cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב כפר שלמא
מהלך הקרב
הצבאות נפגשו בקרב בכפר שלמא - היא חרבת סלמא. בקרב זה ניגף ניקנור, ומאות מלוחמיו נהרגו, אך לא הייתה זו מפלה מוחלטת, וניקנור אולץ לשוב לירושלים להתבצר בחקרא. תוצאת קרב זה הבהירה לניקנור כי המרחב מצפון לירושלים נמצא בשליטתו של יהודה המכבי, וניקנור נמצא בסכנת מצור.
מיקום היסטורי
אבל הציע בתחילה לזהות את כפר שלמה עם חרבת ארהא (ליד הכפר א-רם), אולם במקום נתגלו שרידים ערביים בלבד. גם בחרבת סלמיא שליד הכפר סרדא ובשעב א סלמא, כקילומטר ממערב לרמאללה, התגלו ממצאים דומים. מאוחר יותר הציע אבל לזהות את כפר שלמה עם חרבת עיד (31.85518°N, 35.18166°W), דרומית לרמאללה, בין קלנדיה לשכונת גבעת זאב, בגבעה מול גבעון המכונה בפי הערבים חרבת סלמא, ואף שהממצאים במקום הזה הם רומים וביזנטים יש לזכור כי בתקופה היוונית, רק בחלק קטן מהמקומות נמצאו קרמיקה מאותה תקופה. בר כוכבא מקבל השערה זו של אבל, וטוען כי מדבר זה ניתן לראות את הדיוק הרב של בעל ספר מקבים א'.
חסידות קוסון
חסידות קוסון (ביידיש: קאסאן, קאסאני) היא חסידות הונגרית שנוסדה בסוף המאה התשע עשרה. שורשי החסידות הם מחסידות זידיטשוב. אבי השושלת היה רבי יהוסף רוטנברג חתנו וממלא מקומו של רבי משולם פייש מטאש. כיום מכהנים מספר גדול של צאצאיו כאדמו"רים.
הדור הראשון
רבי יהוסף נולד בג' באב ה'תרי"ג. אביו הרב צבי הירש מטויסט (טלוסט, שם התגורר אביו החורג) בנם של רבי יוסף רב בקוזובה ורייזל בתו של רבי צבי הירש מזידיטשוב. אמו חיה דרזיא הייתה בתו של הרב שמואל ווילנר רב בהעליטש. היה תלמידם של רבי חיים הלברשטאם מצאנז ושל רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסיגט. נישא לבתו של רבי משולם פייש הלוי שכיהן כאדמו"ר בטאש. לאחר פטירת חמיו התמנה לאדמו"ר במקומו עקב זאת שגיסו רבי אלימלך היה נער צעיר. כיהן אחר כך בניר מאדה, דברצין וקוסון. חיבר את הספר "בני שלשים". נפטר בכ"ג בחשוון ה'תרע"ב.
הדור השני
ילדיו האחרים של רבי יהוסף היו: רבי מאיר שלום ממזילאבריץ, רבי יום טוב מנחם מקאלוב אב"ד נאפקאר. ובנותיו; חיה דרזיא אשת הרב יהודה לייביש ערליך מדילטין, רייזיל אשת הרב שמואל שיינפלד מקאשוי (בנו של הרב משה יוחנן ממיהאליפולוי) ורחל יענטה אשת הרב שמואל צבי ווייס מבנדיקוביץ. חתנו של רבי מאיר שלום היה רבי חיים אלתר פנט אדמו"ר מקרלסבורג ורבה של שייך מוניס.
גזע רבי משה שמואל רוטנברג מקליינווארדיין
מלבד אלו, מכהן רבי צבי אלימלך פנט (בנו של רבי חיים אלתר חתן בנו של ה"בני שלשים") בבני ברק מחבר ספר "הצבי והצדק". גיסו של רבי צבי אלימלך, רבי מנחם דוד הגר הוא האדמו"ר משאץ ויז'ניץ בחיפה.
Mac App Store
Mac App Store היא חנות האפליקציות של מערכת ההפעלה OS X שפותחה על ידי אפל. ההכרזה על חנות האפליקציות נערכה ב-20 באוקטובר 2010, באירוע "Back to the Mac" של אפל. התוכנה יצאה לאור ב-6 בינואר 2011. 24 שעות לאחר יציאתה הודיעה אפל כי הורידו יותר ממיליון יישומים מהתוכנה.
בר גיורא
{{פירושונים|
הערות שוליים
}}
טפרואיט
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של טפרואיט טהור היא Mn2SiO4. הטפרואיט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם מינרלים אחרים בקבוצת האוליבין, הפורסטריט העשיר במגנזיום (Mg2SiO4), והפאיאליט (Fe2SiO4) העשיר בברזל. יסודות נוספים כדוגמת ניקל, אבץ וסידן יכולים להחליף את המנגן בטפרואיט, אבל רק בכמויות זעירות כשהתופעה מתרחשת בטבע.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין הטפרואיט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כשהפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=4.86, b=10.59Å, c=6.22Å.
הטפרואיט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. גבישים מפותחים הם נדירים. צורתם פריזמות לוחיות קצרות (עד 4 ס"מ) שטוחות או דמויות תיבה, המסתיימות בפירמידה כפולה. הטפרואיט נשבר בצורת קונכייה. הקשיות של המינרל בינונית, 6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.1 (גבוה יחסית למינרל שאינו מתכתי).
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של הטפרואיט נע בין 1.77 ל-1.86, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. מזווית אחת הוא נראה חום-אדמדם, מזווית שנייה הוא נראה אדמדם, ומזווית שלישית הוא נראה כחול ירקרק. צבעם של גבישי הטפרואיט הוא בדרך כלל אפור בגוון אפר (גוון שנתן למינרל את שמו), אך ניתן גם למצוא אותו בירוק-זית, ירוק כחלחל, חום אדמדם, ורוד או חסר צבע. לפיסה דקה מנוסרת של טפרואיט יש גוון ירוק חיוור.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1823 במכרה סטרלינג שבגבעת סטרלינג (Sterling Hill) ליד אוגדנסבורג (Ogdensburg) במחוז ססקס (Sussex) שבמדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית והתגלית פורסמה על ידי המינרלוג הגרמני אוגוסט ברייטהאופט (Johann Friedrich August Breithaupt; 1873-1791). מקור שם המינרל מיוונית "טפרוס" שפירושו "בגוון אפר" ומתייחס לגוון האפרפר הבלתי רגיל של המינרל.
שימושים
טפרואיט הוא בצר משני מאוד להפקת מנגן. גבישי טפרואיט, כמו מינרלים אחרים, נמכרים בחנויות לאספנים.
מקור ותפוצה
מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא טפרואיט כוללים את מכרה סטרלינג שבגבעת סטרלינג (Sterling Hill) ליד אוגדנסבורג (Ogdensburg) ב שבמדינת ניו ג'רזי (המקום בו נתגלה לראשונה), ובסמוך לספרטה (Sparta) במחוז אלגני (Alleghany) שבארצות הברית; בלנגבאן (Långban) בסמוך לפרסברג (Persberg) שבשוודיה; במחצבת מלדון (Meldon) באוקהפטון (Okehampton) בדבון שבאנגליה; גבישים גדולים ממכרה וסלס (Wessels), סמוך לקורומן (Kuruman) במחוז הכף בדרום אפריקה; ובמכרה קאסו מחוז טוטיגי שביפן.
יום הניצחון על יפן
יום הניצחון על יפן (באנגלית: Victory over Japan Day) הוא היום שבו התבצעה כניעת האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה, כניעה שסימלה רשמית את סיום המלחמה. ההודעה על הכניעה התאפיינה בחגיגות ניצחון בארצות הברית וגם ברחבי העולם.
החגיגות החלו ב-14 באוגוסט 1945, עם הודעת הממשלה היפנית על ההסכמה להיכנע, וחודשו ב-2 בספטמבר עם הכניעה הרשמית. כיום היום נחגג ב-15 באוגוסט בבריטניה, וב-2 בספטמבר בארצות הברית. ביפן מוכר היום כ-"יום הזיכרון לסיום המלחמה".
רקע היסטורי
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20, החלה יפן לבצע צעדים כלפי שלטון דמוקרטי במדינה. אולם, החברה היפנית לא הספיקה להטמיע את השיטה החדשה במידה מספקת כדי לעמוד בלחץ הפוליטי והכלכלי שגבר בשנות השלושים, מה שגרם לעלייה בכוחם של מנהיגי הצבא במדינה. השינויים בעמדות הכוח במדינה התאפשרו מההתייחסות הדו משמעית של החצר הקיסרית לרפורמות הדמוקרטיות, שפגעו כביכול במעמד הקיסר במדינה.
