cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהבה של גבר לאישה (סרט)
מג ראיין הייתה מועמדת לפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה היותר בתפקיד ראשי.
שם הסרט נלקח מהשיר "When a Man Loves a Woman" שמושר בתחילת הסרט בפי פרסי סלדג'.
תקציר העלילה
משפחה גרין גרה בסן פרנסיסקו. האם אליס (מג ראיין) היא יועצת חינוכית. האב מייקל (אנדי גרסיה) הוא טייס בחברה מסחרית ונעדר הרבה לרגל עבודתו. ג'ס בת העשר (טינה מג'ורינו) היא בתה של אליס מנישואים קודמים. הבת המשותפת קייסי (מיי ויטמן) היא בת ארבע. ההורים העסוקים נעזרים במטפלת איימי (לורן טום).
אליס היא אלכוהוליסטית מגיל צעיר אבל מצליחה עד עתה להסתיר זאת. היא מסתירה בקבוקי שתייה במקומות מסתר בדירה. גם בבית הספר מבחינים בירידה בתפקודה. מייקל מנסה לעזור לה והם טסים לחופשה במקסיקו כשאימו של אליס (אלן בורסטין) ואביו, שומרים על הילדות. אבל גם זה לא עוזר.
יום אחד אליס צועקת על איימי ומגרשת אותה. היא מתחילה לשתות וסוטרת לג'ס שמעירה לה. לאחר זאת היא מתמוטטת במקלחת ונלקחת לאשפוז.
מייקל מתקשה לתפקד בבית ומבקש מאיימי לחזור. בגלל היעדרויות מהעבודה יש עליו סכנת פיטורים.
בינתיים אליס מתאוששת באשפוז ומתחברת לקבוצת האלכוהוליסטים בטיפול ובמיוחד לגארי (פיליפ סימור הופמן) שמבקר בביתם לאחר האשפוז לחוסר שביעות רצונו של מייקל. גם בעבודה היא לא מסתדרת וסדק נפער ביחסים בין בני הזוג. גם ביקור אצל יועצת זוגיות לא מועיל. מייקל מחליט לעזוב את הבית אבל משתתף בישיבות של בני זוג של אלכוהוליסטים וזה מחזק אותו נפשית.
טוני פיטס
אנתוני פיטס (באנגלית: Anthony Pitts; נולד ב-10 באוקטובר 1962) הוא שחקן אנגלי. פיטס מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד ארצ'י ברוקס באופרת הסבון הוותיקה "אמרדייל", בה הופיע בין השנים 1983 ל-1993.
ביוגרפיה
פיטס נולד בעיר שפילד למשפחה ממעמד הפועלים. הוא כתב מכתב לקולג' בבקשה לצאת מהשיעורים כדי להיות שחקן. בתקופת לימודיו בסטנינגטון קולג' שבשפילד, ביקר שם בארי היינס שחיפש ניצבים עבור דרמה שתכנן בשם "Looks and Smiles". פיטס לוהק כניצב, ועד מהרה קיבל תפקיד גדול יותר בהפקה. ב-1983 החליט להגשים את שאיפותיו ולהיות שחקן.
בשנת 1983 לוהק פיטס לתפקיד ארצ'י ברוקס, נוכל צעיר ואהוד, באופרת הסבון הבריטית "אמרדייל". קווין לאפאן היה זה שבחר בו לתפקיד, אחרי שראה אותו בתפקיד הראשי במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", וחשב שיכולת המשחק המגוונת של פיטס ומבטא היורקשייר הבולט שלו, יתאימו לתפקיד. זה היה התפקיד הראשון של פיטס בטלוויזיה, והוא הופיע לראשונה על המסך ב-18 בנובמבר 1983. פיטס המשיך להופיע בסדרה במשך עשר שנים. קווי העלילה בהשתתפותו כללו עונש מאסר בגין הצתת רכושו של סת' ארמסטרונג, חשד בהיותו אבי הילד של אלסה פלדמן, ומערכת יחסים עם זואי טייט הלסבית.
ב-1993 הדמות קוצצה מהסדרה, וארצ'י נהרג בתאונת מטוס. הופעתו האחרונה בסדרה הייתה ב-30 בדצמבר 1993.
פיטס הופיע פעמיים בסדרת הדרמה המשטרתית "בקצב הלב", בפעם ראשונה ב-1998 בתפקיד קארל סאות'ול, ובפעם השנייה בשנת 2005 בתפקיד גילברט. ב-2002 שיחק פיטס בתפקיד מפקח בילוש הילי במיני סדרה "In Deep" לצדם של ניק ברי וסטיבן טומפקינסון.
בנוסף להיותו שחקן פיטס הוא גם תסריטאי.
בסדרה "סקוט וביילי" גילם פיטס את אדריאן סקוט, בעלה של סמלת בילוש ג'נט סקוט (בגילומה של לזלי שארפ). ב-2012 שיחק בתפקיד קטן בסרט "סוס מלחמה". עוד ב-2012 כיכב פיטס בפרק השלישי של הסדרה "דירק ג'נטלי" בתפקיד רובי גלובר. כמו כן הופיע בפרק "The Reichenbach Falls" בסדרה "שרלוק".
ב-2013 החל להופיע בתפקיד הסמל מוס בסדרת הדרמה של ה-BBC "כנופיית ברמינגהאם".
ב-2014 החל לגלם את רב פקד לז הרגריבס בעונה השנייה של הסדרה "שחיתות". הוא הופיע בתפקיד זה בפרק האחרון בעונה הרביעית, ובעונה החמישית בשנת 2019.
לינוס ואלקוויסט
קריירת מועדונים
ואלקוויסט נולד בנורשפין שבשוודיה. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של המועדון המקומי אנבי BK, ובשנת 2009 עבר למחלקת הנוער של המועדון הבכיר בעיר, נורשפין, המשחק בליגת העל השוודית. ב-6 באפריל 2014 ערך ואלקוויסט את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 בניצחון 2-0 על הלסינגבורג במסגרת המחזור השני בליגה. ואלקוויסט ערך 24 הופעות ליגה בעונת. ב-4 ביולי 2015 הבקיע ואלקוויסט את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-13 בניצחון 3-1 על מאלמה במסגרת המחזור ה-14 בליגה. הוא ערך 29 הופעות ליגה בעונת 2015, בה זכתה נורשפין באליפות שוודיה. בנוסף, שיחק ואלקוויסט במשחק הסופר קאפ השוודי, בו ניצחה נורשפין את גטבורג בתוצאה 3-0.
קריירה בינלאומית
ב-6 בינואר 2016 ערך ואלקוויסט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-83 בתיקו 1-1 נגד נבחרת אסטוניה במשחק ידידות.
בסיס אימונים פיקודי
בסיס אימונים פיקודי (בראשי תיבות, בא"פ) הוא מחנה צבאי של צה"ל המשמש כבסיס האימונים הראשי של פיקוד מרחבי.
בסיסי האימונים הם: מטרתו העיקרית של הבסיס לאפשר עריכת אימונים בסדר גודל רחב וכן שמירה על כשירותו המבצעית של הפיקוד המרחבי.
האימונים בבסיסים אלה מתקיימים לאורך כל השנה, הן על ידי כוחות סדירים והן על ידי כוחות מילואים, ומתחלקים לשני סוגי אימונים עיקריים: אימונים אלה מתבצעים בעזרתה של מִפקדת הבא"פ, שתפקידה לתת תמיכה הדרכתית ולוגיסטית הכוללת מדריכים, כיתות, ציוד ושטחי אימונים.
הבא"פים מהווים בסיסי־אם ליחידות משנה נוספות. בבא"פ אליקים שוכן בית הספר ללוחמה נגד גרילה ובבא"פ לכיש שוכן בית הספר ללחימה ובית הספר לגששים.
הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה
הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה (באלבנית: Republika Popullore Socialiste e Shqipërisë) הייתה רפובליקה עממית שהתקיימה באלבניה בין השנים 1946–1991. בתחילה הייתה המדינה בקשרים הדוקים עם ברית המועצות וסין, אך במשך השנים נוצר קרע בין המדינות והאלבנים ניסו לעצב גרסה חדשה של קומוניזם, תוך שהם מבודדים עצמם משאר אומות העולם.
רקע
הממשלה הדמוקרטית של אלבניה הוקמה ב-20 באוקטובר 1944 על ידי תנועת השחרור הלאומית, כאשר ההתנגדות הפרטיזנית האלבנית בשנים 1940–1944 הסתיימה. ממשלה זמנית קיבלה את השלטון לאחר שחרור המדינה מהכוחות הגרמניים ב-28 בנובמבר. ראש הממשלה הזמני שלה היה המזכיר הכללי אנוור הוג'ה מהמפלגה הקומוניסטית של אלבניה. הממשלה הזמנית הייתה אמורה להתקיים עד לקיום הבחירות ולכינוס אספה מכוננת.
באוגוסט 1945 אימצה הממשלה הזמנית את הרפורמות החקלאיות הגורפות הראשונות בהיסטוריה של אלבניה. 100 בעלי הקרקעות הגדולים במדינה, ששלטו בקרוב לשליש משטחי השטחים של אלבניה, סיכלו את כל הצעות הרפורמה החקלאית לפני המלחמה. הרפורמות של הקומוניסטים נועדה להוציא את בעלי הקרקעות הגדולים מהעסקים, לזכות בתמיכת איכרים ולהגדיל את תפוקת המשק כדי למנוע רעב. הממשלה ביטלה חובות חקלאיים מצטיינים, העניקה לאיכרים גישה למים לא יקרים להשקיה, והלאימה שטחי יער ומרעה.
