cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאונרד הובהאוס
תקופת מלחמת העולם הראשונה
1914–1918 בתחילה התנגד הובהאוס למעורבותה של אנגליה במלחמה העולמית, אך בהמשך הפך לתומך נלהב במאמצי המלחמה. בשנת 1915 כתב את ספרו "העולם בקונפליקט" (The World in Conflict), ובשנת 1916 את "שאלות של מלחמה ושלום" (Questions of War and Peace). בשני הספרים הללו הוא מתאר את המלחמה כמאבק תרבותי בין המערב, המייצג את התבונה והמוסר, וגרמניה, המייצגת אלימות וחוסר רציונליות. בשנת 1918 כתב את "התאוריה המטפיזית של המדינה" (The Metaphysical Theory of the State), שבו תקף את ה"הגליאניזם" (Hegelianism), שאותו החשיב לאחראי להלכי הרוח האינטלקטואליים בגרמניה. עם זאת, לאורך כל תקופת המלחמה דגל הובהאוס בדרך של משא ומתן עם גרמניה וביכר אותו על דרך של כפיית הסדר בכוח.
לאחר המלחמה מילא הובהאוס מספר תפקידים בלשכת המסחר הבריטי, ובאותה תקופה כתב ספרים נוספים. בשנת 1921, כתב את ספרו "השכל הישר". בשנת 1923 כתב את "צדק חברתי", ובשנת 1924 את "התפתחות חברתית, טבעהּ ותנאיה" (Social Development, Its Nature and Conditions). בתקופה זאת התפכח מיכולתם של המוסדות הממשלתיים לבצע את משנתו, ודבר זה הוביל אותו לתמוך בגילדת הסוציאליזם (תנועה פוליטית הדוגלת בשליטתם העובדים על התעשייה באמצעות איגודי הסוחרים).
בשנים האחרונות לחייו, עקב מחלתו, מותה של אשתו, וההתפכחותו מהבירוקרטיה הליברלית, פרש הובהאוס מכל פעילות פוליטית, אם כי שמר על הפרופסורה שלו באוניברסיטת לונדון, עד פטירתו באלאנסון שבצרפת ב-21 ביוני 1929.
משנתו הפילוסופית
הובהאוס ראה את עצמו כממשיכו של ג'ון סטיוארט מיל, מפתח הגישה התועלתנית של ג'רמי בנת'ם, ולכן ראה קשר בל-יינתק בין זכויותיו של הפרט לבין התועלת של הכלל. בפרק הזמן שחלף מאז פרסם מיל את ספרו ועד לתקופתו של הובהאוס, התבססה תורתו האבולוציונית של דרווין. הובהאוס לא ראה סתירה בין תורת האבולוציה לבין גישת הליברליזם התועלתני של מיל, אלא גרס כי הופעת האבולוציה מספקת דווקא הוכחה מדעית ומדידה לגישה זאת. לטענתו, ההיסטוריה האנושית מראה כי האדם התקדם מחברה פרימיטיבית שהפרטים בה זהים, מחד, אך כל אחד דואג באופן פרטי למזונו, מאידך, לחברה תעשייתית מתקדמת, שבה אמנם כל פרט תלוי במשנהו, אך יש לו מרחב אישי גדול יותר וזהות עצמאית ברורה. לדעת הובהאוס, משמעות הדבר היא שקיומו וחירותו של הפרט מהווים חלק בלתי נפרד מתועלתו של הכלל. שיטתו של הובהאוס, אם כן, התבססה על תורתם של הוגי הדעות בדורות שלפניו, ג'ון לוק, מיל ובנת'ם: מלוק נטל את החשיבות העליונה שייחס לכנות ולבחירה החופשית; ממיל את הגישה שחירותו של הפרט אינה ממעיטה מתועלת הכלל, אלא מעצימה אותה; ומבנת'ם את ההבנה שזכות, מקורה ביחסי כוח, ומה שפרט מסוים רוצה לעשות מכוח זכותו, על האחר לאפשר לו לעשות מכוח אותה זכות.
תרומתו המדעית
תרומתו המדעית של הובהאוס התבטאה בעיקר בתחום הפילוסופי ובתחום הסוציולוגי. הוא עסק בחקר תהליכי ההתפתחות הרוחנית והחברתית וקשר בין המחקר ההשוואתי של המוסדות החברתיים לבין תורת ההתפתחות החברתית. הוא עשה זאת בכך שקבע כי המחקר ההשוואתי של המוסדות החברתיים מנתח את תנאי ההתפתחות של המוסדות על פי כללים של התפתחות חברתית. הובהאוס הציע קני מידה ברורים למדידת תהליכי הבידול (דיפרנציאציה) וההתפתחות החברתית.
ההרים הקדושים
ההרים הקדושים של פיימונטה ושל לומברדיה (איטלקית: I Sacri Monti di Piemonte e Lombardia) הם קבוצה של תשעה מתחמים ובהם קפלות ומבנים נוספים, שהוקמו בלומברדיה ובפיימונטה שבצפון איטליה בשלהי המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17. המבנים מוקדשים להיבטים רבים של האמונה הנוצרית, והם מצטיינים בהשתלבותם בנוף הכללי של גבעות, יערות ואגמים.
רעיון ה"הר הקדוש" (Sacro Monte) הופיע באיטליה החל במאה ה-14, ושימש תחילה כתחליף לעלייה לרגל לירושלים. לאחר מכן העניקו ההרים הקדושים למאמינים מקום למדיטציה ולתפילה, ואלה הציגו סצינות מחיי ישו ומהפסיון, או שהוקדשו לבתולה, לשילוש הקדוש או לקדושים נוצרים אחרים. בשנת 2003 ההרים הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
ההר הקדוש "ירושלים החדשה" בוואראלו
מתחם ההר הקדוש של ואראלו ( Il Sacro Monte o "Nuova Gerusalemme" di Varallo) הוא אחד מהעתיקים ביותר מסוגו. המתחם על ההר הוקם בשנת 1491 על ידי הנזיר ברנרדינו קיימי הפרנציסקני. המתחם נבנה על יסודות סלעיים הנמצאים במורד הר שלושת הצלבים הסמוך לנהר ססיה שבוואל מסטלון בפיימונטה. המתחם נמצא בגובה של 150 מטרים מעל לעיירה קטנה הנקראת ואראלו ססיה.
המתחם מורכב מבזיליקה ומ-45 קפלות, הבנויות במיקום מבודד או בקבוצות המכילות למעלה מ-800 פסלים צבועים בגודל מלא, העשויים מעץ ומטרקוטה, ומתארים את חייו, ייסוריו, מותו ותחייתו של ישו. פנים הקפלות והבזיליקה מקושט בפרסקאות רבים. המתחם מחולק לשני אזורים נפרדים. האזור הראשון מוקף על ידי צמחים, והוא דמוי גן נוי משופע. הקפלות באזור זה בנויות במספר נקודות אסטרטגיות לאורך שביל, ומתואר בהן סיפורו של ישו בין הבשורה למרים לבין הגעתו לבית לחם. האזור השני, שאליו נכנסים דרך הפורטה אוראה, שוכן בפסגת ההר, והוא בנוי על בניינים ומפורטיקואים גדולים, הניצבים מסביב לשתי כיכרות: פיאצה דיי טריבונאלי ופיאצה דל טמפיו. אזור זה מייצג את העיר ירושלים, ובו מתוארים חייו של ישו מחוץ לחומות העיר ובתוכן, וביניהם ניתן למנות את הסעודה האחרונה, הקבורה, התחייה ועליית מרים.
מראהו הנוכחי של המתחם נוצר כתוצאה מסדרת אירועים שהתרחשו בין שלהי המאה ה-15 לאמצע המאה ה-19.
ההר הקדוש של סנטה מריה אסונטה, סרלונגה די קראה
מתחם זה (Il Sacro Monte di Santa Maria Assunta, Serralunga di Crea) מתוארך לשנת 1589, כאשר החל פרויקט שמטרתו לבנות 25 קפלות במעברים הגבוהים של אזור מונפראטו, ולתאר בהן את מסתרי הרוסריום (Rosarium - מחזור תפילות קתולי). המתחם הוקם מסביב לבית תפילה המוקדש לבתולה, ואשר בנייתו מיוחסת לאוסביוס מוורצ'לי. כיום המתחם מורכב מ-23 קפלות ומחמישה מקומות פרישה. המתחם כולל קבוצת בניינים המוקדשים לעליית מרים, והם נבנו בסגנון רומנסקי ועברו מספר שינויים במאות השנים שלאחר מכן. הקפלות מכילות פסלים העשויים מטרקוטה צבעונית וציורים עתיקים. במהלך המאה ה-19 שופץ המקום והוספו לו פסלי טיח חדשים.
המתחם שוכן בקומונה סרלונגה די קראה שבפיימונטה, וההגעה אליו היא באמצעות שביל תלול העובר דרך פארק עצים, שהפלורה שלו קוטלגה על ידי הצלם פרנצ'סקו נגרי מקזאלה.
ההר הקדוש "סן פרנצ'יסקו" באורטה סן ג'וליו
הר סן פרנצ'סיקו הקדוש באורטה סן ג'וליו (Il Sacro Monte di San Francesco, Orta San Giulio) שוכן בקומונת אורטה סן ג'וליו שבפיימונטה. המבנים שוכנים על פסגת גבעת סן ניקולו, הניצבת מול החוף המערבי של אגם אורטה. מתחם זה נבנה בשלושה שלבים, והוא היחיד שמוקדש לפרנציסקוס מאסיזי. שלב הבנייה הראשון נמשך בין 1590 ל-1630 לבקשתה של הקהילה המקומית, והוא מאופיין באלמנטים מנייריסטיים. שלב הבנייה השני נמשך עד סוף המאה ה-17, והוא מאופיין בבנייה בסגנון הבארוק. השלב השלישי נמשך עד סוף המאה ה-18, והבנייה הייתה בסגנון המערב בין בארוק לסגנונות נוספים.
