cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפקעת הנסיכים
משאל העם השני
הנשיא השמרן פאול פון הינדנבורג התנגד למשאל העם. ב-15 במרץ הוא זימן אליו את שר המשפטים וילהלם מרקס וחיווה בפניו את דעתו שהמשאל אינו חוקתי ואינו משרת את טובת הציבור. ב-24 באפריל הוציאה גם ממשלת הימין בראשותו של הנס לותר הצהרה על פיה המשאל אינו חוקתי. בהתאם להצהרה זו, הסכמה על ההפקעה הייתה למעשה הסכמה על שינוי בחוקה. אי לכך, היה צורך שלפחות 50% מבעלי זכות ההצבעה בגרמניה ישתתפו במשאל העם. בעוד שהסוציאל-דמוקרטים היו סקפטים לגבי הצלחת המשאל לגייס מספר מצביעים כה גדול, הקומוניסטים דווקא היו אופטימיים. הם הניחו שלנוכח המצב הכלכלי ההולך ומחמיר בגרמניה, רבים יתמכו בהפקעה שתשפר את מצבה הכלכלי של גרמניה.
ב-15 באפריל 1926 התכנסו כל מתנגדי משאל העם תחת "ועדת העבודה נגד משאל העם". הנשיא הינדנבורג ניהל במקביל קמפיין משלו נגד המשאל אותו כינה "עוול גדול" ו"כפיות תודה גסה" וקבע שהוא "מפר את יסודות המוסר והחוק". מתנגדי המשאל הפיצו את הטענה שהמשאל אינו מתמקד רק בהפקעת נכסי משפחות המלוכה אלא מדובר בקנוניה קומוניסטית שמטרתה ביטול כל הקניין הפרטי. מתנגדי המשאל קראו להחרים את המשאל לחלוטין וכלל לא להצביע. ועדת ההתנגדות נהנתה מתמיכה כספית רבה מצד משפחות המלוכה ומצד איגודי תעשיינים שהיו קשורים עמן בקשרי עסקים.
המפלגה הנאצית סרבה להביע עמדה בעד או נגד משאל העם. גרגור שטראסר - מנהיג האגף השמאלי של המפלגה, ניסה לגרור את המפלגה לתמיכה בהפקעה, אולם היטלר סירב בתוקף. היטלר הביע רשמית את העמדה הנייטרלית של המפלגה בנושא במהלך ועידת במברג שנערכה בפברואר של אותה שנה, וציטט את דבריו של וילהלם השני: "עבורנו, היום אין נסיכים, רק גרמנים".
המשאל נערך ב-20 ביוני. ועדת ההתנגדות ערכה באותו יום פסטיבלים גדולים של בירה חינם במטרה להרחיק אנשים מהקלפיות. כ-15.6 מיליון גרמנים, מתוך כ-39.7 בעלי זכות הצבעה, הגיעו לקלפיות. 14.5 מיליון הצביעו בעד ההפקעה, ורק 0.56 הצביעו נגד. עם זאת, מכיוון שרק 39.3% מבעלי זכות ההצבעה מימשו את זכותם, התוצאה לא הייתה מספיקה כדי להעביר שינוי בחוקה שיאפשר הפקעה ללא פיצויים.
משה ישראל (רב ראשי)
הוא היה בן למשפחת ישראל, שממנה יצאו רבנים ראשיים במשך קרוב למאה שנים, מ-1730 לערך עד 1830. אביו חיים אברהם ישראל ודודו ראובן אליהו ישראל עמדו גם הם בראש רבנות קהיר ואלכסנדריה מספר שנים קודם לכן.
הפקעת הנסיכים
משאל העם השני
הקומוניסטים האשימו את הסוציאל-דמוקרטים בכישלון משאל העם. הסוציאל-דמוקרטים מצדם החלו לחפש מוצא מהתסבוכת. במקביל ממשלת הימין בהנהגתו של וילהלם מרקס, החלה לשקול לצרף אליה את הסוציאל-דמוקרטים. אלו האחרונים דרשו כתנאי לכך פתרון חוקתי לבעיית הנכסים של משפחות המלוכה. בסופו של דבר הגיעו הסוציאל-דמוקרטים לפשרה מול ממשלת מרקס על פיה יוקם בית משפט מיוחד שיכריע בעניין הנכסים. הנהגת המפלגה פנתה להנהגת הסיעה ברייכסטאג ודרשה ממנה להצביע בעד החוק להקמת בית משפט מיוחד לפתרון בעיית נכסי משפחות המלוכה. עם זאת, חברי הרייכסטאג של המפלגה סירבו לעשות זאת. אי לכך, משכה ממשלת מרקס את הצעת החוק.
משה ישראל (רב ראשי)
ליהודי מצרים לא היה אז ארגון כלל ארצי. סמכותה של הרבנות הראשית של קהיר השתרעה על הקהילות היהודיות פורט סעיד, אל-מנסורה, בנהא ומית-ע'מר, בעוד שטנטא, דמנהור וכפר אל-זיאת היו בסמכות השיפוט של הרבנות הראשית של אלכסנדריה.
הפקעת הנסיכים
אחרית דבר
מרקס החליט להחזיר את היוזמה לידי ממשלות המדינות, ובהדרגה חתמו מרבית הממשלות על הסכמים שונים עם משפחות המלוכה. במרבית ההסכמים נקבע כי המדינה תקבל את מרבית הנדל"ן והאדמות של המשפחות בעוד שחפצי הערך הוחזרו למשפחות. אוספים בעלי ערך היסטורי, ספריות ומוזיאונים, הועברו בדרך כלל לניהולן של קרנות מיוחדות. ב-6 באוקטובר 1926 הגיעה ממשלת המדינה החופשית פרוסיה להסכם מול נציגי בית הוהנצולרן על פיו מרבית נכסי הבית הוחרמו בידי הממשלה והשאר נותרו בידי המשפחה. הסכם זה נחשב למקל מדי עם ההונצולרנים, ולפיכך מפלגות השמאל בלנדטאג של פרוסיה סירבו לתמוך בו. לאחר משא ומתן ארוך, הסכימו הסוציאל-דמוקרטים להימנע בהצבעה. כאשר רק הקומוניסטים הצביעו נגד, הצעת החוק עברה. לאחר החתימה על החוזה בפרוסיה, המדינות היחידות שעדיין לא הכריעו בגורל נכסי משפחות המלוכה שלהן היו תורינגיה, הסן, מקלנבורג-שוורין, מקלנבורג-סטרליץ וליפה. הסכמי פשרה במדינות אלו הושגו רק כעבור שנים ארוכות. כדי למנוע מבתי המלוכה לערער על הכרעות הממשלות בבתי משפט אזרחיים, הועבר ביוני 1927 "חוק החסימה" אשר אסר על בתי המלוכה לערער על החלטות הממשלות.
ב-1 בפברואר 1939 קבע הקבינט של היטלר כי לממשלה תהיה אפשרות להתערב בכל אחד מהחוזים שנחתמו בין המדינות למשפחות המלוכה ולשנות אותם כרצונה. בפועל, הנאצים מעולם לא התערבו באף אחד מהחוזים, והשתמשו בהצהרת הממשלה רק כאמצעי להבטיח את צייתנותם של משפחות המלוכה והמלוכנים הגרמנים.
קרחון איסקר
קרחון איסקר (באנגלית: Iskar Glacier; בבולגרית: Искарски ледник) הוא קרחון באי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
קרחון איסקר ממוקם דרומית-מזרחית לחלקו התחתון של קרחון יורון;
קרחון איסקר ממוקם מערבית - דרום-מערבית מהדום הקרח סופוט;
קרחון איסקר ממוקם מצפון לקרחון דוברוז'ה ולקרחון מאגורה.
קרחון איסקר מנקז את המדרונות הצפוניים של הרי טנגרה שבין פסגת הלמט שבמערב לבין פסגת דלצ'ב שבמזרח. הקרחון זורם לכיוון צפון-מערב ונשפך אל מפרצון ברואיקס (המפרצון שבין נקודת יאנה לבין נקודת רילה).
מיפוי הקרחון
הקרחון מופה לאחרונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005, ושוב בשנת 2009.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם נהר איסקר במערב בולגריה.
עונת 1982/1983 בליגה הארצית
עונת 1982/1983 בליגה הארצית הייתה העונה השביעית של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 16 קבוצות. בתום העונה סיימה בית"ר תל אביב במקום הראשון ועלתה לעונת 1983/1984 לליגה לאומית לצד הכח רמת גן, ומכבי רמת עמידר שסיימו במקום השני והשלישי בהתאמה.
מכבי שפרעם, הפועל עכו והפועל תל חנן ירדו לליגה השלישית.
בית הקברות היהודי בקרנובט
בית הקברות היהודי בקרנובט (בבולגרית: Еврейскo гробища на Карнобат) הוא בית קברות יהודי השוכן בפאתי העיר קרנובט בדרום מזרח בולגריה ונחשב לגדול ולקדום מבין בתי העלמין היהודיים באזור בולגריה. במקום מצויים שרידיהן של כ-2,000 מצבות כאשר הקדומה מהן תוארכה ל-1610.
רקע היסטורי ותיאור האתר
יהודים התגוררו בקרנובט ככל הנראה מראשית המאה ה-17, אם כי הקמתה של קהילה ממוסדת מיוחסת להגירתם של יהודים מקונסטנטינופול ומאדירנה אשר התיישבו בקרנובט בשלהי המאה-17 וייסדו קהילה יהודית ספרדית.
