cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית המקדש השלישי
בעת העתיקה
יוזמה משמעותית יותר לבניין המקדש הגה הקיסר הרומי יוליאנוס, במאה הרביעית. הלה הצהיר בפני היהודים (בשנת 362): "אקומם בכל מרץ את היכל האל העליון". הקיסר פנה אל היהודים בקריאה "לחזור למולדתם ולהקים מחדש את המקדש ולחדש את השלטון כדרך אבותיהם". מתועדות תגובות של שמחה בקרב יהודים בעולם לנוכח היוזמה, אבל במקורות היהודיים אין זכר לפרשה, ולפיכך יש משערים שהייתה גם הסתייגות מן הרעיון, מסיבות שונות. הבנייה החלה במימון הממשלה הרומית, וכבר החלו להרוס את יסודות היכל אדריינוס שעמד במקום המקדש. בינתיים יצא יוליאנוס לקרב נגד הפרסים, דבר ששיבש את התקדמות העבודה, ובנוסף לכך פקדה את האזור רעידת אדמה, שגרמה להפסקת הבנייה ב-27 במאי 363. ביוני באותה שנה מת יוליאנוס במלחמתו, ותוכניתו נגנזה באופן סופי.
מרד הרקליוס
בשנים 613 עד 617 לספירה, מרדו יהודי ארץ ישראל, בשיתוף האימפריה הפרסית, כנגד הרקליוס קיסר האימפריה הביזנטית. בהנהגת בנימין מטבריה ונחמיה בן חושיאל הצליחו היהודים לכבוש את ירושלים, ושלטו בה, בהרשאה פרסית, במשך חמש שנים. במהלך תקופה זו, נרקמו תוכניות מעשיות לבניית בית המקדש השלישי ולחידוש עבודת הקורבנות.
לאחר מלחמת ששת הימים
בעקבות כיבוש הר הבית במלחמת ששת הימים, החלו להתארגן תנועות קטנות להקמת בית מקדש, שהמפורסמות שבהן הן תנועת נאמני הר הבית ומכון המקדש. מכון המקדש שיחזר עשרות רבות מכלי המקדש במתכונתם ההלכתית, עשויים זהב, כסף ונחושת, ובהם המנורה, השולחן, מזבח הזהב והכיור. לצד הכנת הכלים, עוסק המכון בחקר הלכות המקדש ובהסברה ברחבי הארץ והעולם. לפעילות זו השפעה ניכרת בעיקר בחוגי הציונות הדתית, ובהדרגה נושא המקדש תופס מקום בסדר היום החינוכי והציבורי.
התארגנויות אלו מתקיימות בצלה של מחלוקת רעיונית והלכתית על היכולת להקים מקדש בימינו, והדעה העממית הרווחת בין חלק מהרבנים בציבור החרדי, שאין אפשרות להקים מקדש עד ביאת המשיח. אחד ממוקדי המחלוקת הוא סוגיית הכניסה להר הבית.
ההנחה הרווחת בעולם היא שהקמת בית המקדש תביא בהכרח להריסתה של כיפת הסלע. במשך השנים אף קמו מספר התארגנויות מחתרתיות שביקשו לפוצץ את כיפת הסלע. בשל כך, הפך הר הבית לסלע מחלוקת מרכזי בסכסוך הישראלי-ערבי. בב' בתמוז תרצ"ו (22 ביוני 1936), כתב אמין אל-חוסייני מכתב אל הנציב העליון ובו טען: "המועצה מאמינה שהדחף הראשי שהניע את היהודים לחשוב על הפיכת פלסטין לבית לאומי בעבורם הוא דחף דתי. כיוון שכך, העניין הציוני הוא בראש-וראשונה עניין דתי. רק בשל הרעיון הדתי המפעם בלבותיהם והחותר להקמתו מחדש של בית-המקדש היהודי של שלמה במקומו של מסגד אל-אקצא הקדוש". במכתב זה שיווה אל-חוסייני נופך דתי למאבק, ומאז החלו אנשי הדת מטיפים על כך בדרשות יום שישי, מה שהיה טריגר מרכזי לפרוץ מאורעות תרצ"ו.
בעקבות דברי המופתי, יזם יעקב רוזנהיים מעסקני אגודת ישראל הצהרה עליה ביקש להחתים את הרבנים ולפיה "היהודים המאמינים, מנועים בהחלט על פי הוראות חוק התורה עצמה, מלבצע את הקמתו מחדש של בנין המקדש או לחפש אמצעים אחרים. יהודים הנאמנים לתורה אינם יכולים אפילו להיכנס בהר הבית. אי לכך ההצהרה של המועצה המוסלמית משוללת כל יסוד. החיים בארץ הקודש, וכל השאיפות להתיישבות על אדמתה נחשבים על פי היהדות כמעשה דתי ראוי לשבח (מצווה) - אפילו בלי בנין המקדש בהר המוריה". אך הרב יוסף צבי דושינסקי, ראש אגודת ישראל בארץ ישראל התנגד לפרסום ההצהרה, מכיוון ש"אין הנימוק של איסור כניסה אל הר הבית מספיק, מפני שאפשר להיטהר באפר פרה ויהיה מותר להיכנס".
התנועה האסלאמית בישראל מרבה לפעול למניעת בניין המקדש ואף להכחשת הקשר היהודי-היסטורי להר-הבית. תנועות המוראביטון והמוראביטאת נאבקות בעליית יהודים להר הבית.
על פי סקר של ynet בשיתוף עמותת גשר שנערך ביולי 2009, 64% מהיהודים בישראל, ובתוכם אף חילונים רבים, מצדדים בבניין בית המקדש.
יהדות מץ
הקהילה היהודית במץ (פעמים רבות מיץ, ולעיתים מעץ) היא אחת הקהילות היהודית הוותיקות והחשובות באירופה.
לאחר שחזרה העיר לידי צרפת באמצע המאה ה-16, התיישבו בעיר ארבע משפחות לפי היתר מצומצם שנבע מצורכי הצבא הצרפתי. קהילה של ממש נוצרה בסוף אותה מאה, ברובע יהודי ועם מוסדות אוטונומיים. בעשורים הבאים התפתחה הקהילה במהירות, וממחצית המאה ה-17 הפכה העיר למרכז יהודי חשוב. אף שבמספר תושביה לא הייתה מץ הקהילה הגדולה ביותר, היא זכתה לתהילה בעולם היהודי, במספר תחומים: הקהילה חוותה פריחה כלכלית, על אף נטל המיסים הגבוה, ומוסדותיה היוו מודל לחיקוי. בפרט זכתה מץ לתהילה תורנית כאשר משכה אליה רבנים נודעים כמו רבי יעקב יהושע פלק, רבי אריה לייב גינצבורג, ורבי יהונתן אייבשיץ, שגם ניהלו במץ ישיבה גדולה. ערב המהפכה הצרפתית כללה אוכלוסיית מץ למעלה מאלפיים יהודים, ואוכלוסיית אלזס-לורן היהודית היוותה את הריכוז הגבוה ביותר של יהודים בצרפת כולה. בשנים אלו הוקם במץ בית דפוס עברי, והחלו תהליכי מודרניזציה בין יהודי העיר.
עדויות קדומות ליהודים במץ
ראשית ההתיישבות היהודית במץ אינה ברורה. יש הסבורים כי כבר בתקופה הרומית הגיעו יהודים למץ, אך אין לכך ראיות מפורשות. במאה הרביעית היה במץ בישוף ממוצא יהודי בשם שמעון (סימאון). אין בכך ראיה לקיומה של קהילה יהודית, אך ייתכן שהעובדה מרמזת על הימצאות יהודים באזור. ראיה ראשונה לקיומה של קהילה יהודית במץ היא משנת 888, אז נאסר על יהודים ונוצרים במץ לערוך סעודות משותפות. במסמך משנת 945 המונה את נכסיו של מנזר במץ, מופיע כרם שקודם לכן היה שייך ליהודי בשם דוד.
בתקופת הראשונים
במספר מקורות נאמר שרבנו גרשום מאור הגולה הוא יליד מץ, וחלק מן החוקרים מאמצים אפשרות זו. בגזירות תתנ"ו במהלך מסע הצלב הראשון נפגעה גם קהילת מץ. ר' שלמה בן שמעון ספר בכרוניקה שלו שנהרגו על קידוש השם ר' שמואל כהן הגבאי ועוד 22 יהודים, ויתר בני הקהילה המירו את דתם מאונס, וכשוך הגזירות חזרו ליהדותם.
ככל הנראה, בתקופת בעלי התוספות הייתה העיר מרכז ללימוד תורה, ומספר חכמים פעלו בה. במחצית השנייה של המאה השתים עשרה, חי בעיר רבי אליעזר ממיץ, מחבר ספר יראים ומגדולי תלמידיו של רבנו תם. במקומו במץ, על גבול אשכנז וצרפת, שמש רבי אליעזר גורם מקשר שהעביר את תורת רבנו תם, בן רמרוג שבצרפת, לחכמי אשכנז שהיו תלמידיו. בדור הבא, החזיק רבי דוד ממיץ בעיר בית מדרש שבו לימד תורה לתלמידים. במאה הבאה פעל בעיר רבי יהודה ממיץ, שהיה אחד מרבותיו של מהר"ם מרוטנבורג.
בתקופה זו התגוררו היהודים באזור העיר העתיקה של היום, והרחוב שדרו בו מכונה עד היום ז'ורו (En Jurue), קיצור של Juif-Rue (תרגום של Judengasse), רחוב היהודים. ברחוב זה, בפינתו של רחוב אנפר (Rue d'Enfer) מצויים שרידיו של מבנה שעל פי ההשערה הוא בית הכנסת של מץ בימי הביניים.
במאה ה-14, ובפרט בימי המוות השחור, גברה האנטישמיות באזור. ב-1365, בהשפעת גירושי יהודי צרפת, החליטה גם מץ, שהייתה עיר במעמד רפובליקה עצמאית באימפריה הרומית הקדושה, לגרש את היהודים משטחה, בעקבות האשמתם בשריפה שנגרמה בעיר.
