cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבול הראשון של פולין
עיצוב הבול
הבול הפולני נועד לשימוש בתוך גבולות רוסיה הצארית בלבד, שכללה את רוסיה, פולין והדוכסות הגדולה של פינלנד. עבור מכתבים שנועדו למשלוח לארצות חוץ היה צורך לשלם במזומן, והם נשלחו בלי בולים.
קני קלארק
הבי בופ
כיוון שאלדרידג' דחף אותו להמשיך ולהתנסות בסגנון, קלארק כתב לעצמו רשימה של תרגילים שישפרו את יכולותיו לשמור על הקצב ברייד, גם בעת שהוא משתמש בטכניקות של שאר המתופפים בתקופה (דוגמת הפלת הפצצות). תרגיל אחד שהתאמן עליו רבות, היה שימוש ב"רים שוט" ומיד לאחריו בס מודגש. מטכניקה זו קיבל את כינויו "קלוק מופ" שקוצר לאחר מכן ל"קלוק".
הבול הראשון של פולין
עיצוב הבול
הציורים המקוריים שהכין מעצב הבול (ששמו אינו ידוע) התגלו בארכיון שבסנט פטרבורג, ומהם ניתן ללמוד כי שלטונות הדואר הפולני תכננו להדפיס על רקע הנשר הרוסי גם את דמותו של הנשר הפולני בעל הראש האחד. דבר זה לא יצא אל הפועל מסיבות טכניות.
קני קלארק
רביעיית הג'אז המודרני וסוף הקריירה
לאחר שהלהקה הקבועה ממינטונז החלה להתפרק, והנגנים עברו לפרויקטים אחרים, החל קלארק לעבוד עם הפסנתרן הצעיר ג'ון לואיס ונגן הויברפון מילט ג'קסון; יחד עם הבסיסט פרסי הית' הם הקימו את רביעיית הג'אז המודרני, הרכב ג'אז חשוב בהתפתחות הבופ והג'אז המודרני בכלל. ההרכב יצר סגנונות ייחודיים רבים, כגון הזרם השלישי.
הבול הראשון של פולין
הכנת הגלופות
הגלופות ששימשו להדפסת הבול הוזמנו מן, והן בוצעו בידי חרט פולני בשם הנריק מאייר (Henryk Mejer). הוא הכין שתי גלופות, אחת להדפסת הצבע האדום והשנייה להדפסת הצבע הכחול.
קני קלארק
רביעיית הג'אז המודרני וסוף הקריירה
קלארק עזב את הרביעייה ב-1955 כשהחל לתכנן את המעבר שלו לצרפת. לבסוף עבר לפריז ב-1956, שם המשיך להופיע ולהקליט. הוא ערך סיבובי הופעות באירופה ולעיתים גם בארצות הברית. בהמשך הקריירה הוא ניגן עם מוזיקאים שונים וגדולים, הקים מספר הרכבים והמשיך להיות מתופף ג'אז חשוב.
הבול הראשון של פולין
הנקודה היהודית
מאחר שלפולין לא היה כל ניסיון קודם בהדפסת בולים, ביקשו השלטונות את עזרתו של המכונאי והממציא הטוב ביותר שהתגורר בוורשה באותה עת, יהודי בשם. אברהם ישראל שטפל נולד למשפחה יהודית ענייה בוורשה בשנת 1814. מצבה הכלכלי של המשפחה לא אפשר לאברהם הצעיר להמשיך בלימודיו, ומיד לאחר שסיים את בית הספר היסודי היהודי נאלץ לצאת לעבודה. הוא למד לתקן שעונים והחל לעבוד בוורשה כשען. שטפל למד בכוחות עצמו את השפה הפולנית, דבר שאפשר לו לקרוא ספרים מדעיים טכניים ולהרחיב את ידיעותיו. בנוסף להתעסקות בתיקון שעונים תכנן ובנה שטפל להנאתו מתקנים מכנים שונים. גולת הכותרת של יצירותיו הייתה מכונת חישוב, אריתמומטר, אותה הציג בביתן הרוסי שהוקם במסגרת התערוכה הבין-לאומית בלונדון בשנת 1851. עבור יצירתו זו זכה שטפל במדליה ובפרס, ולכתבות אוהדות בעיתונות היהודית של אותם ימים. שטפל נפטר בשנת 1886.
קני קלארק
רביעיית הג'אז המודרני וסוף הקריירה
קלארק נפטר ב-1985 בפריז, שם נחשב לגיבור.
הבול הראשון של פולין
הדפסת הבולים
לבקשת רשויות הדואר של פולין תכנן שטפל ובנה מכבש חדשני להדפסת בולי דואר, בעזרתו ניתן היה להדפיס את שני הצבעים, הכחול והאדום, במהלך אחד, בלי להעביר את הנייר ממכבש למכבש. למכונת דפוס זו הייתה יכולת הדפסה של 12,000 בולים לשעה, והיא חישבה תוך כדי פעולתה את מספר הבולים שהודפסו. מכונה חדשנית זו הייתה נושא להתפעלות במשך זמן רב. בנוסף תכנן ובנה שטפל גם מכונה לנקבוב בולים.
על הבולים, שהודפסו בשיטת בלט, תוכנן כאמור במקור להדפיס גם את סמל הנשר הפולני, אולם דבר זה לא התאפשר. צידם האחורי של דפי הניר, שנועדו להדפסת גיליונות של 100 בולים כל אחד, כוסה בשכבת דבק באופן ידני, תוך שימוש בגליל פלדה מצופה בבד. שכבת הדבק גרמה לעיבוי דפי הניר, ומכונת הדפוס לא יכלה להדפיס את סמל הנשר הפולני הקטן על הבולים. קיימות דוגמאות של הבולים, אשר הודפסו כניסוי על נייר ללא דבק, ובהם מופיע סמל הנשר הפולני.
השימוש בבולים
ביום 1 בינואר 1860 הוצעו הבולים למכירה בבתי הדואר ברחבי פולין. הדואר הרוסי, שלא ידע מראש על הכוונה להדפיס את הבול, אישר אותו בדיעבד כשלושה חודשים מאוחר יותר. סך הכול הודפסו כ-3 מיליון עותקים מן הבול הראשון של פולין, ומרביתם נמכרו לציבור הרחב. עם הפסקת השימוש בבולים, נותרו במחסני הדואר רק 208,515 בולים, שהועברו להשמדה, כך שלמעשה נמכרו לציבור כשני מיליון ושמונה מאות אלף בולים.
הדואר הפולני הכין עבור כל בית דואר ברחבי פולין חותמת ביטול מיוחדת שנועדה להחתמת המעטפות עליהן יודבקו הבולים. החותמת עוצבה במתכונת של ארבעה מעגלים קונצרנים ובמרכזם מספר. בסך הכול הוכנו למעלה משלוש מאות חותמות, כשכל מספר יועד לבית דואר ביישוב אחר.
ב-22 בינואר 1963 החל המיעוט הפולני במרד כנגד השלטון הרוסי. המרד, אשר נודע בכינוי מרד ינואר, נמשך חודשים ארוכים ודוכא באכזריות על ידי השלטון הרוסי. בין צעדי הענישה שננקטו כלפי האוכלוסייה הפולנית נכלל גם ביטול המעמד העצמאי למחצה של הדואר הפולני, ואיסור על שימוש בבולי דואר נפרדים.
בחודש נובמבר 1864, בעקבות קבלת התרעה על הכוונה לביטול מעמד הבול, הפסיק הדואר הפולני את הדפסת הבולים. ב-3 בפברואר 1865 הפיצה הנהלת הדואר הפולני הודעה לכל מנהלי בתי הדואר אודות ובה ההנחיה להפסיק את השימוש בבולי פולין ביום 13 באפריל 1865 (1 באפריל על פי הלוח היוליאני).
מעמדו של הבול בעיני הבולאים
הבול הראשון של פולין הופץ בכמעט שני מיליון ושמונה מאות אלף עותקים, והוא אינו נחשב לבול נדיר. עם זאת, אספנים רבים מתמקדים באיסוף הבולים החתומים של בתי הדואר השונים, אשר חלקם נדירים וקשים להשגה. ביקוש זה הוביל ליצירת זיופים רבים של הבולים החתומים.
מעטפות מקוריות שבוילו בבול הראשון של פולין נחשבות גם הן לפריטי אספנות מבוקשים.
לייקאן הייפר-ספורט
לייקאן הייפר-ספורט (Lykan HyperSport) היא מכונית-על של חברת W מוטורס הלבנונית. מכונית זו היא מכונית העל הראשונה שיוצרה במזרח התיכון. המכונית יוצרה במהדורה מוגבלת של שבע יחידות בלבד, שמחיר כל אחת מהן 3.4 מיליון דולר.
כל אחד מהרוכשים קיבל במתנה שעון סיירוס Klepcy בשווי 200 אלף דולר.
מפרט
דגם ההייפר-ספורט הוצע למכירה בשנת 2014. הוא כולל מנוע בעל 770 כוחות סוס ומשקלו 1,380 קילוגרם. מהירות המכונית המרבית היא 395 קילומטר לשעה, וזמן התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש הוא 2.8 שניות.
מחיר ויוקרה
נכון לשנת 2015 לייקאן הייפר-ספורט, שמחירה 3.4 מיליון דולר, היא המכונית החמישית, היקרה ביותר בהיסטוריה, אחרי פאגאני הואיירה רודסטר במחיר 3.78 מיליון דולר, למבורגיני וננו במקום השלישי, במחיר 4.5 מיליון דולר – שממנה יוצרו 5 יחידות, קוניגסג ccxr Trevita במחיר של 4.8 מיליונים ומייבאך אקסלרו במקום הראשון, במחיר 8 מיליון דולר, שממנה יוצרה יחידה אחת בלבד.
