cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורגן לה פיי
תיאור הדמות
ברוב הגרסאות של אגדות המלך ארתור, מורגן היא זו שמפתה את ארתור על מנת ללדת ילד מרושע בשם מורדרד, על אף שבסיפור של מלורי זוהי מורגאוס ששוכבת עם ארתור. בסופו של דבר היה זה מורדרד שהביא לסופו של ארתור ולקץ ממלכתו.
בעקבות השתלטות הנצרות על האגדות הארתוריאניות, נוצר קושי לקבל מכשפה טובה, כך מציין בריאן רייס. בעקבות עליית הנצרות ושלטון הכנסייה הטהרני, החלו סופרים לשכתב את אגדות ארתור הפאגאניות על מנת שיתאימו יותר לעולם הערכים הנוצרי. אחד השינויים העיקרים היה שינוי דמותה של מורגן מפיה קלטית המרפאת את ארתור למכשפה נקמנית ובוגדנית המנסה להפילו.
במחזור וולגייט של אגדות ארתור (Vulgate Cycle of Arthurian tales) מתוארת מורגן ביחסים טובים עם ארתור אך כועסת על המלכה גווינבר, שהרסה לה רומן עם אחד ממאהביה. כנקמה, מורגן מנסה לגרום ללנסלוט לחשוף את הרומן שלו עם המלכה, זאת היא עושה גם באמצעות קסמים. בפרוזה טריסטאן (Prose Tristan) היא מביאה לחצרו של ארתור קרן שתייה קסומה, שמאפשרת לזהות נשים נואפות באמצעות העובדה שאשה שבגדה בבעלה לא יכולה לשתות ממנה מבלי לשפוך.
בעקבות מחזור וולגייט, הסביר מלורי את הכעס של מורגן כלפי ארתור בכך שהוא הרג את אחד ממאהביה. כנקמה, באמצעות עורמתה ולחשי הקסם שלה היא מתכננת ומארגנת את נפילתו. בין השאר היא מבריחה את החרב אקסקליבר למאהב שלה אקולון (Accolon) ושולחת אותו להשתמש בה על מנת להרוג את ארתור בדו-קרב. ארתור מביס אותו ולוקח בחזרה את אקסקליבר, ואילו מורגן, שזעמה על כישלונה, זרקה את הנדן הקסום המגן על אקסקליבר ובעליה לאגם.
בסוף האגדה על סר גאווין והאביר הירוק (Sir Gawain and the Green Knight) מתגלה שכל ההרפתקה העל-טבעית היה מבחן שארגנה מורגן לארתור ואבירי השולחן העגול.
בסרט "אקסקליבר" של ג'ון בורמן שיצא ב-1981 מגולמת מורגן על ידי הלן מירן ומושם דגש על ניסיונה של מורגן להתחרות בדרואיד מרלין ולרשת את מקומו. לעומת זאת, הספר "ערפילי אבלון" של מריון זימר בראדלי, מתאר את כל האגדות הארתוריאניות מנקודת מבטה של מורגן, המוצגת ככוהנת דרואידית פמיניסטית וקנאית של "הנשיות הקדושה" הנאבקת נגד שלטון הגברים והאלוהים הנוצרי המדכא שלהם.
מקורה של מורגן במיתולוגיה האירית
יש המייחסים את דמותה של מורגן לדמות שמקורה במיתולוגיה האירית. רבים מזהים אותה עם אלת המלחמה האירית מוריגן (Morrigan) אך מלומדים החוקרים את אגדות ארתור סוברים שמקור הדמות של מורגן הוא כנראה מודרון (Modron), האמא האלה ("הנשיות הקדושה") במיתולוגיה הקלטית, או המורגנות (Morganes), קבוצה של פיות מים ברטוניות.
לעומת זאת, יש חוקרים המחפשים את מקורה של מורגן באמצעות סיפורים על פיה המתאהבת באביר, כולאת אותו בטירתה ולבסוף משחררת אותו לטורניר ומציידת אותו בסוס ושריון. באגדות המלך ארתור מופיע סיפור במתכונת זו לגבי מורגן והאביר לנסלוט איש האגם (Lancelot de Lake).
ישנו דמיון חזק בין גבירתו של לאונפאל לדמות מרכזית במיתולוגיה הקלטית, מאכה (Macha). מאכה בתו של אל הים מעניקה לגיבור הקלטי קו חולין (Cuchulainn) סוס אפור שמקביל לבלוצ'ארד של לאונפאל. גם מאכה וגם גבירתו של סיר לאונפאל מתאהבות באביר בן תמותה. אולם ישנם כאן נקודות חשובות מעבר להבדלים בין שתי דמויות של פיות. דמותה של מאכה יכולה להיות המקור האפשרי לדמותה של מורגן לה פיי. במיתולוגיה מופיעה מאכה כעורב אפור עם ראש שחור כאחת משלוש אלות. כאמור בוולגט לנסלוט, מורגן עצמה מופיעה לפני לנסלוט כאחת משלוש פיות. כמו מאכה שמתאהבת בקו חוליין, מורגן מתאהבת בלנסלוט. בנוסף, ואולי כנקודה החשובה ביותר שמה של מאכה מופיע במקומות רבים כמוריגן (Morrigan). גם מוריגן וגם מאכה הופיעו בצורת עורב, לשתיהן היו יחסי אהבה-שנאה עם הגיבור קו חוליין. שתיהן מופיעות פעמיים רבות מלוות בעוד שתי אלות שנקראו ה-Matres, אמהות נותנות החיים במיתולוגיה הקלטית: באדב (Badb), נמיין (Nemain) ומוריגן. כזכור מורגן לה פיי מופיעה בסיפורים שונים כשהיא מלווה בעוד שתי פיות.
נקודה נוספת שיכולה לשפוך אור לגבי הקשר בין מאכה / מוריגן למורגן לה פיי היא ההתייחסות למוריגן במיתולוגיה הגאלית כמלכה של תשע פיות המתגוררות על אי קסום, שמסוגלות לשנות צורה לכל חיה ובעלות כושר ריפוי על טבעי. בנקודה זאת רצוי לחזור לתחילת הפרק, ל'חיי מרליניוס' של ג'פרי מונמאוט. כאמור ג'פרי מספר על פייה בשם מורגן לה פיי שהתגוררה עם עוד שמונה פיות באי אבלון, פיות שהחזיקו בכוחות ריפוי קסומים וביכולות על טבעיות של מטא-מורפוזה.
מורגן באגדות המלך ארתור (גרסת תומאס מאלורי)
מורגן היא בתם של איגריין וגורלואה, הדוכס של קרונוול, כלומר אחותו למחצה של המלך ארתור מלכה האגדי של קמלוט. על פי האגדה, מורגן הייתה תלמידתו של הקוסם מרלין הדרואיד והוכשרה על ידו כאוצרת כוחו של אבלון, האי המקודש במיתולוגיה הקלטית. בעקבות אכזבות רומנטיות המשתנות מגרסה לגרסה (ארתור הרג את המאהב שלה, גווינבר גנבה לה את המאהב, גווינבר גנבה ממנה את אהבתו של לנסלוט וכדומה) מורגן פנתה לרשע וניסתה להשתלט על הממלכה של ארתור. פיתתה את ארתור באמצעות קסם, מיניות ועורמה ושכבה איתו. כתוצאה מכך ילדה לארתור בן בשם מורדרד אך החביאה אותו מארתור עד שהיה מבוגר דיו לתבוע בעלות על הכתר ולמרוד באביו. היא ציידה את מורדרד בשריון שאף נשק שחושל בידי אדם לא יכול לחדור ושלחה אותו לטעון לכתר ולהשתלט על ממלכתו של ארתור, שנחלש בעקבות בגידתם של לנסלוט וגווינביר ומותם של עשרות אבירי השולחן העגול בחיפוש אחר הגביע הקדוש. בסופו של דבר, ארתור ומורדרד הורגים אחד את השני (האקסקליבר, חרבו של ארתור, חושלה בידי הדרקון ולא בידי אדם) ואילו מורגן מובסת על ידי חיזיון של מרלין.
ראלף באנץ'
ראלף ג'ונסון באנץ' (באנגלית: Ralph Johnson Bunche; 7 באוגוסט 1904 - 9 בדצמבר 1971) היה דיפלומט ומדינאי אמריקאי, המתווך השני בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1950. עסק גם בהוראה בתחום מדעי המדינה ומדעי החברה.
רקע משפחתי וילדותו
ראלף באנץ', נולד בדטרויט, מישיגן, למשפחה דלת אמצעים אפרו-אמריקאית בעלת שורשים איריים, ב-7 באוגוסט 1904. אביו, פרד באנץ', היה ספר. אמו, אוליב לבית ג'ונסון, הייתה מוזיקאית חובבת.
אבות משפחת האם חיו בזמנם כעבדים. סבא-רבא מצד האם, ג'יימס ה. ג'ונסון היה מטיף בפטיסטי ממדינת וירג'יניה שהתחתן עם אלינור מאדן (Eleanor Madden), בת לשפחה שחורת-עור ולבעל חווה אירי קתולי. לג'יימס ולאלינור היו אחד-עשר ילדים. בן זקוניהם, תומאס נלסון ג'ונסון, סבו של ראלף באנץ', היה מורה, בוגר מכללת שרטלף מאולטון (Alton), אילינוי (בשנת 1875). בשנת 1875 הוא נשא לאישה את אחת מתלמידותיו, לוסי טיילור מסדייליה (Sedalia) שבמיזורי. היא הייתה גם כן פרי קשר תערובת בין בעל חווה אירי ושפחת בית אפרו-אמריקאית.
