cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל בעליה
הכנסת ה-15
בבחירות 1999 השיגה המפלגה שישה מנדטים, ועיקר מצעה התבסס על הדרישה לקבל את תיק הפנים. זכורה במיוחד ססמת הבחירות של המפלגה: "МВД под ШАС контроль? Hет! МВД под HАШ контроль" ("משרד הפנים לשליטת ש"ס? לא. משרד הפנים לשליטה שלנו"). הססמה, למרות שהייתה ברוסית, חזרה על עצמה פעמים רבות בתשדירי התעמולה של המפלגה, וגם דוברי עברית נדבקו בה, ואף יצא סטיקר עם הססמה באותיות עבריות: "אֶם.ווֶה.דֶה. פַּד ש"ס קוֹנטרוֹל? נְייֶט. אֶם.ווֶה.דֶה. פַּד נאש קונטרול". לאחר הבחירות מונה נתן שרנסקי לשר הפנים בממשלתו של אהוד ברק, אך מפלגתו התפלגה בעקבות פרישתם מן הסיעה של חברי הכנסת רומן ברונפמן ואלכסנדר צינקר, שהקימו את סיעת "הבחירה הדמוקרטית", שהתמודדה בבחירות 2003 ברשימה משותפת עם מפלגת מרצ.
ביולי 2000, בעקבות התנגדותו לועידת קמפ-דייוויד השנייה, התפטר השר נתן שרנסקי מתפקידו והמפלגה פרשה מהקואליציה.
לאחר הבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001 מונה נתן שרנסקי לשר הבינוי והשיכון ולסגן ראש הממשלה בממשלתו הראשונה של שרון ויולי אדלשטיין מונה לסגן השר לקליטת עלייה.
הכנסת ה-16
לבחירות לכנסת ה-16, בשנת 2003, רצה המפלגה תחת הסיסמה "שרנסקי. ימין. שפוי. נקי", במטרה לפנות לישראלים ותיקים מאוכזבי הליכוד. המפלגה ציפתה לשחזר את ההצלחה בשתי מערכות הבחירות האחרונות; בפועל, המפלגה נחלה כישלון כאשר הצליחה לקבל שני מנדטים בלבד. בעקבות כישלון זה הודיע נתן שרנסקי על התפטרותו מהכנסת, ופינה את מקומו לחברת הכנסת מרינה סולודקין, שהייתה במקום השלישי ברשימה.
לאחר הדיונים הקואליציוניים הסכימה מפלגת ישראל בעלייה להצטרף למפלגת הליכוד בתמורה למינוי נתן שרנסקי כשר בלי תיק האחראי על ענייני ירושלים והתפוצות בממשלה העתידה לקום.
בעקבות התמזגותה עם מפלגת הליכוד חדלה המפלגה מלהתקיים.
חקיקה
בשנת 1997 הציעו חברי הכנסת מטעם מפלגת ישראל בעלייה, יורי שטרן ומיכאל נודלמן, הצעת חוק להכרה במסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל ובתמיכה כלכלית בהוצאות הרפואיות שלהם. הצעת חוק זו עברה לוועדת העלייה והקליטה, והוגשה שוב בשנת 1999 על ידי הוועדה, שחברי הכנסת נודלמן ושטרן היו מחבריה. חוק זה התקבל לבסוף בשנת 2001, והוא מוכר בשם "חוק המסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל, תשס"א-2001".
חוק נוסף אשר הוצע באותה שנה היה תיקון לפקודת העיריות, שלפיו יש לכונן בעיריות שבהן לפחות 10% מתושביהן הם עולים מברית המועצות, מועצה שתדאג לקליטת העלייה. תיקון זה הוצע על ידי חבר הכנסת רומן ברונפמן, והתקבל באותה השנה.
בשנת 2000 הציע חבר הכנסת גנדי ריגר תיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), שלפיו יש להעלות את ימי החופשה לטיפול בילד חולה מ-6 ימים בשנה ל-8 ימים בשנה. תיקון זה התקבל בשנת 2001. תיקון נוסף שהוצע באותה שנה, על ידי חבר הכנסת יולי אדלשטיין, היה תיקון לחוק בתי המשפט. על פי תיקון זה יוכל אדם לייצג בעל דין בבית משפט לתביעות קטנות. תיקון זה התקבל בשנת 2001, והוא מוכר בשם תיקון מס' 29 (ייצוג בעל דין).
פורד קרגו
פורד קרגו באנגלית: Ford Cargo) היא סדרת משאיות סמי-טריילר, מתוצרת "פורד אירופה" ("פורד בריטניה" (Ford of Britain)), (שם רשמי: Ford Motor Company Limited), חברת בת של קונצרן הרכב פורד (שם מלא: Ford Motor Company), אשר מיוצרת משנת 1981 עד היום.
בנוסף לבריטניה, דגמי "פורד קרגו" מיוצרים בטורקיה ובברזיל.
בין השנים 1999-2000 דגמי "פורד קרגו" יוצרו בארגנטינה.
מפרט
קרגו מוצע ב-10 דגמים במשקל כולל הנע בין 18 ל-46 טון, במבנה של משאית או ראש-גורר. הדגמים מוצעים לעבודות מוניציפליות, קו ותשתית (עם שלדה מוגבהת), האחרונים עם מתקון ייעודי כמו מערבלי בטון או רכינות. ההינע נע בין 4x2 ל-8x4, ולרכב תא נהג יחיד ("תא יום") או כפול (לשינה). לדגם הכבד, 1846T, מנוע 6 צילינדרים בנפח 10.3 ליטר וזה מייצר הספק של 460 כ"ס (ב-2100 סל"ד) ומומנט של 214 קג"מ ב-1050 סל"ד. למערכת הבלימה המשנית הספק של 380 כ"ס ב-2600 סל"ד. התיבות הן ידנית 16 הילוכים או אוטומטית-רובוטית 12 הילוכים, שתיהן של ZF. עוד במפרט: אינטרדר של ZF, קפיצי אוויר, הפחתה בטבורים, מפרש כוח וכיוצא בזה.
דגם "1846T" משווק ב-46 מדינות.
דגמי "פורד קרגו" השתתפו במרוצי פורמולה למשאיות, (Formula Truck) (ראו תמונות)
דגמים המשווקים בישראל
בישראל משווקות משאיות פורד קרגו על ידי חברת DMC, הנמצאת בבעלות משותפת של דלק מוטורס וקומסקו. הדגמים המשווקים הם:
פינה באוש
פיליפינה "פינה" באוש (בגרמנית: Philippina "Pina" Bausch; 27 ביולי 1940 – 30 ביוני 2009) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית של מחול מודרני, שהשפיעה מאוד על סגנון הריקוד תיאטרון מחול. הייתה המנהלת האומנותית והכוריאוגרפית של להקת "Tanztheater Wuppertal Pina Bausch" (תיאטרון המחול של פינה באוש בוופרטל), מוופרטל שבגרמניה. ללהקה רפרטואר נרחב של יצירות מקוריות, והיא מרבה לצאת לסיבובי הופעות ברחבי העולם.
ביוגרפיה
פינה באוש נולדה בזולינגן שבגרמניה והחלה לרקוד מגיל צעיר. ב-1955 החלה ללמוד באקדמיית פולקוואנג באסן, שאותה ניהל קורט יוס, שהיה הכוריאוגרף החשוב ביותר בגרמניה דאז, והיה אחד המייסדים של זרם הריקוד האקספרסיוניסטי הגרמני. לאחר סיום לימודיה זכתה במלגה והמשיכה ללמוד בבית הספר ג'וליארד שבניו יורק ב-1960. עם מוריה נמנים אנתוני טיודור, חוזה לימון, אנה סוקולוב ופול טיילור. בניו יורק הופיעה עם פול סנסדרו ולהקת המחול של דוניה פיור, עם הבלט האמריקאי החדש (New American Ballet), והייתה חברת להקת הבלט של המטרופוליטן אופרה.
ב-1962 הצטרפה ללהקת בלט פולקוונג של קורט יוס, שזה מכבר קמה. היא רקדה כסוליסטית וסייעה ליוס בעיצוב קטעי מחול רבים, לפני שביצעה את יצירתה הראשונה ככוריאוגרפית ב-1968. ב-1969 ירשה את יוס כמנהלת אמנותית. ב-1972 מונתה למנהלת האמנותית של בלט האופרה של וופרטל, ששינה מאוחר יותר את שמו לתיאטרון המחול של פינה באוש.
באוש שילבה בעבודתה הומור עם עצב, ניתן למצוא אינטראקציה בין גבר לאישה בנושאים שונים לאורך עבודתה. יצירתה הידועה "קפה מילר" מוצגת בפתיחת הסרט הפופולרי "דבר אליה" של הבמאי פדרו אלמודובר, ויצירה נוספת שלה מוצגת בסיומו של הסרט. המחול שלה מורכב מקטעים קצרים של דיאלוג ותנועה, לעיתים באופן סוריאליסטי. היא הרבתה להשתמש בביצוע אותו הקטע. הפקותיה הגדולות התאפיינו בעיצוב תפאורה מוקפד ובמוזיקה אקלקטית.
הייתה נשואה לרולף בורזיק ההולנדי, מעצב תפאורה שנפטר ב-1980. בורזיק השפיע במידה משמעותית על סגנונו החזותי של זרם תיאטרון המחול כבר מראשיתו, ומימן את באוש בשנותיה הראשונות עד שלהקתה זכתה להכרה בינלאומית, מעט לפני מותו.
ב-2008 קיבלה באוש את פרס גתה.
ב-30 ביוני 2009 נפטרה בגרמניה ממחלת הסרטן, ימים ספורים לאחר שאובחנה, והיא בת 68 שנים.