בראשות הממשלה הובילה תנועת השחרור הלאומית, אשר בתורה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית. מלכתחילה, הממשלה הדמוקרטית הייתה מדינה קומוניסטית. היא רדפה את המפלגה הלאומנית באלי קומבטאר, משימה שהוקלה מעט על ידי שיתוף הפעולה שלהם עם הנאצים. המלך זוג הראשון הורחק למעשה; הממשלה הדמוקרטית מנעה ממנו לחזור למדינה. ה-LNÇ יצר במהירות יחסים קרובים עם מדינות קומוניסטיות אחרות.
הבחירות התקיימו ב-2 בדצמבר 1945. בשלב זה, LNÇ הפך לחזית הדמוקרטית של אלבניה, שהייתה הארגון היחיד שהתמודד בבחירות. ב-10 בינואר 1946 הוכרזה הרפובליקה העממית של אלבניה.
רפורמות ראשונות
הממשלה נקטה צעדים נרחבים בכדי להכניס כלכלה מתוכננת מרכזית בסגנון סטליניסטי בשנת 1946. היא הלאימה את כל הענפים, הפכה את סחר החוץ למונופול ממשלתי, הביאה כמעט את כל הסחר הפנימי תחת שליטת המדינה, ואסרה על מכירת קרקעות והעברות. המתכננים בוועדה לתכנון כלכלי שהוקמה לאחרונה שמו דגש על פיתוח תעשייתי ובשנת 1947 הציגה הממשלה את מערכת חשבונאות העלויות הסובייטית.
היחסים עם יוגוסלביה
עד לגירוש יוגוסלביה מהקומינפורם בשנת 1948, אלבניה הייתה למעשה לוויין יוגוסלבי. בדחיית הסכם מוקג' הפנימי האלבני משנת 1943 בלחץ היוגוסלבים, ויתרו הקומוניסטים של אלבניה על דרישותיהם למסירת קוסובו לאלבניה לאחר המלחמה. בינואר 1945 חתמו שתי הממשלות על הסכם הקמת קוסובו כמחוז אוטונומי יוגוסלבי. זמן קצר לאחר מכן הפכה יוגוסלביה למדינה הראשונה שהכירה בממשלה הזמנית של אלבניה.
ביולי 1946 חתמו יוגוסלביה ואלבניה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה שבעקבותיו הגיעו שורה של הסכמים טכניים וכלכליים שהניחו את התשתית לשילוב הכלכלה האלבנית והיוגוסלבית. ההסכמים קבעו תיאום התוכניות הכלכליות של שתי המדינות, סטנדרטיזציה של המערכות הכספיות שלהן ויצירת מערכת תמחור משותפת ואיחוד מכס. מערכת היחסים היוגוסלבית-אלבנית הייתה כה קרובה עד שהסרבו-קרואטית הפכה ללימוד חובה בבתי הספר התיכוניים האלבניים.
אולם היחסים בין אלבניה ליוגוסלביה התדרדרו כאשר האלבנים החלו להתלונן על כך שהיוגוסלבים משלמים מעט מדי על חומרי גלם אלבניים ומנצלים את אלבניה באמצעות חברות המניות המשותפות. בנוסף, האלבנים חיפשו כספי השקעה לפיתוח תעשיות קלות ובית זיקוק נפט, בעוד היוגוסלבים רצו שהאלבנים יתרכזו בחקלאות ובמיצוי חומרי גלם. ראש הוועדה לתכנון כלכלי של אלבניה ויד ימינו של הוג'ה, נאקו ספירו, הפך למבקר המוביל של מאמצי יוגוסלביה להפעיל שליטה כלכלית באלבניה. חוסר האמון של טיטו באינטלקטואלים (הוג'ה ובני בריתו) של המפלגה האלבנית ובאמצעות שוקס ונאמנים שלו ניסה לבטל אותם.
בשנת 1947 פעלה יוגוסלביה נגד קומוניסטים אלבנים אנטי-יוגוסלבים, כולל הוג'ה וספירו. בחודש מאי הודיעה טירנה על מעצרם, משפטם והרשעתם של תשעה חברי עצרת העם, כולם ידועים בהתנגדות ליוגוסלביה, באשמת פעילות אנטי המדינה. חודש לאחר מכן האשימה המפלגה הקומוניסטית בוועד המרכזי של יוגוסלביה את הוג'ה בהקפידה על מדיניות "עצמאית" והפיכת העם האלבני נגד יוגוסלביה. זה היה הכי קרוב שהוג'ה הגיע אי פעם להדחה מהשלטון. ככל הנראה, בניסיון לרכוש תמיכה בתוך המפלגה הקומוניסטית האלבנית, האריכה בלגרד זיכויים של טירנה בשווי של 40 מיליון דולר, סכום השווה ל-58% מתקציב המדינה של אלבניה לשנת 1947. שנה לאחר מכן, הקרדיטים של יוגוסלביה היוו כמעט מחצית מתקציב המדינה של אלבניה לשנת 1948. עם זאת, היחסים החמירו בסתיו, כאשר הוועדה של ספירו פיתחה תוכנית כלכלית שהדגישה את עצמאות אלבניה, את התעשייה הקלה ואת החקלאות. לאחר מכן, בישיבת הוועד המרכזי הכלכלי של אלבניה בנובמבר 1947 ספג ספירו ביקורת עזה, שהובילה על ידי שוקסה והתאבד למחרת.
חוסר המשמעות של מעמדה של אלבניה בעולם הקומוניסטי הודגש בבירור כאשר מדינות מזרח אירופה המתעוררות לא הזמינו את מפלגת העבודה של אלבניה לפגישה המייסדת של הקומינפורם בספטמבר 1947. יוגוסלביה ייצגה את אלבניה בישיבות הקומינפורם. אף על פי שברית המועצות נתנה לאלבניה התחייבות לבנות טחנות טקסטיל וסוכר ומפעלים אחרים ולספק מכונות חקלאיות ותעשייתיות לאלבניה, יוסיף סטלין אמר למילובאן ג'ילאס, בזמנו חבר בכיר בהיררכיה הקומוניסטית של יוגוסלביה, כי יוגוסלביה צריכה "לבלוע" את אלבניה.
הסיעה הפרו-יוגוסלבית החזיקה כוח פוליטי מכריע באלבניה עד 1948. במליאת מפלגות בפברואר ומרץ הצביעה ההנהגה הקומוניסטית למיזוג הכלכלות והצבאות האלבנים והיוגוסלבים. הוג'ה אף גינה את ספירו על הניסיון להרוס את היחסים בין אלבניה ליוגוסלביה. במהלך לשכה פוליטית של המפלגה (פוליטבירו) לאחר שנפגש חודש לאחר מכן, הציע שוקסה לפנות לבלגרד לקבל את אלבניה כרפובליקה היוגוסלבית השביעית. עם זאת, כאשר הקומינפורם גירש את יוגוסלביה ב-28 ביוני, אלבניה התייצבה במהירות במדיניותה נגד יוגוסלביה. שלושה ימים לאחר מכן נתנה טירנה ליועצים היוגוסלבים באלבניה 48 שעות לעזוב את המדינה, ביטלה את כל ההסכמים הכלכליים הדו-צדדיים עם שכנתה, והשיקה מבצע תעמולה אנטי-יוגוסלבי שהפך את סטלין לגיבור לאומי אלבני, הוג'ה ללוחם נגד תוקפנות זרה, וטיטו למפלצת אימפריאליסטית.
אלבניה הפכה למדינה לוויינית של ברית המועצות, ובספטמבר 1948 החלה מוסקבה לפצות על אובדן הסיוע של יוגוסלביה של אלבניה. השינוי היווה ברכה לאלבניה מכיוון שלמוסקבה היה הרבה יותר מה להציע לאלבניה מאשר לבלגרד הקשוחה. העובדה שלברית המועצות לא היה גבול משותף עם אלבניה גם הועילה למשטר האלבני מכיוון שהקשה על מוסקבה להפעיל לחץ על טירנה. בנובמבר בקונגרס המפלגה הראשון של מפלגת העבודה האלבנית (APL), המפלגה הקומוניסטית האלבנית לשעבר, תלה הוג'ה את האשמה לצרות המדינה ביוגוסלביה ובשוקסה. הוג'ה פיטר את שוקסה כשר הפנים של אלבניה באוקטובר, והוא הוחלף במחמט שהו. לאחר משפט סודי במאי 1949, הוצא שוקסה להורג. הטיהורים האנטי-טיטואיסטים באלבניה הביאו לחיסול 14 חברי הוועד המרכזי של 31 המפלגה ו-32 מתוך 109 הצירים של עצרת העם. בסך הכל גירשה המפלגה כ-25% מחבריה. יוגוסלביה הגיבה בפתיחת מתקפת נגד תעמולה וביטול הסכם הידידות שלה עם אלבניה וב-1950 היא החזירה את משלחתה הדיפלומטית מטירנה.
