cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת פיל
העדויות בפני הוועדה
לראשונה הופיעו בפניה פקידי הממשלה הבריטית ואנשי השלטון המנדטורי. הערבים סירבו תחילה להופיע לפני הוועדה כמחאה על אי היענות הממשלה לדרישתם לאסור את העלייה היהודית לארץ ישראל. רק משהודיעה הוועדה המלכותית על מועד צאתה מן הארץ, התערבו מלכי ארצות ערב ושידלו את המנהיגים הערבים להופיע לפני הוועדה ולהרצות את טענותיהם.
עדויות הצד היהודי
בראש הצד היהודי עמדו חיים ויצמן ודוד בן-גוריון שהציגו את נימוקיהם להקמת מדינה יהודית בשטח ארץ ישראל באופן כמעט מיידי, ובעד החלטה להמשיך זמנית את המנדט הבריטי. כמו כן, היהודים הביאו את הטיעונים על הזכויות ההיסטוריות של היהודים על ארץ ישראל, והציגו את נאמנותם לבריטים בכל אשר הלכו.
הנרי בראון
פסקי דין נוספים
בראון ביאר עבור חוות דעת הרוב את הסמכויות שניתנו לחבר מושבעים גדול בפסק הדין "הייל נגד הנקל", תיק מ-1906 בו המשיב, מנהל חברת טבק, סירב להעיד בפני חבר מושבעים גדול על בסיס כמה עילות בהתבסס על חוק ההגבלים העסקיים של שרמן. חוות דעת זו של בראון, שנאמר שהייתה אחת מהטובות שלו, ניתנה ב-12 במרץ 1906, עשרה שבועות בלבד לפני פרישתו.
ועדת פיל
עדויות הצד היהודי
עניינים אלה הוצגו בהתלהבות ובתוקף רב בעדויות של המנהיגים הציוניים. בבוקר ה-25 בנובמבר 1936 העיד חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית, מטעם היישוב היהודי. ויצמן דיבר במשך שעתיים וחצי והגדיר את הבעיה היהודית במילים "חוסר מולדת":
הנרי בראון
חיים אישיים
ב-1864 נשא בראון לאישה את קרוליין פיטס, בתו של סוחר עצים אמיד ממישיגן. לזוג לא נולדו ילדים. במלחמת האזרחים הוא לא שירת בצבא האיחוד, אך כמו אנשים אמידים רבים, הוא שכר מחליף שישרת במקומו.
ועדת פיל
עדויות הצד היהודי
ויצמן אמר כי היהודים "הם מיעוט בכל מקום, ואין ולו גם מקום אחד שבו הם מהווים רוב". הוא הדגיש את זיקת היהודים לארץ ישראל: "מעולם לא שכחנו אותה; מעולם לא ויתרנו עליה". הוא סתר את הטענה שהצהרת בלפור הייתה תרגיל פזיז בשעת מלחמה וטען כי מדובר בהתחייבות שיש לה שורשים עמוקים במורשת הבריטית, שמטרתה הסופית הקמת מדינה יהודית. בסוף עדותו הגיש למזכיר הוועדה, ג'ון מרטין, עותק של כתבי אחד העם. לימים כתב הלורד פיל, כי עדותו של ויצמן הייתה היחידה שהותירה רושם על חברי הוועדה. דוד בן-גוריון כתב כי עדותו של ויצמן הייתה "הביטוי העמוק והחודר ביותר למצוקת העם היהודי". למחרת עדותו, עמד ויצמן בחקירה צולבת שנמשכה שלוש שעות. פיל שאל אותו כיצד ניתן לקחת אחריות על הבאת אלפי יהודים לארץ ישראל מבלי להעניק להם הגנה נאותה. ויצמן השיב כי "היהודים 'המוגנים' בפולין יעדיפו לחיות בלתי מוגנים בארץ ישראל". תשובתו זו הביאה את סר לוקס המונד לדמעות. רמבולד שאל את ויצמן: "מתי יהיה הבית הלאומי היהודי גמור"? ויצמן השיב: "לעולם לא, גם אנגליה איננה גמורה לעולם".
לעומת הופעתו הבולטת של ויצמן, דוד בן-גוריון לא הותיר רושם בנאומו הארוך, מלבד האמירה שטבע: "לא המנדט הוא התנ"ך שלנו, אלא התנ"ך הוא המנדט שלנו".
הנרי בראון
חיים אישיים
רעייתו של בראון, קרוליין, נפטרה ב-1901 ושלוש שנים לאחר מכן הוא נישא בשנית לידידה קרובה שלה, האלמנה ג'וזפין טיילר, שנותרה בחיים לאחר מותו. בשנותיו האחרונות על כס השיפוט איבד בראון כמעט לחלוטין את מאור עיניו. ב-28 במאי 1906, בגיל 70 הוא פרש מכהונתו.
ועדת פיל
עדויות הצד הערבי
לפני שהחלה וועדת החקירה את עבודתה, כבר מינה הוועד הערבי העליון וועדה מיוחדת, שתכין את עדויות הערבים לוועדת פיל, אולם דרש בתוקף את השעיית העלייה היהודית בזמן עבודתה, וב-4 בנובמבר החליט שיחרים את הוועדה "אם לא תושעה הגירת היהודים". שר המושבות הסכים לצמצם מאוד את מכסת רישיונות ההגירה, אולם הוועד הערבי העליון מימש את איומו והחרים את הוועדה. רק לאחר שהוועדה הודיעה על מועד צאתה מן הארץ, בוטל החרם הערבי (ב-6 בינואר 1937) בלחץ השליטים הערבים, והוועדה האריכה את שהותה בארץ כדי לגבות עדויות מנציגי הוועד הערבי העליון.
הנרי בראון
חיים אישיים
הנרי בראון נפטר ממחלת לב ב-4 בספטמבר 1913, כאשר שהה במלון בברונקסוויל שבמדינת ניו יורק. הוא נטמן לצד קברה של אשתו הראשונה בבית הקברות אלמווד שבדטרויט. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
ועדת פיל
עדויות הצד הערבי
סמוך לעזיבתה את הארץ, החליט המופתי אמין אל-חוסייני להופיע בפניה. הוא תבע עצמאות וגינה את המדיניות הבריטית המסייעת לטענתו ליהודים לכבוש את הארץ ולפגוע בקודשי האסלאם. בתשובה על שאלה, הבהיר כי לדעתו אין מקום בארץ ל-400 אלף היהודים הנמצאים בה כבר. הוא טען כי היהודים שהגיעו לארץ אחרי "הכיבוש הציוני" ב-1917, יידרשו לעזוב אותה. אל-חוסייני טען שמטרת היהודים לחסל כל זכר לזכויות הקיום הדתיות וההיסטוריות של המוסלמים על אדמות הארץ. כמו כן טען שהיהודים גוזלים אדמות מהערבים בארץ. המופתי טען גם שעל בריטניה לקיים את החלטתה והצהרותיה במכתבי חוסיין-מקמהון.
בניגוד לגישה הציונית שייחסה ערך רב לחומר משכנע בכתב, הגיש הוועד הערבי העליון מזכר קצר, שנועד לקהל הרחב לא פחות משנועד לחברי הוועדה. המזכר תלה את ההתפרעויות בעובדה שבמדיניות הפרו ציונית של בריטניה נשללו מערביי ארץ ישראל זכויותיהם הטבעיות והפוליטיות. את שורשי הרע ראה המזכר "במעמקי המערכה עצמה" ומובאת בו הקריאה לטיפול יסודי וגלוי לב שיכלול זניחה מיידית של תוכנית הבית הלאומי היהודי, הפסקה מיידית ומלאה של העלייה היהודית ושל מכירת קרקע ערבית ליהודים, ופתרון בעיית ארץ ישראל על ידי סיום השלטון המנדטורי וכריתת ברית בין בריטניה הגדולה לבין פלשתינה כבסיס לממשל לאומי עצמאי. העדות הערבית העיקרית בעל פה ניתנה על ידי המופתי בתוקף מעמדו כיושב ראש הוועד הערבי העליון. מה שעלה מעדותו היה בעיקר ההתנגדות העוינת של הערבים לכל הקשור במנדט.
עבדאללה, אמיר עבר הירדן, שלח מכתב לוועדת החלוקה, בו נקט קו פאן-ערבי תקיף. הוא דחה את זכות היהודים על ארץ ישראל, ששייכת לערבים, וטען שגורל היהודים הפולשים יהיה כגורל כל הפולשים הזרים שניסו להיאחז בה. הוא טען כי מדיניות הבית הלאומי היהודי גרמה עוול לערביי ארץ ישראל וכי היהודים דחו כל ניסיון של פעולה משותפת עם הערבים. כמו כן, כלל בדבריו הערות אנטישמיות בוטות, המצדיקות את הגורל המר של היהודים בהיסטוריה. שלושה מחברי הוועדה נפגשו עם האמיר בעבר הירדן.
עדויות שנשמעו בלונדון
בסוף ינואר 1937 שבו חברי הוועדה ללונדון, שם שמעו את עדויותיהם של זאב ז'בוטינסקי ושל מדינאים בריטים ובהם דייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה בעת מתן הצהרת בלפור, ווינסטון צ'רצ'יל.
מסקנות הוועדה
מסקנות הוועדה פורסמו בלונדון ב-7 ביולי 1937, לאחר שקיימה 31 ישיבות פתוחות ו-48 ישיבות סגורות, ושמעה כ-120 עדים.