חיים מרדכי מרגליות
הרב חיים מרדכי מרגליות (בסביבות תק"מ, 1780-ט"ו בשבט תקפ"ג 1823), היה רב בדובנו, מחבר שערי תשובה על השולחן ערוך.
קורות חיו
נולד לרב מנחם מאניש מרגליות, אב"ד ויטקוב, דינוביץ', לכוביץ וגריידינג. אחיו היה הרב אפרים זלמן מרגליות. למד אצל דודו הרב אלכסנדר סנדר מרגליות. נשא את בת אחיו ר' אליקים גציל פשקס מרגליות שהיה מחכמי הקלויז בברודי והצטרף ללימוד בקלויז. בתק"ס מונה כראב"ד ברסטצ'קה (ביסטריצקי) ואחר כך עבר לכהן כרב של קהילת דובנו שבה יסד בית דפוס.
פינה באוש
הנצחתה
לי ינור יצרה את הסרט "קפה עם פינה" העוסק ביצירתה של באוש.
חיים מרדכי מרגליות
שערי תשובה
הוא תכנן להדפיס מהדורה חדשה של שולחן ערוך עם החיבור באר היטב שמלקט את פסקי האחרונים שקמו מאז כתיבת השו"ע עד ימיו, חיבור משלו בשם "שערי תשובה" המביא את דברי הפוסקים שלא הובאו ב"באר היטב" כולל רבים מחכמי הספרדים, והגהותיו של אחיו ר' אפרים זלמן לשו"ע בשם "יד אפרים". יש אומרים שאחיו סייע לו בכתיבת חיבורו כפי שרואים במספר מקומות בחיבור שמפנה ל"יד אפרים"
הכרך הראשון של שולחן ערוך אורח חיים, עם שערי תשובה נדפס לראשונה בדובנא בשנת תק"פ. בהקדמות שנכתבו על ידי המחבר ואחיו, נראה שמדובר בחיבור שאמור היה לכלול את כל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
פינה באוש
הנצחתה
הבמאית אן לינסל יצרה סרט תיעודי בשם "חלומות ריקוד - בני נוער מבצעים את ‘אזור מגע' של פינה באוש", על חייה של פינה באוש.
חיים מרדכי מרגליות
שערי תשובה
אולם בסופו של דבר יצא לאור שערי תשובה על חלק אורח חיים בלבד. בהקדמה לפתחי תשובה על יורה דעה, כותב המחבר כי הגאון הרב חיים מרדכי לא הספיק להשלים את החיבור על שאר חלקי השו"ע "כי לקח אותו אלוקים ואיננו".
מסופר כי באמצע ההדפסה פרצה שרפה בבית הדפוס שכילתה הרבה מהציוד והספרים. ר' חיים מרדכי שקיווה לשלם את חובותיו ממכירת הספרים, עזב את דובנא בלב שבור ועם חובות גדולים ושב לברודי שבה נפטר בשנת תקפ"ג. לאחר פטירתו, המשיך אחיו את ההדפסה על חלק אורח החיים, שהושלם בשנת תקפ"ה (1825). ה"שערי תשובה" מודפס ברוב המהדורות של שו"ע או"ח, כולל במהדורות עם המשנה ברורה.
סבו היה ר' מרדכי מרגליות שנפטר בגיל צעיר מאוד, ייתכן שהוא נקרא על שמו, בתוספת השם חיים, כנהוג להוסיף שם, בקריאה על שמו של אדם שנפטר בצעירותו.
כרב תיקן תקנות שונות לבני הקהילה. עסק במסחר כדי לא להתפרנס מהרבנות. השתתף בוועידות רבנים שונות שנערכו ברוסיה.
אלחנן אדלר
אלחנן אדלר (Elhanan Adler; נולד ב-18 בדצמבר 1942) הוא ספרן ומידען ישראלי-אמריקאי, ממניחי היסודות למהפכת המידע בספריות בישראל.
קורות חייו
אדלר נולד בבוסטון ב-1942. למד לימודי תואר ראשון ושני בספרות עברית, בלשנות וספרנות בישיבה יוניברסיטי. כמו כן סיים שם לימודי הסמכה לרבנות. כבר בארצות הברית עבד כספרן בישיבה יוניברסיטי ובמחלקה ליהדות בספריית אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1968 עלה לישראל והחל לעבוד בספריית אוניברסיטת חיפה, שם עבד עד 1997.
במסגרת עבודתו היה אחראי בשנת 1976 על פיתוחו של מפתח חיפה למאות אלפי מאמרים בעברית. בשנת 1998 הקים את הקטלוג המאוחד של הספריות בישראל בו מאוגדות כל הספריות האוניברסיטאיות בארץ, רבות מספריות המכללות ואף כמה ספריות ציבוריות כמו ספריית שער ציון. בשנות ה-90 הקים אדלר את מלמ"ד, מרכז למקורות מידע דיגיטליים, שאותו ניהל עד סוף שנת 2003.
בין השנים 2010-2004 שימש בספרייה הלאומית בתפקיד סגן מנהל הספרייה לטכנולוגיות מידע. במסגרת עבודתו עמד בראש מפעלי הדיגיטציה של הספרייה הלאומית. בין הפרויקטים שנעשו היו: מאגר הכתובות העולמי, פרויקט העיתונות העברית ההיסטורית, כתבי יד של התלמוד, מפות ארץ הקודש, מפות ירושלים, דיגיטציה של הקלטות מארכיון הצליל הלאומי ודיגיטציה של ספרים, רובם נדירים, מאוסף הספרייה הלאומית.
בשנת 2010 פרש אדלר מהספרייה הלאומית והתמנה לעמוד בראש התוכנית ללימודי מידע במכללת דוד ילין. במקביל, מונה ב-2010, לראש התוכנית לתואר שני (.M.Ed) במידענות-ספרנות במערכות חינוך, במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין. הוא ממשיך ליעץ לספרייה הלאומית ולמוסדות אחרים בכל הקשור לטכנולוגיות מידע.
אדלר לימד במהלך השנים בבתי הספר לספרנות באוניברסיטת חיפה, בר-אילן ובאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא מהווה סמכות מקצועית בישראל ומחוצה לה בתחומי לימודי מידע, דיגיטציה, קיטלוג ועוד.
ליאו קדמן
ליאו קדמן (קאופמן; לעיתים קויפמן) (תרנ"ו 30 בדצמבר 1895, מילהיים, גרמניה – י"א בטבת תשכ"ד, 27 בדצמבר 1963, ירושלים) היה חלוץ, כלכלן ומומחה למטבעות ארץ ישראל.
ביוגרפיה
ליאו קדמן נולד במילהיים שבגרמניה. אביו, גוסטב קאופמן, היה איש ציבור בעיר ובקהילה היהודית המקומית. בבעלות משפחתו היה מפעל לעורות.
למד בבית ספר תיכון בעירו ואחר-כך למד משפטים, כלכלה לאומית, היסטוריה כללית ועברית באוניברסיטאות בון, היידלברג, לייפציג וברלין (כמקובל באותה תקופה).
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא כחייל בגדוד רוכבים מתחילת המלחמה ועד שנפצע קשה בחזית המזרחית ב-1917.
לטענת בתו, בהשפעת פגישה בסביבות 1910 עם ישראל פיינברג, הפך לציוני. ב-1918 הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", שדגלה בציונות סוציאליסטית, ואחר השתתף בהקמת ארגון "החלוץ" בגרמניה, שאחד מפעיליו הבולטים היה חיים ארלוזורוב. ב-1919 הצטרף לקבוצת הכשרה חקלאית במשקים חקלאיים במסגרת תנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ("כחול-לבן").
ב-1920 ככל הנראה נשא את גרטרוד לובנשטיין (לימים גורית קדמן) לאישה, ובנם רפאל נולד באותה שנה. בזמן הריונה פגש קדמן את הרופאה שולמית אפשטיין. כעבור כמה חודשים עלו השלושה לארץ ישראל יחד עם קבוצה מאורגנת מחבריו של ליאו קדמן בתנועת הנוער. בתחילה התיישבו בתל אביב, ולאחר כמה שבועות עברו לאתר "חפציבה" ליד חדרה ועבדו כחלוצים בפרדס של "אגודת נטעים" באתר. בחנוכה תרפ"א (1920) השתתף בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית. במאורעות תרפ"א לקח חלק בהגנה המאולתרת. בחפציבה ליד חדרה נולד ב-1922 אמנון, בנם של לאו וגורית קדמן (אז קאופמן). באותה שנה נולדה אבישג בת שולמית ולאו קדמן. לאו, גורית, ושולמית חיו כמשפחה אחת. דבר שלא היה מקובל גם אז.
קדמן עמד בראש הקבוצה שהקימה את קיבוץ חפציבה בעמק יזרעאל בשיתוף פעולה ובשכנות צמודה לקיבוץ בית אלפא, שהקימו אנשי "השומר הצעיר" בסתיו תרפ"ג (1924. בראשית 1924 הצטרף אל גדוד העבודה והתיישב בתל יוסף. במסגרת גדוד העבודה נסע ב-1925 לפעילות הסברה במרכז אירופה.