המתחם מורכב מ-21 קפלות, ההוספיס (סוג של בית מחסה) לשעבר של פרנציסקוס, שער מונומנטלי, גן נוי ומזרקה. מתחם זה שונה מהמתחמים האחרים כיוון שמראהו לא השתנה מאז המאה ה-16. עבודות האמנות במתחם הן מאיכות גבוהה. הצמחייה המקיפה את ההר מגיעה עד לחופי האגם, והיא תוכננה כך שתתאים לאדריכלות המקומית.
ההר הקדוש של רוסאריו בווארזה
מתחם הר רוסאריו שליד וארזה (Il Sacro Monte del Rosario, Varese), הוקם לאחר ועידת טרנטו, והוא משמש כאתר עלייה לרגל עבור מסדר הנזירים האמברוזיאנים (Romite Ambrosiane) מאז 1474. בניית המתחם החלה ב-1604 בסמוך לשביל באורך של שני קילומטרים, המייצג את מסתרי הרוסריום שהפכו לפופולרים מאז קרב לפנטו ב-1571. הבנייה נמשכה זמן קצר הודות לתרומות נדיבות, ו-13 מהקפלות הושלמו כבר ב-1623. בניית המתחם הסתיימה בשנת 1698 לאחר שנבנו שתי קפלות נוספות, וצורתו כמעט שלא השתנתה. אחת הקפלות נמצאת במבנה משנת 1474. הקפלות מחולקות לקבוצות של חמש, וסגנונן האדריכלי והאמנותי מגוון.
ההר הקדוש של הבתולה המבורכת של סוקורסו באוסוצ'יו
מתחם זה (Il Sacro Monte della Beata Vergine del Soccorso, Ossuccio) שוכן בצד המערבי של אגם קומו בלומברדיה, במרחק 25 קילומטרים מהעיר קומו. המתחם נבנה על מדרון בגובה 400 מטרים מעל גובה פני הים, והוא ניצב מול האי קומאקינה. המתחם מבודד לחלוטין ומוקף על ידי שדות, מטעי זיתים, ויערות. המתחם כולל 14 קפלות, שנבנו בסגנון הבארוק בין 1635 ל-1710, בנוסף לצמחייה המהווה חלק חשוב בנוף המתחם. הקפלות נבנו לאורך שביל המגיע עד לפסגת ההר, שם שוכן בית תפילה שנבנה ב-1537 ומסמל את סוף שרשרת הרוסריום.
הר הקודש של השילוש הקדוש בגיפה
הר השילוש הקדוש שוכן בקומונת גיפה (Il Sacro Monte della Santa Trinità, Ghiffa), וניתן להשקיף ממנו על אגם מאג'ורה. בין שלהי המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17 הוכנה תוכנית להקמתו של מתחם מסביב לבית תפילה עתיק המוקדש לשילוש הקדוש הנמצא על מורדות גבעה מיוערת, ובשלב הראשון הוקמו שלוש קפלות. קפלת הבתולה המבורכת מרים הייתה הראשונה שהוקמה ב-1647. הפורטיקו של ויה קרוקיס נבנה במאה ה-17, והוא מסמל את המעבר מתיאורים בסגנון הקונטרה רפורמציה לתיאורים של הפסיון של ישו. לא ברור מי היו האנשים שהקימו את הקפלות. מספר עולי הרגל שהגיעו לאזור היה גדול באופן יחסי, וכתוצאה מכך הוחלט להרחיב את המתחם. ההרחבה התרחשה בין 1646 ל-1649. המתחם הנוכחי כולל שש קפלות שבהן מתוארים נושאים תנכיים שונים, ובנוסף להן שלוש קפלות קטנות יותר.
ההר הקדוש "גולגולתא" בדומודוסולה
מתחם זה (Il Sacro Monte Calvario, Domodossola) נבנה על גבעת מטרלה, וניתן להשקיף ממנו על העיר דומודוסולה. ב-1656 החליטו שני נזירים קפוצ'יניים המשתייכים למסדר הפרנציסקני על הקמת האתר. המתחם שנבנה כלל 12 קפלות המקושטות בפסלים ובפרסקאות, המייצגות תחנות שונות בוויה דולורוזה, ושלוש קפלות המייצגות את ההורדה מהצלב, את כנסיית הקבר ואת תחיית ישו. בסוף השביל שמסביבו נבנו הקפלות ניצב בית תפילה המוקדש לצלב הקדוש, שבנייתו החלה ב-1657. ההכרזה כאתר מורשת עולמית היא חלקית, ובגבולותיה נכללים חמש קפלות, שרידים של טירה מימי הביניים ומוסד צדקה. לאורך השנים נערכו במתחם מספר שינויים, בנייה מחדש ושיקום, כולל פסלי העץ בארבע מהקפלות.
ההר הקדוש בלמונטה, ולפרגה קנבזה
מתחם זה (Il Sacro Monte di Belmonte, Valperga Canavese) שוכן בקומונת ואלפרגה הסמוכה לטורינו, על גבעת גרניט אדומה. הוגה הרעיון להקמת המתחם היה נזיר מהמאה ה-18 בשם מיכאלאנג'לו דה מונטיליו. דה מונטיליו התגורר במשך מספר שנים בארץ הקודש, וכשחזר לצפון איטליה הוא החליט לשחזר בה אתרים מקראיים, וכתוצאה מכך החליט לבנות מעגל קפלות המסמל את האירועים המרכזיים בפסיון של ישו. המעגל נבנה בסמוך לבית תפילה ששימש כאתר עלייה לרגל במשך שנים רבות. עיצובן של 13 הקפלות דומה, ובנייתן בוצעה ומומנה על ידי הקהילה המקומית. בתקופה שלאחר בנייתן הן היו מקושטות בציורי קודש שהוכנו על ידי אמנים מקומיים, ומאה שנים לאחר בנייתן נוספו לקישוטים פסלי קרמיקה שניתנו על ידי תושבי קסטלמונטה. בשלהי המאה ה-19 הוחלט להגדיל את הכניסה למתחם על מנת להתמודד עם מספר עולי הרגל הגדול.
ויקטור בטארסה
ויקטור בטארסה (בערבית: فيكتور بطارسة; נולד ב-1935) היה ראש עיריית בית לחם משנת 2005 ועד 2012. במקצועו רופא מנתח מומחה לאף-אוזן-גרון.
ביוגרפיה
בטארסה נולד בבית לחם למשפחה נוצרית קתולית וגדל והתבגר בירושלים. בשנת 1948 הוא עבר למצרים, למד שם רפואה ואחר כך התגייס לחיל הרפואה של צבא ירדן. הוא שימש כמנהל מחלקה בבית חולים ששכן בהוספיס האוסטרי שבעיר העתיקה בירושלים. לאחר 1967 עבד תקופה קצרה במערכת הבריאות הישראלית, אבל עזב בשל פעילותו הפוליטית. אחר כך היגר לארצות הברית וכיום הוא מחזיק באזרחות אמריקנית.
הוא נבחר בשנת 2005 לתפקיד ראש עיריית בית לחם ושימש בתפקידו זה עד נובמבר 2012 עת הוחלף על ידי ורה באבון
סמל סן פרנסיסקו
הסמל של העיר נבחר בשנות ה-50 של המאה ה-19 לאחר מספר רעידות אדמה שפקדו את העיר.
בסמל נראים שני פועלים - בצד אחד כורה, ובצד האחר מלח המחזיק בידו סקסטנט.
מאחריהם ניצב עוף החול, המסמל את העיר ומופיע אף בדגל העיר. העיר הרגישה הזדהות עם ציפור אגדית זו הנשרפת עד אפר ונולדת מחדש מן האפר, בעיקר לאחר רעידת האדמה של 1906 והשריפה הגדולה שפרצה בעקבותיה. הסמל התייחס למספר שרפות בשנות ה-50 של המאה ה-19, אך קיבל רלוונטיות עוד יותר לאחר השרפה הגדולה.
מאחורי הפועלים ניתן לראות בסמל את מפרץ סן פרנסיסקו ובו מספר ספינות סוחר.
גרף מקל ההוקי
גרף מקל ההוקי הוא כינוי לגרף מתוך מאמר בפלאוקלימטולוגיה המציג סטיה בטמפרטורה יחסית לממוצע רב שנתי לאורך שש מאות שנים ומאוחר יותר עודכן לאלף שנים לגבי חצי הכדור הצפוני בלבד. השימוש בגרף — שחרג מן המחקר המדעי והופיע בסרטים דוקומנטריים, פרסומות ותעמולה — נחשב פוליטי, נשמעו כלפיו דברי ביקורת והוא עורר מחלוקת רבה.
הגרף קיבל תהודה תקשורתית לאחר פרסומו בדו״ח של IPCC משנת2001. הגרף משלב מספר משתני פרוקסי (סמנים), כגון: טבעות עצים, אלמוגים וליבת קרח, יחד עם מדידות עדכניות ובייחוד שילוב סטטיסטי של תרחישים עתידיים התקבל גרף לא תנודתי יחסית המסתיים בעלייה חדה המשווה לו מראה של מקל הוקי.
נתרן תיוסולפט
נתרן תיוסולפט (ידוע גם בשם: אנטי כלור) הוא מלח שנוסחתו הכימית Na2S2O3, בצורתו הממוימת: S2O3•5H2O. אניון התיוסולפט S2O3-2 הוא טטראדרלי ומתקבל מהחלפת אטום חמצן אחד באניון הסולפט בגופרית. החומר מופיע כגבישים מונוקליניים, והוא חסר צבע.
תיוסולפט מתפרק בנוכחות חומצות מהולות ומתקבלים גופרית, גופרית דו-חמצנית ומים: .