The World Starts Tonight
The World Starts Tonight (בעברית: העולם מתחיל הלילה) הוא אלבום האולפן הראשון של הזמרת-יוצרת הולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור בפברואר 1977, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. מתוך האלבום יצא הלהיט "Lost in France".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-2 במצעד האלבומים שבשוודיה.
רקע והוצאה
האלבום הופק על ידי רוני סקוט, סטיב וולף ודייוויד מקאי. בשנת 2009, יצא האלבום בגרסה מחודשת, אשר הכילה בתוכה שתי רצועות נוספות; "My! My! Honeycomb" ו-"Baby I Remember You".
בשנות השבעים יצא האלבום בפורמט של ויניל, תוך שבשנות השמונים יצא גם בפורמט של תקליטור ובהמשך, היה זמין להורדה דיגיטלית.
יצחק יהודה גולדציהר
יצחק יהודה (איגנאץ) גולדציהר (Goldziher Ignác; 22 ביוני 1850 – 13 בנובמבר 1921) היה יהודי-הונגרי מאבות תורת המזרחנות, היה מזכיר הקהילה היהודית של פשט, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
גולדציהר נולד בסקשפהרוואר (בגרמנית: שטול-וייסבורג) אשר ליד בודפשט למשפחה מצאצאיהם של גולי ספרד. משפחתו הגיעה להונגריה במאה ה-17 לאחר מעבר דרך הולנד והאמבורג.
אביו היה סוחר עורות, שלמד בישיבת פרשבורג של החתם סופר, מראשוני היהודים שהורשו לגור בסקשפהרוואר (1842) וממייסדי הקהילה שם. בהשפעתו של מנהיג ההשכלה בעיר נשלח גולדציהר לגימנסיה הקתולית. במקביל קיבל חינוך יהודי בביתו ממורה בשם משה וולף פרוידנברג. בגיל 12 חיבר ופרסם מחקר בשם "שיחת יצחק" על מקורן של תפילות ישראל. מטרת המחקר הייתה להסביר את חשיבות התפילות העתיקות על פני הפיוטים המאוחרים יותר, והביע ביקורת מבולעת על היהדות האורתודוקסית. ביומנו כתב על החיבור "האופוס הזה הוא אבן הפינה הראשונה למוניטין הרע שלי כ'רוח חופשית'. יהודי וייסנבורג התרעמו וקראו לי 'שפינוזיסט'".
בגיל 15 עברה משפחתו לבודפשט ושם המשיך את לימודיו בגימנסיה הפרוטסטנטית. בעודו תלמיד בגימנסיה למד פרסית וטורקית אצל ארמין ומברי באוניברסיטת בודפשט. בגיל 16 כבר תרגם שני סיפורים טורקיים עבור סמינריון.
בגיל 18 (1868) עשה את בחינות הבגרות. אחרי שנת לימודים באוניברסיטה מן המניין נשלח על ידי יוז'ף אטווש (Eötvös), שר החינוך ההונגרי, לברלין ומשם המשיך ללייפציג ולמד אצל היינריך לברכט פליישר, גדול הבלשנים של הערבית בעת ההיא.
בגיל 20 פרסם את חיבור הדוקטורט שלו, על פירושו הערבי של התנחום הירושלמי לתנ"ך. המחקר עוסק ביחס בין אסלאם ליהדות בספרות הערבית של היהודים.
לאחר קבלת תואר דוקטור יצא גולדציהר לאוניברסיטאות ליידן, אוקספורד וקיימברידג' לעיון בכתבי היד הערבים שבספריותיהן. ב-1872 נתמנה למרצה שלא מן המניין באוניברסיטה של בודפשט.
בגיל 23 שלח אותו אטווש לסיור בן חצי שנה בארץ ישראל, במצרים ובטורקיה. סיור כזה היה נדיר מאוד באותה התקופה. הוא גם למד כמה חודשים באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר. פרסם מחקרים בכתבי האקדמיה הקיסרית בווינה. עקב האנטישמיות בהונגריה ולאחר שפטרונו פון אטווש נפטר ב-1871, נאלץ למצוא פרנסה מחוץ לכותלי האוניברסיטה. הוא לא היה מוכן להתנצר כדי להשיג מעמד אוניברסיטאי. משנת 1874 שימש כמזכיר הקהילה היהודית הניאולוגית בבודפשט. ב-1877, עם הקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט היה לאחד מהמורים שפעלו במסגרתו.
ב-1876 נבחר כחבר שלא מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים, וב-1892 כחבר מן המניין. ב-1893 הוצע לו לקבל קתדרה באוניברסיטת קיימברידג', אולם גולדציהר, שהיה קשור למולדתו הונגריה, סירב. ב-1894 קיבל תואר פרופסור אולם גם אז לא קיבל זכויות בפקולטה או משכורת ורק ב-1904 התקבל כפרופסור מן המניין. ב-1899, משהלך לעולמו דוד קאופמן, התמנה גולדציהר במקומו לקתדרה בפילוסופיה של הדת בבית המדרש לרבנים בבודפשט. ב-1904, משהתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בודפשט, התפטר ממשרתו בקהילה היהודית ומכאן ואילך עלה פיריון עבודתו בהרבה. ב-1905 הפך ליהודי הראשון שמונה לפרופסור מן המניין לכל החיים באוניברסיטת בודפשט. ב-1907 התמנה לראש מחלקה באקדמיה ההונגרית. ב-1908, משנוסדה האוניברסיטה המצרית בקהיר, מייסדה האמיר פואד, ששנה אחר-כך נהיה למלך, נסע לבודפשט על-מנת להציע לגולדציהר משרה בה, אולם גולדציהר השיב בשלילה.
ב-1889 קיבל גולדציהר מדליית זהב בקונגרס הבינלאומי השמיני של המזרחנים שנערך בסטוקהולם.
גולדציהר היה מיוזמי האנציקלופדיה של האסלאם וכתב שלושים ערכים במהדורתה הראשונה והשנייה.
כמו רוב היהודים בהונגריה, שקיבלו זכויות אזרח מלאות באמצעות חוק האמנציפציה היהודית זמן קצר לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, גם גולדזיהר הזדהה עם הלאומיות ההונגרית ולכן התרחק מהציונות. הוא ראה ביהדות מושג דתי, לא אתנוגרפי, ובהתאם התייחס ללאום שלו כטרנסדנובי ולדתו כיהודית. כאשר התבקש בשנת 1920 על ידי חברו ללימודים מבודפשט מקס נורדאו להצטרף לאוניברסיטה המתוכננת בירושלים, שלימים הפכה לאוניברסיטה העברית. הוא דחה את ההצעה מסיבות "פטריוטיות". אף על פי כן, לגולדציהר בהחלט הייתה השפעה על עיצוב האוניברסיטה החדשה והוא לא התנגד להקמתה. בשנת 1919, בתשובה לשאלה של שמריהו לוין, ראש המחלקה לחינוך ותרבות בלשכות הציונות המרכזית בלונדון, הוא הציג את הרעיון שלו מה צריכה אוניברסיטה עברית ללמד ומהם צריכים להיות סדרי העדיפויות המחקריים שלה. ב-1918 נפטרה רעייתו.
לאחר פטירתו נקנתה ספרייתו שהכילה כ-6,000 ספרים עבור האוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו
ב-1874 פרסם מחקר בשם "תוספות לתולדות הספרות של השיעה והפולמוס הסוני", הראשון בחיבוריו הגדולים. הספר מנתח את הרעיונות המנוגדים באמונה ובהלכה בין שני זרמי האסלאם העיקריים.
ב-1876 פרסם גולדציהר את חיבורו המשפיע "המיתוס אצל העברים". בספר כתב שהמיתוס וסיפורי מיתולוגיה נמצאים בקרב כל העמים בתור התחלת הדת התפתח והם נתנו הסברים לתופעות הטבע השונות. הוא כתב שעם ישראל היה בתחילה עובד אלילים לפני שעבר לאמונה באל אחד. הוא הבדיל בין סיפורי שלושת האבות המקוריים, שביטאו, לדעתו, את המיתוס העברי, לבין הצורה בה שינו אותם אחר כך עורכי התנ"ך. הוא השווה בספר בין התנ"ך לספרות הערבית הקדומה. הספר עורר תרעומת אצל התאולוגים הנוצרים נבני התקופה, שהאמינו בתנ"ך כלשונו ועורר זעם גם בקרב הקהילה היהודית וראשיה התכוונו לפטרו, אולם בעקבות השתדלות של מקורביו, נמנע הדבר. הספר עשה רושם רב על מיכה יוסף ברדיצ'בסקי של בסיסו פיתח את תפיסתו של יהדות כתרבות, וכאשר פרסם את הכרך הראשון של "אגדות היהודים" ב-1913, הוא נשלח לגולדציהר עם מכתב תודה על כתיבת "המיתוס אצל העברים".
ב-1884 יצא לאור הראשון בספריו הגדולים: "הזאהריים, שיטתם בהלכה ותולדותיהם: תוספות לתולדות התאולוגיה המוחמדית". הספר מהווה מבוא מקיף להלכה האסלאמית ומבהיר את העניינים השנויים במחלוקת בין האסכולה הזאהרית לאורתודוקסיה באסלאם. בניגוד לחוקרים שקדמו לו, שראו בתורה שבעל-פה האסלאמית כמקור היסטורי לחיי הנביא, הרי שגולדציהר ראה בה ביטוי להשקפתם של הדורות המאוחרים, שביקשו לעצמם סימוכין בדברי הנביא. במחקרו על פולחן הקדושים באסלאם הוא משווה בינו לבין פולחן הקדושים בדתות אחרות, בכלל זה הברית החדשה. במאמרים מאוחרים יותר כתב על המקורות הגנוסטיים של החדית' וגם השווה בין המיסטיקה באסלאם למיסטיקה בדתות הודו.
