cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אודי שרבני
פוליטיקלי אוטו-קורקט
המונח אומר שלהבדיל מהפוליטקלי קורקט שבו הדברים מתואמים לרוח התקופה, הרי שכלפי יצירות ישנות יש קריאה מחודשת ומבטלת עבר, בהקבלה לבודק האיות (אוטוקורקט) המזהה בטקסט מילים החשודות בשגיאת כתיב, ומציע הצעות לתיקון אוטומטי.
מקרים כאלה החלו לצוץ במהלך שנת 2020 דוגמת הסרת הסרט חלף עם הרוח משירותי הסטרימינג של HBO, או המקרה של מייק הנרי שדובב את הדמות "קליבלנד השחור" במשך 20 שנה בסדרה איש משפחה, אך הודיע על התפטרותו בשל היותו לבן, ועוד.
Aquí Yo Mando
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-13 מיליון השמעות.
אוריינות מקצוע ההיסטוריה
דיאלוג
מורה המבקש לטפח דיאלוג ביקורתי בכיתתו מניח שעל מנת להבין היסטוריה יש להבין את הכוחות הפועלים על בני אדם. משום כך, יפעיל בשיעורו שני ממדים של מפגש אנושי: סיפורו של מסע בזמן שעיקרו מפגש של המורה והלומדים עם אירועי עבר באמצעות הטקסט ההיסטורי המספר את סיפורם, וממד הקשר הבין סובייקטיבי – זה של המורה עם תלמידיו ושל אלה בינם לבין עצמם. ולא ניתן להפריד בין שני ממדים אלה והם עצמם משתנים בכל רגע נתון.
Aquí Yo Mando
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בשידור חי ב-10 באוגוסט 2020 בערוץ היוטיוב של קאלי אוצ'יס. בסיכום של עלילתו, כתב סג'יי אלדר מ-The Fader, "קאלי אוצ'יס וריקו נאסטי נראות כשהן משתוללות עם נשק וזורקות גופות בחניונים תת-קרקעיים, תוך שהן מצלמות זה". גם ב-The Daily Californian התייחסו לקליפ וסקרו אותו.
אוריינות מקצוע ההיסטוריה
דיאלוג
קשה מאוד אולי אף בלתי אפשרי לשרטט למפגש כזה קווי מתאר ברורים. על כן מוטב לנו כי נתייחס אל הדיאלוג הפתוח הזה ביתר ענווה ונראה בו, קודם כל סיפור של התקשרות. ייתכן מאוד, שהצעד הראשון לקראת הנחלתה של אהבת ההיסטוריה וגם טיפוחה של אוריינות ביקורתית בקרב תלמידי בית הספר מונח ביישומה של למידה מחוברת. למידה שכזאת עשויה להתרחש כאשר המורה יצליח לנתב את שיעור ההיסטוריה אל מציאות החיים ואל חומרי הנפש של תלמידיו.
Aquí Yo Mando
וידאו קליפ
נכון למרץ 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-3.3 מיליון צפיות.
אוריינות מקצוע ההיסטוריה
דיאלוג
אם בעת הלמידה יוצג הטקסט ההיסטורי כבעיה המבקשת פענוח "כאן ועכשיו", ויאותרו נקודות מגע רבות בין אירועי היומיום ושאלות היסוד של חיי הלומדים בהווה לבין דילמות דומות מן העבר, אם ישכיל המורה להשתמש בעולם השפה ובמושגי התרבות של תלמידיו בהציגו את קווי הדמיון האנושיים לצד חשיפת השוני שבין התקופות ההיסטוריות – סביר להניח שהוא גם יצליח לטפח הנעה אפקטיבית להמשכה של למידה חוקרת. בשדה החינוך נדרשת אם כן, שפה אחרת משפת המחקר ההיסטורי האקדמי. נחוצה יותר מכל שפה של חיבור, של קשב ושל מפגש אנושי: שיעור ההיסטוריה יתנהל אמנם על אודות סיפור של מישהו אחר בהקשר שונה, אבל בה בעת הוא יאפשר התבוננות רגישה ומושכלת של הלומד בחייו שלו עצמו.
טיב הדיאלוג שמתקיים בין מורה לתלמידיו הוא זה שגורם לשיעור ההיסטוריה להיות בעל משמעות, ביחס ובמינון הנכון שבין הרכיבים של מעשה ההוראה – האינטלקטואליים, כמו גם הרגשיים והדמיוניים – יחס שבו רב הסמוי על הגלוי. הוראת היסטוריה טובה, אם כן, איננה צריכה להתמקד בעיצוב מודל של "אוריינות היסטורית ביקורתית" אלא בעיקר בטיפוחו של דיאלוג רגיש ומורכב מאוד בין בני אדם. דיאלוג כזה, הנסמך על אמנות האיזון בין קטבים שונים איננו יכול להתנהל בתוך ידון אקדמי אלא בתוך עולם אנושי. במילים אחרות, אין לו מבנה דעת מובחן שאפשר לפענח את צופני הדקדוק הפנימי שלו ולהציע לאורם מרשם בדוק. במקום כל זאת, אם המורה הצליח, מעשה אמן, למצוא את האיזון הנכון שבין אהבתו להיסטוריה רגישותו לתלמידיו, יכולת לעורר בהם עניין באמצעותו של הסיפור ההיסטורי לבין שימוש אפקטיבי בכמה תובנות חיונית מתחום האוריינות ההיסטורית הביקורתית, נוצר שיעור היסטוריה טוב כמעט מעצמו.
לשם כך, חייב המורה להשתמש בעולם השפה של תלמידיו, להציב להם חצי מפה בדרכן, לשאול שאלות שינחו אותם ולהתייחס אל תחושותיהם ורגשותיהם בלא חשש להשתהות במחיצתם ככל הנדרש. רק בדרך זו יבין המתבגר כי השיח ההיסטורי הוא אמנם על אודות סיפור של אחר, אבל למעשה הוא גם התבוננות בחייו שלו עצמו. למידה מסוג זה, המתרחשת בתוך קבוצת עמיתים יש לה ערך מוסף רב: עשויה היא לאתגר את נקודת מבטו של היחיד, לחשוף אותו לעימות מחשבתי עם אחרים ולאפשר לו להיפתח את מניפה רחבה יותר של אפשרויות פעולה.
לשיעור היסטוריה שני ממדים של מפגש: דיאכרוני – שעיקרו המסע האישי של המתבגר במנהרת הזמן אל היכרות עם דמויות מן העבר; וסינכרוני – המתייחס אל שותפיו של הלומד למסע זה. כך עשוי הלומד להיווכח שפלורליות של עמדות וריבוי זכרונות הם ממאפייניו המובהקים של השדה האנושי ולפתח עמדה סובלנית כלפיהם. בתהליך התפתחותי זה, המאתגר את הלומד לבחון את שיפוטיו המוקדמים, לעמת אותם עם ההווה הדינמי שלו ולפתח לעצמו דרך חדשה של התבוננות במציאות חייו, הוא עשוי להיפרד מאשליות ילדות ומתפיסות סטראוטיפיות. כאשר אנו לומדים את הסיפור ההיסטורי כפסיפס של נרטיבים, וכאשר תהליך זה מתרחש בתוך קבוצת לומדים הטרוגנית מבחינות שונות, יהיה נכון אם ננטוש מעת לעת את הכסות האידאולוגית והקבוצתית וניכנס למעגלי שיח עמוקים ואינטימיים השואפים להתחברות והתקשרות בטריטוריות פרטיות.
עמדה כזו כלפי הסיטואציה הלימודית מחייבת אותנו "להחליף שפה" ולהבין שהמעשה החינוכי שלא כמו המחקר ההיסטורי אינו מחפש אמת מדעית, אלא קודם כל סיפור של התקשרות. הוא מדבר בשפה של זיקות אנושיות, ולכן דווקא החוויה האישית, העמדה האותנטית של הכאן והעכשיו ודווקא, והזיהוי של אזורי הדמיון האנושיים (מה מרגיז, מעציב משמח, במה אני דומה ובמה אני שונה) הם אלו שצריכים לעמוד במרכזו של שיעור ההיסטוריה. תהליך כזה מחייב רפלקציה מתמדת כלפי תהליך ההוראה והלמידה. הלומדים בעזרת המורה צריכים להיות מודעים כל הזמן לשוני שבין הקונטקסט ההיסטורי לעומת מציאות החיים שלהם. רק כך הם גם עשויים להבין את משמעות הזמן ואת עומק ההתפתחויות והשינויים שהביא עמו.
חינוך פוליטי והחשיבות של "סיפורו של האחר" בחברה הישראלית
בחברה הישראלית יש לגישה כזאת היבט חשוב נוסף – הפתיחות הנדרשת לסיפורו של האחר. דווקא במצבי קונפליקט ולנוכח עמדות כל כך מקוטבות, נחוץ דיאלוג בין סיפורי זהות ייחודיים שיוכלו לדבר ביניהם בשפה של זיקות אנושיות. תהליך הוראה המוכן להתמודד עם הקשיים שבהבנת נקודות השסע יכול לאפשר לקבוצת הלומדים כמיקרוקוסמוס חברתי להתקרב אט אט לאפשרות של הכלת הקולות השונים בנרטיב משותף אחד. השתתפות בדיאלוג כזה היא חוויה אקזיסטנציאליסטית הנושאת אופי סיזיפי. אין בו הבטחה לגאולה ואין לו דרך אחרת בהירה. יש מציאות של ריבוי קולות ועמה צריך להתפשר ולחיות. מנקודת המבט הזאת אפשר לומר שהוראת היסטוריה כדו-שיח היא במהותה חינוך פוליטי. חינוך פוליטי שלא כחינוך אידאולוגי המוכתב מלמעלה, אמור לסייע למתבגרים להצטייד בעצם בדעות ובעמדות שיימצאו ראיות בעיניהם ולא להנחיל להם דעה או עמדה פוליטית. הוא פוליטי משום שהוא נועד לטפח את תפקודיהם הפוליטיים של המתבגרים ולעשותם מבינים, נבונים, רציונליים ומוסריים בגישתם ככל שרק ניתן.
