cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נלנדה
אימפריית פאלה (750–1200)
כתובות, עדויות ספרותיות, חותמים ויצירות אמנות הרוסות שנחפרו באתר נלנדה מעידים על כך שנלנדה נשארה פעילה והמשיכה לשגשג תחת שלטון אימפריית פאלה. המלכים ו היו פטרונים פעילים. בחורבות נמצאו מספר פסלי מתכת מהמאה ה-9 המכילים התייחסויות לדוופאלה, כמו גם שתי כתובות בולטות. הראשונה, כתובת לוחית נחושת שנחשפה בנלנדה, מפרטת תרומה של המלך שאילנדרה (מסומטרה באינדונזיה של ימינו). מלך זה מאימפריית, ש"נמשך על ידי המצוינות המרובות של נלנדה", בנה שם מנזר וביקש מדוופאלה להעניק הכנסה של חמישה כפרים לצורך אחזקתו, בקשה שהתקבלה. כתובת גוסראוואן היא כתובת נוספת מתקופתו של דוופאלה והיא מזכירה שהוא קיבל והפך לפטרון של חוקר ודות מלומד בשם ויראדווה שנבחר מאוחר יותר למנהל נלנדה.
כתובות שנוצרו בין המאות ה-9 וה-12 מעידות על מתנות ותמיכה לנלנדה בגין תחזוקת המנזר, כלכלת הנזירים, העתקת כתבי יד של מעלי דקל (הכרחיים לשימור בהתחשב באקלים הטרופי ההודי). כתובת אחת מזכירה גם את הרס ספריית כתבי היד של נלנדה בשרפה, ותמיכה בשיקום שלה. כתובת נוספת מהמאה ה-10 מצטטת את בהדרקרי ממסורת הסוטראנטיקס, המעידה על פעילותם של אסכולות בודהיזם מגוונות בנלנדה. כתובת נוספת של נלנדה מהמאה ה-11 מזכירה "כוננית ספרים מסתובבת".
כל עוד שקיסרי אימפריית פאלה המשיכו לתמוך בנלנדה, התהילה וההשפעה של נלנדה סייעו להם. ממלכת סריוויג'איה בדרום-מזרח אסיה שמרה על קשר ישיר עם נלנדה ועם אימפריית פאלה, ובכך השפיעה על אמנויות המאה ה-9 עד ה-12 בסומטרה, בג'אווה, בדרום תאילנד ובאזורים שסחרו באופן פעיל עם ממלכת סריוויג'איה. ההשפעה נמשכה גם ל האינדונזית. הלוחות מארד מאינדונזיה מתקופה זו מראים את היצירתיות של אנשיה, אך הנושאים האיקונוגרפיים חופפים לאלה שנמצאים בנלנדה ובאזור הסמוך. נזירים מאינדונזיה, מיאנמר וחלקים אחרים של דרום-מזרח אסיה הגיעו לנלנדה במהלך שלטון אימפריית פאלה.
הרס על ידי בחטיאר ח'לג'י (1200)
בסביבות שנת 1193 לספירה, היה בחטיאר ח'לג'י, מצביא ממוצא טורקי שרצה לעשות לעצמו שם, בשירותו של מפקד באזור אווד. ההיסטוריון הפרסי, מינהאג'-איי-סיראג' תיעד בספרו טאבקט-איי נסירי את מעשיו כמה עשורים לאחר מכן. לח'לג'י הוקצו שני כפרים בגבול ביהר שהפכו לשטח הפקר פוליטי. הוא חש שזו ההזדמנות שלו והתחיל בשורה של פשיטות שוד בביהר וזכה לתגמול על פעולותיו מהממונים עליו. מעודד מהצלחתו, החליט ח'לג'י לתקוף מבצר בביהר והצליח ללכוד אותו בהצלחה, והשיג שלל גדול. מינהאג'-איי-סיראג' כתב על ההתקפה הזו:
קטע זה מתייחס למתקפה על מנזר בודהיסטי (ה"ביהר" או ויהארה) ונזיריו (הברהמנים המגולחים). התאריך המדויק של אירוע זה אינו ידוע, כאשר הערכות החוקרים נעים בין 1197 ל-1206. בעוד שהיסטוריונים רבים סבורים כי מנזר זה המוגדר בטעות כמבצר היה אודנטאפורה, חלקם סבורים כי מדובר בנלנדה עצמה. עם זאת, בהתחשב בכך ששני מהאוויהארות אלו היו במרחק של קילומטרים ספורים זה מזה, סביר להניח ששניהן פגשו גורל דומה. האחרות הגדולות בנות אותה תקופה כמו ויקראמאשילה ומאוחר יותר, ג'אגדאלה, פגשו גם הן את סופן בידי הטורקים בערך באותו הזמן.
בזמן שהוא שהה שם שישה חודשים בהנחייתו של רהולה שריבהדרה, דהרמסוואמין אינו מזכיר את הספרייה האגדית של נלנדה שאולי לא שרדה את גל ההתקפות הטורקי הראשוני. עם זאת, הוא מתאר תקיפה של המהאוויהארה הנטושה על ידי החיילים המוסלמים המוצבים באודנטאפורה הסמוכה (כיום ) שהפכה למפקדה צבאית. רק הטיבטי והמדריך הישיש שלו נשארו מאחור והתחבאו בעוד שאר הנזירים נמלטו מנלנדה. מקורות בני תקופה זו מסתיימים בנקודה זו. אבל יצירות טיבטיות מסורתיות שנכתבו מאוחר יותר מרמזות שנלנדה אולי הצליחה להחזיק מעמד עוד זמן מה, אפילו אם המוסד היה רק צל חיוור של תהילתו הקודמת. הלאמה, טראנאתה, ציין כי מגדהה כולה נפלה בידי הטורקים שהרסו מנזרים רבים כולל נלנדה שספגו נזקים כבדים. עם זאת הוא גם מציין כי מלך בנגל בשם צ'אגאלרג'ה ומלכתו תמכו מאוחר יותר בנלנדה במאות הארבע עשרה והחמש עשרה, אם כי לא נעשתה שם עבודה גדולה.
יצירה מהמאה ה -18 בשם Pag sam jon zang מגוללת אגדה טיבטית נוספת הקובעת שה (מקדשים) והוויהארות (מנזרים) בנלנדה תוקנו שוב על ידי חכם בודהיסטי בשם מודיטה בהאדרה וכי קוקוטסידהא, שר מטעם המלך השליט, הקים שם מקדש. על פי הסיפור שכאשר נחנך המבנה, התייחסו כמה נזירים צעירים טירונים בחוסר כבוד לשני נזירים הינדים צעירים קבצנים (ברהמניים) שהופיעו שם בכך ששפכו עליהם מי כביסה. כנקמה, הקבצנים ביצעו סיגוף בן 12 שנים, ובסיומו ביצעו קורבן אש וזרקו "גחלת חיה" מבור הקורבן אל המקדשים הבודהיסטים. על פי הדיווחים, ההתלקחות שהתרחשה פגעה בספרייה של נלנדה. זרם מים מופלא זרם מכתבי יד קדושים בקומה התשיעית של רטנודאדי שאפשר להציל כתבי יד רבים. הכופרים נספו ממש באש שהציתו. אמנם לא ידוע מתי אירוע זה אמור היה להתרחש, אך עדויות ארכאולוגיות (כולל ערימה קטנה של אורז שרוף) מצביעות על כך שאש גדולה אכן כילתה מספר מבנים במתחם יותר מפעם אחת. כתובת אבן מציינת את חורבן האש והשחזור לאחר מכן במהאוויהארה בתקופת שלטונו של מאהיפאלה (שלט 988–1038).
יוהאן אלברסקוג (Johan Elverskog), חוקר מרכז אסיה, האסלאם והבודהיזם, פרופסור ויו"ר ללימודי דת ב בטקסס, בחן את הסיבות הרחבות יותר להידרדרותה של נלנדה כמרכז תרבותי, וכיצד היא משמשת ברטוריקה אנטי-אסלאמית מסוימת, ומתאר כיצד בודהיסטים מקומיים עשו עסקאות עם שליטים מוסלמים בשלב מוקדם, שהבטיחו שהפעילות הבודהיסטית בנלנדה נמשכה מאות שנים: הוא אומר שמאסטר הודי אחד "הוכשר והוסמך בנלנדה לפני שנסע לחצר קובלאי חאן", וכי נזירים סינים נסעו לשם לקבל טקסטים עוד במאה הארבע עשרה, ומסיק כי "הדהרמה שרדה בהודו לפחות עד המאה השבע עשרה". הוא מאשים בעיקר את ההיסטוריוגרפיה הבריטית, שהשתמשה ב"טענות אלה של ברבריות ושלטון בלתי אנושי של מוסלמים על מנת להצדיק את הכנסת צורת השלטון הקולוניאלי הכביכול הומאני ורציונלי".
הרושם שיצר החורבן וההשפעה על מסורת הבודהיזם הטיבטי
המנהל האחרון של נלנדה, שאקיאשרי בהאדרה מקשמיר, ברח לטיבט בשנת 1204 בהזמנתו של המתרגם הטיבטי טרופו לוטאווה. חלק מספרי נלנדה ששרדו נלקחו על ידי נזירים שנמלטו לטיבט. הוא לקח איתו כמה מאסטרים הודים. המסורת הבודהיסטית הטיבטית נחשבת כהמשך למסורת נלנדה. הדלאי לאמה ציין:. הדלאי לאמה מתייחס לעצמו כמי שממשיך את השושלת של 17 המאסטרים של נלנדה.