ב-1890 ראה אור ספרו החשוב השני: "המחקרים המוחמדיים" ב-2 כרכים. הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה הפוליטית של האסלאם הקדום ומהווה המשך למחקרו של ולהאוזן בנושא זה. הוא דן בהשפעת האסלאם על העמים שקיבלו את תורתו. בכרך השני הוא מתאר את התפתחות החדית' ופולחן הקדושים באסלאם.
ב-1894 הוציא לאור את הדיוואן של המשורר הערבי ג'רול אבן אוס, המכונה "אלחוטאיה".
ב-1894/5 יצא הכרך הראשון של ספרו "המאמרים בפילולוגיה ערבית". הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה של הדת. המאמר הראשון בו דן ברוחות ושדים לפני הופעת האסלאם ואחרי הופעתו. מאמר אחר מתאר את היחס בין שירת הלעג לבין קללה ומבאר את הפרוזה החרוזה (סג'ע) בה היא כתובה. מאמר אחר עוסק בגלגוליה של המילה הערבית "סכינה" (בעברית "שכינה"). מאמר נוסף דן בתולדות השירה הערבית כתופעה תרבותית כללית. הכרך השני של הספר ראה אור כעבור שלוש שנים והוא מהדורה ביקורתית של הטקסט "כתאב אלמעמרון לאבי חאתם אלסג'סתאני" ומכיל מבוא לשירת המעמרון, יצירה שבה קשישים מספרים בסגנון פואטי על עלילות חייהם. גולדציהר דן בסוגה הספרותית של השירה ובחשיבותם של המעמרון כבעלי מסורת. כמו כן תיאר את תפקידם של הזקנים באגודות האומנים האסלאמיים (צנף), שאורגנו במתכונת המסדרים המיסטיים וסקר את השפעת התנ"ך, התלמוד והנצרות על האסלאם.
הוא פרסם מאמר על יום השבת, שלפיו מקור השבת הוא בבלי-אשורי במקור ("שבתו") והוא ציין את היום ה-14 של מחזור הירח.
הוא פרסם את המאמר "חומר לתולדות התפתחותה של הצופיות", בו הוא טוען שהמיסטיקה באסלאם (צופיות) התפתחה דרך סגפנות וכי היה זה ניסיון להתקרב לאל באמצעות ויתור על הנאות העולם.
ב-1903 כתב מבוא לספרו של מוחמד אבן תומרת, שהיה המהדי של המוחמדים בצפון אפריקה, בו סקר את תורת ההלכה של מאלך אבן אנס.
ב-1907 הוציא לאור את "כתאב מעני אלנפס", שמיוחס לרבי בחיי אבן פקודה.
ב-1910 ראה אור ספרו החשוב "הרצאות על האסלאם". בספר ניסה גולדציהר לתאר את פניה של דת האסלאם, תוך התבססות על מקורות ראשוניים, עם ביקורת והבנה של יחס האדם הדתי אל קודשיו. הספר פותח בתיאור התרבות הערבית בתקופה שקדמה לאסלאם, ממשיך בראשית האסלאם, בשיעה ובסונה ומגיע עד לכתות שקמו בימי חייו. הוא מתאר את הצורות השונות שקיבל האסלאם בהשפעת העמים אליהם חדר. הספר עוסק בחברה, אורח החיים, החוק, המשפט, המיסטיקה ועוד.
ב-1916 פרסם את המאמר "עמידתה של האורתודוקסיה האסלאמית הוותיקה כלפי חכמת יוון".
ב-1920 ראה אור ספרו על כיווני הפרשנות האסלאמית.
ת'ורנס
ת'ורנס (באנגלית: Thorns; תרגום חופשי: קוצים) היא להקת בלאק מטאל נורווגית ותיקה.
יצחק יהודה גולדציהר
מחקריו
מלחמת העולם הראשונה דיכאה אותו, וב-1914 פרסם מאמר בשם "המלחמה ואחדות המלומדים".
פרסומיו
. Léon Bercher; Adrien-Maisonneuve, Paris 1952 (Initiation à l'Islam)
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של כתביו:
ת'ורנס
בשנת 2001 יצא אלבום הבכורה של ת'ורנס, Thorns, שהוא למעשה מעין אלבום סולו של סנורה רוך, כשמספר מוזיקאים ידועים מקהילת הבלאק מטאל תורמים ליצירתו. האלבום הפתיע והרשים כאחת את המבקרים וכלל עבודת גיטרות חדה, אפלה וייחודית של סנורה רוך. האלבום שילב בלקא מטאל מחוספס עם אלמנטים פרוגרסיביים יותר, בדומה לנסיונותיה האחרונים של להקת סטיריקון.
פול ואלרי
פול ואלרי (בצרפתית: Paul Valéry; 30 באוקטובר 1871 – 20 ביולי 1945) היה משורר, סופר ומבקר ספרות צרפתי.
קורות חייו
נולד בעיר החוף סֶט שבדרום צרפת, לאב שמוצאו מן האי קורסיקה ולאם מן העיר ג'נובה שבאיטליה. למד בבית הספר של המסדר הדומיניקני, ואחרי כן בבית הספר התיכון בעיר מונפלייה. בשנת 1889 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של מונפלייה, ובאותה שנה פרסם את חרוזיו הראשונים בכתב עת שהופיע במרסיי. חרוזים אלה נמנים עם האסכולה של הסימבוליזם בשירה הצרפתית. בג'נובה, בלילה שבין 4-5 באוקטובר 1892 עבר מה שתיאר כ"משבר אישי קיומי עמוק", שהשאיר עליו את רישומו, והחליט להתכחש ל"אלילי הספרות, האהבה ואי הבהירות", כדי להתמסר לעיקר קיומו שתיאר כ"חיי רוח". פול ואלרי נהג לכתוב יומן במשך חמישים שנה, "מחברות" שבהן קיימת עדות להתחייבותו לעצמו להעלות על הכתב את הגיגיו בכל בוקר. הוא כתב בהומור: "אחרי שהקדשתי שעות אלה לחיי רוח, הרגשתי כי אני זכאי להיות סכל במשך כל שעות היום הנותרות".
ב-1894 עבר פול ואלרי להתגורר בפריז. ב-1900 נשא לאישה את ז'אנין גובילר שילדה לו שלושה ילדים. עבד כעורך ראשי במשרד המלחמה הצרפתי, והתרחק מכתיבה פיוטית כדי להכיר את עצמו ואת העולם הסובב אותו. הוא התרכז ב"מחברות", יומן אינטלקטואלי ופסיכולוגי שרובו יצא לאור רק אחרי מותו (1960-1957). ב-1917, בעיקר בהשפעת הסופר אנדרה ז'יד, פול ואלרי חזר לכתוב שירה ופרסם את קובץ שיריו "אלת הגורל הצעירה". ב-1920 יצא לאור שירו המפורסם "בית העלמין שלחוף הים", וב-1922 קובץ השירים "קסמים". ב-1925 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. בהשפעתו של המשורר סטפאן מלארמה, פול ואלרי המשיך לייסד את שירתו על רגשותיו והשראתו. הוא הפך לאיש שיחם של ראש ממשלת צרפת רמון פואנקרה, של הפילוסוף והפסיכולוג אנרי ברגסון ושל הפיזיקאי אלברט איינשטיין. פול ואלרי שימש בתפקידים שונים בחיי התרבות של צרפת, וב-1933 נתמנה למנהל המרכז האוניברסיטאי שבעיר ניס. בתקופת הכיבוש סירב לשתף פעולה עם הנאצים ואיבד את תפקידו בניס. פול ואלרי נפטר שבועות מספר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ב-1945. על פי בקשתו של שארל דה גול הוא נקבר בעיר מולדתו סט, בבית העלמין שלחוף הים שעליו כתב את שירו המפורסם.
דמוגרפיה של ברית המועצות
ברית המועצות הייתה אחת מהמדינות המגוונות ביותר, דמוגרפית ואתנית, בין היתר הודות לשטחה העצום.
במפקד האוכלוסין בשנת 1989 נמנו במדינה 285,742,511 אזרחים, כאשר כ-50.8% מהם רוסים, 17.3% בני עמים טורקיים (אוזבקים, טטרים, טורקמנים ורבים אחרים), 15.7% אוקראינים, 3.5% בלארוסים, ועוד; יותר מ-100 עמים שונים חיו בה. ברית המועצות הייתה כה גדולה, שגם לאחר התפרקותה עדיין הייתה רוסיה המדינה הגדולה בעולם, וכן נותרה מגוונת למדי מבחינה אתנית.
האימפריה רבת הלאומים אותה ירשו הבולשביקים נוצרה במשך התפשטות צארית של קרוב לארבע מאות שנה. באימפריה הצארית נכללו עמים שונים שנכבשו ולעיתים הוגלו ממקום למקום. הרוסים חולקים מכנה משותף קטן עם העמים שאינם סלבים מבחינה לשונית, תרבותית ודתית, ולכן חיכוכים התקיימו בינם לבין עמים אחרים ברוסיה הצארית, ובין העמים הלא-רוסיים לבין עצמם.
מפקד אוכלוסין אחרון נערך בשנת 1989. השוואת נתונים עם המפקד הקודם שנערך בשנת 1979 מראה שברוב הרפובליקות הורגש גידול מתון של אוכלוסייה, אך ברפובליקות המוסלמיות במרכז אסיה האוכלוסייה גדלה בכ-30 - 40%.