במישור הפדגוגי והדידקטי ניתן להשיג זאת רק על ידי בחינת העמדות ההכרתיות, הרגשיות והערכיות כפי שהן נחשפות במפגש עם הסיפור ההיסטורי ותוך בחינת עמדות אלו בקבוצת העמיתים. ברמת מדיניות החינוך הארצית, אפשר שנוכל להגיע לדיאלוג על ידי יצירת תוכנית ליבה שתכיל גרעין תוכן ערכי משותף, שתקבל את הריבוי והגיוון כמאפיינים חברתיים של החברה הישראלית ולעסוק ביחסי גומלין בין יחיד לקבוצה, במפגשים בין תרבויות, בנקודות המגע ובזיקות הגומלין בין חברות, מגזרים, קבוצות אתניות ולאומים שונים. כך במקום קונצנזוס מדומה וכפוי, תוכל תוכנית הליבה לשקף מצע הסכמות משותף, וליצור תשתית קומוניקטיבית הומניסטית וערכית אשר על בסיסה יוכלו בתי ספר, מגזרים וקהילות להתנהל כמערכות חינוך אוטונומיות, שיעצבו וינווטו את תוכנית הלימודים שלהם תוך מתן ביטוי להשקפתן הייחודית.
האוריינות ההיסטורית הביקורתית ודרכי הלמידה הקונסטרוקטיביסטיות אינן אתגר קל, אבל הן הכרחיות כדי לשמור על חוסנה הדמוקרטי של החברה הישראלית. בעידן הדיגיטלי והתקשורתי, ספר הלימוד המוכר מאבד מחשיבותו הפדגוגית. אמצעים חזקים ממנו הם שהופכים להיות מכונני הזהות של הצעירים. לצריכה נבונה וביקורתית שלהם יש לכוון את המחשבה המחודשת של תפיסות היסוד הפדגוגיות המנחות את הוראת ההיסטוריה בישראל.
דניאל שנער
דניאל שנער (נולד ב-1981) הוא איש עסקים וסופר ישראלי, התפרסם בזכות ספרו "שמים אדומים" שעובד לסדרת טלוויזיה באותו שם.
ביוגרפיה
שנער נולד ב-1981 בירושלים. בצעירותו למד בבית הספר בויאר. שנער השתתף במחנה קיץ בשם זרעים של שלום בו שהו בני נוער ישראלים ופלסטינים, חוויותיו במחנה היוו תשתית לכתיבת ספרו שמים אדומים.
כשהתגייס לצה"ל גויס ליחידה 8200 בחיל המודיעין, שם עסק בין היתר בתחומי הטרור הפלסטיני והטרור הבינלאומי. במהלך קורס הקצינים שלו שהיה בתקופת האינתיפאדה השנייה, הוצב לזמן קצר גם במחסום חווארה. שנער שירת כשש שנים.
בשנת 2015 הוא יחד עם חברת ההשקעות 'אקסס אינדסטריז' הוא הקים את חברת ההשקעות "כללטק", חברה שהשקיעה וייעצה לאקסס בהשקעותיה בחברות טכנולוגיה בשלב הצמיחה. במסגרת אחת ההשקעות הראשונות של כללטק, היה מעורב בהנפקת חברת איירון סורס, מהלך שכונה "הנפקת ההייטק הישראלית הגדולה בהיסטוריה".
ספריו
עם תום שירותו הצבאי הוא החל לכתוב מותחן ריגול בדיוני המתאר את יחסיהם של סער ועלי – ישראלי ופלסטיני שגדלו יחדיו כחברי ילדות, וכשגדלו פנו לאפיקים שונים - צה"ל וגדודי חללי אל-אקצא.
בתחילה, הספר לא עבר את אישור הצנזורה הצבאית וועדת השרים למתן היתר לפרסומים, לאחר דין ודברים במשך קרוב לשנה הספר אושר לפרסום.
הספר יצא לאור במרץ 2018 תחת השם שמים אדומים עם יציאתו הפך הספר לרב-מכר וזכה בתואר 'ספר זהב' (מכירה של מעל 20,000 עותקים), ובשנת 2022 הוא הפך ל'ספר פלטינה' לאחר מכירת יותר מ-40,000 עותקים.
בשנת 2021 יצא לאור ספר ההמשך בית הפגודה, אשר מתרחש כעשור לאחר תום האירועים ב'שמים אדומים'. הספר זכה אף הוא לתואר 'רב מכר'.
הפקה טלוויזיונית
הספר שמים אדומים עובד על ידי שנער, רון לשם, דניאל אמסל, עמית כהן ואלון זינגמן לסדרה באותו שם.
בפברואר 2023 הייתה הסדרה מועמדת לפרס "הסדרה הטובה ביותר" בפסטיבל סירייס מאניה (SeriesMania) בעיר ליל בצרפת. ב-22 ביוני 2023 הסדרה התחרתה וזכתה בפסטיבל הסדרות הבין-לאומי בברלין בגרמניה, והייתה הסדרה הישראלית היחידה שזכתה בפסטיבל זה באותה שנה. הסדרה גם זכתה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בהודו "Global India" לשנת 2023. בתאריך 30 ביולי 2023 הסדרה קטפה הישג יוקרתי נוסף וזכתה בפסטיבל בואנוס איירס אינטרנשיונל בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
הסדר משודרת החל מ-19 ביוני 2023, בערוץ רשת 13.
חיים אישיים
שנער נשוי ללירון (סמנכ"לית כספים בחברת הייטק) ואב לשני ילדים, גר בתל אביב.
יאן דלוגוש
יאן דלוגוש (בפולנית:Jan Długosz, בלטינית: Ioannes Dlugossius, Longinus, נולד ב-1 בדצמבר 1415 בבז'ז'ניצה - 19 במאי 1480 קרקוב) היה היסטוריון וכרוניקן פולני, כומר קתולי, גאוגרף, מומחה בהרלדיקה פולנית, ודיפלומט. נודע במיוחד כמחבר ספרי השנים, כרוניקה של ממלכת פולין ב-12 כרכים, אחד מספרי ההיסטוריוגרפיה החשובים של אירופה בתקופה. היה מורה בניו של המלך קז'ימייז' יגיילונצ'יק. כונה "אבי ההיסטוריוגרפיה הפולנית". דלוגוש דגל בקדימות תפקיד הכנסייה ביחס לשלטון המלכותי ובאחדות השטחים הפולניים.
שנים ראשונות
יאן דלוגוש נולד בשנת 1415 בסטארה בז'ז'ניצה (כיום במחוז פאיינצ'נו בפרובינציית לודז' בפולין) במשפחה של בני המעמד האצילי הבינוני (שלאחטה), כבנם של יאן דלוגוש מנייג'לסקה ושל ביאטה בת מרטין. הסמל ההראלדי של המשפחה היה "ראש התאו" (Wieniawa). האב, יאן דלוגוש מנייג'לסקה, הצטיין בקרב גרונוולד והוליד תריסר ילדים משתי מערכות נישואים. שלושה מבניו נשאו את השם הפרטי יאן. דלוגוש למד תחילה בבית הספר של כנסיית הרובע בנובי קורצ'ין, בה פעל אביו כראש היישוב. לאחר מכן, למשך שלוש שנים (1431–1428) למד דיאלקטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב. בשנת 1434 דודו, שכיהן ככומר בקלובוצק מינה אותו כקאנון של כנסיית מרטין הקדוש בקלובוצק. העיר הייתה קודם חלק מאזור אופולה בשלזיה, אבל נכבשה לא מכבר בידי ולדיסלב השני יגיילו.
קריירה
דלוגוש יצא מהאוניברסיטה בלי להשיג דיפלומה ועבד בהמשך כנוטריון ציבורי. התקבל לעבודה אצל בישוף קרקוב, זביגנייב אולשניצקי, והיה בשנים 1431–1455 מזכירו, ראש לשכתו ואיש סודו. אולשניצקי קידם את הקריירה של הצעיר וב-1436 מינה אותו לקאנון בקרקוב. בשנת 1448 נשלח דלוגוש לאיטליה על מנת להשתדל אצל האפיפיור ניקולאוס החמישי לשם קבלת מגבעת הקרדינל שהובטחה מזה זמן רב לאדונו. הצלחת משימה זו פתחה בפני דלוגוש קריירה דיפלומטית ענפה. הודות לכישוריו כנושא ונותן, נשלח דלוגוש בשנת 1449 על ידי המלך קז'ימייז' הרביעי לשליחויות דיפלומטיות בחצר האפיפיור ואחר כך בחצר קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1450 נשלח דלוגוש על ידי המלך קזימיר ורעייתו, זופיה הולשאנסקה כדי לתווך בין יאנוש הוניאדי לאיסקרה יאן מבראנדיס, שליט בוהמיה ואחרי שישה ימי משא ומתן שכנע אותם לחתום על שביתת נשק. בשנת 1455 פרצה בקרקוב דליקת ענק שהחריבה חלק גדול מהעיר ואת הארמון, אבל ביתו של דלוגוש נשאר ללא פגע.