הידרדרות היחסים עם המערב
יחסי אלבניה עם המערב החמירו לאחר סירובה של הממשלה הקומוניסטית לאפשר בחירות חופשיות בדצמבר 1945. אלבניה הגבילה את תנועתם של אזרחי ארצות הברית ובריטניה במדינה, בטענה כי הם עוררו התקוממות אנטי-קומוניסטיות בהרי הצפון. בריטניה הודיעה באפריל כי לא תשלח נציגות דיפלומטית לטירנה; ארצות הברית ביטלה את נציגותה בנובמבר; וגם ארצות הברית ובריטניה התנגדו להכניס את אלבניה לאו"ם. אלבניה חששה כי ארצות הברית ובריטניה, שתמכו בכוחות אנטי-קומוניסטיים במהלך מלחמת האזרחים ביוון, תתמוכנה בדרישות היווניות בדרום אלבניה; והחרדות גברו ביולי כאשר החלטת הסנאט של ארצות הברית תמכה בדרישות היווניות.
אירוע עיקרי בין אלבניה ובריטניה שפרץ ב-1946 לאחר שטירנה טענה לסמכות שיפוט על התעלה בין היבשת האלבנית והאי קורפו היווני. בריטניה ערערה על אלבניה בכך ששלחה ארבע משחתות לתוך התעלה. שתיים מהספינות פגעו במוקשים ב-22 באוקטובר 1946, ו-44 אנשי צוות מתו. בריטניה התלוננה בפני האו"ם ובית המשפט הבינלאומי לצדק, שבמקרה הראשון אי פעם פסק נגד טירנה.
לאחר 1946 החלו ארצות הברית ובריטניה ליישם תוכנית סמויה משוכללת להפלת הממשלה הקומוניסטית של אלבניה על ידי גיבוי לכוחות האנטי-קומוניסטיים והרויאליסטיים במדינה. בשנת 1949 ארצות הברית וארגוני המודיעין הבריטי עבדו עם המלך זוג ואנשי ההרים של משמרו האישי. הם גייסו פליטים ומהגרים אלבנים ממצרים, איטליה ויוון; הכשירו אותם בקפריסין, מלטה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה; והחדירו אותם לאלבניה. יחידות גרילה נכנסו לאלבניה בשנים 1950 ו-1952, אך כוחות הביטחון האלבנים הרגו או תפסו את כולם. קים פילבי, סוכן כפול סובייטי שעבד כקצין קשר בין שירות הביון הבריטי לבין סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, הדליף פרטים על תוכנית ההסתננות למוסקבה, וההפרה הביטחונית גבתה את חייהם של כ-300 מסתננים.
בעקבות גל של פעילות חתרנית, כולל ההסתננות הכושלת וההפצצה של השגרירות הסובייטית בטירנה במרץ 1951, יישמו השלטונות הקומוניסטיים אמצעי ביטחון פנים קשים. בספטמבר 1952 חוקקה האספה חוק עונשין המחייב עונש מוות לכל מי מעל גיל אחת עשרה שנמצא אשם בקשירת קשר נגד המדינה, בנזק לרכוש המדינה או בביצוע חבלה כלכלית. הוצאות להורג פוליטיות היו נפוצות ובין 5,000 ל-25,000 בני אדם נהרגו בסך הכל בתקופה הקומוניסטית.
היחסים עם ברית המועצות
שליטי אלבניה, שחששו לחלוק כבוד לסטלין, יישמו אלמנטים של המערכת הכלכלית הסטליניסטית. בשנת 1949 אימצה אלבניה את המרכיבים הבסיסיים של המערכת הפיסקלית הסובייטית, שלפיה מפעלים ממלכתיים שילמו תרומות ישירות לאוצר מרווחיהם ושמרו רק על חלק מהרווחים להשקעות במימון עצמי ולמטרות אחרות. בשנת 1951 הממשלה האלבנית השיקה את תוכנית החומש הראשונה שלה, אשר הדגישה ניצול של משאבי נפט, כרומיט, נחושת, ניקל, אספלט ופחם במדינה; הרחבת ייצור החשמל ורשת החשמל; הרחבת התפוקה החקלאית; ושיפור התחבורה. הממשלה החלה בתוכנית של תיעוש מהיר לאחר הקונגרס של המפלגה השנייה של APL וקמפיין של קולקטיביזציה כפויה של שטחים חקלאיים בשנת 1955. אז, חוות פרטיות עדיין ייצרו כ-87% מהתפוקה החקלאית של אלבניה, אך עד 1960 אותו אחוז הגיע מהחוות הקולקטיביות או חוות מדינה.
היחסים הסובייטיים-אלבנים נותרו חמים בשנים האחרונות לחייו של סטלין. אלבניה ניהלה את כל סחר החוץ שלה עם מדינות אירופה הסובייטיות בשנים 1949, 1950 ו-1951 - ויותר ממחצית המסחר שלה עם ברית המועצות עצמה. יחד עם הלוויינים שלה, ברית המועצות הבטיחה חסרונות במאזן התשלומים של אלבניה בעזרת מענקים לטווח ארוך.
אף על פי שפיגרה הרחק מאחור אחרי הסטנדרט המערבי, מצב הבריאות והחינוך השתפר באופן דרמטי עבור 1.2 מיליון תושבי אלבניה בתחילת שנות ה-50. מספר הרופאים האלבנים עלה בשליש לכ-150 בתחילת העשור, והמדינה פתחה מתקני הדרכה רפואיים חדשים. מספר מיטות האשפוז עלה מ-1,765 בשנת 1945 לכ-5,500 בשנת 1953. תנאי בריאות ותנאי חיים טובים יותר הניבו שיפור בשיעור תמותת התינוקות העגומה של אלבניה, והוריד אותו מ-112.2 מקרי מוות ל-1,000 לידות בשנת 1945 ל-99.5 מקרי מוות ל-1,000 לידות בשנת 1953. מערכת החינוך, כלי להפצת קומוניזם ויצירת הקאדרים האקדמיים והטכניים הדרושים לבניית מדינה וחברה סוציאליסטית, השתפרו אף הם באופן דרמטי. מספר בתי הספר, המורים והתלמידים הוכפל בין השנים 1945–1950. האנאלפבית ירד מכ-85% בשנת 1946 ל-31% בשנת 1950. ברית המועצות העניקה מלגות לסטודנטים אלבנים וסיפקה מומחים וחומרי לימוד לשיפור ההוראה באלבניה. אוניברסיטת מדינת טירנה (לימים אוניברסיטת טירנה) נוסדה בשנת 1957 והאקדמיה האלבנית למדעים נפתחה 15 שנים מאוחר יותר.
סטלין נפטר במרץ 1953, וככל הנראה בשל חשש כי מותו של השליט הסובייטי עשוי לעודד יריבים בשורות המפלגה האלבנית, לא הוג'ה ולא שאהו לא נסעו למוסקבה כדי להשתתף בהלווייתו. הניסיון של ברית המועצות לקראת התקרבות עם היוגוסלבים השנואים כרסמה בשני המנהיגים האלבנים. עד מהרה הופעל לחץ על טירנה ממוסקבה להעתיק, לפחות רשמית, את המודל הסובייטי החדש למנהיגות קולקטיבית. ביולי 1953 מסר הוג'ה את תיקי החוץ והביטחון לידי חסידים נאמנים, אך הוא שמר הן על תפקיד יו"ר המפלגה והן על ראשות הממשלה עד לשנת 1954, אז הפך שאהו לראש ממשלת אלבניה. ברית המועצות, שהגיבה במאמץ להעלות את המורל של המנהיגים האלבנים, שדרגה את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לרמת השגרירות.
למרות כמה התבטאויות ראשונות של התלהבות, הוג'ה ושאהו לא הגיבו על תוכניותיו של "דו-קיום שליו" של ניקיטה חרושצ'וב ו"דרכים שונות לסוציאליזם" מכיוון שנראה כי הן מהוות את האיום שיוגוסלביה עשויה לנסות שוב להשתלט על אלבניה. זה גם נוגע להוג'ה ושאהו שמוסקבה עשויה להעדיף שליטים דוגמטיים פחות באלבניה. טירנה ובלגרד חידשו את היחסים הדיפלומטיים בדצמבר 1953, אך הוג'ה סירב לפניותיו החרושיות של חרושצ'וב לזכות לאחר המוות את שוקסה הפרו-יוגוסלבי כמחווה לטיטו. הצמד האלבני דווקא החמיר את אחיזתו בחיי הבית של ארצם ונתן למלחמת התעמולה עם היוגוסלבים להישחק. בשנת 1955 הפכה אלבניה לחברה מייסדת בארגון ברית ורשה, הברית הצבאית היחידה שהאומה הצטרפה אליה אי פעם (עד 2009 עם הצטרפות אלבניה לברית נאט״ו). אף על פי שהברית נתנה את ההבטחה הראשונה שקיבלה אלבניה מכל אחת מהמדינות הקומוניסטיות להגן על גבולותיה, ההסכם לא עשה דבר כדי להרגיע את חוסר האמון העמוק של מנהיגי אלבניה ביוגוסלביה.