החומר משמש לנטרול כלור במים (למשל באקווריומים או בריכות שחייה) משום שהוא מחזר הלוגנים
התגובה עם ברום וכלור נותנת סולפט
הריאקציה עם היוד שימושית לטיטרציה יודומטרית. למשל, כדי לקבוע ריכוז כלור במים מוסיפים יודיד בעודף שמתחזר ליוד על ידי הכלור (כך שמתקבל ריכוז יוד השווה לריכוז הכלור שהיה במים). את היוד מטטרים עם תמיסת נתרן תיוסולפט בריכוז ידוע. בחנויות לחיות מחמד נמכרת תמיסה מיימית של נתרן תיוסולפט לנטרול הכלור במי ברז המוכנסים לאקווריום בשם "אנטי כלור". כתמיסה הוא משמש להמסת הלידי כסף.
ברפואה החומר משמש לטיפול בהרעלת ציאניד.
ערפה
עָרְפָּה היא דמות מקראית משנית המופיעה במגילת רות. ערפה הייתה אשתו המואביה של כיליון, בנה של נעמי, שלו נישאה בעת שמשפחת נעמי שהתה במואב. כאשר שבה נעמי לארץ יהודה לאחר מותם של בעלה ושני בניה, נפרדה ערפה מנעמי ושבה אל משפחתה שבמואב. רות, כלתה האחרת של נעמי, סירבה להיפרד ממנה והתלוותה אליה בדרכה ליהודה. ערפה נזכרת ב בשני פסוקים ( ו).
במקרא
ערפה נזכרת בתחילת את מגילת רות. סיפור המעשה, המתרחש בתקופת השופטים, מציג משפחה הכוללת את ראש המשפחה אלימלך, את אשתו נעמי ואת שני בניהם מחלון וכליון. הארבעה, תושבי בית לחם שביהודה, היגרו למואב בשל רעב שהשתרר בארץ. במואב מת אלימלך, ובניה של נעמי נשאו להם נשים מבנות המקום, ששמותיהן ערפה ורות. כעבור כעשר שנים מתו גם מחלון וכליון. לנעמי נודע כי הרעב ביהודה חדל והיא פנתה לשוב לארצה. נעמי הפצירה בכלותיה, ערפה ורות, לחזור לבית הוריהן תוך שהיא מברכת אותן שיזכו להינשא שוב. שתי הכלות סירבו בתחילה, אך לאחר הפצרותיה והזהרותיה של נעמי, נפרדה ממנה ערפה בעוד רות נשארה עמה.
שמה
לפי חז"ל שמה בא לה כי הפנתה עורף לנעמי. יאיר זקוביץ טוען כי אין כל ביטחון, שהמחבר המקראי ביקש להציג שם בעל משמעות (ראו: שמה ודמותה של ערפה על פי ספרות האגדה), בניגוד לשמות הבנים מחלון וכיליון, שמתפרשים בדרך כלל על פי סופם של הבנים, מלשון מחלה וכליה. לשיטתו, לערפה ניתנה הזדמנות להציג את עצמה ולפעול בפני הקורא. מעבר לכך הביטוי: הָפַךְ יִשְׂרָאֵל עֹרֶף, מציין במקרא נסיגה בפני אויב, או בריחה. לשיטתו, צירופים מקראיים אלה אינם עולים בקנה אחד עם יחסו של המחבר לערפה. יש המסתייעים בשפות שמיות עתיקות להסבר גיזרונו של השם: באוגריתית "ערפת" משמעה עננים, וגם באכדית קיימת מילה דומה. אף ייתכן שהשם הוא מואבי וגזרונו ומשמעו אינם ידועים. על פי חז"ל, שמותיהן של הדמויות במגילת רות הם שמות המעידים על אופיין, כך למשל, חז"ל דורשים כי שמות בעליהן של עורפה ורות הם יואש ושרף, על פי הנאמר בספר דברי הימים א, ושמותיהם מחלון וכליון מעידים על אופיים.
דמותה בעלילת מגילת רות
ערפה היא דמות משנית בעלילת מגילת רות, כלומר אינה חלק מהסיפור המרכזי העוסק ברות ונעמי.
יש הטוענים כי דמותה היא דמות חיובית, מכמה סיבות: היא מבקשת ללכת עם חמותה, וחוזרת בה רק לאחר הפצרותיה של נעמי. ערפה נושקת לנעמי, אך זו אינה מחזירה לה בנשיקה. הכתוב אינו מציין במפורש כי ערפה עוזבת את נעמי אלא רק רומז לכך בעקיפין. חוקרת המקרא אדל ברלין, משווה את דמותה של ערפה לדמות של ושתי במגילת אסתר; לדעתה, שתיהן אינן מיועדות להיות דמות מרכזית, אולם תפקידן חשוב בכל זאת, כיון שהן משמשות כניגוד לדמות הנשית המרכזית. אמנם ערפה לא הייתה מרושעת או חסרת התחשבות, ובחוזרה למשפחתה היא מילאה אחר הוראותיה של נעמי ועשתה את הדבר ההגיוני ביותר; דמותה משמשת כרקע להבלטת פעולתה של רות כיוצאת מן הכלל. רק בניסיון השלישי מצליחה נעמי לשכנע את ערפה. ערפה הפוחדת מפני המצב במקום יעדן, שבה על עקבותיה ואין בכך שום דבר שלילי. חוקרת הספרות אילנה פרדס טוענת, שהחלטתה של ערפה היא בתחום ההתנהגות והמוסכמות בחברה.
לפי הסבר זה, מטרת דמותה של ערפה היא להתעמת עם הדמות המרכזית בסיפור, רות (שעל שמה נקראת המגילה), ולהבליט את אישיותה החיובית של רות, על רקע דמותה של ערפה, המעט חיוורת ממנה. הרב איתן שנדורפי הוסיף שעל רקע ההדדיות שבין ערפה לרות לאורך כל הדרך עד העזיבה של ערפה וחזרתה לבית אביה, הקושי של רות להמשיך לדבוק בנעמי בולט יותר ומגדיל את מעלת המעשה של רות.
הרב יואב אוריאל טוען שאין בדרכה של ערפה כל רע, אך היא נקטה במידת הדין (היושר), על פיו עדיף לה להישאר במואב, ולכן היא לא זכתה למה שזכתה רות, שממנה יצא דוד המלך, כיון שגמלה חסד עם חמותה.
יוסף בן מתתיהו, בספרו "קדמוניות היהודים", רק מתאר ביובש כי (במולדתה), והסיפור חסר את סצנת הנשיקה והפרידה של ערפה מנעמי.
בספרות האגדה
לפי מדרש רות רבה, ערפה ורות היו שתיהן בנותיו של עגלון מלך מואב. התלמוד מזהה את ערפה עם הרפה, הנזכר במקרא כדמות (מינה איננו מפורש במקרא) שמצאצאיה יצאו ענקים פלשתים. שני שמות אלה, ערפה והרפה, נדרשים שם על דרך גנאי. על בניה הענקים של ערפה-הרפה נאמר שם: "בשכר ארבע דמעות שהורידה ערפה על חמותה זכתה ויצאו ממנה ארבעה גיבורים". עוד נאמר שם: "אמר הקב"ה: יבואו בני הנשוקה (ערפה) וייפלו ביד בני הדבוקה (רות)". הדברים רומזים לדוד המלך, מצאצאי רות, שהרג את גָּלְיָת בקרב בעמק האלה . המסורת המזהה את ערפה עם הרפה באה לידי ביטוי גם במדרש רות זוטא, המזהה את גָּלְיָת הפלישתי כבנה של ערפה (על פי המקרא, גָּלְיָת הוא מצאצאי הרפה). יאיר זקוביץ מציין כי המסורת אשר מזהה את ערפה עם הרפה מתעלמת מהעובדה שערפה היא מואבייה ואילו בני הרפה הם פלשתים. לשיטתו הזיהוי נובע מהיות בני הרפה המכונים אף הם 'רפאים' והם תושבי עבר הירדן. במסכת סנהדרין מוזכר גם, שישבי היה בנה של ערפה וגם אותו הרג דוד בעזרת אבישי בן אחותו.
מלחמה כוללת
מלחמה כוללת או מלחמה טוטאלית היא מלחמה בה משתמשים בכל אמצעי הלחימה ובכל המשאבים העומדים לרשותה של מדינה, ללא הגבלות, על מנת לחסל לחלוטין את התנגדות האויב. במלחמה זו אין הבדל בין לוחמים ללא לוחמים שכן כל האנשים מאותה המדינה, חיילים ואזרחים כאחד, נתפסים כנוטלים חלק במאמץ מלחמתי פעיל. עדויות על מלחמות כוללניות קיימים משחר ההיסטוריה האנושית אך רק באמצע המאה ה-19 הוגדר המושג לראשונה כסוג נפרד של מלחמה.
לעיתים משמש המונח כתרגום ל-"Full-scale War", שבא להבדיל בין מלחמה בין שתי מדינות באמצעות צבאות סדירים לבין מלחמה א-סימטרית או עימות מוגבל המתרחש בעיקר בין מדינה למיליציות, ארגוני גרילה וארגוני טרור.
המאה ה-18 והמאה ה-19
עקרונות המלחמה הכוללת גובשו לראשונה בצורה מסודרת בעת המהפכה הצרפתית. הרפובליקה הצרפתית שזה אך קמה מצאה עצמה מאוימת על ידי קואליציה חזקה של מדינות אירופאיות. הפתרון היחיד בעיניי הממשל היעקוביני היה לרכז את כל משאבי המדינה למען מאמץ מלחמתי חסר תקדים. הממשל הוציא הוראה לגיוס חובה שקראה לכל הגברים הכשירים להתגייס לצבא. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית שנעשה שימוש בשיטת גיוס חובה להמונים. הממשל קרא גם לכל אזרחי צרפת שלא היה ביכולתם לשרת בצבא, נשים, ילדים וזקנים לתרום את חלקם למאמץ המלחמתי על ידי סיוע לוגיסטי וטיפול בפצועים.