באותה שנה, שנת 1455, אחרי מות הקרדינל אולשניצקי, פרץ ריב בין המלך לקפיטולום של הכמרים על הזכות לבחור לו יורש. דלוגוש שהיה נאמן להשקפתו של המנוח על עצמאות הכנסייה ביחס לממלכה, צידד בקפיטולום ומשום כך סר חינו בעיני המלך והוא הורחק מהפעילות הדיפלומטית, אולם הוא שב לזירה זו כעבור מספר שנים. ב-1461 היה דלוגוש חבר במשלחת הפולנית שפגשה בביטום בשלזיה, את נציגיו של המלך הצ'כי ייז'י מפודבראדי. אחרי דיונים שנמשכו שישה ימים, נכרתה ברית בין שני הצדדים. ב-1466 נשלח דלוגוש אל הלגאט מברסלאו, כדי לקבל ערבות לגבי הנייטרליות של הלגאט במשא ומתן בין הפולנים לאבירים הטבטונים. דלוגוש השיג את המשימה אז החליט המלך קז'ימייז' הרביעי להפקיד בידיו את חינוך בניו. בימי מלחמת שלוש עשרה השנים (1466-1454) ובשיחות השלום שניהל המלך בסוף הקרבות מילא דלוגוש תפקיד במשא ומתן עם האבירים הטבטונים. בשנת 1466 הוא נמנה עם נציגי פולין בחתימת הסכם השלום בטורון בין פולין והקונפדרציה הפרוסית לאבירים הטבטונים. בנוסף הוטלו עליו משימות דיפלומטיות בפראג (1467) ובהונגריה, בבודה (1469) ובווישגראד (1478). כאשר, לאחר מותו של ייז'י מפודבראדי, בשנת 1471, נבחר בנו הבכור של קזימייז' ותלמידו של דלוגוש, ולדיסלב, למלך צ'כיה ליווה אותו דלוגוש לבוהמיה, כמנטור ואפטרופוס של המלך הצעיר; אך עד מהרהבעיות בריאות אילצו אותו לחזור למולדתו. דלוגוש דחה את ההצעה להתמנות לארכיבישוף פראג, אולם זמן קצר לפני מותו התמנה לארכיבישוף לבוב. מינוי זה אושר ב-2 ביוני 1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי, שבועיים אחרי מותו של דלוגוש. יאן דלוגוש מת במאי 1480 בקרקוב והובא לקבורה בכנסיית הארכנגל הקדוש מיכאל וסטניסלב הקדוש - "בזיליקת סטאלקה" בקרקוב.
פעילותו ככרוניקן ומחבר
קיים תיעוד של ספירת מלאי מקיפה של כל נכסיו הרבים של הבישוף שדלוגוש נדרך לערוך בשנת 1444, וידוע כי לצורך עריכתה ביצע מחקר ארכיוני מעמיק, אך הרשימה עצמה לא השתמרה.
דלוגוש כתב כתבי היסטוריה רבים. בהזמנת הקרדינל אולשניצקי כתב את ספרו הידוע ביותר - Annales seu cronicae incliti Regni Poloniae או "הכרוניקה של ממלכת פולין המפורסמת" נודע גם כ-"Historia Polonica" - "ההיסטוריה הפולנית". הספר נכתב בשנים 1455–1480 בשפה הלטינית ב-12 כרכים, והוא מתאר את תולדות פולין מראשיתה האגדית ועד ימיו של דולוגוש. מסופר, בו בין השאר, גם על אירועים היסטוריים בדרום-מזרח אירופה ואף במערב אירופה בין השנים 965–1480. הכרוניקה פורסמה תחילה במהדורות חלקיות. המהדורה המלאה פורסמה בשנים 1701–1703. בין השנים 1961–2006 יצא לאור תרגום לפולנית, כולל את "המפות של ממלכת פולין" - שהוא תיעוד יחיד במינו בתקופתו, המתאר את הגאוגרפיה של פולין, לרבות תיאור מדוקדק של מקורות המים שלה. דלוגוש לא הסתפק בהתעקתם של דיווחי כרוניקנים אחרים, אלא בדק בעצמו מקורות פולנים, הונגריים, צ'כיים, רוסיים, וגרמניים, וכדי להבינם במלואם, התעמק בזקנתו בלימודי שפות זרות. ספריו היו מקור לחומרים היסטוריים עתירי מידע ומהימנים לגבי פולין ולגבי ההיסטוריה העולמית. אמנם פרטי התיאורים ההיסטוריים הם לרוב מוטלים בספק. העניק חשיבות יותר למהימנות הטענות מאשר לסגנון, וביטא בכתביו הרהורים לגבי יד ההשגחה העליונה באירועים ההיסטוריים כשנדרש לכך בכתבי ידו, נהג דלוגוש בצניעות להזכיר את עצמו בגוף שלישי. יצירתו הראשית זו, שנודעה גם כ. כתבי דלוגוש פורסמו לראשונה בשנת 1614 במהדורה חלקית, מצונזרת, בעוד למשך זמן רב למהדורה המוצלחת ביותר נחשבה זו בארבעה עשר כרכים בעריכת קארל מחז'ינסקי - "Joannis Długosz Senioris Canonici Cracoviensis Opera Omnia" שהופיעה בקרקוב בשנים 1863–1887. המהדורה הבקורתית של תולדות פולין הרלוונטית בימינו היא זו שפורסמה בשנים 1964–2003 ב-10 כרכים. יצירתו של דלוגוש השפיעה השפעה רבה על ההיסטוריונים הפולנים המוקדמים, כמו מתיאס ממייכוב.
Liber beneficiorum ecclesiae Craceviensis
דלוגוש כתב ספר זה - "ספר רווחי הבישופות קרקוב" בשלושה חלקים בין השנים 1440–1480. הוא כולל את ההיסטוריה הכנסייתית של העיר קרקוב. ותיאור מפורט של דיוקסיית קרקוב. יש בו פרטים חשובים על ההיסטוריה הכלכלית של העיר. החלק השלישי שנכתב בשנים 1470–1480 מתאר את כל הפרוכיות של הדיוקסיה, לרבות הדיאקוניות ביטום ופשצ'ינה (פלס), שבאותן השנים השתייכו לממלכת בוהמיה.
דלוגוש על תולדות הרוסים
המונח "רוסיה" אצל יאן דלוגוש, משמעו קודם כל אזורי גליציה המזרחית (הליץ') וווהלין ורוסיה האדומה. כמו כן הוא קרא "רוסים" לתושבי האזורים הצפון-מזרחיים והדרומיים של הדוכסות הגדולה של ליטא, שתמכו בשביטריגאילו בעת המלחמה הפאודלית משנות ה-1430, תושבי סמולנסק, ויטבסק ופולוצק. נובגורוד כונתה על ידו "הגדולה והעשירה בין אדמות רוסיה". עם זאת תושבי צפון-מזרח רוסיה לא נכללו על ידו בין ה"רוסים" והוא כינה את ארצם "מוסקוביה" ולהם "מוסקבאים".
תרגומים
ב־1464 - הורה דלוגוש לקונרד גסלן לתרגם את הכרוניקה "הפרוסית בחרוזים" של ויגאנד ממרברוג מגרמנית ללטינית.
אולפילס
אולפילס (בעיבוד לטיני לפי גותית: Ulfilas, Ulphilas  או Orphilas; בגותית: ככל הנראה  Wulfila 𐍅𐌿𐌻𐍆𐌹𐌻𐌰, וולפילה או אולפילה - "זאב קטן"), שכונה "השליח אל הגותים", היה כומר, תאולוג ומתרגם גותי, שכיהן במחצית השנייה של המאה ה-4 כמיסיונר אריאני ובהמשך כבישוף הגותים הטרווינגים. אולפילס המציא את האלפבית הגותי, לימד את אנשיו קרוא וכתוב ותרגם לגותית את התנ"ך והברית החדשה (התרגום מכונה גם הביבליה הגותית, או הביבליה של אולפילס) וקטעי תפילה. אולפילס נודע כמי שניצר את הגותים לנצרות האריאנית, שכן על אף שכבר בשנת 264 לערך התוודעו הגותים לנצרות האריאנית, זו קנתה אחיזה בקרבם רק בתקופת אולפילס והודות לתרגומו את כתבי הקודש הנוצריים לשפתם.
לידתו ומוצאו
פרטים ביוגרפיים רבים של אולפילס נתונים במחלוקת. מקובל לומר כי הוא נולד בשנת 310 בדאקיה ונפטר בשנת 383 בקונסטנטינופול. אולפילס נולד כגותי, דיבר גותית כשפת אם ושמו גותי, אך מוצאו היה ככל הנראה מעורב. הוא היה צאצא של נוצרים מקפדוקיה שנשבו על ידי הגותים באחת מפשיטותיהם לקפדוקיה הרומית בזמן שלטון הקיסר גליאנוס (218–268).
שליחותו בקרב הגותים
אולפילס קיבל חינוך נוצרי ולמד יוונית. את מרבית ילדותו בילה בקונסטנטינופוליס. תאריך מינויו לבישוף ותחילת פועלו כמיסיונר שנויים במחלוקת, אם כי מקובל לומר כי הוכתר כבישוף בשנת 341 על ידי הפטריארך האריאני אוסביוס מניקומדיה (כיום איזמיט שבטורקיה) ובישופים נוספים. עם זאת, שליחותו המיסיונרית בקרב הגותים החלה, כנראה, כעשור קודם לכן.
