cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השפל הגדול
מורשת השפל הגדול
הבעיה הייתה שבפעולה זו היה טמון כשל לוגי עקרוני: לא הצריכה המוגברת הייתה הגורם לשגשוג, השגשוג הוא שגרם לצריכה המוגברת. בין שגשוג לצריכה היה אכן מתאם: בעת השגשוג החנויות היו מלאות, אבל המתאם לא הצביע על סיבתיות. ההנחה כי בין הצריכה לשגשוג יש קשר סיבתי (כלומר, שהצריכה גורמת לשגשוג) הייתה שוות ערך להנחה שאפשר ליצור משהו מלא כלום, שיש יש מאין. הוצאת היצרן ממשוואת התוכניות הכלכליות גרמה לפגיעה חוזרת ונשנית בגורם היחידי שאכן יצר יש מאין: היצרן הוא הגורם היחידי הנוטל משאבים וחומרי גלם ו'לש' מהם מוצרים שאנשים מעוניינים לרכוש. הוא חולית היסוד בשרשרת הסיבתית. ההתעלמות מעובדת יסוד זו הייתה הסיבה לפריצת המשבר והסיבה להתמשכותו.
בקרת שיוט
בקרת שיוט (באנגלית: Cruise control) היא מערכת המאפשרת לכלי רכב ממונעים לנסוע במהירות אשר אותה מתכנת הנהג ללא צורך בלחיצה על דוושת ההאצה.
באפשרותו של הנהג לקבוע מהירות נסיעה רצויה על ידי לחיצה על דוושת ההאצה ובאותה נקודה להורות למערכת בקרת שיוט להמשיך באופן עצמאי את הנסיעה באותה המהירות. כמו כן ניתן להורות למערכת להאיץ או להאט את מהירות הנסיעה או לשמור על מהירות קבועה על ידי לחצני הבקרה. מערכת בקרת השיוט תבוטל בצורה אוטומטית כאשר הנהג ילחץ על דוושת הבלם או על דוושת המצמד ובמשאיות גם כאשר יפעיל הנהג את אחד מסייעני הבלימה כגון ריטארדר בלם מנוע (אגזוז ברקס) וכו'. במקרה כזה לא תחדש מערכת בקרת השיוט את מהירות הנסיעה באופן עצמאי אלא אם תתקבל פקודה כזאת על ידי הנהג.
בשנת 1974 הורכבה מערכת "בקרת שיוט" בדגמי מכוניות סלון בתצורת קופה, פורד Elite, אשר יוצרה על ידי קונצרן הרכב פורד בארצות הברית. הרכבת מערכת "בקרת שיוט" בשנת 1974, במכוניות נוסעים, נחשב לצעד חדשני ומהפכני לתקופה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, כתוצאה מתפוצה גוברת של התקנת מערכות רדאר במכוניות, הפכו מערכות בקרת השיוט להסתגלותיות (אדפטיביות), כלומר כאלה המסוגלות (באמצעות הרדאר) לזהות קירבה מלפנים לרכב אחר ולהתאים לכך את מהירות הנסיעה.
הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג
הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג (רוסית: Петербургский метрополитен, פטרבורגסקיי מטרופוליטן; עד יולי 1992 נקראה "הרכבת התחתית מעוטרת אות לנין של לנינגרד", ברוסית: Ленинградский ордена Ленина метрополитен имени В. И. Ленина) היא מערכת הסעת המונים מהירה וותיקה הפועלת בסנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד ברציפות מאז שנת 1955 והיא השנייה בגודלה במדינה, אחרי זו של מוסקבה.
הרכבת התחתית נוסעת בעומק שמגיע עד מאה מטרים. פועלים בה חמישה קווים באורך 118 ק"מ. בשנת 2015 המערכת הסיעה 741.79 מיליון נוסעים, מה שהפך אותה לרכבת התחתית ה-19 בגודלה בעולם.
היסטוריה
ההחלטה על הקמת הרכבת התחתית בעיר התקבלה לראשונה בשנת 1889 אך זו לא יושמה עד שנת 1938, כשיו"ר המועצה העירונית של לנינגרד (לנגורסובייט) אלכסיי קוסיגין אימץ את ההצעה לבנות רכבת תחתית בלנינגרד. בינואר 1941 הממשלה הסובייטית אימצה החלטה בנושא ובאפריל 1941 החלו עבודות הקמה אך הן הופסקו כעבור זמן קצר עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה וחודשו ב-22 במאי 1946. בדצמבר 1954 מועצת העיר הקימה את הנהלת הרכבת התחתית העירונית (Управление Ленинградского метрополитена). עד ה-8 באוקטובר 1955 הוכשרו כ-300 מכונאים ועובדים ברכבת התחתית ותנועת הרכבות החלה ב-15 בנובמבר 1955 בין התחנות "אבטובו" ו"כיכר המרי" (Площадь Восстания) בקו קירוב-ויבורג. ב-30 באפריל 1956 נחנכה תחנת "פושקינסקאיה" וב-1 ביולי 1958 החלה תנועת רכבות בין תחנות "כיכר המרי" לתחנת "כיכר לנין". ב-29 באפריל 1961 החלה תנועת רכבות בתחנות "פארק הניצחון" עד לתחנת "המכון הטכנולוגי" ולאחר מכן עד לתחנת "פטרוגרדסקאיה". עד שנות 1970 נמשכה בניית קווי הרכבת: בשנת 1978 נחנכה תחנת "דביאטקינו" בגבולות מחוז המשנה ווסבולוז'סק במחוז לנינגרד וקווי הרכבת יצאו לראשונה מגבולות העיר עצמה.
קו רכבת שני, קו מוסקבה-פטרוגרד, הושלם 6 שנים לאחר חניכת הרכבת התחתית (ב-1961). קו הרכבת השלישי, קו נבסקי-האי ואסילי, נחנך ב-1967 והחל מתחילת שנות 1980 איחד את האי וסילי עם מרכז העיר ואזורי התעשייה והמחייה גדולים של הגדה השמאלית של נהר נייבה.
