cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגרט גיליס
ביוגרפיה
גיליס הייתה בתם השנייה של ויליאם גיליס, סוחר סקוטי בלונדון, ואשתו שרלוט הסטר בונור (מתה ב-1811), בתו של תומאס בונור. לאחר שאיבדו את אמם, כשמרגרט הייתה בת שמונה, ואביהן נכשל בעסקיו, היא ואחותה הגדולה, מרי (1800–1870), הועברו לטיפולו של דודם, אדם גיליס, לורד גיליס. הם חונכו על ידו, ולאחר מכן הוצגו לאנשי אדינבורו.
לפני שמלאו לה עשרים החליטה גיליס להתפרנס בעצמה, וחזרה עם אחותה לבית אביה בלונדון. מרי גיליס הפכה לסופרת, בעוד מרגרט פנתה לכיוון של אמנית מקצועית. היא קיבלה שיעורים בציור מיניאטורי מפרדריק קרויקשנק, וצברה מוניטין. הסגנון של קרויקשנק התבסס על זה של אנדרו רוברטסון.
בתחילת שנות ה-30 תומאס סאות'ווד סמית', רופא, וחלוץ בשיפור בריאותם של העניים, במיוחד בלונדון, נפרד מאשתו השנייה, מרי, והלך לגור עם מרגרט ואחותה מרי.
מפקד האוכלוסין של 1841 מתעד כי מרגרט גיליס כבת 35 גרה ב-Hortet's Terrace, St.Pancras עם תומאס סמית' בן 50, גרטרוד היל בת 3, הרייט לב 21 ושרה הארגרוב בת 15. מרגרט גיליס איירה ב-1842 את הדו"ח הראשון של סמית' כמפקח מכרות, בסיור בלסטרשייר ובמערב יורקשייר.
היא נסעה בשנת 1851 לפריז לשנה, שם עבדה באולפן של ארי שפר ואחיו, ובשובה לאנגליה הציגה כמה דיוקנאות בצבעי שמן. לאחר מכן היא התמקדה בציור בצבעי מים, ובדרך כלל בחרה בנושאים ביתיים, רומנטיים או סנטימנטליים, שבזכותם היא הייתה ידועה. היא הצטרפה לאגודת האמניות ב-1856. ב-1854, עקב מצבם הכספי הרעוע, מרגרט וסמית' עברו למקום אחר, אך מרגרט גיליס המשיכה להחזיק בסטודיו ברחוב סאות'המפטון מס' 6, ליד כיכר פיצרוי. מפקד האוכלוסין של 1861 מתעד את מרי גיליס 60, סופרת ומרגרט גיליס 56, אמנית בצבעי מים, גרות בבית הית', וויברידג' עם תומאס ס סמית', 72, רופא ואלמן, בנו הרמן סמית' 40, סוחר יין, נכדתו גרטרוד היל 23 ,וכן טבחית ומשרתת. תומאס סאות'ווד סמית' מת בפירנצה, איטליה ב-1861.
לאחר מותו של סמית', גרו מרגרט ומרי גיליס שנים רבות בהמפסטד, והתפללו בקפלה האוניטרית, רוסלין היל. גר איתן צ'ארלס לווס, בנו של ג'ורג' לווס המאהב של ג'ורג' אליוט, ואשתו גרטרוד, נכדתו של סאות'ווד סמית'. מרי נפטרה ב-1870 ובתחילת 1887. מרגרט עברה לקנט, שם נפטרה מאוחר יותר באותה שנה, ב-20 ביולי, לאחר מחלה של כמה ימים.
בין תלמידיה הייתה מריאן אמה צ'ייס, והיא נתנה עידוד מוקדם לאנה מרי האויט ולפורטרטיסטית מרי פילד, אשתו של האדריכל הוראס פילד.
בשנת 1866 מרגרט קנתה חלקת קבר בצד המערבי של בית הקברות הייגייט עבור תינוק שנולד מת של צ'ארלס וגרטרוד לווס. מרי נקברה מאוחר יותר בקבר זה ב-23 ביולי 1870. בקבר הסמוך נחה קרוליין סאות'ווד היל (נקברה ב-3 בינואר 1903). בתו של סאות'ווד סמית' ואמם של הרפורמטורים החברתיים מירנדה היל ואוקטביה היל, שהקימה את ה-National Trust. האפר של בתה הצעירה של קרוליין פלורנס הייתה הקבורה האחרונה בדצמבר 1935. אף שמרגרט גיליס מונצחת על הקבר הזה, היא קבורה במקום אחר, ככל הנראה בקרוקהם היל.
יצירה
לפני שהייתה בת 24, גיליס הוזמנה לצייר מיניאטורה של המשורר ויליאם וורדסוורת', ושהתה במחיצתו במשך מספר שבועות. יש לה שלושה ציורי שמן באוספים הלאומיים הבריטיים - באבריסטווית', נוטינגהאם ובגלריה הלאומית לפורטרטים.
במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה ה-19 גיליס הייתה אמנית דיוקנאות, ושנים רבות ברציפות תרמה ציורים לתערוכות של האקדמיה המלכותית. הנושאים שלה כללו דמויות פמיניסטיות כמו מרי לימן גרימסטון, מרי האויט ובתה אנה מרי האויט, הארייט מרטינו היא גם ציירה את המשורר והמבקר ריצ'רד הנגיסט הורן ואת הסופרת אן מארש-קלדוול.
דיוקנו של צ'ארלס דיקנס, שצויר בתקופה שבה כתב את מזמור חג המולד, היה בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1844. הציור התגלה מחדש בדרום אפריקה, ונרכש ושוחזר על ידי סוחר האמנות פיליפ מולד ב-2018.
נקודת עצירה
בפיתוח תוכנה, נקודת עצירה (באנגלית: Breakpoint; לפי האקדמיה ללשון העברית: מִפְסָק) היא עצירה מכוונת או נקודת השהייה בתוכנית מחשב, לצורכי ניפוי שגיאות. באופן כללי יותר, נקודת עצירה היא אמצעי להשגת מידע על התוכנה בזמן ריצתה. בזמן העצירה, המתכנת בוחן את הרכיבים השונים של סביבת ההרצה (למשל, זיכרון, משתנים וכדומה) כדי לגלות האם התוכנה מתפקדת כמצופה. למעשה, נקודת עצירה מכילה תנאי אחד או יותר שקובעים מתי ריצת התוכנה צריכה להיעצר.
תנאים לנקודת עצירה
צורת נקודת העצירה הנפוצה ביותר היא כאשר ריצת התוכנה נעצרת בדיוק לפני שפקודה מסוימת מבוצעת. צורה זו נקראת בדרך כלל instruction breakpoint. אפשר להשתמש בתנאי עצירה מסוגים אחרים, למשל קריאה מזיכרון, כתיבה מזיכרון, או שינוי של אזור מסוים בזיכרון. צורה זו נקראת בדרך כלל conditional breakpoint, data breakpoint או watchpoint. נקודות עצירה יכולות לעצור ריצת תוכנית בזמן רצוי, על ידי לחיצה על מקש מסוים.
כלי בדיקה
כאשר התוכנה נעצרת בנקודת עצירה, משתמשים במגוון כלים כדי לחקור את מצב התוכנית או לשנות אותה. מצב המחסנית של כל תהליכון יכול לשמש כדי לראות את שרשרת הפונקציות שהובילו להוראה שבה נעצרה התוכנית. רשימת watches מאפשרת לצפות בערכים של משתנים וביטויים. קיימים גם כלים שמאפשרים להציג תוכן של אוגרים ומידע נוסף.
חומרה
מעבדים רבים כוללים תמיכה חומרתית לנקודות עצירה (בדרך כלל מסוג instruction breakpoint ו data breakpoint). לדוגמה, סט ההוראות בארכיטקטורת x86 מספקת תמיכה חומרתית לנקודות עצירה באמצעות אוגרי דיבג x86 שלה. חומרה כזו עלולה להיות מוגבלת, לדוגמה לא לאפשר נקודות עצירה שנמצאות בענף מושהה של התוכנית. צורה זו של הגבלה נקבעת על ידי המיקרו ארכיטקטורה של המעבד ומשתנה בין מעבדים.
תוכנה
כאשר החומרה לא תומכת בנקודת עצירה, מנפי שגיאות (Debuggers) צריכים לממש נקודות עצירה בתוכנה. זה קל יחסית עבור instruction breakpoints על ידי החלפת ההוראה במקום נקודת העצירה ב: לחלופין,
ג'פרי רייט
ג'פרי רייט (באנגלית: Jeffrey Wright; נולד ב-7 בדצמבר 1965) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ומפיק אמריקאי זוכה פרס טוני. בשנת 2003 זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי על תפקידו במיני סדרה "מלאכים באמריקה".
ביוגרפיה
רייט נולד בוושינגטון, למד ב"בית ספר סט. אלבנס", בוגר "מכללת אמהרסט" במדע המדינה ובעל תואר לשם כבוד אותו קיבל מהמוסד בשנת 2004. תחילה התכוון להמשיך בלימודי משפטים, אך לבסוף בחר בלימודי משחק באוניברסיטת ניו יורק, ממנה קיבל מלגה ללימודי תיאטרון. כעבור חודשיים עזב על מנת לשחק בברודוויי באופן מקצועי.
