cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ניפר שחאדה
קורות חיים
ג'ניפר שחאדה נולדה למשפחה מעורבת יהודית-ערבית. אביה הוא מייק שחאדה, שחמטאי ואמה סאלי סולומון היא יהודייה, פרופסור לכימיה באוניברסיטה. אחיה גרג שחאדה הגיע לדרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1992 ג'ניפר שחאדה זכתה באליפות ארצות הברית לנוער. בשנת 2002 היא זכתה באליפות ארצות הברית בשחמט לנשים ועשתה זאת שוב בשנת 2004.
שחאדה למדה באוניברסיטת ניו יורק וקיבלה תואר בספרות. היא עובדת כעיתונאית בתחום השחמט וגם כותבת ספרים.
שחאדה היא שחקנית פוקר.
תתרי
תֶתרי (בגאורגית: თეთრი) היא היחידה המוניטרית הבסיסית בגאורגיה. תתרי הוכנס למחזור בשנת 1995.
המילה "תתרי" ("לבן") אומצה מהמונח המתאר מטבעות זהב, כסף או נחושת, שהיה ידוע בעת העתיקה ובימי הביניים בגאורגיה.
ערך
100 תתרי = 1 לארי
ניצה בן-דב
ניצה בן-דב (שמה המקורי: ניצה פרוכטמן; נולדה ב-10 במרץ 1950) היא חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה. כלת פרס ישראל לחקר הספרות העברית והכללית לשנת תשפ"א (2021).
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב להורים ניצולי השואה. אביה, דב פרוכטמן, שימש מורה לספרות וכתב שורה של מחקרים אודות יצירתו של ש"י עגנון. סיימה את לימודיה בבית הספר תיכון חדש בתל אביב ב-1968. את שירותה בצה"ל (1968–1970) עשתה בנח"ל, בהיאחזות נח"ל גולן.
למדה ספרות עברית ומקרא לתואר ראשון, באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השנים 1970–1973. השלימה תעודת הוראה ב-1974. את לימודי התואר השני והתואר השלישי, שהתקיימו בין השנים 1974–1983, סיימה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' רוברט (אורי) אלטר, עסקה בחלומות ופסיכולוגיה ביצירות עגנון וקפקא. בין השנים 1986–1989 כיהנה כמרצה בכירה באוניברסיטת פרינסטון, ארצות הברית.
משנת 1989 מרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה. בשנת 1999 מונתה לפרופסור חבר, בשנת 2010 מונתה לפרופסור מן המניין. שימשה כעורכת הראשית של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה (1996–2000) וכן כיו"ר הערוץ האקדמי (2001–2005). הקימה שתי תוכניות לתארים מתקדמים ועמדה בראשן: נשים ומגדר ולימודי תרבות. הובילה במשך 5 שנים את סדרת ההרצאות "בדרכן".
בשנת 2023 קיבלה את התואר "יקירת חיפה".
נשואה לד"ר יוסי בן-דב, בעבר מנכ"ל חברת "עת הדעת", העוסקת בחינוך בעזרת טכנולוגיה, והמנהל הכללי של בית הספר הריאלי העברי בחיפה. להם שלושה ילדים ו 7 נכדים.
מחקריה
בן-דב פרסמה ספרים, מאמרים ומסות בתחום הספרות העברית החדשה. מחקריה עוסקים ביצירותיהם של ש"י עגנון, אברהם ב. יהושע, עמוס עוז, ס. יזהר, יהודה עמיחי, יהושע קנז, יהודית הנדל, חיים באר, סמי מיכאל, צרויה שלו, יהודית רותם, דליה רביקוביץ' ואסף ענברי וכן במתן פרשנות לסיפורי המקרא. המתודות המחקריות המאפיינות את בן-דב מגוונות ומשתנות, ומניבות מחקרים סטרוקטורליסטיים, פמיניסטיים, פסיכואנליטיים ואוטוביוגרפיים. מחקריה משלבים בין מתודות אלו, לבין בחינה תוך-טקסטואלית ובין-טקסטואלית, של היוצרים אותם היא חוקרת. בראש ובראשונה מזוהה בן-דב עם חקר עגנון.
ספרה Agnon's Art of Indirection: Uncovering Latent Content in the Fiction of S.Y Agnon, (בריל, 1993), חשף את האפשרות לנתח את יצירת עגנון (המתאפיינת ב"אמנות העקיפוּת", מושג שטבעה בן-דב), גם כאשר זו מתורגמת לאנגלית. בן-דב לא רק קירבה את עגנון לחוקרי הספרות מחוץ לישראל, כי אם גם המחישה, שניתן לנתח באופן מילולי, על ידי קריאה צמודה, את הייחודיות של יצירת עגנון, גם כאשר זו מיתרגמת לשפות זרות. המחקר הפריך את קביעתה של סינתיה אוזיק, לפיה "הנסיך העברי הוא קבצן באנגלית". אף על פי שיחסי מִשמוע בין הרובד ה"סמוי" ל"גלוי" קשורים בנימי נפשה של השפה העברית, בן-דב ממחישה שגדולתו של הסופר צריכה לעמוד לו גם מעבר לתרגום. הספר סוקר את השיטות, התמות והחומרים באמנותו של עגנון ומרבה לעסוק בחלומות ובפירושם. בספר מוצגים צמתים של משמעות ביצירות עגנון, שבהם נחשפים רבדים שונים – פסיכואנליטיים ותרבותיים וכן מתקיים דיון אודות תשתיות מקראיות, אותן הקורא האנגלי יכול לאתר בתרגומי היצירות, בשונה מן התשתיות התלמודיות. ניתוחיה של בן-דב קרבו את קוראי האנגלית ליצירתו של עגנון, והגדירו את עגנון כמודרניסט שיצירתו אוצרת משמעויות אוניברסליות. כמו כן המחקר התווה דרך לתרגום שיפצה על המעבר לשפה זרה, ויעביר לקורא בשפתו את טביעתה הייחודית של האסתטיקה העגנונית.
הספר אהבות לא מאושרות: תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון (אפקים, עם עובד, 1997), מרחיב את הדיון בקורפוס העגנוני וכולל דיונים פסיכואנליטיים ברוח פרויד ויונג, ולצדם דיונים בין-טקסטואליים, הן ספרותיים – באשר לזיקות שבין עגנון למאן, קפקא, וולטר ופלובר, והן אמנותיים-אנתרופולוגיים, בזיקת היצירות לציוריהם של רמברנדט ובקלין. השילוב בין המתודות בונה פרשנות תרבותית אוטונומית המפענחת את הדמות העגנונית, כמו גם את החברה ממנה היא נובעת. המשותף לקורפוס הנידון, הוא תמת האהבה הבלתי מאושרת והתסכול שזו מזמנת. בספר, מקיימת בן-דב דיאלוג פרשני עם חוקרי עגנון ומבקריו, ומתווה דרך פרשנות חתרנית ומקורית ליצירותיו.
ספרה והיא תהילתֶךָ: עיונים ביצירות ש"י עגנון, א"ב יהושע ועמוס עוז (שוקן, 2006), עוסק הן במחקר תוך-טקסטואלי פרטני, הממפה תמות יסוד ותבניות סיפוריות חוזרות ונשנות אצל עגנון, יהושע ועוז והן במחקר בין-טקסטואלי, הממחיש את נקודות ההשקה בין יהושע (לו הוקדש ספרה של בן-דב בכיוון הנגדי (1995), שעסק ברומן 'מר מאני') ועוז לבין עגנון, יוצר "תמות האב" ומודלים ספרותיים מהם יונקים עוז ויהושע. בנוסף, מצביע הספר על נקודות הייחוד ביצירותיהם של עוז ויהושע, לאחר שהם מבססים נוסח סיפורי בשל. הטקסטים בהם בחרה החוקרת לדון, הם טקסטים מכוננים, ולמעשה על-זמניים: "בדמי ימיה", "הרופא וגרושתו" ו"שירה", לעגנון; "השיבה מהודו", "מסע אל תום האלף", "הכלה המשחררת" ו"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", ליהושע; "לדעת אישה", "המצב השלישי" ו"סיפור על אהבה וחושך", לעוז. טקסטים אלו מהווים נקודת מוצא בפנייה אל סיפורת היוצר, ומהם שולחת החוקרת חִצים אל מכלול יצירתו. טקסטים אלו, שהתקבלותם כיום מלאה בקרב הקורא, עוררו עם יציאתם פולמוס ספרותי וחברתי. הבחירה דווקא בטקסטים אלו, מעידה על יכולתה של הספרות להקדים את זמנה ועל המאבקים המחקריים המלווים את יציאתו של טקסט, עד להתקבלותו הקאנונית.
ספרה חיים כתובים: על אוטוביוגרפית ספרותיות ישראליות (שוקן, 2011) הוא תגובה מחקרית לגל הפרוזה האוטוביוגרפית והביוגרפית שמציף את הספרות העברית (והכללית) מתחילת שנות התשעים של המאה העשרים. בן-דב מציינת את "מקדמות" של ס. יזהר, שהתפרסם ב-1992, כנקודת פתיחה למגמה מובהקת זאת בספרות הישראלית. בדיונה על מקדמות וברומנים האוטוביוגרפיים המוצהרים שבאו בעקבותיו – "חבלים" של חיים באר (1998), "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז (2002), "הדבר היה ככה" של מאיר שלו (2009), "חסד ספרדי" של א"ב יהושע (2011) – היא ממחישה את כפל הפנים של הסוגה הזאת: מצד אחד תיאור גלוי או גלוי למחצה של עובדות, ומצד שני - יצירת אמנות מחושבת היטב. בו-זמנית בוחנת בן-דב את הדיאלקטיקה בין היצירה האוטוביוגרפיה המוצהרת המאוחרת לבין יצירות קודמות של הסופרים הללו.
