cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זלוטשוב
היסטוריה
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכבשה העיר בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 וסופחה לברית המועצות. כמה מאות פליטים יהודים הגיעו לעיר ממערב פולין, שנכבשה בידי הנאצים. ביוני 1940 הגלו השלטונות הסובייטים חלק מן הפליטים לפנים ברית המועצות.
בעקבות מבצע ברברוסה, בו פלשו הנאצים לברית המועצות, נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ב-2 ביולי 1941. יומיים לאחר מכן פתחו לאומנים אוקראינים בפוגרום נגד היהודים. במהלך שלושה ימים רצחו הפורעים כ-3,000 יהודים. באמצע יולי 1941 הוקם בעיר בהוראת הגרמנים יודנראט בראשות זיגמונט מייבלום, שהיה מראשי הקהילה ושימש בתפקיד סגן ראש העיר. בתחילת אוגוסט צורפה גליציה כמחוז נוסף בגנרלגוברנמן והעיר הפכה לבירת נפת זלוטשוב. בסתיו אותה שנה החלו הגרמנים בחטיפת כמה מאות יהודים למחנות עבודה שהוקמו בסביבה. באביב 1942 ניסה היודנראט למצוא מקומות עבודה ליהודים במקומות שונים כדי למנוע את המשך החטיפות. באמצע אוגוסט דרשו השלטונות מן היודנראט רשימה של 3,000 יהודים לשילוח ל"מזרח". הרשימה לא הוכנה בגלל התנגדות רוב חברי היודנראט. ב-28 באוגוסט 1942 החלו הגרמנים באקציה שארכה יומיים ובמהלכה נשלחו כ-2,700 יהודים ברכבות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב-2 בנובמבר 1942 נערכה האקציה השנייה, כאשר בלילה לפני כן הובאו לעיר יהודים מיישובים סמוכים. באקציה זו נשלחו ברכבות כ-2,500 יהודים שוב לבלז'ץ.
לאחר כיבוש העיר בידי הצבא האדום ביולי 1944 סופחה העיר ב-1945 כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לברית המועצות.
משנת 1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
ג'ורג' אגניו ריד
ג'ורג' אגניו ריד (באנגלית: George Agnew Reid: 25 ביולי 1860 – 23 באוגוסט 1947) היה אמן קנדי, צייר, מחנך ומנהל. הוא ידוע בעיקר כצייר ז'אנר, אך עבודתו הקיפה גם ציורי קיר, ונושאי ז'אנר, היסטוריה, דיוקן ונוף.
ביוגרפיה
ג'ורג' ריד נולד בחווה של משפחתו בווינגהאם, אונטריו. לאחר שלמד זמן קצר אצל אדריכל, עבר הכשרה בבית הספר לאמנות באונטריו, טורונטו בשנת 1879, שם למד אצל רוברט האריס. לאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בין השנים 1882–1885, שם היה בן טיפוחיו של תומאס אייקינס.
הוא פגש את אשתו הראשונה האמנית מרי היסטר ריד באקדמיה של פנסילבניה, התחתן איתה בשנת 1885 ונשאר איתה עד מותה בשנת 1921. הוא למד גם באקדמיה ז'וליאן, אצל ז'אן ג'וזף בנימין-קונסטנט ובאקדמיה קולארוסי בפריז ובפראדו במדריד (1888–1889). הוא ואשתו ערכו מאוחר יותר גם מספר טיולי לימוד באירופה, במהלכם הם ביקרו בצרפת, איטליה, ספרד ופורטוגל.
בטורונטו השתמש ריד בנושאים מזיכרונות ימיו הראשונים בחווה ובחייו בקנדה בציור "פירות אסורים" (1889). הוא רכש את תהילתו בתמונות נרטיביות בהן החל את הכשרתו בפריז. לאחר מסע בשנת 1896 לספרד וצרפת, הוא צייר או השתמש בפסטל ליצירת סצנות בעלות אופי קנדי או של דמות בטבע, תוך שהוא משתמש בצורה שונה בעקרונות האימפרסיוניזם, לאחר שלמד אותו בפריז.
ריד התחיל להתעניין בציורי קיר בפריז, יצר את ציור הקיר הראשון שלו בשנת 1892. בשנת 1897, עם פרידריך צ'לנר, וויליאם קרוישנק ואדמונד וילי גריר, הוא ייסד את אגודת ציירי הקיר בטורונטו. בשנת 1903, בעזרת אמנים אחרים, הוא ייסד את האגודה לאומנויות ואומנות בקנדה. היא הפכה לאגודה הקנדית לאמנות שימושית בשנת 1905, ובשילוב עם תנועת "עיר יפה" לעידוד ציורי קיר במוסדות אזרחיים ומסחריים. ריד יצר ציורי קיר והזמנות פרטיות וציבוריות, במיוחד עבור בניין העירייה של טורונטו (1897–1899), הבניינים העירוניים של טורונטו (1899 לערך), ומוזיאון רויאל אונטריו (1935–1938).
הוא הוזמן על ידי מחלקת רשומות המלחמה הקנדיות ליצור יצירות מהמלחמה בשנים 1917 ו-1918.
פרסיו כללו מדליית זהב 1893 בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו (מדליית זהב שנייה זכתה בתמונה בסן פרנסיסקו ביריד אמצע החורף בשנת 1894), ומדליית ארד בתערוכה הקנדית. בתערוכה העולמית בסנט לואיס, מיזורי בשנת 1904.
בשנת 1922, לאחר מות אשתו הראשונה מרי היסטר ריד, הוא התחתן עם האמנית מרי רינץ'. איתה הוא חקר וצייר את הצפון הקנדי בשנת 1925 ובשנים שלאחר מכן.
הוא נפטר בשנת 1947 והותיר אחריו גוף עבודה גדול ומגוון, שחלק גדול ממנו נמצא באוספים ציבוריים ופרטיים.
עבודה אדריכלית
בשנת 1892, ג'ורג' אגניו ריד ואשתו מרי היסטר ריד בנו שני קוטג'ים בעיצובם במושבת האמנים באונטאורה בטאנרסוויל, ניו יורק. אלה הובילו להזמנות נוספות באונטאורה, כולל בניית כנסייה.
NGC 3109
NGC 3109 היא גלקסיית מוט ספירלית קטנה יחסית (בעבר סווגה גם כגלקסיה לא-סדורה), שנמצאת בקבוצת הכוכבים נחש מים על הגבול עם קבוצת משאבה במרחק של כ-4.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש, סמוך לקצה של הקבוצה המקומית. NGC 3109 היא הגדולה והבהירה ביותר מבין מספר גלקסיות שנמצאות בסביבתה ומהוות ביחד איתה תת-קבוצה של גלקסיות שנקראת על שמה קבוצת NGC 3109 (לפעמים נקראת גם קבוצת משאבה - סקסטנט). חברות נוספות בתת-קבוצה זו הן הגלקסיות הננסיות גלקסיית משאבה הננסית, גלקסיית סקסטנט A וגלקסיית סקסטנט B והן נמצאות במרחק של בין 5.2 מיליון שנות אור ל-5.8 מיליון שנות אור ממרכזה של הקבוצה המקומית (NGC 3109 עצמה היא במרחק של 5.7 מיליון שנות אור). חלק מהחוקרים רואים בהן קבוצת גלקסיות נפרדת מהקבוצה המקומית, כך ששייכותה של NGC 3109 לקבוצה המקומית מוטלת בספק. הגלקסיה נמצאת כ-4.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב העמום θ במשאבה וכ-7.2 מעלות מצפון-מערב לכוכב α במשאבה. כ-1.2 מעלות מדרום לה נמצאת גלקסיית משאבה הננסית ומכיוון שהמרחק של שתיהן ממערכת השמש דומה, מרחק זוויתי זה שקול למרחק של כ-135,000 שנות אור ביניהן, כך שהן קרובות יחסית וייתכן שהן גם קשורות כבידתית זו לזו.
מאפיינים
הגלקסיה נראית מאורכת מאוד ואורכה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-19 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-23,550 שנות אור, כרבע מקוטר שביל החלב. עובייה קטן בהרבה, כחמישית מאורכה בלבד וככל הנראה היא גלקסיית מוט ספירלית שמפנה את צידה אל קו הראייה אליה מכדור הארץ. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-2% ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש. הגלקסיה נמצאת בתוך ענן עצום של מימן נייטרלי שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש (פי 6.5 ממסת כוכבי הגלקסיה) שמשתרע למרחק כפול מגודלה הנראה של הגלקסיה. שאר מסת הגלקסיה, למעלה מ-90%, מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. בהירותה הנראית הכוללת של הגלקסיה היא פי 135 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד ועומדת על פחות מ-1.5% מזו של השמש, מה שמצביע על אוכלוסיית כוכבים זקנה יחסית לזו של שביל החלב. למרות שאוכלוסיית כוכבי הגלקסיה היא זקנה יחסית, בחלקה המרכזי של הגלקסיה ממשיכים להיווצר כוכבים חדשים ואוכלוסיית מרכז הגלקסיה מורכבת מכוכבים בגילאים שונים ובחלקה החיצוני של הגלקסיה נמצאים כוכבים זקנים בלבד.
לכלוך
לכלוך הוא אי-ניקיון, בפרט בהתייחסות לחפצי אדם, בגדיו או גופו.