ב-1996 השתתף בתפקיד ראשי ראשון בדרמה הביוגרפית "בסקיאט", הסוקרת את חייו הסוערים של אמן גרפיטי המפורסם ז'אן-מישל בסקיה שנפטר ממנת יתר. רייט זכה לשבחים על משחקו והיה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט בעבור הופעת הבכורה הטובה ביותר.
ב-1999 הופיע במערבון של אנג לי "לרכוב עם השטן" בתור עבדו המשוחרר והנאמן של ג'ק רודל (טובי מגווייר). בשנת 2000 הופיע לראשונה בהפקה עתירת תקציב, בעיבוד מודרני ללהיט הפשע מתחילת שנות ה-70 "שאפט". בסרט התפרסם בדמותו של ברון הסמים הדומיניקני פיפולס הרננדז, המסתכסך עם בלש המשטרה הקשוח ג'ון שאפט (סמואל ל. ג'קסון). הופעתו הבולטת בסרט סללה את דרכו לתפקיד הביוגרפי של הצלם הווארד בינגהם, שכתב את הביוגרפיה על גדול המתאגרפים בכל הזמנים מוחמד עלי (ויל סמית'), בדרמת האגרוף של מייקל מאן "עלי".
ב-2003 גילם לא פחות מארבע דמויות שונות בגרסה הטלוויזיונית המושקעת של "מלאכים באמריקה", אותו מחזה בו שיחק וזכה בפרס הטוני. על משחקו במיני סדרה לצידם של אל פצ'ינו ומריל סטריפ זכה רייט בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
תחנת מוסקבה (סנקט פטרבורג)
תחנת מוסקבה (רוסית: Московский вокзал), הידועה גם כתחנת הרכבת הראשית של סנקט פטרבורג, הוא מסוף תחנת רכבת בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה. זהו תחנת הרכבת משרתת את קו פטרבורג – מוסקבה וקווים אחרים העולים ממרכז רוסיה ודרומה, קרים, סיביר ומזרח אוקראינה.
ג'פרי רייט
ביוגרפיה
ב-2004 שיחק רייט בעיבוד המודרני של ג'ונתן דמי למותחן המועמד ממנצ'וריה, בתור הקורפורל אל מלבין מפלוגתו של המייג'ור בנט מרקו (דנזל וושינגטון).
הופעותיו המוצלחות ביותר בקולנוע היו בשנת 2005 בדרמה של ג'ים ג'ארמוש "פרחים שבורים", בה גילם את וינסטון שכנו של הדון ז'ואן דון ג'ונסון (ביל מארי); ובעיקר במותחן הפוליטי "סוריאנה" בו הופיע כעורך הדין בנט הולידיי שבודק מטעם הממשל האמריקאי קשרים מפוקפקים בין שתי חברות נפט מסחריות.
תחנת מוסקבה (סנקט פטרבורג)
היסטוריה
זו התחנה העתיקה ביותר שהשתמרה בעיר, הוקמה בשנים 1844–1851 לפי עיצובו של קונסטנטין תון. מכיוון שניקולאי הראשון היה הקיסר המכהן והפטרון הגדול של בניית הרכבות בתחום, התחנה נקראה על שמו ניקולאייבסקי. שמה שונה לאוקטיברסקי כדי להנציח את מהפכת אוקטובר בשנת 1924, התחנה לא קיבלה את שמה הנוכחי עד 1930.
ג'פרי רייט
ביוגרפיה
בשנת 2006 הפך רייט לאפרו אמריקאי הראשון שמגלם את סוכן ה-CIA פליקס לייטר בסרט "קזינו רויאל", הסרט ה-21 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. רייט שיחק את אותה דמות גם בסרט ההמשך "קוונטום של נחמה". באותה השנה השתתף גם במותחן המסתורין הקודר של מ. נייט שאמלאן "נערה במים" בדמות דייר הקומפלקס מר דיורי.
תחנת מוסקבה (סנקט פטרבורג)
היסטוריה
אף על פי שחלונות "ונציאניים" גדולים, שתי קומות של עמודים קורינתיים ומגדל שעון בן שתי קומות במרכז מתייחסים במפורש לאדריכלות הרנסאנס האיטלקית, הבניין משלב תכונות נוספות ממגוון תקופות ומדינות. תחנת רכבת תאומה, המכונה כיום תחנת הרכבת לנינגרד, הוקמה לפי עיצובו של תון בקצה השני של קו הרכבת, במוסקבה.
ג'פרי רייט
ביוגרפיה
ב-2007 שיחק בסרט "הפלישה" המהווה עיבוד קולנועי רביעי לרומן המדע בדיוני "חוטפי הגופות". ב-2008 גילם רייט בשני תפקידים ביוגרפיים מרשימים את אחד מגדולי מוזיקת הג'אז מאדי ווטרס, בדרמה המוזיקלית בהפקת ביונסה "קאדילק רקורדס; ואת קולין פאוול מזכירו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש (ג'וש ברולין) בדרמה הפוליטית של אוליבר סטון "W.". במהלך צילומי הסרט נעצר רייט ביחד עם ג'וש ברולין בחשד לתגרה בה היו מעורבים השניים.
רייט מתגורר כיום עם אשתו, השחקנית הבריטית כרמן אדג'וגו ובנם בברוקלין שבניו יורק.
אחווה (קיבוץ)
אחווה היה קיבוץ ערבי-ישראלי שהתקיים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
היסטוריה
רעיון הקמת הקיבוץ עלה לאחר סיומה של מלחמת העצמאות, כאשר פועלים ערבים התרכזו בלוד כתוצאה מן המלחמה, והקמתו נועדה לפתור את מצוקתם. הרוח החיה מאחורי הרעיון, עמר אל–זנאתי, היה בעל קשרים עם אנשי ההסתדרות ואנשי מפלגות ציוניות סוציאליסטיות עוד לפני הקמת המדינה, ועתה ניצל קשרי אלו כדי לקדם את רעיון הקמת הקיבוץ הערבי.
אל-זנאתי הצליח לגבש גרעין של 35 חברים שהקים את הקיבוץ ב-1949, על אדמה בקרבת נמל התעופה לוד. חברי הקיבוץ התפרנסו מחקלאות; הם עיבדו את אדמות הקיבוץ וכן התפרנסו עבודת חוץ במשקים חקלאים מחוץ לקיבוץ, אולם בהדרגה עברו רוב החברים לעבוד בפרדסי הסביבה, וכך כלכלת הקיבוץ התבססה על הכנסה מעבודת חוץ.
אט אט החל הקיבוץ להתפרק, כתוצאה מחוסר האמון של החברים באל-זנאתי, שעמד בראש הקיבוץ, וחוסר סיפוק מעקרון השיתוף שעמד בבסיסה של התנועה הקיבוצית; וכך, כשנה לאחר הקמתו נותרו בקיבוץ מספר מצומצם של חברים. לתהליך זה תרם סירובם של ארגוני התנועה הקיבוצית לקבל את הקיבוץ לשורותיהם וקיבוצים אחרים סירבו לפניות לסייע לקיבוץ.
הקיבוץ התפרק ב-1951.
תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים
תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים הוא כלל במשפט העברי המונע תפיסת נכסים לטובת אדם אחר, כאשר תפיסה זו פוגעת בנושים אחרים. התלמוד מרחיב את הכלל גם למקרים בהם לא מדובר בתפיסה מבעל חוב. לפי רוב הראשונים הכלל תקף אף לשליח שנתמנה על ידי הנושה. טעמו של הכלל אינו מוסכם. לפי הסבר מסוים הכלל חל גם במקום שלא חב לאחרים. הכלל אינו תקף לגבי מי שבעצמו בעל זכות לתפוס.
הכלל בתלמוד
התלמוד מספר על אדם (יימר בר חשו) שהיה נושה באדם אחר, וזה האחרון נטה למות. עקב כך ביקש הנושה משלוחו לתפוס את הספינה של החייב, ובכך להבטיח את חובו. משעשה כך השליח, טענו נגדו שני אמוראים (רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע), שגם הם היו נושים של אותו חייב, שאין לתפיסה שלו תוקף. זאת לאור הכלל של רבי יוחנן: "התופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים לא קנה".
הכלל מופיע בגמרא בהקשרים נוספים, בהם אין ממש בעל חוב, ואף אין ממש חוב לאחרים. שני אמוראים רב נחמן ורב חסדא פוסקים ש"המגביה מציאה לחבירו לא קנה חבירו" והסיבה: "הוי תופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים". לפי אמוראים אלו, הגבהת המציאה לטובת אדם אחר, מקבילה לתפיסת הספינה לטובת הנושה, ושאר כל האנשים שיכלו לזכות במציאה זו, אילולי שנתפסה כבר, מקבילים לשאר הנושים שנפגעו עקב תפיסתה על ידי השליח.