דת
בברית המועצות הופרדה הדת (הכנסייה) מהמדינה בהחלטת מועצת הקומיסרים העממים בשנת 1918. לא היו מספרים רשמיים על מספרי מאמיני הדתות השונות בברית המועצות עד 1989, שכן הקומוניזם שלל את הדת בבסיסו ואזרחים רבים היו אתאיסטים מוצהרים, שאף על קברם חקקו את סמל הכוכב הסובייטי.
על פי הערכות לא רשמיות, כשליש מאזרחי ברית המועצות הזדהו עם דת כלשהי. רוב הנוצרים השתייכו לכנסייה האורתודוקסית, ומיעוטם לקתולית, לבפטיסטית ולכנסיות פרוטסטנטיות אחרות. רוב מאמיני האסלאם ברפובליקות האסיאתיות היו סונים.
יהדות ברית המועצות מנתה למעלה משלושה מיליונים בשנת 1939, אך נפגעה קשות בשואה (ראו גם: באבי יאר) ומספר היהודים קטן בה גם כתוצאה מהתבוללות. החל משנות ה-70 החלה עלית יהודים וכמו כן מספר לא מבוטל של יהודים עזב את המדינה לטובת ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וכו'.
פלורנסיה ברטוטי
מריה פלורנסיה ברטוטי (בספרדית: María Florencia Bertotti, נולדה ב-15 במרץ 1983; בואנוס איירס, ארגנטינה) המוכרת בשמות פלור ופלוריסיינטה, היא שחקנית, זמרת ומלחינה ארגנטינאית. ידועה בתפקידיה בטלנובלות של כריס מורנה "קיץ נצחי" ו"פלוריסיינטה". במשך שנתיים ברציפות, בשנים 2002 ו-2003, זכתה בפרס "מרטין פיירו" בקטגוריית "השחקנית הקומית הטובה ביותר", בתפקידה בטלנובלה "Son amores".
ביוגרפיה
ברטוטי נולדה למריה בליירון וגוסטבו ברטוטי. יש לה אחות גדולה. הוריה נפרדו כשהייתה בת שבע. אביה נפטר ב-1999.
קריירה
הקריירה של ברטוטי החלה ב-1995, כשהופיעה בסדרה "Dulce Ana" ("אנה המתוקה"), בה גילמה את בתו הרעה של פביאן. בשנת 1996 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "90 60 90 Modelos" ("דוגמניות 90 60 90"), בה גילמה את דמותה של ורוניקה. בשנת 1997 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "De Corazón" ("הלב"), בה גילמה את דמותה של ויקי.
בשנת 1998 הופיעה לראשונה על מסכי הקולנוע בסרט "Mala época" ("זמן רע"), בו גילמה את דמותה של קוני, אותו פרסמה יחד עם סטודנטים לקולנוע באוניברסיטה לקולנוע. סרטה השני, "El faro" ("המגדלור"), אותו פרסמה באותה שנה, בו גילמה את דמותה של אנטה. עבור תפקידה בסרט הנ"ל, היא הייתה מועמדת לזכייה בפרס "Cóndor de Plata".
משנת 1998 עד שנת 2000, שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "Verano del '98" ("קיץ 98'"), בה גילמה את דמותה של דולורס גוזמן, נערה במצוקה. בשנת 2000 שיחקה בסדרה "Luna salvaje" ("ירח פראי"), בה גילמה את דמותה של סול.
בשנים 2004–2005 ברטוטי כיכבה בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בה גילמה את דמותה של פלורנסיה. כוכבי הטלנובלה הופיעו בתיאטרון במחזמר מוזיקלי המבוסס על עלילת הסדרה.
בשנת 2009 הפיקה וביימה, יחד עם בן זוגה דאז, גידו קאסקה, טלנובלה ארגנטינאית לילדים בשם "ניני". ברטוטי גילמה את דמותה של נינה "ניני" גומס/ניקולס סמפנו. בשנה שלאחר מכן, הופיעו כוכבי הסדרה בתיאטרון במחזה בשם "Niní: la búsqueda" ("ניני: החיפוש") המבוססת על עלילת הסדרה. הפקתה של הטלנובלה גררה בעיות משפטיות מול זכויות היוצרים של המפיקה כריס מורנה, בטענה שעלילת הטלנובלה "ניני" דומה לעלילתה של הטלנובלה "פלוריסיינטה".
בשנת 2010 שבה לשחק בקולנוע בסרט "Igualita a mí" ("בדיוק כמוני") בתפקיד איילין.
בשנת 2012 השתתפה בטלנובלה הקצרה "La dueña" ("הבעלים"), בה גילמה את דמותה של אמפרו, נכדתה האהובה של סופיה, בעלת חברת קוסמטיקה.
בשנת 2014 כיכבה כאחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "אמיצות", בה גילמה את דמותה של לורנה פטריסיה חימנס.
בשנת 2016 חזרה למסך הטלוויזיה בתפקיד ראשי בסדרה "Silencios de familia" ("שתיקות של משפחה") יחד עם אדריאן סואר וחולייטה דיאז בהפקת pol-ka.
בשנת 2013 פתחה מותג לבגדי ילדים ותינוקות בשם ״פנצ׳ה״.
ב-2020 במהלך סגר הקורונה פלורנסיה פתחה עמוד יוטיוב רשמי ומתפעלת אותו ומעלה בו סרטונים אישיים.
חיים אישיים
ב-2006 ברטוטי התחתנה עם השחקן הארגנטינאי גידו קאסקה, אותו הכירה בשנת 1999 במהלך צילומי הסדרה "קיץ נצחי", והיה בן זוגה מאז צילומי הסדרה. ב-2008 נולד בנם רומאו קאסקה. השניים התגרשו ב-2010.
משנת 2010 ברטוטי בזוגיות עם השחקן הארגנטינאי פדריקו אמאדור, אותו הכירה בשנת 2009 במהלך צילומי הסדרה "ניני".
ארטימיזיה
ארטימיזה הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי מקורבים ל"הגנה".
הפלגת העפלה ראשונה
ב-19 באפריל 1938 הפליגה מנמל לאווריון ביוון כשעל סיפונה 128 מעפילים.
ההורדה החלה בקבוצות קטנות, כל המעפילים ירדו בשלום ופוזרו ברחבי היישוב. והאונייה חזרה ליוון.
הפלגת העפלה שנייה
הפליגה ביולי 1938 מנמל פיראוס, כשעל סיפונה 157 מעפילים. המשטרה היוונית אהדה את ההפלגה, אולם שלא לפגוע ביחסים עם בריטניה ביימה מרדף שלא צלח.
ב-23 ביולי הגיעה הספינה אל חופי ארץ ישראל מול שבי ציון. אולם בשל מעקב בריטי הפליגה דרומה, בסופו של דבר ולאחר תמרוני הסחה בחרה בחוף עמק חפר המוכר לה מהפלגתה הקודמת.
עובדים במרכז הבקרה של חברת החשמל לארץ ישראל נענו לבקשות אנשי "ההגנה", וניתקו את הזרם לקטע הזה של החוף; וכך בחסות העלטה, כל המעפילים ירדו בשלום ופוזרו ברחבי הארץ.
הפלגות נוספות
האנייה נשכרה בהמשך להפלגות נוספות, לשלב העברת המעפילים מאוניות אל החוף.
Karate
Karate (בעברית: קראטה) הוא מיני-אלבום של הזמרת-יוצרת הבריטית אן-מארי. האלבום יצא לאור ב-10 ביולי 2015, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק ומייג'ור טום.
עמוס
עָמוֹס הוא דמות מקראית, נביא אשר חי בתקופת ירבעם השני מלך ישראל ועוזיהו מלך יהודה (חי במחצית הראשונה של המאה ה־8 לפני הספירה). הוא הראשון מבחינה כרונולוגית בין נביאי הספר. עם זאת, ספרו מופיע שלישי בתרי עשר. עמוס פעל בעיקר בממלכת ישראל, שהגיעה בתקופתו לפריחה כלכלית ומדינית שיצרה הבדלי מעמדות בממלכה: מעמד מצומצם של עשירים, שחיו חיי מותרות ותפנוקים, לעומת המוני איכרים שחיו בעוני ובמצוקה. העניים נאלצו ללוות בריבית גבוהה מהעשירים, וכאשר לא יכלו לפרוע את חובותיהם, גזלו מהם העשירים את שארית רכושם ואף מכרו אותם לעבדות. בנבואותיו יוצא עמוס בחריפות נגד מצב של חוסר צדק חברתי ונגד העיוותים המוסריים שנוצרו בעקבותיו, ולכן היו שכינו אותו "הנביא הסוציאליסט". חז"ל גרסו כי שמו נקרא עמוס משום שהיה מגמגם, כלומר "עמוס בלשונו".
מקומו ומשלח ידו של עמוס
בפסוק הראשון בספר נאמר כי עמוס. נקודים הם זן של כבשים (ראו: ), וייתכן כי המתמחה בגידולם נקרא גם נוקד (השוו ). יש הרואים בנוקדים כינוי לאנשי מקצוע שהתמחו בהכלאת זנים של כבשים במטרה לייצר צמר משובח במיוחד (השוו: ). בשפה האכדית המילה nāqỉdu פירושה, אדם אשר עוסק בגידול צאן. בשפה הסורית המילה נקדא פירושה רועה צאן.
תקוע המקראית מזוהה עם תל תקוע – גבעה סמוכה ליישוב הבדואי־ערבי תוקוע, סמוך להתנחלות תקוע, כ־10 ק"מ דרומית־מזרחית לבית לחם.