תחת חברת הודו המזרחית הבריטית והאימפריה הבריטית (1800–1947)
לאחר שקיעתה נשכחה נלנדה במידה רבה עד שהרופא הסקוטי, שתרם תרומה משמעותית כגאוגרף, זואולוג ובוטנאי בעת שהתגורר בהודו, סקר את האתר בשנים 1811–1812 לאחר שהמקומיים בסביבה הפנו את תשומת לבו למכלול עצום של חורבות באזור. עם זאת, הוא לא קישר את תלוליות האדמה והחורבות לנלנדה המפורסמת. קשר זה נקבע על ידי מייג'ור מרקהאם קיטו (Markham Kittoe) בשנת 1847. , מהנדס בריטי שהקים את ערך סקר רשמי בשנים 1861–1862. חפירה שיטתית של ההריסות על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו לא החלה לפני 1915 והסתיימה בשנת 1937.
מקבלת העצמאות (1947–הווה)
לאחר העצמאות התקיים סבב החפירות והשחזור השני בשנים 1974–1982. ב-1951 הוקם ליד חורבותיה של נלנדה מהאוויהארה המוסד "נאווה נלנדה מהאוויהרה" (Nava Nalanda Mahavihara, "נלנדה מהאוויהרה החדשה"), מרכז מודרני לפאלי ולבודהיזם ברוח המוסד הקדום, על פי הצעתו של ד"ר ראג'נדרה פראסאד, נשיא הודו הראשון. היא קיבלה מעמד מקביל לאוניברסיטה (Deemed university, במונחי ההשכלה הגבוהה בהודו) בשנת 2006.
ב-1 בספטמבר 2014 החלה שנת הלימודים הראשונה של המודרנית עם 15 סטודנטים, בראג'גיר הסמוכה. אוניברסיטת נלנדה (הידועה גם בשם אוניברסיטת נלנדה הבינלאומית) היא אוניברסיטה בינלאומית ועתירת מחקר הממוקמת בעיר ההיסטורית ראג'גיר בביהר, הודו. היא הוקמה על ידי חוק של הפרלמנט כדי לחקות את האוניברסיטה העתיקה המפורסמת של נלנדה, שפעלה בין המאות ה-5 ל-13. הרעיון להחיות את אוניברסיטת נלנדה אושר בשנת 2007 ב, המיוצגת בעיקר על ידי מדינות אסיה, כולל סין, סינגפור, יפן, מלזיה ווייטנאם, מלבד אוסטרליה וניו זילנד, וככזו האוניברסיטה נתפסת כאחת מפרויקטי הדגל של ממשלת הודו. היא הוגדרה כ"מוסד בעל חשיבות לאומית" על ידי הפרלמנט. בתחילה היא הוקמה במבנים זמניים בראג'גיר. קמפוס מודרני המשתרע על פני 1,600 צפוי להסתיים עד סוף שנת 2021. עם השלמתו, יהיה קמפוס זה הגדול מסוגו בהודו, ואחד הגדולים באסיה.
המהאוויהארה ("המנזר הגדול")
בעוד שהריסותיה שנחפרו משתרעות כיום על שטח באורך 488 מטרים על 244 מטרים או כ-120 דונם בלבד, נלנדה מהאוויהארה השתרעה על שטח הרבה יותר גדול בימי הביניים. הנושאים שנלמדו בנלנדה כיסו כל תחום למידה, וזה משך תלמידים וחוקרים מקוריאה, יפן, סין, טיבט, אינדונזיה, פרס וטורקיה. שוואנדזאנג השאיר תיאורים מפורטים של בית הספר במאה השביעית. הוא תיאר כיצד נראה כאילו המגדלים שנבנו במרחקים אחידים, יער הביתנים, ההרמיקות (מבנה בודהיסטי) והמקדשים "מרחפים מעל הערפילים בשמיים", כך שמהתאים שלהם הנזירים "יכולים להיות עדים להולדת הרוחות והעננים". הצליין כתב: "בריכת תכלת מתפתלת סביב המנזרים, מעוטרת בפרחי הלוטוס הכחולים; הפרחים האדומים המרהיבים של הקנאקה המקסימה תלויים פה ושם, וחורשות עצי מנגו בחוץ מציעות לתושבים בצפיפותן את הצל המגן".
האוניברסיטה
בשיאו משך בית הספר אליו מלומדים ותלמידים מקרוב ומרחוק, כאשר חלקם הגיעו מטיבט, סין, קוריאה ומרכז אסיה. השיטות הפורמליות ביותר של לימודי בודהיזם סייעו להקמת מוסדות הוראה גדולים כגון, נלנדה ו, המאופיינים לעיתים קרובות כאוניברסיטאות המוקדמות של הודו. עדויות ארכאולוגיות מציינות גם מגע עם שבאינדונזיה, שאחד ממלכיה בנה מנזר במתחם. נלנדה שגשגה בחסות אימפריית גופטה במאות ה-5 וה-6, ובהמשך בתקופת הקיסר שבירתו ב. המסורות התרבותיות הליברליות, ירושה מעידן גופטה, הביאו לתקופה של צמיחה ושגשוג עד המאה התשיעית לספירה. המאות שלאחר מכן היו תקופה של ירידה הדרגתית, תקופה שבה ההתפתחויות הטנטריות של הבודהיזם הפכו לבולטות ביותר במזרח הודו תחת.
הרבה מהידע שלנו על נלנדה נובע מכתביהם של נזירים עולים לרגל מאסיה, כגון שוואנדזאנג וייג'ינג, שהגיעו למהאוויהארה במאה השביעית לספירה. וינסנט סמית' (Vincent Arthur Smith; 1843–1920), היסטוריון אירי שהתמחה בתרבות ההודית, ציין כי "היסטוריה מפורטת של נלנדה תהיה היסטוריה של בודהיזם מזרם המהאיאינה". רבים מהשמות שרשום שוואנדזנג בסיפור המסע שלו כבוגרי נלנדה הם שמותיהם של אלה שפיתחו את הפילוסופיה הכוללת של המהאיאנה. כל התלמידים בנלנדה למדו את מהאיאנה, כמו גם את הטקסטים של שמונה עשרה כתות הבודהיזם. תוכנית הלימודים שלהם כללה גם נושאים אחרים, כגון הוודות, לוגיקה, דקדוק של סנסקריט, רפואה ופילוסופיה הסמקיה.
נלנדה נהרסה שלוש פעמים, אך נבנתה מחדש רק פעמיים. הוא נבזזה ונהרסה על ידי צבא השושלת הממלוכית של סולטנות דלהי בפיקודו של בחטיאר ח'לג'י סביב שנת 1202. בעוד שמקורות מסוימים מציינים כי המהאוויהארה המשיכה לתפקד באופן מאולתר לאחר מתקפה זו, היא ננטשה בסופו של דבר כליל ונשכחה עד המאה ה-19, אז האתר נסקר ונערכו חפירות מקדימות על ידי. בשנת 1915 החלו חפירות שיטתיות, שחשפו אחד עשר מנזרים ושישה מקדשים מלבנים המסודרים בשטח של 120 דונם. מטמון של פסלים, מטבעות, חותמים וכתובות התגלו בחורבות, רבים מהם מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של נלנדה, הנמצא בסמוך. נלנדה היא כיום יעד תיירותי בולט, וחלק מהאתרים הפופולריים של התיירות הבודהיסטית.
ב-25 בנובמבר 2010, "החייתה" ממשלת הודו, באמצעות חוק פרלמנט, את האוניברסיטה העתיקה באמצעות הצעת חוק אוניברסיטת נלנדה, שבאמצעותו בחרו ליצור את אוניברסיטת נלנדה החדשה והבלתי קשורה יחסית בקרבת מקום. היא הוגדרה כ"אוניברסיטה הבינלאומית בעלת חשיבות לאומית", ובהתאם היא נתונה לפיקוח ממשלתי אינטנסיבי, כששני מנהליה לשעבר אמרו במפורש שפעולות הממשלה היו הגורם להחלטתם לעזוב את תפקידם וכי קורסים נסגרים בשל חברי מפלגת השלטון המסתייגים מהם.
הספרייה
ברור מכמות הטקסטים שייג'ינג נשא עימו לאחר מגוריו בן 10 השנים בנלנדה, כי בוודאי הייתה במהאוויהארה ספרייה מצוידת היטב. מקורות טיבטיים מסורתיים מזכירים את קיומה של ספרייה נהדרת בנלנדה בשם דהארמאגנג'ה (שוק האדיקות) שכללה שלושה בניינים גדולים מרובי קומות: רטאנאסאגרה (אוקיינוס התכשיטים), הרטנודאדהי (ים התכשיטים) ורטנאראנג'קה (מעוטר בתכשיט). גובהו של הרטנודאדהי היה תשע קומות והוא הכיל את כתבי היד הקדושים ביותר, לרבות הסוטרה של פראז'נה פרמיטה וה.
מספר הכרכים המדויק שהיו בספריית נלנדה אינו ידוע, אך ההערכה היא שמדובר במאות אלפים. כאשר מת מלומד בודהיסטי בנלנדה נוספו כתבי היד שלו לאוסף הספרייה. הספרייה לא רק כללה כתבי יד דתיים אלא היו בה גם טקסטים בנושאים כמו דקדוק, לוגיקה, ספרות, אסטרולוגיה, אסטרונומיה ורפואה. נראה שלספריית נלנדה הייתה שיטת סיווג שהתבססה אולי על תוכנית סיווג טקסט שפותחה על ידי בלשן הסנסקריט,. סביר להניח שהטקסטים הבודהיסטים חולקו לשלוש מחלקות המבוססים על שלוש החטיבות העיקריות של ה: וינאיה, סוטרה ואבהידהמה.