מקרה דומה הוא לקיטת פאה עבור עני מסוים. במשנה נחלקו תנאים האם יכול אדם אחר ללקוט פאה עבור עני מסוים, או שיש לתת את הפאה לעני הראשון שיפגוש. מחלוקת זו הוסברה בגמרא כמחלוקת על הכלל הנ"ל. לוקט הפאה תופס אותה עבור העני שלו, אך תפיסה זו מונעת משאר העניים את האפשרות לזכות בפאה. חכמים האומרים "יתננה לעני הנמצא ראשון", סבורים כרבי יוחנן ולכן לא זכה העני. ואילו רבי אליעזר החולק נראה שחולק על הכלל.
מקרה רחוק עוד יותר מופיע במסכת גיטין. על פי חכמים במשנה שם, אדון שנתן גט שחרור לשליח, למוסרו לעבד, אינו יכול לחזור בו. ומסבירה המשנה: "לפי שזכין לאדם שלא בפניו". כלומר השליח שקיבל את הגט זכה בו לטובת העבד, ולכן אין האדון יכול לשוב ולקחתו ממנו. הגמרא שם מתייחסת למקרה זה כמופע נוסף של תפיסה לבעל חוב במקום שחב לאחרים. בעל החוב כאן הוא העבד - השליח תופס את הגט לטובת העבד, למרות שהוא חב לאחרים כלומר לאדון.
מחלוקת הראשונים - תופס מעצמו או אפילו נתמנה לכך
הראשונים נחלקו בהסבר הכלל הזה. לפי התוספות ושאר ראשונים מדובר בכל מקרה בו תופס אדם נכס עבור חבירו, כולל כאשר חבירו מינה אותו לשליחות זו. לפי גישה זו יש כאן החרגה של דין שלוחו של אדם כמותו. לפי רש"י, הכלל הזה מוגבל למקרים בהם פועל התופס מיוזמתו, ללא מינוי של חבירו. במקרים בהם הנושה מינה את השליח לתפוס עבורו, כמו בכל מקום אחר, פועל דין שלוחו של אדם כמותו.
על שיטת רש"י הקשו שתי קושיות:
רבים מהאחרונים עסקו בעניין זה, ובעיקר בניסיון לתרץ את שתי הקושיות. נציין רק את בעל 'קצות החושן' שחלק עקרונית על הזיהוי של דין הזכייה עם דין השליחות. לפי דבריו קושיית התוספות מבוססת על העמדה שזכייה מדין שליחות, אולם רש"י לא סבור כך.
טעם הכלל
המפרשים התקשו להסביר את ההיגיון העומד מאחורי הכלל הנ"ל. בעיקר קשה להבין את שיטת הראשונים שגם שליח ממונה אינו יכול לתפוס. לפי גישת רש"י ניתן להבין את הכלל כמגבלה של דין זכין. רש"י המצוטט לעיל כותב: "דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו וחב לאלו". כלומר דין זכייה לאחר אינו אפשרי כאשר יש פגיעה באחרים.
הרא"ש החולק על רש"י כותב לשון דומה, אבל בהתייחס לדין שליחות: "ולא דמי להאי דאמר בעלמא שלוחו של אדם כמותו דלאו כל כמיניה לשווי' שליח כדי לחוב לאחרים". ובמקום אחר כתב: "ואין יד השליח כיד המשלח לחוב לאחרים". הרא"ש קובע שדין שליחות אינו חל במקרים בהם יש חוב לאחרים. אולם אין הוא מסביר את הדברים.
האחרונים הציעו הסברים שונים על בסיס החרגות הקיימות בדין השליחות.
תופס לבעל חוב במקום שלא חב לאחרים
לכאורה מלשון הכלל עולה באופן ברור, שרק במקום שחב לאחרים אין תוקף לתפיסה. למרות זאת, שיטת הרי"ף היא שגם כשאין אחרים אין התופס רשאי לתפוס. אלא שבמקרים בהם עלול הנושה להפסיד, תקנו חכמים שיכול הנושה לזכות על ידי תפיסת האחר. אולם הרמב"ם לא הלך בדרך זו ופסק:"קידם אחד משאר אדם ותפס מן המטלטלין של זה כדי לזכות לאחד מבעלי חובות לא זכה שכל התופס לבעל חוב במקום שיש עליו חוב לאחרים לא קנה, אבל אין עליו חוב לאחרים קנה לו"בשולחן ערוך פסק כרי"ף, וכתב הגר"א שמקורו מהרא"ש בגיטין הנ"ל. יש לציין שגישת הרי"ף תואמת לכאורה רק את הטעם שהבאנו למעלה על פי הר"ן. שהרי גם כשאין חוב לאחרים חסרה ההסכמה של בעל הממון.
תפיסה על ידי בעל זכות בעצמו - מיגו דזכי לנפשיה
הרחבת הכלל למקרה של מגביה מציאה לחבירו (ראה למעלה), יוצרת סתירה בפסקיו של רבי יוחנן. רבי יוחנן שמשמו נאמר הכלל בסוגיית כתובות, חולק בסוגיית בבא מציעא ופוסק שמגביה מציאה לחבירו קנה חבירו. את הסתירה הזו תירצו התוספות באמצעות טיעון המובא בסוגיית בבא מציעא: "וי"ל דשאני מציאה דאיכא למימר מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה". תירוץ זה מובא גם בר"ן משמו של רבנו תם, והוסיף הר"ן: "ולפי דבריו אם היה התופס נושה בו קנה חברו דהכא נמי איכא מיגו".
הערת הר"ן נפסקה על ידי הטור וכן נפסק בשולחן ערוך. נושאי הכלים שם דנו באופנים שונים של דין זה.
לילי רתוק
לילי רתוק (נולדה ב-12 ביוני 1945) היא סופרת, חוקרת ומרצה לספרות עברית. השתתפה בעריכת האנתולוגיות ובכתיבת המדריך-למורה של ״שורות ושירים״ ו״לאורך השורות״.
ביוגרפיה
לילי רתוק נולדה בתל אביב. בשנת 1964 החלה ללמוד בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובו עשתה את שלושת תאריה. מ-1968 ועד לפרישתה ב-2013 נמנתה עם סגל ההוראה של החוג. בד בבד השתתפה בעיצוב התוכניות להכשרת מורים בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה, ובכתיבת פרסומים דידקטיים. בשנות השמונים ערכה מגזין ספרותי-רדיופוני בגלי צה"ל.
נשואה וגרה בתל אביב.
הטיית רצייה חברתית
הטיית רצייה חברתית מוגדרת במדעי החברה כנטייה של הנבדק לענות באופן התואם, להערכתו, את הנורמות המקובלות בסביבתו החברתית. כלומר, עלולה להימצא הטיה בתשובות הנגרמת מרצון הפרט לקבל אישור חברתי או להימנע מביקורת. לעיתים הדבר נעשה גם מחוסר מודעות עצמית. המונח נטבע לראשונה בשנת 1953 על ידי הפסיכולוג אלן אדוארדס.
ההטייה בולטת במיוחד במחקרים בהם נעשה שימוש בדיווח עצמי של המשתתפים. למשל, דיווחים עצמיים על נושאים כמו יכולות, אישיות, פעילות מינית ושימוש בסמים. כאשר נבדקים נדרשים להתמודד עם השאלה "האם עישנת פעם סמים?", המשיבים עשויים להיות מושפעים מהעובדה שחומרים מבוקרים, לרבות המריחואנה הנפוצה יותר, הם בדרך כלל לא חוקיים. המשיבים עשויים לחוש דחק ולהכחיש כל שימוש בסמים או לנמק את השימוש. למשל, "אני מעשן מריחואנה רק שאני עם חברים".
ההטיה עשויה לפעול בכיוונים שונים עבור תת-קבוצות שונות: למשל, דיווח על מספר בני זוג מיניים. נמצא כי בעוד שגברים נוטים לנפח את המספרים, נשים נוטות להמעיט במספרים.
פרס גראמי למפיק השנה, לא קלאסי
פרס הגראמי למפיק השנה, לא קלאסי, הוא פרס המוענק למפיקים מוזיקליים על מוזיקה לא קלאסית איכותית בטקס פרסי הגראמי, טקס שהוקם בשנת 1958 וכונה במקור פרסי הגרמופון. הזכיות בקטגוריות מוצגות בטקס האקדמיה הלאומית לאמנות הקלטה ומדעים בארצות הברית מוענקת בטקס מדי שנה בהצטיינות בכבוד, "הוקרה להישגים אמנותיים, בקיאות טכנית ומצוינות כוללת בתעשיית ההקלטות, ללא התחשבות במכירות האלבומים או במיקום המצעד".
הפרס הוענק לראשונה בטקס פרסי הגראמי בשנת 1975. על פי המדריך לתיאור הקטגוריות של פרסי הגראמי ה -52, הפרס מוענק למפיקים ש"מייצגים באופן יציב יצירתיות יוצאת מן הכלל בתחום הפקת התקליטים ".
יחסי מוזמביק–צ'ילה
יחסי מוזמביק–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מוזמביק לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מוזמביק לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין מוזמביק לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-25 ביולי 1990.
דוריס רנולדס
דוריס ליבסי רנולדס (באנגלית: Doris Reynolds, 1 ביולי 1899, מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת - 10 באוקטובר 1985, לונדון, הממלכה המאוחדת), הייתה גאולוגית בריטית, שנודעה בעיקר הודות לעבודתה על מטאסומטיזם בסלעים וחלקה ב"מחלוקת הגרניט". היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לחברה המלכותית של אדינבורו.