בית הקברות הוקם בשלהי המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך ההיסטוריון ד"ר צבי קרן מחקר במקום, שכלל ניקוי וזיהוי מצבות. זוהו, תועדו וצולמו כ-800 מצבות. הממצאים העידו על קהילה בעלת מעמד כלכלי איתן. שתי המצבות הקדומות ביותר שאותרו היו מ-1610 והמצבות המאוחרות ביותר הן משלהי שנות ה-30 של המאה ה-20.
בית העלמין בקרנובט הוא הגדול והקדום מבין בתי הקברות היהודיים באזור בולגריה וממוקם בפאתי קרנובט כ-5 קילומטרים דרומית ממרכזה, על מדרון של גבעה הממוקמת בסמוך לשכונת הפרברים "גאלאטה". בסך הכל מצויות במקום כ-2,000 מצבות. בשטח פזורות מאות מצבות חלקן שבורות, חלקן מכוסות צמחייה וחלקן במצב סביר. בית העלמין אינו מתוחזק והאזור משמש כר מרעה לבקר, צאן וחזירים. מזג האוויר הגשום הוביל לסחף של מצבות ולנזק לקברים.
בריחת שתן
בריחת שתן או דליפת שתן או אי-נקיטת שתן הוא מצב בו אין שליטה רצונית על מתן השתן. התופעה שכיחה בקרב נשים, אחת מכל שלוש נשים צפויה לסבול במהלך חייה מהתופעה, כששכיחותה עולה עם הגיל, ופוגעת באיכות החיים של מי שסובל או סובלת מהתופעה. אי הנעימות הכרוכה במצב לעיתים גורמת לסובלים מהבעיה להימנע מלדווח עליה לרופא. דליפת השתן הופכת לבעיה הפוגעת בדימוי העצמי, עד כדי פגיעה בחיי היום יום, פגיעה בחייה החברתיים, בקשר הזוגי, ואף נטל כלכלי עקב רכישת מוצרי ספיגה יקרים.
דליפת שתן במאמץ
תופעה השכיחה ביותר בכל הגילים, ונגרמת עקב שינויים פיזיולוגיים הנובעים מהריון, לידה, הפסקת המחזור. כל אלה גורמים להיחלשות השרירים והרצועות שתומכים בשלפוחית השתן או לפגיעה בהם. שרירי רצפת האגן נחלשים ושלפוחית השתן גולשת כלפי מטה לכיוון הנרתיק. מידת הגלישה לכיוון הנרתיק קובעת את חומרת הדליפה. בעת מאמץ והגברת הלחץ התוך בטני, שרירי השופכה אינם מצליחים להתכווץ מסביב לשופכה, ומתרחשת בריחת שתן בכמות קטנה. הגברת הלחץ התוך בטני מתרחשת בעת עיטוש, שיעול, צחוק או מאמץ גופני כגון הרמת משאות, עלייה במדרגות, קפיצה, ריצה או ריקוד.
אבחון
האבחון מתבצע באמצעות ביצוע הבדיקות הבאות:
טיפול
דליפת שתן הוא מצב שכיח מאוד בנשים, אחת משלוש–ארבע נשים תסבול מהתופעה במהלך חייה. יש סוגים שונים של דליפת שתן, דרגות חומרה שונות וסוגי טיפול מגוונים. יש להתאים את הטיפול לדרגת התופעה וחומרתה, למצבה של האישה ולאורח חייה, אך לא להתעלם מהבעיה, ומהשפעתה על איכות חיי האישה. בהיעדר טיפול ייתכן שבמשך הזמן תחול החמרה בתסמינים. לכן, בכל מקרה כדאי לטפל בבעיה כדי ליהנות מאיכות חיים. החשוב ביותר לא להתבייש להעלות את הבעיה בפני הרופא המטפל, ולחפש פתרון מתאים.
טיפול התנהגותי
הפחתת משקל מועילה להורדת דליפת השתן כתוצאה מתכיפות וממאמץ גם יחד, הפחתת צריכת קפאין, הפסקת עישון.
טיפול ניתוחי
שיטת טיפול זעיר פולשנית, בגישה נרתיקית, שמטרתו לתמוך בשופכה על ידי מיקום סרט סינתטי מתחת לשופכה האמצעית.
ישראל (כתב עת)
ישראל: כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל - היסטוריה, תרבות, חברה הוא כתב עת מדעי בעברית. החל משנת 2002 בהוצאת "המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
"ישראל" החל את דרכו לאחר שנסגר כתב העת הציונות. הוא יוצא לאור בדרך כלל פעמיים בשנה. עורכי "ישראל" הסבירו כי בכתב העת החדש תפיסת עולם חדשה ואינטרדיספלינרית לחברה הישראלית על היבטיה השונים, בתחומי הסוציולוגיה, ספרות, מגדר, אמנות, יחסי חוץ ועוד. הגיליון הראשון שיצא באביב תשס"ב, 2002. בין עורכיו הקודמים נמנים שלום רצבי ומאיר חזן, נכון ל-2019 עורכת את כתב העת רונה יונה. בכריכה של כל חוברת מוצגת יצירת אמנות של אמן ישראלי.
כביש 3835
הכביש
הכביש מסתעף מכביש 38 בכניסה הראשית לבית שמש, חוצה את נחל שורק בואכה קיבוץ צרעה ועד למנזר דיר ראפאת.
הכביש מקשר לאזור התעשייה של הקיבוץ (המובחן מפארק צרעה ומאזור תעשייה הרטוב הסמוך), יקב טפרברג 1870, מכון גבעת שמש לגמילת נערים מסמים ויקב מוני.
הכביש ממוקם בעמק שורק, עובר בין מטעים ושדות וכן מעל אפיק נחל שורק ומסילת הרכבת המחברת בין בית שמש לירושלים, וניתן להגיע ממנו למכון טיהור שפכים של האזור.
הגשר הנוכחי מעל לנחל שורק הוקם בשנת 1993. הגשר שקדם לו היה נסגר מספר פעמים בשנה בשל הצפה בעקבות גשמים עזים.
בשנת 2017, כחלק משיפוץ המקטע הצפוני של כביש 38, צומת המפגש בין כביש 3835 לכביש 38 הוזזה, רומזרה וחוברה עם הכניסה לבית שמש. כמו כן הוקם גשר מעל מסילת הרכבת. על פי התוכנית, אמור לקום בעתיד מחלף תחת הצומת.
קונטה ונסן
קונטָה וֶנֶסֶן ( בצרפתית: lo Comtat Venaicin ; קרויה גם מחוז ונסן ובקיצור קונטה), הייתה חלק ממדינות האפיפיור (1274–1791) באזור שהפך למחוז פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור בצרפת.
קונטה ונסן היה מובלעת בתוך ממלכת צרפת, שכללה את האזור סביב העיר אביניון בין הרון, הדורנס ומונט, ומובלעת קטנה נוספת סביב העיירה ולריאס. האזור נקנה על ידי האפיפיור יוחנן ה-22 וגבל (ובעיקר הקיף) את נסיכות אורנז'. האזור עדיין ידוע באופן בלתי רשמי בשם "קונטה ונסן".
היסטוריה
בשנת 1096, הקונטה הייתה חלק מאזור פרובנס שירש רוזן טולוז רמון הרביעי מוויליאם ברטרנד מפרובנס. אדמות אלו באימפריה הרומית הקדושה היו שייכות לג'ואן, רוזנת טולוז, ולבעלה, אלפונס, רוזן פואטייה. אלפונס הוריש אותו לכס הקדוש במותו ב-1271.
ב-1274 הפכה הקונטה לטריטוריה של האפיפיור. האזור נקרא על שם בירתה לשעבר, ונסק (Venasque), ובשנת 1320 הבירה הוחלפה על ידי קרפנטרס.
ב-1348 אביניון נמכרה לאפיפיור על ידי ג'ואנה הראשונה, מלכת נאפולי והרוזנת מפרובנס לאחר מכן חוברו שני המחוזות ויצרו מובלעת אפיפיורית מאוחדת מבחינה גאוגרפית, אף ששמרו על זהות פוליטית נפרדת.
תושבי המובלעת לא שילמו מיסים ולא היו כפופים לשירות צבאי, מה שהפך את החיים בקונטה לאטרקטיביים יותר מאשר תחת הכתר הצרפתי. האזור הפך למקלט עבור יהודי צרפת, שקיבלו יחס טוב יותר תחת שלטון האפיפיור מאשר בשאר צרפת. בית הכנסת קרפנטרה, שנבנה במאה ה-14, הוא העתיק ביותר בצרפת, ועד למהפכה הצרפתית שמר על מסורת יהודית פרובנסלית ייחודית.
שליטים צרפתים ביקשו לספח את האזור לצרפת. ובשנים 1663, 1668 ו-1768–1774 הוא נכבש במהלך מחלוקות בין הכתר לכנסייה. הוא היה נתון להגבלות מסחר ומכס בתקופת שלטונם של לואי ה-14 ולואי ה-15.
השליטה האפיפיורית נמשכה עד 1791, אז, בלחץ מהפכנים צרפתים, נערך משאל עם, והתושבים הצביעו בעד הסיפוח לצרפת. מספר שנים מאוחר יותר, מחוז ווקלוז הוכרז על בסיס קווי קונטה ונסן, אולם האפיפיורות לא הכירה בכך באופן רשמי עד לשנת 1814.
מנהל
מ-1294 עד 1791 המנהל הראשי של קונטה ונסן היה הרקטור, שמונה ישירות על ידי האפיפיור. מעונו הרשמי היה בקרפנטרס. עם זאת, לא הייתה לו סמכות על אביניון, אשר נוהלה על ידי נציג הקרדינל או נציג משנה, שגם הוא מונה ישירות על ידי האפיפיור.