בן דב בוחנת גם יצירות אוטוביוגרפיות שקדמו לגל הדחוס של סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים-ואחת: את הסיפור "הסימן" של עגנון, שהגרסה השלמה שלו התפרסמה ב-1962, את שני הרומנים האוטוביוגרפיים למחצה של סמי מיכאל "חסות" ו"חופן של ערפל" שהתפרסמו בסוף שנות השבעים של המאה העשרים, ואת מכלול יצירתה הפרוזאית והשירית של דליה רביקוביץ שחוויית היתמות בוקעת ממנה.
"חיים כתובים" מכיל גם דיונים ספרותיים ביצירות שאינן ספרותיות במובהק, כמו ספר הזיכרונות של חוקר הספרות ששון סומך "בגדאד אתמול" (2004), הביוגרפיה שכתבה ההיסטוריונית אניטה שפירא על יוסף חיים ברנר (2008), ורומן הקיבוץ של אסף ענברי "הביתה" (2009). "חיים כתובים" מכיל מבוא בן שלושה חלקים ואחרית דבר.
ספרה חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית (שוקן, 2016) עוסק בתודעת המלחמה, בחוויות הצבא, בדחף לנקום, במקומו של היחיד בתוך קבוצה, ביחסי כובש–נכבש ובהתמודדות עם אובדן ושכול כפי שהם משתקפים ביצירות נבחרות בסיפורת הישראלית, ממלחמת העולם הראשונה ועד לערב מלחמת לבנון השנייה. כל פרק מתמקד בסוגיה אחרת בקיום היהודי והישראלי החי בצל מלחמות.
ספרה אל מקום שהלב מושך (שוקן, 2022) מחולק לתשעה שערים, וכל שער מכיל פרק אחד או פרקים אחדים העוסקים ביצירתו של סופר/ת או חוקר ספרות אחר: ש"י עגנון, יהודה עמיחי, א"ב יהושע, צרויה שלו, עמוס עוז, חיים באר, דן מירון, שמואל אבנרי, אליהו מידניק, אורי אלטר. נאספו בספר מאמרים ורשימות שעדיין לא כונסו באחד מספריה של ניצה בן דב ושיש ביניהם קשרים תמטיים ואחרים. את כותרת הספר מסבירה בן־דב, שבלשונו של עגנון היא "לקחה לה לב" לכתוב על יצירות, מפני שהן ושכמותן לקחו את לבה.
מאמריה של ניצה בן-דב הופיעו גם באנגלית, איטלקית וספרדית. היא זכתה בפרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול (1996), בפרס קריב לחקר הספרות העברית מטעם ראש עיריית חיפה (1998), בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרה "חיי מלחמה" (2018) ובפרס ישראל לחקר הספרות העברית (2021).
לקריאה נוספת
על ספריה:
קישורים חיצוניים
על ספריה: מכּתביה:
עיסוי ארוטי
עיסוי ארוטי הוא סגנון עיסוי המבוסס על עיסוי קלאסי המשלב מגע בעל נופך מיני בגוף, על פי סגנון המתואם בין המטופל למטפל.
שימוש בטכניקות העיסוי על האזורים הארוגניים יכול להביא לסיפוק מיני כאשר העיסוי הארוטי מהווה חלק ממשחק מקדים או אקט מיני בפני עצמו.
את העיסוי יבצעו פרטנרים מיניים אחד לשני או מעסים בתשלום כאשר קיימת תעשייה נרחבת שחוקיותה מוטלת בספק, לרוב במקומות המכנים עצמם "ספא" ו"סאונה".
אופן הטיפול
עיסוי ארוטי אינו טיפול בתחום הרפואה המשלימה ולמעשה הוא מתן שירותי מין לכל דבר המשתמש בשם ב"לשון נקייה". הוא יכול להתבצע במספר אופנים, למשל כחלק מעיסוי קלאסי (כמו עיסוי שוודי או עיסוי משולב), כחלק מעיסוי טנטרי, כעיסוי בפני עצמו ללא הקדמות, או בשילוב של עיסוי מסוג אחר.
אצל נשים, אזורי העיסוי העיקריים הם השדיים וכף הערווה (החדרת אצבעות), ובגברים, הפין והאשכים (הנדג'וב).
העיסוי מתבצע בדרך כלל על גבי מיטת טיפולים סטנדרטית. לרוב, המטופל או המטופלת שוכבים בתחילת הטיפול על בטנם, וראשם מונח בתוך שקע הבנוי במיטה, כאשר פניהם כלפי מטה; בהמשך הטיפול נשכבים המטופלים על גבם, או על צדם. על פי רוב הם לבושים בתחילת הטיפול בתחתונים בלבד, ומכוסים במגבת או כיסוי קליל אחר לשם יצירת תחושת הגנה אישית כך שאינם חשופים מדי בפני המטפל הזר; רק בשלב מתקדם של הטיפול, ובהסכמת המטופל, ניתן להישאר בעירום מלא. ניתן להתחיל את הטיפול בשיחה קצרה בין המטפל למטופל, כדי ליצור קרבה ולהעניק תחושת ביטחון למטופל.
המטופלים חייבים לדעת ולקבל הסבר מדויק לגבי הטיפול שהם עומדים לחוות, באילו חלקים מגופם המטפל מתכוון לגעת ובאילו אמצעים (ידיים, לשון, כפפות, ויברטורים וכו'), ומתקיים תיאום ציפיות באשר לכך. מטפלים מוסמכים מצופים לדעת את הכללים בטיפולי גוף, ההבדלים בין עיסוי רפואי לבין הטרדה ותקיפה מינית (שהן עבירות פליליות), ושמירת הגבולות המותרים בטיפולים רפואיים.
במרבית העיסויים, נעשה שימוש בחומר סיכה כגון סבון או שמן עיסוי, למשל על בסיס קמומיל או לבנדר.
כטיפול מיני
עיסוי ארוטי נועד להקנות למטופלים הרגשה של מגע גוף עדין, גס או משולב, בהתאם לציפיות המטופלים ולפנטזיה שלהם. לעיתים יפנו לטיפול זה מטופלים שיש להם חוסר במגע וחום אנושי, או המחפשים מגע ופורקן מיני. עיסוי ארוטי עשוי לשמש כטיפול מיני, להגברת החשק המיני או להגברת יכולת אדם להגיב לגירוי חושני. עיסוי ארוטי עשוי להיות משחק מקדים, אף ללא הגעה לסיפוק מיני, או כסיוע לטיפול בבעיית שפיכה מוקדמת של גברים.
מרבית העיסויים הארוטיים כיום נעשים תחת הכותרת של עיסוי טנטרי או טיפולי טנטרה, וזאת מכיוון שעל פי החוק בישראל ובמדינות נוספות בעולם המערבי, אסור לפרסם עיסוי ארוטי הכולל מגע מיני.
ברפואה
על פי רייצ'ל פ. מיינס, בתקופה הוויקטוריאנית, עיסוי האגן, גירוי חיצוני של איברי המין הנשיים בידי רופא או מיילדת עד להגעה לאורגזמה, היה טיפול נפוץ באבחנה הרפואית השגויה "היסטריה נשית". אבחנה זו שנחשבה נפוצה וכרונית, הייתה רווחית לרופאי הנשים משום שלא הייתה קטלנית אך דרשה טיפול שוטף וממושך. העיסוי הוגינאלי, שנקרא עיסוי האגן, דרש זמן ומאמץ רבים ולעיתים נדרשו שעות רבות עד להגעה לסיפוק מיני. הפנית האישה למיילדת היוותה אובדן פרנסה לרופא ועל כן נקראו בני הזוג לסייע. אבחנה זו נסתרה בהמשך על ידי מספר חוקרים: הלן קינג, והלי ליברמן ואריק שוורברג.
בשל המאמץ הרב, בסוף המאה, הומצאו אביזרים לטיפול הידרותרפי בבאת'. ב-1870, הומצא ויברטור שהופעל בידי מנגנון שעון וב-1873, פותח הויברטור האלקטרוני-מכני הראשון בצרפת. במהלך המאה ה-20, התגברה תפוצת הויברטור לשימוש ביתי בשל הפרטיות שסיפק.
לארי
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
אלאוורדי
דמוגרפיה
העיר מאוכלסת ברובה בארמנים עם מיעוט יווני. בעבר הייתה באלאוורדי הקהילה היוונית הגדולה ביותר בארמניה.
היסטוריה
ב-1770, כאשר אלאוורדי הייתה חלק מגאורגיה, הורה ארקלה השני להקים בעיר בית היתוך לנחושת, ובסוף המאה ה-19 העיר הפכה למרכז מטלורגיה תוסס. ב-1903 הגיע היקף יצור הנחושת בעיר ל-13% מכלל הנחושת שהופקה באימפריה הרוסית. ב-1909 הוקמה תחנת כוח הידרואלקטרית על נהר הדבד, על מנת לספק את צורכי האנרגיה הגדלים של התעשייה בעיר. במהלך התקופה הסובייטית, הוקמו בעיר תשתיות רבות, כולל פיתוח אזור סאנאהין, שהפכו את אלאוורדי לעיר תעשייה חשובה בארמניה הסובייטית.
בעיר ובסמוך לה נמצאים מבנים היסטוריים רבים כדוגמת גשר סאנאהין מהמאה ה-12 וכנסיית אודזון (Օձունի եկեղեցի) מהמאה ה-5 לספירה.