ראשית דרכה
רנולדס נולדה במנצ'סטר לאלפרד רנולדס ולואיזה ליבסי. הוריה עקרו מבלפסט והתיישבו במנצ'סטר זמן קצר לפני שנולדה. רנולדס למדה באסקס ואחר כך במכללת בדפורד בלונדון, והשלימה תואר ראשון בגאולוגיה בשנת 1920. בבדפורד למדה אצל שתיים מהגאולוגיוֹת הנשים הבולטות של זמנן, קת'רין רייזין וגרטרוד אליס, שטיפחו את העניין שלה בפטרולוגיה.
קריירה
מחקרה של רנולדס התמקד בתנאים הגאוכימיים והמבניים שתורמים להיווצרות סלעים בתהליכים מטאסומטים. בזמן מסע מחקר לאי קולונסיי, גילתה שהקסנוליתים המקומיים של קוורציט בהורנבלנדה עברו מטאסומטיזציה לכדי מיקרופגמטיט. היא חיבבה את אירלנד והמשיכה לבקר בה עם בעלה לעיתים קרובות.
בשנת 1926 שבה למכללת בדפורד כמרצה, ובשנת 1927 השלימה תואר דוקטור למדעים (D.Sc).
במהלך מסע מחקר לחצי האי ארדנאמרצ'ן בשנת 1931, פגשה רנולדס את ארתור הולמס, פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת דארם. היא נענתה להצעתו וכיהנה במשרת הוראה בדארם, ולאחר מות אשתו הראשונה של הולמס, נישאה לו בשנת 1939. כשהפך הולמס לפרופסור רגיוס לגאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1942, הפכה רנולדס עמיתת מחקר של כבוד. הייתה זו משרת הוראה ומחקר ללא שכר במחלקה לגאולוגיה.
במאמץ להסביר את תהליך היווצרות גרניט בקרום כדור הארץ, פיתחה רנולדס בשנות ה-40 של המאה ה-20 את תאוריית ה"גרניטיזציה". התאוריה גרסה, שנוזלים שנעו מעלה דרך קרום כדור הארץ עברו שינוי כימי לגרניט. הייתה זו תאוריה שנויה במחלוקת במשך כ-20 שנה, ועוררה מחדש את "מחלוקת הגרניט". התאוריה הוכחה כשגויה בשנות ה-60, אך הובילה למחקר מועיל בתחום גאולוגי שהיה עד אז זנוח.
הולמס מת בשנת 1965, ורנולדס פרסמה בשנת 1978 מהדורה משוכתבת של ספר הלימוד הנפוץ שחיבר, Principles of Physical Geology. רנולדס מתה בהוב (עיירה ליד ברייטון), ב-10 באוקטובר 1985.
פרסים וכיבודים
בשנת 1949, הייתה רנולדס לאשה הראשונה שנבחרה לאגודה המלכותית של אדינבורו. היא זכתה במדליית לייל (Lyell Medal) מטעם החברה הגאולוגית של לונדון בשנת 1960.
שנות הביצה של קרמיט
שנות הביצה של קרמיט (באנגלית: Kermit's Swamp Years) הוא סרט קולנוע קומי-מוזיקלי משנת 2002 מבית חברת ג'ים הנסון. הסרט יצא ישירות לגרסת DVD, כך שלא קיבל הכנסות קולנועיות כלשהן.
תקציר העלילה
הסרט מספר על קרמיט הצפרדע בהיותו בן 12 לאחר תקופתו כראשן. הוא ושני חבריו לביצה קרוקר וגוגולס סקרנים לדעת מה יש מעבר לביצה. אך שמעו שיש שם רק צרות. יום אחד כאשר ברחו השלושה מביריון בשם בלוץ' יצאו אל מחוץ לביצה. משאית של איש בעל חנות חיות באה ולקחה את גוגלס ובלוץ' אל חנות החיות. קרמיט וקרוקר יצאו להצילם. בדרך הם פגשו כלבה בשם פיליגרם שהתנדבה לעזור להם בחיפוש. הם מצאו את המשאית האדומה ובסוף הגיעו לחנות החיות. מנהל החנות דיבר עם פרופסור בתיכון שביקש צפרדעים. מאוחר בלילה המנהל נתן לפרופסור את כול הצפרדעים וביניהם גוגולס ובלוץ'. כשקרמיט וקרוקר גילו שאיחרו בבוקר הם עבדו על מנהל החנות והוא הביא גם אותם לתיכון אל הפרופסור. פיליגרם עקבה אחריהם. השלושה נמלטו מהמנהל של החנות וברחו עד שהם הגיעו לשיעור ביולוגיה ושם מצאו את גוגולס ובלוץ'. כשהפרופסור גילה שצפרדעים יכולות לדבר הוא שחרר אותם. המנהל הקפיץ את הצפרדעים חזרה לביצה. ופיליגרם הפכה להיות הכלבה של המנהל.
הכרזת ירושלים כבירת ישראל
הכרזת ירושלים כבירת ישראל הייתה בנאום של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בכנסת ב-13 בדצמבר 1949. מיום הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948 ועד הכרזת ירושלים כבירת ישראל, לא הייתה למדינת ישראל עיר בירה ובפרק זמן זה הוצעו כמה חלופות. הכרזת ירושלים כבירת ישראל הביאה לקביעת מעמדה החוקי של ירושלים לפי החוק הישראלי, וחתמה תהליך מתמשך ומורכב. ההכרזה חלה על מערב ירושלים שבתום קרבות מלחמת העצמאות בחזית ירושלים הייתה בשליטת ישראל, בה בעת שירושלים המזרחית הייתה בשליטה של ירדן עד מלחמת ששת הימים.
רקע
בכ"ט בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטת החלוקה, אשר קבעה אזורים למדינה ערבית, אזורים למדינה יהודית ואת ירושלים (כולל בית לחם, אבו דיס, שועפט, עין כרם וכל השטח שביניהם) כ-Corpus Separatum ("גוף נפרד"), שינוהל על ידי משטר נאמנות מטעם האו"ם. למחרת יום ההחלטה נפתחה מלחמת העצמאות. ב-14 במאי 1948 הסתיים המנדט הבריטי, ובאותו יום הכריזה "מועצת העם" על הקמת מדינת ישראל. עם סיום המנדט הבריטי פלשו צבאות ערב לארץ ישראל והלגיון הירדני נכנס למזרח ירושלים. ב-3 באפריל 1949 נחתם הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן, שקבע את חלוקת העיר לעיר המזרחית - הערבית-ירדנית ולעיר המערבית - היהודית-ישראלית.
ב-9 בדצמבר 1949 נערך דיון נוסף בעצרת האו"ם ונתקבלה החלטה 303 המאשרת את בינאום ירושלים, כפי שנכלל בהחלטת החלוקה. ישראל, שבשלב זה לא הייתה מעוניינת בבינאום, הכריזה ב-13 בדצמבר 1949, על ירושלים כבירת ישראל. ב-14 בדצמבר 1949 הועבר לירושלים משרד ראש הממשלה וב-26 בדצמבר 1949 התכנסה הכנסת בירושלים.
אבא אבן העריך שייתכן שאלמלא אותה החלטת או"ם לא הייתה ירושלים מוכרזת כבירה. גם זאב שרף אמר שלא פגש אנשים שסברו שירושלים תהיה הבירה במשך כל שנת 1948 ועד החודשים האחרונים של 1949 והשאלה לא הועלתה לדיון רציני. דוד בן-גוריון עצמו אמר ב-3 בדצמבר 1947, שירושלים לא נקבעה כבירת המדינה היהודית ויש למנוע דיבור נפסד על כיבושה (פירוט נאומו בהמשך).
עד החלטת החלוקה
ב-1916 הסכימו בריטניה וצרפת על עתיד שטחי האימפריה העות'מאנית בהסכם סייקס–פיקו, בו הוחלט על מינהל בינלאומי כמעט בכל שטח ארץ ישראל, כולל ירושלים. ב-11 בדצמבר 1917 נכבשה ירושלים על ידי גנרל אלנבי וב-22 ביולי 1922 החליט חבר הלאומים להעניק לבריטניה מנדט לניהול ארץ ישראל בפיקוח חבר הלאומים. מעמד ירושלים לא הוגדר, אך נקבע שבריטניה אחראית למקומות הקדושים. כמה הצעות שעלו עד שנת 1947, אשר עסקו בנושא השלטון בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, יצאו כולן מנקודת הנחה שהשלטון בירושלים יישאר בידי ממשלת המנדט.
