרוב. לכן נוטים לזהות את המקום עם היישוב מֹּצָה המוזכר בספר יהושע בתור נקודת גבול בין שבט יהודה לשבט בנימין. וכך מתוארת נחלת שבט בנימין:
הזיהוי המשמעותי ביותר הוא לפי המובא בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי על הבאת ערבות ממוצא ועל המושבה הרומאית קולוניה. וכך כותב התלמוד:
אברהם לונץ, מחבר "מורה דרך לארץ ישראל" (1891) מוסיף פרטים על המקום: "בסביבות הכפר (קלניא - בכתיב שלו) הזה קנו בימים האחרונים חברת אנשים מיושבי ירושלים כברת אדמה, ויש תקוה כי ברבות הימים יהיה פה מושב לאחינו והעיר מוצא תהיה אחת מבנות ירושלים". הוא מציין גם את שני מעיינות המים במקום.
גנרל (שווייץ)
גנרל בצבא שווייץ היא דרגה ותפקיד הניתנים למפקד העליון של הצבא בעתות חירום ומלחמה בלבד. בהתאם להוראות חוקת שווייץ נבחר הגנרל על ידי אספת הברית של המדינה. הוא נבחר במושב משותף של שני בתי האספה.
דרגת הגנרל איננה משמשת בצבא שווייץ בעתות שגרה. דרגת הקצונה הגבוהה ביותר בסולם הדרגות שלו היא מפקד גיס (Korpskommandant) בעל שלושה כוכבים. בהתאם לכך בעל דרגת גנרל נושא ארבעה כוכבים.
המינויים
גנרלים מונו בשווייץ בעתות מלחמה, למרות ששווייץ לא נטלה חלק באף אחת מהן והסתפקה בהגנת גבולותיה. הם מונו שש פעמים בלבד והדרגה והתפקיד ניתנו לארבעה אישים בלבד:
בורהו
בורהו (באנגלית: Burhou ) הוא אחד מאיי התעלה. האי מצוי כ- 2 ק"מ צפון מערבית לאולדרני. באי לא מתגוררים תושבים קבועים והוא מהווה שמורת קינון לציפורים, ועל כן אסורה כניסת מבקרים לאי בתקופת הקינון (15 במרץ - 27 ביולי).
בשנת 1820 נבנתה באי ביקתת מחסה לדייגים ומלחים, אולם זו נהרסה במהלך מלחמת העולם השנייה - החיילים הנאצים ששלטו באי השתמשו בביקתה כמטרה לאימוני ירי.
הביקתה נבנתה מחדש בשנת 1953.
במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות לגדל באי צאן. הניסיון האחרון היה ניסיון של זוג צרפתי בשנת 1900, אולם ניסיון זה נכשל בשל העדר מי שתייה מתוקים באי במרבית ימי השנה (למעט לאחר תקופת הגשמים).
רות לבנית
רות לבנית (22 בדצמבר 1917 – 20 בפברואר 2003) הייתה מתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
לבנית היא בתו של העיתונאי והסופר בן ציון כץ; חלק מפרסומיה מופיעים תחת שם נעוריה, רות כ"ץ.
לבנית הרבתה לתרגם ספרות אמריקאית. תרגומיה מתאפיינים בעברית עשירה בעלת ניחוח תנ"כי. רות לבנית חידשה חידושי שפה במסגרת תרגומיה, במיוחד בתרגום האפוס "שר הטבעות" של ג'ון רונלד רעואל טולקין, שעבורו הקימה מאגר מינוחים מקורי כגון "בני לילית" לתיאור גזע האלפים שביצירתו של טולקין.
לבנית הייתה אלמנתו של הפעיל הקומוניסטי חנוך בז'וזה, ובעקבות שמו (Brzoza בפולנית, עץ לִבְנֶה) אימצה את השם "לבנית".
פרסומים נוספים
לבנית כתבה ותרגמה תוכניות לימודים, מקראות ומדריכים דידקטיים למורים, שיצאו בהוצאות שונות.
בנוסף, פרסמה ביקורות ספרים חדשים ב"עיתון 77". בין מאמרי הביקורת הבולטים שלה:
תאוריית הדינמו
תאוריית הדינמו היא תאוריה מדעית המתארת כיצד נוצר השדה המגנטי של כדור הארץ, של השמש, של דיסקות ספיחה ושל גרמי שמים אחרים.
עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו, זורמות מתכות נוזליות, דוגמת ברזל, בפנים כדור הארץ, ועקב כך נוצרים זרמים חשמליים אשר יוצרים שדה מגנטי לפי חוקי האלקטרומגנטיות. מישור ומהירות סיבוב המתכת הנוזלית בגלעין כדור הארץ נתונים לשינויים, ולכן מיקום הקטבים המגנטיים אינו קבוע בזמן.
בשמש השדה המגנטי נגרם באופן דומה, עקב תנועת פלזמה (גז מיונן).
היסטוריה
כבר בסוף המאה ה-16 שיערו שכדור הארץ הוא מגנט. בתחילה ייחסו זאת לפרומגנטיות - הצורה המוכרת של מתכת מגנטית, אולם מאוחר יותר היה צורך בהסבר אחר, כי הטמפרטורה הגבוהה מאוד בפנים כדור הארץ - הרבה מעל נקודת קירי של כל מתכת - איננה מאפשרת פרומגנטיות. בתחילת המאה ה-20 גילו שגם לשמש שדה מגנטי משל עצמה.
תאוריית הדינמו החלה ברעיונות של ג'וזף לרמור - פיזיקאי ומתמטיקאי צפון אירלנדי אשר הציע בשנת 1919 את הרעיון, שכתמי השמש הם עדות לפעילות של מעין דינמו על פני השמש, עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית (לימים התברר שמדובר בפלזמה - גז מיונן).
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלו לחקור האם השדה המגנטי של כדור הארץ נוצר על ידי תנועת ברזל וניקל נוזליים בתוך כדור הארץ, ובמקביל חקרו את השדה המגנטי של השמש בכיוון דומה. בשנת 1955 הצליחו להראות את הקשר שבין זרימת נוזל בעל מוליכות חשמלית, לבין היווצרות שדה מגנטי בגרמי שמיים.
עיקרי התאוריה
תאוריית הדינמו מתארת את התהליך שבו תנועה של מסה בעלת מוליכות חשמלית - גורמת ליצירה או לחיזוק של שדה מגנטי. בכדור הארץ הגוף המוליך הוא ברזל נוזלי בגלעין החיצוני הנוזלי (Liquid outer core) של כדור הארץ (מסומן בצבע צהוב בתרשים 1). בשמש הגוף המוליך הוא פלזמה (גז מיונן).
התאוריה מבוססת על:
במקרה של כדור הארץ - על פי תאוריית הדינמו - עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו, מופעל כוח קוריוליס על הברזל והניקל הנוזליים המצויים בגלעין החיצוני הנוזלי Liquid outer core של כדור הארץ (מסומן בצבע צהוב בתרשים 1) והמתכות הנוזליות האלה נעות סביב ציר הסיבוב של כדור הארץ. תנועה כזו בסביבה של שדה מגנטי קיים - יוצרת זרמים חשמליים ואלו יוצרים שדה מגנטי המגביר את השדה הקיים - כפי שמתרחש בדינמו. בצורה דומה ניתן להסביר את השדה המגנטי הנוצר בגרמי שמיים שונים, בהם השמש - המכילה פלזמה העוברת תהליך דומה.
תאוריית הדינמו הלא ליניארית
תאוריית הדינמו הקינטית איננה נותנת מענה, במצבים בהם השדה המגנטי חזק מספיק כדי להשפיע חזרה על תנועת הנוזל. מהירות הנוזל מושפעת גם מכוח לורנץ, מה שהופך את מערכת המשוואות ללא ליניארית, ולשם כך פותחה תאוריית הדינמו הלא ליניארית. בתאוריה זו מודלים מתמטיים מורכבים ביותר, וחישובים נעשים בין היתר באמצעות מחשבי על.
חיים ארלוזורוב
חיים (ויקטור) אַרלוֹזוֹרוֹב (23 בפברואר 1899 – 16 ביוני 1933) היה מדינאי וכלכלן, מראשי תנועת העבודה בתקופת טרום המדינה וכיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. נרצח בחוף תל אביב.
פעילותו בארץ
לאחר עלייתו השתלב ארלוזורוב בהנהגת מפלגת הפועל הצעיר הארצישראלית. ארלוזורוב היה היחיד מבין צעירי העלייה השלישית שהבקיע את שורות עסקני העלייה השנייה, שהיו מבוגרים ממנו בעשור ויותר, והגיע לעמדת הנהגה. הוא בלט באישיותו החזקה, בבגרותו המדינית, בכושר ביטויו ובהשכלתו העברית, הרוסית והגרמנית.
בשנת 1927 התגרש מאשתו הראשונה ונשא לאשה את סימה לבית רובין, סימה הייתה אז גרושה ואם לבת. את הבת, נאוה, גידל ארלוזורוב כבתו. סימה הייתה העדה היחידה להירצחו. בנם המשותף הוא שאול ארלוזורוב.