סוגי לכלוך נפוצים:
ניקוי
לכלוך הגוף מוסר באמצעי היגיינה אישית - רחצה, צחצוח שיניים, חפיפת שיער, גזיזת ציפורניים וכדומה. בין המכשירים והחומרים המאפשרים שמירה על ההיגיינה האישית: סבון, שמפו, נייר טואלט, מברשת שיניים ומשחת שיניים, קיסם שיניים, מקל ניקוי אוזניים, צמר גפן, ספוג ועוד. ביוון העתיקה וברומא העתיקה, לפני היותם של סבונים יעילים, נעשה שימוש בסטריגיל, מכשיר מתכתי מעוקל, לקירצוף הגוף מלכלוך. לפני הקירצוף נמרח הגוף בשמן מבושם, הקירצוף הסיר את השמן עם הלכלוך והזיעה.
היפטרות מלכלוך על משטחים ועצמים נעשית על ידי פעולות מכניות באמצעות כלים ומכשירים - טאטוא על ידי מטאטא, שטיפת רצפה באמצעות מגב וסחבה, כביסה (ידנית או במכונת כביסה; בעבר באמצעות קרש כביסה), שטיפת כלי אוכל (ידנית או באמצעות מדיח כלים).
לשיפור הניקוי נעשה שימוש בחומרים כימיים - סבון, נוזלי ניקוי (למשל נוזל ניקוי רב תכליתי, נוזל לניקוי אסלות, ליזול, אקונומיקה, נוזל כביסה), אבקות ניקוי (למשל אבקת כביסה) ואף חומרים אורגניים כגון חומץ, חומצת לימון. כמו כן קיימים מוצרים לניקוי משטחים ספציפיים העשויים זכוכית, נירוסטה, עץ, עור ועוד. לניקוי טקסטיל שלא על ידי שטיפה במים מבוצע ניקוי יבש באמצעות ממס אורגני.
ניקוי בהתזה משמש למשל לניקוי מבנים. ניקוי בלחץ מים משמש לשטיפת מכוניות. ניקוי בהתזת חול משמש לניקוי גופי אוניות משאריות צבע.
טיפול בפסולת
במשק בית פסולת מאוחסנת זמנית בפח אשפה ביתי או בשקית אשפה ומועברת לאחר שהצטברה למכל פסולת ציבורי. יש הנוקטים בשיטות הפרדת הפסולת לפי סוג מרכיביה (פלסטיק, נייר וקרטון, פסולת אורגנית, זכוכית), אם מיוזמה אישית או על פי תקנות הרשות המקומית או המדינה, ובהמשך מעבירים את הפסולת למכלים ציבוריים מותאמים לסוג הפסולת. הפסולת מועברת על ידי הרשויות למיחזור, מזבלה, שרפה, או גריסה.
בריאות ונוירוזה
בחברות מודרניות, בשל המודעות לתרומת ההיגיינה לבריאות, הלכלוך צומצם מאוד. ישנה סברה כי ייתכן שהלכלוך צומצם יותר מדי - על פי השערת ההיגיינה אי היחשפות מספקת בילדות לפתוגנים משפיעה על התפתחות מערכת החיסון כך שישנה עלייה בפגיעות למחלות אלרגיות.
בני אדם ובעלי חיים עשויים לאכול אובייקטים בלתי מזינים, שבהקשר אכילתם נתפסים כלכלוך או זבל (כגון עפר, צבע מגורד מקירות, חימר, חול), זאת בשל הפרעה נפשית (הפרעת פיקה) או חוסר תזונתי במינרלים. התופעה קיימת לעיתים אצל נשים הרות.
מיזופוביה היא פוביה ספציפית פתולוגית שמתבטאת בפחד קיצוני מלכלוך וממגע עם משטחים שנתפסים כלא נקיים, מחשש להידבקות בזיהומים או בחיידקים. לעיתים היא נלווית להפרעה טורדנית-כפייתית.
טיירון פאואר
טיירון פאואר (באנגלית: Tyrone Power; 15 במאי 1914 – 15 בנובמבר 1958) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
ביוגרפיה
הוא נולד בסינסינטי למשפחת שחקנים מכמה דורות. הוריו היו שחקני קולנוע ותיאטרון. הוא ליווה אותם במסעותיהם והחליט לדבוק במקצועם. תחילה קיבל תפקידים קטנים בתיאטרון בניו יורק שם ראה אותו "צייד כישרונות" והציע לו להגיע להוליווד.
פאואר שיחק בתפקידים רומנטיים, היסטוריים, קומיים, במערבונים ובסרטי מלחמה בהצלחה רבה. בסרט "אות זורו" גילם את הגיבור זורו שגובר על יריביו בקרבות סיף ומשאיר במקום את סימנו - Z.
סרטו האחרון לפני גיוסו לצבא היה הברבור השחור לצידה של מורין או'הרה (1942).
לאחר המלחמה
הסרט הראשון שלו לאחר שחרורו היה "חוד התער" לפי ספרו של סומרסט מוהם לצד ג'ין טירני. לאחר המלחמה הוסיף להופיע בסרטים, אבל זכה להצלחה פחותה. הוא החל להופיע בתפקידים בתיאטרון וגם החל להפיק סרטים.
ב-1957 שיחק בסרטו האחרון, "עד התביעה", לצידם של מרלן דיטריך וצ'ארלס לוטון. ב-1958 שיחק בסרט "שלמה ומלכת שבא" בספרד. בעת הצילומים, לאחר דו-קרב עם ג'ורג' סנדרס, לקה בהתקף לב קשה ומת בדרך לבית החולים. יול ברינר מילא את מקומו.
לפאואר יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. הוא דורג במקום ה-45 ברשימת מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים.
משפחה
ב-1939 נישא לכוכבת הצרפתייה אנבלה (1907–1996). הם נפרדו ב-1948.
ב-1949 נישא לשחקנית לינדה כריסטיאן (1913–2011) ונולדו להם שתי בנות. הבכורה בהן היא הזמרת, רומינה פאוור. בני הזוג נפרדו ב-1955.
ב-מאי 1958 נישא לדבורה אן מירנדוס (1931–2006) וחודשיים לאחר מותו נולד להם בן שנקרא על שמו.
מריה אייכהורן
מריה אייכהורן (בגרמנית: Maria Eichhorn, נולדה ב-19 בנובמבר 1962) היא אמנית גרמנייה היושבת בברלין. היא ידועה בעיקר בעבודות אשר בוחנות מערכות פוליטיות, חברתיות וכלכליות.
ב־2020 היא נבחרה לייצג את גרמניה בביאנלה בוונציה 2022. הבחירה נעשתה על ידי ילמאז דזיוויור, מנהלת מוזיאון קלן לודוויג, שאוצרת את הביתן הגרמני. "מריה אייכהורן היא האמנית שתמיד רציתי לראות בביתן הגרמני", אמרה דזיוויור בהצהרה. "לדעתי יש מעט אמנים שפונים להיסטוריה הגרמנית ולהשפעתה על ההווה בצורה רב-גונית ואינטנסיבית".
אייכהורן ייצגה את גרמניה בביאנלה ה-59 בוונציה. במהלך התערוכה היא חשפה את יסודות הביתן הגרמני המקורי מ-1909 מתוך מטרה להרוס את הבניין הנאצי שנבנה ב-1938.
ביוגרפיה
היא הציגה מאז סוף שנות ה-80, כולל תערוכות באמסטרדם, ברלין, ברן, ברצלונה, ורשה, ציריך וטוקיו. היא מלמדת בבית הספר לאמנות ועיצוב בציריך מאז 2003.
יצירתה
מאז סוף שנות ה-80, עבודתה חקרה את הקשר בין הסמלי לאמיתי, בין עיסוק באמנות לבין פעולות ישירות המכוונות לשינויים חיוביים בחיים האישיים, ביחסים החברתיים ובסביבות האנושיות והטבעיות.
אייכהורן בנתה פרקטיקה רב-גונית המקיפה מגוון רחב של מדיה כולל וידאו, טקסטים לקיר, ספרי אמנים, שלטי חוצות ציבוריים ואירועים וסימפוזיון מבוימים. עבודתה יכולה לסטות לאזוטרי, כמו בתערוכת היחיד שלה ב-2016 בגלריה צ'יזנהיל בלונדון, שבגינה היא פשוט סגרה את החלל ללא מטרות רווח והעניקה לצוות שלה חופשה בת 5 שבועות בתשלום. תרומתה ל-דוקיומנטה 11 משנת 2002 הביאה אותה לייסד חברה בע"מ שמנועה חוקית מלהגדיל את הונה, ועבור דוקיומנטה 14 מ-2017 היא הקימה את מכון רוז ולנד, שממשיך לחקור ולתעד את הסגרת האוכלוסייה היהודית באירופה.
ב-2021 הציגה במוזיאון היהודי בניו יורק במסגרת תערוכה בעקבות יצירות אמנות שאבדו במלחמת העולם השנייה.
יהודה לוי (פיזיקאי)
הרב פרופסור יהודה לוי (באנגלית: Leo Levi; א' בשבט תרפ"ו, 16 בינואר 1926 – י"ד בסיוון תשע"ט, 17 ביוני 2019) היה פיזיקאי וחוקר יהדות אמריקאי ישראלי.
פרטים אישיים
הרב פרו' יהודה לוי נולד בשנת 1926 במנהיים שבגרמניה לד"ר יוסף אהרן ופרידה לוי. אביו היה רופא כללי ורופא שיניים, וכחובש במלחמת העולם הראשונה זכה לשלושה עיטורים על מעשי גבורה. ב-1939 היגר יהודה לאנגליה בעקבות רדיפות הנאצים. לאחר המלחמה עבר להתגורר עם משפחתו בניו יורק. בשנת 1957 הוא נישא למרים וקסלר והמשיך לגור בניו יורק.