תפיסת עמדות הכוח על ידי מנהיגי הצבא אפשרה את הפלישה היפנית למנצ'וריה הסינית. בשנת 1931 כבשה יפן את חבל הארץ והקימה בה את מדינת מנצ'וקוו אשר נשלטה במשטר בובות, שבראשו עמד הקיסר הסיני-מנצ'ורי האחרון פויי. בשנת 1933 פרשה יפן מחברותה בחבר הלאומים, צעד שהושפע גם הוא ממדיניות ההתפשטות והכיבוש שהונהגה במדינה על ידי ראשי הצבא. אותה מדיניות הביאה אותה גם להכריז מלחמה על סין (מלחמת סין–יפן השנייה) ב-1937, ולהצטרף למדינות הציר של מלחמת העולם השנייה ב-27 בספטמבר 1940, בחתימה על ההסכם התלת-צדדי. ההצטרפות למלחמה, נתפסה בעיני היפנים כצעד שלבטח יביא אחריו מלחמה עם ארצות הברית, וזאת לאור המתח הרב ששרר ביחסים בין שתי המדינות. ב-26 ביולי 1941 נכנס לתוקפו האמברגו שהטילו האמריקאים על יפן, וכל הנכסים בבעלות יפנית בארצות הברית הוקפאו. צעדים אלו יצרו ביפן מצב לא יציב בו ראשי המערכת הפוליטית מנסים למנוע מלחמה על ידי חיפוש פתרון דיפלומטי (בהבינם שמלחמה בארצות הברית תגמר בתבוסה), בעוד מנהיגי הצבא חתרו לביצוע פעולה צבאית זריזה וניצחת. האמריקאים ציפו למתקפה בפיליפינים (וסידרו את כוחותיהם באיים בהתאם להשערה זו), אך היפנים העדיפו לתקוף בפרל הארבור. האמריקאים, שהאמינו כי ליפן לא יהיה האומץ הדרוש להתקפה על בסיס אמריקני בארצות הברית, קיבלו את ההתקפה, שהתרחשה ב-7 בדצמבר 1941, בהפתעה גמורה. למחרת המתקפה היפנית, ב-8 בדצמבר 1941, הודיעו ארצות הברית ובריטניה על הכרזת מלחמה רשמית על יפן.
חגיגות מוקדמות
בהדרגה החלה המלחמה נוטה לרעת היפנים. ועם תבוסת גרמניה הנאצית, הפנו בעלות הברית את כל משאביהן כנגד יפן. ב-6 באוגוסט 1945, הטילה ארצות הברית את פצצת "ילד קטן", על הירושימה. שלושה ימים לאחר מכן ב-9 באוגוסט, הוטלה פצצת "איש שמן" על נגסאקי. שני האירועים זכו לכינוי "הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי", במהלך שתי ההפצצות נהרגו עשרות אלפי אנשים. ב-9 באוגוסט הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, ופתחה במבצע סערת אוגוסט. במצב כזה היה ברור שלא ניתן להמשיך במלחמה. ב-10 באוגוסט, הודיע הקיסר הירוהיטו, על כוונתו להיכנע על פי תנאי הצהרת פוטסדאם, אם כי במספר שינויים, שבעלות הברית לא הסכימו לקבלם.
למרות זאת, החדשות המעודדות התפרסמו עד מהרה, וגרמו לגל של חגיגות מוקדמות ברחבי העולם. לדוגמה ריקוד גדול של חיילי בעלות הברית ברחוב ריג'נט, שבלונדון. בשאנז אליזה בפריז רקדו חיילים אמריקאים וצרפתים כשהם שרים את השיר "Don't Fence Me In". בברלין, פתחו חיילים אמריקאים בריקוד שמחה על כך שכעת הם מן הסתם לא יועברו להילחם באוקיינוס השקט. אליהם הצטרפו אזרחים גרמנים, ששמחו על כך שהפצצות הופעלו כנגד היפנים ולא כנגדם. בצ'ונגצ'ינג שבסין, נורו זיקוקי די-נור, כמחווה לארצות הברית. ואזרח אמריקאי אחד כמעט נמחץ למוות בידי אזרחים סינים שחיבקו אותו. במנילה שרו התושבים "אלוהים ברך את אמריקה". באוקינאווה חיילים אמריקאים לקחו נשק מכל הבא ליד וירו באוויר, כתוצאה מכך נהרגו מספר אנשים ועשרות נפצעו. במוסקבה לעומת זאת, העיתונים דיווחו בצמצום ובתמציתיות על ההפצצה ללא פרשנות פוליטית או מדעית.
החגיגות
ב-14 באוגוסט הקליט הקיסר הירוהיטו הודעת רדיו לעם היפני בה הודיע על החלטתו להיכנע. ניסיון אחרון מצד אנשי משרד המלחמה, בשיתוף פעולה עם חלק מאנשי המשמר הקיסרי, לבצע הפיכה כדי למנוע את הכניעה כשל והודעתו של הירוהיטו שודרה לעם היפני ב-15 באוגוסט בשעות אחר הצהריים על פי שעון יפן. מוקדם יותר באותו היום בהודעה רשמית מטעם הממשלה היפנית נאמר כי "קבלת תנאי מנשר פוטסדאם תתבצע בקרוב". הכניעה הרשמית יועדה להיות ב-2 בספטמבר. נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, נתן הוראה רשמית בה נאמר כי ההכרזה על יום ניצחון צריכה להתבצע רק עם כניעתה הרשמית של יפן, ולא יום אחד לפני כן.
כיום
ב-1946, נקבע ברפובליקה הסינית, ה-3 בספטמבר כ"יום הניצחון במלחמת ההתנגדות ביפן" (בסינית: 抗日戰爭勝利紀念日), והוא נחגג ברפובליקה העממית של סין עד היום. בקוריאה הדרומית, נחגג ב-15 באוגוסט "יום חזרת האור" (광복절) בו נחגג שחרור קוריאה משלטון יפני. החגיגות מתאפיינות בדרך כלל בדגלי קוריאה הדרומית המונפים מעל מבנים ציבוריים, טקס ראשי בנוכחות הנשיא, וחנינה על פשעים קלים. "היום הלאומי של וייטנאם" נערך ב-2 בספטמבר, אז נכנעה יפן, והו צ'י מין הכריז על עצמאות וייטנאם. מאז 2007 נעשו שינויים בתאריכי החגים המסורתיים שנקבעו ב-1945, אולם ה-2 בספטמבר נותר כחג העצמאות של וייטנאם. בארצות הברית, נחגג "יום הניצחון על יפן", ב-2 בספטמבר. אולם בהדרגה, בשל יחסיה הטובים של ארצות הברית עם יפן, ביטלו מרבית המדינות את החג. ב-1975 ביטלה אותו ארקנסו, וכיום המדינה היחידה שמקיימת אותו באופן רשמי היא רוד איילנד, שרבים מבניה נהרגו במערכה מול יפן.
דיאן פוסי
דיאן פוֹסי (באנגלית: Dian Fossey; 16 בינואר 1932 - 26 בדצמבר 1985) הייתה זואולוגית אמריקאית שחקרה ביסודיות מספר קבוצות של גורילות. היא התבוננה בהן מדי יום, במשך מספר שנים, ביערות של ההרים ברואנדה. את ההשראה הראשונית לעבודה במקום זה קיבלה מהפליאואנתרופולוג הבריטי המפורסם לואיס ליקי. במהלך מחקריה הייחודיים התקרבה פוסי לגורילות באופן יוצא דופן. שמה נודע למרחקים והיא זכתה להערכה רבה. בנוסף למחקר פעלה רבות לשימור הגורילות וסביבתן.
ילדות ונעורים
דיאן פוסי נולדה ב-16 בינואר 1932 בסן פרנסיסקו שבארצות הברית. אביה, ג'ורג' פוסי, היה סוכן ביטוח, ואמה, קיטי פוסי, הייתה עקרת בית. אביה לא הרוויח די כסף כדי לכלכל כראוי את משפחתו, ופנה לטיפה המרה. בעקבות האלכוהוליזם של אביה והעוני שממנו סבלה המשפחה, התגרשו אמה ואביה בשנת 1938. לאחר הגירושין קיבלה האם את המשמורת על דיאן וזמן לא רב לאחר מכן נישאה בשנית, לריצ'רד פרייס (Price), קבלן בניין. בשנים שלאחר הגירושין ניסה האב לשמור על קשר עם בתו, וגם פוסי השתוקקה לפגוש אותו ולא הייתה ביחסים טובים עם אביה החורג. בשנת 1968 התאבד אביה.
לפוסי הייתה מערכת יחסים מורכבת עם אביה החורג, שמעולם לא אימץ אותה רשמית. פרייס חינך את פוסי בקשיחות, הוא סירב לאפשר לה להחזיק בחיות מחמד והכריח אותה לאכול במטבח יחד עם מנהל משק הבית, עד הגיעה לגיל 10. בגלל יחס זה מצד אמה ואביה החורג, תרה פוסי בילדותה אחר תשומת לב. בבגרותה טענה שאמה הזניחה אותה, אולם האם הכחישה טענה זו.
לימודים וקריירה מוקדמת
לאחר תום לימודיה בבית הספר התיכון, נרשמה פוסי לקורס מקדים ללימודי וטרינריה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, בניגוד לדעתו של אביה המאמץ, שדחף אותה לעסוק בעסקים ולא לפנות ללימודים גבוהים. את לימודיה מימנה פוסי בעצמה: היא הייתה פקידה ועסקה בעבודות מעבדתיות, וגם עבדה כמכונאית במפעל. בלימודיה התקשתה בכימיה ובפיזיקה, ולכן עברה לאחר זמן מה לאוניברסיטת סן חוזה, שם למדה ריפוי בעיסוק וקיבלה תואר בוגר אוניברסיטה בשנת 1954. בתקופה זו עסקה גם ברכיבה על סוסים. לאחר זמן מה, השתקעה פוסי בקנטקי והייתה למנהלת מחלקת הריפוי בעיסוק בבית חולים בלואיסוויל. בתקופה זו, הפכה פוסי לקתולית.