התחדשות הקהילה
בשנת 1552, כחלק מהסכם שמבור, כבשה ממלכת צרפת בראשות אנרי השני את לורן ובכלל זה את מץ. השלטון הצבאי הצרפתי הפך את מץ לעיר מבוצרת שתשמור על גבולה הצפון מזרחי של צרפת מפני האימפריה הרומית הקדושה, ומפקדי הכוח הצבאי בעיר נצרכו לנוכחות מתמדת של ספקים וסוחרים שישרתו את צורכי העיר המתפתחת. בשל כך, התיישבו במץ ארבע משפחות סוחרים יהודים, ובשנת 1567 קבלה ישיבתם בעיר אישור רשמי, תמורת תשלום מיסים גבוהים והגבלות שונות. על אף החוק לגירוש היהודים מצרפת, שעמד עדיין בתוקפו, בחרו השלטונות הצרפתיים להעלים עין מהתיישבות זו, אולי כי סברו שהחוק לא חל על לורן, שהשלטון הצרפתי בה לא הוכר באופן רשמי וכי לורן סופחה לצרפת כשכבר שכנו בה יהודים. העובדה שהמלך הצרפתי האדוק העלים עין מהקהילה הצומחת היא עדות לחשיבות הכלכלית שראו הצרפתים להתפתחות העיר בהתיישבות יהודית.
בשנת ה'שנ"ה (1595) התגוררו בעיר 25 משפחות יהודיות, שעסקו בעיקר במסחר בסוסים ובתבואה לצורכי הצבא, ובכ"ב בתמוז באותה שנה נבחרו פרנסים (שחלקם היו גם רבני הקהילה הראשונים) והוקמו מוסדות קהילה. בשלב זה הוכרה הקהילה רשמית מצד השלטון הצרפתי, ובשנת 1603 העניק להם אנרי הרביעי, מלך צרפת כתב זכויות, שנתן תוקף רשמי למוסדות הקהילה והעניק לה אוטונומיה משפטית. לרב הקהילה ניתנו סמכויות השיפוט והענישה כלפי בני עדתו, ופרנסי הקהל היו מוסמכים לתקן תקנות בתחומים שונים. מאידך, נקבעו גם הגבלות שונות כלפי היהודים: מינוים של רבני מץ מכאן ואילך נדרש לאישור רשמי מצד רשויות צרפת, ישיבת היהודים בעיר הותנתה בתנאים מגבילים רבים, לרבות מיסוי גבוה תמורת זכות הישיבה בעיר, עטיית כובע מיוחד ומגורים בשכונה נפרדת, והגבלות רבות על תחומי התעסוקה. כן חויבו היהודים להאזין לעיתים קבועות לדרשת הכומר המקומי. בשנת ה'שע"ט נקנה שטח עבור בית הקברות של הקהילה ונחנך בית הכנסת הראשון.
לקהילה החדשה לא היה קשר לקהילת מץ בימי הביניים, וגם לא לקהילות אלזס הסמוכות. קהילת מץ ראתה את עצמה במידה רבה כחלק מקהילות אשכנז המערביות, ושלא כקהילות אלזס, שפיתחו מידה רבה יותר של עצמאות. דבר זה בא לידי ביטוי דרך משל במנהגי תפילה: בעוד ליהודי אלזס היה סדר שונה של סליחות, במץ נהוג הסדר האשכנזי המערבי הכללי, שנהג גם בפרנקפורט. בראשית המאה ה-17, כאשר פרץ סכסוך בפרנקפורט, הצוות שהתבקש להכריע הורכב מרבנים ממץ, מהילדסהיים ומפולדא.
תקופת הזוהר של הקהילה
בשנת 1648, עם חתימת הסכם וסטפליה, ניתן תוקף רשמי לשלטון הצרפתי במץ ובשאר אלזס-לורן. במקביל, התרחשו במזרח אירופה גזירות ת"ח ות"ט שהובילו להגירה רבה של יהודי המזרח למערב אירופה, לרבות מץ. ב-1657 ביקר במץ לואי הארבעה עשר, ובמהלך הביקור, בחג הסוכות (ט"ו בתשרי ה'תי"ח), הוא ביקר גם בבית הכנסת של מץ. לאחר יומיים, בחול המועד, הוא נפגש עם הרב משה נרול, ונזף בו על כך שמונה מבלי לקבל את אישור השלטון, בניגוד לכתב הזכויות של היהודים. אף על פי כן, הוא הותיר את הרב במשרתו, ואף העניק כתב זכויות מלכותי לקהילה שהעניק חותם רשמי סופי לקיומה של הקהילה. תקופה זו הייתה תקופת ההתבססות של הקהילה כקהילה מרכזית ועשירה, עד שבמאה ה-18, תקופת הזוהר של הקהילה, הייתה מץ אחת הקהילות הגדולות באירופה הן במספר תושביה (כ-5,000 נפש) והן בעוצמתה הכלכלית.
התפתחותה של שכבת סוחרים עשירה בקרב יהודי מץ (לצד שכבות אחרות בקהילה שנותרו בעוני) הובילה את פרנסי הקהילה ליזום בעשור האחרון של המאה ה-17 סדרה של תקנות המגבילות את בני הקהילה, גברים ובעיקר נשים, בתחום הלבוש והתכשיטים. סבב התקנות הראשון התקבל בא' באלול ה'ת"ן (1690), ולאחריו עוד שלושה סבבים בשנים הבאות שהחמירו את התקנות עוד יותר. הסבב האחרון, בכ"א בחשוון ה'תנ"ח (1697), מבטא דווקא הקלה מסוימת בתקנות לעומת קודמיו. עיקר התקנות עוסק בהגבלות על הפגנת עושר בביגוד ובתכשיטים באופן ציבורי ובהגבלות על אופנות לבוש שונות. הגבלת התקנות דווקא להפגנת עושר במרחב הציבורי, ולא לצריכת מותרות בכלל, מראה כי סיבת התקנות לא נבעה דווקא מגישה אידאולוגית המתנגדת למותרות, אלא מחשש לעורר קנאה של הסוחרים הגויים במץ או כדי לצמצם את התדמית הציבורית העשירה של הקהילה (למשל כדי למנוע העלאת מיסים). חיים ברקוביץ משער כי החשש מקנאה דווקא בשנים אלו נובע מהמשבר הכלכלי שצרפת הייתה שרויה בו בשנים אלו, עקב מלחמת הברית הגדולה. החמרת התקנות ב-1694 קשורה לדעתו למיתון הקשה שפקד את צרפת דווקא בשנה זו, וההקלות בסוף 1697 הן תוצאה של חתימת הסכם רייסוייק שסיים את המלחמה בספטמבר אותה שנה. מאידך, בניגוד לתקנות הקודמות, תקנות 1697 מדגישות גם את הבעייתיות בהליכה בחוקות הגויים ובאימוץ אופנת ביגוד גויית עכשווית, ייתכן שבשל החשש המוגבר מהתקרבות בין יהודים לגויים עקב תום המלחמה.
עושרה הרב של הקהילה בא לידי ביטוי גם בגיוס הכספים שנערך בקהילות אירופה על מנת לכסות את החובות שגרמה עליית רבי יהודה החסיד לירושלים. לאחר מותו הפתאומי של רבי יהודה החסיד, מיד לאחר הגעתו לירושלים בשנת תס"א (1700), נותרו לבני קהילתו חובות רבים כתוצאה מרכישת 'חצר האשכנזים' בעיר העתיקה בירושלים, שנועדה לבניית בית כנסת (שכונה מאוחר יותר בית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד). הנושים הערבים ראו כאחראים לחוב את כל קהל האשכנזים בירושלים, והצרו לבני הקהילה. בשל כך, נשלחו שד"רים לארצות אירופה כדי לגייס כספים שיכסו את החוב, אולם הסכומים הקבועים לא הספיקו לכסות את החוב כולו, אלא רק חלקים מהריבית השנתית, וכעשור לאחר מכן הוחל בניסיון להגיע לפשרה עם הנושים שיסיים את החוב, באמצעות סכום חד-פעמי גבוה שיגוייס מהקהילות הגדולות והמבוססות ויפרע חלק מסכום החוב. בראשית שנת תע"א (1710) התחייבו פרנסי מץ לנדוב ליהודי ירושלים סכום של 5,000 זהובים, מלבד התרומות הקבועות (סך הסכום שגויס בכל הקהילות עמד על כמה עשרות אלפי זהובים בלבד). לאחר כשנה הופקדה המחאה על הסכום בידי רב העיר רבי אברהם ברודא, שתוכל להגבות אם תושג פשרה המסיימת את החוב כולו בתוך שנתיים. אמנם, הפשרה לא הושגה בזמן וכעבור שנתים הושב הכסף לקהילה.