הדין וחשבון של הוועדה כלל שלושה חלקים: הראשון נותן סקירה היסטורית על הבעיה הארצישראלית, השני מביא את טענות שני הצדדים לסכסוך והשלישי מציע תוכנית לפתרון, בצורה של חלוקת הארץ לשתי מדינות ואזור מנדט בריטי. לצד הסוגיות הלאומיות גרידא, עסקה גם הוועדה בסוגיות אדמיניסטרטיביות ובתוכם תחום הקרקעות, לרבות רכישתן בידי יהודים.
בפרק ג' של הדוח, נאמר כי הצלחת המנדט מבוססת על ההנחה בדבר שיתוף פעולה בין יהודים וערבים:
בפרק העוסק במקרקעין שללה הוועדה את החששות שהועלו במסמכים בריטים קודמים ובתוכם דו"ח הופ-סימפסון לפיהם רכישת הקרקעות בידי יהודים מובילה לנישול המוני של פלחים וטענה כי על אף מקרים נקודתיים, חלק ניכר מהקרקעות לא היו מעובדות טרם הרכישה וכללו ביצות ודיונות של חול בטרם הפכו למטעי הדרים. לצד זאת המליצה הוועדה להגביל עד מאוד רכישת קרקעות של יהודים באזורים ההרריים, שבהם חיה מרבית האוכלוסייה הערבית מחשש ששם הדבר אכן יוביל לנישול המוני, ומנגד להמשיך לאפשר רכישת קרקעות באזור מישור החוף והעמקים ששם האוכלוסייה המקומית הייתה דלילה.
בתחום הלאומי קבעה הוועדה כי:
בפרק יט סיכמה הוועדה את תלונות הערבים "כדחיית המנדט וכל המשתמע מתוכו" וערכה רשימה של התלונות העיקריות: הזנחה בפיתוח מוסדות שלטון עצמי, רכישת קרקע על ידי יהודים, העלייה היהודית, הנהגת העברית והאנגלית כשפות רשמיות, העסקת פקידים בריטים ויהודים ושלילת משרות גבוהות מהערבים, יצירת מעמד רחב של ערבים מחוסרי קרקע וסירוב היהודים להעסיק ערבים, ותת-תקצוב של החינוך הערבי. בסיכום תלונות שני הצדדים, קבעה הוועדה כי ארץ ישראל סובלת מ"מחלה" שהצעות הוועדה יכולות לשמש עבורה רק כתרופות זמניות: "כל כך העמיקו שורשיה של המחלה עד שלפי הכרתנו הנאמנה התקוה האחת לריפויה תלויה בניתוח כירורגי."
בסכמה את טענות שני הצדדים תוך חדירה מעמיקה למהותה של הבעיה הארצישראלית, קבעה הוועדה כי:
לכן, החליטה ועדת פיל על:
מסקנות הוועדה היו בגדר חידוש. זו הפעם הראשונה מאז כינון המנדט הבריטי בארץ ישראל שגוף שלטוני בריטי העלה את רעיון חלוקתה של ארץ ישראל לשתי מדינות לשני העמים השוכנים בה. הלורד פיל נהג בפרסום המסקנות במרץ רב, הוא נשא דבריו על מסקנות הוועדה בשידור רדיו של הבי בי סי, נאם אודותן במכון המלכותי לעניינים בינלאומיים, ה"צ'טהאם האוס" (Chatham House) ובבית הלורדים.
תגובות היישוב היהודי
מנהיגות המוסדות כולל דוד בן-גוריון, חיים ויצמן וגולדה מאיר הייתה בעד הצעות ועדת פיל, לפחות בעד הצעת החלוקה. כנגדם עמדה קואליציה של הקומוניסטים ואנשי שמאל (שהיו בעד מדינה דו-לאומית), הדתיים (שהתנגדו לויתור על נחלת אבות), הרוויזיוניסטים, הימין המתון בהנהגת מנחם אוסישקין, הלא-ציונים האמריקאים וכאלו שחשבו שבעזרת מאבק ניתן יהיה להגיע לתנאים טובים יותר. יושב ראש ההנהלה הציונית, דוד בן-גוריון, שמח מאוד כשקרא את דו"ח הוועדה, אולם בחר בטקטיקה של התנגדות פומבית לחלוקה כדי שהתכנית תוצג כבריטית וכך לא תגרור התנגדות אוטומטית מצד הערבים, והודיע לשר המושבות כי התנועה הציונית כולה מתנגדת לחלוקה. עמדה זו גרמה לידידי הציונות לתקוף את הדו"ח בחריפות בדיון בפרלמנט, וכך, במקום לאשר את תכנית החלוקה, החליט הפרלמנט רק להביא אותה בפני חבר הלאומים.
ב-4 באוגוסט 1937 נשא ויצמן את הנאום המרכזי בפני הקונגרס הציוני ה-20 בציריך: "אני אומר למעצמת המנדט: לא תתאכזרי אל האומה היהודית... אמרי לנו בגלוי שהבית הלאומי נסגר, ונדע היכן אנחנו עומדים". הוא סירב לדון בתכנית החלוקה של ועדת פיל והודיע כי "אי אפשר לקבל אותה". הקונגרס הציוני הכריז כי "הצעת החלוקה של וועדת פיל היא בלתי קבילה", אך הסמיך את הוועד הפועל "להמשיך במשא ומתן על מנת להבהיר את תוכנן המדויק של הצעותיה של הממשלה הבריטית להקמת מדינה יהודית בפלשתינה". בין המתנגדים לחלוקה היו מנחם אוסישקין, יצחק טבנקין וברל כצנלסון, שטענו כי האזור המוצע למדינה היהודית קטן מכדי שיוכל לענות על צורכי התפוצות היהודיות.
תומכי הצעת החלוקה ראו בה את הסיכוי להקמת מדינה יהודית ואת התגשמות החלום הציוני. בפני המוני יהודי פולין המדוכאים הופיע פתאום סיכוי להצלה, וצירים מפולין הגיעו אל הקונגרס הציוני עם רשימות של שרים לממשלה של המדינה העתידית. עמדת בן-גוריון פורטה במכתבו לבנו באוקטובר 1937.
הקונגרס נתן להנהלה הציונית סמכות לנהל משא ומתן עם הממשלה הבריטית על הקמת מדינה יהודית ולא על חלוקת ארץ ישראל המערבית. הצעתה של ועדת פיל התבססה על עקרון החלוקה, לפיכך היה בכך איתות שהתנועה הציונית מוכנה לדון בהצעת חלוקה. אולם דעתה של הנהגת היישוב גברה, וכצעד מסייע הוקמו 52 יישובי חומה ומגדל שנועדו לקבוע חזקה על חלקי ארץ.
הנימוקים בעד "תוכנית החלוקה" ביישוב היהודי
תגובת ההנהגה הערבית
ביום פרסום דוח הוועדה, הכריז אמין אל-חוסייני על שלילת הצעותיה. בימים שלאחר פרסום הדוח, הודיע לנציב העליון מנהיג האופוזיציה הפלסטיני ראע'ב נשאשיבי, שמפלגת ההגנה הלאומית בראשותו פרשה מהוועד הערבי העליון עוד ב-3 ביולי, על כך שהוא מקבל את המלצות הוועדה "בהסתייגויות", אולם ב-11 ביולי 1937 הכריז: "פלסטין תהיה מדינה ערבית עצמאית ללא כל שלטון יהודי או זר". ב-21 ביולי 1937 הגישה "מפלגת ההגנה" לנציב העליון תזכיר שפסל בתקיפות את רעיון החלוקה.
ראש ממשלת עיראק חכמאת סולימאן, שפעל כדוברן של מדינות ערב, גינה ב-14 ביולי 1937 את הצעת החלוקה וקיצוץ המדינה הערבית הפלסטינית, והכריז: "כל אדם שיסכים לעמוד בראש מדינה כזאת ינודה ברחבי העולם הערבי ויעורר את זעמם של המוסלמים בכל המזרח. אני מכריז, כראש ממשלה ערבית וכאזרח פרטי, כי תמיד אתנגד לכל אדם הנכון לתקוע פגיון בלב הגזע הערבי". העלמאא (חכמי הדת) השיעים של הערים הקדושות כרבלא ונג'ף הוציאו פתווה (פסק הלכה) שקבעה כי מי שיסכים לקבל את "כס פלסטין" (המחולקת) יוכרז ככופר "וארור יהיה עד יום תחיית המתים".
ב-8 בספטמבר 1937 התכנס בבלודאן שבסוריה קונגרס כל-ערבי (ועידת בלודאן) ביוזמת הוועד הערבי העליון על מנת לדון במסקנות ועידת פיל. הקונגרס דחה את המלצות ועדת פיל ולראשונה התקבלה עמדה כלל ערבית המתנגדת לציונות, להצהרת בלפור ולמדינה יהודית בארץ ישראל. הקונגרס הביע תמיכתו במרד הערבי הגדול, קרא להפסיק את העלייה לארץ ישראל ומחה נגד שלטון המנדט הבריטי.
ועדות נוספות
בעקבות כישלונה של ועדת פיל הוקמה מיד לאחר מכן ועדה נוספת - ועדת וודהד שניסתה למנוע את הכישלון שנוצר ולשלול מיידית את מסקנות ועדת פיל.
לאחר כישלונה של זו הוקמה ועידת השולחן העגול (סיינט ג'יימס) ב-1939, שנחשבת לניסיון הגישור האחרון של ממשלת בריטניה לבעיית הסכסוך היהודי-ערבי.
