cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיקי מאוס
קולנוע
דיסני והצוות שנותר המשיכו בייצור של סדרת מיקי מאוס, ובסופו של דבר הוא הצליח למצוא מספר אנימטורים שיחליפו את אייוורקס. במהלך השפל הגדול ודעיכתו של פליקס החתול מהאקרנים, פופולריותו של מיקי גדלה, וב-1932 ל"מועדון מיקי מאוס" היו מיליון מנויים. בטקס פרסי האוסקר החמישי ב-1932, מיקי קיבל את המועמדות לפרס הראשון על "היתומים של מיקי" (1931). כמו כן, וולט דיסני קיבל את אוסקר על יצירתו של מיקי מאוס. אף על פי שנפגש מהסרט הקצר "שלושה חזירים קטנים" (1933) מיקי עדיין נחל פופולריות רבה, עד 1935, כשסקרים הראו שפופאי היה פופולרי יותר ממיקי. עד שנת 1934, סחורה של המותג מיקי מאוס הכניסה 600 אלף דולר בשנה. ב-1935, דיסני החל לשלוח במועדוני מיקי מאוס בעקבות בעיות ניהוליות.
בסביבות הזמן הזה, אמני סיפור בדיסני התקשו בכתיבת חומרים עבור מיקי מאוס. ככל שהוא התפתח כמודל לחיקוי עבור ילדים, הם היו מוגבלים יותר בסוגי הבדיחות שהם יכולים לכתוב. הדבר הוביל את מיקי להפוך לדמות משנית יותר בחלק מסרטיו הבאים, מה שמאפשר דגש גדול יותר על דמויות אחרות. ב"ההתרמה לבית היתומים" מיקי הופיע לראשונה לצד דונלד דאק שנוצר מוקדם יותר באותה שנה בסדרה "סימפוניות טיפשיות". הברווז הנסער יספק לדיסני כמעט אינסוף רעיונות לסיפורים ויהפוך דמות קבועה באנימציות מיקי מאוס. סרטים בצבע (1935–1953)
מיקי הופיע לראשונה כדמות מצוירת צבעונית ב"מצעד מועמדי הפרסים" ב-1932, אבל הסרט נוצר בשביל טקס פרסי אוסקר ה-5 ולא יצא לאור. ההופעה הרשמית הראשונה של מיקי בסרט עם צבע הייתה ב-1935 עם "קונצרט הלהקה". שיטת הטכניקולור שימשה ליצירת הסרט. כאן מיקי מנצח על האופרה "וילהלם טל", אבל טורנדו סוחף את הלהקה. אומרים שהמנצח ארטורו טוסקניני כל כך אהב את הסרט הקצר הזה, כך שבפעם הראשונה שראה את הסרט ביקש מהמקרין הקרנה נוספת. ב-1994, "קונצרט הלהקה" דורג כאנימציה השלישית בטיבה בכל הזמנים בסקר של מומחי הנפשה. על ידי הצביעה של מיקי ומעט עיצוב מחדש שלו, וולט החזיר את מיקי לפסגה שוב, ומיקי הגיע לשיא פופולריות שמעולם לא קרה לפני כן. גם ב-1935 וולט קיבל פרס מיוחד מליגת האומות על יצירת מיקי.
אבל ב-1938, דונלד דאק בר ההשפעה גבר על מיקי הפסיבי, מה שגרם לעיצוב מחדש של העכבר בין 1938 ל-1940, ששם את מיקי בשיא הפופולריות שלו. במחצית השנייה של שנות ה-30 מופיעה הדמות גופי כסדרה רגילה. ביחד, מיקי, דונלד דאק וגופי ייצאו יחד למסעות. חלק מהסרטים של הטריו הם חלק מהסרטים המוערכים ביותר של מיקי, הם כוללים את "גשר האש של מיקי" (Mickey's Fire Brigade, 1935), "ציידי האיילים" (Moose Hunters, 1937), "מנקי השעונים" (Clock Cleaners, 1937), "רוחות רפאים בודדות" (Lonesome Ghosts, 1937), "בוני הסירה" (Boat Builders, 1938) ו"הטריילר של מיקי" (1938). במשך אותה תקופה, מיקי ככב גם ב"חייט קטן ואמיץ" (1938), עיבוד של אגדה גרמנית הנושאת את אותו שם, סרט שהיה מועמד לאוסקר.
מיקי עוצב מחדש עם הנפשה של פרד מור, הנפשה שהופיעה לראשונה ב"המצביע" (The Pointer, 1939). במקום שיהיו לו עיניים מוצקות שחורות, ניתנו לו עיניים לבנות עם אישונים, צבע עור פנים של אדם לבן, וגוף בצורת אגס. בשנות ה-40, הוא שוב השתנה ב"הסופה הקטנה", שם השתמשו במכנסיים, אחד מסימני ההיכר שלו. בשינוי נוסף הוא איבד את זנבו, וקיבל אוזניים אמיתיות יותר שהשתנו עם שינויי הפרספקטיבה, ומבנה גוף שונה. אבל השינוי הזה החזיק רק לתקופה קצרה, לאחר מכן חזרו למראה שהיה ב"המצביע", מלבד השינוי של המכנסיים. בהנפשות האחרונות שלו בשנות ה-50, ניתנו למיקי גבות, שהוסרו ביצירות מאוחרות יותר.
בשנת 1940 מיקי הופיע בסרט הוארך מלא הראשון שלו, "פנטסיה". תפקידו כשוליית הקוסם שהפכה לסימפוניה באותו השם על ידי פול דיקא, הוא כנראה הקטע המוכר ביותר בסרט ואחד מתפקידיו האיקוניים של מיקי. בקטע אין דיאלוג בכלל, אלא רק מוזיקה. השוליה, מיקי, לא התכוון לעשות את מטלותיו. הוא חבש את כובע שוליית הקוסם כשהקוסם הלך לישון, ומטיל כישוף על מטאטא, שגורם למטאטא להתעורר לחיים ולבצע את המטלה המתישה ביותר - מילוי באר עמוקה באמצעות שני דליי מים. כשהבאר לפתע מוצפת, מיקי מוצא את עצמו חסר שליטה על המטאטא, מה שמוביל לשיטפון כמעט. כשהקטע מסתיים, רואים צללית של מיקי לוחץ יד עם לאופולד סטוקובסקי, שניצח על כל המוזיקה הנשמעת בסרט. מיקי מוצג לעיתים קרובות בגלימה האדומה וכובע הקוסם הכחול בתסחור. הדבר הגיע לשיאו בפנטזמיק!, אטרקציה בפארקים של דיסני.
החל מ-1940 הפופולריות של מיקי ירדה, עד להופעתו המחודשת ב-1955 כאישיות טלוויזיונית יומית לילדים. למרות זאת, הדמות המשיכה להופיע באופן קבוע בסרטים מצוירים עד 1943 (זכה באוסקר היחיד שלו עם חברו פלוטו בקטגוריית הסרטים הקצרים, בסרט "תן כף") ושוב מ-1946 ועד 1952.
החלק האחרון של סדרת סרטי מיקי מאוס הגיע בשנת 1953 עם "הדברים הפשוטים" בו מיקי ופלוטו הולכים לדוג.
סרטים וסדרות
ב-18 בנובמבר 1928 הציג וולט דיסני את סרט ההנפשה הראשון בו הקול והתמונה מתואמים - "ספינת הקיטור וילי".
בשנת 1947 יצא סרט ההנפשה הראשון באורך מלא של מיקי מאוס שנקרא מיקי מאוס ואפונת הקסם, בסרט הופיעו גם חבריו דונלד דאק וגופי.
בשנת 1983 יצא הסרט השני של מיקי שנודע בשם "חג שמח מיקי מאוס", שמבוסס על מזמור חג המולד של צ'ארלס דיקנס. בסרט זה מיקי גילם את בוב קרצ'יט ואילו את סקרוג' גילם הברווז הזקן והקמצן סקרוג' מקדאק.
בשנת 1990 יצא הסרט השלישי של מיקי בשם "בן המלך והעני" שהתבסס על רומן בעלת אותו שם. בסרט זה מגלם מיקי את שני התפקידים הראשיים.
בשנת 2001 החל להופיע בסדרה "בית העכבר" בתפקיד המארח של המועדון הקרוי בשם זה.
בשנת 2004 יצא סרט נוסף שבו מיקי מאוס כיכב ביחד עם דונלד דאק וגופי. הסרט נקרא "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" והוא מבוסס על הרומן שלושת המוסקטרים. בסרט זה מיקי מאוס וחבריו הם מוסקטרים שמצילים את הנסיכה שאויבו של מיקי מאוס, פיט השחור, נעל במגדל גבוה; בסופו של הסרט מציל מיקי את חברתו האגדית מיני מאוס, דונלד דאק מציל את דייזי דאק וגופי הרווק רק נלחם בפיט עד שהוא מנצח אותו וזוכה באהבתה של קלרבל הפרה.
בשנת 2006 שודרה סדרת טלוויזיה לילדים בשם "מועדון החברים של מיקי מאוס" שבה כיכבו מיקי מאוס וחבריו. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הופ! (עד 2015) ובערוץ דיסני ג'וניור ישראל (2011 ואילך). לאחר סיום הסדרה הופקה סדרת המשך בשם ״מיקי מאוס ומכוניות המירוץ״ לאחר מכן הופקה הסדרה "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות", שלאחר סיומה הופקה סדרה נוספת בשם "מיקי מאוס: כייף של בית".
בשנת 2013 החלה סדרה חדשה בערוץ דיסני המשמרת את הפורמט הראשוני של ההנפשה וההומור של מיקי מאוס.
משחקי מחשב
בשנת 2010 יצא ל-Wii משחק בשם אפיק מיקי בו נכנס מיקי לווסטלנד ופוגש שם את קודמו אוסוולד הארנב, אשר משתף איתו פעולה.