בהמשך החל לנהל את ה"מרכז לשכונות עובדים" מטעם ההסתדרות. לכן עבר ב-1927 לחיפה, והחל משנת 1928 התגורר בתל אביב, בבית ברחוב של"ג 5 שתוכנן עבור משפחתו (לאו, גורית, שולמית, וילדיהם רפאל, אמנון, אבישג, ואיילה) על ידי האדריכל דב קוצ'ינסקי. בנוסף, לקח חלק בהקמת שכונות מעונות עובדים בגבעתיים (שכונת בורוכוב), בחולון, בירושלים ובחיפה. ב-1935 אורגן "מרכז השיכון" לחברה בשם "שִכון - חברה לשכונות עובדים בע"מ", במסגרת "חברת העובדים". שכון בנתה בקריית חיים, בקריית עמל ובשכונת רוממה בחיפה, וכן בקריית עבודה (בחולון), קריית בורוכוב (ברמת גן) וקריית שלום (בדרום תל אביב). לאחר מכן, ניהל בברית פיקוח ובבנק למשכנתאות לשיכון, שנוסד ב-1950.
במרוצת השנים הפכה הארכאולוגיה של ארץ ישראל לתחביבו הראשי. קדמן הצטרף לחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ונבחר בה לחבר הוועד. כמו כן, ייסד ועמד בראש החברה הנומיסטית של ישראל, ויעץ מידיעותיו למדינת ישראל בעיצוב מטבעות וסדרת הבולים הראשונה, שנושאה היה מטבעות. את הגיגיו פרסם בעיתונות העברית: "הארץ", "דבר", ו"על המשמר".
בדצמבר 1959 חתם עם מוזיאון הארץ על הסכם להקמת ביתן למטבעות. קרן משפחת קאופמן התחייבה לתרום 100,000 פרנקים שווייצריים לצורך הקמת הביתן, וקדמן עצמו התחייב לתרום את אוסף המטבעות העתיקים שלו. באפריל 1962 נחנך ביתן קדמן למטבעות, שהיה המוזיאון הנומיסמטי הראשון בעולם.
בן שפירו
בנימין "בן" אהרון שפירו (באנגלית: Benjamin "Ben" Aaron Shapiro; נולד ב-15 בינואר 1984) הוא יזם, פובליציסט, עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי אורתודוקסי. כתב כעשרה ספרים, בהם רבי-מכר. הוא מופיע ברשת הטלוויזיה "פוקס ניוז" כפרשן פוליטי ונואם בקמפוסים ובקולג'ים. הוא מזוהה עם הימין השמרני בארצות הברית.
הוא מרבה להשתתף בוויכוחים פומביים, להתראיין ולהרצות, גם באתרי חדשות או אוניברסיטאות אמריקניות המזוהים עם השמאל הפוליטי. הרצאותיו מלוות בקביעות בהפגנות נגד והפרות סדר בניסיון למנוע את הרצאותיו.
עם כ-20 מיליון עוקבים ברשתות החברתיות, סרטונים של שפירו נהפכו לויראלים עם עשרות מיליוני צפיות.
ביוגרפיה
שפירו נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה יהודית קונסרבטיבית. יש לו שלוש אחיות צעירות ממנו. שני הוריו עבדו בהוליווד, אמו הייתה מנכ"לית של חברת טלוויזיה ואביו היה מלחין. בת דודתו היא השחקנית מארה וילסון. כשהיה בן 9 עברה משפחתו ליהדות אורתודוקסית. בבית הספר היסודי הוקפץ פעמיים כיתה. למד בפנימיית ישיבת רמב"ם ובישיבה יוניברסיטי לוס אנג'לס (YULA). בגיל 17 היה לכותב הטור העיתונאי בתפוצה ארצית הצעיר בתולדות ארצות הברית, כשהועסק על ידי Creators Syndicate.
ב-2004 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות יתרה במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ב-2007 סיים לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת הרווארד. לאחר הלימודים התמחה בעריכת דין במשרד "Goodwin Procter" והחל לעבוד כעורך דין.
ב-2012 החל לכתוב טורי פרשנות באתר "חדשות ברייטברט". ב-2013 ייסד עם דייוויד הורוביץ את אתר ביקורת התקשורת "TruthRevolt".
ב-2015 ייסד את האתר "The Daily Wire", שבו הוא שימש כעורך ראשי. ביוני 2020 פרש שפירו מתפקידו כעורך ראשי, וקיבל על עצמו את תפקידו של עורך אמריטוס. ג'ון ביקלי הוכרז כעורך הראשי הבא של האתר.
משדר את הפודקסט הפופולרי "המופע של בן שפירו".
אידאולוגיה פוליטית
שפירו מזוהה עם הימין השמרני בארצות הברית. עמדותיו הכלכליות קפיטליסטיות. הוא נוהג לבקר את שיטת הדמוקרטיה הסוציאליסטית הן מהפן הכלכלי והן מהפן המוסרי. מהפן הכלכלי הוא טוען שהיא הביאה לכישלון הקומוניזם וכן למשבר הכלכלי בן ימינו בוונצואלה. מהפן המוסרי הוא רואה חוסר צדק בלקיחת כסף מאדם רק מפני שהוא עשיר, ומשייך לדמוקרטיה הסוציאליסטית את האכזריות שבה שלטונות קומוניסטיים הגיעו לרצח המוני של בני עמם למען המטרה הקומוניסטית.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 שפירו תמך בטד קרוז והתנגד למועמדותו של דונלד טראמפ. באותן בחירות שפירו לא הצביע, ורמז כי בחירה בטראמפ הייתה יותר הצבעה נגד הילרי קלינטון מאשר הצבעה למען טראמפ.
עם זאת, בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2020 הודיע שפירו כי יצביע לטראמפ, משום שטעה לגבי מדיניותו, משום שהנזק באישיותו של טראמפ כבר נגרם, ובעיקר משום ש"הדמוקרטים השתגעו לגמרי".
גזע
שפירו סבור כי אפרו-אמריקאים היו בעבר קורבנות של אי-צדק בארצות הברית, וישנה גזענות גם כיום, אך אין כיום אי-צדק מערכתי נרחב בהקשר זה. לדעתו ארצות הברית לא הוקמה על בסיס עבדות, אלא למרות העבדות.
שפירו הוקיע את חבר הקונגרס האמריקאי סטיב קינג בינואר 2019, לאחר שקינג הגן על המונחים "עליונות לבנה" ו"לאומנות לבנה". שפירו קרא להוקיע אותו ותמך במתחרה העיקרי של קינג בשנת 2020, רנדי פינסטרה.
דת
שפירו הוא יהודי אורתודוקסי. הוא מתח ביקורת על פרקטיקות יהודיות ליברליות כגון הסמכת רבות.
הוא סבור שמדינת ישראל לא צריכה להשקיע מאמצים מיוחדים בקהילות לא אורתודוקסיות בארצות הברית, משום שרוב חבריהן לא יישארו חלק מהעם היהודי בעוד דור או שניים. עם זאת הוא תומך בקירובם לישראל של צעירים יהודים בעזרת תוכניות כמו "תגלית".
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
שפירו תומך בהתיישבות היהודית בישראל וביהודה ושומרון. הוא מתנגד לפתרון שתי המדינות.
בשנת 2003 פרסם מאמר בו קרא ל"טרנספר של הפלסטינים והערבים-ישראלים החוצה מיהודה ושומרון, מרצועת עזה ומישראל". הוא התעקש ש"גירוש של אוכלוסייה עוינת היא דרך נפוצה ואפקטיבית למנוע הסתבכויות אלימות". בנוסף באותו מאמר, שפירו טען ש"האידאולוגיה של האוכלוסייה הפלסטינית זהה לזו של ארגון טרור". העיתונאי האמריקאי ג'פרי גולדברג מתח ביקורת רבה על הערות אלה והביא אותן כדוגמה להתנהגותו ה"פשיסטית" של שפירו לטענתו. ב-2013 שפירו חזר בו בנוגע לגדה המערבית, וכתב שטרנספר כזה "אינו אנושי, אינו מעשי ולא יוביל לשלום בין ישראל לפלסטינים".
הפלות
שפירו תומך באיסור על הפלות, כולל במקרים של אונס וגילוי עריות, למעט במקרים שסמכות רפואית קובעת שחיי האם בסכנה כתוצאה מההיריון. הוא סבור כי הפלה היא מעשה אלים ושיש להעמיד לדין רופאים שמבצעים הפלות. הוא התייחס לנשים שעברו הפלות כאל "הורגות תינוקות".
להט"ב
שפירו סבור כי גבר ואישה מגדלים ילדים בצורה טובה יותר בהשוואה לשני גברים או לשתי נשים, ותיאר את ההומוסקסואליות כחטא. בשנת 2010 כתב שפירו כי הסרת ההומוסקסואליות כמחלת נפש מה-DSM נבעה מתקינות פוליטית ולא מנימוקים מדעיים, משום ששיעור הדיכאון וההתמכרות לסמים בקרב הומוסקסואלים גבוה יותר, משום שהם "סוטים מבחינה סטטיסטית" ומשום שאין ביכולתם להתרבות. הוא מתנגד לפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס של בית המשפט העליון שקבע כי נישואים חד מיניים הם זכות חוקתית. עם זאת, הוא מתנגד למעורבות הממשלה בנישואים, והביע דאגה שבגלל פסק הדין האמור עלולה הממשלה לנסות לאלץ מוסדות דת לקיים נישואים חד-מיניים.
שפירו סבור כי טרנסג'נדרים סובלים ממחלת נפש. לדבריו, אי אפשר לשנות את המגדר או את המין "כבמטה קסם". הוא מתנגד לכפייה על רופאים לבצע ניתוחים לשינוי מין, אך אינו מתנגד לאפשר לאדם המעוניין בכך לעשות ניתוח כזה. הוא מרבה לצטט מחקרים המראים כי ניתוחים אלו אינם פותרים את הבעיה של המטופל ובאופן סטטיסטי מגבירים אותה.
מוסלמים
שפירו טען כי מהגרים ממדינות מוסלמיות מבזים את ארצות הברית.