נביא הכתב הראשון
בפתיחת ספר עמוס נכתב כי עמוס ניבא בימיו של עוזיהו מלך יהודה. בימי מלך זה ניבא אף הושע, שניבא גם בימי יותם מלך יהודה ואחז מלך יהודה. עמוס קדם להושע לפי חישובים כרונולוגיים, ולכן יש הרואים בעמוס נביא הכתב הראשון. ייתכן כי קדמו לו כתבי נביאים כמו ספר "מדרש הנביא עידו" המוזכר ב או כתבי יהוא בן חנני המוזכרים ב, אך ספרים אלו אבדו ולא נכנס לקאנון המקראי. בניגוד לנביאים אחרים פרטים ביוגרפיים על הנביא כמעט שאינם בנמצא אלא יותר נבואות ויש הרואים בכך שינוי – מעבר מפרטים אישיים המלווים בסיפורי אגדה על נביאים (כמו אליהו ואלישע בספר מלכים) ונבואות המיועדות ליחידים, לספר המכיל בעיקר דברי נבואה לכלל העם ואף לגויים כמו אצל עמוס. חוקרי מקרא רואים שינוי זה כאחד מהסימנים לכך שיכולות כתיבה וקריאה החלו להתפשט בישראל וביהודה רק במהלך המאה ה-8 לפנה"ס. חז"ל ב, משקפים גישה זו. לפי חז"ל הושע הוא הראשון שהתנבא לארבעת הנביאים שנתנבאו באותו פרק (הושע, ישעיה, עמוס ומיכה), ולכן קדם לעמוס.
זמן הנבואה
הפסוק הראשון בספר עמוס: "דִּבְרֵי עָמוֹס, אֲשֶׁר־הָיָה בַנֹּקְדִים מִתְּקוֹעַ: אֲשֶׁר חָזָה עַל־יִשְׂרָאֵל בִּימֵי עֻזִּיָּה מֶלֶךְ־יְהוּדָה, וּבִימֵי יָרָבְעָם בֶּן־יוֹאָשׁ מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל־שְׁנָתַיִם, לִפְנֵי הָרָעַשׁ", מעיד על רעידת האדמה, שהתרחשה בישראל לפני כ־2,800 שנים ומופיעה גם בספר זכריה. בעבר, נחשפו עדויות לכך, במספר מוקדים ברחבי ישראל, אך ב־2021, סבורים החוקרים לראשונה, שהצליחו לזהות שרידי חורבן, המעידים על כך, שרעידת האדמה פגעה גם בירושלים – בירת ממלכת יהודה באותם ימים.
נבואות הזעם
ספר עמוס נפתח בשורה של נבואות זעם כלפי הממלכות השכנות, כולל יהודה. נבואות הזעם בנויות בסדר תבניתי שחוזר על עצמו מספר פעמים; תחילה מסביר הנביא את חטאי העם שעליו הוא מנבא, לאחר מכן מנבא עמוס את העונש שלו יזכה העם.
דוגמה אחת לנבואות הזעם כנגד העמים היא:
לאחר נבואות אלו, שאולי נועדו למשוך את אוזנם של השומעים, מגיעה תוכחה ארוכה וחריפה מהן כלפי ממלכת ישראל. התוכחה נפתחת בתיאור מפורט של ההשחתה המוסרית בממלכה: ..., ומתפתחת לנבואת זעם על חורבן מוחלט: .......
בהמשך הנבואה מדגיש עמוס שהאל אינו מעוניין בטקסים וקורבנות אם הם אינם מלווים במשפט צדק: ... .
העם בישראל בטח באלוהים שלא יביא עליו כליה, אבל עמוס הנביא אומר שהאלוהים הוא אלוהי העמים כולם:. אמנם ישראל הם העם הנבחר, אך דווקא בגלל זה הם ייענשו בחומרה יתרה:.
בשל נבואותיו הקשות כלפי ממלכת ישראל, האשים אמציה כהן בית אל את עמוס בבגידה ודרש ממנו לברוח ליהודה, אולם עמוס השיב לו במילים חריפות ועמד על תוקף נבואתו:.
נבואת כלוב הקיץ של עמוס
עמוס הנביא חווה ארבעה מראות שונים – אנך, ארבה, אש וכלוב הקיץ. כל אחד מהמראות מלמד על גורלו של עם ישראל, ועל חטאיו הרבים. כמו כן ניתן לראות כיצד כל מראה תואם אחת מעונות השנה – אנך (חורף), ארבה (אביב), אש (קיץ) וסל הפירות (סתיו). תחילה נשאל הנביא על ידי ה' על המראה, שנגלה לפניו – "וַיֹּאמֶר מָה־אַתָּה רֹאֶה עָמוֹס". בתגובה עונה עמוס, כי הוא רואה כלוב קיץ – סל פרות עמוס וגדוש בפרות העונה. האל משיב לנביא, ואומר לו – "בָּא הַקֵּץ אֶל־עַמִּי יִשְׂרָאֵל לֹא־אוֹסִיף עוֹד, עֲבוֹר לוֹ", זהו משחק מילים קיץ־קץ. הפרשנים אף חיזקו נבואה זו באומרם, כי בישראל נהגו להגות המילה קיץ בדומה למילה קץ – סוף. בכל אופן פירושו של המראה הוא סופה של ממלכת ישראל, וחורבנה של שומרון כתוצאה מחרון אפו של ה'. כעת משהובן מסר הנבואה פונה האל לתאר החורבן הקרב – "וְהֵילִילוּ שִׁירוֹת הֵיכָל, בַּיּוֹם הַהוּא נְאֻם, אֲדֹנָי יֱיֹ: רַב הַפֶּגֶר, בְּכָל־מָקוֹם הִשְׁלִיךְ הָס", ה' מבטיח כי שירות שמחות – הללויה, יהפכו לקינות אבל, מעבר לכך מוצגת תמונה קשה של מוות, הרס והשמדה ממלכת ישראל. למעשה במילים אלו נחתם מראה כלוב הקיץ, ובהמשך הנביא מנבא מספר נבואות קצרות כקטע מגשר בין המראה הרביעי לחמישי.
קבר עמוס
לפי המסורות היהודיות והנוצריות קבר הנמצא ליד תקוע מיוחס לעמוס הנביא, מיקום הקבר בתקוע מוזכר בכתבי נוסעים, במאה ה־4 לספירה ועד לימי הביניים. ליד הקבר הוקמה כנסייה נוצרית קדומה שנחרבה. ישנה מסורת נוספת, המראה את קברו בכניסה המערבית לתוקוע, במערה עתיקה אשר כיום סתומה בפסולת. ישנם הרואים במערה זו גם את קברו של הנביא ישעיהו.
מגדל המפרש
מגדל המפרש, מוכר גם בכינוי "מגדל הטיל", או בשמו הרשמי מגדל קריית הממשלה על שם יצחק רבין, או "מגדל C", הוא מגדל משרדים בחיפה, שהוא המרכיב הבולט מקרב המבנים המרכיבים את קריית הממשלה המחוזית, שנועדה לרכז את פעילות קריית הממשלה במחוז חיפה וכוללת את בניין האוצר הסמוך, בתי המשפט ומתקנים נוספים.
מבנה
המגדל עצמו הוא בן 29 קומות מעל הקרקע ו-8 נוספות מתחתיה. גובהו הכולל, לרבות הצריח דמוי זוג המפרשים שבראשו, הוא 137 מטרים. המגדל הוקם בין השנים 1999–2002 בין הרחובות נתנזון, העצמאות והפל"ים, ועם סיום בנייתו עקף את מגדל אשכול והפך למבנה הגבוה בחיפה ובכל צפון הארץ. בשנת 2003 נבנה מגדל חברת החשמל במבואות הדרומיים של חיפה. אם לא מחשבים את האנטנות לראשו של מגדל המפרש, מגדל חברת החשמל גבוה יותר במספר מטרים. בצירוף האנטנה שלראשו, מגדל המפרש גבוה בשבעה מטרים ממגדל חברת החשמל.
בתכנון המגדל וסביבתו נעשה ניסיון לשילוב בין ישן וחדש. בשדרת הקשתות, המעוצבת בסגנון עתיק ומובילה משדרות הפל"ים אל המגדל המודרני, שולבו רפליקות של פסיפסים ומפות עתיקות של חיפה. בין היתר מופיעה מפה משנת 1773 לצד רישומים של נוסעים שעברו בעיר לאורך ההיסטוריה שלה.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים אמר-קוריאל (דינה אמר ואברהם קוריאל). בבנייתו נעשה שימוש בהנדסת אנוש מתוחכמת ובטכנולוגיה שעד אז טרם הייתה בשימוש בבנייני ציבור בישראל. הגישה אל קומפלקס קריית הממשלה נעשית מרחוב נתנזון, באמצעות גרם מדרגות הישר מהרחוב, ומשדרות הפל"ים, שמעליהן נמתח גשר הולכי-רגל המחבר בין בתי המשפט וטיילת הקשתות המוליכה למגדל.
היסטוריה
המכרז להקמת קריית הממשלה במחוז חיפה, כולל המגדל, פורסם במרץ 1998. כחלק מתנאי המכרז, היזמיים יכלו לבנות גם משרדים להשכרה, מסחר וחניונים בתשלום. היזם גם היה אמור להתחייב לבנות תחנת רכבת פרוורים בסמוך בשם חיפה – בית המכס. המגדל הושלם בתחילת 2002.