ערב פירוק ברית המועצות הרכבת התחתית כללה 4 קווי רכבת, 54 תחנות ו-94.2 ק"מ של תעלות מתחת לאדמה.
בתחילת שנת 1992 החלו העבודות על 14 תחנות, ביניהן 6 תחנות באזור הסמוך לים (תחנות "אדמירלטייסקאיה", "ספורטיבנאיה", "צ'קאלובסקאיה", "האי קרסטובסקי", "הכפר הישן", "קומנדנטסקי פרוספקט"), 2 תחנות בקווי הגדה הימנית ("ספאסקאיה" ו"קודרובו") תחנת "פרנס" בקו מוסקבה-פטרוגרד ו-5 תחנות באזור פרונזה ("זווניגורודסקאיה", "תעלת אובוודני", "בוקרשטסקאיה" ו"מז'דונארודנאיה").
מאז 2011 נבנים 2 קווים נוספים ועוד 16 תחנות נמצאות בשלבים שונים של פיתוח ובנייה.
מאפיינים
כמקבילתה המוסקבאית, מרבית מתחנות הרכבת מעוטרות בפאר בסגנון סובייטי. המערכת משרתת כשלושה מיליון איש מדי יום והיא אחת מ-20 מערכות הרכבת התחתיות העמוסות בעולם. הרכבת מתופעלת בידי חברת המניות מטרו סנקט פטרבורג המתוקצבת על ידי ממשלת סנקט פטרבורג כאשר חברת לנמטרוסטרוי (Ленметрострой) הוותיקה חופרת את התעלות לבניית תחנות חדשות.
המערכת תוכננה מתחילה על מנת לשמש גם כמקלט במקרה של מתקפה גרעינית, בתקופת המלחמה הקרה ובאחרונה חוברו כל תחנות הרכבת התחתית למערכת טלוויזיה במעגל סגור, בעקבות איומי טרור. עד 2009 כל תמונה שצולמה הייתה מחייבת אישור בכתב מידי רשויות העיר. תדירות הגעת הרכבות היא גבוהה מאוד (אחת לשלוש דקות). ישנם חמישה קווים אשר עוברים במרבית נקודות הציון המרכזיות בעיר.
הר דולנס
הר דולנס (באנגלית: Mount Dolence) הוא הר סלעי ברכס הריטג', בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבארנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,950 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,277 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בקצה הצפון-מערבי של גבעות אנטרפרייז; חלקו העליון של קרחון יוניון מפריד בין הר דולנס לבין גבעות אדסון.
מקור השם
שמו של ההר ניתן על ידי משלחת חקר הרי אלזוורת' (Ellsworth Mountains Party) מאוניברסיטת מינסוטה ממדינת מינסוטה שבארצות הברית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963.
ההר נקרא על שם ג'רי די. דולנס (Jerry D. Dolence), שהיה גאולוג וחבר במשלחת החקר.
לקריאה נוספת
• CHRISTOPHER P. MCKAY, EDWARD BALABAN, SIMON ABRAHAMS and NICK LEWIS, Dry permafrost over ice-cemented ground at Elephant Head, Ellsworth Land, Antarctica, Antarctic Science page 1 of 8 (2019), doi:10.1017/S0954102019000269
טירת ניאסוויז'
טירת ניאסוויז (בלארוסית Нясьві́скі за́мак; רוסית Несвижский замок; ליטאית Nesvyžius pilis) הוא מתחם אדריכלי ותרבותי ששימש כמקום מגוריה של משפחת רדזיוויל בעיר ניאסוויז' שבמרכז בלארוס. שושלת רדזיוויל שבנתה והחזיקה במתחם מהמאה ה-16 ועד לשנת 1939 הייתה אחת המשפחות החשובות בתולדות אירופה ובתרבותה. המתחם והכנסייה הסמוכה השפיעו עם השנים על הסביבה האמנותית והאדריכלית של מרכז אירופה.
היסטוריה
לאורך השנים הייתה בלארוס צומת חשוב בהיסטוריה של אירופה. השטח היה חלק מרוס של קייב, נסיכויות רוסיות של ימי הביניים, הדוכסות הגדולה של ליטא, פולין, האימפריה הרוסית, ברית המועצות ומאז 1991 היא שוכנת ברפובליקה העצמאית של בלארוס. כתוצאה מכך, המקום שכן במרכז הדרכים בין מזרח לבין מערב מההיבט ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, הצבאי והדתי.
משנת 1523 ועד לשנת 1939 שלטה במתחם משפחת רדזיוויל שהייתה אחת ממשפחות האצילים של אירופה החל מהמאה ה-15. הם שלטו בשטחים שונים בליטא ופולין ומשנת 1518 היו נסיכי האימפריה הרומית הקדושה. המקום היה למעונה הרשמי של המשפחה החל משנת 1513. לפני הטירה, היה במקום בית-אחוזה שבו התגורר הנסיך מיקולאי רדזיוויל שהיה קנצלר ליטא ווויווד וילנה. הנסיך היה פרוטסטנטטי ולכן המתחם נחשב למרכז פרוטסטנטי חשוב בתקופת הרפורמציה. בשנים 1582-1604 החלה בניית הטירה, ובציור משנת 1604 ניתן לראות את הטירה והביצורים סביבה. הטירה שרדה עד היום בצורתה המקורית, ומבנים נוספים נוספו סביבה, כאשר בשנת 1650 התווספו הגלריות. בשנת 1706 נכבדה הטירה בידי השוודים שהרסו את הביצורים. בשנים 1732-1758 שוקם האזור על ידי אדריכלים מקומיים ומאירופה המערבית. במאה ה-19 לא הייתה הטירה מאוכלסת עד שהבעלות בה עברה לאנטוני רדזיוויל ואשתו. הם חידשו את החלקים הפנימיים של הטירה במהלך 1881-1886 והוסיפו מרפסת בסגנון נאו-גותי. הם גם תכננו ובנו פארק סביב הטירה. ב-1939 השתלטה הממשלה הסובייטית על הטירה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הנאצים בית חולים צבאי במתחם. החל משנת 1945 ועד לשנת 2001 פעל במקום בית-הבראה.