משרד האוצר של הכנסייה הרומית הקדושה היה ממוקם בקרפנטרס, עם סמכות שיפוט מלאה בכל הנושאים הכספיים הנוגעים לזכויות הכס הקדוש בקונטה. הדבר כלל את חובותיהם של הבישופים ואנשי כנסייה אחרים כלפי האפיפיור.
אברהם פריידנברג
אברהם יעקב פריידנברג (24 בינואר 1865 - נובמבר 1943) היה משפטן, מחנך, פעיל ציוני, עורך ספרותי, "רב מטעם" בקרמנצ'וג במשך 15 שנים וממנהיגי יהדות בריסל. נספה במחנה אושוויץ-בירקנאו.
קורות חיים
אברהם פריידנברג נולד לחיים אהרון פריידנברג ולבריינה לאה מבית פייטלברג, בעיר ניקולייב, אוקראינה, שבאימפריה הרוסית. האב, חיים אהרון, השתייך לתנועת חיבת ציון ולימד את בנו, כבר בשנותיו הראשונות, לכנות את החפצים שסביבו בשמות עבריים.
בגיל חמש הלך אברהם ל"חדר" והחל ללמוד חומש. בגיל שמונה עבר ללימודי תלמוד, שנמשכו עד גיל 15. מאוגוסט 1881 התחיל אברהם ללמוד בבית ספר למסחר, לימודים שסיים בהצלחה ב-1885. בבית הספר למסחר למד גם שפות - בנוסף לגרמנית, שידע מהבית, למד צרפתית ואנגלית. בתקופת לימודיו בבית הספר למסחר השתתף אברהם, יחד עם כמה חברים, בהוצאה לאור של עיתון בית הספר ובתפעול ספריית מנויים. ביוני 1886 עבר אברהם בהצלחה את בחינות הבגרות, כדי שיוכל להתחיל בלימודים אוניברסיטאיים. בבחינות האלה פגש את מיכאיל פרונזה, שגם הוא נבחן, והתיידד איתו. בהמשך, כאשר נרדף פרונזה, עזר לו פריידנברג להימלט.
ב-1890 קיבל פריידנברג מאוניברסיטת אודסה תעודה המסמיכה אותו כדוקטור למשפטים. למרות ההסמכה, פריידנברג לא היה יכול לייצג בעלי דין בבית המשפט, כי על פי סעיף מיוחד בחוק עורכי הדין, נקבע שעורכי דין לא נוצרים זקוקים לקבלת אישור מיוחד - אישור כזה מעולם לא ניתן לעורך דין יהודי, עד למהפכת 1917. כתוצאה מסעיף מפלה זה נקבע מעמדו של פריידברג באימפריה הרוסית כ"עוזר לעורך דין" במשך 27 שנים.
עם סיום לימודיו נשא אברהם פריידנברג אישה, שרה, ולזוג נולדו שלושה ילדים, דוד שנולד ב-1892, לילה שנולדה ב-1900, ורגינה, שנולדה ב-1903.
עבודתו ותפקיד רב מטעם
הודות להשכלתו המסחרית קיבל משרה כמנהל חשבונות בטחנת קמח באזור חארקוב. ב-1892, לאחר מות אביו, עבר עם משפחתו לעיר ניקולייב, שם עסק בעריכת דין בתנאים המגבילים.
פריידנברג התמודד, יחד עם עוד 11 מועמדים, על משרת ה"רב מטעם" (פקיד שלטוני שאיננו רב) של קהילת יהודי קרמנצ'וג וזכה במשרה, כשאחד מהממליצים עליו היה שמעון דובנוב. הוא כיהן שנים רבות כרב עדת קרמנצ'וג, עדה בת ארבעים אלף נפש. בנוסף לתפקידו הרשמי, כ"רב מטעם", עמד בראש הנציגות היהודית שקיבלה את פני ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כשביקר בקרמנצ'וג, בשנת 1904.
הקמת בתי ספר
בעקבות הגבלה על מתן השכלה ליהודים יזם פריידנברג בשנת 1907 פתיחת בית ספר למסחר בקקרמנצ'וג ובכך התאפשר לכמה מאות ילדי ישראל לרכוש השכלה תיכונית.
בשנת 1916 הקים בקקרמנצ'וג "גימנסיה קלאסית לילדי ישראל". לצד תוכנית הלימודים הממשלתית הכללית הוסיף פריידנברג תוכנית גדולה בעברית, תולדות עם ישראל וספרות עברית. תחת הנהלתו צמח מוסד לימודי גדול ובו 30 מורים, ושררה בו רוח יהודית-לאומית. למדו בימי ראשון ושבתו בשבת והחגים נחגגו בערבים לאומיים בהשתתפות ההורים. אחרי המהפכה ארגן תהלוכות ל"ג בעומר ברחובות העיר, אליהן הצטרפו מוסדות חינוך נוספים והן עוררו התפעלות בקרב האוכלוסייה היהודית והלא יהודית. כמו כן הנהיג אסיפות תלמידים שבהן דנו בחופשיות על ענייניהם, חלקם עשו זאת בעברית טובה כאשר נושא השפה העברית נעשה אקטואלי ועלה לדיון פעמים רבות.
הקמת חברה לחיסכון ולהלוואות
בין החידושים בתחום הפיננסי שהנהיג שר האוצר ויטה, הייתה תקנה כללית שאפשרה להקים חברות קואופרטיביות לחיסכון ולהלוואות. פריידנברג השתמש בתקנון החדש כדי להיטיב את מצבם הכלכלי של בעלי המלאכה והסוחרים הזעירים והבינוניים. הוקמה חברה לחיסכון ולהלוואות בקרמנצ'וג ופריידנברג נבחר לשמש יושב ראש המועצה המפקחת שלה.
החברה פעלה ביעילות ובכישרון מעל לעשר שנים, כך שכאשר הבולשיביקים תפסו את השלטון היו בה כמה אלפי חברים, וזו ייצגה מוסד בנקאי שהונו הגיע לכמה מאות אלפי רובל.
הנסיעה לבלגיה
בנו של אברהם, דוד, נסע לבלגיה, שם למד מתמטיקה והנדסה בלייז'. לאחר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופצצה האוניברסיטה בה למד וזה שכנע אותו להתנדב לצבא הבלגי. במהלך הקרבות נפצע בראשו מרסיס, פגיעה שגרמה לאשפוז ממושך ולשיתוק בחצי גופו. הוא נזקק לטיפול, לכן החליטה המשפחה לעבור לבלגיה, כדי לטפל בו. להחלטה זו תרמו גם שינויי המשטר ברוסיה, שינויים מהם חששו. ב-1919 עמד דוד בבחינות והוסמך כמהנדס חשמל.
מעבר המשפחה לבלגיה לא היה קל, תחילה הואשם אברהם פריידנברג בהשתייכות לארגון ציוני מחתרתי ובבגידה וריגול ונכלא. בהמשך, לאחר ששוחרר מהכלא וההאשמות בוטלו, חלתה בתו בטיפוס. רק בסוף שנת 1921 הגיעו לבלגיה.
חוג נס ציונה
אברהם פריידנברג נטה לפעילות תרבותית לאומית יהודית ובתקופתו הסטודנטיאלית הירבה בכך. הוא לקח על עצמו להקריא במועדות הסטודנטים את העיתון העברי המליץ, למען הסטודנטים שלא ידעו לקרוא עברית. כתוצאה מפעילות זו התכנס סביבו חוג של סטודנטים בעלי אותן נטיות ויצרו באודסה חוג בשם "נס ציונה" ואברהם פריידנברג נבחר להיות מזכיר החוג.
בחוג היו חברים אישים דוגמת הדיפלומט לעתיד ויקטור יעקובזון, השר הליטאי לעתיד שמשון רוזנבוים, הפרופסור לעתיד בלובסקה, יהושע חנא רבניצקי ואשר צבי גינצברג (אחד העם). בחוג נס ציונה ארגנו פעילות תרבותית, כולל ערבי קריאה משותפים עם סופרים דוגמת מרדכי בן עמי ומנדלה מוכר ספרים והעלאת הצגות לטובת יישוב א"י. חלק מההכנסות שימשו להקמת ספריה.
בשנת 1888 פרץ ב"זיכרון יעקב" סכסוך בין פקידי הברון רוטשילד לבין המתיישבים. דר' גולדברג נאלץ לעזוב את זיכרון וגורש מהארץ ובנוסף הורה הברון לסלק מספר משפחות מהמושבה. באותה שנה, נסע הברון בענייניו לביקור בקווקז ובעברו דרך אודסה התעכב בה בשל יום הכיפורים. חברי אגודת "נס ציונה" החליטו בהזדמנות זו לשלוח אליו משלחת ולשוחח איתו בעניין המשפחות. העלאת הנושא הכעיסה את הברון אך חברי המשלחת, בראשם פריידנברג, פנו אליו בבקשה, שבימים של הסליחות, יעניק גם הוא מחילה וכפרה למשפחות. הפגישה הסתיימה ללא הבטחה אך ברוח טובה. בנוסף לכך, מספר שבועות לאחר מכן פרסמה אגודת "נס ציונה" בחבצלת (כתב עת) "מחאה גלויה" להגנה על דר' גולדברג. היו באודסה כאלה שלעגו להם, אחרים אף הביעו את כעסם, אך בסופו של דבר התברר שבעקבות הפגישה הורה הברון להשאיר את המשפחות במושבה.
בני משה
כחלק מפעילות "נס ציונה", נערכו ביוזמת פריידנברג גם הרצאות ושיעורים על תולדות ישראל. פריידנברג התנדב להרצאה הראשונה, הרצאה בנושא "מאברהם אבינו ועד משה רבנו".