בתחרות שנתית לגורדי שחקים שערך אתר skyscrapers.com (כיום emporis.com, מן האתרים המובילים בתחום זה) הוא זכה במקום השמיני לשנת 2002. המגדל, שנבנה מחומרים מתקדמים, תוך שימוש בהנדסה המבטיחה לו חסינות מפני רוחות חזקות ורעידות אדמה, הוא בעל תצורה עגולה ו"עתידנית".
מקדה
מַקֵּדָה הייתה עיר כנענית ולאחר מכן ישראלית בשפלת יהודה בתקופת המקרא. היא נזכרת במקרא ובכתובות עבריות מן התקופה. כל מופעיה במקרא בספר יהושע.
שמה נזכר בסיפור מלחמת יהושע בברית הדרומית של ערי הממלכה הכנעניות, בתיאור המרדף אחר צבאות הברית הנסים, בתיאור חיסול מלכי הברית שהסתתרו במערה שנמצאה במקדה. היא נזכרה לראשונה בתיאור מסע הכיבוש שבא לאחר מכן. וגם ברשימה המסכמת של כיבושי יהושע. לאחר מכן, מופיעה מקדה ברשימת ערי נחלת שבט יהודה.
שמה נזכר גם בשתי כתובות עבריות מתקופת המקרא במסמך מנהלי-כלכלי שנרשם על אוסטרקון שנקנה בשוק, אך נמצא ככל הנראה בחורבת אלכום. ואדם בשם "מכי בן הצליהו ממקדה" נזכר באוסטרקון - חרס אחיקם מסוף תקופת בית ראשון, שנמצא בחורבת עוזה.
שמה מופיע בצורה "מנקדה" באוסטרקונים אדומיים מתקופת ארתחששתא השני
מכל הידיעות הללו עולה כי יש לזהות את מקדה כישוב בשפלת יהודה. לפי התיאורים הצבאיים במקרא היא צריכה להיות דרומית לעזקה וצפונית ללכיש. בתחום זה היא צריכה להיות קרובה יותר ללכיש, שכן ברשימת ערי נחלת יהודה היא מופיעה בקבוצה אחת עמה.
במאה ה-20 הוצע לזהות אותה באתרים שונים באזור:
השם מקדה גזור כנראה מן השורש נק"ד הקשור ברעייה ופירושו קרוב כנראה ל'מקום מרעה'.
אוניית קו
אוניית קו (אנגלית: Ship of the line) היא טיפוס של אוניית מלחמה, שהיה הטיפוס העיקרי של אוניית מלחמה בציי מדינות אירופה החל מן המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-19. אוניית הקו התפתחה מהגליאון, אוניית המסחר והמלחמה העיקרית בין המאה ה-16 למאה ה-18.
המושג אוניית קו נוצר עם התפתחות הטקטיקה הימית במהלך המאה ה-17. עד אמצע המאה התנהלו קרבות ימיים ללא סדר כלשהו. כל אונייה מצאה לעצמה יריב, והתמודדה מולו בדו-קרב אחד מול אחד. ואולם, במהלך המאה ה-17 החלו הציים, בעיקר הצי הבריטי והצי ההולנדי לסדר את כל אוניות המלחמה בשדרה, כלומר בטור עורפי. הצי היה נכנס לקרב במערך טורי ארוך, וכך ניתן היה לרכז את האש של כל הספינות, או חלק גדול מהן לפחות, על מטרות מסוימות. בנוסף, בדרך זו היה מתגלה לאויב רק הצד החמוש והמוגן יותר של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים יותר - החרטום, ובמיוחד הירכתיים - היו מוגנים. מפקדי הצי הכניסו לטור רק ספינות שהיו יכולות לעמוד באש של ספינות האויב ולהוות חלק משמעותי מכוח האש של הצי שלהן. מכאן נגזר השם ספינת קו - ספינה היכולה להיות חלק משדרת הקרב. טקטיקה זו נקבעה בפקודות הצי הבריטי והאדמירלים נצטוו להילחם על פיה; הטקטיקה הוטמעה כה עמוק, עד שגם במלחמת העולם השנייה עדיין ניסו אוניות המערכה להשתמש בה.
אוניית קו הייתה אוניית מפרשים בעלת שלושה תרנים עיקריים. צוות של אוניית קו מנה כמה מאות מלחים וקצינים; המספר יכול היה לנוע בין 500 איש עד קרוב לאלף. חימושה העיקרי של אוניית קו הייתה תותחים בקטרים שונים. מעבר לכך היו המלחים חמושים בנשק קל, בחרבות, במיוחד חרב קצרה וכבדה שנקראה cutlass, ובנשק קר אחר.
קוג, קאראק וגליאה
עם התפתחות ספינות אלו, החלו לנסות להציב בהן תותחים ימיים. גם הגליאות נשאו תותחים, אך היו להן כמה חסרונות: ראשית, הן היו נמוכות יותר, ולכן הנזק שגרמו התותחים היה קטן יותר; שנית, החותרים והמשוטים תפסו מקום רב, ואפשרו פחות מקום לתותחים ולתחמושת. בשל כך, נשאו הגליאות תותחים בעלי קליבר קטן יחסית. בקוג ניתן היה להציב את התותחים גבוה יותר, והיה הרבה יותר מקום עבורם. כאשר נפרצו בדפנות פתחים מיוחדים עבור התותחים, היו התותחנים יכולים לירות מגבוה על הגליאות, ולהשיג תוצאות טובות בהרבה.
מעבר ליתרון זה, הקוג הייתה בעלת תכונות הפלגה טובות יותר, ומכיוון שהייתה גבוהה יותר הייתה מוגנת יותר מניסיונות השתלטות בעת קרב (אחת הטקטיקות המרכזיות בעת קרב ימי הייתה ניסיון להיצמד לספינת האויב, לעבור אליה ולהשתלט עליה, טקטיקה שנקראה boarding), והייתה עמידה יותר בפני אש תותחים. היעדר המשוטים והחותרים פינה מקום רב, ואיפשר נשיאת חימוש, ציוד ואספקה. יחד עם זאת, היעדרם של משוטים חשף את הספינות לרחמיה של כל רוח, ולעיתים קרובות היה צורך בגליאות כדי לגרור את הספינות הגדולות אל הקרב, וגם במהלכו.
הגליאות נבנו כאוניות מלחמה, ולכן היה להן יתרון מסוים על קוגים, במיוחד בתנאי רוח לא טובים וכאשר היה לגליאות יתרון מספרי על הקוגים. ואולם, עם השנים גדלו הקוגים יותר ויותר, והופיעו דגמי אוניות שהתפתחו מהקוג: הקאראק והגליאון. אוניות אלו שלטו כבר במים האירופיים, ובסביבות שנת 1600 החלו להופיע יותר ויותר בים התיכון. גליאונים הובילו מגלי ארצות וחוקרים, ושמרו על נתיבים קבועים בים גם בסערות ובתנאים קשים. הגליאות והגליאסות (גליאות גדולות ומשופרות יותר) הלכו ונדחקו. בתחילת המאה ה-18 הייתה הגליאון אוניית המערכה של הציים הגדולים.
אוניית הקו
עד המאה ה-17 היו קרבות ימיים מתנהלים במעין אנדרלמוסיה: כל אונייה הייתה מחפשת יריב, ומנהלת מולו את הקרב. במחצית הראשונה של המאה ה-17 החלה להתגבש טקטיקה חדשה בקרב ציי אירופה, בעיקר בצי הבריטי ובצי ההולנדי. על פי טקטיקה זו, אוניות המלחמה היו מסתדרות בשדרה, טור ארוך בזו אחר זו. הטור היה מתמקם מול הטור המקביל של אוניות האויב, ושני הציים היו יורים זה בזה. לשיטה זו היו מספר יתרונות: ראשית, הצי היה יכול לרכז את כל האש שלו, מחד, ולחפות על ספינות פגועות, מאידך; שנית, האויב היה נחשף רק לצדדים המוגנים והחמושים של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים - החרטום, ובמיוחד הירכתיים, היו מוגנים. טור זה נקרא שדרת הקרב (line of battle), ומכאן השם אוניית קו - אונייה שיש לה את כוח האש ואת המיגון המתאים להילחם בתוך שדרה זו. הטקטיקה של שמירת שדרת הקרב נשמרה במשך שנים רבות; רק בסוף המאה ה-18 נעשו ניסיונות לפעול בדרך אחרת; מערך הצי של הוריישו נלסון בקרב טרפלגר היה שונה וחדשני, והוביל לניצחון בקרב. ואולם, גם במלחמות העולם במאה ה-20 עדיין נלחמו ציים בטקטיקה זו.
דירוג אוניות הקו
במאה ה-17 היו בצי עשרות סוגים שונים של אוניות, ואולם עד אמצע המאה ה-18 התגבשו מספר דגמים של אוניות הקו, וניתן היה להבדיל ביניהן לפי מספר התותחים שבכל ספינה, גודלם של התותחים, ומספר הסיפונים שעליהם הוצבו התותחים. לדוגמה, הצי הבריטי הגדיר בין שלושה לארבעה דגמים עיקריים: אוניות בעלות שני סיפונים (two decker), ובהן 50 תותחים, שהיו אוניות הקו העיקריות במאה ה-17, אך במאה ה-18 כבר נחשבו חלשות מכדי להיות חלק משדרת הקרב ושימשו בעיקר לליווי שיירות וגם השתתפו בקרבות בזירות שוליות יותר; אוניות בעלות שני סיפונים ועליהן בין 64 ל-90 תותחים, שהיו עמוד השדרה של הצי; וספינות בעלות 98 עד 110 תותחים, על שלושה ואפילו ארבעה סיפונים, ששימשו כאוניות דגל לאדמירלים. חלוקה זו לא הייתה מקובלת בציים אחרים. שייטות של 10 - 25 אוניות קו, יחד עם ספינות אספקה ופריגטות ששימשו כאוניות סיור ותקשורת היו היחידות העיקריות של ציי אירופה במאה ה-18.