נושאים נוספים
שפירו מאמין כי תאוריית ההתחממות הגלובלית נועדה להעביר כסף ממדינות עשירות למדינות מתפתחות מטעמים סוציאלים.
חיים אישיים
שפירו נשוי לישראלית מור טולדנו, רופאה במקצועה, ואב לשתי בנות ושני בנים.
דוד חימום
דוד חימום (מוכר גם בשמו הלועזי: בּוֹיְלֶר) הוא מכל סגור שבתוכו מחממים מים או נוזל אחר. הנוזל החם או האדים שלו יוצאים מהדוד ומשמשים לתהליכים שונים, או שבאמצעותם מועברת אנרגיית החום מהדוד לצרכנים אחרים.
סיווג דודי חימום
אפשר לסווג דודי חימום לפי אחת מהקטגוריות הבאות:
איתן נאוה
איתן נאוה (י' בסיוון ה'תש"ד, 1 ביוני 1944 – כ"ז באייר ה'תשכ"ז, 6 ביוני 1967) היה צנחן מחטיבה 55 שנהרג בקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים. על לחימתו בקרב הוענק לו עיטור הגבורה.
קורות חייו
איתן נאוה נולד במושב השיתופי מולדת ב-1 ביוני 1944 לוולטר וקלרה נאוה, יוצאי גרמניה שעסקו בחקלאות. בנעוריו למד בבית-הספר היסודי במושב וסייע להוריו בעבודות המשק ובכל עבודה אחרת, בייחוד בכלים ממונעים ובטרקטורים.
בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים, גויס והתאמן יחד עם חטיבתו בדרום לקראת צניחה באזור אל עריש. עם פרוץ המלחמה התברר שאין בכך צורך והחטיבה הועלתה לירושלים לתגבר את הכוחות של פיקוד מרכז, כחלק מהקרב על ירושלים. ביום השני למלחמה, בקרב על גבעת התחמושת, גילה אומץ-לב ונהרג בקרב תוך חיפוי על חבריו הנלחמים בתעלות הקשר. על מעשה זה קיבל משר הביטחון את עיטור הגבורה.
בתיאור המעשה נכתב:
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. סיפור גבורתו הונצח בשיר גבעת התחמושת כשהבית השני מספר כיצד המפקד שולח את נאוה לחפות במקלע על הכוח המתקדם, ונאוה, אף שידע שהמעשה כרוך בפגיעה בלתי נמנעת, אינו מהסס לרגע ויוצא למשימה.
גילוי קבלת צל"ש המח"ט
בארכיון גבעת התחמושת נמצא במהלך מחקר סרטון שציין כי היה אירוע באלמגור שבגינו זכו חיילים בצל"ש, ביניהם נאוה. לאחר מחקר בארכיון המושב מולדת נמצא מקור המוכיח כי נאוה זכה בצל"ש מח"ט משום שסייע בכיבוי שריפה בכורזים. צל"ש זה נשכח ונמצא לאחר שנים רבות.
בספר "מאריות גברו" של מפקדת הצנחנים הוקדש עמוד לתיאור תולדות חייו ולתיאור הקרב במהלכו נפל.
בנו הקריא את תפילת יזכור בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-69 של מדינת ישראל לזכרו, בטקס שנערך בנושא ירושלים - לציון 50 שנים לשחרורה, שבו לקח נאוה חלק.
בדיקת זמן אמת
בדיקת זמן אמת (real time testing) היא סוג של בדיקות תוכנה שנכתבו במיוחד לצורך בדיקת מערכות זמן אמת. מערכות זמן אמת הן מערכות שיש להן אילוצי זמן על תגובות שלהן ומערכות שהן בעלות התנהגות לא דטרמיניסטית, לדוגמה מערכת שליטה של תנועת מטוסים או מערכת מוניטור רפואית. כדי להבטיח פונקציונליות שכזו, מערכות אלו מתזמנות את המשימות שלהן על מנת לעמוד באילוצי הזמן. בדיקות תוכנה הן בדיקות שמבצעים כדי למצוא באגים בתוכנה ולעזור לתקן אותם. בנוסף, בדיקות מבטיחות כי התוכנה נותנת את הפונקציונליות שאותה המשתמש רוצה. ישנן שיטות מקובלות ושיטות סטטיות למציאת באגים, אך הן לא מתאימות לבדיקות של מערכות זמן אמת. כלומר, שיטות סטטיות מקובלות של ניתוח אינן מספיקות כדי להתמודד עם אילוצי הזמן.
אסטרטגיה
על מנת לבדוק מערכות זמן אמת, יש לעבור ארבעה שלבים:
כלים לבדיקת מערכות זמן אמת
בדיקת מערכות זמן אמת הופכת לחשובה, להלן מספר כלים שעוצבו כדי לבדוק מערכות כאלו:
MSC
Message Sequence Charts זה תקן בינלאומי מקובל לקבלת דרישות. תקן זה מספק שפה דו־ממדית בצורה ציורית המסבירה את הדרישות דרך תרחישי מקרה.
SDL
Specification and Description Language זה תקן בתחום של עיצוב וניתוח שעוזר בכתיבת דרישות בשפה חד משמעית שלא ניתנת לפירוש בשני פנים ועוזרת לתיאור מערכות מבוזרות. תקן זה תומך בדרישות של מערכות מורכבות ומיושם בצורה רחבה בכל מיני תחומים מתקשורת ואוטומציה ועד פיתוח מערכות כלליות.
TTCN
Testing and Test Control Notation זה תקן בינלאומי רק לשפת בדיקות. מספק יישום רחב יותר בהשוואה לתקנים הקודמים שלו שמתמקדים רק בפרוטוקולים של OSI
משתמשים בשלושת התקנים האלו ביחד כדי לבדוק יישומי זמן אמת. חשוב לבדוק שעומדים שהדרישות עומדות בתקנים אלו, ומקרי הבדיקה שנוצרו צריכים להיות חשופים למידע ולפונקציונליות כדי לבדוק את המערכת. כמו כן, כל שינוי בדרישות של עיצוב וכל מידע חדש על מאפייני מערכת צריכים להיבדק שהם עומדים בדרישות של התקנים.
על מנת לקלוט את מאפייני הזמן של המערכת אותה, אנו בודקים באופן מדויק וכדי להבטיח שעומדים בדרישות ובמודלים שבהם משתמשים ליצירת מידע מתוזמן אשר ניתן לבדיקה, יש צורך שהשפה עצמה (TTCN-3) תהיה מובנת ותכיל עם תחביר עשיר במודלי זמן.
רקע
TTCN-3 הוא תקן בינלאומי היחידי לשפת בדיקות שזמין כעת. לפני התקן הזה, גרסאות הקודמות של TTCN היו עם פונקציונליות מוגבלת ועם תחום מוגבל רק לפרוטוקולי OSI. אבל התקן הזה, הוא גרסה מתקדמת ובעל יישום רחב ומקיף. מאפייני התקן:
הסיבה לשימוש בתקן זה לצורך בדיקת מערכות זמן אמת הוא בגלל שעוני העצר (timers) שלו. שעוני העצר האלו מוגדרים בפונקציות של חבילות הבדיקה. לא קיים שימוש בשעוני עצר באופן גלובלי בTTCN3. הפעולות שאפשר לעשות עם שעוני עצר אלו הם להתחיל את השעון, לעצור את השעון ולבדוק אותו. טכנולוגיית סמנטיקה של תצלום-הבזק (Snapshot Semantics) היא טכנולוגיה בתקן TTCN3 (וגם בTTCN2), שבעזרתה מתמודדים עם העברת מסרים בזמן תקשורת בין מערכות או כאשר בודקים מימוש. כאשר מתקבלת סדרה של תגובות על ידי המערכת, תצלום-הבזק (snapshot) נלקח והתגובות נשמרות לפי הסדר הגעתן. כך, שכל תצלום-הבזק הוא תמונת מצב מרגע התצלום האחרון ועד עליו. אבל טכנולוגיה זו לא יעילה עבור חלק מאירועים היות שהיא עלולה לפספס חלק מהמידע כאשר נלקח התצלום. אירועים מסוימים מתבצעים בזמן תהליך ההקלטה ולא בזמן שעושים את התצלום, אירועים כאלו לא ניתן לעבד. בנוסף, אם ציוד ההקלטה אינו מספיק מהיר, הוא אינו יכול להתקשר עם המערכת אשר נמצאת תחת בדיקה. מקרה שכזה יכול להוביל לשגיאות בזמן הבדיקה. לדוגמה PragmaDev מספקת כלי לפיתוח העומד בתקן TTCN-3. בנוסף, כלי זה מספק גם Model driven testing וגם Continuous integration
עובד צה"ל
אזרח עובד צה"ל או עובד צה"ל (בראשי תיבות: אע"צ או ע"צ) הוא אדם המועסק על ידי משרד הביטחון, ועובד במסגרת צה"ל. עובד צה"ל אינו לובש מדים ואינו נמנה עם כוחות הצבא הסדיר, למרות שהוא עשוי לשמש במעמד של נגד או במעמד של קצין.
בצה"ל מועסקים כיום כ־7,400 עובדי צה"ל, מרביתם ביחידות הכפופות לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל). נהוגות שתי דרגות לעובדי צה"ל: בח"ג (בחזקת חוגר) - מרבית הע"צים; בח"ק (בחזקת קצין) - מיעוט הע"צים, כאלו הממלאים תפקיד המקביל לתקן רב-סרן ומעלה. בצה"ל מועסקים עובדים במגוון רחב של תחומים: עובדי ייצור, עובדי הוראה, טכנאים, הנדסאים, מהנדסים, עיתונאים, רופאים, פסיכולוגים, מחסנאים, אנשי לוגיסטיקה, יועצים ארגוניים ועוד. משך עבודתם בצה"ל ארוך יחסית למשך השירות של משרתי קבע וחלקם מתמידים במערכת 30 שנה ואף יותר, מאחר שהע"צים פורשים לגמלאות בגיל המקביל בדרך כלל לגיל הפרישה במגזר הציבורי, שהוא גבוה בהרבה מגיל הפרישה הצבאי.