לה מדוז
לה מדוז (La Méduse – "המדוזה") הייתה פריגטה צרפתית שעלתה על שרטון מול חוף ארגן במאוריטניה ב-1816, ננטשה על ידי צוותה, והייתה לאחד האסונות הימיים הנודעים ביותר בתקופת אוניות המפרשים.
האירוע, בו קיפחו את חייהם 140 אנשי צוות ונוסעים, נתפרסם בכל רחבי אירופה וגרר ביקורת נוקבת כלפי ממשלת צרפת על אחריותה לכישוריו הלוקים בחסר של רב-חובל האונייה ופעולות ההצלה הכושלות. לימים היה האסון נושאם של כמה ציורים ידועים, שהמפורסם ביותר ביניהם הוא "רפסודת המדוזה" של תאודור ז'ריקו, המוצג במוזיאון הלובר.
תיאור האסון
בשנת 1816 יצאה הספינה הצרפתית "מדוזה" אל עבר חופי סנגל. כשהייתה מול חופיה המערביים של אפריקה, עלתה הספינה על שרטון. הקברניט החליט לנטוש את הספינה, אך מכיוון שהיו רק שש סירות הצלה, בנו אנשיו רפסודה בשביל שאר הנוסעים. לאחר שראו כי גרירת הרפסודה אינה אפשרית, חתכו אנשי הצוות בסירות ההצלה את חבלי הגרירה והפקירו את הרפסודה לגורלה.
תגובות
כאשר נודע סיפורה של רפסודת המדוזה בצרפת התחוללה סערה ציבורית. אל הזעזוע מתיאורי האיבוד המהיר של המוסר האנושי נוספה ביקורת על רקע מעמדי וגזעי. מבקרים חברתיים ראו ברפסודה סמל למדיניות המלוכנית החדשה-ישנה, שהעדיפה להציל את בני המעמדות העליונים ולהפקיר את העניים לגורלם.
קרב עיון קרא
קרב עיון קרא (באנגלית: The Battle of Ayun Kara או Action of Ayun Kara) היה קרב כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הוא התרחש מערבית לנס ציונה ודרומית לראשון לציון ב-14 בנובמבר 1917 בין כוחות הבריגדה הניו זילנדית הרכובה מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של הצבא הבריטי ובין הארמייה השמינית של צבא האימפריה העות'מאנית. הקרב היה אחד משרשרת קרבות קטנים יחסית בהיקפם, שהתרחשו בצפון הנגב, בשפלה ובמישור החוף הדרומי, בעת שהצבא העות'מאני ניסה להדוף ולעכב את כוחות חיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי ובכך למנוע את התקדמותו לקו רמלה-יפו. ייחודו של הקרב היה בכך שנלחמו בו יחידות ניו זילנדיות בפיקוד קצינים ניו זילנדים (ולא קצינים בריטיים, כנהוג), ובכך שהתרחש בשטח שבקרבת שלוש המושבות העבריות רחובות, נס ציונה וראשון לציון.
שם הקרב נגזר מכינויה הערבי של ראשון לציון בידי החיילים הניו זילנדיים, כשם המעיין ששמו העכשווי הוא עין הקורא.
רקע
קרב עיון קרא התפתח עקב ניסיונות של הפיקוד הטורקי לבלום את כוחות חיל המשלוח המצרי המתקדמים צפונה במהירות כחלק מסדרת קרבות שזכו לכינוי, מרדף פלשת, ונערכו לאחר קרב באר שבע בו הובקע הקו הטורקי בין באר שבע לעזה, וקרב עזה השלישי. ב-13 וב-14 בנובמבר עשו הטורקים מאמצים לבלום או לעכב את התקדמותם של הכוחות הרכובים, שהתקדמו במהירות צפונה, בסדרה של קרבות השהיה דרומית לקו יפו-רמלה. המאמץ המערבי היה להגן על דרך יפו-עזה על ידי ניסיון לבסס קו הגנה מערבית לנס ציונה ודרומית מערבית לראשון לציון, במקום בו רכסי הכורכר נמשכים מערבה, מגיעים לאזור החולות ויוצרים על ידי כך רצועה של גבעות ורכסים המאפשרים ביסוס קו הגנה.
הקרב
בבוקרו של ה-14 בנובמבר חצתה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק את נחל שורק ממערב למזרח, התמקמה באזור הכפר אל-קוביבה. מפקדת הדיוויזיה הוצבה בנקודת תצפית בקבר שייח, הנמצא בשנות האלפיים בחלקו הצפוני של כפר גבירול, ממנו הייתה תצפית על כל הסביבה הקרובה, כולל תצפית על המושבות העבריות שבאזור. משימת פריצת הקו הטורקי, שהיה מצפון למקום ההערכות של דיוויזיית אנזא"ק, הוטלה על בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית (New Zealand Mounted Rifles brigade). בשעות הבוקר המאוחרות נעה החטיבה הרכובה בכיוון צפון-צפון-מערב, על פני המישור הנמצא מדרום לעיינות של היום. הם נערכו מדרום לוואדי חנין (בין עיינות לבית עובד), על רכס נמוך, ומיקמו שם את סוללת הארטילריה שלהם ואת מפקדת החטיבה. הקו הטורקי הראשון נמצא כקילומטר אחד צפונה, על גדתו הצפונית של ואדי חנין, באזור בית עובד של היום.
הרגימנט של אוקלנד שהיה באגף המערבי קיבל פקודה לכבוש שורה של גבעות שהיו באגף הצפון מערבי (במיקומו העכשווי של מושב גן שורק). למרות היותם בשטח נחות הצליחו הניו זילנדים לכבוש את שורת הגבעות על ידי הסתערות חזיתית על גבעה אחת ואז, הסתערות רגלית נוספת על הגבעה הבאה תוך שימוש בחיפוי מהגבעה שנכבשה זה עתה. בעזרת תמרונים אלו נמנעו הניו זילנדים מהשגרה אליה נכנסו רבים מקרבות מלחמת העולם הראשונה, של הסתערויות רגליות לאורך חזית רחבה שהביאו פעמים רבות למצב שבו כל צד נאחז בעמדותיו ללא יכולת להשיג הישגים קרקעיים ובמקביל, ספיגת אבדות קשות.
הרגימנט של אוקלנד המשיך וניסה לכבוש עמדות נוספות הנמצאות מצפון לעמדות אותן כבש, אך נתקל באש חזקה של כוח טורקי שהועבר מהאגף המזרחי של הקרב אל האגף המערבי. מפקד הגדוד, הקולונל מק'קרול, זיהה את המצב כקריטי וככזה אשר עלול לגרור תסבוכת לכוחותיו והחיש גם כוחות עזר, שלא היו אמורים להילחם, אל קו האש, עד אשר הגיעה פלוגת התגבורת. בעת שהגיעה פלוגת התגבורת לקו האש, הפכה כבר האש הטורקית להתקפת נגד סדורה כנגד העמדות שנתפסו על ידי הרגימנטים של וולינגטון ושל אוקלנד תוך חיפוי של מכונות ירייה מעמדות שולטות וחיפוי ארטילרי שקיבל הכוח הטורקי מסוללת תותחים שמוקמה בפרדסי ראשון לציון. כיוון המתקפה הטורקית היה לדרום מערב והיא כוונה אל התפר שבין שני הגדודים הניו זילנדים. אלא שהטורקים לא היו מודעים לכך שבעת שהתחילה ההתקפה שלהם, הצליח כוח של הגדוד הוולינגטוני לכבוש עמדה חשובה נוספת על הרכס אותו תקף וכך, נכנסו החיילים הטורקים לאזור נמוך שנשלט על ידי מספר עמדות שנכבשו על ידי הניו זילנדים וספגו אש כבדה של מכונות ירייה. בין 14:30 ובין 16:00 התפתח קרב עז בין שני הגדודים הניו זילנדים ובין כ-1,000 עד 1,500 חיילים טורקים על הרכס אותו כבש קודם לכן הרגימנט של אוקלנד. הניו זילנדים השכילו לתגבר את כוחם בקו האש על ידי שינוע מהיר של חייליהם כשהם רכובים על סוסים, אולם בקו האש עצמו, נערכו קרבות מטווחים קצרים בין החיילים הרגלים של כל צד. כל כוח קטן שהצליח להשתלט על קו הרכס, שלט למעשה באש שטוחת מסלול על שני צידי הרכס.
השלכות הקרב
כתוצאה מהניצחון בקרב נכנס הרגימנט של קנטרברי לנס ציונה ויחד עם הכוח האוסטרלי שכבש עוד קודם לכן את רחובות, חיזק את שליטת דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק במרחב. יומיים לאחר הקרב, ב-16 בנובמבר, נכנסה הבריגדה הניו זילנדית, רכובה על סוסיה, ליפו. בהמשך, הושלם כיבוש כל האזור שדרומית לירקון, ויחד עם תפיסת צומת המסילות החיוני שבתחנת הצומת (היום תחנת נחל שורק) סלל את הדרך להשתלטות על ירושלים והרי יהודה, ולצליחה הראשונה של נהר הירקון.
לקרב בעיון קרא חשיבות רבה משום שבו לחמו בפעם היחידה חיילים ניו זילנדיים בפיקוד עצמאי בקרב בהיקף יחסית גדול במערכה בארץ ישראל. בנוסף לכך, קרב עיון קרא הוא דוגמה טובה לניהול מבריק מבחינה טקטית וחיילית של קרב תנועה במלחמת העולם הראשונה מרובת הקרבות הסטטיים, תוך הפגנת רמה גבוהה של פיקוד ושליטה, ניצול הצלחה, דבקות במשימה, מיומנות בלחימה, תפעול נשק וקריאת שדה קרב לא מוכר. תוצאה משנה של קרב עיון קרא היא קץ השלטון הטורקי ברחובות, נס ציונה וראשון לציון והיווצרות קשר מיוחד בין תושבי מושבות יהודה ובין החיילים מניו זילנד ואוסטרליה שחנו ליד המושבות מעל לשנה.