תיאור המתחם
המתחם כולל את טירת מגורים ואת כנסיית הקבורה "קורפוס קריסטי" (Corpus Christy - "גוף המשיח"). הטירה כוללת עשרה בניינים קשורים שביניהם ארמון, גלריות, בית מגורים וארסנל, ואשר נבנו סביב חצר משושה. כל הבניינים קשורים זה לזה על ידי גלריות, והם שוכנים בינות לשרידי הביצורים מהמאה ה-16 שכוללים ארבעה מגדלי שמירה, חומות מגן וחפיר. הטירה מחוברת לכנסיית קורפוס קריסטי השוכנת בשטח העיר ניאסוויז' באמצעות סוללה.
כנסיית קורפוס קריסטי שוכנת בחלקה המזרחי של העיר. המבנה בנוי בצורת צלב לטיני שבצדדיו שתי קפלות רוחביות בנות חמש צלעות כל אחת הנושאות כיפות. בכנסייה שוכן קברו של קשישטוף רדזיוויל (1607) ומתחתיה נבנתה קריפטה ובה ארונותיהם של 72 מבני משפחת רדזיוויל שהוטמנו במקום בין המאה ה-16 למאה ה-20. ראויים לציון מזבח הצלב הקדוש (1583) שנבנה על ידי פסלים מוונציה, והפרסקות בכיפות הכנסייה שצוירו בשנים 1852-1853. חזית המבנה כולל עיטורים שונים. הגלריות הצדדיות מבוססות על עמודים אלכסוניים המשקפים את הקרע הדתי של המשפחה. העמודים נתמכים על ידי מלאכים המסמלים את הישועים שהחזירו את מיקולאי רדזיוויל לדת הקתולית. במרכז הכנסייה הוצב פסל של מיקולאי רדזיוויל, המתואר כאיש פשוט.
יהודים בניאסוויז'
קיימות עדויות לכך שיהודים התגוררו בעיר שבסביבת מתחם הטירה כבר במאה ה-16. ליהודים היו זכויות זהות לאלה של יתר תושבי העיר, אך מבחינה משפטית הם היו כפופים למשפחת רדזיוויל. בשנת 1589 פרסם רדזיוויל הנחיות שביניהן הוראה כי על היהודים להתגורר במתחם מיוחד (גטו) ולסגור את שעריו בלילות. בשנת 1688 בהתאם להחלטת המלך יאן סובסקי נאסר על היהודים לשאת משרות ציבוריות ולכבות מיסים בזמן הירידים. הקהילה הייתה בין העשירות בקהילות ליטא, ובשנת 1897 התגוררו במקום 4,687 יהודים - יותר ממחצית האוכלוסייה שמנתה 8,459 תושבים. ב-30 באוקטובר 1941 נרצחו כ-4,000 יהודי העיר והנותרים רוכזו בגטו. ב-22 ביולי 1942 התקוממו היהודים ורובם נהרגו. הנותרים ברחו ליערות והמשיכו בפעילות נגד הנאצים.
קשישטוף לברינוביץ'
קשישטוף לברינוביץ' (בפולנית: Krzysztof Ławrynowicz; נולד ב-1 בנובמבר 1979 בווילנה שבברית המועצות) הוא כדורסלן ליטאי שמשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת לייטקבליס הליטאית, ובעל עבר בנבחרת ליטא. אשתו היא מיס רוסיה לשנת 2004 טטניה סידורצ'וק. גובהו 2.10 מטר.
הוא מתחרה ביחד עם אחיו דריוש בנבחרת ליטא.
בשנת 1999 נשלח קשישטוף יחד עם אחיו לכלא באשמת אונס צעירה שמאוחר יותר נישאה לאחיו דריוש.
דיז'סטיף
דִּיזֶ'סְטִיף (בצרפתית: Digestif; בעברית: אֶפְטָר) הוא שם למשפחה של משקאות אלכוהוליים הנשתים בסוף הארוחה. חלקם בעלי טעם מר וחלקם בעלי טעם מתוק, ואחוז האלכוהול בהם משתנה ממשקה למשקה, אך לרוב הוא גבוה.
אטימולוגיה
מקור השם דיז'סטיף הוא במילה הלועזית "עיכול" (Digestion). ההגייה "דיז'סטיף" לקוחה מצרפתית: digestif. ב-2009 האקדמיה ללשון העברית קבעה לו את השם "אֶפְטָר".
אחוזי האלכוהול בדיז'סטיף
לרוב, אחוז האלכוהול במשקאות דיז'סטיף גבוה ממשקאות אפריטיף.
פונקציונליות לעומת קלאסיות
דיז'סטיף הוא משקה הנלגם בסוף הארוחה. הסיבה ללגימת המשקה יכולה להיות כדי לסייע למערכת העיכול או מנהג מקומי.
דיז'סטיפים פונקציונליים
ישנם דיז'סטיפים הנקראים "דיז'סטיפים פונקציונלים". המטרה המוצהרת של הדיז'סטיפים הללו היא לסייע לפעילות העיכול בתום הארוחה. חלק ניכר ממשקאות הדיז'סטיפים הפונקציונלים מכילים עשבי מרפא. ישנם דיז'סטיפים פונקציונלים כגון האונגו הגרמני שאינם מכילים אלכוהול כלל.