להרצאה של פריידנברג באו גם אחד העם ורביניצקי ולאחר ההרצאה פתחו בשיחה איתו וגיששו לגבי עמדותיו ואפשרות צירופו לארגון בני משה. הוא נמצא מתאים והצטרף לבני משה.
בהמשך, כאשר הוציאו בני משה כתב עת בשם "כוורת", אשר כלל 16 יצירות של אישים שונים (ביניהם אחד העם, רביניצקי, מנדלה מוכר ספרים, לילנבלום, אפשטיין, לוינסקי, אייזנשטאט ועוד), תרם גם פריידנברג (הוא "הר-ששון") פנטזיה פואטית (שירה דמיונית) בשם "על משכבי בלילות". מדובר בחזון בסגנון חלום של אדם העולה לא"י ומבין כי דרך החתכתכים והמכשולים "לא זה הדרך!". קול קורא מנחה אותו ללכת ב"דרך החיים" ולקחת איתו סלע שעליו חרותים העקרונות שעל-פיהם יש לנהוג: "אהבה ואחוה, זהירות ומתינות, ענוה וסבלנות" (מתוך עשר ההתחייבויות של "בן משה").
לאחר שמונה לרב מטעם בקרמנצ'וג הקים שם פריידנברג לשכה של בני משה ועמד בראשה.
חובבי ציון
באפריל 1890, נוסדה "החברה לתמיכת בני-ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל", האישור הרשמי ניתן למען איסוף כספים והגשת עזרה ליהודים הנמצאים בארץ ישראל. אחת לשלוש שנים התכנסו אסיפות כלליות באודיסה ובהם שמעו דין וחשבון על הפעולות וקיימו בחירות לוועד המרכזי (הוועד האודיסאי) וועדת הביקורת. לאסיפות הגיעו חברי אגודת חובבי ציון מהערים השונות ברוסיה והם ניצלו את ההזדמנות כדי לדון בשאלות התנועה ובכך הפכו האסיפות לוועידות חובבי ציון ברוסיה.
פריידנברג השתתף ב 1890 באספה הכללית הראשונה, המייסדת ובשנת 1896 באספת הכללית השלישית (משמאל, תצלום המשתתפים).
הקונגרסים הציונים
פריידנברג היה ציר במספר קונגרסים ציוניים, מהקונגרס הציוני השני ועד הקונגרס התשיעי.
בקונגרס השני, בו הוקמה התשתית הארגונית לאיסוף משאבים כלכליים למען ארץ ישראל, נבחר פריידנברג ל "ועדת הבנק" שמתפקידה היה לתכנן ולהכין את התוכנית לייסוד בנק יהודי להתיישבות. לאחר הקונגרס השני ארגן פריידנברג, לראשונה ברוסיה, נשף ציוני פומבי, ואת דמי השתתפות העביר לטובת הוועד באודסה. הנשף עשה רושם עז בקרב הציונים בכל ערי רוסיה משום שעדיין פחדו לדבר בגלוי על הציונות. לפני הקונגרס הציוני השלישי ארגן פריידנברג, לפי בקשת אוסישקין, את הוועידה הציונית של המחוז - אוסישקין היה נשיא הוועידה ופריידנברג סגנו.
ברמינגהאם בולטס
ברמינגהאם בולטס (באנגלית: Birmingham Bullets) הייתה קבוצת כדורסל אנגלית מהעיר ברמינגהאם.
אברהם פריידנברג
הקונגרסים הציונים
בקונגרס השישי נמנה פריידנברג עם מתנגדי תוכנית אוגנדה והצטרף לקבוצת ציוני ציון, שייסד מנחם אוסישקין.
ברמינגהאם בולטס
המועדון
ברמינגהם בולטס הייתה קבוצת כדורסל מקצוענית בריטית מברמינגהאם, אנגליה שהתמודדה בליגת העל הבריטית בכדורסל.
אברהם פריידנברג
יוזמה לייסוד מושבה
בשנים שבין הקונגרס הציוני הרביעי (1900) לחמישי (1901) גיבש פריידנברג, תוכנית לייסוד מושבה בארץ ישראל, כדי ליישב בה 500 משפחות. התוכנית הביאה בחשבון, שהאדמות הנחוצות לבניית המושבה ולחקלאות תוחכרנה מאת הקרן הקיימת, שעמדה להיווסד על ידי הקונגרס הציוני. ועדה מיוחדת תוכננה לבחור את המשפחות ההולמות לדרישות כדי שמושבה כזו תורכב באופן מאוזן מבחינת המקצועות, מספר האנשים והגילאים.
ברמינגהאם בולטס
השנים הראשונות
המועדון נוסד בשנת 1974 בשם קובנטרי גרנווד לפני שעבר לברמינגהם בשנת 1980 כחלק מהסכם החסות של הקבוצה עם פיאט.
אברהם פריידנברג
יוזמה לייסוד מושבה
אולם בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל עקב זמנים קשים שהגיעו – התקוממות האיכרים נגד בעלי האדמות באוקראינה, מצב החירום שהוכרז והסכנה להיתבע לדין בשל חברות בארגון בלתי-לגלי.
ברמינגהאם בולטס
השנים המוצלחות
הבולטס זכו להצלחה מסוימת ב-BBL, בעיקר בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות האלפיים, כולל זכייה בפלייאוף ב-1996 וב-1998. הם גם השיגו את אליפות הליגה במקום השני ב-1998 והיו במקום השני בפלייאוף 2000 ובגביע 2002.
הפירוק
בשנים האחרונות המועדון נאבק גם על המגרש וגם מחוצה לו. המועדון התפטר רשמית מ-ליגת העל הבריטית בקיץ 2006 וזמן קצר לאחר מכן המועדון פורק. מאז גם ברמינגהאם פנתרס וברמינגהאם נייטס ספגו לחשים קצרים ולא מוצלחים ב-בליגת העל הבריטית.
אברהם פריידנברג
האלמנך הציוני
לאחר הקונגרס הציוני החמישי פריידנברג התגייס לעריכתו והוצאתו לאור של אלמנך ציוני כתוב רוסית.
המטרה הייתה ליצור מאסף ספרותי בשיתוף עם אנשים בולטים בתחומי העיתונות, ספרות ומדע הנלהבים לרעיון היהודי-לאומי ולהפוך אותו למעין 'התנ"ך של הציונות' אשר ישפיע על הרגש הלאומי של המשפחה היהודית.
פריידנברג השקיע רבות גם ביופיו החיצוני של האלמנך, שילב בו איורים ואת האותיות הרוסיות בעמוד השער עיצב בסגנון של אותיות עבריות.
בשנת 1902, התקיים במינסק יום "הצירים הציוניים" – הוועידה השנייה של ציוני רוסיה. בוועידה זו ייצג פריידנברג את עירו, קרמנטשוג והוא ניצל את היותו של "האלמנך" עוד בדפוס כדי לתאר בו את האירוע בפרוטרוט.
האלמנך יצא לאור בסוף שנת 1902, ב-3,000 עותקים וזכה להצלחה רבה. לתוכן האלמנך תרמו אחד העם, אוסישקין, ביאליק, בורוכוב, בן עמי, טשרניחובסקי, מנדלה מוכר ספרים, י. ל. פרץ, מנדלשטם, לילינבלום, צ'לנוב, נורדאו ועוד.
בבריסל
פריידנברג פעל במספר התארגנויות בבריסל. היה מזכיר של ארגון 'אורט – אוז"ע' (איחוד בין אורט עולמי ואוז"ע) וחבר ב"אגודת ציון".
כיהן כנשיא "קדימה", ארגון עממי ציוני שנוסד בבריסל, ופעל בו יחד עם הגזבר בונגרד והמזכיר טסלר. הארגון היה קיים זמן קצר, שנה וחצי, אך בתקופה זו הייתה פעילות אינטנסיבית ובה ישיבות וועד רבות ולצידן אירועי תרבות אשר חלק מהכנסותיהם שימשו לספריה אותה ייסד.
בשנת 1929 התאחדה "קדימה" עם "אגודת ציון" ו"צעירי ציון" וכך נוצרה "ההתאחדות הציונית" בבריסל. פריידנברג היה מראשי המנהיגות הציונית בבריסל ובשנת 1935 מונה כנשיא כבוד של ההתאחדות הציונית הבריסלאית.
Personal
Personal הוא שיר של הזמר האנגלי HRVY. השיר יצא לאור כהורדה דיגיטלית ב-30 בנובמבר 2017 על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק בתור הסינגל השלישי והאחרון של המיני-אלבום השני שלו, Talk to Ya. השיר הגיע בשיאו למקום 62 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר נכתב על ידי בלייר דרילן, דני שאה, הארווי קנטוול, ג'ורדן תומאס ויוסטוס נזרייב.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר הועלה ב-30 בנובמבר 2017 לערוץ היוטיוב של הזמר. בין היתר, מופיעה בו כוכבת הרשת לורן גריי.
קרדיטים וצוות
הקרדיטים לקוחים מאתר טיידל.
השחור החדש יותר
השחור החדש יותר הוא אלבומו השני של המוזיקאי והזמר גיא מזיג אשר יצא ב-19 בפברואר 2021.
האלבום כולל, בדומה לקודמו "השחור החדש", חידוש לשיר מלהקת הדורבנים: "קרן" מהאלבום "אחד אחרי השני".
רקע וסגנון
הסינגל הראשון שיצא מן האלבום הוא "Dancing all the way" שיצא ב-23 לאוגוסט 2018. נוסף על כך יצאו הסינגלים "אנחנו" ו"כמה אני אוהב אותך" שיצאו בתאריכים 11 באפריל 2019 ו-14 במאי 2020 בהתאמה.