מדבביו של מיקי מאוס
מיקי מאוס מדובב בפלסט. משנת 1928 מדבבו של מיקי מאוס היה וולט דיסני. בשנת 1946, דיסני, שהיה עסוק מדי, ויתר על רוב הדיבוב ותפקיד זה הועבר לג'יימס מקדונלד. דיסני עצמו דיבב פרקים אחדים בסדרות טלוויזיה של מיקי. לאחר פרישת מקדונלד במחצית שנות ה-70, עבר קולו של מיקי מאוס לוויין אולוויין אשר דיבב דמות זו החל מסוף שנות השבעים עד למותו בשנת 2009, מאז מדבב בראט אייוון את דמותו של מיקי.
בעברית מדבב את הדמות שחקן התיאטרון אוהד שחר, מ-1989 עד היום.
יום מיקי מאוס
יום מיקי מאוס הבינלאומי הוא מועד בינלאומי המצוין מדי שנה ב-18 בנובמבר, ציון יום ההולדת של מיקי מאוס. היום בו הוצג לראשונה סרט ההנפשה הראשון בו הקול והתמונה מתואמים - מיקי מאוס.
יום מיקי מאוס העולמי מצוין ברחבי העולם במסיבות ובחגיגות. יש החובשים על ראשם אוזניים הדומות לאוזניו של מיקי מאוס, או מאחלים לו יום הולדת שמח עם תוספת האשטאג: #MickeyMouseBirthday.
פרנק רואנדי
פרנק רואנדי (בצרפתית: franc rwandais) הוא ההילך החוקי של רואנדה מאז ה-24 באפריל 1964 לאחר שקיבלה את עצמאותה מבלגיה ב-1962. הפרנק מחולק ל-100 סנטימים (כמו שהיה נהוג בבלגיה). בתמונה: שטר בן 100 פרנק מ-1989, ועליו עדר זברות.
רחל הירש
רחל הירש (5 בספטמבר 1870 – 6 באוקטובר 1953) הייתה רופאה גרמנייה ופרופסורית בבית הספר לרפואה בשאריטה בברלין. ב-1913, הפכה לאישה הראשונה בממלכת פרוסיה שמונתה לפרופסור ברפואה.
קורות חייה
הירש נולדה בפרנקפורט, כאחת מאחד עשר הילדים של מנדל הירש, שהיה מנהל בית הספר לבנות בקהילה היהודית הדתית בפרנקפורט. אביו של מנדל היה הרב רש"ר הירש.
מ-1885 עד 1889, רחל הירש למדה לתואר בחינוך בויסבאדן ועבדה עד 1898 כמורה. הרייך הגרמני לא אישר לנשים ללמוד רפואה והיא נאלצה ללמוד בציריך בשווייץ. ב-1899 המשיכה את לימודיה בלייפציג בגרמניה ובשטרסבורג בצרפת עד שסיימה את לימודיה ב-1903.
הירש הייתה המדענית הראשונה שגילתה נוכחות חלקיקי עמילן בדם ובשתן כשב-1906 מצאה שתאים קטנים אלו, פחות מ-0.2 מילימטרים, יכלו לחדור את הכליות ונפלטים מהגוף בשתן. היא הושפלה בפגישה עם ראשי שאריטה ומחקרה נדחה כי הרופאים חשבו שהם מכירים את התחום טוב ממנה והיא לא הצליחה לשכנעם. למרות זאת, ב-1957, ג' פולקהיימר (G. Volkheimer), עוזר בשאריטה, מצא את המחקר שלה ופרסם אותו בשם "אפקט הירש" (Hirsch Effekt). היא נקראה לעבודה כמתמחה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ברלין בשאריטה. שאריטה היה צבאי באופיו, והיא הייתה האישה השנייה בלבד שהתקבלה לעבודה בו. הירש עבדה כעוזרת לפרופ' פרידריך קראוס. היא עבדה עם המנתח ארנסט פון ברגמן והאנטומאי וילהלם פון ולדהייר-הרץ.
ב-1908 מונתה למנהלת המרפאה המשולבת בשאריטה, אך לא קיבלה שכר תמורת עבודתה. לאחר שהוחלפה, עזבה את שאריטה והחלה ברפואה פנימית פרטית בברלין. במרפאתה היו ציוד מתקדם לצילום רנטגן ומטופלים עשירים, שאפשרו לה לחיות חיי נוחות.
ב-1913, רחל הירש הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר פרופסור לרפואה בפרוסיה.
בהיותה אישה יהודייה, נמנעה מרחל הירש האפשרות לעסוק בהוראה כמרצה. היא חיברה מסה בשם "התרבות הפיזית של נשים". בחיבור מנתה את השיפוט המוקדם נגד פעילות פיזית של נשים והעדיפה לבוש נוח. היא ניסתה לגייס תשומת לב לבריאות הציבור בקרב נשים על ידי העלאת המודעות להיגיינה, לתזונה ולכושר גופני. בחיבור שהתפרסם בכתב העת "Munich Medical Weekly" קראה לחבריה הגינקולוגים לא להסתכל על נשים רק מנקודת מבטם כגינקולוגים. היא טענה שהנחיתות של נשים לעומת גברים בעקבות מוחם הקל יותר אינה נכונה. על פי השקפת עולמה, חולשתן הפיזית והפסיכולוגית של הנשים לעומת הגברים נבעה מחינוך הורי שגוי.
כשהחלה רדיפת היהודים בידי הנאצים (בין השאר בעקבות חוקי נירנברג והחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי), איבדה הירש את מעמדה עד שהרישיון שלה לעסוק ברפואה בוטל ב-1938. כשהבינה שהיא שעומדת להיעצר, ברחה בגיל 68 לאנגליה, שם לא יכלה לעסוק ברפואה ועבדה כספרנית ולבורנטית. במהלך מלחמה התגוררה ביורקשייר, וחזרה ללונדון אחרי המלחמה. המלחמה השפיעה עליה נפשית והיא סבלה מדיכאון, הזיות ותסביך רדיפה. כתוצאה מכך נשלחה לבית חולים פסיכיאטרי, שבו נפטרה ב-6 באוקטובר 1953. היא נקברה בבית קברות יהודי בלונדון.
מורשת
עזבונה מוחזק בידי ג' פולקהיימר. ספרי רפואה פנימית רבים שכתבה המתייחסים ל"אפקט הירש" ולמדינת ישראל העניקו לה מקום של כבוד בגלריה למדענים יהודים מפורסמים בירושלים. ב-1995 הוצב פסל ברונזה בדמותה באולם ההרצאות הישן בשאריטה.
קטע רחוב בברלין האופטבנהוף, תחנת הרכבת המרכזית של ברלין, נושא את שמה כהכרה בהשפעתה על החברה.
פרסומיה
בגרמנית:
לקריאה נוספת
בגרמנית:
בוגיד חנינא סעדון
תולדות חייו
נולד בג'רבה באוגוסט 1916, י"ג באב ה'תרע"ו לוורדאנה ורבי מרדכי (מכני) סעדון. למד בצעירותו אצל הרב שאול מקיקץ שלי והרב דוד דידו הכהן, החל משנת ה'תרפ"ח למד בישיבתו של הרב רחמים חי חויתה הכהן עד שהיה בן עשרים. שנה אחת למד גם אצל הרב רפאל כדיר צבאן. לימד תלמידים בישיבת "עליית רבי יעקב" בג'רבה, אך כדי לא להתפרנס מלימוד התורה עסק בממכר תפוחי אדמה בשוק של ג'רבה ובהמשך פתח חנות מכולת קטנה. כמו כן, היה בעל בית דפוס, שבו הדפיס מספרי חכמי ג'רבה (ראו להלן). בגיל 22 ערך את הירחון הרבני "כתר כהונה". באמצע שנות ה-50 הוציא את הירחון "השושנה" שנועד להרגיל את תלמידיו לכתיבה תורנית, ובתחילת שנות ה-60 הוציא את הירחון "הלקט".
בשנת 1965 נבחר למלא את תפקיד רבה של ג'רבה. אחת הפעולות הראשונות שעשה כרב ראשי הייתה איחוד כל הישיבות והכותאבים הקטנים למקום אחד, בבית הכנסת "רבי שלום חדאד". כמו כן, הקים שם מאפיית מצות ויקב לייצור יין כשר. כיהן כאב בית הדין של ג'רבה עד שנת 1991. גם בשבתו כרב ודיין סירב לקבל שכר על עבודתו, והמשיך להתפרנס מחנותו.
ב-1991 עבר לפריז, שם כיהן כרב עדת יוצאי תוניסיה ברובע ה-19. בפריז הקים את ישיבת "תורה ורחמים" על שם רבו. גם בהיותו בפריז סירב להתפרנס מהרבנות ועסק במכירת תשמישי קדושה.
נפטר ב-18 באפריל 2006 (כ' בניסן ה'תשס"ו), ונקבר (לפי בקשתו) בהר המנוחות בירושלים, ליד קברו של הרב כלפון משה הכהן, שהועבר לקבורה שם מספר חודשים קודם לכן.
בין תלמידיו, הרב חיים ביתאן, רבה הראשי של תוניסיה והרב ישראל כהן, בעל "בך יברך".
משפחתו
היה נשוי לבתו של הרב מעתוק מאזוז, מחבר הספר "מתוק מדבש". בתו חותה נשיאה לאחיינו הרב חיים מאדאר. בנו הרב אלטר סעדון.
ויקיפדיה הבלארוסית
ויקיפדיה הבלארוסית (בלארוסית: Беларуская Вікіпедыя; אורתוגרפיה בלארוסית קלאסית: Беларуская Вікіпэдыя) היא הגרסה בשפה הבלארוסית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה.