לצד היותה קהילה גדולה ומבוססת, הפכה מץ גם לקהילה מרכזית בעולם התורני, המשופעת בתלמידי חכמים ובלמדנים. בני הקהילה העריכו לימוד תורה והוציאו מכיסם ממון רב כדי להזמין מגדולי הרבנים באירופה לכהן ברבנותה (ראו על כך בפירוט לקמן). נוסף על כך, בחלק מן השנים מימנה הקהילה עבור הרב החזקת ישיבה, שכללה תלמידים מבני העיר וממקומות אחרים באירופה. בשנת 1766 התחייבה הקהילה להחזיק בישיבה על חשבונה 25 תלמידים שאינם מבני העיר. בסוף המאה, ערב סגירת הישיבה, עוד למדו בה לפחות 60 תלמידים מפולין. גם בקרב בני הקהילה היו תלמידי חכמים רבים, ואף נקבעה תקנה בקהילה שחייבה את המבקשים להצטרף אליה לעבור בחינה בתלמוד, כדי לשמור על רמתה הלמדנית הגבוהה של הקהילה. הקהילה גם נחשבה לקהילה בעלת רמה דתית גבוהה במיוחד. גליקל מהמלין, שהגרה למץ בשנת ה'ת"ס (1700) מתארת בזכרונותיה את מחשבתה בעת ההגירה: גם לאחר בואה למץ היא תארה:  מץ קנתה לה שם כקהילה חשובה בעולם התורני ובעולם היהודי בכלל, למרות מספר תושביה, שלא היה גדול ביותר. רבי יעקב עמדין מונה את מץ כאחת משבע הקהילות החשובות באירופה כולה, ואחד מתלמידיו כתב:
לאור זאת, ברור מדוע ראתה מץ את עצמה כקהילה הראשית ביהדות צרפת באותה העת. עוצמתה המספרית והכלכלית, רבניה גדולי התורה והישיבה שהייתה בה, ומוסדות הקהילה הממוסדים שלה הקנו לה עדיפות על פני שאר הקהילות בסביבתה, שראו בה מודל לחיקוי. הקהילות הכפריות שבאזור מוזל היו כפופות ישירות לקהילת מץ ולבית הדין שלה, אך גם יהודי דוכסות לורן, שהחל מ-1733 הייתה בה רבנות ראשית עצמאית, היו כפופים למץ, ורבניה היו תחת אזור השפעתם של רבני מץ ובית הדין שלה. יתרה מזאת, מץ ככל הנראה ראתה את עצמה כבעלת סמכות אף על המרכזים היהודיים שבדרום צרפת: בשנת ה'תק"ה (1745), בעקבות גירוש פראג, פנה רבה של מץ, רבי יהונתן אייבשיץ, אל ארבע קהילות יהודי האפיפיור בבקשת סיוע ליהודי פראג המגורשים. את פנייתו אליהם הוא חותם בנוסח "חונה פה קהילת מיץ וכל גלילות צרפת", ונראה שהוא ביקש להסתמך בפנייתו זו על סמכותו כרב הקהילה הראשית בצרפת ולכלול בתחומה גם את קהילות דרום צרפת. בהזדמנות אחרת הוא השתמש בסמכות זו גם כלפי הקהילות הפורטוגזיות בבורדו ובבאיון.
לאורך המאה ה-18 נשחקה סמכות הרבנים והתחזק כוחם של הפרנסים. תקנות העושר, שתוקנו כבר בסוף המאה ה-17, מתייחסות בחלקן גם לתחום המוסר, שבאופן מסורתי כלול בתחום סמכותו של הרב, ואף על פי כן תוקנו בידי הפרנסים, והרב נדרש רק לאשר אותן. בכתב הרבנות של רבי אברהם ברודא משנת ה'תס"ט (1708) נאסר עליו להטיל חרם ללא הסכמת הפרנסים. רבי יעקב ריישר, שכיהן כרב אחריו, השלים עם העובדה שקיימים לצד בית הדין של הקהילה, שדן על פי דין תורה, גם 'בתי דין של הדיוטות', ואף הכיר בסמכותם החלקית, ומאידך קבל על מינוי הדיינים בידי הפרנסים. באמצע אותה מאה נקבע בתקנות מפורשות שדיין אינו יכול לכהן כפרנס, מה שהגביר את הניתוק בין התפקידים הדתיים להנהגה האזרחית. הפרנסים נבחרו רק מקרב עשירי הקהילה, שבדרך כלל היו הסוחרים, ולא הרבנים.
לצד זאת, החלו בקהילה במהלך המאה תהליכי מודרניזציה והתערות בחברה הצרפתית הסובבת, ובמקביל ירידה בהקפדה על שמירת מצוות. בעוד במאה ה-17 אישרו השלטונות את האוטונומיה הקהילתית בתחום המשפטי, במהלך המאה ה-18 התערערה סמכות זו אט אט. ב-1709 ביקש אחד מבני העיר לדון בסכסוך ירושה בבית הדין העירוני ולא בבית הדין הקהילתי, ובשל כך הטיל עליו רבי אברהם ברודא חרם. בתגובה, זה פנה לשלטונות ובקש לתבוע את הקהילה כולה. במקרה זה התעוררה מחלוקת, שהסתיימה ב-1715 באישור נוסף של סמכות הקהילה לדון בתביעות אזרחיות, אך כבר ב-1734 ביטל הפרלמנט של מץ את זכות האכיפה של בית הדין הקהילתי ואסר על הטלת חרם. ללא יכולת לכפות את פסיקותיו, הפך בית הדין לערכאת בוררות בלבד. לא ברור עד כמה קויימה החלטה זו בפועל, אך מגמה הולכת וגוברת לפנות לערכאות הנוכריות מתועדת במקורות שונים. בשנות הארבעים דרש הפרלמנט של מץ מרבי יהונתן אייבשיץ, רב העיר ואב בית הדין, להכין תקציר מתורגם של דיני ממונות על פי ההלכה (שולחן ערוך חושן משפט) כדי שיוכל לשמש בבית המשפט העירוני כאשר ידונו בו יהודים, במקום בבית הדין של הרב. הרב אייבשיץ ביצע את המלאכה, למרות התנגדותו, אך בפועל כנראה לא בא רעיון זה לכלל שימוש, והתרגום פורסם רק ב-1786.
גליקל מהמלין מציינת שבבואה למץ (ב-1700) ברכו אותה נשים בצרפתית, כלומר צרפתית הייתה שפת דיבור במעמד הגבוה אפילו בקרב נשים, לצד היידיש. כאשר היא כותבת את זכרונותיה כעשרים שנה לאחר מכן, היא עורכת השוואה בין מצבה הרוחני של הקהילה בבואה לבין המצב הנוכחי, ומקוננת על הירידה הרוחנית.
תקנות הקהילה משנת 1769, כנראה ביוזמת רבי יהונתן אייבשיץ, אוסרות על תערובת בין גברים לנשים בהזדמנויות מסוימות, כדומגת ביקור בבית הקברות, וכן אוסרות על רווקים לטייל באזורים מסוימים. התקנות גם אוסרות במפורש על קרבה בין זוגות מאורסים. נושאים אלה, שלא זכו להתייחסות בתקנות קודמות, מצביעים על חשש של פרנסי הקהילה מנורמות מתירניות בתחום הצניעות שפשו בקרב הדור הצעיר בקהילה. התקנות גם מתייחסות בפירוש לחובת החינוך של נערי הקהילה, בתלמוד תורה הקהילתי. בשנת ה'תקכ"ז (1766), התאונן רבה של מץ, רבי אריה לייב גינצבורג, על הירידה במספר לומדי התורה, אך ציין שמץ עודנה "עיר גדולה לאלקים מלאה חכמים וסופרים", וכי ניתן למצוא בעיר לפחות 30 תלמידי חכמים הראויים להורות הלכה. בסוף המאה פעלו בעיר משה אנסהיים וישי בר בינג, אנשי תנועת ההשכלה, אך תנועה זו לא זכתה למקום משמעותי במץ, שלא כבגרמניה, וגם עסקה בעיקר בביקורת על נוהגים קהילתיים מסוימים, אך לא בביקורת הדת.
בשנת 1784, ערב המהפכה הצרפתית, פרסם לואי השישה עשר, מלך צרפת מחדש את כתבי הזכויות של יהודי מץ, ואף ביטל את מס הגוף שהיה מוטל עליהם. בתקופה זו הייתה מץ הקהילה הגדולה הגדולה ביותר בלורן (למעלה מאלפיים יהודים מתוך כ-7,500 בלורן כולה), ואחת הקהילות הגדולות ביותר בצרפת.
עלילת הדם במץ
הפרלמנט ביקש למנף עלילה זו לגירוש כולל של כל יהודי מץ, ודרש שיוצא להורג גם אחד מפרנסי הקהילה, אך הפרשה התגלגלה אל לואי הארבעה עשר בפריז, שהורה לשלוח את חומרי החקירה אל בית המשפט העליון בפריז לבדיקה. בתום חקירה, הכריע בית המשפט העליון כי לא מדובר ברצח פולחני, טיהר את שמו של לוי לאחר מותו, וביטל את עונש המוות שהוטל על הפרנס. בשל כך דחה המלך את בקשת הפרלמנט העירוני לגרש את היהודים, וקבע שאין לפרלמנט זכות לשלול את כתבי הזכויות שלהם. בעקבות הפרשה הטילו רבני מץ והאזור חרם על הכפר גלאטיני, האוסר על יהודים לדרוך בכפר. יהודי הכפר עזבו, והחרם נשמר עד ראשית המאה ה-21. בינואר 2014 ערך ראש העיירה גלאטיני טקס התנצלות על הפרשה, בנוכחות נציגי הקונסיסטוריה המחוזית וצאצאיו של רפאל לוי, ובו נחשף לוח זיכרון לפרשה, בתקוה להפסקת החרם היהודי על העיירה.
במהפכה הצרפתית ולאחריה
עוד קודם למתן האזרחות, דנה האספה במס השנתי שהקהילה שילמה לדוכס ברנקה מאז 1745, בסך עשרים אלף ליברות, בתמורה להגנת הדוכס על זכות מגוריהם במץ. ביולי 1790 החליטה האספה לבטל את המס בגין הגנה זו, ובכך הסירה עול כבד מעל יהודי מץ. אולם, האספה לא ביטלה את החובות שהצטברו לקהילה עד אז כתוצאה ממס זה, שהגיעו באותה שנה לכדי 440,000 ליברה. חלוקת נטל החוב בין יהודי מץ ויהודי הקהילות האחרות בלורן יצרה סכסוכים שונים בין הקהילות. בסופו של דבר כיסו יהודי מץ את החוב רק ב-1854.
עם זאת, בפועל, לא גרמה המהפכה שינוי קיצוני באורחות חייהם של יהודי מץ. מרבית היהודים המשיכו להתגורר בשכונתם הנפרדת ולעסוק באותם העיסוקים. עד לימי נפוליאון והקמת הקונסיסטוריה עוד המשיכו מוסדות הקהילה לתפקד כפי שהיו קודם לכן כדי לספק את הצרכים הדתיים, על אף שלילת מעמדם החוקי. יהודי מץ גם המשיכו לדבר ביידיש ולצדה צרפתית, כפי שהיה קודם לכן, אם כי אט אט נטתה המטוטלת לטובת הצרפתית. גם האנטישמיות נותרה כשהייתה. למשל, ב-15 בפברואר 1792 פרץ בעיר פוגרום כנגד היהודים, שהחל בגטו היהודי והתפשט לשאר חלקי העיר. הפוגרום דוכא באותו יום על ידי יחידות של הצבא הצרפתי והמשמר הלאומי. באותו חודש מנעה מועצת העיר רישום יהודים למשמר הלאומי, בשל התנגדות הנוצרים לשרת לצד יהודים. ככלל, המהפכה רק המשיכה את מגמות המודרניזציה שהחלו עוד קודם לכן, ובמידה מסוימת אף האטה אותן, בשל המשבר שנגרם מפירוק המסגרות הקהילתיות ומימי הטרור. מאידך, תרמו המהפכה והתהליכים שבעקבותיה לניתוק מץ מהשתייכותה למרחב קהילות גרמניה, והובילו בסופו של דבר ליצירת יהדות צרפתית נבדלת, שגרמה גם לירידת כוחה של מץ במרחב האירופי הכללי.