זמן קצר לאחר שמונה לבישוף שב למולדתו על מנת להפיץ את הנצרות האריאנית. שליחותו אל הגותים נקטעה בשנת 348 כאשר מנהיגי הגותים שראו בניצור אנשיהם אקט כוחני-אימפריאליסטי, החלו ברדיפות אנטי-נוצריות. אולפילס ברח עם חלק מתלמידיו אל מואסיה שבשטח האימפריה הרומית ובשל כך זכה לכינוי "משה החדש". במקורות ההיסטוריים קיימת מחלוקת בנוגע לתפקיד שמילא אולפילס בניצור הגותים, שכן לא ברור האם הוא יזם את ניצורם, או שהקיסר האריאני ואלנס התנה את התיישבות הוויזיגותים בשטח האימפריה הרומית בהתנצרותם ואילו אולפילס רק שימש כעושה דברו. בכל אופן, כנראה השלים אולפילס את ניצור הגותים לפני שחצו את הדנובה והתיישבו בשטח האימפריה הרומית בשנת 375. אולפילס היה מעורב כנראה בפוליטיקה הרומית ונחשב לסמכות תאולוגית מובילה שנים רבות לאחר מותו בשנת 383. ייתכן אף כי השתתף בוועידת קונסטנטינופוליס לפני מותו.
אוקסנצ'יוס
אוקסנצ'יוס (Auxentius) היה בן זמנו ותלמידו של אולפילס ופילוסטורגיוס (368–425) אשר כתב בהיסטוריה הכנסייתית שלו (Historica ecclesiastica), שגורסים כי אולפילס נולד נוצרי אריאני. עם זאת, במחקר כיום מקובל לומר כי אולפילס קיבל חינוך נוצרי אורתודוקסי ולא אריאני, וכי קיבל עליו את האריאניזם בבגרותו.
סוקרטס (380–450)
סוקרטס מקונסטנטינופול גורס כי הוויזיגותים בראשות פריטיגרן קיבלו על עצמם את האריאניזם כאות תודה לקיסר הרומי שעזר להם לנצח את מחנה אתנריך, אף הוא גותי. על פי גרסה זו חלקו של אולפילס בניצור הגותים קטן יחסית - עליו היה לסייע ללמד את הגותים אמונה חדשה שקיבלו עליהם מרצונם. לדברי סוקרטס אולפילס היה במקור קתולי ורק בוועידת קונסטנטינופול של שנת 360 הוא שינה את עמדותיו לאריאניזם. הוא לימד את הגותים את התורה האריאנית בשנת 370, שש שנים לפני שחצו את הדנובה.
סוזומנוס (400–450)
סוזומנוס נתפס פעמים רבות כמי שלא הבין או הוציא מהקשרם אירועים היסטוריים מהמאה הרביעית. לדבריו, הגותים שלחו את אולפילס בראש משלחת בשנת 376 לקיסר ואלנס כדי לבקש אישור להתיישב בשטח האימפריה הרומית. כמו סוקרטס הוא טוען שהיה ריב בין שני השליטים הגותים פריטיגרן ואתנריך ובמסגרת הריב שהתגלע אחרי שהתיישבו בשטח הרומי קיבל פריטיגרן על עצמו את האריאניזם מסיבות פוליטיות גרידא של הכרת תודה לוואלנס וכערבות לכך שיהיה בעל בריתו. לטענת סוזומנוס, אולפילס המיר את דתו לאריאניזם רק כדי לקבל תמיכה ממנהיגים אריאנים שתאפשר לו להמשיך בשליחותו המיסיונרית.
המכנה המשותף באסכולה הניקיאנית הוא כי אולפילס היה אורתודוקסי לפני שהפך לאריאני; הוא לא נעשה אריאני ממניעים דתיים טהורים; קשרים אישיים עם מנהיגים אריאנים בוועידה בקונסטנטינופוליס בשנת 360 השפיעו על החלטתו לקבל עליו את האריאניזם, והיה לו תפקיד מכריע בהמרת הגותים לאריאניזם החל משנת 370. כמו כן, בניגוד לאסכולה האריאנית אשר פורסת את הביוגרפיה של אולפילס מלידתו ועד שנת 360, האסכולה הניקיאנית מתמקדת בחייו הבוגרים בלבד.
האלפבית הגותי
אולפילס המציא את האלפבית הגותי וביסס אותו על השפה היוונית. עם זאת הוא כלל אותיות חדשות שיכולות לייצג צלילים שלא קיימים בשפה היוונית. מטרתו המרכזית בהמצאת האלפבית הייתה תרגום התנ"ך והברית החדשה לגותית, על מנת לסייע לו לנצר את הגותים.
התנ"ך הגותי
הדעה הרווחת היא שאולפילס תרגם את התנ"ך והברית החדשה לבדו, אם כי יש הסבורים שנעזר באחרים. ככל הנראה התנ"ך הגותי נכתב בתקופה בה מצא אולפילס מקלט עם תלמידיו במואזיה. כל כתבי היד של תרגום כתבי הקודש לגותית שהגיעו לידינו הועתקו בתקופת ההתיישבות האוסטרוגותית בצפון איטליה (המאה ה-5 וה-6).
כמעט כל מה שנותר בידינו הוא מהברית החדשה בעוד רק פרגמנטים אחדים מהתנ"ך היהודי שרדו. טקסטים אלו הם העדות המוקדמת ביותר עבור המורפולוגים והבלשנים של השפות הגרמאניות ומהוות נכס חשוב עבור פילולוגים מודרניים. זהו המקור העיקרי לשפה הגותית, הבכירה מבין השפות המערביות הגרמאניות. העובדה שמרבית הגותית הידועה כיום היא בעצם תרגום גותי משפות אחרות מציבה אתגר לתחום המורפולוגיה.
מקור התרגום
ניתן לקבוע כי תרגום הברית החדשה לגותית נעשה מהשפה היוונית ומקובל לומר שהושפע גם מלטינית עתיקה. לא ניתן לזהות בוודאות את המקור על פיו תרגם אולפילס את התנ"ך והברית החדשה. קשה לקבוע מה היה המקור לתרגום התנ"ך על ידי אולפילס שכן רק כשלושה דפים ממנו שרדו. עם זאת, יש להניח כמעט בוודאות שהתרגום נעשה מתרגום לטיני מוקדם של התנ"ך ולא מעברית.
קודקס הכסף
קודקס הכסף (Codex Argenteus) הוא עמוד מכתב יד גותי מרוונה (צפון-מרכז איטליה). עמוד זה הוא העתק ששרד מהמאה ה-6 ובו ארבע הבשורות בתרגומו של אולפילס. ייתכן שהעתק זה, הכתוב באותיות כסף וזהב על רקע קלף צבוע ארגמן, הוכן בשביל תיאודריך הגדול. מקודקס הכסף שרדו 187 עמודים, קצת יותר מחצי, והוא שמור בספריית אוניברסיטת אופסלה בשוודיה.
לשבור את הגלים
לשבור את הגלים (באנגלית: Breaking the Waves) הוא סרט קולנוע דני דובר אנגלית, משנת 1996.
התסריט נכתב על ידי לארס פון טרייר שגם ביים את הסרט שהוא הראשון מטרילוגית "לב הזהב" שלו, הכוללת גם את "האידיוטים" (1998) ו"רוקדת בחשיכה" (2000).
פון טרייר הציעה בתחילה את התפקיד הראשי להלנה בונהם קרטר אך היא סירבה בגלל קטעי המין והעירום. גם שחקניות נוספות סירבו עד שהחליט לתת את התפקיד לאמילי ווטסון שהייתה אז שחקנית בראשית דרכה.
הסרט מתאר את החיים בכפר דייגים בהיילנד הסקוטיים המהווים קהילה סגורה שבמרכזה הכנסייה הסקוטית. האנשים הם דתיים וחמורי סבר ומתייחסים בחשד לכל זר הבא לגור במקום. מי שסוטה מדרכי הכנסייה, מנודה וחייו הופכים לבלתי נסבלים.
הסרט מחולק לשבעה חלקים שביניהם מוקרנת תמונת נוף ומושמעים שירים בביצוע אלטון ג'ון, לאונרד כהן, ג'טרו טול, דיפ פרפל, רוקסי מיוזיק, דייוויד בואי ועוד.
אמילי ווטסון הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ב-1996
הסרט זכה לפרס הגדול (Grand Prix) בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1996
תקציר העלילה
בס מק'ניל (אמילי ווטסון), היא צעירה המתגוררת בכפר דייגים סקוטי ביחד עם אמה וגיסתה האלמנה דורותי ("דודו" - קתרין קרטלידג'). בעברה אושפזה בגלל דיכאון על מות אחיה ומטופלת בתרופות.
היא הכירה את יאן (סטלאן סקארסגארד) העובד על אסדת קידוח והם החליטו להתחתן. הקהילה המקומית מקבלת את יאן כזר ומסתייגת מהנישואים האלה אך בלית ברירה הם מאשרים את הנישואים הנערכים בכנסייה המקומית.
לבס יש אופי בלתי יציב וילדותי. היא משוחחת עם אלוהים, שואלת אותו שאלות (בקול גבוה) ומקבלת תשובות (בקול נמוך). אין לה מושג על סקס והמגע המיני הראשון עם בעלה מתרחש בחדר קטן במהלך טקס החתונה.
יאן נפגע קשות בראשו בתאונת עבודה על האסדה. הוא מוטס לחוף ועובר ניתוח בראשו שבסופו הוא משותק בכל גופו והאון המיני אבד לו.