ויקיפדיה הבלארוסית נוצרה במקור ב-12 באוגוסט 2004, כאשר בין השנים 2004 - 2007 התקיימה ויקיפדיה בלארוסית אחת ויחידה. החל מהפיצול של מרץ 2007 פועלות במקביל שתי ויקיפדיות בלארוסיות. האחת נכתבת בכתיב בלארוסי תקני, המוכר גם בכינוי "בלארוסית מודרנית", וזוכה לרוב לכינוי "ויקיפדיה הבלארוסית הרשמית". השנייה נכתבת באורתוגרפיה בלארוסית קלאסית, טרם הרפורמה של שנת 1933 (Taraškievica).
נכון ל- ב ישנם בו המודרנית  ערכים ו- משתמשים פעילים ובו הקלאסית  ערכים ו- משתמשים פעילים.
נכון לחודש מרץ 2014, המהדורה הפופולרית ביותר של ויקיפדיה בבלארוס היא דווקא ויקיפדיה הרוסית (84.0% מכלל הדפים הנצפים במדינה) ואחריה ממוקמת ויקיפדיה האנגלית (10.2%).
היסטוריה
ויקיפדיה הבלארוסית נוצרה ב-12 באוגוסט 2004. אחד מעורכיה הראשונים ומפעיל המערכת הראשון שלה היה אולדז'ימיר קטקוסקי (שם משתמש:rydel). קטקוסקי (שנפטר ב-2007) יצר לבדו מעל ל-1,300 ערכים בוויקיפדיה הבלארוסית.
במקור, הערכים בוויקיפדיה הבלארוסית נכתבו בשתי הגרסאות של האורתוגרפיה הבלארוסית (ראו לעיל), מה שהוביל פעמים רבות לעימותים בין חסידי שתי שיטות הכתיב.
בעקבות הסכסוכים הפנימיים, קבוצה של עורכים בוויקיפדיה הבלארוסית פנתה לקרן ויקימדיה בבקשה ליצור ויקיפדיה "נקייה" על בסיס האורתוגרפיה הבלארוסית המודרנית בלבד. עם זאת, הבקשה הראשונה ליצירת ויקיפדיה חדשה נדחתה בחודש דצמבר 2006 על ידי חבר הנאמנים של קרן ויקימדיה, שנימקה כי "הדיון הזה נוצר לפני היישום של מדיניות השפה, וההצעה אינה עולה בקנה אחד עם המדיניות הקיימת". בהמשך, הצעה מעודכנת אושרה על ידי חבר הנאמנים בחודש מרץ 2007, מה שהוביל לפיצול ויקיפדיה הבלארוסית לשתי ויקיפדיות שונות:
בתקופה הראשונה שלאחר הפיצול, מספר הערכים בוויקיפדיה הבלארוסית המודרנית עקף את מספר הערכים בוויקיפדיה הבלארוסית הקלאסית. עם זאת, במהלך שנת 2008, ויקיפדיה הקלאסית עקפה את ויקיפדיה המודרנית במספר הערכים.
נכון לשנת 2017, מספר הערכים בוויקיפדיה הבלארוסית המודרנית עקף פעם נוספת את מספר הערכים בוויקיפדיה הבלארוסית הקלאסית. בדצמבר 2017, ויקיפדיה הבלארוסית המודרנית כוללת 148,016 ערכים, בעוד שוויקיפדיה הבלארוסית הקלאסית כוללת 61,760 ערכים.
גביע המדינה בכדורגל 1972/1973
גביע המדינה בכדורגל 1972/1973 הייתה התחרות ה-35 מאז היווסדה וה-20 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו בספטמבר 1972 והסתיימו ב-20 ביוני 1973. סוכם שהחל משלב בו משתתפות קבוצות הליגה העליונה יערך מפגש כפול בין הקבוצות. החלטה זו לא נגעה למשחק הגמר.
הפועל ירושלים ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע הראשון שלה ובתואר הכדורגל הראשון של קבוצה מהעיר ירושלים.
השלבים המוקדמים
בשלב המוקדם השתתפו קבוצות של ליגה ג'. בסיבוב השישי לתחרות הצטרפו קבוצות של ליגה לאומית.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק הראשון במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
משה גולדמן (מלחין)
משה צבי גולדמן (תשי"ב, 1952 – כ"ב באדר ה'תש"ע, 8 במרץ 2010) היה מלחין ומפיק מוזיקלי חסידי, חסיד באבוב ובעל המנגן של החצר.
ביוגרפיה
נולד בשכונת קטמון בירושלים, לרב בנימין גולדמן, משגיח בישיבות באבוב בקריית באבוב בבת ים ובבורו פארק. גולדמן התחיל להלחין ניגונים כבר בהיותו ילד, עד ימיו האחרונים הלחין כ-380 ניגונים. מעל 300 מניגוניו כבר ראו אור. הוא הפיק עשרות אלבומי מוזיקה. סדרת האלבומים האחרונה שלו הייתה סדרת תקליטי קעמפ שלווה של חסידות באבוב בת 21 תקליטים.
לחנים בולטים
בין לחניו הבולטים: אהבת עולם תביא להם, הגלה נא, פנה לעלבון, שמחתי, שלום שלום, ברוך אל עליון, כנשר ועוד.
בעקבות נכות ממנה סבל הלחין גולדמן שיר ביידיש בשם "הנשמה". השיר עוסק בנשמתו של צדיק המגיעה לבית דין של מעלה ואינה מורשית להיכנס לגן עדן כיוון שהצדיק הכה פעם יהודי ולא פייסו. לנשמה ניתנות שתי אפשרויות, לבחור בגיהנום לכפר על העוון או לחזור בשנית לעולם על מנת לתקן את העוון. הנשמה בוחרת לחזור בגלגול אך מבקשת מבית הדין להיוולד כבעל מום ללא ידיים, כדי שלא יוכל להכות שוב יהודי. במקביל מסופר על זוג חשוכי ילדים המתפללים לילד, ונולד להם תינוק חסר ידיים שסובל בחיים ובבית הספר. בפזמון מוסבר איך הכל נעשה בהשגחה עליונה שנשמת הצדיק תיוולד כילד ללא ידיים להורים צדיקים ובכך יכופר עוונו. חלק מקטעי השיר מושרים על ידי גולדמן עצמו, שטען שלא הצליח למצוא זמר שיעביר את המסר כמוהו.
קרל ריינר
קרל ריינר (באנגלית: Carl Reiner; 20 במרץ 1922 – 29 ביוני 2020) היה שחקן, קומיקאי, במאי, תסריטאי וסופר יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
קרל ריינר נולד למשפחת מהגרים יהודים ב-20 במרץ 1922 בברונקס, ניו יורק. ב-1942 התגייס לחיל האוויר בצבא ארצות הברית. הוא הוכשר בתחילה כמפעיל רדיו ולאחר שאושפז בעקבות דלקת ריאות בבית חולים למשך שלושה חודשים, נשלח לאוניברסיטת ג'ורג'טאון בה שהה כעשרה חודשים. באוניברסיטה שימש בתחילה כמתרגם מצרפתית ושם צבר את ניסיונו הראשון לאחר ששיחק מחזה של מולייר בצרפתית.
ריינר החל לכתוב מערכונים ולהופיע כשחקן וקומיקאי בתוכניות טלוויזיה החל משנות החמישים המוקדמות, תוך שהוא משתף פעולה עם כותבים כמל ברוקס וניל סיימון. בשנות ה-60 התפרסם כיוצר של תוכנית הטלוויזיה "המופע של דיק ואן דייק" (The Dick Van Dyke Show). ב-1990 ביים את הקומדיה "בגידה נעימה".
לאורך הקריירה שלו הופיע קרל ריינר בעשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה. ב-1963, הופיע בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם". ב-1966 שיחק בסרט "הרוסים באים, הרוסים באים".
ריינר זכה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלו, לרבות 11 פרסי אמי ופרס גראמי אחד.
משפחתו
ריינר היה נשוי לאסטל כ-65 שנה, עד מותה ב-2008. לקרל ואסטל שלושה ילדים, בהם הבמאי והשחקן רוב ריינר.
דאחיה
דאחִיֶה (בסרבית: Дахије- Dahije) הם הקצינים היניצ'רים, סרבים לשעבר, מתאסלמים ומוסלמים מלידה, שבראש יחידות היאמאקים - היניצ'רים החניכים - נועדו להגן על הגבולות של האימפריה העות'מאנית בסרביה, על הנהרות דנובה וסאווה. הם השתלטו בשנים 1802–1804 על הסנג'אק סמדרבו (שנודע גם כ"פשאליק בלגרד") אחרי שרצחו את חאג'י מוסטפא פאשה של בלגרד ב-15 בדצמבר 1801. ארבעת מנהיגי הדאחיה היו קוצ'וק עליה, הרוצח של מוסטפא פאשה, אגאנליה (אגנלי ביירקטר), מולה יוסוף ומהמט-אגא פוצ'יץ' (פולה-אולו). הם חילקו את הסנג'אק ביניהם ושלטו בו בלי לציית לשלטון המרכזי של הסולטן העות'מאני. הם הגבירו במקום את דיכוי האיכרים הסרבים והטילו עליהם מיסים נוספים. השלב הראשון של ההתקוממות הסרבית הראשונה כוון נגדם ונקרא גם "ההתקוממות נגד הדאחיה" (Буна против дахија-Buna protiv dahija) והוא הסתיים בתבוסת היניצ'רים האלה על ידי המורדים הסרבים.
השם
השם "דאחייה" שבהם כונו הקצינים היניצ'רים בסרביה בא מהמילה הטורקית dayı שמשמעותה "דוד" (אח של אמא). הקצינים הזוטרים נקראו "קאבאדאחיה", מן המילה הטורקית kabadayı שמשעותה "בריונים".