רשם המשכונות
רשם המשכונות הוא בעל תפקיד ברשות התאגידים שבמשרד המשפטים בישראל, המפעיל מאגר מידע על משכונות שנרשמו על פי דין.
מישכון
מישכון הוא שעבוד נכס כערובה לחיוב. על פי חוק המשכון, תשכ"ז-1967, ברוב המקרים יפה כוחו של משכון רק עם רישומו בהתאם לתקנות. ההצדקה לכך היא ליצור מצב בו ניתן יהיה לצד שלישי הרוכש את הנכס לוודא אם קיים עליו משכון אם לאו. כך, למשל, אם אדם רכש מכונית לאחר קבלת הלוואה מהבנק, ולשם הבטחת ההלוואה רשם הבנק משכון על המכונית עד להחזרת ההלוואה, נכנס המשכון לתוקף עם רישומו אצל רשם המשכונות. אם צד ג' רכש מאותו אדם את המכונית מבלי לבדוק אצל רשם המשכונות, לא יוכל לבוא בטענות כאשר ירצה הבנק לממש את המשכון. ולהפך - אם בדק צד ג' את הרישום ולא נמצא שם משכון, אין כוחו של המשכון יפה כלפיו ברוב המקרים.
היסטוריה
על אף שחוק המשכון, תשכ"ז-1967 נחקק עוד בשנת 1967, הוסדר מעמד רשם המשכונות באופן בו הוא מקובל כיום רק עם התקנת תקנות המשכון (סדרי רישום ועיון), התשנ"ד-1994, אשר הסדיר מערכת ארצית של רישום משכון, בחמש לשכות בירושלים, תל אביב, חיפה, נצרת ובאר שבע. רשם המשכונות כמאגר מידע ממוחשב וארצי הוקם ב-1 באפריל 1994. בשנת 2006, רשם המשכונות יחד עם רשמים נוספים במשרד המשפטים, אוגדו תחת רשות התאגידים. החל משנת 2007 עומד לרשות הציבור מאגר מידע ממוחשב שמפעיל רשם המשכונות.
רשמים
רשם המשכונות ממונה על ידי שר המשפטים.
הרמאנסג
הרמאנסג (בהונגרית: Hermánszeg) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר סומש שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הרמאנסג קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-315 תושבים בשנת 1990 עד 259 תושבים בשנת 2020.
PGM Précision
PGM Précision היא חברה צרפתית המתמחה בייצור רובי צלפים. היא נוסדה ב-1991 בצרפת על ידי ז'יל פאייה (Giles Payen), אלן גונה (Alain Gonnet) ופרנסואה מורייה (François Morier), ושמה מורכב מראשי התיבות של שמות משפחתם.
רובי הצלפים של החברה נחשבים לנוחים מאוד ליורה ומדויקים מאוד, רובם מקבצים בדיוק של 0.5 דקת קשת. כיום החברה מייצרת ומשווקת 3 דגמים:
המנון אנטיגואה וברבודה
אנטיגואה הנאווה, אנו מצדיעים לך (באנגלית: Fair Antigua, We Salute Thee) הוא ההמנון הלאומי של אנטיגואה וברבודה. המילים נכתבו על ידי נובל ריצ'רדס והלחן נכתב על ידי וולטר צ'יימברס. ההמנון אומץ רשמית בשנת 1967, כאשר אלוהים נצור את המלך הוא עודנו ההמנון המלכותי.
PGM Précision
רובי ה-PGM היו בעבר בשירות הימ"מ ויחידות מיוחדות בצה"ל, אך הם יצאו משירות בעקבות אמברגו אירופאי על נשקי תקיפה לישראל, דבר שהקשה על השגת חלקי חילוף וקנים חדשים במקום קנים שנשחקו, וכן השגת תחמושת צליפה תואמת. הם הוחלפו בידי הבארט MRAD האמריקאי.
פרס נמרס לכלכלה
פרס ארווין פליין נמרס לכלכלה (באנגלית: Erwin Plein Nemmers Prize in Economics) הוא פרס שניתן אחת לשנתיים על ידי אוניברסיטת נורת'ווסטרן. הפרס נוסד בשנת 1994 יחד עם פרס נמרס למתמטיקה, בעקבות תרומה של 14 מיליון דולר של האחים נמרס, מתוך כוונה ליצור פרס המשתווה ביוקרתו לפרס נובל (חלוקת פרס נובל לכלכלה התחילה בשנת 1969, לפני פרס זה).
הפרס כולל מענק בסך 150,000 דולר, ושהייה של עשרה שבועות באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ונחשב הפרס המדעי בעל הערך הכספי הגדול ביותר בארצות הברית.
תחת תקנון הפרס, חתני פרס נובל לכלכלה אינם זכאים לזכות בפרס נמרס, אך הפרס ניתן לכלכלנים בולטים ששמם מוזכר כמועמדים מובילים לפרס נובל. ואכן, נכון ל־2020, שמונה מזוכי הפרס - דיאמונד, סרג'נט, אומן, מקפאדן, פרסקוט, הנסן, טירול ומילגרום - זכו בפרס נובל לכלכלה לאחר שזכו בפרס נמרס.
משפך
מַשְׁפֵּךְ הוא כלי עזר למזיגת נוזלים או מוצקים גרגיריים ואבקתיים לתוך כלי קיבול בעל פייה צרה או לא נוחה למזיגה. המשפך נועד למנוע שפיכה אל מחוץ לכלי הקיבול. המשפך הוא צינור בעל צורה חרוטית, כשהחלק הצר נועד להיכנס לתוך פיית כלי הקיבול, והרחב למזיגת החומר. המשפך עשוי לרוב מפלסטיק, פלדת אל-חלד או זכוכית. החומר המשמש את המשפך לא אמור להגיב עם החומר המועבר. מסיבה זו, נירוסטה או זכוכית שימושיים בהעברת דיזל, בעוד משפכי פלסטיק נפוצים במטבח. ישנם משפכים בעלי פייה צרה גמישה, שנועדו למזיגה לתוך פתחים לא אופקיים, למשל, מכל דלק של מכונית.
קישורים חיצוניים
Lejek (sprzęt laboratoryjny)
פואבלו
פּוּאֶבּלוֹ (Pueblo) היא קהילה מסורתית של אינדיאנים בחלק הדרום-מערבי של ארצות הברית. הקהילות ידועות ברחבי העולם בשל הבניינים העשויים מלבני חומר, המכונים לעיתים בשם "פואבלוס", למרות שכיום רק בחלק קטן מהפואבלוס יש בניינים מסוג זה.
זים הפולש
זים הפולש (באנגלית: Invader Zim) היא תוכנית אנימציה אשר שודרה במקור בערוץ ניקלודאון בין השנים 2001 עד 2006. התוכנית שודרה בשידורים חוזרים בערוץ עד שנת 2013. הסדרה עוסקת בחייזר מהאימפריה האירקנית בשם זים שנשלח על ידי מנהיגיו למשימה חשאית: כיבוש כדור הארץ. יחד עם עוזרו GIR הרובוט, המסתווה בתור כלב, ובעזרת תחפושת אדם מוזרה, הם מנסים למצוא את החולשות של כדור הארץ, כדי שהצי המלחמתי האירקני יוכל להרוס את הכוכב עד יסוד. אבל חוקר העל-טבעי דיב מנסה בכל פעם לעצור אותם, וכך נוצרות מלחמות רבות בין זים לדיב.
ב-8 ביולי 2015 יצא ספר קומיקס ראשון המבוסס על התוכנית על ידי המו"ל "אוני פרס" בשיתוף עם ג'הונן ואסקז, יוצר התוכנית, וערוץ ניקלודאון.
באוגוסט 2019 יצא בנטפליקס סרט הממשיך את הסדרה, "זים הפולש: חור שחור לפניך".
עלילה
זים הוא חייזר מהאימפריה הארקנית, שרוצה להתקבל לעבודה כפולש. כדי להיפטר מזים, שני מנהיגים של האימפריה שולחים אותו למשימה להשמיד את כדור הארץ, למרות שהם לא בטוחים שזה כוכב בכלל.
קוסוהירקה
בתחילת המאה ה-20 נמנו בכפר 1,216 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,100 יהודים. בתקופה הסובייטית פעל בכפר בית ספר יידי.
ב-8 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו רצחו כעבור מספר ימים את רב הקהילה, נחום כהנא, לאחר שסירב למסור לידיהם בני ערובה. בד בבד רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה.
בסוף קיץ 1941 גורשו יושבי הגטו שבכפר לגטו שרובקה, ובסתיו 1942 נרצחו שם עם יתר יהודי המקום.
מתתיהו החשמונאי (פסל)
"מתתיהו החשמונאי" הוא פסל מאת הפסל היהודי בוריס שץ.
הספריה החדשה
הספריה החדשה, בעריכת מנחם פרי, היא סדרה לסיפורת, מקורית ומתורגמת, פרי שיתוף-פעולה בין הוצאת הקיבוץ המאוחד לספרי סימן קריאה. הסדרה נוסדה בשנת 1990 כסדרה למנויים, בהמשך לסדרת "הספריה", שהוקמה ארבע שנים קודם לכן. בסדרה רואים אור מדי שנה כ-15 ספרים חדשים. "הספריה החדשה" יצרה מוּדעוּת למעמדו של העורך, למעורבותו בעריכת הטקסט ולנחיצותם של יחסי ציבור לספרים. מתוך מתרגמי-הבית ועורכי-המשנה שלה צמחו עורכים מרכזיים של סדרות פרוזה אחרות, כדוגמת נילי מירסקי, משה רון, אילנה המרמן, דנה אולמרט ועוד.