לאחר הגירתו לארצות הברית, למד תורה אצל הרב יוסף ברויאר, רב קהל עדת ישורון בוושינגטון הייטס, אשר בהמשך נתן לו סמיכה נוספת לרבנות (1961). מאוחר יותר, למד אצל הרב אהרן סולובייצ'יק וכן בכולל של ישיבת רבי חיים ברלין אצל הרב יצחק הוטנר, אשר הסמיך אותו לרבנות (1961).
לימודיו האקדמיים התקיימו במסגרת לימודי ערב. את התואר הראשון בהנדסת חשמל הוא קיבל מהסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1952, תואר שני בפיזיקה (1955) וכן תואר שלישי (PhD) בפיזיקה ובהנדסת חשמל (1964) הוא עשה ב-Polytechnic Institute of Brooklyn.
ב-1970 הוא הגשים שאיפה רבת שנים ועלה לארץ עם קבלת הצעת משרה אקדמית מאתגרת במרכז אקדמי לב. לאחר עלייתו התגורר בירושלים, בשכונת בית וגן. היה אב לשלושה בנים.
יהודה לוי נפטר ביוני 2019 ונטמן בהר המנוחות.
ספרו "שערי תלמוד תורה"
בשנת תשמ"ב (1981) פרסם את ספרו "שערי תלמוד תורה", ובו עודד לימוד מקצוע במקביל ללימוד התורה. הספר קיבל את הסכמתם של רבנים בולטים בארצות הברית ובהם הרב יעקב קמינצקי. אולם הוא עורר את התנגדותם של גדולי הרבנים הליטאים בישראל, הרב אלעזר מנחם מן שך והרב יעקב ישראל קניבסקי, והם קראו לגנוז אותו בנימוק שהוא נוגד את "מסורת הישיבות".
מאמרים תורניים
עשרות מאמרים, בעיקר בכתבי העת "המעיין" ו"תחומין"
ג'סי נורמן
ילדותה ונעוריה
ג'סי נורמן נולדה באוגוסטה, ג'ורג'יה למשפחה של מוזיקאים חובבים; אם פסנתרנית, אב זמר במקהלה מקומית. נורמן אהבה שירה עוד מגיל צעיר, ונהגה לשיר ולהופיע במקהלת בית הספר ובכנסייה. חשיפתה הראשונה לאופרה הייתה בעת שהאזינה לשידור ברדיו כשהייתה בת תשע.
בגיל שש עשרה נסעה נורמן לתחרות "מריאן אנדרסון" מטעם בית ספרה. היא אמנם לא זכתה בתחרות, אך בעקבות המלצות רבות מטעם השופטים נסעה לאודישן באוניברסיטת הווארד שבוושינגטון. האודישן של נורמן היה כה מוצלח, שברגע שסיימה לשיר, המנחה קרוליין גרנט המליצה על קבלתה לאוניברסיטה, במלגת לימודים מלאה. כאשר נורמן למדה בהווארד גרנט "אימצה" אותה כתלמידה.
נורמן למדה בהווארד פיתוח קול, ובשנת 1967 קיבלה תואר ראשון במוזיקה. המשיכה בלימודי פיתוח הקול "בקונסרבטוריון של פיבודי" בבולטימור, מרילנד ובאוניברסיטת מישיגן, שם קיבלה תואר מוסמך בשנת 1968.
קריירה
בשנת 1969 זכתה בתחרות המוזיקה הבינלאומית ARD במינכן, גרמניה. הביקורות בגרמניה יצאו מגדרן והשוו אותה לזמרת האופרה לוטה להמן, ומיד לאחר התחרות היא גילמה את תפקידה הראשון באופרה של ברלין, באופרה "טנהויזר" של וגנר בתפקיד אליזבת.
בזכות קול הסופרן הדרמטי העשיר ומנעד קולה הרחב, זכתה נורמן באותה תקופה להשתתף באופרות רבות בכל רחבי אירופה, הבולטות שבהן היו "אאידה" מאת המלחין ג'וזפה ורדי והמחזה "טרויאנים".
בשנים הבאות הופיעה עם להקות אופרה שונות, גרמניות ואיטלקיות. היא חזרה לארצות הברית להופיע בקונצרט המקצועי הראשון שלה במרכז לינקולן בשנת 1973. נורמן הקליטה רסיטלים רבים של מלחינים כגון: פרנץ שוברט, גוסטב מאהלר, יוהנס ברהמס, אוליבייה מסיאן ועוד. באותן שנים חזרה לארצות הברית לתקופה קצרה, אחריה עברה לגור בלונדון משנת 1975 למשך חמש שנים, בהן בחרה לפתח את הקול שלה באופן מלא. בשל כך, החליטה נורמן להפסיק להופיע באופרות, אולם המשיכה להופיע בקונצרטים ולהקליט רסיטלים.
נורמן הופיעה בקונצרטים בארצות הברית בשנות השבעים, אך רק לאחר שביססה את מעמדה כאחת מזמרות הסופרן הידועות ביותר בעולם, שבה לארצות הברית, שם הופיעה לראשונה במחזה אופרה בשנת 1982.
במהלך שנות השמונים זכתה הקריירה של נורמן לקפיצת מדרגה, היא קיבלה תפקידים ראשיים באופרות רבות, והוזמנה להופיע בטקסים רשמיים ברחבי העולם. בשנת 1983 הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב"טרויאנים" של ברליוז, בהפקה לציון עונת ה-100 של הלהקה.
באמצע שנות ה-80 הייתה נורמן מעורבת במחלוקת משפטית גדולה, שזכתה לפרסום רב, עם חברת הקלטות.
פעילות מקצועית
נורמן הוזמנה לעיתים קרובות להופיע באירועים ציבוריים ובטקסים. בין אלה היו השבעות של נשיאי ארצות הברית בשנים 1985 ו-1997, הלווייתה של הגברת הראשונה לשעבר, ג'קלין קנדי-אונאסיס, חגיגות יום הולדתה השישים של המלכה אליזבת השנייה וכן, אולי הזכור מכולם, הטקס לציון מאתיים שנה למהפכה הצרפתית בכיכר הקונקורד בפריז, שם שרה את המארסייז כחלק מחיזיון מורכב, שארגן והפיק המעצב האוואנגרדי ז'אן פול גודה.
נוסף להופעותיה האופראיות, נורמן הופיעה בקביעות ברסיטלים בשירת אריות, לידר וספיריטואלים, לעיתים יחד עם אמנים אחרים: נורמן ביצעה לראשונה את מחזור השירים "אישה. חיים. שיר." של המלחינה ג'ודית וייר, יצירה ש"קרנגי הול" הזמין במיוחד בשבילה, לטקסטים של טוני מוריסון, מאיה אנג'לו וקלאריסה פינקולה אסטס; שרה מבחר מוזיקת קודש של דיוק אלינגטון; הקליטה אלבום ג'אז, "ג'סי נורמן שרה מישל לגראן"; והשתתפה במיזם "מיתודאה" של ונגליס.
גינוניה הפומביים של הזמרת שילבו יהירות גלויה עם הבזקי הומור שובה-לב והציבו אותה בלב המסורת האופראית הכבודה של הדיווה, במידה כזאת, שרבים רואים בה את ההשראה לדמות הראשית בסרט הצרפתי "דיווה" משנת 1981.
ביוני 2010 הופיעה ג'סי נורמן בישראל לרגלי מצדה בקונצרט חגיגי לכבוד 25 שנה לאופרה הישראלית החדשה. ביוני 2016 ביקרה שוב בישראל כשהיא מתעלמת מקריאות החרם על המדינה.
פעילות ציבורית
מלבד היותה זמרת מחוננת, נורמן הייתה גם פעילה חברתית. בשנת 2003 עבדה נורמן בשיתוף עם קרן רייצ'ל לונגסטריט על הקמת בית ספר לאומנויות הנקרא על שמה בעיר הולדתה אוגוסטה. בית ספר זה הוא מרכז העשרה ללא תשלום, בו ילדים מכל מעמד יכולים להתקדם בתחום האומנותי אותו הם אוהבים.
בנוסף, נורמן הייתה חברת הנהלה במספר מוסדות: היכל קרנגי, הספרייה הציבורית של ניו יורק, הגן הבוטני של ניו יורק, תיאטרון המחול של הרלם. כמו כן, נורמן הייתה פעילה גם באוניברסיטת הווארד, קרן לופוס, בה היא שימשה גם כדוברת, מכללת פיין, האופרה של אוגוסטה והאגודה למען מחוסרי הדיור.
נורמן נפטרה ב-30 בספטמבר 2019. משנות ה-90 המוקדמות התגוררה במדינת ניו יורק, באחוזה מבודדת.
יחיא קאפח
הרב יחיא קאפח (נקרא בפי תלמידיו הרב הישיש או מארי הישיש; ה'תר"י – ה'תרצ"ב, 1850–1931) היה מגדולי חכמי תימן בדורו. דיין, פוסק מפורסם וראש ישיבה. ידוע במלחמתו כנגד ספר הזוהר והקבלה למען חזרתה של יהדות תימן לפסיקת ההלכה לפי הרמב"ם והרס"ג, ודחיית מנהגים שנהגו אחרי חתימת התלמוד כמעט לחלוטין. ידוע בגישתו השכלתנית ובמאמרו:. היה סבו, מחנכו ורבו של הרב יוסף קאפח.