מעמד ירושלים בתקופת המנדט
ב-2 באפריל 1947 ביקשה בריטניה לקיים דיון בשאלת פלשתינה בעצרת הכללית של האו"ם. ב-28 באפריל 1947 התקיימה ישיבה מיוחדת בה סירבה בריטניה לקבל אחריות על החלטה שלא תהיה על דעת היהודים והערבים. ב-15 במאי 1947 הוקמה אונסקו"פ, שכללה 15 חברים אשר הגישו את המלצתם לעצרת הכללית ב-31 באוגוסט 1947. ההמלצה כללה דעת רוב ודעת מיעוט. דעת המיעוט הייתה להקים בשטח ארץ ישראל מדינה פדרלית עצמאית בעלת מחוז אוטונומי יהודי ומחוז אוטונומי ערבי, כשירושלים היא בירת המדינה ובה שתי עיריות: יהודית - שסמכותה תחול על חלקי העיר המיושבים יהודים; וערבית - שסמכותה תחול על חלקי העיר המיושבים ערבים וכן על העיר העתיקה, כמו כן יקים האו"ם גוף בינלאומי שיפקח על המקומות הקדושים.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר 1947, נאם דוד בן-גוריון בוועד הפועל של הסתדרות העובדים ואמר שאין ספק שבהחלטת החלוקה קוצצו שאיפות העם היהודי, קופחו התחייבויות בינלאומיות שניתנו לו על ידי אומות העולם לאחר מלחמת העולם הראשונה וצומצם השטח של ארץ העם היהודי. הוא הוסיף: "באופן מיוחד אי-אפשר שלא לציין שירושלים נעשתה בינלאומית". בנאומו ציין כמה מסקנות, אחת מהן הייתה שיש להפוך את ירושלים למרכז העם היהודי בעולם כולו. העיר אמנם לא נקבעה כבירת המדינה היהודית, לדבריו, אבל היא הייתה וצריכה להישאר לב העם היהודי, צריכה להיות מרכז לא רק של ישוב גדול וגדל, אלא מרכז של כל המוסדות היהודים הכללים והלאומיים, מרכז התנועה הציונית, מרכז כנסת-ישראל, שתקיף את כל יהודי ארץ ישראל וגם אלה שמחוץ למדינה היהודית; מרכז היהדות בעולם, מרכז מדעי, תרבותי, רוחני, אמנותי, אתר זיכרון לכל מה שנוגע לעם היהודי כולו ולחלקים חשובים בתוכו, גם של החיים וגם של המתים - וכל אלה צריכים להתרכז בירושלים. בן-גוריון הוסיף וציין שידוע שאין סידורים סופיים בהיסטוריה, אין גבולות נצחיים ואין תביעות פוליטיות סופיות ועוד יחולו הרבה חליפות ותמורות בעולם, לפיכך יש להשתמש בכוח מוסרי ולמנוע נאומים, ספרות, תעמולה על אירדנטה בארץ וכן "למנוע כל דיבור נפסד על כיבוש כל הארץ, על כיבוש ירושלים, וכדומה".
החלופות שהוצעו למקום מושבה של הממשלה
ב-15 בינואר 1948 כתב בן-גוריון בהקשר אחר, אך ניתן ללמוד ממנו על השקפתו לגבי מצבה של ירושלים: כלומר, העובדה האובייקטיבית שירושלים היהודית הייתה שרויה במגבלה קשה של ניתוק השפיעה על אופן אימוץ העמדות. עיקר עניינה של ההנהגה המדינית בשלב זה, מבחינה צבאית, היה לדאוג שהיישוב העברי בירושלים לא ייכבש בידי הכוחות המזוינים הערביים. כמו כן, העמדות לגבי ירושלים נקבעו לפי אילוציה של החלטת החלוקה על בינאום. לכן, לאחר החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 התעורר צורך מעשי במציאת מקום מושב לממשלה, הנושא היה על סדר היום בין דצמבר 1947 לפברואר 1948 והוצעו האתרים הבאים:
א. כורנוב:
ב. בכרמל:
ג. זכרון יעקב:
ד. הרצליה:
ה. שטח מחנות הצבא מדרום ומצפון לנתניה.
ו. המושבה שׁרונה ("הקריה") הסמוכה לתל אביב:
מהכרזת המדינה עד הכרזת הבירה
ביום ו', 14 במאי 1948, הסתיים המנדט הבריטי על ארץ ישראל, אותו ערב שבת, בשעה 16:00, הוכרזה מדינת ישראל.
עד תום הקרבות בירושלים
ב-28 במאי 1948 נפל הרובע היהודי. מאותו יום עברה ירושלים העתיקה לשליטת ממלכת ירדן. ב-11 ביוני 1948 נכנסה לתוקף ההפוגה הראשונה, כשירושלים המערבית בשליטת צה"ל. במהלך ההפוגה, ב-24 ביוני 1948 נערכה הישיבה השישית של מועצת המדינה הזמנית, כשעל סדר היום גם דיון על ירושלים. לישיבה הגיעו גם חברי המועצה אנשי ירושלים - שנבצר מהם להשתתף בישיבות הקודמות - כשבפיהם ביקורת קשה על הממשלה. בהביאם לידי ביטוי את תחושות הרחוב הירושלמי הנצור, כשברקע החרדה והדיכאון, כדברי הדוברים, כי הנה עומדת ההפוגה להסתיים וישובו ימי הקרב והמצור, הודגשה התחושה כי המנהיגות המדינית אינה פועלת די לשמירת הקשר הבלתי אמצעי עם ירושלים. עלתה שאלת הממשל: צבאי או אזרחי, ונאמר כי בינאום ירושלים הוכח כבלתי מעשי.
במהלך הדיון אמר ראש הממשלה: "החברים שיבואו לירושלים ימסרו נא ליהודי ירושלים שהם לא נשכחו, לא רק בדיבור ובנאומים ובשירת "התקווה", אלא בדבר הרציני והמעשי ביותר - במלחמה. ישנם אלפים בני נוער המוסרים את חייהם על שחרור ירושלים ועל גאולתה. אין מזל לעיר הבחירה. דוד המלך בחר לבירתו את אחד המקומות הקשים ביותר בארץ..."
לשאלה בנוגע למגעים בדבר פירוזה של ירושלים, ביקש ראש הממשלה ששר החוץ, משה שרתוק ישיב, שרתוק התייחס למתווך מטעם האו"ם אך הכחיש שישנה יוזמת פירוז מעשית. בן-גוריון סיכם: "בנוגע לשאלה אם ירושלים היא בתוך המדינה או לא. כרגע יש רק תחומים פאקטיים, שבהם שולט הצבא היהודי. עד שייכון השלום ויקבעו התחומים בגושפנקא בינלאומית ובהסכמה של הצדדים, אנו מדברים על תחומים של הממשלה היהודית. ירושלים היא בתחומי הממשלה היהודית (לפי שעה לצערי, בלי העיר העתיקה) בדיוק כמו תל אביב, ואין שום הבחנה בין ירושלים לבין תל אביב, בין חיפה ובין חניתה ובין עסלוג'. הן כולן בתחומי הממשלה היהודית."
ב-29 ביוני עלתה הצעת המתווך מטעם או"ם - הרוזן השוודי, פולקה ברנדוט - להעביר את ירושלים כולה לידי ירדן עם אוטונומיה יהודית. ההצעה נדחתה על ידי מועצת העם הזמנית ב-5 ביולי. ב-7 ביולי נחתם הסכם ישראל-ירדן לפירוז הר הצופים. מ-8 ביולי התנהלו קרבות עשרת הימים, בתוכם מבצע קדם לשחרור העיר העתיקה - שנכשל.
תום הקרבות וכינון הממשל הצבאי
ב-2 באוגוסט פורסם מִנשר שלטון צבא-הגנה לישראל בירושלים (מנשר מס' 1). למִנשר צורפה גם מפת הסבר. כמו במקרה של המִנשר על ארץ ישראל שנספח לפקודת שטח השיפוט והסמכויות שפורסמה ב-22 בספטמבר 1948, המִנשר על ירושלים, שדרשה מאז ומעולם טיפול מיוחד, החיל את המשפט של המדינה על שטחי ירושלים וסביבותיה שהוחזקו בידי צה״ל ב-1948, ובעקבותיו בא מִנשר מס' 2, שמינה מושל צבאי לעיר, דב יוסף.
ב-10 בספטמבר, לקראת ישיבת הממשלה ב-12 בספטמבר 1948, העביר שר החוץ משה שרתוק את ההוראות למשלחת ישראל לעצרת האו"ם. במסמך מספר פרקים, בפתיחתו עסק בניסיונה של מדינת ישראל להתקבל כחברה בארגון האומות המאוחדות ובקבלת ההמלצה להמתין עד להתחלפות נשיא מועצת הביטחון הבריטי באמריקאי. הנחות היסוד באשר לירושלים היו:
לאור הנחות אלה נקבעת עמדת המשלחת:
ב-16 בספטמבר נטש ברנדוט את הצעתו להעביר את ירושלים כולה לידי ירדן עם אוטונומיה יהודית, וחזר לרעיון הבינאום. למחרת היום, 17 בספטמבר 1948, נרצח ברנדוט על ידי "חזית המולדת" (לוחמי לח"י). בין התאריכים 19–22 באוקטובר נערכו מבצע ההר ומבצע יקב, כנגד כוחות הצבא המצרי שהחזיקו בדרום פרוזדור ירושלים ובהר חברון. תוך הקפדה שלא לגרור את הלגיון הירדני לקרב, שוחררו צירי גישה בפרוזדור ירושלים, מהלך שאפשר עיצוב נוח יותר לישראל של מפות הסכמי שביתת הנשק ברודוס. ב-30 בנובמבר נחתם הסכם ההפוגה הכנה במוסררה בין סא"ל משה דיין וקולונל עבדאללה א-תל מהלגיון ובו הותוותה מפת הקו העירוני - הגבול החוצה את ירושלים בין ישראל לירדן. ב-1 בדצמבר החליטה הוועידה הערבית פלסטינית ביריחו לאחד את ירדן ופלסטין תחת שלטון עבדאללה וב-7 בדצמבר הצהירה ממשלת ירדן על הסכמה לאיחוד הירדני-פלסטיני. בהמשך לשליחותו של ברנדוט התקבלה ב-11 בדצמבר החלטת או"ם 194(III) להעמיד את ירושלים תחת משטר פיקוח אפקטיבי של האו"ם, לצורך כך התבקשה ועדת הפיוס (Palestine Conciliation Commission) להגיש הצעות לפיקוח כזה. ב-13 בדצמבר 1948 אישר הפרלמנט הירדני את האיחוד הירדני-פלסטיני.