שון פארקס
שון פארקס (באנגלית: Shaun Parkes; נולד ב-9 בפברואר 1973) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
פארקס נולד בעיר לונדון. בגיל 16 נרשם ללימודי דרמה בסלטק קולג'. שנתיים אחר כך התקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). אחרי ששיחק בתפקידי משנה בתיאטרון ובטלוויזיה, פריצת הדרך שלו הייתה ב-1999 בסרט "אקסטזי" (Human Traffic). בהמשך הופיע בסרטים כגון "Clubbed", "המומיה חוזרת", "דברים שצריך לעשות לפני גיל 30", ובסרט עטור השבחים "רמז לסקנדל". בטלוויזיה שיחק פרקס בסדרות כגון "לוק, סטוק...", "Servants", "קזנובה" ו"דוקטור הו" של ראסל טי דייוויס.
בתיאטרון כיכב פארקס לצדם של דייוויד תרלפול וניל סטוק במחזה זוכה הפרסים "Blue/Orange" מאת ג'ו פנהול שהוצג בווסט אנד. עוד שיחק במחזה "Elmina's Kitchen" מאת קוואם קוויי-ארמה, ובמחזה "טיטוס אנדרוניקוס" גילם את אהרון בתיאטרון שייקספיר גלוב. פארקס כיכב בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הבלשית "מוזס ג'ונס" של ערוץ BBC Two, כשלצידו שיחק מאט סמית.
פרשת XYZ
פרשת XYZ (באנגלית: XYZ Affair) החלה בשנת 1797, כאשר סירבו דיפלומטים אמריקאים, שנשלחו לצרפת המהפכנית על ידי הנשיא ג'ון אדמס, לשלם דמי שוחד לשר החוץ הצרפתי טליראן ולהבטיח הלוואה לרפובליקה הצרפתית, בתמורה לפתיחת משא ומתן על היחסים בין המדינות. הדרישות הצרפתיות נתפסו כהשפלה לשליחים ולארצות הברית, והם חזרו ללא הסכם למדינתם, שסערה מהתקרית.
היחסים בין ארצות הברית לצרפת התערערו בעקבות הכרזת ארצות הברית על נייטרליות בנוגע למלחמות המהפכה הצרפתית והחתימה על אמנת ג'יי בין ארצות הברית לבריטניה. הצרפתים סירבו לאשר את מינוי שגריר ארצות הברית בצרפת, וכפי שנהגו ביחס למדינות נייטרליות אחרות, הם אישרו לפריבטירים לפשוט על ספינות אמריקאיות שסחרו עם מדינות אויב ולהחרים את מטענן. ממשל אדמס החליט לשלוח שלושה נציגים – השגריר המסורב צ'ארלס פינקני, ג'ון מרשל ואלברידג' גרי – כדי להגיע להסכם עם הצרפתים. הם נפגשו עם טליראן ונציגיו, שדרשו מהם בשמו דמי שוחד כתנאי לפתיחת המשא ומתן. כשפורסמו מסמכים הקשורים בפרשה הוחלפו שמות שלוחיו של טליראן באותיות: ז'אן-קונרד הוטינגר סומן כ-X, פייר בלאמי סומן כ-Y ולוסיאן הוטוואל סומן כ-Z. כך קיבלה הפרשה את שמה.
רקע
במלחמת העצמאות של ארצות הברית תמכה ממלכת צרפת במורדים האמריקאים, אך למורת רוחם של הצרפתים, כשפרצו המלחמות בין הרפובליקה הצרפתית לבין בריטניה ויריבות אחרות של צרפת ב-1793, הכריז נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון על נייטרליות. בקבינט של וושינגטון כולם הסכימו שעל הפדרציה הצעירה להימנע ככל הניתן ממלחמה ולשמור על נייטרליות, אך בעוד שהפדרליסטים העדיפו הכרזה רשמית על נייטרליות וסברו שלנשיא יש זכות להכריז על נייטרליות ללא אישור הקונגרס, תומאס ג'פרסון ועמיתיו הדמוקרטים-רפובליקנים העדיפו גישה זהירה יותר ובאופן כללי נטו לתמוך בשאיפות הרפובליקניות של הצרפתים. בעצם הצהרת הנייטרליות, הביע וושינגטון את תמיכתו בעמדת הפדרליסטים, וכך הייתה ההכרזה לנושא פנים-פוליטי ולזרז בהתגבשות המערכת הדו-מפלגתית בארצות הברית. בצרפת ידעו על היריבות בין הפדרליסטים לבין הדמוקרטים-רפובליקנים בארצות הברית. הם החשיבו את וושינגטון, ולאחר מכן את אדמס, למייצגים של עמדת מיעוט אנטי-צרפתית בארצות הברית. החל מ-1793 ניסו הצרפתים בדרכים שונות להביא להקמה של ממשלה פרו-צרפתית בארצות הברית. פרשת "האזרח ז'נה" – פעולותיו של השגריר הצרפתי בארצות הברית, אדמון-שארל ז'נה, שנועדו לעורר הפגנות ופעולות נגד נייטרליות ואשר עוררו את חמתו של וושינגטון – היו נקודת שפל דיפלומטית ביחסים עם צרפת. למרות הצהרת הנייטרליות, פעל הצי המלכותי הבריטי נגד ספינות סוחר אמריקאיות שהובילו סחורות מהמושבות הצרפתיות באיי הודו המערביים ותפס מאות מהן. גם בהקשר זה פרץ ויכוח בין המפלגות בארצות הברית, כאשר הדמוקרטים-רפובליקנים הפרו-צרפתים דרשו נקיטת יד קשה נגד הבריטים, והפדרליסטים העדיפו להגיע להסכם עם הבריטים. אמנת ג'יי בין ארצות הברית לבריטניה ב-1794, שלה היו אחראים ג'ון ג'יי ומזכיר האוצר הפדרליסט אלכסנדר המילטון, נחתמה על ידי וושינגטון ואושרה על ידי הסנאט בזמן שבצרפת המהפכנית התרחשה הריאקציה התרמידורית. האמנה הכעיסה את הצרפתים שראו עצמם נבגדים וסיימה סופית כל יומרה להמשך הברית הצרפתית-אמריקאית מימי המהפכה האמריקאית. היא גם סייעה לחידוד המחלוקת בין המפלגות בארצות הברית.
בקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1796 נושא היחסים של ארצות הברית עם המעצמות באירופה היו במרכז הדיון הציבורי. הדמוקרטים-רפובליקנים, בראשות ג'פרסון, גינו את אמנת ג'יי וטענו שהתמיכה הפדרליסטית בבריטניה מורה על נטייתם למלוכנות. הפדרליסטים מצידם גינו את הפרנקופיליה של ג'פרסון ותומכיו. הבחירות הסתיימו בניצחונו של ג'ון אדמס הפדרליסט, שנכנס לתפקידו במרץ 1797, ותומאס ג'פרסון היה לסגן הנשיא.
בינתיים, בצרפת החל שלב חדש המהפכה עם תחילת שלטון הדירקטורט. לפי תנאי "ברית הידידות והמסחר" משנת 1778, שתי המדינות היו מחויבות לשמירה על סחר חופשי ולהימנע מפגיעה בספינות סוחר. עם זאת, חוק שעבר בצרפת ב-1793 (ואשר בוטל וחוקק מחדש מספר פעמים בשנים הבאות) אישר לפריבטירים להחרים משא של ספינות ממדינות נייטרליות, ומדי פעם הותקפו ספינות סוחר אמריקאיות. מאמריו של אלכסנדר המילטון, תחת הפסאודונים אמריקוס בחודשים ינואר–מרץ 1797 ייצגו את העמדה הפדרליסטית: "ענייני המדינה נגררים במהירות למשבר רב-חשיבות... צרפת אימצה, כלפי האומות הנייטרליות הסוחרות בים, מדיניות שאינה נופלת בהרבה מעוינות של ממש". ב-2 במרץ 1797, יומיים לפני כניסת אדמס לתפקידו, פרסם הדירקטוריון צו חדש שאישר לפריבטירים לתפוס ולהחרים כל כלי שיט של מדינה נייטרלית אשר ישא פריט כלשהו השייך למדינת אויב. ההיסטוריון סטנלי אלקינס כתב ש"לכל אורך אותה תקופה פעולות הצרפתים היו שרירותיות, בלתי-יציבות ולא צפויות, כתלות פחות בסעיפי האמנות או במדיניות הנוכחית של אנגליה, ויותר במידת המחסור במזון והלחץ של סוחרים מקומיים לקיום מסחר סדיר, מצד אחד, או המשיכה למטען האמריקאי היקר והלחצים שנבעו מהידלדלותה של קופת המדינה, מהצד השני". בין אם מסיבות כלכליות ובין אם מסיבות פוליטיות, שלטון הדירקטורט בצרפת היה עוין יותר כלפי ארצות הברית, וביולי 1796 נחתם צו שאיפשר למעשה לימאים הצרפתים לתקוף ספינות של מדינות נייטרליות כמעט ללא הפרעה. כך, בחודשים שקדמו לכניסתו של אדמס לתפקיד גברו המתקפות על ספינות אמריקאיות. בין אוקטובר 1796 ליוני 1797, תפסו הצרפתים 316 כלי שיט אמריקאים, שהיוו יותר מ-6% מהצי הסוחר של ארצות הברית, וגרמו להפסד של בין 12–15 מיליון דולר לסוחרים.