פוסי החלה להתעניין בגורילות ההר, תת-מין של גורילה שהתגלה רק בראשית המאה ה-20, לאחר שקראה ספר שעוסק בהן, שחיבר הזואולוג ג'ורג' שלר (Schaller). בשנת 1963 לוותה פוסי מהבנק 8,000 דולרים ובהם מימנה טיול בן שישה שבועות באפריקה. בערוץ אולדובאי שבטנזניה פגשה פוסי בדוקטור לואיס ליקי ואשתו מארי שחקרו את האזור וחיפשו בו מאובנים של מיני הומינידים קדומים. פוסי עבדה לזמן קצר יחד עם הזוג ליקי, ולאחר מכן טסה לזאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) כדי לצפות בגורילות ההר. פוסי הוקסמה מהמפגש עם החיות העדינות והגדולות, ולאחר תום הטיול חזרה לביתה בקנטקי והמשיכה בעבודה בריפוי בעיסוק.
בשנת 1966 יצר לואיס ליקי קשר עם פוסי ודרבן אותה לשוב לזאיר ולחקור את הגורילות בבית הגידול הטבעי שלהן. בתחילה היססה פוסי להיענות להצעה בשל חוסר ניסיונה בעבודות מסוג זה, אולם לבסוף הביעה את הסכמתה.
עבודתה
פוסי החלה את מסעה בטנזניה בפגישה עם חוקרת השימפנזות הידועה ג'יין גודול, במטרה ללמוד את שיטות איסוף המידע שבהן השתמשה גודול. בשנת 1967 הקימה פוסי את מרכז המחקר "קַרִיסוֹקַה" ביער גשם מרוחק בהרי וירונגה (Virunga) שברואנדה. בשנת 1970 הופיעה תמונתה על שערו של הנשיונל ג'יאוגרפיק. בעקבות פרסום הגיליון התפרסמה פוסי ברחבי העולם, ורבים התוודעו למאמציה להצלת גורילת ההר מהכחדה. פוסי ניצלה את הפרסום הרב שזכתה לו כדי להסביר לציבור שהגורילות אינן מרושעות כפי שהן מוצגות לעיתים קרובות בסרטי קולנוע ובספרים, ושלמעשה מדובר ב"ענקים עדינים" שאינם פוגעים ללא סיבה. פוסי הצליחה במאמציה אלו במידה רבה, ותצלום שבו נראתה גורילה מחזיקה בעדינות את ידה של פוסי היה מהתצלומים הראשונים שבהם נראה מגע לא אלים בין גורילה החיה בבר לבין האדם.
במהלך שנות ה-70 חזרה פוסי לזמן מה לארצות הברית, כדי להשלים לימודים אקדמיים בזואולוגיה, ועם סיום הלימודים חזרה לאפריקה. לאחר שובה נוכחה לדעת שהגורילה האהובה עליה נורתה על ידי ציידים לא חוקיים, ובעקבות כך החליטה למקד את מאמציה בשימור הגורילות ובמלחמת חורמה בציד הבלתי חוקי. היא אף הקימה קרן בינלאומית שמטרתה למנוע ציד לא חוקי.
קשרי הקרבה הייחודיים שנרקמו בין פוסי לבין חיות הבר שחקרה, והרקע שלה כמרפאה בעיסוק, סייעו לה להפריך במידה רבה את הדימוי האלים של הגורילות. פוסי תמכה בשימור עולם החי ובהגנה על בעלי חיים בכלל, וגורילות ההר בפרט, וקידמה אותם לאורך כל חייה. היא הביעה תמיכה ב"שימור פעיל", היינו סיורים למניעת ציד בלתי-חוקי ושמירה על בתי הגידול של בעלי החיים (בניגוד לשימור פסיבי, שמתמקד בהסברה). במשך עשרים שנה ערכה מחקרים נרחבים על מספר קבוצות של גורילות, שאיתן פיתחה קשרי קרבה וידידות.
פוסי התנגדה נחרצות לגני חיות בגלל מספר סיבות. הראשונה היא השיטות שבהן נקטו מרבית גני החיות באותם הזמנים, כדי להביא בעלי חיים אל גן החיות: החיות ניצודו בבר, ולעיתים קרובות קבוצה שלמה נהרגה בניסיון להגן על אחד מבני המשפחה שניצוד. הסיבה השנייה היא שחיות רבות לא שרדו את המסע לגן החיות, והסיבה השלישית היא ששיעורי הרבייה ותוחלת החיים בגני החיות היו לעיתים קרובות נמוכים מהמתרחש בבר. בשנת 1978 ניסתה למנוע העברת שתי גורילות בר מרואנדה לגן החיות של קלן, וגילתה כי במהלך הציד נהרגו 20 גורילות. באופן כללי, ראתה פוסי בהחזקת בעלי חיים בגני חיות מעשה לא מוסרי.
במהלך רוב חייה, התנגדה פוסי לתיירות באזורי בר שבהם מצויים בעלי חיים בסכנת הכחדה. לקראת סוף חייה שינתה את דעתה בנושא זה, והתייחסה לתיירות כזו, בתנאי שהיא נעשית בצורה שלא תפריע את מנוחת החיות ("תיירות אקולוגית") כרע הכרחי וכאחד האמצעים היחידים להבטחת המשך חייהן של הגורילות בבר לאורך זמן.
ספרה של פוסי, "גורילות בערפל" (Gorillas in the Mist), זכה לשבחים מהאורניתולוג והאתולוג זוכה פרס נובל ניקולאס טינברגן. ספרה היה הספר הנמכר ביותר בכל הזמנים מבין הספרים העוסקים בגורילות. בשנת 1988 יצא סרט הקולנוע "גורילות בערפל: סיפורה של דיאן פוסי", המבוסס על הספר ועל מאמר של הרולד הייס שפורסם במגזין לייף, בבימויו של מייקל אפטד ובכיכובה של סיגורני ויבר. הסרט זכה להצלחה רבה, היה מועמד למספר פרסי אוסקר, וזכה במספר פרסי קולנוע אחרים. בשנת 2017 הופקה על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק המיני-סדרה הדוקומנטרית "דיאן פוסי: סודות בערפל".
מותה
בשלהי דצמבר 1985 נמצאה פוסי מתה בחדרה בתחנת המחקר קריסוקה. על גופתה נמצאו סימני אלימות רבים, אולם בגלל מיעוט דם על רצפת החדר נראה כי גופתה הושחתה רק לאחר שנרצחה. נראה כי הרצח התבצע על ידי ציידים עבריינים, שביקשו לנקום בה על מלחמתה בתופעת הציד הבלתי חוקי ובפגיעה בשטחי המחיה של הגורילות. בצוואתה קבעה פוסי כי כל כספה יעבור לקרן שהקימה למלחמה בציד הלא חוקי. עם זאת, אמה ערערה לגבי הכתוב בצוואה וזכתה בערעור, ולכן לא הועבר הכסף לארגון. פוסי קבורה באתר ברואנדה שהיא עצמה הקימה לקבורת הגורילות המתות שאותן הכירה. על מצבתה נכתב "איש לא אהב את הגורילות יותר ממנה".
יום הולדתה ה-82 צוין בשרבוט גוגל ב-16 בינואר 2014.
אלשיך
אלשיך הוא שם משפחה של שושלות רבנים תימניים המיוחסים לשבט לוי. במקור מערבית: أَلشَّيْخ א(ל)-שיח'.
{{פירושונים|
שונות
}}
בדרך אל הלב
בדרך אל הלב הוא אלבום הבכורה של הזמר והשחקן הישראלי גולן אזולאי. את האלבום הוציאה לאור ב-13 באוגוסט 2009 חברת התקליטים פליי רקורדס. אף שיר שנכלל בו לא נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים השונים, כמו מדיה פורסט ורשת ג'. בהקלטת האלבום השתתף דודו טסה.
אלפין MR5
אלפין MR5 (באנגלית: Elfin MR5) היא מכונית מרוץ מסוג "פורמולה 5000" אשר יוצרה על ידי יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ Elfin" Sports Cars" ה-אוסטרלית בין השנים 1971–1972.
סך הכול יוצרו 4 יחידות.
"אלפין MR5" מנצחת במרוצי מכוניות "פורמולה 5000"
בין השנים 1974 - 1973 נהג המרוצים האוסטרלי "John McCormack" הגיע למקום הראשון בדגם "אלפין MR5" בארבעה מרוצי מכוניות.
הקטור באליי
הקטור באליי (נולד ב-16 בנובמבר 1950 בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער. במונדיאל 1978 היה השוער המחליף של קבוצתו. בגלל שיעור קומתו של עמיתו, השוער אובלדו פיליול, הוא כמעט שלא השתתף במשחקים של הנבחרת הלאומית של ארגנטינה בשנה זו, אך הופעתו במשחק הידידות בין ארגנטינה לגרמניה זכור היטב בקרב אוהדי כדורגל.
אלפין MR5
מאפייני "פורמולה 5000"
מכוניות בעלות מושב יחיד הן בדרך כלל מכוניות הספורט הקיצוניות והמהירות ביותר בעולם המרוצים. בדרך כלל הן בעלות גלגל חשוף (Open wheel - שאינו מכוסה על ידי גוף המכונית) ושלדה מחומרים קלים וקשיחים.
הקטור באליי
הקריירה של באליי התחילה ב"סובלדיאה ארה" באסטודיאנטס דה לה פלטה, שם הוא היה אחד ממספר שוערים שניסו למלא את מקומו של אלברטו פולטי שהורחק. באליי, שהיה מוכר בכינוי "שוקולד" בשל עורו הכהה, שיחק גם בהוראקן, באינדפנדיינטה ובטאז'רס דה קורדובה שם נפצע בצורה קשה במשחק האחרון של עונת 1982/83. מחליפו במשחק היה אנחל קומיסו, שזאת הייתה הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הזאת.