דיז'סטיפים קלאסיים
ישנם מקומות בעולם בו נוהגים לשתות משקאות מסוימים בסיום הארוחה. לעיתים קרובות, המשקאות הללו מקומיים. המשקאות הללו אינם מכילים בהכרח עשבי מרפא, ומטרתם היא אינה לסייע לעיכול. דוגמאות לדיז'סטיפים קלאסיים:
רמות נפתלי במלחמת העצמאות
רמות נפתלי הוא מושב באזור הצפון ליד הגבול בין ישראל ללבנון. במהלך מלחמת העצמאות היה היישוב תחת אש למשך זמן רב. המושב הותקף על ידי צבא ההצלה בתחילת מאי 1948, והוא וסביבתו הקרובה שימשו מוקד לקרבות חשובים נוספים באותה מלחמה.
רקע
היישוב הוקם בשנת 1945 על ידי פלוגת פועלים חקלאיים, יוצאי פלוגה ד' של הפלמ"ח, בוגרי מקוה ישראל, אשר נקראו 'בני פלד'. אלה נשלחו על ידי המוסדות הלאומיים לשם שמירה על הקרקע והכשרה לעיבוד חקלאי. עם תום מלחמת העולם השנייה עלתה למקום זה קבוצה ראשונה של חיילים משוחררים משני ארגונים, 'וינגייט' ו'המתנדב', אשר התארגנו להתיישבות עוד בטרם התגייסותם לשורות הצבא הבריטי, ואשר התאחדו לארגון אחד. בשנים הראשונות חיו המתיישבים חיי שיתוף הדומים יותר לקיבוץ מאשר למושב.
היישוב קם סביב מצודת רמות נפתלי, שהוקמה יחד עם מצודות ביריה וחוקוק, כחלק ממערך ההגנה של הבריטים בצפון, ובתיאום עם הסוכנות היהודית.
התקפת 'צבא ההצלה'
בסוף אפריל נצפתה תנועה קדחתנית באופן בלתי רגיל בקרב הערבים בסביבות המושב, בעיקר מצידו הלבנוני של הגבול. מפי מודיע ערבי נודע לחברי המושב כי מתוכננת התקפה על המקום. כיוון שכך, שמונה לוחמים תפסו את ג'בל אל-בילאווי, הר החולש על רמות נפתלי מדרום. כתה מחיילי התגבורת תפסה את משלט 'מענית'. ב-1 במאי, החל משעה 4:00 בקירוב, נערכה על היישוב התקפה כבדה, תוך הסתייעות בתותחים ובשריוניות, על ידי גדוד הירמוכ השני של צבא ההצלה, בפיקודו של אדיב שישקלי. המשוריינים תקפו את היישוב מצפון, ואילו כוח רגלים תקף את ג'בל אל-בילאווי. לנוכח התקפת הרגלים, נעזב משלט ג'בל אל-בילאווי, בחיפוי אש מן המושב, כאשר אחד ממגיניו נהרג והושאר במקום. כן נעזב משלט 'מענית'. על המושב עצמו נערכו במשך היום שלוש הסתערויות, כאשר באחרונה שבהן, כבר נראה היה כי עוצמת ההתקפה פחתה. הסתערויות אלה נהדפו, ולמגינים היו ארבעה הרוגים ו-25 פצועים. כמו כן, נפסק במהלך הקרב הקשר האלחוטי, כיוון שהקשר נפצע קשה. טייסת הגליל של שרות האוויר, אשר הצניחה תחמושת ואספקה, ואף הטילה מספר פצצות, סייעה משמעותית להגנת המושב. לפנות ערב פסקה ההתקפה, והתוקפים נסוגו לנבי יושע. כמו כן הגיעה למושב תגבורת בגודל מחלקה מוגברת, אשר כללה לוחמים מהקיבוצים בסביבה. זו הוזעקה על ידי שלושה שליחים מן המושב שהגיעו רגלית, לאחר שפסק הקשר. התגבורת נשאה איתה תחמושת נוספת וחומרי רפואה. מיום המחרת, 2 במאי, ואילך, לא נערכה הסתערות, אולם נמשכו יריות והפגזות. ב-5 במאי הגיעה תגבורת נוספת, וכן פונו מהמקום הפצועים. כיוון שכוחות ההגנה נערכו בעת ההתקפה למבצע יפתח, סירב מפקד המבצע, יגאל אלון, לפצל את כוחותיו על מנת לתגבר את היישוב מעבר לתגבורות שנשלחו כאמור, וזאת למרות בקשות בהולות לסיוע, אשר שוגרו מן המושב. הוא טען כי הצלחת המבצע תשפר ממילא את מצב היישוב, ותביא להפסקת ההתקפה. ואכן, הנחה זו התאמתה במלואה, אלא שהדיפת ההתקפה הושגה בעמל רב. בפועל, סביר שהקרב על רמות נפתלי סייע להצלחת מבצע 'יפתח', בכך שריתק ושחק כוחות רבים של 'צבא ההצלה'. אבדות הערבים היו שמונה הרוגים וכארבעים פצועים.
במהלך הקרבות הגיע אלמנתו של אורד צ'ארלס וינגייט בלוויית יגאל אלון למנחת מחניים, וביקשה לטוס מעל מצודת רמות נפתלי ולהשליך את ספר התנ"ך האישי שלו, שליווה אותו בכל מסעותיו, אל המגינים (שנקראו על שמו). הספר בלוית מכתב הסבר נעטף בסמרטוטים כדי להגן עליו בשעת הנפילה והושלך מהאוויר אל המצודה, אך ככל הנראה לא נחת בתחומה.
