cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק הפאזות של גיבס
פיתוח תרמודינמי של החוק
כאשר \mu_1^a מסמן את הפוטנציאל הכימי של הפאזה ה-a מתוך P של הרכיב ה-1 מתוך C רכיבים. מכיוון שהלחץ p והטמפ' T הם פרמטרים גלובליים של המערכת וזהים עבור כל הרכיבים והפאזות השונים, באופן כללי וללא אילוצים, כל אחד מהפוטנציאלים לעיל הוא פונקציה של C+1 משתנים אינטנסיביים בלתי תלויים: p, T ו-C-1 ריכוזים של הרכיבים השונים בפאזה הרלוונטית (אם במערכת לכל רכיב מספר שונה של חלקיקים, אזי כל פאזה מכילה C מספרי חלקיקים של רכיבים בלתי תלויים ולכן ישנם C-1 ריכוזים בלתי תלויים שונים). כך שבסה"כ ישנם (C-1)*P+2 משתנים חופשיים במערכת. לעומת זאת, התנאי לעיל על שוויון הפוטנציאלים מהווה סט של C*(P-1) משוואות המאלצות את משתני המערכת. מספר דרגות החופש במערכת הוא ההפרש בין מספר הפרמטרים החופשיים לבין מספר המשוואות המאלצות את הפרמטרים הללו, ולכן לאחר חישוב פשוט:
וזהו בדיוק חוק הפאזות של גיבס. כמובן שניתן להכליל חוק זה גם למקרים שבהם הלחץ והטמפרטורה אינם המשתנים הגלובליים היחידים שמשפיעים על המערכת (לדוגמה הוספת שדה חשמלי, שדה מגנטי, כח כבידה וכו'). בנוסף, בהכללה למקרה שבו הרכיבים מגיבים אחד עם השני על ידי ריאקציה כימית, אזי מתווספות לסט המשוואות על הפוטנציאלים הכימיים, סט משוואות נוסף המתאר את שיווי המשקל הכימי בכל אחת מהריאקציות. כלומר, נוספים R אילוצים נוספים על הפרמטרים החופשיים, ולכן חוק הפאזות של גיבס יהיה במקרה זה:
F=C-P-R+2
חומרים טהורים (רכיב אחד)
לחומרים טהורים (C=1) כמו מים לדוגמה, חוק הפאזות של גיבס נותן F=3-P. במצב של פאזה בודדת (P=1) בשיווי משקל (כאשר המים נמצאים רק באחד ממצבי הצבירה), מתקבל כי ישנן 2 דרגות חופש (F=2), הלחץ והטמפרטורה, שניתן לשנותן באופן בלתי תלוי בלי לפגוע במצב שיווי המשקל ובלי לשנות את מספר הפאזות. כלומר, במילים אחרות, כפי שמוצג בדיאגרמת הפאזות הסכמטית באיור 1, ניתן לראות כי פאזה בודדת מיוצגת על ידי שטח במרחב הפרמטרים p, T. כאשר שתי פאזות (P=2) נמצאות בשיווי משקל (מקרה אינטואיטיבי הוא רתיחה של מים, כאשר מים נוזליים ואדים נמצאים בשיווי משקל), אזי F=1 ולכן במקרה זה רק אחד מהמשתנים, לחץ או טמפ', יכול להקבע באופן שרירותי והמשתנה השני יקבע באופן חד ערכי ע"פ המשתנה הראשון. קשר זה בין הלחץ והטמפ' מובע באמצעות משוואת קלאוזיוס-קלפרון. בדיאגרמת הפאזות המוצגת באיור 1 האילוץ בין הלחץ והטמפרטורה מוצג באמצעות קו המפריד את הפאזות השונות, קו זה נקרא "קו דו הקיום". על קו זה שתי הפאזות (נוזל/גז, נוזל/מוצק, גז/מוצק) מתקיימות בשיווי משקל, ולכן אם לדוגמה תקורר מערכת של אדים ומים נוזליים, חלק מהגז יתעבה לנוזל, הלחץ במערכת יקטן והמערכת תישאר על קו דו הקיום בדיאגרמת הפאזות. היחסים בין הלחץ והטמפ' ישמרו על פי קו הדו-קיום עד אשר אחת מהפאזות תתכלה לחלוטין על ידי עיבוי או אידוי או על ידי הגעה לנקודה הקריטית. כל עוד ישנן שתי פאזות בשיווי משקל, תיתכן רק דרגת חופש אחת למערכת ולכן הלחץ נקבע לפי הטמפ' או להפך ע"פ קו דו הקיום.
הנקודה הקריטית היא הנקודה בסוף קו דו-הקיום של פאזות הגז והנוזל. בהתקרב לנקודה זו פאזות הגז והנוזל הופכות באופן הדרגתי דומות יותר ויותר, עד אשר בנקודה הקריטית הן אינן ניתנות להבחנה, ואין יותר הפרדה בין הפאזות. מעבר לנקודה הקריטית מכיוון ששוב P=1, אזי F=2 והלחץ והטמפ' יכולים להקבע באופן בלתי תלוי, כפי שהיה במקרה של פאזה בודדת. ולכן, באזור זה של דיאגרמת הפאזות קיימת פאזה בודדת של גז דחוס, הנקראת זורם.
כאשר שלוש פאזות נמצאות בשיווי משקל (P=3), מחוק הפאזות נקבל ש-F=0. במקרה זה אין דרגות חופש לקביעת הפרמטרים החופשיים ולכן הלחץ והטמפ' נקבעים באופן חד ערכי עבור שיווי משקל של שלושת הפאזות במקביל (כלומר נקודה בודדת בדיאגרמת הפאזות p-T). נקודת שיווי המשקל של שלושת הפאזות נקראת הנקודה המשולשת, ובלחץ והטמפ' המדויקים הללו, שלושת הפאזות של החומר (גז, נוזל, מוצק) מתקיימות בשיווי משקל.
מפגש של ארבע פאזות לא ייתכן בחומר טהור כיוון שמספר דרגות החופש לא יכול להיות שלילי. תיאור זה מסביר מדוע עבור חומרים טהורים לא ניתן למצוא ארבע פאזות בשיווי משקל בשום טמפ' ולחץ. במונחי הפוטנציאלים הכימיים, עבור המקרה של ארבע פאזות ישנן 3 משוואות אילוצים על הפוטנציאלים הכימיים שבאופן כללי לא ניתן לקיימן באמצעות שני פרמטרים (לחץ וטמפ') בלבד.
מערכות בינאריות (דו-רכיביות)
עבור מערכות המערבות 2 רכיבים, C=2 ולכן F=4-P. בנוסף ללחץ ולטמפ' שהיוו את דרגות החופש היחידות במערכת החד-רכיבית, במקרה של מערכת בינארית נוספת דרגת חופש המגולמת בקביעת ההרכב של המערכת כלומר את הריכוז של כל אחד מהרכיבים בפאזות השונות. ברור מההגדרה של המונח ריכוז, כי סך כל הריכוזים בכל אחת מהפאזות במערכת תמיד שווה ל-1:
כאשר כמו קודם, X_i^a מייצג את הריכוז של הרכיב ה-i, בפאזה ה-a. ולכן, במערכת בינארית מספיק לציין ריכוז של רכיב אחד והריכוז של הרכיב השני נקבע מיידית.
דוגמה למערכת בינארית היא תערובת של שני חומרים עם מסיסות מלאה אחד עם השני (גם בפאזה המוצקה וגם בפאזה הנוזלית). ארבעת המשתנים התרמודינמיים שמתארים מערכת זו כוללים את הטמפרטורה (T), הלחץ (p), ריכוז חומר א' בפאזה הנוזלית (X_{a,L}) וריכוז חומר א' בפאזה המוצקה (X_{a,S}). אבל, כפועל יוצא מחוק הפאזות של גיבס, רק שניים מתוך המשתנים התרמודינמיים יכולים להקבע באופן בלתי תלוי כאשר נרצה לתאר שיווי המשקל בין שתי הפאזות (P=2, C=2 ולכן F=2). כלומר, שאם דרגות החופש הגלובליות הטמפ' והלחץ יקובעו לערכים ספציפיים, יקבעו באופן חד ערכי גם ריכוזי הרכיבים בכל אחת מהפאזות. אילוץ זה על המשתנים התרמודימיים נובע משוויון הפוטנציאלים הכימיים של הפאזות השונות של כל אחד מהרכיבים.
על מנת לפשט את הדיון בנוגע למעברי הפאזה ואת דיאגרמות הפאזה במערכות בינאריות, בדרך כלל מקבעים את אחד הפרמטרים הגלובליים (לחץ או טמפרטורה), כך שמספר דרגות החופש הוא F'=3-C (כאשר F' מסמל כי אחת מדרגות החופש קובעה). בצורה זו דיאגרמת הפאזה (ראו איור 2) מייצגת את התלות בריכוז הרכיבים ובפרמטר החופשי הנוסף (טמפ' או לחץ). בהינתן לחץ p וטמפ' T (כאשר כפי שמתואר באיור 2: T_S<T<T_L), יתקיים מצב שיווי משקל בין שתי הפאזות כאשר הריכוז הכולל של התערובת יהיה בין שתי העקומות. במקרה כזה, ניתן לשרטט איזותרמה אשר תיפגש עם העקומה של כל פאזה בריכוז שיווי המשקל של הפאזה, וכך ניתן לדעת מהו ריכוז כל אחת מהפאזות.