אוגוסט
אוגוסט (מלטינית: Augustus) הוא החודש השמיני בלוח השנה הגרגוריאני.
במקור, חודש אוגוסט נקרא בשם "סקסטיליס" שפירושו 'שישי', כיוון שהחודש הזה היה החודש השישי בלוח השנה הרומי המקורי, שנפתח בחודש מרץ ושהיו בו עשרה חודשים בלבד מאחר שהחודשים ינואר ופברואר נוספו מאוחר יותר. שם החודש שהיה "סקסטיליס" שונה על ידי הקיסר אוגוסטוס שבחר לקרוא לחודש זה על שמו, מכיוון שהתרחשו בו אירועים חשובים הקשורים לעלייתו לשלטון, כגון: מינויו לקונסול, כיבוש מצרים, מותה של קלאופטרה וסיום מלחמות האזרחים.
באזור חצי הכדור הצפוני, אוגוסט הוא חודש קיצי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, אוגוסט הוא חודש חורפי.
בחודש אוגוסט יש 31 ימים.
מסנן אופטי
מסנן אופטי (בלעז: פילטר) הוא מתקן המאפשר העברה של אור, לפי תכונות מסוימות של האור דוגמת צבע וקיטוב, וחוסם את שאר הקרניים שאינן בעלות אותה התכונה.
למסננים אופטיים יש שימושים רבים בתחומי הצילום, התאורה, האופטיקה, האסטרונומיה ועוד.
שימושים באסטרונומיה
אסטרונומים משתמשים במסננים אופטיים לסינון אור המגיע מהשמש או מכוכב בהיר אחר המפריע לצפייה בגרם שמים אחר. הצורך בסינון אור קיים לעיתים אף בצפייה בכוכבי לכת הסמוכים לכדור הארץ דוגמת כוכב חמה, וזאת כתלות במיקום הצופה על פני כדור הארץ ובזוויתו של הכוכב.
ספטמבר
ספטמבר (מלטינית September) הוא החודש התשיעי בלוח השנה הגרגוריאני.
שמו של חודש זה נובע מהמילה הלטינית septem, סֵפְטֶם, שפירושה "שבע", מאחר שחודש זה היה החודש השביעי בלוח השנה הרומי המקורי. לוח זה נפתח בחודש מרץ והיו בו עשרה חודשים, כאשר חודשי החורף, ינואר ופברואר, אינם נספרים מכיוון שלא התבצעה בהם כל פעילות חקלאית.
באזורי חצי הכדור הצפוני, ספטמבר הוא ברובו חודש קיצי ובחלקו סתווי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי, ספטמבר הוא ברובו חודש חורפי ובחלקו אביבי.
בחודש ספטמבר יש 30 ימים.
בנק אוניקו
בנק אוניקו היה בנק למשכנתאות בישראל שנוסד בשנת 1959, וחדל מלשמש כבנק בשנת 1988, לאחר שרישיונו נשלל בידי בנק ישראל.
היסטוריה
הבנק הוקם בשנת 1959 על ידי קבוצת משקיעים יהודים מוונצואלה, בשנת 1963 הונפקו מניות הבנק בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1964 רכש את "בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" ושינה את שמו ל"בנק כללי לישראל". אך שנה אחר כך מכר את בנק כללי (שבהמשך הפך ליובנק) לאדמונד אדולף דה רוטשילד.
בשנת 1972 רכש את השליטה בבנק איש העסקים אמנון ברנס, שבשנת 1973 הפריד בין עסקי הבנק לחברת השקעות שעסקה במיזמי בנייה - "אוניקו חברה להשקעות בע"מ".
בשנת 1977 נמכרה השליטה בבנק לאיש העסקים יקותיאל פדרמן. בשנת 1981 רכש בנק לאומי את הבנק. בשנת 1988 נשלל רישיונו בידי בנק ישראל כחלק מהמדיניות לסגירת הבנקים הקטנים הרבים, שהיו בישראל באותן שנים. "אוניקו חברה להשקעות" המשיכה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד שנת 2001, כאשר הפכה לחברה פרטית בעקבות הצעת רכש של משפחת פדרמן.
פרויקטים של אוניקו
חברת אוניקו הייתה מעורבת בפרויקטים של בנייה ופיתוח בכל רחבי ישראל, ביניהם:
פארק פרוספקט
פארק פרוספקט (באנגלית: Prospect Park) הוא פארק ציבורי ששטחו 2.37 קמ"ר, המצוי ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הפארק ממוקם בין שכונת פארק סלואופ, קנזינגטון, וינדזור טראס ושדרות פלטבוש.
היסטוריה של הפארק
במקור היו השטחים שבהם נמצא כיום הפארק אזור ביצתי פתוח בו נערך במלחמת העצמאות של ארצות הברית קרב לונג איילנד - או "קרב המעבר" בין הבריטים למתיישבים. הקרב אירע באתר זה בשל גובהה של גבעת פרוספקט (60 מטרים) ומיקומה האסטרטגי.
בתחילת המאה ה-19 היה הפארק ברובו אזור חוות חקלאיות. העיר ברוקלין רכשה את הפארק בעלות של 4 מיליון דולר, והפארק נבנה בעלות נוספת של 5 מיליון דולר. התוכניות להקמת הפארק הוכנו עוד לפני מלחמת האזרחים האמריקנית בשנת 1860 אולם הופסקו בשל המלחמה. בשנת 1865 נשכרו שירותיהם של אולמסטד וווקס. אולמסטד שכנע את העיר לרכוש שטחים נוספים על מנת להגדיל את שטח הפארק ולאפשר את בניית האגם.
תוכניתם של אולמסטד וווקס
תוכניתו של הפארק הייתה מהפכנית בעת הקמתו. שטחי הפארק תוכננו מראש ועצבו על מנת ליצור שטחים שלכאורה נראים "פראיים וטבעיים". בעבודתם השתמשו אולמסטד וווקס בתמונות נוף שצולמו ברחבי ארצות הברית.
אולמסטד ווקס הפכו את הביצה שהייתה במקום למדשאה הגדולה, עקרו עצים ושתלו אותם במקומות אחרים על מנת ליצור את שטחי היער, וכן הקיפו את הפארק ביער סבוך על מנת לחצוץ בין העיר לבין הפארק
בתכנון נתיבי המים בפארק השתמשו אולמסטד ווקס בעמקים טבעיים ויצרו תעלה המקשרת בין מספר אגמים, ואגם ששטחו 240,000 מ"ר. בבניית נתיב המים יצרו בקעה מיוערת, הנחשבת ייחודית ביופייה בהשוואה לשטחים טבעיים "מתוכננים" אחרים.
האגמים בפארק פרוספקט
אחת היצירות היפות ביותר של אולמסטד וווקס הם נתיבי המים שבפארק. כל נתיבי המים שבפארק הם מעשי ידי אדם ועל פי תכנון של אולמסטד ווקס.
במהלך השנים ניזוקו חלקים מהפארק מבלאי, השחתה וזיהום. בשנת 1994 החלו בתוכנית שיקום הצפויה להימשך 25 שנים ולעלות 43 מיליון דולרים על מנת לשחזר את תוכניתם של אולמסטד וווקס.
נתיב המים שבפארק מתחיל בראש הרמה שנבנתה בפארק. המים זורמים במורד מפל פולוויל לבריכת פולוויל, ותחת גשר פולוויל. אזור זה משמש אתר קינון לציפורים נודדות והצמחייה באתר היא צמחיית ביצה. משם זורמים המים דרך הבריכה העליונה והבריכה התחתונה. המים זורמים במורד דרך אזור ביצתי נוסף, תחת גשר אסדייל ודרך אגם אמברג'יל, ומשם דרך מפלי אמברג'יל תחת גשר קשת האבן אל תוך הבקעה מעשי ידי האדם הקרויה "התהום". המים זורמים דרך קשתות נת'רמיד ואגם בינן בו שתולים צמחי מים רבים, ותחת גשר הפגודה וגשר בינן, וליד בית הסירות המשמש כיום כמרכז מבקרים, אל אגם ללווטר, ומשם תחת גשר ללווטר אל האגם המלאכותי - אגם פרוספקט ששטחו 240,000 מ"ר והכולל כמה איים מלאכותיים.
שטח המצוקים
אולמסטד ווקס ראו את הבקעה שבמרכז הפארק כליבו ושיאו של הפארק ושל הרמה הניצבת במרכזו של הפארק הבאה לחקות את הרי האדירונדק. הבקעה הצרה (שעומקה 30 מטרים) נפתחה מחדש בשנת 2003 לאחר שנים של הזנחה (השיפוצים החלו בשנת 1996), והנחל הזורם דרך הבקעה מוביל לעבר בית הסירות שתוכנן על ידי חברת האדריכלים הידועה מקים, מיד ווייט, שהיה אחת מפינות החמד בפופולריות בפארק בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בית הסירות, שכמו כל הפארק סבל הזנחה ואף היה מועמד להריסה, ניצל ביוזמתו של ראש העיר בשנות ה-80 של המאה ה-20 אד קוץ'.
השיפורים של רוברט מוזס
במהלך המאה ה-20 נוספו לפארק מתקנים רבים ביוזמתו של רוברט מוזס ובהם מתקני משחקים לילדים, ובניית קונכיית התזמורת ליד פסלו של המרקיז דה לה פאייט, אולם חלקיו הפנימיים של הפארק נותרו בהתאם לתוכניתם של אולמסטד ווקס, ובלא שיפוצים בלייה וסחף הביאו להרס של פני השטח. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נוסד ארגון ללא מטרת רווח - "איחוד פרוספקט פארק" (Prospect Park Alliance) במטרה לשקם את הפארק.