הסגנון באלבום מגוון יותר מהאלבום הקודם. מלבד שירי פאנק/דיסקו ("כמה אני אוהב אותך", "כיף לי איתה"), האלבום כולל גם פאנק שורשי ("Dancing all the way"). בנוסף על כך האלבום כולל אלמנטים מזרחיים ("קרן") ושיר פאנק רוק ("אנחנו"). שיר נוסף באלבום הוא "The Funky Zachen", שיר פאנק היפ הופ קומי בהשתתפות הקומיקאי מריאנו אידלמן העוסק באלטע זאכן. השירים "בעולם כזה" בסגנון הקאנטרי ו"בא אלייך בלילה" הם שירים שקטים יותר משאר האלבום, העוסקים במצב המדיני ובמסע מוזיקלי בהתאמה. הרצועה "Preaching" מדמה הטפה בכנסייה לגבי שימור העולם. הרצועה "Funky Zachen Jam" היא עיבוד אחר של הפזמון של הרצועה "The Funky Zachen". שתי רצועות הבונוס באלבום הן "רואים רחוק רואים שקוף" ו"כלים שלובים", שנלקחו מהפרויקטים "פסקול 70" של ECO99 FM וחגיגות יום 70 לגידי גוב בגלגלצ, בהתאמה.
יוסף הורוביץ
יוסף הורוביץ (Josef Horovitz; 26 ביולי 1874, תרל"ד, לַאוּאֶנְבורג, פומרניה, גרמניה – 5 בפברואר 1931, תרצ"א, פרנקפורט) היה פילולוג ומזרחן יהודי-גרמני נודע, חוקר האסלאם.
ג'ניפר מרוז'אן
מועדונים
מרוז'אן נולדה באפריל 1992 בבודפשט שבהונגריה, וארבע שנים לאחר מכן עברה עם משפחתה לזארבריקן. היא החלה לשחק בקבוצת הכדורגל המקומית של העיר עוד בצעירותה, וכשהייתה בת 14 ו-7 חודשים עלתה לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. מספר חודשים אחרי הבכורה בבוגרים, כשהיא בת 15 ו-4 חודשים בלבד, כבשה מרוז'אן את שערה הראשון בקבוצה והפכה לכובשת הצעירה ביותר בתולדות הליגה.
צ'ינציה דה פונטי
ביוגרפיה
דה פונטי נולדה בעיר פסקארה שבאיטליה. בעת שהייתה סטודנטית למשפטים זכתה בשנת 1979 בתחרות "מיס איטליה". בשנת 1982 זכתה בתחרות "מיס תבל האיטלקייה", ובכך נבחרה לייצג את איטליה בתחרות מיס תבל, שם זכתה בתואר סגנית שנייה.
ג'ניפר מרוז'אן
מועדונים
בשנת 2008, בעונתה השנייה בזארבריקן, היא הגיעה עם הקבוצה עד לגמר הגביע הגרמני, שם הן נעצרו על ידי פרנקפורט. שנה לאחר מכן, היא הובילה את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת המשנה, אך בתום העונה עזבה לפרנקפורט מצמרת הליגה הראשונה. בשנה זו היא אף זכתה במדליית פריץ ואלטר בקטגוריית כדורגל נשים, המוענקת לשלוש הכדורגלניות הצעירות הבולטות בגרמניה באותה שנה.
יוסף הורוביץ
תולדות חייו ומחקריו
הורוביץ נולד בעיר לַאוּאֶנְבורג בפומרניה שבגרמניה (כיום לֶמְבּוֹרְק (Lębork) בפולין), בנו של הרב מרקוס הורוביץ (1844–1910), למד באוניברסיטת ברלין אצל אדוארד זכאו (Sachau), ובשנת 1902 התמנה שם לדוֹצֵנְט.
צ'ינציה דה פונטי
ביוגרפיה
במהלך שנות השמונים והתשעים הופיעה בתפקידים הראשיים בסרטים רבים בקולנוע האיטלקי והירבתה להופיע בסרטי קומדיה. ב-1987 שיחקה בסרט הספגטי "האפאצ'י הלבן" לצד לולה פורנר, מיס ספרד של שנת 1979.
ג'ניפר מרוז'אן
מועדונים
בעונותיה הראשונות בפרנקפורט, לא הצליחה מרוז'אן לזכות באליפות גרמניה, אך זכתה בשני גביעי מדינה ב-2011 וב-2014. לשיאה הגיעה בשנת 2015, אז הובילה את הקבוצה לזכייה בליגת האלופות, לאחר ניצחון 1-2 בגמר על פריז סן-ז'רמן. בסיום הטורניר, היא אף נבחרה להרכב המצטיינות, ביחד עם ארבע שחקניות פרנקפורט נוספות. מספר חודשים לאחר מכן, נכללה מרוז'אן ברשימת שלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה של אופ"א, לצידן של חברתה לקבוצה סליה סאסיץ' ואמנדין אנרי הצרפתייה. למרות זאת, סיימה מרוז'אן רק במקום השלישי, לאחר שקיבלה שלוש נקודות בהצבעה הסופית.
יוסף הורוביץ
תולדות חייו ומחקריו
בין השנים 1907–1915 שהה בהודו ולימד ערבית באוניברסיטה המוסלמית של עליגרה (Muhammedan Anglo-Oriental College, MAO College). בתקופת שהותו שם עסק בין 1909 ל-1912 במיון אוסף האפיגרפיות ההינדו-מוסלמיות, ופרסם ספר שסיכם את מחקרו.
צ'ינציה דה פונטי
ביוגרפיה
כמו כן שימשה כמנחה בטלוויזיה.
ג'ניפר מרוז'אן
נבחרת גרמניה
בשנת 2004 החלה מרוז'אן לייצג את גרמניה עם נבחרות הנוער השונות. ארבע שנים לאחר מכן, במאי 2008, היא סיימה כמלכת השערים של אליפות אירופה עד גיל 17 והובילה את גרמניה לזכייה בטורניר. מספר חודשים אחר כך, נערך בניו זילנד גביע העולם הראשון לנערות עד גיל 17. מרוז'אן נכללה בסגל הגרמני לטורניר, וסיימה אותו כמלכת השערים, לאחר שכבשה שישה שערים במהלכו. בנוסף היא קיבלה את פרס כדור הכסף, המוענק לשחקנית השנייה בטיבה בטורניר.
בקיץ 2010 זכתה מרוז'אן עם נבחרת גרמניה הצעירה בגביע העולם עד גיל 20, לאחר שזו ניצחה 0-2 בגמר את ניגריה. מספר חודשים לאחר מכן, ב-28 באוקטובר, היא כבר ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה הבוגרת, במשחק נגד אוסטרליה. לקראת גביע העולם 2011 שנערך בגרמניה, נכללה מרוזא'ן בסגל הנבחרת, אך פציעה ברגל מנעה ממנה לקחת חלק בטורניר הגמר.
יוסף הורוביץ
תולדות חייו ומחקריו
בשנת 1914 התמנה לפרופסור לבלשנות שמית בסמינר למזרחנות של אוניברסיטת פרנקפורט ועבד בו עם שובו לגרמניה ועד מותו. עם הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים היה חבר בחבר נאמניה, ייסד בה את המכון למדעי המזרח והיה מנהלו הראשון.
מחקריו התמקדו בספרות ערבית היסטורית, והוא פרסם קונקורדנציה של שירה ערבית. עבודתו המרכזית הייתה ביאור הקוראן – מלאכה שלא השלים עד מותו. בין פרסומיו: ניתוח שפתו של הנביא מוחמד, ניתוח היחסים בין היהדות לאסלאם, ובשנת 1928 עבודת מחקר היסטורית על הודו מתקופת שושלת דלהי ועד השלטון הבריטי על המדינה ועלייתו של מהטמה גנדי.
ג'ניפר מרוז'אן
נבחרת גרמניה
ב-15 בפברואר 2012, במשחק נגד טורקיה, כבשה מרוז'אן את שער הבכורה שלה בנבחרת. חצי שנה לאחר מכן, השתתפה מרוז'אן בפעם השנייה בטורניר גביע העולם עד גיל 20. היא הובילה את גרמניה עד לגמר האליפות, שם הפסידה 1-0 לארצות הברית. למרות ההפסד בגמר, היא נבחרה לשחקנית המצטיינת של הטורניר, והייתה לכדורגלנית הגרמנייה השנייה שזוכה בפרס זה, אחרי אלכסנדרה פופ ב-2010.
יוסף הורוביץ
תולדות חייו ומחקריו
נפטר בפרנקפורט בראשית שנת 1931, בגיל 56. נקבר בבית הקברות היהודי החדש ברח' אקנהיימר (Eckenheimer Landstraße) שבצפון העיר.
ג'ניפר מרוז'אן
נבחרת גרמניה
ביולי 2013 השתתפה מרוז'אן בטורניר הבינלאומי הגדול הראשון שלה עם הנבחרת הבוגרת - אליפות אירופה שהתקיימה בשוודיה. היא פתחה בהרכב בחמישה מתוך ששת משחקי הנבחרת באליפות, ואף כבשה את שער הניצחון בחצי הגמר מול המארחת. במשחק הגמר, שנערך מול 41,301 צופים בפרנדס ארנה, ניצחו הגרמניות 0-1 את נורווגיה וזכו באליפות בפעם השישית ברציפות. בסיום הטורניר נבחרה מרוז'אן להרכב המצטיינות, לצידן של חמש שחקניות גרמניות נוספות. שנה לאחר מכן כבשה מרוז'אן ארבעה שערים במסגרת גביע אלגארבה והובילה את הנבחרת הגרמנית לזכייה בטורניר. בנוסף לזכייה בתואר מלכת השערים, היא קיבלה גם את פרס השחקנית המצטיינת של הגביע.