פוליריתמיקה
במוזיקה, פוליריתמיקה או ריבוי קצבים היא השמעה או נגינה של שני קצבים או יותר במקביל כאשר כל קצב עצמאי ואינו תלוי בקצב האחר. דוגמה פשוטה לפוליריתמיקה תהיה 3 תווים מרווחים בצורה שווה, מנוגנים באותו הזמן של 2 תווים מרווחים בצורה שווה, כאשר תבנית הקצב של 3 התווים היא מהירה יותר מהתבנית של 2 התווים, והתבניות אורכות אותו זמן. קצב זה נקרא שלוש נגד שתיים. פוליריתמיקות פשוטות אחרות הן 3:4, 4:3, 5:4, 7:4 וכולי.
הפוליריתמיקה, על אף שהיא מופיעה רבות במוזיקה קלאסית במאה העשרים, נכנסה למוזיקה הפופולרית המערבית ממקצבים אפריקאיים ואפיינה את מוזיקת הג'אז, ומאוחר יותר נכנסה גם לרוק המתקדם. כמו כן אפשר למצוא מקורות פוליריתמים רבים במוזיקה לטינית מדרום אמריקה. בגלל המורכבות של הנגינה בפוליריתמיקה היא נדירה למדי עד היום.
צורה נוספת של פוליריתמיקה, שנקראת גם פולימטר (בעברית - ריבוי משקלים), היא כאשר נשמע משפט מוזיקלי שהדגשים הקצביים בו תואמים משקל השונה משאר המוזיקה. דוגמה נפוצה לזה קיימת בג'אז, כאשר מבצע הסולו מנגן במסגרת משקל של 3\4, בעוד שאר הנגנים מנגנים במשקל של 4\4. מוזיקה אפריקנית מסורתית עמוסה, בדרך כלל, בפוליריתמיקה. פרנק זאפה, במיוחד לקראת סוף הקריירה שלו, השתמש בחלוקות פוליריתמיות בצורה מורכבת למדי (לדוגמה: פוליריתמיקה של 11:17), ואף השתמש בחלוקות פוליריתמיות משניות בתוך פוליריתם ראשי (לדוגמה: 3:2 על זוג הרבעים הראשון בחלוקה של 7:4).
וסבולוד הקן הגדול, נסיך ולדימיר
וסבולוד הקן הגדול (ברוסית:Всеволод Большое Гнездо; 1154 - 12 באפריל 1212) היה בנו של יורי דולגורוקי. נסיך ולדימיר בתקופת הזהר שלה.
חייו
בשנת 1162 גורש על ידי אנדרי בוגולובסקי משטחי נסיכות ולדימיר ועבר לקונסטנטינופול עם אימו. בדרך חזרה לרוסיה הוא עבר דרך טביליסי והתחתן עם הנסיכה המקומית. לאחר פטירת אחיו מיכאל הראשון התמנה להיות נסיך ולדימיר. בן דודו, בתמיכת האצולה מרוסטוב, ניסה להדיחו אך בקרב מכריע וסבולוד ניצח את מתנגדיו. תקופת שלטונו הייתה תקופת הזוהר של נסיכות ולדימיר. בבסיס הכוח שלו הייתה אצולה מערים חדשות (ולדימיר, קוסטרומה, טבר, דמיטרוב). בהתאם לעדויות הכרוניקה צבאו היה גדול וחזק. הוא ניהל 3 מערכות צבאיות נגד בולגריה של הוולגה (בשנים 1181, 1183 ו-1186). במהלך 3 מערכות אחרות בתקופת 1180–1207 הוא הצליח להשתלט על נובגורוד ושטחים נוספים. תוך שיתוף פעולה עם נסיך גליץ' הוא השפיע על הנעשה בנסיכויות קייב וצ'רניגוב.
בשנת 1206 הוא מינה את בנו הבכור קונסטנטין להיות נסיך נובגורוד וכוונתו הייתה לתת את נסיכות ולדימיר (הנסיכות הבכירה ברוסיה) לבנו הצעיר יורי. כתוצאה מכך, לאחר פטירתו הייתה מלחמת ירושה בין האחים.
בין ציוני הדרך החשובים של שלטונו טבח באצולת רוסטוב שהתנגדו לשלטונו, הרחבת נסיכות ולדימיר, בניית כנסיות חדשות בוולדימיר וחיזוק המבצר בעיר זו.
משפחתו
אשתו הראשונה הייתה מריה ככל הנראה ממוצא אוסטי. היו להם כ-14 ילדים:
לאחר פטירת מריה בשנת 1205 (או 1206) הוא התחתן עם בת אצולה מקומית. מנשואין אלו לא היו לו ילדים.
Crazy Cool
Crazy Cool הוא שיר של הזמרת והרקדנית פאולה עבדול, אשר יצא ב-22 באוגוסט 1995 על ידי וירג'ין רקורדס כסינגל השני מתוך אלבומה השלישי. הוא נכתב על ידי פיטר לורד, וי גפ'רי סמית' וסנדרה סטריט ויקטור והופק על ידי לורד וסמית'.
הצלחה מסחרית
השיר לא זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-58 בארצות הברית. גם באוסטרליה וקנדה השיר לא זכה להצלחה כאשר הגיע למקומות ה-76 וה-49 במדינות אלו (בהתאמה). גם באירופה השיר לא זכה להצלחה כאשר לא הצליח להיכנס למצעד האירופאי.
וידאו קליפ
הקליפ בוים על ידי מת'יו רולסטון. MTV החליטו שלא לשדר את הקליפ בעקבות תכניו הפרובוקטיביים אלא אם כן הקליפ יעבור עריכה. רולסטון ועבדול טענו מנגד כי שום דבר לא בסדר בקליפ ושמדובר בסך הכל בכוראוגרפיה מסוימת אך MTV סירבו בכל זאת לשדר את הקליפ אלא אם כן הוא יעבור עריכה. בסופו של דבר עבדול נכנעה לדרישותיהם של MTV וערכה את הקליפ. בקליפ נראית עבדול שהיא רוכבת על בובה דמוית שור תוך כדי שהיא נוגעת בגופה עם מקל שחור ושופכת על שדיה בקבוק בירה.
סדריק
סדריק (בצרפתית: Cédric) היא סדרת הנפשה צרפתית המבוססת על הקומיקס הבלגי "סדריק". הסדרה בדיבובה המקורי בצרפת שודרה בערוץ France 3 בין 23 בדצמבר 2001 ל-12 בדצמבר 2002, כחלק מרצועות שידור לילדים בערוץ ולאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים בערוצים אחרים בשפה הצרפתית.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים באמצע העשור הראשון של המאה ה-21. החל מ-1 בינואר 2017 משודרת הסדרה גם בערוץ KidZ (שנקרא בתחילתו yes KidZ).
תקציר העלילה
סדריק הוא ילד בן שמונה, אשר חייו משתנים כאשר תלמידה חדשה מגיעה לבית ספרו. התלמידה החדשה היא ילדה בת גילו ממוצא סיני בשם צ'ן, וסדריק מתאהב בה. בהדרכת סבו ליאופולד וידידו הטוב ביותר כריסטיאן, הוא מנסה לכבוש את לבה של צ'ן בכל מיני דרכים שונות. לסדריק יש יריב אשר מאוהב גם הוא בצ'ן - ילד עשיר בשם ניקולס דאוניי-דשרניי-דה-בנטו. סדריק הוא ילד מקסים ושובב עם לב רחב. הוריו של סדריק לא ממש מבינים אותו, והיחיד שמקשיב לבעיות שלו הוא סבא שלו, בעיות של ילד בן 8: החברים בבית ספר, המורים, הציונים, הילדה שהוא אוהב ועוד. המשפט הקבוע של סדריק בכל סוף פרק הוא: "החיים יפים כשאתה בן 8 ומאוהב".
דמויות משניות
דמויות שלומדות בכיתה של סדריק:
דמויות נוספות:
מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר)
מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר) היא חברה ישראלית העוסקת בתחזוקה, שיפוץ והרכבה של ציוד נייד רכבתי ובייצור מכלולים וחלקי חילוף לציוד נייד רכבתי. לחברה שני מפעלים, אחד בבאר שבע ואחד בדימונה.
היסטוריה
"מ.ת.ר." (מפעלי תעשיות רכבת) הוקמה בשנת 1991 כשותפות בין חברת "מפעלי תובלה" (שהייתה בבעלות כימיקלים לישראל) (26%), חברת "התכוף" (48%) וחברת "עמית" (26%) מקבוצת אלול של דוד קוליץ. המפעל נפתח בבאר שבע ב-1992. הפרויקט הראשון בו זכתה החברה היה להרכבת 80 קרונות משא עבור רכבת ישראל בשיתוף חברה סלובקית.
ב-2003, זכתה החברה במכרז להקצאת קרקע למפעל שני סמוך לתחנת הרכבת דימונה. המפעל החל לפעול ב-2009 ועסק בעיקר בתחזקת צי של כ-500 קרונות משא וקרונות שטוחים להובלת מכולות שבבעלות חברת כימיקלים לישראל וחברת עמית הובלות מטענים.
ב-2013 רכשה ממן - מסופי מטען וניטול 51% ממ.ת.ר ב-13.2 מיליון שקל.
בפברואר 2018 פורסם שחברת סטדלר תייצר קטרים במפעל מ.ת.ר בדימונה בהיקף של 70 מיליון שקל במהלך חמש שנים במסגרת רכש גומלין, בעקבות הזמנות קודמות מאת סטדלר של מכלולים שונים לקרונות רכבת אצל מ.ת.ר.