אף על פי שספרד, הולנד וצרפת בנו ציים גדולים של אוניות קו, העליונות הימית הייתה בידי הצי הבריטי. צוותי האוניות הבריטיות היו מנוסים יותר וטובים יותר, בין השאר משום שהיו זמן רב יותר בים, קיבלו אספקה טובה יותר, והיו יעילים יותר משום ששיטת הקידום בצי הבריטי התבססה לא רק על מעמד חברתי (כפי שהיה בשאר הציים) אלא גם, במידה רבה, על הצטיינות אישית. מעבר לכך, ספרד, צרפת והולנד החזיקו גם צבאות יבשה גדולים; בריטניה לא החזיקה צבא גדול, וכך הייתה יכולה להשקיע את עיקר משאביה - האנושיים והכספיים - בצי המלחמה שלה.
היתרון של הצי הבריטי הביא לניצחונותיו הגדולים במהלך המלחמות הנפוליוניות, בקרבות מפורסמים כמו קרב הנילוס, קרב כף סנט וינסנט, קרב קופנהגן, וכמובן קרב טרפלגר. עם סיום המלחמות היה הצי הבריטי בלתי מנוצח ובעל עליונות ימית בלתי מעורערת, עליונות שנמשכה עד מלחמת העולם הראשונה, והביטוי הראשון לכך היה כבר במלחמת קרים, ב-1850.
אוניית הקו הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם הייתה האונייה הצרפתית ואלמי (שהושקה ב-1847). דפנותיה היו ישרות (בניגוד לרוב ספינות הקו שהיו רחבות יותר בחלקן התחתון), דבר שהגדיל את הסיפון העליון אך ערער את יציבותה, ודרש הוספת מייצבים מתחת לפני המים. לואלמי הייתה תפוסה של כ-5800 טון, לעומת התפוסה של הויקטורי, אוניית הדגל של האדמירל הוריישו נלסון בקרב טרפלגר, אוניית קו מהדרג הראשון, שהייתה כ-3,500 טון. הואלמי נחשבה לאוניית המפרשים הגדולה ביותר האפשרית, שכן לא ניתן היה להפעיל בעזרת כוח השרירים בלבד את החיבל והמפרשים של אונייה גדולה יותר.
הטקטיקה של ספינות הקו
בגלל טקטיקת הקרב, התותחים שבהם הייתה חמושה ספינת הקו היו מסודרים בשניים או שלושה סיפונים: הסיפון העליון, הסיפון שמתחתיו, שנקרא סיפון התותחים (gun deck), ולעיתים גם בסיפון שלישי, נמוך יותר. כמעט כל התותחים פנו לצידי הספינה, והקרב היה מתנהל צד מול צד. תותחים בודדים, אם בכלל, היו בחרטום ובירכתיים. דבר זה הפך צדדים אלו - חרטום, ובמיוחד ירכתיים - לנקודת תורפה של ספינות הקו. ספינות שהצליחו לתמרן ולירות בספינת אויב דרך הירכתיים (טקטיקה שנקראה raking), היו יכולות לגרום נזק חמור ביותר לאויב, שכן הקליעים היו עוברים מקצה אחד לקצה השני של הספינה, ולאויב לא הייתה כל דרך להגיב על ירי זה.
תותחי הספינות והחימוש
התותחים היו תותחים חלקי קנה, שסווגו לפי משקל הכדור שהיו יכולים לירות. הצי הבריטי ייצר תותחים שירו קליע במשקל 6 פאונד, 9 פאונד, 12 פאונד, 18, 24 ו - 32 פאונד. לעיתים רחוקות יוצרו תותחים של 42 פאונד.
התותחים ירו תחמושת מכמה סוגים. החימוש העיקרי היה קליע עגול, בדמות כדור, עשוי ממתכת; מכאן שמו האנגלי, round shot. חימוש נוסף היה מעין כדור קטן יותר שאליו היו מחוברות שרשראות מתכת כבדות. לאחר הירי היו השרשראות נפתחות, ומסתובבות במהירות גבוהה. כדור זה נקרא bar shot, ומטרתו הייתה לפגוע במפרשים, בתרנים ובחיבל, ובכך לנטרל את יכולתה של ספינת האויב לתמרן. סוג שלישי של חימוש היה כדור נגד אדם, שנקרא grape, על שם דמיונו לאשכול ענבים. המדובר במאות כדורי רובה שנארזו בשק; בעת הירי היה הכדור נפתח ומאות הכדורים היו מתפזרים על האויב. הירי נועד בעיקר לסיפון ספינת האויב, ובעיקר לסיפון האחרה (quarterdeck), מקומה של צמרת הפיקוד בספינה, כולל האדמירל (אם היה על אותה ספינה), הקפטיין, הקצינים, וכו'. ספינות בריטיות נשאו גם תותחים קצרים יותר, שנקראו carronade. תותחים אלו נועדו לירות לטווח קצר יותר, ולכן נעשה בהם שימוש במטען הודף קטן יותר; מאידך, ניתן היה לירות בהם קליע גדול בהרבה, שכן הקנה היה קצר יותר והרתע מצומצם יותר. הקארונדות ירו קליעים בגודל 42 פאונד ואף יותר; ספינת הדגל של הוריישו נלסון בקרב טרפלגר נשאה שני תותחי 68 פאונד, שהנחיתו מהלומה מוחצת על ספינת הדגל של היריב, כאשר ירו אל סיפון האחרה שלו קליעים נגד אדם.
חבסורתי
חבסורתי (בגאורגית: ხევსურეთი) הוא מחוז היסטורי בצפון-מזרח גאורגיה, במדרונותיו הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
גאוגרפיה
המחוז גובל מצפון ברפובליקה האוטונומית, צ'צ'ניה, ונמצא בשטח נפת דושתי שמחוז מצחתה-מתיאנתי. בשטח המחוז נכללים את עמקי הנהרות (הקטנים) ארדוטי, שאטילי, ארחוטי ונהר האראגווי. חבסורתי משתרעת על 1,052 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-3,200 איש. הכפר הגדול ביותר במחוז הוא שאטילי.
אתנוגרפיה
שטחו של חבסורתי, יחד עם פשאבי הסמוך, היה ידוע בימי הביניים בשם פחובי. למרות הפלישות הספורדיות של חיילי השלטון המרכזי של גאורגיה, לא הצליחו הממלכות בימי הביניים לבסס באזור משטר פיאודלי טיפוסי והקוד האזרחי של קהילה נותר בסיס לערכים מסורתיים עתיקים של אבירות, אהבה אצילית, הכבוד לייחודיות ולמשפחה והמסירות לאדמת המולדת. המחוז אימץ את הנצרות כמה מאות שנים לאחר נינו הקדושה והיסטורית הקהילות ההרריות של חבסורתי והמחוזות השכנים, נהנו ממידה של אוטונומיה מהשלטון המלכותי. הם היו חופשיים ממערכת היחסית הפאודלית הטיפוסית וחשו כפופים רק למלך עצמו. הם הגנו על הגבולות וסיפקו חיילים מצוינים למשמר המלכותי. היפותזה ישנה, שמובאת בתיאורו של איש-הצבא והאתנוגרף, ארנולד זיסרמן, שבילה 25 שנה (1842-1867) בקווקז, כי הגאורגים ההרריים היו צאצאיהם של הצלבנים האחרונים, וזאת כיוון שהפולקלור שלהם - המנהגים הסוציאליים, התרבותיים והדתיים - דומים במידה רבה לאלה של הצלבנים. הנוסע האמריקאי, ריצ'רד האליבורטון (1900-1939) ראה ותיעד, בשנת 1935, את מנהגי השבטים החבסוריים.
אף בתוך מאה העשרים אפשר היה להבחין בחבסורים עוטי שריון גוף מכוסה צלבים וחמושים בחרבות בעלי להב רחב. הם מקיימים משטר קפדני של אימונים גופניים באמנויות הלחימה שנשתמרו בריקוד הקרב שנקרא "חבסורולי", אחד מהדוגמאות המובהקות של הכוריאוגרפיה הגאורגית. הם מעריצים דגלים המעוטרים בצלבים ומחשיבים את עצמם לחיילי קבע במשמר צבא המלכים הגאורגים.
דתם של החבסורים היא תערובת מיוחדת של נצרות אורתודוקסית ופולחנים קדם-נוצריים. הם מתפללים במקומות קדושים שנקראים בפי המקומיים "ג'ווארי" ("צלב"), "חאטי" ("איקונין") או "סאלוֹצאבי" ("מקום תפילה"). מלבד אופיים הדתי, היו אלה אתרים בהם המקומיים דנו והחליטו בעניינים משותפים כמו פשיטה על אויבים, עשיית שלום, בקשות למיניהן ועוד. גם בתקופה הסובייטית, שפעלה לצימצום הפעילות הדתית, ארגנו והפיקו, החבסורים, יחד עם קבוצת כמרים מטעם עצמם, עליות נוצריות לרגל. מידה של אי-ציות התגלעה כאשר האידאולוגיה הסובייטית הייתה סיבה להגירה הכפויה לאזורים המישוריים שהממשלה הקומוניסטית בגאורגיה החלה בה בשנות החמישים של המאה העשרים. כתוצאה מכך, רבים מהכפרים ההרריים ננטשו. המצוקה הכלכלית של סוף העידן הסובייטי הגבירה את הנטייה להגירה.