בשנת 1928 יצא בשליחות קרן היסוד לארצות הברית.
ארלוזורוב היה מהמתנגדים הבולטים לרעיון האיחוד בין שתי מפלגות הפועלים הארצישראליות המרכזיות ביישוב, אחדות העבודה ומפלגתו הפועל הצעיר, אך עם הקמת "מפלגת פועלי ארץ ישראל" (מפא"י) בשנת 1930, היה ארלוזורוב לאחד ממנהיגיה. בקונגרס הציוני ה-17 ב-1931 נבחר לחבר הנהלת הסוכנות היהודית ולראש המחלקה המדינית של הסוכנות, דהיינו לשר החוץ של המדינה שבדרך, הישות שנקראה באותם הימים בשם "היישוב".
ארלוזורוב היה מקורב לד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית (ולימים, נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל). הוא קשר קשרים טובים עם הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ, ושיפר את היחסים בין שלטונות המנדט ובין היישוב. הוא כתב מאמרים ששיקפו את עמדתו המתונה בדבר הצורך בשיתוף פעולה עם העם הערבי בארץ ישראל.
רצח ארלוזורוב
עם עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, החל ארלוזורוב לפעול להעלאת יהודי גרמניה, ובארגון מנגנון בשם "הסכם העברה" ובעקבותיו הקמת "חברת העברה", שנועדו להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל. באותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הגרמנית בעניין יהודי גרמניה ורכושם.
תוך כדי מסעו לגרמניה, התנהל בארץ, כנגדו וכנגד תוכניותיו, מסע בעיתון "חזית העם" הרוויזיוניסטי, שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני בתנועה הרוויזיוניסטית.
ארלוזורוב שב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בשעה 21:30, ישבו ארלוזורוב ורעייתו סימה בפנסיון "קטה דן" (מאז 1953 קיים במקום "מלון דן") בתל אביב, במרפסת הפונה אל הגן. כשהבחינו כי קהל סקרנים נקהל סביבם, החליטו לצאת לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון צפון. בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי בקצה שכונת מחלול הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה, והשני נמוך. לאחר מעקב ודין ודברים קצר שלף הנמוך אקדח וירה בארלוזורוב. המתנקש ובן לווייתו הסתלקו בריצה ונעלמו.
קבוצת אנשים נשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, וארלוזורוב הובל במכונית פרטית לבית החולים הדסה. הוא נפצע מקליע אחד בבטנו וסבל משטף דם פנימי גדול. אף על פי שפציעה כזאת לא נחשבת לאנושה, המחסור בציוד לביצוע עירוי דם בבית החולים הוביל לפטירתו של ארלוזורוב כתוצאה מ"חוסר-דם חריף" כעבור שלוש שעות.
ארלוזורוב נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב והותיר אחריו בת מאשתו הראשונה ובן מאשתו השנייה.
הרצח עורר זעזוע עצום ביישוב, בשל אישיותו הבכירה של הנרצח וכישוריו יוצאי הדופן. החשד העיקרי נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שאיבתם לארלוזורוב והמסע כנגדו בעיתונם היו טריים עדיין בדעת הקהל. תוך זמן לא רב נעצרו חשודים במעשה, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט. כמעורב בשידול לרצח נעצר אב"א אחימאיר, איש רוח ופובליציסט רוויזיוניסטי קיצוני בדעותיו, שייסד תנועה שנקראה "ברית הבריונים". סטבסקי היה שכן לחדרו של אחימאיר ורוזנבלט היה בית"רי מפלוגת כפר סבא. כמו כן, נעצר גם יחיאל חיימוביץ' כחשוד ב"שיתוף פעולה בביצוע הפשע" בתור נהג מונית, שהוביל כביכול את סטבסקי ורוזנבלט החשודים ברצח לשפת ימה של תל אביב, אך כעבור ימים אחדים שוחרר.
בתום המשפט בבית המשפט לפשעים חמורים, ב-8 ביוני 1934, זוכה צבי רוזנבלט. אברהם סטבסקי הורשע על-יסוד עדותה של סימה ארלוזורוב, ללא כל ראיה נוספת, ונדון למוות בתלייה. סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי. ב-20 ביולי 1934 זוכה אף סטבסקי, וזאת על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אובייקטיבי שקשר את סטבסקי לרצח. להגנתו של סטבסקי יצא גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה של ירושלים והרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל.
שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, חזר ארצה בסוף 1936 לאחר חמישה חודשים בים, ונעצר על ידי הבריטים עקב פעילותו ב"ברית נוער המרי". אראל שהה חצי שנה בכלא עכו ושוחרר בתנאי שיעזוב את הארץ. בהיותו בכלא פגש את עבדול מג'יד שטען שהוא הוא שרצח את ארלוזורוב ביחד עם עיסא דרוויש.
אב"א אחימאיר, שנחשד בהסתה לרצח, היה עצור למשך שנה, ואז הוחלט שלא להעמידו לדין באשמה הקשורה לרצח, אך הוא הועמד לדין כמארגן של "ברית הבריונים", ונדון לשנה וחצי מאסר בפועל.
שאלת רצח ארלוזורוב הוסיפה להיות סלע מחלוקת פוליטי עוד שנים רבות. ב-1982 החליט ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, להקים את "ועדת בכור" כדי לחקור את הפרשה, וזאת אף על פי שעברו כמעט יובל שנים מאז הרצח, וכאשר רוב המעורבים כבר לא היו בחיים. הוועדה קבעה כי סטבסקי ורוזנבלט לא רצחו את ארלוזורוב, וכי אין היא יכולה לקבוע מי רצח אותו והאם היה זה רצח פוליטי.
הנצחתו
מושב חדש בשרון, שעלה לקרקע ביום הרצח, נקרא על שמו של ארלוזורוב - כפר חיים. גם היישוב קריית חיים, שנוסד באותה השנה, הקיבוץ גבעת חיים, שכונת נווה חיים וכן רחובות רבים בערי הארץ נקראו על שמו. כמו כן נקרא על שמו משכן תיאטרון הפועלים האהל ברחוב בילינסון 6 בתל אביב.
בפברואר 1947 נקראה אוניית מעפילים על שמו.
בשנת 2009 הוצב במקום הרצח ובמעמד בנו של ארלוזורוב, פסל לזכרו מעשה ידיה של האמנית דרורה דומיני. לידו, תבליט דיוקנו של ארלוזורוב מאת הפסל משה ציפר.
דו-וופ
דו-וופ (באנגלית: Doo-wop) הוא סגנון מוזיקלי ווקאלי בז'אנר הרית'ם אנד בלוז שהיה פופולרי מאמצע שנות החמישים עד לתחילת שנות השישים בארצות הברית. מקור שמו של סגנון מוזיקלי זה הוא בצמד ההברות חסר המשמעות "דו-וופ" שהיה שגור בשירים קיצביים מאותה התקופה. שוחרי רית'ם אנד בלוז רבים נמנעים משימוש במונח ומעדיפים להשתמש במונח "הרמוניה ווקלית קבוצתית". הז'אנר הפך לפופולרי מאוד ב-1953 ולהקות ששמן נקשר עם המונח (ושרובן בחרו לכנות עצמן בשמות של ציפורים) כוללות את הרייבנס, הקרואוס, הפינגווינס, הסוואלואוס (הסנוניות), הקרדינלס (סוג של ציפורי שיר), הרובינס, הספאניילס, המונגלואוס והפלמינגוס.
אדם (פירושונים)
{{פירושונים|ביולוגיה: מקרא אישים הידועים בכינוי אדם: אישים ששם משפחתם אדם: גאוגרפיה: מזון: משפטים: תרבות ואומנות: ארגונים: פירושים אפשריים אחרים:
ראו גם
}}
לוציה וונדראצ'קובה
לוציה וונדראצ'קובה (בצ'כית: Lucie Vondráčková; נולדה ב-8 במרץ 1980 בפראג, צ'כוסלובקיה) היא זמרת ושחקנית תיאטרון וקולנוע צ'כית. היא זכתה במספר פרסים, כולל פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים העצמאיים בפראג 2020 על תפקידה בסרט "מעבר לעדשה שלה".
לוציה וונדראצ'קובה באה ממשפחה מוזיקלית. אביה ייז'י וונדראצ'ק הוא מוזיקאי, ואמה, האנה סורוסה וונדראצ'קובה, היא כותבת טקסטים מוערכת. היא דוברת חמש שפות ויש לה שורשים אקוודוריים דרך סבה מצד האם.
ב-17 ביוני 2011 היא התחתנה עם שחקן ההוקי הבינלאומי הצ'כי טומאש פלקאנץ ששיחק במונטריאול קנדיינס ובטורונטו מייפל ליפס בליגה הלאומית להוקי. נולדו להם 2 בנים, מתיאס ואדם. ב-2018 הודיעו על פרידתם.