מתתיהו החשמונאי (פסל)
תיאור הפסל
הפסל מציג את המנהיג הלאומי היהודי מתתיהו הכהן, כשהוא אוחז בחרב ודורך ברגלו על גופת חייל סלאוקי. אופן הצגה זה קשור אל תמה אידאולוגית של "ניצחון הטוב על הרע", כפי שהוא מתבטא למשל בעיצוב דמותו של פרסאוס בפיסול של המאה ה-15. לדברי חוקר האמנות יגאל צלמונה דגם הקסדה שלראשו הכרות של החייל שבפסל הוא הדגם שהיה בשימוש חיילי המשמר הצרפתי בעת יצירתו. במהלך עבודת הפיסול התרחשה בצרפת פרשת דרייפוס, והשימוש בדגם הקסדה הצרפתית נעשה ככל הנראה כמחאה על הפרשה ועל האנטישמיות שהופגנה במהלכה בצרפת.
הספריה החדשה
עם סופרי המקור המרכזיים של הספריה החדשה נמנים דויד גרוסמן, אברהם ב. יהושע, יהודית קציר, יוסל בירשטיין, חנוך לוין, אורלי קסטל-בלום, עמליה כהנא-כרמון, יעקב שבתאי, יהודית הנדל, סמי ברדוגו, חגי ליניק, וכן דוד פוגל ולאה גולדברג, ש"הספריה החדשה" הוציאה לאור מכתביהם לאחר פטירתם. בתרגום יוצאים בספריה החדשה ספריהם של אלזה מורנטה, ז'וזה סאראמאגו, נטליה גינצבורג, פרימו לוי, ארי דה לוקה, טוני מוריסון, קלאריס ליספקטור, אנה אנקוויסט, לידיה ז'ורז', אלנה פרנטה, וקלאסיקנים כדוגמת ולדימיר נבוקוב, מרסל פרוסט, תומאס מאן, לב טולסטוי, סמואל בקט, ניקולאי גוגול, מיגל דה סרוואנטס ולואיס קרול. הצלחת תרגומי הסדרה השפיעה על הקאנון הספרותי בארץ, שלפני כן היו בו בעיקר סופרים אנגלו-אמריקנים וצרפתים, והביאה אליו את הספרות האיטלקית והפורטוגזית.
מתתיהו החשמונאי (פסל)
ההיסטוריה של הפסל
שץ יצר את הפסל בשנת 1894, בעת שהותו בפריז. בשנת 1905 תועד הפסל באוצר בית המלוכה הבולגרי אך מאז אבדו עקבותיו.
הספריה החדשה
ב-2005 נוסדה "הספריה הקטנה" – סדרת-בת של "הספריה החדשה" המתמקדת בטקסטים קצרים יחסית, מרביתם כאלה שראו אור בעבר, בעיקר נובלות וסיפורים. בין היתר חודשו במסגרת זו "מן המֵצר" של יוסף חיים ברנר, "מומיק" של גרוסמן, "רוץ, חייל טורקי" של נסים אלוני, הנובלה "סונאטת קרויצר" של טולסטוי ו"מוות בוונציה" של תומאס מאן. יצירה שיצאה לאור לראשונה בסדרה זו היא "הרטיטי את לבי" מאת חנוך לוין.
מתתיהו החשמונאי (פסל)
עותקי הפסל
באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות מצויה גרסה של ראש הפסל בלבד, יצוק גבס צבוע, המתוארכת אף היא לשנת 1894. ייתכן כי שימשה מתווה הכנה לפסל.
הספריה החדשה
בנוסף לשיווק ספריה באמצעות חנויות הספרים, הקימה הספריה החדשה את "מועדון הספריה החדשה", מועדון מקוון המציע לחבריו את ספרי הסדרה במכירה ישירה.
בינואר 2009 זכתה הספריה החדשה בפרס מטעם משרד התרבות האיטלקי על תרומה ייחודית לקידום הספרות האיטלקית בתרגום.
ב-2015 בחר עיתון "הארץ" שלושה ספרים מן הספריה, ברשימת עשר הקלאסיקות הספרותיות העבריות של כל הזמנים.
עיצוב הסדרה
לכל ספרי "הספריה החדשה" עיצוב אופייני משותף. בעיצוב עסקה יעל שוורץ, ולאחר פטירתה עוסק בכך מנחם פרי, עורך הסדרה, תוך שהוא שומר על הקו העיצובי שהתוותה שוורץ. פרי תיאר את אופן עבודתה של שוורץ:
הספרים יוצאים לאור בכריכה רכה. בצד האחורי של עטיפת הספר מתפרסם פעמים רבות ניתוח קצר של היצירה ויוצרה, לעיתים בחתימת "מ.פ." (הוא מנחם פרי), ולעיתים ללא חתימתו.
חנן הברון
חנן הברון (1 במרץ 1931 - 19 בפברואר 2000) היה אדריכל ישראלי וחבר מייסד בקיבוץ רעים.
קורות חייו
הברון נולד כהאנס איזק לאדגר-יעקב ואנה היילברונר בשטוטגרט שבגרמניה ועלה בגיל שנתיים עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בירושלים, שם עבד אביו כמנהל בבית החולים אלי"ן לילדים נכים. למד בבית הספר היסודי דוד ילין בירושלים ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בבית הכרם. בשנות נעוריו היה חבר בארגון ההגנה ולאחר מכן התגייס לפלמ"ח. בשנת 1949 הצטרף לגרעין שהקים את קיבוץ רעים שבנגב המערבי. במהלך שנות חברותו בקיבוץ, שימש הברון כמזכיר הקיבוץ וכחבר בוועדת התכנון.
למד אדריכלות ב בחיפה והחל לעבוד במקצועו ב-1952. סיים את לימודיו ב-1954 ויחד עם האדריכלית הצעירה זיוה ארמוני הגישו ב-1955 הצעה לתחרות לתכנון בניין הספרייה הלאומית בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, שזכתה במקום הראשון.
היה מראשוני האדריכלים במחלקה לתכנון של הקיבוץ המאוחד ובמסגרתה תכנן קיבוצים שלמים, מבני ציבור, מבני מגורים ומבני תעשייה לתנועה הקיבוצית. כן היה חבר בצוותי תכנון גם במספר מבנים מחוץ לקיבוצים, בהם כמה שזכו לפרסום. לאחר איחוד מחלקות התכנון של התנועה הקיבוצית, פעל שנים רבות לצד האדריכלים פרדי כהנא, ויטוריו קורינלדי, ארנונה אקסלרוד ורחל ניסים. את ייחודו של הברון כאדריכל תיאר קורינלדי: "חנן היה אדם מצד אחד מאד מינימליסט, כמעט סגפן בתכנון שלו. מצד שני היה לו חן ורכות כך שהבניינים שלו ככל שיהיו פשוטים וצנועים, היה בהם סוג של דגש מאד אישי". האדריכל פרדי כהנא מציין כי "בית יגאל אלון בגינוסר הוא הבניין החשוב שלו: שקלול של פונקציה, רעיון וצורה, ביטוי הולם לאיש שעל שמו המפעל הוקם, ממשק עם ים הכנרת, שילוב סגנונות מקומיים וגם מונומנטליות שבמקרה זה במקום; בנוסף, חללים פנימיים מעניינים המתאימים לתצוגות השונות".
יעקב מולכו
רבי יעקב ב"ר יוסף מולכו היה חכם חסיד שחי במאה ה-17 בירושלים והיה חבר בבית הדין עם משה בן חביב ומשה גאלנטי. היה גיסו של רבי אברהם יצחקי. נולד בסאלוניקי.
למד בישיבת בית יעקב (וויגה) שהקים רבי ישראל יעקב חאגיז.
לאחר פטירת הפרי חדש בשנת התנ"ו, עמד בראשות ישיבת בית יעקב פירירא עד פטירתו.
מולכו כתב שו"ת שהיה אצל החיד"א בכתב יד. כתבי ידיו שהיו בידי החיד"א לא הודפסו. ככל הנראה כתבי היד שמצויים בבית הספרים הלאומי באוניברסיטה העברית הם אלו שהיו בידיו של החיד"א.
אח"י דרקון
אח"י דרקון היא צוללת מסדרת דולפין AIP אשר הוזמנה ב-2013 וצפויה להיכנס לשירות ב-2024.
מאפיינים
אח"י דרקון היא כלי המלחמה היקר ביותר של צה"ל (עלותהּ משוערת בכ-540 מיליון אירו). מערכות הסונאר וההגנה של הצוללת מתקדמות ומשופרות ביחס לשל קודמותיה.
הצוללות מסדרת דולפין AIP יכולות לשאת טילי שיוט בעלי טווח של אלפי קילומטרים, וניתן לציידם בראשי קרב גרעיניים. אחד השיפורים המרכזיים בסדרת הצוללות זו הוא אלמנט טכנולוגי מתקדם שהוצב במרכז הצוללת – מערכת ה- AIP (Air Independent Propulsion), מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון, מערכת המבוססת בין היתר על טכנולוגיית תאי דלק המאפשרת למנוע המשולב דיזל-חשמל להשתמש בחמצן ללא צורך בצריכתו ממקור שמחוץ למים. שדרוג זה הצריך את הארכתה של הצוללת בכעשרה מטרים ומטרתו לאפשר שהייה ממושכת יותר בלב ים.