נופש ופנאי
בפארק מתקיימת ליגת כדור בסיס רך לנשים של פארק פרוספקט. כמו כן אפשר לרכב בפארק על סוסים מאורוות קנזינגטון. בתי סירות מאפשרים שיט באגם שבפארק וקונכיית הקונצרטים בפארק מאפשר את קיומה של סדרת קונצרטים בקיץ - סדרה שמתקיימת מדי שנה מאז שנת 1979.
כדור בסיס לנוער
בפארק שבעה מגרשי כדור בסיס - שנים מהם בגודל מלא, וחמישה, קטנים יותר, מיועדים לילדים בגילאים 8 - 12.
מעברי תנועה
על פי התקנות מותר למכוניות לעבור דרך הפארק רק בשעות העומס (7 - 9 בבוקר ו-5- 7 אחרי הצהריים), אולם המתנגדים למצב הקיים טוענים כי אלה השעות בהם מספר המשתמשים בפארק (אצנים, מטיילים ורוכבי אופניים) הוא הרב ביותר, ועל כן התנועה מסכנת אותם ביותר בשעות אלה.
ילדות מאושרת
ילדות מאושרת הוא אלבום האולפן השני של הזמר והשחקן הישראלי גולן אזולאי. את האלבום הוציאה לאור ב-19 באפריל 2016 חברת התקליטים פליי רקורדס. אף שיר שנכלל בו לא נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים השונים, כמו מדיה פורסט ורשת ג'.
ספירלת השתיקה
ספירלת השתיקה היא תאוריה בחקר התקשורת לפיה אמצעי התקשורת יכולים להשפיע משמעותית על דעת הקהל החברתית, בכך שהם יוצרים אשליה של דעה רווחת, אשר נתפסת בעיני הציבור כ"הדעה המקובלת" וכ"דעת הרוב". מהלך זה גורם לאדם הבודד לחוש שדעתו היא בעמדת מיעוט, ולהצניע אותה. כך נגרם, על-פי התאוריה, "אפקט דומינו" המביא בסופו של דבר לשינוי במציאות עצמה.
מהות ההשפעה
תיאורית ספירלת השתיקה מבוססת על מחקרים בפסיכולוגיה חברתית, שטוענים כי האדם כיצור חברתי נוטה לקונפורמיות חברתית. רוב האנשים חרדים ממצב של בדידות רעיונית ותחושה שהם בדעת מיעוט. האדם ישאף להיות חלק מהרוב ולקבל חיזוק לדעותיו ולכן ימנע מהבעת דעתו בסביבה עוינת מבחינה רעיונית. על גבי תחושות אלה, מפעיל האדם 'חוש סטטיסטי-למחצה', ובכך 'סוקר' האדם באופן לא מודע את דעת הקהל והלך הרוח בחברה בה הוא נמצא. על פי 'ממצאיו' ותפיסתו את דעת הרוב, יבחר האדם האם להביע את דעתו בקול, או לשמור אותה לעצמו.
בשלב השני בתהליך זה, נכנסת השפעת התקשורת. הדרך האפקטיבית ביותר עבור אדם להגיע למסקנות אודות אקלים הדעה בסביבתו - עוברת דרך סקירת הדעות הנשמעות באמצעי התקשורת. אולם על פי תאוריה זו, התקשורת יוצרת מציאות של קונצנזוס מסולף. התקשורת בוחרת, על פי השקפת עולמם של אנשיה, אילו דעות להציג כקונצנזוס ולהבליט את נוכחותן, ואילו קולות להשתיק או להציג כ'דעות הנמצאות מחוץ לקונצנזוס'.
ממילא, כאשר דעה מסוימת מוכחדת מהשיח הציבורי, או ממודרת כרדיקלית' נוצר האפקט הספירלי של 'מעגלים של שתיקה': הציבור איננו רוצה להימנות עם קומץ זה, להביע דעה שאיננה מקובלת, ולכן איננו מביע את דעתו. חוסר הבעת הדעה יוצרת אווירה של שתיקה, ויותר אנשים מצטרפים לשתיקה זו, שכן הם שומעים את הדעות המקובלות מסביבם ואינם שומעים הזדהות עם הדעות האחרות. מצב זה יוצר מציאות של 'רוב דומם', אשר איננו מביע את דעתו ופועל למימוש עמדות אלו, שכן הוא בטוח בהיותו חלק מדעת מיעוט.
נואלה-נוימן מתקדמת צעד אחד קדימה, ובעקבות מחקריו של סולומון אש טוענת שבכוחה של ספירלת השתיקה ליצור מצב בו אנשים לא רק שאינם מביעים את דעתם, אלא משתכנעים בדעה ההפוכה ומאמצים את דרכיה. השפעה זו נקראת גם 'אפקט העגלה המנצחת'- מצב שבו מידע מופץ לגבי דעת הרוב, מניע חלק מהאנשים לשנות את דעתם בהתאם לעמדת הרוב. אקלים הדעה הנתפס באמצעות אמצעי תקשורת ההמונים מעוות לעיתים את התפלגות הדעות האמתיות ועיוות זה מוביל לתהליך ספירלי של השתקה, אלה התופסים עצמם כמשתייכים למיעוט, ובדרך זו, בסופו של דבר, לניצחון בדעת הקהל האמיתית של הדעה המיוצגת בתקשורת כרווחת.
משמעות התאוריה
כוחה של התקשורת על פי ספירלת השתיקה נובע מיכולתה לעצב סביבת מידע. בדומה לאסכולות השונות של 'המסורת המאוחרת של תפיסת ההשפעה כחזקה', נתפסת התקשורת כאמצעי מתווך בין האדם הפרטי לבין המציאות, דרך עיצוב סביבת המידע הזמינה עבור הנמען. האסכולות השונות מבקרות את עיצובו של 'מידע' זה, וטוענות (כל אחת בדרכה) לעיוותים וסילופים במידע המונח לפני האזרח.
אסכולת ספירלת השתיקה, מציגה את החשיבות הרבה של התקשורת הבין-אישית. אולם בניגוד למסורות אחרות, מקומה של התקשורת הבין-אישית איננו בסינון השפעות התקשורת, אלא בחיזוק השפעות אלה ובהעצמת המסר התקשורתי.
יחסי אינדונזיה–יפן
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC שנערך בשנת 2014, 70% מהאינדונזים רואים את השפעתה של יפן על העולם באופן חיובי, כאשר 14% מביעים עמדה שלילית על יפן, מה שהופך את אינדונזיה לאחת המדינות הפרו-יפניות ביותר בעולם.
בתקופת הקולוניאליזם
בשנת 1942 פלשה ההאימפריה היפנית למדינות בדרום-מזרח אסיה, ובכללן אינדונזיה. היפנים השתלטו על אזורי ייצור הנפט העיקריים של איי הודו המזרחיים ההולנדיים בבורנאו, ג'אווה וסומטרה, והביסו את הכוחות ההולנדיים. היפנים עודדו את התפשטות הלאומיות האינדונזית בתקופת שלטונם בה, ובכך תרמו ליצירתם של מוסדות אינדונזיים חדשים ולעלייתם של מנהיגים פוליטיים כמו סוקרנו. באמצעות גיוס המנהיגים הלאומנים האינדונזיים, ניסו היפנים לגייס גם את תמיכת ההמונים לטובת מלחמתה במסגרת מלחמת העולם השנייה. חוויית הכיבוש היפני באינדונזיה השתנתה במידה ניכרת - רבים שהתגוררו באזורים שנחשבו חיוניים למאמץ המלחמתי של יפן סבלו עינויים, עבדות מינית, מעצר, הוצאה להורג ופשעי מלחמה אחרים. אלפים נלקחו מאינדונזיה כעובדי כפייה לפרויקטים צבאיים בהם היה שיעור מוות גבוה מאוד.
כדי לזכות בתמיכתם, לה הייתה זקוקה באופן נואש, האימפריה היפנית החלה לטפח את התנועה הלאומנית האינדונזית וסיפקה לבני נוער אינדונזיים אימונים צבאיים וכלי נשק. בנוסף, הקימה צבא מתנדבים מקומי בשם PETA. בהמשך, הכשרה צבאית זו הפכה לנכס משמעותי עבור הרפובליקה האינדונזית במהלך המהפכה הלאומית מ-1945 עד 1949.
בשנת 1945, כשהיו היפנים על סף תבוסה, ניסו ההולנדים לחדש את שליטתם באינדונזיה, אך היפנים העדיפו לתמוך בעצמאות אינדונזיה על פני השבתה לידי ההולנדים. ב-7 בספטמבר 1944 הבטיח ראש הממשלה היפני קוניאקי קויסו עצמאות לאינדונזיה, אך לא קבע מועד לקבלתה. ב-29 באפריל 1945 הקים הצבא היפני את BPUPKI - ועדה יפנית שמטרתה להכין את האי ג'אווה למתן העצמאות. על אף הקמתה של הוועדה, ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה בראשותו של סוקרנו באופן עצמאי וללא תמיכה רשמית של יפן.
היחסים לאחר עצמאותה של אינדונזיה
לאחר סיום הכיבוש היפני על אינדונזיה, כ-3,000 חיילים מהצבא היפני בחרו להישאר באינדונזיה ולהילחם לצד התושבים המקומיים נגד הכוחות ההולנדיים במלחמת העצמאות של אינדונזיה; בערך חצי נהרגו, שרבים מהם קבורים בבית הקברות לגיבורים צבאיים בקליבתה, ואילו החצי נוסף בחר להישאר באינדונזיה לאחר תום הלחימה, חלקם עוטרו כגיבורי עצמאות אינדונזיה.