זה מה שחסר לי עכשיו (סדרת טלוויזיה)
זה מה שחסר לי עכשיו (באנגלית: I Am Not Okay with This) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת נעורים קומית, המבוססת על רומן גרפי באותו השם מאת.
לסדרה תוכננה עונה שנייה, אולם באוגוסט 2020 נטפליקס ביטלה את הסדרה בעקבות מגפת הקורונה.
פיתוח
ב-10 ביוני 2019 נודע כי נטפליקס הזמינה עונה ראשונה בת שמונה פרקים שתתבסס על הרומן הגרפי "זה מה שחסר לי". הסדרה נוצרה על ידי ג'ונתן אנטוויסטל וכריסטי הול, שמשמשים גם כמפיקים בפועל לצדם של שון לוי, דן לוין, דן כהן וג'וש בארי. עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-26 בפברואר 2020.
צילומים
צילומי הסדרה החלו בפיטסבורג במהלך יוני 2019.
אליזה ג'ונסון
אליזה דשון ג'ונסון (באנגלית: Alize DeShawn Johnson; נולד ב-22 באפריל 1996) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בסן אנטוניו ספרס.
קריירה
ג'ונסון החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הכדורסל של מכללת פרנק פיליפס, לאחר שלא קיבל הצעות מקבוצות בכירות יותר. בשנת 2016 עבר לאוניברסיטת המדינה של מיזורי. ב-11 בנובמבר 2016 ג'ונסון קלע 20 נקודות והוריד 10 ריבאונדים בניצחון 91–65 על ג'קסונוויל סטייט. ב-14 בדצמבר 2016 קלע 20 נקודות ורשם 16 ריבאונדים בניצחון קבוצתו 86–76 על אוניברסיטת אוראל רוברטס. ב-30 בדצמבר ג'ונסון קלע שיא קריירה של 30 נקודות ב-50% קליעה והוסיף 15 ריבאונדים בניצחון 81–75 בהארכה על אינדיאנה סטייט. ג'ונסון סיים את עונת 2016/2017 עם 17 דאבל דאבלים, כשהוא קלע 20+ נקודות בתשעה משחקים והוריד 10+ ריבאונדים ב-22 משחקים, כולל רצף של עשרה משחקים של 10+ ריבאונדים. היו לו גם שני משחקים של 20+ ריבאונדים ומשחק אחד של שלושים נקודות. בתום העונה הוא הציג את מועמדותו לדראפט 2017 ב-NBA, ואף זומן לאימון אישי בבוסטון סלטיקס, אך לבסוף בחר לשחק עונה נוספת באוניברסיטה, והציג את מועמדותו מחדש בדראפט 2018 ב-NBA.
בדראפט, שנערך ב-21 ביוני 2018, נבחר ג'ונסון בבחירה ה-50 על ידי אינדיאנה פייסרס. הוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA, וערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר ב-26 ביולי, כשקלע 15 נקודות והוסיף 4 ריבאונדים ו-2 אסיסטים ב-16 דקות משחק נגד יוסטון רוקטס. בסך הכל שיחק ג'ונסון ארבעה משחקים בטורניר, בהם העמיד ממוצעים של 12.4 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים ב-23 דקות למשחק.
ב-17 ביולי 2018 חתם על חוזה מובטח לשנתיים בפייסרס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-19 באוקטובר 2018, כששיחק ארבע דקות וקלע שתי נקודות בהפסד קבוצתו 101–118 למילווקי באקס.
ב-27 באוקטובר נשלח ג'ונסון לפורט ויין מאד אנטס, שלוחתהּ של הפייסרס בליגת הפיתוח של ה-NBA ונותר בה עד לתום העונה עם גיחות קצרות לקבוצה הבכירה. בתום העונה ג'ונסון רשם ממוצעים של 18.8 נקודות למשחק, 13.5 ריבאונדים, 3.3 אסיסטים ו-1.4 חסימות למשחק בליגת הפיתוח. ב-10 באפריל 2019, לקראת סיום העונה,. קיבל ג'ונסון יותר קרדיט בפייסרס, קלע 7 נקודות והוסיף 11 ריבאונדים ב-25 דקות בניצחון 135–134 על אטלנטה הוקס. ב-14 באוגוסט 2020 רשם שיא קריירה ב-NBA של 11 נקודות ו-17 ריבאונדים בניצחון קבוצתו 109–92 על מיאמי היט.
ב-27 בינואר 2021 חתם בראפטורס 905 מליגת הפיתוח. ב-15 משחקיו בקבוצה העמיד ג'ונסון ממוצעים של 16.6 נקודות, 13.3 ריבאונדים, 4.2 אסיסטים ו-1.3 חטיפות ב-32.1 דקות למשחק. ב-22 במרץ 2021 חתם על חוזה ל-10 ימים בברוקלין נטס. ב-24 במרץ, בהופעת הבכורה שלו עם הנטס, רשם שיא קריירה של 23 נקודות והוסיף 15 ריבאונדים בהפסד קבוצתו 88–118 ליוטה ג'אז. ב-1 באפריל הוחתם על חוזה נוסף ל-10 ימים. ב-11 באפריל חתם על חוזה לשלוש עונות בקבוצה. ב-29 באפריל רשם דאבל דאבל עם 20 נקודות ושיא קריירה של 21 ריבאונדים בניצחון 130–113 על אינדיאנה פייסרס. ב-3 בספטמבר 2021 שוחרר מהקבוצה.
ב-8 בספטמבר 2021 חתם בשיקגו בולס. ב-26 בדצמבר שוחרר מהקבוצה, לאחר שב-16 משחקים העמיד ממוצעים של 1.8 נקודות ו-2.3 ריבאונדים ב-7.6 דקות למשחק. ב-28 בדצמבר 2021 חתם על חוזה ל-10 ימים בוושינגטון ויזארדס. ב-2 במרץ 2022 חתם על חוזה ל-10 ימים בניו אורלינס פליקנס, ובתום החוזה חתם על חוזה זהה נוסף בקבוצה. ב-16 באוגוסט 2022 חתם על חוזה לעונה אחת בסן אנטוניו ספרס.
הגלולה האדומה
הגלולה האדומה (באנגלית: The Red Pill) הוא סרט תיעודי אמריקאי בבימויה של קאסי ג'יי, שצולם בשנת 2016. הסרט בוחן את התנועה לזכויות הגבר, כאשר ג'יי מתעדת במשך שנה את מנהיגיה וחסידיה בתוך התנועה.
שם הסרט מתייחס לסצנה מתוך הסרט "מטריקס", שבו הגיבור צריך לבחור בין גלולה אדומה, המייצגת את האמת ואת הידע העצמי, לבין גלולה כחולה, המייצגת את החזרה לבורות מאושרת.
הקרנת הבכורה התקיימה באוקטובר 2016.
תוכן הסרט
הסרט מציג את חקירתה של ג'יי בעניין התנועה לזכויות הגבר, אותה ראתה בתחילה בשלילה, כשבמהלך הסרט היא מגלה רבדים נוספים על התנועה ופעילותם למען זכויות גברים, כשהיא מאתגרת את הגישות שלה עצמה לגבי מגדר, כוח ופריווילגיות.
הסרט עוסק בסוגיות אשר גברים מתמודדים עמן, כולל תוחלת חיים נמוכה לגברים, רמות גבוהות יותר של התאבדות, תאונות עבודה קטלניות ומקומות עבודה בעלי מסוכנות גבוהה, גיוס חובה, מחסור בשירותים עבור גברים שהם קורבנות אונס ואלימות במשפחה, הבדלים בענישה פלילית, ונושאים הקשורים לגירושים וחזקה על ילדים. בנוסף, הסרט נוגע בנושאים כמו ניתוחי מילה.
ג'יי מראיינת פעילי זכויות גברים וגברים התומכים בתנועה, ביניהם פול אילם, מייסד ארגון "A Voice for Men" (קול עבור גברים), הארי קראוץ', נשיא הקואליציה הלאומית לגברים, וורן פארל מחבר הספר מיתוס הכוח הזכרי, וארין פיזי, שיסדה את המקלט הראשון לקרבנות אלימות במשפחה. היא ראיינה גם פעילות פמיניסטיות אשר מבקרות את תנועת הגברים, ביניהן קתרין ספילר, העורכת הראשית של מגזין הנשים Ms.. בעקבות הסרט מגדירה את עצמה כתומכת בשוויון בין המינים, וכעת מתעניינת גם באפליה נגד גברים.
מול הקרנות הסרט נערכו מספר הפגנות, בריאיון לטלוויזיה האוסטרלית אמרה הבמאית שגם היא, לפני ש"לקחה את הגלולה האדומה" הייתה מצטרפת להפגנה נגד סרט כזה.
קטאיף
קַטַאיֵף (מבוטא גם אַטַאיֵף, בערבית: قطايف) הוא כיסון מתוק מהמטבח הערבי (הלבנוני, הפלסטיני, המצרי, הסורי) המוגש בתקופת הרמדאן.