מסורת
כמו האזורים ההרריים האחרים של גאורגיה, חבסורתי מתאפיין במגוון רב של מנהגים ומסורות עתיקים. החבסורים דוברים דיאלקט מקומי של השפה הגאורגית שדומה מאוד לשפה הגאורגית שהייתה מדוברת בימי הביניים. הם שימרו הרבה מסורות עתיקות. חוק נקמת הדם היה עדיין קיים במאה העשרים.
המסורות המוזיקליות של החבסורים דומים אף הם לאלו של ימי הביניים. חבסורתי מפורסם בבלדות מימי הביניים ומוזיקה פולקלוריסטית משלהם. הצ'וחה החבסורי ("חבסורולי צ'וחה") הוא שונה מאלה של יתר תושבי הקווקז, ומהצ'וחה הגאורגי הקלאסי. הצ'וחה החבסורי כולל עיטורי צלבים רבים יותר וצבעים עזים וססגוניים יותר, ובאופן כללי קצר יותר ומעוצב בצורת טרפז. הארכיטקטורה בחבסורית מאופיינת במצודות ובמגדלים המבוצרים, שממוקמים בינות להרים ומסמלים את העירנות הקבועה כלפי האויבים. ההיסטוריה של החבסורים כוללת מלחמות רבות נגד עמי צפון הקווקז ביניהם הצ'צ'נים, הכיסטים ועמי דאגסטן. בגלל מורכבותו האתנית של הקווקז הגדול והעדר שלטון החוק באזור המבודד, שבטי צפון הקווקז נהגו לתקוף ולשדוד את הגאורגים ההרריים.
המשורר הגאורגי הבולט, וז'ה פשבלה, תיאר את הלוחמים החבסורים בפואמות שלו, שהמפורסמת ביניהם היא "אלודה קאטאלטורי", על חבסורי צעיר שנודע בשל כישורי הלחימה שלו וגבורתו. הפואמה מספרת כי, יום אחד, לאחר שכיסטים (ממוצא צ'צ'ני) פלשו לכפר חבסורי, אלודה הצעיר עקב אחרי הפולשים והרג את שני השודדים. לאחר הריגת הצ'צ'ני שנקרא מוסא, התחיל אלודה לבכות על מותם כשהבין את גבורתו ואת נאמנותו לדתו. כשחזר אלודה בחזרה לשאטילי, הוא סיפר לאנשי הכפר כמה הוא מעריץ את הגיבור הצ'צ'ני. אולם אנשי הכפר נדהמו מהערצה לצ'צ'ני המוסלמי, החלו לגנות את אלודה וגירשו אותו מהכפר. האנציקלופדיה בריטניקה דיווחה בשנת 1911 שמנהגים נדירים רבים עדיין נותרו בקרב החבסורים, כמו למשל בידוד נשים בבקתה שנבנתית לתקופת הריון, כאשר בזמן הלידה הבעל סובב סביב הבקתה בעודו יורה מרובהו לסירוגין לאות שמחה. לאחר הלידה מביאים ליולדת אוכל בסתר, שנותרת בבידוד חודש נוסף, שבסופו נשרפת הבקתה. אחד המאפיינים המרשימים של המנהגים המסורתיים הוא מערכת היחסים בתקופת טרום-נישואים, הידועים בשם סכּורפרובה (או סאסלובה אצל הפשאבים). זוג צעיר יכול היה לשכב יחד בלילה אם הונח ביניהם חרב. יחסי מין בין בני הזוג הצעירים היו אסורים בתכלית האיסור. כל מי שהפר חוק זה נידון למוות.
עשרות ביצורים, מקומות קדושים וכנסיות מפוזרים במחוז. העיקריים שבהם: מצודת חאחמאטי, מצודת אחיאלי, מצודת לבסקארי, מצודת מוצו, מבצרי שאטילי, כנסיית גודאני וכנסיית אנאטוני.
ויקטור גנב
ויקטור ויקטורוב גנב (בבולגרית: Виктор Викторов Генев; נולד ב-27 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן בולגרי, המשחק בברואה סטארה זאגורה בעמדת הבלם.
קריירה
גנב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לבסקי סופיה. בעונת עלה לקבוצה הבוגרת, אך בתחילת העונה הושאל למונטנה וחזר ממנה בינואר של אותה שנה. ב-19 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה בהפסד 1-0 נגד לוקומוטיב פלובדיב. ב-15 ביולי 2009 גנב ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 0-4 נגד סנטה ג'וליה האנדורית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-23 ביוני 2010 חתם בסלביה סופיה אליה הגיע בהעברה חופשית. במהלך תקופתו בסלביה, הושאל לקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית ולאולקסנדריה מליגת העל האוקראינית.
בינואר חתם בספרטק סמיי מליגת העל הקזחית.
ב-26 בפברואר 2015 חתם בסנט מירן מליגת העל הסקוטית. יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד המילטון אקדמיקל.
ב-7 בספטמבר 2015 חתם בפטרולול פלוישט עד לסיום העונה. במאי חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית בכדורגל בה שיחק שני משחקים ושוחרר לאחר מכן.
בתחילת עונת חזר ללבסקי סופיה וב-26 בפברואר 2017 חתם בבוטב פלובדיב. בתום העונה גנב זכה עם בוטב בגביע הבולגרי. בנוסף, גנב הבקיע פנדל במהלך דו-קרב בעיטות עונשין נגד לודוגורץ ראזגרד במסגרת הסופר קאפ הבולגרי, בו זכתה בוטב אחרי ניצחון 4-5 בתום הדו-קרב.
ב-24 באוגוסט 2017 חתם במ.ס. אשדוד לשנתיים כמחליפו של חאתם אלחמיד שעזב להפועל באר שבע, אך בתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ב-1 בנובמבר 2018 חתם בצ'רנו מורה ורנה.
כלל האוקטט
כלל האוקטט (Octet בתרגום מילולי - שמינייה) הוא כלל אצבע כימי הקובע כי אטומים נוטים להיקשר בקשר כימי כך שלכל אחד מהם יש שמונה אלקטרונים ברמת הערכיות הגבוהה ביותר שלו, בקליפת הערכיות הרחוקה ביותר מגרעין האטום שבו הפרוטונים, בדומה לקונפיגורציה האלקטרונית של גז אציל. על מנת להשלים קליפת ערכיות מלאה, אטומים מגיבים באמצעות קבלת אלקטרונים, מסירתם או שיתופם. הכלל מתקיים בקבוצות של היסודות הראשיים, ובייחוד אצל פחמן, חנקן חמצן וקבוצת ההלוגנים.
במונחים פשוטים יותר, האלקטרונים מסודרים במספר שכבות, או מעטפות, סביב גרעין האטום. בכל מעטפת, מלבד המעטפת הפנימית, יכולים להיות שמונה אלקטרונים, אך לא לכל אטום יש מספיק אלקטרונים כדי למלא את המעטפת החיצונית שלו. מולקולות נוטות להיות יציבות כאשר לאטומים שלהן יש שמונה אלקטרונים במעטפתם החיצונית, ולכן אטום שחסרים לו אלקטרונים ייטה להיקשר לאטום אחר אם ביחד הם יוכלו להשלים מעטפת.
לדוגמה, לחמצן יש שישה אלקטרונים במעטפת החיצונית שלו (כלומר, חסרים לו שני אלקטרונים), ולפחמן יש ארבעה אלקטרונים במעטפת החיצונית שלו (כלומר, חסרים לו ארבעה אלקטרונים). לכן אטום פחמן ייטה להיקשר לשני אטומי חמצן (כמתואר באיור), כך שלכל אחד מאטומי החמצן יהיו שני אלקטרונים משותפים עם אטום הפחמן (כל זוג נקודות אדומות באיור מתאר אלקטרון. הנקודות הכחולות הן אלקטרונים בלתי קושרים.) בצורה זו מספר האלקטרונים הכולל לא השתנה, אך סביב כל אטום נעים שמונה אלקטרונים, שחלקם נעים גם סביב אטום אחר.
במעטפת של גזים אציליים, לעומת זאת, יש שמונה אלקטרונים, ולכן הם כמעט לא פעילים כימית, כלומר, נדיר שהם יוצרים קשרים כימיים עם אטומים או מולקולות.
הדי זילברמן
הִדַּי זילברמן (נולד ב-12 בפברואר 1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש נספח צה"ל בארצות הברית. קודם לכן שימש כדובר צה"ל, כראש חטיבת התכנון באגף התכנון, כקצין אג"ם של פיקוד הצפון וכמפקד עוצבת עמוד האש.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1991 התנדב לקורס חובלים, ולאחר מספר חודשים בקורס הודח ושובץ בחיל התותחנים בגדוד 404. הוא יצא לקורס קצינים, ועם סיומו בשנת 1993 שב לגדוד. לאחר כארבעה חודשים כקצין מונה ל (היום ) ושירת בתפקיד במבצע דין וחשבון בגזרה המערבית בלבנון. הוא הוצב כמדריך בקורס קציני תותחנים, ועם סיום קורס מ"פים שב לגדוד 404 כמפקד סוללה ב'. בתפקיד זה קלט לסוללה את תותחי ה"דוהר" הראשונים של חיל התותחנים. לאחר סיום תפקיד שב להדרכה בקורס הקצינים החיילי, הפעם כמפקד סוללה. בתום תקופת ההדרכה מונה לסגן מפקד גדוד 403 לתקופה של שנה וחצי.
לאחר תפקיד סמג"ד יצא ללימודים אקדמיים והשלים לימודי הנדסת תעשייה וניהול. בתום הלימודים שירת כקצין אג"ם של עוצבת עמוד האש והיה שותף ללחימתה במבצע חומת מגן. לאחר כשנה יצא ללימודי פו"ם.