בימי שלטון הטרור נפגעה הקהילה קשות, כחלק מרדיפת הדת הכללית. בנובמבר 1793 הופקעו בתי הכנסת מרשות הקהילה, הושמדו רבים מספרי הקודש והפריטים שהיו בהם, והמבנים הוסבו לגידול בעלי חיים. שמירת מצוות בגלוי הפכה עבירה על החוק ועילה להתעללות. גם פעילות בית הדפוס העברי במץ הופסקה, והישיבה נסגרה. נאסרה קבורה בבית הקברות היהודי, והוגשו תביעות כנגד אלמנות שקברו בו את בעליהן. בסופו של דבר נאלצה הקהילה להקים בית קברות יהודי חדש. לקראת פסח ה'תקנ"ד הוציאה מועצת העיר צו שאסר על אכילת מצה. עם סיום הטרור באמצע 1795 הושבו לקהילה בתי הכנסת שלה. לעומת זאת, הישיבה נפתחה מחדש רק בשנת ה'תקע"ט (1818). המשבר הדתי בשנות הטרור הוביל להגירת דור שלם של תלמידי חכמים ובני ישיבה לגרמניה, ובכך גרם לירידה נוספת ברמתה התורנית של הקהילה.
בשנת ה'תקס"ח (1808), לאחר כינוסה של הסנהדרין של פריז, הקים נפוליאון בונפרטה את הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, ארגון ממשלתי שניהל את הקהילות היהודיות בצרפת. אחת משבע הקונסיסטוריות המחוזיות הוקמה במץ . הקונסיסטוריה הורכבה מחברי הקהילה, שבחרו את הרב שיעמוד בראשה. הרב הראשון היה רבי מאיר שרלוויל. על אף תהליכי המודרניזציה שעברו על הקהילה, בתחום הדתי הייתה הקונסיסטוריה של מץ (לצד זו של קולמר) סמן שמרני ביהדות צרפת של אותה העת, שברובה תמכה ברפורמות דתיות מתונות. ב-1839, יזמה הקונסיסטוריה המרכזית בראשות אדולף כרמיה, ששאפה להנהיג רפורמה דתית מסוימת בקהילות צרפת, הצעת חקיקה שהעניקה לה סמכות בלעדית לקבוע תיקונים בדת ובנוסח התפילה, ללא צורך בהסכמת הקונסיסטוריות המחוזיות והרבנים. במץ קמה לתוכנית התנגדות ציבורית רחבה, ובהובלת רב העיר רבי יהודה מאיר למברט שלחו רבים מבני העיר מכתבי מחאה לשר הדתות כנגד התכנית. ההתנגדות הציבורית הרחבה גרמה לקונסיסטוריה המרכזית לסגת חלקית מתוכניתה, ובהחלטה הסופית נקבע שתיקונים דתיים יהיו באחריות רבה הראשי של הקונסיסטוריה המרכזית, ולא באחריות חברי הקונסיסטוריה שאינם רבנים, וכן צומצמה שליטתם של חברי הקונסיסטוריה על הרבנים. באותן שנים, ביקש גרשון לוי, עם כשלושים מיהודי מץ, להקים מנין לתפילה שיונהגו בו רפורמות חלקיות, כגון ביטול הפיוטים, הוספת תפילה בצרפתית ודרשה לאחר התפילה בעברית, לצד תיקונים אסתטיים של מהלך התפילה כשימוש במקהלה. על אף שתוכניתו לא כללה שינויים קיצוניים שהיו מקובלים אצל הרפורמים בגרמניה כשינוי מבנה בית הכנסת, ביטול ההפרדה בין נשים לגברים או שימוש בעוגב, זכתה תוכניתו לגינוי חריף של הקונסיסטוריה המחוזית במץ ולהתנגדות ציבורית בקהילה, ובסופו של דבר בית תפילה זה לא נפתח מעולם. הרב למברט, רבה של העיר בשנים אלה, היה סמן שמרני בין רבני צרפת, יחד עם רבי זליגמן גודשו, רבה של קולמר, ויחד הם התקיפו כל ניסיון לשינוי דתי כמרד נגד היהדות. שתי קהילות אלה היו גם בין הקהילות העירוניות האחרונות לאמץ את טקס הקונפירמציה החדש שהציעה הקונסיסטוריה המרכזית, והן עשו זאת רק בשנות החמשים של אותה מאה.
בשנת ה'תר"ז (1847) הורתה עיריית מץ להרוס את בית הכנסת, עקב מצבו הרעוע. בקיץ ה'תר"ח (1848) הרסו בני הקהילה את כל הבניינים שבחצר הקהילה, והוחלט לבנות על מקום כל המבנים בית כנסת חדש גדול, כיוון שבתי הכנסת הקודמים לא הכילו די מקומות. עם זאת, מצבה הכלכלי של הקהילה לא היה שפיר (היא טרם סיימה להשיב את חובותיה ממס הדוכס ברנקה), ועל כן הקונסיסטוריה המחוזית של מץ קבלה הלוואה מעיריית מץ כדי לבנות את בית הכנסת. בית הכנסת החדש נחנך באירוע גדול ביום שישי כ"ב באלול ה'תר"י, בהשתתפות ראש העיר של מץ, רבנים מהקונסיסטוריה המרכזית, שופטים ונציגי דתות אחרות.
רומיקה פוצ'אנו
רומיקה פוצ'אנו (ברומנית: Romica Puceanu, בשפת רומאני: Romika Puchanu, 19 בינואר 1927 - 24 באוקטובר 1996) הייתה זמרת רומנית ממוצא צועני (רומה), שנודעה כמבצעת שירים מהרפרטואר הכפרי והעירוני של הלאוטארים ברומניה. כונתה לפעמים "מלכת מוזיקת הלאוטארים". עם להיטיה נמנו השירים "איליאנה, איליאנה", "La cârciuma de la drum" (בבית המרזח שבצד הדרך), "Inimă de țigancă" (לב של צוענייה), "De când te iubesc pe tine" (מאז שאני אוהבת אותך), ה"מאניה" "שאריימאן"- Șaraiman, "Ia mai dă o damigeană" (יאללה, תן לי בקבוקונת), Ce-aveţi voi duşmani cu mine (הו, אויבים, מה יש לכם נגדי?) "Aş munci la plug şi coasă" (הייתי חורש וקוצר), Florăresele (מוכרות הפרחים).
יהדות מץ
במהפכה הצרפתית ולאחריה
בעקבות ניצחון גרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה, סופחו שטחי אלזס-לורן לגרמניה, ולתושביהם ניתנה ברירה לקבל אזרחות גרמנית או לעזוב את העיר. רבים מתושבי מץ, ובתוכם מאות מיהודי מץ, בחרו לעזוב את העיר ולהישאר בתחומי צרפת. גם רב העיר, רבי עזב את העיר. היהודים שנותרו נאלצו לשמור על פשרה בין זהותם הצרפתית לבין דרישת השלטונות להעניק למקום זהות גרמנית, והרבנים היו בעמדה מורכבת. הדרשות בקהילה נאמרו לעיתים בגרמנית ולעיתים בצרפתית. חיילים יהודים ששירתו בצבא הגרמני והוצבו בסביבת מץ התארחו בקהילה בשבתות ובחגים, ואף הוקם בה בית מיוחד לחיילים היהודים. הייתה גם הגירה של יהודים משאר אזורי גרמניה לקהילה.
בסוף המאה ה-19 תבע מנהל הביצורים הגרמני מהקהילה לפנות את בית הקברות הישן, ששכן באזור רגיש מבחינה ביטחונית, כדי לבנות בו ביצורים. בעבר כאשר השלטונות דרשו זאת הצליחו בני הקהילה לדחות את הדרישה באופנים שונים, אך הפעם, למרות ערעורים בפני בתי משפט בקולמר ובלייפציג, נותרה ההחלטה על כנה. בחודש חשוון ה'תרס"ג (1902) הסתיים הליך ליקוט העצמות של כל נקברי בית הקברות הישן אל תוך קבר אחים בבית הקברות החדש, והוצבה עליו מצבה משותפת. מאוחר יותר נוספה מצבה נוספת המפרטת את שמות רבני מץ הקבורים בקבר האחים. ברם, העתקת הקברים לא נעשתה במלואה, ובשנים הבאות התגלו מפעם לפעם עצמות באתר בית הקברות הישן. ניסיונות שונים של יהודים לרכוש את השטח בחזרה לא צלחו, ובראשית המאה ה-21 הוקם על מקום בית הקברות הישן מגרש חניה, לאחר שהתקבלה דרישת הקהילה להזהר מפגיעה באזורים שבהם מצויים הקברים שלא פונו. בשנת ה'תשע"ח (2018), הוצבה אנדרטה בכניסה למגרש החניה, המציינת שזהו מקומו של בית הקברות הישן.
רומיקה פוצ'אנו
הקריירה המוזיקלית
בגיל 7 התחילה פוצ'אנו לשיר בליווי אביה, והתחילה להופיע עם טאראף הלאוטארים של האחים גורה (אורל וויקטור גורה) שהיו בני דודיה. בגיל 14 שרה כסולנית ב-Hanul Galben (החאן הצהוב) בעיר טרגובישטה.