תוכנית הלימודים
בביוגרפיה שלו על שוואנדזאנג קבע הווי-לי כי כל התלמידים בנלנדה למדו את "הרכב הגדול" (מהאיאנה) וכן את עבודותיהם של שמונה עשרה כתות הבודהיזם. בנוסף לאלה, הם למדו נושאים אחרים כגון הוודות, הטווידיה (לוגיקה), שבדווידיה (דקדוק ופילולוגיה), צ'יקיטסווידיה (רפואה), העבודה על קסמים ופילוסופית הסמקיה.
שוואנדזאנג בעצמו למד מספר נושאים אלה בנלנדה תחת שילאבהדרה ואחרים. מלבד תאולוגיה ופילוסופיה, הצריכו ויכוחים ודיונים תכופים יכולת בלוגיקה. תלמיד במהאוויהארה היה צריך להיות בקיא במערכות הלוגיקה הקשורות לכל אסכולות החשיבה השונות של אותה תקופה, שכן הוא היה אמור להגן על המערכות הבודהיסטיות מפני האחרות. נושאים אחרים שמשערים כי נלמדו בנלנדה כוללים משפטים, אסטרונומיה ותכנון ערים.
המסורת הטיבטית גורסת כי היו "ארבע דוקסוגרפיות" (טיבטית: 'grub-mtha) שנלמדו בנלנדה:
במאה השביעית מנה שוואנדזאנג את מספר המורים בנלנדה בסביבות 1,510. מתוכם, כ-1,000 הצליחו להסביר 20 אוספי ו, 500 הצליחו להסביר 30 אוספים, ורק 10 מורים הצליחו להסביר 50 אוספים. שוואנדזאנג היה בין הבודדים שהצליחו להסביר 50 אוספים או יותר. בשלב זה, רק אב המנזר שילאבהדרה למד את כל אוספי הסוטרות והשסטרות הגדולות בנלנדה.
אדמיניסטרציה
הנזיר הסיני ייג'ינג כתב כי ענייני דיון ואדמיניסטרציה בנלנדה חייבו לארגן אספה וקבלת קונצנזוס על ההחלטות של כל המשתתפים באספה, כמו גם הנזירים שהתגוררו בנלנדה:
שוואנדזאנג ציין גם:
השפעה על הבודהיזם
כמות גדולה ממה שבנה את הבודהיזם הטיבטי, הן מסורות המהאיאנה והן הווג'ריאנה, נובעת מהמורים ומהמסורות בנלנדה. , שהיה החלוץ בהתפשטות הבודהיזם בטיבט במאה השמינית למד בנלנדה. הוא הוזמן על ידי המלך הטיבטי,, והקים את המנזר ב, ושימש כאב המנזר הראשון שלו. הוא ותלמידו (שגם היה בוגר נלנדה) לימדו למעשה את הטיבטים פילוסופיה. פדמאסמבהאבה, שהוזמן גם הוא מנלנדה מהאוויהארה על ידי המלך בשנת 747 לספירה, מקובל כמייסד הבודהיזם הטיבטי.
המלומד (בערך במאה השביעית), ממייסדי הבודהיזם של  ההודית, כמו גם אחד התאורטיקנים העיקריים של הבודהיזם האטומיסטי, לימד בנלנדה.
צורות אחרות של בודהיזם, כגון בודהיזם מהאיאנה שנהו אחריהן בווייטנאם, סין, קוריאה ויפן, פרחו בין כותלי בית הספר העתיק. מספר חוקרים קשרו כמה טקסטים מהאיאנים כגון, סוטרה חשובה בבודהיזם של מזרח אסיה, עם המסורת הבודהיסטית בנלנדה. רונלד אפשטיין (Ronald B Epstein, נולד 1942), חוקר ומתרגם אמריקאי, המתמחה בבודהיזם מהאיאנה, מציין גם כי העמדה הדוקטרינרית הכללית של הסוטרה אכן תואמת את מה שידוע על תורת הבודהיזם בנלנדה לקראת סוף תקופת גופטה כשהיא תורגמה.
כמה מוסדות בודהיסטים מעבר לים בחרו לקרוא לעצמם נלנדה כשהם מוקירים בכך את ההשפעה של נלנדה. אלה כוללים את האגודה הבודהיסטית נלנדה במלזיה ואת נלנדה קולג', בקולומבו, בירת סרי לנקה, קרן החינוך הבודהיסטית נלנדה באינדונזיה, והמכון הבודהיסטי נלנדה בבהוטן.
הכרה כאתר מורשת עולמית
אתר נלנדה מהאוויהארה שוכן במדינת ביהר, בצפון-מזרח הודו. הוא כולל שרידים ארכאולוגיים של מוסד נזירי ולימודי המתוארך למאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-13 לספירה. הוא כולל סטופות, מקדשים, ויהארות (בנייני מגורים וחינוך) ויצירות אמנות חשובות בסטוקו, אבן ומתכת. נלנדה בולטת כאוניברסיטה העתיקה ביותר של תת-היבשת ההודית. היא עסקה בהעברת ידע מאורגנת לאורך תקופה רציפה בת 800 שנים. ההתפתחות ההיסטורית של האתר מעידה על התפתחות הבודהיזם לדת ופריחה של מסורות נזיריות וחינוכיות.
השרידים שנחפרו
לאחר הידרדרותה, נלנדה נשכחה במידה רבה עד שהרופא הסקוטי, שתרם תרומה משמעותית כגאוגרף, זואולוג ובוטנאי בעת שהתגורר בהודו, סקר את האתר בשנים 1811–1812 לאחר שהמקומיים בסביבה הפנו את תשומת לבו למכלול עצום של חורבות באזור. עם זאת, הוא לא קישר את תלוליות האדמה והחורבות לנלנדה המפורסמת. קשר זה נקבע על ידי מייג'ור מרקהאם קיטו (Markham Kittoe) בשנת 1847. , מהנדס בריטי שהקים את ערך סקר רשמי בשנים 1861–1862. חפירה שיטתית של ההריסות על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו לא החלה לפני 1915 והסתיימה בשנת 1937. סבב החפירה והשחזור השני התקיים בשנים 1974–1982.
שרידי נלנדה משתרעים על שטח של כ-120 דונם, באורך 488 מטרים מצפון לדרום ו-244 מטרים ממזרח למערב. בחפירות נחשפו אחד עשר מנזרים ושישה מקדשים מרכזיים בנויים בלבנים המאורגנים בפריסה מסודרת. מעבר רחב ברוחב 30 מטרים עובר מצפון לדרום, כאשר המקדשים ממערב ומנזרים ממזרח לו. ברוב המבנים יש עדויות למספר תקופות בנייה עם בניינים חדשים המוקמים על חורבות המבנים הישנים. רבים מהמבנים מציגים גם סימנים של נזקי שריפה לפחות פעם אחת.
המפה מציגה את פריסת המבנים שנחפרו. מקדש 3 בדרום היה המבנה המרשים ביותר. מקדשים 12, 13, 14 פונים למנזרים ופונים מזרחה. למעט המנזרים המסומנים כ-A1 וכ-B1, כול המנזרים פונים מערבה עם מרזבים המתרוקנים במזרח וגרמי מדרגות הממוקמים בפינה הדרומית-מערבית של הבניינים. מקדש 2 היה ממזרח.
כל המנזרים בנלנדה דומים מאוד במבנם ובמראם הכללי. התוכנית שלהם כוללת צורה מלבנית עם חצר מרובעת מרכזית המוקפת במרפסת, שבתורה תחומה בשורת תאים חיצונית לנזירים. התא המרכזי הפונה לכניסה המובילה לחצר הוא תא מקדש. משמעות המיקום האסטרטגי שלו שזה היה הדבר הראשון שמשך את העין למי שנכנס למבנה.
פסלים רבים, כמו גם ציורי קיר רבים, לוחות נחושת, כתובות, חותמים, מטבעות, לוחות, כלי חרס ויצירות אבן, ברונזה, טיח וטרקוטה, נחשפו בתוך הריסות נלנדה. הפסלים הבודהיסטים שהתגלו כוללים בעיקר את אלה של הבודהה בתנוחות שונות, וכן אוולוקיטשוורה,, , ו. בחורבות נמצאו גם אלים ברהמניים של וישנו, שיווה-פרוואטי, גנש, מאהישאסורה מרדיני ואל השמש סוריה.
מקדש מודרני בשם מקדש הבודהה השחור (המכונה על ידי המקומיים "טליה בהאירב" (Telia Bhairav), "טל" מתייחס לשימוש בשמן כציפוי מגן) קם ליד מקדש מספר 14 ובו פסל בודהה שחור גדול עתיק, דבר המצביע על כך שפסל הבודהה היה קיים גם בפולחן בעבר על ידי המקומיים, מה שמרמז על המשכיות הפעילות הדתית בחורבות נלנדה. העתקים של פסל הבודהה השחור הוצבו במקדשים בתאילנד. המקדש נמצא מחוץ לאזור המוגן שבסמכות הסקר הארכאולוגי של הודו (ה-ASI), יש להניח כי היה פולחן פעיל לפני שה-ASI השתלט על האתר.
תיירות
נלנדה היא יעד תיירותי פופולרי במדינה ומושכת אליה מספר רב של מבקרים מהודו ומארצות אחרות. זוהי גם תחנה חשובה במסלול התיירות של בודהיסטים.
ליגת האלופות בהוקי קרח
ליגת האלופות בהוקי קרח הוא טורניר אירופאי בהוקי קרח שנחנך בעונת 2014/2015 עם 26 מועדונים מ-6 ליגות וכולל קבוצות צמרת מהליגות הבכירות באירופה. החל מעונת 2017/2018 מתמודדות בליגה 32 קבוצות הוקי קרח.