המשך מלחמת העצמאות
כיבוש נבי יושע ומלכיה, באמצע ובסוף מאי, על ידי הפלמ"ח, שיפר את מצבו הביטחוני של המושב. בתחילת יוני כבשו הערבים מחדש את מלכיה מידי פלוגה מגדוד 11 של חטיבת עודד שזה עתה הוקמה (גדוד 11 עבר מ'גולני' ל'עודד', עם הקמת החטיבה ב-1 ביוני). אותה פלוגה נסוגה לרמות נפתלי ובמשך זמן קצר תגברה את הכוחות המגינים על המקום. חייל אחד מן הפלוגה נהרג כאשר עלה על מוקש ישראלי. הפלוגה הוחלפה על ידי מחלקה מגדוד 23 של חטיבת כרמלי, אשר הוכפף זמנית לחטיבת 'עודד'. ב-10 ביוני, אותה מחלקה הותקפה על ידי כוח פשיטה של 'צבא ההצלה' וסבלה אבדות כבדות, כולל 12 הרוגים. כיבושה מחדש של מלכיה על ידי הערבים היווה איום מתמיד על המושב, עד לסוף אוקטובר, עת ערך צה"ל את מבצע חירם, וכבש את כל שטח הגליל. הצלחת המבצע נתנה את האות לחזרת הבלתי לוחמים ולהתארגנות מחודשת, זו הפעם כמושב שיתופי.
נחל חצצון
גאוגרפיה
שטח אגן ההיקוות של נחל חצצון כ-85 קמ"ר ואורכו כ-22 ק"מ. אורך הקניון שלו כ-4 ק"מ, ועומקו בחלקו התחתון למעלה מ-400 מטר.
בחלקו העליון, יורד הנחל בסלע קירטוני רך, ויוצר עמק רדוד ורחב, במקומות מסוימים רוחבו עולה על 250 מטרים. עם כניסתו של הנחל לתחום במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה, הוא מתחתר בסלע הגיר הקשה. בנחל חצצון ארבעה מפלים גדולים. גובה הראשון שבהם, כ-120 מטרים, בתחתיתו גב גדול, וסביבו פרסת מצוקים. גובה המפל הבא כ-40 מטרים. גובהו של המפל השלישי כ-25 מטרים וקיר המפל בנוי משכבות של גיר ושל חרסית לסירוגין. המים סחפו את שכבות החרסית, ועל ידי כך נוצרו בקיר המפל מעין מדפי גיר דקים ועמוקים. גובה המפל התחתון כ-30 מטרים. בין מפלים אלו ישנם עוד עשרות מפלים שגובהם נע בין 4 ל-15 מטרים.
נקיק מצוקי נוסף יורד אל נחל חצצון, סמוך לתחתיתו של המפל הגדול. גם בנקיק זה מספר מפלים.
בתחתית הקניון נראים שרידי חוואר הלשון. עם יציאת הנחל מתחום מצוק ההעתקים, פונה הנחל פניה חדה לדרום, לפני הישפכו לים המלח. כאן זורם הנחל בין מצוק ההעתקים לבין מדרגת חוואר גבוהה, עליה נמצא קיבוץ מצפה שלם.
שם הנחל המקורי הוא "ואדי חצאצה", והשם "חַצְצוֹן" הוא שמו של יישוב מקראי באזור ים המלח, הנזכר הן בספר בראשית והן בספר דברי הימים, שם הוא מזוהה עם עין גדי. חלקו העליון של הנחל נקרא ואדי עבין, ויובלו העיקרי של הנחל הוא ואדי א-דבאבה.
בנחל מספר מאגרי מים עתיקים, כיום חרבים. בעיקר ידועה מאגורת מנקושיה (מאגר מים תת-קרקעי שפתחו מן הצד) - נפחה היה כ-800 מ"ק. על גדתו הדרומית של הנחל, סמוך לראש הקניון, נמצאים ארבעה מבני אבן עגולים עתיקים, אחד מהם עדיין שלם.
בין מצוקי נחל חצצון שורר צל כמעט בכל שעות היום, דבר הנותן משטר מים טוב, ובעקבות כך גם צמחייה עשירה. בין היתר צומחים בנחל: מציץ סורי, שכרון המדבר, שיח אברהם, אוג קוצני, אזוביון, שרביטן מצוי, זוגן השיח, אטד, צלף, ערטל, אכילאה, לוף, בוצין, מרווה ושרכים - שרכרך ודנדנה רפואית.
טולר
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
סינקדוכה
סִינֵקְדוֹכָה (מיוונית: Συνεκδοχή; מהשורשים היווניים סינ- [עם] + אק- [מחוץ] + דכסתאי [לקבל]; מילולית: לקבל ביחד, או לקבל בו-זמנית) - היא אמצעי ספרותי, שבו החלק משמש לתאר את השלם, או להפך.
מאפיינים אפשריים של סינקדוכה:
הסינקדוכה משמשת לפעמים לאפיון דמות ספרותית באמצעות הדגשת אלמנט בולט אחד במראה שלה ("רגל-עץ", "אבו ארבע"), או ייחוס תכונות אופי לאברי גוף שונים ("עיניו החכמות", "אפו השתלטני").
סינקדוכה ומטונימיה
יש הרואים את הסינקדוכה כסוג של מטונימיה. המקור לראייה זו הם מחקריו של הבלשן רומן יאקובסון, שהבדיל בין 'הציר המטאפורי' ('ציר הברירה') - הדמיון בין מילים נרדפות או קרובות תוכנית זו לזו, לבין 'הציר המטונימי' ('ציר הצירוף') - הקישור בין מילים המתחברות זו לזו לכלל רצף הגיוני. הגדרה זו רחבה מההגדרה המקובלת למושג 'מטונימיה' כתחבולה ספרותית, וכוללת בתוכה, למשל, גם את הסינקדוכה.
דוגמה לסינקדוכה שהיא גם מטונימיה ניתן לראות בביטוי "נתן בכוס עינו"; הכוס מייצגת את המשקה האלכוהולי שבתוכה (וזו מטונימיה, כי ישנה סמיכות פיזית בין הכוס למשקה), והעין מייצגת את האדם שחומד במשקה (וזו סינקדוכה, כי העין היא פרט שמסמל את השלם, וגם מטונימיה, כי העין והאדם קרובים פיזית).