הוג'ה ושאהו טיפחו את הפחד העמוק של האלבנים מפני השתלטות יוגוסלבית על מנת להישאר בשלטון במהלך ההפשרה בעקבות הקונגרס המפלגתי העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, כאשר חרושצ'וב גינה את פשעיו של סטלין ב"נאומו הסודי". הוקשה הגן על סטלין והאשים את הכפירה הטיטואיסטית בצרות הקומוניזם העולמי, כולל הפרות הסדר בפולין והמרד בהונגריה בשנת 1956. הוג'ה טיהר ללא רחמים קבוצות עם נטיות פרו-סובייטיות ופרו-יוגוסלביות, אך הוא עידן את הרטוריקה האנטי-יוגוסלבית לאחר ביקור במוסקבה באפריל 1957, שם זכה לביטול חובות של כ-105 מיליון דולר וכ-7.8 מיליון דולר בסיוע מזון נוסף. אולם ב-1958 שוב התלונן הוג'ה על ה"פשיזם" ו"ג'נוסייד" של טיטו נגד אלבנים בקוסובו. הוא גם רטן על תוכנית Comecon לשילוב כלכלות מזרח אירופה, שקראה לאלבניה לייצר סחורות חקלאיות ומינרלים במקום לשים דגש על התפתחות התעשייה הכבדה. בביקור שערך באלבניה ב-1959, ניסה חרושצ'וב לשכנע את הוג'ה ושאהו כי ארצם צריכה לשאוף להפוך ל"מטע הסוציאליזם".
הפיצול הסובייטי-אלבני
אלבניה מילאה תפקיד ב שעלה בהרבה על גודלה או חשיבותה בעולם הקומוניסטי. עד 1958 אלבניה עמדה לצד הרפובליקה העממית של סין במנוגד למוסקבה בנושאי דו-קיום בשלום, דה-סטליניזציה, ועל יוגוסלביה של 'דרך נפרדת לסוציאליזם' דרך הביזור של החיים הכלכליים. ברית המועצות, מדינות מזרח אירופה אחרות וסין הציעו כולן לאלבניה כמויות גדולות של סיוע. מנהיגים סובייטים הבטיחו גם לבנות ארמון תרבות גדול בטירנה כסמל ל"אהבה וידידות" של העם הסובייטי לאלבנים. אך למרות המחוות הללו, טירנה לא הייתה מרוצה מהמדיניות הכלכלית של מוסקבה כלפי אלבניה. הוג'ה ושאהו כנראה החליטו במאי או יוני 1960 כי לאלבניה הובטחה התמיכה הסינית, וכאשר פולמוס חריף פרץ בין הרפובליקה העממית של סין וברית המועצות, הם צידדו בגלוי בסין נגד ברית המועצות.
הפיצול הסיני-סובייטי פרץ ביוני 1960 בקונגרס מפלגת הפועלים הרומנית, שבו חרושצ'וב ניסה להבטיח גינוי של בייג'ינג. משלחת אלבניה, היחידה מבין המשלחות האירופיות, תמכה בסינים. ברית המועצות הגיבה מיד על ידי ארגון קמפיין להדחת הוג'ה ושוהו בקיץ 1960. מוסקבה קיצצה משלוחי תבואה לאלבניה במהלך בצורת, ושגרירות ברית המועצות בטירנה עודדה באופן גלוי סיעה פרו-סובייטית במפלגת העבודה של אלבניה (APL) להתבטא נגד העמדה הפרו-סינית של המפלגה. מוסקבה כנראה גם הייתה מעורבת במזימה בתוך ה-APL להדיח את הוג'ה ושאהו בכוח. אבל בעזרת הפיקוח ההדוק שלהם במפלגה, הצבא, והמשטרה החשאית של שאהו, האגף לביטחון המדינה, שני המנהיגים האלבניים בקלות הדפו את האיום. ארבעה פרו-סובייטיים מנהיגים אלבניים, כולל Teme Sejko וטאהר דמי, בסופו של דבר נשפטו והוצאו להורג. סין החל מיד לפצות על ביטול משלוחי החיטה הסובייטיים למרות מיעוט מטבע חוץ וקשיים כלכליים משלה.
הוג'ה ושאהו המשיכו במתחם נגד ברית המועצות ויוגוסלביה בקונגרס המפלגה הרביעית של ה-APL בפברואר 1961. במהלך הקונגרס הכריזה ממשלת אלבניה על קווי המתאר הרחבים של תוכנית החומש השלישית במדינה (1961–1965), שהקצתה 54% מכלל ההשקעות לתעשייה, ובכך דחתה את רצונו של חרושצ'וב להפוך את אלבניה ליצרנית חקלאית בעיקר. מוסקבה הגיבה בביטול תוכניות הסיוע וקווי אשראי לאלבניה, אך סין שוב נחלצה לעזרתה.
לאחר חילופי דברים נוספים בין נציגי ברית המועצות והסינים על אלבניה במפלגה הקומוניסטית של קונגרס המפלגות ה-22 של ברית המועצות באוקטובר 1961, חרושצ'וב ביקר בחריפות את האלבנים על הוצאתו להורג של חבר פוליטבורו, פרו-סובייטי, במפלגה הפוליטית של אלבניה, וברית המועצות ניתקה לבסוף את היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה בדצמבר. מוסקבה החזיקה את כל היועצים והטכנאים הכלכליים הסובייטים מהמדינה, כולל אלה שעבדו על ארמון התרבות, ועצרה את משלוחי האספקה וחלקי הציוד שכבר קיימים באלבניה. בנוסף, ברית המועצות המשיכה לפרק את המתקנים הימיים שלה באי סאזן, תהליך שהחל עוד לפני ניתוק היחסים.
סין שוב פיצתה את אלבניה על אובדן התמיכה הכלכלית הסובייטית, וסיפקה כ-90% מהחלקים, מוצרי המזון ושאר הסחורות שהבטיחה ברית המועצות. סין העניקה לאלבניה כסף בתנאים נוחים יותר ממוסקבה, ובניגוד ליועצים הסובייטים, טכנאים סינים הרוויחו שכר נמוך כמו עובדים אלבנים והתגוררו בדיור דומה. סין הציגה לאלבניה גם תחנת שידור רדיו עוצמתית שממנה היללה טירנה את שבחיהם של סטלין, הוג'ה ומאו דזה דונג במשך עשרות שנים. אלבניה מצידה הציעה לסין ראש גשר באירופה ושימשה כדוברת הראשית של סין באו"ם. אולם לחרדת אלבניה, הציוד והטכנאים הסינים לא היו מתוחכמים כמו הסחורות והיועצים הסובייטיים שהחליפו. למרבה האירוניה, מחסום שפה אף אילץ את הטכנאים הסינים והאלבנים לתקשר ברוסית. האלבנים כבר לא השתתפו בפעולות ברית ורשה או בהסכמי קומקון. אולם המדינות הקומוניסטיות האחרות במזרח אירופה לא ניתקו את הקשרים הדיפלומטיים או המסחריים עם אלבניה. בשנת 1964, האלבנים הרחיקו לכת עד שתפסו את השגרירות הסובייטית הריקה בטירנה, והעובדים האלבנים המשיכו לבנות את ארמון התרבות בכוחות עצמם.
ההתרחקות מברית המועצות גרמה הרס לכלכלת אלבניה. מחצית מהיבוא והיצוא שלה נועדו לספקים ולשווקים הסובייטים, ולכן ניתוק יחסי טירנה עם מוסקבה הביאה לקריסה של סחר החוץ של אלבניה מכיוון שסין הוכיחה שהיא לא מסוגלת לספק מכונות וציוד מובטח בזמן. הפרודוקטיביות הנמוכה, התכנון הלקוי, הביצוע הלקוי והניהול הלא יעיל במפעלים אלבנים התבררו כאשר הסיוע והיועצים הסובייטיים והמזרח אירופיים הופסקו. בשנת 1962, ממשלת אלבניה הציגה תוכנית צנע, שפנתה לאנשים לחסוך במשאבים, להוזיל את עלויות הייצור ולנטוש השקעות מיותרות.
פרישה מברית ורשה
באוקטובר 1964 בירך הוג'ה על הדחת חרושצ'וב מהשלטון, ומנהיגי ברית המועצות החדשים גילו פתיחות כלפי טירנה. אולם במהרה התברר כי אין בכוונת ההנהגה הסובייטית החדשה לשנות את מדיניותה הבסיסית כך שתתאים לאלבניה, והיחסים לא השתפרו. במשך עשרות שנים המשיכה התעמולה של טירנה להתייחס לפקידים הסובייטים כאל "רוויזיוניסטים בוגדניים" ו"בוגדים בקומוניזם", וב-1964 אמר הוג'ה כי תנאי הפיוס של אלבניה הם התנצלות סובייטית בפני אלבניה ופיצויים בגין נזקים שנגרמו למדינה. אלבניה גם הסתכסכה עם מוסקבה על הצעות לפיהן אלבניה צריכה להתמקד בחקלאות לרעת הפיתוח התעשייתי. בשנת 1968, אלבניה הרגישה כי ברית המועצות הפכה ליברלית מדי מאז מותו של יוסיף סטלין. הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה שימשה נקודת מפנה, ותוך חודש אחד (ספטמבר 1968) נסוגה אלבניה רשמית מברית ורשה. ליאוניד ברז'נייב לא ניסה לאלץ את אלבניה להישאר בברית.