סיום הממשל הצבאי - החלת החוק הישראלי וביצור מעמד ירושלים
יום 25 בינואר 1949 נקבע ליום הבחירות לאספה המכוננת.
עמדת מפא"י בנושא ירושלים
במועצת המדינה הזמנית הייתה מפלגת פועלי ארץ ישראל - מפלגתו של בן-גוריון - מפלגת הרוב, ורוב זה התקיים גם באספה המכוננת (לימים - הכנסת). לכן יש משקל לעמדתה של מפא"י בנושא ירושלים. במצעה של מפא"י לקראת הבחירות לאספה המכוננת נכתב: מפא"י, במצע זה, ראתה את הכללת ירושלים במדינת ישראל כיעד. ירושלים כונתה: "עיר הבירה הנצחית של האומה העברית", אך לא בירת מדינת ישראל.
על דעות מפא"י ניתן ללמוד גם ממנשר בשם "אגרת לשליחים" שהופץ על ידי המחלקה לענייני הגולה ו"החלוץ" במרכז מפא"י. אגרות אלה מביאות, אמנם, מידע מגמתי, עם זאת יש בהן "מריח התקופה", האגרות אינן חתומות בשם כותבן. באחת האגרות, תחת הכותרת: "בוטל הממשל הצבאי בירושלים" נכתב:
עשרה ימים אחר כך - מבלי להכריז על ירושלים כבירה, ב-14 בפברואר, נפתח המושב הראשון של האספה המכוננת בירושלים. ב"אגרת לשליחים" נכתב: "עוד שעות אחדות ונעלה ירושלימה. לא רבים זכו לכרטיס כניסה. אנו דואגים כי בעקב זכות זו לא תקופחו השבוע בקבלת האיגרת, שגם תהיה הפעם קצרה יותר." בהמשך ניתן תיאור ססגוני ונרחב של ההכנות בבניין המוסדות הלאומיים לקראת האירוע, ששולב בחגיגות ט"ו בשבט ובנטיעות. בן-גוריון עמד על פתיחת האספה בבית הסוכנות, אירוע שחייב שבירת קירות חיצוניים, מפאת כמות המשתתפים בו והדברים לא היו פשוטים. בן-גוריון העמיד אולטימטום: או באולם שבבית הסוכנות - או במקום אחר לא בירושלים. בסופו של דבר, בן-גוריון ניצח גם כאן. בגיליון שיצא עשרה ימים אחר כך נכתב:
עמדות הכנסת והממשלה בנושא ירושלים
במשך ארבעה ימים נערכו שש ישיבות. ב-16 בפברואר נבחר חיים ויצמן לכהונת נשיא המדינה, אם כי כיהן בתפקיד בפועל גם קודם לבחירתו. אותו יום נערך דיון בחוק הראשון שחוקקה האספה המכוננת - חוק המעבר. מנחם בגין מתנועת החרות, אמר בדבריו לאספה המכוננת שהוא בא להגן על ההצעה להכניס סעיף מיוחד בחוקת-המעבר על מקום מושבן של האספה המחוקקת או של הכנסת והממשלה, בהתאם לתקדימים במדינות רבות שבשעת חירום נאלצו להעתיק את מקום המושב הקבוע של ממשלתם לעיר אחרת, כגון צרפת בשתי המלחמות העולמיות, ברית המועצות - במלחמת העולם השנייה וארצות נוספות. לדבריו אין לטעון שלא זה המקום וזה לא הזמן לקבל החלטה ברורה ביחס למקום המושב הקבוע של הממשלה ואין להשיב על כך בהצעה לעבור לסדר-היום מנימוקים פורמליים. הוא סיים במילים: "גם אם תעברו לסדר-היום, ההיסטוריה תעבור על החלטתכם לעבור לסדר-היום וירושלים תהיה בירת ישראל ומדינתו. זוהי על כן ההצעה: מקום מושבן של האספה המכוננת והממשלה הוא ירושלים הבירה."
מושב הכנסת השביעי התקיים ב-8 במרץ בתל אביב. ב-10 במרץ, בישיבה ה-12 השתמע מדברי בן-גוריון שרעיון הכרזת ירושלים כבירת מדינת ישראל, הוא רעיון שכעת השתיקה יפה לו, אך עוד יבוא יומו.
המילה "בירה" לא נכללה אמנם בהחלטות, אך המשמעות היא שיהיו בירושלים הפונקציות המנהליות שישנן בעיר בירה.
ב-3 באפריל נחתם הסכם רודוס הוא הסכם שביתת הנשק בין ישראל לבין ירדן ובו אושרר הקו העירוני, כפי ששורטט ב-30 בנובמבר 1948 על ידי משה דיין ועבדאללה א-תל החוצה את ירושלים בין ישראל לירדן.
ב-8 בנובמבר נערכה ישיבת ממשלה גם בנושא "המשך בניית הקריה" (ראש הממשלה עצמו עזב טרם הדיון בסעיף זה).
מהדברים עולה שעוד טרם הכרזת הבירה, כבר כוננה ירושלים כבירת מדינת ישראל בפועל.
הכרזת הבירה והאירועים שהובילו להכרזה
האירועים המדיניים בחודשים נובמבר - דצמבר 1949, הם אלה שהובילו, בסופו של דבר, להכרזה הרשמית של ירושלים כבירת מדינת ישראל.
"במקביל למאבק הדיפלומטי מבחוץ התנהל מאבק פנימי מבית על קביעת מעמדה של ירושלים כבירת ישראל והצורך בנקיטת צעדים להעברת מוסדות השלטון לעיר... בניגוד לעמדתם של דורשי החשת התהליך גרס שרת כי קביעת עובדות בירושלים תסכן את סיכויי ישראל להדוף את המתקפה המדינית הצפויה באו"ם וביקש להמתין עד לסיום עבודתה של העצרת... דיונים אחדים שהתנהלו בממשלה בחודשי הקיץ של שנת 1949 החריפו את היחסים בין שר החוץ לבין ראש הממשלה וכמה מהשרים... שרת הוטרד והעמיד את חבריו בממשלה על פגיעתם במעמדו של משרד החוץ ובעקיפין גם במדיניות החוץ של ישראל. עד להחלטת הבינאום הצליח שרת לעמוד בפני הלחץ הפנימי בישראל. משנתקבלה ההחלטה כשל במאמציו..."
ב-15 בנובמבר, לקראת הדיון בהצעה השוודית באו"ם, עלתה לדיון על שולחן הממשלה "שאלת ירושלים בעצרת האומות המאוחדות". שר החוץ סקר את המהלכים המדיניים ואת דרכי הפעולה האפשריות של מדיניות החוץ הישראלית, השיב לשאלות השר יעקב שמשון שפירא, ואז אמר ראש הממשלה:
מכל חברי הממשלה שדיברו בישיבה זו, ראש הממשלה הוא לבדו העלה את נושא המעבר לירושלים כפועל יוצא מהחלטת האו"ם. שאר השרים עסקו בנושא מעמד מדינת ישראל בירושלים ומעמד עבדאללה בעיר העתיקה, לא דנו במעבר לירושלים וגם לא הסתייגו מכך.
ב-22 בנובמבר, בצל ההמתנה להחלטת האו"ם, נערך דיון בכנסת, בו העלה בגין שוב את נושא עיר הבירה. הוא מתח ביקורת על כך שההחלטה במושב הירושלמי של האספה המכוננת, להטיל על ועדת החוקה להביא הצעת פתרון למעמדה של ירושלים ולקרוא למושב מיוחד של האספה המכוננת לדיון ביחס למעמדה של ירושלים, לא הוצאה לפועל במשך קרוב לשנה, ולפיכך הוא מבקש להכריז כי ייקבע "חוק עיר הבירה, ירושלים". בן-גוריון, שבשלב זה עדיין נזהר מעשיית מעשה שיקומם על מדינת ישראל עולם ומלואו, פנה לחבר הכנסת מנחם בגין, באומרו "כי יש נימוקים אחרים שלא נדון עכשיו על ירושלים. אני פונה למר בגין שלא יעמיד את הצעתו להצבעה", ומנחם בגין הסכים לכך.