מבצע זעם דחוף
מבצע זעם דחוף (באנגלית: Operation Urgent Fury) היה מבצע צבאי שבמסגרתו התבצעה ב-25 באוקטובר 1983 פלישה על ידי ארצות הברית ומספר אומות אחרות מהקריביים למדינת האי גרנדה שבקריביים. הרקע לפלישה היה הדחה ורצח של ראש ממשלת גרנדה מוריס בישופ ותפיסת השלטון על ידי מפקד הצבא הדסון אוסטין. בישופ עצמו תפס את השלטון בהפיכה מספר שנים קודם לכן ויצר יחסים קרובים עם קובה, למורת רוחה של ארצות הברית.
בראשות הכוח הצבאי המשולב הועמד מפקד הצי השני של ארצות הברית תת-אדמירל ג'וזף מטקלאף. ב-25 באוקטובר 1983 נחתו בגרנדה כוחות מארצות הברית, ברבדוס, ג'מייקה, והחברות בארגון מדינות מזרח הקריביים, והביסו את הכוחות הקובנים והגרנדינים בפיקודו של הדסון אוסטין. במהלך הפלישה הוצנחו הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושני גדודים מחטיבת הריינג'רס ה-75 ותפסו שטחי מפתח ובהם שדה התעופה ריו-אטו. בסך הכל לחמו מצד ארצות הברית כ-7,000 חיילים, מצד בעלות בריתה כ-300 חיילים, ומולם התייצבו כ-1,500 חיילים מגרנדה. 19 מאנשי כוח הפלישה נהרגו ו-116 נפצעו. מעל 50 אנשים מהכוחות המקומיים נהרגו.
הפלישה הייתה הפעולה המלחמתית המשמעותית הראשונה של ארצות הברית מאז מלחמת וייטנאם. היא זכתה לתמיכת דעת הקהל בארצות הברית ובגרנדה. 25 באוקטובר הוא יום חג בגרנדה שנועד להנציח את האירוע, ונקרא חג ההודיה. עם זאת, בבריטניה (בראשות מרגרט תאצ'ר), טרינידד וטובגו וקנדה נמתחה ביקורת על הפלישה. כמו כן, הפעולה גונתה בעצרת האו"ם, כשמתוך תשע המדינות שהתנגדו לגינוי, רק ישראל לא הייתה מאזור הים הקריבי.
לוח
לוח הוא משטח כתיבה מחיק, שעליו ניתן לשרבט, לכתוב או לצייר בעזרת גירים או מצבעים ("טושים") מחיקים. הסימנים המשורטטים עליו יכולים להימחק בקלות ובמהירות באמצעות בד פשוט או ספוג, או באמצעות מחק מיוחד המשמש ללוחות, המורכב מידית עץ שספוג מחובר אליה. הלוחות היו עשויים בעבר משכבות דקות וחלקות של אבן לווחה.
סוגי לוחות
לוח המיועד לגיר, שצבעו לבן או בגוני פסטל, בעלי רקע בצבע שחור או ירוק. לוח המיועד לטושים מחיקים מכונה לוח מחיק או לוח לבן והוא בעל רקע בצבע לבן. כיום הלוחות המיועדים לגיר הולכים ויוצאים משימוש, ומוחלפים בלוחות לבנים למצבעים, משום שחלקיקי האבק שנפלטים מהגיר בעת כתיבה או מחיקה נישאים באוויר ועלולים לחדור למערכת הנשימה ולגרום לזיהום או למחלות נשימה ואלרגיות
הלוח במערכת החינוך
שימושו העיקרי של הלוח הוא הוראה. הלוח לרוב נתלה על קיר בכיתה, ומוצב כך שכיסאות התלמיד מופנים כלפיו. תרגילים, הסברים או הוראות נכתבים על גבי הלוח, אשר התלמידים מתבקשים להעתיק למחברותיהם על פי צורך.
כרמון (מושב)
כרמון היה מושב שהוקם ב-1952, בשפלת יהודה, על ידי עולים מרומניה ופורק לאחר כ-10 שנים בגלל קשיים כלכליים.
ההיסטוריה של המקום
מושב כרמון נוסד בתחילה בשם "כפר הכורמים" על ידי תנועת המושבים ובסיועה של הסוכנות היהודית, שהקצתה לשם כך 300,000 לירות, והוא יועד לעולים מבוגרים מרומניה אשר עסקו בתחום גידול גפנים וייצור יין כבר בארץ מוצאם.
המושב הוקם מזרחית למושב הודיה על משבצת קרקע של כ-1500 דונם וטקס העלייה לקרקע התקיים ב-30 בספטמבר 1952. שמו של הכפר קשור ל"כרם" בגלל תחום העיסוק של תושביו (ברומניה ובארץ). את המושב אכלסו כ-50 משפחות של עולים כבני 50 ומעלה שחיו, לפני כן, כשנתיים במחנה עולים בפרדס חנה. במאי 1953 שונה שמו של היישוב ל"כרמון".
למגורי התושבים הוקמו בתחילה אוהלים ויותר מאוחר צריפים. לשירות התושבים הוקמו מבני ציבור כמו צרכניה (של המשביר המרכזי), בית כנסת, מרפאה, מקלט ועוד. תחילה עיבדו תושבי המקום את הכרמים הנטושים של הכפר הערבי ג'וליס. בהמשך ניטעו כרמים נוספים, נשתלו מטעים, הוקמו גני ירק, נבנו לולי תרנגולות ואף נבנה במקום יקב קטן במטרה למכור את תוצרתו בארץ. עיבוד האדמה נעשה בעזרת שישה סוסים שנתנה הסוכנות (לא היה תקציב לטרקטורים).
כבר לאחר שנת העבודה הראשונה במקום הגיעו תושבי היישוב לפת לחם. היו שלל סיבות למצב זה וביניהם גיל העובדים, קשיי הקליטה, תמורה לא מספקת בעד התוצרת החקלאית, חוסר גב כלכלי ואי תמיכת הרשויות, הדרכה חקלאית לא מספקת וסירוב משרד המסחר והתעשייה לתת היתר מכירה ליין ולחומץ שיוצר ביקב בטענה של אי עמידה בסטנדרטים תוך דרישה להשקעה כספית נוספת (שלא הייתה) כדי לשפר את תהליך הייצור. בשלב מסוים הביאה המצוקה אף לפנייה לעזרת המיסיון.
המצב הכלכלי של הכפר לא השתפר עם השנים ולכן ב-1960 החליטה הסוכנות היהודית, שהתייחסה אל בני המקום כבנים חורגים ולא הושיטה להם מספיק תמיכה, על סגירת הישוב. הסוכנות פיצתה כל משפחה שעזבה בכ-5000 לירות ומחיקת חובות כך שעד תחילת 1961 נותרו במקום רק כ-10 משפחות שהמשיכו לעבד את הקרקע וביולי רק 5 משפחות. עד נובמבר אותה שנה עזבו כבר כל התושבים את המקום
התושבים העוזבים התפזרו ברחבי הארץ והסוכנות סייעה למבוגרים שבהם להתקבל לבתי אבות. כל המבנים בשטח נהרסו (למעט המקלט) ובמקום ניטע פרדס.
מדרום ליישוב הוגדרה שמורת טבע בשם "יער כרמון" (על שם המושב) הכולל חורשת עצים, אתרים ארכאולוגים ובריכת חורף ששוקמה בשנת 2014
פרשת מקץ
פרשת מִקֵּץ היא פרשת השבוע העשירית בספר בראשית. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. הפרשה ממשיכה לתאר את סיפור יוסף ואחיו. היא נפתחת כאשר יוסף מצוי בבור בית הסוהר במצרים.
את פרשת מקץ קוראים כמעט תמיד (כ-89.9% מהשנים) בשבת החלה בחנוכה. אם יש שתי שבתות בחנוכה, קוראים את פרשת מקץ בשבת השנייה.
חלומות פרעה
יוסף מובא מן הכלא, מתייצב לפני פרעה ומפענח מיד את החלום: על ארץ מצרים עתידות לבוא שבע שנות שובע ושפע, ומיד אחריהן שבע שנות רעב. יוסף אינו מסתפק בפתרון החלום ומציע מיד לפרעה תוכנית פעולה: לאסוף מהתבואה שתגדל בשנות השובע אל מחסני המלך, ולחלק אותה בשנות הרעב. פרעה מתרשם מאוד מדברי יוסף, מלביש אותו בבגדי מלכות, ממנה אותו להיות המשנה למלך ומפקיד אותו על תוכנית איסוף התבואה.
האחים יורדים למצרים
הרעב פוגע גם בארץ כנען, ויעקב מבקש מבניו שיסעו למצרים כדי להביא משם אוכל. האחים נוסעים ונתקלים ביוסף, אך הם אינם מזהים אותו, בעוד הוא מזהה אותם. הם משתחווים בפניו, כפי שחזה בחלומותיו בנערותו. יוסף מאשים את אחיו שהם מרגלים וטוען שכדי להוכיח את חפותם, עליהם להשאיר את אחד האחים איתו ובינתיים לחזור לכנען ולהביא משם את בנימין, האח החסר שסיפרו לו עליו. הוא אוסר את שמעון, מצייד אותם בתבואה ושולח אותם חזרה לארץ כנען באזהרה שלא יסכים לראות אותם שוב אם לא יביאו את בנימין.
יעקב שומע את הבשורות הקשות ומסרב לשלוח את בנימין: "אותי שיכלתם: יוסף איננו, ושמעון איננו, ואת בנימין תיקחו?!". כשתם האוכל בבית יעקב והחזרה למצרים היא הסיכוי היחיד להינצל מרעב, יעקב מסכים לשלוח את בנימין אחרי שיהודה מקבל אחריות עליו.