בניגוד לשאר הצוללות בסדרה במהלך בנייתה הוחלט להוסיף לה יכולות חדשות, תהווה אבטיפוס לצוללות דקר, הדגם המתקדם ביותר שיהיה בשירות זרוע הים בעשרות השנים הבאות. מהלך זה ייקר את עלותה ב-140 מיליון אירו ודחה את מועד מסירתה.
מקור השם
השם המקורי שנבחר לצוללת היה דקר, על שם הצוללת אח"י דקר, שטבעה בדרכה לישראל בשנת 1968. בעקבות התנגדות המשפחות השכולות, הוחלט לקרוא לה דרקון, על שם הדג הימי דרקון, אשר גם מכיל את האותיות "דקר", ובמקום זאת יקראו ל על שם הצוללת האבודה.
לאקנאו
לאקנאו (בהינדי: लखनऊ, באורדו: لکھنؤ, באנגלית: Lucknow) היא בירתה של המדינה המאוכלסת ביותר בהודו, אוטר פרדש. 20% מתושבי העיר הם מוסלמים שיעים והיא העיר החשובה של האסלאם השיעי בהודו. נכון ל-2017 גרים בעיר כ-3.3 מיליון איש והיא העיר השנייה בגודלה באוטר פרדש (אחרי קאנפור) וה-11 בהודו.
היסטוריה
לאקנאו היא בעיקרה יציר כפיהם של הנוואבים של אוואד, שליטים מוסלמים ששלטו בחלק של צפון מרכז הודו במשך קרוב למאה שנים לאחר דעיכתה של האימפריה המוגולית. כבר מתקופה זו יצא ללאקנאו מוניטין כעיר של יופי ותרבות, כמו גם המבנים המעניינים שבעיר שצמחו בתקופת שלטון הנוואבים.
העיר עלתה לגדולה כאשר אסף אוד-דאולה העביר את עיר הבירה שלו מפאיזאבאד (फ़ैज़ाबाद, Faizabad) ללאקנאו. ב-1856 העבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את כוחותיה לפאתי העיר והכפיפה את המדינה והעיר תחת שלטון בריטי בהתאם ל"דוקטרינת הפקיעה" של לורד דלהאוז, על-פיה כל נסיכות או שטח וסאלי שבהשפעת הבריטים, כאשר לאחר מות השליט נותרת ללא שליט חוקי או יורש ישיר, עוברת לשלטון ישיר של הבריטים. השליט הראשון מטעמה היה סר הנרי מונטגומרי לורנס. פעולתו הראשונה של לורנס הייתה לכלוא את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) ואת תומכיו בכלא-ארמון בקלקוטה.
סיפוח זה של מדינת אוואד ובראשה לאקנאו, והאבטלה בקרב חיילי הנסיכות, היו אחד מגורמי התסיסה שהביאו שנה מאוחר לכן למרד ההודי הגדול של 1857.
אקלים
בלאקנאו אקלים סובטרופי גשום עם חודשי חורף קרירים ויבשים מדצמבר עד פברואר וחודשי קיץ חמים מאפריל עד יוני. העונה הגשומה היא מאמצע יוני ועד אמצע ספטמבר ויורדים בה בממוצע 1,010 מילימטר גשם. בחורף, הטמפטורה הגבוהה היא כ-24-23 מעלות צלזיוס והנמוכה היא כ-7 מעלות צלזיוס.
אוסטין ריבס
אוסטין טיילר ריבס (באנגלית: Austin Tyler Reaves; נולד ב-29 במאי 1998) הוא כדורסלן אמריקאי-גרמני המשחק בעמדת הקלע בלוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA.
קריירה בתיכון
ריבס למד בבית הספר התיכון "סידר רידג'" בניוארק, ארקנסו. הוא זכה בשתי אליפויות מדינותיות רצופות בדרג 2A בשנתיים הראשונות שלו. הוא קלע 73 נקודות בניצחון בהארכה משולשת על תיכון פורסט סיטי. כסיניור, שחקן בשנתו הרביעית והאחרונה, הוא העמיד ממוצעים של 32.5 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק והוביל את קבוצתו לאליפות המדינה בדרג 3A. ריבס נבחר ל-MVP של טורניר אליפות ארקנסו לאחר שקלע בממוצע 43.3 נקודות במהלך ארבעה משחקים. ב-20 בינואר 2016 הוא התחייב לאוניברסיטת המדינה של ויצ'יטה, למרות הצעות מאוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית ואוניברסיטת המדינה של ארקנסו.
ויצ'יטה סטייט
לפני עונת הבכורה שלו בוויצ'יטה סטייט עבר ריבס ניתוח לתיקון רצועה קרועה בכתפו השמאלית. הוא שיחק עם הפציעה מאז שנת התיכון השלישית שלו. כפרשמן הוא העמיד 4.1 נקודות בממוצע למשחק ונכנס כמחליף מהספסל. לאחר העונה, ריבס עבר ניתוח לתיקון רצועה קרועה בכתף ימין, אותה פרק שלוש פעמים במהלך קריירת המכללות שלו. ב-28 בינואר 2018 הוא רשם את שיא העונה השנייה שלו עם 23 נקודות וארבעה אסיסטים בניצחון 90–71 על טלסה. ריבס רשם שבע שלשות במחצית הראשונה, הכי הרבה במחצית בתולדות המכללה. כסופומור הוא העמיד ממוצעים של 8.1 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק, וקלע 42.5% מהשלוש.
אוקלהומה
לאחר העונה השנייה שלו עבר ריבס לאוניברסיטת אוקלהומה ולא שיחק בעונה שלאחר מכן בשל חוקי ההעברות של ה-NCAA. במהלך שלו, הוא התאמן במשקולות והעלה 9.1 קילוגרם ממשקלו. ב-7 במרץ 2020 רשם ריבס שיא קריירה של 41 נקודות, שישה אסיסטים וחמישה ריבאונדים בניצחון 78–76 על האוניברסיטה הנוצרית של טקסס (TCU). הוא הוביל קאמבק של 19 נקודות במחצית השנייה וקלע את סל הניצחון חצי שנייה לסיום המשחק. כג'וניור העמיד ריבס ממוצעים של 14.7 נקודות, 5.3 ריבאונדים ושלושה אסיסטים למשחק ונבחר לחמישיית העונה הראשונה באזור הביג-12. ב-6 בדצמבר הוא רשם שיא עונתי של 32 נקודות, תשעה אסיסטים ושישה ריבאונדים בניצחון 82–78 על TCU. בסיבוב השני של טורניר ה-NCAA קלע ריבס קלע 27 נקודות בהפסד 87–71 לגונזגה המדורגת ראשונה. כסיניור הוא העמיד ממוצעים של 18.4 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים למשחק. ב-31 במרץ, ריבס הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2021, וויתר על השנה הנוספת שלו במכללות.
לוס אנג'לס לייקרס (2021–הווה)
לאחר שלא נבחר בדראפט 2021 חתם ריבס על חוזה דו כיווני עם לוס אנג'לס לייקרס ב-3 באוגוסט 2021. ב-27 בספטמבר הוא חתם על חוזה NBA סטנדרטי. ב-22 באוקטובר ערך ריבס את הופעת הבכורה שלו ב-NBA, וקלע שמונה נקודות מהספסל בהפסד 105–115 לפיניקס סאנס. ב-15 בדצמבר הוא קלע 15 נקודות ב-5 מ-6 מהשלוש, לקח 7 ריבאונדים וקלע שלשת ניצחון ב-107–104 על דאלאס מאבריקס.
ב-10 באפריל 2022 רשם ריבס את הטריפל דאבל הראשון בקריירה שלו עם שיאי קריירה בנקודות (31), ריבאונדים (16) ואסיסטים (10) בניצחון 146–141 בהארכה על דנוור נאגטס. ב-16 באפריל 2023, במשחק 1 בסדרת הפלייאוף בסיבוב הראשון נגד ממפיס גריזליס, משחק פלייאוף ה-NBA הראשון בקריירה שלו, הוא קלע 23 נקודות בניצחון 128–112. הוא השווה את ההופעה הזו במשחק 4 של אותה סדרה, והוביל את הלייקרס בניצחון 117–111 בהארכה.
חיים אישיים
שני הוריו של ריבס שיחקו כדורסל מכללות באוניברסיטת המדינה של ארקנסו. אמו קלעה 21.3 נקודות בממוצע למשחק, ואביו הגיע למקום השלישי במכללה בכל הזמנים עם 384 אסיסטים בקריירה. אחיו של ריבס, ספנסר, שיחק כדורסל בקולג' בצפון גרינוויל ומרכז מיזורי לפני שיצא לקריירה מקצוענית. ריבס מציין שאחיו עורר את העניין שלו בכדורסל.
האמת השלישית
האמת השלישית הוא ספר מתח מאת פרופסור מיכאל בר-זוהר. הספר ראה אור לראשונה בשנת 1972, כחלק מסדרת ספרי מתח פרי עטו של המחבר העוסקת בעלילות ריגול מימי המלחמה הקרה. במסגרת סדרה זו פורסמו הספרים "מרגל בחורף" ו"אחים". "האמת השלישית" הוא הספר השלישי שיצא לאור בסדרה זו. בשנת 2013 החלה הוצאת ידיעות אחרונות להוציא את הסדרה לאור מחדש.
