cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פעולת פורט סעיד (1967)
הפעולה
חילוץ בסירת ציפור - לאחר ניתוק ה"חזירים" עברה ה"ציפור" לנקודת המתנה בטווח 5.5 מיל ימי מהנמל. בעת ההמתנה לצוללים החליט מפקדה לקצר טווח ל-3.5 מיל ימי. ה"ציפור" התגלתה במכ"ם החוף של פורט סעיד. שתי ספינות אוסה מצריות, שנמצאו מזרחית לנמל, הופנו לתקיפתה. צוות ה"ציפור" הרגיש שנפתחה אש מהחוף לעברם אך לא הבחינו נפילות בקרבתם. תמרוני התחמקות כללו עצירה במקום ותנועה צפונה.
הצוללים וה"ציפור" לא ידעו שספינות אוסה שנמצאו מזרחית לפורט סעיד היו בדרכן לתקיפת ה"ציפור". האוסות הותקפו על ידי הטרפדות ובהוראת המפקדה המצרית נכנסו לנמל. האיום על האיסוף הוסר.
נוצר קשר בין סירת ה"ציפור" ודב בר בח-70 והיא נגשה לאסוף אותו, ולאחר מכן נאסף שמיר בח-66 שנמצא כ-200 מטר מזרחה. שני ה"חזירים" טובעו כפי שתוכנן מראש (ההכנות להשמדתם החלו לפני המפגש עם ה"ציפור"), ובשעה 2:40 ה"ציפור" החלה לנוע מזרחה.
המשחתת וספינות הטילים
בשעה 01:07 החלה אח"י יפו (ק-42) להתרחק מאזור הפעולה. בשעה 01:18 חשה אח"י יפו (ק-42) באיום טילי סטיקס, ובשעה 01:34 ירתה שתי רקטות מוץ מסוג "אבשלום" להטעיה והתרחקה. מידע על כך לא הועבר לטרפדות. המודיעין הימי הישראלי לא זיהה שהאוסות שנמצאו בסיור לא היו חמושות בטילים. מפקד הכוח בנימין תלם ידע שלמשחתת אין אמצעי הגנה יעילים כנגד הטילים. הדיווח המצרי נקלט במכשירי ההאזנה באח"י יפו (ק-42), כלהלן: . הדיווח המצרי התייחס כנראה לסירת ה"ציפור", אך אח"י יפו (ק-42) ראתה בו (בטעות) איום נגדה, והמשיכה להתרחק מפורט סעיד.
הטרפדות מול ספינות הטילים
הטרפדות שנמצאו באבטחה כ-15 קילומטר מזרחה גילו שני כלי שיט מזרחה להן בתנועה לכיוון פתח הנמל, שיעברו ליד נקודת האיסוף. המפל"ג משה אורן העריך שאלה ספינות נגד צוללות דגם SO1 שהוזכרו בידיעות המודיעין הימי. בשאיפה לאפשר לפעולת האיסוף להתבצע בשקט, חצה את נתיב המצרים מלפני החרטום בתנועה צפונה במגמה למשוך אותן אחריו רחוק מנתיב ה"ציפור". זו הייתה תגובה מתוכננת והמפל"ג דיווח על מעשיו למפקד הכוח. בתגובה לכך הסתמן שאוסה אחת פנתה אחרי הטרפדות, אך השנייה המשיכה בדרכה לעבר הנמל.
המפקדה המצרית ידעה כי האוסות אינן חמושות בטילים, ולא רצתה לסכן אותן. הוראת התקיפה בוטלה והאוסות קיבלו הוראה להיכנס לנמל. כעבור זמן קצר התקבצו האוסות וחזרו לנוע לעבר הנמל והדליקו אורות ניווט כמקובל. הוראת המפקדה המצרית לחזרה לנמל נקלטה במשחתת. מפקד הכוח הסיק שלא תהיה הפרעה לאיסוף הצוללים והאיום על המשחתת הוסר. אל"ם תלם הורה לטרפדות לנתק מגע. מפקד זוג הטרפדות, סא"ל משה אורן, קיבל אישור ממפקד הכוח לתת מכת אש לפני ניתוק המגע. תלם היה משוכנע שהוא נותן אישור לכניסה לקרב ולא רק למכת אש. הטרפדות רדפו אחרי האוסות ובטווח 1,000 פתחו באש. הוצאת התחמושת הייתה: 12 פגז 40 מ"מ, 150 פגז 20 מ"מ ו-200 כדורי 0.5. באוסות לא אובחנו פגיעות והן המשיכו לכיוון הנמל, כשאורות הניווט שלהן דולקים, מבלי להשיב באש.
המעקב וירי הטרפדות הביאו לתוצאה הרצויה שספינות הטילים המצריות לא הפריעו לאיסוף הצוללים על ידי ה"ציפור".
טרפדות וסירת "ציפור"
המפגש של הטרפדות עם ה"ציפור" תוכנן לשעה 03:00, ה"ציפור" התעכבה עקב תקלה במנוע ולא הגיעה לזמן זה. היא ניסתה להקים קשר אך ללא הצלחה עקב המרחק מהטרפדות, ושידורי המכ"ם שלה לא נקלטו. תלם ידע שאח"י יפו ושלוש הטרפדות מהוות חלק עיקרי מכוחו של חיל הים. הטרפדות כבר היו בקצה כמות הדלק שלהן, ואל"ם תלם הורה לטרפדות לחזור לאשדוד.
סירת ה"ציפור" והצוללים בתוכה החלה לחזור ועברה בנקודת המפגש שנקבעה עם הטרפדות, אך כשהגיעה לשם התברר שהטרפדות כבר עזבו (או שכלל לא היו שם, כפי שמראה תרשים תנועתן). ה"ציפור" המשיכה להפליג עצמאית ללא אבטחה וללא הפרעות. בשעה 04:40 הפעילה מחדש את המכ"ם. שידורי המכ"ם שלה התגלו על ידי תחנות ניטור של חיל האוויר. גם אח"י יפו קלטה את השידורים בכיוון 230 מהמשחתת. ראש מחלקת ים אל"ם יצחק רהב נתן הוראה לאסוף אותם. לקראת המפגש ננקטו אמצעי זהירות ב"ציפור" עד שהוקם קשר באמצעות מכשיר מ.ק 10 האטום שנלקח מה"חזיר". אלמוג הודיע שאין צורך בהרמה אל הסיפון וסירת ה"ציפור" יכולה להמשיך לאשדוד כמתוכנן. בהוראת בנימין תלם הורמה הסירה אל סיפון המשחתת אח"י יפו באזור אל עריש והפליגו לאשדוד.
תוצאות
בנמל פורט סעיד לא היו כלי שיט (אך לכוח הישראלי לא היה מידע על כך), ולכן היעד המרכזי של פעולת שייטת 13 לא הושג. ספינות חיל הים הישראלי לא פגעו בשתי ספינות טילים מצריות שהיו באזור, אם כי הבריחו אותן אל הנמל.
סיכון מרבי שהסתיים ללא נפגעים – הצוללים ביצעו את החדירה לנמל בצורה מקצועית התחמקו מהתקפת סירת משמר ויצאו ממנו בחיים. סירת "ציפור" אספה את הצוללים מפתח הנמל בטווח התותחים ונעה בכוחות עצמה מרחק רב. הכנסת המשחתת לתחום הטקטי בו נמצאו ספינות טילים מצריות עברה בהצלחה.
פרסום מצרי - למחרת, ב-6 ביוני, פרסמו המצרים כי במבואות פורט סעיד טובעו ארבע טרפדות ישראליות וסטי"ל מצרי אחד טובע. טרפדות ישראליות לא נפגעו ואין אימות ממקור אחר לפגיעה בסטי"ל מצרי.
דיונים לאחר הפעולה
בתקופת המלחמה לא נערכו תחקירים חיליים. תחקיר הצוללים ואנשי ה"ציפור" נעשה לכל אחד בנפרד מיד לאחר הקרב על ידי סא"ל אריה ברק שגם היה נוכח בפעולה על ט-203. רס"ן אלמוג לא שותף בתחקיר.
בהצגה בפני קציני חיל הים, שנערכה כשבועיים מתום הקרבות סיפר מפקד חיל הים, שלמה אראל, שנתן העדפה לפעולת צוללים על פני קרב במבואות מעדיפות החימוש של ספינות הטילים המצריות. זו גם הייתה הנחיית הרמטכ"ל.
מפקד אח"י יפו סא"ל יצחק קט, מתח ביקורת על ההוראות שקיבל מפקד הכוח, אל"ם בנימין תלם ועל תפקודו בפעולה:
.
במאמר על הפעולה שפרסם לאחר סיום שירותו בצה"ל אמר זאב אלמוג שבפעולה זו נשברו שני ערכי יסוד של צה"ל על ידי כלי-השטח של חיל-הים במהלך הפעולה - דבקות במשימה ואי השארת לוחמים בשדה הקרב.
תחקיר בשייטת 13
העובדה שצוללים נכנסו לנמל אויב סיירו בו והצליחו לחזור הייתה מרוממת ביחס לפעולות בגזרה הסורית שלא התבצעו ולנפילה בשבי של הצוללים בפעולת אלכסנדריה. מדיניות השייטת בתכנון פעולות הכוללות איסוף הצוללים הוכחה כישימה. זאת בניגוד למדיניות ביחידות קומנדו ימי בעולם שם לוח הזמנים כולל רק כיוון אחד והמבצעים אינם חוזרים מהפעולה.