הטורניר שנערך בחסות פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) ונקרא בעבר "גביע אירופה", הוא המפעל היוקרתי ביותר למועדונים בהוקי קרח האירופי, אף שאינו כולל את קבוצות ההוקי קרח של רוסיה, הנחשבות לטובות ביבשת ולא נוטלות חלק בטורניר בשל לוח הזמנים הצפוף שלהן במסגרת ליגת ההוקי הקונטיננטלית.
הקבוצה בעלת מספר הזכיות הגבוה ביותר היא צסק"א מוסקבה, אשר זכתה בתואר 20 פעמים (בשנים 1969–1974 ובשנים 1978–1990) והיא מחזיקה בשיא של 13 זכיות רצופות.
קבוצות הוקי קרח ישראליות מעולם לא השתתפו במפעל מאז נוסד בתור הגביע האירופי בשנת 1965.
מבנה
החל מעונת 2017/2018 ליגת האלופות צומצמה ל-32 קבוצות (קודם שיחקו בה 44 או 48 קבוצות). שש הליגות המייסדות מיוצגות על ידי שלוש או חמש קבוצות (תלוי בדירוג הליגות), בעוד שבע ליגות נוספות מיוצגות בקבוצה אחת ומקום נוסף שמור לאלופת הגביע היבשתי של IIHF. בשונה מהעונות הקודמות הקבוצות המייסדות אינן מקבלות מקום אוטומטי בשלב הבתים של הטורניר ועליהן להתמודד בשלבי המוקדמות כדי להעפיל.
32 קבוצות הוקי קרח מהליגות השונות באירופה משתתפות בטורניר באופן הבא: למעט מחזיקת הגביע היבשתי של IIHF, משתתפות גם 24 קבוצות משש הליגות המייסדות של ליגת האלופות בנוסף לאלופות הליגות בסלובקיה, נורווגיה, דנמרק, צרפת, בלארוס, בריטניה ופולין.
המעפילות לשלב הבתים הן:
הגביע האירופי
טורניר מאוחד ראשון בין מועדוני הוקי קרח מקצועניים באירופה הוקם ביוזמת גונתר סאבצקי בשנת 1965 תחת השם הגביע האירופי (IIHF European Cup) שהיה למפעל האירופי היוקרתי ביבשת בשנים 1966–1997. במטרת הקמתו קיווה בבצקי להפוך את הטורניר לתחרות יוקרתית בדומה לליגת האלופות בכדורגל.
בתחילה הטורניר נתקל בקשיים רבים, לאחר שלא בכל מדינות היבשת הייתה ליגת הוקי קרח מפותחת ולמעשה רק מקבוצות ההוקי קרח נחשבו לחזקות מספיק. בנוסף קבוצות הוקי קרח סובייטיות שנטלו חלק בתחרות סירבו ליטול חלק במשחקי חוץ במדינות מסוימות, דבר שהביא לכך שבמשך שנים לא נערך משחק גמר או שנערכו כמה משחקי גמר ולבסוף הטורניר בוטל בשנת 1997. במקום הגביע, הוקמה ליגת ההוקי האירופית והגביע היבשתי של IIHF ולאחר מכן גביע האלופות האירופי.
העונה הראשונה נפתחה ב-23 באוקטובר 1965 בה נטלו חלק 14 קבוצות. למרות שהטורניר התקיים במשך 32 שנים הפורמט השתנה פעם אחת בלבד: בשנים 1965–1983 הטורניר נערך בשיטה אולימפית ומשנת 1984 נערך בשיטת מוקדמות ושיטת פלייאוף.
שיאנית הזכיות היא קבוצת ההוקי קרח צסק"א מוסקבה שזכתה בו 20 פעם. המנצחת הראשונה הייתה קבוצת "ברנו" הצ'כוסלובקית, שזכתה בעונת 1965/1966 כשהמנצחת האחרונה הייתה קבוצת לאדה טוליאטי הרוסית שזכתה בעונת 1996/1997.
ליגת ההוקי האירופית
ליגת ההוקי האירופית (European Hockey League) התקיימה שנת 1996 ועד שנת 2000.
מנצחת הליגה הייתה פוגשת את מחזיקת הגביע היבשתי של IIHF למשחק במסגרת הסופר קאפ האירופי, באם בהיעדר מימון מספק עונת 1999/2000 הפכה לעונה האחרונה.
גביע האלופות האירופי
גביע האלופות האירופי (IIHF European Champions Cup) היה טורניר ההוקי קרח הבכיר באירופה, שהחליף את ליגת ההוקי האירופית.
הטורניר נערך בשנים 2005–2008 בהשתתפות הקבוצות מהליגות המדורגות במקום הגבוה ביותר בדירוג IIHF. כל ארבעת טורנירי הגמר נערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה.
באפריל 2007 פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית הכריזה כי הטורניר יוחלף בליגת האלופות בהוקי קרח. בטורניר זכו ארבע קבוצות הוקי קרח שונות מרוסיה: אוונגרד אומסק (2005), דינמו מוסקבה (2006), אק בארס קאזאן (2007) ומטאלורג מגניטוגורסק (2008). קבוצת קיארפיט הפינית היא היחידה שהעפילה לגמר הטורניר 3 פעמים.
ליגת האלופות
ליגת האלופות (Champions Hockey League, CHL) התקיימה במשך עונה אחת (2008/2009). זוכת הטורניר זכתה לפרס כספי בסך 1 מיליון יורו.
התחרות הושקה לציון יום השנה המאה להקמת פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית. הטורניר נערך במשך עונה אחת  ששוחקה בין 8 באוקטובר 2008 ל-28 ינואר 2009, בה זכתה קבוצת "אריות ציריך" שגברה בגמר על מטאלורג מגניטוגורסק וקיבלה בשל כך את הזכות להשתתף בגביע ויקטוריה 2009. הפדרציה תכננה להשיק עונה נוספת, אך בסופו של דבר נאלצה לבטל את התחרות בשל בעיות במציאת נותני חסות עקב המשבר הכלכלי העולמי ובשל כישלון בהסכמה על פורמט הטורניר.
התואר האירופי
בעונת 2008/2009 התקיים במקביל גם טורניר ליגת האלופות, אך טורניר התואר האירופי המשיך להתקיים עד לעונת 2014/2015 משהוחלט לבסוף על החלפתו בליגת האלופות המחודשת.
בשל לוח הזמנים הצפוף בליגת ההוקי הקונטיננטלית, קבוצות ההוקי קרח הרוסיות חדלו מליטול חלק בטורנירי ההוקי קרח האירופיים ולא נטלו חלק בטורניר זה.
הקבוצות
החל מעונת 2019/2020, 32 קבוצות התמודדו בטורניר, עם 24 קבוצות המגיעות משש הליגות המייסדות (ליגת ההוקי השוודית, הליגה הפינית, הליגה השווייצרית, הליגה הצ'כית, הליגה הגרמנית והליגה האוסטרית). מספר הקבוצות המקסימלי מכל מדינה הוא חמש קבוצות.
M96
M96 (נקראת גם NGC 3368) היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים אריה, הנמצאת במרחק של כ-35 מיליון שנות אור מכדור הארץ. היא מהווה חלק מקבוצת גלקסיות הנקראת על שמה וכוללת גם את M95 ואת M105, כמו גם מספר גלקסיות עמומות יותר.
היסטוריה
M96 התגלתה ב-20 במרץ 1781, יחד עם הגלקסיה הסמוכה M95, על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן. מאשן דיווח על תגליתו למסיה, שצפה בה ב-24 במרץ וצירף אותה לקטלוג מסיה כשהוא מתאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים" ליד M95, כאשר שתיהן נמצאות באותה נטייה כמו של רגולוס, ומזכירות את הזוג M84 ו-M86, אותן גילה כשבוע קודם. ויליאם הרשל צפה ב-M96 ב-11 במרץ 1784 וציין שהיא בהירה ודומה ל-M95, אבל המרכז הבהיר שלה פחות מופרד מהערפיליות שמקיפה אותו וקצת גדול יותר והיא עדיין מזכירה שביט, אבל פחות מאשר M95. ג'ון הרשל צפה בה מספר פעמים בין השנים 1826 ו-1831 וציין שהיא בהירה מאוד, גדולה, עגולה ומאורכת ובהירותה גדלה בפתאומיות במרכזה. המבנה הספירלי שלה התגלה כבר ב-1850 על ידי ויליאם פרסונס.
ב-9 במאי 1998 התגלתה ב-M96 הסופרנובה היחידה שנצפתה בה עד היום, סופרנובה 1998bu מסוג Ia, שבשיאה הגיעה לבהירות נראית מדרגה 12.
תצפית
M96 נמצאת כ-4.25 מעלות מצפון-מזרח לכוכב ρ (רו) באריה, כ-9.4 מעלות ממזרח לרגולוס וכ-7.6 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב θ (תטא) באריה. עם בהירות נראית מדרגה 9.25 ניתן לראותה באמצעות משקפת איכותית כאשר תנאי הצפייה טובים. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן לראותה בקלות ולהבחין בגרעין הבהיר יותר משאר הגלקסיה ובצורתה האליפטית ובאמצעות טלסקופ בינוני ניתן להבחין גם במבנה הספירלי של זרועותיה. במרחק של כ-40 דקות קשת ממערב-דרום-מערב ל-M96 נמצאת M95 ו-M105 נמצאת כ-50 דקות קשת מצפון-צפון-מזרח לה.