אמו של המדינאי, אוליב (ילידת קנזס 1882), הייתה בתם השנייה. אחרי מות אביה תומאס מהתקף מלריה בשנת 1890 אלמנתו לוסי ג'ונסון, שנותרה ללא פרנסה ומטופלת בחמישה ילדים, מכרה את כל רכושה על מנת שתוכל לחזור לאולטון, אילינוי. בשנת 1900 הם עברו מאולטון לדטרויט.
אוליב ג'ונסון מצאה בן זוג שחור-עור בשם פרד באנץ', ספר במקצועו, שקורות משפחתו אינן ידועות היטב. הוא לא הסתגל בלב שלם למשפחת אשתו, הגדולה, החמה והמוכשרת, ולא הצליח לפרנס כראוי את אשתו ואת ילדיו. הם התגלגלו בכמה מקומות מגורים בקליבלנד, אוהיו, אחר כך בנוקסוויל, טנסי, ושוב לטולדו, אוהיו. אחותה של אוליב, אתל, שבאה לבקרם, מצאה את בני הזוג ושני ילדיהם גרים בדירת חדר כשהבעל, פרד, מובטל, ואוליב חולה בשחפת. בעזרת אתל הם עברו לדטרויט, משם בגיל 10–11 ליווה ראלף את הוריו ואת דודו צ'ארלס חולה שחפת גם הוא, לאלבקרקי, ניו מקסיקו, שם קיוו שהאקלים יעזור בריפוי המחלה. האב נפרד מהם ונסע ללא שוב. לא ידועים פרטים רבים על חייו בהמשך. נראה שאחרי מות אשתו, אוליב, מסיבוכים בפרקים, בשנת 1913, פרד באנץ' התחתן שוב. הילד היתום בן ה-13, גדל בשנים הבאות בלוס אנג'לס בבית סבתו מצד האם, "ננה", לוסי טיילור ג'ונסון.
שיקום הידרותרפי
שיקום הידרותרפי הוא שיקום פיזיולוגי המשתמש בטכניקות מים לא פולשניות על מנת לשקם פגיעות גוף או לסירוגין לעזור להתמודד עם מומים מולדים או פציעות כרוניות.
ראלף באנץ'
לימודיו
ראלף באנץ' הצטיין בלימודים ובספורט והיה הראשון בין תלמידי הכיתה בבית הספר התיכון. מנעוריו השתדל ראלף באנץ' לעזור לפרנסת המשפחה בעבודות מזדמנות -במכירת עיתונים, מאוחר יותר בשמירה, בהנחת שטיחים בבתים. בעת לימודיו באוניברסיטה עבד בחנות ספרים.
שיקום הידרותרפי
ישנם מחקרים מקיפים לטיפול במים הן באסכולה המדעית והן בקלינית, עקב העובדה שהטיפול אינו פולשני חודרני או מבוסס תרופות, שיקום הידרותרפי הוא כלי יעיל בארגזו של כל מטפל.
ראלף באנץ'
לימודיו
באנץ' למד מדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וסיים לימודי תואר ראשון בשנת 1927 בהצטיינות מרבית summa cum laude. בלט בכושר טיעוניו ובספורט בקבוצות כדורסל ופוטבול. בעזרת מלגה מהאוניברסיטה ותרומות מהקהילה האפרו-אמריקאית מלוס אנג'לס נשלח ללמוד לתואר שני באוניברסיטת הרווארד. סיים שם בשנת 1928 ובה גם קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים בשנת 1934. בכך היה באנץ' האפרו-אמריקני הראשון שקיבל בארצות הברית תואר דוקטור למדעי המדינה. עבודת הדוקטורט השוותה בין השלטון הצרפתי בטוגו לזה שבדהומי ובעקבותיה נודע כמומחה לאפריקה הקולוניאלית. הוא התקבל כחבר באגודת פי בטא קפא היוקרתית.
שיקום הידרותרפי
כמו כן, מגוון האפשרויות השונות לטיפול הידרותרפי מקנות ספקטרום רחב של תוכניות טיפול למגוון רחב של אוכלוסיות.
ראלף באנץ'
הוראה
במקביל ללימודי הדוקטורט, לימד באוניברסיטת הווארד, שהייתה אז מוסד אקדמי עבור אפרו-אמריקנים, והקים בה את התכנית ללימודי מדעי המדינה.
שיקום הידרותרפי
שחייה טיפולית - באופן כללי, מותאמת בדר"כ מגיל שש ומעלה ומתמקדת בעיקר בטיפול לאנשים עם פתולוגיות נוירולוגיות ואורתופדיות. למים יש סגולות רבות ושש תכונות עיקריות: משקל סגולי, ציפה, צמיגות, לחץ הידרוסטטי, טמפרטורה והתנגדות. המטפל במים בשחיה שיקומית ובהידרותרפיה ישתמש בתכונות האלה לפי מצב המטופל ויבחר את סוג הטיפול, מים עמוקים/רדודים. הרפיה/מתיחה. בריכה טיפולית (מים חמים)/רגילה. וישלב במהלך הטיפול לפי צרכיו של המטופל שיטות שונות כגון: שחיה שיקומית, תרגולים במים, וואטסו, הליוויק, באד ראזאז, ג'הארה, שיאצו, ווטר דאנס (ריקוד במים) ועוד בעיקר לילדים בעלי צרכים מיוחדים עוזרת הן לגוף והן לנפש.
ראלף באנץ'
הוראה
בשנות ה-30 היה באנץ' נואם מבוקש בארצות הברית בנושא הקולוניאליזם באפריקה. ב-1936 פרסם את ספרו "A World View of Race" ("תפיסת עולם של גזע"), בו בחן את הגזענות בעולם המודרני ואת הדרכים שבהם התבטאה, והציע רעיונות שאמורים היו לשנות את תפיסת העולם בנושא.
שיקום הידרותרפי
שיקום הידרותרפי הוא כלי יעיל כפיזיותרפיה לספורטאים, אתלטים בעיקר, להחלמה מנזקי הספורט באשר הוא.
ראלף באנץ'
הוראה
במסגרת עבודת הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטאות בבריטניה ובדרום אפריקה, השתלם באנתרופולוגיה וניהל מחקרים באזורים שונים באפריקה. באנץ' השתלם ועסק בהוראה באוניברסיטאות שונות עד 1942.
שיקום הידרותרפי
השיקום אינו רק פיזי, אלא אמור לסייע לאדם להתמודד טוב יותר עם תנועתו ומכאוביו גם מחוץ לבריכה הטיפולית ולפתח חוסן נפשי לבעיות המנטליות שנוצרות עקב מוגבלות פיזית.
ראלף באנץ'
הוראה
בשנים 1938–1940 שימש כעוזרו הבכיר של הסוציולוג השוודי גונאר מירדאל, שחקר את יחסי הגזעים בארצות הברית ופרסם ב־1944 את מחקרו החשוב "An American Dilemma" ("דילמה אמריקנית"). באנץ׳ תרם למחקר זה תרומה חשובה מאוד במחקר השטח רחב ההיקף שערך במדינות הדרום. במהלך עבודת מחקר זה, נאלץ באנץ', בשל ההפרדה הגזעית, לחפש כל לילה מקום לינה נפרד ממירדאל, שלן בבתי מלון, ובנוסף על כך ספג עלבונות ואיומים מצד אנשי הקו קלוקס קלאן.
שיקום הידרותרפי
נפגעי תאונות אשר סובלים מ CRPS (תסמונת כאב כרוני) מוצאים נחמה בטיפול הידרותרפי, מאחר שהמים מקלים על ההתנגדות ומבטלים משקל הם חווים פחות כאב מהטיפול, דבר המאפשר משך טיפול ארוך יותר ויעיל.
ראלף באנץ'
דיפלומטיה
ב־1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, גויס למשרד לשירותים אסטרטגיים (ה-OSS, שקדם לסוכנות הביון המרכזית, ה-CIA) כיועץ לענייני אפריקה. ב-1944 עבר לשרת במחלקת המדינה, שם עסק בהכנת התכנית האמריקנית לטיפול בטריטוריות הקולוניאליות של אפריקה. בהמשך הוא נכלל במשלחת ארצות הברית לפגישות ההכנה להקמת האו"ם, שעסקו גם בשאלת עתידם של האזורים שהיו נתונים תחת משטרים קולוניאליים. באנץ' מילא תפקיד מרכזי בהליכי היסוד של האו"ם ובשלבי קיומו הראשונים.
שיקום הידרותרפי
כמו כן ניתן ליישם טיפול הידרותרפי למגוון פגיעות ומחלות נוספות כגון החלפות מפרקים, אירוע מוחי (CVA), טרשת נפוצה, נפגעי עמוד שדרה נח"ש (SCI), דלקות מפרקים, פרקינסון, פוליו, מחלות שרירים, לקויות התפתחותיות, פגיעות ראש וכן שיקום מניתוחים בגב, בכתף, בברכיים ועוד.
רחוב אתיופיה
רחוב אתיופיה (בתקופת המנדט הבריטי ואף לאחר מכן: Abyssinian street רחוב החבשים) הוא רחוב במרכז העיר ירושלים, היוצא מרחוב הנביאים, ומקביל לרחוב בני ברית הסמוך.
ראלף באנץ'
דיפלומטיה
באפריל 1946 החל לעבוד כראש מחלקת הנאמנויות באו"ם (תחליף לשיטת המנדט של חבר הלאומים), אולם כעבור פחות משנה נאלץ לעזוב את תפקידו זה ואת עיסוקו באפריקה, לטובת נושא ארץ ישראל.