עלילת הספר
עלילת הספר נפתחת כאשר ב-25 באוגוסט 1971 מתגלה גופתו של שר החוץ הרוסי, ארקדי פונמארב, בקרבת העיר ניו יורק. בנתיחה לאחר המוות התגלה כי שר החוץ נרצח. הממשל הסובייטי האשים את ארצות הברית ופרץ משבר דיפלומטי חמור. בעקבות זאת פנה נשיא ארצות הברית לברית המועצות וביקש ארכה של שבוע בטרם יינקטו צעדים בתגובה לרצח השר, וזאת על מנת לפענח את הפרשה ולגלות מיהו הרוצח. ראש סוכנות הביון המרכזית, הרולד "הל" ריצ'רדס, מינה למשימה את איש הסוכנות ג'ף סונדרס, בעברו איש חיל הנחתים, אשר פעל כסוכן חשאי בקובה בעת משבר הטילים ולקח חלק בחקירת ההתנקשות בנשיא ג'ון פ. קנדי. הספר מתחקה אחר חקירותיו של סונדרס הנפרסות על פני שבוע ימים במהלכו הוא נע במהירות הבזק בין מדינות רבות, בניסיונות כמעט נואשים לפתור את התעלומה ולמנוע מלחמה בינגושית.
יחסי נורווגיה–פקיסטן
יחסי נורווגיה–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת נורווגיה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
נורווגיה הכירה בעצמאות פקיסטן ב-1947, זמן קצר לאחר הקמתה. במשך שנים רבות, נורווגיה החזיקה קונסוליה כללית בפקיסטן, שהייתה שוכנת בקראצ'י. עם זאת, בשנת 1976, הוקמה השגרירות הנורווגית באסלאמאבאד. ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, ביקר בנורווגיה בשנת 2015. באותה שנה, שר החוץ הנורווגי, בורגה ברנדה, ביקר בפקיסטן.
נורווגיה, כמדינה מפותחת, מספקת סיוע בעיקר בתחומי הכלכלה והחינוך על מנת לפתח את פקיסטן. כמו כן, קיימת אוכלוסייה גדולה של מהגרים פקיסטנים בנורווגיה, שרובם מתגוררים באוסלו.
Just like a Pill
Just like a Pill (בעברית: פשוט כמו גלולה) הוא הסינגל השלישי של פינק מאלבומה השני M!ssundaztood. השיר נכתב והופק על ידיה בשיתוף דאלס אוסטין. השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת והתמכרות לסמים.
השיר יצא ברחבי העולם ביוני, 2002. הוא זכה להצלחה רבה; במצעד הבילבורד האמריקאי הוא הגיע למקום השמיני, במצעד הבריטי הוא הגיע למקום הראשון וזהו שירה הראשון שהגיע למקום זה שם, באירלנד, צרפת, נורווגיה ושוודיה השיר הגיע במצעדים לעשרת הגדולים.
במאי 2021, נודע כי פינק מוציאה לאור את האלבום ההופעה הראשון שלה הנקרא All I Know So Far, חלק מסרט הדוקומונטרי שפינק תוציא במהלך שנת 2021. פינק מבצעת את ששיר זה, כחלק מהאלבום, כרצועה הראשונה באלבום.
רקע וביקורת
פינק אמרה שהשיר חושף את "האני האמיתי" שלה, והוא למעשה מתאר בעיות שהיו לה בעבר. השיר זכה לביקורות טובות ממגזינים כמו NME. השיר היה מועמד באתר האינטרנט הבריטי "Digital Spy" לשיר הטוב ביותר, והוא הגיע למקום השלישי אחרי השירים של רד הוט צ'ילי פפרז וליברטי X. בשנת 2007, בוצע חידוש לשיר על ידי קסקדה. בשנת 2009, השיר חזר למקום ה-97 במצעד באוסטרליה עקב סיבוב ההופעות של פינק שם.
Onlife
היסטוריה
האתר הוקם על ידי הדס גולדשטיין (מנכ"לית Themarker לשעבר), KCS טכנולוגיות, קבוצת הארץ - Themarker ומשקיעים פרטיים (בהם ישי דוידי ויעקב בורק). העורכת הראשית של האתר בראשית דרכו הייתה אפרת אדמון. בשנת 2014 מונתה לתפקיד הילה ברבי-ג'קמן, החל משנת 2018 העורכת הראשית היא הדס רגולסקי. האתר החל לפעול ב-11 ביולי 2010.
מערכת האתר כוללת 10 עיתונאיות ועורכות קבועות וצוות של 40 פרילנסרים. עם הכותבות באתר נמנות ענת סרגוסטי, ליטל שוורץ, לינוי בר גפן, הדס שטייף, יעל שרר ומרינה קיגל. הגישה לאתר חופשית, והכנסותיו באות מפרסומת ומתוכן שיווקי.
באפריל 2013 נטל האתר חלק, במאמר מאת הדס שטייף, במהלך לחשיפת החשדות להטרדה מינית על ידי איש התקשורת עמנואל רוזן, מהלך שהביא ליציאתו לחופשה מכל משרותיו באמצעי התקשורת, עד לבירור החשדות. בסיומה של פרשה זו לא הועמד רוזן לדין.
יחסי בוסניה והרצגובינה–דנמרק
יחסי בוסניה והרצגובינה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין בוסניה והרצגובינה לבין דנמרק.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 ביוני 1992. בשנת 2010, שרת החוץ הדנית לין אספרסן הודיעה כי דנמרק תסגור את השגרירות בסרייבו ב-2012.
במהלך המלחמה בבוסניה והרצגובינה, מבצע בוללבנק היה מבצע הלחימה הגדול ביותר שנערך על ידי הכוחות הדנים מאז 1864. בסוף אפריל 1994 הותקף חיל משלוח דני בבוסניה והרצגובינה, שהיה חלק מגדוד נורדי של UNPROFOR שנמצא בטוזלה, כאשר ניסה להחליף עמדת תצפית שוודית, שהייתה תחת ירי ארטילרי כבד של חטיבת סקוביצ'י הסרבית-בוסנית בכפר קלסיה, אך המארב התפזר כשכוחות האו"ם הגיבו באש כבדה. לאחר המלחמה ברחו 20,000 פליטים בוסנים לדנמרק.
יחסים כלכליים
דנמרק תמכה בבוסניה והרצגובינה באמצעות פרויקטים רבים מאז 1995. בתקופה שלאחר המלחמה הסיוע הדני עבר לשיקום כלכלי, ארגון מחדש של תשתיות וסביבה.
נציגויות דיפלומטיות
בוסניה והרצגובינה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ואילו דנמרק מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו.
יוג'ין רוסטוב
יוג'ין ויקטור דבס רוסטוב (באנגלית: Eugene Victor Debs Rostow; 25 באוגוסט 1913 – 25 בנובמבר 2002) היה משפטן יהודי-אמריקאי רב השפעה ופקיד ממשל בארצות הברית; שירת כדיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, וכתת מזכיר המדינה לעניינים מדיניים של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
בין מנסחי החלטה 242 לאחר מלחמת ששת הימים.
נעוריו
רוסטוב נולד ב-25 באוגוסט 1913 בברוקלין, ניו יורק, נכד למהגרים יהודים עניים מרוסיה, וגדל באירווינגטון, ניו ג'רזי, ובניו הייבן, קונטיקט. הוריו היו סוציאליסטים פעילים ושלושת בניהם נקראו על שם אישים אמריקאים ידועים: יוג'ין דבס, ראלף אמרסון ווולט ויטמן.
לימודים
רוסטוב התקבל לאוניברסיטת ייל ב-1929. ציוניו בבחינות הכניסה היו כה גבוהים שהוא הוזכר בניו יורק טיימס כ"תלמיד המושלם". ב-1932 זכה בפרס פי בטה קפה וב-1933 סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות גבוהה ביותר, וקיבל את פרס אלפאוס הנרי סנואו הניתן לסטודנט ש"על ידי הישגיו, אופיו, ואישיותו תרם לאוניברסיטה ביותר בכך שהשרה על חבריו את ההערכה לתכונות הנעלות ביותר של ההשכלה הגבוהה".
קריירה
לאחר סיום הלימודים עבד רוסטוב במשרד עורכי דין ניו יורקי המתמחה בחברות, פשיטות רגל ומניעת קרטלים. ב-1938 חזר לבית הספר למשפטים של ייל כמרצה (התקבל כפרופסור מן המניין ב-1944) והיה חבר גם במחלקה לכלכלה שם.
ב-1955 נתמנה רוסטוב דיקן בית הספר למשפטים של ייל, והחזיק במשרה זו עד 1965. מ-1966 עד 1969 שירת כתת-שר לעניינים מדיניים בממשלתו של לינדון ג'ונסון. בתקופה זו עזר לניסוח החלטה 242, אחת ההחלטות המשמעותיות ביותר של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא הסכסוך הערבי ישראלי. לדעתו, שיש לה מעמד מיוחד לאור תפקידו: "יהודים המתיישבים בתל אביב משתמשים באותה זכות משפטית שיש להם להתיישב בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים" והוא אינו רואה הבדל בין המקומות. זכות זו מעוגנת בחוקת האו"ם, סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות.
לאחר שעזב את המשרה הממשלתית חזר רוסטוב לבית הספר למשפטים של ייל, לימד קורסים בחוקה, חוק בינלאומי וכיוצא בזה. בהיותו מוטרד מההתפשטות הצבאית הסובייטית, באמצע שנות ה-70 היה חבר ב"איגוד למען רוב דמוקרטי" והיה בין מייסדי ומובילי "הוועד לסכנה הנוכחית". ב-1981 מונה על ידי רונלד רייגן לראש הסוכנות לפיקוח על כלי נשק ופירוק נשק, כשהוא הדמוקרט בעל המשרה הרמה ביותר בממשלו של נשיא זה.