הצבא הצרפתי הובס בסופו של דבר בקרב ווטרלו אך המלחמות שינו ללא היכר את הצבאות האירופאים כאשר לראשונה גדל הכוח הצבאי הממוצע מכ-150 אלף איש לקרוב למיליון. דבר בולט נוסף שניכר במלחמה זו בניגוד למלחמות אחרות הייתה כמות האבדות העצומה שספגו שני הצדדים כאשר כמחצית מכל האבדות היו אזרחים.
מרד טאיפינג שהתרחש בסין בין השנים 1850 ל-1864 הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של סין בה נעשה שימוש בטקטיקות של מלחמה כוללת. בעת העימות ניסו שני הצדדים למנוע אחד מהשני השגת משאבים על ידי השמדת שדות חקלאים ומעשי טבח באוכלוסיות הערים שנכבשו. ההבחנה בין חייל לאזרח נעלמה כמעט לחלוטין כאשר כלל האוכלוסייה לקחה חלק במאמץ המלחמתי. עובדה זו הביאה את הצדדים הלוחמים לנהל מלחמה לא רק נגד צבא האויב אלא גם נגד האוכלוסייה האזרחית שתחת שלטונו. ההערכות לגבי מספר ההרוגים במלחמה זו נעים בין 20 ל-50 מיליון, לפי אומדן זה הייתה המלחמה עקובה מדם יותר ממלחמת העולם הראשונה וייתכן שאף יותר ממלחמת העולם השנייה.
עיר עתיקה
"העיר העתיקה" הוא השם המקובל בערים רבות בעולם לרובע היסטורי בעיר, שעיקר בנייתו הסתיימה לפני מאות שנים, ומהווה את הגרעין המקורי של העיר.
הגדרה ומינוח
על פי רוב מתייחס המונח "העיר העתיקה" לחלק חי ונושם של העיר, שמקורו בימי הביניים או בתחילת העת החדשה, ולא לאתר ארכאולוגי מן העת העתיקה. בערים רבות הרובע הנקרא "העיר העתיקה" מוקף חומה או שניתן למצוא בו שרידים לחומה כזאת, וכן ביצורים נוספים, שנועדו להגן על העיר מאויבים.
"העיר העתיקה" ברבות מערי העולם כוללת ריכוז של מבנים ואתרים בעלי חשיבות היסטורית, ארכיטקטונית, אמנותית, תרבותית וכדומה, ומבטאת את המורשת של המקום. רק באמצע המאה ה-19 החלה להתעורר ברחבי העולם המודעות לשימור אתרים המהווים חלק ממורשת המקום, והמגמה הרווחת של הריסת מבנים ישנים על מנת לפנות מקום לפרויקטים חדשים הוחלפה במגמת שיפוץ, שימור ושיחזור שלהם. במרבית הערים בהן קיימת "עיר עתיקה", מהווה זו מוקד משיכה תיירותי. ערים עתיקות קיימות גם בערים מוסלמיות, ונקראות קסבות. הקסבות של הערים המוסלמיות מאופיינות בסמטאות צרות ומפותלות, בנייה עתיקה וצפופה, ולעיתים גם בשוק עממי שפועל במרכזן.
ערים ואזורים
באזור הסהר הפורה ישנן ערים עתיקות רבות. בישראל קיימת עיר עתיקה בערים אחדות, ובהן ירושלים, חברון, יפו, צפת, עכו, ובאר שבע (אם כי בניית העיר העתיקה של באר שבע החלה רק בשנת 1900). רוב הבינוי בערים אלו הוא מהמאות ה-18 וה-19 אך קיימים בהם גם מבנים עתיקים הרבה יותר אשר השתמרו לאורך ההיסטוריה. בישראל, על פי רוב, מכוון הביטוי "העיר העתיקה" לבדו לעיר העתיקה בירושלים.
רבות מערי אירופה כוללות רובע היסטורי המוגדר כ"עיר עתיקה", ובהן פראג, לונדון, סטוקהולם, רודוס ועוד. כמעט בכל הערים האירופאיות, העיר העתיקה היא למעשה גרעין העיר של ימי הביניים ואף ימי הביניים המאוחרים. כמעט ולא קיימים בערי אירופה מרקמים עירוניים מהעת העתיקה הממשיכים לתפקד כמרקם עירוני פעיל. ברומא לדוגמה, נשתמר בחלקו הפורום רומנום אך אינו חלק פעיל מהעיר מאז נפילת האימפריה הרומית.
אליס קריגה
אליס מוד קריגה (באנגלית: Alice Maud Krige; נולדה ב-28 ביוני 1954) היא שחקנית ומפיקת קולנוע דרום אפריקאית. סרט הקולנוע הראשון בו השתתפה היה "מרכבות האש" משנת 1981 בדמות הזמרת סיביל גורדון ששרה מיצירותיהם של גילברט וסאליבן. היא ידועה מהופעותיה בתפקיד מלכת הבורג בזיכיון מסע בין כוכבים, החל מהסרט "מסע בין כוכבים: המפגש".
ביוגרפיה
קריגה נולדה באפינגטון שבכף הצפוני בדרום אפריקה לפטרישה, פרופסור לפסיכולוגיה, וללואיס קריגה, רופא. משפחת קריגה עברה לפורט אליזבת, שם אליס גדלה לדבריה "במשפחה מאושרת", יחד עם שני אחים.
היא למדה באוניברסיטת רודס בגרהמסטאון בדרום אפריקה, ותכננה להיות פסיכולוגית קלינית. היא פנתה לקריירת משחק אחרי שלמדה משחק ברודס, וסיימה תואר BA באמנות ותואר BA בהצטיינות בדרמה. אחר כך נסעה ללונדון ללמוד ב-Central School of Speech & Drama.
קריירה
הופעת הבכורה של קריגה הייתה ב-1979 בטלוויזיה הבריטית בתפקיד לוסי מנט בעיבוד טלוויזיוני של הרומן "בין שתי ערים". אחר כך גילמה את דמותה של סיביל גורדון בסרט "מרכבות האש", ושיחקה בתפקיד אווה גאלי / אלמה מובלי בסרט "Ghost Story", שניהם מ-1981. קריגה זכתה בפרס Plays and Players ובפרס אוליבייה לשחקנית החדשה המבטיחה ביותר על הופעתה בהפקה של הווסט אנד מ-1981 למחזה "Arms and the Man" מאת ג'ורג' ברנרד שו. אחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית ושיחקה בתפקיד קורדליה במחזה "המלך ליר", קורדליה במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד, מירנדה במחזה "הסערה", ביאנקה במחזה "אילוף הסוררת", ורוקסן ב"סיראנו דה ברז'ראק".
ב-1985 שיחקה קריגה בתפקיד בת שבע בסרט "המלך דוד", וב-1988 הופיעה בתפקיד מרי שלי בסרט "Haunted Summer". על הבמה שיחקה במחזות כגון "Venice Preserv'd" מאת תומאס אוטוויי בתיאטרון אלמיידה בלונדון ובמחזה "Toyer" בתיאטרון ארטס בווסט אנד. ב-1988 השתתפה בסרטי הטלוויזיה "Baja Oklahoma" ו-"Ladykiller". ב-1984 שיחקה במיני-סדרה "אליס איילנד", וב-1993 הופיעה בסדרה "Scarlet and Black". היא שיחקה בסרטי אימה כגון "Ghost Story", "הסהרורים" ו"סיילנט היל".
בסרט "מסע בין כוכבים: המפגש" שיחקה קריגה בתפקיד מלכת הבורג, המנסה להטמיע את כדור הארץ לתוך הבורג. ב-1997 זכתה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר על תפקיד זה. היא חזרה וגילמה את אותה דמות במשחק "Star Trek: Armada II" ובפרק הסיום "Endgame" של הסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר". עוד בטלוויזיה הופיעה בעיבודים לספרי מדע בדיוני במיני-סדרה "דינוטופיה" וב"ילדי חולית" מאת פרנק הרברט.
באפריל 2004 הוענק לקריגה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת רודס.
קריגה כיכבה במספר סרטי וטלוויזיה ומיני-סדרות. ב-2004 גילמה את אמה של נטלי ווד בסרט הביוגרפי "The Mystery of Natalie Wood", וגילמה את דמותה של ג'ואן קולינס בסרט הטלוויזיה "Dynasty: The Making of a Guilty Pleasure". היא כיכבה בתפקיד אורח בסדרות "דדווד", "עמוק באדמה", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "ה-4400" ו"כסף, דארלינג".
ב-2008 שיחקה קריגה בתפקיד ראשי בדמות סאני לאינג, אמה של סנדרה, בסרט "Skin" על חייה של סנדרה לאינג. הסרט בוחן סוגיות של סיווג נערה כ"צבעונית" על ידי הרשויות בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, אף על פי שהוריה הם לבנים. ב-2011 הופיעה קריגה בעונה האחרונה של הסדרה "ספוקס", בתפקיד אלנה גאווריק, סוכנת כפולה רוסיה. ב-2011 השתתפה קריגה גם בעונה האחרונה של הסדר הדרמה של ה-BBC "להעיר את המתים". עוד בקולנוע שיחקה בסרטים "סולומון קיין", "שוליית המכשף" ו"תור: העולם האפל". קריגה גילמה את אמירה בעונות הראשונה והשנייה בסדרה "הרודן", ושיחקה בסדרות של ה-BBC "הסינדיקט" ו-"Partners in Crime". ב-2016 הופיעה בסדרת המסתורין של נטפליקס "The OA".