בשנים 1944-1964 התחילה להתפרסם כזמרת בבתי המרזח בשכונות פלוריאסקה והרסטראו של בירת רומניה. בשנת 1963 הקליטה פוצ'אנו את ההקלטות הראשונות שלה על שני תקליטי ויניל בבית התקליטים הממלכתי הרומני "אלקטרקורד" הקלטות אלה פורסמו מחדש מאוחר יותר על תקליט קטן מוויניל EPC. ב-1964 היא הקליטה את האלבום הראשון שלה יחד עם טאראף האחים גורה באולפן "טומיס" של בית "אלקטרקורד". אחרי שנת 1970 אישרו לה השלטונות לצאת לכמה סיורי הופעות בחו"ל, מהם החשובים ביותר בקריירה שלה היו הסיורים בישראל (יחד עם זמרת הפופ דוינה באדיה) ובארצות הברית. הופיעה גם ביפן, בסין ובגרמניה המזרחית. באותה תקופה התחילה לשלף פעולה עם הכנר פלוריה צ'ואקה (Cioacǎ) ועם נגן האקורדיון אנדריי מיכאלאקֶה, ומאוחר יותר, עם הכנר יון אלבשטיאנו (Albeșteanu). בשנות ה-1960 וה-1970 הפכה לאחת הזמרות המועדפות בתחום "שירי המשתה" והשירים האחרים של הלאוטארים הצוענים המוקדשים לנושאים כמו האהבה, החיים, חלוף הזמן, ושליוו את אירועי החיים החשובים של העם. היא הייתה למעין "מריה טנאסה של הצוענים".
יהדות מץ
במהפכה הצרפתית ולאחריה
לאחר מלחמת העולם הראשונה נחגגו ניצחון צרפת וכיבוש אלזס-לורן, ובעצם הצטרפותה המחודשת של הקונסיסטוריה המחוזית של מץ לקונסיסטוריה המרכזית, בתפילה חגיגית בבית הכנסת בליל שבת י"א בטבת ה'תרע"ט, בנוכחות נציגי הקונסיסטוריה המרכזית. ביום ראשון נערך טקס נוסף בבית הכנסת.
רומיקה פוצ'אנו
הקריירה המוזיקלית
בשנת 1986 הצליחה לעזוב את רומניה הקומוניסטית ולהתיישב בניו יורק. ב-1992, אחרי נפילת המשטר הדיקטטורי, חזרה לרומניה. הופיעה במסעדות שונות בבוקרשט - בסלון הספרדי של מסעדת "קאראיימן", המסעדות "קפיטול", "קונטיננטל", "מונטה קרלו" בצ'ישמיג'יו, במלון אינטרקונטיננטל, מלון "פלורה" (כיום - "קראון פלאזה"). היא שרה גם על במת תיאטרון הרוויו "קונסטנטין טנאסה" לצידם של השחקנים סטלה פופסקו, אלכסנדרו ארשינל וניקו קונסטנטין.
יהדות מץ
במהפכה הצרפתית ולאחריה
בעוד במהלך המאה ה-19 הייתה ירידה דמוגרפית בקרב יהודי מץ, למרות הגירת יהודי הכפרים למץ, בשל הגירה רבה של יהודים לפריז, ובשל עזיבת העיר לאחר הכיבוש הגרמני, בראשית המאה העשרים היה דווקא גידול נרחב באוכלוסייה. זאת בעיקר בשל הגירה רבה ממזרח אירופה ומגרמניה בשנות העשרים והשלושים, עקב האנטישמיות שפרחה שם. המהגרים, שרבים מהם היו חסידים מפולין ומגליציה, ושמרנים יותר מהיהודים המקומיים, הקימו בשנת 1912 בית כנסת נפרד בשם 'עדת יראים', שהתפללו בו בנוסח ספרד, ולאחר מכן הזמינו רב משלהם, רבי משה קלנברג. הקהילה המקומית לא ראתה בעין יפה את בואם של המהגרים. באופן כללי, היה נתק מוחלט בין שתי הקהילות בעיר, ובספר שכתב רבי נתן נטר בשנות השלושים על קהילת מץ הוא התעלם לחלוטין מקיומם. ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו במץ כ-600 משפחות יהודיות ממזרח אירופה.
בשואה
עם כיבוש צרפת בידי צבא גרמניה הנאצית במאי 1940, נמלטו אל דרום המדינה מרבית יהודי מץ ויהודי אלזס-לורן בכלל, יחד עם רבים מתושבי האזור הגויים, כדי להתרחק מאזורי החזית שבצפון. חלק ניכר מיהודי מץ, ובתוכם רבי משה קלנברג, רב קהילת המהגרים 'עדת יראים' במץ, הגיעו לעיר בורדו, שנחשבה בטוחה יחסית ובה שכנה ממשלת צרפת לאחר כיבוש פריז. אולם, לאחר כניעת צרפת, נותרה בורדו דווקא באזור הכיבוש הגרמני. אזורי אלזס-לורן סופחו לגרמניה גופא, ובתוכם מץ, וליהודים שברחו לא הותר לשוב. גם מעט היהודים שנותרו במץ גורשו ממנה. רבים מיהודי מץ, ובפרט המהגרים ממזרח אירופה שהיו חסרי אזרחות צרפתית, נשלחו למחנות עבודה ברחבי צרפת הכבושה, ומשם למחנות ההשמדה בגרמניה ובפולין. מץ עצמה שימשה כאחד ממוקדי השילוחים למחנות ההשמדה.
רומיקה פוצ'אנו
הקריירה המוזיקלית
פוצ'אנו נהנתה ממגוון קולי חודר, קול חושני, המאומן באופן טבעי, בעל מנעד רחב, חוש למידה ולטונאליות. השתמשה בהתאם לפי סגנון הזמרה הצועני וכן של הסגנון העממי הרומני בגליסנדי בין הצלילים וויברטו טבעי ובסלסולים מבוקרים היטב, מעברים של רבעי טון ובקדנצות מסוימות אחרי קפיצות לאוקטבות גבוהות. כדברי אולטיה שרבאן-פאראו, "הלהט שבה ביצעה את מילות שירים הביא לה את ההכרה כדיווה אותנטית של מוזיקת הצוענים" פוצ'אנו הצטיינה בין היתר בביצוע שירי משתה, שירי אהבה וגעגועים, בלדות עצובות כמו "Geaba mă mai duc acasă", "לשווא אלך הבייתה", שירי "מאנלות" במקצבי ציפטטלי או מקצבים רומנים.
יהדות מץ
בשואה
הרב אלי בלוך, סגן הרב הראשי של מץ, היה בין הרבנים הבודדים שהסכימו להישאר בתפקידם בצרפת הצפונית בזמן המלחמה. בשל כך הוא מונה לחבר במועצה הראשית ליהודי צרפת, מעין יודנראט, שהקימו הגרמנים ב-1942. בתפקידו זה סייע רבות ליהודי צרפת, על אף הסכנות הכרוכות בכך. בסופו של דבר נשלחו הרב בלוך ואשתו לאושוויץ. בסך הכל נספו בשואה כ-1,500 מבני הקהילה, ובהם גם הרב קלנברג, רב קהילת המהגרים, והרב אלי בלוך. לאחר המלחמה נקרא הרחוב בו נמצא בית הכנסת הגדול של מץ על שם הרב בלוך.
בתי הכנסת במץ חוללו בימי השלטון הנאצי והפריטים שבהם נשדדו, אך בית הכנסת הגדול נותר על תלו משום ששימש כמחסן עבור הצבא הגרמני. גם בית הכנסת של קהילת המהגרים שרד את שנות הכיבוש הגרמני.
רומיקה פוצ'אנו
הקריירה המוזיקלית
רומיקה פוצ'אנו נפטרה ב-24 באוקטובר 1996 בבוקרשט, בבית החולים למצבי חירום פלוריאסקה, ימים אחדים אחרי שבשחר היום 19 באוקטובר נחבלה קשות בתאונת דרכים בעת נסיעה במיקרובוס בדרך בין היישובים דור מרונט (Dor Mărunt) ודראגוש וודה, במחוז קלראש. ברכב נמצאו פרט לנהג גם נגן האקורדיון ויורל פונדמנט ועוד נגן ובנו הקטן של הנהג שניצלו כולם. הזמרת ישבה על כיסא באמצע מאחור, בין שני הנגנים, והייתה בדרך למופע בחתונה בקונסטנצה. הזמרת הובאה לקבורה בבית הקברות "איזבורול נואו" (Izvorul Nou) בשכונת דריסטור, ב"שביל הלאוטארים" לצידם של עוד מוזיקאים צוענים מפורסמים: ניקושור פרדסקו, פרמיצה לאמברו ויון אלבשטיאנו. בלווייה ניגנו חברי הטאראף "יון אלבשטיאנו".
יהדות מץ
לאחר השואה
לאחר כיבוש מץ בידי הצבא האמריקאי, הוקם בית מדרש מאולתר בידי חיילים אמריקאים. במקביל שיפץ הצבא האמריקאי את בית הכנסת, ותפילה ראשונה נערכה בו ב-2 בדצמבר 1944. לאט לאט החיים חזרו למסלולם. הרב הראשי רבי נתן נטר, ששרד את המלחמה, חזר לנהל את בית הכנסת הגדול, ובמקביל גם בית הכנסת של המהגרים חזר לתפקד, ולתפקיד הרב מונה הרב הייזלבק משווייץ. הוקם גם תלמוד תורה לילדים. ב-9 במאי 1947 התקיים טקס ניצחון בבית הכנסת, בהשתתפות נציגים צבאיים ואזרחיים של העיר.
כאמור, אחרי תום המלחמה שבו להתקיים במקביל שתי הקהילות הנפרדות שהתקיימו קודם לה, הקהילה המקורית של בני מץ ולצדה קהילה של מהגרים ממזרח אירופה, 'עדת ישורון'. בשנת 1959 אוחדו שתי הקהילות לקהילה אחת ברמה הארגונית והמוסדית (אך בתי הכנסת ומנהגיהם הנפרדים המשיכו להתקיים). בנוסף לכך, ההגירה היהודית מצפון אפריקה לצרפת לא פסחה על מץ, אך עדיין המרכיב האשכנזי בה דומיננטי יותר, שלא כברוב קהילות צרפת. בשנת 1970 מנתה הקהילה כ-3,500 יהודים.