המשלחת האמריקאית
ידיעות על היחס של הצרפתים לשגריר המיועד החלו להגיע במרץ 1797. שלושה שבועות אחרי כניסת אדמס לתפקיד, כשהגיעה הידיעה באופן רשמי, הוא החליט להשתמש בסמכותו לכנס מושב מיוחד של הקונגרס. בניסיון לחדש את המגעים עם השלטון הצרפתי, הוא החליט לשלוח שלושה שליחים דיפלומטיים לפריז. המילטון ייעץ לו לשלוח אישיות בולטת מהמפלגה הרפובליקנית-דמוקרטית כדי לְהָזֵם כל חשד שהניסיון להגיע לשלום אינו כן ולחזק את עמדת הממשל הפדרליסטי במקרה שיוחלט בסיכומו של דבר להכריז על מלחמה. בהתאם, הציע אדמס לשני המנהיגים הרפובליקנים הבולטים, ג'פרסון וג'יימס מדיסון, להיות חלק מהמשלחת, אך שניהם סרבו. בעקבות זאת הוחלט שבמשלחת יהיו שלושה צירים, מתוכם שני פדרליסטים – פינקני וג'ון מרשל, נשיא בית המשפט העליון לעתיד ובאותה העת עורך דין בולט ומועמד להנהגת המפלגה – ואלברידג' גרי, שאדמס החשיבו לפוליטיקאי עצמאי שאינו מזוהה עם אף אחת מהמפלגות. לשלושתם לא היה ניסיון דיפלומטי רב. מבין השלושה, המינוי של גרי, שהיה ידיד של אדמס אך נחשב לבלתי-יציב ואקצנטרי, עורר את הביקורת הרבה ביותר בקבינט של אדמס. אדמס ניסה למצוא לו מחליף ואף הציע את התפקיד לפרנסיס דיינה, אך משזה סירב הוא החליט בכל זאת למנות את גרי.
היסטוריונים חלוקים ביניהם לגבי המטרה של ההוראות שניתנו למשלחת. לפי קרול ברקין, ההוראות לחברי המשלחת כוונו לאפשר להם גמישות רבה במשא ומתן, מתוך מטרה להגיע להסכם חדש עם צרפת, בדומה לאמנת ג'יי שחתמה ארצות הברית עם בריטניה. לפי ג'ספר טרוץ', ההוראות נוסחו כך שהמשלחת תיכשל ושצרפת תיראה אחראית לכישלון. ההוראות כללו דרישה לפיצויים לסוחרים אמריקאים שנפגעו מפעולות הצרפתים, אך דרישה זו נוסחה בכלליות על מנת לאפשר הגעה להסכם בנוגע למטרה הרחבה יותר. אדמס אסר במפורש על הצירים להסכים למתן הלוואה לצרפת, שאם הייתה ניתנת היו הצרפתים יכולים להשתמש בה לצורך מלחמתם בבריטניה ובמעצמות אחרות, וכן הוא אסר עליהם להסכים למגבלות על סחר בין-לאומי שהיה מותר תחת החוק הבינלאומי. המשמעות של אמנה כזו, אם הייתה מושגת, הייתה הבטחת המסחר האמריקאי, אך בתנאים פחות נוחים מאלו שהובטחו במסגרת האמנה מ-1778. ההוראות לא פורסמו עד שהפרשה כולה הפכה לעניין פומבי אחרי כישלון המשא ומתן. כתוצאה מכך חלק מהפוליטיקאים בארצות הברית סברו שהמשלחת לא נועדה לקדם את השלום, אלא ליצור תנאים למלחמה.
משא ומתן בפריז
מצב זה עודד את טליראן לנהל את המגעים עם האמריקאים באיטיות ותוך גרירת רגליים. בנוסף, עיכוב בהגעה להסכם שירת את הצרפתים שהרוויחו מהשלל שנלקח מספינות אמריקאיות. אדמס העריך נכונה, במכתב ששלח למזכיר המדינה טימות'י פיקרינג, שטליראן והדירקטורט אינם מעוניינים במלחמה ושעל אף זאת הצרפתים צפויים לעכב ככל האפשר את המשא ומתן, מסיבות פנים-פוליטיות ושיקולי נוחות. עם זאת, הממשל האמריקאי לא התכונן לדרישות השוחד של טליראן ולא הנחה את השליחים כיצד להתמודד עימן.
המשלחת האמרקאית נפגשה לראשונה עם טליראן למשך 15 דקות ב-8 באוקטובר. הפגישה איפשרה להם לקבל את האישור הנדרש לשהות בצרפת. כשבוע לאחר מכן נמסר למשלחת על ידי מתווך, שטליראן שמע שהדירקטורט "זועם מידי" על נאום שנשא אדמס במאי, בו הנשיא הביע את ביקורתו על התערבות הצרפתים בענייני הפנים של ארצות הברית, ושכתנאי למשא ומתן עליהם להתנער מהנאום. הדרישה הייתה חלק מדפוס של טליראן, שהתברר כקבוע, להציג דרישות שהוא המקור להן כדרישות של הדירקטורט ולהעמיד פנים שהוא עצמו עומד לצד חברי המשלחת. חברי המשלחת החליטו שלא להגיב ולא להגיד דבר על הנאום.
ב-20 באוקטובר נפגשו חברי המשלחת האמריקאית עם פייר בלאמי, שהציג את עצמו כחבר קרוב של טליראן ולאחר מכן כונה "Y". בלאמי היה הבנקאי האישי של טליראן. הוא הציג את הדרישות של שולחו באופן נחרץ עוד יותר. ראשית, על האמריקאים לפרסם בכתב הצהרה שכוללת שורה של התנצלויות, בין השאר בנוגע לדברים שנשא אדמס במאי. שנית, הוא פירט את סכומי הכסף שעל האמריקאים לשלם כתנאי למשא ומתן – הלוואה של 32 מיליון פלורין (גילדן) הולנדי לצרפת ו-50,000 לירה שטרלינג כשוחד לטליראן. בלאמי טען שכאשר תחתום צרפת על הסכם שלום עם הולנד, אחת הדרישות תהיה שהממשלה ההולנדית תשלם את קרן ההלוואה האמריקאית, כך שארצות הברית לא תצטרך לשאת בהוצאות. שוב, השליחים האמריקאים הסכימו ביניהם שלא ניתן להיענות לאף דרישה של הצרפתים, אך נחלקו לגבי התשובה שראוי למסור. לבסוף הוחלט להבהיר לצרפתים שהסכמה לתנאיהם אינה בגדר הסמכות שניתנה להם ולהציע שאחד מהשליחים יחזור לארצות הברית לבקש הוראות מהנשיא, בתנאי שהפעולות הצרפתיות נגד כלי שיט אמריקאים יופסקו בינתיים. בלאמי סירב להצעה מייד. שלושה השליחים חתמו על איגרות ארוכות המסבירות למזכיר המדינה פיקרינג מדוע אין התקדמות במשא ומתן, אך אלה הגיעו ליעדן רק במרץ 1798.
ב-17 באוקטובר נחתם הסכם קמפו פורמיו בין צרפת לבין האוסטרים (ממלכת הבסבורג, שהייתה החלק המרכזי באימפריה הרומית הקדושה), אשר שם באופן זמני סוף לקואליציה האנטי-צרפתית. שלוחיו של טליראן ראו בכך הזדמנות להגביר את הלחץ על המשלחת האמריקאית. בשלב זה הצטרף ללחצים לוסיאן הוטוואל, איש עסקים שעשה את הונו בקולוניה הצרפתית סן-דומנג (באי היספניולה) וכונה לאחר מכן "Z". הוא פגש את השלושה ומסר להם מסר דומה לקודמיו. ב-27 באוקטובר, הגיע הוטינגר (X) שוב והפעם היה תקיף הרבה יותר. הוא התרברב בהשגים הצבאיים של צרפת והתעקש על תשלום מיידי. התגובה המפורסמת של פינקני הייתה "לא, לא, אף לא גרוש!" . כשהוטינגר איים שסירוב יביא למלחמה, ענה מרשל ש"הלוואת כסף תחת השוט והכפייה של צרפת, משמעה אובדן הממשל של עצמנו ומסירת עצמאותנו הלאומית לממשלה זרה".
הפגישות המשיכו בחודשים נובמבר 1797 – מרץ 1798. טליראן זיהה את גרי כחוליה החלשה מבין השלושה ותכנן לשאת ולתת איתו בנפרד, הצעה שנועדה לפלג את האמריקאים. הוא איים לדאוג לכך שאם לא יענו האמריקאים לדרישותיו, מלחמה תפרוץ והוא ידאג לכך שהאשמה תיפול על הפדרליסטים בלבד. במידה רבה התוכנית להעמיק את השסע במשלחת האמריקאית הצליחה – גרי נפגש מספר פעמים עם טליראן לבדו. בניגוד לשני האחרים, דאגתו העיקרית הייתה מפני ברית צבאית בין ארצות הברית לבריטניה, ואף שהוא מעולם לא הסכים לתנאים של טליראן, הוא עדיין האמין שניתן להגיע להסכם. לבקשתו של טליראן, ששאף לבודד את מרשל ואת פינקני, גרי החל לשמור בסוד את תוכן הפגישות, ואף הודיע על כך לשני עמיתיו.