השתהות באיסוף הצוללים דיווחו שעבר זמן רב מאז שיצאו מהנמל ועד שהציפור הגיעה אליהם. מבדיקה עם נהגי הסירה התברר כי כאשר נשמע ירי תותחים בוצעו תרגילי התחמקות הכרחיים. להערכת עמי אילון, התחושה שעבר זמן רב עד לאיסוף היא תחושה סובייקטיבית.
הטבעת החזירים נעשתה בהתאם לתוכנית, שבה נקבע שאם מתקרבים לאור ראשון לא תהיה גרירת חזירים (אור ראשון באותו לילה היה בשעה 03:45). בתחקירים שנעשו מסרו הצוללים שלדעתם ניתן היה להשאיר את החזירים ולצאת בגרירה מהאזור, אם כי הם החלו בהכנות להטבעת החזירים עוד לפני המפגש עם ה"ציפור". מפקד ה"ציפור" אמר שהשמדת החזירים נעשתה לפי התוכנית. העלה טענות כנגד מפקד הכוח הימי בנימין תלם ומפקדי הטרפדות שלא המתינו לו מעבר לזמן האחרון שנקבע ואף לא עברו כלל דרך נקודת המפגש המתוכננת אלא פנו ישירות בכיוון צפוני-מזרחי.
קשר ומכ"ם: לסירת ה"ציפור" לא היה קשר עם אח"י יפו בכל מהלך הפעולה. מפקד השייטת הסיק מהתחקיר שיש צורך בשיפור מכשירי הקשר. לדעתו היעדר מכשירי קשר אמינים פגם בביצוע כמו גם בפעולות אחרות.
מפקד שייטת 13 דב שפיר הורה למבצעי הפעולה לשאת רקע אדום מתחת לכנפי העטלף.
התייחסות הטרפדות
מפקדי הטרפדות חשבו כי לא עשו די בירי על ספינות הטילים, שהתבצע מטווח רחוק ובכמות אש קטנה. לדעתם אף כי העדיפות הקרבית הייתה בצד המצרי, ניתן היה לנצל את ההפתעה, להמשיך בירי ולהשיג פגיעות.
אריה רונה בט-207, ספינה מונעת בבנזין, היה מודע לחוסר בדלק וחשב שהלחיץ את מפקד הפלגה. אך כאשר נכנס לנמל אשדוד עם ספינתו פעלו המנועים על טיפות הדלק האחרונות. נתקבלה מסקנה שערכן של טרפדות עם מנועי הדיזל, תותחי 40 מ"מ ומכ"ם קלוין יוז היה גבוה יותר במלחמה.
לקחים אחרים
משחתת בטווח טילי הסטיקס - בנימין תלם נשלח לשרבורג למחרת הקרב. נוכחותו נדרשה בשדר שהגיע מפליקס אמיו למנוע השתלטות עוינת על ספינות סער בבנייה, ולא היה נוכח בתחקיר. דבריו של קט נתקבלו ללא עוררין ולקח חשוב שהיה צריך להתקבל לגבי חוסר הישע של משחתת עם מערכת תותחים מיושנת ללא בקרת אש מבוקרת מכ"ם בלילה מול טילי הסטיקס המצרים לא נלמד.
לוח זמנים
הזמן הקצר של שעות החשיכה בקיץ יצר מסגרת מצומצמת מאוד לפעולה. הזמנים רשומים לפי הספר "משברי ים" בהוצאת מה"ד היסטוריה. העיתוי לפעולות הצוללים נרשם בחלקו לפי דיווחי הצוללים בפעולה באתר משמר המורשת הימית. זמני המפגש של הצוללים וה"ציפור" הם לפי בדיקה של תא"ל עמי אילון ואחרים.
ביאורים
בעת כתיבת הערך ועדכונו לא ניתן היה לעיין בתחקירי הצוללים דב בר ויצחק שמיר, שנעשו למחרת הפעולה על ידי סא"ל ברק. החומר לא נמצא בארכיון צה"ל, היה צורך לראיין מחדש את הצוללים.
פדריקו רדונדו
פדריקו רדונדו סולארי (נולד ב-18 בינואר 2003) הוא כדורגלן ארגנטינאי ממוצא ספרדי המשחק כקשר בקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס.
נבחרת לאומית
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023.
אסתר פרומקין
ביוגרפיה
היא נולדה למשפחת סוחרים אמידה ומשכילית. אביה קיבל חינוך תורני וכללי, הוא כתב שירה ופרוזה ביידיש. אמה הייתה נצר למשפחה מפורסמת, משפחת קצנלנבוגן - ראם. עד גיל 11 היא הייתה מקבלת חינוך ביתי, למדה עברית, תנ"ך וספרות עברית. יותר מאוחר למדה בגימנזיה לבנות במינסק ולאחר סיום הגימנזיה למדה במכללה לבנות בסנקט פטרבורג ובאוניברסיטה בברלין. לאחר סיום לימודיה בברלין היא חזרה למינסק והחלה ללמד בבית הספר המקצועי לבנות. במינסק היא השתתפה בחוג סוציאל-דמוקרטי שהיה נתון להשפעתו של אברהם לסין.
אחרי נישואיה לבוריס פרומקין היא הצטרפה לתנועת הבונד, שם עד 1905 בעיקר עסקה בתעמולה. ב-1906 מונתה לעורכת עיתון הבונד בווילנה דער וועקער, והייתה קרוב לוודאי עורכת העיתון היהודיה הראשונה.
בראשית המאה ה-20 כמעט לא היה ביטוי לפוליטיקה בכתיבתן של הנשים היהודיות באימפריה הרוסית, בין הבודדות הייתה אסתר פרומקין. פרומקין הייתה חברת מערכת העיתון פאלקסצייטונג, כמו כן הייתה כתבת העיתון ובין היתר הייתה כתבת העיתון בדומה הרוסית. לדעתה לפתור את בעיותיו של הציבור היהודי באימפריה הרוסית אפשר רק בשינוי המשטר ובהשתלטותם של הפועלים על הייצור ועל השלטון.
ב-1908 היא השתתפה בועידת צ'רנוביץ וייצגה שם יחד עם אנה רוזנטל את תנועת הבונד. פרומקין דיווחה על דיוני הוועידה בעיתון "די נייע צייט".
בין השנים 1910–1914 היא נאסרה מספר פעמים על פעילותה ונאלצה לברוח מרוסיה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא חזרה לרוסיה, אך נאסרה והוגלתה לאסטרחן. עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה היא הגיעה למינסק ומונתה לעורכת הראשית של "דער וועקער", הביטאון הראשי של תנועת הבונד. יותר מאוחר הייתה חברת מועצת העיר מינסק ופעלה בעיקר בענייני התרבות והחינוך. יותר מאוחר עברה למוסקבה והייתה חברת מערכת העיתון היידי "דער עמעס".
היא נאסרה ב-1936, נפטרה בגולג של קרגנדה ב-1943.
מגח בוסארד
מגח בוסארד הוא אמצעי תאורטי להנעה של חלליות.
השיטה נהגתה בשנת 1960 על ידי רוברט בוסארד (Robert W. Bussard). השימוש במגח התפרסם בספרו הפופולרי של פול אנדרסון "טאו אפס", ב"יקום המוכר" של לארי ניבן ובאחרים. עקרון השיטה הוא מנוע מגח סילון המשתמש בהיתוך גרעיני שמקור הדלק שלו יהיה המימן הנמצא בחלל. החללית אמורה לאסוף תוך כדי טיסה את המימן, להתיך אותו תוך יצירת דחף. באופן כזה החללית אמורה להגיע למהירות של כשליש ממהירות האור. באופן תאורטי, ככל שמהירות החללית תגדל כמות המימן שהיא תאסוף תגדל, כך שהדחף יגדל, אך גם החיכוך עם המימן אשר נמצא בחלל, עד להגעה למהירות שווי משקל.
שיטה זו הועלתה כאחד מן הרעיונות להנעת חללית לצורך מסע בין-כוכבי.
ג'יימס לורנסון
ג'יימס לורנסון (באנגלית: James Laurenson; נולד ב-17 בפברואר 1940) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי.
כלים המקורצפים לבן
כלים המקורצפים לבן (באנגלית: White Shaved ware) היא משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין, והם מאופיינים בקרצוף צפוף על פני הכלי שנעשה לפני קלייה. הכנת הכלים נעשתה ביד (למעט מקרים חריגים).
ג'יימס לורנסון
ביוגרפיה
לורנסון נולד במרטון שבאי הצפוני בניו זילנד. הוא למד בקולג' אוניברסיטת קנטרברי בכרייסטצ'רץ', שם הופיע בהצגות בבימויה של נאיו מארש. תפקידו הבולט היה בדמות הראשית במחזה "מקבת'" בתיאטרון סיביק שבכרייסטצ'רץ'.
כלים המקורצפים לבן
תפוצתה של המשפחה היא בין השנים 1200-1600 לפנה"ס, בתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים כמאובן מנחה לתקופה זו לאתרים ארכאולוגים בארץ ישראל. מציאתה באתר ארכאולוגי מצביעים על שייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו.
ג'יימס לורנסון
ביוגרפיה
באמצע שנות השישים של המאה העשרים עבר לורנסון לבריטניה. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1969 בסרט "נשים אוהבות". באותה שנה שיחק בתפקיד קטן ללא קרדיט בסרט "The Magic Christian".