רומיקה פוצ'אנו
חיים פרטיים
רומיקה פוצ'אנו הייתה נשואה לנגן האקורדיון בבה שרבאן (1990-Bebe Șerban) (1939) שנודע בכינוי "בבה מפטרקיואיה". הוא ניגן לצידה עד שנת מותו. סבלה הרבה בקשריה עם גברים. תקופות של שתיית אלכוהול מופרזת פגעו בקולה בסוף חייה. אחיינית שלה, קורנליה טיישאנו, היא גם כן זמרת.
יהדות מץ
לאחר השואה
בתחילת שנות ה-70 הגיע לעיר הרב משה אריה במברגר, שמונה לכהן כדיין הקהילה ורב בית הכנסת "עדת ישורון". בתפקידו זה כיהן כארבעים שנה, עד פטירתו בשנת תשע"ד (2014). לאחר הגעתו הקים הרב במברגר בעיר כולל אברכים קטן וכן הוקמה מערכת חינוך יהודי הכוללת גן ילדים, בית ספר יסודי ובית ספר תיכון. פועל בעיר גם סניף של תנועת הצופים היהודים בצרפת. כן מתקיימת בעיר שחיטה כשרה, הוקמה מחלבה המספקת חלב ישראל וקיימת מערכת פקוח על כשרות מוצרים ('בד"ץ מיץ'). בעיר יש גם עירוב, מקוואות ובית אבות יהודי. בשנת ה'תשס"ז (2007) היו במץ כ-600 משפחות יהודיות. בעיר ישנם ארבעה בתי כנסת – בית הכנסת האשכנזי הגדול, בית הכנסת החסידי של 'עדת ישורון', ובית כנסת ספרדי (שלושתם ברחוב הרב אלי בלוך), ובית הכנסת ברחוב פול מישו (rue Paul Michaux). בשבתות מתקיימת תפילה בכל בתי הכנסת, אך בימות החול מתפללים בכל פעם באחד מבתי הכנסת ברחוב הרב אלי בלוך, לסירוגין.
רומיקה פוצ'אנו
בקולנוע
רומיקה פוצ'אנו הופיעה כתפקיד של זמרת או של שחקנית בשני סרטים רומניים: Zbor planat (דאייה) (1980) ו-Baloane de curcubeu (בלונים של קשת וענן) (1982).
יהדות מץ
רבני מץ
ברבנות מץ כיהנו במשך הדורות רבנים חשובים וידועים. בתקופת הראשונים נודע במיוחד רבי אליעזר ממיץ, מחבר ספר יראים. כן נודעו בתקופה זו רבי דוד ממיץ ורבי יהודה ממיץ מבעלי התוספות.
במסמכי מינוי פרנסי הקהילה משנת שנ"ה (1595), מופיעים שלושת הפרנסים הראשונים גם כרבנים, ואלה שימשו כנראה כבית הדין של הקהילה. הראשון שבהם, רבי יצחק הלוי, כיהן כנראה כאב בית דין עד שנפטר בשנת שפ"א (1620). השני ברשימה, רבי יוסף הלוי אשכנזי, כיהן כנראה כאב בית דין וראש ישיבה במץ במקביל לרבי יצחק ולאחר מותו. רבי יוסף זה עמד בפולמוס חריף במיוחד עם מהר"ם לובלין על חומרה שהורה בכשרות אווזים. בשנת ה'שפ"ז הזמינה הקהילה את רבי משה הכהן, דיין בפראג, כדי שיכהן כרב לצד רבי יוסף שכבר היה זקן ועיוור, מבלי לגרוע את מעמדו של רבי יוסף. בני משפחתו של הרב הזקן התנגדו למינוי הרב החדש ועקב כך פרצו בקהילה החל מחג השבועות חיכוכים רבים, שכללו גם פניות הדדיות לשלטונות. כדי לעצור את המריבות עזב רבי יוסף את מץ ועקר לפרנקפורט, שבה נפטר כעבור מספר חודשים, בז' באדר ב' ה'שפ"ח. אף על פי כן, המחלוקת בקהילה המשיכה במלוא עוזה, ושככה רק בחנוכה ה'ש"ץ (1629).
רבי משה הכהן מפראג לא נשאר תקופה ארוכה בקהילה, אולי בשל המריבות והחיכוכים בה, ולאחר שנים ספורות שב למשרתו בפראג שם נפטר בשנת ה'ת"ג. מאז מינוי רבי משה זה התקבל במץ נוהג לפיו רבני הקהילה יובאו רק מקהילות אחרות, ולא ימונו לתפקיד זה מבני הקהילה. נוהג זה, שהיה נהוג בקהילות נוספות, נועד למנוע מצב בו הרב, שהוא גם אב בית דין, נמצא בניגוד עניינים ביחס לכמה מבני קהילתו. נוסף על כך, דרשו השלטונות כי מינויו של רב מחוץ למדינה יקבל אישור מלכותי. על הרבנים הבאים במץ, עד שנת ה'ת"ט, לא ידועים מספיק פרטים. בצמח דוד מצוין כי בשנת ה'שצ"ג התמנה לרבה של מץ רבי ליב, שכיהן קודם לכן כרבה של מגנצא. נוסף על כך נזכרים רבי נתן מפרנקפורט, רבי אפרים גומפריכט ורבי שאול יהודה כרבני מץ בפרק זמן זה. עד תקופה זו, לא היו תחומי פעילות הרב וסמכויותיו מוגדרים כל צרכם. תחילה היו הרבנים גם פרנסי הקהל, והם היו גם הדיינים. בהמשך הופרדו התפקידים, ואט אט קיבל הרב (האב בית דין) את סמכויות השיפוט ופסיקת ההלכה שעד אז עסקו בהם רבנים מקומיים.
בשנת ה'ת"ט התקבל כרב במץ רבי משה ירמיה הכהן (כ"ץ) יליד קרמניץ ורבה של נרול עד גזירות ת"ח ות"ט שבהם נמלט מערבה. הרב הכהן היה תלמיד המהרש"א. בימיו הוגדרו באופן מדויק סמכויותיו של הרב, שכללו את סמכות השיפוט ופסיקת ההלכה וכן את ההכרעה בכל התחומים הדתיים, במץ גופא ובכפרים הסמוכים. באופן חריג לא קיבל מינוי זה אישור מלכותי כנדרש, ובעת ביקורו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בקהילת מץ בשנת תי"ח והענקת כתבי הזכויות החדשים שלה, המלך קבל על כך וחידש את הדרישה לאישור מלכותי קודם מינוי הרב. הרב מנרול חיבר תפילת הזכרת נשמות מיוחדת להרוגי גזירות ת"ח ות"ט, והיא התקבלה בקהילתו מץ ונאמרה לפני "אב הרחמים" בשווארץ שבת ובשבת חזון. כתבים תורניים נוספים שלו נדפסו בידי בנו, הרופא טוביה כהן. מקובל לסמן את מינויו של הרב מנרול כראשית "תקופת הזוהר של רבנות מץ". כאמור, הקהילה, שהייתה עשירה מחד ומאידך למדנית, הוציאה סכומים רבים כדי להביא אליה רבנים מהגדולים ביותר שניתן היה למצוא באירופה. במשך כמאה וחמישים שנה כמעט כל הרבנים שכיהנו במץ הותירו אחריהם ירושה ספרותית חשובה וזכו לשם בעולם הרבני לדורות, ובכך גם העניקו פרסום לקהילה בעולם התורני. אחריו התמנה רבי יונה תאומים-פרנקל, מחבר הפירוש לתלמוד 'קיקיון דיונה', גם הוא בן פולין שנמלט מזרחה בעקבות הגזירות וכיהן קודם לכן כרב בניקולשבורג. הוא נותר במץ אף שקבל הזמנה לרבנות הקהילה החשובה פוזנא. לאחר שנפטר רבי יונה במחצית שנת ה'תכ"ט (1669), לא מונה מיד רב חדש, ורבי גרשון אשכנזי הגיע למץ רק לאחר שגורש עם שאר יהודי וינה בסוף שנת ה'ת"ל (1670). בתקופה זו, בין שני הרבנים, התרחשה במץ עלילת הדם.
לאחר פטירת רבי גרשון בשנת ה'תנ"ג (1693), הובא בשנת ה'תנ"ה לכהן במץ רבי גבריאל אסקלס, תלמידו של רבי שמואל קאיידנובר, שקודם לכן היה דיין וראש ישיבה בכמה ערים, בהן קרקוב ופראג. בתקופת כהונתו, ואולי אף בעידודו תרם אחד מעשירי מץ בניין גדול שישמש את הישיבה בעיר (שכונתה 'הקלויז'). בנוסף תרם סכום גדול להחזקת הישיבה. בזכות תרומה זו גדלה הישיבה הקטנה שהייתה בעיר עד אז, ולמדו בה תלמידים רבים. בשנת ה'תס"ו נסע רבי גבריאל לווינה לרגל חתונת בנו עם בתו של רבי שמשון ורטהיימר. מראש הסכימו פרנסי הקהילה שיישאר בווינה במשך שנה, אך בפועל הוא נשאר שם כשלוש שנים. לאחר שראו בני מץ כי הרב לא חזר, ואף לא ענה למכתבים שבקשו ממנו לחזור, ביקשו חלקם למנות רב חדש במקומו כי, ומאידך חלק אחר סבר כי יש להמתין עד שישוב הרב. בחשוון ה'תס"ט שלחו בני מץ כתב רבנות לרבי אברהם ברודא. מששמע רבי גבריאל על כתב הרבנות, מיהר וחזר למץ עוד טרם הגעת ר"א ברודא, אך למרות תמיכתם של חלקים בקהילה ומחלוקת גדולה שפרצה, לא ניתן היה לסגת מכתב הרבנות שנשלח, ובסוף אותה שנה הגיע לעיר רבי אברהם ברודא, שהתקבל בכבוד גדול. רבי גבריאל, שראה שלא ישוב לרבנותו, עזב את מץ והתקבל כרב בניקולשבורג. רבי אברהם ברודא, ששימש קודם לכן ראש ישיבה בפראג, עסק גם במץ בלימוד תורה לתלמידים בישיבה הגדולה שנפתחה בימי קודמו. חלק מתלמידיו בפראג (בהם רבי נתנאל וייל) עקרו למץ יחד איתו וחיזקו את הישיבה במץ. אף על פי שהיה במץ שנים ספורות בלבד, הספיק להעמיד בה תלמידים הרבה. עקב מאבקים שהיו לו עם גורמים בקהילה שסירבו לקבל את מרותו וסמכותו בתחום המשפט האזרחי, וערערו עליה בפני הערכאות העירוניות, בחר לעזוב את מץ ולקבל את רבנות פרנקפורט כשזו הוצעה לו בשנת ה'תע"ג.