רקע
בשנת 1788, בעת המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), כבשו מורדים סרבים מאזור הספר המאורגנים ב"קורפוס הסרבי החופשי" בראשות קוצ'ה אנג'לקוביץ' שפעלו במסגרת הצבא האוסטרי יחד עם היידוקים סרבים, את מזרח שומאדיה ואחר כך שחררו את רוב השטח של הסנג'ק סמדרבו מהעול העות'מאני. ב-15 בספטמבר-8 באוקטובר 1789 צר כוח אוסטרי על המבצר בלגרד. ההבסבורגים החזיקו בעיר בלגרד עד בשנת 1791, אז נאלצו להחזירה לעות'מאנים בהתאם להסכם סבישטוב (סיסטוב). עם חזרת הסנג'ק לאימפריה העות'מאנית ציפו הסרבים לנקמת הטורקים על שתמכו באוסטרים. הסולטן סלים השלישי מסר את פיקוד הסנג'ק סמדרבו ובלגרד לידי היניצ'רים למודי הקרבות שנאבקו בצבאות הנוצרים בימי המלחמה באוסטרים ובעימותים צבאיים אחרים. אף-על-פי שהסולטן העניק בשנת 1793 את התפקיד הבכיר ביותר באזור לווזיר חאג'י מוסטפא פאשה שנודע כשוחר שלום (אף כינו אותו "אמא של הסרבים"), המתחים בין האוכלוסייה הסרבית למנהיגים היניצ'רים לא פסקו לרגע.
בשנים 1793, 1794 ו-1796 הוציא הסולטן סלים השלישי פירמנים שהרחיבו את זכויות הסרבים. האובור-קנזים שלהם זכו בסמכות לגבות את המיסים, הושהו היחסים הפאודליים והאיכרים הסרבים הורשו לשמור לעצמם את תפוקתם. הותר לסרבים לשאת נשק והובטח להם חופש הפולחן והמסחר וביטחון. סלים השלישי ציווה על חלק מהיניצ'ירים, השנואים מביניהם על האוכלוסייה המקומית, לעזוב את הפשליק בלגרד כיוון שהם היוו איום על סמכותו של האג'י מוסטפא פאשה, הנציג הבכיר של הסולטן בסנג'ק. מוסטפא פאשה הקים כוח שיטור סרבי שבראשותו עמדו נכבדים סרבים. רבים מהיניצ'רים שסולקו מן הסנג'ק סמדרבו נמלטו לשטחי בולגריה של ימינו, בסנג'ק וידין, שבו שלט מנהיג שמרד בסולטן, הפאשה מווידין, אוסמאן פאזוואנטולו בן למשפחת המתאסלמים ארומנים מבוסניה. ללא רשות הסולטן, ארגן פאזוואנטולו פשיטות חוזרות נגד הסרבים, שזרעו אימה רבה באזור. לבסוף בשנת 1793 בקרב קולארי הביסו הסרבים את פאזוואנטולו. בקיץ 1797 מינה הסולטן את מוסטפא פאשה לביילרביי של האליט רומליה הוא עזב את בלגרד לכיוון פלובדיב על מנת להתפנות להמשך המאבק נגד פאזוואנטולו. לכוח העות'מאני שבפיקודו צורפו גם חברי הכוח השיטור הסרבית.
ב-1799 בתקופת המסע של נפוליאון נגד העות'מאנים במצרים בכורח הנסיבות נאלץ הסולטן להעניק מחילה ליניצ'רים מסרביה והם הורשו לחזור לסנג'ק סמדרבו.
השליטה בפאשאליק בלגרד
חזרת היניצ'רים הביא אסון על אוכלוסיית האזור. אחד מהנכבדים הסרבים, רנקו לאזארביץ' נרצח על ידם בעיר שאבאץ. בהמשך, ב-15 בדצמבר 1801 הווזיר האג'י מוסטפא, הפאשה של בלגרד בעצמו, נרצח על ידי אחד מארבעת מנהיגי הדאחיה, קוצ'וק עליה. הרצח הביא לנפילת הסנג'ק סמדרבו או הפאשאליק של בלגרד לידי הדאחייה בהנהגתם של ארבעה אנשים -ראשי ה"דאחיה" :קוצ'וק עליה, אגאנליה, מולה יוסוף ומהמט אגא פוצ'יץ', שלא ראו עצמם מחויבים לסולטן באיסטנבול.. ה"דאחיה" כפו על התושבים משטר דכאני ושרירותי שלא נראו הרבה כמוהו בכל תולדות הדיכוי העות'מאני בבלקן. מנהיגי הדאחיה חילקו ביניהם את הסנג'ק לארבעה פאשאליקים. הם ביטלו את האוטונומיה שהוענקה על ידי סלים השלישי והעלו באופן דרסטי את המיסים, הפקיעו אדמות, הנהיגו עבודות כפייה ("צ'יפטליק" - בסרבית - čitlučenje). סרבים רבים נמלטו מפניהם.
כמה מהסיפאהים העות'מאנים והאנשים נאמנים למוסטפא פאשה המנוח קשרו קשר נגד שלטונם של הדאחיה בברית עם הקנזים הסרבים. לצורך המרד הוברחה תחמושת מעבר לגבול האימפריה ההבסבורגית והיא הוחבאה אצל הסרבים ועל ההר אוואלה. המרד שפרץ בפוז'ארבאץ ב-1802 דוכא באיבו. . בחבל שומאדיה גברה פעילותם של ההידוקים הסרבים בראשות ג'ורג'ה צ'ורצ'יה, סטאנויה גלאוואש והאחים נדיץ'. נוכח המשך הרודנות שלחו הסרבים קובלנה לסולטן. הדבר נודע לדאחייה שחששו כי הסולטן ייעזר בסרבים נגדם. על מנת למנוע זאת הם החליטו להוציא להורג את מנהיגי הסרבים מכול הסנג'ק ובמיוחד את אלקסה ננאדוביץ' ואיליה ביצ'אנין שהיו בעלי מעמד אמידים ועמד בקשר עם אוסטריה. הם הצליחו בעורמה לעצור בין 70 ל-150 נכבדים -"קנזים" - סרבים, כולל מנהיגים דתיים כמו האג'י ג'רה והאג'י רובים, ולטבוח בהם בסוף ינואר 1804. מעשה זה נודע בהיסטוריה כ"טבח הקנזים" (Seča knezov).. לפי עדויות מן התקופה הראשים הערופים של הקנזים הסרבים הוצגו בפומבי בככר המרכזית בולייבו כדי לשמש לקח לכל אלה שיעזו להתקומם. הטבח גרם לזעם בקרב הסרבים. רבים נמלטו ליער עם משפחותיהם והתחילו לארוב לפקחים של הכפרים -הסובאשים -ששירתו את הדאחייה - ולרוצחם. הם תקפו גם חיילים עות'מאנים. בסופו של דבר, מתוך חשש להסלמה, שלחו הדאחייה אל הכפריים את אחד מהם, אגאנליה, שנחשב בעלי כישורים דיפלומטיים, וכשהוא מלווה בכוחות רבים, ניסה להרתיעם והרגיעם.
המרד באנשי דאחיה
ב-14 בפברואר 1804 בחג הדתי האורתודוקסי של המפגש הקדוש (ההיפאפאנטה) נאספו כ-300 מנהיגים סרבים בכפר אוראשאץ על ידי אראנג'לובאץ במרכז החבל שומאדיה, והחליטו לצאת למרד בהנהגתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ'. תחילה התכוונו הסרבים להיאבק למעשה לצד הסולטן העות'מאני נגד היניצ'רים, כשהם נהנים מעידודם וסיועם של כמה בכירים ופרשים (סיפאהים) עות'מאנים. ביחס למספרם הקטן, השיגו הלוחמים הסרבים הצלחות מרשימות. הם כבשו את פוז'ארבאץ, את שאבאץ ותקפו את סמדרבו ואת בלגרד. הסולטן, שהתחיל לחשוש שהתנועה הסרבית תצא משליטה, שלח לאזור את ווזיר בוסניה, בקיר פאשה, שכיהן בעבר כפאשה של בלגרד. המטרה הרשמית הייתה לסייע לסרבים, אך למעשה, נדרש המפקד העות'מאני להחזיק אותם בשליטה. מול הלחץ משני הצדדים - הסרבים וכוחות הסולטן, הסכים המפקד היניצ'רי של בלגרד, עליה גושאנאץ, לתת לבקיר פאשה להיכנס לעיר. הדאחיה נמלטו מזרחה לכיוון אדה קאלה אי מבוצר בדנובה. בקיר פאשה דרש את כניעתם. באותו זמן קאראג'ורג'ה, שקיבל מידע על הגעתם לאי מידי אע'ה רג'פ, שיגר לשם את הוויבוד מילנקו סטויקוביץ'. כשהדאחייה לא נענו לקריאות להיכנע, תקף אותם סטויקוביץ', לקח אותם בשבי ובלילה 5 -6 באוגוסט 1804 ערף את ראשם. אחרי שריסק את יחידות הדאחיה, דרש בקיר פאשה גם את פירוק הסרבים מנשקם. הסרבים היססו להיענות ללא קבלת ערבויות, מכיוון שערים חשובות כמו למשל, אוז'יצה, נותרו בידי היניצ'רים הסולטן פקד אז על הפאשאליקים הסמוכים לדכא את המורדים הסרבים. משלחת סרבית שביקרה בספטמבר 1804 בסנקט פטרבורג חזרה עם כסף ועם הבטחות לתמיכה דיפלומטית. ברגע זה פרץ המרד הסרבי הראשון, הנחשב לשלב הראשון במהפכה הסרבית
מורשת המאבק בדאחיה
נכתבו שירים אפיים סרבים רבים על המאבק בדאחיה, כמו למשל האוסף Početak bune protiv dahija (התחלת המרד נגד הדאחיה) שלוקט על ידי הבארד העיוור פיליפ וישניץ' (1834-1767) בימי מלחמת בוסניה מנהיגים מן הצד הסרבי השתמשו במורשת המאבק ב"דאחיה" כך למשל ב-11 ביולי 1995 בכניסתו לעיירה סרברניצה הגנרל רטקו מלאדיץ' אמר:"סוף סוף, אחרי המרד נגד הדאחיה, הגיע הזמן לנקום בטורקים באזור זה" כשכוונתו לבוסנים המוסלמים.