עם זאת, אם מצמצמים את הגדרת המטונימיה לסמיכות בזמן או במקום בלבד, ניתן לראות בסינקדוכה מושג עצמאי שאינו נכלל בהכרח תחת ההגדרה של מטונימיה. דוגמה לסינקדוכה שאינה מטונימיה מתרחשת, למשל, כאשר הכלל מופיע במקום הפרט: האמירה "ארצות הברית דורשת" תהיה מובנת כתחליף לאמירה "נשיא ארצות הברית דורש" - גם אם הנשיא ביטא את דרישתו בעת שהיה במסע דילוגים באירופה.
מייקל ביי
מייקל בנג'מין ביי (באנגלית: Michael Benjamin Bay; נולד ב-17 בפברואר 1965) הוא מפיק ובמאי קולנוע ובעברו במאי וידאו קליפים אמריקאי-יהודי.
נודע בעיקר בז'אנר סרטי הפעולה. בין סרטיו המוכרים: "בחורים רעים", "הפריצה לאלקטרז", "ארמגדון", "פרל הארבור", "בחורים רעים 2", סדרת סרטי הרובוטריקים, "איילנד" ו"רווח וכאב".
חייו
מייקל ביי נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה וגדל שם אצל הוריו המאמצים שגידלו אותו כיהודי. את כספי בר המצווה שלו תרם לבית מחסה לחיות.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ואסיליאן, החל לביים קליפים ופרסומות טלוויזיה לחברות גדולות כמו נייקי, ריבוק וקוקה-קולה. ההצלחה הגדולה שלו בתחום הפרסומות הייתה בעקבות הפקת תשדירי פרסומת למועצת החלב בארצות הברית, פרסומות שזכתה בפרס הקליו ופסטיבל הפרסומות בקאן.
הסרט הראשון של ביי, "בחורים רעים", הופק בשנת 1995. הסרט הפך להצלחה גדולה באותו זמן והעלה את ביי לתודעה האמריקאית בתחום של הפקות סרטי אקשן.
ביי הוא אחד הבמאים המצליחים בהיסטוריה מבחינה כלכלית, כאשר כלל ההכנסות מסרטיו מסתכמות בכ-6.5 מיליארד דולר, עם זאת, נקטלים רובם המוחלט של סרטיו על ידי מבקרי הקולנוע, ביי היה מועמד ל-13 פרסי פטל הזהב וזכה בשלושה מתוכם (בקטגוריית הבמאי הגרוע ביותר פעמיים ובקטגוריית הסרט הגרוע ביותר פעם אחת).
בנוסף לכך, ייסד ביי את פלטינום דיונס, ביחד עם בראדלי פולר ואנדרו פורם.
בשנת 2014 הופיע ביי בהופעת אורח בסדרה "משפחת סימפסון".
ב-2019 ביים את סרט הפעולה "מחתרת השישה" בנטפליקס.
חליפת בוקר
חליפת בוקר או לבוש יום רשמי, הוא קוד הלבוש המערבי הרשמי ביותר לגברים ביום. (לפני שש בערב) הוא מורכב ממעיל זנבות, ווסט, ומכנסיים ארוכים, לרוב עם פסים בצבעים שחור ואפור. ניתן גם ללבוש מעיל, ווסט ומכנסיים העושיים מאותה יריעת בד. הקוד מתאים לאירועים חגיגיים כמו חתונות, נהוג לחבוש כובע צילינדר או שאפוקלאק. אחרי שש בערב נהוג ללבוש במקומו עניבה לבנה, המקבילה החצי רשמית של הקוד היא חליפת הטרקלין השחורה. חליפת בוקר לרוב משמשת בחתונות, מרוצי סוסים, טקסים נוצרים מסוימים, מסדרים ומועדני ג'נטלמנים.
היסטוריה
מקור השם הוא במנהג של ג'נטלמנים במאה התשע עשרה לרכוב על סוס בבוקר עם מעיל זנבות בעל טור אחד של כפתורים. חליפת הבוקר של המאה העשרים היה במקור צורה פחות רשמית של לבוש חצי רשמי. אבל במהלך המאה התשע עשרה הוא הפך בהדרגה ללבישה באירועים רשמיים במקום פראק. בתקופה האדוארדית הוא החליף את מעיל הזנבות לערב כלבוש היום הרשמי המקובל לגברים. כשהוא היה פחות רשמי היו מייצרים אותו גם עם דשים מחורצים, אבל שהפך לקוד לבוש רשמי ייצרו אותו עם הדשים המחודדים הרשמים יותר.
מרכיבים
חליפת בוקר מורכבת מ:
מעיל זנבות
למעיל הזנבות המודרני יש בדרך כלל כפתור אחד או סגירת קישור, ודשים מחודדים. הוא מיוצר ברוב המקרים מאריג אדרה בצבע שחור או אפור כהה, המעיל מתעקל מחזיתו אחורה ליצירת זנבות, וחזית מעוגלת, בניגוד לחזיתו של מעיל הזנבות לערב שנחתך מלפנים.
וסט
מעיל זנבות עם וסט תואם היא האופציה הרשמית ביותר, ומתאימה ל: לוויות, אזכרות (יארצייט), לבוש אזרחי, לבוש דיפלומטי ולבוש אקדמי.
הוסט יכול להיות עם טור אחד של כפתורים, או שניים, וגם דשים אפשריים. לווסטים עם טור אחד של כפתורים יש לרוב דשים מחורצים ולא דשים מחודדים. ונהוג שלא לפרוף את הכפתור התחתון. לעומת זאת לוסטים עם שני טורים של כפתורים יש לרוב דשים מחודדים ודשי צעיף, ונהוג לכפתר את שני הכפתורים התחתונים. מומלץ שלא ללבוש וסטים חסרי גב, (כמו בעניבה לבנה) מפני שהם נראים מרושלים יותר מוסטים רגילים. לפעמים נהוג ללבוש חתיכת בד לבנה מתחת לווסט, כדי לגרום למראה של ווסט נוסף ובהיר יותר מתחת לווסט הראשון. המלך צ'ארלס עושה זאת.