ב-2 וב-6 במרץ נפגשו השלושה שוב עם טליראן, שהחמיר את דרישות התשלום ואף דרש כעת התנצלות רשמית בנוגע לנאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון, זאת בנוסף לדרישה להתנצלות על דבריו של אדמס. השליחים האמריקאים הצליחו בנוסף להשיג מטליראן הודאה שבכוונת הממשלה הצרפתית להשתמש בהלוואה האמריקאית כבטוחה לקבלת הלוואות נוספות.
בשלב זה הגיעו מרשל ופינקני להחלטה שאין עוד טעם למשא ומתן ושאפו לחזור לארצות הברית. עם זאת, הם הבינו שאם הם יחזרו ביוזמתם, הדבר יתפרש בארצות הברית כחלק מתוכנית פדרליסטית להכריז על מלחמה עם צרפת. מסיבה זו הם העדיפו לחכות שטליראן יגרשם מהמדינה. ב-20 במרץ הודיע להם טליראן שבהוראת הדירקטוריון הוא ינהל משא ומתן רק עם נציגים חסרי פניות, כלומר עם גרי בלבד. השליחים האמריקאים הסכימו שהם ינהלו את המשא ומתן כקבוצה בלבד, והודיעו לטליראן שצרפת לא יכולה לבחור מי יהיה הנציג של ארצות הברית. בתגובה ביקש טליראן באופן לא רשמי את עזיבתם של שני הנציגים הפדרליסטים, אך במשך מספר שבועות התווכחו הצדדים על האופן בו הם יעזבו. טליראן ניסה לכפות על פינקני ומרשל לבקש באופן רשמי מסמכים שיאפשרו להם לחזור בביטחה, על מנת שהוא יוכל לציירם כגורמים לכישלון המשא ומתן. מרשל ופינקני סירבו ואיימו לחזור דרך אנגליה, פעולה שטליראן הזהירם לא לעשות. בסיכומו של דבר, ב-13 באפריל שלח טליראן מכתב שמבקש מהם באופן רשמי לעזוב, בצירוף המסמכים הדרושים. ב-23 באפריל עזבו פינקני ומרשל; גרי נותר בפריז.
פרסום, סערה ציבורית וזהות לאומית
האיגרות ששלחו שלושה השליחים באוקטובר 1797 הגיעו לפילדלפיה ב-4 במרץ 1798. הן היו מוצפנות ונדרש זמן לפענחן במלואן, אך תוך יום התברר לאדמס שמשלחתו כשלה.
עוד לפני הבשורה הרשמית, בקבינט של אדמס הובעו דעות שונות לגבי מה יש לעשות אם יכשל המשא ומתן, והאם על ארצות הברית להכריז רשמית על מלחמה במקרה זה. אדמס בעצמו שקל את האפשרויות ולבסוף הגיע למסקנה שאין למדינה אינטרס להכריז על מלחמה, אך יש לנקוט בצעדים שיאפשרו לה להילחם ולהגן על הסחר הימי. ב-19 במרץ הוא הודיע לקונגרס על כישלון המשא ומתן. בנוסף הוא המליץ להקצות תקציבים להגנה על המסחר והטריטוריה של ארצות הברית, להשקעה במספנות ותעשייה הצבאית ולספק הכנסה ממשלתית שתאפשר להתמודד עם נסיבות של אובדן הכנסה ממסחר. בנוסף, הוא הודיע שארצות הברית תאפשר לימאים וסוחרים להתחמש על מנת להגן על עצמם. תומאס ג'פרסון, סגן הנשיא ומנהיג הרפובליקנים-דמוקרטים, שהיה הקול הבולט ביותר נגד מלחמה עם צרפת, הגדיר את הצעדים כ"שיגעון".
העיתונות הדמוקרטית-רפובליקנית האשימה את אדמס ואת חברי המשלחת בכישלון השיחות, ורבים טענו שהממשל פעל במפגיע במטרה להכשיל את המשא ומתן ולהביא למלחמה. בקונגרס, הדמוקרטים-רפובליקנים נקטו בלשון פחות נחרצת. הם קידמו בבית הנבחרים שורה של החלטות אנטי-מלחמתיות ודרשו מאדמס לפרסם את התכתובת עם שליחיו. חלק ניכר מהפדרליסטים תמכו בבקשה, שכן הם ציפו שהתכתובת תעבוד לטובתם, בעוד שהדמוקרטים-רפובליקנים ציפו שהפרסום יביא לסקנדל ויחשוף את הניסיון כביכול של אדמס להביא למלחמה. ב-2 באפריל עברה בבית הנבחרים החלטה שדורשת את המסמכים, ברוב של 65 תומכים מול 27 מתנגדים. כל המתנגדים היו מהמפלגה הפדרליסטית. אדמס מסר את המסמכים לקונגרס והאיץ בנציגים לשמור על חשאיות עד שיסתיים הדיון בעניינם, אבל ב-6 באפריל הוחלט, ביוזמת הפדרליסטים, שיודפסו 1,200 עותקים. תוך שבוע הופיעה התכתובת בעיתונות.
פרסום התכתובת והשחיתות של טליראן הובילה להתמוטטות זמנית של האופוזיציה, ואדמס עצמו הפך לנשיא פופולרי במשך תקופה קצרה לאחר מכן. בכל רחבי ארצות הברית, הפרסום הוביל למהפך בגישה של אזרחים רבים, שנטו עתה לרגשות לאומיים ואנטי-צרפתיים. תיאר זאת תומאס ריי:
מילות השיר Hail, Columbia, שכיום משמש כמארש הטקסי של סגן נשיא ארצות הברית, חוברו על ידי ג'וזף הופקינסון ב-1798 בהשראת הפרשה והתסיסה הלאומית שהיא עוררה.
חקיקה ביטחונית ותחילת המלחמה הבלתי-רשמית
בקונגרס המשיכו הדיונים על התגובה הנדרשת לפרשה, למצב הבין-לאומי ולהמלצותיו של אדמס. הדמוקרטים-רפובליקנים ניסו לנקוט בגישה זהירה – רובם עדיין רצו להימנע מהקצאת תקציבים נרחבים לביטחון, אך הם לא רצו להיתפס בעיני הציבור כחלשים אל מול העלבונות שספגו השליחים האמריקאים לפריז והאיומים על הריבונות האמריקאית. טיעוניהם נגד המלצותיו של אדמס התמקדו בעלות הגבוהה של השקעה בצבא ובצי. הפדרליסטים ענו להם בהאשמות לגבי חולשה וחוסר נאמנות של אנשי המפלגה היריבה.
בימים הבאים עברו בקונגרס שורה של צעדי חקיקה, בכללם איסור על יצוא כלי נשק, רכישה של כלי נשק, תותחים ותחמושת, הגדלה של כוחות הארטילריה וההנדסה, והקצאת תקציבים להגנה על מעגנים. ב-30 הצעת החוק להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית הפכה לחוק. במאי ויוני 1798 פורסמו מסמכים נוספים הקשורים בפרשה, כאשר כל פרסום נתפס כמפלה נוספת לעמדה הפרו-צרפתית של הדמוקרטים-רפובליקנים. בעקבות זאת, מספר נציגים מהמפלגה, כולל ג'פרסון עצמו, החליטו לעזוב את פילדלפיה, מה שהגדיל את כוחם של הפדרליסטים בקונגרס ואיפשר להצעות חוק לעבור ביתר קלות.
ב-13 ביוני חתם אדמס על "חוק להשעיית יחסי המסחר עם צרפת ומדינות החסות שלה". ב-21 ביוני הוא פרסם הצהרה קצרה, בה הוא כתב: "אני לעולם לא אשלח עוד שגריר לצרפת, מבלי לקבל בטוחות שהוא יתקבל ויזכה לכבוד הראוי להציג של אומה גדולה, חופשית, בעלת עוצמה ועצמאית". ב-7 ביולי 1798, התאריך שבדרך כלל מצוין כתחילתה של המלחמה הבלתי-רשמית, עבר חוק שביטל סופית ורשמית את האמנות של 1778 בין ארצות הברית לצרפת. באותו היום, קפטן סטיבן דקטור, שפיקד על ספינת הצי "דלאוור", תפס את ספינת הפריבטיר הצרפתית "קרויבל". יומיים לאחר מכן אישר הקונגרס התקפות על ספינות מלחמה צרפתיות.
אדמס נותר איתן בדעתו שאין צורך בהכרזת מלחמה רשמית. לעמדה זו היו שותפים גם חברי הקבינט, אף שמזכיר המלחמה ג'יימס מקהנרי ומזכיר המדינה טימות'י פיקרינג ייצגו עמדה ניצית יותר מזו של אדמס. בניגוד לדעתו של הנשיא, שהעדיף הרחבה של הצי ולא של כוח היבשה, פיקרינג ומקהנרי לחצו להעביר תקציב בקונגרס לגיוס צבא של 20,000 חיילים. הקונגרס העביר את החקיקה הדרושה, וכך הוקם "הצבא הארעי של ארצות הברית" בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון. הקמת צבא קבע זה, היה נושא שעורר מחלוקת רבה, שכן נבחרים רבים, במיוחד מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ראו בצבאות קבע אמצעי לממשלות עריצות. בנוסף, בלחץ חברי הקבינט, אדמס מינה את אלכסנדר המילטון כאחד המפקדים של הצבא הארעי (בדרגת Inspector General), אף שאדמס עצמו לא בטח בהמילטון.