תכונות
M96 היא הבהירה והגדולה מבין מספר גלקסיות השייכות לקבוצת אריה I שנקראת גם קבוצת M96 על שמה. בקבוצה חברות גם M95, M105 ו-NGC 3384 וכן גלקסיות עמומות יותר שקשות לצפייה באמצעות ציוד חובבים. מישור הספירלה של M96 נטוי בזווית של 55 מעלות ביחס לקו הראייה אליה כך שהיא נראית אליפטית ולא עגולה. מסתה של M96 מוערכת בכ- מסות שמש, כשביעית ממסת שביל החלב וגודלה הזוויתי כ-7.6 דקות קשת שקול לקוטר של כ-77,000 שנות אור, כשלושה רבעים מקוטר שביל החלב. ליבת הגלקסיה נראית צהבהבה ומכילה בעיקר כוכבים זקנים, אך מוקפת בטבעת שבה ניתן להבחין בגושים כחלחלים שבהם מתרחשת יצירת כוכבים חדשים. נראה שבמרכזה נמצא חור שחור שמסתו כ- מסות שמש.
זרועותיה של M96 נראות מעוותות וקרועות, ככל הנראה תוצאה של מפגש עם גלקסיה אחרת מהצביר וזו התוצאה של פעולת כוחות הכבידה עליה. לפי מחקר שנעשה ב-2010, לפני כ-1.2 מיליארד שנים התנגשה M96 בגלקסיה NGC 3384 וכתוצאה מהתנגשות זו נוצרה טבעת ענק של מימן נייטרלי (אזור H I) בקוטר של כ-650,000 שנות אור המקיפה את NGC 3384 ואת M105 הסמוכות וממנה יוצאת שלוחה המגיעה עד ל-M96. הטבעת התגלתה בשנות ה-80 על ידי תצפיות בגלי רדיו, אבל רק תצפיות באור על-סגול גילו את הקשר בינה ובין M96.
רכס קווארלז
רכס קווארלז (באנגלית: Quarles Range) הוא רכס הרים גבוה וסלעי, בהרי המלכה מוד, באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע החל מרמת הקוטב, בין קרחון קופר וקרחון באומן, ומסתיים לחוף אמונדסן לגדתו של מדף הקרח רוס.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס התגלה לראשונה בשנת 1911 על ידי קפטן רואלד אמונדסן.
הרכס מופה לראשונה בפירוט על ידי משלחת החקר האנטארקטית בירד, בפיקודו של ריצ'רד בירד שנערכה בין השנים 1928–1930.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמו של דונלד קווארלז, שהיה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בין השנים 1955–1957, וסגן שר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1957–1959, התקופה בה החלה השנה הגאופיזית הבינלאומית.
אתרים ברכס
ברכס מצויים האתרים:
מערת הנמרים
מערת הנמרים היא מערה טבעית גדולה (אורכה הכולל 168 מטר), שהתפתחה בתהליכי המסה בסלע גיר. המערה נמצאת בגדה הצפונית של ואדי סמיה כשני ק"מ מזרחית לכפר מליך, בדרום־מזרח השומרון. המערה התגלתה בשנת 1985 על ידי רועה צאן ערבי מסביבת עין סמיה, לאחר שנטרפו בעדרו מספר עיזים.
כיום ניתן להגיע אל פתח המערה בהליכה רגלית מעין סמיה.
גילוי המערה
מערת הנמרים היא מערה קרסטית גדולה הנמצאת בגדה הצפונית של ואדי סמיה כשני ק"מ מזרחית לכפר מליך, בדרום־מזרח השומרון (נ"צ בר"י 155568/181321, רום 495 מ' מעל פני הים). המערה ממוקמת בחלקו העליון והמצוקי של ואדי סמיה, כ־500 מ' מצפון־מערב לעין סמיה ולשרידי היישובים הגדולים שהתקיימו סמוך לו – ח'רבת מרג'מה וח'רבת סמיה. דיווח ראשוני על אודות המערה מסר רועה ערבי מסביבת עין סמיה לפקח. לדברי הרועה, הוא הגיע אל המערה לאחר שהתחקה אחר עקבות נמר שטרף עִיזים מעדרו. תיאור מפורט של גילוי המערה מופיע בארכיון המרכז לחקר מערות (על פי דיווח של יצחק מאיר, 18.6.1985): "לפני כשבוע וחצי טרפה חיה גדולה עז של רועה באזור עין סמיה. בימים הבאים נטרפו עיזים נוספות, חתולי תחנת השאיבה בעין סמיה וכן הגורים של כלבת התחנה. רועה שהעז שלו נטרפה הלך בעקבות החיה למערה שלה בואדי סמיה. מאוחר יותר לקח הרועה את שני עובדי הקידוח בעין סמיה. הם זחלו בתוך המערה הנ"ל עד שמצאו בפנים נמר... לאחר מכן הם חסמו את פתח המערה באבנים וצמיגים בוערים כדי לגרש/לחנוק את הנמר." באותו יום הגיעו אל המערה גיורא אילני ויצחק מאיר ואיתרו ליד המערה עקבות של שני נמרים, כנראה זכר ונקבה. התיישבות זמנית של נמרים במערה, מחוץ לשטח התפוצה הרגיל שלהם, עשויה ללמד על תקופת פריחה במספר הנמרים במדבר יהודה, שדחקה את חלקם לחפש טריטוריה חדשה בשולי המדבר.
תיאור המערה
בעקבות הדיווח נבדקה המערה על ידי פקחי הרשות ובעקבותיהם גם על ידי המרכז לחקר המערות מלח"מ ובשנת 2012 מיפה את המערה בועז לנגפורד מטעם המלח"ם.
למערה שלושה פתחים המצויים בתחתית גדתו הצפונית של קניון ואדי סמיה, ממערב לעין סמיה. שניים מפתחי המערה אופקיים ומופרדים זה מזה בסלע טבעי. הפתחים ממוקמים כ-6 מטר מעל אפיק הנחל, בתחתית מצוק מדורג. מידותיהם המקוריות של פתחי המערה השתנו מעט בעקבות קיר אבני שדה שנבנה במקום ככל הנראה בידי רועי צאן. בחזית פתחי המערה, ישנה מדרגת סלע מישורית התחומה בטרסה מעל הבנויה מעל אפיק הנחל.
תיעוד מחודש של המערה נערך באביב 2015 בידי צוות 'סקר דרום השומרון' מטעם המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן, קמ"ט ארכאולוגיה ביהודה ושומרון והמרכז לחקר מערות (המלח"ם) באוניברסיטה העברית בירושלים. במסגרת זו נבדקו עשרות מערות בחלקו העליון של ואדי סמיה, מראש הקניון ועד למעיין שבקצהו המזרחי. בדיקה זו העלתה שמערת הנמרים היא הגדולה והמסועפת מבין מערות הנחל.
חלל המערה
פתחה המזרחי של המערה מוביל לחלל מאורך וגבוה (B) המואר למחצה על ידי אור החודר מהפתח. קרקעית החלל אופקית ומכוסה קרקע כהה. בצידו הצפוני פונה חלל B למערב ומתחבר אל צידו הצפוני של חלל A. חלל A הוא אולם מעוגל וגבוה הנמשך מפתחה המערבי של המערה וצפונה. קרקעית החלל אופקית ומכוסה שכבת קרקע כהה בה מעורבים מעט שברי כלי חרס. בתקרת החלל פעור פתח אנכי מעוגל הנמשך בארובה קצרה עד פני השטח. מצידו הצפוני של חלל A, סמוך לחיבור עם חלל B, נמשך צפונה מסדרון קצר. בצידו המזרחי של מרכז המסדרון, כ-2 מ' מעל קרקעיתו, ישנו חדר אליפטי קטן. בצידו הצפוני של המסדרון ישנו מעבר רחב המוביל אל חלל C. חלל קטן ונמוך זה מהווה חלל ביניים בין חלקה החיצוני לחלקה הפנימי של המערה. קרקעית החדר מכוסה שכבת קרקע כהה ובוצית, הנטויה מעט למערב, שם פזורים שברי כלי חרס רבים. בצידו הצפוני של חלל C ישנו פתח זעיר שהמעבר בו אפשרי בזחילה בלבד. מעבר מוגבל זה מוביל צפונה לחלל נרחב וגבוה, הנמשך על ציר צפון-דרום (חלל D). קרקעית החלל אופקית ומכוסה שכבת קרקע כהה בה ניכרים חפירות שוד רבות, בהם נשארו שברי כלי חרס רבים. בתקרת החלל פעורות כיפות המסה רחבות. במאי 2012 נצפתה, באחת מכיפות המסה אלו, דבוקה של עטלפי חרקים מהמין נשפון פגום אוזן. ביוני 2012 נצפו במערה, בנוסף לעטלפים אלו, גם פרסף גמדי או פרספון וכ-10 פרטים של יזנוב גדול.
בצידו הדרום-מזרחי של חלל D ישנו פתח רחב, המופרד על ידי גשרי סלע טבעיים למספר פתחי משנה המצויים במפלסים שונים זה מעל זה. פתח/ים אלו מובילים מזרחה לאולם נרחב (E), הגדול שבחללי המערה. מידות האולם 10X10 מ' וגובהו מגיע ל-3 מ'. בחלקו הדרומי ישנו שטח הנמוך במעט מיתר חלקי האולם. ממרכז שטח זה נמשכת צפונה מחילה צרה העוברת מתחת לחלקו הצפוני של האולם. בצידו המערבי ישנו חדר מעוגל ממנו נמשכות נישות נרחבות לכיוונים שונים. במרכז האולם ניצב עמוד סלע טבעי שנוצר במהלך יצירת האולם ולא לאחריו.
הממצאים
בסקר הארכאולוגי סקר דרום השומרון החדש שנערך במערה נתגלו ממצאים מתקופות רבות החל מהברונזה התיכונה ועד התקופה הממלוכית. לימוד דפוסי השימוש במערות דוגמת מערת הנמרים וכן נתוניה הטבעיים של המערה מאפשרים להסיק כי בכל התקופות המיוצגות השימוש האנושי בה היה לצורך מסתור ולא למגורים.