הגלולה האדומה
פרסים
הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים איידלווילד לשנת 2017. פרס הסרט הטוב ביותר, פרס המצוינות בבימוי תיעודי, ופרס המצוינות בהפקה תיעודית. בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, בפסטיבל הקולנוע של לואיזיאנה. ג'יי גם זכתה בפרס: נשים בקולנוע, בפסטיבל Digifest בהוליווד
קטאיף
הקטאיף מבוסס על בלילה ממנה יוצרים מעין הכלאה בין פנקייק ללחוח, שאותה מטגנים מצדה האחד בלבד. לאחר הטיגון ממולא הצד שאינו מטוגן במלית של גבינת עיזים מתוקה או של אגוזי מלך קצוצים, מקופל במרכזו ומודבק בשפתיו, כך שמתקבל כיסון. הכיסון מטוגן בשמן עמוק או נאפה. יש המכינים קטאיף ממולא גבינה בצורת משפך: לאחר קיפול הפנקייק מותירים את אחד מקצותיו פתוח להצגת המראה הדקורטיבי של המילוי, ואין מטגנים או אופים אותו לאחר המילוי.
על הקטאיף המוכן (והמקורר אם טוגן/נאפה) מוזגים סירופ סוכר, מי ורדים או מי זהר. יש הזורים על הכיסון פיסטוק קצוץ.
יהודי חלב נוהגים לאכול קינוח זה בחג החנוכה, אחרים מיהודי סוריה נוהגים לאכול אותו בט"ו בשבט ובארוחות חגיגיות נוספות.
תאוגניס
היצירות האלגיות הידועות שלו היו אלה ששוגרו לקירנוס, ידיד צעיר עמו רקם תאוגניס קשרים והדריכו לא פעם בנתיבי חייו.
תאוגניס חווה את ההתפתחות הדמוקרטית החשובה במרכז יוון וזו השפיעה היטב על יצירותיו.
ביצירותיו לא נמצא עומק מחשבתי מזה וכתיבה מעודנת מזה. עם זאת היא רוויה בהיגיון בריא המוצא ביטויו בטורים מאוזנים, מקוצרים ופשוטים, בפשטות, ועד למידה כזו שהיו שאמרו כי לו חי מאה אחת מאוחר יותר היה בוודאי כותב את יצירותיו בפרוזה ולא בשירה.
יצירתו המפורסמת הייתה "תאוגנידאה". זו מכילה פתגמים ומימרות וכן קינות על ההידרדרויות שחלו בתקופתו, צער העוני, תוכחות אישיות, אתגרים, קריאה לעזרת האלים. ביצירתו נמצאים גם שירי אהבה לנערים.
ביסטיצרטופס
ביסטיצרטופס (שם מדעי: Bisticeratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שנתגלה בניו מקסיקו, ארצות הברית, וחי בגיל הקמפן, כ-74 מיליון שנה לפני זמננו. הוא נקרא על שם Bisti/De-Na-Zin Wilderness בה נתגלה ב-1975. המאובנים כללו גוגולת כמעט שלמה שסווגה בהתחלה כפנטצרטופס ורק ב-2022 סווגה כסוג נפרד: Bisticeratops froeseorum. פרט מעניין הוא שבמאובנים נתגלו סימני נשיכה מצד טירנוזאור שהחלימו. ביסטיצרטופס היה שייך לתת-משפחת הכסמוזאורים ואופיין בגולגולת עם עטרה ארוכה וקרני גבה מפותחות. הוא היה בינוני-גדול, באורך 5–6 מטרים.
היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ
היינריך קזימיר השני, רוזן נסאו-דיאץ' (בגרמנית: Heinrich Casimir von Nassau-Dietz; 18 בינואר 1657 – 25 במרץ 1696) היה נסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן בין השנים 1664–1696.
ביוגרפיה
היינריך קזימיר נולד בלייוורדן ב-18 בינואר 1657, לוילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ ולאלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס. בשנת 1664 מת אביו וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ, והיינריך קזימיר מונה במקומו לנסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן, ומכיוון שהיה קטין שלטה אמו כעוצר עד לבגרותו. בשנת 1675 הצביע אספת הנבחרים של פריסלנד על מנת להפוך את משרת הסטאדהאודר לירושה של בית נסאו-דיאץ. ב-26 בנובמבר 1683 התחתן היינריך קזימיר עם הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה שרלוטה, רוזנת נסאו, ממנה היו לו 9 ילדים. ב-25 במרץ 1696 מת היינריך קזימיר, ובנו יוהאן וילם פריסו מונה במקומו לנסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן.
משפחתו
ב-26 בנובמבר 1683 התחתן היינריך קזימיר עם הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה שרלוטה, רוזנת נסאו, ממנה היו לו 9 ילדים:
ג'ט איירווייז
ג'ט איירווייז (באנגלית: Jet Airways) היא חברת תעופה הודית, שהתבססה בנמל התעופה של בומביי. היא חברת התעופה השנייה בגודלה בהודו אחרי חברת אינדיגו. החברה ביצעה בפעילותה מעל 400 טיסות יומיות ל-64 ערים. ב-17 באפריל 2019 חדלה החברה מפעילותה, אך שבה לפעול באוגוסט 2022.
תולדות החברה
החברה נוסדה באפריל 1992 כחברת תעופה לטיסות מונית. במאי 1993 שינתה את יעודה והחלה לבצע טיסות פנימיות בהודו עם צי מטוסים המונה ארבעה מטוסי בואינג 737-300. בשנת 1995 קיבלה החברה אישור להפעלת טיסות סדירות. בשנת 2004 החלה לבצע גם טיסות בינלאומיות.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
יחסי אוגנדה–טנזניה
טנזניה היא שותפה אסטרטגית של אוגנדה בתחומים רבים, בעיקר בתחומי המסחר, הביטחון, החינוך, החקלאות והאנרגיה.
היסטוריה
היחסים בין אוגנדה לטנזניה היו מתוחים במשך מספר שנים לפני פרוץ המלחמה בין שתי המדינות ב-1978. לאחר שאידי אמין תפס את השלטון באוגנדה בעזרת הפיכה צבאית בשנת 1971, הציע המנהיג הטנזני ג'וליוס נייררה, מקלט למילטון אובוטה. לאחר מספר ניסיונות הפיכה שביצעה טנזניה נגד שלטונו של אמין, אוגנדה הכריזה על מצב מלחמה נגד טנזניה ושלחה כוחות לפלוש לאזור נהר קאגרה במטרה לספח אותו. המלחמה הסתיימה באפריל 1979 בתוצאה של ניצחון טנזני. המלחמה הביאה את שתי המדינות לחובות כלכליים ואוגנדה הצליחה להחזיר את כל החוב שלה מהמלחמה רק בשנת 2007.
יחסים כלכליים
הסחר בין אוגנדה לטנזניה נחשב טוב מאוד ובשנת 2013, ייצאה טנזניה סחורות בשווי 62.2 מיליון דולר לאוגנדה. בשנה זו, אוגנדה ייצא לטנזניה סחורות בשווי 62.6 מיליון דולר.
יחסים דיפלומטים
טנזניה ואוגנדה הן חברות מייסדות בקהילת מזרח אפריקה והן שומרות על יחסים דיפלומטים טובים מאוד. אוגנדה מחזיקה בשגרירות בדאר א-סלאם, וטנזניה מחזיקה בשגרירות בקמפלה.
עבאס סואן
קריירה
בעקבות יכולתו בליגה זומן סואן לנבחרת ישראל, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת אזרבייג'ן ב-18 בפברואר 2004.
סואן זכה לפרסום הגדול בעיקר בזכות שער השוויון מול נבחרת אירלנד בדקה ה־90 באצטדיון רמת גן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. בעקבות השער, ניצל סואן את תשומת הלב התקשורתית שהתמקדה בו על מנת לנסות לקדם פיוס ולצנן את האווירה הלוהטת ביחסי יהודים-ערבים בישראל. סואן התבטא במתינות רבה ונזהר מיצירת פרובוקציות אנטי-ישראליות ועל כך זכה להערכה רבה מהציבור הישראלי והתקשורת. בסך הכל רשם סואן 12 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן כבש שער אחד.
בשנת 2005 קיבל סואן הצעה לחתום בהפועל תל אביב אך סירב, מכיוון שבסכנין התעקשו שיישאר. לעומת זאת, כאשר הגיעה הצעה ממכבי חיפה, הוא הסכים, סיכם את תנאיו הכספיים, אך יו"ר סכנין, מאזן גנאים, טרפד את העברתו של הקפטן לחיפה. בשנת 2006 שוב עלתה סוגיית העברתו למכבי חיפה, הפעם סוכם בין המועדונים שחיפה תעביר פיצוי כספי של דמי השבחה לבני סכנין, הסיכום הוציא את העסקה אל הפועל, וסואן חתם במכבי חיפה. בתום העונה, לאחר שלא הרבה לשחק, שוחרר מחיפה וחתם בעירוני קריית שמונה.