ביוגרפיה
בשנת ה'תרנ"ט (1899), אחרי התפטרותו של הרב סאלם אלג'מאל ממשרת ה"וכיל (=ממלא מקום) חכם באשי", נבחר הרב קאפח לממלא המקום השישי. אך בעקבות סכסוכים עם מספר שוחטים, עם הקצבים, ופרשיה נוספת שהתעוררה בעקבות גבייה בלתי מוצדקת של מיסים מצידם של נבחרי הרחובות, שהואלי ראה את הרב קאפח כאשם בהעלמת עין ממעשיהם, יעצו לו ידידיו של הרב קאפח להתפטר ממשרתו. מאז התפרנס כמלמד תינוקות בחדר בביתו של חיים כסאר, תמורת שכר-מלמדים גבוה מהמקובל.
אישיותו ופועלו
הרב קאפח היה קנאי גדול לרוחו ולהשקפותיו של הרמב"ם וקדמונים אחרים כדוגמת רס"ג ורבנו בחיי. דחה אמונות טפלות רבות שהיו בקרב יהדות תימן וביהדות בכלל כגון: שדים, לחשים וקמיעות וראה בהם עבודה זרה.
נלחם מלחמה עיקשת כנגד ספר הזוהר והקבלה. ספריו כדוגמת "מלחמות ה'", "עמל ורעות רוח" ו"דעת אלהים" כיוונו כולם לביסוס השקפותיו כנגד ספר הזוהר והקבלה. בד בבד עם התנגדותו לקבלה, הקים תנועה אותה כינה "דור דעה", שחסידיה נודעו בכינוי דרדעים, ומטרתה הייתה הפצת תורתו של הרמב"ם וחזרה למנהגים ראשונים לפני חדירתם של השולחן ערוך וספר הזוהר לתימן. בנושא זה ניהל התכתבות עם הלל צייטלין ועם הרב קוק שניסו להוכיח את אמיתות הקבלה.
בבית מדרשו לימד תלמוד בבלי וירושלמי בהעמקה וכן ספרי מחשבה שנכתבו בערבית כגון: מורה נבוכים, אמונות ודעות, תורת חובת הלבבות, והכוזרי. בנוסף פיתח ועודד לימודי חול כגון אסטרונומיה, ביולוגיה, אנטומיה ושפות, וכן איסוף ושימור כתבי יד עתיקים לצורכי לימוד והשוואה.
תלמידיו כינוהו "מארי יחיא לעולם" ובעיקר "הרב הישיש", תואר כבוד הניתן לו כנגד יריביו שהיו רבנים צעירים ממנו בהרבה ואף למדו אצלו.
המחלוקת על הדרדעים
בשל מלחמתו העיקשת בקבלה ובספר הזוהר התעוררה מחלוקת גדולה בתימן. ראש מתנגדיו היה הרב יחיא יצחק הלוי, הרב הראשי של תימן, שבצעירותו אף היה מבאי בית מדרשו של הרב קאפח. חלק גדול מחכמי תימן הצטרפו למאבק נגד הדרדעים. המחלוקת נמשכה ביתר עוז, ובשלב מסוים יצאה מבית המדרש וגלשה להלשנות אצל האימאם של תימן ולמאסרים. במחלוקת נגד הדרדעים התערבו גם חכמי ישראל מחוץ לתימן, מהם רבני ארץ ישראל ובהם הרב קוק שקיים התכתבות עם הרב קאפח בנושאי הזוהר והקבלה. חכמי ורבני ארץ ישראל וביניהם רבנים ספרדים ואשכנזים הוציאו כתב נידוי בעקבות דעותיו אלו. למרות המחלוקת הגדולה, המשיכו הרב יחיא יצחק הלוי והרב יחיא קאפח לכבד זה את זה ולשתף פעולה כבית הדין הגדול לכל יהודי תימן.
ב-1937, לאחר פטירת הרב קאפח והרב יצחק הלוי, הודפס בעילום שם בירושלים הספר "אמונת ה'" שככל הנראה נכתב על ידי הרב יחיא ערוסי הלוי התומך בקבלה, וזאת כמענה לספרו "מלחמות ה'".
הרב יחיא קאפח נפטר ביום שבת י"א בכסלו ה'תרצ"ב, דצמבר 1931. וכך נכתב על המצבה:
עם מותו נכתבו הספדים רבים אודותיו; ההספד המוכר ביותר הוא של תלמידו, הרב שלום קורח, "אגרת בוכים", שנתחבר לאחר מותו של הרב קאפח, אך נדפס, בהשמטות קלות, רק בשנת תשכ"ג. בנוסף נספד בירושלים בידי הראי"ה קוק, הרב שלום אלשיך ואחרים. כמו כן החלו מפעלי הנצחה רבים, לדוגמה הקמת "ארגון אבי דוד" לזכרו בארץ ישראל בשנת 1930, הדפסת ספר "שבות תימן" שכתבו תלמידיו ישראל ישעיהו-שרעבי ואהרן צדוק והוקדש לזכרו, וחוברת הזיכרון "מזכרת לרב יחיא קאפח" שנכתב במלאת שנה לפטירת הרב קאפח.
לאחר העלייה הגדולה שככה המחלוקת בקהילת תימן, ונעשה שלום בין הצדדים ביוזמתו של הרב שלום סעדיה גמליאל ובנוכחותו של הראשון לציון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
מתלמידיו
הרב יחיא אביץ', הרב שלום קורח, הרב יחיא גיאת, הרב יוסף קאפח (נכדו), הרב רצ'א צארום, הרב דוד עואץ', הרב משה צארום, הרב יחיא ניסים מנצורה, הרב אהרון חמדי, הרב חיים כסאר, הרב אברהם צדוק (צאלח), הרב יוסף עמר (מנקד התלמוד), הרב יצחק הזמי, ישראל ישעיהו-שרעבי.
המרכז לטניס בישראל - יקנעם
המרכז לטניס בישראל - יקנעם, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל.
היסטוריה
המרכז נפתח בנובמבר 2001 הודות לראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי. בטקס הפתיחה המרשים נכחו חברי ההנהלה הבינלאומית של המרכז לטניס בישראל והתקיים בו משחקי ראווה בין שחקני נבחרת ישראל לשעבר - שלמה גליקשטיין ושחר פרקיס. הקמת המרכז הביאה עמה בשורה חדשה לעיר, שמלבד מגרש רעוע אחד במתנ"ס, לא הייתה אפשרות לתושבים לשחק טניס. כבר בפתיחתו החלו מאות רבות של ילדים ומבוגרים לפקוד את המגרשים בתוכניות הטניס השונות. המנהל הראשון היה אבי עמרם ולאחר ארבע שנים, בשנת 2005, החליף אותו שרון האוזר ומשנת 2015 מנהל אותו מושיקו אליהו. שחקנים בולטים שגדלו במרכז: גבי סטרוסבצקי ואילנה ארוטיונוב (סגני אלופי ישראל לנוער), שיר הורנונג (אלופת ישראל לזוגות לבוגרות) ואלונה אלכין (סגנית אלופת ישראל לנוער).
הפעילות במרכז
במרכז שבעה מגרשי טניס, קיר אימון וחמישה מגרשי מיני טניס ובו מתקיימות תוכניות טניס מגוונות לכל הגילאים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר. לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים. בנוסף מתקיימת במרכז תוכנית לחינוך לתנועה ולאורח חיים בריא המועברת בגני ילדים על ידי מורים לחינוך גופני עם התמחות לגיל הרך.
המרכז ביקנעם מקיים תוכניות רבות למען הקהילה ומגייס למטרה זו תרומות בישראל ומחוצה לה: לילדים עם צרכים ייחודיים, לילדים על רצף האוטיזם, לילדים ונוער בסיכון, לילדי עולים ותוכניות לדו קיום (חיים משותפים) ליהודים וערבים.
יחזקאל ירדני
יחזקאל ירדני (נולד ב-1931) הוא אמן ופסל ישראלי, יליד ארגנטינה.
ביוגרפיה
ירדני עלה לישראל בשנת 1951 והיה ממייסדיו של קיבוץ אור הנר. בשנת 1956 למד בסמינר אורנים והיה למורה לציור. במקביל הוא למד פיסול אצל דב פייגין ויחיאל שמי. בשנת 1957 הוצגה עבודה שלו בתערוכה של אמנים צעירים בבית האמנים תל אביב. יצירה נוספת שלו הוצגה באותו מקום בתערוכה שנפתחה בתחילת 1960.
בשנת 1960 עבר ירדני ללונדון, בה למד שנתיים בבית הספר ע"ש סנט מרטין, ואחר כך עבר להורות באותו בית ספר. בהמשך למד בלונדון אצל אנטוני קארו ועבד במשך שנתיים כעוזרו של הנרי מור.
בשנת 1971 שב לישראל ולימד בפקולטה לאדריכלות ב"טכניון". הוא לימד גם באקדמיה לאמנות "בצלאל", במכון לאמנות ב"מכללת אורנים", ובשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
ירדני זכה בפרסים רבים, בהם פרס שר החינוך והתרבות (1987), ועבודותיו הוצגו ב-35 תערוכות יחיד וב-50 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם. הוא עיצב תפאורות וייצג את ישראל בביאנלות ואירועים אמנותיים בעולם. בשנת 2011 יצא הספר "כיוונים" מאת שירלי משולם על יצירותיו בשנים 1955–2010.
פולמון השני
מרקוס אנטוניוס פולמון פיתודורוס (ביוונית: Μάρκος Ἀντώνιος Πολέμων Πυθόδωρος; 12/11 לפנה"ס - 74 לספירה), הידוע גם כפולמון השני, היה נסיך הממלכה של בוספורוס הקימרי, פונטוס, קיליקיה וקפדוקיה. הוא שירת כמלך קליינט של רומא בפונטוס, קולכיס וקיליקיה. הגיע מרקע פגאני, התגייר, התנצר, ולאחר מכן שב להיות פגאני.