הממצאים שהתגלו במערה מייצגים את התקופות הבאות: הברונזה התיכונה, הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומית והממלוכית. סימני חפירות בלתי חוקיות שנצפו במערה מלמדים על ממצאים נוספים שנשדדו ממנה. מרבית הממצאים שנתגלו במערה נמצאו באולם הפנימי D. ממצא כלי החרס כולל בעיקר כלים סגורים דוגמת כלי אגירה ובישול, שאפשרו לפליטים להוביל למערה מזון וצידה. מכלולי כלי החרס העיקריים מתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, לתקופה ההלניסטית ולתקופה הרומית הקדומה ובכלל זה התקופה שבין שתי המרידות נגד הרומאים וימי מרד בר־כוכבא. בין הממצאים ראויה לציון קטפולטה - ראש חץ ארטילרי שנורה ממכונת ירייה של הצבא הרומי לעבר המורדים היהודים שלקחו אותו כשלל על מנת להשתמש בו כנגד הרומאים.
גם במערה זו נגרמו נזקים רבים על ידי שודדי עתיקות וניתן לזהות חפירות שוד בכל חלקי המערה.
המערה כמערת מסתור לפליטים
בשנים האחרונות פורסמו עבודות רבות בקשר למערות מפלט חדשות שהתגלו באזורי השומרון ויהודה וביניהן מערת הנמרים. נראה כי מאפייני המערה – גישה נוחה, פתח נסתר מהמעיין ומהעמק, גודלה היחסי ומבנה מסועף הכולל מעברים צרים המובילים לאגפים פנימיים, כמו גם קרבתה לעין סמיה השופע ולעמק סמיה הפורה שהיה מיושב במרבית התקופות – משכו אליה פליטים ומורדים בתקופות רבות. המכלולים המרכזיים שנתגלו במערה מתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, לתקופה ההלניסטית ולימי מרידות היהודים ברומאים. ממצאים אלו מצטרפים לעדויות ההיסטוריות ולממצאים מתקופות אלו שפורסמו זה מכבר ממערות קרסטיות באזור דרום מדבר שומרון וצפון מדבר יהודה. ממצאים אלו מלמדים על שומרונים שמצאו מקלט במערות האזור בשלהי התקופה הפרסית (בדומה למערת ערק אבו שינג'י שבואדי דליה הסמוך), על יהודים שנמלטו לאזור בתקופה החשמונאית ועל יהודים שמצאו מקלט במערות האזור בימי המרידות נגד הרומאים.
מלחמת האזרחים האיטלקית
מלחמת האזרחים האיטלקית (באיטלקית: Guerra civile italiana) התרחשה במסגרת המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה נחלקה בין תנועת הרנסאנס האיטלקי וממלכת איטליה בהנהגת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה אשר נתמכו בעזרת בעלות הברית, נגד הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בראשות בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית הלאומית אשר נתמכו בעזרת מדינות הציר.
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הייתה במשך רוב המלחמה לממשלת בובות תחת השפעתה של גרמניה הנאצית. התקדמות בעלות הברית בכלל חזיתותיה של מלחמת העולם השנייה הביאו לנפילת איטליה הפשיסטית ולאיחוד איטליה לצד בעלות הברית ב-2 במאי 1945. מאוחר יותר המלחמה הביאה להקמתה של הרפובליקה האיטלקית הדמוקרטית ולסיום שלטון מלוכת בית סבויה.
מלחמת האזרחים חיברה פלגים רבים כמעט מכלל הספקטרום הפוליטי האיטלקי נגד השלטון הפאשיסטי, איחוד כוחות זה נמשך גם לאחר סיום המלחמה עם הקמתה של הרפובליקה האיטליקית ועם עמדה נייטרלית במהלכיה המוקדמים של המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי.
רקע
לאחר ספטמבר 1943 פעלו קבוצות התנגדות מפלגתיות ברחבי צפון איטליה ומרכזה. לעיתים קרובות היו אלו חיילים לשעבר אשר גויסו בשנית בכוח נגד בעלות הברית. רבים היו גברים צעירים שנמלטו מהניסיונות של בניטו מוסוליני לגייס אותם. אחרים היו מפונים עירוניים או שבויי מלחמה משוחררים.
רבים גויסו, והיו מאורגנים וחמושים על ידי המפלגות האנטי-פאשיסטיות או לפחות נותרו חייבים בנאמנות עמומה לאחת מהן. הם היו פעילים מאוד בקיץ בגבעות ובהרים, שם בדרך כלל נתמכו על ידי האיכרים, והם ביצעו קשרים סמויים נגד אלפי חיילים גרמנים שבאו לתמוך באיטליה של מוסוליני. באזורים מסוימים הם הנהיגו מרד מזוין נגד לא רק הגרמנים והפאשיסטים אלא גם נגד בעלי הקרקעות המקומיים.
פרטיזנים אשר נתמכו בידי האינטרנציונל ה-3 לחמו בשלושה סוגים של מלחמה:
פלגי המפלגה הקומוניסטית נלחמו בכל שלושת הסוגים. לעומת זאת, פרטיזנים קתולים או מונרכיסטים אשר טענו לנכונותו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה לסמכות שלטונית נלחמו רק באחד או שניים כאלה. היו גם קבוצות טרור שפעלו בערים, ושביתות גדולות באזורי תעשייה חיבלו בייצור נשק ואספקת המלחמה.
לפעמים קבוצות מפלגתיות שונות הסתכסכו זו עם זו, אך באופן כללי ההתנגדות הייתה מאוחדת. הפלגים שלחמו בשלטונו של מוסוליני היו כמעט מכל קצוות הספקטרום הפוליטי.
עם זאת, מי שלחם למעשה כפרטיזנים היה מיעוט קטן מהאיטלקים, ורוב האזרחים וחיילים לשעבר פשוט חיכו לסיום המלחמה. בסך הכל, כ-200,000 פרטיזנים השתתפו בהתנגדות, וכוחות גרמנים או פשיסטים הרגו כ-70,000 איטלקים (כולל גם פרטיזנים וגם אזרחים) בגין פעילויות התנגדות. אולם בסופו של דבר, נתונים אלה אינם מצביעים על מידת ההשתתפות האזרחית בהתנגדות עקב חוסרים במידע.
המלחמה
בקיץ 1943 העמדה האיטלקית במלחמה הייתה כמעט חסרת סיכוי. מזרח אפריקה האיטלקית והמושבה הצפונית של לוב אבדו, הערים בצפון איטליה הופצצו באופן קבוע, ייצור המלחמה היה מינימלי והמורל הלאומי קרס. כך היה גם המשטר הפאשיסטי, שלא יכול היה עוד לפקד על ציות כלשהו. חוגי בית המשפט החלו להשמיע מונחים של הצטרפות לצד בעלות הברית, שכללו כמובן את הסרתו של מוסוליני מהכוח.
כיבוש איטליה
ביולי 1943 פלשו בעלות הברית לסיציליה ותוך מספר שבועות שלטו באי. ב-24–25 ביולי התכנסה המועצה הפשיסטית העליונה ברומא לראשונה מאז תחילת המלחמה והעבירה הצעה בה בקשה מהמלך לחדש את מלוא סמכויותיו החוקתיות - במילים אחרות לפטר ולהדיח את מוסוליני מכוחו. בהחלטה דרמטית, רוב ניכר מהחברים הצביע נגד מוסוליני. המלך פיטר את מוסוליני עוד באותו היום והתקין כראש ממשלה את מרשל פייטרו באדוליו, ותיק מלחמת העולם הראשונה שנלחם באימפריה האתיופית במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
הפגנות ספונטניות החלו ברחבי הארץ, בהן נפלו פסלי מוסוליני, הסמלים הפאשיסטיים הוסרו ושבויים פוליטיים שוחררו. בתחילה הרשויות לא הגיבו, אך בחמשת הימים שלאחר 25 ביולי כוחות המשטרה ירו למוות ב-83 מפגינים עקב העובדה שההפגנות התפתחו לכדי פרעות. הצבא השתלט על עמדות המפתח ברומא, הסוכנות הפאשיסטית נעצרה והמוסדות הפאשיסטיים העיקריים, כולל המפלגה הפשיסטית הלאומית, פורקו. ב-27 ביולי הקים באדוליו ממשלה זמנית שהורכבה ברובה מאנשי המפלגה הפאשיסטית לשעבר.
ממשלת באדוליו הסכימה להפסקת שביתת נשק עם בעלות הברית, והגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, הודיע על כך ב-8 בספטמבר 1943. על פי הסכם זה (מה שנקרא שביתת הנשק הקצרה), ממשלת איטליה הבטיחה להפסיק את פעולות האיבה נגד בעלות הברית ולסיים את הברית שלה עם גרמניה הנאצית. החיילים הגרמנים באיטליה, בשומעם את המתרחש, השתלטו מיד על רומא. בשבועות הקודמים הם כבר השתלטו על מרבית מרכז וצפון איטליה. הצבא האיטלקי, שעזב ללא פקודות אפילו את ההגנה על רומא, התפרק ליחידות לא סדירות ולא מאורגנות.
ויטוריו מלך איטליה וממשלתו ברחו דרומה לברינדיזי והשאירו את רומא לגרמנים. כאוס שלט בקרב הכוחות האיטלקיים, ואלפים עזבו, בעוד אחרים הצטרפו לכוחות ההתנגדות. באיי יוון שאיטליה הפאשיסטית כבשה קודם לכן במהלך המלחמה, הכוחות האיטלקיים סירבו לציית לפקודות הגרמניות לוותר על נשקם, ואלפים מהם נורו או גורשו. בסוף ספטמבר חתמה ממשלת באדוליו שנסוגה אל עבר הדרום על "שביתת נשק ארוכה", אשר ויתרה למעשה על השליטה הצבאית והפוליטית באיטליה, כמו גם על השליטה בתקשורת ההמונים ובמוסדות הפיננסיים והעברתן לבעלות הברית. הסכם זה לא פורסם ברבים במהלך הסכסוך אלא רק מאוחר יותר.