הוא מבקש מבס להוכיח שהיא אוהבת אותו על ידי זה שתקיים יחסי מין עם זרים ותספר לו על כך. בתחילה היא נרתעת אבל לאחר מספר "שיחות" עם אלוהים היא מסכימה. בתחילה היא מנסה לפתות את הרופא של יאן, ד"ר ריצ'רדסון (אדריאן רולינס), ומתפשטת מולו אך הוא נדהם, מסרב ושולח אותה לביתה. היא מתארת ליאן את היחסים שקיימה עם הרופא אך הוא לא מאמין לה.
יאן מנסה להתאבד ומצבו מחמיר. בס מחליטה שלא עשתה מספיק למענו, לובשת בגדי זונה ומתחילה לקיים יחסי מין עם גברים. עד מהרה מידרדר מצבה. ילדים רצים אחריה וקוראים לה "זונה", אמה מגרשת אותה מהבית והכנסייה מנדה אותה. יאן חותם על הסכמתו לאשפוז כפוי והיא מובלת לאשפוז אך בורחת.
היא מחליטה לעלות כזונה על אניה גדולה אך שם היא נאנסת ונחבלת קשות. היא מובלת לבית החולים שם היא רואה בפעם האחרונה את יאן ונופחת את נשמתה. הכנסייה מסכימה לקבור אותה ללא טקס.
כעבור זמן מחלים יאן חלקית מפציעתו וביחד עם חבריו הם לוקחים את גופתה של בס ומשליכים אותה לים. באותו רגע מצלצלים פעמוני כנסייה.
פני מורדנט
פנלופה "פני" מרי מורדנט (באנגלית: Penny Mordaunt; נולדה ב-4 במרץ 1973) היא פוליטיקאית בריטית מהמפלגה השמרנית המכהנת כחברת בית הנבחרים מטעם מחוז צפון פורטסמות' וכמנהיגת בית הנבחרים והלורד נשיא המועצה, היא כיהנה כשרה למדיניות הסחר במשרד הסחר הבינלאומי בקבינט של בוריס ג'ונסון, כמזכירת ההגנה של הממלכה המאוחדת, כשרה לענייני נשים ושוויון הזדמנויות בקבינט של תרזה מיי.
ביוגרפיה
ב-1995 סיימה תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת רדינג. היא עבדה כמנהלת תקשורת במועצת הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, כיועצת בארגון הובלת המטענים של הממלכה המאוחדת (FTA), שימשה דירקטורית בארגון "Community Fund" שעסק בחלוקת רווחי הגרלת הלוטו וב-2006 מונתה לאחראית לנושא אסטרטגיה במועצת המנהלים של ארגון "Diabetes UK" הפועל בתחום הסוכרת. ב-2009 התגייסה לכוחות המילואים של הצי המלכותי הבריטי, היא שירתה באוניית הלוחמה האמפיבית אה"מ "בולוורק" ("HMS Bulwark") והשתתפה במשימה בעיראק. ב-2013 עברה לשרת בבסיס יבשתי. באפריל 2019 העניקה לה המלכה דרגת כבוד של קומנדר וב-2021 דרגת כבוד של קפטן.
כחברת המפלגה השמרנית, כיהנה כראש מטה הצעירים של המפלגה בתקופת שלטונו של ג'ון מייג'ור, לאחר מכן שימשה דוברת במטה של מנהיג המפלגה ויליאם הייג. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 שימשה אחראית לנושא התקשורת הזרה במטה הקמפיין של ג'ורג' ווקר בוש וסייעה לו גם במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004.
במאי 2015 מונתה לשרה זוטרה במשרד ההגנה, וביולי 2016 מונתה לשרה זוטרה במשרד העבודה.
בנובמבר 2017 מונתה לשרה לפיתוח בינלאומי במקומה של פריטי פאטל שנאלצה להתפטר, באפריל 2018 מונתה בנוסף לשרה לענייני נשים ושוויון הזדמנויות במקומה של אמבר ראד. במאי 2019 מונתה על ידי ראש הממשלה תרזה מיי למזכירת ההגנה במקומו של גווין ויליאמסון. מורדנט היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. היא כיהנה בתפקיד עד כניסתו של בוריס ג'ונסון לתפקיד ראש הממשלה ביולי 2019.
בפברואר 2020 מונתה על ידי ג'ונסון למנהלת השכר הכללית. בספטמבר 2021 מונתה לשרה למדיניות הסחר במשרד הסחר הבינלאומי. בספטמבר 2022 מונתה למנהיגת בית הנבחרים והלורד נשיא המועצה.
מורדנט היא גרושה. ב-2014 השתתפה בתוכנית המציאות "!Splash" בה המשתתפים מתחרים בקפיצה למים.
מועמדות לראשות המפלגה השמרנית
ביולי 2022 הכריזה מורדנט על מועמודתה לראשות המפלגה השמרנית וראשות הממשלה. היא נחשבה לאחת המועמדות המובילות לאחר פרישתו מהמרוץ של שר ההגנה בן וולאס, ובסיבוב ההצבעה הראשון זכתה במקום השני מבין שמונה מועמדים, לאחר רישי סונאק, עם 67 תומכים. בסיבוב ההצבעה השני סיימה שנייה עם תמיכה של 83 חברי פרלמנט. בסיבוב השלישי קיבלה 92 קולות וסיימה שוב שנייה אחרי סונאק. בסיבוב הרביעי סיימה שלישית לאחר סונאק וליז טראס ולא העפילה לשלב ההתמודדות בקרב כלל חברי המפלגה.
סרטון שנועד לקדם את מועמדותה עורר ביקורת לאחר שנכללו בו תמונות של האצן אוסקר פיסטוריוס, שהורשע ברצח חברתו ב-2013, ובעקבות כך נערך הסרטון. מורדנט גם הואשמה במהלך הקמפיין על ידי פעיל השמאל והפרשן הפוליטי אוון ג'ונס כי היא "משליכה א. נשים טרנסג'נדרים.ות מתחת לאוטובוס כדי לקדם את הקריירה של עצמה", לאחר שחזרה בה מאמירה שלה מ-2018 לפיה "נשים טרנסג'נדריות הן נשים וגברים טרנסג'נדרים הם גברים" וטענה כי נשיות היא על בסיס ביולוגי בלבד.
החבר (ארגון)
החבר היה ארגון של סטודנטים ציוניים. הארגון הוקם בשנת 1911 בשווייץ על ידי סטודנטים יהודיים יוצאי רוסיה.
פעילות הארגון לפני מלחמת העולם הראשונה
אף שארגון "החבר" היה, כאמור, ארגון של סטודנטים ציוניים של יהודי רוסיה, הוא הוקם בשווייץ בעיר בזל בה היו סטודנטים יהודים רבים. מאז שנת 1887 השלטון הרוסי הגביל את קבלת היהודים למוסדות ההשכלה הגבוהה בתחומי האימפריה הרוסית, ורבים מיהודי רוסיה למדו במוסדות ההשכלה הגבוהה במדינות אירופה. כמו כן, ברוסיה התנועה הציונית לא קיבלה מעמד חוקי, אך לסטודנטים שלמדו מחוץ לגבולות האימפריה היה חופש מלא לעסוק בפעילות ציונית. אף שעל הקמת הארגון הוכרז באופן רשמי בשנת 1912 הרי שיסודות הארגון הונחו כבר בשנת 1911. סניפי הארגון בנוסף לשווייץ התקיימו גם בצרפת, בלגיה, גרמניה ואוסטריה. מטרת הארגון הייתה הפצת הרעיון הציוני בקרב הסטודנטים היהודיים והמאבק נגד ההתבוללות. בנוסף לפעילות הציונית הארגון עסק במתן עזרה לסטודנטים יהודיים נזקקים. תנועת "החבר" לא גילתה הזדהות מפורשת עם מפלגה מסוימת וקיבלה לשורותיה סטודנטים ציוניים בעלי דעות שונות. הארגון גם הוציא עיתון ברוסית ששמו " Еврейский студент " (הסטודנט היהודי)
פעילות הארגון בתקופת המלחמה והמהפכה
בשנת 1914 התחילה מלחמת העולם הראשונה. מרבית הסטודנטים למדו ברחבי חזרו לרוסיה. רק בשווייץ שהייתה נייטרלית נשאר סניף פעיל של "החבר", אך מרבית הפעולות של "החבר" מאז מלחמת העולם הראשונה הייתה ברוסיה. עיר הבירה -פטרבורג (בה היו מוסדות השכלה הגבוהה רבים) הפכה לעיר בה היה מרכז "החבר", ואולם סניפי הארגון נפתחו גם בערים אחרות ברוסיה בהן היו מוסדות ההשכלה הגבוהה. "החבר" השתדל גם לחדש הופעת העיתון שלו, אך לקבל רשות מן השלטונות הרוסיים זאת לא הייתה משימה פשוטה, והעיתון "הסטודנט היהודי" התחיל להופיע רק בשנת 1915, ואולם גם כאשר השלטונות הסכימו לתת אישור להופעת העיתון, הם לא היו מוכנים לתת לארגון מעמד חוקי, וכמה מפעלי הארגון אף נעצרו. מעמד החוקי לארגון "החבר" ניתן רק אחרי שבפברואר 1917 התרחשה ברוסיה מהפכה דמוקרטית, וכל המגבלות לפעילות פוליטית בוטלו. בין פברואר לאוקטובר של שנת 1917 פעל "החבר" בצורה חופשית וחלה התרחבות ניכרת בפעילות הארגון. היו לו כ-100 סניפים. בראש הארגון עמדו אברהם אידלסון ( עלה לארץ ב-1921), אלכסנדר עזר יבזרוב (עלה ב-1921), ויצחק וילנצ'וק (עלה ב-1926).