ב-2012 הפיקה קריגה סרט זוכה פרסים בשם "Jail Caesar" שכתב בעלה וביים בעלה פול סקולמן. הסרט עוסק בשנות ההתבגרות של יוליוס קיסר. הוא צולם בשלושה בתי כלא בהשתתפות מאות אסירים ואנסמבל של שחקנים בהם דרק ג'קובי וג'ון קאני.
חיים אישיים
ב-1988 נישאה קריגה לסופר והבמאי פול סקולמן.
סידני פואטייה
סר סידני פּוּאַטְיֶיה (באנגלית: Sir Sidney Poitier; 20 בפברואר 1927 – 6 בינואר 2022) היה שחקן קולנוע אמריקאי שמוצאו היה מאיי בהאמה. פואטייה היה השחקן האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הוא זכה בפרס בשנת 1963 על הופעתו בסרט "חמש נזירות וגבר אחד".
ביוגרפיה
פואטייה נולד במיאמי שבפלורידה. הוא גדל כבן למשפחה ענייה מהאי קאט, אחד מהאיים במרכז הארכיפלג הבהאמי.
ב-1959 שיחק בברודוויי במחזה "צימוק בשמש", וב-1961 בעיבוד קולנועי של המחזה.
בשנות ה-60 נחשב פואטייה לכוכב הוליוודי. ב-1963 זכה בפרס האוסקר וב-1967 שיחק בסרטים מצליחים כמו "לאדוני באהבה", "כחום הלילה" ו"נחש מי בא לסעוד". בשנות השבעים והשמונים ביים פואטייה מספר סרטים, בהם Let's Do It Again עם ביל קוסבי ו"שיגעון על תנאי" עם ג'ין ויילדר.
ב-1974 קיבל פואטייה תואר אבירות מהמלכה אליזבת השנייה (ראש חבר העמים הבריטי, שאליו משתייכים איי בהאמה). ב-2002 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על מפעל חיים. ועדת הפרס העניקה לו את הפרס על "תרומתו, הופעותיו ונוכחותו הייחודית על המסך הגדול ועל האופן המכובד, הסגנון והחוכמה שבהם ייצג את תעשיית הקולנוע בכל רחבי העולם".
פואטייה היה נשוי לחואניטה הארדי בין השנים 1950–1965. מ-1976 הוא היה נשוי לשחקנית לשעבר ג'ואנה שימקוס. יש לו ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים, ושניים מנישואיו השניים. בשנים 1997–2007 שימש פואטייה שגריר של בהאמה ביפן.
באוגוסט 2009 קיבל פואטייה את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה על פועלו.
מותו
פואטייה נפטר בגיל 94 ב-7 בינואר 2022 בלוס אנג'לס שמדינת קליפורניה, כתוצאה של שילוב כשל לב ווריאות, מחלת אלצהיימר וסרטן הערמונית.
ברוך ממז'יבוז'
ר' ברוך ממז'יבוז' (ה'תקי"ז, 1757 – י"ח בכסלו ה'תקע"ב, 1811) היה נכדו של הבעל שם טוב ואדמו"ר בדור השלישי לחסידות. היה האדמו"ר הראשון שהשתית את טענתו לתואר ולבכורה על ייחוסו, ובכך היה חלוץ רעיון השושלתיות בתנועת החסידות.
ביוגרפיה
ר' ברוך נולד במז'יבוז' לרבי יחיאל (מיכל) אשכנזי ולאדל, בתו היחידה של הבעל שם טוב, וגדל שלש שנים אצל סבו. לאחר מכן, עיקר חינוכו היה אצל ר' פנחס מקוריץ בעת שבתו באוסטרוה. הוא נשא לאשה את בתו של אחד מעשירי אוסטרוה, ר' טוביה קצקש. למד אצל המגיד ממזריטש. בתק"ם (1780) התקבל לאדמו"ר בטולצ'ין, עיר מגורי אביו, ומשם הנהיג את חצרו. בשנת תקמ"ח (1788) עבר ר' ברוך למז'יבוז', אך המשיך מדי פעם להגיע לטולצ'ין, ובחודשי הקיץ היה מתגורר רק שם. הוא נטמן ליד סבו במז'יבוז'.
חצרו
ר' ברוך היה נוהג לקבל פדיונות מחסידיו להחזקת חצרו, ולא פעם סירב לקבל אנשים שסירבו לתת לו פדיון. לשם איסוף הפדיונות גם היה נוסע בעיירות, בהן התגוררו חסידיו. חלק מהכסף שקיבל שלח ר' ברוך לחיזוק היישוב החסידי בארץ ישראל. חצרו נודעה לתהילה הודות לעושרו ולאנשיו, כמו הרשל'ה מאוסטרופולי. רבים ראו בהתנהגות ר' ברוך חיקוי לרוזן סטניסלב פליקס פוטוצקי, מושל המחוז, וקראו לו הנסיך מטולצ'ין. למרות הטענות רוב יהודי חבל פודוליה קיבלו את מנהיגותו.
משפחתו ויורשיו
כיום יש אדמו"ר מזוויהל-מז'יבוז בבוסטון, ארצות הברית, רבי יצחק אהרן קארף, נכדו וממלא מקומו של רבי יעקב ישראל מזוויהל, בנו של רבי מרדכי אדמו"ר ממעז'יבוז (בנו של רבי יחיאל מיכל מדרוהוביטש) וחתנו של רבי יחיאל מיכל מזוויהל. בישראל יש אדמו״ר ממז׳יבוז׳ נוסף, הרב דוד צבי רוזנבוים, בנו של האדמו״ר מראחוב בני ברק.
ניגוניו
מיוחס לו חיבור של שני ניגונים- אחד לאשת חיל והשני לאתה נגלית. אחיינו, רבי נחמן מברסלב, הפך את הניגונים.
גלקסיה
גָּלַקְסִיָּה (מיוונית - γαλαξίας) היא אוסף כוכבים שכוח הכבידה קושר אותם יחד, והם סובבים כולם יחדיו סביב מרכז הגלקסיה. גלקסיות שכנות מרכיבות קבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות ואלו מרכיבים צבירי-על שמכילים הרבה קבוצות וצבירים. מרבית הגלקסיות ניתנות לסיווג נוח לאוסף מוגבל של מבנים קלים לזיהוי. רוב הגלקסיות מוקפות בהילה של צבירים כדוריים.
ביקום קיימות מאות מיליארדי גלקסיות. טלסקופים מודרניים מאתרים כמאתיים מיליארד, ועם שיפור הטכנולוגיה מתגלות גלקסיות נוספות.
גלקסיות שאינן כבולות כבידתית זו לזו במסגרת קבוצות או צבירים מצייתות להתמתחות המרחב הכלל-יקומית ומתרחקות זו מזו. תופעה זו נחזתה על ידי הוגי תאוריית המפץ הגדול ואושרה בתצפיות רבות שערך האסטרונום אדווין האבל בשנת 1930. ההערכות האחרונות של מספר הגלקסיות ביקום הנצפה נע בין 200 מיליארד ל -2 טריליון או יותר.
גם ללא טלסקופ ניתן לראות, ממקום חשוך מאוד, שתי גלקסיות: גלקסיית אנדרומדה וגלקסיית המשולש. שתיהן נראות ככתם חיוור מאוד שצורתו מאורכת קמעה.
היסטוריה
בשלהי המאה ה-18 יזם האסטרונום הבריטי ויליאם הרשל סקר שמים מקיף, אותו ביצע בטלסקופים שבנה במו ידיו. במסגרת הסקר בנה הרשל הערכה גסה של המבנה התלת-ממדי בו פזורים הכוכבים. הוא הופתע לגלות שכוכבי השמיים אינם מפוזרים באופן אחיד, אלא ערוכים במעין דיסקה שמרכזה נפוח, ומישור הדיסקה הוא שביל החלב - חגורה רחבה הנראית בעין בלתי מזוינת כענן זרחני בשמי הלילה.
אחרי שהרשל פרסם את תוצאותיו טבע הפילוסוף עמנואל קאנט את המונח גלקסיה, אותו גזר מהמילה היוונית לחלב, רפרנט לשביל החלב. קאנט שיער שקיימות גלקסיות רבות, בניגוד להרשל שסבר ששביל החלב הוא הגלקסיה היחידה ביקום, ולמעשה היא היקום כולו. מחלוקת זו שיסעה את עולם האסטרונומיה למשך יותר ממאה שנה, הרבה אחרי שקאנט והרשל הלכו לעולמם.
עם שיפור הטלסקופים החלו האסטרונומים לקטלג ערפיליות, שהן גרמי שמים חיוורים. חלק מהערפיליות היו ללא מבנה מוגדר, אך אחרות נראו כדיסקה שמרכזה נפוח, בדומה למבנה שביל החלב. כחצי מאלה היו בעלות מבנה ספירלי - שני לוליינים או יותר שיצאו מהמרכז, חיוורים ממנו. תומכי מחנה קאנט טענו שאלו אינן ערפיליות כלל, אלא גלקסיות אחרות, הנמצאות מחוץ לגלקסיית שביל החלב. מצדדיו של הרשל ענו שדמיון במבנה אינו מחייב זהות בממדים, וגרסו שאפשר שאלו מערכות שמש בשלב מוקדם של יצירתן. במקביל הצליחו למדוד מרחקים לכוכבים קרובים, אך ללא שיטה למדידת המרחק ל"ערפיליות" דמויות הדיסקה לא ניתן היה ליישב את המחלוקת.
ב-1920 נערך ויכוח פומבי המכונה הוויכוח הגדול בין האסטרונומים הרלו שפלי והבר קרטיס לגבי מבנה היקום. שפלי טען כי היקום אינו גדול בהרבה משביל החלב ואילו קרטיס חשב ששביל החלב הוא רק גלקסיה אחת מני רבות. הוויכוח הוכרע רק לאחר מספר שנים כאשר אדווין האבל מדד את המרחק לגלקסיית אנדרומדה ומצא שהיא נמצאת בוודאות מחוץ לשביל החלב. האבל היה אסטרונום צעיר ומוכשר, וחשוב מכל, דקדקן באופן אובססיבי. הוא זיהה קפאיד באחת ה"ערפיליות", והסתייע בתוצאות מחקריה של הנרייטה ליוויט לחישוב המרחק לקפאיד זה. החשבון הניב תוצאה בת מאות אלפי שנות אור - בשני סדרי גודל מעל כל מרחק כוכבי שחושב קודם לכן.