בעקבות המעבר מהאקדמיה לשירות במחלקת המדינה ובאו"ם, צמצם באנץ' מאוד את עיסוקו בנושא האפרו־אמריקני. אלא שעל־אף הצלחתו בתפקידיו בשירות הממשלה, הוא לא קיבל קביעות בגלל צבע עורו ונותר בתקן של עובד זמני. הגבלות של הפרדה גזעית הוטלו עליו גם במלונות, במסעדות ואף במתקני הממשלה הרשמיים. באנץ' העיד על עצמו כי צבע עורו היה אחד הגורמים הראשיים שדרבנו אותו "להצטיין בכל".
במזכירות ועדת אונסקו"פ, פברואר–אוגוסט 1947
בפברואר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לעמוד בראש צוות מחקר שיתמחה בסוגיית ארץ ישראל, שכּוּנה "הוועדה המכינה". הצוות הפיק חמישה כרכים גדולים שהכילו נתונים על הארץ וכן הצעות פתרון שנבחנו בתקופת המנדט הבריטי.
במאי 1947 נתמנה באנץ' לעוזרו המיוחד של ד"ר ויקטור הו (Hoo) הסיני, מזכיר הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (אונסקו"פ). כשהחל באנץ' את עיסוקו באו"ם בשאלת ארץ ישראל, לא הכיר עדיין את העולם הערבי או את הציונות ולא ביקר מעולם במזרח התיכון. ב-14 ביוני הגיע עם הוועדה לארץ ישראל. הוועדה הקימה ועדת משנה מיוחדת, שתכין את הסיורים ברחבי הארץ, ובאנץ' נבחר לעמוד בראשה. לאחר שביקר במספר קיבוצים, כתב ביומנו את התרשמותו החיובית: "היהודים כאן שונים מ[היהודים] בארצות הברית. ההבדל הוא ברוח. ארץ ישראל הופכת את היהודי ליהודי [אחר]". בשל החרמת הוועדה על ידי הוועד הערבי העליון, ארגן באנץ' מפגשים לא רשמיים עם אישים מקרב ערביי ארץ ישראל, והוא עצמו קבע מי מחברי הוועדה ישתתף בהם. לאחר מכן רשם את תוכן הפגישות, והעדויות הכתובות הללו שימשו את כלל חברי הוועדה. לנוכח תביעתם הבלתי מתפשרת של האישים הערבים להקמת מדינה אחת, ערבית, על כל שטח ארץ ישראל, כתב באנץ' ביומנו: "הבעיה הזאת לא יכולה להיפתר על בסיס של צדק מופשט או על [סמך טיעון] היסטורי. המציאות היא שנמצאים כאן גם ערבים וגם יהודים והם מתכוונים להישאר". לקראת תום עבודת הוועדה, ערך באנץ' עבור חבריה קובץ של עשר עדויות לא רשמיות, שכונה "הסדרה המיוחדת". זו כללה את עדותם של ארבעה בכירי ההגנה ואת עדותו של מפקד האצ"ל, מנחם בגין, שנמסרו בפגישות עם שני ראשי הוועדה ובאנץ' עצמו. בגין, שהתלהב מבאנץ', כתב בספרו "המרד" כי בסוף הפגישה אמר לו באנץ' בהתרגשות: "אני יכול להבין אותך, גם אני הנני בן למיעוט נרדף".
לקראת סוף יולי 1947, התמקמה ועדת אונסקו"פ בז'נבה לצורך גיבוש מסקנותיה. באנץ' התנגד לפתרון חלוקת הארץ, בשל הפגיעה בזכויות הערבים, וניסה להשפיע על תוכן המלצות הוועדה ולסכל את החלוקה. כמו כן, התנגד לסיפוח החלק הערבי של ארץ ישראל לעבר הירדן. באוגוסט כתב ביומנו כי לבעיית ארץ ישראל "אין פתרון". חברי הוועדה נחלקו לשתי קבוצות שתמכו בשתי עמדות מרכזיות שונות: הקמת מדינה פדרלית אחת שתכלול שתי אוטונומיות ושלטון שישקף את הרוב הערבי, לעומת הקמת שתי מדינות עצמאיות. באנץ' ניסח עבור תומכי הפדרציה את תוכניתם, וזו הוצגה לוועדה כ"דו"ח המיעוט". באנץ' ניסח את הנימוקים לשני הפתרונות, דו"ח הרוב ודו"ח המיעוט, וב-30 באוגוסט יצא בחזרה לניו-יורק. למחרת הגישה הוועדה את המלצותיה לעצרת האו"ם.
מזכיר ועדת ארץ ישראל, דצמבר 1947 עד מאי 1948
ב-4 בדצמבר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לראש מזכירות ועדת ארץ ישראל, שכללה חמישה נציגי מדינות ותפקידה היה ליישם את תוכנית החלוקה של האו"ם שנתקבלה מספר ימים קודם לכן, בכ"ט בנובמבר: לקבל עליה את סמכויות השלטון האזרחי במקביל לפינוי הבריטי, לכונן "מועצות ממשלה זמניות" עד 1 באפריל 1948, ולקיים בחירות כלליות שלאחריהן תקבלנה שתי המדינות עצמאות מלאה עד 1 באוקטובר. הוועדה לא הסכימה להיענות לבקשת הסוכנות היהודית להכיר בהנהלתה כמועצת הממשלה הזמנית היהודית. באנץ' דרש שהנהלת הסוכנות תשלב בתוכה מפלגות שלא היו מיוצגות בה, כאשר מטרתו הייתה למעשה שילובם של יהודה לייב מאגנס ותומכיו בממשלה הזמנית. אלא שמאגנס התנגד להקמת הממשלה, משום ששלל את החלוקה. לאור הנסיגה האמריקאית מתמיכה בביצוע החלטת החלוקה, ניסתה התנועה הציונית לסיים במהירות את הקמת מועצת הממשלה הזמנית, כדי שארצות הברית תתקשה לעצור את ביצוע החלטת האו"ם. זו הודיעה כי תבקש במושב העצרת המיוחד של האו"ם ב-16 באפריל 1948 להורות ל"ועדת ארץ ישראל" להפסיק את עבודתה, ובאנץ' עשה מאמצים לעכב את אישור מועצת הממשלה הזמנית בוועדה, כדי למנוע את הקמתה לפני מושב העצרת, אולם בלחץ חבריה, אשרה הוועדה ב-14 באפריל את המועצה הזמנית.
ב-14 במאי 1948, יום סיום המנדט הבריטי, הוחלט בעצרת האו"ם למנות מתווך שירכז את פעילות האו"ם בארץ ישראל וינסה להשכין בה שלום, וועדת ארץ ישראל פורקה רשמית. באותו יום הכריזה הממשלה הזמנית על הקמת מדינת ישראל. לדעת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, על אף שלא היה אשם במצב המלחמה בו הייתה נתונה הארץ מאז החלטת החלוקה, "תפקידו של באנץ' כמזכיר ועדת ארץ ישראל הסתיים בכישלון". ב-15 במאי 1948 פלשו צבאות מדינות ערב לארץ ישראל כדי לסכל את המדינה היהודית.
עוזרו הבכיר של המתווך ברנדוט, מאי–ספטמבר 1948
ב-19 במאי 1948 מונה פולקה ברנדוט למתווך האו"ם בארץ ישראל, ולמחרת מינה טרגווה לי את באנץ' לנציגו האישי בפמליית ברנדוט. החל מ-28 במאי ערכו ברנדוט ובאנץ' ערכו מסע "דילוגים" בין תל אביב, קהיר, עמאן וביירות, שנמשך עד 9 ביוני, היום בו הסכימו הצדדים על תנאי ההפוגה הראשונה. השגת ההפוגה, במידה רבה כתוצאה מפעילותו של ברנדוט, הייתה הפעם הראשונה בה חווה באנץ' הצלחה בעבודתו בנושא ארץ ישראל. ברנדוט הקפיד להתייעץ איתו, לא קיים פגישות בלעדיו ולא הסכים שאלו יתקיימו בצרפתית, שפה אותה ידע על בוריה, משום שבאנץ' לא דיבר אותה. משה שרת אמר בישיבת הממשלה ב-1 ביוני שבאנץ' מהווה "אוטוריטה" (סמכות) עבור ברנדוט, וגם אחמד שוקיירי כתב בזכרונותיו כי באנץ' היה "המוח של התיווך". ב-13 ביוני 1948 הגיעו באנץ' וברנדוט לראשונה לרודוס, בה הוצב המטה הראשי של המתווך. באנץ', ששימש עוזרו הבכיר של ברנדוט, קיבל עתה גם את התואר "מזכיר ראשי של משלחת המתווך".
תוכנית ברנדוט הראשונה
בתפקידו זה היה באנץ' אחראי לגיבושן של שתי תוכניות מדיניות. ב-27 ביוני נמסרה לישראל ולליגה הערבית תוכנית פתרון לסוגיית ארץ ישראל, היא "תוכנית ברנדוט הראשונה". התכנית נועדה לשמש בסיס למשא ומתן. המצע העיקרי של התכנית היה קונפדרציה ("ברית בין שני חברים" שבראשה "מועצה מרכזית") בין ישראל ועבר הירדן, כאשר לממלכתו של המלך עבדאללה יצורף השטח שיועד למדינה הערבית בתוכנית החלוקה, בנוסף לירושלים ולרובו של הנגב, ואילו הגליל המערבי יימסר למדינה היהודית, אלא שהתכנית נמנעה בשימוש בהגדרה "מדינה" לגבי ישראל. יש הסוברים שאת עיקרי הרעיון קיבל באנץ' מיהודה מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית שממנו הושפע באנץ'. ב-6 ביולי נפגשו ברנדוט ובאנץ' בתל אביב עם משה שרת, שהעביר להם את עמדת ישראל בנוגע לתוכנית והודיע על משיכת ההסכמה להגיע לרודוס כדי לדון בה. לדברי אלעד בן-דרורי, התכנית לא מנעה את המשך הלחימה, אלא דווקא דרבנה את הצדדים לחדש אותה. ב-8 ביולי פרצו קרבות עשרת הימים.