משפחתו
פולמון השני היה בנם השני וילדם האמצעי של השליטים הפונטיים פולמון הראשון ופיתודורידה. אחיו הבכור היה זנון, הידוע גם כארטקסיאס השלישי, שהיה מלך קליינט בממלכת ארמניה העתיקה ואחותו הצעירה הייתה אנטוניה טריפאינה , שהייתה נשואה לקוטיס השמיני , מלך תראקיה.
משפחת המלוכה הפונטית הייתה ממוצא מעורב, יווני מאסיה הקטנה ורומאי. זהותה של סבתו של פולמון השני מצד אביו אינה ידועה, אולם ייתכן ושמה היה טריפאינה, ואילו סבו מצד אביו היה זנון, נואם ואריסטוקרט חשוב, שהיה בעל בריתו של חבר הטריומווירט מרקוס אנטוניוס. סבו מצד אמו היה פיתודורוס, יווני עשיר וחבר של גנאיוס פומפיוס מגנוס, וסבתו מצד אמו הייתה אנטוניה , בתו מרקוס אנטוניוס.
דרך סבתו מצד אמו, היה פולמון צאצא ישיר של מרקוס אנטוניוס ואשתו השנייה אנטוניה היברידה הצעירה. אנטוניוס ואנטוניה היברידה היו בני דודים. הוא היה נינו השני של אנטוניוס. הוא הצאצא הזכר היחיד הידוע של אנטוניוס שנושא את שמו. צאצא זכר אחר של מרקוס אנטוניוס שנושא צורה של שמו "אנטוניוס" היה הקונסול קוינטוס האטריוס אנטונינוס. דרך אנטוניוס, אחותה של סבתא רבתא שלו הייתה המלכה קלאופטרה סלנה השנייה ממאוריטניה (פרובינקיה רומית). דרך אנטוניוס, הוא היה בן דוד רחוק של המלך הקליינט תלמי ממאוריטניה ושל הנסיכה דרוסילה ממאוריטניה. דרך אנטוניוס, הוא היה גם בן דוד רחוק של הקיסרים הרומאים קליגולה, קלאודיוס ונירון, והקיסריות מסלינה, אגריפינה הצעירה וקלאודיה אוקטאביה.
שלטונו
אביו של פולמון השני מת בשנת 8 לפנה"ס. אמו נישאה אז למלך ארכלאוס מקפדוקיה, והמשפחה עברה לקפדוקיה, שם גדל פולמון השני בחצר המלוכה של אביו החורג. ארכלאוס מת בשנת 17, אז חזרו פולמון ואמו לפונטוס. משנת 17 ועד שנת 38, הוא חי כאזרח פרטי בפונטוס וסייע לאמו במנהל ממלכתם. עם מות אמו בשנת 38, ירש פולמון את אמו כשליט יחיד של פונטוס, קולכיס וקיליקיה.
נישואיו
בזמן לא ידוע, אולי לאחר שנות ה-50 המוקדמות, נישא פולמון לנסיכה בשם יוליה מאמאיה, מממלכת החסות הסורית של אמסה (כיום חומס). מאמאיה הייתה ממוצא אשורי, ארמני, יווני ומדיי. פולמון נשא אותה לאשתו השנייה. דרך נישואיה לו, היא הפכה מלכה קליינטית של פונטוס, קולכיס וקיליקיה.
נישואיה של מאמאיה לפולמון ידועים רק באמצעות עדות של ממצאים. שמה וזהותה נחשפו ממטבעות נחושת שנמצאו. מטבעות שהוטבעו על ידי פולמון השני ומאמאיה הם נדירים ביותר, מכיוון שידועים רק שלושה. המטבעות מציגים את תוארה המלכותי ביוונית: ΙΟΥΛΙΑΣ ΜΑΜΑΙΑΣ ΒΑΣΙΛΙΣΣΗΣ ("של יוליה מאמאיה המלכה") או ΒΑΣΙΛΙΣΣΗΣ ΙΟΥΛΙΑΣ ΜΑΜΑΙΑΣ ("של המלכה יוליה מאמאיה"). ניתן לתארך את המטבעות הללו למחצית השנייה של תקופת שלטונו של פולמון השני, בין השנים 60–74 לספירה. מאמאיה ילדה לפולמון השני שני בנים, פולמון אופאטור ורומטאלקס פילוקיסר. בנים אלה ידועים מתוך כתובת שנמצאה באמפיפוליס ביוון, המנציחה את פולמון השני ובניו אלה, ומתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-1 לספירה.
פולמון השני החליף את שמה של העיר פאניזאן וקרא לה על שמו, פולמוניום (כיום פאטסא בטורקיה). בשנת 62 גרם נירון קיסר לפולמון לוותר על מלכות פונטוס, ויחד עם קולכיס היא הפכה לפרובינקיה רומית. מאז ועד מותו, מלך פולמון על קיליקיה בלבד.
פרסיוול לוול
אחיו הגדול אבט היה נשיא אוניברסיטת הרווארד, ואחותו איימי הייתה משוררת ומבקרת ספרות אימג'יסטית.
חייו
לוול סיים את לימודיו בהארוורד בשנת 1876 ונסע רבות למזרח הרחוק בטרם החליט ללמוד מתמטיקה ולחקור את מאדים כמקצועו בחיים. התעניין במיוחד בטענה של ג'ובאני סקיאפארלי (מנהל מצפה הכוכבים במילנו) כי יש תעלות במאדים.
בשנת 1894 עבר לפלאגסטאף, אריזונה. בשל הגובה הרב שם והשמים נטולי העננים היה זה מקום מצוין לתצפיות אסטרונומיות ומחקרים בתחום הצילום האסטרונומי. במשך 15 השנים שלאחר מכן חקר את המאדים וכתב שלושה ספרים בנושא בהם טען בין היתר כי בעבר היו חיים אינטליגנטיים על המאדים והם שיצרו את התעלות על פניו.
תרומתו הגדולה ביותר לחקר החלל התרחשה בשמונה שנות חייו האחרונות, שבהן חיפש אחר "כוכב הלכת X" שהיה אמור להיות אחרי נפטון. אמנם לוול נפטר לפני שהצליח למצוא את הכוכב, אך החיפוש נמשך אחרי מותו, עד שבשנת 1930 גילה קלייד טומבו את הכוכב וכינה אותו "פלוטו". הסמל של פלוטו מעוצב, לכבוד לוול, בצורת האותיות PL (ראשי התיבות של שמו).
למרות שהחיפוש אחר פלוטו החל בשל חישובים שהראו שכוכבים במערכת השמש מושפעים מכוח הכבידה של כוכב נוסף שאינו ידוע, לאמיתו של דבר החישובים היו מוטעים, ופלוטו קטן מכדי להשפיע על תנועת הכוכבים באופן מורגש.
אישור הסוגר
אישור הסוגר הוא כשל לוגי מסוג נון סקוויטור הבא בצורת טענה היפותטית. הכשל של אישור הסוגר מתרחש כאשר טענה היפותטית הכוללת פותח וסוגר טוענת שנכונות הפותח משתמעת מנכונות הסוגר. יחס זה אינו יכול להתקיים בשני הכיוונים.
השגיאה הלוגית נובעת מכך שמסיקים באופן שגוי מההנחה השנייה שאישור הסוגר משמעותו אמיתות הפותח. ניתן להדגים את אי התקפות של הטיעון באמצעות דוגמה:
או:
אבל, אם נהפוך את הסדר ונקיים סדר נכון:
קיימת צורה שבה אישור הסוגר תקף, והיא כאשר משתמשים במקום ב"אם" ב"אם ורק אם" (זאת, משום ש"אם ורק אם א' אז ב' שקול לאם א' אז ב' ואם ב' אז א'):
יוס ואן קרייסבק
יוס ואן קרייסבק (בהולנדית: Joos van Craesbeeck; 1605/06 – 1660) היה אופה פלמי וצייר, שמילא תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הז'אנר הפלמי באמצע המאה ה-17 דרך סצינות הטברנה שלו ודיוקנאות דמיוניים. סצינות הז'אנר שלו מתארות דמויות מהמעמד הנמוך וכן סצינות של בני המעמד הבינוני. הוא יצר מספר יצירות בעלות אופי דתי.
ביוגרפיה
יוס ואן קרייסבק נולד בנרלינטר (כפר בברבנט הפלמית, בלגיה). אביו נקרא גם יוס וסביר שהוא היה אופה. שמה של אמו היה גררויד ואן קלנברך. בשנת 1630 או 1631 נישא יוס ואן קרייסבק ליוהנה טילנס. אביה של אשתו היה אופה, אך משפחתה כללה גם אמנים בקרב חבריה: צייר הנוף יאן טיילנס היה דודה, בעוד שניים מדודיה מצד אמה היו הפסלים מלכיאור וכספר גריסון.
משפחת טיילנס הייתה אחראית גם על הפעלת המאפייה במצודת אנטוורפן. כאשר הצייר אדריאן ברואר נכלא במצודה, ואן קרייסבק ככל הנראה הכיר אותו. בהתבסס על מידע שנמסר על ידי הביוגרף הפלמי קורנליוס דה בי בספרו "ארון גולדן" - ואן קרייסבק הפך לתלמידו של ברואר וחברו הטוב ביותר. נראה כי הדמיון הסגנוני של עבודתו המוקדמת של ואן קרייסבק עם זו של ברואר מאשש כי היה תלמידו.
ואן קרייסבק הפך לאדון בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנים 1633–1634 כאופה וצייר. בשנת 1637 התאלמן וקיבל ירושה. באותה שנה הוא מתועד כבעלים של בית חדש עם מאפייה באנטוורפן. מאותו זמן והלאה הוא הצליח להקדיש את עצמו במשרה מלאה לציור.