לאחר ששיחק עונה וחצי בקריית שמונה חזר לקבוצה נעוריו, בני סכנין, בה שיחק שנה ולאחריה פרש ממשחק פעיל.
לאחר שפרש שימש כעוזר המאמן של קבוצת בני סכנין.
חטא על סף ביתך
חטא על סף ביתך (באנגלית: The Seven Year Itch; באופן מילולי: הגירוד בן שבע השנים) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1955. הסרט מבוסס באופן חלקי על מחזהו של ג'ורג' אקסלרוד שהוצג לראשונה בתיאטרון פולטון ב-20 בנובמבר 1952.
סרט הקולנוע הופק על ידי פוקס המאה ה-20 ובוים על ידי בילי ויילדר. בסרט השתתפו מרילין מונרו וטום יוול. הסרט זכה להצלחה רבה והפך לסרט פולחן. הסצנה בה מתעופפת שמלתה של מרילין מונרו בשל משב רוח של הרכבת התחתית של ניו יורק הפכה לאחד מסמלי הקולנוע האמריקאי והתרבות האמריקאית.
שחקנים
מרילין מונרו מגלמת את "הנערה" - דוגמנית ושחקנית בת 22 המופיעה בפרסומות למשחת שיניים, ואשר שמה אינו מוזכר במשך כל הסרט. טום יוול מגלם את דמותו של ריצ'רד שרמן - מוציא לאור של ספרים בכריכה דקה הגר בסמוך לנערה, ואוולין קייס מגלמת את הלן שרמן, רעייתו של ריצ'רד.
תקציר עלילה
ריצ'רד שרמן פוגש דוגמנית צעירה השוכרת את הדירה מעליו בבית דירות במנהטן. באותה עת שוהה אשתו במיין כדי לנוח מחום הקיץ. ריצ'רד, העוסק בפרסום רומנים בכריכה רכה, קורא ספר על רומן מחוץ לנישואין של גבר נשוי לאחר שבע שנות נישואין. ריצ'רד מזמין את הנערה לדירתו, ובדמיונו הוא מדמה שאשתו מנהלת רומן עם שכנם במדינת מיין - טום מקנזי. ריצ'רד רוצה לקיים רומן עם הנערה, אולם חושש שאשתו תגלה את הרומן ואף תירה בו למוות, ומדמיין סצנות אלה.
צילומי הסרט
הסרט צולם בין ה-1 בספטמבר 1954 וה-4 בנובמבר 1954, והיה הסרט היחיד של וילדר שהופץ על ידי פוקס המאה ה-20.
הסרט שונה מאוד מהמחזה - חלקים רבים מהמחזה הוסרו מאחר שלא תאמו את כללי המוסר של תעשיית הסרטים בהוליווד באותה עת. בעוד שבמחזה מתקיים רומן בין שרמן והנערה, בסרט מדובר בפנטזיה שאינה מתרחשת במציאות.
הסצנה המפורסמת בסרט הייתה הסצנה בה מרילין מונרו עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מעיפה את שמלתה. הסצנה צולמה ב-15 בספטמבר 1954 במפגש השדרה עם רחוב 52 אולם לא ניתן היה להשתמש בה בסרט בשל רעשי הדיבור של אלפי הצופים שעמדו סביב, ובהם אף בעלה לשעבר של מרילין מונרו, שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו, והסצנה בה נעשה לבסוף שימוש בסרט צולמה באולפן. בסצנה המקורית התרוממה השמלה כך שראו את ירכיה של מונרו. סצנה זו צונזרה מהסרט (ובסצנה בסרט השמלה מתרוממת הרבה פחות), אולם תצלומי הסצנה שימשו לפרסם את הסרט.
בשנת 1983 תוכנן צילום מחודש של הסרט בכיכובו של אל פצ'ינו, אולם פצ'ינו סירב לתפקיד מאחר שהשתתף באותה עת בצילומי הסרט "פני צלקת", ומסיבה זו לא נעשתה גרסה מחודשת של הסרט.
פרסים
מכון הסרטים האמריקאי קבע כי הסרט הוא במקום 51 מבין 100 הקומדיות הטובות ביותר שצולמו במאה ה-20. השחקן טום יוול זכה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, על משחקו בסרט. הבמאי בילי ויילדר היה מועמד לפרס גילדת הבמאים של אמריקה עבור בימוי הסרט, אך הפסיד לדלברט מאן שזכה בפרס על בימוי "מרטי".
מוריס פאפון
מוריס פאפון (בצרפתית: Maurice Papon; 3 בספטמבר 1910 – 17 בפברואר 2007) היה מושל מחוז צרפתי ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית בפעולותיה להשמדת היהודים במהלך השואה. בשנת 1961 פיקד והורה למשטרת פריז לבצע את הטבח בפריז. הוא הורשע באיחור רב על פשעיו נגד האנושות במהלך מלחמת העולם השנייה, ושוחרר טרם ריצוי מלוא עונש המאסר שנגזר עליו, בנימוק שמצב בריאותו איננו תקין.
שנותיו הראשונות ותקופת מלחמת העולם השנייה
בגיל 20 נכנס לשירות הציבורי והתקדם במרוצת השנים בתפקידיו, עד שבשנת 1942, בימי צרפת של וישי הגיע לדרגת מושל המחוז של חבל בדרום-מערב צרפת בסביבות העיר בורדו. בתוקף תפקידו היה אחראי לענייני היהודים, ותוך שיתוף פעולה עם הנאצים הורה על גירוש המוני של יהודים להשמדה, על ידי כליאתם במחנה דראנסי, ששימש כתחנת מעבר בדרכם לאושוויץ.
מאמצע שנת 1944, כשהיה כבר ברור שהגרמנים הולכים להפסיד במלחמה, החל פאפון להזרים מידע על הגרמנים לתנועת ההתנגדות הצרפתית, ("הרזיסטנס").
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה הוענקה לפאפון תעודת לוחם במחתרת, והוא הצטרף אל הממסד החדש. בשנת 1958 הוא נתמנה למפקד משטרת פריז. כמפקד המשטרה, הורה בשנת 1961 לכוחותיו לתקוף קהל מפגינים אלג'יראי לא חמוש במה שנודע כטבח בפריז (1961). מספר הקורבנות בטבח הוערך בין 70 ל-200.
בשנת 1963 הוזכר כמועמד לכהן כשגריר בישראל. בשנת 1966 הגיע לביקור פרטי בישראל, ותואר כ"ידיד נאמן של ישראל". בשנה זו הוזכר שמו כאחד המעורבים בפרשת בן ברקה.
בשנת 1968 נכנס פאפון לחיים הפוליטיים. הוא היה השר הממונה על התקציב בתקופת נשיאותו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן. כל אותה עת הצליח פאפון לשמור על סודו ולהעלים את עובדת השתתפותו בגירוש היהודים להשמדה, אך בשנת 1981 נחשפו מעשיו, כאשר מאות מסמכים נמצאו במקרה בארכיב של עיריית בורדו, ובהם צווי הגירוש שנחתמו על ידי פאפון. המסמכים פורסמו בעיתון צרפתי נפוץ, החלה חקירה משפטית ופאפון נאלץ לעזוב את תפקידו.
משפטו והרשעתו
בשנת 1983 הוגש כתב אישום נגד פאפון אך בשנת 1987 נמחק כתב האישום בנימוקים משפטיים טכניים. בשנת 1988 הוגש כתב אישום חדש ופאפון הואשם בביצוע פשעים נגד האנושות. חלפו שנים וכתב האישום תוקן בשנת 1995 ל"שותפות בפשעים נגד האנושות". פאפון נקט בהליכים ובערעורים לביטול האישום נגדו, אך לבסוף הועמד לדין בשנת 1997.
משפטנים צרפתיים הביעו השערה כי הממשלה נקטה בצעדים שנועדו למשוך את ההליכים המשפטיים, בגלל רתיעתה מחשיפת עומק שיתוף הפעולה הצרפתי בימי צרפת של וישי. העיכובים נמשכו גם במהלך המשפט, שפאפון נעדר מישיבותיו עקב מצב בריאותו הרעוע.
במשפט טענה התביעה כי פאפון גרם לשילוחם של 1,560 יהודים, לרבות נשים, זקנים וטף אל מותם. ההגנה התבססה על קשיים בזיהוי ובפרשנות של ראיות מלפני חמישים שנה. פאפון אף טען כי המשיך במילוי תפקידו כדי לעזור למחתרת במאבקה להצלת יהודים. כן טען כי לא ידע לאן מובלים היהודים ברכבות.
המשפט הסתיים בהרשעתו של פאפון בשיתוף פעולה בביצוע פשעים נגד האנושות. רק משתף פעולה צרפתי אחד לפניו, פול טובייה, מפקד המיליציה של וישי, הורשע על ביצוע פשעים נגד האנושות.
משפטו של פאפון עזר להפריך את הטענה כי תנועת ההתנגדות הצרפתית בימי צרפת של וישי הייתה תנועת המונים. העיתונות העריכה כי המשפט ארך זמן כה רב בהשפעתו של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן (שהיה בעצמו פקיד בכיר בממשל של וישי) במטרה לטשטש את זיכרון העבר.