ב-19 ביולי החלה ההפוגה השנייה. ב-28 ביולי הודיעה ממשלת ישראל לברנדוט שהיא מתנגדת לרעיון פירוז ירושלים וכעבור ארבעה ימים הקימה בה ממשל צבאי. באנץ' כתב על כך ביומנו: "האימפריאליזם היהודי גואה". ב-1 באוגוסט הוא עזב את המזרח התיכון. ב-7 באוגוסט נפגש עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' מרשל וביקש ממנו את תמיכת ארצות הברית ובריטניה בתוכניותיו של ברנדוט. לאחר פגישה זו, הפכו שתי המדינות לשותפות סמויות במהלכי התיווך שלו. לדברי בן-דרור, ביוזמה חריגה זו ויתר באנץ' על עקרונותיו לגבי עצמאותו של האו"ם, וזאת בשל כישלונו של האו"ם בטיפול בבעיה והמבוי הסתום שאליו הגיעה שליחות המתווך. באנץ' נשאר בארצות הברית במהלך כל חודש אוגוסט ותיאם את הסיוע האמריקני למשימת הפיקוח על ההפוגה.
רחוב אתיופיה
ייחודו של הרחוב
רחוב אתיופיה הוא שלוחה של רחוב הנביאים ואיתו מרכיב ציר המחבר את מזרח העיר עם מערבה, את העיר העתיקה עם העיר החדשה ואת העיר החילונית עם העיר החרדית. ציר התנועה מהווה מכלול היסטורי, ארכיטקטוני ודתי בעל מאפיינים ייחודים ומגלם בתוכו חלק חשוב מהכרונולוגיה והמהות של בניית העיר.
ראלף באנץ'
תוכנית ברנדוט השנייה
ב-17 בספטמבר הגיע באנץ' לארץ ישראל לאחר שכתב את דו"ח ההמלצות עליו חתם ברנדוט יום קודם לכן ברודוס. הדו"ח המליץ להקים "ועדת פיוס" שתחליף את מנגנון המתווך ותוביל לחתימת הסכמי שלום. בדו"ח נכתב כי יש להבטיח את זכותם של הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מושבם ולהעניק פיצוי לאלה מהם שיבחרו לא לחזור. התכנית המדינית בדו"ח, היא "תוכנית ברנדוט השנייה", הכירה בקיומה של מדינת ישראל והמליצה לצרף את החלקים הערביים לעבר הירדן. היא הציעה שירושלים תהיה עיר בינלאומית בשליטת האו"ם, שהנגב מדרום לקו אל-מג'דל–פלוג'ה יימסר לערבים ואילו הגליל כולו יימסר ליהודים. נמל חיפה ונמל התעופה לוד יהיו אזורים חופשיים. בתוכנית זו בוטל רעיון הקונפדרציה שהיה בתוכנית הראשונה.
רחוב אתיופיה
ייחודו של הרחוב
תחילתו של ציר התנועה רחוב הנביאים בשער שכם בעיר העתיקה, משם הוא עולה מערבה, עד לחיבורו עם רחוב יפו בכיכר הדווידקה. בערך באמצעו, רחוב אתיופיה יוצא ממנו צפונה.
ראלף באנץ'
תוכנית ברנדוט השנייה
ב-17 בספטמבר הגיע גם ברנדוט לארץ ישראל, ובאותו יום נרצח בירושלים על ידי חוליה של אנשי לח"י. במושב שלצדו ישב ראש מטה המשקיפים בירושלים, אנדרה סרו, וגם הוא נורה ונהרג. באנץ' היה אמור להיות באותה מכונית ולשבת במושב בו ישב סרו. הוא ניצל במקרה משום שעוכב במעבר מנדלבאום. באנץ' סבר לאחר מכן כי המתנקשים הרגו את סרו משום שחשבו שהוא עצמו הוא האדם היושב לצדו של ברנדוט, אולם לטענת היורה, יהושע כהן, ומפקד לח"י בירושלים, יהושע זטלר, המטרה הייתה ברנדוט בלבד. באנץ' קיבל את הידיעה על הרצח בעודו ממתין לאישור מעבר בשער מנדלבאום. הוא מיהר לבניין ימק"א, לשם הועברו הגופות, טיפל בתחקור האירוע ובארגון הטסת הגופות, ולקח את הפיקוד על משקיפי האו"ם. מברק שהגיע מממלא מקום מזכ"ל האו"ם, העניק לו את כל הסמכויות של ברנדוט. ביום הרצח שלח לשר החוץ שרתוק מברק, בו האשים את ממשלת ישראל באחריות עקיפה למעשה, וטען כי במסיבת עיתונאים שהתקיימה יום קודם לכן, תקפו שרתוק ויגאל ידין את משקיפי האו"ם, ובכך "עודדו" "מעשים מסוג זה". ממשלת ישראל דחתה את ההאשמות. באנץ' סיכם את אירועי היום במברק ארוך ששלח למשתתפי עצרת האו"ם, בו סירב לקבל את התואר "מתווך", מתוך כבוד לברנדוט, וביקש להסתפק בכינוי "מתווך בפועל" (Acting Mediator). בעקבות מאמציו של באנץ', ב-1952 נטעה מדינת ישראל יער לכבוד ברנדוט.
רחוב אתיופיה
ייחודו של הרחוב
הולך הרגל המטייל ברחוב במעלה ציר התנועה רואה עדויות היסטוריות ייחודיות על אדריכלות המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רחוב אתיופיה מכיל בתוכו מוסדות ומבני מגורים היוצרים יחד רקמה עירונית יוצאת דופן.
ראלף באנץ'
מתווך בפועל, ספטמבר–דצמבר 1948
לאחר הרצח, באנץ', בניגוד לברנדוט, הסכים לבקשת ישראל להציב עליו שמירה, ובזמן שהותו בירושלים סבבו אותו שומרי ראש, ואת פמלייתו יחידות צבא ומשטרה, שכללו רכבים משוריינים. מחלקת המדינה של ארצות הברית שלחה סוכנים חשאיים שליוו אותו מבלי שידע על קיומם. ב-20 בספטמבר 1948 מונה באנץ' רשמית ל"מתווך בפועל". הוא כתב דו"ח מקיף על הרצח וב-27 בספטמבר חזר לרודוס.
רחוב אתיופיה
רקע היסטורי
חיבורו של רחוב אתיופיה לרחוב הנביאים המהווה ציר תנועה מרכזי לתוך מערב העיר הפך את כל האזור  באופן טבעי לאחד מאזורי הפיתוח והבנייה הראשונים מחוץ לחומות. בתקופה העות'מאנית היה הרחוב לא יותר משביל עפר אך עם הכיבוש הבריטי של ירושלים בשנת 1917 החלה תנופת פיתוח ממנה נהנה גם הרחוב הקטן.
הבנייה ברחוב אתיופיה החלה במאה ה-19 על ידי נציגי הקיסר האתיופי מנליק השני. אשתו של מנליק, טיטו בטול, ובכיר שריו, ראס מקונן, בנו יותר מתריסר בניינים במה שהחל להיקרא "רחוב החבשים". שני בניינים המהווים סימני דרך בבנייה האתיופית ברחוב אתיופיה והאזור כולו, הם קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית, ובנין הקונסוליה האתיופית ברחוב הנביאים שהוקם בשנת 1928.
ראלף באנץ'
מתווך בפועל, ספטמבר–דצמבר 1948
ב-14 באוקטובר 1948 נאם באנץ' בפני מועצת הביטחון של האו"ם את נאומו הראשון מאז מונה למתווך בפועל. בנאומו חזר על טענתו בדבר אחריותה של ממשלת ישראל לרצח ברנדוט והאשים אותה בעיכוב החקירה. למחרת, ב-15 באוקטובר, פתח את הדיון בתוכנית ברנדוט בוועדה הפוליטית של העצרת הכללית.
שיקום הידרותרפי
סוגי טיפול
סוגי טיפול נפוצים ומטרתם:
רחוב אתיופיה
הקהילה האתיופית
לאתיופים הנוצרים זיקה עמוקה לירושלים. הכנסייה הנוצרית משתייכת לזרם הנצרות האוריינטלית. על פי האמונה של אנשי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, אתיופיה היא ארץ ציון החדשה, ובית המלוכה האתיופי, על פי האתוס הלאומי, משתייך לזרע שלמה המלך.
נזירים אתיופים ישבו בירושלים כנראה עוד מן המאה החמישית. בתחילה הם ישבו בתוך כנסיית הקבר, אך גורשו משם וייסדו את המנזר דיר אל סולטאן הצמוד לכנסיית הקבר. בשנת 1884 החלה ביוזמת הקיסר יוהנס בניית כנסיית קִידאנה מִהְרַת (בעברית: ברית הרחמים) על שטח שנקרא דֶבְּרַה גֶנֶת (בעברית: הר גן העדן), במרכז המתחם האתיופי הצמוד לרחוב הנביאים.
בשנת 1930, משהוכתר ראס טפרי היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, התהדקו קשרי המלוכה האתיופית עם ירושלים. ב-1936 נכבשה אתיופיה על ידי צבאו של מוסוליני, והייתה בשליטה איטלקית עד לשנת 1941. סלאסי עצמו נמלט עם הכיבוש, והגיע לירושלים, וכן לז'נבה, לנאום בפני חבר הלאומים. לאחר כשלושה חודשים בירושלים עבר לאנגליה.