פעילותו של "החבר" תחת השלטון הקומוניסטי
אולם תקופת החופש ברוסיה לא נמשכה זמן רב. באוקטובר 1917 הבולשביקים הגיעו לשלטון וברוסיה פרצה מלחמת האזרחים. במצב כזה הקשר בין מרכז "החבר" לבין סניפים מקומיים נחלש. חלק מחברי הארגון עזבו את רוסיה ועלו לארץ ישראל, ואך פעילות של "החבר" נמשכה. אף כי משנת 1920 התחיל השלטון הקומוניסטי לאסור פעילים ציוניים כולל פעילי "החבר". בשנת 1921 פסקה מלחמת האזרחים והשלטון הקומוניסטי הכריז על מדיניות כלכלית חדשה שהייתה ליברלית יותר במידת-מה ממדיניות הקודמת. בעקבות כך ראשי "החבר" חשבו שהם יוכלו לשקם את פעילות הארגון. הם ביקשו לחדש את הוצאת הירחון "הסטודנט היהודי" (בשפה הרוסית). בשנת 1922 ניתן הרישיון והירחון התחיל להופיע, אך מהר מאוד הסתבר כי ליברליזציה מסוימת בתחום הכלכלי לא הביאה לשינוי ביחסו של שלטון לציונות, והוא נשאר שלילי. הירחון סבל מקשיי צנזורה ונסגר בשנת 1923. חברי הארגון שהמשיכו בפעילות ציונית גורשו ממוסדות ההשכלה הגבוהה וחלקם נעצרו. במצב כזה החליטו ראשי "החבר" שאין טעם בקיומו הנפרד של הארגון וכדאי להתאחד עם ארגוני נוער ציוניים אחרים. וכך ב-1924 הוקמה ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה. הארון התקיים במחתרת בשנות ה-20, אך חוסל בשנות ה-30. עם זאת, חלק מחברי הארגון הצליח לעלות לארץ.
אהרן טרייטל
אהרן (אהרל'ה) טרייטל (נולד ב-1 באוקטובר 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, צלם, עורך, ובמאי סרטי תעודה.
זוכה מענק פרלוב על סרטו "אותו האיש" וכן זוכה פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל Fantaspoa בברזיל עבור תפקידו ב"תיקון".
ביוגרפיה
טרייטל נולד למשפחה חרדית חסידית בבני ברק כילד ה-13 במספר להוריו. התחנך ב'חדר' ובישיבות חסידיות ובגיל 15 עזב את העולם החרדי.
בוגר מצטיין של המחלקה לקולנוע בבית הספר התל אביבי "מנשר לאמנות" שבדרום העיר.
פילמוגרפיה
ב-2015 הופיע בתפקיד 'חיים אהרן' בסרט "תיקון" בבימויו של אבישי סיון. על תפקידו זה זכה באותה השנה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל "fantaspoa" שבברזיל.
ב-2018 זכה במקום הראשון בתחרות הפיצ'ינג על שם דוד פרלוב על סרטו "אותו האיש" ובשנת 2019 הושלמה עשייתו של הסרט. ועדת השופטים הבהירה את בחירתה על פי הנימוק כי "מצאנו את "אותו האיש" של אהרן טרייטל כבעל פוטנציאל להפוך לסרט מרתק. בבסיס הסרט נמצאת תעלומה בלשית שהיא גם סיפור משפחתי יוצא דופן, המקביל באופן מרגש למערכת היחסים בין הבמאי לבין אימו... בשולי הדברים ישנה גם נגיעה אקטואלית מסקרנת, שאולי תשפוך אור על פרשה שמטרידה את החברה הישראלית בשנים האחרונות, חטיפת הילדים בשנות ה-50 ." הסרט השתתף בתחרות הסטודנטים בפסטיבל דוקאביב באותה שנה וכן בתחרות של פורום היוצרים הדוקומנטריים בישראל.
ב-2019 חזר לשתף פעולה עם אבישי סיון והשתתף בסרטו "מותו של זה". מאוחר יותר באותה שנה הופיע גם בתפקיד "משה מלך המשיח" בסדרה "נורמלי" שביים אסף קורמן.
בנובמבר 2020 עלה לשידור בכאן 11 הסרט "במסתרים" בבימויה של לינה צ'פלין בו שימש טרייטל כתחקירן וכן כצלם נוסף.
כמו כן שימש טרייטל כיועץ דת בסרט "סיפור אחר" של הבמאי האוטר הישראלי אבי נשר.
לאחרונה טרייטל מופיע בסדרה "מלאך משחית" כיהודל'ה, אברך חסידי מקהילת "ברודי", המנהל מלחמת חורמה נגד מוסד "עזרת נשים" הטיפולי, בו שהתה אשתו החולנית.
חיים אישיים
נשוי לאיילת טרייטל-סיגל, אותה הכיר ב-2014.
עמרם זילברמן
עמרם זילברמן (10 באוקטובר 1927 - 14 באוקטובר 2004) היה קשת פאראלימפי ישראלי.
זילברמן היה בן למייסדי מושב חרות. למד בבית הספר החקלאי מקווה ישראל והיה נוטר.
במלחמת העצמאות נפצע קשות במבצע דני בקרב על בית נבאללה. הוא נותר משותק בפלג גופו התחתון ונעזר בקביים.
ב התחרה בחץ וקשת ובמקצה המוקדמות דורג במקום ה-36 והאחרון.
זילברמן נפטר ב-2004 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
ע.ז.ר.ה - איגוד דוברי אנגלית
ע.ז.ר.ה (ESRA) אגוד דוברי אנגלית, היא, נכון ל-2021, העמותה התנדבותית הגדולה ביותר בישראל של עולים דוברי אנגלית, הפועלת לחיזוק החברה הישראלית, סיוע לעולים להתערות בחברה וצמצום פערים חברתיים וחינוכיים בפריפריה. העמותה נוסדה בשעת 1979 על ידי מיכל (מרל) גוטמן ומנכ"לית העמותה משנת 2017 היא סאני מרשנסקי.
פעילות
העמותה מסייעת ומקלה על התאקלמותם והשתלבותם של עולים דוברי אנגלית בחברה הישראלית.
בשנת 1992 זכתה העמותה באות הנשיא להתנדבות ובשנת 1999 מייסדת ונשיאת הכבוד, מיכל גוטמן, זכתה באות על מנהיגות בהתנדבות וכן לתעודות הערכה והוקרה על העשייה החברתית לקידום החברה הישראלית ולקליטת עלייה.
העמותה מפיצה מגזין עבור דוברי האנגלית בישראל וכן מפעילה חנויות יד-2 לטובת הקהילה, בהן היא מעסיקה סטודנטים במלגה ואנשים בעלי צרכים מיוחדים.
פרס לורנס אוליבייה למחזמר החדש הטוב ביותר
פרס לורנס אוליבייה למחזמר החדש הטוב ביותר הוא פרס שנתי המוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 בשם פרסי איגוד תיאטרון הווסט אנד ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
ז'ארד חאסה
ז'ארד חאסה (בצרפתית: Jared Khasa; נולד ב-4 בנובמבר 1997 בקינשאסה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הוא כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
קריירת מועדונים
בשנת 2015 החל חאסה לשחק בקבוצת המילואים של לה האבר. ב-31 בינואר 2016 חתם בפ.צ. סיון מליגת העל השווייצרית. בהתחלה הושאל לפריבור מהליגות הנמוכות בשווייץ, ועם חזרתו החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פ.צ. סיון, במדיה ערך 45 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-13 באוגוסט 2023 חתם חאסה על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
התאומים קרלסון
קייל וליין קרלסון (באנגלית: Carlson Twins; נולדו ב-24 בדצמבר 1978) הם זוג אחים תאומים דוגמנים אמריקאים.
ביוגרפיה
קייל וליין נולדו במינסוטה לאם סייעת לאחות ואב בעל חברה.
הם למדו לתואר במנהל עסקים מאוניברסיטת וינונה (Winona State University).
הם התחילו את קריירת הדוגמנות שלהם כשהתגלו בקניון בוויסקונסין ובמהרה נהפכו לדוגמנים מצליחים בתעשיית האופנה הבינלאומית.
הם עבדו עבור ארמאני ואברקרומבי אנד פיץ' והפופולריות שלהם אף עלתה שהופיעו בקטלוג "A&F Quarterly".
ליין התמודד בפרק של התוכנית אפקט הפחד.
ב-2004 שיחקו בקומדיית המצבים של פוקס "Quintuplets".
טיסהפישפקי
טיסהפישפקי (בהונגרית: Tiszapüspöki) הוא כפר במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק בנפת טרקסנטמיקלוש.
מיקום
טיסהפישפקי ממוקמת על הגדה השמאלית של נהר הטיסה, בשכנות לכפר הגדול סאיול, כשמונה קילומטרים צפונית מערבית מטרקסנטמיקלוש.
התאומים קרלסון
ביוגרפיה
ב-2007 קייל הופיע בתוכנית "Deserving Design" בה בכל פרק משפחה מציגה למעצב פנים חדר בביתם אותו הם מעוניינים לעצב מחדש.
ליין משמש כחבר בהנהלת הארגון "ילדי החמניות" שיוסד על ידי הדוגמנית הלנה הודובה במסגרת תפקידו הוא יזם מספר אירועי צדקה ובין היתר ארגן ב-2010 ערב לקידום מודעות לאוטיזם.