בשנת 2023 נחשפה בעזרת טלסקופ החלל וב הגלקסיה הקדומה ביקום, הגלקסיה נחשפה על ידי פרופ' סטיבן פינקלשטיין מאוניברסיטת אוסטין, טקסס, והחוקר הראשי בפרויקט Cosmic Evolution Early Release Science Survey (או בקיצור: CEERS) של טלסקופ החלל וב.
היווצרות גלקסיות
האופן בו נוצרות גלקסיות עדיין אינו ברור די הצורך. המודלים הממוחשבים של המאה ה־20, המניחים צבירה של גז היולי בשל פעולת הכבידה בין חלקיקי הגז, מנבאים יקום בו גלקסיות אליפטיות מהוות כ 90% מכלל הגלקסיות, בעוד שבפועל חוזים בחלוקה שווה כמעט של לולייניות מול אליפטיות.
במאה ה-21 שתי תגליות חדשות פסלו את המודלים הישנים. ברוב הגלקסיות הגדולות התגלה חור שחור על-מסיבי במרכזן, ונראה סביר יותר ויותר שזהו מאפיין של כל הגלקסיות הגדולות, בעלות המבנה הסדור. בנוסף תצפיות מהשנים האחרונות מעלות שכל גלקסיה מוקפת בהילה של חומר אפל. אין ספק ששני גורמים אלה הם בעלי השפעה מכרעת על היווצרות גלקסיות. בניית מודלים חדשים, שמתבססים על תגליות אלו, עדיין בשלבי פיתוח.
סוגי גלקסיות
מספרן של הגלקסיות ביקום הנראה נאמד בסדר גודל של מאות מיליארדים. נוהגים לחלק את הגלקסיות לסוגים על פי צורתן החיצונית (ראו גם: סיווג מורפולוגי של גלקסיות):
גלקסיות לולייניות (ספירליות)
לגלקסיות אלו יש מבנה לולייני, כשמהן יוצאות זרועות מפותלות. גלקסיה לוליינית דומה בצורתה החיצונית לגלקסיה שלנו, שביל החלב.
גלקסיות לולייניות מכילות כמות ניכרת של גז (בעיקר מימן מולקולרי) ואבק, ומתחוללת בהן יצירה של כוכבים חדשים. תהליך היצירה אינו מפוזר באקראי, אלא מתחולל לאורך חזיתות של גלי הלם. בחזיתות אלו רבים הכוכבים הצעירים, שחלק ניכר מהם מהוים ענקים כחולים בוהקים מאוד. חזיתות בוהקות אלו הן הזרועות הלולייניות.
גלקסיות אליפטיות
גלקסיות אליפטיות צורתן פחות או יותר סימטרית בצורת אליפסה. הן מכילות כמויות זעומות של גז ואבק, ולא מתחוללת בהן יצירת כוכבים. פועל יוצא מכך שכוכבי הגלקסיות האליפטיות זקנים, ומאופיינים בצבע הקרוב לקצה האדום של הספקטרום.
גלקסיית עדשה
מכילות מרכז בהיר המוקף במבנה דמוי עדשה, אך להבדיל מהגלקסיות הספירליות, אין להן זרועות וכמות הכוכבים החדשים הנוצרים בהם היא מועטה.
גלקסיות טבעת
נקראות כך בשל צורתן המזכירה צורת טבעת. כיום מאמינים שגלקסיות טבעת נוצרות כאשר גלקסיה קטנה עוברת דרך מרכזה של גלקסיה גדולה. מכיוון שרוב הגלקסיה מכילה מרחב ריק, ה"התנגשות" גורמת רק לעיתים נדירות להתנגשויות ממשיות בין כוכבים.
גלקסיות ננסיות
נקראות כך בגלל ממדיהן הקטנים יחסית לגלקסיה ממוצעת. לגלקסיות ננסיות אין מבנה סדור, והן מהוות שלב ביניים בין הגלקסיות הגדולות, בעלות המבנה הסדור, לערפיליות פליטה בהן נוצרים כוכבים.
גלקסיות אפלות
גלקסיה אפלה היא עצם היפותטי בגודל של גלקסיה, המכיל מעט מאוד, אם בכלל, כוכבים, ומשום כך הוא אפל. גלקסיה אפלה מוחזקת ביחד על ידי חומר אפל וייתכן שגם גז ואבק. אף על פי שיש כמה מועמדים לגלקסיה מסוג זה, עדיין לא אושש קיומה בשום דרך מקובלת.
רסמוס הוילונד
קריירת מועדונים
הוילונד גדל במחלקות הנוער של בולקלובן 93, ברונדבי, הולבאק ופ.צ. קופנהגן. ב-25 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בפ.צ. קופנהגן, בניצחון 0–1 על אורהוס גימנסטיקפוינין במסגרת המחזור השישי ליגת העל הדנית לעונת. בסך הכל ערך 32 הופעות במדי המועדון בכל המסגרות, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-28 בינואר 2022 חתם הוילונד בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית. ב-12 בפברואר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בתיקו 2-2 נגד טירול במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת. בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה בחצי העונה הראשונה שלו במועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-5 באוגוסט 2023 חתם הוילנד במנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג האנגלית, תמורת 74€ מיליון אירו בחוזה עד יוני 2028.
קריירה בין־לאומית
להוילונד הופעות בנבחרות הצעירות של דנמרק. בשנת 2022 החל לשחק הן בנבחרת הצעירה והן בנבחרת הבוגרים של דנמרק.
איתמר סיאני
מתימן לישראל
סיאני נולד בתימן. עלה לישראל עם אימו ושלושת אחיו בשנת 1949, לאחר שאביו שהיה סנדלר ונודע כמעצב נעליים, נפטר בתימן. כעבור גלגולים שונים מצא את דרכו לכפר הנוער מאיר שפיה על יד זכרון יעקב, מקום בו כבר למד שמעון אחיו הבכור, אשר לימים היה גם הוא לצייר ואיש תיאטרון. עד מהרה התגלה כישרונו הבולט בציור והוא זכה בתמיכת מחנכיו ומוריו שעודדו אותו להתמסר לציור. בגיל צעיר החל להציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות. בתחילה בחר בערוץ שבין אקספרסיוניזם לבין אימפרסיוניזם, כשהוא מגלה קרבת-נפש לצייר היהודי הנודע מהאסכולה היהודית בפריז, חיים סוטין. השפעתו של סוטין היטיבה איתו בשנות התגבשותו. על כישרונו עמדו גם מוריו הציירים מרסל ינקו, משה מוקדי, צבי מאירוביץ, יעקב אגם ופרופ' יוסף שוורצמן.
אמן, מחנך והיסטוריון בקו ובצבע
שמו התחיל להיוודע בקרב חוגים של תומכי אמנים ישראלים הפעילים בחו"ל. הוא הוזמן להשתלם בלונדון בה חי בשנים 1968–1975, ונמנה עם אמני גולדסמית' קולג' של אוניברסיטת לונדון. בתקופת זו הוציא לאור אלבום נדיר של חמישה-עשר תחריטים גדולים שתיארו מעמדים שונים מהטסתם הדרמטית של יהודי תימן לישראל. עותקים מהאלבום נמצאים כיום באוספי מוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון תל אביב ובמוזיאון יודאיקה בשיקגו שבארצות הברית. במסגרת טיפוח אמנים בעלי-הישגים שנמנו עם בוגרי עליית הנוער הוצע לו לחזור לשפיה, ללמד במוסד אמנות ולהקים שם את בית היוצר שלו. תוך פרק זמן קצר קנה לעצמו שם כמורה-מחנך שהעמיד תלמידים רבים. במאיר שפיה מוצגת דרך-קבע סדרת הציורים החשובה שלו המתעדת את העלאת יהודי תימן במבצע מרבד הקסמים, אחד הסמלים החשובים של שיבת עם ישראל לארצו. במקביל המשיך להציג תערוכות יחיד רבות בישראל, אנגליה, ספרד ומקומות אחרים וזכה בהכרה והערכה מקצועית. באותן שנים גם אימץ ביכולת רבה את הדיאלוג המתקיים בין האמנות המופשטת והפיגורטיבית, ויצר שפה ברורה משל עצמו כשהוא מבטא עושר צבעוני ופיוטי מרתק. האמן מנשה קדישמן חתן פרס ישראל אמר עליו את הדברים הבאים: "איתמר סיאני הוא נכס תרבותי - צייר נפלא, אמן אמיתי שלא מוותר לעצמו בחיפוש אחרי ביטויים חדשים, כל הזמן מתפתח וחוקר. הוא חינך עשרות אמנים צעירים לאהבה ולרגישות והקים בשפיה את משכן האמנות שלו, שגם הוא נכס תרבותי אמיתי".