"המאמץ הדיפלומטי הישראלי בשאלת ירושלים ערב כינוס העצרת התרכז בשלילת תוכנית ועדת הפיוס שהציעה לכונן משטר בינלאומי בירושלים... מנאומיהם של ראשי המשלחות לאו"ם במליאת העצרת ומן הפעילות הדיפלומטית הענפה שקיימו בין באי העצרת הגיעו נציגי ישראל למסקנה שתוכנית הוועדה תיפול בדיונים המעשיים וכי אין סכנה שתוכנית הבינאום תועלה שוב. כפי שנקבע מראש בסדר עבודתה של העצרת עבר הדיון בנושא ירושלים לוועדה המדינית וממנה לוועדת המשנה ... הצעה אוסטרלית לבינאום ירושלים שהוגשה במפתיע לוועדת המשנה ב-24 בנובמבר טרפה את הקלפים והביאה למפנה דרמטי במערכה על ירושלים. התפתחויות פנימיות באוסטרליה גרמו למהלך המפתיע: ראש-ממשלתה, אוואט, אימץ את ההחלטה בלחץ מערכת בחירות שהתקיימה בארצו ממש באותם ימים. אוואט קיווה שצעדו המכריע יזכה אותו בתמיכת הקתולים באוסטרליה. העובדה שדווקא אוסטרליה הגישה את ההצעה ולא ברית-המועצות, למשל, הכריעה את הכף לטובת הבינאום..."
ב-4 בדצמבר שלח בן-גוריון מברק לשרת: "מכנס מחר בבוקר הממשלה. אציע לה הצהרה בכנסת שמדינת ישראל לא תשלים עם שום צורה של שלטון זר בירושלים היהודית וקריעתה מהמדינה, ואם נעמוד בפני ברירה של יציאה מירושלים או מאו"ם - נבכר לצאת מאו"ם".
בליל שבת 9 בדצמבר התקבלה החלטת או"ם 303(IV) - אשרור ההצעה האוסטרלית לבינאום ירושלים. בן-גוריון, שעשה את השבת בטבריה, קיבל את הידיעה, עקב הפרש השעות, בבוקר שבת 10 בדצמבר.
ביום ראשון, 11 בדצמבר, בשעה 17:20 נפתחה ישיבת הממשלה בנושא "החלטת עצרת או"ם בדבר בינאום ירושלים". מנכ"ל משרד החוץ סקר את המצב, ואחרי דבריו נערך דיון. שוב עמדו בראש הדוברים יהודה לייב מימון מהמזרחי, שאף אמר שיצטרף בכנסת להצעת חירות לפטר את הממשלה, ודב יוסף.
נאום זה הוא שהיווה את ההכרזה הפורמלית: "למדינת-ישראל הייתה ותהיה רק בירה אחת - ירושלים הנצחית."
למחרת, 14 בדצמבר, כתב בן-גוריון ביומנו: "עליתי הבוקר לירושלים - לקבוע משרדי (לא משרד הביטחון) בירושלים, ולבצע בזאת העברת הממשלה לירושלים... בינאום ירושלים מוציא ממדינת ישראל 100,000 יהודים. לא ביום אחד אנו מסוגלים להקים יישוב כזה... אולם ירושלים זה לא רק 100,000 יהודים. זוהי עיר דוד. אם ארץ-ישראל היא לב האומה העברית - ירושלים היא לב לבה. ... הצלחתנו בשאלת ירושלים - פותרת כל בעיות בינלאומיות סביב מדינת ישראל. הנצליח? ייתכן וייתכן... מלחמתנו זו תרים קרננו בעולם - גם בקרב מתנגדינו ותרכז סביבנו את כל עם ישראל."
בשולי האירועים
ב-14 בדצמבר שלח משה שרת, שר החוץ, מברק אל מנכ"ל משרדו, ולטר איתן, עבור ראש הממשלה בו הגיש את התפטרותו מהסיבות הבאות: הוא כתב שהוא מעריך כראוי הנזק שעלולה לגרום הסתלקותו, אך במצב שנוצר חובתו להחזיר התיק לראש הממשלה.
יומיים אחר כך ב-16 בדצמבר, החזיר בן-גוריון מברק לשרת בו הוא דוחה מכל וכל את התפטרותו כבלתי מוצדקת ופירט: מכל הטעמים האלה, כתב בן-גוריון שכלל לא יביא את מברקו של שרת בפני הממשלה או המפלגה.
הודעת ההתפטרות של שר החוץ משה שרת ודחייתה על הסף על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון חותמות את פרשת הכרזת ירושלים כבירת מדינת ישראל.
ירושלים הוכרזה כבירת המדינה. הועברו אליה, כאמור, משרדי הממשלה, אם גם בלאות מסוימת. ב-26 בדצמבר 1949 נפתח בה מחדש מושב הכנסת ומאז שוב לא עזב אותה בית המחוקקים הישראלי. עוד קודם לכן הוקם בה בית המשפט העליון. הוקמו בית חולים ואוניברסיטה במערב העיר, במקום אלה שעל הר הצופים. מדינות העולם לא מיהרו להכיר בעיר כבירת המדינה ולא העבירו אליה את שגרירויותיהן.
עגבניית תמר
עגבנית תמר היא זן עגבנייה, המשמשת הן לשימורים והן לייצור רסק עגבניות, בגלל צורתה הדקה והמוצקה. עגבניות תמר נפוצות בסופרמרקטים במדינות מסוימות, עגבניות תמר מכונות גם עגבניות איטלקיות, עגבניות רומא או עגבניות שזיפים איטלקיות.
עגבניות תמר גדלות בארצות הברית, מקסיקו, אוסטרליה ובריטניה.
סוגים
הזן "Roma VF" נפוץ ביותר בקטלוגים של זרעים החל משנת 2007. הוא פותח על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית של שירות המחקר החקלאי (ARS), מרילנד, ב-1950.
תיאור
עגבניות תמר הן בצורת ביצה או אגס ואדומות כשהן בשלות לגמרי. יש להן מעט זרעים והן עגבניות טובות לשימורים ולרוטב.
הבשלת העגבניות לוקחת פחות משלושה חודשים, הצמח עצמו גדל לגובה מטר אחד והפרי היחיד שוקל כ-60 גרם.
כל שיח מניב אשכולות רבות, מה שהופך את עגבניות התמר לזן פופולרי בקרב גננים שעושים שימורים ביתיים.
ג'ף ריין-אדלייד
תחילת הקריירה
ריין-אדלייד נולד בשמפיני-סור-מרן והחל לשחק באקדמיית הנוער המקומיות עד שהגיע ללאנס, שבה היה חלק מקבוצות הנוער והמילואים של המועדון. ב-18 באפריל 2015, הוא נכלל בסגל המחליפים של הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ההפסד 3–1 למץ, אך לא שותף באותו המשחק.
ארסנל
לאחר אותה העונה, הוא חתם בארסנל מהפרמייר ליג. הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת הגיעה בטורניר קדם עונת 16–2015 של גביע האמירויות, כששותף בניצחון 0–1 על וולפסבורג. לאחר מכן, הוא היה שותף בעיקר במשחקי המילואים של המועדון ובמשחקי הגביע של הקבוצה הבוגרת. לעומת זאת, הוא ספג פציעה באחד ממשחקי המילואים וכתוצאה מכך נעדר מפעילות עד לתום העונה. ריין-אדלייד היה חסר מזל ולא שותף בשום משחק ליגה של ארסנל במהלך שתי העונות שלו במועדון.
אנז'ה
ב-31 בינואר 2018, ריין-אדלייד הושאל לאנז'ה מליגת העל הצרפתית עד לתום עונת 18–2017. הוא רשם את משחקו הראשון בקבוצה ב-10 בפברואר 2018, כאשר הוא נכנס כמחליף בהפסד 4–0 למונקו. אנז'ה החתימה אותו באופן קבוע ב-26 ביולי 2018.
ליון
ב-14 באוגוסט 2019, אולימפיק ליון הודיעה על החתמת ריין-אדלייד בחוזה לחמש עונות עבור 25 מיליון אירו כולל בונוסים בשווי של 2.5 מיליון אירו. במהלך משחק ליגה, שנערך ב-15 בדצמבר 2019 נגד סטאד רן, הוא סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית בברכו הימנית אשר השביתה אותו לחצי שנה.
השאלה לניס
ב-5 באוקטובר 2020, ריין-אדלייד הצטרף בהשאלה לניס עד לתום העונה עם אפשרות רכישה בסך 25 מיליון אירו.
אתום
אתום או אתם היה אל במיתולוגיה המצרית.
מקור שמו במילה המצרית "תם" שמשמעה "תום" במובן "סיום" או "השלמה", מאחר שהוא יצר (השלים) את העולם, והוא עתיד להשמיד (לסיים) אותו בסוף מחזור החיים של העולם.
אתום מתואר לרוב בדמות אדם הלובש בגדי מלכות, ולראשו כתר משולב של מצרים העליונה ומצרים התחתונה. לעיתים הוא מתואר בדמות נחש בצורת עיגול, בשל תפקידו כיוצר העולם ומשמידו, ולעיתים בדמות אריה, שור, לטאה או קוף.
במיתולוגיה שהתפתחה בתקופת השושלת השישית, נחשב אתום לאל הראשון, וכן לאל השמש, כאשר אתום נחשב לאל השמש השוקעת, בעוד שרע נחשב לאל השמש הזורחת.
מרכז פולחנו של אתום היה בעיר און.