הקהילה האתיופית בירושלים הייתה קהילה מושפלת ומדוכאת במשך מאות שנים. יציאתה אל מחוץ לחומות, ודריסת הרגל שקנתה בעיר החדשה וברחוב אתיופיה, סימנה את התעצמות הרגשות הדתיים באתיופיה המתחדשת ובקרב נציגי הקהילה בארץ. מפעל הבנייה של הקהילה האתיופית חורג בהרבה מעבר לגודלה בפועל של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
שם הרחוב
תחילה נקרא האזור כולו על שם הקהילה - שכונת החבשים. שם הרחוב נקבע בסוף המאה ה-19, כאשר ברחוב נבנתה הכנסייה האתיופית, ובתקופת המנדט היה שם הרחוב Abyssinian street, השם הלטיני של הארץ שהייתה ידועה בשם חבש (ובשיבוש אבּס).
מאחר שהשם חבש - שמקורו בערבית ומשמעותו "ערב-רב של שבטים" - נחשב לשם אשר אינו מכליל את כלל אזרחי אתיופיה אלא רק את האזרחים דוברי השפות השמיות, שונה שם הרחוב בדצמבר 1968 לרחוב אתיופיה.
אתיופיה 1 / הנביאים 58 - בית תבור
בית תבור נחשב לאחד הבתים היפים בעיר. הוא נחנך בשנת 1889, כבית מגוריו של הארכאולוג והאדריכל הגרמני קונרד שיק (1822–1902), שהיה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. על הכניסה לבית חקק שיק, כפרוטסטנטי אדוק, את השם THABOR בהשראת הפסוק מספר תהלים (פרק פ"ט, י"ג): "צפון וימין, אתה בראתם; תבור וחרמון, בשמך ירננו". סגנונו המיוחד של הבית משלב ארכיטקטורה גרמנית עם מוטיבים מזרחיים. הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה, המזכיר שער מבצר גרמני מימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן. המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה בתי ערבים אמידים מאותה תקופה, הכוללים קירות אבן עבים מאוד, גומחות ותקרות מקומרות. בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק עותקים של ממצאים ארכאולוגיים, המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל. פינות הגג עוצבו בצורת קרנות מזבח. המקום משמש מ-1951 ועד היום את המכון התאולוגי השוודי.
אתיופיה 8 - בית הקיסר מנליק השני
בית מספר 8 נבנה ביזמת קיסר אתיופיה מנליק השני כבית דירות להשכרה שהכנסותיו ישמשו למימון הכנסייה והפעילות האתיופית בירושלים. בשנת 1907 הוקם במבנה מעון לנערות יהודיות עניות שהיה הראשון מסוגו בירושלים, לפני כן היה מצבן של נערות עניות קשה ביותר, חלקן ירדו לזנות וחלקן פנו למיסיון הנוצרי לבקשת סיוע חומרי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכרה משפחת המשורר יהודה עמיחי דירה בבניין.
אתיופיה 10 - קִידָאנֵה מִהְרַת הכנסייה האתיופית
בית מספר 10 ברחוב הוא כנסייה עגולה הנקראת כנסיית קִידָאנֵה מִהְרַת, בעברית: ברית הרחמים, הנמצאת במתחם סגור יחד עם מנזר דֶבְּרַה גֶנֶת (מנזר גן העדן; בכתב געז: ደብረ ገነት) של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
נבנתה נחיל משנת 1882 ונחנכה בשנת 1893. הכנסייה בנויה על פי דוגמת כנסיות באתיופיה צורתה עגולה וקודש הקודשים נמצא במרכז הכנסייה. גג הכנסייה מכוסה בכיפה שחורה ועליה צלב אתיופי במרכזה. הכניסה לגברים ממוקמת בצידה הצפון מערבי וכניסת הנשים בצד הדרום מערבי. וכן מותקנת בה דלת שלישית.
בסמוך לכנסייה נמצא מבנה המשמש לאפיית לחם הקודש ונקרא בשם העברי בית לחם.
אתיופיה 3 - בית ד"ר פייגנבאום
בבית מספר 3 התגורר ד"ר אריה פייגנבאום, מחלוצי רפואת העיניים בארץ ישראל. בשנת 1916 שכר פייגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי. משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של ד"ר פייגנבאום - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאי עיניים עם שם פרטי זהה - 'אריה', שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פייגנבאום, בעהם, גולדברג ושמעוני-מקלר. ב-1962 רכש פייגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
אתיופיה 5 - משכן הקונסוליות
הקונסוליות של נורווגיה, שוודיה וספרד בתקופת המנדט שכנו ברחוב אתיופיה 5.
אתיופיה 7 - בית דוד ילין
זוג הבתים במספר 7 ו-9 הם בתים דו-קומתיים צמודים, מאחורי חומת אבן גבוהה, נבנו על ידי משפחת נשאשיבי בראשית שנות ה-20 כדירות להשכרה. בבית מספר 7 התגורר דוד ילין ובו ייסד ב-1914 את בית המדרש העברי למורים.
אתיופיה 9 - בית רופין ומרדכי בן הלל
בבית מספר 9 התגורר ארתור רופין. כמו כן התגורר בו הסופר מרדכי בן הלל הכהן, מראשי חובבי ציון ובן משפחתה של אמו של יצחק רבין, אשר בילה את ימיו הראשונים בבית זה.
אתיופיה 11 - בית בן יהודה
מול הכניסה למתחם הכנסייה האתיופית ניצב בית מספר 11, במקורו בתי פאר של משפחת נשאשיבי (גם בית מספר 13 ברחוב אתיופיה היה אחד מבתי נשאשיבי). בקומתו העליונה של בית מספר 11 התגורר אליעזר בן-יהודה עם משפחתו בין השנים 1909-1922, ובו כתב את המילון העברי הראשון. לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב נשאשיבי, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה. בבית זה נפטר בן יהודה ממחלת השחפת בשנת 1922. לוח זיכרון שהוצב על ידי עיריית ירושלים בעבר הוסר שוב ושוב על ידי חרדים יושבי מאה שערים הסמוכה, עד שנקבע שלט קבע ב-2008 אשר עודנו במקומו (נכון ליולי 2014). בסמוך לבית בן יהודה נמצא ביתו של מרדכי בן הלל הכהן
אחותו של חיים ויצמן, הד"ר מינה ויצמן התגוררה בשכירות בבית בן יהודה.
אתיופיה 15 - בית ועד העיר ומטה ההגנה
בית מספר 15 ברחוב נבנה ב-1878. ובו פעלו בין היתר ועד הקהילה וועד הסיוע, שקלט עולים שבאו לעיר בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנים 1928-1930 שכן בבנין  מטה ההגנה, ומכאן תואמה הגנת העיר בזמן מאורעות 1929.
אתיופיה 19 - בית חנה
בית מספר 19 נקרא בית חנה ובו שכן תלמוד תורה של תנועת המזרחי, ואחר כך, עד 1929 פעל בבנין בית הספר הדתי-לאומי "תחכמוני". הוקם ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים. באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה, אולם, הקמת בית הספר תחכמוני עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים בירושלים ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש.
בתרבות ובאמנות
בציור ירושלים, שער החבשים מאת הצייר יוסף זריצקי מופיע אחד משערי הבתים ברחוב.
ראלף באנץ'
מתווך בפועל, ספטמבר–דצמבר 1948
במהלך השבועיים האחרונים של אוקטובר, שחררה ישראל את הנגב הצפוני במבצע יואב וכבשה את הגליל המרכזי במבצע חירם. ב-4 בנובמבר 1948 אשרה מועצת הביטחון החלטה שקראה לצדדים להסיג את כוחותיהם לקווי ה-14 באוקטובר, שתאמה את עמדתו של באנץ'. אולם לאחר מכן התרחש מפנה בעמדתו, ובעקבות בקשתו התכנסה מועצת הביטחון לשתי ישיבות סגורות ב-9 ו-10 בנובמבר, כדי לדון בטיוטת הצעתו, שקראה להחליף את הפסקת האש בארץ ישראל ב"הסדר בעל אופי קבוע יותר" – שביתת נשק. בהצעתו זו לא היה אזכור לדרישת הנסיגה מהכוחות הישראליים. הצעתו התקבלה על ידי ארצות הברית, צרפת וקנדה, אך יחד עם זאת, ב-14 בנובמבר שלח באנץ' לישראל דרישה להסיג את כוחותיה בנגב ולמסור את באר שבע לאחריותו של מושל אזרחי מצרי. בהתאם לנוסחה שהציג באנץ', ב-16 בנובמבר 1948 קיבלה מועצת הביטחון החלטה שקראה לצדדים לפתוח מיד במשא ומתן ישיר, או באמצעות המתווך, שיוביל להסכם שביתת נשק. ההחלטה כללה גם סעיף שאישר את כל ההחלטות הקודמות.
ב-23 בנובמבר דרש באנץ' מאבא אבן שישראל תשחרר שליש מהחיילים המצריים הנצורים בכיס פלוג'ה ואיים לדווח למועצת הביטחון על עמדתה הנוקשה של ישראל, בכך שאינה מתירה לחיילים לצאת מהכיס או לקבל אספקה מבחוץ. ב-25 בנובמבר הציג באנץ' בפני הוועדה המדינית של העצרת הכללית שש המלצות עקרוניות לפעילות האו"ם בשאלת ארץ ישראל. אלו כללו: הקמת ועדת פיוס שתסייע לקיום המשא והמתן בין הצדדים, טיפול בסוגיית הפליטים וקביעת אזור ירושלים כבעל מעמד בין לאומי מיוחד בהתאם להחלטת החלוקה. בכך זנח באנץ' לחלוטין את דו"ח ברנדוט. ב-26 בנובמבר התכנסה מועצת הביטחון לבקשת באנץ', כדי לדון בנושא הנגב, ובאותו יום הסכים בן-גוריון להתיר הכנסת אספקה לכיס פלוג'ה באופן חד פעמי. ב-5 בדצמבר ערך באנץ' פגישות בעמאן ובקהיר ולמחרת נפגש עם בן-גוריון בתל אביב. בפגישה זו כבר לא דרש את נסיגת ישראל מהנגב.