פעולות אלה והמשך החקיקה הנלהבת בקונגרס סימנו מידה מסוימת של אובדן שליטה של אדמס: הוא נהנה מהאהדה הציבורית, אבל בהיעדר אופוזיציה דמוקרטית-רפובליקנית, לא היו מעצורים רבים בפני עמיתיו הפדרליסטים בקונגרס, ובמקרים רבים הקונגרס "נתן" לאדמס אמצעים שהוא לא ביקש ושעתידים היו להטות את דעת הקהל חזרה נגדו. בין השאר במטרה להגדיל את ההוצאות הביטחוניות, הקונגרס העביר ב-1798 שורה של חוקי מס חדשים, שהוכיחו את עצמם לא פופולריים לאחר ששככה הסערה סביב הפרשה. מעל לכל, כשהחלה ההתלהבות לשוך, בסתיו 1798, שורת החוקים הידועים כחוקי הזרים וההמרדה תפסו את מרכז הדיון הציבורי ועוררו ביקורת רבה, שהופנתה כלפי אדמס והפדרליסטים. בניגוד לטענות שהממשל הפדרליסטי מחרחר מלחמה, אדמס קידם הסכם שלום עם צרפת, שנחתם לבסוף ב-30 בספטמבר 1800; אך גם פעולה זו ספגה ביקורת רבה, והפופולריות של אדמס המשיכה לדעוך לקראת הבחירות של 1800, בהן הוא הפסיד לג'פרסון.
תגובות בצרפת
ידיעות על התגובה לפרשה בארצות הברית החלו להגיע לצרפת במאי 1798. כשנדרש טילראן להסביר לדירקטורט את הפרשה, הוא טען שלא היה לו קשר אליה ושהמגעים עם האמריקאים לא נעשו ברשותו. גרי, שנותר בצרפת אחרי שפינקני ומרשל עזבו, שיתף פעולה עם טליראן והעמיד פנים שהוא מסייע לו לזהות מיהם X, Y ו-Z שנשאו ונתנו עם האמריקאים.
ביולי, הגיע לצרפת ויקטור דו פונט ומסר לטליראן דו"ח מפורט. דו פונט מונה ב-1797 לשגריר צרפת בארצות הברית, אך בעצת רופוס קינג, השגריר של ארצות הברית בלונדון, אדמס סירב לאשר את המינוי. עם זאת, הוא שהה מספר שנים לפני כן בארצות הברית והמשיך לשוחח עם מדינאים אמריקאים, כולל תומאס ג'פרסון, לפני חזרתו, בזמן שפורסמה הפרשה בארצות הברית. כשהוא הגיע חזרה לצרפת, הוא דיווח על הנטייה האנטי-צרפתית של הציבור וההתקרבות האפשרית לבריטניה בעקבותיה. דיווחים אלו, בנוסף לשינויים פוליטיים בתוך צרפת, שחיזקו את מעמדו של טילראן אל מול הדירקטורט, הביאו לשינוי חד במדיניות הצרפתית.
בחודשים מאי–אוגוסט ניסה טליראן ללא הצלחה ללחוץ על גרי לפתוח במשא ומתן. עם זאת, גרי הודיע לו שאין לו סמכות לנהל משא ומתן רשמי לבדו. ביוני הורה אדמס לגרי לחזור מיידית לארצות הברית, אך טליראן שחשש לאבד את האפשרות למגעים עם ארצות הברית, מנע ממנו במשך מספר שבועות. טילראן לחץ על הדירקטורט לפנות למדיניות ידידותית יותר כלפי ארצות הברית. ב-31 ביולי 1798 הוציא הדירקטורט צו ידידותי יותר לארצות הברית, עם הנחיות למיתון המתקפות של פריבטירים על ספינות אמריקאיות. באוגוסט, הוא פנה הפעיל את קשריו בהאג על מנת לנסות לשפר את הקשרים עם ארצות הברית. עם זאת, הידיעות על השינוי בקו הצרפתי הגיעו לארצות הברית רק מספר חודשים לאחר מכן, ולכן לא מיתנו את התגובה האמריקאית.
סנטוריום
סָנָטוֹרְיוּם (סניטוֹריום, סניטַריוּם) הוא מוסד רפואי לאשפוז ממושך, לרוב עבור חולי שחפת. מוסדות כאלו היו נפוצים מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20.
אטימולוגיה
המונח הוותיק יותר, סניטַריוּם, נגזר מהמילה הלטינית "sanitas" - בריאות, ושימש לתיאור בתי הבראה ואתרי מרפא. כשהוקמו בתי ההבראה הראשונים לאשפוז חולי שחפת בסוף המאה ה-19 נקראו אף הם סניטַריוּם, אך בתחילת המאה ה-20 הומצא המושג סָנָטוֹרְיוּם, הנגזר מהשורש הלטיני "sano" - לרפא, כדי להבחינם מבתי ההבראה הוותיקים.
היסטוריה
הרציונל לקיומם של סנטוריה נגזר מכך שלפני היות הטיפול האנטיביוטי, משטר של מנוחה ותזונה טובה איפשר למערכת החיסון של החולה סיכויים משופרים להתמודד עם זיהום השחפת הריאתי.
סנטוריה לחולי שחפת נפוצו בכל רחבי אירופה החל מסוף המאה ה-19. הראשון ביניהם היה כנראה "קליניקת ברהמר לחולי ריאות" לטיפול בשחפת, שיסד הרמן ברהמר ב-1854 באתר המרחצאות Görbersdorf שבחבל שלזיה. החולים זכו לאוויר צח ותזונה מיטיבה.
בשווייץ היו סנטוריה רבים שכן היה מקובל לחשוב שאוויר הרים צח הוא הטיפול המיטבי למחלות ריאה. בפינלנד מוסדות דומים הוקמו באזורי יער מבודדים, המפורסם שבהם הוא סנטוריום פאימיו שנבנה ב-1930 ותוכנן על ידי האדריכל בעל השם העולמי אלבר אלטו. בפאימיו היו מרפסות גג, בהן שכבו החולים במשך כל היום על "כיסאות פאימיו", שאלטו עיצב עם משענת מעוקלת אשר לדבריו הקלה על נשימת החולה. בפורטוגל סנטוריום הליאנטיה שימש לטיפול בחולי שחפת העצמות בין 1930 ל-1960.
הסנטוריום הראשון בצפון אמריקה הוקם ב-1882 במדינת ניו יורק. כאשר הוקמה האגודה הלאומית למלחמה בשחפת בקנדה ב-1904 הוחלט להחליף את המונח הישן "סניטריום" שהיה מוכר מאתרי מרפא, בשם החדש "סנטוריום", שיוחד למוסדות מרפא לחולי שחפת.
בתחילת המאה ה-20 הפך הסנטוריום לתופעה נפוצה בארצות הברית. ב-1917 נוסד בווירג'יניה סנטוריום לאפרו-אמריקאיים. בקולורדו ספרינגס הוקמו מספר סנטוריה, בשל אווירה היבש. בפלורידה מצוי הסנטוריום העצמאי האחרון בארצות הברית, הפעיל עדיין בימינו.
לאחר 1943, השנה בה אלברט שץ, שהיה אז סטודנט לדוקטורט באוניברסיטת ראטגרס, גילה את הסטרפטומיצין - התרופה היעילה הראשונה לשחפת, סנטוריה החלו להיסגר או הועברו אל בתי חולים כלליים (למשל סנטוריום פאימיו, שהפך לבית חולים כללי בשנות ה-60).
בית שמואל אזרחי-בריסקר
בית שמואל אזרחי-בריסקר הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב הקרן הקיימת מס' 19, בפינת גן הכוזרי, למול הגימנסיה העברית רחביה ובסמוך לבית המוסדות הלאומיים.
היסטוריה
בית זה נבנה עבור שמואל בריסקר שעלה לארץ בשנת 1911 במהלך העלייה השנייה, התגורר בירושלים ועבד כספר.
בריסקר היה מראשוני רוכשי המגרשים ברחביה, אולם לא היה בידו התקציב לבניית ביתו, ולכן הגיע להסכם עם גדוד העבודה אשר הקים את שכונת רחביה - לפיו יספר את חברי הגדוד הבונים את בתי השכונה בלא תשלום וכשיצטבר חוב מספיק יבנו את הבית. מסיבה זו נהג בריסקר לומר כעל ביתו כי הוא "עומד על חוט השערה".
הסופר יהודה האזרחי מתאר בספרו את ביקורו הראשון במגרש עליו נבנה המבנה:
המבנה, שנבנה בסגנון הבינלאומי (אולם כיתר בנייני השכונה הוא מצופה אבן), נחנך בשנת 1924 והיה אחד מראשוני הבתים שהיו בשכונת רחביה.
עוד קודם למעברו לשכונת רחביה זכתה מספרתו של בריסקר להצלחה רבה, והפכה למעשה לאתר התכנסות של אנשי עת וחברה הירושלמים, ובה הסתפרו עובדי המוסדות הלאומיים שעבדו בבית המוסדות הלאומיים הסמוך. חיים נחמן ביאליק כתב על מספרה זו, שנהג להסתפר בה:
בשנת 1931, הורד גג הרעפים של המבנה ונוספה לו קומה נוספת. בסוף שנות ה-30 נפתחו בקומה הראשונה שלוש חנויות ונוספה קומה שלישית למבנה, ובשנות ה-80 נוסף למבנה אגף אחורי ובו ארבע קומות.
לקריאה נוספת
אילן אזרחי, "שפויה בחלומה" - גאות ושפל ב-50 שנות איחוד ירושלים, אלבטרוס, הרצליה ,2017
יבשת
ההגדרה הגאולוגית של יבשת ברורה יותר מהגדרתה הגאוגרפית. יבשת במינוח הגאולוגי היא חלק מעובה של קרום כדור הארץ שקיים מזה מיליארד שנה ויותר. להשוואה, קרום כדור הארץ בקרקעית האוקיינוסים צעיר הרבה יותר, וגילו אינו עולה על 200 מיליון שנה. ההשערה הרווחת היא שגרעיני היבשות (המכונים מגינים במינוח הגאולוגי) נוצרו בשלב מוקדם למדי בהתפתחות כדור הארץ, ומאז תהליך נדידת היבשות מפגיש ומפריד גרעינים אלה שוב ושוב בתצורות שונות. לפחות פעמיים בעבר הצטרפו כל גרעיני היבשות ליבשת על אחת ענקית.