בשנת 2002 הגיש פאפון בקשה לשחרור מוקדם עקב מצב בריאותו אך הנשיא שיראק דחה את בקשתו. פאפון הגיש ערעור על ההחלטה לבית המשפט האירופי לזכויות אדם. בית המשפט קיבל את ערעורו ופסק לו הוצאות משפט בסכום נכבד. במקביל הגישו פרקליטיו של פאפון ערעור נפרד בצרפת, בהתבססם על חוק חדש לפיו יש לשחרר ממאסר אסירים זקנים וחולים לשם קבלת טיפול רפואי, ופאפון שוחרר ממאסרו ב-18 בספטמבר 2002, וביולי 2003 אף חודשו לו תשלומי הפנסיה. בעוד רבים בצרפת ובאירופה חשבו שבמאסרו של פאפון תהיה משום הכרה בשיתוף הפעולה בימי צרפת של וישי, הרי שחרורו פתח את הפצעים מחדש.
בפברואר 1999 הגיש פאפון תביעה בשל העלבת עובד ציבור נגד ההיסטוריון ז'אן-לוק אנודי, שחקר את הטבח בפריז וקבע: "בליל השבעה-עשר באוקטובר, 1961, בוצע טבח על ידי המשטרה על-פי הוראותיו של מוריס פאפון". באותו הזמן, הכירה המדינה בשנת 1998 בטבח והודתה ב-40 מקרי מוות. בתגובה לבקשת פאפון, פרסם בית המשפט פסיקה מעורפלת, בה, בעודו טוען שאנודי אכן "הכפיש" את שמו של פאפון, הכיר בכך שפעל מתוך "כוונה טובה" מחד, ומאידך, שיבח את "רצינותו ואיכותו של מחקרו של אנודי".
יהדות גיאנה
יהדות גיאנה היא אחת מהקהילות היהודיות בדרום אמריקה ומיקומה באזור גיאנה של היום.
היהודים הראשונים שהגיעו לגיאנה היו יהודים ואנוסים מספרד שהגיעו אליה כאשר נשלטה על ידי ספרד. בעת שנכבשה גיאנה על ידי הולנד הגיעו אליה יהודים נוספים אך לאחר תקופה כלשהי עברו לאיים הקריביים שהיו בשליטת בריטניה והולנד.
לפני מלחמת העולם השנייה נידונו מספר אפשרויות ליישוב יהודים בגיאנה אך תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל בגלל הקושי המצופה על יהודי אירופה להתיישב באזור טרופי כמו גיאנה.
בעבר שימשה ג'נט ג'ייגן היהודייה כנשיאת וראש ממשלת גיאנה. היהודיה הראשונה בתפקיד זה בגיאנה ובדרום אמריקה כולה.
מניין המצוות על פי ספר החינוך
מניין תרי"ג מצוות, כפי שהוא מופיע בספר החינוך, מבוסס על מניין המצוות שמנה הרמב"ם בספר המצוות. החידוש העיקרי של מניין זה אינו ברשימת המצוות ובשיטת המנייה, אלא בעיקר בסדר המצוות. החינוך מסדר את המצוות על פי סדר פרשיות התורה, ומציין את מספר המצוות המופיעות בכל פרשה ומספר מצוות עשה ולא תעשה בכל פרשה.
עם זאת, ישנו הבדל בן מצווה אחת בין מניין הרמב"ם למניין המופיע בספר החינוך. מצווה תפ"ז בספר החינוך, היא האיסור להקריב קרבן פסח בבמת יחיד בתקופה שיש "היתר במות", אינה מופיעה בספר המצוות לרמב"ם. מאידך, לאו קמ"ח בספר המצוות לרמב"ם, הוא האיסור לזר (מי שאינו כהן) לאכול קדשי קדשים, אינו נמנה במניין המצוות של ספר החינוך. אמנם, ככל הנראה גם שינוי זה אינו חידוש של המחבר ואינו פרי כוונה לסטות ממניינו של הרמב"ם, אלא נובע מנוסח מוטעה של ספר המצוות שהיה לפני המחבר (ראו בערך ספר החינוך).
ישנם שני דפוסים לספר החינוך, דפוס פרנקפורט ודפוס ונציה. מניין המצוות שונה בין שניהם. המניין המובא כאן הוא מנין דפוס פרנקפורט הנפוץ יותר.
כל לב הוא דלת
כל לב הוא דלת (אנגלית: Every Heart A Doorway) היא נובלה של הסופרת האמריקאית שונן מגווייר, אשר זכתה לשבחים רבים עם צאתה, ואף זכתה בשלושת הפרסים החשובים לפנטזיה, בשנת 2017, פרסי לוקוס,נבולה, והוגו.
הנובלה עוקבת אחר ננסי, נערה מתבגרת א-מינית, שמגיעה למעון של אלינור לילדים שנעלמו לתקופת זמן מסוימת. בזמן העדרם, הילדים הגיעו לעולמות פנטזיה שאפשרו להם לממש את יכולותיהם ואופיים בצורה מקסימלית. בשלב מסוים, הילדים נפלטו מעולמות הפנטזיה שלהם וחזרו לעולם שלנו. המעבר בחזרה לעולם שלנו, יצר אצלם קושי להתמודד עם החיים בעולם האמיתי ותחושת אובדן שמלווה את חייהם. מאחר שהם לא מצליחים למצוא את הדלת שתחזיר אותם אל עולם הפנטזיה, הילדים לא מסתגלים היטב לחיים, ונשלחים למעון של גב' אלינור וסט לילדים אבודים. מעון שמנסה לסייע לילדים כאלו, להתגבר על האובדן ולחזור להשתלב בעולם. עם הגיעה למעון, ננסי נאלצת להתמודד עם הדיירים השונים שבו ועם תעלומה של מספר מקרי רצח, שמאיימת לפגוע בכל אחד מהדיירים, ובעצם קיומו של המעון.
סדרת ספרים
"כל לב הוא דלת" היא הנובלה הראשונה מבין סדרה של ארבע נובלות (עד כה) בשם "הילדים הסוררים" (באנגלית: "The Wayward Children") שעוקבת אחר חלק מהדמויות והנושאים שהוצגו בנובלה הראשונה.
הנובלה הראשונה תורגמה לעברית.
תגובות
הביקורות לספר חיוביות.
ב-NPR נכתב: "זוהי פנינה שצריכה לשכון על המדף לצד ספריהם הקלאסיים של לואיס קרול וק.ס. לואיס למרות המקום היקר שהיא תופסת על המדף לצידם".
זכה בפרס הוגו, פרס נבולה ופרס לוקוס לשנת 2017.
פיט וטילי
פיט וטילי (באנגלית" Pete 'n' Tillie) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1972 בבימויו של מרטין ריט, עם קרול ברנט ווולטר מתיאו בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
טילי (קרול ברנט) היא רווקה בת 33 שפוגשת במסיבה של חברתה אשת החברה גרטרוד (ג'רלדין פייג') את פיט סלצר (וולטר מתאו). גרטרוד מנסה לשדך ביניהם והם מתחילים להיפגש. פיט עובד בחברת פרסום ומוקף בבחורות. הקשר עם טילי נמשך בהפסקות עד שפיט מועלה בדרגה ורוכש מכונית ואז מודיעה לו טילי שבלי נישואים אין טעם להמשיך.
הם נישאים ונולד להם בן, רובי (לי מונטגומרי).
טילי מגלה שפיט בוגד בה כל הזמן אך מעדיפה להמשיך בחיי משפחה שמבוססים על הילד המשותף. היא דוחה גם את ניסיונות החיזור של ברט וילסון (בארי נלסון), ידיד של גרטרוד.
המשבר הגדול קורה כאשר הם מתבשרים שרובי לקה בלוקמיה ונותרה לו שנה לחיות. את השנה הם מבלים עם רובי ולאחר שהוא מת מתחולל משבר קשה ביניהם. טילי מנסה להתחבר לדת בעזרת הכומר (קנת סמית) ופיט עוזב את הבית.
גרטרוד מייעצת לטילי להתגרש. מי שמנסה לעודד אותה הוא הידיד הגיי ג'ימי (רנה אוברז'ונואה). הוא מציע לה דרך לגרום לגרטרוד לגלות את גילה. הם מציעים לגרטרוד לארגן הגרלת צדקה באחד המוסדות לשם כך היא חייבת לקבל אישור משטרתי. טילי מלווה אותה למשטרה וכאשר השוטר שואל את גרטרוד לגילה, היא מתעלפת. לאחר מכן היא מבינה שטילי רקמה את המזימה הזאת והן מתחילות להתכתש באחת הסצנות המפורסמות של הסרט.
גרטרוד מנתקת את יחסיה עם טילי. טילי נכנסת לדיכאון ומאושפזת בסנטוריום שם מבקר אותה ג'ימי ומציע לה נישואים...