לגביע העולם שנערך בקנדה ב-2015, הגיעה מרוז'אן עם פציעה בקרסול, אך למרות זאת נכללה בסגל הסופי. היא החמיצה את המשחק הפותח בשלב הבתים נגד חוף השנהב, אך חזרה להרכב הראשון כבר במשחק השני מול נורווגיה. בשלב שמינית הגמר היא כבשה את השער היחיד שלה בטורניר, ובמשחקים הבאים שולבה כשחקנית מחליפה. בחצי הגמר הודחו הגרמניות לאחר שהפסידו 2-0 לארצות הברית, שבסופו של דבר זכתה בגביע.
ולדימיר ינקלביץ
ולדימיר ינקלביץ (בצרפתית: Vladimir Jankélévitch; 31 באוגוסט 1903 - 6 ביוני 1985) היה פילוסוף וחוקר מוזיקה יהודי צרפתי ממוצא רוסי. מאנשי הרוח הבולטים בצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. התנגד לכינון קשרים עם גרמניה בתום המלחמה.
ביוגרפיה
נולד בעיר בורז' במרכז צרפת. אביו, שמואל, היגר לצרפת מאודסה לאחר גל הפוגרומים נגד יהודי מזרח אירופה בשנים 1881-1882, ועסק בתרגום לצרפתית של ספרי מחשבת ישראל לצד ספרי הגות מערבית. הוריו ארגנו מפגשי ספרות בפריז, וכבר בגיל צעיר נחשף ינקלביץ לעולם ההגות. בתקופה זו הושפע מהסופר היהודי-רוסי לב שסטוב.
למד בבית ספר היוקרתי אקול נורמל סופרייר וסיים עם תואר בפילוסופיה. בין השנים 1927-1932 שהה במכון הצרפתי בפראג, ופרסם שם בשנת 1931 את ספרו הראשון פורץ הדרך על הגותו של אנרי ברגסון, כלפיו רחש אהדה. לימים נבחר על ידי ברגסון כ"יורש" של הגותו.
היסודות של הגותו שלו, המושפעת מברגסון, הופיעו לראשונה בשנת 1933 במאמריו "האודיסיאה של התודעה בפילסופיה המאוחרת של שלינג", ו"הערך והמשמעות של תודעה רעה". ינקלביץ עוסק בהתגברות על תודעה שממוקדת בעבר, הבלתי ניתן לשינוי ממילא. טען כי שיקולים שנובעים ממבט לאחור עוצרים את מסלול החיים. האירוניה אינה הפתרון לכך. הזמן לבדו מוביל את האדם להמשיך הלאה. בספריו "המידות הטובות והאהבה" ו"פילוסופיה ראשונה" חקר את המטפיזיקה של הזמן והסגולות היצרניות של הרגע. במחקריו עסק בין היתר במושגים "אינני-יודע-מה" ו"כמעט ולא כלום", הנוסטלגיה והבלתי הפיך, וכן ה"הזדמנות".
לימד בבתי ספר בקאן ובליון, ובאוניברסטאות בטולוז ובליל, עד לפיטוריו בשנת 1940 על ידי משטר וישי בשל יהדותו. הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית ומצא מקלט עם משפחתו בטולוז. בהקשר לכך ביקר את עמיתיו האינטלקטואלים בהם ז'אן-פול סארטר על שכותבים על המוסר אך לא מתגייסים בעצמם לפעולה. לאחר המלחמה בשנת 1945 החל לכהן כפרופסור בליל, ובהמשך במחלקת מדעי הרוח בסורבון, שם עשה יד אחת עם הסטודנטים המורדים במאי 1968. בנוסף עמד בראש הקתדרה לאתיקה בסורבון. נישא בשנת 1947 ונולדה לו בת.
השואה חילקה את חייו לשניים. לאחר השואה החל להידרש לנושאים יהודיים ולהופיע בכנסים השנתיים של "האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית". ינקלביץ הביע התנגדות פומבית לכינון יחסים עם גרמניה שלאחר המלחמה. בספרו "הסליחה" (1967) טען כי לא ניתן לסלוח לגרמנים לאחר השואה, משום שהפוגעים עצמם מעולם לא ביקשו סליחה ואילו הקרבנות לא שרדו כדי לסלוח. לדידו, הסליחה היא עניין אישי ואינה יכולה להתבצע כמחווה לאומית כלפי מדינה. בספרו "הבלתי ניתן לתיאור" קבע כי "הסליחה מתה במחנות המוות". רצונו לנתק כל קשר תרבותי עם גרמניה דחקה אותו מחוץ לקהילה הספרותית במדינה.
יחסי דרום אפריקה–קניה
יחסי דרום אפריקה–קניה הם יחסים דו-צדדיים בין דרום אפריקה לקניה. דרום אפריקה היא שותפה אסטרטגית של קניה בתחומים רבים, במיוחד מסחר וביטחון.
אפרטהייד
ממשלת קניה לא הצליחה להפעיל מספיק לחץ נגד המשטר הדרום אפריקאי על מדיניות האפרטהייד שלה במשך שנים רבות בצורות בינלאומיות שונות. בעוד שקניה תמכה בהחלטות OAU שאסרו כל סוג של אינטראקציה עם דרום אפריקה, פקידי ממשלה בולטים עדיין המשיכו לפעול באופן שפגע בעמדתה.
נראה כי קניה הסתמכה במידה רבה על שותפים אירופיים למסחר, כך שהיא לא יכלה לעמוד במלואה בהחלטות ה-OAU. אחרים טוענים כי עקרון ה'אי-התערבות' של קניה הגביל את קניה מלמלא תפקיד חזק יותר במאבק השחרור של דרום אפריקה.
פוסט-אפרטהייד
קניה, בהשוואה לטנזניה למשל לא תמכה במיוחד במאבק השחרור בדרום אפריקה. בעקבות זאת היחסים בין דרום אפריקה לקניה לא היו חמים במיוחד בימים הראשונים שלאחר האפרטהייד.
היחסים השתפרו בהדרגה. נשיא קניה אוהורו קניאטה ערך ביקור רשמי בפרטוריה. בנוסף, ג'ייקוב זומה ביקר גם הוא בניירובי.
מסחר וכלכלה
דרום אפריקה הגדילה את נתח השוק של קניה בעשר השנים האחרונות והפכה למקור היבוא החמישי בגודלו לאחר משלוח סחורות בשווי של 73.8 מיליארד שילינג קנייתי (810 מיליון דולר) בשנת 2011. לשם השוואה, נתונים סטטיסטיים רשמיים המראים כי קניה הצליחה לייצא רק 2.8 מיליארד שילינג קנייתי (31 מיליון דולר) במהלך התקופה. עם זאת, הגידול המהיר של היבוא מדרום אפריקה מונע בעיקר מביקוש, ולא מיחסים דו-צדדיים לבביים.
חברות רבות בדרום אפריקה פועלות בקניה. הם פועלים במגזרים כגון בנקאות, ביטוח, רואי חשבון, תרופות, קמעונאות, תיירות והנדסה. בנק FirstRand, Standard Standard, Old Mutual ו-SABMiller הן רק חלק מהחברות הגדולות בדרום אפריקה עם פעילות בקניה.
יחסי מרוקו–קניה
יחסי מרוקו–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין קניה לבין מרוקו.
שיתוף פעולה לפיתוח
קניה חתמה על הסכם סחר עם מרוקו להרחבת הסחר בין שתי המדינות. ממשלות שתי המדינות חתמו גם על הסכם המאפשר טיסות ישירות בין שתי המדינות.
בפברואר 2014 כאשר רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית פתחה שגרירות בניירובי, פרץ סכסוך בין המדינות.
יחסי סחר
הסחר בין שתי המדינות נמצא בצמיחה מאז 1998, כאשר קניה מכרה סחורות בשווי של 1.5 מיליון שילינג קנייתי (20 אלף דולר). באותה שנה היא ייבאה סחורות בשווי של 13 מיליון שילינג קנייתי (150 אלף דולר) ממרוקו.
בנובמבר 2014 ביקר נשיא הסנאט הקנייתי, דייוויד אקווה את'רו, במרוקו כדי לחזק את הקשרים הדו -צדדיים בין שתי המדינות. הדובר נפגש עם ראש ממשלת מרוקו, עבדאלילה בנקיראן, והם דנו במספר הנפקות, כולל מלגות להשכלה גבוהה בתחומי הרפואה וההנדסה. בנקיריין אמר גם כי מרוקו מעוניינת להעמיק את שיתוף הפעולה עם מדינות אפריקאיות אחרות ולסייע לדרבן את הפיתוח ביבשת.
בית"ר לוד
היסטוריה
מועדון הכדורגל בית"ר לוד הוקם בשנת 1952, והצטרף לליגה ג'. הקבוצה המקורית בשנות ההקמה, הייתה קבוצה המורכבת מעולים חדשים שעלו לישראל מצפון אפריקה בשנים הללו, שם הכדורגל היה משחק פופולרי ואותו הם הביאו איתם לישראל. בעונת 1957/1958 החל להתחלף דור השחקנים ודור המייסדים של הקבוצה שפרש, הוחלף בדור חדש, שהעלה את הקבוצה לליגה ב' דרך הפלייאוף. אולם הקבוצה נשארה בליגה ג', עקב כך שההתאחדות לכדורגל החליטה על הקפאת העליות והירידות בליגות בעונה זו, כיוון שהיו חשדות למכירת משחקים.