מהפכת התרבות והאידאולוגיה
באמצע שנות השישים, מנהיגי אלבניה נזהרו מאיום על כוחם על ידי ביורוקרטיה מתפתחת. משמעת המפלגה נשחקה. אנשים התלוננו על רשלנות, אינפלציה ומוצרים באיכות נמוכה. סופרים חרגו מהאורתודוקסיה של הריאליזם הסוציאליסטי, שדרש מאמנות וספרות לשמש כמכשירי שלטון ומדיניות מפלגתית. כתוצאה מכך, לאחר שמאו דזה דונג ביטל את המהפכה התרבותית בסין בשנת 1966, הוג'ה השיק מהפכה תרבותית ואידאולוגית משלו. המנהיג האלבני התרכז ברפורמה בצבא, בבירוקרטיה הממשלתית ובכלכלה וכן ביצירת תמיכה חדשה במערכת שלו. המשטר ביטל דרגות צבאיות, הכניס מחדש קומיסרים פוליטיים לצבא וויתר על מקצועיות בצבא. השלטונות גם קיצצו בשכרם של פקידים בדרג בינוני וגבוה, מנהלים ומומחים שהודחו מעבודותיהם, ושלחו אנשים כאלו לעמול במפעלים ובשדות. שישה משרדים, כולל משרד המשפטים, בוטלו. קולקטיביזציה של חוותאפילו התפשט להרים הנידחים. בנוסף, הממשלה תקפה סופרים ואמנים מתנגדים, שינתה את מערכת החינוך שלה, ובאופן כללי חיזקה את הבידוד של אלבניה מהתרבות האירופית במאמץ להרחיק השפעות זרות.
ב-1 בנובמבר 1977, טען אנוור הוג'ה בדו"ח שלו שהוגש לקונגרס השביעי של מפלגת העבודה של אלבניה על פעילות הוועד המרכזי של המפלגה כי חוקת 1976 היא התגלמות של הרצון החופשי של העם האלבני, מכיוון שדמוקרטיה אמיתית הייתה נחוצה על מנת שהסוציאליזם יתקיים בפועל. לדבריו, "ההמונים מקרב האנשים העובדים שידרו בחופשיות את עמדותיהם בנוגע לחוק היסוד החדש של מדינתנו של הדיקטטורה של הפרולטריון. כ-1,500,000 איש, כמעט כל האוכלוסייה הבוגרת במדינה, השתתפו בפגישות שהתקיימו וכ-300,000 איש תרמו לדיון ... הדיון הפופולרי הגדול, המתאפיין בחילוף דעות חופשי ופורה, בדיון ער ובונה, היה ביטוי ברור לדמוקרטיה הסוציאליסטית שלנו בפעולה ולריבונות האמיתית של העם. זה הוכיח בפועל שבאלבניה הסוציאליסטית האנשים הם המאסטרים, ששום דבר לא נעשה בניגוד לרצונם". העדויות הרבות של אלו שסבלו מרדיפה דתית בעידן זה, אולם מעוררות ספקות רציניים עד כמה פריחת הדעות התקיימה.
במהלך המהפכה התרבותית והאידאולוגית, קשרי קרבה מסורתיים באלבניה, שהתרכזו במשפחה הפטריארכלית, התנפצו על ידי דיכוי מנהיגי השבטים שלאחר המלחמה, קולקטיביזציה של חקלאות, תיעוש, הגירה מהכפר לאזורים עירוניים ודיכוי הדת. המשטר שלאחר המלחמה הביא לשינוי קיצוני במעמדן של נשים באלבניה. הנשים נחשבו לאזרחים מדרגה שנייה בחברה האלבנית המסורתית, הן עשו את רוב העבודה בבית והן גם עשו את רוב העבודה בשדות. לפני מלחמת העולם השנייה, כ-90% מנשות אלבניה היו אנאלפביתיות, ובאזורים רבים הן נחשבו כנחותות על פי חוקים ומנהגים שבטיים עתיקים. במהלך המהפכה התרבותית והאידאולוגית, המפלגה עודדה נשים לקחת עבודות מחוץ לבית במטרה לפצות על מחסור בעבודה ולהתגבר על השמרנות שלהן. הוג'ה עצמו הכריז כי יש "לזרוק לאש" כל מי שרמס את צו המפלגה בנושא זכויות נשים.
הפיצול הסיני-אלבני
היחסים האלבנים-סינים קפאו עד 1970, וכאשר סין החלה להיחלץ מהבידוד ומהמהפכה התרבותית בתחילת שנות השבעים, מאו ושאר המנהיגים הסינים העריכו מחדש את מחויבותם לאלבניה. בתגובה החלה אלבניה להרחיב את הקשר עם העולם החיצון. אלבניה פתחה במשא ומתן סחר עם צרפת, איטליה, והמדינות העצמאיות שקמו לאחרונה באסיה ואפריקה, ובשנת 1971 נרמלה את היחסים עם יוגוסלביה ויוון. מנהיגי אלבניה התנגדו למגעי סין עם ארצות הברית בתחילת שנות השבעים, והעיתונות והרדיו התעלמו מנסיעתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון לבייג'ינג בשנת 1972. אלבניה פעלה באופן פעיל לצמצום התלות שלה בסין על ידי גיוון הסחר ושיפור היחסים הדיפלומטיים והתרבותיים, במיוחד עם מערב אירופה. אבל אלבניה התנערה מהוועידה לביטחון ושיתוף פעולה באירופה והייתה המדינה האירופית היחידה שסירבה לקחת חלק בוועידת הלסינקי ביולי 1975. זמן קצר לאחר מותו של מאו בשנת 1976, הוקהה מתח ביקורת על ההנהגה החדשה, כמו גם על המדיניות הפרגמטית של בייג'ינג כלפי ארצות הברית ומערב אירופה. סין השיבה והזמינה את טיטו לבקר בבייג'ינג בשנת 1977 וסיימה את תוכניות הסיוע לאלבניה בשנת 1978.
הפיצול האלבני-סיני הותיר את אלבניה ללא סיוע זר. אלבניה התעלמה מהקריאות לנרמל את היחסים בין ארצות הברית וברית המועצות. במקום זאת הרחיבה אלבניה את קשריה הדיפלומטיים עם מערב אירופה והמדינות המתפתחות והיא גם החלה להדגיש את עקרון ההסתמכות העצמית כאבן המפתח לאסטרטגיה של המדינה לפיתוח כלכלי. אולם לאלבניה לא היו משאבים רבים משלה, ופתיחותו הזהירה של הוג'ה לעולם החיצון לא הספיקה לחיזוק כלכלת אלבניה, ותנועות המתעוררות לשינוי התעוררו בתוך אלבניה. ללא סיוע סיני או סובייטי, המדינה החלה לחוות מחסור נרחב בכל דבר, החל מחלקי מכונות ועד חיטה ומזון מן החי. התשתיות ורמת החיים החלו לקרוס. על פי הבנק העולמי, אלבניה הרוויחה תוצר לאומי ברוטו לנפש בסביבות 750 דולר לאורך רוב שנות השמונים. כאשר מצבו הבריאותי של הוג'ה הידרדר, התעוררו קריאות מושתקות להרגעה של השליטה במפלגה ופתיחות רבה יותר. בתגובה, הוג'ה השיק סדרה חדשה של טיהורים שהדיחה את שר ההגנה ופקידי צבא רבים. שנה לאחר מכן טיהר הוג'ה שרים שהיו אחראים לכלכלת המדינה והחליף אותם באנשים צעירים יותר.
ככל שהוג'ה החל לחוות בעיות בריאות נוספות, הוא נסוג בהדרגה מענייני המדינה ולקח חופשות ארוכות ותכופות יותר. בינתיים, הוא החל לתכנן ירושה מסודרת. הוא פעל למיסוד מדיניותו, בתקווה להכשיל כל ניסיון שיורשיו עשויים לצאת מהדרך הסטליניסטית שהנהיג באלבניה. בדצמבר 1976 אימצה אלבניה את החוקה הסטליניסטית השנייה שלה בעידן שלאחר המלחמה. המסמך הבטיח באלבניה את חופש הדיבור, העיתונות וחופש ההתאגדות, אך הכפיפו את הזכויות הללו לחובות הפרט כלפי החברה כולה. החוקה המשיכה להדגיש גאווה ואחדות לאומית, רעיון האוטרקיה מעוגן בחוק וממשלתו נאסרה לבקש סיוע כספי או זיכויים או להקים חברות משותפות עם שותפים ממדינות קומוניסטיות קפיוניסטיות או רוויזיוניסטיות. מבוא החוקה גם התגאה בכך שביסודות האמונה הדתית בוטלו באלבניה.
בשנת 1980, הוג'ה טיפח את אמיז עלייה לרשת אותו כמנהיג הקומוניסטי של אלבניה, כשהוא מרחיק מההנהגה את חברו לנשק מהמט שאהו. הו'גה ניסה לראשונה לשכנע את שאהו להתרחק מרצון הצידה, אך כאשר מהלך זה נכשל, הוג'ה דאג שכל חברי הפוליטבירו ינזפו בו על כך שאפשר לבנו להתארס לבת של משפחה בורגנית לשעבר. שאהו התאבד לכאורה ב-17 בדצמבר 1981. חלק חושדים שהוג'ה הרג אותו. הוג'ה עצר את אשתו ושלושת בניו ואחד מהם התאבד בכלא. בנובמבר 1982 הודיע הוג'ה כי שאהו עבד במקביל כמרגל זר עבור סוכנויות הביון האמריקאיות, הבריטיות, הסובייטיות והיוגוסלביות בתכנון רצח הוג'ה עצמו. "הוא נקבר כמו כלב", כתב הוג'ה במהדורה האלבנית של ספרו "הטיטויים".