ב-11 בדצמבר 1948 אמצה עצרת האו"ם שתי המלצות מדו"ח ברנדוט, שאחת מהן הייתה הקמת ועדת פיוס, והחליטה שהוועדה תוקם מיד. באנץ' סבר כי סיים את תפקידו וב-13 בדצמבר הפליג לניו-יורק, בחזרה לעבודתו במטה האו"ם.
בנימין הרשב
בנימין הרשב (הְרוּשוֹבסקי) (באנגלית: Benjamin Harshav (Hrushovski)‎; 26 ביוני 1928 – 23 באפריל 2015) היה חוקר ספרות, מומחה לספרות השוואתית, משורר ביידיש (בשם העט ה. בנימין) ובעברית (בשם העט גבי דניאל), מתרגם ועורך ישראלי. כיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת תל אביב וכפרופסור לספרות השוואתית, ללשון וספרות עברית, וללשון וספרות סלאבית באוניברסיטת ייל. העורך-המייסד של כתב העת Poetics Today. חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חתן פרס א.מ.ת (2005).
ראלף באנץ'
מתווך בפועל, ספטמבר–דצמבר 1948
ב-22 בדצמבר פתחה ישראל במבצע חורב בנגב. כעבור יומיים דיווח עליה באנץ' לאו"ם. ב-28 בדצמבר התכנסה מועצת הביטחון כדי לדון במצב ובאנץ' הגיש למועצה שני דוחות, בהם האשים את ישראל בלחימה, דיווח שישראל אינה מאפשרת גישה למשקיפי האו"ם לאזור הקרבות, וטען כי עמדתה הבלתי מתפשרת בנושא כיס פאלוג'ה היא הגורם המרכזי שמונע את ההתקדמות המדינית.
בנימין הרשב
ביוגרפיה
בנימין הרשב נולד בשנת 1928 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא), בנם של זוג אנשי חינוך: ד"ר אברהם הרושובסקי (אגסי), מורה להיסטוריה בגימנסיות שונות ובסמינר העברי למורים ולימים מורה בחיפה (נפטר ב-1973), ודבורה פרֶיידקֶס-הרושובסקי (1896–1985), מנהלת בית ספר היידי ע"ש ס"מ גורביץ בווילנה. הייתה לו אחות צעירה ממנו, אטה הרושובסקי.
ראלף באנץ'
מתווך בפועל, ספטמבר–דצמבר 1948
ב-4 בינואר 1949 פנתה מצרים לאסקרטה, נציגו של באנץ' בקהיר, והביעה את נכונותה לפתוח במשא ומתן עם ישראל. ב-6 בינואר בישר באנץ' במועצת הביטחון על כך שישראל ומצרים הסכימו על הפסקת אש שתיכנס לתוקפה למחרת, ועל פתיחת משא ומתן ביניהן.
בנימין הרשב
ביוגרפיה
למד בבית ספר עממי יהודי חילוני ובגימנסיה יידית-חילונית. בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה, נסה המשפחה מזרחה לאורל, שם גרו עד 1946. הוא סיים את הבגרות בתיכון רוסי בשנת 1945 ולמד שנה מתמטיקה ופיזיקה בצ'קאלוב (אורנבורג), וזכה בפרס הראשון לתלמידי השנה הראשונה. בשנים 1946–1948 חי בפולין הקומוניסטית ובגרמניה. ב-1946 הצטרף לתנועת דרור-החלוץ הצעיר. בשנים 1947–1948 היה עורך-משותף של כתב העת למעפיל הצעיר, "להבות", במינכן.
ב-1948 העפיל לארץ ישראל, התגייס לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות לחם בגדוד החמישי עד 1949.
ראלף באנץ'
מתווך בהסכמי שביתת הנשק 1949
החל מינואר 1949, פעלו שני ערוצים נפרדים של האו"ם בסוגיית ארץ ישראל. ועדת הפיוס עסקה במישור הפוליטי ובאחריות באנץ' היה המישור הצבאי. באנץ' עצמו בחר באי רודוס כמקום עריכתן של השיחות. ב-9 בינואר עזב את ניו-יורק בדרכו לרודוס. ב-12 בינואר הגיעו משלחות ישראל ומצרים לרודוס ובאנץ' ערך פגישות פתיחה עם שתי המשלחות בנפרד. למחרת ערך מפגש פתיחה משותף ודרש שחברי שתי המשלחות ייפגשו באופן ישיר. ב-24 בפברואר נערך טקס החתימה על הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים. באנץ' אמר בנאומו: "זה עתה תרמתם תרומה חשובה לשלום העולם". לאחר חתימת ההסכם בין ישראל למצרים, עוד בטרם נחתמו ההסכמים עם מדינות ערב האחרות, הוענקו לבאנץ' מדליות ותוארי כבוד ממוסדות יוקרתיים בארצות הברית.
בנימין הרשב
ביוגרפיה
גם הוריו ואחותו עלו לישראל. ב-1968 נרצחה אחותו בעת טיול בטורקיה.
ראלף באנץ'
מתווך בהסכמי שביתת הנשק 1949
בתחילת מרץ 1949 החלו השיחות בין ישראל ולבנון ובין ישראל וירדן, ובשתיהן מילא באנץ' תפקיד משמעותי, על אף שהוא עצמו שהה ברודוס ואילו השיחות עם לבנון התקיימו בראש הנקרה והמשא ומתן המרכזי עם ירדן התקיים בארמון החורף של עבדאללה בשונה. במהלך המשא ומתן עם ירדן, נודע לבאנץ' בדיעבד על מבצע עובדה בו השתלט צה"ל ללא קרב על כל הנגב הדרומי עד אילת. באנץ' ראה בכך הפרה בוטה של ההפוגה והתכוון להתפטר מתפקידו, אולם חזר בו מכוונתו לאחר שלא התקבלה מחאה בנושא מצד ירדן. ב-22 במרץ שלח למועצת הביטחון את הדו"ח שלו בנושא, שלמעשה אימץ את הגרסה הישראלית לאירועים והכיר בעובדות שנקבעו בשטח. ב-13 במרץ הכריזה ישראל על התנגדותה להחלפת הצבא העיראקי בצפון השומרון על ידי הלגיון הערבי של ירדן והפעילה על ירדן לחצים להעברה לידיה שטחים במערב האזור שהוחזק על ידי הצבא העיראקי (המשולש וואדי עארה). באנץ' לא ניסה למנוע את מערכת הלחצים הישראלית, סירב לבקשת המשלחת הירדנית לערוב לכך שישראל לא תתקוף בעת נסיגת הצבא העיראקי ולא ניסה להשפיע על ישראל לשנות את עמדתה. הקו שנקט, שהניח לאיום הישראלי למצות את עצמו, מנע את הצורך במתקפה צבאית.
ב-9 באפריל 1949, ארבעה ימים לאחר שהחלו השיחות בין ישראל וסוריה באוהל שהוקם בשטח ההפקר שבין מחניים למשמר הירדן, עזב באנץ' את רודוס באופן סופי. תחנתו הראשונה הייתה קברו של ברנדוט בשוודיה, שם נפגש עם משפחתו של הרוזן. ב-18 באפריל הגיע לניו-יורק והתקבל ברציף הנמל על ידי מזכ"ל האו"ם, טרגווה לי, ראש העיר ועיתונאים. ב-12 במאי כתב בן-גוריון לבאנץ': "אנו והאנושות כולה לא נשכח לעולם את מאמציך, שהיו עד כה התרומה המשמעותית ביותר של האו״ם לשלום העולם". ב-20 ביולי נחתם ההסכם עם סוריה. לדעת אלעד בן-דרור, הסכם זה צריך להיזקף לזכותו של באנץ', משום שהוא מילא תפקיד חשוב בעצם הבאת הסורים למשא ומתן, ומשום שהצעת הפשרה שלו כאשר נקלעו השיחות למבוי סתום, היא זו שאפשרה את החתימה על ההסכם.
בנימין הרשב
ביוגרפיה
בשנים 1948 עד 1986 חי בירושלים ובתל אביב. בין השנים 1949–1957 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (בהצטיינות יתרה) ושני (בהצטיינות) בספרות עברית, מקרא, היסטוריה של עם ישראל וספרות יידיש. בשנת 1948 פרסם את ספר השירים שלו ביידיש, "שטויבן" ('אבקים'), שראה אור במינכן. בשנת 1951 היה בין מייסדי קבוצת סופרי היידיש יונג ישראל. באותה תקופה ייסד וערך ביחד עם אריה סיון, משה דור ונתן זך את כתב העת "לקראת". בשנים 1957–1960 למד לדוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת ייל, אצל רנה ולק (René Wellek).
ראלף באנץ'
מתווך בהסכמי שביתת הנשק 1949
לטענת אלעד בן-דרור, באנץ' העריך שהקו הירוק שאותו שרטט יישאר קו הגבול של ישראל לתקופה ארוכה, ולכן הוא התאמץ לערוך את הסכמי שביתת הנשק באופן שיאפשר למדינת ישראל ולמדינות ערב להתבסס עליהם לטווח הארוך. בכך הוא תרם שלא במתכוון למגמה של ישראל ומדינות ערב להסתפק בהסכמי שביתת הנשק ולהימנע מלהתקדם במהלכים מדיניים שיובילו להסכמי שלום.