מרבית התקנים המאוישים על ידי עובדי צה"ל מיועדים רק לעובדי צה"ל, אך בחלק מהמקרים התקן מאויש לעיתים על ידי עובד צה"ל ולעיתים על ידי קצין.
הארגון היציג של עובדי צה"ל הוא ארגון עובדי צה"ל, שבראשו עומד מאיר בן הרוש.
פיליפ דה ויטרי
פיליפ דה ויטרי (בצרפתית: Philippe de Vitry, 31 באוקטובר 1291 – 9 ביוני 1361) היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה ומשורר צרפתי. הוא היה מלחין מוכשר, חדשני ועתיר השפעה וייתכן שהיה גם מחבר המסה ארס נובה.
קורות חייו
יש מקורות מימי הביניים ,שגורסים שדה ויטרי נולד במחוז שמפאן. מחקר מאוחר יותר מצביע על האפשרות שמוצאו בוויטרי-אן-ארואה הסמוך לאראס. במסמכים מתייחסים אליו פעמים רבות כ"מגיסטר", לכן סביר להניח שלמד באוניברסיטת פריז.
הוא התבלט בחצרותיהם של שארל הרביעי, פיליפ השישי וז'אן השני, בתפקידי מזכיר ויועץ. כמו כן החזיק, אולי הודות לקשריו עם בני בורבון, בכמה משרות כמורה, ביניהן קלרמון, בובה ופריז, וכן שירת זמן מה בפמליית מתנגדי האפיפיור באביניון, החל בקלמנט השישי.
הוא היה דיפלומט וחייל. הוא השתתף במצור על אגיון (Aiguillon) ב-1346. בשנת 1351 התמנה לבישופ של מו, מזרחית לפריז. כמי שהיה בן בית בכל החוגים הנחשבים ביותר בתחומי הפוליטיקה, האמנות והכנסייה, התוודע אל מאורות רבים מבני התקופה, ביניהם פטררקה והמתמטיקאי, פילוסוף ותאורטיקאי מוזיקה ניקול אורסמה. דה ויטרי מת בפריז ב-9 ביוני 1361.
פרסומו העיקרי של ויטרי בתולדות המוזיקה בא לו מכתיבת ה"ארס נובה" (1322), מסה על מוזיקה, שנתנה את שמה למוזיקה של התקופה כולה. אף כי בתקופה האחרונה הוטל ספק הן בזהותו כמחבר המסה והן בעצם קיומה של מסה כזאת מלכתחילה, קומץ מיצירותיו המוזיקליות שרד והוא מעיד על חידושי התיווי שלו, בעיקר המדוד והריתמי, שנרשמו לזכותו כעבור מאה שנים מייסודם. חשיבות מיוחדת נודעה לאותם חידושים שהופיעו במוטטים של ה"רומן דה פובל" המיוחסים לו סגנונית וסללו את הדרך לכתיבת המוזיקה החופשית והמורכבת של מאה שנים הבאות, שהגיעה לשיאה ב"ארס סובטיליור". מבחינות מסוימות, השיטה ה"מודרנית" של תיווי ריתמי החלה בארס נובה, שבמהלכה השתחררה המוזיקה מן הרעיון הקודם של מודוסים ריתמיים, תבניות שחזרו על עצמן ללא רישום אינדיבידואלי בתווים. גם מבשרי התיווי של המקצבים המודרניים מקורם בארס נובה.
הסברה היא, שוויטרי כתב שאנסונים ומוטטים, אך רק מוטטים ספורים שלו שרדו עד ימינו. כל אחד מן המוטטים מרשים בייחודו, נאמן לרעיון מבני יחיד במינו. לוויטרי מייחסים גם את פיתוח מושג האזוריתמוס (קו מלודי המכיל תבניות חוזרות של מקצבים וגבהי-צליל, אבל התבניות לא בהכרח חופפות זו לזו - לדוגמה, קו של שלושים צלילים עוקבים עשוי להכיל חמש חזרות על מלודיה בת שישה צלילים, ושש חזרות של מקצב בן חמישה צלילים).
חמישה מן המוטטים בשלושה קולות של ויטרי שרדו ברומן דה פובל; עוד תשעה אפשר למצוא ב"קודקס איבראה".
מקובל לראות בוויטרי את גדול המוזיקאים של ימיו ואפילו פרנצ'סקו פטרארקה כתב דברי שבח והוקרה לשמו: "... הוא הפילוסוף ושוחר האמת הגדול בדורנו."
לה קבניה
לה קבניה, או בשמה המלא פורטלסה דה סן קרלוס דה לה קבניה (בספרדית: Fortaleza de San Carlos de la Cabaña) הוא מבצר בכניסה המזרחית לנמל הוואנה.
במהלך המאה ה-16 הקימו הספרדים שלושה מבצרים שנועדו להגן על הוואנה מפני התקפותיהם של שודדי ים ושל פריבטירים - קאסטיו דה לה ריאל פוארסה במרכז העיר, אל מורו, בצידו המזרחי של מפרץ הוואנה וסן סלוודור דה לה פונטה בצידו המערבי של המפרץ. ב-1762, במהלך מלחמת שבע השנים, הצליחו חיילי הצי המלכותי הבריטי להשתלט על מבצר אל מורו בדרך היבשה, ומכאן נסללה דרכם לכיבושן של הוואנה ושל קובה כולה. לאחר החזרתה של הוואנה לידי הספרדים ב-1763 הורה המלך קרלוס השלישי על הקמת מבצר נוסף, בסמוך לאל מורו.
עם סיום בנייתה, ב-1774, הייתה לה קבניה המבצר הגדול ביותר ביבשת אמריקה. על פי אמונה מקובלת, קרלוס השלישי סבר כי יוכל לחזות במבצר בעזרת טלסקופ מארמונו שבמדריד. על החומות המבוצרות נבנו צריחים והוצבו תותחים, והן הוקפו בחפירים. מדי יום, ב-4:30 בבוקר וב-9 בערב, ירה אחד מתותחי המבצר, לציון פתיחתם של שערי הנמל וסגירתם.
המבצר שימש לא רק כבסיס צבאי, אלא גם כבית סוהר, במשך קרוב למאתיים שנה. בתקופת המאבק הקובני לעצמאות במאה ה-19, הועמדו רבים מהמורדים להורג מול כיתת יורים והוצאו להורג, בסמוך לחומה הדרום-מזרחית. בין האסירים שנכלאו בבית הסוהר היה גם חוסה מארטי, אבי האומה הקובני.
במהלך המהפכה הקובנית ב-1959, השתלט על המבצר צ'ה גווארה, וקבע בו את מפקדתו לתקופה של כחצי שנה. בתקופה זו, נערכו במבצר משפטי שדה והוצאות להורג של נאמניו של פולחנסיו בטיסטה ושל חברי "הלשכה לדיכוי הפעילות הקומוניסטית" במשטרה החשאית. לאחר מכן, שימש המבצר כאקדמיה צבאית.
יידיש
ייִדִישׁ או גם אידיש (בעברית נקראת לפעמים גם אִידִית, כנראה קיצור של ייִדיש-דײַטש - "יהודית-גרמנית") היא שפה יהודית השייכת למשפחת השפות הגרמאניות ונכתבת באותיות האלפבית העברי. היא השפה הגרמאנית המודרנית היחידה שאינה נכתבת בכתב לטיני.
בימי הביניים נקראה לרוב עברי-טייטש (לעיתים: עברי-דײַטש או בראשי תיבות: ע"ט) או לשון אשכנז, ולמן תקופת ההשכלה ז'רגון (בכתיב יידי: זשאַרגאָן). רוב אוצר המילים היידי הוא ממקורות גרמאניים, בין 20% ל-30% אחוז מהמילים הן ממקורות עבריים וארמיים, והנותר ממקורות סלאביים ורומאניים.
מאז התיישבותם בתחומי גרמניה במאה ה-9, שימשה הגרמנית-יהודית כשפתם העיקרית של האשכנזים, ונותרה כזו גם עם הגירתם מזרחה של רבים מהם. מסוף המאה ה-18, בעקבות האמנציפציה וההשתלבות הגוברת בחברה הכללית, זנחו יהודי מרכז ומערב אירופה את היידיש. במזרח אירופה לעומת זאת התרחשה בשלהי המאה ה-19 פריחה של תרבות יידיש, שהתלוו לה ניסיונות לתַקְנֵן את השפה בהתבסס על הניבים המקומיים; בתקופה זו גם החל השימוש השיטתי בשם 'יידיש'. התרבות היידית הוסיפה לשגשג בברית המועצות, בפולין ובקרב המהגרים היהודים בארצות הברית עד לאחר מלחמת העולם השנייה. השואה, התערות הדור הצעיר ורדיפות סטלין הביאו את תרבות היידיש לסף ההכחדה. בתנועה הציונית, שקידמה את תחיית העברית כשפה בלעדית, הייתה היידיש סמל לגלותיות. כיום היא משמשת כשפה יומיומית בחלקים מסוימים של החברה החרדית, בעיקר אצל חסידים, ועודנה מדוברת בקרב יהודים יוצאי מזרח אירופה, בעיקר מבוגרים. היידיש זוכה לעניין גם בקרב צעירים ואקדמאים שוחרי פולקלור והיסטוריה אשכנזית.