המחלוקות הרבות שליוו את כהונתם של הרבנים האחרונים הקשו על מציאת רב חדש למץ, ורק לאחר מספר שנים הגיע לקהילה רבי יעקב ריישר, שקודם לכן היה רב בוורמייזא. הרב ריישר כיהן במץ עד פטירתו בשנת ה'תצ"ג, והתפרסם כאחד מחשובי פוסקי ההלכה בדורו. לאחר פטירתו הוצע למנות את רבי יהונתן אייבשיץ, אך אלמנת הרב ריישר התנגדה למינויו, ובשל כך מונה לתפקיד רבי יעקב יהושע פלק, מחבר הספר "פני יהושע", ספר בסיס בין חידושי האחרונים על התלמוד. בשנת ה'תק"א (1741) עזב רבי יהושע את מץ לטובת רבנות פרנקפורט, אך בינתיים נרצחה אלמנת הרב ריישר בידי שודד, ומשכך הוצע שנית והתקבל מינויו של הרב אייבשיץ, שהגיע לעיר לקראת פסח ה'תק"ב. הרב אייבשיץ, שהיה מגדולי הדור, תיקן תקנות במץ ומלבד תפקידיו הרבניים הרגילים כישיבה בדין, פסיקת הלכה והוראה בישיבה עסק גם בקבלה וחילק קמיעות. מאוחר יותר, לאחר שעזב את מץ לטובת רבנות קהילות אה"ו, היו קמיעות אלה חלק מהפולמוס שהתעורר בשל החשד לשבתאותו, פולמוס שהיו מעורבים בו גם ה'פני יהושע', קודמו ברבנות מץ, וגם רבי שמואל הילמן, יורשו.
רבי שמואל הילמן, עד אז רבה של מנהיים הגיע לעיר לאחר עזיבת הרב אייבשיץ ובהמלצתו. הוא יזם את הקמת בית הדפוס העברי במץ, שהדפיס את חידושי התורה של רבני מץ מן העבר, וכן ספרים אחרים כמסכתות מן התלמוד, ספרי שו"ת, סידורים ומחזורים. בית הדפוס הגביר עוד יותר את פרסומה של מץ בעולם היהודי. מאידך, בדור זה כבר התחילה להסתמן דעיכה בגדולתה התורנית של העיר, ובכתב הרבנות מצפים הפרנסים מהרב הילמן שיוכל "להחזיר העטרה ליושנה". גם בכתב הרבנות של מחליפו, רבי אריה לייב בעל 'שאגת אריה', שהיה מפורסם כאחד מגדולי הדור וכיהן ברבנויות שונות בליטא ופולין, דרשו הפרנסים שיכהן לפחות שתים עשרה שנה, אולי משום החשש שכבר לא יוכלו למצוא מחליף ראוי. ה'שאגת אריה' כיהן במץ כעשרים שנה, תקופתו אכן הייתה תקופת פריחה למץ ברמה התורנית, וישיבתו נודעה בכל אירופה. בחג השבועות הראשון לכהונתו, עוד לפני שהתקבל האישור המלכותי לכהונתו, דרש הרב לומר את הפיוט "אקדמות" לפני תחילת קריאת התורה, כדעת הט"ז, ובשונה מהמנהג הישן שהיה נהוג במץ לאומרו באמצעה, וכפי שפסק רבי יעקב ריישר. הש"ץ סרב, והרב ביקש לעזוב את העיר. הוא ניאות להישאר עקב בקשת הפרנסים, שלא יכלו למשוך את הבקשה שהגישו לאישור מלכותי על מינוי הרב. עם זאת, פסק הרב להתפלל בבית הכנסת הגדול עד סוף ימיו, מלבד בשבתות בהן היה מחויב על פי תנאי הרבנות לשאת דרשה.
הרב ווירמש היה אמנם רב שמרן מן הדור הישן, אך מגמתו, לבקר את המנהגים הרווחים, גרמה לדמותו להתחבב על המשכילים. הוא תבע לזקק את המנהג ממנהגים שאינם תואמים את מקורות חז"ל כמו התלמודים או הזוהר, ובכלל זה מנהגים קבליים שמקורם אינו בזוהר אלא בדברי האר"י. נוסף על כך, הוא התנגד לחדירת מנהגי פולין, כפי שהשתקפו בפסיקת הרמ"א, לאזור אשכנז (גרמניה ומערב אירופה) ועמד על שמירת מנהגי אשכנז. גישה ביקורתית זו שמה אותו כגשר בין העולם הרבני הישן, שבו היה נטוע, לבין התקופה החדשה שבאה בעקבות המהפכה. גישה ביקורתית זו כלפי מנהגי פולין ומנהגי האר"י, ותדמיתו החיובית בקרב המשכילים והרפורמיסטים, גרמה לעיתים לתיוגו שלא בצדק כרפורמי. הפסקת הנוהג שלא למנות רבנים מבני הקהילה אלא רק מבחוץ מלמדת על העובדה שהרב כבר לא מתפקד כדיין ולכן אין חשש מקרבתו לאנשי הקהילה.
הרב ווירמש היה האחרון ברבניה המפורסמים של מץ. מתקופה זו ואילך לא נודעו רבני מץ כגדולים בתורה באופן מיוחד, והם היו בעלי אופי מקומי בלבד.
בשנת 1929 הוזמן מווינה רבי משה קלנברג, לכהן כרב הקהילה החסידית הנפרדת 'עדת יראים', שהורכבה ממהגרים ממזרח אירופה. זאת בנפרד ממשרת הרב הראשי, שאוישה בידי רבי נתן נטר. הרב נטר נהג להתעלם לחלוטין מקהילת המהגרים ומרבהּ. לעומתו, הרב אלי בלוך, שמונה כסגן הרב הראשי, והתחבב על צעירי הקהילה, ובשל כך הופקד על הנוער, שמר על קשרים עם הרב קלנברג ופעל עמו בשיתוף פעולה. הרב בלוך הקים במץ סניף של תנועת הצופים היהודים בצרפת, שצורפו אליו ילדים יהודים משתי הקהילות, ובכך בקש לקשור בין הדור הצעיר של שתיהן. הרב בלוך והרב קלנברג המשיכו גם בימי השואה, תוך סכנות רבות, להנהיג את בני קהילותיהם ולסייע להם, ושניהם ניספו.
רשימת רבני מץ
החל משנת 1810 מונו רבני מץ כרבנים הראשיים של הקונסיסטוריה של מץ והמוזל, אחת הקונסיסטוריות המחוזיות של הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת
חניך
חניך הוא אחד הפרטים בתוך מסגרת בלתי פורמלית חינוכית כמו תנועת נוער, ארגון נוער או מרכז קהילתי. הוא משתייך לקבוצה אותה מוביל המדריך שאחראי על כל פעילות הקבוצה וכחלק מזה על השתתפותו של החניך ומעורבותו בה. לרוב, החניך צעיר ממדריכו במספר שנים.
תפקידי החניך הנמצא בתוך הקבוצה מגוונים. מצד אחד מצופה ממנו ללמוד תכנים אותם מעביר לו המדריך, אך מנגד מצופה ממנו לגלות מעורבות ויוזמה בפעילות ככלל ובדינמיקה החברתית בפרט. החניך רוכש ידע, מיומנויות, תכונות וערכים, לרוב דרך התנסות וחוויה ומתוך עולמו.
בסופו של דבר, לאחר שהחניך עבר תהליך שבו הטמיעו בו את ערכי התנועה, את עקרונות ההדרכה ודרך הארץ- הוא הופך לבוגר. כאשר הוא אינו חניך יותר, לאחר שעבר הכשרות נוספות- מטרתו היא ליישם את האנקדוטות החשובות שפיתחו בו בשנותיו המוקדמות בחניכים צעירים משלו, ותפקידו להיות מנהיגם וראש קבוצתם- להוביל אותם עד אשר הם יהיו מדריכים בעצמם.
להבדיל, ניתן למצוא שימוש במושג זה גם בחינוך הפורמלי במוסדות בהם מתקיימת חניכה לתלמידים במסגרת עבודה פרטנית.
היסטוריה
תנועות הנוער וארגוני הנוער החלו לקום בתחילת המאה העשרים וגייסו אליהם ילדים מגיל 10- 11 ועד לגיל 18. בתנועות הנוער היהודיות הציוניות למשל, כאשר סיים החניך את לימודיו, בגיל 17- 18, הוא היה זכאי לעבור הכשרה ולהתנסות בחיי שיתוף חקלאיים כהכנה לחיים בארץ ישראל. צעירים אלו נבחרו בקפידה על סמך פעילותם בתנועה. לרבים מהם הייתה זו הדרך היחידה להשגת אשרת עלייה לארץ ישראל, בשל חוסר יכולת כלכלית.
כיום, ישנו מגוון רחב של תנועות נוער בכל רחבי העולם. בישראל ישנן תנועות הנוער הפופולריות הצופים, הנוער העובד והלומד, ותנועת כנפיים של קרמבו. בנוסף, ישנן עוד מספר רב של תנועות שמזמינות אליהן בני נוער, על מנת להשתתף בפעילויות ולהתעשר בערכים ומוסר.