האחים חוזרים עם בנימין
האחים באים למצרים עם בנימין ומובאים שוב בפני יוסף. יוסף מתקשה להסתיר את סערת רגשותיו למראה בנימין ובוכה בחדר צדדי. הוא משחרר את שמעון, יושב עם האחים לסעודה ומצייד אותם בתבואה רבה. אולם לצד זאת הוא מורה למשרתו להחביא גביע כסף באמתחתו של בנימין.
כשיוצאים האחים לדרכם חזרה לארץ כנען, רודף אותם משרתו של יוסף ומאשים אותם בגנבת הגביע. האחים המופתעים מכחישים בתוקף וקובעים: "אשר יימצא איתו מעבדיך ומת, וגם אנחנו נהיה לאדוני לעבדים". בחיפוש שנערך מתגלה הגביע אצל בנימין והאחים מובאים חזרה לבית יוסף. הם מציעים את עצמם כעבדים כדי שיניח לבנימין, אך יוסף מתעקש שרק בנימין יישאר אצלו כעבד והשאר ישוחררו לעלות לשלום אל אביהם. בנקודת מבחן זו, שבה יתגלה אם יחסו של יהודה לבנימין שונה מהיחס שהפגין כלפי יוסף בעת מכירתו, מסתיימת הפרשה.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת מקץ יכולה לחול בחמישה תאריכים שונים:
הפטרה
בנוסח רומניא קראו באותן השנים עד.
תמלילן (מוזיקאי)
תמלילן הוא כותב שירים שכותב את מילות השיר (המילים המושרות), בניגוד למלחין, שכותב את המוזיקה של השיר שעשויה לכלול אך לא רק את המנגינה, ההרמוניה, העיבוד והליווי.
תמלוגים
הכנסתו של כותב מילים נובעת מתמלוגים שקיבל משירים מקוריים. תמלוגים עשויים לנוע בין 50 אחוז מהכנסות השיר אם הוא נכתב בעיקר עם המלחין, או פחות אם הם כתבו את השיר בשיתוף פעולה. שירים מוגנים באופן אוטומטי בזכויות יוצרים ברגע שהם נמצאים בצורות מוחשיות, כגון הקלטה והשמעה של קול או תווים. בארצות הברית, לפני ששיר מתפרסם או הופך לציבור, מחברו או המוציא לאור שלו צריכים לרשום אותו במשרד זכויות היוצרים בספריית הקונגרס כדי להגן טוב יותר מפני הפרת זכויות יוצרים.
שיתופי פעולה
שיתוף פעולה לובש צורות שונות. חלק מהמלחינים והמילים עובדים בשיתוף פעולה הדוק על שיר, כאשר לכל אחד מהם יש קלט למילים וללחן. בדרך כלל כותב מילים ממלא את המילים ללחן שכבר נכתב במלואו. דורותי פילדס עבדה בצורה זו. כותבי מילים הוסיפו לעיתים קרובות מילים ללחן קיים, כפי שעשה ג'וני בורק עם סטנדרט הג'אז של ארול גארנר, "מיסטי". שותפויות מסוימות עובדות באופן עצמאי כמעט לחלוטין, למשל, ברני טופין כותב מילים ומעביר אותן לאלטון ג'ון, שלאחר מכן הלחין אותן במוזיקה, עם מינימום אינטראקציה בין שני היוצרים.
שיתוף הפעולה של לנון-מקרטני הוא אחד המצליחים בתולדות הפופ וכולל שירים כמו Yesterday ו-A Hard Day's Night.
שיתופי פעולה מפורסמים נוספים כוללים את לייבר וסטולר, סולן הרולינג סטונז מיק ג'אגר עם קית' ריצ'רדס.
כתיבת שירים דתית
במסורת השירה הנוצרית, לרבים מהיצירות הפופולריות יש מילים שנכתבו כדי להתאים למנגינות קיימות. למזמור חג המולד "איזה ילד זה?" מילותיו נקבעו ללחן עממי אנגלי ישן שהיה קינתו של של מאהב, "Greensleeves". המלחין האנגלי רייף וון ויליאמס הציב לחנים עממיים קיימים לשירים ומזמורים, מאת משוררים כמו וויליאם קאופר וצ'ארלס ווסלי, שרבים מהם פרסם ב- "The English Hymnal". דרך אחרת שזה קרה הייתה "נישואין" של מילים ומנגינה לא קשורות, דוגמה ידועה היא "המנון ארצות הברית", ההמנון הלאומי של ארצות הברית, עם מילים שכתב פרנסיס סקוט קי ללחן שהוצמד לו מאוחר יותר של זמר שיכורים ישן.
מוזיקה קלאסית
באופרה, הכותב הליבריטי אחראי על כל הטקסט, בין אם מדובר או מושר ברצ'יטטיב או באריה.
אונטולוגיה
מקור המילה ביוונית עתיקה: הלחם של ὤν, ὄντος "מה שקיים" (בינוני של הפועל εἰμί "להיות") ו-λογία "תורה, מדע".
תחומיה
אונטולוגיה עוסקת בדבר המשותף לכל האובייקטים בעולם אשר גורם להם להיות קיימים, (ה"יש" הקיומי).
אולם מאחר שכל דבר עוסק ב"יש", האונטולוגיה מתייחדת בחקר האין. השאלה הבסיסית באונטולוגיה היא "מה קיים?".
בעוד אפיסטמולוגיה עוסקת בהנחות היסוד אודות ההכרה, אונטולוגיה בוחנת את הנחות היסוד אודות בעלי ההכרה – הישויות הקיימות. בין שאלותיה: "מהי הישות?" ו"האם יש ישות אחת לכל הישים?".
שאלה חשובה היא האם באונטולוגיה אנו מתארים למעשה רק את הדרך בה אנו תופסים את העולם שסביבנו, או את העולם בפני עצמו. שאלה זו קשורה לשאלה האם המציאות היא מצב ממשי קיים שבו אנו חיים ואותו אנחנו חוקרים וחווים, או שמא היא למעשה הדרך המוגבלת שלנו כבני אדם לתפוס ולהגדיר את הקיום, והיא איננה העולם האמיתי.
בהגות העת העתיקה
העובדה שעצמים עוברים שינוי, הקשתה על תפיסה פשטנית בתורת היש והעסיקה כבר את היוונים הקדמונים. פרמנידס, בן המאה ה-5 לפנה"ס, הציג תפיסה לפיה המציאות היא אחת, נצחית, בלתי נעה ובלתי משתנה. שהרי כל שינוי במה שכבר ישנו מראש אינו אפשרי – אם כן למה יכול היש להשתנות? רק לאין. אולם האין איננו. הפרדוקסים של זנון חיזקו תפיסה זו, בהראותם שהתנועה, שפירושה שינוי, מובילה לפרדוקס. לעומתם ניסה הרקליטוס לטעון שהמציאות כולה היא דינמית ואף פעם אינה יציבה. ידועה אמרתו כי איש אינו יכול לחצות את אותו הנהר פעמיים. אולי כדי לפתור את פרדוקס השינוי, גרס אריסטו כי המצב החדש אליו עובר העצם 'בפועל' לאחר השינוי, היה קיים במציאות כבר מלכתחילה, אך לפני השינוי בפועל, הוא התקיים בעצם כפוטנציאל 'בכח' בלבד.
בהקשר אחר נחלקו אפלטון ואריסטו בשאלת ממשותם של מושגים מופשטים. בעוד שאפלטון תלה את הממשות דווקא באידאות המופשטות והסביר את ממשותם של עצמים פיזיים כנגזרת או כהתגלמות משנית של היש המופשט, חלק עליו אריסטו ומצא את ההפשטה כפעולה אנליטית בלבד, המתעלה מעל היש הקונקרטי ומפרידה באופן מלאכותי ושכלי בלבד בין החומר הפיזי הקיים, לבין צורתו המופשטת. אריסטו סבר שלפחות בעולמנו הריאלי הרגיל, אין קיום ממשי (בתורת ישים עצמאיים) לאידאות המופשטות מן החומר הפיזי. מחלוקת עקרונית זו, בדבר ממשותם העצמאית (קיומם בתור ישים) של מושגים מופשטים, שבה והופיעה בתולדות הפילוסופיה לדורותיה, זהו הפולמוס בין אוניברסליזם לנומינליזם.
בפילוסופיה ובתאולוגיה של ימי הביניים
בעקבות המטאפיזיקה של אריסטו, ניסו פילוסופים בימי הביניים להגדיר את מציאותו של עצם כלשהו: האם המציאות (העובדה שהעצם אכן קיים) היא תכונה של העצם? האם זוהי תכונה מהותית של העצם הקיים? האם ניתן לדבר ולתאר עצם גם אם עצם כזה מעולם לא היה ולא יהיה קיים? בעקבות אפלטון תהו בימי הביניים האם ניתן לומר שמושגים מופשטים (אידאות) הם "קיימים" ומצויים, באותו מובן שגם עצמים פיזיים הם קיימים? תאולוגים ביקשו להפריד בין מציאותם של עצמים רגילים, לבין מציאותו של אלוהים. כך למשל, נוסחה טענה ולפיה מציאותו של כל עצם היא קונטינגנטית בלבד ("אפשרית המציאות"), ורק מציאותו של אלוהים לבדו היא הכרחית ממש ("מחויב המציאות"). כך גם נטען כי בשעה שמציאותו של כל עצם איננה אלא תכונת לוואי שלו, ואיננה זהה עם מהותו של העצם, רק מציאותו של אלוהים זהה לחלוטין עם מהותו (וכך הצליחו תאולוגים מונותאיסטים לטעון שהאלהים הוא אחד פשוט, ללא שום ריבוי תכונות שונות). הגדרתה של מציאות אונתולוגית כתכונה או תואר גם ביחס ל'אלהים', הולידה את הטיעון האונטולוגי, ולפיו היות שאלהים מצוי הוא מושלם יותר מאשר אלהים שאיננו מצוי, זו עצמה מהווה הוכחה לוגית אפריורית לכך שהאל אכן מצוי.