תנועותיו של ואן קרייסבק בין 1637 ל־1651, השנה בה הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש בבריסל אינן ברורות. סביר להניח שהמעבר שלו לבריסל היה קשור לזה של דייוויד טניאר הצעיר שהתיישב בבריסל ב-7 בספטמבר 1650. בשנת 1653 אדריאנו רומבוץ היה תלמידו.
תאריך פטירתו של ואן קרייסבק אינו ידוע בוודאות, כנראה בין 1660 ל־1661 מכיוון שבשנת 1660 נרשם לוקאס ויטרס כתלמידו בגילדה ושנה לאחר מכן דיווח עליו קורנליוס דה-בי כנפטר.
התפתחות
יוס ואן קרייסבק צייר בעיקר סצינות ז'אנר וכמה יצירות בנושא דתי. סצינות הז'אנר שלו מתארות דמויות ממעמדות נמוכים כמו גם סצינות של בני מעמד הביניים. הכרונולוגיה של עבודתו קשה לפענוח מכיוון שרק ציור אחד, ה"דיוקן עצמי מול מראה", חתום. בנוסף לציור אחר שנחתם בשמו המלא, ישנם כשלושים ציורים נוספים עם מונוגרמה cb או jvcb. למרות הקושי לתארך את ציוריו, ההערכה היא שיצירותיו הקדומות ביותר קרובות במידה רבה בנושא ובסגנונו לאלה של מורהו ברואר. ביצירות המוקדמות הללו הוא הסתמך על הדמויות ועקב אחר לוח הצבעים של ברואר בהרמוניות העדינות שלו, עם קטעים זוהרים מדי פעם. כמו ברואר, הוא השתמש בצבע דק מאוד והשאיר חלקים מהבד גלויים. לאחר מותו של ברואר בשנת 1638 פנה ואן קרייסבק אל אמנים אחרים לקבלת השראה ושאל רעיונות מציירים הולנדים בני זמנו. עם זאת, ציירי אנטוורפן נותרו מקור ההשראה העיקרי שלו. הוא הצליח למצוא את הפרשנות האישית שלו לנושאים היומיומיים, שהיוו את עיקר יצירתו. לוח הצבעים שלו נשלט על ידי חום ואפור.
בשלב מאוחר יותר כשהיה תושב בריסל, הוא צייר בגישה שונה - מערכת של עבודות מתקופה זו מאופיינת בצבעים עזים ושימוש ברפרטואר הדמויות שלו: גברים מזוקנים עם כובעים שטוחים או פרוותיים, נשים עם מצנפות לבנות או כובעי קש בולטים.
דיוקנאות
ואן קרייסבק צייר לפחות חמישה דיוקנאות שנחשבים כדיוקנאות עצמיים ובהם הוא מתאר את עצמו בצורה ״מפוזרת״. הדיוקן העצמי ״המפוזר״ היה ז'אנר שהשתרש בציור הז'אנר ההולנדי והפלמי במאה ה-17. זה היה היפוך של אידיאל הרנסאנס של "pictor doct" - האמן כאינטלקטואל וג'נטלמן. אידיאל זה הוחלף בדגם החדש של האמן ההולך ומתאפיין בהשראתו היצירתית ובכישרונותיו. דיוקנאות עצמיים כאלה הדגישו את טבעם של האמנים על ידי יצירת אסוציאציות לנושאים מוסריים מסורתיים כמו חמשת החושים והבן האובד בטברנה. ואן קרייסבק צייר את עצמו ארבע פעמים כחלק מהחיים של המעמד הנמוך, המתארים את "חוש הטעם". דיוקנאות אלה דומים לטרוניות, כלומר תרגול ציורי ראש או פנים אשר מדגישים את ההבעה והביטוי. לרוב הביטויים המוגזמים נועדו להעביר את האופי של החושים. במקרה של דיוקנאותיו של ואן קרייסבק, החוש המיצג הוא 'טעם'. דוגמה לכך היא הציור "המעשן".
הקומפוזיציה שלו "סטודיו הציירים" היא מעגל חיים המציג דמויות המסמלות את חמשת החושים היושבים סביב שולחן בזמן שהאמן עובד על כן הציור שלו. כל דמות בקבוצה מייצגת את אחד החושים: נגן הלאוטה (שמיעה), גבר אוחז כוס יין (טעם), גבר עם מקטרת (ריח), זוג אינטימי (מגע) ואישה קוראת (ראיה).
סצינות בית מרזח
הוא צייר מראות פנים בתי מרזח רבים. חלק מהעבודות הללו משקפות את הנושאים החדשים שהוצגו בציור הז'אנר על ידי הציירים הצפוניים שחיקו את קאראווג'ו כמו זה בציור המוזיקאי.
דוגמה לכך היא נגן הלאוטה, המציג שתי נשים מבדרות חייל, שנראה כאילו מעולף, עם כוס יין מלאה לפניו. חליל התלוי מעל ראשו של איש זקן הנשען על כתפו של נגנת הלאוטה, מסמל את מחשבותיו של האיש. ואן קרייסבק חידש את התבנית שהוצגה על ידי קרוואג'ו בהצגת הדמויות שיושבות סביב השולחן עם תיאור מלא יותר של החלל הפנימי, ומראה את השפעת אור היום. הוא גם בחר בפורמט אנכי יותר.
ציורים כמו "מוות הוא אלים ומהיר" אופייניים לדימויים שלו על קטטות איכרים, העמוסות בדמויות אקספרסיביות אלימות.
סצנות חדר המשמר
ואן קרייסבק צייר גם מראות בתוך חדר שמירה עם חיילים שמשחקים בקלפים, השייך לז'אנר של סצינות חדר השמירה. סצנת זו מתארת בדרך כלל את פנים החדר עם קצינים וחיילים העוסקים במלאכות שונות. סצינות חדר המשמר כללו לרוב שכירי חרב וזונות שחלקו ביניהן שלל, עסקו בהטרדות הנשים, ופעולות אחרות הראויות לגינוי.
"Piskijken"
ואן קרייסבק גם צייר כמה ציורים בתת-נושא, הנקרא "piskijken" ("מתבונן במשתין") המציג בדרך כלל אישה עם רופא או חובש המבצעים בדיקת היריון על ידי התבוננות בדגימה של השתן של האשה. דוגמה לכך היא הציור "ביקור הרופא", המציג ברקע אישה צעירה שנראית כאילו התמוטטה. בקדמת הציור עומד אדם (רופא?) המרים בקבוקון עם השתן של האישה. בתוכו נראה צל של עובר, סימן לכך שהצעירה בהריון.
בקרת הורים
בקרת הורים היא מכלול אמצעים, בחומרה ובתוכנה, המאפשרים למשתמשים כלים לבקרה ושליטה מרחוק על פעילותם של אחרים. שימוש נפוץ לכך הוא שליטה ובקרה של הורים על פעילות ילדיהם, ומכאן השם "בקרת הורים", אך הכלים מאפשרים גם, למשל, בקרה ושליטה של מעביד על עובדיו. כלים אלו כוללים, בין היתר: התרעה ברגע שהילד יוצא משטח בית הספר, הגבלת מהירות המכונית שבה נוהג הילד ושליטה בתכנים הניתנים לצפייה על ידי הילד בטלוויזיה או במחשב.
בקרת ההורים היא תכונה אופציונלית אשר לרוב מתאפשרת במכשירים מתקדמים כטלוויזיות דיגיטליות, משחקי מחשב, טלפונים סלולריים ותוכנות מחשב.
הבקרה במכשירים אלו מתבצעת בארבעה אופנים:
במחשב אישי מוצעת בקרת ההורים במסגרת תוכנות אנטי וירוס ואבטחת המחשב, מערכות הפעלה, דפדפנים ומשחקים. התכונה קיימת בסוגים שונים המותאמים לאותה תוכנה (לדוגמה: מערכת הפעלה או דפדפן) כמו כן, רמת האבטחה בין תוכנה לתוכנה משתנה בהתאם לאופיה ויכולותיה.
תוכנות ניטור מצלמות מסכים, מאפשרות קריאת הודעות דוא"ל נכנס ויוצא, שמירת ההיסטוריה של כל אתרי האינטרנט שנצפו, קריאת הודעות הנשלחות ומתקבלות בתוכנות מסרים מיידיים ואף הקלטת כל תו שהוקלד על ידי המשתמש.
שארל בלה
שארל ארנסט בלה (בצרפתית Charles Ernest Beulé; 29 ביוני 1826 – 4 באפריל 1874) היה ארכאולוג ומדינאי צרפתי.
חייו
בלה נולד בסומיר בעמק הלואר והתחנך באקול נורמל סופרייר שבפריז. עיקר פרסומו בא לו לאחר שכיהן כפרופסור בבית הספר הצרפתי באתונה החל ב-1851, וחשף את שרידי הדרך העתיקה שהובילה אל הפרופילאה באקרופוליס באתונה. שער הכניסה לאתר הקרוי מאז על שמו, וחיבורו הידוע ביותר, "האקרופוליס של אתונה" (L'Acropole d'Athènes), התפרסם ב-1853 ועסק בממצאיו אלה. לאחר מכן עסק בעבודות מחקר באתר העיר קרתגו ועל שמו נקראים האפסיסים שחשף באתר.
מששב לצרפת הוענקו לו מספר תארים אקדמאים ואחרים, ובין היתר זכה באות לגיון הכבוד. בערוב ימיו הקדיש את זמנו לפוליטיקה ונבחר כחבר באספה הלאומית של צרפת ב-1871. משך מספר חודשים בשנת 1873 כיהן כשר הפנים, וב-1847, בגיל 47 שלח יד בנפשו.