לקריאה נוספת
1847 J. Murray. 1982 ,Vucinich
הראל (קיבוץ)
הַרְאֵל הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי שהקימו יוצאי חטיבת הפלמ"ח הראל שנלחמה על פריצת הדרך לירושלים ולשיחרור פרוזדור ירושלים במלחמת העצמאות. הקיבוץ נוסד ב-27 באוקטובר 1948 על אדמות הכפר הערבי בית ג'יז, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור. האדמות הוכרזו נכסי נפקדים ועליהן הוקם הקיבוץ. שטחו של הקיבוץ - כ-12,000 דונם.
רוב המייסדים היו ישראלים, משוחררי פלמ"ח, ומיעוטם עולים מפולין ומהונגריה.
בראשית ימיו היה הקיבוץ שרוי בתהפוכות פוליטיות על רקע הקרע האידאולוגי בין תומכי האגף השמאלי במפ"ם בראשותו של משה סנה לבין שאר התנועה. בתחילת 1953 סולקו ממפ"ם ומהקיבוץ הארצי ראשי האגף השמאלי, גירוש שגרר בעקבותיו משבר בקיבוץ הארצי והוביל להרחקתם מהקיבוצים של כ-250 חברים שתמכו בעמדותיו של סנה, בהם מספר חברי הראל. המשבר הביא לבסוף להתפרקותו הזמנית של הקיבוץ ב-1955. גרעיני נח"ל רבים של השומר הצעיר הוצבו בקיבוץ הראל: גרעין מורג, גרעין שורק, גרעין אל הר, גרעין ברקן. גרעין אל הר היה גרעין גדול ובו 60 חברים שבאו מקיני השומר הצעיר: נהריה, קריית חיים, קריית אתא, קריית טבעון, ירושלים ובאר שבע. הגרעין החל את השל"ת המוקדם מיד לאחר מלחמת ששת הימים ביולי 1967. לאחר השחרור מצה"ל נשארו רבים מחברי גרעין אל הר בקיבוץ, שהחל לעלות על דרך המלך, אך בעקבות משבר חברתי שוב פורק הקיבוץ זמנית ב 1978.
בין חברי הקיבוץ בראשיתו היו מספר אישים שהתבלטו אחר כך באמנות והתקשורת הישראלית ובהם יעקב אגמון, אלימלך רם, בני אמדורסקי, עמיקם גורביץ' ודני קרוון.
יקב קלו דה גת נמצא בשטח הקיבוץ.
בתחום הקיבוץ נמצא "בית הקשתות" - שריד לכפר הערבי בית ג'יז. בבית זה הוצא להורג מאיר טוביאנסקי שהואשם בשוגג בריגול ב-1948.
ב-23 במאי 2019 גרמה שרפה גדולה לפינוי כל התושבים מהקיבוץ ולנזק לאחדים מבתי הקיבוץ ולרכוש בו.
תומאס ארסטוס
תומאס ארסטוס (בגרמנית: Thomas Erastus; ) היה רופא ותאולוג פרוטסטנטי.
חייו
ארסטוס נולד בשווייץ בשם ליבר, ולמד באוניברסיטת בזל, ב-1558 נתמנה להיות רופא הפנים של אלקטור פפלץ, ופרופסור לרפואה באוניברסיטת היידלברג.
ארסטוס נלחם בתאוריות של פאראצלסוס בנושאי אלכימיה ואסטרולוגיה. וכן התערב בסכסוכים שפרצו בין הכנסיות השונות.
לאחר מותו התפרסם חיבורו Explicatio, שהכותרת שלו הייתה "הסברת השאלה הרצינית ביותר, אם הטלת הנידוי זקוקה לצו אלהים או אם מותר לבני אדם להטילו", ובו התנגד ארסטוס לקלוויניזם, המכיר בעונשים שמטילה הכנסייה על חסידיה.
החל מ-1600 בערך התפשטה תורתו בבריטניה ועוד מדינות, בסקוטלנד התגבשה כת של ארסטיאנים, ותורתו כונתה ארסטיאניזם, גם במובן הרחב של התנועה לשלטון גמור של המדינה על הכנסייה.
יובל כרמי (שחקן)
יובל כרמי (קמיגר) (נולד ב-17 בספטמבר 1975) הוא שחקן, במאי, מחזאי, תסריטאי מנהל תיאטרון ומנהל בית ספר למשחק.
ביוגרפיה
כרמי שירת בצה"ל בפיקוד הנח"ל בתפקיד מש"ק אמנים.
סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי ב-1989. בשנים 2000-1998 למד בימוי קולנוע וטלוויזיה בבית הספר קמרה אובסקורה.
קריירת משחק
השתתף במספר רב של הצגות:
בנוסף, השתתף במספר פסטיבלים, בהם פסטיבל ישראל (1988); בהצגה "צור וירושלים"; בפסטיבל עכו (1990); ב"המוזג"; בפסטיבל תיאטרון קצר (1998); ב"סדר מוכרח להיות"; וב-2000 ב"לילה ת"א". כמו כן הנחה בערוץ הילדים.
לאורך השנים, שיחק בלמעלה משלושים פרסומות בישראל ומחוצה לה.
קריירת בימוי
במסגרת תיאטרון הסטודיו ביים את: "הזוג המוזר" (גם בגרסה הנשית) מאת: ניל סיימון, "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים מאת: דייוויד הלואל, "ראיון עבודה" מאת: תמר ציון, "סכסוכים" מאת: קתרין הייס, "דני והים הכחול" מאת: ג'והן פאטריק שאנלי,"משחקים בחצר האחורית" מאת: עדנה מזי"א, "ילדי קנדי" מאת: רוברט פאטריק, "שלוש נשים גבוהות" מאת: אדוארד אלבי, "טוב" מאת: ססיל טיילור,"ביקור הגברת הזקנה" מאת: פרידריך דירנמאט,"סיבוב מסוכן" מאת: ג.ב. פריסטלי, "לפוצץ אותם" מאת: ברי קיף,"אישה בעל בית" מאת: שמואל הספרי,"החיים בשלוש גרסאות" מאת: יסמינה רזה,"חברות הכי טובות" מאת: ענת גוב,"סינית אני מדברת אליך" מאת: סביון ליברכט, "רכוש נטוש" מאת:שולמית לפיד,"התרוממותו של בנו כופתא-בוכתא" מאת: אלברט אינוראטו,"בגידה" מאת: הרולד פינטר, "מי תהום" מאת:הלל מיטלפונקט, "קידוש" מאת: שמואל הספרי,"מלאכים באמריקה" מאת: טוני קושניר.
בתיאטרון תהל ביים את "וינסנט ריבר" מאת פיליפ רידלי, אותו חידש בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע.
לחם (סרט טלוויזיה)
בשנת 2009 יצא הסרט בגרסת DVD, שכלל את כל סרטיו של הבמאי והיוצר רם לוי.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בעיירת פיתוח בדרום (אתר הצילומים העיקרי הוא ירוחם). מאפייה מקומית נקלעת לקשיים כלכליים ואיננה משלמת לעובדיה תוספת שכר לאחר משבר האינפלציה ומתחילה לשלם את תוספת השכר בלחם במקום בכסף. העובדים הממורמרים פונים אל סגן ראש המועצה ששון (שמיל בן-ארי) ואל ההסתדרות. מאחר שזה לא עוזר, הם מחבלים בציוד. בהמשך, נסגרת המאפייה ומפטרת את עובדיה וללא פיצויי פיטורים.
אחד העובדים המפוטרים הוא שלמה אלמליח (רמי דנון), אבי המשפחה שבמרכז העלילה, מעולי מרוקו, שעבד מעל ל-20 שנה במקום. הוא אינו מרשה לאשתו (רבקה בכר) לצאת לעבודה, שוקע בדיכאון, פותח בשביתת רעב, מסתגר בשתיקה ובאדישות בביתו ונועל את דלת הדירה על משפחתו. השביתה וההתבצרות תופשים את תשומת הלב בעיירה אך בני הדור הצעיר, ילידי הארץ, הבת נאוה (אתי אנקרי), החוזרת מלימודיה בתל אביב והבן ברוך (משה איבגי) לא מצליחים לעורר תמיכה, ולרתום את השביתה למאמץ ציבורי. הם מודעים לזכויותיהם, אך לא לדרך השגתן. לבסוף, כחלק מפשרה עם ההסתדרות, על סמך מאבקים אחרים המתרחשים במקומות שונים בארץ, זוכה המאפייה בסיוע הממשלה ושבה לעבודה תקינה. אך מאוחר מדי עבור שלמה אלמליח, שמת מצער בביתו.
עליבותה של העיירה ותושביה מוצגים גם דרך סיפורו של הבן, ברוך. הוא פותח עסק ומתחתן. החתונה דלת התקציב מתקיימת בכיתה, בבית הספר המקומי וברוך שאינו יודע להתמודד כלכלית עם מתחריו, שורף את העסק שלהם ובורח אל השממה שמחוץ לעיירה.
הפקת הסרט
התסריט נכתב על ידי גלעד עברון, מאיר דורון ורם לוי לבקשת מחלקת הדרמה של הטלוויזיה הישראלית שביקשה להפיק דרמת טלוויזיה על ישראל השנייה. התסריט נכתב במשך שנתיים בהן בילו הכותבים בעיירות הפיתוח דימונה, ירוחם ונתיבות.