בין אונטולוגיה לאפיסטמולוגיה
בפילוסופיה של העת החדשה חלו תמורות חשובות בתורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) שיש להן השלכות משמעותיות על תורת היש (אונטולוגיה). כבר ג'ורג' ברקלי במאמרו החשוב ביותר "esse est percipi" ניסה להראות שאין שום דרך להוכיח שהדברים שאנו קולטים באמת קיימים, ואי אפשר לדבר על כך שחפץ קיים, אלא רק שהוא קיים בתפיסתו של מישהו. הפילוסופיה של ברקלי – "מה שקיים הוא מה שנתפס (על ידי צופה כלשהו)", הייתה רדיקלית ונגדה את ההיגיון הפשוט. על תפיסה זו נמתחה ביקורת: לא רק בשל האבסורדיות שלה ("האם הירח אינו קיים כאשר אף אחד לא מסתכל עליו?") אלא גם בשל האמונה באלוהים הקיים גם מבלי שיש מישהו שתופס אותו. ברקלי עצמו, שהיה אדם דתי ואף מונה לבישוף, ענה שנפש האדם קיימת מבלי שיהיה מישהו שתופס אותה, ואנו מסיקים את קיומה באמצעות החזרה: ברגע שאנו תופסים חפץ כלשהו, אנו יודעים שיש דבר מה שתופס אותו (האני, התודעה). באותה מידה אלוהים קיים מבלי שיהיה מישהו שתופס אותו, ויתרה מכך: אלוהים הטוב והנצחי הוא הצופה על כל העולם (ובפרט על הירח) כל הזמן ובכך – לפי תזת התלות של ברקלי בין הכרה לקיום – מבטיח האלוהים את קיומו הרציף של העולם.
במשנתו של היידגר
הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר עסק בשאלות היש והקיים בספרו "הוויה וזמן" (גרמנית: Sein und Zeit). היידגר טען שהוויית האדם שונה מהותית מהוויית החפצים בשלושה עניינים: האחד, הוויית האדם נמצאת בתנועה מתמדת; השני, הוויית האדם "יודעת על עצמה"; והשלישי, האדם "יודע" שהוא נמצא בתוך העולם. שלושת אלה הם יתרונות הוויית האדם על פני "ישים אחרים". היידגר הציע "לענות על השאלה: מהי הישות" (או ההווייה) על ידי חקירת הוויית האדם.
מנזר ההשתנות
מנזר ההשתנות (יוונית Μονη Μεταμορφωσεως) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי השוכן בחלקה הצפוני של פסגת הר תבור, צפונית-מערבית לכנסיית ההשתנות הקתולית, ומוקדש למעמד ההשתנות של ישו.
המסורת
ההשתנות הייתה אירוע בחייו של ישו המדווח בשלוש הבשורות הסינופטיות (הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס והבשורה על-פי לוקס), ואשר במהלכו השתנה על פסגת הר:
האתר
כנסיית המנזר מוקדשת לנביא אליהו, והיא נבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 מעל שרידיו של מבנה מימי הביניים. מבנה קדום זה הוקם, אולי, בידי נזירים אורתודוקסים שנדחקו מהמתחם הצלבני שמדרום לו, או שהוקם בידי נזירים יוונים-קתולים (טענה זו תמוהה שכן תחילתה של הכנסייה היוונית-קתולית מאוחרת יותר). ב-1912 כוסו קירות הכנסייה בפרסקאות, ושנה זו מופיעה מעל דלת הכניסה למתחם. הרומנים-האורתודוקסים טוענים כי הכנסייה הוקמה על ידם בכספי מאמיניה של כנסייה זו, והיא הועברה לימים לידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים. צפונית-מערבית לכנסייה שוכנת מערת מלכי-צדק, מלך שלם, שכן מסורת נוצרית ממקמת את פגישתו עם אברהם באתר. המערה הייתה ידועה לעולי רגל נוצרים בימי הביניים.
קולקטה
קוֹלְקׇטׇה (בבנגלית: কলকাতা, בהינדית: कोलकाता, באנגלית: Kolkata) היא הבירה והעיר הגדולה של מדינת מערב בנגל שבצפון-מזרח הודו. עד שנת 2000 נקראה העיר כַּלכּוּתָה (Calcutta), והשם שונה כדי לקרבו יותר לצורתו המסורתית. מקור השם הוא באלה קאלי, הנחשבת ל.
שטחה של העיר הוא כ-200 קמ"ר, והמטרופולין שלה משתרע על פני קרוב ל-1,900 קמ"ר. על פי מפקד האוכלוסין של 2011, בעיר עצמה התגוררו כ-4.5 מיליון בני אדם (העיר השביעית בגודלה בהודו) ובמטרופולין כ-14 מיליון (המטרופולין השלישי בגודלו במדינה). בקולקטה ישנן 828 נשים על כל 1,000 גברים; שיעור יודעי הקרוא וכתוב בעיר עומד על 81%, הרבה מעל לממוצע הארצי של הודו (59%). השפה הנפוצה בעיר היא בנגלית, אם כי שפות הודיות רבות אחרות מדוברות אף הן. בעיר תשע אוניברסיטאות ושוכן בה המוזיאון הגדול ביותר באסיה.
אוכלוסיית קולקטה היהודית הייתה כ-5,000 יהודים, אך ירדה לאחר עצמאות הודו והקמת מדינת ישראל ונכון לשנת 2013 נותרו בעיר כ-25 יהודים. בעיר פעל דפוס עברי ובין היתר הודפסו בו ספריו של מהרי"ץ.
היסטוריה
בשנת 1756 ברח מבוקש הודי אל קולקטה. מושלה הבריטי של העיר סירב להסגירו לידי שליטה ההודי של בנגל, סיראג' אוד-דוֹאוּלה, מטעמים מדיניים, וזה בתגובה החליט לפתוח במתקפה. ב־20 ביוני אותה שנה כבש צבאו את המצודה. רוב הבריטים הצליחו להימלט, 146 מהשכירים ההודים של חברת הודו המזרחית הבריטית נשבו. השבויים נכלאו ב"חור השחור" של בית הסוהר שבמצודה, שלא היה אלא צינוק באורך 5.5 מטרים וברוחב 4.5 מטרים. כל הלילה נאבקו השבויים על מעט אוויר שנכנס משני חלונות קטנים. למחרת בבוקר הוצאו משם רק 23 אנשים חיים. שנה אחרי כן חזר רוברט קלייב וכבש את קולקטה.
בשנת 1757 אחרי שיושבו סכסוכים עם הנוואב של מורשידאבאד, הכריזו הבריטים על קולקטה כבירת הודו הבריטית, והיא נשארה כזו עד 1912 כאשר השלטון עבר לדלהי.
קולקטה סימלה בעבר יותר מכל עיר אחרת בהודו את העוני המקושר כל כך עם מדינה זו; בעיר זו התרכזה פעילותה של כלת פרס נובל לשלום, האם תרזה, אשר הקימה מרכזי עזרה רבים לעניי וחולי העיר. העיר נמצאת בתנופת פיתוח מרשימה והעוני צומצם בה בצורה ניכרת - אם כי רבבות רבות מתושבי העיר עדיין חיים ברחובות או בשכונות פחונים.
חינוך ותרבות
קולקטה נחשבת לבירת התרבות של הודו. לצד אמנים מפורסמים כדוגמת הסופרים ויקרם סת, אמיטב גוש וחתן פרס נובל לספרות רבינדרנת טאגור, אשר נולדו בעיר, קיימת בקולקטה תרבות אלטרנטיבית ענפה ביותר - חלקה בעל אופי פוליטי ומחתרתי. בעוד שמומבאי היא מרכזו של ז'אנר הבוליווד בקולנוע, הרי שבקולקטה נעשים יותר סרטים אמנותיים מבכל מקום אחר בהודו.
בקולקטה 9 אוניברסיטאות ומספר רב של מכללות. זהו המרכז האקדמי של מדינות צפון-מזרח הודו.
כלכלה
העיר מהווה מרכז חשוב של תעשייה, מסחר ובנקאות. בין המפעלים הרבים הממוקמים בעיר נמנה גם מפעל לייצור מכוניות שבמשך כ-60 שנים ייצר מכונית מדגם הינדוסטן אמבסדור שהוא אחד מסמלי הודו.
יהדות קולקטה
יהדות קולקטה נוסדה בסוף המאה השמונה עשרה (1798) בקוֹלְקׇטׇה, כאשר סוחרים מיהדות בגדאד (עיראק), ומיהדות חאלאב (סוריה) בחרו להתבסס לצמיתות בבירה המתהווה של הראג' הבריטי. הקהילה הפכה למרכז הפזורה המסחרית היהודית הבגדאדית דוברת ערבית יהודית באסיה. מייסד הקהילה היהודית בקולקטה הוא אהרן עובדיה הכהן, סוחר יהודי מחאלאב.
בתחילת המאה התשע-עשרה הקהילה היהודית בעיר גדלה במהירות. היא נבנתה בעיקר ממהגרים יהודים מבגדד ובמידה פחותה מיהודי חאלאב. מבחינה היסטורית הקהילה הונהגה על ידי אליטת סוחרים עשירה שסחרה בכותנה, יוטה, תבלינים ואופיום שנרכשו מהמשפחות היהודיות המובילות של בגדאד וחאלאב.