קישורים חיצוניים
Llista de personatges de la mitologia egípcia
עונת 2017/2018 ב-KHL
עונת 2017/2018 היא העונה העשירית של ליגת ה-KHL. העונה הסדירה החלה ב-21 באוגוסט 2017 והסתיימה ב-1 במרץ 2018. משחקי הפלייאוף החלו במרץ והסתיימו באפריל 2018.
אק בארס קאזאן זכתה בגביע גגארין השלישי בתולדותיה.
צמצום הליגה
ב-15 במרץ 2017 הכריזה קבוצת מדושצ'אק זאגרב הקרואטית כי בעונת 2017/2018 היא לא תיטול חלק בליגה ותשתתף בליגת ההוקי קרח האוסטרית, ב-24 במאי 2017 דירקטוריון הליגה הודיעה על הסרת קבוצת מטאלורג נובוקוזנצק וכי היא לא תיטול חלק במשחקי העונה. עד להחלטה על צמצום מספר הקבוצות הנהלת הליגה ניהלה מגעים לצירופן של דינמו סנקט פטרבורג וקבוצת ההוקי קרח "London Emperors" מלונדון, כך לדברי סגן נשיא ליגת KHL, גאורגי קוביליאנסקי. בנוסף נבחנה הוספת קבוצות מנורווגיה כדוגמת קבוצת סטוונגר אויילרס מהעיר סטוונגר וקבוצת קראונס משוודיה, מהערים מאלמו או מסטוקהולם. לדברי נשיא הליגה דמיטרי צ'רנישנקו התקבלו בקשות להצטרף לליגה מקבוצות הוקי קרח מדרזדן, מילאנו וז'נבה אך לבסוף הוחלט שלא להרחיב את הליגה אלא לצמצמה.
בסוף מרץ 2018 נודע שקבוצת לאדה וקבוצת יוגרה לא ימשיכו להתמודד בליגה בעונת 2018/2019 בשל ממדי צפייה נמוכים וכמות נמוכה של אוהדים במשחקי הבית שלהן.
העונה הסדירה
העונה הסדירה נפתחה עם עריכת טורניר גביע הפתיחה (Кубок Открытия) הידוע בכינוי גביע לוקומוטיב. בגביע הפתיחה של העונה נפגשו מחזיקת גביע גגארין לעונת 2016/2017 סק"א סנקט פטרבורג ומחזיקת גביע טיכונוב המכונה "גביע היבשת" לעונת 2015/2016 צסק"א מוסקבה. סק"א ניצחה לבסוף ובכך ניתן האות לפתיחת העונה, בעוד צסק"א מפסידה בגביע הפתיחה עונה שנייה ברציפות.
העונה הסדירה נפתחה ב-21 באוגוסט 2017 ותסתיים ב-1 במרץ 2018.
במשחק ליגה בין סלבאט יולאייב אופה לסוצ'י שנערך ב-31 באוגוסט 2017 הובקעו לראשונה בתולדות הליגה 10 דסקיות, על ידי עשרה שחקנים שונים, במשחק שהסתיים בתוצאה 11:3 לטובת אופה.
אלופת העונה שעברה, סק"א סנקט פטרבורג, פתחה את העונה הסדירה עם 20 ניצחונות רצופים — הישג שיא בתולדות ליגת ה-KHL.
טבלת הליגה
בהתאם לנתוני פורטל הספורט Championat.com:
יחסי נמיביה–צ'ילה
יחסי נמיביה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נמיביה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נמיביה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין נמיביה לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-16 באוקטובר 1960.
אנדרטת ניו אינגלנד לשואה
אנדרטת ניו-אינגלנד לשואה (באנגלית: New England Holocaust Memorial) היא אנדרטה לזכר היהודים שנרצחו בשואת יהודי אירופה, הניצבת בעיר בוסטון שבארצות הברית. היא נחנכה בשנת 1995.
יחסי נמיביה–צ'ילה
היסטוריה
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בנמיביה אינם נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן, אלא מקבלים אחת בכניסה למדינה. לעומת זאת, אזרחי נמיביה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה נדרשים להנפיק אשרת כניסה על מנת לעשות כן.
אנדרטת ניו אינגלנד לשואה
האנדרטה
האנדרטה ניצבת בפארק כרמן (על שמו של ויליאם כרמן) שבמרכזה של בוסטון, בסמוך לבית העירייה שלה. היא ממוקמת בצד מסלול שביל החירות של בוסטון.
מרכיבים את האנדרטה שישה מגדלי זכוכית מרובעים, שגובהם הוא 16.4 מטר. הם בנויים מלוחות זכוכית הצמודים אל שלד מתכת. המגדלים מוארים בשעות החשיכה.
ששת המגדלים מסמלים – לדברי מקימי האנדרטה - את שישה המיליונים של הנרצחים בשואה, את ששת מחנות ההשמדה המרכזיים – אושוויץ-בירקנאו, חלמנו, טרבלינקה, מיידנק, סוביבור, בלז'ץ – וגם את ששת הנרות בסמל המנורה.
המגדלים ניצבים בשורה על גבי מעבר ישר הבנוי מאבן גרניט, באופן שהמבקרים יכולים להלך עליו דרך ששת המגדלים. פאות המגדלים הפונות לצידי המעבר מכוסות כל אחת בשישה לוחות זכוכית. פאותיהם הפונות זו אל זו מכוסות בחמישה הלוחות העליונים בלבד, על מנת לאפשר את ההליכה דרך המגדלים.
מתחת לכל מגדל נחפר כוך בעומק של כ-1.8 מטר, אשר תקרתו – במפלס המעבר עליו ניצבים המגדלים – מכוסה בסבכת מתכת. על קיר כל אחד מן הכוכים נרשם שמו של אחד ממחנות ההשמדה העיקריים. גחלים לוחשות על תחתית הכוכים מאירות את השמות הרשומים על הקירות. עשן מיתמר מתוך הכוכים אל מעל לפני הקרקע.
לצידי המגדלים הוצמדו בסך הכל 132 לוחות זכוכית. על גבי הלוחות נרשמו בצפיפות מספרים בני שבע ספרות - שישה מיליון מספרים בסך הכל, כמספר הנרצחים בשואה. הם גם מסמלים את המספרים שהוטבעו על זרועותיהם של אסירי מחנות הריכוז וההשמדה הנאציים. בנוסף נרשמו על גבי הלוחות טקסטים מפי קרבנות השואה וניצוליה אודות התנסויותיהם האישיות בימי השואה.
מסלול הביקור באנדרטה
מסלול הצעידה דרך המגדלים מתחיל בצדה הדרומי של האנדרטה. לפני המגדל הראשון ניצב לוח גרניט, שעליו מצוינים המאורעות העיקריים במהלך השואה ולפניה, החל בעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 וכלה בשיחרור אחרוני מחנות הריכוז וההשמדה וכניעת גרמניה ב-1945.
על סף המעבר בתוך המגדל הראשון נחרתה על השביל המילה "זכור" בעברית ובאנגלית. אותה מילה נרשמה בעברית וביידיש על המעבר מעברה האחר של האנדרטה.
המבקר הצועד לאורך המעבר שבתוך המגדלים יכול להביט למעלה אל תוך המגדלים ולמטה דרך הסבכות אל תוך הכוכים המעשנים שמתחתיהם.
בשוליו של המעבר, בין המגדלים, נרשמו משפטים קצרים המתארים עובדות בתולדות השואה.
בקצהו האחר של המעבר בתוך המגדלים ניצב לוח גרניט שני ועליו טקסט נודע אודות שתיקת האינטלקטואלים הגרמנים נוכח עוולות הנאצים, מפיו של הכומר הגרמני מתנגד המשטר הנאצי מרטין נימלר.
מידע נוסף
האנדרטה הוקמה ביזמתם של ניצולי שואה שהתגוררו באזור בוסטון. היא תוכננה על ידי האדריכל סטנלי סייטוביץ (Stanley Saitowitz), שהצעתו נבחרה מתוך 520 הצעות שהוגשו לתחרות על תכנון האנדרטה.
האנדרטה נחנכה בטקס שהתקיים ב-22 באוקטובר 1995.
תכנון האנדרטה זכה בשני פרסים יוקרתיים – מדליית הנרי בייקון לאדריכלות זיכרון מטעם המכון האמריקני לארכיטקטים (ב-1998), ומדליית הרלסטון פרקר מטעם אגודת הארכיטקטים של בוסטון (ב-1997).
האנדרטה מתוחזקת על ידי רשות הפארק הלאומי ההיסטורי של בוסטון (Boston National Historic Park) ומנוהלת בעזרת אגודת ידידי האנדרטה.
בשנת 2002 זממו שני גזענים לבנים אמריקנים להרוס את האנדרטה כחלק מתוכנית להרוס מספר אתרים ולפגוע במספר אישים, שכולם קשורים לקהילות היהודיות והשחורות שבארצות הברית (יעדים נוספים לפגיעה היו הבמאי סטיבן ספילברג, הכומר ג'סי ג'קסון ובניין מוזיאון השואה של ארצות הברית). שניהם נעצרו לפני שהספיקו לבצע את זממם.
בשנת 2017 הושחתה האנדרטה פעמיים על ידי ניפוץ זכוכיות בה.