אחד הגורמים לתחושה האותנטית של הסרט הוא הליהוק. העלילה מתרחשת בעיירה שתושביה עלו ממרוקו וכמעט כל השחקנים בסרט ממוצא מרוקאי. מעבר לזה, שניים מהשחקנים, משה איבגי ואבנר דן, התפרסמו לפני הפקת הסרט, בגילום דמויות משכבות מצוקה. איבגי שיחק דמויות כאלה קודם בסרטים גבי בן יקר ומתחת לאף ובהצגה ביער ביער. אבנר דן גילם במערכונים שלו שלל דמויות כאלה. דן שהיה בדרן קסטות (שיווק קלטות דרך דוכני הקלטות של התחנה המרכזית) היה אחד מסמליה של ישראל השנייה. בתפקידו בסרט זה, בתור פועל המאפיה זגורי, הוא מדבר במבטא מרוקאי כבד.
תגובות
הסרט זכה לשבחים מן הביקורת. מאיר שניצר כתב במעריב: "בעיטה בבטן. זעקת הכלים השבורים. מבנה מפואר. לשדר עוד פעם ועוד פעם" ורחל נאמן כתבה בשבועון "כותרת ראשית": "מסר חברתי חריף, מהודק בתסריט בנוי היטב". ב-2009 כתב אורי קליין בנוגע להוצאתו של הסרט ב-DVD: "עוצמתו של הסרט עדיין רבה, והוא נדמה רלוונטי היום כמו ביום שבו הוא שודר לראשונה".
בקיץ 1986 זכה הסרט בפרס רשות השידור האיטלקית RAI "פרס איטליה" (Prix Italia) לדרמת טלוויזיה לא-תיעודית. בעקבות הזכייה נמכר הסרט לשידור בערוץ 4 הבריטי וגם בגרמניה המערבית, הולנד, דנמרק ובלגיה.
יסעוראים
יסעוראים (שם מדעי: Procellariiformes), סדרה של עופות ימיים במחלקת העופות. שמם ניתן להם משום שאינם נרתעים ממזג אוויר סוער. כמאה מינים מונה הסדרה, אורכם מאורך 15 ס"מ עד 115 ס"מ. הגדול במינים אלה הוא אלבטרוס נודד (Diomedea exulans) שהוא בעל מוטת הכנפיים הגדולה ביותר בעולם ואורכה עד, כשמשקלו עד 15 ק"ג. דומה לו בגודלו הוא אלבטרוס מלכותי. הקטן ביותר הוא יסעורון קטן (Halocyptena microsoma) ששוקל עד 20 גרם.
היסעוראים חיים בסביבת ימית, בה הם מצויים בכל ימות השנה מלבד מאשר בעונת הקינון. לבני הסדרה יש חוש ריח מפותח, תכונה נדירה אצל העופות, המסייע להם באיתור טרף ושדות ציד שכבר ידועים להם. מזונם הוא דגים, סרטנאים ורכיכות, והם מלקטים אותו במעוף נמוך הקרוב לפני המים, או בשחייה וצלילה. מנוחתם נעשית על פני גלי הים, והם נזקקים להגיע ליבשה אך ורק לצורכי קינון. זה נעשה לרוב במושבות קינון בחופי הים.
רוב בני הסדרה מצויים בחצי הכדור הדרומי, אך הם נפוצים בכל האוקיינוסים כולל בחופי ישראל בהם שכיח בעיקר המין יסעור מצוי. עוד מינים שיכולים להגיע הם:סערון לבן-חזה, סערון צווארון, סערון אטלנטי, יסעור גדול, יסעור לבן-מצח, יסעור כהה-כנף, יסעור שחור-כיפה, יסעור כהה, יסעור מערבי, יסעור גמדי, יסעור קטן, יסעור פרסי, יסעורון וילסון, יסעורון קטן, יסעורון מדירה, יסעורון פסיפי ויסעורון אטלנטי.
משפחות
הסדרה כוללת את המשפחות:
ויקיפדיה האסטונית
ויקיפדיה האסטונית (אסטונית: Eestikeelne Vikipeedia) היא הגרסה בשפה האסטונית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. ויקיפדיה האסטונית נוצרה ב-24 ביולי 2002, ונכון ל- ב ישנם בה  ערכים ו- משתמשים פעילים.
ב-7 בדצמבר 2008, עורך בוויקיפדיה האסטונית בשם אנדרס לואור (Andres Luure) זכה, יחד עם חמישה עשר מתנדבים אחרים ב"אות ההתנדבות" לשנת 2008 מטעם ממשלת אסטוניה. בשנת 2013 זכה לואור גם בעיטור הכוכב הלבן המוענק באסטוניה על תרומתו לוויקיפדיה.
תחרות כתיבת ערכים ראשונה מסוגה בוויקיפדיה האסטונית התקיימה באביב 2009, ותחרות צילום תמונות ראשונה התקיימה בקיץ 2010. מאז ועד היום, תחרויות מסוג זה מתקיימות באופן שוטף בוויקיפדיה האסטונית.
סטטיסטיקות
נכון לאוגוסט 2012, ויקיפדיה האסטונית דורגה במקום השלישי מבין כלל הוויקיפדיות בעלות למעלה מ-100,000 ערכים, בדירוג המבוסס על המספר הכולל של הערכים ביחס לכלל דוברי השפה. ביחס לפרמטר מספר הערכים לבדו, ויקיפדיה האסטונית מדורגת במקום העשירי בין כלל הוויקיפדיות.
ויקיפדיה האסטונית הייתה הוויקיפדיה ה-41 שהגיעה לרף של 100,000 ערכים, והוויקיפדיה השלישית בשפה אורלית שהגיעה להישג זה (לאחר ויקיפדיה הפינית וויקיפדיה ההונגרית).
ויקיפדיה האסטונית מתאפיינת בשיעור גבוה יחסית של מפעילי מערכת ביחס לכלל העורכים הפעילים (מעל 9%). לצורך השוואה, בוויקיפדיה הפינית, שיעור מפעילי המערכת ביחס לכלל העורכים הפעילים עומד על 2.5% בלבד. נכון לדצמבר 2017, ישנם 905 עורכים פעילים בוויקיפדיה האסטונית, וכן 33 מפעילי מערכת.
מרביתן המכריע של העריכות בוויקיפדיה האסטונית מקורן באסטוניה גופה, כאשר מספר מצומצם של עריכות נעשות משכנותיה של המדינה בצפון אירופה.
קהילת ויקיפדיה האסטונית
מפגש הוויקיפדים הראשון של הקהילה האסטונית נערך בשנת 2007.
ויקימדיה אסטוניה הוקמה בשנת 2010, כאגודה מקומית (צ'פטר), במטרה לתמוך בפעילותה של ויקיפדיה האסטונית.
מגפת הקורונה במקדוניה הצפונית
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה במקדוניה הצפונית, התפשטה אל המדינה בסוף פברואר 2020.
התפשטות המגפה
ב-26 בפברואר הודיעה מקדוניה הצפונית על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. מדובר באישה בת 49 אשר חזרה למדינה לאחר ביקור של שבועיים אצל קרובי משפחה באיטליה היא הייתה חולה במשך שבועיים ונבדקה בתחילה וטופלה במוסד בריאות באיטליה. מיד לאחר חזרתה למקדוניה הצפונית, היא הועברה היישר למרפאת מחלות זיהומיות בסקופיה.
ב-10 במרץ הודיעה מקדוניה הצפונית על סגירת כל בתי הספר, גני הילדים והאוניברסיטאות בכל רחבי המדינה למשך שבועיים. בנוסף על כך, פרסמה המדינה אזהרת מסע ואסרה נסיעה למדינות אשר נפגעו מאוד מהנגיף (כמו: סין, דרום קוריאה, איטליה, גרמניה, צרפת ועוד), אסרה על קיום אירועים ציבוריים וסגרה את כל אירועי הספורט לציבור.
ב-13 במרץ הכריזה ממשלת מקדוניה הצפונית על מצב חירום בעיריות דבאר וצנטר זופה. כל התנועה בתוך ומחוץ לשתי הערים בהסגר נאסרה, ורק אנשים שגרים במקום הורשו לחזור לביתם. בהמשך קיבל הנשיא פנדרובסקי החלטה על להתסייע בצבא באזורים הנגועים בדבאר ובצנטר זופה. כמו כן הוכרז כי כניסתם של אזרחים זרים למדינה המגיעה מ"מדינות בסיכון גבוה" להדבקה בנגיף תתחיל להידחות.
ב-17 במרץ החליטו מנהיגים פוליטיים לדחות את הבחירות המוקדמות לפרלמנט שנקבעו ל-12 באפריל עקב התפשטות נגיף הקורונה.
ב-18 במרץ הודיע ראש ממשלת מקדוניה הצפונית, אוליבר ספאסובסקי כי הממשלה שוקלת להכריז על מצב חירום לאומי במדינה, דבר שלא קרה מעולם. מצב החירום הלאומי הוכרז רשמית על ידי נשיא מקדוניה הצפונית, סטבו פנדרובסקי בהמשך אותו יום ובעקבות אירוע זה, מאז פוטר הפרלמנט, זכתה הממשלה לסמכות חקיקה וביצוע.
ב-21 במרץ הטילה ממשלת מקדוניה הצפונית עוצר כאמצעי הגנה מפני התפרצות הנגיף. העוצר יתקיים בכל יום, החל מ-22 במרץ מהשעה 9 בערב עד 6 בבוקר.
ב-22 במרץ הודיעה מקדוניה הצפונית על מקרה מוות ראשון בשטחה כתוצאה מהדבקה בנגיף הקורונה. לדברי שר הבריאות הצפון מקדוני, ואנקו פיליפשה הקורבן היא אישה בת 57 אשר נפטרה בבית חולים בקומאנובו שנמצאת בצפון המדינה.