טיסהפישפקי
היסטוריה
טיסהפישפקי והאזורים הסובבים אותו היו מיושבים מאז ימי קדם. ניתן להסיק משברי הכדים שאנשי התרבות הפורחת של "קרש" התגוררו בעבר באזור. מתקופות מאוחרות יותר נותרים לנו סיר סרמאטי, קערה ושאר כלי חרס. בין היתר נמצאה טבעת כסף בבתי הקברות של תקופת כיבוש הונגריה על ידי השבטים ההונגרים (התיישבות המדיארים במרכז אירופה).
האזכור הראשון של היישוב בכתב הוא בשנת 1009, כאשר הוקמה הבישופות של אגר. מאוחר יותר תעודה של בלה הרביעי, מלך הונגריה מאשרת את שטר הקניין של בישופות אגר, בשנת 1261.
במאה ה-16 הגיע היישוב לשיא פריחתו. משנת 1622 מתנהל רישום לידות ומיתות ביישוב, ובשנת 1643 נבנתה הקפלה החדשה. בין השנים 1692–1699 נרשם היישוב כמקום לא מיושב, אלא כערבה. אחרי 1718, המתיישבים באו מהעיר אגר מה"יאסשאג" (Jászság-כלומר ארץ ה"יאסים") וכן מגליציה ביניהם גם יהודים. אז הופיעו ביישוב גם "בעלי המלאכה" הראשונים, טוחני קמח, יצרני לבנים בשריפה, יצרני מגפיים.
היישוב הועבר לזמן מה למחוז סטמאר בשנת 1804. ביישוב נערך ויסות והעמקת אפיק נהר הטיסה בין השנים 1851–1932.
פוארטו דסאדו
פּוּאֶרְטוֹ דֶּסֶאַדוֹ (בספרדית: Puerto Deseado) היא עיר בפרובינציית סנטה קרוס בארגנטינה. העיר שוכנת על הגדה הצפונית של נהר דסאדו, בקרבת המקום בו הוא נשפך אל האוקיינוס האטלנטי, במרחק של 788 קילומטרים מריו גז'גוס, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 2,204 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי המשלחת של פרדיננד מגלן ב-1520.
ב-1586 הפריבטיר של תומאס קוונדיש האנגלי "דיזייר" (Desire, מילולית: תשוקה, חשק), ביחד עם שתי ספינות נוספות, נכנסו לשפך הנהר וחנו שם למספר ימים ואחרי כן המשיכו בדרכם. קוונדיש החליט לקרוא למעגן "פורט דיזייר" (Port Desire), על שם ספינת הדגל שלו. ב-1591 קוונדיש הנהיג משלחת נוספת של 5 ספינות, כשהפעם הוא פיקד על ספינה בשם "לסטר גליאון" ואילו ג'ון דייוויס פיקד על הדיזייר. לאחר שהמשלחת לא הצליחה לעבור את מצר מגלן "דייזייר" וספינה נוספת הצליחו לחזור לפורט דיזייר ב-20 במאי 1592 והמתינו שם לשאר הספינות. לאחר שאלו לא חזרו עד אוגוסט הם החליטו להמשיך במסעם, אך בעקבות מזג אוויר גרוע הם נאלצו להגיע לאיי פוקלנד.
ב-1670 הגיע לאזור ג'ון נרבורו (John Narborough) ותבע את האזור לממלכת אנגליה, אך לא נעשתה פעולה רצינית כלשהי כדי להבטיח את השליטה מול התביעה הספרדית לאזור.
ב-1780 אנטוניו דה ביידמה אי נרבאס (Antonio de Biedma y Narváez) הספרדי ייסד את ההתיישבות הראשונה באזור, אך היא ננטשה ב-1784. ב-1790 הוקם במקום מבצר על ידי החברה הימית המלכותית (Real Compañía Marítima) של קרלוס הרביעי, מלך ספרד. המבצר שימש כבסיס למשלחות שיצאו לצוד לווייתנים באזור עד שהוא ננטש ב-1806. בשלב הזה שם המקום כבר תורגם לספרדית - פוארטו דסאדו.
ב-1882 התבצע באזור סקר הידרוגרפי על ידי אנטוניו אונטו. הוא העביר את מסקנותיו למשרד הפנים הארגנטינאי, ולאחר שנמצא שהמקום מתאים להתיישבות העיר הוקמה ב-15 ביולי 1884.
כלכלה
כלכלת העיר מתבססת על דיג, תיירות והנמל של העיר, מהגדולים באזור.
תחבורה
פוארטו דסאדו נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 281 שמקשר אותה עם הכביש הלאומי מספר 3, העובר מבואנוס איירס ועד אושואיה בפרובינציית טיירה דל פואגו.
יחסי החוץ של איראן
מאז המהפכה האיראנית של 1979, ידעו יחסי החוץ של איראן עליות ומורדות ביחסיה עם שכנותיה, עם שאר מדינות העולם ועם הגופים הבינלאומיים. לאורך תקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי יחסי החוץ של איראן היו פרו-מערביים, אך עם עלייתו לשלטון של רוחאללה ח'ומייני, חלה נסיגה לכיוון אנטי-מערבי. מדיניות החוץ של הרפובליקה החדשה כללה את קידום המהפכה האסלאמית בעולם, תוך שילוב פרגמטיזם; פיתוח ונורמליזציה של יחסיה הכלכליים עם מדינות שונות כשהתאפשר הדבר. כיום איראן מקיימת יחסים דיפלומטיים מלאים עם 97 מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה
האיראנים באופן מסורתי רגישים להתערבות זרה במדינתם. זאת לאור היסטוריה ארוכה וכואבת של אירועים מסוג זה: החל מכיבושי אלכסנדר הגדול, הכיבושים האסלאמיים של איראן, הכיבוש הרוסי של חלקיה הצפוניים של איראן, מרד הטבק באיראן, הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן במלחמות העולם הראשונה והשנייה והגליית רזא ח'אן, מבצע אג'אקס לחבלה בממשלת מוחמד מוסאדק, העזבת שלטונו של השאה, פרשת איראן-קונטראס ועוד.
מאז הכיבוש האסלאמי (ערבי) של פרס, יחסי איראן-מדינות ערב מעורבים. כשהערבים והאיראנים חולקים יריבות תרבותית, היסטורית, פוליטית וכלכלית, המעורבות בבוז הדדי. לאיראן היסטוריית קונפליקטים ארוכה יותר עם ערביי המזרח-התיכון ולכן יחסיה עם ערביי צפון אפריקה, בדרך כלל קרובים יותר.
בתקופת המהפכה
יחסיה של איראן עם עיראק מעולם לא היו טובים; עם זאת, בשנת 1980 חלה הרעה ביחסים כשעיראק פלשה לאיראן. הסיבה המוצהרת לפלישה הייתה מחלוקת על ריבונות תעלת המים בשט אל-ערב. סיבה נוספת וכנראה משמעותית יותר הייתה התמיכה המחודשת של איראן בלוחמי הגרילה הכורדים בעיראק. בעקבות הפלישה, איראן דרשה את נסיגת הכוחות העיראקיים מאדמת איראן על פי הסכם אלג'יר. בתקופת מלחמת איראן–עיראק הגיעו לאיראן מתנדבים רבים מרחבי העולם כולו ובהם מתנדבים ערבים ומוסלמים. מתנדבים אלו הוכשרו במחנות שנוהלו על ידי משמרות המהפכה. בסיסי האימון העיקריים היו בטהראן, ואחרים באהוואז, אספהאן, קום, שיראז, משהד ובושהר. בתקופה זו יחסיה של איראן מול המדיניות המערביות נחלו משבר זאת לאור החלטתה להשתמש ולעודד גיוס ילדים לשדות הקרב במלחמת איראן–עיראק. ל"ילדי מפתחות גן-העדן", ששולבו בחייל הבסיג', ניתן מפתח פלסטיק בצבע זהב והובטח להם שאם ימותו בקרב כשהידים, מפתח זה ישמשם בכניסה לגן-העדן. ביולי 1988 נפסקה הלחימה, לאחר ששני הצדדים חתמו על החלטה 598 של מועצת הביטחון. ההחלטה יושמה ב-20 באוגוסט 1988, לאחר שארצות הברית וגרמניה החלו לספק לעיראק נשק כימי.
בשנת 1983 הביעה איראן תמיכה פוליטית בשיעים שהפציצו שגרירויות מערביות בכווית. בתקופה זו החלו מדינות בעלות תנועות פונדמנטליסטיות חזקות, כמו מצרים ואלג'יריה, לדגול בחוסר אמון באיראן.
מדיניות עכשווית
ב נחשבת איראן לאחת המדינות הדומיננטיות ב מבחינה דיפלומטית, ולמנהיגה של מחנה הכולל מספר מדינות, ומתנהל כנגד מחנה מקביל בהובלת ערב הסעודית ואיחוד האמירויות. בעשור זה ניצלה איראן סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על מספר מדינות ביניהן לבנון, סוריה, עיראק ותימן, וכן ברצועת עזה - מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד ל.