בסוף העונה שלאחר מכן 1958/1959, הקבוצה העפילה לליגה ב', כאשר הליגה השלישית הורחבה ל-64 קבוצות. לאחר 5 עונות של התבססות בליגה ב', העפילה הקבוצה בסיום עונת 1963/1964 מליגה ב' דרום א', לליגה א' דרום - ליגת המשנה בשנים הללו. במהלך שנותיה בליגה השנייה התמודדה הקבוצה על הישארות בליגה, והישג השיא שלה היה בעונת 1969/1970, אותה סיימה במקום העשירי. בשנים אלו גם התמודדה הקבוצה בדרבי נגד היריבה העירונית, הפועל לוד, שהייתה איתה באותה ליגה, ואף העפילה לליגה הלאומית לתקופה קצרה. לאחר מכן, 1970/1971, חזרה הקבוצה לליגה השלישית אחרי שסיימה במקום ה-16 והאחרון, עם 3 ניצחונות בלבד ו-15 נקודות ב-30 משחקים. בעונת 1975/1976 המועדון סיים בתחתית ליגה ב' דרום א' וירד לליגה ג', שהפכה לליגה החמישית בישראל אחרי הקמת הליגה הארצית. בעונת 1979/1980 חזר המועדון לליגה ב'. בהמשך התנדנדה הקבוצה בין הליגה הרביעית לחמישית בישראל, עד שב-1998 - פורקה הקבוצה.
אינטרלוד (סרט, 1957)
אינטרלוד (באנגלית: Interlude) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1957 בבימויו של דאגלס סירק, עם ג'ון אליסון ורוסאנו בראצי בתפקידים הראשיים.
בעוד שסרטים אלו זכו בזמן אמת לביקורות שליליות מצד המבקרים, שתפסו אותם כ"נשיים מדי" וסנטימנטליים, כיום במאי קולנוע, מבקרים וחוקרי קולנוע מחשיבים אותם ליצירות מופת.
תקציר העלילה
הלן בנינג (ג'ון אליסון) מגיעה מפנסילבניה למינכן שם קבלה עבודה במרכז תרבות אמריקאי בשם "בית אמריקה". שאיפתה היא לעשות הפסקה (אינטרלוד) בחייה ולהתנסות לתקופה קצרה בניסיון חדש ואולי באהבה חדשה.
מנהלת המרכז פרו סבינס (ג'יין ווייט) מארגנת קונצרט של המרכז עם התזמורת הסימפונית המקומית עליה מנצח טוניו פישר (רוסאנו בראצי). הן מגיעות לחזרת התזמורת וטוניו מנצח על התזמורת אך לפתע מקבל הודעה דחופה להגיע לביתו והוא עוזב את המקום במהירות ולא מתייחס להלן ולפרו.
הלן מגלה את כתובתו של טוניו ומגיעה לשם. טוניו גר בארמון של הרוזנת אירנה ריינהרד (פרנסואז רוסליי). היא מוצאת את טוניו מנגן לפני אישה מסוימת והוא פוטר אותה בהבטחה שהקונצרט יתקיים במועדו.
הם נפגשים אחר כך בנשף וטוניו מתרכך, מבקש סליחה ומתחיל לחזר אחריה. הוא לוקח אותה לזלצבורג לבקר בבית הולדתו של מוצרט ואחר כך לבית הקיט שלו שם מתהדקת אהבתם.
המשבר קורה כשהיא מגלה שהוא נשוי לרני (מריאן קוך) שזאת האישה שפגשה בביתו. היא רוצה לנתק את קשריהם אבל טוניו מגלה לה שאשתו סובלת ממחלת נפש שמתבטאת בתקופות של דיכאון והתפרצויות וכי הרופאים אובדי עצות בקשר לטיפול.
הלן מגיעה לבית הרוזנת ורני מבקשת מהלן לא לנתק אותה מבעלה. הרוזנת שהיא דודתה של רני תומכת שתישאר למען בריאותו הנפשית של טוניו. רני בורחת לאגם ומנסה להתאבד בטביעה. הלן מצילה אותה ומתקשרת לד"ר מורלי דיואר לטפל בה. הוא מטפל ברני והיא מתאוששת.
הלן מודיעה לטוניו כי לטובת שניהם היא חוזרת לארצות הברית והם נפרדים בכאב.
Tócame
Tócame (באנגלית: Touch Me, ובעברית: גע בי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה, ביחד עם ארקנגל ודה לה גטו. השיר יצא לאור ב-10 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים וורנר רקורדס כסינגל מתוך האלבום, Girl from Rio.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים הלטיניים הדיגיטליים.
רקע
השיר נכתב על ידי אניטה, אנדרס טורס, ארקאנג'ל, גטו דה לה, מאוריסיו רנגיפו וראיין טדר והופק על ידי טורס, רנגיפו וטדר. ב-2 ביוני 2020, הודלפה העטיפה הרשמית של הסינגל, תוך שהדליפו את השם הרשמי שלו. ב-2 ביולי פרסמה אניטה באופן רשמי את העטיפה של הסינגל ואת תאריך היציאה שלו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-30 מיליון השמעות.
הופעה
אניטה ביצעה את השיר לראשונה ב-11 ביולי 2020 ב-"Altas Horas". היא גם ביצעה אותו ב-21 באוגוסט ב-"The Late Late Show with James Corden" עם ג'יימס קורדן.
ויין עילית
ויין עילית או אוט-ויין (בצרפתית: Haute-Vienne, באוקסיטנית: Nauta-Viena או Nauta-Vinhana) הוא מחוז בצרפת בחבל אקיטן החדשה, הקרוי לפי נהר ויין. ויין עילית הוא אחד מתריסר המחוזות של אזור אקיטן החדשה (אקוויטניה החדשה). הוא גובל במחוזות קרז, קורז, דורדון, שראנט, ויין ואנדר. נמצא בצומת צירים היסטוריים המחברים את פריז עם טולוז (צפון-דרום) ואת האוקיינוס האטלנטי עם המסיב המרכזי (מסיף סנטרל) (מערב-מזרח). מבחינה היסטורית ותרבותית לאזור זיקה למסורת האוקסיטנית והשתייך ללנגדוק. המחוז תופס את החלק המערבי של הפרובינקיה הישנה לימוזן שכללה גם חלק מהמחוזות הנוכחיים שארנט, ויין ודרודן.
המחוז מחולק לשלוש נפות (ארונדיסמנטים): נפת לימוז', שבירתה העיר לימוז'; נפת בלאק, שבירתה בלאק, כ-45 ק"מ צפונית-מערבית מלימוז'; ונפת רוששואר, שבירתה העיר בעלת שם זהה, רוששואר, ממערב ללימוז'. העיר הגדולה ביותר והבירה של המחוז היא לימוז'. בשאר הערים במחוז אין יותר מעשרים אלף תושבים כל אחת.
מיקום גאוגרפי
ויין עילית הוא חלק מאזור אקיטן החדשה. הוא גובל בשישה מחוזות: קרז ממזרח, קורז מדרום, דורדון מדרום-מערב, שראנט ממערב, ויין מצפון-מערב ואנדר מצפון. שני נהרות חוצים את המחוז ממזרח מערבה: ויין, שעל גדותיו שוכנות שתי הערים העיקריות של המחוז - לימוז' וסנט-ז'וניין, גרטאמפ, יובל עקיף של הנהר יין, באמצעות הנהר קרז. בדרום-מזרח המחוז מתרומם המסיב המרכזי או "מסיף סנטרל" (Massif Central). המחוז ויין עילית נמצא בשוליים הצפון-מערביות של המסיב המרכזי. הגובה הוא בין 160 מ' בעמק הוויין ומעל 750 מ' בהר, על יד אגם ואסיווייר. פרט לכך הפסגה הגבוהה במחוז הוא פווי לגארד, 795 מ' גובה, כחלק מההר מון קרוזא (Mont Crozat). פויי לגארד נמצא בגבול בין המחוזות קרז וויין עילית. הגובה מגיע מקורות ל-777 מ' ביער קרוזא, ובכפר פרא-לה-שאטו. מרכז המועצה הנמוך ביותר במחוז הוא סאיא-סיר-ויין הנמצא בגובה 162 מ' ומרכז המועצה הגבוה ביותר הוא בומון-די-לאק, עם 633 מ'.
סך הכל של אורך הנהרות והנחלים במחוז הוא 7,000 ק"מ. בכפר שרונאק, על יד רוששואר, נמצא מקור הנהר שראנט.
במחוז ויין עילית יערות המכסים שטח של 1,499,960 דונם, המהווה 29,6% מכל המחוז. מבחינת החלק המיוער, מגיע המחוז במקום האחרון באזור, כשמשטח המחוז קורז מעל 45% מכוסה ביערות, ובמחוז קרז - 29,8%.
בקצה המערבי של המחוז נמצא המכתש רוששואר, מכתש פגיעה שנגרם על ידי מטאוריט שהתנגש בקליפת כדור הארץ לפני למעלה מ-200 מיליון שנה. בגלל הסחיפה מעט עקבות של המכתש המקורי ניתנים לראייה פרט להשפעות גאולוגיות על הסלעים מסביב.
מרחבים טבעיים
להבדיל ממחוזות רבים, כמו למשל המחוז השכן קורז, ויין עילית אינו ממש מחולק לישויות גאוגרפיות ברורות, אם כי הנופים בו יכולים להיות שונים מאוד. בסך הכל ניתן להבחין בשלושה מכלולים: כאן חיים רוב תושבי המחוז כ-250,000 תושבים ונמצאים רוב הערים. הגובה הוא בין 150–400 מ'. האזור כולל כמה מסיבים קטנים - הרי שאלי (monts de Châlus), הרי פאיה ויעריהם (monts de Fayat), רמת מילוואש (plateau de Millevaches), הרי אמבזק, המופרדים על ידי רמות וגבעות. גובהם בין 300–777 מ'. אוכלוסיית האזור מונה כ-70,000 תושבים.