באדוגליו הכריז רשמית על מלחמה בגרמניה ב-13 באוקטובר ואיטליה הפכה לאזור מלחמה. בעלות הברית לקחו את נאפולי באוקטובר 1943 אך הגיעו לרומא רק ביוני 1944, ופירנצה באוגוסט. לממשלתו של באדוליו הייתה השפעה מועטה מאוד על האירועים. המפלגות האנטי-פאשיסטיות, שתיעבו את באדוליו ורצו שהמלך יתפטר, סירבו להצטרף לממשלה עד אפריל 1944, אז הסכים מנהיג המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי לעשות זאת. עד היום לא ברור אם החלטה זו הייתה עצמאית או הגיעה בתגובה לפקודות ממוסקבה. כאשר שוחררה רומא, הוחלף ויטוריו אמנואלה בבנו, אומברטו השני, מלך איטליה, והמפלגות האנטי-פאשיסטיות המובילות הקימו ממשלה סמלית בראשות הסוציאליסט הרפורמיסטי איבנואה בונומי, ששירת כראש ממשלת איטליה משנת 1921 ועד 1922.
החזית הצפונית
בינתיים הגרמנים חילצו את מוסוליני מבית הכלא הררי והשיבו אותו למילאנו בצפון כשליט "הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית", משטר פאשיסטי של ממשלת בובות שבסיסו הגרמנים. הרפובליקה ניסתה להכניס את ילידי 1923, 1924 ו-1925 לצבאה החדש, אך רק 40 אחוז מהצעירים השיבו לפקודת הגיוס. רבים אחרים עזבו זמן קצר לאחר הזימון. בקונגרס שנערך בורונה בנובמבר 1943, נראה כי "הרפובליקה הסוציאלית" נקטה תפנית לשמאל הפוליטי, וקראה לשים קץ למלוכה ולהקמת מדינה המבוססת אידאולוגיה יותר מכוונת עובדים, תוכנית אשר מעולם לא יצאה אל הפועל.
כמה מהפאשיסטים המובילים שהצביעו נגד מוסוליני ביולי 1943, כולל חתנו של מוסוליני, שר החוץ לשעבר גליאצו צ'יאנו, נשפטו בגין בגידה על ידי בית משפט פאשיסטי ורונה. בינתיים, פקידים פאשיסטים שיתפו פעולה עם צבא הוורמאכט ובעצם עקבו אחר פקודותיו של אדולף היטלר כאשר המלחמה נמשכה בחזית המזרחית והחזית המערבית. להקות חמושות רשמיות ובלתי רשמיות הסתובבו בערים הגדולות ועצרו חשודים בפעילות פרטיזנית (חברי ההתנגדות) והטילו אימה על האוכלוסייה המקומית.
השואה וטיהורים
הכובשים הגרמנים שלטו באלימות ובסיוע הפאשיסטים המקומיים. ברחבי איטליה שנכבשה על ידי גרמניה, רוכזו יהודים ואופוזיציונים ונשלחו למחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית. יהודים רבים נשלחו מאיטליה ברכבות היישר למחנות ריכוז והשמדה בגנרלגוברנמן ובגרמניה. בסך הכל, כמעט 9,000 יהודים גורשו תחת הגרמנים, מהם חזרו 980. הגירוש הגדול ביותר התרחש ברומא באוקטובר 1943 לפני נפילת העיר לידי בעלות הברית, אז שלחו הגרמנים יותר מ-1,000 יהודים מגטו העיר למחנות השמדה. הקהילה היהודית נאלצה בשלב מוקדם למסור את כספם ורכושם לצבא הגרמני. במחנה ריכוז אחד על אדמת איטליה, ליד טריאסטה, היה גם תנור לשריפת גופות. כ-8,000 איטלקים (מתוכם 300 יהודים) גורשו למאוטהאוזן באוסטריה. רק 850 חזרו בחיים.
נפילת הצפון
מוסוליני נמוג מהעין והופיע פחות ופחות בציבור, ונאם את נאומו האחרון במילאנו בדצמבר 1944. ככל שהתבוסה נעשתה יותר ויותר ברורה, הוא תכנן תוכניות להימלטותו וניסה לשאת ולהגיע להסכם עם בעלות הברית. באפריל 1945 מוסוליני וממשלתו ברחו מסולה למילאנו, ומאוחר יותר, כשהוא מחופש לחייל גרמני, הוא ניסה לחצות את הגבול לשווייץ. הוא התגלה על ידי פרטיזנים קומוניסטים ונורה בעיירה קטנה באגם קומו. גופתו הועברה למילאנו והוצגה לזמן מה בפיאצלה לורטו, יחד עם גופותיהם של כמה שרים ומנהיגים פאשיסטים אחרים, שנתלו על רגליהם מול קהל חגיגי ענק.
אסטרטגיה
המפלגות הפוליטיות השונות ארגנו את מרבית היחידות המפלגתיות, אך הן גם שיתפו פעולה זו עם זו ועם בעלות הברית. המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אף על פי שעדיין הייתה קטנה מאוד בשנת 1943 (רק כ-5,000 חברים), הובילה את קבוצת הפרטיזנים הגדולה ביותר (לפחות 50,000 עד קיץ 1944), תוך התבססות על ניסיון של שנים בארגון מחתרתי ועל תמיכה יוגוסלבית.
הדמוקרטים הנוצרים כללו כ-20,000 פרטיזנים, וגם לסוציאליסטים וגם לליברלים היו להקות חמושות משמעותיות באזורים מסוימים. פרטיזנים בעלי ידע פוליטי עבדו בדרך כלל בוועדות המקומיות לשחרור לאומי (CLN), שתיאמו אסטרטגיה, שיתפו פעולה עם בעלות הברית, ניהלו אזורים משוחררים ומינו פקידים חדשים. מעל הכל הם ארגנו את ההתקוממות בערי הצפון והמרכז, כולל מילאן באפריל 1945, שנפלו בידי הפרטיזנים עוד לפני שהגיעו כוחות בעלות הברית.
טיהור פוליטי
כשמלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה במאי 1945, כל המפלגות האנטי-פאשיסטיות הקימו ממשלה בעיקר בהנהגת גיבור ההתנגדות ומפלגתו של מנהיג הפעולה פרוקיו פארי. עד 15,000 פשיסטים טוהרו או נהרגו, ובאזורים מסוימים (כמו אמיליה וטוסקנה) נמשכו פעולות תגמול עד שנת 1946. נשים "משתפות פעולה" התגלחו בראשן והוצעדו ברחובות בכוח. הוקמה ועדה לטיהור הפשיסטים בכל רחבי הארץ (גוף דומה פעל בדרום מאז 1943).
מרשלית
מרשלית (Kajin M̧ajeļ) היא שפה אוסטרונזית שמשמשת כאחת משתי השפות הרשמיות של רפובליקת איי מרשל.
מלחמת האזרחים האיטלקית
טיהור פוליטי
הטיהורים עוררו אימה רבה, מכיוון שלמעשה כל מי שיש לו עבודה במגזר הציבורי היה צריך להיות חבר במפלגה הפאשיסטית בעת האחרונה הייתה בשלטון. עד מהרה הייתה תגובת נגד נגד טיהור, שנתמכה על ידי הליברלים. במציאות, הטיהורים היו קצרים ושטחיים, ואפילו פאשיסטים מובילים הצליחו ליהנות מסדרת חנינות, שהחשובה שבהן נתמכה על ידי שר המשפטים הקומוניסטי, טוליאטי. בנובמבר 1945 נאלץ פארי להתפטר והוחלף על ידי המנהיג הנוצרי-דמוקרטי, אלסיד דה גספרי, שהקים ממשלה בין-מפלגתית מתונה יותר. עד מהרה היא ויתרה על ניסיונות הטיהור, החזירה את חברות התעשייה הגדולות לבעליהן הקודמים כמו גם החליפה את מנהלי הפרטיזנים בצפון בפקידי מדינה רגילים. באופן כללי, הטיהורים האיטלקיים היו מתונים בהרבה לבמדינות אחרות בתקופה.
חוקה חדשה
במאי 1946 ויתר לבסוף רשמית המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי, על כסאו. בנו הפך לזמן קצר למלך אומברטו השני, אך משפחת המלוכה נאלצה לעזוב את המדינה כעבור חודש כאשר משאל עם החליט לטובת הקמתה של רפובליקה ב-54% מהקולות. (כשאומצה החוקה החדשה בשנה שלאחר מכן, היא קבעה כי אף אחד מבני משפחת סבויה אינו יכול לחיות באיטליה; חוק אשר בוטל בשנת 2002) דרומיים רבים, כולל 80 אחוזים מהנפוליטנים, הצביעו בעד המלוכה, מרכז וצפון בחרו באופן גורף ברפובליקה. "מלך מאי", אביו והמלוכה בכלל נענשו לא רק על תמיכה במוסוליני, אלא גם על התנהגותם הפחדנית לנוכח הכיבוש הגרמני.
מרשלית
כ-54,000 דוברים אותה, ובנוסף רבים שולטים גם באנגלית כשפה שנייה. השפה נכתבת בגרסת אלפבית לטיני מותאמת.