בשנת 1983 ויתר הוג'ה על רבים מתפקידיו בשל בריאות לקויה, אליה נטל אחריות על הממשל של אלבניה. אליה סייר ברחבי אלבניה בהרחבה, עמד לצד הוג'ה באירועים מרכזיים והחל בכינון מדיניות חדשה במדינה. הוג'ה נפטר ב-11 באפריל 1985. אליה ירש את הוג'ה בתפקיד הנשיאות והפך למזכיר הכללי של ה-APL כעבור יומיים. בבוא העת הוא הפך לדמות דומיננטית בתקשורת האלבנית, וסיסמאותיו צוירו באותיות ארגמן על שלטי חוצות ברחבי הארץ.
נפילת הקומוניזם באלבניה
לאחר מותו של הוג'ה, רמיז אלייה שמר על שליטה איתנה במדינה ובמנגנוני הביטחון שלה, אך מצבה הכלכלי הנואש של אלבניה דרש מאליה לבצע כמה רפורמות. בהמשך למדיניות שנקבעה על ידי הוג'ה, אליה ביסס מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה המערבית בתמורה לסיוע לפיתוח וגם חיזרה אחרי איטליה וצרפת. הרפורמות ההדרגתיות והקטנות מאוד הלכו והתעצמו כאשר מיכאיל גורבצ'וב הציג את מדיניותו החדשה של הגלסנוסט ופרסטרויקה בברית המועצות, שהגיעה לשיאה בנפילת חומת ברלין בנובמבר 1989 והתמוטטות ממשלות קומוניסטיות ברחבי מרכז ומזרח אירופה.
לאחר שניקולאה צ'אושסקו (מנהיג רומניה הקומוניסטית) הוצא להורג במהפכה בדצמבר 1989, אליה זירז את הרפורמות שלו, ככל הנראה הוא היה מודאג מאלימות וגורלו שלו אם לא יבוצעו שינויים קיצוניים. הוא חתם על הסכם הלסינקי (שנחתם על ידי מדינות אחרות בשנת 1975) אשר כיבד כמה זכויות אדם. ב-11 בדצמבר 1990, בלחץ עצום של סטודנטים ועובדים, הודיע אליה כי מפלגת העבודה נטשה את זכותה לשלוט במדינה, היתר להקים מפלגות אחרות, ובחירות חופשיות יתקיימו באביב 1991.
מפלגתה של אליה זכתה בבחירות ב-31 במרץ 1991 - הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו מזה עשרות שנים. עם זאת, היה ברור שהשינוי לא ייעצר. עמדת הקומוניסטים אושרה בסיבוב הבחירות הראשון על פי חוק ביניים משנת 1991, אך כעבור חודשיים היא נפלה במהלך שביתה כללית. ועדה של "ישועה לאומית" השתלטה אך גם היא קרסה תוך שישה חודשים. ב-22 במרץ 1992, המפלגה הדמוקרטית ניצחה את הקומוניסטים בבחירות לאומיות. השינוי מדיקטטורה לדמוקרטיה בא עם אתגרים רבים. המפלגה הדמוקרטית נאלצה ליישם את הרפורמות שהבטיחה, אך הן היו איטיות מדי או שלא פתרו את בעיות המדינה, ולכן אנשים התאכזבו כאשר תקוותם לשגשוג מהיר לא התממשו.
בבחירות הכלליות ביוני 1996 המפלגה הדמוקרטית ניסתה לזכות ברוב מוחלט על ידי מניפולציה של התוצאות. ממשלה זו קרסה בשנת 1997 בעקבות קריסות נוספות של תוכניות פירמידה ושחיתות נרחבת, שגרמו לכאוס ולמרד ברחבי המדינה. הממשלה ניסתה לדכא את המרד בכוח צבאי אך הניסיון נכשל, בשל שחיתות ארוכת טווח של הכוחות המזוינים, ואילץ מדינות אחרות להתערב. בהתאם לחוק היסוד הזמני משנת 1991, אלבניה אישרה חוקה בשנת 1998, הקמת מערכת שלטון דמוקרטית המבוססת על שלטון החוק והבטיחה את ההגנה על זכויות האדם הבסיסיות.
בריסטול בריטניה
בריסטול בריטניה (באנגלית: Bristol Type 175 Britannia) היה מטוס נוסעים בריטי לטווח בינוני עד ארוך אשר תוכנן על ידי יצרן המטוסים בריסטול בשנת 1952, כדי שיוכל להגיע לכל קצוות האימפריה הבריטית. בזמן טיסות-המבחן של המטוס התברר כי בכונסי-האוויר של מנועי הטורבו-פרופ בהם צויד, עלולה להיווצר התקרחות, ושנים מאבות-הטיפוס של דגם זה אבדו כתוצאה מתקלה זו, לפני שאותרה ונמצא לה פתרון. בריסטול בריטניה תוכנן לעמוד בדרישות של נתיבי טרנס-אטלנטיקה בריטית אל מעבר לים (BOAC) הבריטית, והוביל עד 90 נוסעים הלוך ושוב לארצות הברית. אב הטיפוס (G-ALBO) הוטס לראשונה ב-16 באוגוסט 1952.
השלמת פיתוחו של המטוס הגיעה בד בבד עם תחילת "עידן הסילון" במטוסי הנוסעים בעולם. כתוצאה מכך נפגעה הדרישה למטוסי בריסטול בריטניה ורק 85 מטוסים מדגם זה יוצרו, בטרם הופסק הייצור בשנת 1960. למרות זאת, דגם הבריטניה מהווה ציון דרך במטוסי נוסעים המצוידים במנועי טורבו-פרופ, והוא היה אהוד מאוד על נוסעיו. המטוס זכה לכינוי "הענק הלוחש" בזכות היותו שקט יחסית לסביבה (על אף שתא הנוסעים היה פחות שקט).
המטוס תוכנן להמריא במשקל מרבי של 185,000 ליברות (כ-84 טונות).
חברת קנדאייר רכשה את הרישיון לייצור מטוסי הבריטניה מן היצרן הבריטי וייצרה 72 מטוסים נוספים מדגם זה.
אל על רכשה ב-1956 שלושה מטוסי בריטניה שסופקו לה החל מסוף 1957. הראשון שבמטוסים אלו הוצג בסלון האווירי בפארנבורו בספטמבר 1957. המטוס צויד ב-72 מושבים במחלקת התיירים ו-18 מושבים במחלקה הראשונה והוצג בשדה התעופה לוד בספטמבר 1957. בדצמבר 1957 השיגה אל על שיא עולמי בטיסה רצופה ללא חנייה, מניו יורק ללוד, במטוס בריסטול בריטניה. אל על הייתה חברת התעופה השנייה בעולם שהטיסה את מטוסי בריטניה, לאחר BOAC.
הענן המולקולרי אוריון
הענן המולקולרי אוריון (Orion molecular cloud) הוא ענן מולקולרי גדול ממדים שמכיל גרמי שמים בולטים רבים. הענן נמצא על אותה זרוע גלאקטית בה נמצאים אנו - זרוע אוריון, והוא הענן המולקולרי הגדול הקרוב אלינו ביותר.
בענן שוכנים גרמי שמים מפורסמים רבים: ערפילית אוריון, ערפילית הלהבה, ערפילית ראש הסוס, ערפילית המכשפה ועוד. גרמי שמים אלה התגלו וצולמו לפני שנודע קיום ענן אחד שמכיל את כולם. תצלומים שבוצעו מהחלל חשפו את גודלו ומורכבותו של הענן.
מאפיינים
מרחקו של הענן מאיתנו הוא בין 1,000 ל-1,400 שנות אור, וגודלו לפחות 300 שנות אור. כתוצאה, הענן נפרש על חלק נכבד מכיפת השמיים, שקוטרה כ-4° - פי 8 מהירח המלא. ב-1971 מחקר של קוי פליטה קלושים חשף שלמעשה הענן מחובר לשני עננים שנחשבו נפרדים לפני כן - מה שמביא את גודלו המלא לאלפי שנות אור. עם זאת, רוב ההתייחסויות לענן מתמקדות בחלקו הקורן סביב קבוצת אוריון. מסתן של מולקולות המימן בענן מוערכת ב 10,000 מסות שמש
ארד אל-יהוד
אָרְד אַל-יָהוּד (בערבית: ارض اليهود; תעתיק מדויק: ארץ' אליהוד; מילולית: אדמת היהודים) הייתה השכונה היהודית הראשונה שבנו יהודי חיפה מחוץ לחומות העיר שבנה דאהר אל-עומר שנקראה "העיר החדשה". היום ארד אל יהוד היא חלק מתת הרובע של "העיר התחתית מזרח", הכולל גם את ואדי סאליב מצפון-מזרח ואת בר-יהודה מדרום מערב. השכונה שוכנת בתחום הרחובות: יהודה הלוי (שהיה במחצית הראשונה של המאה ה-20 רחובה הראשי של השכונה), אבן גבירול, ביל"ו והירמוך. שמה הרשמי של השכונה היה "הדר הכרמל", השם ארד אל-יהוד הוא הכינוי שניתן לשכונה על ידי ערביי חיפה, שם זה הפך לשמה.
היסטוריה
בשנת 1891 רכשה חברת "הדר הכרמל" שטח אדמה ממוחמד טאהא, ערבי מוסלמי שהיה אחד מעשירי חיפה. השטח שנרכש כלל 60 דונם שהשתרעו מוואדי רושמיה לכיוון מערב. אגודת הדר הכרמל נוסדה על ידי יהודים שמוצאם היה מסוריה ומלבנון ומיעוטם ילידי מרוקו, שהתגוררו בתוך החומות של "העיר החדשה" בבתים שהיו בבעלות ערבית. האגודה הוקמה כחלק ממגמה כללית של יהודי ארץ ישראל ליציאה מבין החומות שהתפתחה באותה תקופה גם בירושלים וביפו, כדוגמת שכונת נווה צדק. כל מתיישב רכש חלקת אדמה של דונם, עליה הוא בנה מבנה.