מכנסיים
המכנסיים הרשמיים יכטלים בעלי פסים, אריגת פפיטה בשחור ולבן או חלקים. לא אמורה להיות להם מכפלת. נהוג שלא לחגור חגורה כדי שלא לדחוף את הווסט החוצה.
חולצה
מאז מלחמת העולם השנייה בבריטניה ובחבר העמים הבריטי החולצה המקובלת היא חולצה לבנה או בהירה (לדוגמה: שנהב), עם חפתים כפולים וצווארון. ומתאימה לעניבה רגילה צווארון שניתן להסרה אינו הכרחי ונחשב למאוד רשמי.
ניתן גם ללבוש צווארון כנפיים, השילוב של עניבה וצווארון כנפיים נחשב למיושן מידי, ולכן לרוב עונבים במקומה אסקוט, אך עדיין ניתן לענוב עניבה עם צווארון כנפיים. צווארון כנפיים אמור להיות מעומלן וניתן להסרה, ולבוא עם חולצה בעלת חפתים בודדים בצבע לבן. מפני שפעם חולצה עם חזית נוקשה עם חפתים מעומלנים, צווארון כנפיים ניתן להסרה, מעומלן, כפתורי חפתים וניטים לחולצה. חולצה זו זהה לחולצה המשמשת בלבוש ערב מלא (עניבה לבנה). אך לרוב לחולצות בימינו אין צווארון ניתן להסרה. ולכן חולצה עם צווארון נוקשה כמו המקורי נחשהת לחלופה מקובלת.
הצבע הכי רשמי לחולצה הוא לבן, אבל אפשר גם ללבוש חולצה צבעונית או עם פסים עם צווארון לבן ו (לא חובה) חפתים לבנים. נהוג ללבוש בצבע בהיר (אם הן לא לבנות) ובדרך כלל בגווני שמנת, תכלת, ורוד, לבנדר, אפרסק, סלמון, צהוב או ירוק פסטל. חולצות לחליפת בוקר (חוץ מהצווארון) הן בדרך כלל בצבע אחיד, או בעלות פסים אנכיים עדינים.
עניבות
פעם עניבה אפורה או (בהלוויה) שחורה הייתה חובה. אבל היום ניתן לענוב עניבות בכל הצבעים. מקובל במועדונים ואגודות רבות ללבוש עניבה ייחודית כדי להבדיל בין חברי מועדון לאורחים בסעודות. עיצוב "עניבת חתונה" (עניבה כסופה מחוטי משי מבריקים בצבעי שחור ולבן.) נפוץ לרוב בקראבאטים. (מעיין עניבה רחבה קצרה ורכה). נהוג לרוב לענובה אותה בטקסים של המלוכה הבריטית, אך ניתן לענוב אותה בכל אירוע רשמי. אין כלל שאוסר על עניבת עניבות צעקניות, אבל מומלץ שלא לעשות זאת. לפי מגזין "Debrett's" עדיף לענוב עניבת חתונה רגילה ולא קראבאט. ממולץ לקשור את העניבה בקשר חצי ווינזדור ולא בקשר ווינזדור הגדול יותר, אף על פי שהוא לא סימטרי.
אם עונבים קראבאט ניתן לקושרו בקשר רשמי (עם סיכה), או בקשר שמזכיר קשר ארבע ביד (קשר פשוט לעניבות רגילות) ניתן ללבוש צאוורון כנפיים ולענוב עניבת קראבאט עם מעיל שחור אך לא עם מעיל אפור. אסור ללבוש קראבאטים במסלול המרוצים אסקוט מאז 2012, ולכן יש להיזהר בעניבת עניבת קראבאט במדינות חבר העמים הבריטי, בדגש על הממלכה המאוחדת.ניתן גם לענוב עניבת פרפר, למרות שהדוכס מוינדזור (אדוארד השמיני) וווינסטון צ'רציל לבשו (לפי תמונות) עניבת פרפר עם חליפת בוקר ומגזין האופנה "Debrett's" לא אסר על עניבתה, הוא גם לא הביא אותה כאפשרות. עניבות פרפר אסורות במסלול המרוצים אסקוט מאז 2019 ולכן יש להיזהר בעניבת עניבת פרפר במדינות חבר העמים הבריטי, בדגש על הממלכה המאוחדת. יש מגזיני אופנה שממליצים שלא לענוב עניבת פרפר. ויש כאלה שכן, כול עוד היא לא שחורה או לבנה לגמרי.
נעליים
יש לנעול נעלי עור שחורות מסוג אוקפורדמלוטש למדי וללא קישוטים. אין צורך לנעול נעליים מצופות בלכה ששמורות לעניבה לבנה, ייתכן שהיה פעם מקובל לנעול נעליים עם אבזמים, אבל רשמית אין לנעול אותן עם חליפת בוקר וכך גם עם נעליים מסוכ דרבי. בתקופה הוויקטוראנית ובתקופת העוצרות היה נהוג לנעול מגפיים (רשמיות), וניתן לנעול מגפיים ומגפי צ'לסי (לא בלנדסטון), במיוחד במרוצי סוסים. הגרביים צריכות להיות שחורות או אפורות. פעם היה נהוג ללבוש מעיין תוספת עור לבנה על הנעליים (spats) אך כיום המנהג פסה מן העולם, ונראה לעיתים רחוקות מאוד.