כלים המקורצפים לבן
המשפחה כוללת: פכים, פכיות ובקבוקים. הפריט הנפוץ ביותר הוא פכית דלייה חרוטית עם בסיס כלי מחודד ושפת כלי צבוטה ביד. חיבור חלקה התחתון של הידית נעשה על ידי החדרת הידית לתוך הפכית באמצעות נקב בגוף הכלי. כלי המשפחה נוצרו מחומר חולי בהיר ופני הכלי חופו לבן. בכלים רבים החיפוי הלבן לא שרד. גובה הכלי נע בין 16-13 ס"מ לערך.
ג'יימס לורנסון
ביוגרפיה
לורנסון הופיע במספר רב של הפקות שייקספיריות בהן "ריצ'רד השני", בתפקיד רוזנקרנץ ב"המלט", ובסדרת המרתון ברדיו "Vivat Rex". ב-1970 שיחק לורנסון בתפקיד פירס גייבסטון בהפקה של המחזה "אדוארד השני" מאת כריסטופר מרלו לצדו של איאן מקלן. עוד הופיע בדרמות תקופתיות "אליזבת ר." ובתפקיד רוזן לינקולן בדרמה "The Shadow of the Tower" (מ-1972). באותה שנה כיכב בתפקיד מפקח בילוש נפוליאון "בוני" בונפרטה בסדרת הדרמה האוסטרלית "בוני" בדמות בלש ממוצא אבוריג'יני. ב-1974 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "The Prison" המבוסס על רומן מאת ז'ורז' סימנון, שהיה הפרק הראשון בסדרה "Armchair Cinema" של טלוויזיית תיימז ויוסטון פילמס. עוד הופיע בדמות אביו של פינק בסרט "פינק פלויד - החומה" משנת 1982.
כלים המקורצפים לבן
כלי המשפחה נוצרו בקפריסין באנקומי (Enkomi) - עיר מתקופת הברונזה שהייתה אולי עיר הבירה של אלשיה (קפריסין הקדומה). האתר נמצא ליד פמגוסטה (famagusta) במזרחו של האי. כלים אלה נמצאו באתרים רבים בארצות הים התיכון, כולל בארץ ישראל, ביניהם: תל אבו הואם, תל שקמונה תל מגידו ועוד.
ג'יימס לורנסון
ביוגרפיה
ב-1984 לוהק לורנסון לתפקיד ראשי בדמות ג'וליאן מארש בהפקה של הווסט אנד למחזמר "רחוב 42" בתיאטרון המלכותי דרורי ליין. עוד בתיאטרון הופיע במחזה "Falling Over England" לצדה של שארלוט קורנוול בתיאטרון גריניץ'.
כלים המקורצפים לבן
כלי המשפחה נוצרו בקפריסין בתקופה הקפריסאית המאוחרת I המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת א והתקופה הקפריסאית המאוחרת II המקבילה לתקופת הברונזה המאוחרת ב. לארץ ישראל הגיעו הכלים בתקופת הברונזה המאוחרת ב.
ג'יימס לורנסון
ביוגרפיה
לאורך הקריירה שלו הופיע לורנסון בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות כגון "Z-Cars", "חלל: 1999", "המקצוענים", "Hammer House of Horror", "רמינגטון סטיל", "קגני ולייסי", "המפקח מורס", "ברז'ראק", "בון", "לאבג'וי", "החשוד העיקרי", "שארפ", "A Touch of Frost", "בקצב הלב", "עדות אילמת", "טגארט", "רציחות במידסומר", "שם המשחק", "הנוכלים", "אנדוור" ו"ספוקס".
לורנסון הרבה להופיע ברדיו ה-BBC, בין תפקידיו היו אדון האחוזה של אלטרנון בעיבוד משנת 1991 לרומן "פונדק ג'מייקה" מאת דפנה דה מוריאה.
ב-2012 גילם לורנסון את רוזן וסטמורלנד בעיבוד של ערוץ BBC Two למחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון" וחלק שני. ב-2013 הופיע בתפקיד פרופ' הילרי אמברוז בפרק בסדרה "האב בראון" של ערוץ BBC One. ב-2016 שיחק בתפקיד ג'ון וייר בסדרת הדרמה של נטפליקס "הכתר".
חיים אישיים
לורנסון מתגורר בעיר השוק פרום שבסאמרסט באנגליה.
מעמקים (סדרת אנימציה)
מעמקים (באנגלית: The Deep) היא סדרת הנפשה ממוחשבת, אשר משודרת בישראל בערוץ WIZ! בדיבוב עברי משנת 2017.
תקציר העלילה
הרפתקאותיהם של משפחת נקטון חוקרת הימים, החוקרים אזורים מסתוריים במעמקי הים. ומגיעה לכל מיני שוניות בלתי מוכרות ומגלה בעלי חיים ימיים שעוד לא התגלו
מרכז ההסברה
מרכז ההסברה – המטה לטקסים ולאירועים ממלכתיים היא הזרוע הביצועית של ועדת השרים לסמלים וטקסים ושל הממשלה בכל הנוגע לתכנון ולביצוע הטקסים והאירועים הממלכתיים. מרכז ההסברה נוסד על-מנת לקדם את הממלכתיות והמורשת הלאומית בישראל. המרכז משמש כגוף האחראי על הפקת כלל הטקסים, הלוויות, האזכרות והאירועים הממלכתיים במדינת ישראל והפקת כל הטקסים הקשורים לחגים הלאומיים בישראל: טקס הדלקת המשואות הנועל את אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ופותח את חגיגות יום העצמאות, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה (טקס נפגעי פעולות איבה, טקס עולי הגרדום וחללי המחתרות, טקס חללי ההעפלה) ויום ירושלים. ציוני תאריכים: אילת, תל חי ועוד. מרכז ההסברה אחראי על למעלה משלושים טקסים ממלכתיים וביניהם אירועי יום הזיכרון ליצחק רבין, אזכרות לראשי ממשלה ולנשיאים, לוויות על-פי נוהל חבצלת ועוד. כיום, משויך מרכז ההסברה למשרד התרבות והספורט.
היסטוריה
המרכז הוקם בשנת 1954 בתוך משרד ראש הממשלה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון במטרה לקדם את הטמעת עקרונות הממלכתיות בקרב הציבור הישראלי.
המרכז הפך בהדרגה לגוף מטה גדול שפעל בחמישה מחוזות ארציים (ירושלים, תל אביב, חיפה, באר-שבע ונצרת). המרכז הוציא לאור מאות של פרסומים בנושאי מורשת שונים ובין השאר את סדרת הספרונים דע את עמך, שעסקה בהיסטוריה יהודית וישראלית; לצד זאת יצאו לאור מאות כרזות העוסקות בנושאים שונים אותם ביקשה המדינה לקדם ויועדו לתלייה במוסדות ציבור ובבתי-ספר. בנוסף קיים המרכז סיורי ידיעת הארץ לעולים חדשים והיה אחראי על מרכזי המבקרים בכנסת, בבית המשפט העליון ובבתי המשפט המחוזיים.
מרכז ההסברה מעביר את הטקסים בשידור ישיר באמצעות עמוד הפייסבוק שלו.
נומה נומה
"נומה נומה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1968 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה הראשונה באלבומו השלישי של הצמד, יחד לתמיד.
על השיר
"נומה נומה" נכתב והולחן על ידי שמואל רוזן ואפי נצר והופק על ידי דוד קריבושי. זהו שיר ערש המושר בפי אב לבנו הקטן. לאורכו דואג אביו להפיג את כל חששותיו של בנו מהשינה הקרבה: החושך, הכיסא שנראה כמו שד בלילה, הכלבים שנובחים וקולות הרוח בתריסים. בשורה האחרונה של השיר נאמר "נו כבר, אבא מת לישון!". ב-23 ביוני 1968 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של במקום העשירי. בשבוע שלאחר מכן, ב-30 ביוני, עלה למקום התשיעי, שיאו במצעד. לבסוף, ב-14 ביולי, יצא מהדירוג לאחר שלושה שבועות צעידה רצופה.
יעל בדש
יעל בדש (נולדה ב-1 בדצמבר 1979) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2000 הופיעה כזמרת ליווי של להקת פינג פונג כחלק מהמשלחת הישראלית הרשמית לאירוויזיון, עם השיר "שמייח".
בשנת 2002 הופיעה בפסטיבל "ג'אז בים האדום" כחלק מההרכב "פאנקאפלה" (Funkapella), שם פגשה את המלחין היוגוסלבי גוראן ברגוביץ', ששמע את בדש והזמין אותה להופיע איתו באירופה.
בשנים 2003 - 2008 הופיעה כסולנית לצידו של ברגוביץ' בסדרת קונצרטים מיוחדת ברחבי אירופה בשם "My Heart has become Tolerant". במופע שילב ברגוביץ' שלוש סולניות משלוש הדתות (יהדות, נצרות ואסלאם): הזמרת הצרפתייה-תוניסאית אמינה אנאבי (Amina Annabi), הזמרת המקדונית ואסקה יאנקובסקה (המבצעת המקורית של השיר Ederlezi מתוך הסרט "שעת הצוענים") ויעל בדש, יחד עם "תזמורת החתונות והלוויות" שלו, הרכב נגנים ממרוקו והמקהלה האורתודוקסית של מוסקבה.
בשנת 2005 זכתה במקום הראשון ב"פסטילאדינו" - תחרות בינלאומית לזמר מקורי בלאדינו, כשביצעה את השיר "La Lingua de Kaza" (בעברית: שפת הבית), מילים ולחן: זיוה עטר.