צעדי מנע
אמצעי ההכנה נגד התפרצות אפשרית של מגפת הקורונה במקדוניה הצפונית, החלו בסוף ינואר 2020. צעדים לאומיים נגד המגפה הובלו על ידי שר הבריאות של מקדוניה הצפונית, ואנקו פיליפשה והנציבות הלאומית למחלות זיהומיות.
ב-27 בינואר, החלו מצלמות תרמיות שהותקנו בשדה התעופה סקופיה לעקוב אחר הנוסעים המגיעים מאיסטנבול ומדובאי המשמשים שדות תעופה מקשרים לסין, שהייתה באותו הרגע מוקד המגפה. לאחר הפגישה הראשונה עם נציג ארגון הבריאות העולמי, ג'יהאן טווילה, הוערכה מוכנות המדינה לגילוי מוקדם ולעצירת התפשטות הנגיף כמשביעת רצון. שר הבריאות, ואנקו פיליפשה הודיע כי מערכת הבריאות בצפון מקדוניה מוכנה לחלוטין להתפרצות אפשרית. בנוסף למצלמות התרמיות, חולקו עלוני מידע לתחנות המשטרה ובדיקות המותאמות אישית בכל מעבר הגבול.
עונת 2017/2018 בליגת העל בכדוריד
עונת 2017/2018 בליגת העל בכדוריד  הייתה העונה ה-65 של תחרות ארצית בישראל. הליגה כללה 12 קבוצות. לאחר שני סיבובים, שמונה קבוצות המשיכו את האליפות בשיטת פלייאוף.
בהתאם לתוצאות של העונה הקודמת בליגת משנה, לליגת העל עלתה הפועל קריית אונו. מכבי קריית מוצקין הייתה אמורה לרדת ליגה אך בסופו של דבר נותרה בעקבות התפרקות אס"א תל אביב. העונה הסדירה החלה ב-25 בספטמבר 2017 המחזור ה-22 הסתיים ב-28 במרץ 2018. העונה הסתיימה ב-11 במאי בניצחון של הפועל ראשון לציון בסיום מפגש שכלל 3 משחקים. זו הייתה האליפות ה-18 בתולדות המועדון.
הקבוצות שסיימו את העונה במקומות 9-12 שיחקו בבית תחתון. הקבוצה שסיימה במקום האחרון הפועל קריית אונו ירדה ליגה. מכבי קריית מוצקין וא.כ. נס ציונה לאחר משחקי מבחן עם קבוצה של הליגה השנייה שרדו. במקום הקבוצה שירדה, לליגת העל לעונת 2018/2019 בליגת העל בכדוריד עלתה קבוצה בודדת.
התזמורת הסימפונית של במברג
התזמורת הסימפונית של במברג (בגרמנית: Bamberger Symphoniker) היא תזמורת סימפונית גרמנית שבסיסה בבמברג. זוהי אחת התזמורות היוקרתיות בגרמניה.
היסטוריה
התזמורת הוקמה ב-1946 בעיקר מנגנים גרמנים שגורשו מצ'כוסלובקיה לאחר מלחמת העולם השנייה, שהיו בעבר חברים בתזמורת הפילהרמונית הגרמנית של פראג. התזמורת קיבלה את התואר "הפילהרמונית של מדינת בוואריה" בשנת 1993.
מאז 1993, ביתה של התזמורת הוא אולם הקונצרטים והקונגרסים של במברג, בעל הכינוי "סימפוניה על הרגניץ". קונצרטים לפני 1993 ניתנו בבניין דומיניקני. התזמורת זוכה לתמיכה כספית מהמדינה החופשית של בוואריה, העיר באמברג, מחוז אוברפרנקן ומחוז במברג. ממשלת בוואריה הפרישה את החובות הכספיים של התזמורת ב-2003.
ג'וזף קילברת' היה המנצח הראשי הראשון של התזמורת. מנצחים ראשיים נוספים כללו את ג'יימס לורן, הורסט שטיין וג'ונתן נוט. בספטמבר 2016, התמנה יאקוב הרושה למנצח הראשי החמישי של הסימפונית של במברג, עם חוזה ראשוני של ארבע עונות. ביוני 2018, הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו של הרושה כמנצח הראשי שלה עד לעונת 2025–2026. הרברט בלומסטדט מונה למנצח כבוד של התזמורת במרץ 2006. כריסטוף אשנבאך הפך למנצח כבוד של התזמורת ב-2016.
התזמורת מזוהה עם פרס הניצוח התלת שנתי של גוסטב מאהלר, שהוקם במהלך כהונתו של נוט, וחתן הפרס הראשון בתחרות בשנת 2004 היה גוסטאבו דודאמל. התזמורת ביצעה מספר הקלטות עבור Vox רקורדס עם יונל פרליה ויאנוש פירסט, שחלקן הוצאו מחדש בתקליטור. התזמורת הקליטה מוזיקה של חואקין טורינה עבור RCA רקורדס עם המנצח אנטוניו דה אלמיידה.
התזמורת מונה 101 נגנים, ביניהם 40 כנרים.
הכנר הישראלי יעקב רובינשטיין היה הכנר הראשי של התזמורת בין השנים 1995–2009.
דוד שמש
דוד שמש הוא דוד חימום המשתמש באנרגיה סולארית לחימום מים. הדוד נועד לשימוש ביתי, תעשייתי וכן לשימושים נוספים. שיטת חימום זו נפוצה מאוד במשקי בית במדינת ישראל בימי שמש.
היסטוריה
המתקן הראשון לחימום על ידי השמש היה תנור שמש, שפותח לראשונה על ידי בוטנאי שווייצרי בשם הוראס דה-ססר, בשנת 1777. המתקן הורכב מקופסת עץ שהכילה קולט ומכל שבו ניתן היה לחמם מרק. דוד השמש מהסוג הנפוץ כיום בישראל פותח על ידי דוקטור צבי תבור, מחלוצי השימוש באנרגיה סולארית בישראל.
גוף חימום
גוף חימום חשמלי משמש בתקופות בהן אין מספיק אור שמש וקר כמו בחורף או כאשר צריכת המים גדולה מנפח מכל המים שחומם על ידי השמש. הגוף עשוי מצינורית שמיוצרת מנחושת או מנירוסטה בקוטר של כ-8 מ"מ. בתוך הצינורית מושחל חוט להט בצורה ספירלית אשר מבודד ממגע בצינורית על ידי אבקה דחוסה. בקצות חוט הלהט מותקנים קצוות מוליכים עם ראשי הברגה שאליהם מחברים את כבלי הזינה המגיעים לדוד. כל דודי השמש בישראל מכילים גוף חימום. כיום, רובם המכריע של גופי החימום הם גופי חימום טבולים, כלומר: באים במגע עם המים. עקב קשיות המים בישראל, נוצרת על גוף החימום שכבת אבנית (כדוגמת גוף החימום בקומקום), אשר גורמת עם הזמן להתנגדות גוברת והולכת של חוט הלהט והוא נשרף (בדומה לחוט להט של נורת ליבון).
מכל המים
המכל הוא בדרך כלל בצורת גליל מוארך העשוי מפלדה עמיד בפני לחץ מים שסביבו גליל פח מגולוון כאשר ביניהם קיים חומר בידוד תרמי מפוליאוריתן מוקצף (בעבר השתמשו לצורך הבידוד בצמר סלעים). חלקו הפנימי של דוד הפלדה מצופה בחומר מבודד שנועד למנוע התפתחות קורוזיה וחלודה. מצויים בשוק מספר ציפויים: ציפוי צבע (פנולי או אפוקסי), ציפוי מלט (פוליטון) וציפוי אמייל. רוב דודי השמש בישראל הם בעלי ציפוי מלט שהוא זול יותר מאמייל. על פי התקן הישראלי מותר השימוש בציפוי בטון בעובי של לפחות מילימטר אחד. במדינות אחרות ציפוי בטון אסור לגמרי, מכיוון שהוא סובל מבלייה ועם הזמן מתפתחות קורוזיה וחלודה. אלו עשויות להפריש למים בדוד מתכות כבדות כעופרת, ניקל וקדמיום, ברמות הגבוהות מהתקן המותר ובכך לסכן את בריאות השותים את המים מהדוד. ביוני 2014 המליצה ועדה של מכון התקנים הישראלי לאסור מכירת דודי שמש מבוּטָנים, אך המליצה לתת שנה לאיסור על שיווק בדודים אלו, כדי שיצרנים יוכלו להיערך לשנות את קווי הייצור. לעומת זאת משרד הבריאות התנגד לאשר ארכה לציפוי המלט, מסיבות בריאותיות.
בנוסף לדודי פלדה, יש יצרנים המציעים דודי נירוסטה, שאינם סובלים כלל מקורוזיה, אך עלותם גבוהה משמעותית מעלות דודי הפלדה.
הקולטנים
קולטן שמש הוא תיבה מלבנית, שעשויה רובה ממתכת, פרט לדופן הקדמית העשויה זכוכית או מפלסטיק שקוף. בתוך קולטן השמש עובר צינור מים מפותל הצבוע בצבע שחור. בצמוד מאחורי הצינור המפותל לוח פח צבוע בצבע שחור שתפקידו להעביר (באמצעות הולכת חום) את החום הנוצר מבליעת קרני השמש שאינן נבלעות בדופן הצינור עצמו.
הקולט מותקן בדרך כלל על גג הבית, או במקום אחר החשוף לשמש. הקולט מותקן בשיפוע, כשהוא פונה דרומה (בחצי הצפוני של כדור הארץ), לשם חשיפה מרבית לקרני השמש.