היסטוריה
במאות התשיעית והעשירית, לכל המאוחר, החלו היהודים להקים קהילות גדולות ב"אימפריה הרומית הקדושה". יהודים מצרפת ומצפון איטליה התיישבו באלזס ובאזור חבל הריין, זנחו את הניב הצרפתי-יהודי והאיטלקי-יהודי וקיבלו את השפה הגרמנית העתיקה (המילים הארכאיות ביותר ביידיש, כמו "אָהְרְן/דאווענען", 'להתפלל', "בענטשען", 'לברך', ו"טשולנט", מקורן לפי ההשערה באותם ניבים רומאניים). בתהליך דומה לזה שבו התפתחו שפות יהודיות אחרות, סתגרנותה של הקהילה היהודית ועירוב מילים מלשון הקודש ומהניבים הקודמים, אפשרו היווצרות דיאלקט המיוחד לה ונבדל מזה בו השתמשו הנוצרים.
מימי הביניים המאוחרים, במאה ה-13, ועד ראשית תקופת ההשכלה, הייתה היודיש-דייטש שפת הדיבור העיקרית, ולעיתים קרובות היחידה, בקרב רוב יהודי אשכנז, ומשל כך בקרב רוב היהודים. בסביבות המאה ה-13 החלה הגירה למזרח אירופה, שבה דוברו שפות סלאביות. היידיש קיבלה שם סממנים של שפה נפרדת לחלוטין, במקום דיאלקט של הגרמנית כפי שנותרה במערב. באותה תקופה, קהילות בבוהמיה, מוראביה ופולין, שדיברו יהודית-סלאבית או "כנענית", אימצו בהדרגה את שפת האשכנזים. כך התחולל בידול בין שתי קבוצות ניבים - יידיש מזרחית שקיבלה השפעות מקומיות ויידיש מערבית שנשתיירה במרחב הלשוני הגרמאני.
במאה ה-16 הפכה לשון אשכנז משפה מדוברת (כמעט) בלבד לשפה כתובה, כאשר טקסטים יידיים מן המאה ה-16 נמצאו בגניזת קהיר. עם הפיכתה של פולין למרכז יהודי גדול, גדל הפער בין הניבים המזרחיים למערביים. בקרב דוברי הראשונים שימשו עד המאה ה-19 פירושים ארכאיים לחומש ולסידור בשפת הכתב הישנה, המערבית, שנותרה כלשון ספרותית. 'עברי-טייטש' זו הלכה ונעשתה לא-מובנת למקומיים, אם כי הוסיפה לשמש בפירושים לספרות הדתית עד השואה. תנועת ההשכלה בגרמניה דחתה בנחרצות את הניב היהודי הבלול, או "הז'רגון", ורצתה להשתמש בעברית ובגרמנית "טהורות". סביב מתן האמנציפציה במערב אירופה, חלה ירידה חדה בשימוש ביידיש במערב, כמעט עד הכחדה, אף שהשפעות ומילים ייחודיות נותרו עד שלב מאוחר מאוד באזורים מבודדים בשווייץ ובוואריה. רק בהונגריה נותרו כיסים שהוסיפו להשתמש ביידיש מערבית במידה ניכרת יחסית. הדיאלקטים המזרחיים שרדו ואף שגשגו, שכן רוב דובריהם התגוררו באזורים כפריים בתחום המושב, פולין הקונגרסאית וגליציה, הרחק מהערים. בתנאים כאלה, הדרישה לצריכת תרבות לא יכלה להיענות על ידי ספרות ועיתונות בלשונות העמים; היעדר חינוך ממשלתי בקנה-מידה מספק מנע מהניב היהודי להיכחד ומדובריו לאמץ שפות חדשות. בהמשך, תנועות פוליטיות (בעיקר סוציאליסטיות) שביקשו להפיץ את מסרן בקרב ההמונים נאלצו גם הן לפנות לשימוש בו. הראשון שביקש להעניק ללשון היהודית מעמד של שפה בפני עצמה היה יהושע מרדכי ליפשיץ, אבי הלקסיקוגרפיה היידית. הוא היה אף חלוץ השימוש השיטתי בשם 'יידיש' (אחד מבין רבים עד אז, לצד "עברי-טייטש", "לשון אשכנז", "יודיש-דייטש" וכולי) שהפך בידיו לכינוי לשפה התקנית שניסה ליצור על בסיס הניב היהודי בווהלין. אחרים המשיכו בדרכו. בסוף המאה ה-19 החלה פריחה תרבותית של ספרות, תיאטרון, עיתונות ועם המצאת הקולנוע, גם קולנוע יידיש. היצירה בשפה חבקה את כל גוני הקשת ביהדות מזרח אירופה ובקרב המהגרים שיצאו ממנה ליתר היבשת ומעבר לים. ב-1898, בעיירה מיר, פתח נח מישקובסקי את בית-הספר הראשון המתועד שהורה ביידיש (בניגוד לדיגלוסיה בתלמודי התורה, בהם שימש הניב העממי כעזר בלימוד לשון הקודש). ב-1908 הוכרזה היידיש בוועידת צ'רנוביץ כ"אחת השפות הלאומיות של העם", בניגוד לתביעת רבים מן היידישיסטים להצהיר עליה כ"שפה הלאומית היחידה". על אף ניסיונות בלשנים ואינטלקטואלים לתקנן שפה יידית אחידה, הדבר מעולם לא צלח. מערכת ההגאים והניב של יהדות ליטא אמנם נחשבו ליוקרתיים ביותר והתקבלו כפופולריים וכנחשבים בספרות, אך במקביל דווקא ההגייה הדרום-מזרחית בגבול אוקראינה-רומניה הייתה הנפוצה בתיאטרון (ולכן הנשמעת ביותר). הניב הנפוץ ביותר בקרב קהל הדוברים, אל מול שתיהן, היה הפולני.
בין מלחמות העולם קיבלה השפה הכרה רשמית במדינות שונות. בברית המועצות הייתה יידיש לשונו המוכרזת של הלאום היהודי הסובייטי בין המלחמות, וב-1928 הוקם האזור היהודי האוטונומי בבירוביג'ן, בו עודה משמשת כשפה רשמית. באותה תקופה ברית המועצות תמכה בהקמת איגודי עובדים דוברי יידיש, וסייעה במימון אלפי מועדוני יידיש ברחבי המדינה. בפולין, במדינות הבלטיות וברומניה הוקמו רשתות בתי-ספר כמו ציש"א, שלימדו רבבות ילדים ביידיש תקנית, בעוד שבברית המועצות ב-1930 1,100 בתי-ספר הורו בלשון. גם באמריקה התקיימה פעילות תרבותית וחינוכית ענפה בין המהגרים: ב-1935 פעלו בארצות הברית וקנדה 294 בתי-ספר בשפה. ב-1939 דיברו ביידיש כ-11 מיליון איש, כ-60% מיהודי העולם.
במקביל לעלייתה ממעמד של ניב עממי לשפה תקנית, כבר טרם השואה הייתה במגמת היחלשות מואצת לטובת הרוסית, האנגלית, הפולנית ואפילו העברית, עקב טמיעה לשונית נרחבת. לדוגמה, ב-1897 הכריזו 97% מיהודי רוסיה על היידיש כשפת אמם, ב-1926 עשו זאת רק 70.4% מיהודי ברית המועצות, ובמפקד 1939 ירד השיעור ל-39.7% בלבד. אפילו בפולין, עם האפליה הקשה ומיעוט ההגירה לערים ששימרו את היהודים כמיעוט אתני מובחן מאוד, רק 53% מתלמידי התיכון הצהירו על היידיש כשפת אם ב-1937. במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה דרסטית בשימוש בשפה, לאחר השמדת מיליונים מדובריה בשואה, דיכוי והתבוללות היהודים הסובייטים תחת שלטון סטלין, האמריקניזציה של הדור השני למהגרים בארצות הברית ומדיניות השפה הרשמית והלא-רשמית במדינת ישראל, שראתה ביידיש את אויבת העברית והציונות ושפה גלותית לא-רצויה. בטרם הנסיגה הבריטית, גדוד מגיני השפה ערך הפגנות אלימות נגד סרטים והופעות ביידיש. בישראל העצמאית אומצה בתחילה על ידי הצנזורה מדיניות שהתירה לאמנים אורחים להשתמש ביידיש בתנאי שיוסיפו קטעים בעברית, ושאפשרה למהגרים להופיע בשפה במשך שנה בלבד לאחר הגעתם. בשנות ה-60 וה-70 נרגע האקלים התרבותי וחדלה ההתנגדות האידאולוגית ליידיש, ונעשו אף מאמצים רשמיים לשמרה.
כיום יידיש מדוברת במידה כלשהי, לפי הערכות, בפי יותר ממיליון איש כאשר רובם יהודים חרדים בעיקר חסידים. בישראל היו, נכון ל-1986, 215,000 דוברים. ב-2007, על פי נתונים ממשלתיים חלקיים, עמד מספר דוברי היידיש בארצות הברית על כ-160,000. באופן בלעדי למעשה, הגידול בדוברי השפה מתרחש בקרב חרדים בישראל, ארצות הברית ואירופה, כמעט אך ורק חלק מהחסידים ובני היישוב הישן. בקרב קבוצות אלו יידיש היא השפה המרכזית, ובבתי הספר לבנות מתקיימים בה הלימודים בלעדית. התפוצה של חרדים דוברי-יידיש, בייחוד מחסידויות דרומיות בהונגריה וגליציה, הפכה את הניבים שלהן לדומיננטיים לעומת הליטאיים שנחלשו מאוד. הדיאלקט היידי המשמש בחסידות סאטמר הוא כנראה המדובר ביותר בתחילת המאה ה-21.