לבסוף מגיע פיט לסנטוריום הם פוסעים במוסד ורואים אם וילד. פיט מתחיל לדמוע וטילי מבינה שהוא השתנה. שניהם פוסעים לקראת פרק חדש בחייהם.
יחסי חוף השנהב–תוניסיה
יחסי חוף השנהב–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים, כלכליים, מדיניים, תרבותיים וחברתיים המתקיימים בין הרפובליקה של תוניסיה לחוף השנהב.
היסטוריה
בין חוף השנהב לתוניסיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
בשנת 2014 שיתפו שתי המדינות פעולה, יחד עם מדינות נוספות מאזור הים התיכון ואפריקה שמדרום לסהרה, ויוסד הארגון "RSMMS", רשת סחר ימי באזור מפרץ גינאה.
ז'אן פרנסואה לסואר
ז'אן פרנסואה לסואר (בצרפתית: Jean François Lesueur; 15 בינואר 1760 – 6 באוקטובר 1837) היה מלחין צרפתי.
קורות חייו
לסואר נולד בדרוקא-פלסייל, סמוך לאבוויל, בחבל פיקרדיה. הוא היה נער מקהלה בקתדרלה של אמיין ואחר התמנה למנהל מוזיקלי בכנסיות שונות. בשנת 1786 השיג בתחרות פתוחה את הניהול המוזיקלי של קתדרלת נוטרדאם של פריז, שם הגיש בהצלחה קונצרטים של מוזיקת קודש בתזמורת מלאה. פרש מעבודתו בשנת 1787 וכעבור חמש שנות פרישה בבית הכפר של ידיד, הוציא מתחת ידיו את La Caverne ועוד שתי אופרות, שהוצגו בתיאטרון פיידו בפריז.
עם הקמת הקונסרבטואר של פריז בשנת 1795 התמנה לסואר לאחד ממפקחי הלימודים במוסד, אבל פוטר בשנת 1802 בגלל חילוקי דעות עם אטיין מאול. לסואר החליף את ג'ובאני פאיזיילו כמאסטרו די קאפלה לנפוליאון והעלה בשנת 1804 את Ossian שלו באופרה.
לכבוד הכתרת הקיסר חיבר לסואר מיסה ו"טה דאום". המלך לואי ה-18, שהעסיק את לסואר בחצרו, מינה אותו בשנת 1818 לפרופסור להלחנה בקונסרבטואר; במוסד זה לימד, בין שאר תלמידיו הרבים, את הקטור ברליוז, אמברואז תומא, לואי דזירה בזוצי ושארל גונו.
לסואר חיבר שמונה אופרות, מיסות אחדות ויצירות אחרות של מוזיקת קודש.
מראי מקום
הערך האנגלי השתמש בטקסט מן האנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 11, כיום ברשות הציבור.
אמיליו אגינלדו
אמיליו אגינלדו אי פאמי (בפיליפינית: Emilio Aguinaldo y Famy, 22 במרץ 1869 - 6 בפברואר 1964) היה מהפכן, איש צבא מהפכני ופוליטיקאי פיליפיני, בעל שורשים סינים, נשיאה הראשון של הפיליפינים בין 20 בינואר 1899- 1 באפריל 1901. אגינלדו הנהיג את המאבק הצבאי של עמו נגד ספרד בשלהי המהפכה הפיליפינית בשנים 1897-1896 ובימי מלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, ובהמשך את המאבק של פיליפינים במלחמתה נגד ארצות הברית בשנים 1901-1899. נשבה על ידי האמריקאים בשנת 1901. בשנת 1935 כמועמד בבחירות לנשיאות פיליפינים האוטונומיים נכשל מול מנואל קזון. אחרי הפלישה היפנית לארצו בשנת 1941, שיתף פעולה עם הכובש וקרא ברדיו לכניעת הכוחות הפיליפינים והאמריקאים בבטאן. אחרי שיבת האמריקאים לפיליפינים נעצר באשמת שיתוף פעולה עם האויב אך שוחרר מאוחר יותר במסגרת חנינה כללית.
ילדותו וצעירותו
אגינלדו נולד בשנת 1869 בפיליפינים, אז מושבה של ספרד, בקוויטה אל וייחו במחוז קביטה שבאי לוזון, כילדם השביעי מבין שמונה של דון קרלוס אגינלדו אי חאמיר ושל טרינידד פאמי אי ואלרו, בני מעמד מבוסס בעלי שורשים סיניים ובני הדת הרומית-קתולית. האב כיהן כראש העיר (governadorcillo). בילדותו התחנך אגינלדו, שכונה אז "מיניונג", אצל דודה רבתא ואחר כך בבית הספר העממי ביישוב. בשנת 1880 נרשם ללימודי תיכון במכללת "סן חואן דה לֶטראן" (יוחנן הקדוש מלטראנו) במנילה, אולם בשנה השלישית נאלץ להפסיקם בגלל בעיות משפחתיות שהצטברו עקב מות אביו בשנת 1883. הוא חזר לבית אמו האלמנה על מנת לעזור לה ולנהל את חוות המשפחה.
בגיל 17 נבחר אגינלדו לראש (קבסה דה ברנגאי cabeza de barangay) שכונת בינאקאיאן, רובע שנחשב למתקדם ביישוב הולדתו, קאוויטה אל וייחו. הוא כיהן בתפקיד זה למשך שמונה שנים. במשך תקופה זו התעניין במיוחד בתובלה הימית ונסע תכופות על אוניות, עד לאיי סולו הדרומיים. בשנת 1893 נכנס לתוקפו "החוק המאורי" שנגע לארגון מחדש של ההנהלות העירוניות המקומיות והחליף את תפקיד ה-"gobernadorcillo" בזה של "קפטן מוניציפילי" שנהנה מאוטונומיה רבה. ב-1 בינואר 1895 אגינלדו נבחר ל"קפטן מוניציפלי" הראשון של מחוז קוויטה.
חייו הפרטיים
ב-1 בינואר 1896 אגינלדו התחתן עם הילריה דל רוסאריו (1921-1877). לזוג נולדו חמישה ילדים:כרמן אגינלדו מלנסיו, אמיליו אגינלדו הבן, מריה אגינלדו פובלטה, כריסטינה אגינלדו סונטאי ומיגל אגינלדו. הילריה מתה מצרעת ב-6 במרץ 1921 בגיל 45 בלבד. כעבור תשע שנים, ב-14 ביולי 1930 נשא אגינלדו לאשה את מריה אגונסיו (15 בפברואר 1879 - 1963) בכנסיית ב באראסואין. היא הלכה לעולמה ב-29 במאי 1963, בגיל 82, שנה לפני אגינלדו עצמו.
המהפכה הפיליפינית
בשנת 1894 הצטרף אגינלדו ל"קאטיפונאן", ארגון חשאי בראשותו של אנדרס בוניפסיו שנאבק בגירוש השלטון הספרדי והגשמת העצמאות של הפיליפינים בכוח הזרוע. אגינלדו אימץ את השם הקונספירטיבי מאגדאלו, לכבוד מרים המגדלית. גם השלוחה המקומית של קאטיפונאן בפיקוד בן דודו, בלדומרו אגינלדו, נקראה מאגדאלו. באותה תקופה תנועת הבונים החופשיים שיחקה תפקיד חשוב במאבק הפוליטי של תושבי פיליפינים. ב-1 בינואר 1895 אגינלדו עצמו הצטרף ללשכת הבונים החופשיים פילאר מס. 203 באימוס, קאביטה. מאוחר יותר הוא הכריז כי "המהפכה המוצלחת משנת 1896 קיבלה השראה מהבונים החופשיים, הונהגה על ידי הבונים החופשיים ובוצעה על ידי הבונים החופשיים. ואני מעז לומר שהרפובליקה הפיליפינית הראשונה שנשיאה היה עבדכם הנאמן, היה הישג שאנחנו חבים במידה רבה לבונים החופשיים ולתנועתם".
המהפכה הפיליפינית בהנהגת חברי קאטיפונאן פרצה בשבוע האחרון של אוגוסט 1896 בסן חואן דל מונטה (בימינו חלק מהמטרופולין מנילה). עם זאת אגינלדו ומורדים נוספים מקאביטה סירבו בהתחלה להצטרף למתקפה בטענה שאין להם נשק. בנסיבות אלה נחל אנדרס בוניפסיו תבוסה ונסוג למלחמת גרילה. אגינלדו, שהיה, להבדיל מבוניפסיו, פחות כריזמטי אך נהנה מכישורים צבאיים מצוינים, הצליח יחד עם מרעיו מקאביטה, לגרש את הספרדים מרוב האזור שלהם, בקרבות פנים אל פנים. בידי הספרדים נשאר רק חצי האי קוויט בלבד.
ב-17 בפברואר 1897 בקרב על גשר זפוטה (Zapote) בקביטה, בראש קבוצת קאטיפונרוס ניצח אגינלדו כוח ספרדי בפיקודו של הגנרל קמילו דה פולאווייחה. מחוז קביטה היה לעריסת המהפכה.