העצמאות האינדונזית הוכרה במלואה על ידי רוב מדינות העולם עד סוף 1949 לאח מלחמת העצמאות של אינדונזיה העקובה מדם. באמצע שנות ה-50 החלו השיחות בין יפן לאינדונזיה על פיצויים בעקבות המלחמה אשר גבתה גם קורבנות יפניים, לאחר שנחתם הסכם סן פרנסיסקו. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1958.
בשנות ה-70 החלו היצרנים היפנים, בעיקר אלו בענף האלקטרוניקה, להקים מפעלים באינדונזיה; הדבר גרם לנהירה של אנשי יפן, בעיקר מנהלים וצוות טכני המחובר לתאגידים יפניים גדולים, אל עבר אינדונזיה. גם תעשיית הרכב היפנית החלה לשלוט בשוק האינדונזי וכיום נהנות יצרני הרכב היפניות מנתח השוק הגדול ביותר באינדונזיה. במקביל אנשי אינדונזיה החלו לצרוך מוצרי צריכה יפניים וקיבלו אותם בברכה לשוק האינדונזי.
עם זאת, השליטה הכלכלית היפנית על אינדונזיה הביאה למתיחות בין העם האינדונזי ליפן. חלק מהעם האינדונזי טען שהחברות האינדונזיות מקבלות נתח שוק מזערי מהשוק האינדונזי. בעקבות כך, כאשר ראש ממשלת יפן, קקואיי טנאקה, הגיע לביקור בעיר ג'קרטה ב-15 בינואר 1974 החלו הפגנות אנטי-יפניות שנערכו מ-14 בינואר ועד ל-17 בינואר 1974.
יחסים כלכליים
בשנת 2012 פעלו באינדונזיה בין 1,200 ל-1,300 חברות יפניות, וכ-12,000 אזרחים יפנים התגוררו באינדונזיה. יפן משקיעה באינדונזיה כבר עשרות שנים, בעיקר בענפי הרכב, מוצרי האלקטרוניקה, האנרגיה והכרייה. לפני הקמת הרפובליקה האינדונזית, היפנים ראו באינדונזיה מקור חשוב למשאבי טבע. הצורך היפני במשאבי טבע היה בין הסיבות שהביאו את האומה היפנית להתקדם אל עבר דרום-מזרח אסיה ולהמשיך בכיבושיהם בזמן מלחמת העולם השנייה. כיום אינדונזיה היא הספק העיקרי של יפן למשאבי טבע כגון: גז טבעי נוזלי, פחם, מינרלים, עיסת נייר, פירות ים כמו שרימפס וטונה, וקפה. אינדונזיה נחשבת לשוק מרכזי של מוצרי רכב ואלקטרוניקה יפנים. עבור עסקים יפנים, אינדונזיה מהווה כמקום לפעילות ייצור בעלות נמוכה וכן מקור למשאבי טבע שונים. כאלף חברות יפניות פועלות באינדונזיה ומעסיקות כ-300,000 איש.
מגמת העלייה במסחר של יפן באינדונזיה עלתה כתוצאה מגידול בהכנסות, גידול האוכלוסייה והגידול בצריכת מוצרי צריכה באינדונזיה. כתוצאה מכך, ההשקעה המסחרית של יפן אינה מוגבלת עוד למגזרים המסורתיים, וכעת כוללות גם מדיה קמעונאית, ומוצרי צריכה. רשתות יפניות שונות, חנויות אופנה, קמעונאות ומוצרי חשמל לבית, וחנויות ספרים נכנסו לאחרונה לשוק באינדונזיה.
המגמה של נפח הסחר בין המדינות בתקופת 2007–2011 חשפה עלייה ממוצעת של 11.97% לשנה, בנוסף, נתוני הסחר מראים עלייה משמעותית מ-30.15 מיליארד דולר בשנת 2007 ל-53.15 מיליארד דולר בשנת 2011.
יחסי תרבות ותיירות
התרבות היפנית ידועה באינדונזיה, מלבד סימני ההיכר הקלאסיים של התרבות היפנית כמו קימונו, איקבנה, אוריגמי או סמוראי, התרבות היפנית ידועה גם בקרב בני נוער אינדונזיים דרך תופעות תרבות הפופ כמו מאנגה, אנימה, ג'יי-פופ, ומשחקי וידאו. תכנות אנימציה יפניות פופולריות כמו דורימון צברו פופולריות בקרב אינדונזים. בנוסף לכך, גם יפנים רבים מתעניינים בתרבות האינדונזית. פולקלור בולט אינדונזי כגון ריקודי העם האינדונזי, בטיק, וגמלאן זכו לתשומת לב ביפן. באלי ובורובודור הפכו ליעדים פופולריים עבור תיירים יפנים: יפן היא אחת מהמקורות הגדולים ביותר לתיירות בבאלי.
ישנם מעל 85,000 אינדונזים הלומדים את השפה היפנית, המספר הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה והשישי בגודלו בעולם. ההתעניינות האינדונזית בשפה היפנית עוררה כמות גוברת של עסקים יפניים באינדונזיה מאז שנות ה-80, וגידול במספרם הגדול של התיירים היפנים המבקרים באינדונזיה. מיומנות ביפנית הפכה לנכס לא קטן עבור סטודנטים ועובדים אינדונזיים.
בשנת 2014 ביטלה ממשלת יפן את דרישות הוויזה לאזרחים אינדונזים המחזיקים בדרכון ביומטרי רגיל, במאמץ להגדיל את חילופי הדברים בין אנשים בין יפן לאינדונזיה.
השגריר היפני הנוכחי באינדונזיה, מסאפומי אישי, ידוע בחיבתו לאוכל מהמטבח האינדונזי. לעיתים קרובות הוא מפרסם את פעילויות האכילה שלו באינסטגרם, מה שהפך אותו למפורסם גם ביפן ובייחוד באינדונזיה.
סיוע יפני בפיתוח אינדונזיה
יפן היא אחת התורמות הגדולות ביותר לסיוע בפיתוח של אינדונזיה; הכסף היפני לסיוע בפיתוח אינדונזיה מועבר באמצעות סוכנות השיתוף הבינלאומית ביפן (JICA) ובאמצעות סוכנויות בינלאומיות אחרות בהן הבנק לפיתוח אסיה. בקרב מדינות ASEAN, אינדונזיה היא המדינה שמקבלת את הסיוע היפני הגדול ביותר בפיתוחה במשך ארבעים שנה, בין השנים 1967–2007, הוענק סיוע יפני לאינדונזיה במסגרת ההסדרים של הקבוצה הבין-ממשלתית באינדונזיה, ובהמשך הקבוצה המייעצת באינדונזיה.
לואיס פרחאן
לואיס פרחאן (אנגלית: Louis Farrakhan, נולד בשם לואיס יוג'ין וולקוט ב-11 במאי 1933), הוא מנהיג ארגון אומת האסלאם, תנועה דתית, חברתית ופוליטית של אפרו-אמריקנים בארצות הברית. הוא מבקר חריף של החברה האמריקאית וידוע באמרותיו האנטישמיות.
בצעירותו
פרחאן נולד ברובע הברונקס, בניו יורק, וגדל בשם יוג'ין וולקוט בקרב הקהילה הקריבית שברוקסברי בוסטון, מסצ'וסטס. אמו, שרה מאי מאנינג, היגרה מסנט קיטס ונוויס בשנות ה-20 של המאה ה-20, ואביו, פרסיבל קלארק, היה נהג מונית ניו-יורקי ממוצא ג'מייקני, אשר לא השתתף בגידול בנו. נכדו של פרחאן, מוסטפא, הוא גארד בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת וירג'יניה.
כילד, פרחאן ניגן בכינור. בגיל 6 ניתן לו הכינור הראשון שלו, ובגיל 13 ניגן במקהלה של בוסטון קולג' ובסימפוניה העממית של בוסטון. שנה מאוחר יותר, הוא החל לזכות בתחרויות ארציות, והיה אחד המשתתפים השחורים הראשונים ב Ted Mack Original Amateur Hour, שם זכה בפרס. מוקד מרכזי בילדותו של פרחאן היה הכנסייה האפיסקופלית של סנט קיפריאן אשר ממוקמת ברוקסברי, בוסטון. בבוסטון למד פרחאן בבית הספר הלטיני היוקרתי, והתיכון האנגלי. הוא למד שנתיים בקולג' וינסטון-סאלם להכשרת מורים עם מלגת ספורטאים, אך עזב על מנת להיות עם אשתו לעתיד, בטסי רוס, שהייתה הרה בבוסטון. כתוצאה מסיבוכים בהיריון, וולקוט עזב את הקולג' לימודיו.
בשנות החמישים, וולקוט הקליט מספר אלבומי קליפסו כזמר בשם "The Charmer".
התפתחות מוקדמת
בשנת 1955, כשהנהיג מופע בשיקגו שנקרא "Calypso Follies", הוא יצר לראשונה קשר עם רעיונותיו של הארגון. חברו מבוסטון, רודני סמית', הציג בפניו את דוקטרינת הארגון והוא השתתף בוועידה השנתית של הארגון שנוהלה על ידי אלייג'ה מחמד. הוא הצטרף רשמית לאומת האסלאם ביולי 1955, והפך ללואיס X. האות X סימנה את השמטתו של שם העבדות שהיה לו, ושמו המקורי שאבד לאבותיו, וכמו כן זוהי הקדמה לשם שיינתן לו בתהליך התאסלמותו הצפוי.