מאימפרסיוניזם ועד למופשט
גודל הישגיו של סיאני נמדד לא רק על-פי יצירתו המרכזית שזורמת בערוץ ההנצחה של בני העדה, אלא נמדד גם על-פי כל שלבי סולם ציורו העומדים בפני עצמם, מדגישים את היותו בעל עין ולב של אימפרסיוניסט קלאסי, שמכחוליו עסיסיים והוא בורך בצבעוניות בעלת מרקם עשיר ורב רבדים. תמיד היה ונשאר פתוח לקלוט הדים וצלילים של זרמים חדשניים, שקיבלו ומקבלים את חותמם בכל עבודותיו, עד למופשט הלירי המעולה שלו. יכולותיו שהלכו והתחדדו עם השנים באו לביטוי שלם באותן דמויות שצייר; ילדים. נערים, מבוגרים וזקנים. אבל גם נחתמו היטב בציורי הנופים שהעלה על הניר ועל הבד. מחד הוא התברר כאמן שכאילו רק נושא אחד בוער בעצמותיו, מאידך הוא התגלה בכל שיעורו כצייר שכל נושא מעניין אותו וכל נושא מסקרן אותו ובעצם הוא יוצר רב-פנים שאינו חושש פעם אחר פעם למתוח את גבולותיו ולהעמיד מחדש במבחן את כישרונו ולתרום את מסקנותיו לתלמידיו. סיאני שלמד את תורת הציור אצל מורים בעלי-שם שנודעו גם כאמנים מהשורה הראשונה, העניק לא פחות מהם לקהל תלמידיו וקירב אותם להבנת סוד יכולתו של האדם ליצור מתוך עצמו ובכך להשאיר טביעת מעשה המתקיימת גם לאחר לכתו, במסגרת קשת של אפשרויות ביטוי שונות, בין אם מדובר באימפרסיוניזים או במופשט.
פרסים
בשנת 2015, שנת תשע"ו זכה איתמר בפרס שבזי לאומנות: "מתכבדים אנו להעניק לך האמן והצייר הדגול מר איתמר סיאני את פרס שבזי לאומנות לשנת תשע"ו- 2015, בהערכה על תרומתך רבת השנים בתחומי האומנות והיצירה הן כצייר והן כמחנך לאומנות, תוך שאיבה מורשת יהודי תימן ונופי האדם והסביבה הקשורים בה, ובתודה על יחסך המסור ל"אפיקים". תבורך ממעיינות היצירה!"
פונקציה הרמונית
במתמטיקה ופיזיקה, פונקציה הרמונית היא פונקציה (כאשר \ U היא קבוצה פתוחה ב-) המקיימת את משוואת לפלס שהיא המשוואה הדיפרנציאלית החלקית:
פונקציה שעבורה אגף שמאל של המשוואה הוא אי שלילי בכל נקודה נקראת פונקציה תת-הרמונית, ופונקציה המקיימת שאגף שמאל של המשוואה הוא אי חיובי בכל נקודה נקראת פונקציה על הרמונית.
מימד אחד
משוואת לפלס במימד אחד היא. אם כן, פונקציות הרמוניות ממימד אחד הן פונקציות ליניאריות מהצורה f(x)=Ax+B זאת כאשר A ו-B הם קבועים.
שני ממדים
משוואת לפלס בשני ממדים היא מהצורה. להלן מספרת דוגמאות לפונקציות הרמוניות בשני ממדים:
שלושה ממדים
משוואת לפלס בשלושה ממדים היא מהצורה.
משוואה זו משמשת רבות במציאת פוטנציאל של שדה חשמלי בנקודה שבה אין מטען חשמלי, ובאופן דומה בדומה, פוטנציאל של שדה כבידה בנקודה בה אין מסה הוא פונקציה הרמונית. להלן מספרת דוגמאות לפונקציות הרמוניות בשלושה ממדים (כלל הדוגמאות בקואורדינטות כדוריות):
מעטפת הגרעין
מעטפת הגרעין, הידועה גם בשם הממברנה הגרעינית, מורכבת מדו-שכבה ליפידית עשויה שומנים ותפקידה לעטוף בתאים אאוקריוטיים את הגרעין, המקיף את החומר הגנטי.
מעטפת הגרעין עשוי מדו-שכבה ליפידית, בעלת קרום פנימי וקרום חיצוני. החלל בין הממברנות נקרא החלל הפרינוקלאר, ורוחבו בדרך כלל הוא 20-40nm. השכבה החיצונית היא המשך של הרשתית תוך-פלזמית, ה-ER. במעטפת הגרעין יש הרבה נקבוביות גרעין שדרכן מתאפשר מעבר חומרים בין הציטוזול לגרעין. סיבי ביניים יוצרים בתוך הגרעין הלמינה גרעינית שנמצאת בתוך הגרעין, ומבחוץ מעניקים לו תמיכה מבנית.
אהד זמורה
אׂהד זמורה (1933 – 21 בדצמבר 2003) היה מו"ל עברי, מבעלי הוצאת מחברות לספרות וזמורה ביתן מודן, עיתונאי ועורך בעיתון "דבר" במשך כשלושים שנה.
ראשית דרכו
במהלך שירותו הצבאי שירת במערכת העיתון במחנה גדנ"ע ואף היה עורכו הראשי.
מיד לאחר שירותו הצבאי פנה אהד זמורה ללימודי ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אולם בשנת 1955 עזב את לימודיו והחל לסייע לאביו בניהול הוצאת "מחברות לספרות" שנקלעה לקשיים כלכליים.
"דבר"
בשנת 1956 הצטרף למערכת עיתון "דבר" כמזכיר והתקדם בתפקידיו עד שבשנת 1964 מונה לעורכו הראשי של המוסף השבועי "דבר השבוע" והפך אותו למגזין מוביל. זמורה קיבץ סביבו חבורת כותבים צעירים (חלקם עיתונאים וחלקם סופרים ומשוררים) כנחום ברנע, דורון רוזנבלום, רות בונדי, מיכאל הנדלזלץ, עלי מוהר, דני קרמן, יאיר גרבוז ויהונתן גפן ואחרים, אשר הפכו את "דבר השבוע" למוסף השבת האיכותי ביותר בעיתונות העברית. בנוסף שכנע סופרים בולטים כעמוס עוז, יורם קניוק, חיים באר, נסים אלוני, דן צלקה, חנוך ברטוב, ס. יזהר ומשה שמיר לכתוב רשימות וסיפורים במיוחד עבור גליונות החגים והמועדים המרכזיים (ראש השנה, יום כיפור, פסח, יום העצמאות ויום הזיכרון לשואה ולגבורה) של השבועון שהפכו עקב כך לפריטי אספנות).
בשנות השבעים שימש זמורה גם כעורך בפועל של העיתון, עורך חדשות ראשי וסגן ראשון לעורכת חנה זמר.
כמוציא לאור
במקביל לעבודתו ב"דבר" סייע אהד זמורה בידי אביו בניהול הוצאת "מחברות לספרות". אהד טען כנגד אביו שלא די באהבת ספר ללא גבול אלא שמוציא לאור חייב להתבונן על הוצאה גם כעסק כלכלי שחייב להרוויח כסף.
בשנת 1973 הצטרף לחבריו אשר ביתן ועודד מודן ויחד יצרו את הוצאת זמורה ביתן מודן. ההוצאה שינתה את פני ההוצאה לאור בארץ כיוון שהייתה הוצאה מסחרית שהוציאה לאור קטלוג רחב ביותר של ספרות מקורית ומתורגמת ופנתה לכל הקהלים.
אחרית ימיו
לאחר שהעביר אהד זמורה את ניהול ההוצאה לבנו המשיך לכהן כנשיא ההוצאה עד יום מותו. בנוסף לביקורים בהוצאה ועריכה מזדמנת של ספרים בהם היה מעוניין, הקים לו ולבניו ומשפחותיהם נחלה משותפת במושב ניר צבי.
בשנים האחרונות לחייו היה חולה בסרטן הלבלב ממנו נפטר.
אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר
אצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר (באנגלית: City of Manchester Stadium), הקרוי מטעמים מסחריים אצטדיון איתיחאד הוא מתקן ספורט במנצ'סטר שבאנגליה. ייעודו המקורי של האצטדיון היה לארח חלק מאירועי אולימפיאדת 2000, אך העיר מנצ'סטר לא הצליחה לזכות במכרז של הוועד האולימפי הבינלאומי והתוכנית נגנזה. מטרתו החדשה הייתה לשמש כאצטדיון עבור משחקי חבר העמים הבריטי בשנת 2002, ועלותו הייתה 110 מיליון לירות שטרלינג. לאחר המשחקים שונה הייעוד של המתקן לאצטדיון כדורגל, שהחל לשמש את מנצ'סטר סיטי כאצטדיון בית לאחר המעבר ממיין רואד ביולי 2003 והחתימה על חוזה חכירה ל-250 שנים.
האצטדיון בנוי משני מפלסי יציעים המקיפים אותו ויוצרים צורת טבעת, וכן מפלס מושבים שלישי מעל שני המפלסים התחתונים, כאשר היציע הצפוני כולל שני מפלסים בלבד. תכולת האצטדיון היא 55,097 מקומות, ונכון לשנת 2015 הוא החמישי בגודלו בפרמייר ליג, והעשירי בגודלו בממלכה המאוחדת כולה. ב-14 במאי 2008 נערך בו גמר גביע אופ"א.
היסטוריה
אבן הפינה של האצטדיון הונחה על ידי ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בדצמבר 1999, ובנייתו החלה בינואר 2000. האצטדיון תוכנן על ידי חברת Arup ונבנה על ידי חברת ג'ון ליינד. עלות הבנייה הייתה 110 מיליון לירות שטרלינג, כאשר 77 מיליון ניתנו על ידי מועצת הכדורגל של אנגליה והשאר על ידי מועצת העיר של מנצ'סטר. עבור משחקי חבר העמים נבנתה טבעת מושבים תחתונה המקיפה את שלושה צדדים של מסלול האתלטיקה, מפלס מושבים נוסף מעל כל אחד מהיציעים המרכזיים, ויציע עמידה זמני פתוח לאוויר באחד הקצוות. האירוע הציבורי הראשון באצטדיון היה טקס הפתיח של משחקי חבר העמים ב-25 ביולי 2002, ואף המלכה אליזבת השנייה נכחה בו. במשך עשרת הימים של התחרות האצטדיון אירח את כל אירועי האתלטיקה ורוגבי שביעיות. במהלך המשחקים נקבעו באצטדיון ארבעה שיאים, כולל בקפיצה משולשת לנשים וריצת 5,000 מטר לנשים.