בשנת 2006 החלה לעבוד עם גוראן ברגוביץ' על אלבום בעברית, אותו ברגוביץ' הפיק והלחין. האלבום הוקלט בבלגרד, טורקיה ותל אביב ועתיד לצאת לאור.
ב-2011 זכתה שוב במקום הראשון באירוע העשור לפסטיבל "פסטילאדינו", בו התחרו כל השירים הזוכים מאותו עשור. השיר שביצעה "La Lingua de Kaza" נבחר לשיר העשור של הפסטיבל.
ב 2012 הקימה יחד עם המוזיקאים תומר מוקד, יוני דרור, ישי אפטרמן ואדם בן עזרא את BALADINO – הרכב פולק ים תיכוני היוצר ומגיש גרסאות חדשות לשירים מסורתיים בשפת הלאדינו. עם BALADINO הוציאה ב-2013 את האלבום Dos Amantes אשר זכה לשבחים רבים ומאז ממשיכה להופיע כסולנית ברחבי העולם.
קריירת משחק
שיחקה בסדרה "החברים של נאור", במחזמר "צלילי המוסיקה", בהצגה "רחוב טוב" בתיאטרון אנסמבל הרצליה ובסדרת הילדים "א-בה-גא-ד!" בערוץ הופ!.
גילמה את דמותה של מריה מגדלנה בסדרה Terra X בערוץ הטלוויזיה הגרמני ZDF. ב-2004 הופיעה כזמרת בסרט "אהבה קולומביאנית".
בשנת 2008 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי בו שיחקה עד שנת 2013 במחזמר "כנר על הגג", בהצגות "סלאח שבתי”, "זהר" ובמופעי מחווה רבים שהעלה התיאטרון לגדולי היוצרים בתרבות הישראלית.
השכלה וחיים אישיים
סיימה לימודי תואר ראשון במסלול משחק של אוניברסיטת תל אביב בחוג לאמנות התיאטרון. כיום בת זוגו של המוזיקאי תומר מוקד ומחלקת את זמנה ועשייתה האמנותית בין תל אביב וברלין.
קישורים חיצוניים
על יעל בדש
צופי אתיופיה
צופי אתיופיה (באמהרית: የኢትዮጵያ እስካውት ማህበር) הוא ארגון תנועת הצופים הלאומי של אתיופיה. תנועת הצופים הוקמה לראשונה באתיופיה בסביבות שנת 1919, ופתחה בית ספר באדיס אבבה אשר פעל עד שנת 1934. עם זאת, התנועה נאלצה לסיים את פעילותה בגלל המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנים 1935–1936. הצופים חזרו לתחייה באתיופיה בשנת 1948, כאשר פעילויות הצופים הצליחו להשיג דריסת רגל בבתי הספר באתיופיה. אתיופיה הוכרה כחברה בארגון ארגון הצופים העולמי בשנת 1969.
היסטוריה
הקיסר של אתיופיה היילה סלאסי התייחס באוטוביוגרפיה שלו, חיי והתקדמות אתיופיה, להקמתה של תנועת הצופים בסביבות שנת 1919 (כשהיה יורש אתיופיה ונודע בשם ראס טפרי), כחלק מהמודרניזציה של אתיופיה: "בתקופות קודמות, כל הגברים שהיו חיילים היו כך רק לפי מנהג, אך לא היה בית ספר צבאי. אולם משנת 1911 לוח השנה האתיופי (לוח השנה הגרגוריאני 1918/1919)] ואילך, הקמנו מכללה צבאית ודאגנו שהחיילים ילמדו את השימוש בכלים הצבאיים במכללה. בנוסף לכל זה הקמנו, בחסות בננו מקונן, הדוכס מהרר, תנועת צופי בנים, על מנת שבנים יבצעו את תפקידם היטב." צופי אתיופיה סייעו במהלך הבצורת והרעב של האומה בשנות השבעים והשמונים, כמו גם בקמפייני אוריינות ושירותים קהילתיים אחרים. בשנות השבעים הקימו צופי אתיופיה מרכז הכשרות וקמפינג חדש באגם לנאגנו. ארגון צופי אתיופיה חווה את סגירתו בפעם השנייה בראשית שנות השבעים, אז משטר החונטה הצבאית האתיופית פיזר את התנועה והחרים את נכסיה וכספיה, וטען כי ערכי האמונה המעוגנים בהבטחת הצופים אינם תואמים את הפילוסופיה של המשטר החדש.
לאחר עשרים שנות מאמץ, עם הופעתה של המערכת הדמוקרטית ובהתאם למכרז מספר 512/59, הוקמה בשנת 1995 תנועת צופי אתיופיה. ועידת הצופים העולמית ה-35, שהתכנסה בדרבן בדרום אפריקה ב־26–30 ביולי 1999, הצביעה לסלק את אתיופיה מחברות בארגון העולמי מכיוון שארגון הצופים של אתיופיה חדל להתקיים (אם כי מוקדם יותר באותה השנה השתתף מתמודד אתיופי בג'מבורי הצופים העולמי בצ'ילה). ארגון צופי אתיופיה הוזמן מחדש לארגון הצופים העולמי בוועידת הצופים העולמית ביוון ביולי 2002, תוצאה של מאמץ של עשר שנים של האב רנצו מנצ'יני, הצופה הראשי של אתיופיה, נציבים ואנשי ארגון צופי אתיופיה אחרים, שעבדו כדי להכיר בארגון שוב ברמה העולמית. זמן קצר לאחר הכרה אחרונה זו של ארגון הצופים העולמי, בתמיכת המשרד האזורי באפריקה, ארגון צופי אתיופיה ארגן מספר השתלמויות וערך סבבי גיוס ופעילות בנושא יחסי ציבור.
נכון לשנת 2014 ישנם 67,250 צופים באתיופיה, לעומת 9,829 בשנת 1972.
תוכנית חינוכית
הפעילות של צופי אתיופיה מחולקת לפי שכבות גיל:
כאשר חניך מסיים את פעילותו בתנועת הצופים לאחר יום הולדתו ה-25, הוא / היא יכולים לעבור הכשרה ולהפוך למדריכים בצופים ולקבל את התואר גולמסה.
מוטו הצופים הוא ዝግጁ, ומשמעותו באמהרית הוא "מוכן".
סמלים
תג החברות של צופי אתיופיה מציג את אריה יהודה מהדגל הקדום של אתיופיה.
יחידות צופיות בינלאומיות באתיופיה
בנוסף לצופי אתיופיה, תנועת הצופים בארצות הברית מפעילה קבוצות צופים באדיס אבבה לילדים של אמריקאים המתגוררים שם, המקושרים ישירות לצופי אמריקה.
Christmas (אלבום של מייקל בובלה)
Christmas הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר הקנדי-איטלקי מייקל בובלה. האלבום יצא לאור ב-21 באוקטובר 2011 באירלנד, ב-24 באוקטובר 2011 בבריטניה, וב-25 באוקטובר 2011 בארצות הברית. בשבוע שהסתיים ב-10 בדצמבר 2011, האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, והפך לאלבום השלישי של בובלה שהגיע להישג זה, לאחר Call Me Irresponsible משנת 2007 ו-Crazy Love משנת 2009, ובילה חמישה שבועות במקום הראשון.
נכון לינואר 2019, זהו האלבום המצליח ביותר של בובלה, עם למעלה מ-12 מיליון עותקים שנמכרו ברחבי העולם.
האלבום זכה בפרס ג'ונו לאלבום השנה, מה שהפך אותו לאלבום החג הראשון שזכה בפרס זה. האלבום יצא מחדש ב-26 בנובמבר 2012, ובו ארבע רצועות נוספות, כולל הקלטה חדשה של השיר "The Christmas Song". בנוסף, בובלה הוציא גרסה מחודשת של השיר "White Christmas", הפעם בהשתתפות שאניה טוויין, כסינגל רשמי. גרסה זו הוקרנה בבכורה בספיישל הטלוויזיוני של בובלה ב-NBC, Home for the Holidays, ב-10 בדצמבר 2012.
רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים
רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר הוא ספר היסטוריה פופולרית ישראלי מאת מיכאל הרסגור ואהוד פוקס. הספר מנסה לבחון את תורת קבלת ההחלטות באמצעות בחינת שורה של אירועי מפתח היסטוריים מנפוליאון בונפרטה ועד מבצע עופרת יצוקה. הספר בולט בשל סגנונו הקליל והקולח.
מבנה הספר
הספר בוחן שמונה אירועים בהיסטוריה, ומנתח את אישיותם והחלטותיהם של הדמויות הפעילות בהם. ארבעת הפרקים הראשונים בספר עוסקים בסכסוך הגרמני-צרפתי. הפרק הראשון מתאר את קרב ינה-אאורשטדט בשנת 1806, אשר בו הביס הגרנד ארמה בפיקודו של נפוליאון בונפרטה את הצבא הפרוסי תבוסה ניצחת. הפרק השני מתאר את מלחמת צרפת–פרוסיה, אשר בה, השילוב של הדיפלומטיה הפעלתנית של אוטו פון ביסמרק וגאונותו הצבאית של הלמוט פון מולטקה הזקן גרמו לחורבנה של הקיסרות הצרפתית השנייה. הפרק השלישי מתאר את הקרב הראשון על המארן במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר בו בלמו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של ז'וזף ז'ופר את צבא הקיסרות הגרמנית. הפרק הרביעי מתאר את המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, אשר בה כבש הוורמאכט את צרפת תוך זמן קצר. שני הפרקים שלאחר מכן עוסקים גם הם במלחמת העולם השנייה. מתואר כיצד בלמה ברית המועצות בהנהגתו של סטלין את הצבא הגרמני בקרב על מוסקבה, ומנגד מוקדש פרק לחלקה של פינלנד במלחמת העולם השנייה. לאחר מכן מוקדש פרק לקרב בול ראן הראשון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הפרק האחרון עוסק במספר אירועים מתולדות מדינת ישראל.
צ'וט
צ'וט (בהונגרית: Csót) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בצ'וט מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,158 ובשנת 2020 רק 899 תושבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו מחוץ לכפר מחנה שבויים ומחנה פליטים.
יהודי צ'וט
בצ'וט חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
חילוניות (סדרת טלוויזיה)
חילוֹנִיוּת היא סדרה תיעודית ישראלית בת 5 פרקים, הסוקרת את תולדות החילוניות בישראל ואת הדרך שבה היא עיצבה את דמותה של המדינה.
רקע
החילוניות היהודית ביקשה לנסח סיפר לאומי המנותק מהדת, הכולל שפה, תרבות וחינוך עבריים חילוניים, אך נכשלה בהפרדת הדת מהזהות שביקשה לכונן, ומצאה עצמה נשענת על האורתודוקסיה בקשר בל-יינתק. בישראל התקיימו מראשיתה שאלות וסכסוכים שונים באשר ליחסי הדת והמדינה. אף בראשית המאה ה-21 סכסוכים אלה לא נפתרו, והאורתודוקסיה מתעצמת ומאיימת על מה שנותר מהסדר החילוני הישן.
הסדרה חוקרת את החילוניות לאורך ההיסטוריה של המדינה ואת השפעתה על ההיבטים השונים בה, במישור הפרטי והציבורי, במישור הלאומי, בתרבות ועוד. בהתאם לנושאים אלה, לאורך כל פרק משובצים קטעי ארכיון שונים מהעבר אל מול קטעי ריאיון של אנשים מההווה, ברובם אנשי ציבור ורוח מבין הזרמים הבולטים בישראל: מחילונים עד לדתיים לאומיים ולחרדים.
הסדרה מלווה בקריינות של יהודית רביץ. כל פרק נפתח בקטע הבא:
הפקה ושידור
את הסדרה יצרה ענת זלצר יחד עם מודי בר-און, סיני אבט ואיילת עופרים. בשלב מסוים בר-און, לאחר שהחל בכתיבת הטקסטים של הסדרה, החל לעבור טיפול במחלת הסרטן עימה התמודד. במאי 2022, טרם יציאת הסדרה, הוא הלך לעולמו, והסדרה הוקדשה לזכרו.
פרקה הראשון של הסדרה הוקרן בבכורה במהלך פסטיבל דוקאביב 2023, תחת הכותרת "חילוניות – דת ומדינה".
הסדרה הופקה עבור תאגיד השידור הישראלי על ידי חברת ההפקה ביונד קריאייטיב, בתמיכת המיזם המשותף "הסיפור העברי" של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי, קרן מיימונידיס, ובתמיכת פרויקט הקולנוע הישראלי של קרן רבינוביץ לאמנויות. הסדרה עלתה לשידור ב-8 ביולי 2023 בכאן 11 ובכאן BOX, ומשודרת מדי יום שבת ב-21:15.
ביקורות
ניר וולף מישראל היום כתב כי "הסדרה מהפנטת, אינפורמטיבית ומעמיקה".
מבקרת הטלוויזיה של ynet, סמדר שילוני, כתבה כי הסדרה "משמרת את הקסם של יצירתם המשותפת [של זלצר ובר-און] כשהיא מפנה אור למקומות לא מובנים מאליהם ביסודיות ובאומץ" וכן כי היא "מהווה מסמך מעמיק לתהליכים מרכזיים, חשובים ובוערים" ב.
שוק צ'רקיזובו
שוק צ'רקיזובו (ברוסית: Черкизовский рынок) הוא שוק גדול במזרח מוסקבה, שהתקיים מראשית שנות ה-90 ועד 2009 בצד החיצוני של הטבעת הקטנה של הרכבת של מוסקבה בין כביש שלקובסקויה, שדרות סירנייב, באיזמאילובו ותפס שטח של יותר מ-49 דונם והיה השוק הגדול באירופה. על פי "פדרציית המהגרים של רוסיה", יותר מ-100 אלף בני אדם עבדו בשוק, כ-60 אלף סוחרים מהרפובליקה העממית של סין.
השוק כונה בסלנג בשם "צ'רקיזון", והוא מקום ההתרחשויות המרכזי של סדרת הטלוויזיה "צ'רקיזון: אנשים חד-פעמיים" (Черкизо́на. Однора́зовые лю́ди) בהפקת רשת REN TV.
היסטוריה
השוק הופיע בתחילת שנות התשעים, באתר של מגרש ריק עצום ליד מכון מחקר לאלקטרוניקה "דלתא".
מרבית השוק הייתה בשליטת קבוצת AST וחברות הבת שלה. עם זאת, שוק צ'רקיזובו כלל 12 אזורי סחר הנשלטים על ידי יזמים אחרים, בהם אילייב, בשליטת זכאר אילייב וגוד ניסנוב, רוסקלאס, שצ'בנקה בשליטת ניזאם יוסובוב ורולנד איזייב וחברות כמו "אירואסיה החדשה", "טראדיקס" ואחרים. חלקים מהשטח היו בבעלות ממשלת רוסיה ורשויות מוסקבה. המשכיר הגדול ביותר הייתה האקדמיה הרוסית לתרבות גופנית (RGAFK).
השוק נסגר זמנית ב-29 ביוני 2009, וב-16 ביולי, על פי החלטת עיריית מוסקבה השוק נסגר סופית ובמקומו תוכנן לבנות מתחם ספורט ובילוי. ב-30 ביוני 2018, סגן ראש עיריית מוסקבה למדיניות ופיתוח עירוני, מאראט חוסנולין, אמר לעיתונאים כי בניית דיור למהגרים החלה בשטח שוק צ'רקיזובו לשעבר במסגרת תוכנית לחידוש פני העיר.
פיגוע טרור
ב-21 באוגוסט 2006 אירע פיצוץ באחד מאזורי השוק. כתוצאה מהפיגוע נהרגו 14 בני אדם ו-61 בני אדם נפצעו.
ב-15 במאי 2008 דן בית המשפט של העיר מוסקבה את הנאשמים בפרשת הפיצוץ (לאומנים רוסים) לתקופות מאסר שנעו בין שנתיים למאסר עולם.
ביקורת
הביטאון הרשמי של ממשלת הפדרציה הרוסית "רוסיסקאיה גאזטה" כינה את השוק "חור שחור", שבו החוקים אינם חלים, שבו יש הרבה עובדים לא חוקיים, שמוכרים סחורה מוברחת. ראש המחלקה לשוק צרכני ושירותים בעיריית מוסקבה, ולדימיר מאלישקוב, סיפר כי השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת הזכויות והצרכן הוציא שוב ושוב צווים לטיפול בהפרות של תקני התברואה והסחר שהתגלו שם, שרובם לא יושמו, גם מאלישקוב טען כי על פי הערכתו לפחות 40 אחוז מהמחזור שם, על פי המצב בשנת 2009, היו בלתי חוקיים.
סגירת השוק
על פי הנתונים לשנת 2009, הרשויות ניסו לסגור את שוק צ'רקיזובו שלוש פעמים מאז 2001, אך השוק המשיך לעבוד, בעוד שההחלטה של בית הדין לבוררות במוסקבה, שקבע לנקות את השטח, זכתה להתעלמות במשך זמן רב. הסגירה של כל שטח השוק הסתבכה גם בשל העובדה שמתוך 72 דונם של השוק שבבעלות העירייה, שאר השטח הוא שטח פדרלי, השייך לאוניברסיטה הרוסית לתרבות פיזית, ספורט ותיירות. תיק פלילי נפתח גם נגד הרקטור לשעבר של האוניברסיטה הרוסית לתרבות פיזית, ספורט ותיירות, החשוד בשימוש לרעה בסמכות בעת חכירת מגרש לשוק צ'רקיזובו, התיק נפתח במסגרת חלק 3 לסעיף 285 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית (שימוש לרעה בתפקיד). על פי החקירה, נגרם למדינה נזק בסך 77.6 מיליון רובל. בשנת 2012 גזר בית המשפט קנס של 20 אלף רובל על הרקטור לשעבר, אך מאוחר יותר בית המשפט העירוני במוסקבה שחרר אותו מעונש.
ב-29 ביוני 2009 השעו שלטונות מוסקבה את עבודת שוק צ'רקיזובו. ההחלטה על ההשעיה התקבלה על ידי ראש המחוז המנהלי המזרחי ניקולאי אבטיצ'ייב, וב-30 ביוני 2009 פרסם רוסיסקאיה גאזטה הצהרה של ראש ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית אלכסנדר בסטריקין על שוק צ'רצ'יזובו לפיה הרשויות יפעלו לסגירת השוק.
לאחר סגירת השוק ביוני 2009, אזרחים סינים, שהיוו חלק משמעותי מהסוחרים, עברו לשווקים אחרים במוסקבה - מרכז הקניות במוסקבה בליובלינו, שוק סדובוד על כביש הטבעת במוסקבה ולוז'ניקי (שעבר מאוחר יותר לשטח בדוברובקה).
שוק צ'רקיזובו לא הפסיק את פעילותו לאחר הסגירה הרשמית. בשנת 2013 נמצאה בשטח השוק עיר תת-קרקעית שכללה מפעל תפירה, מגורים, בית קפה ולול. עם גילוים הם נסגרו סופית.
שירה וידויית
שירה וידויית (באנגלית: Confessional poetry או "Confessionalism") היא אסכולת שירה, שהתפתחה בארצות הברית בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, ונחשבת לעיתים כצורה של פוסטמודרניזם. נהוג לתאר זאת כשירה פרטית, או שירת ה"אני", המתמקדת ברגעים קיצוניים של החוויה האינדיבידואלית, של הנפש והטראומה האישית, כולל נושאים שנחשבו ועדיין נחשבים לעיתים לטאבו כמו מחלות נפש, מיניות והתאבדות, ביחס לנושאים חברתיים רחבים יותר.
מעורבותו של משורר הווידוי בחוויה האישית הוסברה על ידי מבקרי הספרות כמאמץ להתרחק מן המציאות החברתית המחרידה של המאה ה-20. אירועים כמו השואה, המלחמה הקרה, והאיום הקיומי שיצרה התפשטות הנשק הגרעיני, הפכו את הסוגיות הציבוריות למרתיעות הן עבור משוררי הווידוי והן עבור קוראיהם. משוררי הווידויי פעלו גם בניגוד לאידיאליזציה של חיי משפחה שהייתה מקובלת בשנות ה-50, על ידי חשיפת האומללות שבבתיהם שלהם.
אסכולת "השירה הווידויית" נקשרה במספר משוררים שהגדירו מחדש את השירה האמריקאית בשנות ה-50 וה-60, ביניהם רוברט לואל, סילביה פלאת', ג'ון ברימן, אן סקסטון, אלן גינסברג ו-וו.ד. סנודגראס.
"לימודי החיים" והופעת השירה הווידויית
בשנת 1959 השתמש מ.ל. רוזנטל לראשונה במונח "וידוי" בסקירת "לימודי החיים" של רוברט לואל שכותרתו "שירה כווידוי". רוזנטל הבחין בין הגישה הווידויית לבין מצבים אחרים של שירה לירית באופן בו נעשה שימוש בסודות אשר (על פי רוזנטל) חרגו "מעבר לגבולות המקובלים של רתיעה או מבוכה אישית". רוזנטל מציין כי בתפיסות קודמות כלפי הווידוי הייתה בדרך כלל "מסכה" שהסתירה את "פניו האמיתיות" של המשורר, וקובע כי "לואל מסיר את המסכה. הדובר שלו באופן חד משמעי הוא עצמו, וקשה שלא לחשוב על "לימודי החיים" כסדרה של סודות אישיים, מבישים למדי שאדם מחויב מפאת כבודו לא לחשוף". בסקירה של הספר "סקירת הקניון" (The Kenyon Review) כתב ג'ון תומפסון," לשירים אלה שאלת התקינות כבר אינה קיימת. הם כבר מימשו את הכיבוש: מה שהם זכו בו הוא הרחבה משמעותית של טריטוריית השירה."
עם זאת, היו מהלכים ברורים לעבר מצב ה"ווידוי" עוד לפני פרסום "לימודי החיים". שיר הווידוי הארוך של דלמור שוורץ "בראשית" פורסם בשנת 1943; וג'ון ברימן כתב רצף סונטות בשנת 1947 על רומן ניאוף שהיה לו עם אישה בשם כריס בזמן שהיה נשוי לאשתו הראשונה, איילין (עם זאת, מכיוון שפרסום הסונטות היה מגלה את הרומן לאשתו, ברימן לא פרסם את מלוא הרצף, שכותרתו "הסונטות של ברימן", עד 1967, לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה). מחט הלב של סנודגרס", בו הוא כותב על תולדת גירושיו, הקדים אף הוא את "לימודי חיים".
"לימודי החיים" היו בכל זאת הספר הראשון בסגנון הווידוי שמשך את תשומת ליבו של הציבור הקורא והראשון שסווג תחת האפיון "וידוי". רב "הווידויים" הבולטים היו השירים בחלק האחרון של "לימודי החיים" בו לואל רומז על מאבקיו עם מחלות נפש ואשפוזו בבית החולים לחולי נפש מק'לין במסצ'וסטס. סילביה פלאת' העירה על השפעתם של שירים מסוג זה מלימודי "החיים" בראיון בו הצהירה, "התרגשתי מאוד ממה שאני מרגישה שזו פריצת דרך חדשה שהגיעה עם, נניח, "לימודי החיים" של רוברט לואל. זו פריצת דרך אינטנסיבית אל תוך חוויה רגשית מאוד ואישית מאוד, שלדעתי הייתה טאבו בחלקה. שיריו של רוברט לואל על התנסותו בבית חולים לחולי נפש, למשל, עניינו אותי מאוד." עם זאת, א. אלווארז סבר כי כמה מהשירים "בלימודי החיים" מאכזבים, "כי נראה שהם עוסקים באופן כפייתי בתהליכי הפסיכואנליזה יותר מאשר בשירה" ואילו באופן ההפוך, מייקל הופמן ראה פיחות בכשרון המילולי של יצירתו של לואל מעצם הדגש על "כיצד אכנה את המילה המתחילה באות "ו" 'כלומר - וידוי".
בשיעור שירה שלימד באוניברסיטת בוסטון בסוף שנות ה-50, לואל המשיך לעורר נושאי וידוי ביצירתם של כמה משוררים אמריקאים בולטים. בשנת 1955 ביקש לואל מישרה באוניברסיטה בחלקה על בסיס הצעותיו של הפסיכיאטר שלו, אשר יעץ לו לקבוע שגרה בחייו כדי לסייע במיתון השפעות ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל. כיתתו של לואל סחפה אליה מספר משוררות מוכשרות, בהן אן סקסטון וסילביה פלאת'. סקסטון הצטרפה לשיעור בשנת 1958, ועבודתה עם לואל הוכיחה את עצמה מרכזית בבניית קולה הפואטי. בשנת 1958, סילביה פלאת' תצטרף גם היא לקורס של לואל. לאחר שנחשפה לנושאים האישיים בשיריהם של לואל וסקסטון, נשאבה פלאת' בעצמה לנושאים הווידויים והחלה לכלול אותם ביצירתה שלה.
התפתחויות נוספות
טקסטים מרכזיים אחרים של אסכולת השירה "הווידוית" האמריקנית כוללים את "אריאל" של סילביה פלאת', "את שירי החלום" של ג'ון ברימן ואת שיריו של סקסטון "עד בדלאם וחלק מהדרך חזרה", אם כי ברימן עצמו דחה את התווית 'בזעם ובוז': "המילה לא אומרת דבר. אני מבין את משמעות הווידוי כמקום שאליו אתה הולך ומדבר עם כומר. באופן אישי לא הייתי בווידוי מאז שהייתי בין שנים-עשר."
דמות משמעותית נוספת, אם כי באופן חולף, הייתה המסאית והמשוררת הפמיניסטית אדריאן ריץ'. אחת המשוררות הבולטות של אסכולת "הווידוי" שבחרה בגישה זו במודע הייתה שרון אולדס שהופיעה בשנות השמונים, והתמקדה בתכנים מיניים שנחשבו טאבו שהושפעו מעבודתו של גינסברג.
תגובה
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, התקוממו כמה סופרים כנגד אסכולת הווידוי בשירה האמריקאית, וטענו שהיא הייתה עסוקה בעצמה מדי. כך למשל, רוברט בליי, אחד המשוררים הבולטים של אסכולת "הדימוי העמוק" ("Deep Image"), שהייתה מסוגננת והרואית בנימתה, היה ביקורתי מאוד כלפי מה שהוא תפס כנטיות הסוליפסיסטיות של משוררי הווידוי. הוא התייחס לסלידה האסתטית הזו כאשר שיבח את המשורר הספרדי אנטוניו מצ'אדו על "הדגשת סבלם של אחרים ולא את סבלו שלו". עם זאת, סופרים ומשוררים רבים אחרים בתקופה זו, כמו שרון אולדס, מארי האו ופרנץ רייט, הושפעו מאוד מהתקדים שקבעה השירה הווידויית בעיסוק שלה בנושאי החוויה האוטוביוגרפית של טאבו, של הנפש והעצמי, של חשיפת חוויות ילדות וטראומות למבוגרים.
ברוח טענה דומה של עיסוק עצמי, ביוגרפים של משוררי הווידוי הבחינו באמביציה משותפת בקרב סופרים אלה להתפרסם. במקביל להתפשטות התרבות הפופולרית בשנות ה-50, הווידוי הציע לקוראים מבט מפורט על הפרסונה של הסופר, מה שהפך את המשוררים הללו ל"כוכבים" ולא ליוצרים פרטיים. לנוכח תשומת הלב הציבורית שזכו משוררי הווידוי והרצון המוצהר שלהם להכרה כזו, שירה וידויית מסווגת על ידי חלקם כהיבט של תרבות הסלבריטאים.
התנועה הפואטית של הפורמליזם החדש, שחזרה לחרוז ולמשקל, נבעה גם מהמתקפה נגד המבנה החופשי שהפך לפופולרי בשירה הווידויית. תנועת שירה נוספת שהתגבשה, בחלקה, כתגובה לשירה הווידויית כללה את משוררי השפה.