משפחות סוחרים, יהודיות בגדאדיות שהתגוררו בעיר נקשרו בקשרי נישואין או מסחר עם הקהילות היהודיות הבגדאדיות הקטנות יותר שסחרו ברחבי אסיה בערים יאנגון, סינגפור, הונג קונג ושנגחאי, כמו גם עם הקהילות היהודיות הגדולות יותר במומבאי ובמזרח התיכון.
במהלך סוף המאה התשע-עשרה הייתה קולקתה מרכז קהילתי קטן של יהדות בבל ועיראק לפני שהיהודים הבגדאדים החלו לעבור מזהות יהודית-ערבית/מזרחית לזהות יהודית בריטית בהנהגת הסוחרים ששון, עזרא, אליאס, גובאי, משפחות בליליוס ויהודה. בימי הזוהר של הקהילה, הסוחרים היהודים של קולקטה תמכו במספר רב של מוסדות דת וצדקה מובילים בארץ ישראל, לבנון ועיראק.
באמצע המאה העשרים, הקהילה היהודית הבגדאדית בעיר הגיעה לשיא של למעלה מ-6,000 חברים, בשעה שקהילות קטנות יותר נמלטו לעיר מהפלישות היפניות או מכליאות במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר עצמאות הודו בשנת 1947 נקודת השיא הזו התהפכה לירידה חדה במספרים. הקהילה היהודית היגרה מהעיר, בעיקר לאוסטרליה, קנדה, בריטניה, ישראל וארצות הברית. הגירה זו נבעה בעיקר ממאבקי הכח לחלוקת הודו, פירוק מערכת המסחר הקולוניאלית באסיה, ניתוק הסחר היסטורי שזרם בין המזרח התיכון לאסיה והקמת מדינת ישראל. המעטים שנותרו בעיר שמרו על זהותם היהודית-הודית, הגיעו לתפקידים בולטים בצבא, בפוליטיקה ובאמנות.
חרארד ואן סוויטן
חרארד ואן סוויטן (בהולנדית/ גרמנית: Gerard van Swieten; 7 במאי 1700 – 18 ביוני 1772) היה רופא וספרן יליד ליידן, הולנד, ששירת כרופאה האישי של קיסרית אוסטריה מריה תרזה וכמנהל הספרייה הקיסרית האוסטרית.
תולדות חייו
ואן סוויטן היה הילד היחיד להוריו ששרד את גיל הינקות (מבין שבעה). אמו מתה בלידתה השביעית, ב-1708. אביו, תומאס, שהיה נוטריון, נפטר בהיותו של ואן סוויטן בן 12 והותיר לו ירושה אמידה. שנתיים לאחר מכן החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ליידן אצל אחד ממייסדי הרפואה המדעית הקלינית המודרנית, הרמן בורהאווה. עיסוקיו המדעיים השתרעו על פני תחומים שונים של ביולוגיה, בהם בוטניקה ופיזיולוגיה. הוא קנה לו שם של אחד מראשי הנאורות, שהעלה על נס את הרציונליזם והמתודה המדעית כדרך היחידה לחקר האמת.
בשנת 1745 הוזמן לחצר הקיסרית בווינה על מנת לשמש כרופאה האישי של הקיסרית מריה תרזה. במקביל התמנה גם לנציב הצנזורה, תוך שהוא תופס את מקומם של אנשי המסדר הישועי, ולספרן הראשי של הספרייה הקיסרית. באמצעות סוחרי ספרים מפריז, ונציה וליידן, ואן סוויטן ביקש להשיג את הפרסומים המדעיים העדכניים ביותר עבור הספרייה וכך הפך אותה לאחד ממוקדי המחקר והידע העדכניים ביותר באותה עת. בנוסף ייסד גן בוטני ומעבדת כימיה.
ב-1749 נבחר ואן סוויטן כחבר החברה המלכותית הבריטית וב-1751 נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
בנו, גוטפריד ואן סוויטן ירש את כהונתו כמנהל הספרייה המלכותית ב-1777.
אדוארד טיצ'נר
אדוארד ברדפורד טיצ'נר (באנגלית: Edward Bradford Titchener; 11 בינואר 1867 - 3 באוגוסט 1927) היה חוקר בריטי בתחום הפסיכולוגיה, מראשי גישת הסטרוקטורליזם.
ביוגרפיה
טיצ'נר נולד בצ'יצ'סטר שבאנגליה לאליס פילד הבין ולג'ון טיצ'נר. אמו ברחה ממשפחתה, משפחה מיוחסת מסאסקס, כדי להתחתן עם אביו ב-1866. אביו עבד כפקיד עד מותו משחפת בשנת 1879. משפחתו, חמישה אחים, עברו ממקום למקום לאורך זמן זה. כשהיה בן תשע נשלח לחיות עם סבו וסבתו מצד האב, ועם שתי דודותיו. סבו היה עורך דין ומשקיע מוצלח, ואף ראש העיר לשעבר של צ'יצ'סטר. בשהותו אצל סבו נשלח לבית הספר. השקעותיו של הסב החלו לגרום להפסדים ב-1888, וכמה חודשים לאחר מכן הוא נפטר. מ-1885 עד 1890 למד באוניברסיטת אוקספורד. וב-1890 עבר לגרמניה, שם למד לתואר דוקטורט בסתיו 1890 באוניברסיטת לייפציג בגרמניה, כתלמידו של הסטרוקטורליסט וילהלם וונדט. ב-1892, עם קבלת הדוקטורט, עבר לאוניברסיטת קורנל במדינת ניו יורק, שם שימש כמרצה לפסיכולוגיה עד מותו. הוא ייסד באוניברסיטה מעבדה ראשונה לפסיכולוגיה, ועסק בה במחקר בתחום. כמו כן כתב מאמרים וספרים רבים בנושא מבוא לפסיכולוגיה ופסיכולוגיה ניסויית. בנוסף ערך עיתונים מדעיים חשובים כגון "Mind" ו-"American Journal of Psychology".
תורתו של טיצ'נר ממזגת בקרבה רעיונות מהאמפיריציזם הבריטי ביחד עם האידיאליזם הגרמני. כסטרוקטורליסט, טיצ'נר האמין כי הנפש בנויה כמבנים שניתן לחקור את מרכיביהם - כשם שניתן לפרק מים למרכיבים כימיים, כך ניתן לפרק מחשבות ורגשות. בניגוד לוונדט שסבר כי הרגשות מורכבים משלשה רכיבים בסיסיים סבר כי הם ביסודם חד־ממדיים, והאפשרות היחידה שבהם היא נעימות או חוסר נעימות. הוא סבר כי קיימים בתודעה כ-40,000 אלמנטים. השפעתו בארצות הברית בעשורים הראשונים לאחר שהגיע לשם הייתה גדולה, אך בהמשך דעכה.
מועצה אזורית באר טוביה
מועצה אזורית באר טוביה היא מועצה אזורית במחוז הדרום, ליד הערים קריית מלאכי ואשדוד. המועצה הוקמה בשנת 1950, ובה 23 יישובים. שטח השיפוט שלה הוא 178,000 דונם. בניגוד לתפיסה הרווחת, לא נקראה המועצה על שם המושב באר טוביה, אלא על שם המושבה באותו שם שחרבה. ראש המועצה הראשון, מרדכי גובר, קיבל את ההצעה להנציח את זכר המושבה בשם המועצה האזורית.
גבולות המועצה (עם כיוון השעון): בצפון המועצה האזורית חבל יבנה, המועצה האזורית גדרות, גדרה ובני עי"ש, במזרח המועצה האזורית נחל שורק והמועצה האזורית יואב, בדרום המועצה האזורית שפיר ובמערב המועצה האזורית חוף אשקלון, הים התיכון, אשדוד וגן יבנה.
העיר קריית מלאכי מהווה מעין מרכז אזורי ליישובי המועצה, אשר בשטחה מקיפה אותה מכל צדדיה - אך ללא שטח העיר עצמה.
משרדי המועצה נמצאים באזור התעשייה באר טוביה, סמוך לכביש 3.
היסטוריה
באר טוביה היה היישוב העברי הראשון באזור המועצה. ביצרון, כפר ורבורג ,קיבוץ חצור וקדמה הוקמו אחריו עד מלחמת העצמאות. סביבם שכנו יישובים ערביים רבים. הגדולים ביניהם היו קסטינה במזרח ואיסדוד במערב. בשטח המועצה הוקם שדה תעופה של הצבא הבריטי.
על פי גבולות תוכנית החלוקה של האו"ם הייתה בשטח המועצה נקודת מעבר בין חלקי המדינה היהודית בין חצור ובאר טוביה שהפרידה בין שטחים ערביים ממזרח ומערב.
במבצע ברק במסגרת תוכנית ד לקראת הכרזת העצמאות והפלישה הצפויה של מדינות ערב השתלטו כוחות ההגנה על הכפרים שהיו בשטחי המועצה. הערבים עזבו את כפריהם ולא שבו אליהם. הצבא המצרי שפלש לאחר הכרזת העצמאות התקדם עד נחל לכיש ונעצר ליד גשר עד הלום. קרבות קשים נערכו באזור בין חטיבת גבעתי והמצרים, שהפגיזו את גן יבנה וחצור. הצבא המצרי נסוג במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948 לאחר שצה"ל עמד לנתק את האגף המערבי של המצרים משאר הכוחות.
במקום הכפרים הערביים הוקמו בשנת 1949 תשעה מושבי עולים. המושבים החדשים ביחד עם היישובים הוותיקים היו בסוף 1949 למועצה אזורית זמנית ובשנת 1950 למועצה אזורית קבועה. 12 מושבים נוספים וכפר הנוער כנות הוקמו בשנים 1950–1954.