בעת בניית השכונה לא היה רצף התיישבותי בינה לבין השער המזרחי של חיפה, למעט מבנים מועטים באזור ואדי סאליב שנבנו על ידי ערבים. האזור ממזרח לשער נקרא "ארד אל-בלן". השכונה כללה שני רחובות אורכיים כשביניהם עוברים רחובות קצרים המחברים אותם. הבתים היו חד קומתיים מוקפים גינות בהם שתלו המתיישבים עצי פרי וירקות. השכונה כללה גם מבנה בית כנסת ותלמוד תורה (בתחילה לילדי עדות המזרח, ולאחר מכן גם תלמוד תורה אשכנזי) ומבנה בית מרחץ שנבנה על גדת ואדי רושמיה. בנוסף נרכשה חלקת אדמה שתשמש לבית עלמין. במשך השנים נבנו ברחוב יהודה הלוי, בסמוך לשפך ואדי רושמיה, מספר בתי כנסת נוספים, בהם בית הכנסת של הכורדים, בית הכנסת של החלבים שנקרא "הרשב"י" - בבית כנסת זה התפללו בני המשפחות הספרדיות הוותיקות, בית הכנסת של יהודי איסטנבול ובית הכנסת של יהודי סלוניקי. מול בית הכנסת של החאלבים שכן תלמוד תורה שנקרא "הכותב" ובו למדו ילדים בגילאים 6-4, ולידו שכנה "ישיבת משה חיון", שנקראה על שם יהודי עשיר תושב השכונה שעלה ממרוקו.
בגלל בידודה סבלה השכונה כבר בימיה הראשונים מתקיפות של גנבים ושודדים שפגעו במתיישבים בבתיהם, לעיתים עם נשק חם. בעקבות התקיפות פנו המתיישבים אל הברונית הירש בבקשת לקבל עזרה שתאפשר להם לשכור שומרים.
בשנת 1910 הייתה השכונה עדיין מבודדת ומנותקת משאר השכונות של חיפה. בינה ובין שכונת ואדי סאליב במערבה היה שטח גדול בלתי בנוי. במפת בֶּדֶקֶר משנת 1918 השכונה מופיעה כ-"New Jewish Colony".
בשנת 1907 הוקמה שכונת הרצליה במעלה ההר אשר הייתה השכונה היהודית הראשונה באזור זה. שכונת ארד אל-יהוד נותרה שכונה יהודית מבודדת באזור שהתמלא בבנייה שאוכלסה על ידי ערבים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התגברה הבנייה באזור ארד אל בלן עד כדי מילוי השטח הפנוי בין העיר ובין ארד אל-יהוד על ידי אוכלוסייה ערבית.
המגמה של בנייה יהודית במעלה ההר באזור הדר, הביאה לניוונה של השכונה. נעשו ניסיונות של התארגנות פנימית לצורך שיפור מצבה, תוך קריאה לעזרה וסיוע מיהודים תושבי שכונות אחרות בנושאי טיפול בביוב, סלילת כבישים, מים, מוסדות חינוך ודת, וסיוע בקבלת אשראי.
קול קורא שפורסם כנראה בשנות העשרים מבקש את עזרת היהודים ואומר:
בשנת 1925 החלה להיבנות שכונה חדשה במורדות ההר שמעל השכונה בצדה הדרום-מזרחי. שכונה זו, "נחלת יהודה", נבנתה עצמאית בידי רוכשי המגרשים והייתה בעלת צביון יהודי מובהק. תושבי ארד אל-יהוד רכשו מגרשים ברחובות התחתונים של השכונה: מרחביה, יודפת והשומר, ועברו לגור בה. שכונה זו יצרה רצף של שטח בנוי בין ארד אל-יהוד לשכונות יהודיות נוספות.
בתקופת המאורעות
בתקופת מאורעות 1929 ו-1939-1936 סבלו תושבי השכונה מהטרדות והתקפות של התושבים הערבים באזור. דוגמה לכך היו התקפות שאירעו בשבוע האחרון של חודש אוגוסט 1929 על משפחות שגרו בשכונה ועל עוברים ושבים בארד אל-יהוד וברחוב נצרת הסמוך (כיום דרך בר יהודה), כששוטרים ערבים שהיו עדים להתקפות לא מנעו אותן. להתקפות אלו קדמו התקפות על שכונות יהודיות אחרות. בהתקפות אלו נפצעו שני שוטרים יהודים. מחשש לחיי התושבים היהודים בשכונה שגרו בין הערבים, הם פונו לשכונת הדר. גם תושביה היהודים של חארת אל-יהוד (השכונה היהודית שבין החומות) עזבו את שכונתם ועברו להדר. בנוסף, הועלתה גם דרישה להקים בשכונה תחנת משטרה שתאויש על ידי שוטרים יהודים ואנגלים בלבד. כבר בשנת 1932, כתוצאה מבנייה והרחבה של שכונת הדר הכרמל, נוצר רצף של בנייה בינה ובין ארד אל-יהוד.
מאורעות 1939-1936 החלו בחיפה ב-22 באפריל 1936 ברציחתה של אסתר שטרית תושבת ארד אל-יהוד. מוקד המאורעות היה ברחוב נצרת הסמוך לשכונה, והן פגעו בכל השכונות המעורבות. תחילת המאורעות הביאה לבריחת תושבי שכונות אלה להדר הכרמל, שקלטה כ-3,000 פליטים. פליטים אלה השתכנו במבני ציבור, מחנות אוהלים, בתים בבנייה ועוד. נוצרה מגמה של הפרדת האוכלוסייה היהודית והערבית, מגמה זו השפיעה בעיקר על השכונות המעורבות ובהן ארד אל-יהוד, שחלק מתושביה היהודים עזבו אותה.
נעשו ניסיונות שונים על ידי הקהילה היהודית לשפר את מצבה של האוכלוסייה היהודית בשכונה. בחורף 1937 הוקם בשכונה מועדון שהוגדר כמועדון לילדות מעדות המזרח שתפקידו היה לסייע לילדות לאחר שעות הלימודים או לילדות שנעדרו מבית הספר. המועדון הוקם במימון מועצת פועלי חיפה ומועצת הפועלות. בשנת 1939 נפתח בגבול השכונה ברחוב ברזילי בית ספר של הנוער העובד שתפקידו היה לסייע לנערים ולנערות עובדים מהשכונה והסביבה בלימוד יסודות הקריאה והכתיבה.
בשנת 1938, בתקופת מאורעות 1939-1936, נעזבה השכונה על ידי חלק מתושביה היהודים כתוצאה מהצתות, שוד ותקיפות. כדי להגן על המקום נמסרה השכונה לאחריות תחנת משטרת הדר הכרמל שתפקידה היה לשמור על הרכוש שנותר בה. כדי לחזק את השכונה הוקמה תחנת משטרה על גבול השכונה ברחוב השומר, והוחלט להעביר אל השכונה את בתי המלאכה היהודיים מרחוב נצרת. למרות פעולות אלה נכנסו תושבים ערבים לבתי היהודים שנעזבו, ובכך הקשו עליהם לחזור בשנת 1939 לבתיהם.
לאחר המאורעות
בשנת 1939 הכריזה העירייה על מספר שכונות בעיר כ"אזורי שיקום". בין השכונות שנכללו בתוכנית היו ארד אל-יהוד ושכונות נוספות כמו העיר התחתית, ואדי סאליב, ואדי ניסנאס, חיפה אל עתיקה ועוד. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל בגלל הקפאת הבנייה עליה הכריזה ממשלת המנדט בשל מחסור חמור בחומרי גלם בתקופת מלחמת העולם השנייה. בסוף שנת 1939, במסגרת הפעילות להחזרת יהודים לשכונה, עברו כמאה סטודנטים מהטכניון להתגורר בה, ובכך סייעו לשקם את השכונה.
בשנת 1940, במסגרת תוכנית העירייה לשמור על הדר הכרמל כאזור מגורים, התכוונה העירייה להעביר את בתי המלאכה מהדר לשכונה. אבל בלחץ המוסדות היהודיים הותר להשאיר את בתי המלאכה ברחובות סירקין והחלוץ, וגם תוכנית זאת לא התבצעה.
במשך השנים, ובהשפעת ההתקפות על השכונה, נטשו אותה בהדרגה תושבי השכונה היהודיים שעברו לגור במעלה ההר באזור רחוב השומר ובשכונת "יחיאלה", והבתים נמכרו לערבים. במלחמת העצמאות ירו משכונה זו אל השכונות היהודיות במעלה ההר.
לאחר קום המדינה נחשבה השכונה "שכונת עוני" ונכללה בתוכנית הפיתוח של עיריית חיפה. השכונה הלכה והידרדרה, ובמשך השנים נהרס חלק ניכר מבתיה הישנים. בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנתה "דרך אבן גבירול" העוברת ברחוב אבן גבירול ומקשרת את הכניסה המזרחית לחיפה להדר הכרמל ולאזור מתחם העירייה. פרויקט זה נפתח בהדרגה החל משנת 2005. תחילתה של הדרך בוואדי רושמיה, היא עוברת מתחת לגשר רושמיה, וממשיכה ברחוב אבן גבירול דרך רחוב הרב מרכוס עד הדר. עלות הפרויקט כ-150 מיליון ש"ח. נכון לתחילת שנת 2011, בתי רחוב יהודה הלוי בצדם הדרום-מערבי הרוסים ברובם, ובצדם הצפון-מזרחי חלקם במצב תחזוקה גרוע וחלקם נטושים.