גיוס חניכים
גיוס הוא מגוון פעילויות שמטרתן למשוך חניכים נוספים למסגרת הפעילות על מנת להגדיל את הקבוצה בפרט והארגון כולו ככלל. הגיוס כולל את שיווק הקבוצה המגייסת ולרוב פעילות או סדרת פעילויות שמטרתן למשוך את המתעניינים ולגרום להם עניין בהצטרפות לקבוצה. לעיתים מתייחסים אל כלל התהליך של יצירת הזדהות עם הקבוצה כחלק מהגיוס.
לרוב מתבצע גיוס החניכים בתחילת שנת הפעילות וכלפי שכבת הגיל שעתידה להצטרף לארגון המגייס. עם זאת, לעיתים נערך גיוס גם לשכבות בוגרות יותר על מנת לחזק קבוצות קיימות או לפנות לאוכלוסיות חדשות. הגיוס נערך לרוב על ידי המדריכים ורכזי התנועה או הארגון, אך לעיתים הוא נעשה על ידי החניכים עצמם או בשיתופם.
גיוס החניכים נעשה לרוב בבתי הספר ודורש תיאום ושיתוף פעולה של המוסד. עם זאת, גיוסי חניכים נערכים גם במרכזים קהילתיים, קניונים, שכונות מגורים או באירועים מיוחדים המושכים אוכלוסיות נרחבות ומיועדים למטרה זאת. קיימות מספר שיטות בסיסיות לגיוס חניכים:
מפקד תנועות הנוער
בישראל, משרד החינוך דורש מתנועות הנוער וארגוני הנוער רשימות חניכים, כתנאי לקבלת תמיכה. רשימות אלו מפרטות את שמות החניכים ופרטיהם. משרד החינוך נוהג לערוך אחת למספר שנים את מפקד תנועות הנוער, סקר בו נבדקים אקראית חניכים, כמו גם מדריכים ופעילות בסניפים. דרישה זו התגלתה כבעייתית כאשר איגי - ארגון נוער גאה ביקש לקבל תמיכה ממשרד החינוך. אחת ממטרות הארגון היא לסייע לבני נוער בתהליך יציאתם מהארון, בו עלול להיות נזק כתוצאה מחשיפת זהותם של החניכים. על מנת לפתור את הבעיה שונו הקריטריונים בדבר חלוקת התקציבים על מנת לאפשר את תמיכת משרד החינוך בארגון זה.
באופן כללי, נאמר בתנועות נוער כי לא ניתן למנות את החברים במסגרת בלתי-פורמלית כמו זו, באמצעי פורמלי כמו מפקד. במפקד נדרשים לנקוב במספר חניכים ספציפי, אך אופי החברות בתנועה הוא בלתי-פורמלי במהותו - ייתכן שיהיו חניכים שיירשמו לפעילות השוטפת וכאלה שלא יעשו זאת; כאלה שיתמידו יותר בהגעה לפעילות וכאלה שיגיעו רק לעיתים וכדומה. לכן, בתנועות הנוער התעורר קושי בצורך להגדיר מי חבר בתנועה לצורך המפקד.
ביתין
בֵּיתִין (בערבית: بيتين) הוא כפר פלסטיני בשומרון ברשות הפלסטינית מעט צפונית לאל בירה ודרומית לבית אל ממערב לכביש 60. ביתין שייך לנפת רמאללה ואל-בירה. נכון לשנת 2007 חיים בו 3,155 תושבים.
היסטוריה
לפי הזיהוי של חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון בשנת 1838, הכפר שוכן במקום שבו שכנה העיר המקראית בית אל. המקום היה מיושב ברציפות מהתקופה הכנענית ועד תקופת האימפריה העות'מאנית. שמו הקודם היה לוּז. שמה האחר, בית אָוֶן, הוא שם גנאי שניתן לה לאחר שירבעם בן נבט הקים בה את העגל.
התקופה העותמאנית
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בביתין בשנת 1863, וכתב כי מספר תושבי הכפר לא עולה על 400. בתי הכפר היו בנויים בנייה גסה מאוד, ורובם היו רעועים וממוטטים חלקית. על פסגת הגבעה הוא זיהה שרידים של מגדל, ובחלק אחר של הכפר מגדל עוז דומה לו.
בראשית המאה ה-20 התגוררו בכפר כ-400 תושבים אשר "נודעו בגבורתם ועצמתם".
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית ביתין מנתה 446 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 135 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 566 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית ביתין הוערכה ב-690 תושבים, אשר בבעלותם 4,764 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1948
במלחמת העצמאות עבר הכפר לשלטון ירדן, כחלק מהגדה המערבית.
במהלך המאה ה-20 היגרו לארצות הברית רבים מבני הכפר ושלחו כסף לסייע לבני משפחותיהם שנותרו בכפר. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היו בכפר שתי שכונות, שכונת יוקרה בדרום מערב הכפר, בה נבנו בתים מודרניים, ושכונה ענייה יותר במזרח ובצפון מזרח, שבה רבים מהבתים היו בנויים מבוץ ואבנים בלתי מסותתות. בכפר לא היו חשמל ושירותי טלפון, אך היו מכשירי רדיו מופעלי סוללות.
לאחר מלחמת ששת הימים
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ביתין נמצא תחת שלטון ישראלי. בעקבות התפשטות הכפר לאורך הכביש הראשי הוא יצר לעצמו צורה קווית במחצית השנייה של המאה ה-20. בשל מיקומו הנוח על כביש 60 הישן, התנועה הרבה שעברה בו ובגלל קרבתו לרמאללה הוקמו בו עסקים רבים והושקעו כספים בבנייה למגורים ובפיתוח שירותים רפואיים. בשנת 1995 אושרה לכפר תוכנית מתאר מקומית לפי תחזיות גידול האוכלוסייה עד לשנת 2015.
בתחילת האינתיפאדה השנייה, בשנת 2001, לאחר שמחבלים שרצחו אזרחי ישראל נמלטו לכיוון ביתין, חסם צה"ל את שתי הכניסות לכפר: הכניסה הראשית, הפונה לכביש 466 ולאל-בירה, ושדרך הגישה אליה מובילה גם לכביש לבית אל, נחסמה בשער ברזל וחסימת עפר. חסימת עפר הוצבה גם על הכניסה הדרום מזרחית, הפונה לכביש 60 החדש "כביש עוקף רמאללה" (בשנת 2002 הוקם בצומת זו גם מאחז גבעת אסף) בדרך בין הכפר לאל-בירה הוצב גם מחסום מנהלת התיאום והקישור, שבו מתאפשר רק מעבר של פלסטינים המחזיקים בתעודת VIP ושל עובדים בארגונים בינלאומיים. כיום ניתן להגיע אל הכפר ולצאת ממנו רק דרך הכניסה הצפונית המובילה לכפר עין יברוד. מסלול הנסיעה מהיציאה הצפונית של הכפר ועד לאל-בירה מתפתל בין כפרים ואורכו כ-15 ק"מ. ב-27 במאי 2015, יום לאחר פתיחתו החלקית ולאחר שהיה חסום במשך כ-15 שנה, סגר צה"ל את כביש ביתין-רמאללה מחדש. לטענת "בצלם", הסגירה נעשתה כעונש על אי מתן זכות קדימה למתנחלים.
ב-8 בספטמבר 2022 תקף מחבל חייל בעמדה צבאית בכפר בעזרת פטיש. החייל ירה במחבל והרגו, ונפצע באורח קל מאוד. על גופתו של המחבל נמצאה סכין.
חסידות סוכטשוב
חסידות סוכטשוב היא חצר חסידית שמקורה בעיר סוכטשוב. החצר נוסדה בשנת ה'תר"ל 1870 על ידי חתנו של רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי אברהם בורנשטיין. חסידות זו נודעה כחסידות למדנית, גם בשל הספרים שחיברו שני האדמו"רים הראשונים: אבני נזר, אגלי טל ושם משמואל.
היסטוריה
ראשיתה של חסידות סוכטשוב בתלמידיו של האדמו"ר הראשון, רבי אברהם בורנשטיין, בעל "אבני נזר" ו"אגלי טל". שהיה בנו של רבה של ביאלא פודולסק, רבי זאב נחום בורנשטיין, מחסידי קוצק, ומחבר הספר "אגודת אזוב". בחודש אב ה'תרי"ג בהיותו בן 14 נישא בקוצק לשרה צינה, בתו של האדמו"ר רבי מנחם מנדל מקוצק. שימש ברבנות בערים אלקוש פרצ'ובה קרעשנוביץ, נשלסק וסוכוטשוב ובכולן הקים ישיבות. בשל עמידתו בתקיפות  על ענייני היהדות נרדף ונמסר לשלטונות מספר פעמים, ונאלץ לעבור מעיר לעיר.
הרבי השלישי מסוכטשוב היה הרב דוד בורנשטיין. הוא גר בווישוגרוד והקים בה ישיבה שבה למדו מאות. בהמשך התגורר בטומשוב אך זמן קצר לאחר מכן נפטר אביו והוא התמנה תחתיו לאדמו"ר. את מרכז החסידות ומקום מושבו קבע בפביאניץ הסמוכה ללודז'. היה חבר מועצת גדולי התורה. ביקר בארץ ישראל ב-1925 וב-1935, אך לא רצה להשאיר את חסידיו בפולין לבדם ולא עלה לארץ ישראל, גם כאשר עשו זאת חלק מילדיו. בהמשך עבר ללודז', ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לגטו ורשה בו נספה ב- ח' בחודש כסלו ה'תש"ג ונקבר עם מנין חסידים בבית הקברות  היהודי  בווארשה.
עם היוודע דבר מותו החל אחיו, רבי חנוך הניך בורנשטיין, לכהן כאדמו"ר מסוכטשוב. הוא נפטר בכ"ה באלול ה'תשכ"ה. מספר חסידיו היה קטן מאוד, שכן רוב חסידי סוכטשוב נספו בשואה ואחרים שלא המשיכו לקיים אורח חיים דתי לאחריה. בנו, הרב מנחם שלמה בורנשטיין, המשיך את דרכו, ובמקביל התמנה בידי חסידי רדומסק כאדמו"ר מרדומסק. הוא נהרג כעבור ארבע שנים בתאונת דרכים בכ"ז מנחם אב ה'תשכ"ט.