בנימין הרשב
ביוגרפיה
בשנים 1954–1957 ו-1960–1963 לימד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1963–1966 כיהן בה כמרצה לספרות השוואתית ורוסית. בשנת 1965 התמנה כמרצה בכיר לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. ב-1966 הקים עם תלמידו מנחם פרי את החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו. ב-1968 ייסד את כתב העת "הספרות". באותה שנה מונה לפרופסור חבר לתורת הספרות וספרות השוואתית. בשנת 1972 היה לפרופסור מן המניין. בשנים 1971–1973 היה פרופסור אורח לספרות השוואתית וסלאבית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ושוב ב-1977 ובסתיו 1978. בקיץ 1972 היה פרופסור לתורת הספרות בבית הספר לספרות באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. בשנים 1970–1971 ו-1973–1974 כיהן כפרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (במקביל לפרופסורה בתל אביב). ב-1975 הקים את המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, ועמד בראשו עד פרישתו ב-1987. ייסד וערך את כתב העת הבינלאומי של מכון פורטר Poetics and Theory of Literature ואחרי שנסגר על ידי המו"ל הקים את כתב העת הבינלאומי Poetics Today, רבעון הנערך במכון פורטר ורואה אור בהוצאת אוניברסיטת דיוק. בשנת 1974 ייסד ושימש עורך אחראי של סדרת "ספרות, משמעות, תרבות" בהוצאת מכון פורטר והקיבוץ המאוחד, עד 1986.
ראלף באנץ'
מתווך בהסכמי שביתת הנשק 1949
ב-4 באוגוסט 1949 הגיש באנץ' למועצת הביטחון דו"ח מסכם על עבודתו ובנאום בפני המועצה מסר את עיקרו. באירוע שנערך לכבודו במטה האו"ם, חלקו לו כבוד גם נציגי ברית המועצות ונציגי מדינות ערב לצד נציגי ישראל. על תיווכו ההוגן זכה להערכת שני הצדדים ובשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לשלום על עבודתו בפתרון העימות בארץ ישראל. באנץ' היה האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס נובל. בטקס הענקת הפרס שנערך באוסלו ב-10 בדצמבר 1950, אמר דברים לזכרו של ברנדוט, ואיחל "שבין כל בני האדם ישררו החופש, השוויון והאחווה, ושהמוסר ינחה את מערכת היחסים בין כל אומות העולם".
במחקרים השוואתיים, נמצא באנץ' כאחד המתווכים הטובים ביותר שפעלו במזרח התיכון בסכסוך הישראלי–ערבי.
בנימין הרשב
ביוגרפיה
ב-1976–1977 היה חבר במרכז לתארים מתקדמים בספרות עברית באוניברסיטת אוקספורד. בסתיו 1980 היה פרופסור אורח לספרות עברית ויהודית קלאסית ומודרנית באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1982 הופקד על הקתדרה ע"ש פורטר לתורת הספרות ופואטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1983 היה פרופסור בתוכנית הקיץ לפואטיקה ולימודי סטרוקטורליזם באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, ופרופסור לבלשנות וספרות יידית באוניברסיטת קולומביה. בשנים 1983–1985 היה חבר במכון למחקר מתקדם בברלין. בקיץ 1985 היה פרופסור אורח לספרות השוואתית בדארטמות' קולג' בהנובר שבניו המפשייר. בחורף 1986 היה פרופסור אורח ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה. וב-1986–1987 היה פרופסור אורח לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת ייל. משנת 1986 ועד למותו התגורר בעיר ניו הייבן שבקונטיקט. התאזרח בארצות הברית.
בשנת 1987 עזב את אוניברסיטת תל אביב והצטרף לסגל אוניברסיטת ייל כפרופסור לספרות השוואתית ומופקד הקתדרה ע"ש בלאושטיין לספרות ולשון עברית. בשנת 1992 התמנה במקביל כפרופסור ללשונות סלאביות בייל. במינויים אלה החזיק עד לפרישתו. בשנים 1998–2000 היה מנהל לימודי התארים המתקדמים במחלקה לספרות השוואתית.
בין השנים 1971–1998 היה חבר הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית למדעים סמיוטיים (IASS). משנת 1972 היה חבר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ומשנת 1993 חבר ה-Authors Guild של ארצות הברית. בשנים 1985–1991 היה חבר הוועדה לתורת הספרות באגודה הבינלאומית לספרות השוואתית (International Comparative Literature Association,ICLA). בשנת 1995 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנים 1995–1996 היה פרופסור מחקר (Distinguished Professor) באוניברסיטה הפתוחה.
ב-1997 קיבל יחד עם אשתו ברברה הרשב מדליית כסף מאוניברסיטת תור ורגטה של רומא עבור תרגומיו ומחקריו. בשנת 2004 זכה בפרס קורת (Koret Jewish Book Award) בתחום הספרות הביוגרפית, עבור ספרו בשני כרכים על מארק שאגאל, Marc Chagall and his Times ("מארק שאגאל, חייו וזמניו: נרטיב מתועד"). בשנת 2000 זכה בפרס ירושלים לשירה ע"ש אורי צבי גרינברג.
בשנת 2005 זכה בפרס א.מ.ת במדעי הרוח על מפעל חייו. בשנת 2008 זכה בפרס עקביהו לחקר השירה העברית.
הרשב פרסם אנתולוגיה של שיריו ביידיש, וכן שירים בעברית תחת השם "גבי דניאל". תרגם מאנגלית, יידיש וגרמנית לעברית, ותרגם לאנגלית.
בשנת 2011 פרש לגמלאות.
היה נשוי עד מותו למתרגמת ברברה הרשב. בנו מהפסיכואנליטיקאית רנה מוזס-הרושובסקי, אהוד הרושובסקי, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בנימין הרשב נפטר ב-23 באפריל 2015, בגיל 87. הוא תרם את גופתו למדע. הותיר את אשתו, שלושה ילדים ונכדים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ראלף באנץ'
המשך פעילותו
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק, חזר באנץ' למשרתו כמנהל מחלקת הנאמנויות של האו"ם. ב-1954 נתמנה לתת-מזכיר האו"ם. השתתף במשימות שמירת השלום בתעלת סואץ ב-1956, בישראל ב-1958, בקונגו ב-1960, בתימן ב-1963 ובקפריסין ב-1964 ושימש כיועצו הראשי של מזכיר האו"ם או תאנט. ב-1971 פרש עקב מצב בריאותו ונפטר ב-9 בדצמבר.
במשך שנות פעילותו הציבורית שמר באנץ' על קשר מתמיד עם האקדמיה והיה פרופסור למדעי המדינה בכמה אוניברסיטאות אמריקאיות, ביניהן אוניברסיטת הווארד.
חיים אישיים
היה נשוי החל משנת 1930 למורה בשם רות אתל האריס, שהייתה תלמידתו בשיעורי ערב למדעי המדינה באוניברסיטת הווארד ולזוג נולדו שלושה ילדים - שתי בנות ובן. חיי המשפחה סבלו לעיתים קרובות מהיעדרויותיו הממושכות של אב המשפחה מהבית עקב דרישות הקריירה האקדמית והדיפלומטית.
בשנת 1963 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי ג'ון קנדי.
בשנת 1966 פקדה את המשפחה טרגדיה כשבתו ג'יין, אם לשלושה ילדים, איבדה עצמה לדעת. בשנותיו האחרונות סבל ראלף באנץ' מסוכרת תלויית אינסולין, ליקוי בראייה ודלקת וורידים. בשנת 1967 ביקש להתפטר מתפקידו כתת-מזכיר האו"ם אך נשאר עקב לחציהם של המזכיר הכללי או תאנט ושל הנשיא לינדון ג'ונסון. כיהן בתפקיד זה עד סתיו 1971.
ב-9 בדצמבר 1971 נפטר באנץ' בבית חולים בניו יורק. שר הביטחון משה דיין, שהשתתף בשיחות על הסכמי שביתת הנשק, שלח לאלמנתו של באנץ' מברק תנחומים. ראש הממשלה גולדה מאיר כתבה לאלמנה: "כמעט ואין איש מחוץ לישראל הקשור עם מדינת ישראל באורח כה אינטימי מאז הקמתה ואשר תרם כל כך הרבה להפסקת מעשי האיבה הערבים הראשונים נגד ישראל". מאיר גם השתתפה בלוויה בניו-יורק.
לאבלייס (סרט)
"לאבלייס" הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2013, מסוגת הדרמה הביוגרפית העוסק בחייה של לינדה לאבלייס, שכיכבה בסרט הפורנוגרפי "גרון עמוק" משנת 1972, שנחשב לזה שהחל את תור הזהב של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים, ובסרטים פורנוגרפיים נוספים. הסרט מתאר את חייה של לאבלייס מגיל 20 ועד גיל 32.
את הסרט ביימו צמד הבמאים זוכי האוסקר רוב אפשטיין וג'פרי פרידמן, על פי תסריט מאת אנדי בלין. בסרט מככבים אמנדה סייפריד, פיטר סארסגארד, שרון סטון, אדם ברודי, ג'יימס פרנקו, קלואי סביני וג'ונו טמפל.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-22 בינואר 2013, במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס. ולאחר מכן הוקרן הסרט בבתי הקולנוע בארצות הברית בתפוצה מוגבלת החל מ-9 באוגוסט של אותה השנה.