מלחמת האזרחים האיטלקית
חוקה חדשה
במקביל, נבחרה אספה מכוננת על ידי זכות בחירה כללית - לראשונה זאת כללה גם נשים - כדי להכין חוקה חדשה. שלוש המפלגות הגדולות ביותר - הנוצרים־דמוקרטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים - לקחו שלושה רבעים מהקולות והמושבים ושלטו באספה. הדמוקרטים הנוצרים, עם יותר משליש מהקולות והמושבים, החלו את שליטתם לאחר המלחמה כמפלגה החזקה ביותר, אף שלליברלים, שסגניה כללו כמה עורכי דין חוקתיים, הייתה השפעה רבה על החוקה החדשה. בשלוש השנים הבאות דנה האספה (בת כ-170 מושבים) באיזו צורה צריכה לנקוט המדינה האיטלקית החדשה, באקלים של דיון ושיתוף פעולה דמוקרטי על אף המלחמה הקרה. החוקה הייתה מוכנה ונחתמה בדצמבר 1947 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948.
החוקה של הרפובליקה של איטליה הקימה מערכת שלטונית פרלמנטרית עם שני בתים נבחרים (לשכת הצירים והסנאט). זה גם הבטיח זכויות אזרחיות ופוליטיות והקים בית משפט עצמאי, בית משפט חוקתי עם סמכויות ביקורת שיפוטית וזכות משאל עם של אזרחים. אולם רבים מהצעדים הללו לא יושמו במשך מספר שנים. בית המשפט החוקתי לא הוקם אלא רק בשנת 1955, ומשאל המשאל הראשון התקיים רק בשנת 1974. הנשיא היה אמור להיבחר על ידי הפרלמנט והיה לו מעט סמכויות של ממש ומערכת הבחירות הייתה בעלת ייצוג פרופורציונלי גבוה.
יוסף הטב
יוסף (יוסי) הטב (נולד ב-11 באוגוסט 1942) הוא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי ישראלי, מראשוני הפסיכיאטרים לילדים ונוער בישראל. ניהל את מחלקת הילדים והנוער במרכז הירושלמי לבריאות הנפש איתנים במשך למעלה משלושה עשורים. שימש כמרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית וכיהן כראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה זו. תחומי המחקר שלו הם הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר, אתיקה בטיפול הפסיכיאטרי ועוד. במהלך השנים פרסם ספרים ומאמרים רבים והוזמן להרצות בישראל ובעולם בתחומים אלה. יקיר ירושלים לשנת 2018.
קורות חיים
יוסף הטב גדל בשכונת פועלים בפאתי פריז והיה מבין היהודים היחידים בכיתתו. בהיותו תלמיד מצטיין, הוכוון לטכנאות רכב. בגיל 15 כאשר סיים את לימודי המכונאות עבר לבית ספר תיכון יהודי יהודי על-שם הרמב"ם, ובסיום התיכון קיבל תעודת בגרות עיונית במגמה ראלית. בשנת 1960, לאחר שמנהל בית הספר שבו למד הציע לו להתחזק ביהדותו, הגיע לראשונה לישראל, לשנת לימודים ב'מכון גולד' להכשרת מורים בירושלים. במהלך אותה שנה החליט שעם סיום לימודי הרפואה יעלה לארץ. את לימודי הרפואה החל השנת 1961 בשטרסבורג, צרפת, שם הכיר את קלודין בלום, והם נישאו בשנת 1965. את יתרת לימודי הרפואה השלים בפריז, ובמקביל ללימודיו עבד לפרנסתו בהוראת עברית ויהדות והכשרת בני מצווה לקריאה בתורה. באוקטובר 1969 עלה לארץ עם אשתו ושתי בנותיו והם קבעו את משכנם בירושלים. לאחר עלייתו לארץ, התגייס לצה"ל כרופא מילואים. הוא סיים קורס קציני רפואה, וזמן קצר לאחר מכן, הצטרף לכוח צה"ל שירד לתעלת סואץ ובמהלך כל מלחמת יום הכיפורים תפקד כרופא צבאי בחזית הדרום. יוסי שירת במשך שנים רבות במילואים, השתתף במלחמת שלום הגליל והשתחרר בדרגת רס"ן.
מתגורר בירושלים. נשוי לקלודין הטב-בלום, פיזיותרפיסטית במקצועה, ולהם ארבעה ילדים.
פעילות מקצועית
בשנים 1969–1973 התמחה בפסיכיאטריה במרכז לבריאות הנפש "טלביה". בשנת 1974 הוכר כמומחה לפסיכיאטריה כללית, ובשנת 1976 מונה למנהל מחלקת ילדים ונוער בבית חולים "איתנים" (בגיל 34 בלבד) וניהל את המחלקה עד יציאתו לגמלאות בשנת 2009.
משנת 1982 שימש כפסיכואנליטיקאי מוסמך מטעם המכון הישראלי לפסיכואנליזה. במהלך השנים מילא תפקידים שונים במכון, ובהם גזבר המכון (1989-1984), חבר בוועדות שונות ומזכיר המכון (2005-2002).
במקביל לעבודתו כרופא היה מרצה בכיר בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, ובין השנים 2003–2006 כיהן כראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה. מאות סטודנטים לרפואה נחשפו בזכותו לתחום הפסיכיאטריה של הילד, ומרבית הסטודנטים לרפואה שהוכשרו בתחום הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר בירושלים היו תלמידיו. נוסף על כך לימד בבית-הספר לסיעוד בבתי החולים ביקור-חולים ובשערי צדק, בסמינר דוד ילין להכשרת מורים ובבית הספר לריפוי בעיסוק של בית חולים הדסה. הדריך ולימד פסיכולוגים קליניים, עובדים סוציאליים, מטפלים פארא-רפואיים, מדריכים ובנות שירות לאומי.
עם פרישתו לגמלאות בשנת 2009, מונה להיות הרופא האחראי על מערך שירותי הרפואה לילדי החינוך המיוחד במחוז ירושלים. כמו כן נענה לבקשת שירותי הרווחה של עיריית ירוחם להרחיב את המרפאה הפסיכיאטרית לילדים ונוער בסיכון. לאורך השנים הוא נותן חוות דעת משפטיות בנושאים הקשורים לבריאות הנפש, ולפגיעות נפשיות בקרב ילדים, נוער ומבוגרים.
בשנת 1997 פרסם יחד עם אלן אפטר, אברהם ויצמן ושמואל טיאנו את הספר "פסיכיאטריה של הילד והמתבגר", הנחשב לראשון מסוגו בישראל. ספר זה מהווה בסיס תאורטי וקליני מקיף ומעמיק בתחום הפסיכיאטריה של הילד והמתבגר, ומביא מגוון עדכני של תפיסות וגישות בתחום ההתפתחות הנורמטיבית של הילד מלידה לבגרות, וכן מתאר את ההפרעות השונות הקיימות בגילאים אלו.
פעילות התנדבותית
ד"ר הטב העניק מניסיונו לוועדות וארגונים רבים בענייני בריאות הנפש, עבריינות נוער, אוטיזם, ילדים בסיכון; ייעץ וטיפל בבית שוסטרמן (מרכז חירום לילדים בסיכון) מאז הקמתו; כיהן כחבר הנהלה במועצה הלאומית לשלום הילד במשך כעשרים שנה. עם פרישתו מהוועד המנהל החל לכהן כחבר בוועדת הביקורת של המועצה; חבר בוועד המנהל של עמותת 'אור שלום' (אשר מנהלת מסגרות חוץ ביתיות עבור ילדים שזקוקים לכך), בוועדה המייעצת של 'מכון חרוב' (העוסק בהכשרה ובמחקר בתחום של ילדים נפגעי התעללות והזנחה), בוועד המנהל של עמותת 'נגבה' (אשר בונה מסגרות לילדים ולבני נוער בפריפריה החברתית והגאוגרפית של ישראל) ויושב ראש ועדת החינוך של העמותה.
לאורך השנים עסק בהכוונת עולים חדשים מצרפת ומארצות אחרות במקצועות בריאות הנפש, מעניק עזרה פסיכיאטרית ליוצאים בשאלה מטעם עמותת 'הלל', ומדריך רופאי משפחה בירושלים בהתמודדות עם חוליהם (קבוצות באלינט). מרבה לכתוב מאמרים בעלון השבת "שבת שלום" של תנועת עוז ושלום – נתיבות שלום.
קידום השיח הבין דתי
ד"ר הטב משתתף בקידום השלום תוך שיח בין דתי בארגון UPF) Universal Peace Federation). ביולי 2016 הוזמן לרומא על ידי ארגון זה לדיון עם נציגים מכל מדינות אגן הים התיכון; יזם קיום מפגשים בין-דתיים עם ערבים מוסלמים ממזרח ירושלים, מפגשים שנמשכו כשנתיים והתקיימו בבית הספר השוודי ברחוב הנביאים בירושלים.
תפקידים ומינויים מרכזיים
במהלך השנים ייעץ למשרדי החינוך, הרווחה והבריאות בתחומים הקשורים לבריאות נפשם של ילדים ונוער, והיה חבר בוועדות מקצועיות, אגודות וארגונים מקצועיים בישראל ובעולם, וכן בכתבי עת מדעיים, והעביר הרצאות רבות ברחבי העולם, בעיקר במסגרת הכנס הבינלאומי של "החברה הבינלאומית לפסיכיאטרית הילד והמתבגר" (At International Congresses of the International Association of Child and Adolescent Psychiatry and Allied Professions).
1998-1977 – מייסד ונשיא העמותה לפסיכיאטריה ופסיכולוגיה לדוברי צרפתית בישראל.
1992-1990 – נשיא האגודה הישראלית לפסיכיאטרית הילד והמתבגר.
2002-1992 – נשיא הוועדה המדעית לפסיכיאטריה של הילד והמתבגר בארץ.