אי ההסכמה הגדולה ביותר בנושא חלוקת היבשות הוא בנושא הגבול בין אירופה לאסיה, יש כאלה המחשיבים את שתיהן ליבשת אחת - אירואסיה. כמו כן, רבים טוענים כי אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית גם הן יבשת אחת. גאוגרפים מסוימים הציעו אפילו לאחד את אירואסיה ואפריקה ליבשת אחת בשם אירואפרסיה, שכן הן היוו בעבר רצף יבשתי אחד (עד לחפירת תעלת סואץ).
איים נחשבים, בדרך כלל, לחלק מן היבשת הקרובה אליהם ביותר. לכן, האיים הבריטיים למשל, נחשבים לחלק מאירופה. לפעמים, משתמשים בשמות אוסטרלאסיה או אוקיאניה על מנת לתאר את האיים הרבים באוקיינוס השקט בצירוף אוסטרליה.
באנגלית ובמספר שפות אחרות המונח "היבשת הישָנה" או "היבשת" (בה' הידיעה) משמש לעיתים כדי לתאר את אירופה, בגלל נקודת מבט מערבית של התרבויות דוברות שפות אלו.
שיטות להגדרת היבשות
בישראל מקובלת שיטת 7 היבשות.
GQ
המגזין הושק לראשונה בשנת 1957 בארצות הברית תחת השם "Apperal Arts", כרבעון לגברים בנושאי אופנה. בשנת 1958 המילה Apperal ירדה מהלוגו. בשנת 1983 השתלט בית ההוצאה קונדה נאסט על המגזין, והעורך ארט קופר החליט לשנות את אופי המגזין ולהכניס כתבות תוכן בנושאים אחרים ולא רק בנושאי אופנה. במקביל עורכים בינלאומיים הביעו עניין במגזין החדש והחלו לאמץ את הנוסחה האמריקאית.
משנת 2003 מכהן כעורך ג'ים נלסון. נכון לשנת 2013 תפוצת המגזין עומדת על כ-940 אלף עותקים.
קרחון פלוטו
קרחון פלוטו (באנגלית: Pluto Glacier) הוא קרחון בחוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 18 קילומטרים; רוחבו 7 קילומטרים (בשפכו).
גילוי ומיפוי הקרחון
החוף באזור זה התגלה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935; הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסתו של אלזוורת'.
שפכו של הקרחון נסקר באופן חלקי בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
הקרחון נסקר בשנים 1948 ו-1949 על ידי משלחת חקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
לקריאה נוספת
• RILEY, T., FLOWERDEW, M., & WHITEHOUSE, M. (2012), Chrono- and lithostratigraphy of a Mesozoic–Tertiary fore- to intra-arc basin: Adelaide Island, Antarctic Peninsula, Geological Magazine, 149(5), 768-782. doi:10.1017/S0016756811001002
• Sven Brysch,  Changes in climate and palaeoenvironment during the Late Jurassic–Early Cretaceous in southern South America and western Antarctica , Heidelberg, 2018
שכבת היישום
שכבת היישום של מודל TCP/IP (באנגלית: TCP/IP Model Application Layer) מקבילה מבחינת תפקודה ותפקידיה לשלוש השכבות העליונות במודל ה־OSI. מאחר שהתברר שההפרדה בין המשתמש (שכבת היישום של מודל ה־OSI), עיבוד הנתונים (שכבת ההצגה של מודל ה־OSI) וניהול התהליכים (שכבת התהליכים של מודל ה־OSI) היא מלאכותית, אוחדו שלוש השכבות האלו לשכבה אחת במודל ה־TCP/IP והיא ממלאת את התפקידים של שלוש השכבות הללו. שכבת התוכנה של מודל TCP/IP משתמשת בשכבת התעבורה של מודל TCP/IP על מנת להעביר נתונים על-גבי הרשת.
פרוטוקולים
HTTP, FTP, SSL, SMTP, POP3, TFTP, NFS, RSP בנוסף לפרוטוקולים משמשות בשכבה זו גם מספר שיטות דחיסה והצפנה דוגמת - PGP, GPG, ZIP
חוק ההסמכה (גרמניה הנאצית)
רקע
ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לראש ממשלת גרמניה, כאשר ברייכסטאג, שנבחר בנובמבר 1932, המפלגה הנאצית הייתה הגדולה ביותר אך היו לה רק כשליש המושבים.
ב-27 בפברואר הוצת בניין הרייכסטאג. הנאצים מיהרו להאשים בשריפה קנוניה קומוניסטית, והאשימו בכך את מרינוס ואן דר לובה, פועל הולנדי מובטל, ששהה במקום. בעקבות כך הוצא "צו שריפת הרייכסטאג" שבא להגן על האומה מהאיום הקומוניסטי כביכול, בו הושעו סעיפים בחוקה, וניתנו לממשלה סמכויות מרחיקות לכת לפגוע בחופש האזרח ובחופש העיתונות.
באווירה זו נערכו ב-5 במרץ בחירות נוספות לרייכסטאג. למרות ההגבלות החמורות שהוטלו על האופוזיציה ערב הבחירות, לא הצליחה המפלגה הנאצית לזכות ברוב מוחלט בבחירות, אלא רק בכ-44 אחוז מהקולות.
חקיקת החוק
חוק ההסמכה נועד להבטיח לנאצים שליטה מוחלטת למרות היעדר הרוב המוחלט בפרלמנט. הפרלמנט החדש התכנס ללא צירי המפלגה הקומוניסטית שהשלטונות מנעו מהם להשתתף, ואף שמו רבים מהם במעצר. ב-23 במרץ, יומיים אחרי כינוס הרייכסטאג החדש, תחת אווירת הטרור הנאצי, התקיים הדיון על החוק. בעדו הצביעו 441 צירים, כאשר רק 94 צירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התנגדו לו, ובראשם אוטו ולס שאף נשא נאום תקיף כנגד החוק.
לדעת חוקרים רבים, לחוק ההסמכה לא היה תוקף חוקי, שכן הרוב שנדרש לו הושג באיומים.
תוכן החוק
החוק קבע שבנוסף לפרלמנט, גם לממשלה יש סמכויות חקיקה מלאות, סמכות לחוקק חוקים שנוגדים את האמור בחוקה, וסמכות לאשר הסכמים עם מדינות זרות. החוק נחקק לתקופה של ארבע שנים, אולם עם תום תקופה זו כבר לא היה שום כוח פוליטי במדינה שהתנגד לנאציזם, תוקף החוק הוארך לתקופה נוספת, והוא נותר בתוקף עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בהסכמה לחקיקה זו, ויתר הפרלמנט הגרמני והמפלגות השייכות לו על כוחן, הביא לקיצה את חוקת ויימאר הדמוקרטית, ונתן להיטלר את המשענת החוקית לשלטונו הרודני.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
שארונאס "שאראס" יאסיקביצ'יוס (בליטאית: Šarūnas "Šaras" Jasikevičius, נולד ב-5 במרץ 1976) הוא כדורסלן עבר ליטאי וכיום מאמן. שיחק בנבחרת ליטא, ובקבוצות שונות ובהן מכבי תל אביב, ברצלונה, פנאתינאיקוס וריטאס וילנה באירופה, ובגולדן סטייט ווריורס ואינדיאנה פייסרס ב-NBA. זכה ב-4 אליפויות היורוליג, באליפות אירופה לנבחרות ובמדליית ארד באולימפיאדת סידני.
קריירה כשחקן
לקראת עונת חזר לשחק במולדתו ליטא, בקבוצת ריטאס וילנה, בה רשם ממוצעים מרשימים של 17.5 נקודות ו-5 אסיסטים.בעונת  עבר לשחק תחת הדרכתו של המאמן הידוע זמאגו סגאדין, בקבוצה הסלובנית אולימפיה ליובליאנה, בה העמיד ממוצעים של 19.3 נקודות ו-3.4 אסיסטים.
פרושים (היישוב הישן)
פרושים הוא כינוי לתלמידי הגר"א שעלו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 ולצאצאיהם בקרב אנשי היישוב הישן.
שארונאס יאסיקביצ'יוס
קריירה כשחקן
ההצלחה הרבה שלה זכה הביאה את קבוצת הפאר הספרדית ברצלונה להחתימו בקיץ של שנת 2000. יאסיקביצ'יוס שיחק בסך הכול שלוש עונות בקבוצה הספרדית, במהלכן זכה פעמיים באליפות ספרד, פעמיים בגביע הספרדי, ובעונת באליפות היורוליג. הוא הפך במהירות לאחד מעמודי התווך של ברצלונה, והישגיו המשמעותיים בקבוצה הוציאו לו שם של אחד הרכזים המשובחים באירופה.
פרושים (היישוב הישן)
תלמידי הגר"א הגיעו ארצה בשלוש קבוצות עיקריות, החל משנת תקס"ח 1808. בראש העולים עמד רבי מנחם מנדל משקלוב, ועמו רבי סעדיה משקלוב, רבי ישראל משקלוב, אברהם שלמה זלמן צורף ורבי אריה נאמן הכולל. בשל ניתוקם וסגירותם, הפרושים משמרים מסורות מסוימות שנזנחו על ידי יתר הליטאים כמו חבישת שטריימל בשבת.