שמורות טבע
במחוז נמצאות שתי שמורות טבע לאומיות (réserves naturelles nationales) (שמורת הטבע הלאומית טורבייר דה דוז' - RNN de la Tourbière des Dauges, ושמורת הטבע הלאומית של המכתש ברוששואר-שאסנון -RNN de l'Astroblème de Rochechouart-Chassenon), שתי שמורות טבע אזוריות (לה סובאז' Les Sauvages ורשת הערבות האטלנטיות של הפארק הלאומי פריגור-לימוזן (Landes atlantiques du Parc naturel régional Périgord-Limousin), ועוד 13 אתרים ו-122 אזורי טבע בעלי חשיבות מבחינה אקולוגית, החי והצומח (ZNIEFF - קיצור של Zones naturelles d'intérêt écologique, faunistique et floristique).
אקלים
ויין עילית נהנה מאקלים אוקיאני אקוויטני מתון, עם השפעה הררית הודות לקרבת המסיב המרכזי ולגובה. החורפים יכולים להיות מושלגים, במיוחד בגבהים, אבל שנים עם יומיים של שלג בלבד אינן דבר נדיר. הקיצים יכולים להיות יפים, חמים ולחים מאוד. הסתיו הוא לעיתים קרובות נעים ושטוף שמש, ונדיר קורה שהחודשים ספטמבר ואוקטובר יהיו קרים.
נתוני מזג אוויר וטמפרטורות בעיר לימוז':
היסטוריה
מעט שרידים נשארו במחוז מהתקופה הפלאוליתית ומן התקופה המזוליתית. נוכחות תושבי התקופה הפלאוליתית מתועדת על ידי אבנים עומדות וחדרי קבורה, כגון הדולמן זה בושה ביישוב לקרואה-סיר-גרטאמפ ועוד הנוספים בברניי ובברנייופא. כלים מתקופת הברונזה כוללים ידיות גרזן שנמצאו בשאלי. עם הגעת הרומאים התפתח המסחר ונפתחו מכרות זהב ובדיל. התפתחה גם החקלאות ובמיוחד גידול הגפן:אמפורות לאחסון היין נמצאו בסן-ז'אנס. בימי אוגוסטוס, נוסדה העיר אוגוסטוריטום -לימים לימוז' - על יד מעבר אסטרטגי החוצה את הנהר ויין. הרומאים בנו דרכים מן האזור עד לברטאן (ברטניה), ליון ועד לים התיכון. העיר שקעה בעקבות פלישות העמים הנודדים ("ברברים") במאה השלישית.
שלטון הוויזיגותים באזור נמשך זמן קצר ומלך הפרנקים כלוביס הראשון כבש את חבל לימוזן אחרי קרב ווייה בשנת 507. בסביבות 674 סופח האזור לדוכסות אקוויטניה ונוצרה הרוזנות משנית (ויסקומיטאט) לימוז'. בהמשך עברה הסביבה טלטלות תוך כדי מאבקים בין גורמים שונים על השליטה בה. ב-1199 נפצע במחוז למוות ריצ'רד לב ארי בעת המצור על טירת שאלי-שברול. האזור נסחף למאורעות מלחמת מאה השנה ובשנת 1360 העבירה צרפת בהסכם ברטיני לאנגליה שטח רחב שכלל את חבל לימוזן. העיר לימוז' שללה את ההחלטה והכריזה נאמנות לכתר הצרפתי וכתוצאה מכך נשדדה על ידי האנגלים ב-1370. באו שנים נוספות של חוסר יציבות עד שעם החזרת השלום, כלכלת המחוז שגשגה: צמחו לאורך הנהר ויין בתי מלאכה לעיבוד עורות, בתי חרושת לנייר, בתי דפוס, התפתחה במיוחד תעשיית אמייל הזכוכית העדינה. אחרי מרד איכרים, ידע שוב חבל לימוזן תקופה של שלום ושגשוג תחת שלטונו של אנרי הרביעי. הוא עצמו ביקר את האזור בשנת 1606 והתקבל בהתלהבות. בזמן קונטרה-רפורמציה התרבו המנזרים ומסדרי הנזירים, במיוחד בלימוז'. בשנת 1761 התמנה טורגו התמנה לאינטנדנט של לימוז'. הוא השיג הורדה במיסים ופיתח שיטות הוגנות יותר של גבייתם, וכן דאג לשיפור מערכת הדרכים ועודד את פיתוח החקלאות. אחרי שבסביבות 1765 נתגלה קאולין בדרום המחוז, על יד סנט אירייה-לה פרש, חלה תנופה גם בתעשיית החרסינה.
בימי המהפכה הצרפתית, ב-4 במרץ 1790 הוקם המחוז הנוכחי "ויין עילית" שמחציתו הדרומית היא חלק מחבל לימוזן, בעוד מחציתו הצפונית נוצרה על חשבון הרוזנות מארש וחלקים מאנגומואה ופואטו. תחילה הוא קיבל את המספר 81, אולם המאה ה-19, מספרו שונה ל-87, כשסופחו אליו עוד שטחים במזרח ובצפון-מזרח. המחוז קיבל את שמו בגלל החלק העליון של הנהר ויין החוצה אותו.
בשנת 1998 נקראו דרום-מערב המחוז, יחד עם החלק הצפוני של המחוז פריגור, "פארק הטבע האזורי פריגור-לימוזן".
כלכלה
התעשייה, שהייתה מגזר חשוב, עברה משבר, כמו באזורים צרפתיים אחרים, בולטים הענפים התעשייתיים של הייצור המסורתי או המורשתי: ייצור האמאיל של לימוז' והחרסינה של לימוז', נעלי וסטון, מפעלי הכפפות בסן - ז'וניין. אחד מעמודי התווך של התעשייה בלימנוז' הוא מפעל המכוניות רנו טראקס והמפעל לחלקי חילוף ואלאו. ידועוה גם תעשיית העץ, בגרסתה המסורתית - עם נמל נאווה, נמל ישן שאליו הגיעו בעבר בולי עץ ששטו על נהר ויין מכיוון אמוטייה, ובגרסתה המודרנית - מפאל International Paper בסאייא-סיר-ויין. המחוז נודע גם בתעשיית הכריה, כאשר בו נמצאו מכרות האורניום הפעילים ביותר בצרפת.
בימינו הענף הכלכלי השולט הוא השירותים, עם מפעלי לגראן לתשתיות חשמל ורשתות מידע, מפעלי ההיי-טק ESTER, בית הספר הלאומי למהנדסים של לימוז' ENSIL ופיתוח מואץ של שירותי תיירות. החקלאות ממשיכה לתפוס מקום חשוב בכלכלה: בשנת 2013 ענף החקלאות בפרובינציה הכניס 20 מיליון אירו, מתוך כל 21,300,000 אירו שבחבל לימוזן. במחוז גידלו 351,475 ראשי בקר (הזן "לימוזן"), 22,780 חזירים (הזן "הישבן השחור לימוזן"), 320,500 כבשים ו-6,500 עזים. הופקו 723,340 הקטוליטר חלב מן הפרות ו-30,690 הקטוליטר חלב מן הכבשים. ידועים מטעי תפוחי העץ (תפוחי לימוזן). באותה שנה גידולי הדגנים, שנשארו שוליים, כיסו 18,978,000 דונם. ב-2012 הופקו דשנים אורגניים מ-122,940 דונם. מעט הכרמים נהרסו על ידי הכנימת הפילוקסרה.
שיעור האבטלה - 7.4% ב-2006 - הוא מתחת לשיעור ברמה לאומית. לפי נתונים מ-2009 60,619 שכירים מועסקים ב-11,046 מפעלי המחוז. 88 מהמפעלים מעסיקים יותר מ-100 שכירים.
תחבורה
החל מן המאה ה-19 משתמש המחוז בשני צירי רכבות בעלי חשיבות לאומית - הקו POLT (פריז-אורליאן-לימוז'-טולוז) והקו ליון-בורדו. כיום הקשר עם פריז נעשה ב-10 נסיעות יומיות הלוך ושוב, בנות 3 שעות כל אחת. נפגעו הקשרים עם מטרופולינים אחרים - עקב ביטול הקשר הישיר עם נאנט, עם ליון ועם קלרמון-פראן, הפחתת התדירות והארכת זמן הנסיעות בקשר עם בורדו וטולוז. הקשר הלוך-ושוב על באמצעות TGV שהוקם בשנת 2007 אל נמל התעופה פריז-שארל דה גול ועם העיר ליל תוך שימוש בשו POLT, בוטל ב-2016.
התפשטות דרכי התעופה היא בעיצומה בתחום חברת התעופה הזולות תוך שימוש מוגבר בשדה התעופה לימוז'-בלגארד במיוחד בטיסות לאנגליה.
דמוגרפיה
בשנת 1801 הייתה אוכלוסיית המחוז 245,150 תושבים. לאורך המאה ה-19 היא גדלה עד ל-381,753 בשנת 1901. הגיעה לשיא - 385,732 תושבים - בשנת 1906 ואחר כך התחילה לרדת לאט ל-384,736 ב-1911, אחר כך חלה נפילה חדה ל-350,235 תושבים בשנת 1921, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בסביבות 1954 ירדה ל-324,429, בשנת 1999 נספרו 353,893 תושבים, והמחוז עמד במקום 59 בין המחוזות מבחינת מספר האוכלוסייה. אחר כך התחילה האוכלוסייה לצמוח שוב ובשנת 2007 הגיעה ל-371,102.
שלוש הנפות (arrondissements) של המחוז הן: