cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VIZE
קריירה
ב-24 באפריל 2020, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם טום גרגורי את הסינגל "Never Let Me Down". הסינגל הגיע בשיאו למקום הרביעי באוסטריה, למקום ה-192 בצרפת, למקום השמיני בגרמניה, למקום הראשון בפולין ולמקום ה-12 בשווייץ.
ב-29 במאי 2020, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם טוג'אמו ומג'אן  את הסינגל "Lonely". הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-34 בגרמניה ולמקום ה-44 באוסטריה.
ב-10 ביולי 2020, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם איימנבק, דיטר בוהלן ולאוני  גרסת כיסוי לסינגל "Brother Louie" של מודרן טוקינג. גרסת הכיסוי הגיעה בשיאה למקום ה-64 בגרמניה ולמקום ה-58 באוסטריה.
ב-25 בספטמבר 2020, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם מארק פורסטר את הסינגל "Bist du okay". הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-11 בגרמניה, למקום ה-46 באוסטריה ולמקום ה-55 בשווייץ.
ב-13 בנובמבר 2020, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם רי גארווי את הסינגל "The One". הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-52 בגרמניה ולמקום ה-20 באוסטריה.
ב-15 בינואר 2021, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם טוקיו הוטל את הסינגל "White Lies". הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-13 בגרמניה, למקום ה-17 באוסטריה ולמקום ה-28 בשווייץ.
ב-5 בפברואר 2021, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם אלוק ואלידה גרפסטד פק, את הסינגל "Love Again". הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-43 בגרמניה, למקום ה-50 באוסטריה ולמקום ה-95 בשווייץ.
ב-23 באפריל 2021, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם אילירה את הסינגל "Dynamite". הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-72 בגרמניה ולמקום ה-71 באוסטריה.
ב-7 במאי 2021, הצמד הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו בשיתוף פעולה עם אלוט (Alott), Prock House.
ב-27 במאי 2021, הצמד הוציא בשיתוף פעולה עם טוקיו הוטל גרסת כיסוי לסינגל "Behind Blue Eyes" של The Who.
קרקס גווארני
קרקס גווארני (בצרפתית: Cirque de Gavarnie) הוא קרקס קרחוני בתחומי הפארק הלאומי פירנאים, שבהרי הפירנאים הצרפתים.
Calibre (תוכנה)
קליבר (מאנגלית: calibre) היא תוכנת מחשב חופשית לצורך עיבוד וניהול קובצי ספרים אלקטרוניים בפורמטים רבים. התוכנה פועלת במערכות הפעלה רבות.
התוכנה תומכת במגוון רב של פורמטים ומאפשרת סינכרון של הקבצים עם מגוון רחב של קוראי ספרים אלקטרוניים פופולריים, מלבד קבצים המשתמשים בניהול זכויות דיגיטלי (DRM), ומאפשרת להמיר קובצי ספרים אלקטרוניים בין פורמטים שונים. התוכנה מאפשרת להמיר גם קבצים ספרים אלקטרוניים לצורך קריאה בטלפונים סלולריים.
פירוש שמה של התוכנית הוא ראשי התיבות Convertor And LIBRary for Ebooks ("ממיר וספרייה של ספרים אלקטרוניים") או כמוצר בעל קליבר גדול.
היסטוריה
באוקטובר 2006, בעקבות השקתו של קורא הספרים האלקטרוני של סוני PRS-500, החל המתכנת ההודי קוביד גויאל (Kovid Goyal) לפתח את הגרסה הראשונה של התוכנה שנקראה באותה העת "libprs500". המטרה המקורית של התוכנה הייתה לאפשר להשתמש בקובצי הספרים של PRS-500 במערכת לינוקס. בשיתוף עם הפורום MobileRead הצליח גויאל להנדס לאחור את הקובץ הקנייני LRF.
במהלך שנת 2008 שונה שם התוכנה ל"calibre" (עם C קטנה).
פורמטים נתמכים
ניתן לייבא לתוכנה קובצי ספרים אלקטרוניים מהמכשירים עצמם, מלבד קבצים המשתמשים בניהול זכויות דיגיטלי (כלומר ספרים הנרכשים בפורמט סגור ומוצפן שרק המכשיר בו הספרים נקנו מסוגל לקרוא אותם). התוכנה תומכת במרבית הפורמטים של קובצי הספרים האלקטרוניים הנפוצים ביותר, בנוסף למכשירי קוראי הספרים האלקטרונים הנפוצים ביותר. הפורמטים הנתמכים בתוכנה כוללים:
פורמטים אותם ניתן לייבא לתוכנה: CBZ, CBR, CBC, EPUB, FB2, HTML, LIT, MOBI, ODT, PDF, PRC, PDB, PML, RB, RTF, TXT.
פורמטים אותם ניתן לייצא מהתוכנה: EPUB, FB2, OEB, LIT, LRF, MOBI, PDB, PML, RB, PDF, TXT.
תצוגה
התוכנה כוללת פונקציה שמאפשרת להציג את קובצי הספרים האלקטרונים ישירות בתוך מערכת ההפעלה במחשב.
עריכה
את רוב הקבצים בהם התוכנה תומכת ניתן לערוך, ובאופן זה לדוגמה ניתן לשנות את הגופן של הספרים, לשנות את גודל הגופן, לערוך את התוכן עצמו ואף להדפיס את חלקים מהתוכן או את התוכן כולו.
המרה
התוכנה מאפשרת המרה אוטומטית מכל הפורמטים הנתמכים בה. באמצעות פונקציית ההמרה התוכנה מאפשרת למשתמשים להמיר את קובצי הספרים האלקטרוניים שברשותם מן הפורמטים הקנייניים הישנים שאינם נתמכים עוד לפורמטים הנפוצים בשוק כיום.
כמו כן התוכנה מאפשרת למשתמשים להמיר מסמכים אישיים ותוכן ממקורות מקוונים שונים (כגון דפי HTML) לאחד מהפורמטים הפופולריים של הספרים האלקטרונים כדי להעלות אותו לקורא הספרים האלקטרוניים שברשות המשתמשים.
תיוג
התוכנה תומכת בתיוג אוטומטי של קובצי ספרים אלקטרונים על ידי איסוף מידע זה ממקורות מקוונים כגון ISBNdb.com ,Google Books, אמזון, ו-LibraryThing.
סינכרון
התמיכה בהתקני קוראי ספרים אלקטרוניים מאפשרת סנכרון אוטומטי של הקבצים המצויים במחשב עם מגוון רחב של התקנים ניידים. אפשרויות הסינכרון כוללות שימוש בהמרה מהירה של פורמטים (במידת הצורך).
אחזור כתבות מאתרי חדשות
התוכנה מסוגלת גם להוריד באופן אוטומטי כתבות ממספר אתרי חדשות באמצעות RSS, המרת הכתבות לפורמט של ספר האלקטרוני והעברתו לקורא הספרים האלקטרונים הנייד. נכון לעכשיו יש תמיכה להפקת LRF / ePub הספר האלקטרוני פורמטים. פונקציה זו תומכת בשפע של אתרי חדשות בהם - ניוזוויק, הניו יורק טיימס, BBC, האקונומיסט, וול סטריט ג'ורנל ו-ESPN.
פיתוח ורישיון
התוכנה נכתבה בשפות Python ו-C. התוכנה מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GPL) בתור תוכנת קוד פתוח ובתור תוכנה חופשית.
פרשת יתרו
פרשת יִתְרוֹ היא פרשת השבוע החמישית בספר שמות. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. רוב הפרשה עוסק בסיפור המכונן של מעמד הר סיני, עשרת הדיברות וקבלת התורה על ידי בני ישראל. בתחילת הפרשה מסופר על יתרו חותנו של משה ועצתו. את פרשת יתרו קוראים בשבת בין התאריכים י"ז בשבט-כ"ד בשבט.
יתרו וציפורה
יתרו חותן משה מגיע אל מחנה בני ישראל עם ציפורה אשת משה וילדיה, גרשם ואליעזר. משה מקבל אותו ומספר לו על הנסים שנעשו ביציאת מצרים, ויתרו בתגובה מהלל ומשבח את האלוהים.
המשחתות מסדרת ארלי ברק
המשחתות מסדרת ארלי ברק (באנגלית: Arleigh Burke-class destroyer) הן סדרת משחתות בחיל הים של ארצות הברית (סימול נאט"ו למשחתות: DDG). בכל משחתת החימוש העיקרי הוא טילים מונחים. ארלי ברק היא המשחתת הראשונה שתוכננה סביב מערכת הלחימה "אייג'יס" והמכ"ם הפסיבי SPY-1D. היא קרויה על שמו של האדמירל ארלי ברק, המפורסם במפקדי המשחתות של מלחמת העולם השנייה ומפקד המבצעים הימיים של הצי האמריקאי בעת כהונתם של נשיאי ארצות הברית דווייט אייזנהאואר וג'ון קנדי.
פרשת יתרו
יתרו וציפורה
למחרת רואה יתרו כיצד משה שופט את העם ועונה לשאלות בנושאי תורה לבדו, העם עומד וממתין מהבוקר ועד הלילה לתורו. יתרו אומר למשה שבאופן זה אי אפשר לערוך משפט ומציע לו למנות מערכת שופטים היררכית שמשה בראשה. לפי ההצעה ימונו אחראים לכל עשרה אנשים או בתי אב שיכונו "שרי עשרות", מעל השופט הזה יהיה אחראי של חמישים ומעל "שרי מאות" ו"שרי אלפים". את השאלות יפנו אל שרי העשרות ובמקרה הצורך יעלו אל האחראי שמעל ועד לשרי האלפים. במקרים שאין פתרון אצל שרי האלפים יגיעו לשאול את משה. משה ממנה את השופטים, ויתרו חוזר לארצו. (יש פרשנים הסבורים שהסיפור על יתרו התרחש בפועל לאחר מעמד הר סיני, ולא לפניו.)
המשחתות מסדרת ארלי ברק
עלות בנייה של משחתת בודדת נאמדת ב-1.843 מיליארד דולר.
פרשת יתרו
מעמד הר סיני
בני ישראל נוסעים מרפידים למדבר סיני וחונים למרגלות הר סיני. משה עולה אל ראש ההר ומקבל מסר מאלוהים לבני ישראל:
המשחתות מסדרת ארלי ברק
נכון ליולי 2022 נבנו 77 משחתות מסדרת ארלי ברק מתוך 89 שתוכננו. 12 בהזמנה ו-70 מהן בשירות פעיל.
פרשת יתרו
מעמד הר סיני
בני ישראל מסכימים, ומשה מכין אותם לקראת קבלת התורה. לאחר שלושה ימי הכנה, אלוהים מתגלה על ההר בקולות וברקים, אך בני ישראל מתקשים לעמוד בעוצמת ההתגלות האלוהית:
ה' מוסר לבני ישראל את עשרת הדיברות והם מבקשים ממשה שיתווך בינם לבין האלוהים. לאחר עשרת הדיברות באה פרשיה קצרה בנושא דיני בניית מזבח:
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת יתרו יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
הפטרה
מפטירים בתיאור ההתגלות האלוהית לישעיהו בנבואת ההקדשה שלו. למנהג האשכנזים (פרק לק"ק פוזנא) והאיטלקים קוראים בספר ישעיהו מ עד, ומוסיפים בסוף מ. למנהג התימנים, הספרדים וק"ק פוזנא, קוראים מ עד סוף הפרק (התימנים מוסיפים בסוף מפרק ט' כמו האשכנזים). בנוסח רומניא הפטירו עד.
מנהגים
במורשת יהדות תוניסיה קיים מנהג פופולרי לערוך סעודה ביום חמישי שלפני השבת בה קוראים את פרשת יתרו. סעודה זו קרויה סעודת יתרו. ההסבר המקובל למנהג זה הוא בעקבות מגפה שהפילה חללים רבים ופסקה בשבוע בו קראו את פרשת יתרו, אך קיימים הסברים נוספים המקשרים את הסעודה לסיפורים שבפרשת השבוע.
בחלק מקהילות נוסח אשכנז המזרחי, נהוג לומר בשבת זו פיוט מאורה מאת רבי יהודה הלוי הפותחת "אמרות האל טהורות". בקהילות מערב אירופה ישנו ניגון מיוחד לקטע "ישמח משה" בתפילת שחרית של שבת זו. יהודי חלב נוהגים בשבת יתרו להתכנס ולקרוא נוסח מדרש עשרת הדיברות המיוחס לרב סעדיה גאון. למדרש זה הם קוראים אבתידא כלאמנא, שפירושו בערבית-יהודית "ראשית דברינו". המדרש כולו כתוב בערבית-יהודית באותיות עבריות, ומתואר בו כיצד ניתן כל דיבר ודיבר, ומה משמעות הדיברות. נוסחים של מדרש זה יש גם במגרב, אך הם שונים מנוסח חלב.
רב-זיפיות
מיון
משפחות נוספות:
רב-זיפיות בישראל
מספר המינים באזור אילת גדול מאוד והם נפוצים מאזור הכרית ואזורי החוף הרדודים ועד לעומק של יותר מ-1000 מטר.
בתולעת הרב-זיפית מן הסוג זכוכיתית, החיה בחופי הים התיכון של ארץ ישראל, הזיפים מרובים ודוקרניים כחוטי זכוכית דקים. ארכו של מין זה כ-15 סנטימטרים וצבעו כתום; זכוכיתיות אחרות מגיעות עד לאורך של 30 סנטימטרים וצבען אדום.
הנראיס, היא תולעת נימית ארוכה וטורפת, הנראית כחוט לבנבן וארוך. הדייגים משתמשים בה כפיתיון לחכות דיג; תושבי הוואי אף ניזונים מתולעי נאריס (בשפתם: "פלולו") בעונת הרבייה שלה, כשמיליוני פרטים שלהן צפים על פני הים.
בין התולעים הרב-זיפיות מצויות התולעים מסדרת הנרתיקניות, הנקראות כך על שם הנרתיקים (הגמישים או הקשיחים) שהן בונות סביב גופן. נרתיקים אלה משמשים להגנתן, ולתוכם הן מתכנסות בעת סכנה. יש בהן מינים שנרתיקיהן מפותלים כסליל המגולגל סביב עצמו. מינים אחרים מפרישים נרתיקים מעוקלים מעט, דמויי שופר או ישרים.
התולעים הטבעתיות דומות לתולעי האדמה אך הן בעלות הופעות רבות ושונות. התולעת הסלילנית הענקית שייכת למחלקה זו.
מיי-בריט מוסר
מיי-בריט מוֹסֶר (בנורווגית: May-Britt Moser; נולדה ב-4 בינואר 1963) היא פסיכולוגית ונוירוביולוגית נורווגית, מייסדת מכון קוולי למערכות נוירוביולוגיות ופרופסור מן המניין באוניברסיטה הנורווגית למדע ולטכנולוגיה (NTNU) שבטרונדהיים, נורווגיה.
יחד עם בעלה, אדוורד, חקרה את המנגנון בו נעזר המוח כדי לתאר את המרחב. בני הזוג מונו למשרת פרופסור חבר לפסיכולוגיה ולנוירוביולוגיה ב-NTNU ב-1996, פחות משנה לאחר שקיבלו את תואר הדוקטור. הזוג הקים את המרכז לביולוגיה של הזיכרון (CBM) בשנת 2002 ואת מכון קוולי בשנת 2007.
מיי-בריט מוסר היא כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2014, שאותו חלקה עם בעלה אדוורד וג'ון אוקיף, על עבודתם לזיהוי התאים היוצרים את מערכת המיקום במוח.
מוסדות המחקר שהקימה
מטרתם המדעית המרכזית של מכון קוולי למערכות נוירוביולוגיות והמרכז לביולוגיה של הזיכרון, שאותם ייסדו הזוג, היא להעשיר את הבנתנו אודות רשתות ומערכות עצביות. בעזרת התמקדות בייצוג ובזיכרון מרחבי במוח, החוקרים מקווים לגלות עקרונות כלליים של רשתות עצביות בקליפת המוח של יונקים. מכון קוולי, הממומן על ידי קרן קוולי, פועל במקביל למרכז לביולוגיה של הזיכרון (CBM), אך היקף המכון רחב בהרבה ונועד לפעול לטווח ארוך יותר מן השני. CBM הוא חלק מתוכנית מחקר נורווגית וממומן על ידי תוכנית מסגרת המחקר השביעית של האיחוד האירופי (FP7) והמועצה האירופאית למחקר (ERC).
קריירה
מוסר שבה לנורווגיה בשנת 1996 ומונתה לפרופסור חבר בפסיכולוגיה ביולוגית ב-NTNU שבטרונדהיים. היא קודמה לדרגת פרופסור מן-המניין למדעי-המוח ב-NTNU בשנת 2000. הקימה את המרכז לביולוגיה של הזיכרון (2002) ואת מכון קוולי למערכות נוירוביולוגיות (2007). בשנים 2007–2009 הייתה חברה בוועדה של המועצה האירופאית למחקר (ERC) לבחירת הזוכים במענקי ה-ERC. בשנת 2013 זכתה בפרס "הבוסית הטובה ביותר" של מאדאם בייר, בזכות "מנהיגותה הנפלאה, הישגיה המדעיים והסטנדרטים האתיים הגבוהים שלה, בנוסף להתמקדותה בעבודת-צוות ולרוח הקהילתיות השורה בה". בשנת 2014 חלקו מיי-בריט מוסר ובעלה את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה עם ג'ון אוקיף. מוסר חברה בחברה הנורווגית המלכותית למדע, באקדמיה הנורווגית למדע ובאקדמיה הנורווגית למדעי הטכנולוגיה.
מוצב טייבה
מוצב טייבה היה מוצב של צה"ל בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון, בפאתי הכפר השיעי טייבה, השוכן ממערב למטולה, שפעל בין השנים 1983 ל-2000.
מבנה ותפקיד המוצב
לאורך מרבית שנות קיומו של המוצב היו תפקידיו של המוצב, שהיה שייך לגדוד רכס רמים, הפגנת נוכחות, אבטחת האזור, סיוע לצד"ל ובעיקר בסיס יציאה של הכוחות ששהו בו, יחידות מחטיבת גולני או חטיבת הצנחנים, למארבים במרחב נחל סלוקי (יובל של נהר הליטני). כמו כן יצאו ממנו הכוחות לסיורי שטח ולפתיחת צירים.
צפונית מזרחית למוצב שכנו המוצבים גלגלית ובופור והכפר דיר סרין. דרומית לו שכנו מוצבי צד"ל תל קבעה ו-627 שהגנו על הכפרים רב א-תלתין ומרכבה . מזרחית למוצב שכן כפר כילא. המוצב היה מוצב פלוגתי בגזרת גדוד רכס רמים. לרוב איישה את המוצב פלוגת חי"ר ותיקה, במוצב שירתו במשך השנים אלפי חיילי חי"ר, בעיקר מחטיבות גולני והצנחנים, כמו כן שהו במוצב שני צוותי שריון, צוות של תצפיות, צוות שהפעיל מכ"ם "קשת" (מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה), גששים, צוות של יחידת עוקץ, ורופא ששהה במוצב באופן קבוע, לעיתים שהו במוצב כוחות מיוחדים נוספים שיצאו ממנו למבצעים.
בשנים האחרונות לשהיית צה"ל ברצועת הביטחון, הושקעו עשרות מיליוני שקלים בביצורו של המוצב, ושיגרת החיים בתוכו התנהלה תחת מעטה של בטון, שהגן על החיילים מפני פצצות המרגמה שירה חזבאללה כמעט מדי יום.
המוצב היה מוקף סוללת עפר גבוהה ובכניסה אליו הייתה רחבה שבה עמדו טנקים ונגמ"שים. בתוך הסוללה היו תעלות קשר מבטון עם עמדות תצפית לכיוון, מזרח, צפון ומערב. בקצה הצפון מערבי של המוצב שכן החמ"ל-עמדה פתוחה עם מכשירי קשר ומשקפת. במרכז המוצב היו חדר המפקד, מגורי החיילים בתוך בונקר, מגורי הגששים, מקלחות ומטבחון.
דרכי ההגעה למוצב
משער 388, על הגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון, הובילה דרך לכיוון הכפר רב-א-תלתין ציר המוסכים אל צומת שנקראה על ידי החיילים "פרסק טייבה" פנתה הדרך צפונה אל עבר גבעה שעליה שכן מוצב טייבה.
אירועים בגזרת המוצב
בגזרת מוצב טייבה נהרגו במהלך שנות שהותו של צה"ל ברצועת הביטחון חיילים רבים. ב-13 באפריל 1993 יצא מהמוצב כוח מפלוגת הפלחוד מגדוד 101 של חטיבת הצנחנים לסיור רגלי באזור הכפר קנטרה . הכוח עלה על מטען ממולכד ובאירוע נפלו מפקד המוצב רב-סרן אלעד-אפרים בן דוד, סגן משה ברי וסמל ראשון פיטר-פנחס רפפורט.
ב-24 במאי 1993 יצא מהמוצב כוח מפלוגת הפלחוד מגדוד 101 של חטיבת הצנחנים למארב באזור כבריחא. במהלך המארב אירעה תאונה מבצעית כשכוחותינו ירו על כוחותינו. באירוע נפלו סגן עזרא אשר, סמ"ר דביר יעקוב מור חיים, סמל אהוד חלמיש וסמל יעקב גבאי.
ב-3 ביולי 1994 התחשמלו למוות שני חיילי צה"ל מגדוד 12 (ברק), כאשר אנטנת הקשר של נגמ"ש שעמו נכנסו למוצב פגעה בכבל חשמלי. מפקד הנגמ"ש, סמל, נפגע כאשר יצא מתאו כדי לכוון את הנהג, והנהג עצמו, סמל , נהרג כאשר ניסה להצילו. מכיוון שחברת החשמל הלבנונית סירבה לטפל בקו המתח נכנסו למוצב עובדי חברת החשמל הישראלית על מנת לפתור את הבעיה. מפקד הפלוגה, אופק בוכריס הועמד לדין יחד עם מפקד הגדוד, משה תמיר, ומפקד הגזרה, יצחק גרשון. הם זוכו מעבירה של גרימת מוות ברשלנות, אך הורשעו בעבירה של התרשלות במילוי תפקידם.
ב-28 באוגוסט 1997 ארב כוח מגדוד 13 (גדעון) שאייש את המוצב, בפיקוד המ"פ, אופיר לויוס והמ"מ דותן דרוק למחבלי החזבאללה בקרבת נחל סלוקי. הכוח זיהה שתי חוליות נפרדות של מחבלים הנעות בקרבתם. הכוח פתח באש, הרג שני מחבלים וריתק למקומם שלושה נוספים באש מקלעים ונשק קל. שני מסוקי קרב מסוג קוברה הוזעקו לנקודת ההיתקלות כדי לספק סיוע באש ובתצפית. בסיוע המסוקים הרג הכוח את שלושת המחבלים הנוספים. בעקבות זיהוי המחבלים, טיווח צה"ל אש ארטילרית לאזור אפיק נחל הסלוקי כ-800 מטרים מערבה לנקודת ההיתקלות, שהיה סבוך ומכוסה בצמחייה שהייתה יבשה בעונה זו של השנה. עם פגיעת הפגזים באפיק הנחל ניצתה דליקה. השריפה שהתפתחה נעה מזרחה ועברה מאות מטרים בכמה שעות. מעט אחרי השעה 14:00 בצהריים האש הגבירה את מהירותה במסגרת "ארובת אש" ופגעה בכוח המארב שבינתיים החל בורח מהאש בשלושה כוחות משנה. האש השיגה את הכוחות השונים, ונהרגו ארבעה לוחמים ונפצעו 6 נוספים בדרגות שונות כאשר אחד מהם פצוע אנוש (נפטר לאחר מספר ימים בבית החולים). הפצועים וההרוגים חולצו לבסוף בידי יחידת החילוץ של חיל האוויר - 669 ושאר הכוח נסוג בחזרה למוצב. בדליקה שנודעה לימים כאסון השריפה בוואדי סלוקי נספו חמישה מלוחמי חטיבת גולני וחמישה לוחמים נוספים נפצעו ואושפזו.
ב-30 בדצמבר 1998 יצא כוח מחלקתי מגדוד 51 של גולני למארב. עקב שרשרת טעויות של מפקדיו נפתחה אש דו צדדית, באירוע נהרג ..
ב-15 במאי 2000 פונה מוצב טייבה והועבר לידי גדוד 70 של צד"ל. מבחינת צד"ל הכניסה לתוך המוצב הייתה חלק משינוי הפריסה שלו באותה תקופה. באותם חודשים פינה צד"ל חמישה מוצבים ובמקביל להתבססות במוצב טייבה, פינה צד"ל שני מוצבים שרמת המיגון שלהם הייתה נמוכה יותר. ב-21 במאי 2000 נכנסה שיירה של תומכי חזבאללה לכפר טייבה, שמרחקו מהגבול הוא כשלושה ק"מ בלבד, יום לפני הגיעו מחבלי חזבאללה לאזור המוצב ככל הנראה בבגדים אזרחיים, כשעתיים לאחר תחילת התהלוכה הגיעו המחבלים אל המוצב השולט על הכפר כאשר הבחינו חיילי צד"ל במחבלים מיהרו לנטוש את מוצבם כשהם לוקחים עימם אמצעי לחימה, בהם טנק ונגמ"ש. מסוקי צה"ל הוזנקו ושיגרו טילים לעבר המוצב שבשנים שקדמו לנסיגה הושקעו בו מיליוני שקלים על ידי צה"ל.
אקמי
אקמי (ACME Corporation) הוא תאגיד בדיוני המופיע בסרטים מצוירים וסדרות טלוויזיה של האחים וורנר ודיסני, לרוב באלה של לוני טונס. לחברה יש גם אקדמיה שבה לומדות הדמויות מהסרטים. על פי הסדרה "רוד-ראנר", החברה ממוקמת בעיר פיירפילד (Fairfield) שבמדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית (בפועל יש שתי ערים בשם זה, ולכן לא ברור באיזו עיר מדובר). השימוש בשם "אקמי" לתיאור מוצר כלשהו מאפשר שימוש בשם מבלי שתהיינה טענות של הפרת זכויות יוצרים או לשון הרע כנגד האחים וורנר.
מקור השם ומשמעותו
בשנות ה-20 של המאה ה-20, עם הוצאתם של ספרי הטלפונים הראשונים בארצות הברית, חברות רבות השתמשו בשם "אקמי" כדי להופיע בראשן של רשימות אלפביתיות. כמעט בכל סיווג ניתן היה למצוא חברה בשם ACME. המאייר צ'אק ג'ונס סיפר שהמילה נבחרה לשמש בסרטונים המצוירים מסיבה זו.
בשימוש בסרטונים, השימוש במילה הוא אירוני, שכן מקור המילה במילה היוונית ακμή שמשמעה "הטוב ביותר", ובפועל מרבית מוצרי החברה כושלים ואינם מצליחים לבצע את יעודם.
שימושים בסרטים המצוירים
בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט", מנכ"ל החברה נרצח ומפלילים את רוג'ר הארנב ברצח. זאת הפעם היחידה שבה החברה מופעה בסרט של דיסני.
בסדרת הטלוויזיה "עלילות טייני טון", אקמי הוא דווקא שמו של העמק שבו מתגוררות הדמויות של הסדרה. וכן, שמה מוצגת חברת אקמי כחברה המייצרת מוצרים חסרי ערך.
קרדיואידה
קרדיואידה היא צורה גאומטרית המתארת את מסלולה של נקודה קבועה על גבי מעגל המתגלגל (ללא החלקה) סביב מעגל אחר בעל רדיוס זהה. אורך העקומה הוא פי 16 מרדיוס המעגל שיצר אותה, והשטח הכלוא בתוכה הוא פי שישה משטח המעגל. מקור השם במילה היוונית ללב - קרדיו, עקב צורת העקומה, המזכירה לב.
בקואורדינטות קרטזיות ניתן להציג את הקרדיואידה כעקומה פרמטרית:
מייק מודנו
מייקל תומאס מודנו ג'וניור (אנגלית: Michael Thomas Modano Jr.; נולד ב-7 ביוני 1970) הוא שחקן הוקי קרח אמריקאי.
ביוגרפיה
מודנו נולד במישיגן שבארצות הברית. בכל 15 העונות בהן שיחק מודנו ב-NHL, הוא שיחק בדאלאס סטארס/מינסוטה נורת' סטארס. הוא זכה בגביע סטנלי ב-1999. העונות הטובות ביותר שלו היו 1992–1993 ו-1993–1994, בהן צבר 93 נקודות בכל עונה. נכון ל-2008 מודנו הוא הקפטן של הסטארס ויש לו למעלה מ-1,000 נקודות בקריירה. ב-1988, נבחר מודנו כבחירה ראשונה בדראפט ה-NHL, והצטרף לעוד שלושה אמריקאים בהיסטוריה, שנבחרו במקום הראשון בדראפט ה-NHL.
יהדות המחוז היהודי האוטונומי
יהדות המחוז היהודי האוטונומי (Jewish Autonomous Oblast-JAO), ברוסיה, החלה עם ההתיישבות היהודית המוקדמת בשנת 1928. יידיש ורוסית הן שתי השפות הרשמיות במחוז (JAO).
התיישבות מוקדמת
בתוכנית ההתיישבות היהודית במזרח הרחוק הרוסי, דובר על הקצאת 10 מיליון דונם לצורך התיישבות של 50,000 משפחות חקלאיות יהודיות בלבד. בתוכנית נקבע כי בשנת 1929 יעלו על הקרקע 1,000 משפחות, ב-1930 יעלו 2,000 משפחות, ובמשך 8 עד 10 השנים הבאות בין 2,000 ל-3,000 משפחות יהודיות מדי שנה.
ב-28 במרץ 1928 התקבלה החלטה בנשיאות הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות להקצות את אזור בירוביג'ן להתיישבות יהודית בלעדית. בהחלטה זו נאמר כי אם התוצאות תהיינה חיוביות, ייתכן שתוקם יחידה מנהלית-טריטוריאלית לאומית יהודית באזור. בחודש מאי 1928 הגיעה, לאזור דרום מזרח רוסיה על גבול סין, הקבוצה הראשונה של מתיישבים יהודים מערים וכפרים באוקראינה, בלארוס ורוסיה. ב־1930 החל לצאת לאור העיתון היידי "בירָאבידזשאנער שטערן", הרואה אור עד היום. בדצמבר 1934 הוקם באזור בירוביג'ן המחוז היהודי האוטונומי. המתיישבים היהודים התיישבו באתרים רבים באזור, חלקם התיישבו בעיר בירוביג'אן ואחרים ביישובים הכפריים השונים. האזור נרשם בחוקה (סעיף 22) כ"מחוז יהודי עצמאי". המחוז האוטונומי היהודי, נמצא במזרח הרחוק הרוסי סמוך למנצ'וריה וסין. בהקמתו הוועד הפועל של ברית המועצות בא להצהיר שיהודי רוסיה יכולים לקבל שטח, שבו יוכלו להמשיך לחיות במסגרת אוטונומיה תרבותית, כסוציאליסטים, כמו קבוצות לאומיות אחרות בברית המועצות. עיר הבירה של המחוז היהודי האוטונומי ( JAO) נקבעה בירוביג'אן, ויידיש נקבעה כשפה רשמית במחוז. החיים היהודיים התחדשו בבירוביג'אן הרבה לפני אזורים אחרים בברית המועצות. בין 1936 ל־1938הטיהורים הגדולים פגעו מאוד באליטה היהודית בעיר. רבים מהם הואשמו בבגידה והוצאו להורג. בין 1946 ל־1948 הגיעה לעיר קבוצה נוספת של מהגרים יהודיים מאוקראינה.
בשנת 1936 היו באזור 14,000 תושבים יהודים, מתוכם 2,500 בלבד (17%) התפרנסו מחקלאות. ב-1939 חיו במחוז 108,500 נפשות, מהם רק כ-20,000 יהודים, שרובם עסקו בפקידות ממשלתית. בתקופת מלחמת העולם השנייה פסקה הגירת יהודים למחוז, והיא התחדשה רק לאחר המלחמה. תיאטראות ביידיש החלו להיפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים.
עם נפילת ברית המועצות והנהגת מדיניות הגירה ליברלית עזבו מרבית יהודי האזור לגרמניה ולישראל. ב-1991 האזור קיבל מעמד של רפובליקה אוטונומית אולם עד אז רוב היהודים כבר עזבו. אלו שנותרו היוו כשני אחוזים מכלל האוכלוסייה.
יהדות המחוז במאה ה-21
מסורות יידישיות ויהודיות היו מרכיבים חשובים בכל בתי הספר הממלכתיים במחוז כחמש עשרה שנה. היהודות במחוז נתפסה כבעלת ערך, במורשת הלאומית של האזור. במתחם בית הכנסת "בית מנחם", שהוקם בשנת 2004, הוקמו כיתות בית ספר של יום ראשון, ספרייה, מוזיאון ומשרדי מנהלה. הבניינים נפתחו רשמית בשנת 2004 לציון 70 שנה לייסוד המחוז היהודי האוטונומי. בהתייחס לקהילה היהודית של המחוז ה(אובלסט), המושל ניקולאי מיכאילוביץ' וולקוב הצהיר כי בכוונתו "לתמוך בכל יוזמה חשובה שתתקיים על ידי הארגונים היהודיים המקומיים שלנו". לקראת חנוכת בית הכנסת בית מנחם הודיע הממשל האזורי, שהרב הראשי של רוסיה בערל לזר הסכים לקחת חלק בחגיגות 70 השנה למחוז האוטונומי היהודי. הרב לזר ואברהם ברקוביץ, מנכ"ל פדרציית הקהילות היהודיות בחבר העמים הגיעו לבירוביג'אן לרגל האירוע בראש משלחת של מכובדים. הפדרציה של הקהילות היהודיות של רוסיה העריכה את מספר היהודים ברוסיה בכמיליון, או 0.7 אחוז מאוכלוסיית רוסיה המונה 143 מיליון.
לגבי מעמדה של היהדות במחוז האוטונומי היהודי, אמר הרב הראשי לשעבר אפרים קולפק (מחב"ד), "החיים היהודיים מתחדשים, הן בכמות והן באיכות". הרב קולפק ביקר בכפרים יהודיים, בירה, נייפלד, לונדוקו, ביראקן ובירופלד יחד עם נציגי הקהילה היהודית מבירוביג'אן. הם בדקו בתי קברות מקומיים ואספו מידע על היהודים שנקברו שם בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה. שמותיהם של הנפטרים נרשמו בספר הזיכרון של בית הכנסת "בית מנחם". תאריכי הלידה והפטירה נרשמו לפי הלוח העברי וכן גם לפי הלוח הגרגוריאני. נכון לשנת 2007, חלק מהמתיישבים היהודים המקוריים עדיין חיו בכפרים שהקימו. באותה שנה הושקה תוכנית הקיץ הבינלאומית הראשונה של בירוביג'אן ללימוד השפה ותרבות היידיש על ידי פרופסור ללימודי יידיש, בוריס קוטלרמן מאוניברסיטת בר-אילן. נכון ל-2012 נטען בעיתון ה"ביראבידזשאנר שטרן" שבמחוז נותר רק בית ספר בודד ששעוריו מתקיימים ביידיש, מתוך 14 בתי ספר שקיימים במחוז. בשנת 2017 הוקם בבירוביג'ן מקוה טהרה ראשון המשרת את כל יהודי המחוז.
לפי מפקד האוכלוסין לשנת 2021, חיו במחוז רק 837 יהודים.
מנהיגות
מאז הקמת המחוז היהודי האוטונומי, מנהיגי הקהילה היו תמיד יהודים, כולל בהנהלת המחוז. בשנת 2004 השתתף הרב הראשי של יהודי רוסיה בערל לזר, בחגיגות 70 שנה להקמת המחוז האוטונומי היהודי. הרב לזר ואברהם ברקוביץ, מנכ"ל הפדרציה של הקהילות היהודיות של חבר העמים, הגיעו בראש משלחת של מכובדים, לבירוביג'אן. ראשי הקהילה היהודית המקומית, ראש העירייה אלכסנדר ויניקוב, לב טויטמן, ולרי סולומונוביץ' גורביץ' השתתפו גם בפתיחת בית הכנסת בית מנחם, בבירוביג'אן.
בתי כנסת
בית הכנסת "בית מנחם" הוקם בשנת 2004, בבירוביג'אן. הוא בית הכנסת הראשון ברוסיה שבבנייתו נעזרה הקהילה היהודית מכספי המדינה הרוסית, כדי להשלים את הבנייה. ממשלת רוסיה הקצתה סכום של 112,000 דולר לסיוע בבניית בית הכנסת.
התשלום התבצע על פי הסכם בין נציגי המדינה הרוסית לבין נציגי הפדרציה של הקהילות היהודיות של חבר העמים. רב בית הכנסת נכון לשנת 2023 הוא הרב אליהו ריס.
"בית תשובה" הוקם בשנת 1986 הוא בית הכנסת הישן והקטן של בירוביג'אן, הבנוי מעץ בסגנון סיבירי. רב בית הכנסת הוא הרב בוריס "דב" קאופמן יליד בירוביג'אן. החל משנת 2005, כל שירותי הדת היהודיים היו כשרים למהדרין.
החנוכיה הגדולה בעולם
לרגל חג החנוכה בשנת 2007, נציגי המחוז האוטונומי היהודי בבירוביג'אן טענו שהם בנו את החנוכיה הגדולה בעולם בגובה של כ־21 מטרים. החנוכיה גדולה יותר מהמקבילה שלה בניו יורק, שגובהה 9.8 מטרים.
תמיכה בינלאומית
ארגונים כמו "אורט" ו"איקאר" (יידישע קאלאניזאציע אין ראטן-פארבאנד - הארגון להתיישבות יהודית ברוסיה) תמכו בהתיישבות היהודית מראשיתה והחל ב-1935 תמך גם הארגון אמביג'אן (Ambijan - הוועד האמריקאי למען ההתיישבות היהודית בבירוביג'אן).
בשנת 2004 קיבלה הקהילה היהודית בבירוביג'ן, ארון קודש. מעיר האחות של בירוביג'ן, הגנג, שברפובליקה העממית של סין. הארון נבנה על פי כל ההלכות היהודיות. בשנת 2008 שלום ברנדמן, תושב רמת גן, מישראל, תרם אוסף ספרי לימודי יהודיים לבית הכנסת לאחר ביקורו בבירוביג'ן במהלך התכנית ללימודי היידיש בקיץ 2007. בחודש יוני 2016 קהילת יהודי בירוביג'ן קיבלה ספר תורה ראשון לבית הכנסת מתורם אנונימי. ספר התורה התקבל בנוסף לספר התורה שהושאל לבית הכנסת, מקהילת יהודי מוסקבה בשנת 2004 בשעה שבית הכנסת נחנך ונפתח לציבור הרחב.
הארגון היהודי הג'וינט (JDC), הארגון ההומניטרי היהודי הגדול בעולם, מספק לקהילה היהודית במחוז, תמיכה לטיפול בקשישים וילדים נזקקים. הארגון דואג לאספקה מצרכים בסיסיים לעניים ובכך עוזרים לקהילה היהודית לשגשג.
אייכה
{{פירושונים|אַיֶּכָּה - מילה בעברית שפירושה "איפה אתה", ידועה כשאלת אלוהים לאדם לאחר חטא עץ הדעת ({{תנ"ך|בראשית|ג|ט}})
הערות שוליים
}}
גארי ניומן
גארי אנתוני ג'יימס וב (באנגלית: Gary Anthony James Webb; נולד ב-8 במרץ 1958), הידוע בשם הבמה גארי ניומן (באנגלית: Gary Numan), הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ומפיק מוזיקלי בריטי. הוא נכנס לתעשיית המוזיקה כסולן להקת הגל החדש Tubeway Army. לאחר שהוציא לאור שני אלבומים עם הלהקה, הוא הוציא את אלבום הסולו The Pleasure Principle בשנת 1979. הפופולריות שלו הגיעה לשיאה בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 עם הסינגלים: "" ו-"Cars".
ניומן נחשב לאחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית.
ביוגרפיה
גארי אנתוני ג'יימס ווב נולד ב-8 במרץ 1958 בהמרסמית' שבלונדון. כאשר ניומן היה בן 15 אביו קנה לו גיטרה חשמלית גיבסון לס פול, שהפכה לנכס החשוב ביותר שלו. הוא ניגן בלהקות שונות לפני שהקים את Tubeway Army עם דודו ג'ס לידיארד בתופים ופול גרדינר בגיטרה בס. הכינוי הראשון שלו היה "ולריאן", כנראה בהתייחס לגיבור בסדרות הקומיקס הצרפתי ולריאן ולורליין. בהמשך בחר את שם הבמה "גארי ניומן" (Numan), מתוך מודעה בספר טלפונים מקומי שבו פורסם אינסטלטור ששמו היה "ארתור נוימן" (Neumann).
ניומן התפרסם באמצע שנות השבעים כסולן, כותב השירים והמפיק של להקת Tubeway Army. הוא הוחתם על ידי חברת התקליטים Beggars Banquet Records בשנת 1978 והוציא שני סינגלים: "That's Too Bad"  ו-"Bombers".
הסינגל "" יצא במאי 1979, אשר עלה למקום הראשון בסוף יוני אותה שנה.
מספר חודשים לאחר מכן הלהקה הפסיקה לפעול תחת השם "Tubeway Army" והמשיכה לפעול תחת שמו של ניומן. ניומן צבר פופולריות גם מחוץ לבריטניה עם השיר "Cars", שהגיע למקום הראשון בבריטניה בשנת 1979, מקום ראשון בקנדה ומקום תשיעי בארצות הברית בשנת 1980. "Cars" והאלבום The Pleasure Principle יצאו לאור שניהם תחת שם הבמה של ניומן עצמו. האלבום הגיע למקום הראשון בבריטניה.
בשנת 1980 הוציא ניומן את אלבום הסולו השני שלו, Telekon.
האלבום Splinter יצא ב־14 באוקטובר 2013, אשר הגיע לטופ 20 בבריטניה. לאחר מכן יצא ניומן לסיבוב הופעות בארצות הברית, קנדה, בריטניה ואירלנד, שהמשיך בשנת 2014 וכלל גם את ישראל, ניו זילנד, אוסטרליה ואירופה.
בשנת 2017 הוציא ניומן את האלבום Savage (Songs from a Broken World).
בשנת 2020 יצא האלבום Intruder.
חיים אישיים
בשנת 1997 התחתן גארי ניומן עם ג'מה אוניל. לזוג שלוש בנות: רייבן, פרשייה ואקו. בשנת 2017, כאשר פרשייה הייתה בת 11, היא הופיעה ושרה בקליפ של השיר "My Name Is Ruin" מתוך האלבום Savage (Songs from a Broken World). כיום ניומן ומשפחתו מתגוררים בסנטה מוניקה שבארצות הברית.
דיסקוגרפיה
אלבומים
אינטר מיאמי
קלוב אינטרנסיונל דה פוטבול מיאמי (בספרדית: Club Internacional de Fútbol Miami), ובקיצור אינטר מיאמי (בספרדית: Inter Miami CF), הוא מועדון כדורגל אמריקאי מהעיר פורט לודרדייל, הממוקמת במטרופולין מיאמי, פלורידה. המועדון הוקם ב-28 בינואר 2018, והצטרף לליגת ה-MLS בעונת 2020. האצטדיון הביתי של המועדון הוא אצטדיון דרייב פינק, שנבנה במקומו של אצטדיון לוקהארט, ששימש כאצטדיונה הביתי של קבוצת ה-MLS הקודמת באזור, מיאמי פיוז'ן.
היסטוריה
בנובמבר 2012 אישר נציב ה-MLS, דון גרבר, את ההתעניינות המחודשת של הליגה בהקמת קבוצת הרחבה במיאמי, לאחר הניסיונות הכושלים בעבר לעשות זאת: מיאמי פיוז'ן שפורקה בסיום עונת 2001, והצעה להקמת קבוצת הרחבה שהובלה על ידי היזם הבוליביאני מרסלו קלאורה, ומועדון הכדורגל ברצלונה נכשלה בשנת 2009.
כשדייוויד בקהאם הצטרף ל-MLS בשנת 2007, הוא חתם על עסקה עם הליגה, שנתנה לו אופציה לרכוש זכויות להקמה של קבוצת הרחבה במחיר של 25 מיליון דולר. ובאפריל 2013, כשפרש מקריירת המשחק, הליגה קיימה דיונים מקדימים עם היועצים של בקהאם על מספר ערים שהיוו יעדים להרחבה, כולל מיאמי. באותה שנה גם משקיעים אחרים, כולל העשיר האיטלקי אלסנדרו בוטיני, וסטיבן רוס, הבעלים של מיאמי דולפינס, הביעו עניין בבעלות על קבוצת MLS במיאמי.
הליגה הודיעה כי בקהאם מימש את האופציית הקניה שלו ב-5 בפברואר 2014, וכי "מיאמי בקהאם יונייטד", קבוצת ההשקעות בהנהגת בקהאם, פולר וקלאורה, תהיה בעלת הזיכיון לקבוצת הרחבה במיאמי, בהנחה שעסקה על מימון בניית האצטדיון תחתם בקרוב. במצגות בפני גורמים רשמיים ומשקיעים פוטנציאליים, קבוצת הבעלות השתמשה בשמות "Miami Vice" ו"Miami Current" כשמות עבודה עבור המועדון. לאחר שהצעות לבניית האצטדיון הראשונות נפלו, הנציב דון גרבר חזר באוגוסט 2014 כי ההרחבה לא תאושר עד שתובטח תוכנית לבניית אצטדיון במרכז העיר מיאמי. במאי 2019 רכש בקהאם את חלקו של פולר בחברת ההחזקות "Beckham Brand Holdings", שמחזיקה בבעלות "מיאמי בקהאם יונייטד", החברה המחזיקה במועדון הכדורגל אינטר מיאמי.
ב-29 בינואר 2018, ארבע שנים לאחר ההכרזה המקורית על הקמת הקבוצה, הוענקה ל"קבוצת מיאמי בקהאם יונייטד" הזכייה במכרז והקמה הקבוצה ה-25 ב-MLS שתהיה אמורה להתחיל לשחק בליגה בעונת 2020. ההכרזה הייתה חלק מהרחבה גדולה יותר של ה-MLS, שתגדיל את מספר הקבוצות בליגה ל-26 עד 2020, ולאחר מכן ל-30 קבוצות. מאז ההכרזה המקורית של בקהאם על כוונתו להקים קבוצה במיאמי בשנת 2014, אורלנדו סיטי, ניו יורק סיטי, אטלנטה יונייטד, מינסוטה יונייטד, מועדון הכדורגל לוס אנג'לס, וסינסינטי החלו כולן לשחק ב-MLS. ב-4 באוגוסט, פול מקדונו מונה כמנהל הספורטיבי של המועדון.
קבוצת הבעלות של המועדון פועלת כעת באמצעות החברה "Miami Freedom Park LLC".
ב-5 בספטמבר 2018 הוכרז שם המועדון, קלוב אינטרנסיונל דה פוטבול מיאמי, או אינטר מיאמי בקיצור. באפריל 2019 המועדון האיטלקי אינטר מילאנו הגיש תביעה נגד אינטר מיאמי, בה הוא טוען לבעלות על זכויות השם "אינטר", המשמש כסימן מסחרי של אינטר מילאנו.
ב-30 בדצמבר 2019, שחקן נבחרת אורוגוואי ומאמן מונטריי לשעבר, דייגו אלונסו, הוכרז כמאמן הראשי הראשון בהיסטוריה של המועדון.
משחק ה-MLS הראשון של אינטר מיאמי שוחק ב-1 במרץ 2020, במשחק חוץ נגד מועדון הכדורגל לוס אנג'לס בו אינטר הפסידה 1–0. במשחק הבא, ב-7 במרץ, רודולפו פיסארו כבש את השער הראשון בתולדות המועדון, בהפסד 2–1 לדי. סי. יונייטד. משחק הבית הראשון בתולדות המועדון היה אמור להתקיים ב-14 במרץ, נגד לוס אנג'לס גלאקסי, קבוצתו לשעבר של דייוויד בקהאם, אך הליגה הוקפאה, והמשחק נדחה עקב התפרצות נגיף הקורונה.
ב-19 באוגוסט 2023 זכתה אינטר מיאמי בתואר הראשון שלה, גביע הליגות, לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים על נאשוויל.
סמל וצבעי המועדון
שם המועדון וצבעיו נחשפו ב-5 בספטמבר 2018, השם הנבחר הוא "קלוב אינטרנאסיונל דה פוטבול מיאמי" ("אינטר מיאמי"). הסמל, המעוצב בסגנון ובצבעים המזכירים את המסורת האדריכלית של סגנון האר דקו בעיר, במרכז שתי אנפות לבנות גדולות כשרגליהן משתלבות ויוצרות את האות M. בין האנפות ישנו ליקוי חמה, השמש בעלת שבע קרניים בהוקרה למספר 7, אותו לבש בקהאם במהלך הקריירה שלו כשחקן. צבעי המועדון הם שחור, ורוד ולבן. במסגרת מסביב מוצג שם המועדון המלא, ובתחתית ישנן הספרות הרומיות MMXX המייצגות את שנת 2020, העונה בה החל לשחק המועדון ב-MLS.
בעלות
קבוצת הבעלות העומדת מאחורי המועדון הוקמה לראשונה בשנת 2013 בשם "מיאמי בקהאם יונייטד", אם כי כעת היא נסחרת תחת השם "Miami Freedom Park LLC". את קבוצת הבעלות הנוכחית מובילים איש העסקים הבוליביאני הגר במיאמי, מרסלו קלאורה, דייוויד בקהאם, יחד עם מסיושי סאן והאחים חורחה וחוסה מאס שהצטרפו לקבוצת הבעלות בשנת 2017. מקור הבעלות על המועדון הוא בחוזה שחתם בקהאם בשנת 2007 כשהצטרף ללוס אנג'לס גלאקסי, ובו הוא קיבל אופציה לקנות זיכיון לקבוצת הרחבה בליגה בתשלום מוזל יחסית.
סגל הקבוצה
נכון ל־24 ביולי 2023
סופיה היידן בנט
סופיה היידן בנט (באנגלית: Sophia Hayden Bennett; 17 באוקטובר 1868 - 3 בפברואר 1953) הייתה האשה הראשונה שעבדה כאדריכלית בארצות הברית. היידן בנט נולדה בצ'ילה לאב מניו אינגלנד ולאם מקומית. בין השנים 1886 ל-1890 למדה באוניברסיטת MIT בבוסטון וסיימה בהצטיינות תואר באדריכלות.
דניאל ברנהם, האדריכל הראשי של התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הזמין אותה להתמודד על תכנון "בניין האשה" בתערוכה. תכנונה של היידן, בסגנון הרנסאנס האיטלקי, זכה בתחרות והיא בת 21 בלבד. התכנון התבסס על עבודת התזה שלה עבור מוזאון לאמנות. היא הרוויחה 1,000 דולרים, בעוד מקביליה הגברים שתכננו מבנים לתערוכה הרוויחו פי עשרה. הבניין נהרס בשריפה שפרצה במתחם התערוכה כשנה לאחר שנפתחה לציבור.
היידן נישאה ב-1900 לאמן ויליאם בלקסטון בנט ופרשה מאדריכלות.
המשמר המלכותי הנורווגי
המשמר המלכותי של הוד מלכותו (בנורווגית: Hans Majestet Kongens Garde) הוא גדוד מיוחד בצבא נורווגיה הפועל ברציפות מ-1856. לגדוד ישנן שתי מטרות עיקריות: להגן על משפחת המלוכה הנורווגית, ולהגן על עיר הבירה אוסלו במקרה של מלחמה.
היסטוריה
המשמר המלכותי הנורווגי הוקם ב-1856 בידי אוסקר הראשון, מלך שוודיה אשר שימש גם כמלך נורווגיה. כבסיס להקמת היחידה שימשה יחידת פרשים קטנה, אשר הייתה מורכבת מנורווגים בלבד, ותפקידה העיקרי היה לבצע שליחויות עבור המלך בין סטוקהולם לאוסלו. כדי להדגיש את מעמדו כמלך נורווגיה, החליט המלך אוסקר להפוך את יחידת הפרשים הזו לפלוגה מיוחדת ששולבה בתוך המשמר המלכותי השוודי, והייתה מורכבת מנורווגים בלבד. הפלוגה הוצבה בתחילה בסטוקהולם, אולם בהמשך הועברה לאוסלו שם שימשה גם כיחידת הגנה על העיר.
ב-1905 זכתה נורווגיה בעצמאות, והמשמר המלכותי הנורווגי הפך ליחידת המשמר של הוקון השביעי, מלך נורווגיה. המשמר הוגדל והפך מפלוגה בודדת לגדוד שלם. הניסיון הקרבי הראשון של חיילי הגדוד היה במלחמת העולם השנייה. במהלך המערכה בנורווגיה, חייל י המשמר לחמו בוורמאכט בקרב מידצקוגן, ותודות לאומץ לבם הצליח מלך נורווגיה להימלט מאוסלו יחד עם הממשלה. חיילי המשמר המשיכו להילחם בפולשים במרכז נורווגיה, באומץ רב ולפעמים באכזריות. עד מהרה הם נודעו בפי חיילי הוורמאכט בכינוי "השדים השחורים" (בשל מדיהם הכהים).
כיום המשמר מורכב מארבע פלוגות, והוא אחראי על הגנת משפחת המלוכה ועל הגנת אוסלו בכלל. רוב חיילי המשמר מוצבים בתפקיד במסגרת השירות הלאומי שלהם, ועוברים הכשרה מיוחדת ואינטנסיבית לצורך כך. המשמר עורך טקס החלפת משמרות מול הארמון מדי יום, בין השעות 13:30-14:00. הטקס הוא אירוע פופולרי שמושך תיירים ותושבים מקומיים כאחד. המשמר עורך מצעדים לרגל אירועים חשובים כמו הפתיחה השנתית של הסטורטינג בידי המלך, חגיגות לאומיות וביקורים של מנהיגים זרים.
פרט למדיהם הרגילים, לאנשי המשמר ישנם גם מדי טקס מיוחדים בצבע כחול כהה אשר נותרו כמעט ללא שינוי מאז 1856. אנשי המשמר חובשים כובעי ברסגליירי איטלקיים. מנהג זה החל מאז שהנסיכה לואיזה ביקרה באיטליה, וכל כך התרשמה מכובעי הברסגליירי, עד שהתעקשה שהם יכנסו לשימוש גם במשמר המלכותי הנורווגי.
קמע מפורסם של המשמר הוא פינגווין קיסרי בשם נילס אולף. הפינגווין הוא חייל רשמי במשמר המלכותי, בעל דרגת בריגדיר ומשמש כקולונל המטה של המשמר. כאשר מת הפינגווין הראשון של המשמר, אומץ פינגווין שני אשר נקרא "נילס אולף השני" וירש את דרגותיו ותאריו של נילס אולף הראשון. כיום הקמע של המשמר הוא נילס אולף השלישי.
יוספה שוקן
יוספה שוקן (27 באוגוסט 1911 – 21 באוגוסט 1958) הייתה זמרת סופרן ישראלית. הופיעה באופרה הארצישראלית העממית ובקונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת קול ירושלים.
הרכבת פונקציות
במתמטיקה, ההרכבה של פונקציות היא פונקציה המתקבלת מהפעלת פונקציות בזו אחר זו.
יוספה שוקן
נולדה בג' באלול תרע"א בשם לואיזה ורטהיים-וייסברט בבאד הרספלד (Bad Hersfeld) שבגרמניה. למדה זִמרה בקונסרבטוריון של פרנקפורט. עלתה לארץ ישראל בשנת 1933. בשנת 1944 הצטרפה לאופרה הארצישראלית העממית ושיחקה בהצגות "טוסקה", "דן השומר", "נישואי פיגרו", "אאידה", "קוולריה רוסטיקנה", "הנסיך איגור" ואחרות. בשנת 1951 יצאה למסע הופעות במערב אירופה וסקנדינביה. זמן קצר לפני פטירתה יצאה למסע הופעות יחד עם בעלה השני, השחקן שמעון פינקל, באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה. עקב מחלה פתאומית נאלצה להפסיק הופעותיה ושבה ארצה.
הרכבת פונקציות
ובאופן פורמלי: אם f פונקציה מ-X ל-Y ו-g פונקציה מ-Y ל-Z, אז ההרכבה g \circ f (בסדר זה, קרי: g מורכבת על f) היא הפונקציה מ-X ל-Z המוגדרת לפי. ההרכבה מוגדרת בתנאי שהתמונה של הפונקציה הראשונה (f) מוכלת בתחום של הפונקציה השנייה (g).
יוספה שוקן
יוספה שוקן נפטרה בתל אביב בה' באלול 1958 בעקבות מחלתה, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול. הותירה את בעלה, השחקן שמעון פינקל, ושתי בנות מנישואיה הקודמים לד"ר יהודה (לאון) שוקן - יהודית והזמרת אולי שוקן-אפרוני, אשר הייתה נשואה לשחקן יהודה אפרוני.
הרכבת פונקציות
הרכבה של פונקציות ממשיות
הרוב המכריע של הפונקציות המופיעות בחישובים מדעיים מתקבלות כהרכבות של פונקציות יסודיות; הרכבות כאלה נקראות פונקציות אלמנטריות. למשל, הפונקציה היא ההרכבה  כאשר s(x) = x^2 ו-.
ניתן לדון גם בגבול של הרכבת פונקציות ממשיות: אם f ו-g פונקציות שעבורן וכן גם קיים הגבול  (עבור x_0,y_0 כלשהם), אז הגבול של הרכבת הפונקציות g \circ f כאשר x \to x_0 קיים ושווה ל-. אם מתקיים לפחות אחד משני התנאים הבאים, אז גם מתקיים: g רציפה ב-y_0 (כלומר L = g(y_0)) או שקיימת סביבה מנוקבת של x_0 שבה. שני תנאים אלו מספיקים אך לא הכרחיים.
כלל השרשרת קובע את הנגזרת של הרכבת פונקציות, באופן התלוי בנגזרות של המרכיבים.
פרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר
פרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר (באנגלית: Grammy Award for Best Rap Album) הוא פרס אשר ניתן על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות ולמדעי ההקלטה של ארצות הברית, לאלבום מוזיקה בקטגוריית ההיפ הופ או הראפ ללא התחשבות במכירותיו, מיקומי השיא שלו, הצלחתו, הביקורות שהופנו כלפיו וכדומה.
וול סטריט
וול סטריט (באנגלית: Wall Street; "רחוב החומה") הוא רחוב ברובע הפיננסי של מנהטן תחתית בעיר ניו יורק, המשתרע לאורך שמונה בלוקים. הוא עובר בין ברודוויי במערב לרחוב סאות' והאיסט ריבר במזרח. המונח "וול סטריט" הפך למטונימיה לשווקים, תעשיית השירותים והאינטרסים הפיננסיים בניו יורק וארצות הברית כולה. מעוגנת על ידי וול סטריט, ניו יורק מתוארת כמרכז הפיננסי העיקרי בעולם.
במקור, נודעה וול סטריט בהולנדית בשם "דה ואלסטראט" (de Waalstraat) כשהייתה חלק מניו אמסטרדם במאה ה-17, אם כי מקורות השם משתנים. החומה הייתה קיימת בפועל לאורך הרחוב מ-1685 עד 1699. במהלך המאה ה-17, וול סטריט הייתה שוק סחר עבדים ואתר סחר בניירות ערך, כמו גם מיקומו של ההיכל הפדרלי  ובית העירייה הראשון של ניו יורק. בתחילת המאה ה-19, בתי מגורים ועסקים החלו להשתלט על האזור, כאשר יותר ויותר עסקים הוקמו והחלו להוות את הרוב המוחלט באזור, התרכזה התעשייה הפיננסית של ניו יורק בוול סטריט. במאה ה-20 נבנו כמה גורדי שחקים מוקדמים בוול סטריט, כולל וול סטריט 40, שהיה בעבר הבניין הגבוה ביותר בעולם.
אזור וול סטריט הוא ביתה של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, הבורסה הגדולה בעולם לפי שווי שוק כולל, כמו גם הבנק הפדרלי של ניו יורק, ובנקים מסחריים וחברות ביטוח רבות. מספר בורסות אחרות למניות וסחורות מוקמו גם הם במרכז מנהטן ליד וול סטריט, כולל בורסת הסחורות של ניו יורק ובורסות חוזים עתידיים על סחורות אחרות, והבורסה האמריקאית. כדי לתמוך בעסקים שנעשים בבורסות, לחברות ברוקרים רבות היו משרדים בקרבת מקום. עם זאת, ההשפעות הכלכליות הישירות של פעילות וול סטריט מתרחבות ברחבי העולם.
וול סטריט עצמו הוא רחוב צר ומתפתל, העובר מהאיסט ריבר לברודוויי ובעל גורדי שחקים, כמו גם בניין הבורסה של ניו יורק, האנדרטה הלאומית של ההיכל הפדרלי ווול סטריט 1 בקצהו המערבי. הרחוב נמצא בקרבת מספר קווי רכבת תחתית ומסופי מעבורות ואתר מרכז הסחר העולמי (1973–2001).
בספטמבר 2011 החלו להתקיים הפגנות המוניות ברחוב, במחאה על המדיניות הכלכלית של ארצות הברית. התנועה קיבלה את השם כיבוש וול סטריט.
שנים ראשונות
הסבר אחד טוען שוול סטריט נקראה על שם וולונים, השם ההולנדי לוואלוני הוא ואל (Waal). בין המתיישבים הראשונים שעלו על האונייה "ניו נדרלנדט" (Nieu Nederlandt) ב-1624 היו 30 משפחות וולוניות. בשנת 1626, פטר מינואי, מושל המושבה, שהתפרסם בעקבות רכישת האי מנהטן עבור חברת הודו המערבית ההולנדית, היה וולוני.
הסבר נוסף הוא ששמו של הרחוב נגזר מחומה או ביצור (למעשה, גדר כלונסאות עץ או פליסאדה) בגבול הצפוני של היישוב ניו אמסטרדם, שנבנה כדי להגן מפני פלישות פוטנציאליות של ילידים, פיראטים ואנגלים. הביצור נבנה מעפר וקרשי עץ, באורך 4.6 מטרים, לאורך של 710 מטרים ולגובה של 2.7 מטרים.
בעוד שאת המילה ההולנדית "wal" ניתן לתרגם כ"מגן", היא הופיעה רק בחלק מהמפות האנגליות של ניו אמסטרדם כ"De Wal Straat", בעוד שמפות באנגלית אחרות מציגות את השם כ"De Waal Straat".
לפי גרסה אחת של הסיפור: "האנשים האדומים מהאי מנהטן חצו ליבשת, שם נכרת הסכם עם ההולנדים, ולפיכך נקרא המקום 'צינור השלום', ובשפתם, הובוקן (Hoboken). אך זמן קצר לאחר מכן, המושל ההולנדי, ווילם קיפט, שלח את אנשיו לשם ובלילה אחד טבח בכל האוכלוסייה. מעטים מהם הצליחו להימלט והפיצו את הסיפור על שאירע. האירוע גרם לאנטגוניזם בקרב כל השבטים הנותרים כנגד המתיישבים הלבנים. זמן קצר לאחר מכן, ניו אמסטרדם הקימה פליסאדה כפולה להגנה מפני שכניה האדומים הזועמים כעת, וזו נותרה במשך זמן מה הגבול הצפוני של העיר ההולנדית. החלל שבין הפליסאדות, לשעבר, נקרא כיום וול סטריט, ורוחו היא עדיין של מעוז נגד העם."
בשנות ה-40 של המאה ה-17, גדרות בסיסיות, שהיו בנויות מכלונסאות וקרשים, הגדירו את גבולות החלקות והמגורים בתוך המושבה. מאוחר יותר, בנתה מועצת העיר, בשיתוף פעולה עם פיטר סטויוויסנט, מטעם חברת הודו המערבית ההולנדית, תוך שימוש באפריקאים משועבדים ובמתיישבים לבנים, ביצור משמעותי יותר, חומה מחוזקת בגובה 4 מטרים. בשנת 1685, מודדים סימנו וסללו את וול סטריט על פי הקווים של גדר הכלונסאות המקורית. החומה התחילה ברחוב פרל, שהיה קו החוף באותה תקופה, חצתה את שביל הילידים ברודוויי והסתיימה בקו החוף השני (טריניטי פלייס של היום), שם היא פנתה דרומה ועברה לאורך החוף עד שהסתיימה במבצר הישן. בימי קדם אלו, סוחרים וחלפנים מקומיים התאספו במקומות שונים כדי לקנות ולמכור מניות ואיגרות חוב, ועם הזמן חילקו את עצמם לשתי קבוצות - מכירות פומביות וסוחרים. וול סטריט הייתה גם שוק שבו בעלים יכלו לשכור עבדים בתעריף יומי או שבועי. החומה פורקה ב-1699 וב-1700 נבנה בית עירייה חדש בצומת וול סטריט ונסאו.
ב-1626 החלה העבדות במנהטן, אך רק ב-13 בדצמבר 1711 הפכה המועצה המשותפת של העיר ניו יורק את וול סטריט לשוק העבדים הרשמי הראשון של העיר למכירה והשכרה של אפריקאים וילידים משועבדים. שוק העבדים פעל בשנים 1762-1711 בפינת הרחובות וול סטריט ופרל. היה זה מבנה עץ עם גג ודפנות פתוחות שיכל להכיל כ-50 איש, אם כי ייתכן שקירות נוספו לו במהלך השנים. העיר נהנתה ישירות ממכירת עבדים על ידי הטלת מיסים על כל אדם שנקנה ונמכר בה.
בסוף המאה ה-18, גדל עץ שקמה אמריקאית למרגלות וול סטריט ומתחתיו היו מתאספים סוחרים וספקולנטים כדי לסחור בניירות ערך. היתרון היה בקרבה זה לזה. בשנת 1792, הסוחרים ייסדו את הקשר שלהם באופן רשמי עם "הסכם בוטונווד", שיצר את התשתית לייסוד הבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE). הרעיון של ההסכם היה להפוך את השוק ליותר "מובנה" ו"ללא המכרזים המניפולטיביים", עם מבנה עמלות. החתומים על ההסכם הסכימו לחייב זה את זה בשיעור עמלה סטנדרטי; אנשים שאינם חתומים עדיין יוכלו להשתתף אך יחויבו בעמלה גבוהה יותר עבור העסקה.