סקופיה (לבוש נוצרי)
סקופיה, סוג של כובע או כיפה של כל דרגות הכמורה בנצרות האורתודוקסית, ובכנסייה הקתולית המזרחית היא מיוחדת לנזירים. צבעה וצורתה משתנים בהתאם לארץ המוצא ולדרגת הלובש בהיררכיה הנוצרית, וכן משתנה באירועים שונים.
צורתה
צורת הסקופיה משתנה ממקום למקום:
אוניברסיטת זמלווייס
אוניברסיטת זֶמֶלְוַויְיס היא אוניברסיטה לרפואה ומקצועות הבריאות שנמצאת בבודפשט, הונגריה. היא קרויה על שמו של הרופא ההונגרי איגנץ זֶמֶלְוַויְיס.
הבניין המרכזי באוניברסיטה בן 23 הקומות הוא בגובה 88 מטר, השלישי בגובהו בבודפשט (אחרי בניין הפרלמנט ובזיליקת סטפן הקדוש, שניהם באותו גובה - 96 מטר)
חוגי הלימוד באוניברסיטה:
האוניברסיטה מציעה תוכניות לימוד בשפות אנגלית, גרמנית והונגרית. תלמידים הלומדים בתוכנית בשפה האנגלית מגיעים ממדינות רבות. לרבות נורווגיה, ישראל, ארצות הברית קפריסין ויפן. מסלול הלימודים הוא כ6 שנים כאשר השנתיים הראשונות ללימודים מוקדשות ללימודים תאורטיים בעוד 3 השנים הנוספות מוקדשות ללימודים מעשיים בבית החולים של האוניברסיטה.
ישראלים בזֶמֶלְוַויְיס
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. נוסעים כל שנה עשרות רבות של ישראלים ללמוד את מקצועות הרפואה בזמלווייס ובפרט רפואה כללית. את מבחני הכניסה לאוניברסיטה ניתן לעשות בישראל.
לסטודנטים הישראלים, שמספרם כ-300 במגוון המקצועות, קיימת אגודת סטודנטים באוניברסיטה (ISOB)המסייעת בקליטה וחניכת סטודנטים חדשים, ארגון אירועים, חגים, וטקסים שונים. אגודת הסטודנטים נתמכת כלכלית על ידי תרומות כמו גם מאירועי האגודה. הסטודנטים הישראלים אינם נדרשים לשלם דמי חבר לאגודה.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה מאחת הפקולטות של מה שלימים היה לאוניברסיטת בודפשט והיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד. היא נוסדה במקור בשנת 1635 על ידי פטר פאזמן.
פסגת קופמן
פסגת קופמן או פסגת קופמאן (באנגלית: Koopman Peak) היא פסגה בצד הצפוני של רמת ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,200 מטרים מעל פני הים; והיא ההר ה-1,266 בגובהו באנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 3.7 קילומטרים משלוחת מורן.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של קנת' יוג'ין קופמן (Kenneth E. Koopman), שהיה נגד בצי ארצות הברית, במהלך מבצע דיפ פריז בין השנים 1965–1967.
בלוטות רוק
בלוטות הרוק הן בלוטות אקסוקריניות בגוף המייצרות רוק, שהוא נוזל השומר על לחות הפה וחלקים אחרים של מערכת העיכול. הוא גם מסייע לפירוק המזון כדי שיחליק, על ידי סיכוך, את ירידת המזון מהלוע אל הוושט וממנו אל הקיבה. החוקר הרוסי איוואן פבלוב (1849–1936) חקר את הגירויים הגורמים הפרשת מיצי העיכול, ובין השאר בלוטות הרוק. על עבודתו הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1904.
שיר תיאורי
המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת' היה אומר: "אמת, במובן הרחב ביותר, כדבר ממשי ואידיאלי, אמת הכוללת פרטים מדויקים, שבכל זאת כפופים לרוח של המכלול - זו הנשמה והמהות של שירה תיאורית, ולא רק של שירה תיאורית, אלא של שירה בכלל".
משורר אמיתי מתרשם באופן חיוני מהאובייקט, אזי באמצעות בחירה נכונה של נסיבות בתיאורו, ועל ידי מתן צבעים של חיים וממשות למאפייניו, הוא מעביר את התרשמותו במלואה לדמיון של הקוראים, גורם להם לדמיין את האובייקט כאילו הם רואים אותו נוכח לפניהם. לפיכך, שירה תיאורית היא מבחן גדול לדמיון של המשורר, ומבדילה בין משורר מקורי המחדש מה שתואר כבר פעמים רבות לבין משורר חקיין הממחזר תיאורים של קודמיו.
בלוטות רוק
מיקום הבלוטות
בלוטות מצד האוזן ממוקמות סמוך לאוזן, והן הגדולות שבבלוטות הרוק. הבלוטות התת-לשוניות נמצאות מתחת ללשון. הבלוטות התת-לסתיות נמצאות מתחת לענף הלסת התחתונה בזווית של הסנטר והן בצורת האות האנגלית U.
שיר תיאורי
שירים תיאוריים נודעים
עם השירים התיאוריים המפורסמים נמנים מזמור תהילים ק"ד, השיר "אשת חיל" שבספר משלי המתאר אשה אידיאלית; "פו על הגן הקיסרי" מאת המשורר הסיני סימה שיאנגרו - תיאור מקיף של הגן הקיסרי כמקצת שבחה של שושלת האן המערבית; "על טבע היקום" מאת המשורר הרומאי לוקרטיוס ו-"גאורגיקה" מאת ורגיליוס; האפוס הדתי הדידקטי "השבוע, או בריאת העולם" מאת המשורר הצרפתי דו בארטאס, "אלגרו" ו-"פנסרוסו" מאת המשורר האנגלי ג'ון מילטון - הלכי רוח המבוססים על תיאורי נוף של הורטון, השיר הפילוסופי "העונות" מאת המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון המתאר באופן כללי את עונות השנה והשפעתן על האדם תוך תיאורי טבע מפוארים, "האקדמה" מאת ויליאם וורסדוורת' הכולל תיאורי טבע אוטוביוגרפים של אזור האגמים שבאנגליה , "פרש הנחושת" מאת המשורר הרוסי פושקין, והפואמות מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת המשורר העברי ביאליק.
שירת הפו הסינית
בתקופת שושלת האן (המערבית והמזרחית) הייתה פופולרית צורת השיר פוּ. הפו מאמר תיאורי, הכתוב בפרוזה ובשירה בסגנונות משתנים, המתאר בפרוטרוט מקום כמו עיר או ארמון, או עצם טבעי, כגון נהר או ים, רוח או שלג, חיה או צפור, או נושא כלשהו כגון מסע רוחני או שיבה לשדות, פרידה או פגישה, כלי נגינה או מלאכת הכתיבה, מנקודות מבט רבות. עם שירי הפו הנודעים נמנים "פו על אדון כלום" מאת סימה שיאנגרו שנכלל מאוחר יותר בשירו הגדול על הגן הקיסרי, "פו על ינשוף" מאת צ'יה יי, ו-"פו על שתי ערי בירה" מאת צ'אנג הנג. בימי שש השושלות, חוברו שירי הפו "שיבה לשדות" מאת טאו יואנמינג, ו-"פו על מגורים בהרים" מאת שייה לינגיון. שירי פו רבים כונסו בתחילת המאה הששית באנתולוגיה "וון שואן", מבחר ספרות צרופה. בתקופת שושלת טאנג, צורת הפו המקורית נדחקה על ידי צורת פו חדשה שנקראה "פו מוסדר", שכללה חוקים קפדניים של צורה ומבע ודרשה שימוש קבוע בחריזה. בתחילת שושלת טאנג, חיבור "פו מוסדר" היה מחומר הלימוד שנבחנו עליו בבחינות הקיסריות (אותן נדרש לעבור כל מי שחפץ לשרת כפקיד בקיסרות). שירי פו המשיכו להיכתב עד לשושלת סונג, שבמהלכה סו שי חיבר את השיר "פו על הצוקים האדומים". המבקר ליו שייה הסביר מהו פו באופן הבא:
הגאורגיקה של ורגיליוס ועוקביו המודרניים
הגאורגיקה שיר דידקטי, יצירה המלמדת חקלאות בלבוש נעים של שירה, על כל היופי והקישוטים של שירה. הגאורגיקה הנודעת הראשונה היא "עבודות וימים" מאת המשורר היווני הסיודוס. הגאורגיקה העתיקה הגיעה לשיאה בגאורגיקה של המשורר הרומאי ורגיליוס, שיר דידקטי ארוך בארבעה ספרים, המתאפיין במוזיקליות ובצמצום, לומר הרבה במעט, פעמים רבות בשתיקה. שירתו ניכרת באמפתיה לחיי האיכר, לחברה האנושית, ולבריות וליצורים בכלל.
ג'וזף אדיסון הבחין בשני דברים המאפיינים את תיאוריו של ורגיליוס ביחס לכותב פרוזה:
המבקר הצרפתי בואלו הבחין שורגיליוס מצייר, וטאסו (כמייצג השירה המודרנית) מתאר. כלומר, התיאורים של ורגיליוס הם ציורים המביעים רעיונות חיוניים יותר וחזקים יותר ממה שמתקבל מראיית הדברים סתם.