30 יום לאחר מכן, אלייג'ה מחמד טען כי על כל המוזיקאים החברים בארגון אומת האסלאם, לוותר על עיסוקם לחלוטין. פרחאן ביצע זאת לאחר שהופיע בפעם האחרונה במועדון קאנטרי. הוא ידוע בקרב משמיציו כ"קליפסו לואי".
לאחר הצטרפותו לאומת האסלאם, פרחאן צמח במהירות במעמדו בארגון עד שהפך לנשיא מסגד אומת האסלאם בבוסטון. הוא מונה לנשיא מסגד הארלם רב ההשפעה ושימש בתפקיד זה מ-1965 ועד 1975.
מנהיגותו
בשנת 1979, עיתון אומת האסלאם, נאומיו של מחמד נוסדו מחדש על ידי פרחאן תחת השם "הקריאה האחרונה". בשנת 1981, פרחאן ותומכיו ערכו את הוועידה השנתית הראשונה של הארגון בשיקגו מאז 1975. בנאום המרכזי של הוועידה, פרחאן ערך את הכרזתו הרשמית על שיקומה של אומת האסלאם על פי תורתו של אלייג'ה מחמד.
ב-12 בינואר 1995 נעצרה בתו של מלקולם אקס, קבילה שבאז, באשמת קשירת קשר לרצוח את פרחאן. לאחר מכן נטען כי האפ. בי. איי השתמש במודיע, מייקל פיצפטריק, על מנת להפליל את שבאז. לאחר מעצרה, פרחאן ערך מסיבת עיתונאים בשיקגו, שבה האשים את האפ. בי. איי בניסיון להחריף את המתח בין אומת האסלאם למשפחתו של מלקולם אקס. כ-4 חודשים לאחר מכן, ב-1 במאי, נציגות התביעה של ממשלת ארצות הברית זנחה את התיק נגד שבאז.
ב-6 במאי 1995, בכנס ציבורי שנערך בהארלם, ניו יורק, הגדיר התחלה חדשה, בשיתוף לואיס פרחאן ואלמנתו של מלקולם אקס, בטי שבאז. האירוע, שנועד בתחילה לגיוס כספים עבור הגנתה המשפטית של קבילה שבאז, הפך לאירוע הציבורי הראשון בין פרחאן, אומת האסלאם ומשפחת שבאז.
ב-16 באוקטובר 1995 ערך פרחאן צעדה רבת משתתפים בוושינגטון בשם "צעדת המיליון". פרחאן, יחד עם מנהיג הפנתרים השחורים מאליק זולו שבאז, אל שרפטון, אדיס דניאל ומנהיגים שחורים בולטים אחרים, ציינו את העשור לצעדת המיליון בעריכת צעדה נוספת מ-14 באוקטובר 2005 ועד 17 באוקטובר 2005 בוושינגטון.
בסקר שנערך בערוץ הבידור השחור (BET), פרחאן נבחר ל"איש השנה". בפברואר 2006 נערך סקר "הקולות השחורים" ב- AP-AOL, פרחאן נבחר במקום החמישי בסקר המנהיג השחור המשפיע ביותר, עם 4% מהקולות.
הוריקן קתרינה
בהתבטאויות שונות של פרחאן לאחר שהוריקן קתרינה הרסה חלקים גדולים מניו אורלינס, פרחאן טען כי היה חור בגודל של 7.6 מטר מתחת לאחד הסכרים המרכזיים שקרסו, ורמז כי קריסת הסכר הייתה כתוצאה מניסיון מכוון לסלק את האוכלוסייה השחורה ברובה מהעיר. מאוחר יותר פרחאן טען כי ראש העיר ריי נאגין אמר לו על המכתש שנוצר, במהלך פגישתם בדאלאס, טקסס. בהמשך, פרחאן טען כי העובדה שהסכר קרס יום לאחר פרוץ ההוריקן, מעיד על כך שההרס לא היה מנסיבות טבעיות. פרחאן העלה תהיות נוספות וקרא לערוך חקירה פדרלית על מקור השבר בסכר.
תמיכתו בברק אובמה
פרחאן טען כי מלחמת עיראק, כמו גם הכלכלה המדרדרת של ארצות הברית ומספרם הגובר של אסונות הטבע הפוקדים את המדינה, מעידים על "אומה בשקיעה". הוא טען כי נסיבות אלו הם הרקע לעליית הפופולריות של ברק אובמה.
כתגובה לטענות פרחאן, קמפיין אובמה הוציא הודעה המרחיקה את פרחאן מאובמה: "סנאטור אובמה היה נחרץ בהתנגדותו לטענותיו בעבר של מר פרחאן והוא אינו מבקש את תמיכת פרחאן". אובמה עצמו "שלל וגינה" את תמיכת פרחאן בריאיון לרשת NBC.
בהמשך פרחאן הכחיש את כי התבטאויותיו מהוות תמיכה באובמה, ואמר כי הוא אינו ממליץ לתומכיו כיצד להצביע בבחירות, ובלבד שיצביעו "למען האינטרס האישי שלהם".
אתרי אינטרנט המזוהים עם הימין, כגון World Net Daily ,דיווחו כי במהלך נאומו ב- Saviours' Day שנערך ב-24 בפברואר, פרחאן כינה את אובמה "המשיח". פרחאן צוטט באמרו כי "סנאטור אובמה הוא לא המשיח בוודאות, אך הוא מהווה סמל לאיחוד גזעים, קבוצות אתניות, אידאולוגיות, דתות ונותן לאנשים הרגשת אחדות, שאינה בהכרח עבודת השטן, אלא אני מאמין שזוהי עבודת האל".
בעקבות בחירות 2008 לנשיאות, פרחאן הסביר בריאיון לערוץ BET, כי נזהר כל הזמן שלא לשייך עצמו לאובמה. "דיברתי עליו (על אובמה), בצורה מאוד מחמיאה ויפה ועצרתי את עצמי מלשייך אותו. אך לצערי, או למזלי, איך שנסתכל על זה, התקשורת טענה כי אני "מאמץ" אותו, וכך הוא נאלץ לגנות את תמיכתי. אך זה לא עצר אותי מלתמוך בו".
הוא הסיר את תמיכתו מאובמה בעקבות התקיפה בלוב וכינה אותו "הנשיא היהודי הראשון".
בכנס אומת האסלאם ב-2012 התריע כי קיים חשש להתנקשות בחייו של אובמה על רקע שנאה גזעית.
התבטאויות אנטישמיות
באוקטובר 2018, הסירה פייסבוק סרטון מנאום שלו, אותו הקדיש ל"קהילה היהודית", ובו השווה את היהודים ל"טרמיטים". בנאום שנשא אותה שנה הכריז פרחאן: "הלבנים בדרך למטה, ואני, בחסד האל, הורדתי את המסכה מפניו של היהודי השטני. אני כאן כדי לומר לכם שזמנכם עבר". בהזדמנות אחרת אמר פרחאן כי "היהודים רצו לבשל את ישו בצואה רותחת."
בעיות בריאותיות
פרחאן הודיע כי הוא מאוד חולה, במכתב ששיגר ב-11 בספטמבר 2006 לתומכי אומת האסלאם וצוות הארגון. ע"פ המכתב שתוכנו פורסם בעיתון The Final Call, רופאים בקובה זיהו אצלו אולקוס. ע"פ המכתב, זיהומים נוספים גרמו לו לאבד כ-15 ק"ג. כמו כן הוא מפציר בהנהגת אומת האסלאם להחזיק מעמד כל עוד הוא משתקם.
פרחאן שוחרר מבית החולים ב-28 בינואר 2007, לאחר ניתוח בטן מורכב. הניתוח יועד לתקן נזק שנוצר בעקבות שתל רדיואקטיבי שהשתילו בבטנו מספר שנים קודם לכן על מנת לטפל בסרטן בלוטת הערמונית. בעקבות שהותו בבית החולים, פרסם פרחאן מכתב הוקרה לתומכיו ולדורשי שלומו, מכתב שאת תוכנו הוא נשא בנאום המרכזי של אספת אומת האסלאם השנתית בדטרויט.
נכון ל-2008 פראחן התגורר בקנווד, פרבר של שיקגו, וחלק מהזמן הוא שוהה בחווה של אומת האסלאם בניו באפלו, מישיגן.
אנדרטת כוחות השיטור הלאומית (לונדון)
אנדרטת כוחות השיטור הלאומית (באנגלית: National Police Memorial) היא אנדרטה הממוקמת ברובע וסטמינסטר במרכז העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. האנדרטה מנציחה את למעלה מ-4,000 אנשי כוחות השיטור של הממלכה המאוחדת אשר נפלו במילוי תפקידם. האנדרטה תוכננה על ידי לורד נורמן פוסטר ופר ארנולדי. האנדרטה ממוקמת בפינת המאל ודרך משמר הסוסים, בסמוך לבניין האדמירליות הישן.
היסטוריה
בשנת 1984, בעקבות רציחתה של השוטרת איבון פלטשר, ייסד במאי הסרטים מייקל וינר את קרן ההנצחה לשוטרים. בשנים הראשונות לאחר הקמתה, התרכזה הקרן בהקמת אנדרטאות לשוטרים שנפלו בעת מילוי תפקידם - אנדרטאות אלה הוקמו במקום נפילתם של השוטרים.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה הקרן לפעול להקמת אנדרטה לאומית, ולאיסוף תרומות למטרה זו. וינר בעצמו תרם סכום של 500,000 ליש"ט להקמת האנדרטה.