חייו האישיים
אחיו הצעיר, וולט ויטמן רוסטוב, שימש כיועץ לביטחון לאומי לנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון.
רם ברכה
רם ברכה (נולד בתל אביב, 1966) הוא צלם ישראלי ומרצה לצילום.
ברכה למד צילום במדרשה לאמנות בין השנים 1988 ל-1992, ולאחר מכן החל ללמד צילום בקמרה אובסקורה, בית הספר מימד לאמנות חזותית, המדרשה לאמנות ומוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה. בין השנים 2015 - 2005 שימש כראש המחלקה לצילום במדרשה לאמנות בית ברל.
תערוכות
תערוכות יחיד: מבין תערוכות קבוצתיות בהן השתתף :
ג'וזפה טורנאטורה
ביוגרפיה
טורנאטורה נולד בכפר בגריה ליד פאלרמו שבסיציליה, איטליה. גילה עניין בתיאטרון ומשחק מגיל 16. בהמשך החל להתעניין בקולנוע. סרטו הראשון היה סרט תיעודי בשם Le minoranze etniche in Sicilia (המיעוטים האתניים בסיציליה) אשר זכה בפרס בפסטיבל סאלרנו. לאחר מכן הועסק על ידי חברת הטלוויזיה הציבורית של איטליה RAI. סרטו הקולנועי הראשון באורך מלא - Il Camorrista - יצא לאקרנים בשנת 1985. פרסומו העיקרי בא בעקבות הסרט סינמה פרדיסו העוסק בשובו של במאי סרטים מצליח לעיירת הולדתו בסיציליה להלוויית מורו וחברו, ובהעלאת הזכרונות על ילדותו ונעוריו באותה העיירה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וכן בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. סרטיו הבאים לא הצליחו לשחזר הצלחה זו.
סן גבריאל (נהר)
נהר סן גבריאל (באנגלית: San Gabriel River) הוא נהר הזורם לאורך 121 ק"מ בדרום מחוז לוס אנג'לס, במדינת קליפורניה שבארצות הברית. הנהר זורם מצפון לדרום, מהרי סן גבריאל, דרך עמק סן גבריאל ונשפך בסופו לאוקיינוס השקט. לקראת סופו מהווה הנהר גבול בין מחוז לוס אנג'לס ומחוז אורנג', כאשר העיר לונג ביץ', במחוז לוס אנג'לס שוכנת בגדה הצפונית והעיר סיל ביץ' במחוז אורנג' בגדה הדרומית.
הנהר קרוי על שמו של "מיסיון המלאך גבריאל", שהוקם בשנת 1771 והיה נקודת התיישבות הראשונה בקליפורניה. ממנו התפתח מה שכיום הוא המטרופולין לוס אנג'לס.
לפני בואם של המתיישבים הספרדים היה הנהר שופע במים. כאשר הגיעו המתיישבים הספרדים, הם חפרו תעלות מהנהרות הגדולים על מנת להפרות את הקרקע. דבר זה גרם לדלול המים בנהרות הגדולים. מאוחר יותר נבנו גם סכרים שדיללו ואפילו עצרו את זרימת המים בחלקים מסוימים.
כמו נהר לוס אנג'לס, גם נהר סן גבריאל מסמל כיום דוגמה לכישלון סביבתי. במשך שנים נשפך אליו ביוב מלוס אנג'לס ופרבריה, וכיום יש מגמה לנקות את שני הנהרות הללו.
לארי אליסון
לורנס ג'וסף "לארי" אליסון (באנגלית: Lawrence Joseph "Larry" Ellison; נולד ב-17 באוגוסט 1944) הוא מיליארדר, משקיע, יזם ונדבן אמריקאי-יהודי, מייסד-שותף ומנהל טכנולוגיות ראשי של תאגיד "אורקל", אחת מחברות התוכנה הגדולות בעולם. נכון לאוגוסט 2023, הונו מוערך בכ-144 מיליארד דולר, מקום רביעי בעולם. אליסון מחזיק בכ-97% מהאי לאנאי, האי ה-43 בגודלו בארצות הברית.
שנותיו הראשונות
אליסון הצעיר היה סטודנט מבריק ובעל יוזמה אך הוא עזב את אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בסוף השנה השנייה, לאחר שלא ניגש למבחנים הסופיים עקב מותה של אמו המאמצת. לאחר שבילה את הקיץ בצפון קליפורניה, חזר אליסון ללימודים באוניברסיטת שיקגו, שם נתקל לראשונה במקצוע תכנות מחשבים. בגיל 20 עזב סופית את אזור שיקגו ועבר לצפון קליפורניה.
קריירה
בשנות השבעים, לאחר שעזב את הלימודים, התחיל לעבוד בחברת אמפיקס בתור מתכנת אשר במסגרת עבודתו היה מוטל עליו לבנות בסיס נתונים ל-CIA שנקרא אורקל. אליסון הושפע ממאמר שכתב אדגר קוד על בסיסי נתונים שנקרא "מודל עבור בסיס נתונים לבנק גדול", והקים את אורקל ב-1977 לאחר שהשקיע 1,200 דולר להקמת חברה בשם Software Development Laboratories (SDL). בשנת 1979 הוא שינה את שם החברה ל-Relational Software Inc, שלאחר מכן בעקבות הצלחת תוכנת בסיס הנתונים אורקל, שונה שמה לאורקל.
ב-18 בדצמבר 2003 נישא אליסון למלאני קראפט, סופרת הצעירה ממנו בעשרים וחמש שנה. נישואים אלו היו נישואיו הרביעיים והסתיימו בשנת 2010.
בספטמבר 2014 הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל אורקל, תפקיד שהחזיק בו מאז שהקים את החברה ב-1977. הוא מכהן כיו"ר החברה וכמנהל טכנולוגיות ראשי (CTO) של חברת אורקל.
ביוני 2023 העריך מגזין "פורבס" את הונו האישי במעל 150 מיליארד דולר, כאשר עקף את ג'ף בזוס ועבר להיות במקום השלישי ברשימת עשירי העולם.
סירות
אליסון הוא המנהל והמממן של צוות אורקל ארצות הברית, זוכת שני גביעי אמריקה, בחסות "יאכטות שערי זהב" בסן פרנסיסקו. קבוצתו, שנקראה בעבר גם ב.מ.וו. אורקל מרוצים בגלל תמיכה מחברת המכוניות המפורסמת ב.מ.וו, השתתפה בגביע אמריקה ה-31 בשנת 2003, בגביע אמריקה ה-32 בשנת 2007, וניצחה בגביע אמריקה ה-33 בשנת 2010 ובגביע אמריקה ה-34 בשנת 2013, אותו אירחה בסן פרנסיסקו.
כמו כן, זכה אליסון במרוץ "סידני הובארט יאכט" ביאכטה שלו, שנקראת "סאיונארה" (Sayonara).
מטוסים
לאליסון יש רישיון טיסה, ובעבר היו לו מספר מטוסים. בנוסף, נרשמו לו מספר עבירות בהמראה ונחיתה בלילות בנמל תעופה של סן חוזה (San Jose Mineta International Airport).
נדל"ן
בבעלות לארי אחוזה ששוויה 20 מיליון דולרים, הבנויה בסגנון יפני. האחוזה משתרעת על 180 דונמים, והיא ממוקמת בוורדסייד שבקליפורניה. ב-2012 רכש 98% מלאנאי, האי השישי בגודלו בהוואי.
ג'ן שקובסקי
ג'ניס "ג'ן" שקובסקי (באנגלית: Janice "Jan" Schakowsky; נולדה ב-22 במאי 1944) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, המכהנת משנת 1999 כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-9 של מדינת אילינוי.
ראשית חייה
שקובסקי נולדה בשם ג'ניס דנוב (Janice Danoff) בשיקגו שבאילינוי, לטילי (לבית קונסו) ואירווין דנוב. הוריה היו מהגרים יהודים, אביה היגר מליטא ואמה היגרה מרוסיה. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת אילינוי ב-1965 עם תואר ראשון במדע המדינה בהתמחות בחינוך יסודי. שקובסקי, חסידה מושבעת של זכויות הצרכן, הייתה ב-1999 האחראית על החוק הדורש הדפסה של תאריכים מעודכנים במוצרי מכולת. היא הייתה מנהלת פרויקטים בארגון לפעולה ציבורית מ-1976 ועד 1985. היא אחר כך עברה לעמדה במועצת המדינה לאזרח הוותיק כמנכ"ל למשך חמש שנים עד 1990, משנבחרה לבית המחוקקים של אילינוי. היא שירתה שם ארבע כהונות.
קריירה
סידני ייטס, אשר ייצג את המחוז ה-9 מאז 1949, מלבד סבב בחירות אחד שהוא רץ בו לסנאט ב-1962, הודיע ב-1996 שהוא לא ירוץ לבחירות מחדש ב-1998. שקובסקי ניצחה בקלות את הפריימריס של הדמוקרטים, אשר הבטיח לה ניצחון במחוז הדמוקרטי הכבד הזה. היא ניצחה בנובמבר, בבחירות הכלליות, עם 75% מהקולות וניצחה בקלות בבחירות מחדש ארבע פעמים עם 70% או יותר מהקולות. היא רק הבן אדם השלישי לייצג את המחוז מאז 1949.