בין יצירותיו האחרות:
אאורל ויינר
אָאוּרֵל וַיְנֶר (ברומנית: Aurel Vainer; 10 בינואר 1932 – 31 באוקטובר 2021) היה פרופסור לכלכלה, משנת 2004 ועד למותו היה חבר הפרלמנט של רומניה מטעם פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, וכן היה נשיא הקהילה היהודית ברומניה.
ויינר נולד בשטפנשט שבמחוז בוטושאן. הוא סיים לימודי כלכלה בתואר דוקטור בשנת 1966. היה פעיל בתחומי הבנייה, המחקר הכלכלי והשיווק. הוא היה חבר בלשכת המסחר והתעשייה של רומניה (סגן נשיא), ובין השנים 2000–2004 היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ספירו חארט (Spiru Haret) בפקולטה לכלכלה וחשבונאות שבקמפולונג מוסצ'ל (Câmpulung Muscel). נשוי לאנט ויינר.
ויינר כתב ופרסם חמישה ספרים בתחום המסחר והשיווק. הוא כיהן כסגן נשיא אגודת הידידות רומניה-ישראל.
נפטר ב-31 באוקטובר 2021.
דגל רפובליקת נטאליה
דגל רפובליקת נטאליה היה בשימוש במהלך ימיה הקצרים של הרפובליקה בין השנים 1839–1843.
2009 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2009 ונוגעים לעולם המוזיקה.
עשרת האלבומים הנמכרים ביותר
(על פי ה-IFPI)
פרסים מוזיקליים
טקס גראמי ה-51 האירוויזיון ה-54 טקס פרסי ה-MTV (אירופה) המצעד העברי השנתי של גלגלצ המצעד העברי השנתי של רשת ג'
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו
ולטר ליסאואר
ולטר ליסאואר (גרמנית: Walter Lissauer; 11 באפריל 1882 – 25 באוקטובר 1965) היה פיזיקאי יהודי-גרמני-אמריקאי, מחלוצי התעופה ומראשוני הטייסים.
קורות חיים
ולטר ליסאואר נולד בברלין לפיליפינה (לבית לוי) ואדוארד ליסאואר והיה נכדו של שמואל ליסאואר - ממייסדי היהדות הרפורמית בברלין. אביו היה שותף עם אחיו הוגו בבית המסחר "ה. ליסאואר" ויחדיו סיפקו שמלות כספקי החצר, לאשת קיסר גרמניה. כמו כן היו ממקימי אגודת סוחרי ברלין. אביו של ולטר אשר היה חולה לב, הקדים לפרוש מעסקיו בשל מחלתו. הוא היה בעל כישרון בציור וציוריו עיטרו את הבית בו גדל ולטר.
בצעירותו נשלח ולטר ללמוד הנדסת מכונות במוסד הטכנולוגי של ברלין. לאחר מכן למד פיזיקה באוניברסיטת מינכן אצל הפיזיקאי וילהלם רנטגן. הוא סיים את למודיו בתואר דוקטור לפיזיקה ולמתמטיקה ושימש כעוזר אישי של פרופסור רנטגן בעת ניסוייו.
בליידי
בליידי (באנגלית: Bladee, נולד כ-Benjamin Reichwald ב-9 באפריל 1994 בסטוקהולם) הוא זמר, פזמונאי וראפר שוודי, חבר בקבוצה דריין גאנג. בליידי הוא שוודי. בליידי מבטא את שמו כ"בלייד", אפילו זמר sadboys יאנג לין ביטא את שמו כ"בליידי" אך תיקן את עצמו מהר. המוזיקה של בליידי ושאר דריין גאנג נחשב תחת הז'אנר של קלאוד ראפ, סוג ראפ ניסויני המשתמש באטמוספירה פתוחה ושימוש רב במרחב וריברב. בליידי הוציא 6 אלבומי סולו, שני אלבומים משוטפים (עם מקהטוק ואקו2K), שלושה מיקסטייפים כולל אחד משוטף עם הקולקטיב Working On Dying, חמישה EPs ושני פרויקטים משוטפים תחת דריין גאנג.
ביוגרפיה
בנג'מן רייכוואלד נולד ב-9 באפריל 1994 בסטוקהולם וגדל בעיר. בשנת 2004 הוא פגש בבית הספר את הזמר Ecco2k (זאק ארוגונדד) ובשנת 2007, בהיותם בני 13, הם הקימו להקה בשם קרוסאד (מרוסק בשוודית).
ולטר ליסאואר
קורות חיים
בשנת 1938 עם התחזקות המפלגה הנאצית, נטש את גרמניה ועבר להתגורר בדנמרק, שם עבד כסוחר וכיועץ בתחום הטיס והיה ממקדמי התעופה בדנמרק. לאחר מכן היגר לארצות הברית, התגורר בניו ג'רזי ושינה את שמו לשם אמריקאי - ולטר ג'ק ליסאואר. ( jack lissauer ) הוא עבד בעיר סיברוק (.Seabrook, N.J) במעבדה לחקר הקלימטולוגיה שעסקה במחקרים עבור חיל האוויר האמריקאי. לאחר פרישתו מעבודה זו, הקים את "מעבדות ליסאואר" ועסק כיועץ בתחום הטיס בארצות הברית. ב-14 בפברואר 1939, פיתח ליסאואר את אחת מהמצאותיו הידועות: "מיקרופון בעל סליל מתנדנד", פטנט ששימש כבסיס למיקרופון הידוע כיום.
בליידי
ביוגרפיה
בשנת 2011 בליידי הוציא את שיריו הראשונים בשם "קן בורנס". בשנת 2014 הוא הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, Gluee, שזכה להצלחה. בשנת 2016 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Eversince, ובשנת 2017 הוציא אלבום נוסף, Red Light.
ולטר ליסאואר
קורות חיים
ולטר ליסאואר נישא שלוש פעמים. מנישואיו הראשונים עם מארגריטה לסר נולדו לו שני ילדים: הרברט ליסאואר שנולד ב-1906 ודורה שנפטרה בגיל .20 נישואיו האחרונים היו למארגריטה היינה איתה חי בניו ג'רזי.
ולטר ליסאואר הוא בן דודו של ארנסט ליסאואר - משורר יהודי גרמני וקרוב משפחתו של אוטו ליסאואר - עיתונאי ותסריטאי הסרט חמים וטעים.
בליידי
ביוגרפיה
בשנת 2018 ביחד עם חבר נוסף בדריין גאנג Ecco2k הוציאו מיקסטייפ נוסף. בשנת 2020 הם הוציאו את אלבומו השלישי של בליידי, 333.
בליידי ואקו הם זוג חד מיני ואימצו 33 ילדים מויטנאם, הודו, תאילאנד, קונגו ואוסטרליה. תאיבוי דיגיטל תומך בהם במלא מכיוון שהוא מגניב.
הימן טיקטין
הימן טיקטין (Heimann Hariton Tiktin; 9 באוגוסט 1850 - 13 במרץ 1936), בלשן ומילונאי יהודי רומני יליד ברסלאו, פרוסיה, שהתנצר בגיל מבוגר והוסיף את השם הריטון. ממיסדי הבלשנות הרומנית המודרנית.
קורות חיים
הימן נולד בברסלאו במשפחת רבנים וכמי שיועד להמשיך במסורת המשפחתית קיבל חינוך תואם וגם השכלה קלאסית. בגיל 18 עבר ליאשי, נסיכות מולדובה והתחתן עם עמליה מאירהופר (Amalia Mayerhoffer) וכעבור שנה קיבל אזרחות רומנית. הוא סיגל לעצמו את השפה הרומנית, לימד לטינית, יוונית עתיקה וגרמנית בבתי הספר של יאשי ולקח חלק בחיי התרבות של העיר. בחוגי ז'ונימאה (Junimea) פגש את מיכאי אמינסקו והתיידד איתו ובהמשך יצר קשרים עם אישים רומנים מובילים דוגמת ניקולאה יורגה, טיטו מאיורסקו ואחרים. בשנת 1884 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת לייפציג על מחקריו בבלשנות רומנית. הוא התעניין במיוחד בפונטיקה ובדקדוק והיה מהפועלים ליצירת אלפבית רומני פונטי. הוא חיבר את המילון הגרמני רומני הראשון, הנחשב לשיא יצירתו.
בשנת 1900 המיר דתו לנצרות ובשנת 1904 התמנה למרצה באוניברסיטת ברלין וכעבור שנתיים פתח חוג ללימודי בלשנות רומנית. הוא שב לרומניה בשנת 1910 ובשנת 1919 התמנה כחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית. מת בשנת 1936 בברלין ונקבר ביאשי.
כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים
ביוגרפיה
כריסטיאן קרל ריינהרד נולד במילהיים ב-17 ביולי 1695, ליוהאן, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג וליוהנה מגדלנה מהנאו-ליכטנברג, בתם של יוהאן ריינהרד השני, רוזן הנאו-ליכטנברג ואנה מגדלנה, רוזנת פפאלץ-בירקנפלד-בישויילר.
בשנת 1698 מת אביו יוהאן, רוזן ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג, וכריסטיאן קרל ריינהרד, אולם בשל היותו קטין מונה יוהאן ארנולד קילמן לעוצר במקומו, ובשנת 1701 נטל יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ את חסותו עליו. בשל מלחמת הירושה הספרדית עבר כריסטיאן קרל ריינהרד עם משפחתו להיידסהיים, וקבע שם את מושבו. ב-17 בנובמבר 1766 מת כריסטיאן קרל ריינהרד בהיידסהיים, ובתו מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג ירשה את תאריו.