ונדו טוארטו
ונדו טוארטו (בספרדית: Venado Tuerto) היא עיר בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה. העיר נמצאת במרחק של 322 קילומטרים מסנטה פה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 365 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. בעיר מתגוררים 81,241 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
ונדו טוארטו נוסדה ב-26 באפריל 1884 על ידי אדוארדו קייסי (Eduardo Casey) לאחר שהוא קנה את השטח עליו נמצאת כיום העיר זמן מה לאחר שגורשו ממנו תושבים ילידים. משמעות השם היא "אייל חד-עין" והמקור שלו לא ברור לחלוטין. היו מספר אנשים בוונדו טוארטו שלא אהבו את השם ובמהלך השנים היו מספר ניסיונות לשנות את השם לשמות אחרים כמו "סיודד קייסי" (Ciudad Casey), אך ניסיונות אלו לא צלחו.
ב-16 בדצמבר 1935 ונדו טוארטו קיבלה מעמד של עיר.
כלכלה
כלכלת ונדו טוארטו מסתמכת בעיקר על תעשייה וחקלאות, הכוללת גידול סויה, חיטה, תירס וחמניות.
תחבורה
ונדו טוארטו נמצאת על מסלול הכבישים הלאומיים 8, המקשר בין ויז'ה מרסדס בפרובינציית מנדוסה ובין פרובינציית בואנוס איירס, ו-33, המקשר בין רוסאריו ובין העיר באיה בלנקה בפרובינציית בואנוס איירס.
ספורט
בשנות התשעים פעלה בליגת העל הארגנטינאית בכדורסל קבוצת הכדורסל אולימפיה דה ונדו טוארטו, שאף זכתה באליפות בעונת 1995/96 ולאחר מכן בליגת הכדורסל הדרום אמריקאית, עד שנכנעה לפנאתינייקוס בגביע הבין-יבשתי בכדורסל. מאז הידרדרה הקבוצה, וכיום היא משחקת בליגה האזורית של פרובינציית סנטה פה. מבין שורות המועדון יצאו כדורסלני ה-NBA אנדרס נוצ'יוני, קרלוס דלפינו וולטר הרמן.
מלחמת האזרחים השנייה בלוב
מלחמת האזרחים השנייה בלוב הייתה סכסוך מתמשך בין קבוצות אסלאמיות והקונגרס הלאומי הכללי לבין כוחות ליברליים ומתונים ובית הנבחרים הלובי החל מחודש מאי 2014 ועד אוקטובר 2020.
בתחילת שנת 2014, לוב נשלטה על ידי הקונגרס הלאומי הכללי והאסלאמיסטים שלטו בו מאז נבחר נורי אבו סהמין לנשיאו ביוני 2013. סהמין ניצל את סמכויותיו וביטל דיונים וחקירות, הקונגרס הצביע על אכיפת חוקי השריעה בדצמבר 2013 וסירב להתפזר עם תום המנדט שלו בינואר 2014 והאריך את כהונתו. ב-14 בפברואר הורה הגנרל ח'ליפה חפתר לקונגרס להתפזר וקרא ליצירת ממשלת מעבר שתפקח על הבחירות החדשות, אולם הקונגרס סירב לדרישותיו.
העימות החל חודשיים לאחר מכן, ב-16 במאי, כשכוחות הנאמנים לגנרל חפתר החלו במתקפה נרחבת מהאוויר ומהקרקע נגד מיליציות אסלאמיות בבנגאזי שזכתה בכינוי "מבצע כבוד". יומיים לאחר מכן, כוחותיו של חפתר ניסו לפזר את הקונגרס הלאומי הכללי בטריפולי. העימות מנע מהקונגרס הלאומי לדחות את הבחירות שנקבעו ב-25 ביוני 2014. בבחירות אלו הוקם מועצת הנכבדים במקום הקונגרס הלאומי. בבחירות הללו נחלו האסלאמיסטים תבוסה קשה.
מאז, המדינה פולגה לשני ממשלות יריבות, האחת שוכנת בטוברוק שבמזרח לוב ושולטת בקירנאיקה ופזאן, והשנייה שוכנת בטריפולי ושולטת בטריפוליטניה. כוחות נוספים שהתערבו בלחימה היו מיליציות, שבטים ואנשי המדינה האסלאמית בלוב.
בשלהי 2019 התקרבו כוחותיו של חפתר לכיבוש טריפולי ואיחוד לוב תחת שלטונו, אך התערבות כוחות טורקיים לטובת ממשלת ההסכמה הלאומית הביסה את כוחותיו וגרמה להם לסגת מטריפוליטניה.
בעקבות הכישלון, מרץ 2021 הוכרזה הפסקת אש בין הצדדים, והוקמה ממשלת אחדות זמנית בטריפולי, אך בספטמבר 2021 הצביע בית הנבחרים הלובי הצבעת אי-אימון בממשלת האחדות והקים ממשלה נפרדת.
רקע
בתחילת 2014 נשלטה לוב על ידי הקונגרס הלאומי הכללי, שנבחר בבחירות כלליות שנה וחצי לפני כן. עם זאת, הקונגרס זכה לביקורות בשלל נושאים אחרים – בין היתר, הקונגרס נשלט בידי צירים אסלאמיסטים על אף שהם לא החזיקו במושבים רבים; הוא העביר תקציבי ממשלה לקבוצות אסלמאיסטיות חמושות ואפשר למיליציות אחרות לבצע חטיפות ומעשי רצח; השתיק דיונים מעוררי מחלוקות וחקירות באמצעות הסרתם מסדר היום; אישר את החלת חוקי השריעה במדינה והקמת "ועידה מיוחדת" שתבחן את כל החוקים הקיימים כדי להבטיח שהם עומדים בקנה אחד עם החוק האסלאמי; כפה הפרדה בין המינים ולבישת חיג'אב באוניברסיטאות במדינה; וסירב לקיים בחירות חדשות כאשר המנדט שלו הסתיים בינואר 2014, עד אחרי שח'ליפה חפתר פתח במבצע צבאי נגדו.
מאי
בשעות הבוקר המוקדמות של 16 במאי 2014 החלו הקרבות בין הצדדים כאשר כוחותיו של חפתר תקפו יעדים של מיליציות אסלאמיסטיות בבנגאזי, בהן המיליציה שהואשמה בהתנקשות בשגריר האמריקני כריסטופר סטיבנס בשנת 2012. במתקפה השתתפו מסוקי קרב, מטוסי קרב וכוחות קרקעיים ובמהלכה נהרגו כ-70 לוחמי מיליציות ונפצעו עוד 250. הלחימה התרכזה בעיקר בחלקים הדרום-מערביים של העיר ובאזור הנמל.
ב-17 במאי טען חפתר במסיבת עיתונאים כי הקונגרס הלאומי אינו מייצג יותר את העם וכי הוא בלתי-לגיטימי. הוא הוסיף כי יש בידיו ראיות לכך שהקונגרס פתח את גבולותיה של המדינה כדי לאפשר לפעילי טרור להיכנס אליה, ואף הזמין מספר רב של לוחמים אסלאמיסטים מרחבי העולם להגיע ללוב ולקבל דרכונים רשמיים. חפתר הסביר כי מטרתו העיקרית היא "לטהר" את החמושים האסלאמיים מלוב, בייחוד את תנועת "האחים המוסלמים" "הטרוריסטית".
הסלמה בעימותים חלה ב-13 ביולי כאשר כוחות אסלאמיסטיים, שהגיבו על מפלתם של נציגיהם בבחירות, פתחו ב"מבצע שחר לוב" במטרה להשתלט על שדה התעופה הבינלאומי בטריפולי. הם הצליחו לכבוש אותו ב-23 באוגוסט אחרי 41 ימים של קרבות. ב-25 באוגוסט, חברי הקונגרס הלאומי הכללי האיסלאמיסטים שלא נבחרו מחדש בבחירות התכנסו ואישרו בהצבעה כי הם יחליפו את בית הנבחרים החדש, קבעו שבירתם תהיה טריפולי ובחרו את נורי אבו סהמין לתפקיד הנשיא ואת עומר אל-חאסי לתפקיד ראש הממשלה.
באוקטובר נכבשה העיר דרנה על ידי חמושים ממיליציות שנשבעו אמונים לארגון המדינה האסלאמית. ב-6 בנובמבר הכריז בית המשפט העליון בטריפולי, שנשלט על ידי האסלאמיסטים, כי הבחירות שהתקיימו לא היו חוקתיות והורה על פיזור בית הנבחרים. בית הנבחרים סירב להישמע לפסיקה וטען כי היא התקבלה תחת איומים. בית הנבחרים והממשלה שהוקמה על ידה הן המוסדות הרשמיים בלוב על פי הקהילה הבינלאומית ובעקבות השתלטות המורדים על הבירה טריפולי הם עברו לעיר טוברוק, שמזרח המדינה.
2015
ב-16 בינואר 2015 הושגה הפסקת אש בין הכוחות הנאמנים לחפתר לבין מיליציית פג'ר ליביה.
פברואר
ב-9 בפברואר כוחות המדינה האסלאמית השתלטו על העיירה א-נופליה שבמחוז סירת.
ב-15 בפברואר 2015 פורסם סרטון שבו תועדה הוצאתם של 21 נוצרים קופטים מצרים להורג בידי אנשי המדינה האסלאמית בלוב. בתגובה הפציץ חיל האוויר המצרי, בסיוע חיל האוויר של הגנרל חפתר, יעדים של המדינה האסלאמית בלוב, ולפחות 50 חמושים המזוהים עם הארגון נהרגו בתקיפות. הממשלה בטריפולי גינתה את התקיפות האוויריות וטענה כי מדובר במעשי טרור המפרים את הריבונות של לוב.