ואנג בי
ואנג בי (בסינית: 王弼; 226-249) או בשמו הספרותי פוּ-סֶה, היה פילוסוף סיני שהשתייך לזרם הניאוטאואיזם בפילוסופיה הסינית. וונג בי הוא אחד הפילוסופים הסינים החשובים והמוכרים בסין ובמערב משום שבסין החידושים הפילוסופים בפירושים שלו ל"ספר הדרך והסגולה" ו"האי צ'ינג" התאימו הן לקונפוציאנים והן לטאואיסטים ואפילו לבודהיסטים שבאו אחריו, ובמערב משום שהגרסה שבה הוא השתמש של ספר הדרך והסגולה היא הגרסה המפורשת הכי נפוצה. הוא מת בגיל 24 בלבד ממגפה.
יחסי לטביה–ספרד
יחסי לטביה-ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין לטביה לספרד. מערכות יחסים מבוססות על חברותן באיחוד האירופי ובנאט"ו.
יחסים דיפלומטיים
היחסים ההיסטוריים בין ספרד ולטביה החלו בתקופת העצמאות הראשונה של לטביה בין מלחמות העולם וכוננו מחדש באוקטובר 1991.
מאז כניסתה של לטביה לאיחוד האירופי ונאט"ו, היחסים עם ספרד חוו התפתחויות חיוביות, כולל פתיחת שגרירות ספרד בריגה בשנת 2004, ושגרירות לטביה במדריד.
שיתוף פעולה
לטביה אינה מקבלת סיוע לפיתוח רשמי מספרד, אך שיתוף הפעולה בתחום התרבות והחינוך הולך וגדל. כמה אוניברסיטאות ספרדיות חתמו על הסכמים עם עמיתותיהן בלטביה, ומספר הסטודנטים הלטבים בתוכנית ארסמוס בספרד ממשיך לגדול. ה-AECID, סוכנות הסיוע הספרדית, מממנת שתי מלגות בכל אוניברסיטה בריגה.
אמנים ספרדים נוסעים לריגה כדי להשתתף בפסטיבלי מחול או מוזיקה גדולים, כחלק מתוכנית התרבות של לטביה.
האקדמיה התרבותית הלטבית מלמדת תואר של התמחות בשפה ותרבות ספרדית. אוניברסיטת לטביה מלמדת תואר שני בלימודי רומנסקה, שתיהן בתמיכת תוכנית המרצים של ה-AECID.
יד דוד בן-גוריון
יד דוד בן-גוריון היא עמותה ישראלית אשר הוקמה ביוזמתו של דוד בן-גוריון לשם פיתוח הנגב. כיום, העמותה פועלת גם להנצחת זכרו ומורשתו של בן-גוריון, הקמת מפעלים לזכרו, לרבות מוסדות תרבות וחינוך, מכוני מחקר, מוזיאונים וספריות.
יו"ר העמותה כיום הוא רא"ל (במיל') גדי איזנקוט ולפניו כיהן בתפקיד בני גנץ.
בעבר יושבי הראש של העמותה היו אשר (ארתור) בן-נתן וחיים ישראלי, בנוסף שמעון פרס ויצחק נבון כיהנו כנשיאי מוסדות בן-גוריון.
היסטוריה
בן-גוריון שאף להקים בנגב מרכז חינוכי גדול וסחף את מקורביו להגשמת חזונו. על מנת לממש חזון זה הקים בשנת 1963, בעת מגוריו בקיבוץ שדה בוקר, את "קרן הנגב". מטרותיה של הקרן היו לקדם את המדע, החברה, החינוך והחקלאות בנגב באמצעות הקמתה של קריית חינוך גדולה בשדה בוקר. עם פטירתו של בן-גוריון בשנת 1973 הוסב שמה של הקרן ל"יד דוד בן-גוריון" לזכרו ולהנצחתו.
בשנת 1974 חוקקה כנסת ישראל את "חוק דוד בן-גוריון" המגדיר את המוסדות להנצחת זכרו של בן-גוריון. תיקון לחוק משנת 2010 מגדיר את מעמדה של יד בן-גוריון בחוק זה.
פעילויות העמותה
פרס בן-גוריון: מדי שנה החל משנת 1987, מקיימת העמותה טקס חלוקת פרס על שם דוד בן-גוריון לחוקרים, סופרים, מחברים, אנשי רוח, אנשי מעשה, שבפועלם ומעשיהם מנציחים את חזונו של דוד בן-גוריון ומקיימים מורשתו.
הענקת מלגות על שם דוד בן-גוריון: מדי שנה מוענקות מלגות לתלמידי בית הספר לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר המגיעים ממשפחות מועטות יכולת ברחבי הארץ וכן לחוקרים מצטיינים במכון למורשת בן-גוריון, ולעובדים מצטיינים בבית בן-גוריון.
הקמת מרכז בן-גוריון: הקמת מרכז זה אשר ייעודו הוא עיצוב והשפעה על השיח בחברה הישראלית הוא בלב הפעילות של העמותה.
המכון למורשת בן-גוריון
המכון למורשת בן-גוריון הוא מכון העוסק בחינוך והוראה לאור דמותו של ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון ומורשתו. המכון הוקם מכוח חוק דוד בן-גוריון, לזכרו ופועלו והנחלת מורשתו. בשנות פעילותו הרבות כמרכז ארצי לחינוך והדרכה, עוסק המכון בנושאים הקשורים לבן-גוריון ומורשתו כגון החברה הישראלית, ציונות, מנהיגות ונגב, הכול תוך בחינה ערכית של העבר וההווה. כמו כן, עוסק המכון בדמותו של בן-גוריון, בהכרעות ערכיות בחייו, בחזונו ובמעשיו לאורך השנים לנוכח הרלוונטיות של דמותו לחברה הישראלית היום. הפעילויות החינוכיות במסגרות השונות מבוססות על דרכי הוראה, הדרכה והנחיה מגוונות ומעוררות חשיבה ורגש תוך העמקה בסוגיות משמעותיות בתולדות עם ישראל, המדינה והחברה הישראלית. המכון פועל בכל רחבי הארץ ומגיע לקהלים מגוונים –תלמידי בית ספר, חיילים בצבא, מורים, סטודנטים ודוקטורנטים, וקהל רחב. קהלים דוברי שפות זרות, כגון מבקרי חו"ל ועולים חדשים, מודרכים בשפתם. בנוסף, נכתבות במכון ערכות לימוד וספרי לימוד לשימוש מורים, מנחים ומדריכים במערכת החינוך הפורמלית ומחוצה לה. בסיסו של המכון במדרשת בן-גוריון שבנגב ושלוחה נוספת פועלת בחיפה. כמו כן פועלים במסגרת המכון צריף בן-גוריון שבקיבוץ שדה בוקר, שהוא מתחם מוזיאלי חינוכי, וכן חיזיון אור-קולי.
בית בן-גוריון, תל אביב
בית בן-גוריון בתל אביב הוא ביתם של פולה ודוד בן-גוריון שאותו הוריש בצוואתו למדינה. הבית נבנה בשנים 1925–1930 ושימש כמעונם הקבוע של פולה ודוד בן-גוריון עד התיישבותם בצריף בשדה בוקר. לאחר מכן שימש כביתם, לסירוגין, עם הצריף. בבית בן-גוריון נמצאת ספרייתו הפרטית של דוד בן-גוריון, המכילה כ-20,000 כרכים בתחומי ידע שונים. על-פי צוואתו, פתוח הבית על ספרייתו לעיון הציבור. הביקור בבית בן-גוריון, מקום בו נעשתה היסטוריה, מאפשר נגיעה אמיתית, מוחשית ואישית באירועים מכוננים בתולדות מדינת ישראל, כמו גם מפגש בלתי אמצעי עם דמותו ועם אורח חייו הצנוע של דוד בן-גוריון, מאיר פרקים בחזונו ובמורשתו שעיצבו את דמותה של המדינה ורלוונטיים לחיינו גם כיום.
מרכז בן-גוריון, תל אביב מתוך הצורך להעמיק העיסוק בחזונו ומורשתו של דוד בן-גוריון הוחלט על הקמת מרכז בן-גוריון במתחם הבית שיעסוק בלימוד, עיון והשראה ברוח מורשתו של בן-גוריון. ייעודו של המרכז הוא בעיצוב והשפעה על השיח בחברה הישראלית כחברה ציונית, שוויונית ודמוקרטית בעלת תחושת חזון וייעוד הניזונה מערכיו, חזונו ומורשתו של דוד בן-גוריון. המרכז, בתכניו, ישקף ערכים פנימיים ומרכזיים ברוח מורשת בן-גוריון כגון: חזון והגשמה, עשייה, שוויון, תרומה לחברה, סקרנות, חיפוש ותהייה, אחריות, תקווה ודוגמה אישית. כל האמור יעצים את חוויית הביקור בבית בן-גוריון ויזמן שיח ודיאלוג יספקו עניין, ידע, השראה, רלוונטיות, חדשנות ומחויבות.
מדרשת שדה בוקר בנגב