לאחר תום המשחקים בוצעו באצטדיון עבודות מקיפות על מנת להופכו לאצטדיון כדורגל. לאור הצלחת אירועי האתלטיקה במשחקי חבר העמים, התקבלה ההחלטה בביקורת שלילית מאתלטים ידועים כגון ג'ונתן אדוארדס וסבסטיאן קו, אך מנגד נטען כי יש חשיבות בפיתוח האצטדיון על מנת להופכו לרווחי מבחינה כלכלית בטווח הארוך. מסלול האתלטיקה הוסר והועבר לאצטדיוני אתלטיקה אחרים, וקומת הקרקע הונמכה על מנת להוסיף מקום לטבעת מושבים נוספת. היציע הזמני פורק, והוחלף במבנה קבוע הדומה ליציע הנגדי. העבודות הללו נמשכו שנה, ובמהלכן נוספו לאצטדיון 12,000 מקומות ישיבה. מועדון הכדורגל מנצ'סטר סיטי עבר לאצטדיון לקראת עונת 2003/2004. ההמרה לאצטדיון כדורגל עלתה 35 מיליון לירות שטרלינג, ומומנה על ידי המועדון.
באצטדיון נערכו גם מספר אירועי ספורט אחרים. הוא היה האצטדיון ה-50 שאירח משחק של נבחרת אנגליה כשהיא התמודדה מול נבחרת יפן ב-1 ביוני 2004, וב-30 באוקטובר באותה שנה נערך בו משחק ליגת רוגבי בין נבחרת בריטניה הגדולה לנבחרת אוסטרליה במסגרת ליגת שלוש האומות. ביוני 2005 נערך באצטדיון משחק הפתיחה של נבחרת אנגליה במסגרת יורו 2005 (כדורגל נשים), ומספר הצופים בו היה הגבוה ביותר בטורניר. האצטדיון דורג כאצטדיון ארבעה כוכבים על ידי אופ"א, ואירח את גמר גביע אופ"א 2008 שהסתיים בניצחון של זניט סנקט פטרבורג על גלאזגו ריינג'רס.
לאצטדיון יש מספר שמות לא רשמיים. השם "איסטלנדס" היה בשימוש לפני הבחירה בשם הרשמי ועדיין משמש רבים, והכינוי "האצטדיון העירוני של מנצ'סטר" (City of Manchester Stadium) מקוצר לעיתים ל-"COMS". הקאמפ בלו הוא משחק מילים המבוסס על שמו של הקאמפ נואו המשמש את ברצלונה, אך הוא איננו פופולרי. לאחר שהמועדון נרכש על ידי "אבו דאבי יונייטד גרופ" (קרן השקעות פרטיות מאיחוד האמירויות) ב-2008 החלו חלק מהאוהדים לכנות את האצטדיון "מידל איסטלנדס". רוב האוהדים מביעים את שביעות רצונם מהאצטדיון, והוא נבחר במקום השני במשאל שנערך ב-2005 ונועד לברר את אצטדיון הכדורגל הפופולרי ביותר בממלכה המאוחדת. אולם, האווירה באצטדיון זכתה לעיתים לביקורות שליליות, כאשר עיקר הטענות הן שהיא לא דומה לזו שהייתה במיין רואד. מצב זה השתנה במשך השנים לאחר שהאוהדים התרגלו לאצטדיון החדש.
מועצת העיר של מנצ'סטר היא הבעלים הנוכחי של האצטדיון, והיא החכירה אותו למנצ'סטר סיטי. המועדון נרכש על ידי בעלים חדשים בתחילת ספטמבר 2008, וכתוצאה מכך הוא הפך למועדון העשיר ביותר בעולם. הבעלים החדשים חשפו בראיון כי הם שוקלים לרכוש את האצטדיון ממועצת העיר, אך הנושא יהיה מבחינתם בעדיפות שנייה לאחר החתמת שחקנים חדשים. בשלהי ספטמבר 2008 דווח כי בעלי המועדון פתחו במשא ומתן ישיר על מנת לרכוש את האצטדיון והשטח שמסביבו, ובמרץ 2010 אישרה מועצת העיר למועדון לערוך פיתוח באצטדיון ובסביבתו בסך של כ-1 מיליארד פאונד.
משנת 2011 נקרא האצטדיון אצטדיון איתיחאד, בעקבות הסכם חסות ל-10 שנים עם חברת איתיחאד איירווייז, חברת התעופה הלאומית של הנסיכות אבו דאבי. באוקטובר 2013 פרסמה הקבוצה תוכנית להרחבת האצטדיון ל-61.5 אלף מקומות; לאחר שתפוסת הקהל במשחקי הבית של המועדון עמדה על 99%. על-פי התכנון תוגדל כמות המושבים במגרש ב-13.5 אלף מקומות, על ידי הוספת מפלס שלישי מעל היציעים הדרומי והצפוני.
במהלך עונת 2014/2015 נבנה מפלס נוסף מעל היציע הדרומי, אשר הגדיל את תכולת האצטדיון לכ-55,000 מקומות ישיבה. בעתיד מתוכננת הרחבה דומה עבור היציע הצפוני, אשר תגדיל את תכולת האצטדיון ל-61,000 מקומות ישיבה.
מבנה ומתקנים
פנים האצטדיון הוא בצורת קערה סגלגלה רציפה, עם שלוש טבעות מושבים בצדדים ושתי טבעות מושבים בקצות האצטדיון. בעוד שטבעות המושבים הרגילות הם רציפות, כל אחד מצדדי האצטדיון מכונה בשם אחר. בתקופה הראשונה שלאחר בניית האצטדיון כל הצדדים כונו לפי כיוון מסוים (היציע הצפוני והיציע הדרומי עבור הקצוות, היציע המזרחי והיציע המערבי עבור הצדדים). בפברואר 2004 שונה שמו של היציע המערבי ליציע קולין בל, על שמו של שחקן העבר של המועדון. החל משנת 2003 היציע הדרומי נקרא יציע Key 103 בעקבות הסכם חסות, אם כי שם זה אינו מקובל על האוהדים. חלק מהיציע הצפוני מכונה יציע המשפחה, והוא שמור לאוהדים המגיעים למשחקים עם ילדיהם. היציע המזרחי מכונה באופן לא רשמי קיפאקס, על שמו של היציע התואם במיין רואד. אוהדים של מועדונים אחרים המגיעים לאצטדיון מקבלים כרטיסים לחלק מהיציע הדרומי. מסביב לאצטדיון יש 68 תאים פרטיים, הממוקמים לאורך כל היציעים מלבד הדרומי. תכולת התאים ביציע המזרחי וביציע המערבי היא עשרה אנשים, ואילו תכולת התאים ביציע הצפוני היא שמונה אנשים.
גג האצטדיון הוא בצורת טורוס, והוא תלוי על כבלים הנמתחים משמונה מגדלים שדרכם ניתן לגשת אל המושבים העליונים. באזורים הפינתיים שבהם אין מושבים יש רפפות ניידות, המאפשרות לאוורר את המגרש. הכניסה לאצטדיון היא באמצעות כרטיסים המצוידים בטכנולוגיית RFID. למערכת המותקנת באצטדיון יש יכולת להתמודד עם עד 1,200 אנשים בכל הכניסות. מתחת לאצטדיון נבנתה מנהרת שירות שדרכה נעים כלי רכב של שירותי החירום, והמאמן של המועדון המתארח באצטדיון יכול להיכנס ישירות דרכה. בתוך האצטדיון יש שש מסעדות, כאשר ניתן להשקיף על המגרש מתוך שתיים, בנוסף למספר חדרי ועידות. לאצטדיון יש היתר שלפיו ניתן לערוך בו טקסי חתונה.
גודל המגרש באצטדיון הוא לפי התקנות של אופ"א (105 על 68 מטרים), והוא מורכב מדשא טבעי בתוספת חיזוק של סיבי דשא מלאכותיים. באצטדיון יש 218 זרקורים שכל אחד צורך כ-2,000 ואט.
האזור שוכן במרכזו של אזור המכונה "ספורטסיטי", הכולל גם מספר מתקני ספורט נוספים. בסמוך לאצטדיון נמצא אצטדיון האתלטיקה האזורי. תכולתו של אצטדיון האתלטיקה היא 6,178 צופים, והוא משמש מגרש חימום בזמן משחקי חבר העמים ומגרש הבית של קבוצת המילואים של מנצ'סטר סיטי. המנצ'סטר ולודרום ומרכז הסקווש הלאומי שוכנים במרחק קצר מהאצטדיון. בחזית האצטדיון נבנה הפסל הגבוה ביותר במדינה, B of the Bang, כהנצחה להישגים במשחקי חבר העמים בשנת 2002. בספטמבר 2006 קיבלה הנהלת המועדון היתר לבנות בסמוך לאצטדיון טורבינת רוח בגובה 85 מטרים. הטורבינה תוכננה על ידי נורמן פוסטר, ותפקידה הוא לספק חשמל לאצטדיון ולבתים הסמוכים. בזכות כך הסיטי אוף מנצ'סטר הוא האצטדיון הראשון בעולם המספק באופן עצמי את צריכת החשמל שלו.
האצטדיון זכה במספר פרסי עיצוב, כולל פרס עבור העיצוב הכוללני מטעם המכון המלכותי לאדריכלים בריטיים בשנת 2004, ופרס המבנה המיוחד מטעם המכון למהנדסי מבנים בשנת 2003.
תחבורה
באתר האצטדיון עצמו יש 2,000 מקומות חנייה, ו-8,000 מקומות נוספים באזור שמסביבו מסופקים על ידי עסקים מקומיים ובתי ספר העובדים בשיתוף פעולה עם המועדון.