חמישה ימים לאחר מכן, ביצע ארגון המדינה האסלאמית פיגוע משולש בעיר אל-קובה, שבמסגרתו הותקפו תחנת דלק, תחנת משטרה וביתו של חבר פרלמנט. כתוצאה מהמתקפה המשולבת נהרגו 40 בני אדם.
ב-22 בפברואר התפוצצו שתי פצצות בשער הכניסה לבית מגוריו של שגריר איראן בטריפולי, אולם לא היו נפגעים בהתקפה.
מרץ
ב-2 במרץ מינה בית הנבחרים את גנרל חפתר למפקד הכוחות המזוינים של לוב.
ב-20 במרץ כבש צבא לוב אזורים הסמוכים לבירה טריפולי והתקדם לעבר שדה התעופה הבינלאומי של העיר. הממשלה היושבת בטוברוק פרסמה הצהרה שבה נמסר כי מדובר בתחילת המבצע לשחרור הבירה מידי מיליציית פג'ר ליביה. חיל האוויר של לוב הפציץ באותו יום את שדה התעופה ועיכב את עזיבתה של משלחת מהקונגרס הלאומי הכללי בטריפולי למרוקו שהייתה אמורה להשתתף בשיחות שלום בחסות האו"ם, במטרה ליצור ממשלת אחדות ולהביא לסיום הלחימה.באותו יום הודיעו הרשויות וכלי תקשורת במדינה כי כ-45,000 מצרים עזבו את המדינה בעקבות ההוצאה להורג של 21 הנוצרים הקופטים בידי המדינה האסלאמית.
ב-31 במרץ פוטר ראש הממשלה של טריפולי, עמר אל-חאסי, על ידי חברי הקונגרס הלאומי הכללי. לטענתם, הוא לא פיטר שרים בממשלה שהואשמו במעשי שחיתות. מוחמד חליפה אל-רווייל, אחד מעוזריו של אל-חאסי, נבחר לנהל במקומו את ענייני הממשלה.
אפריל עד יוני
ב-1 באפריל הודיע אל-חאסי כי הוא מסרב לפיטוריו וטען כי הוא זוכה לתמיכתן של המיליציות המקושרות לממשלה בטריפולי. הוא הבהיר כי החלטת הקונגרס הלאומי הכללי אינה חוקתית וכי יסכים לוותר על תפקידו רק אם בעלי בריתו בממשלה יסכימו על כך.
ב-9 ביוני נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות בלוב לעיר סירת. הכוחות חסמו את היציאות מהעיר דרך הים והחלו לנהל לחימה בפאתי העיר תוך כדי הפצצות מהאוויר של מטוסי קרב אמריקאיים ולוביים. בדצמבר 2016, הודיעו הכוחות הנאמנים לממשלת האחדות כי הם הצליחו לכבוש ולטהר את העיר מפעילי המדינה האסלאמית.
אוקטובר
ב-23 באוקטובר נהרגו לפחות תשעה בני אדם ועוד כ-20 נוספים נפצעו מפגיעת פצצות מרגמה בכיכר מרכזית בעיר בנגאזי. כ-2,000 איש התקבצו בכיכר אל-קיש במחאה על הצעת האו"ם להקמת ממשלת אחדות שתביא לסיום המשבר במדינה ולעברם נורו לפחות שבעה פגזים.
נובמבר
ב-13 בנובמבר 2015 יום השנה להקמת סניף המדינה האסלאמית בלוב, חוסל מנהיג הארגון, אבו נביל אל-אנבארי, בתקיפה של חיל האוויר האמריקאי בסביבת העיר דרנה. זו הייתה התקיפה האווירית הראשונה של האמריקאים נגד מנהיגי הארגון בלוב.
ב-19 בפברואר 2016 נהרגו 40 בני אדם בתקיפה של חיל האוויר האמריקאי על מחנה של המדינה האסלאמית בסביבת העיר סברתה שבמערב לוב.
ב-20 באפריל 2016 נסוגו פעילי המדינה האסלאמית מהעיר דרנה, שהייתה לאחד המעוזים הראשונים של הארגון בלוב ולמקום בו הוקם הסניף הלובי.
דצמבר
ב-17 בדצמבר חתמו במרוקו נציגי בית הנבחרים שבעיר טוברוק ונציגי הקונגרס הלאומי הכללי שבטריפלי על הסכם להקמת ממשלת אחדות, שתווך על ידי האו"ם. ואולם, ראשי הפרלמנטים היריבים סירבו לקבל את ההבנות שהושגו בתום משא ומתן ממושך, שבמסגרתן תוקם מועצה מיוחדת שתוביל את ממשלת המעבר שתורכב מתשעה חברים, כשבית הנבחרים יהיה הרשות המחוקקת המרכזית. גוף מחוקק נוסף יורכב מחברי הקונגרס הלאומי. לפי ההסכם, בתוך חודש אמורה המועצה למנות ממשלה חדשה, שתאושר על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
2016
ב-9 ביוני 2016 נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות לסירת, במטרה לגרש את פעילי המדינה האסלאמית בלוב. הכוחות חסמו את היציאות מהעיר דרך הים והחלו לנהל לחימה בפאתי העיר תוך כדי הפצצות מהאוויר של מטוסי קרב אמריקאיים ולוביים. בדצמבר 2016, הודיעו הכוחות הנאמנים לממשלת האחדות כי הם הצליחו לכבוש ולטהר את העיר מפעילי המדינה האסלאמית.
2017
בפיגוע מכונית תופת בבסיס הדרכה לשוטרים בעיר זליטן ב-7 בינואר 2017 נהרגו 65 בני אדם ועשרות נפצעו. ארגון המדינה האסלאמית נטל את האחריות לפיגוע.
בדו"ח של חוקרי האו"ם נכתב שעלה חשד שבלוב בוצעו פשעי מלחמה משנת 2016.
2019-2020
ב-4 באפריל 2019 צבא לוב אשר מייצג את בית הנבחרים בלוב, יזם מתקפה במערב לוב כדי לכבוש את האזור המערבי בלוב, ובסופו של דבר את הבירה טריפולי מממשלת ההסכמה הלאומית. ממשלת ההסכמה הלאומית חזרה לשלוט בכל טריפולי ביוני 2020 וכוחות בית הנבחרים נסוגו מהבירה, לאחר ארבעה עשר חודשי לחימה.
ב-10 באפריל 2019 לאחר שישה ימים של קרבות קשים כוחות הצבא של חפתר הגיעו קרוב מאוד לטריפולי ואף שלטו בחלקים מפרווריה, והטילו מצור עליה.
ב-23 בדצמבר 2019 ארדואן הצהיר שחלקים גדולים מהשטח הימי בין טורקיה ללוב שייך לטורקיה כדי למנוע את הקמת צינור הגז של ישראל, יוון, קפריסין. ב-5 בינואר 2020 ארדואן אמר: "יחידות צבא טורקיות החלו לנוע ללוב כדי להשיג שלום ויציבות" זאת לאחר שעברה בהאספה הלאומית הגדולה של טורקיה הצעת החוק המאפשרת שליחת כוחות ללוב.
ב-6 בינואר 2020 כוחות הצבא של חפתר כבשו את העיר סירת אשר הייתה מעוזו של קדאפי. ב-14 בינואר 2020 דיווח העיתון "גרדיאן" בבריטניה כי כ-2000 לוחמים סורים הגיעו או עומדים להגיע בקרוב מאוד ללוב כדי לעזור ל"ממשלת ההסכמה הלאומית". על פי מקורות ב"צבא הסורי הלאומי" אשר הוא ארגון שמורכב בין כמה ארגונים בסוריה שטורקיה תומכת בהם כלכלית הלוחמים יקבלו 2000 דולרים בחודש לעומת 90 דולרים בסוריה והכסף יגיע דרך ממשלת ההסכמה ולא דרך טורקיה.
במרץ פרצה מגפת הקורונה בלוב. ב-30 במרץ 2020 כוחות ממשלת טריפולי בעזרת הלוחמים הסורים שקיבלו מטורקיה כבשו עד בסיס חיל האוויר האסטרטגי אל-וואתיה דרומית מערבית לטריפולי אך במהרה כוחות צבא חפתר כבשו את השטח בחזרה. ב-13 באפריל 2020 כוחות ממשלת טריפולי בעזרת הלוחמים הסורים שקיבלו מטורקיה כבשו את השטח בין העיר א-זאוויה לעיר זווארה וגבול אלג'יריה. מעורה זה סימן את העברת המומנטום מחפתר לטורקיה.
ב-18 באפריל 2020 כוחות ממשלת טריפולי והכוחות הטורקים בלמו מתקפה של כוחות הצבא אשר נאמן לגנרל חפתר, ויצאו למתקפת נגד שבה כבשו עד העיר Tarhunah דרומית מזרחית לטריפולי. ב-5 במאי 2020 כוחות ממשלת טריפולי והכוחות הטורקים פתחו בהתקפה על בסיס חיל האוויר האסטרטגי אל-וואתיה, רק לאחר ארבעה עשר ימים הם כבשו את הבסיס וגם כבשו את הגבול הצפון מערבי עם אלג'יריה וכך חיברו את כל המובלעות של ההסכמה הלאומית לשטח אחד (חוץ משטח קטן בבארות הנפט בדרום מערב).