ניתן להשתמש בפאנל סולארי עבור הדופן האחורית של הקולטנים במקום להשתמש בדופן פשוטה הצבועה בצבע שחור וכך אותו קולטן משמשים הן עבור דוד השמש והן עבור הפאנל הסולארי.
צנרת מים
בדוד סטנדרטי קיימת מערכת צינורות הכוללת ארבעה צינורות, שני צינורות בהם מועברים מים קרים ושני צינורות בהם מועברים מים חמים.
צינור מס' 2 מזין מים קרים מן הדוד אל תחתית הקולטנים, מיקומו: בתחתית הדוד עד הקצה התחתון במערכת הקולטים,
צינור מס' 4 [אספקה ראשית] מספק מים חמים מן הדוד אל מערכת המים הביתית, מיקומו: בתחתית הדוד, שיעור אורכו בגוף הדוד עד קצהו העליון. [מיקומו הפנימי של צינור מס' 4 בראש הדוד נועד להבטיח שכמות המים הראשונה שמגיעה מן הקולטים ומזינה את הדוד בקצהו העליון היא אשר תגיע ראשונה אל צרכן המים]
אופן הפעולה
שלב א' מילוי המים: מערכת המים בדוד ובקולטנים הנה מערכת סגורה, צינור מס' 1 מזין במים קרים את כל מכל הדוד ולאחר שהדוד התמלא לחץ המים מצינור ההזנה דוחק את המים לצינור מס' 2 אל מערכת הקולטנים, כעת מערכת הדוד והקולטנים מלאים במים קרים.
שלב ב' חימום המים: חימום המים נעשה על פי חוק טבע הקובע שחום שואף לעלות כלפי מעלה בעוד הקור שואף לרדת כלפי מטה, כאשר המים שבתוך הקולטנים מתחממים באנרגיית השמש ממילא נדחקים הם כלפי מעלה לקצה הקולטן העליון שם ממוקם צינור מס' 3 ונכנסים לתוך הדוד בקצהו העליון כעת לחץ המים הפנימי דוחק את המים הקרים שבתחתית הדוד אל מערכת הקולטנים אשר בתורם הם דוחקים את המים שנמצאים בתוך הקולטנים כלפי מעלה, אופן הנעת המים בצורה הנ"ל ללא שימוש בעזרים שונים נקרא "תנועה תרמוסיפונית" תנועה זו תימשך ללא הפסקה כל עוד המים שבתוך הקולטנים יהיו חמים יותר מן המים שבתוך הדוד.
שלב ג' אספקת המים: כאשר האדם בבית פותח את ברז המים החמים, נכנסים המים אל צינור מס' 4 אשר פתחו ממוקם בתוך הדוד בקצהו העליון וכנגד כמות המים החמים היוצאת נכנסת כמות שווה של מים קרים ממערכת המים הכללית ואז מתחילה שוב התנועה התרמוסיפונית של המים וחוזר חלילה, חוק טבע נוסף הקובע שמים חמים קלים יותר ממים קרים מבטיח שלא יהיה ערבוב בין המים הקרים שבתחתית הדוד אל המים החמים שבראש הדוד, כך שיוצא שבזמן השימוש דוד המים מחולק ל 3 רמות חום: מים חמים מאוד בראש הדוד, מים פושרים באמצעו, ומים קרים בתחתית הדוד.
מערכת זו מבוססת על כך שדוד המים ממוקם מעל מערכת הקולטים ואז המים החמים יעלו במעלה הצינור כלפי מעלה ותיווצר הסירקולציה אולם כשהמכל ממוקם נמוך יותר מן הקולטים, יש ליצור תנועת מים מאולצת באמצעות מנוע חשמלי זעיר. תחלופה מאולצת מצויה בבתים שבהם מסיבות ארכיטקטוניות הדוד ממוקם מתחת לקולטנים או בבניינים שבהם מערכת סולארית משותפת.
במקרים רבים מותקן בתוך המכל גוף חימום חשמלי, המשמש לחימום מים כאשר החימום על ידי קרני השמש אינו מספק. סביב גוף החימום ניתן להתקין "שרוול", שמבודד כמות מים קטנה יחסית משאר נפח הדוד ומאפשר חימום של שכבת הדוד העליונה בלבד. בדרך זו נחסכת אנרגיה וזמן בחימום מיותר של כל נפח הדוד. התקן זה מכונה "מאיץ". בשל העלייה המהירה בטמפרטורה שבשרוול מצטברת כמות רבה יותר של אבנית ביחס לגוף חימום שאין סביבו מאיץ.
מערכת סולרית מאולצת/משותפת
במקומות בהם מסיבות ארכיטקטוניות ואחרות אין אפשרות להתקין את הדוודים מעל קולטי השמש ישנה אפשרות להפריד בין המערכות, באופן כזה קולטי השמש מחממים מים שעוברים בתוך צינורות אטומים בתוך הדוד ויוצרים מעין גוף חימום. במערכת זו יש הפרדה בין המים שבקולטי השמש (מעגל החימום) למים שבדוד (מעגל הצריכה), תנועת המים מתאפשרת הודות למשאבת סחרור הפועלת ברציפות ומאפשרת את חשיפת המים לקרני השמש.
השימוש באמצעי זה נפוץ בעיקר בבנייני מגורים רבי קומות כאשר הדוודים מוצבים בתוך הדירה ומתחממים על ידי צינורות מים המזרימים מים שהוחמו באמצעות חוות קולטנים משותפת שמותקנת על הגג, מערכת כזו נקראת גם מערכת סולרית משותפת, היתרון בשיטה זו הוא חיסכון בשטח הגג שאינו יכול להכיל את מספר הדוודים הגדול, יתרון נוסף על פני הדוד הרגיל הוא בטמפרטורת מים גבוהה יותר בצנרת הביתית שאינם מאבדים מחומם בעקבות זרימה בצינורות ארוכים מהדוד שבגג עד בית הדייר.
החסרון באמצעי זה הוא בימים בהם הטמפרטורה באוויר נמוכה מסתחררים לדוד מים קרים מאוד ומקררים את המים כך שחימום המים באמצעות גוף החימום החשמלי עלול להיות ארוך יותר, ניתן לפתור את הבעיה הזו על על ידי התקנת רגש טמפרטורה וברז חשמלי בכניסת מים מהמערכת הסגורה בכל דוד שתגרום לסגירת ברז כניסת אחד הצינורות המובילים את המים לקולטים ובחזרה כל עוד הטמפרטורה של מי הדוד גבוהה מטמפטורת המים במערכת הסגורה.
דוד השמש בישראל
דודי השמש נכנסו לשימוש בישראל באמצע שנות ה-50. בשנת 1955 ייצר מפעל מירומית באשקלון דודי שמש, על פי פיתוח של המהנדס לוי ישר וחברת אולימפיה מכרה גם היא דודי שמש. כבר בשנת 1957 דיווח עיתון דבר שהשימוש בדודי שמש רווח בישראל. באותה שנה התאחדו מירומית ואולימפיה ולשוק נכנסו יצרנים נוספים. בראשית שנות השישים התבסס מעמדו של דוד השמש כסמל להצלחה כלכלית המתנוסס על גג הבית. במחצית הראשונה של שנות ה-60 שילבה מירומית בקולטים שלה את המשטח הסלקטיבי של צבי תבור.
הממשלה לא עודדה שימוש בדודי שמש. חברת החשמל סירבה להעניק מחיר נמוך לצרכני חשמל עבור דודי שמש, כפי שנתנה לבעלי דודי חשמל. חברת שיכון עובדים התנגדה לשימוש בדודי שמש בטענה שהם מביאים לכיעור הנוף העירוני. החברה פעלה להסיר דודי שמש מדירותיה וספקה עם כל דירה שמכרה דוד חשמל.
מחקר שנעשה בשנת 1973 מצא שהשימוש בדוד שמש יקר מהשימוש בדוד חשמל. עם זאת, בזמן עריכת המחקר התקיים תעריף חשמל נפרד לחימום מים, בשונה מהמצב כיום (2021).
בעקבות משבר האנרגיה של שנות השבעים נקבעה בחוק בשנת 1976 החובה להתקין דודי שמש לכל דירה הנבנית בישראל, מלבד לדירות בבתים גבוהים מאוד, שבהם שטח הגג אינו מספיק לחימום מים אפקטיבי. חריג ייחודי בתקנה האזרחית היא שכונת הרובע היהודי בירושלים שבה קיימת תקנה נופית האוסרת על הצבת מתקנים על הגגות, ובכללם נאסרת הצבת דודי שמש.
בישראל נעשה באנרגיה סולארית שימוש רב באמצעות דודי השמש לחימום מים. עד לאחרונה נהוג היה לחשוב שיש דודי שמש בכ-95% מבתי האב, ודודי שמש מספקים 4% מצריכת האנרגיה של המדינה. בדיקה חדשה העלתה שהחוק המיושן, והגידול המשמעותי בבניית בניינים גבוהים, הביאו לירידה מהירה במספרם היחסי של דודי השמש. לפי נתוני מרכז המחקר והמידע של הכנסת בשנת 2012 היו דודי שמש בכ-85% ממשקי הבית ואלו הביאו לחיסכון של כ-8% בצריכת החשמל.
מפעלי תעשייה אינם מחויבים על פי החוק בישראל לחמם מים באמצעות קולטי שמש ומעדיפים את הפתרון הנוח אבל המזהם יותר של שימוש במזוט.
בישראל קיימים כעשרה יצרנים מאושרים על ידי מכון התקנים הישראלי של דודי שמש. במגזר הערבי קיים יצרן אחד של דודי שמש.
היתרים
על פי החוק, כל תוספת על הגג חייבת ברישיון, וכך גם דוד השמש, אך לרוב לא בקשו תושבים רישיונות כאלו. באשקלון נדרשו תושבים לבנות מעקה על הגג שיסתיר את הכיעור של דוד השמש.