ניבים היסטוריים
הבלשן אוריאל ויינרייך חילק את המרחב דובר הלשון לארבע קבוצות ניבים בסיסיות, הנבדלות זו מזו באופני ההגייה כמו גם באוצר המילים; כל אחת הושפעה מהשפות המקומיות והקבילה להגייה של לשון הקודש. הגבולות ביניהן לא היו קשיחים והתקיימו אזורי תפר. הארבע הן:
בנוסף לקבוצות ניבים אלה, יש וריאנטים מקומיים שהתפתחו מחוץ לאירופה. דוגמה בולטת היא לשון הדיבור ביישוב הישן בארץ ישראל, שכללה מילים רבות שנשאלו מערבית (כמו "חלאקה" במקום "אפשערן" לתספורת הראשונה לבן זכר) ועדיין משמשת בירושלים ובבית שמש. ישנה גם היינגליש שצצה ספונטנית בקרב הקהילות בארצות דוברות-האנגלית.
הגיית השפה וכתיבתה
יידיש נכתבת, בדפוס ובכתב יד, באלפבית העברי, כשפות יהודיות אחרות. ההבדל העיקרי בין האופן בו נכתבת היידיש לאופן שבו נכתבת העברית הוא בשימוש באותיות 'אעוי' כאותיות ניקוד, בהשאלה מהאופן בו שימשו בתעתיק שמות זרים בספרות הרבנית. אותיות הניקוד הן חלק אינטגרלי מהמילה ואין להשמיטן בכתיבה.
הגרסה המקובלת כתקנית, ה"כּלל־שפּראַך" ("השפה הכללית") או "ייווא־ײִדיש" ("יידיש בנוסח מכון ייווא"), היא המשכה של הלשון הספרותית הגבוהה שהייתה מקובלת במזרח אירופה בין מלחמות העולם, שנקבעה על פי הניב המדובר בין יהודי ליטא. תקניה וסדריה נקבעים על ידי מכון ייווא, והיא נלמדת באוניברסיטאות. רוב דוברי היידיש כיום הם חסידים, שאינם משתמשים כלל ב"כלל-שפראך". אין עיסוק של ממש בתקנון הלשון (הכתובה וקל וחומר המדוברת) בעולם החסידי, והיא מגוונת ומשתנה מחצר לחצר ומפרסום לפרסום.
כּלל־שפּראַך: נקודות חשובות והבדלים:
תנועות
היידיש היא שפה גרמאנית, וככזאת אין בה העיצורים הגרוניים שהיו בעברית הקדומה ואשר עדיין נשתמרו אצל חלק מיוצאי ארצות ערב. ההטעמה במילים היא לרוב בתחילת המילה, ובמילים מעברית מלעילית, הקרויה לכן גם "הטעמה אשכנזית".
ביידיש ההיגוי של ת|ת"ו רפה הוא כשל ס|סמ"ך. לדוגמה, המילה ביידיש ל'אותיות' - 'אותיות', נהגית /ojsjes/, 'תּורה' נהגית /tojre/. את הדגש בת"ו יש נוהגים לכתוב.
ספרות
נהוג לחלק את ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: עתיקה (מהמאה ה-13 עד שנת 1780), משכילית וחסידית (משנת 1780 ועד סוף המאה ה-19); ומודרנית (מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד ימינו).
האוסף המוקדם ביותר של ספרות הוא קובץ היצירות מ-1382 שנשמר בגניזה הקהירית ומכיל גם את היצירה דוכוס הורנט. ראשית הספרות היודיאו-גרמנית בתרגומי טקסטים דתיים ופרשנות עליהם, דוגמת "צאינה וראינה". היוצר החשוב ביותר של הספרות העתיקה היה אליהו בחור, שתרגם סביב 1507 את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" ליידיש כבָּבָא-בּוּך. זה היה הספר הלא-דתי הראשון שנדפס בה. ב-1595 יצא בוורונה עוד חיבור לא-דתי ידוע, "ספר הפרות", שהכיל סיפורי עם ומשלים, גסים בחלקם, והיה מאויר במלואו. הספר הותקף כלא-מוסרי. יצירה רבת-השפעה נוספת של הספרות העתיקה היא "מעשה בוך", "ספר המעשיות" שנדפס בבזל ב-1602 ואיגד סיפורי מוסר ואגדות. נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים. הטקסטים המוקדמים ביותר שנכתבו על ידי אישה ביידיש הם הספר "מנקת רבקה" ו"שמחת תורה ליד" מאת רבקה טיקטינר שחיה במאה ה-16. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא זכרונות גליקל מהמלין.
בסוף המאה ה-18 עלתה תנועת החסידות, שהפיצה את משנתה ביידיש להמוני העם עם הביוגרפיות כמו "שבחי הבעל שם טוב" או אוספי משלים כ"סיפורי מעשיות" לרבי נחמן מברסלב. תנועת ההשכלה, שפרחה במזרח אירופה במקביל, התנגדה לחסידות ואנשיה ראו בה אמונה טפלה. עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק. אקסנפלד, חסיד ברסלב לשעבר, הוציא לאור רק חמש מיצירותיו. אטינגר היה מחזאי, ויצירתו "סערקעלע" היא עבודת התיאטרון היידית החשובה ביותר של ההשכלה. דיק חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. חשיבות פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים.
ב-1863 פתח מנדלי מוכר ספרים את העידן המודרני בספרות היידיש עם סיפורו הקצר "דאס קליינע מענשעלע", "האיש הקטן." זו הייתה תחילתה של יצירה ענפה בה. בדור שאחריו פעלו שני הקלאסיקונים האחרים בשפה, י"ל פרץ ושלום עליכם. אלו סללו את הדרך לשלום אש, ש. אנסקי, מלך ראוויטש ורבים, רבים אחרים. יצחק בשביס-זינגר נותר יוצר חשוב גם לאחר השואה, וזכה בפרס נובל ב-1978. כיום עדיין פועלת סצנה ספרותית חילונית ביידיש, גם אם היא פונה לקהלי קוראים מצומצמים, בציבור החרדי לעומת זאת יש שוק רחב של ספרות יידיש עכשווית "כשרה", עם ספרי ילדים, נוער, מבוגרים, עיתונים, מגזינים, ספרי קודש מתורגמים ועוד רבות.
עיתונות
העיתון היידי הראשון היה ה"דינשטאגישי קורנטין" וה"פרייטאגישי קורנטין", שיצא בהתאמה לשמו במהדורות לימי שלישי ושישי. נתפרסם באמסטרדם לתקופה קצרה בין 1686 ל-1687. בערך ב-1750 ניסה בנימין בן זלמן קרונבורג להדפיס שני עיתונים נוספים בנויוויד: מטרתו הייתה הפצת הגרמנית התקנית בקרב היהודים, אך הוא לא שלט בה עדיין והגליונות הספורים הכילו מילים יידיות רבות. ב-1771 הודפס במשך שנה ה"דירנפורטער פריפילגירטע צייטונג" בדירנפורט הסמוכה לברסלאו. ב-1790, בימי המהפכה הצרפתית, הדפיס המו"ל אברהם שפירא את ה"צייטונג" במץ שבאלזס.
ב-1897 נוסד בניו יורק העיתון היומי "פֿאָרווערטס" (באנגלית: Forward), שהיה לאחד העיתונים הנפוצים בקרב יהודי ארצות הברית. תפוצתו ירדה דרמטית לאחר מלחמת העולם השנייה, ומשנות ה-80 רובו באנגלית ויש לו מוסף ביידיש. בנוסף יוצאים לאור העיתונים "דער אלגמיינער זשורנאל", "די צייטונג" הווילימסבורגי, והמגזינים "דער בליק", "דער צייטשריפט", "דער פלאם", "דער שׁטערן", "דער שפאקטיוו", "דאָס ייִדישע ליכט", "עונג שבת", "מעלות", "דער איד", "דער בלאט" ועוד. בישראל יוצאים לאור המגזין "דאס אידישע ליכט"; די ברכה אין שטוב ועוד בעיתון המבשר (יומון) מופיע ביום שישי עמוד חדשות שבועי ביידיש בשם "המבשר די וואך".
תיאטרון
תיאטרון היידיש התפתח ביהדות מזרח אירופה והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונמשך עד לזמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה. מרכזו היה ברוסיה, פולין ורומניה אך ניתן למצוא תיאטרון יידי מקצועי גם במערב בקרב תפוצת המהגרים, במיוחד בעיר ניו יורק.
תיאטרון היידיש הפך בעשורים של קיומו לתרבות תיאטרון שלמה ועשירה, ולה כותבים קנוניים כש. אנ-סקי, אברהם גולדפדן ואיציק מאנגר, וכוכבי במה כדז'יגאן ושומאכר. גם לאחר השואה המשיכה היצירה. בישראל קם תיאטרון יידישפיל, ובמזרח אירופה וארצות הברית עדיין פועלות במות כמו ה"פולקסבינע", "יידיש-רעפ" "קולטור-ליגה בכתיב יידי: קולטור ליגע בניו יורק, לחסידים גם תיאטרון בשם "אונטרן חבריא" בכתיב יידי: "אונטערן חבריא", ועוד.
יידיש כאידאולוגיה
יידישיזם מציין את הפיכת שפת היידיש למכלול תרבותי שלם, ובכלל זה אף אידאולוגיה מכוונת הדוגלת בטיפוח השפה והספרות היידית לכלל תרבות או אף ציוויליזציה מפותחת ועצמאית.