לפי הערכות אמריקאיות מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, איראן צפויה הייתה להיות בין המדינות העתידות לעלות עד לשנת 2025 על אירופה בכוחן הצבאי ולהפוך לגורם אזורי הרבה יותר משמעותי. מספר אנשים חזו את הפיכתה של איראן למעצמה, זאת לאור יכולתה להשפיע על אירועים בינלאומיים. אחרים, כמו רוברט בר, טענו כי איראן כבר מעצמת אנרגיה ונמצאת בדרכה להפוך לאימפריה. פלינט לוורט מכנה את איראן ככוח עולה שעשוי להפוך למעצמה גרעינית בשנים הקרובות, אם ארצות הברית לא תמנע זאת ממנה.
איראן מעניקה עדיפות ליחסיה עם המדינות הקרובות אליה גאוגרפית וכן עם יתר מדינות האסלאם. עניין זה כולל מחויבות חזקה ל (OIC) ול, כמו גם למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC), ובפרט לכווית וסעודיה. עם זאת, מחלוקות טריטוריאליות עם איחוד האמירויות הערביות בנוגע לשלושת איי המפרץ הפרסי ממשיכים להעכיר את יחסיה עם המדינות אלו.
איראן מקווה לייצוב באפגניסטן ותומכת במאמצי שיקומה, על-מנת לאפשר לכ-2.5 מיליון פליטים אפגניים שהגיעו לאיראן לשוב למולדתם ולמנוע את זרימת הסמים מאפגניסטן לאיראן. איראן ממשיכה במדיניות שיתוף הפעולה לייצוב מדינות הקווקז ומרכז אסיה, תוך ניצול מיקומה המרכזי, זאת על-מנת לבסס עצמה כמרכז פוליטי וכלכלי אזורי.
פרגמטיות
מלחמת איראן–עיראק הייתה לנקודת תפנית ול"שלב ארגון מחדש" עבור איראן שהכירה בכך שאין לה אלא ברירה בלמתן את גישתה הקיצונית, ולתרץ את מטרותיה במטרה להשיגן. לפי קנת' ר. טימרמן, משטר האייתולות התבונן בסדאם חוסיין בשנות התשעים ולמד ממנו את לקחיו. בין הלקחים שנלמדו היו שאין לקיים התקפות צבאיות חיצוניות, טרם האחזקה בנשק-גרעיני וכי יש לעמוד בתוקף ובגלוי על הזכות לפתח טכנולוגיה גרעינית במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, עליה איראן כבר חתומה. שכן התפיסה הרווחת כיום באיראן היא שללא נשק גרעיני המשטר נתון תחת סיכון מתמיד להתערבות חיצונית, כמו ניסיון חיצוני להפיל את המשטר.
מאז תום מלחמת איראן–עיראק, למדיניות החוץ החדשה של איראן הייתה השפעה דרמטית על מעמדה העולמי. שהובילו לשיפור דרמטי ביחסיה עם האיחוד האירופי, עד כדי כך שאיראן הייתה ליצואנית הנפט ושותפת המסחר הגדולה ביותר עם מדינות כמו איטליה, צרפת, וגרמניה. גם סין והודו צמחו לידידותיה הקרובות של איראן; לאור זאת ששלוש המדינות בעלות היסטוריה משותפת, שיטת ממשל די דומה, זיכרון כואב ומשותף מהתקופה הקולוניאלית. בנוסף שלושתן מיושרות במדיניותן במספר נושאי ליבה, ובהם התמודדותן מול אתגרים דומים בכלכלה העולמית, כמו התיעוש. איראן מקיימת קשרים דיפלומטיים ומסחריים סדירים עם רוסיה והרפובליקות סובייטיות לשעבר. כשהן איראן והן רוסיה מאמינים שיש להם אינטרסים לאומיים חשובים בהתפתחותה של מרכז אסיה, במיוחד בענייני משאבי האנרגיה המגיעים מהים הכספי.
מדיניות תיקון הבידוד
החל משנות האלפיים לאור חשיפת תוכנית הגרעין האיראנית החלו תהליכים בינלאומיים שנועדו לבודד את איראן כלכלית, וכללו סנקציות על איראן בכלל ואמברגו על הנפט האיראני בפרט. בתקופה זו החלה איראן בחיפוש אחר בעלות-ברית חדשות ברחבי העולם; וזאת במיוחד במדינות אמריקה-הלטינית ואפריקה. עם עלייתו לשלטון של מחמוד אחמדינז'אד שונתה מדיניות החוץ של איראן במטרה לשבור את הסטטוס-קוו בזירה הבינלאומית. הדרך למימוש תוכנית זו נמצאה ביצירת וחבירת קואליציות ובריתות עם מדינות העולם השלישי, כאלו שזכו ליחס לא צודק מצד המעצמות העולמיות. בתוך כך התמקדה איראן במדינות אמריקה הלטינית, אפריקה וחלקים אחרים של העולם בהם היחסים עם מדינות אירופה ואיראן לא היו מפותחים עד לאותו השלב. בעזרת גישה זו, האחרונה פעלה באזורים אלו לשם הקלת הסנקציות הכלכליות ועקיפת החרמות הכלכליות.
בשנת 2010 הכריז שר חוץ של איראן דאז, מנושהר מותקי, כי הממשלה תפעיל מדיניות להגברת הקשרים עם מדינות אפריקה. המדיניות החדשה כללה את קידום היחסים בכל התחומים, אך בעיקר בתחומים הכלכליים. זאת גם על-מנת לחזק את הגיבוי והתמיכה שמדינות אלו יכולות לספק לה בזירה הבינלאומית, כבעלי-ברית. כמו בתחום הגרעיני וההתחמקות מהסנקציות הגרעיניות. בין השנים 1990–2000 חתמה וונצואלה על הסכם לסיוע צבאי וגרעיני עם איראן, ובשנת 2010 שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה גרעיני.
לאמריקה הלטינית היה מקום מיוחד במדיניות החוץ האיראנית וזאת מפני שמדינות אמריקה-הלטינית עמדו בפני עצמן ויכלו לאחוז בהגה הכוח. ובנוסף ביקשו גם הן להתחבר למדינות עולם נוספות המחזיקות באותה מדיניות והשקפת עולם ביחס לארצות הברית. המטרות העיקריות של איראן באמריקה הלטינית היו:
שימוש בנפט ככלי פוליטי
איראן וונצואלה פועלות יחדיו במסגרת אופ"ק נגד ההגמוניה האמריקאית, כמו לשם החלשת ההשפעות השליליות הנובעות מבידודן בזירה הבינלאומית. מטרותיהן העיקריות של השניים היא לשמור על מדיניות חוץ עצמאית וכן למקסם את הכנסות הנפט וזאת על-מנת לייצב את הכלכלה, דבר שהיה אפשרי רק במסגרת שותפות ושיתוף-פעולה בין כל חברי אופ"ק. דרך אופ"ק איראן וונצואלה משתמשות בנפט ככלי-פוליטי שמאפיין את שניהם כמהפכנים. שכן דרך קידום שער נפט גבוה האחרונים נאבקים יחדיו, לתפיסתם, נגד האימפריאליזם והקפיטליזם וכן מאמצים רטוריקות עצמאיות מהמעצמות הגדולות ובעיקר מארצות הברית. האנטגוניזם ההדדי לארצות הברית מאחד בין מדינות אמריקה הלטיניות לאיראן וזאת כחלק מהמאבק נגד האויב המשותף, ארצות הברית.
בנוסף השניים, איראן וונצואלה פועלים יחדיו להחלשת הדולר האמריקאי. תוך שימוש בנפט ככלי פוליטי, מיגרו השניים את הסחר וייצוא הנפט במדינותיהם באמצעות הדולר האמריקאי ועודדו את בעלי בריתם למסחר לפעול בצורה דומה, זאת בתמורה למחירי נפט נוחים. הסחר כיום מתנהל בעיקר באמצעות האירו, אך גם היואן הסיני והריאל איראני. באמריקה הלטינית נעשה גם ניסיון להשתמש במטבע הניסויי של הברית הבוליברית ה-SUCRE.
הפצת המהפכה
סודאן - המהפכה האסלאמית האיראנית השפיעה רבות בסודאן, שם האוכלוסייה השיעית גדלה כיום.
חבל הסנדיניסטים - לאחר המהפכה האיראנית ובמיוחד לאחר פרשת איראן-קונטראס איראן החלה לפתח את קשרים קרובים עם קובה וניקרגואה בעניין חבל הסנדיניסטים.
בחריין - בשנת 1981 תמכה איראן בניסיון החבלה בממשלה בבחריין.
מרוקו - בשנת 2009 מרוקו ניתקה את קשריה הדיפלומטים עם איראן בטיעון כי איראן מנסה להפיץ את האסלאם השיעי בתחומיה, דבר המהווה התערבות בענייני הפנים של מרוקו הסונית.
עיראק - איראן תומכת מבחינת ההכשרה ומימון במליציות שיעיות בעיראק, דבר שאפשר להן לתפוס שליטה בחלקים נרחבים מהארץ (ראו גם: מלחמת עיראק).
סוריה - דווח שאיראן העניקה סיוע בתחומי הכשרה, מימון, טכנולוגיות מעקב ותחמושת לבשאר אל-אסד העלווי (קבוצת דת שיעית). בנוסף לסיוע בדיכוי ההפגנות נגד הממשלה, שהחלו לפרוץ בשנת 2011. כמו כן סיפקו האיראנים צלפי משמרות מהפכה שלקחו חלק אקטיבי בלחימות (ראו: מלחמת האזרחים בסוריה).
תימן - בעשור השני של המאה ה-21, איראן הפכה לתומכת משמעותית מבחינת אימונים, מימון והכוונה במליציות שיעיות בתימן המנסות לתפוס את ההנהגה ולחזק את השיעה בתימן (ראו: מבצע סופה נחרצת).