משפחתו
ב-27 בנובמבר 1726 התחתן כריסטיאן קרל ריינהרד עם קתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים, בתם של גאורג לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ושרלוטה זיבילה, רוזנת אהלפלדט, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פאבל טרטיאקוב
פאבל מיכאילוביץ' טרטיאקוב (ברוסית: Па́вел Миха́йлович Третьяко́в; 27 בדצמבר 1832 - 16 בדצמבר 1898) היה איש עסקים ואספן אמנות רוסי. אוספיו מהווים כיום את אוספי גלריית טרטיאקוב שבמוסקבה.
קורות חיים
טרטיאקוב, בן למשפחת סוחרים עשירה, התחנך בנעוריו על ידי מורים פרטיים אשר לימדו אותו בביתו. בשנת 1850 ירש את עסקיו של אביו, וסחר בתחום הטקסטיל. טרטיאקוב הצליח בעסקיו, ויחד עם סוחרים אחרים הקים את הבנק למסחר של מוסקבה (ואף עמד בראש הבנק), וחברות מסחריות רבות. רכושו הוערך ב-4.4 מיליון רובלים וכלל חמישה בתי אחוזה בעיר מוסקבה.
איסוף אמנות
טרטיאקוב החל לאסוף אמנות בשנת 1854 בגיל 22. רכישתו הראשונה הייתה 10 יצירות של אמנים הולנדים, אולם במהרה החליט טרטיאקוב להתמקד ברכישת יצירות אמנות של אמנים רוסיים בני זמנו, במטרה להקים גלריה לאומית עבור רוסיה.
אוספיו כוללים את יצירות האמנות הידועות והטובות ביותר של האמנים בני תקופתו, אותן רכש בתערוכות שנערכו באותה עת, ובהן יצירות שהוצגו בתערוכות קבוצת "הנודדים". לעיתים רכש טרטיאקוב סדרות שלמות של יצירות של אמן מסוים. כך למשך רכש בשנת 1874 את כל 13 התמונות ולמעלה מ-133 רישומים ו-81 טיוטות של "סדרת טורקסטן" מעשה ידי וסילי ורשצ'אגין, ובשנת 1880 רכש את "סדרת הודו" של ורשצ'אגין ובה 78 רישומים. אוספיו כללו 80 רישומים מעשה ידי אלכסנדר איוואנוב, ובשנת 1885 רכש 102 ציורים מעשה ידי וסילי פולנוב שצוירו על ידי האמן במסעותיו בטורקיה, מצרים, סוריה וארץ ישראל. כמו כן טרטיאקוב רכש את כל הרישומים שיצר ויקטור וסנצוב עבור קתדרלת ולדימיר הקדוש שבקייב.
אוספו של טרטיאקוב כלל את האוספים המקיפים ביותר של יצירות האמנים וסילי פרוב, איוואן קראמסקוי, איליה רפין, וסילי סוריקוב, יצחק לויתן וולנטין סרוב.
על מנת להגדיל את היקף אוספיו החל טרטיאקוב לרכוש ציורי נוף של אמנים רוסיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19 ובהמשך יצירות מהמאה ה-18 - במטרה שאוספו יכלול גם גלריית דיוקנאות של רוסים מפורסמים. במקביל לרכישת דיוקנאות מהמאה ה-18, יזם טרטיאקוב יצירת דיוקנאות חדשים, ושכר את שירותי האמנים המובילים בתחום - אוסיפ בראז, ניקולאי גה, קראמסקוי, ניקולאי נוורב, פרוב ורפין על מנת שיציירו את סופריה, אמניה ומנהיגיה של רוסיה בתקופתו.
בין השנים 1870 -1880 החל טרטיאקוב לאסוף רישומים. בשנת 1893 אוסף הרישומים שלו כלל 471 רישומים שונים. בשנת 1890 החל טרטיאקוב לאסוף איקונות דתיות. האיקונות והרישומים לא הוצגו לציבור בימי חייו, והיו חלק מאוספו הפרטי. טרטיאקוב אסף מספר פסלים אולם מספרם (9 פסלים בשנת 1893) היה מועט, ואף הם היו חלק מהאוסף הפרטי.
האוסף הוצג לראשונה לציבור בביתו של טרטיאקוב, בלאוורשנסקי פראולוק, אולם בשל גודלו של האוסף, הוחלט להציגו במבנה ייעודי, שהוקם בין השנים 1870–1880 בתכנונו של האדריכל קאמינסקי.
זמן קצר לאחר פתיחת הגלריה, בשנת 1881 היא זכתה לפופולריות רבה, ובשנת 1885 ביקרו בה למעלה מ-30,000 איש. בזמן פתיחתה הייתה הגלריה, מבחינת מספר יצירותיה וחשיבותן, אחד המוזיאונים הגדולים והחשובים ברוסיה (ולמעשה הייתה המוזיאון הגדול במוסקבה, והמוזיאון השני בגודלו ברוסיה).
בשנת 1892 ירש טרטיאקוב את אוסף האמנות המערב אירופאית מאחיו, וצירף אוסף זה לגלריה.
באוגוסט 1892 הוריש טרטיאקוב את האוסף והמבנה לעיר מוסקבה, וב-15 באוגוסט 1893 נפתח המוזיאון רשמית בשם "גלריית פאבל וסרגיי טרטיאקוב" - אשר לימים תיקרא - "גלריית טרטיאקוב".
בשנת 1890 ביקרו בגלריה למעלה מ-150,000 מבקרים. טרטיאקוב המשיך להגדיל את הגלריה, ובשנת 1894 תרם לגלריה 30 תמונות נוספות מאוספו הפרטי.
פעילות תרבותית ופעילות צדקה
נוסף על פעילות איסוף תמונות, פעל טרטיאקוב במיזמי צדקה רבים, וכן היה חבר של כבוד באגודה המוזיקלית של רוסיה (לה תרם סכומים רבים). כמו כן טרטיאקוב תרם כסף להקמת בית ספר לחרשים- אילמים, ותמך במשפחות נופלי מלחמת רוסיה-טורקיה.
מותו
טרטיאקוב נפטר בשנת 1898 ונקבר בבית הקברות דנילוב. בשנת 1948 הועברו עצמותיו לבית הקברות נובודוויצ'י.
האסטרואיד טרטיאקוב
בשנת 1977 נקרא אסטרואיד טרטיאקוב 3925 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו ועל שם אחיו סרגיי מיכאילוביץ'.
טירת יהודה
טִירַת יְהוּדָה הוא מושב דתי לאומי במישור חוף יהודה בגבול שפלת יהודה כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית ליהוד וכ-3 קילומטרים מזרחית למסלולי נמל התעופה בן-גוריון. שייך למועצה אזורית חבל מודיעין במחוז המרכז.
היסטוריה
אתרה של טירת יהודה הוא מקום ישוב קדום. בשנת 1459 לספירה, בתקופה הממלוכית, הוקדשה אדמת אל-טירה, שעליה הוקם לימים מושב טירת יהודה, כוקף (הקדש מוסלמי). היישוב המשיך להתקיים בתקופה העת'מאנית ונקרא "טירת דנדן". בקרבת מקום נבנה מקאם המוקדש לנבי כיפל (ראו תמונה למטה).
המושב הוקם בשנת 1949 על ידי עולי הונגריה. תחילה התיישבו העולים בכפר הנטוש טירה, בשטח בו שוכן כיום מושב ברקת, שנכבש במהלך מבצע דני, בבוחרם להם את הבתים היותר מתאימים למגורים. התוספת "יהודה" בשם "טירת יהודה", נועדה להבדילו מטירה שבשרון ומטירת כרמל (ישנם אתרים נוספים בגליל ובעמק זבולון שנקראו טירה).
ביוני 1950 כבר גידלו המתיישבים 700 דונם ירקות וקיבלו פרס עבור הגזר שגידלו.
באוגוסט 1950 תואר הכפר:
בינואר 1953 נוסד המושב ברקת כ"כפר חוצבים טירת יהודה". המתיישבים הוותיקים בטירת יהודה, עולי הונגריה, עברו לבתים החדשים במיקום הנוכחי של טירת יהודה, ומתיישבי ברקת, יוצאי חבאן שבתימן, קיבלו את בתי המושב טירה. באפריל 1954 התגוררו במושב כ-50 משפחות. טרם היה למושב כביש גישה.
בשנותיו הראשונות של המושב סבלו החלוצים מהתקפות "פדאיונים", מירדן. ביוני 1953 נהרג משה שטרק, תושב המושב, על ידי חוליית פדאיון. תקיפה נוספת, ללא נפגעים, הייתה ביולי 1953.
עם השנים התווספו למושב מתיישבים מכלל העדות (יוצאי תימן, מרוקו, פולין, לוב). שטחו של המושב כ-2500 דונם. בעבר שטחו היה גדול יותר, עד שנרכשו ממנו כ-750 דונם לטובת אזור התעשייה הסמוך, איירפורט סיטי.
במקום קיימות עתיקות מתקופת הכפר הערבי, בהן קבר נבי כ'יפל.
יוליה גיניס
יוליה גיניס היא ציירת, מעצבת אומנותית ובמאית תיאטרון ישראלית, המייסדת של תיאטרון מסתורין.
ביוגרפיה
גיניס נולדה בשנות ה-70 וגדלה במשפחה יהודית דתית במוסקבה תחת השלטון הסובייטי. בסוף שנות ה-70 סבה, ולנטין ליטבין, קיבל היתר שאפשר לו ולסבתה של גיניס להגר לארצות הברית, אך השלטונות סירבו לבקשה דומה שהגישו הוריה.