סכום התרומות הכולל שנאסף לצורך הקמת האנדרטה היה 2.3 מיליון ליש"ט. באוקטובר 2002, לאחר פעילות ציבורית של כ-10 שנים, הסכימה מועצת הסיטי של וסטמינסטר להקים את האנדרטה בשטחה.
תכנון האנדרטה והקמתה
האנדרטה תוכננה על ידי לורד נורמן פוסטר והמעצב הדני פר ארנולדי. האנדרטה נבנתה סביב ארובת אוורור של קו בייקרלו של הרכבת התחתית של לונדון אשר היה במקום קודם לכן.
ב-22 ביולי 2004 נערך טקס הנחת אבן הפינה לאנדרטה, בנוכחות ראש ממשלת בריטניה דאז טוני בלייר, מייקל וינר וראשי המשטרה המטרופולינית ומשטרת מנצ'סטר רבתי (יחידות המשטרה להן מספר הנופלים הגבוה ביותר).
האנדרטה נחנכה ב-26 באפריל 2005 בנוכחות מלכת הממלכה המאוחדת אליזבת השנייה, ובנוכחות טוני בלייר, מייקל הוורד וצ'ארלס קנדי (ראשי מפלגות הגדולות בפרלמנט הבריטי). בטקס נכח משמר כבוד של 56 קציני משטרה הלובשים מדים של 56 יחידות המשטרה הפועלות בממלכה המאוחדת.
בשנת 2006 זכה עיצוב האנדרטה בפרס המכון המלכותי של האדריכלים הבריטיים.
תיאור האנדרטה
האנדרטה מורכבת ממבנה מלבני שחור (המקיף את תעלת האוורור של קו הרכבת התחתית) ומעמוד זיכרון עשוי זכוכית כחולה, הניצב בתוך בריכת השתקפות. משטח מקשר בין שני חלקי האנדרטה. על החזית הצפונית של הקיר השחור נכתב:
בקיר השחור חלון ובו מוצגת ספר שמות הנופלים. עמוד הזכוכית מואר באור כחול באמצעות סיבים אופטיים. אור כחול זה בא לסמל את המנורה הכחולה התלויה באופן מסורתי בחזית מבני משטרה בממלכה המאוחדת. גובה עמוד הזיכרון 7.4 מטרים, משקלו 28.6 טונות והוא מורכב מ-622 משטחי זכוכית המוצמדים זה לזה (שטחם הכולל 954 מ"ר). עמוד זה יוצר הפרדה בין ההולכים לאורך שדרת המאל לבין המביטים בספר הזיכרון בו רשומים שמות 1,600 אנשי כוחות השיטור שנהרגו בעת מניעת פשעים או ביצוע מעצרים.
ביקורת
ביקורת רבה הועלתה כנגד האנדרטה, הן בשל העובדה שרשימת השמות המופיעה באנדרטה כוללת רק אנשי כוחות שיטור שנהרגו במהלך מעצרים או במניעת פשע, ולא כל השוטרים שנהרגו בעת מילוי תפקידם, הן בשל העובדה שרשימת השמות מוגנת מאחורי לוח זכוכית, דבר המונע העברת הדפים ברשימה וצפייה בה במלואה, והן בשל בחירת מיקומה של האנדרטה בליבו של פארק היסטוריה. ביקורת נוספת הועלתה כנגד הכללה ברשימה שמות שוטרים ממשטרת אלסטר שנהרגו במהומות באירלנד, בטענה ששוטרים אלה היוו למעשה כוח כובש מדינה זרה, ופעולותיהם לא היו פעולות שיטור.
סאביק
קפטן סאביק (באנגלית: Saavik) היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". היא הופיעה לראשונה בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" (1982) בגילומה של קירסטי אלי. רובין קרטיס לקחה על עצמה את התפקיד בסרט ההמשך, "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק" (1984), ובסרט שלאחר מכן, "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה" (1986).
גרף דו-צדדי
בתורת הגרפים, גרף דו-צדדי (נקרא גם גרף דו-חלקי) הוא גרף שבו ניתן לחלק את הקודקודים לשתי קבוצות זרות, כך שלא קיימת קשת בין שני קודקודים השייכים לאותה הקבוצה.
סאביק
ביוגרפיה של הדמות
הרקע של סאביק מעולם לא נחקר על המסך. לעומת זאת, ההיסטוריה שלה כבר קורמת עור ובשר ברומנים וספרי קומיקס, למרות שאף אחד ממקורות אלה אינם נחשבים כחלק מהקאנון של מסע בין כוכבים. על פי הרומנים והקומיקס, סאביק נולדה ב"הלגארד" (Hellguard), מושבת רומולאנים נטושה. היא חצי וולקנית וחצי רומולאנית. שורת דיאלוג, שהייתה יכולה לחשוף זאת ב"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", נחתכה מהסרט בשלב העריכה ומעולם לא הוחזרה; כתוצאה מכך, הקאנוניזציה של פיסת מידע זו שימשה מקור לוויכוחים במשך למעלה משני עשורים. יחד עם זאת, הדבר מסביר במידת מה את התנהגותה הקצת נרגשת של הדמות בסרט זה, על אף שהיא אימצה לעצמה אורח-חיים וולקני בהופעות מאוחרות יותר. ברומנים של "מסע בין כוכבים" ישנן לעיתים קרובות התייחסויות למוצא המעורב של הוריה של סאביק. עם זאת, אם המוצא המעורב שלה ישולב בקאנון של "מסע בין כוכבים", יהיה בכך הפרה של ההמשכיות, שנוצרה בפרק "Balance of Terror" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" (אשר עלילתו מתרחשת לאחר לידתה של סאביק), בו צי הכוכבים מגלה לראשונה כי קיים דמיון רב בין הרומולאנים לבין הוולקנים, עובדה שנראה כי איננה ידועה גם לוולקנים (או לכל הפחות - איננה ידועה באותה העת לספוק, בעל הידע הנרחב). על פי רומנים שאינם חלק מהקאנון, לעומת זאת, נטען כי לפחות חלק מהוולקנים היו מודעים היטב למורשת הרומולאנית שלהם, אבל בכוונה הסתירו מידע זה מהפדרציה, בהתחשב בכך שזה עניין פנימי מביך שלא צריך להיחשף בפני בעלי בריתם. סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ביססה בקאנון כי כמה פלגים של השלטון הוולקני היו מודעים לקשר כבר במאה ה-22. בנוסף, הייתה מחלוקת האם ספוק הציל את סאביק הילדה לפני או אחרי ההתרחשויות שאירעו בפרק "Balance of Terror". הצלה שהתרחשה לאחר פרק זה - איננה יוצרת סתירה עם הידע של הוולקנים אודות הרומולאנים.
על פי מספר מקורות, שאינם קאנוניים, סיפור הרקע של סאביק הוא כדקלמן: היא ניצלה מהמושבה, יחד עם ילדים אחרים, על ידי ספוק, והיא אומצה על ידי הוריו - השגריר סארק ואשתו אמנדה גרייסון. בהולכה בעקבותיו של אחיה-המאמץ והמודל שלה לחיקוי - היא נרשמת ללימודים באקדמיה של צי הכוכבים. בספר שאינו קאנוני משנת 1990 בשם "Pandora Principle" מאת קרולין קלאוז, נקבע כי ארבע ספינות מחקר וולקניות נתפסו על ידי הרומולאנים. אנשי הצוות הוולקנים נחטפו על ידי מדענים רומולאנים ובאמצעות מניפולציות שונות נוצרו ילדים - חצי רומולאנים וחצי וולקנים - כמו סאביק, לצורך שימוש בניסויי שליטה מוחית. מדענים וולקנים גילו אודות הניסויים הסודיים, ויצאו להצלת סאביק ויתר הילדים הניצולים מהלגארד. ספוק איים כי אם לניצולים לא תינתן אזרחות וולקנית - הוא יחשוף את הסיפור לרשויות הפדרציה, ביחד עם הסוד אודות מחזור הזדווגות הוולקני (הפון-פאר). חברים אחרים במפלגה רצו לחנך אותם במקום אחר ולשלוח את הילדים לחיים בעולמות אחרים מוולקן. קלאוז כותבת ששמה של סאביק הוא ממוצא רומולאני, ופירושו: "חתול קטן". ב-"Pandora Principle", סאביק, בניגוד לשאר הילדים הניצולים, חצי רומולאנים וחצי וולקנים, מסרבת לעבור בדיקת DNA על מנת לזהות את קרובי משפחתה הוולקנים. במקום זאת, ספוק, אשר איתו היא ביססה קשר, לוקח חופשה אישית למשך שנה, על מנת "לתרבת" ולחנך את סאביק, בת ה-9–10. סאביק גדלה מחוץ לוולקן, בבתי משפחות אומנות או פנימיות שנבחרו על ידי ספוק, עד אשר היא מתקבלת לאקדמיה של צי הכוכבים כשהיא בגיל העשרה. הדבר מתיישב עם אירועי "מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", בהם סאביק אומרת כי מעולם לא הייתה בוולקן לפני כן. לאחר סיום לימודיה, כחלק מלימודי השדה של הכשרתה, לוטננט סאביק הצעירה הצטרפה אל צוות ספינת החלל אנטרפרייז תחת פיקודו של אדמירל קירק, כאשר זו מותקפת על ידי אויבו הוותיק חאן נוניאן סינג, אשר מבקש נקמה על כישלונה של המושבה סטי אלפא 5 ומותה של אשתו מרלה מק'גיברס.