כאידאולוגיה מובחנת, מהווה היידישיזם צעד של העדפת התרבות היידית על פני התרבות העברית המקבילה כשפת התרבות היהודית הדומיננטית. בהקשר ההיסטורי של פיתוח היידישיזם, הוא כלל גם נימה אנטי דתית שעיקרה הצבת הפולקלור הספרות היפה והאמנות של העם היהודי דובר היידיש כמוקד אלטרנטיבי המחליף את המוקד הדתי הישן בחייו הרוחניים של העם היהודי.
אידאולוגיה יידישיסטית פותחה בעיקר בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והייתה קשורה בחוגים של סוציאליסטים יהודיים, חברים במפלגת הבונד וסופרי יידיש. האירוע המכונן המפורסם בהקשר זה הוא ועידת צ'רנוביץ (1908), שנועדה ללבן את בעיות השפה אך גם להצהיר על האידאולוגיה התרבותית שבמרכזה.
בין היידישיסטים האידאולוגיים ניתן למנות את חיים ז'יטלובסקי, נתן בירנבוים וי"ל פרץ. הצבת היידיש כשפת התרבות הלאומית הרצויה נתקלה בהתנגדות עזה בארץ ישראל מצדם של מצדדי החייאת הלשון העברית כשפת הלאום היהודי. פרשה זו היא חלק ממלחמת השפות, ואת קורותיה ניתן למצוא בין דפי כתבי העת והעיתונים העבריים והיידיים של ראשית המאה ה-20.
דייוויד המינגס
דייוויד לזלי אדוארד המינגס (באנגלית: David Leslie Edward Hemmings; 18 בנובמבר 1941 - 3 בדצמבר 2003) היה שחקן קולנוע, במאי ומפיק בקולנוע ובטלוויזיה. באמצע שנות ה-60 בלט המינגס כחלק מדור צעיר של שחקנים בריטים כטרנס סטמפ, אוליבר ריד או אלברט פיני. בתקופה זו שיחק בתפקידו הזכור ביותר כצלם תומאס בסרט "יצרים" בבימויו של מיכלאנג'לו אנטוניוני (1966). לאחר מכן התרכז במיוחד בבימוי והפקת סדרות פעולה בטלוויזיה האמריקאית. המינגס חזר אל האקרנים כשחקן משנה, הניכר בגבותיו העבותות וקולו הייחודי, בתחילת שנות ה-2000 בסרטים כ"גלדיאטור" (2000) ו"ג'נטלמנים מובחרים" (2003). ב-2003 מת לפתע, בגיל 62, כאשר היה בצילומי סרט ברומניה.
ביוגרפיה
המינגס נולד בעיר גילדפורד באנגליה, וכבר מצעירותו גילה יכולת בהופעה על הבמה, עזב את בית הוריו כנער, וגר בגפו בלונדון. בעודו נער החל להופיע כזמר סופרנו בלהקת אופרה שהציגה מיצירותיו של המלחין בנג'מין בריטן. בריטן חיבב את הנער, וכתב עבורו במיוחד את התפקיד של "מיילס" באופרה "טבעת החנק". כאשר התבגר, החל המינגס בקריירה קולנועית. בשנת 1954 הופיע בסרטו הראשון, ושיחק במספר עשרות סרטים לאחר מכן, בעיקר בתפקידים זעירים, אך רק בשנת 1966 הפך לכוכב קולנוע כאשר הופיע בתפקיד "תומאס" בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים". אנטוניוני חיפש לתפקיד דמות רעננה ופנים לא מוכרות, ואהב את משחקו של המינגס ששיחק באותו זמן בתיאטרון קטן בלונדון. תפקיד זה, של צלם אופנה המגלה בהגדלות של תמונות שצילם כי מבלי ידיעתו היה עד לרצח, הקנה לו תהילה ופרסום בינלאומי. הסרט תיעד את חיי התרבות והבילוי ב"לונדון העליזה" של שנות ה-60, והמינגס היה לאחד מהסמלים החזותיים של תקופה זו. בשנים אלו היה מעורב אף בתעשיית המוזיקה, ובשנת 1967 הוציא סינגל בשם "Back Street Mirror" ותקליט בשם "David Hemmings Happens" בו ניגנו לצידו כמה מחברי להקת הבירדס.
בשנים הבאות שיחק במספר הפקות ידועות של במאים בינלאומיים. במיוחד זכורים תפקידיו כ"קפטיין נולן" בסרט "הסתערות חיל הפרשים" (1968), ג'אגרנאוט (1974) ו"ברברלה" סרט המדע בדיוני הארוטי של רוז'ה ואדים בכיכוב ג'יין פונדה, שם שיחק דמות בשם "דילדנו". כן זכורה הופעתו בסרט הג'אלו של דאריו ארג'נטו "Profondo Rosso" (1975).
בשנת 1972 ניסה לראשונה את ידו בבימוי בסרט הקולנוע "Running Scared". בשנת 1973 זכה הסרט "ה-14" בבימויו בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין. בשנת 1978 ביים את סרטו הידוע ביותר - "רק ג'יגולו" (Schöner Gigolo, armer Gigolo) הפקה גרמנית בה כיכב דייוויד בואי לצד מרלן דיטריך (שהיה זה סרטה האחרון). הסרט נכשל באופן ביקורתי וקופתי, אך המינגס מצא כי הוא חפץ בקריירת בימוי והפקה. בשנים שלאחר "רק ג'יגולו" הקטין את פעילותו בקולנוע, עבר ללוס אנג'לס והתרכז בבימוי והפקה של סדרות טלוויזיה, בהן סדרות מהמובילות והפופולריות ביותר בתקופתן, וכן בהופעה בתפקידי אורח קטנים בסדרות שביים, ובסדרות אחרות. בין הסדרות הידועות בהן לקח חלק כבמאי "זאב מעופף", "מגנום, בלש פרטי", "טריגון", "צוות לעניין", "רצח במשיכת קולמוס", "רייבן" ו"זינוק לאתמול". מסוף שנות ה-90 עזב את הבימוי וההפקה לטובת התרכזות בקריירה כשחקן קולנוע. בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן אך בולט בסרט "גלדיאטור", ולאחר מכן המשיך במשחק בתפקידי משנה בסרטים כסרטו של מרטין סקורסזה "כנופיות ניו יורק" (2002) וסרט ההרפתקאות בכיכובו של שון קונרי, "ג'נטלמנים מובחרים" (2003), עד מותו בשנת 2003 בעת שצילם סרט ברומניה.
המינגס היה נשוי ארבע פעמים, והיה אב לשישה ילדים.
סטרטיגרפיה (ארכאולוגיה)
סטרטיגרפיה (באנגלית: Stratigraphy) או הִשתַכּבוּת היא תורת השכבות הארכאולוגיות. העיקרון המנחה הוא בידוד שכבות האתר על מנת שניתן יהיה להבחין בממצא הארכיטקטוני והחומרי שנמצא בכל שכבה ושכבה. הממצאים שהתגלו מאפשרים לאפיין את התקופה והתרבות המקובלים באותו אזור בתקופה שבה השכבה הנידונה הייתה השכבה העליונה של אתר החפירות. כאשר מתקבלת או נמצאת ההגדרה המתאימה לממצאים, ניתן להגדיר את שמה של השכבה הארכאולוגית, ובהתאם לכך את התאריך המשוער בו נוצרו השכבות הארכאולוגיות.
העיקרון הסטרטיגרפי מניח כי שרידים מעשי ידי אדם מצטברים באתר זה על גבי זה, לפי סדר הזמנים, כך שהשרידים הקדומים מצויים מתחת לשרידים המאוחרים להם. שרידי יישוב שהתקיים בתקופה מסוימת, נותרים באתר כ"שכבה" של שרידים.
הארכאולוג חופר בתל העתיק מראשו של התל כלפי מטה. הוא חופר, אפוא, בסדר הפוך לסדר הצטברות השרידים בתל במהלך תקופת קיומו. השרידים מרובדים בתל העתיק שכבה על גבי שכבה, בדומה להתרבדות שכבות סלע גאולוגיות (שיכוב). על הארכאולוג לחשוף את שרידיה של שכבה מסוימת, לבודד אותם בחפירה זהירה משרידיהן של השכבות הסמוכות לה מתחתיה ומעליה, דהיינו משכבות השרידים שנותרו מן התקופות שהתקיימו באתר לפני ואחרי התקופה שהותירה את השכבה הנדונה.
לאחר שנחפרה ונחשפה שכבה אחת ושרידיה תועדו, מפרק הארכאולוג את השרידים, מסירם מן האתר, וממשיך לחפור ולחשוף את שכבת השרידים המצויה מתחת לשכבה שזה עתה סיים את חפירתה. תהליך זה חוזר על עצמו לפי מספר השכבות בתל או לפי רצונו של הארכאולוג לחשוף אותן.
אם הקפיד הארכאולוג בכל פעם לחשוף ולתעד שרידים השייכים לשכבה אחת בלבד, יקבל בסופה של החפירה נתונים הנוגעים לרצף השכבות וגם ידע, אל נכון, את התיארוך היחסי של השכבות האחת ביחס לשכנתה, מי מוקדמת או מאוחרת למי. זוהי הכרונולוגיה היחסית של השכבות ושל השרידים המרכיבים אותן. הכרונולוגיה היחסית של השכבות יכולה להיקבע רק בעת העבודה בשדה תוך כדי חפירת השכבות. לאחר תום עבודת השדה, יהיה לארכאולוג מושג על זמנם של השרידים זה ביחס לזה, אך עדיין אין לו מידע על תאריכם המוחלט (הנמדד בשנים לפני הספירה המקובלת או בשנים לפני ימינו).