עלילה
העלילה מוצגת בסרט פעמיים. בפעם הראשונה מוצג סיפורה של לאבלייס באופן חיובי, כמי שעלתה לגדולה והפכה לכוכבת מצליחה ומאושרת. בפעם השנייה מוצג סיפורה של לאבלייס מזווית שונה, המראה את מסכת ההתעללות, האונס והמניפולציות שעברה מצד בעלה וגורמים אחרים שניצלו אותה למטרותיהם.
השנה היא 1970 ולינדה סוזן בורמן מתגוררת עם הוריה בפלורידה, אליה עברו מניו יורק.
באחד הלילות, בזמן שהיא וחברתה הטובה ביותר, פטסי, רוקדות במועדון, לינדה מושכת את תשומת לבו של אדם בשם צ'אק טריינור, והשניים מתחילים לנהל מערכת יחסים. לינדה, שמצבה הנפשי פגיע, מתוודה בפני צ'אק שמערכת היחסים שלה עם הוריה מתוחה לאחר שנכנסה להריון מחוץ לנישואין וילדה בן, שאותו מסרה לאימוץ בלחץ אמה.
צ'אק, המבוגר מלינדה, מלמד אותה לבצע אקטים מיניים שונים, מה שגורם לה בתחילה לריגוש. באחד הלילות מגלה דורותי, אמה של לינדה, שלינדה יצאה ללא רשות ונוזפת בה בחריפות, מה שמאלץ את לינדה לעזוב את הבית ולעבור לגור עם צ'אק, ובהמשך להינשא לו. במהלך אחת המסיבות בהן משתתפים השניים, צופה לינדה לראשונה בסרטי פורנו ביתיים שצ'אק צילם, ואומרת לצ'אק שילדות טובות לא עושות דברים מהסוג הזה.
שישה חודשים לאחר מכן משחררת לינדה את צ'אק מהכלא בערבות, לאחר שהואשם בשידול לזנות, למרות טענותיו שלא היה לו מושג מה מתרחש מאחורי הפאב שלו. מאחר שהשניים מחוסרי אמצעים ונואשים, צ'אק משכנע את לינדה לשחק בסרטי פורנו. ב-1972 לינדה משחקת בסרט הפורנו "גרון עמוק", שבו היא עושה שימוש בשם הבמה החדש שלה, לינדה לאבלייס.
הסרט הופך ללהיט ענק ומרוויח למעלה מ-30,000 דולר כבר בשבוע הראשון. כשהסרט הופך לתופעה בין-לאומית, לינדה מוזמנת לראיונות ברדיו, בעיתונות, והופכת למוקד בתוכניות לייט-נייט. חייה מוצגים כמרגשים וזוהרים, היא מדגמנת בעירום ומוזמנת למסיבות מדי שבוע.
במהלך הקרנה פרטית בלוס אנג'לס, משכנע יו הפנר, מייסד הירחון פלייבוי, את לינדה שיש לה פוטנציאל להיות יותר משחקנית פורנו. טבעו האכזרי והאלים של צ'אק נחשף בהדרגה, ומתברר שהתמונה שהוצגה לנו על חייה הזוהרים והמרגשים של לינדה אינה מציאותית. צ'אק חונק את לינדה במהלך קיום יחסי מין, אך מסרב לעצור כשהיא מבקשת זאת, ובהמשך הוא אף מאלץ אותה באיומי אקדח לעסוק בזנות.
לינדה המוכה הולכת לבקר את הוריה ומבקשת מהם לחזור הביתה. על אף שהיא מספרת להם את האמת על חייה ועל האלימות והשליטה שהיא חווה מצד בעלה, דורותי מעודדת את לינדה לחזור אליו ולהמשיך את חייהם המשותפים מאחר שהדת אוסרת על גירושים. צ'אק מגלה שלינדה דנה עם ג'ררד דמיאנו, במאי "גרון עמוק", על שכרה מבלי להודיע לו על כך, ומעניש אותה בכך שהוא מכריח אותה להתקלח במים קרים כקרח.
יום לאחר מכן נפגשת לינדה בחשאי עם מפיק "גרון עמוק", אנתוני רומנו, ומספרת לו שהיא מבקשת לצאת מעולם הפורנו. היא מגלה לרומנו על ההתעללות שהיא עוברת בביתה. רומנו, איש העולם התחתון, מזועזע. הוא מכניס את לינדה למלון והוא ושומרי ראשו תוקפים את צ'אק הן כנקמה על ההתעללות בלינדה, והן בשל 25,000 דולר שהוא חב להם.
שש שנים לאחר מכן, לינדה נשואה ללארי מרציאנו, מתגוררת בלונג איילנד, ואם לבן. לינדה עוברת בדיקת פוליגרף לפני שהיא מפרסמת את הביוגרפיה שלה, "Ordeal", המפרטת את קורותיה בשנים בהן עברה התעללות מידיו של צ'אק, שגנב את כל הכסף שהרוויחה מההופעה ב"גרון עמוק". לינדה מתארחת בתוכנית האירוח של פיל דונהיו, והוריה מתמוטטים בבכי כשהם צופים בראיון. כמה ימים לאחר מכן מגיעים לינדה, בעלה ובנם לפלורידה במטרה להתפייס עם הוריה של לינדה.
ליהוק
בדצמבר 2011 לוהק ג'יימס פרנקו לתפקיד של יו הפנר. רוברט פטריק, האנק עזריה, כריס נות' ובובי קנאבלי קיבלו את התפקידים של ג'ון בורמן (אביה של לאבלייס), גרי דמיאנו, אנתוני רומנו ובוטשי פריאנו בהתאמה. בינואר 2012 לוהקו אדם ברודי ואריק רוברטס לתפקידים של הארי רימס ונאט לאורנדי, ודמי מור אישרה הופעת קמע בתפקיד העיתונאית גלוריה סטיינם. מספר שבועות לאחר מכן החליטה מור לפרוש מהסרט עקב נסיבות אישיות, והוחלפה על ידי השחקנית שרה ג'סיקה פרקר. הסצנה בהשתתפותה של פרקר נמחקה בסופו של דבר. קורי הרדריקט ודבי מזר מגלמים את פרנקי קרוקר ודולי שארפ. קלואי סביני מגלמת עיתונאית פמיניסטית.
על מנת להכין את עצמה לתפקיד קראה סייפריד את ספריה של לאבלייס, וצפתה בסרטים בהם הופיעה על מנת ללמוד לדבר כמוה. סייפריד צפתה בסרט "גרון עמוק" ועברה אימונים במטרה ללמוד לדבר במבטא ניו-יורקרי. לדברי סייפריד לאבלייס. ברודי התכונן לתפקיד של רימס בצפייה בראיונות עמו. הוא סיפר שמעצרו והרשעתו של רימס בעוון קשירת קשר להפיץ דברי תועבה בתחומי המדינה אינם מופיעים בסרט. הוא תיאר את מערכת היחסים בין רימס ללאבלייס על הסט כיחסים בין אחים, והוסיף שרימס היה אנטיתזה לבעלה של לאבלייס, טריינור.
צילומים
ב-13 בינואר 2012 דיווח ה"הוליווד ריפורטר" שהצילומים החלו בלוקשיינים בלוס אנג'לס. כמה ימים לאחר מכן פורסמו צילומים של סייפריד מהסט. חלק מהסצנות צולמו בגלנדייל, קליפורניה. הצילומים הסתיימו בפברואר 2012.
אפשטיין בחר להשתמש בסרט צילום 16 מילימטר שמתאפיין במרקם "גרעיני" כמחווה לסרטי שנות ה-70 שעליהם מדברת העלילה. במהלך הצילומים היה שיתוף הפעולה בין סייפריד לסארסגארד מוצלח כל כך שסייגפריד כינתה אותו בראיון "השחקן הטוב ביותר שיצא לי לעבוד איתו".
פוסט-פרודקשן
הסצנה בה השתתפה שרה ג'סיקה פרקר לא הגיעה לגרסה הסופית של הסרט, מאחר שהוחלט שהסרט יסתיים ב-1980, ולא ב-1984 כפי שתוכנן מראש. עקב כך, תפקידה של גלוריה סטיינם הפך ללא רלוונטי.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות. באתר "רוטן טומטוז" קיבל הסרט ביקורות חיוביות מ-53% מהמבקרים, על בסיס 129 חוות דעת, ובציון ממוצע של 5.68/10. הקונצנזוס בין המבקרים באתר קבע ש"אמנדה סייפריד ופיטר סארסגארד עושים את המיטב עם החומר שקיבלו, אבל "לאבלייס" חסר עומק ולא מספיק משכנע כדי לעשות צדק עם נושאו המרתק". האתר "מטאקריטיק" נתן לסרט ציון של 51 מתוך 100 על בסיס 37 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות". טוד מקארתי מה"הוליווד ריפורטר" כתב שהסרט "נעשה בצורה חכמה". ריצ'רד רופר נתן לסרט ציון B+ וכתב שהסרט "אף פעם לא מגיע לניצחון גדול או מעורר השראה. הוא עשוי טוב ומשוחק טוב, אבל הסרט הוא תזכורת לכף שכוכבת הפורנו המפורסמת ביותר מסרט הפורנו המפורסם ביותר שנעשה אי פעם, הייתה קורבן לפני ולפנים". רוב נלסון מהמגזין "וראייטי" טען שהסיפור האמיתי עליו מבוסס הסרט עבר רידוד ל"סדרה של וינייטות בסגנון סרטים מצוירים". אמנדה מיי מיינקה כתבה שהאופן שבו גילמה סייפריד את לאבלייס היה "מצוין" אבל מסרה שהסרט כולו היה "בינוני".