בשנת 1789, הייתה וול סטריט לזירת ההשבעה הראשונה של ארצות הברית לנשיאות כאשר ג'ורג' וושינגטון נשבע לתפקיד במרפסת ההיכל הפדרלי ב-30 באפריל 1789. היה זה גם המקום של העברת מגילת הזכויות של ארצות הברית. אלכסנדר המילטון, שהיה שר האוצר הראשון ו"אדריכל המערכת הפיננסית המוקדמת של ארצות הברית", קבור בבית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש, כמו רוברט פולטון המפורסם באוניות הקיטור שלו.
המאה ה-19
ההיסטוריון צ'ארלס ר' גייסט טען כי האינטרסים העסקיים בין וול סטריט לבין הרשויות בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית עד אז, "גוררת מלחמה" מתמשכת. בדרך כלל במהלך המאה ה-19 וול סטריט פיתחה "אישיות ומוסדות ייחודיים" משלה עם מעט התערבות חיצונית.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, רוב התושבים עברו למידטאון מנהטן בשל השימוש העסקי המוגבר בקצה הדרומי של האי. בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית החלה פריחה בכלכלה הצפונית, שהביאה לשגשוג גדול יותר לערים כמו ניו יורק. על פי אחד התיאורים, היא "הגדירה אותה כמרכז הבנקאות של האומה" המחברת בין "בירת העולם הישן לשאיפות העולם החדש". ג'יי. פי. מורגן יצר נאמנויות ענק; סטנדרד אויל של ג'ון ד. רוקפלר עברה לניו יורק. בין השנים 1860 ל-1920, הכלכלה השתנתה מ"חקלאית לתעשייתית לפיננסית" ולמרות שינויים אלו ניו יורק שמרה על מעמדה והובלתה. לפי ההיסטוריון תומאס קסנר, ניו יורק הייתה שנייה רק ללונדון כבירה הפיננסית של העולם.
בשנת 1884, צ'ארלס דאו החל לעקוב אחר מניות, בתחילה החל מ-12 מניות, בעיקר של חברות מסילות ברזל, ובחן את המחירים הממוצעים של אחת עשרה אלה. חלק מהחברות שנכללו בחישובים המקוריים של דאו היו חברת הטבק האמריקאית, ג'נרל אלקטריק, חברת גז לקלד, National Lead Company, טנסי פחם וברזל , וחברת העורות של ארצות הברית. כאשר ה"שיאים והשפלים" הממוצעים עלו בעקביות, הוא ראה בכך מצב של שוק עולה (שוק שורי); אם הממוצעים ירדו, היה זה שוק יורד (שוק דובי). הוא חיבר מחירים וחילק במספר המניות כדי לקבל את ממוצע מדד הדאו ג'ונס שלו. המספרים של דאו היו "אמת מידה נוחה" לניתוח השוק והפכו לדרך מקובלת להסתכל על כל שוק המניות. ב-1889 הפך דוח המניות המקורי, "מכתב הצהריים של הלקוחות", לוול סטריט ג'ורנל. תחילה הוא הופץ ברחוב בלבד, ואט אט הפך לעיתון עסקים יומי בינלאומי רב השפעה שפורסם בעיר ניו יורק. לאחר ה-7 באוקטובר 1896, הוא החל לפרסם את רשימת המניות המורחבת של דאו. מאה שנה לאחר מכן, היו 30 מניות בממוצע המדד.
תחילת המאה
סופר העסקים ג'ון ברוקס כתב בספרו Once in Golconda כי ראה שתחילת המאה ה-20 הייתה תקופת הזוהר של וול סטריט. וול סטריט 23, המטה של חברת ג'יי. פי. מורגן , הידוע בשם "הפינה" (The Corner), היה "המרכז המדויק, הן הגאוגרפי והן המטאפורי, של אמריקה הפיננסית ואף של העולם הפיננסי".
לוול סטריט היו יחסים משתנים עם רשויות הממשלה. בשנת 1913, למשל, כאשר הרשויות הציעו מס רכישת מניות בסך 4 דולר, פקידי מניות מחו. במקרים אחרים, פקידי עיר ומדינה נקטו צעדים באמצעות תמריצי מס כדי לעודד חברות פיננסיות להמשיך לעשות עסקים בעיר.
ב-16 בספטמבר 1920, בסמוך לפינת וול סטריט ורחוב ברוד, הפינה העמוסה ביותר של הרובע הפיננסי ומנגד למשרדי בנק מורגן, אירע פיצוץ עקב פצצה שהונחה במקום. באירוע נהרגו 38 איש ו-143 אנשים נפצעו קשה. העבריינים מעולם לא זוהו או נתפסו. עם זאת, הפיצוץ עזר לתדלק את תעמולת "הבהלה האדומה" שהתנהלה באותה עת. דיווח מהניו יורק טיימס:
"הדממה הדומה לבית קברות ששקעה מעל וול סטריט וברודוויי תחתית עם בוא הלילה והשבתת העסקים השתנתה לחלוטין אמש, כאשר מאות גברים עבדו מתחת לאורם של הזרקורים כדי לתקן את הנזק לגורדי שחקים שהוארו מלמעלה למטה ... משרד הבדיקות, הקרוב ביותר לנקודת הפיצוץ, ניזוק באופן טבעי הכי קשה. החזית נוקבה בחמישים מקומות בהם פגעו כנגדו קליעים מברזל יצוק, שהיו עשויים מהחומר המשמש למשקולות חלונות. כל קליע חדר לאבן כסנטימטר או שניים וחתך חתיכות שנעו בין שלושה סנטימטרים ועד סנטימטר בקוטר. עבודת הברזל הדקורטיבי שהגנה על כל חלון נשברה או התנפצה. ... משרד הבדיקה היה לחורבן ... זה היה כאילו כוח רב עוצמה הפך את הבניין ואז הציב אותו שוב זקוף, משאיר את המסגרת ללא פגע, אבל מערבל הכל בפנים."
— 1920
האזור היה נתון לאיומים רבים; איום פצצה אחד ב-1921 הוביל לכך שבלשים אטמו את האזור הרמטית כדי "למנוע חזרה על פיצוץ הפצצה בוול סטריט".
אסדרה
בספטמבר 1929 שוק המניות היה בשיא. ב-3 באוקטובר 1929 החל השוק לרדת, והוא המשיך לרדת לאורך כל השבוע של ה-14 באוקטובר. באוקטובר 1929, הכלכלן הנודע של ייל, אירווינג פישר, הרגיע את המשקיעים המודאגים ש"הכסף שלהם בטוח" בוול סטריט. כמה ימים לאחר מכן, ב-24 באוקטובר צנחו ערכי המניות. קריסת וול סטריט 1929 הובילה לשפל הגדול, שבו רבע מהעובדי המשק היו מובטלים, עם הקמת בתי תמחוי, עיקולים המוניים של חוות וירידת מחירים. במהלך עידן זה, הפיתוח של הרובע הפיננסי קפא על שמריו, ווול סטריט "שילמה מחיר כבד" ו"הפכה למשהו ספונטני בחיים האמריקאיים".
במהלך שנות הניו דיל, כמו גם בשנות ה-40, התמקדות בוול סטריט ובפיננסים הייתה פחותה. הממשלה דחקה את הנוהג של רכישת מניות על בסיס אשראי בלבד, אך מדיניות זו החלה להירגע. משנת 1946 עד 1947, לא ניתן היה לרכוש מניות "על מרווח", כלומר משקיע נאלץ לשלם 100% מעלות המניה מבלי היכולת לקחת הלוואות כלשהן. עם זאת, דרישת המרווחים הזו הופחתה ארבע פעמים לפני 1960, ובכל פעם עוררה "מיני ראלי" והגברת נפח מסחר. בסך הכל הפחית הפדרל ריזרב את דרישות המרווח מ-90% ל-70%. שינויים אלו הקלו מעט על המשקיעים לקנות מניות באשראי. הכלכלה הלאומית הגדלה והשגשוג הובילו להתאוששות במהלך שנות ה-60, עם מספר שנות ירידה במהלך שנות ה-70 המוקדמות שלאחר מלחמת וייטנאם. מחזורי המסחר טיפסו; בשנת 1967, על פי מגזין טיים, הכמות הגיעה ל-7.5 מיליון מניות ביום, מה שגרם ל"פקק תנועה" של ניירת עם "סוללות של פקידים" שעבדו שעות נוספות כדי "לנקות עסקאות ולעדכן חשבונות לקוחות".
ב-1973, הקהילה הפיננסית רשמה הפסד קולקטיבי של 245 מיליון דולר, מה שדרבן עזרה זמנית מהממשלה. הונהגו רפורמות; הרשות לניירות ערך ביטלה עמלות קבועות, מה שאילץ "ברוקרים להתחרות בחופשיות זה עם זה על עסקי המשקיעים". בשנת 1975, ה-SEC ביטל את "חוק 394" של הבורסה לניירות ערך בניו יורק שדרש ש"רוב העסקאות במניות יתרחשו ברצפת ה-Big Board", ולמעשה שחרר את המסחר לשיטות אלקטרוניות. ב-1976 הורשו לבנקים לקנות ולמכור מניות, מה שסיפק יותר תחרות לסוכני המניות. הרפורמות הביאו להורדת מחירים בסך הכל, מה שהקל על יותר אנשים להשתתף בבורסה. עמלות הברוקר עבור כל מכירת מניות פחתו, אך הנפח גדל.