שקובסקי ידועה בתמיכה שלה בנושאי נשים בזמן היותה בקונגרס והיא מקורבת למנהיגת הדמוקרטים בבית הנבחרים, ננסי פלוסי. דווח עליה שהיא התקשרה לכל שותפה אישה בחברת עורכי הדין בשיקגו במהלך המרוץ הראשון שלה לתפקיד ב-1998 וזכתה בשבחים לאומיים על המיומנות בהתרמות לקמפיין.
היא הייתה גלויה בהתנגדות שלה למלחמת עיראק. היא הייתה מבין התומכים הראשונים והכי הבולטים של הסנאטור ברק אובמה לפני הניצחון שלו בפריימריז הדמוקרטי עבור המושב של אילינוי ותמכה באופן פעיל במרוץ שלו למינוי למועמד הדמוקרטי לנשיאות.
יחסה לישראל
ביוני 1999, הייתה מבין יוזמי הצעת חוק שכללה קריאה למחלקת המדינה לכלול את נושא החיילים הנעדרים, זכריה באומל, יהודה כץ וצבי פלדמן בהידברות עם ממשלות ערב הנוגעות לדבר בהקשר לסיוע הכלכלי. באוגוסט 1999, ביקרה שקובסקי את ביקורה הראשון בישראל כנציגה נבחרת לקונגרס. ביקורה הראשון היה בהיותה עוד בבית המחוקקים של אילינוי. משחזרה שיבחה את הסכם ואי המתוקן שנחתם בין אהוד ברק ליאסר ערפאת שמשרטט יעד סופי להסכמי הקבע. היא ציינה שהסנטימנט לשלום בלט היטב בביקורה כאן וציינה את חשיבות הערוץ הסורי-לבנוני כהמשך לצעד זה.
ב-1 במרץ 2000, היא תמכה בחוק בית הנבחרים 1883 שנקרא "מניעת תפוצת נשק לאיראן", אשר מטיל סנקציות על כל רשות שמעבירה טכנולוגיה לאיראן שיעזור לה לפתח נשק להשמדה המונית שיהווה איום על ישראל ועל בנות ברית אחרות באזור, ואמרה שחייבים לעמוד נוקשים מול איראן ושאסור לעולם לתת למדינה זו לפתח נשק גרעיני כשהיא מאיימת על אחת מבנות הברית של אמריקה. לאחר חטיפת החיילים בהר דב, בני אברהם, עדי אביטן ועומר סואעד, באוקטובר של שנה זו, היא הובילה את המאמץ בבית הנבחרים של ארצות הברית יחד עם מרק קירק ופיטר פיצ'רלד בסנאט, עד שהתקבל המידע המודיעיני הישראלי "שקבע כמעט בוודאות" שהם אינם עוד בחיים, באוגוסט, 2001 באותו חודש היא הייתה מבין יוזמי הצעת החוק המביעה "סולידריות עם ישראל בזמן זה של משבר". הצעת החוק קוראת גם לסמכויות של הפלסטינים להשתמש בכל האמצעים "לעצור את האלימות, לכבד את המקומות הקדושים וליישב את כל התלונות דרך משא ומתן" ומשבח את ארצות הברית על מאמציה לקדם את תהליך השלום אשר "ימנע אובדן חסר ערך של חיים אצל כל הצדדים".
ב-6 ביוני של אותה שנה, לאחר הפיגוע בדולפינריום בתל אביב עם 21 הרוגים, היא השתתפה ונאמה בעצרת זיכרון לחללי הפיגוע של הקהילה היהודית בשיקגו, לאות הזדהות עם ישראל. היא הדגישה את החשיבות של המשך הפעילות האקטיבית הקהילה היהודית לטובת ישראל. היא התחייבה לעבוד בקונגרס להבטיח את המשך המחויבות של אמריקה לביטחונה של ישראל. ב-11 בספטמבר בשנה זו, בתגובה לפיגועים במגדלי התאומים היא אמרה : "אם ההתקפה המתועבת הזאת הייתה כדי להרתיע את המחויבות שלנו לחופש והתמיכה שלנו לבנות הברית הדמוקרטיות, כמו ישראל, זה נכשל". ב-4 בדצמבר השנה ההיא, אחרי פיגוע ההתאבדות הכפול במדרחוב בן-יהודה בירושלים עם 11 הרוגים ופיגוע התאבדות באוטובוס אגד בשכונת חליסה בחיפה עם 15 הרוגים, היא השתתפה בטקס זיכרון לחללי הפיגועים יחד עם קהילת יהודי שיקגו שהתאחדה בנושא לאות הזדהות עם ישראל ויחד עם הקונסול הכללי הישראלי למערב התיכון ובארגון מועצת יחסי הקהילה היהודית (JCRC). בנאום שלה היא השוותה את המאורע לפיגועי 11 בספטמבר.
באפריל 2002, היא הצביעה בעד החוק המביע סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור ומאוחר יותר באותה שנה, באוקטובר, היא הצביעה נגד ההסמכה לנשיא לפתוח במלחמת עיראק. בהסבירה את עמדת התנגדותה למלחמה היא אמרה, "בשבילי, זה אומר שישראל, בת הברית הטובה ביותר שלנו במזרח התיכון, תהפוך למטרה של התקפות אלו, סדאם חוסיין קרוב לוודאי ישחרר את הרסן על כל תחמושת כימית או ביולגית שאולי יש לו כלפי ישראל, המזרח התיכון יבער והעולם הערבי והמוסלמי יתאחד כנגד ארצות הברית וישראל.
באפריל 2003 היא דיברה בפני קבוצת ה"סטודנטים למען ישראל", והביעה את דעתה בנושא תהליך השלום, "אני אישה יהודייה, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית, ציונית ודמוקרטית" היא אמרה, "אני תומכת בביטחונה ושלומה של מדינת ישראל ופתרון של שתי מדינות, היכן שלפלסטינים תהיה מולדת משלהם". בהתייחסה שוב לנושא, חודש לאחר מכן במאי, בתשובה לשאלה לגבי תמיכה בלתי מוגבלת של ארצות הברית לישראל היא אמרה, "התמיכה בישראל צריכה לנוע בכיוון הנתיב לשלום ופתרון של שתי מדינות" היא אמרה ורמזה שזה יכול להתחיל בפירוק ההתנחלויות, "מדינה פלסטינית אינה יכולה להתקיים כסימן אבעבועות עם התנחלויות ישראליות" היא הוסיפה. ביולי 2003, היא יצאה כנגד האפליה של תיירים ישראלים בקבלת ויזה לארצות הברית, שהרגיז בכירים ישראלים כיוון ש-27 מדינות אחרות לא היו צריכים לעבור תהליך נוקשה לקבלת ויזה ודווקא ישראלים כן. "הרבה ישראלים הרגישו נעלבים" היא אמרה לעיתונאי.
ב-28 באוקטובר 2005, היא תמכה במליאה בהצעת החוק 368, המברכת את השגריר דני גילרמן על היבחרו לאחד מ-21 סגני נשיא עצרת האו"ם. היא ציינה לגבי חשיבות האירוע, שהוא הראשון שמחזיק בתפקיד חשוב בארגון זה מטעם ישראל מאז אבא אבן שנבחר לאותו תפקיד ב-1952. בדצמבר של אותה שנה, שקובסקי קראה יחד עם עוד שמונה חברי קונגרס, במכתב לנשיא הוועדה האירופית, לדחות באופן מיידי את הדו"ח שהוגש על ידי נציגי האיחוד האירופי ברמאללה, המערער על זכות ישראל לתבוע את ירושלים כבירתה ודחיפת מדיניות אנטי ישראלית ופרו פלסטינית.
במרץ 2006, הייתה מבין המתנגדים לעסקה שאושרה על ידי ממשל בוש להעביר שליטה של שישה נמלים לתאגיד בבעלות ממשלת איחוד האמירויות הערביות, "דובאי פורט וורלד", בין השאר, בשל העובדה כי זה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל ומימון הנסיכויות הערביות לחמאס. בתמיכתה בחוק לחיזוק סנקציות קיימות על איראן, באותה שנה, ציינה כי רכישת נשק גרעינית מאיימת על האזור אך יש "להשתמש בכל הכלים הדיפלומטיים והכלכליים" כדי לקדם שינוי מבפנים וכי "אין פתרון צבאי ליישוב הקונפליקט הזה". ב-20 ביולי של השנה ההיא, שבוע אחרי תחילת מלחמת לבנון השנייה, היא שחררה הצהרה תומכת בישראל ובחוק בית הנבחרים 921, המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל, מטיל את האחריות לטרוריסטים ומדינות החסות שלהן, סוריה ואיראן. חמישה ימים אחר כך, היא הובילה מאמץ ביחד עם הנציג היהודי רם עמנואל, ללחוץ על יו"ר בית הנבחרים, דניס הסטרד, לבטל את נאומו של ראש ממשלת עיראק בפני הקונגרס בשל הערות כנגד ישראל.
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית עם חברי חמאס, היא חתמה יחד עם 243 חברי קונגרס על היוזמה של היהודים רוברט וקסלר וגארי אקרמן, אשר מפציר בחאבייר סולאנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע או מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטיניים הקודמים.
ב-6, ביוני, באותה שנה, היא נאמה במליאה במלאת 40 שנה לאיחוד ירושלים ובתמיכה להצעת חוק בית הנבחרים 152, אשר מכיר ביום שנה זה של ישראל. היא הזכירה כיצד ירושלים שוחררה ביום זה, ב-6 ביוני 1967.