באנגליה של המאה ה-18 הגאורגיקה של ורגיליוס נחשבה לשיר הטוב ביותר שחובר בימי-קדם, תורגמה לאנגלית על ידי ג'וזף טראפ, ג'ון מרטין, וג'וזף וורטון; ובעקבותיה חוברו גאורגיקות אנגליות כמתכונתה, העוסקות לאו דווקא בחקלאות, ביניהן: "סיידר" מאת ג'ון פיליפס (1708) - גידול עצי תפוחים והפקת מיץ תפוחים, טריוויה מאת ג'ון גיי (1716) - אמנות ההליכה ברחובות לונדון, "תענוגות הדמיון" מאת מרק אקנסייד (1744) - יצירה העוסקת באסתטיקה, "אמנות שמירת הבריאות" מאת ג'ון ארמסטרונג (1744), "הצמר" מאת ג'ון דייר (1757) - גידול צאן, ייצור צמר, תעשיית טווית בדים, ומסחר עולמי ימי בבד; ושירים רבים אחרים.
ז'ק דליל, מי שכונה ורגיליוס הצרפתי, חיבר את הגאורגיקה הצרפתית "איש השדות" (1800).
"העונות" מאת ג'יימס תומסון
"העונות" שיר דיקדקטי ארוך בן ארבעה ספרים: "אביב", "קיץ", "סתיו", "חורף". תומסון חיבר את הספרים בנפרד בשנות העשרים של המאה ה-18 והגרסה הראשונה השלמה יצאה לאור בשנת 1730. הוא המשיך להוציא לאור גרסאות חדשות, משכתב מרחיב ומשפר את שירו, ולשם כך אף נעזר באלכסנדר פופ. במבנהו ובאופיו "העונות" מושפע מה"גאורגיקה" של ורגיליוס, והוא כתוב בחרוז לבן מקורי ומפואר בהשראת "גן העדן האבוד" של מילטון. בגישה מונותואיסטית אוניברסלית, תופעות הטבע של עונות השנה והשפעתן על האדם מתוארות בסצינות ציוריות, לפעמים בומבסטיות משהו, תוך הקבלה ביניהן לבין תקופות הנערות, הבחרות, הבגרות, והזיקנה, ולמהלך הדורות מבריאה לגאולה. השיר עתיר השראה, ולא בכדי מבקרים רבים החשיבוהו לשיר תיאור הטבע הטוב ביותר שחובר אי-פעם.
כתב ויליאם הזליט: "כל מה שנערץ בעונות, זה ההשתפכות של גאונות טבעית מובחרת, אהבה כנה לנושא, לא כפויה, לא מלומדת, באה מבלי שזימנוה, ויוצאת באופן ספונטני".
כתב ג'ון סקוט מאמוול: "מלבד לאופי המרכזי של תומסון כמשורר תיאורי, יש לשירו מעלות אחרות, כי הוא גדוש משיכות מכחול נאצלות של פאתוס, פילוסופיה טבעית, חירות אזרחית, מוסר, ורחמים".
"העונות" היה ספר שירה פופולרי מאוד באנגליה ובאירופה של המאה ה-18, והיה מצוי כמעט בכל בית אנגלי. בהשפעת תומסון טבע תפס מקום מרכזי בשירה האנגלית של המאה ה-18, ובעקבות שירתו התהלכו משוררים בריטים רבים, ביניהם דייוויד מאלט ("הטיול", 1726), ויליאם קאופר ("המשימה", 1785), ו-וורדסוורת' הצעיר ("הליכה לעת ערב", 1793). "העונות" תורגם בזמנו לשפות אירופאיות רבות, ובצרפת חיקו את תומסון המשוררים ז'ן פרנסואה בנט-לאמבר ("העונות", 1769), וז'ק דליל ("הגנים" - 1780, "שלוש מלכויות הטבע" - 1809 ).
כתב ג'ון אייקין: "העונות של תומסון הוא המקור ממנו שאבו משוררינו המודרניים התיאוריים את הסגנון האלגנטי יותר והנכון יותר של ציור עצמים טבעיים, המבדיל אותם מקודמיהם הקרובים".
בשירה העברית החדשה
השירה העברית החדשה כוללת כמה שירים תיאוריים, ביניהם תיאורי הטבע של מחקר במחזה "לישרים תהלה" מאת הרמח"ל, תיאורי טבע כלליים בשירה ובפרוזה השירית של מרדכי צבי מאנה, הפואמות התיאוריות "מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת ביאליק, אידיליות תיאוריות על חיי תקופתו מאת דוד שמעוני, ותיאורי נוף ספציפיים בשירים של טשרניחובסקי, רחל, ומשוררים אחרים, ובמיוחד בשירים של יעקב פיכמן.
"מתי מדבר" ו-"הבריכה" מאת ביאליק
בפואמה "הבריכה" ביאליק מתאר בריכת-יער שהכיר, בבוקר, בליל-ירח, ביום הסערה, ובשחר; מצרף זיכרון-נעורים של היער והבריכה כחום היום בקיץ, וחותם את השיר בלשון המראות: הבריכה כבבת-עינו של שר היער, הרואה הכל, משקפת הכל והמשתנה עם הכל, ונשארת תמיד בעצמותה, עם חלום הפלאים היפה והבהיר שלה של עולם הפוך. "הבריכה" נתפסה על ידי המבקרים כאלגוריה ופורשה בדרכים רבות. להלן פתיחת הפואמה: בעקבות "הבריכה" זלמן שניאור חיבר את הפואמה "בין הערבות הבוכיות". הדהוד "הבריכה" נשמע גם בשיר "מרגניתא" מאת אהרן צייטלין, ובקובץ השירים "משירי הנחל" של לאה גולדברג.
שירת פיכמן
תיאורי נוף אקספרסיבים הם הליבה של שירת פיכמן, החל מתיאורי חודשי השנה והים בספר השירה "גבעולים", ועד לשירים המתארים את נופי ארץ-ישראל בספר השירה "פאת שדה", ביניהם השירים "עין כרם", "אילנות בירושלים", "אביב בשומרון", "טבריה", "בדרך לצפת", "חרמון", ושירים רבים אחרים. פיכמן הסביר את חכמת שירת הנוף להלכה ולמעשה בשירו "רזי נוף":
בלוטות רוק
היסטולוגיה
שני סוגים של תאי אפיתל בבלוטות הרוק מפיקים ריר או הפרשות נסיוביות (מימיות). הבלוטות התת-לשוניות מייצרות הפרשות משני הסוגים אך בעיקר ריר, בעוד בלוטות מצד האוזן מפיקות הפרשות נסיוביות בלבד. הבלוטות התת-לסתיות מכילות גם הן את שני סוגי התאים, ומייצרות ריר ונסיוב.
הפרשת אלקטרוליטים
באונית הבלוטה הנסיובית נוצרת ההפרשה הראשונית של הרוק אשר דומה בהרכב האלקטרוליטים שלה לדם. הפרשה זו עשירה ביוני נתרן, כלור וביקרבונט, וכן מכילה עמילאז. תאי האפיתל המרכיבים את האונית קולטים מהדם, באמצעות העברה פעילה שניונית בקוטב הבסיסי של התא, יוני נתרן, כלור ואשלגן. בשלב השני יוצאים מן התאים הללו לחלל הבלוטה בפעפוע כלור וביקרבונט. המטען השלילי שיוצא מהתא גורם לפעפוע של נתרן מהנוזל הבין-תאי אל חלל הבלוטה, אשר גורר אחריו מים בעקבות הלחץ האוסמוטי שהוא יוצר בחלל זה.
כאשר ההפרשה הראשונית של הרוק מגיע אל צינור הבלוטה, יש פעפוע של נתרן וכלור אל תאי האפיתל. במקביל, יוצאים אשלגן וביקרבונט לחלל הבלוטה בהעברה פעילה שניונית. בניגוד לאזור האונית, בצינור הבלוטה תאי האפיתל מחוברים במצמתים, ולכן אין מעבר של יונים או של מים מהנוזל הבין-תאי לחלל הבלוטה או להפך. התוצר הסופי, הרוק, מכיל כ-140 מיליאוסמול נתרן לליטר, כ-100 מיליאוסמול כלור לליטר, מעל 20 מיליאוסמול ביקרבונט לליטר ופחות מ-5 מיליאוסמול אשלגן לליטר.
ככל שקצב הפרשת הרוק עולה, כך יהיו ברוק יותר נתרן, ביקרבונט וכלור, אך יהיה פחות אשלגן, והאוסמולריות של הרוק תגדל. זאת משום שרמת הספיגה חזרה של נתרן בצינור הבלוטה נשארת זהה, ולכן הפרשה מוגברת באונית תגרום לרמה גבוהה יותר בתוצר הסופי.
בקרה עצבית
בלוטת הרוק מבוקרת על ידי בקרה עצבית אוטונומית, כאשר הן הזרוע הסימפתטית והן הזרוע הפאראסימפתטית מעוררות הפרשת רוק. רוב ההפרשה מתבצעת כתוצאה מרפלקס, ואילו הבקרה המרכזית מהמוח היא משנית. גירויים מעודדי הפרשה, דוגמת ריח וטעם פועלים על גרעיני הרוק של עצב הפנים ועצב הלשון והלוע, ואלה מפרישים אצטילכולין, אשר נקשר לקולטנים בבלוטות הרוק ומגביר את ההפרשה. גירויים מדכאי הפרשה, דוגמת פחד, שינה והתייבשות, פועלים על אותם גרעינים.
מחלות
תסמונת סיוגרן היא מחלה אוטואימונית התוקפת את בלוטות הרוק וגורמת לדלדול שלהן. דבר זה מוביל ליובש בפה ובעיניים ולרמת חומציות גבוהה בפה אשר גורמת נזק לשיניים (עששת) ולוושט, וכן לבעיות בליעה עקב סיכוך מופחת.
נגיף החזרת גורם לדלקת חדה בבלוטה.