האספה בטחרוס והוצאתו להורג של בוניפסיו
הסכסוך בין שני הפלגים של הארגון קאטיפונאן, "מאגדאלו" ו"מאגדיוואנג" הוביל להתערבותו של בוניפסיו במחוז קביטה. המורדים בקביטה הציעו להקים ממשלה מהפכנית שתחליף את קאטיפונאן. אז בוניפסיו, שבעיניו ה"קאטפונאן" עצמו היווה כבר סוג של ממשל, הסכים לכך וכינס אספה גדולה בטחורס בקביטה, ב-22 במרץ 1897. הוכרזה שם הרפובליקה של פיליפינים ואגינלדו נבחר לנשיאה. בוניפסיו נבחר לכהן כמעין שר פנים. אולם כשדניאל טירונה העמיד את סמכויותיו של בוניפסיו בסימן שאלה, הוא זעם והצהיר שהוא מפזר את האספה ומבטל את כל החלטותיה.
בוניפסיו סירב להכיר בממשלה המהפכנית בראשות אגינלדו וניסה להחזיר לעצמו את מעמדו כמנהיג, תוך הטחת האשמות בגידה נגד אגינלדו והוצאת הוראות שסתרו את אלה של אגינלדו ואנשיו. משום כך אגינלדו הורה על מעצרם של בוניפסיו ואחיו ואחרי משפט דמה שנמשך יום אחד, הם נידונו למוות. בהתחלה אגינלדו היסס וביטל את עונש המוות אך בסופו של דבר, ב-10 במאי 1897 אנדרס ופרוקופיו בוניפסיו הוצאו להורג על ההר בונטיס, במאראגונדון (קביטה), על ידי כיתת יורים.
ביאק-נה-באטו והגלות
ביום שבו הוצאו האחים בוניפסיו להורג יצא הצבא הספרדי למתקפה ואילץ את כוחות המורדים ואגינלדו בראשם לבצע נסיגה כללית. אגינלדו הגיע לביאק-נה-באטו בסן מיגל, מחוז בולאקאן, וקבע שם את מפקדתו. המקום נמצא בימינו בפארק הלאומי ביאק-נה-באטו, במה שנקרא "מערת אגינלדו". בסוף אוקטובר 1897 כינס אגינלדו אספת מפקדים בביאק נה באטו והיא הצביעה על הקמת רפובליקה חוקתית. את החוקה חיברו לפי דגם קובני איסבלו ארטאצ'ו ופליקס פרר. בהתאם לחוקה עמדה לקום מועצה עליונה שכללה נשיא, סגן נשיא, שר המלחמה ושר אוצר. גם הפעם אגינלדו התמנה לנשיא.
החל משנת 1897 המושל הכללי הספרדי של פיליפינים, פרננדו פרימו דה ריברה, עודד נכבדים פיליפינים ליצור מגעים עם אגינלדו על מנת לפתור את הסכסוכים. ב-9 באוגוסט 1897 עורך הדין פדרו פאטרנו ממנילה נפגש עם אגינלדו בביאק-נה-באטו והציג בפניו הצעת שלום המבוססת על רפורמות וחנינה. בחודשים הבאים המשיך פאטרנו לערוך מסעות דילוגים ולתווך בין ריברה ואגינלדו. ב-14 בדצמבר וב-16 בדצמבר 1897 אגינלדו חתם על מה שיוודע כ"הסכם ביאק נה באטו". לפי הסכם זה, החליט אגינלדו לשים קץ לעימות הצבאי ולפזר את ממשלתו תמורת הבטחות לרפורמות, חנינה ופיצויים בשווי 800,000 דולרים מקסיקנים. המסמכים נחתמו ב-14 בדצמבר - 15 בדצמבר 1897. אגינלדו יחד עם קצינים שלו יצאו מרצונם לגלות הונג קונג. מחצית הסכום שהובטח לו הופקדה בחשבונו בבנקים בהונג קונג. בגלות ארגן אגינלדו מחדש את ממשלתו המהפכנית בשם "חונטת הונג קונג" אחר כך הרחיב אותה למה שהוא כינה "המועצה העליונה של האומה".
שובו לפיליפינים והכרזת העצמאות של פיליפינים
ב-25 באפריל 1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד. בעוד שהמלחמה התמקדה בעיקר בקובה, הפלגה האסייתית של חיל הים האמריקאי התמקמה בהונג קונג ובפיקודו של קומודור ג'ורג' דיואי הפליגה לפיליפינים, שהייתה אז אחת משתי המושבות של ספרד באוקיינוס השקט (השנייה הייתה גואם). בקרב מפרץ מנילה ב-1 במאי 1898 נכנסה הפלגה האמריקאית לקרב עם "הפלגה הפציפית" של חיל הים הספרדי, הרסה אותה והתכוננה להטיל מצור ימי על מנילה. כעבור ימים אחדים ב-26 במאי 1898 גייס דיואי את אגינלדו למאבק נגד הספרדים ודאג להסיע אותו מהונג קונג לפיליפינים.
ב-24 במאי 1898 הכריז אגינלדו בקוויטה כי מינה את עצמו מפקד של כל הכוחות הפיליפינים והקים ממשל דיקטטורי בראשותו. ב-12 ביוני 1898 הוא הכריז על עצמאות פיליפינים כלפי ספרד וב-18 ביוני הוציא צו שבו הודיע על הקמת ממשלו הדיקטטורי. ב-23 ביוני הודיע בצו על החלפת ממשלו הדיקטטורי בממשלה מהפכנית. בספטמבר אותה שנה גם אספה מהפכנית אשרה את הכרזת העצמאות.
חוקת מאלולוס. הנשיא הפיליפיני הראשון
הרפובליקה הפיליפינים הראשונה המורדת קמה עם אימוץ החוקה במאלולוס (מחוז בולקן) ב-21 בינואר 1899 ונמשכה עד נפילתו של אגינלדו בשבי האמריקאי ב-23 במרץ 1901 בפאלאנאן, איזבלה. טקס השבעתו של הנשיא בן ה-29, התקיים בכנסיית באראסואין במאלולוס. בימי כהונתו מינה אגינלדו שני ראשי ממשלה - אפולינריו מאביני ופדרו פטרנו. אולם לרוב ניהל אגינלדו את ענייני המדינה באמצעות צווים.
מלחמת ארצות הברית בפיליפינים
בלילה של 4 בפברואר 1899 זקיף אמריקאי ירה למוות תושב פיליפיני. התקרית היוותה טריגר למלחמת ארצות הברית בפיליפינים ולקרב מנילה השני בין צבא ארצות הברית ולכוחות פיליפינים. כוח האש של האמריקאים הכריע ודחף את לוחמים המקומיים מחוץ להעיר הבירה. במהלך המערכה נאלצה ממשלת אגינלדו לעקור ממקום למקום. אגינלדו ניסה להמשיך בהתנגדות לכיבוש האמריקאי ונסוג בחודש נובמבר 1899 אל צפון לוזון כשהאמריקאים בעקבותיו. משם ניהלו לוחמיו מלחמת גרילה ממושכת.
ב-23 במרץ 1901 תוך כדי מבצע שאורגן על ידי הגנרל האמריקאי פרדריק פונסטון, נשבה אגינלדו על ידי חיילים אמריקאים במפקדה החשאית שלו בפאלאנאן, איזבלה. בשבי ב-19 באפריל 1901. שוכנע על ידי הגנרל ארתור מקארתור להישבע אמונים לארצות הברית, הצהרה שסימלה את קץ הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, ולהכיר בחסות ארצות הברית על ארצו. קיבל קצבה מהשלטונות האמריקאיים ופרש מן החיים הפוליטיים. אחרי כניעתו של אגינלדו, מפקדים פיליפינים אחדים ניסו להמשיך במאבק. ב-30 ביולי 1901 פרסם הגנרל מיגל מלוואר מנשר שבו נאמר "קדימה, מבלי להביט אחורה, ... כל מלחמות העצמאות הועמדו (בעבר) במבחנים נוראים!". לבסוף גם מלוואר נאלץ ב-16 באפריל 1902 להיכנע בפני החיילים האמריקאים בליפה, בטנגס. המלחמה הסתיימה רשמית עם הכרזה חד צדדית של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על חנינה כללית בפיליפינים ב-4 ביולי 1902.
השלטון האמריקאי בפיליפינים
בתקופת השלטון האמריקאי תמך אגינלדו בקבוצות שדרשו הענקת עצמאות מידית וסייע לווטרנים של המאבק הלאומי. הוא ארגן את "איגוד הווטרנים של המהפכה" שפעל למען הבטחת קצבאות לחבריו ולמעו הסדרים שאיפשרו להם לקנות אדמות מן הממשלה הקולוניאלית.
החוק בנוגע להתמרדות משנת 1907 אסר על הנפת הדגל הפיליפיני. ב-30 באוקטובר 1919 הוא בוטל ובעקבות זאת הפך אגינלדו את ביתו למוזיאון של הדגל, של המהפכה ושל הכרזת העצמאות. בית זה העומד על תילו עד ימינו כ"מזבח של אגינלדו".