ממחטות
יש ללבוש ממחטה לבנה מפשתן כותנה או משי. יש ללבוש ממחטה שקצוותיה גולגלו כדי שלא תיפרם, ניתן ללבוש ממחטות מקושטות, אך הן צריכות להתאים לצאוורון. נהוג שלא ללבוש עניבה וממחטה תואמים בחליפת בוקר. (ובאופן כללי בחליפות) עדיף ללבוש ממחטה בצבע אחיד עם עניבה בעלת דפוסים. (ולהפך) כלל הבסיס הוא שהצבעים העיקריים צריכים להיות שונים בממחטה ובעניבה.
לקפלים פשוטים מומלץ להשתמש בממחטה מחומר רך, כמו משי. ולקפלים מתוחכמים יותר עדיף בחומרים נוקשים יותר כמו פשתן, כדי לשמור על צורת הקפל.
קישוטים
בדרך כלל ענידת עיטורים ומדליות לא נהוגה בעת לבישת חליפת בוקר, בדרך כלל ההזמנה לאירוע תציין אם יש ללבוש אותם. בממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי הם נפוצים יותר אצל כמרים ואנשים בעלי תפקיד ציבור כמו ראשי ערים. אין לענוד כמות גדולה על עיטורים עם חליפת בוקר.
כללים בעת לבישת חליפת בוקר
חליפת בוקר נלבשת בחתונות (אם הן לפני שש בערב, אחרת יש ללבוש עניבה לבנה, מכיוון שרובן של החתונות נמשכות עד מאוחר בלילה, עדיף ללבוש עניבה לבנה גם אם החתונה מתחילה ב-16:30) ומיועדת לאירועים חשובים נספים בשעות היום. למרות שמה ניתן ללבוש חליפת בוקר גם אחר הצהריים (לפני חמש) אבל לא לאירועים שמתחילים אחרי שש, אצל הויקטוראנים המונח "בוקר" בקודי הלבוש הוא כל עוד יש אור יום.
בחתונות באירופה אם החתן לובש חליפת בוקר, גם שאר המוזמנים צריכים ללבוש חליפת בוקר.
חלופות לגברים
יש לחליפת בוקר כמה מקבילות: עניבה לבנה, שהוא קוד הלבוש המקביל אחרי שש בערב לחליפת בוקר, מעיל הזנבות לערב (המשמש בעניבה לבנה) שונה מזה של חליפת בוקר, הוא חתוך מלפנים ולא מתעגל כלפי מטה. וכמו כן הוא מעט ארוך יותר ומתאים יותר לרכיבה על סוסים.
ישראל
בישראל לא נהוג ללבוש חליפת בוקר.
חבר העמים הבריטי
חליפת בוקר עדיין לפעמים בחתונות בממלכה המאוחדת ובמדינות אחרות בחבר העמים הבריטי (כמו אוסטרליה וניו זילנד). ונלבשת לרוב על ידי החתן וקרוביו, אבל לעיתים גם על ידי שאר המוזמנים. גברים מהעמד הגבוה יותר בדרך קונים את חליפת הבוקר שלהם (לפעמים מחייט), או את אלה של בתי ספרם הגבוהים. ומעמד הפועלים הבריטי (המהווה חלק נכבד מהאוכלוסייה) נוהג להשכיר את שלו ולרוב גם ללבוש עניבות ממחטות ווסטים זהים.
חליפות בוקר גם נלבשות באירועים של המלוכה או הממשלה ובטקסטים בקתדרלת סנט פול בקתדרלת סנט ג'יילס, ובבתי ספר מכובדים כמו הארו ומכללת אטון. כמו כן היא נלבשת במועדוני ג'נטלמנים, גילדות כתות וכיוצא בזה.
ארצות הברית
חליפת בוקר אינה נפוצה בארצות הברית אחד המקומות הבודדים שבהן היא נלבשת הוא בטקס קבלת התארים בהווארד. לפעמים היא נלבשת בחתונות בעלות אופי מסורתי ואירועים פוליטיים רשמיים. למרות שהנשיא האחרון שלבש חליפת בוקר לטקס השבעתו לנשיאות היה ג'ון קנדי. אבל בווירג'יניה המושל הנבחר צריך ללבוש חליפת בוקר לטקס השבעתו.
פרקליט המדינה של ארצות הברית צריך ללבוש חליפת בוקר עם מכנסי פסים (אם הוא זכר) כשהוא נושא טיעון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, וגם סגנו לובש חליפת בוקר כשהוא בבית המשפט העליון.
מצודת רמון דה סן-ז'יל
רקע
התקופה הצלבנית בלבנט החלה בשלהי המאה ה-11 כשכוחות צלבנים הגיעו (רגלית ודרך הים) לחופיו המזרחיים של הים התיכון. בתהליך שנמשך מספר שנים השתלטו הצלבנים על רוב ארץ ישראל, לבנון וסוריה כשבשיא כוחם הקימו את ממלכת ירושלים.
כדי לבסס את ממלכתם בנו הצלבנים שורה של מבצרים במקומות אסטרטגים ובמקומות השולטים על ערים ראשיות. תקופה זו הסתיימה עם כיבוש האזור על ידי הממלוכים.
ההיסטוריה של המבצר
מצודת רמון דה סן-ז'יל נבנתה בעיר טריפולי שבלבנון על שפת נהר אבו עלי (Abou Ali River) שחוצה את העיר. ראשיתה של המצודה ב-636 (תקופה המוסלמית) כשנבנתה על ידי המפקד הצבאי המוסלמי סופיאן בן מוג'יד אל-אזדי. בהמשך עברה העיר לידי השושלת הפאטמית שבמהלך המאה ה-11 הקימה במבצר מסגד.
ב-1103 הוביל הצלבן רמון הרביעי, רוזן טולוז מצרפת מסע צלב שבמהלכו כבש את טריפולי והמבצר ששמר עליה. לאחר כיבוש העיר שלט בה סן-ז'יל בה וחיזק והרחיב את המבצר על יסודות של המבנה המוסלמי המוקדם יותר ובהמשך נקרא המקום על שמו.
במהלך התקופה הממלוכית כבשו הממלוכים את טריפולי והרסו חלקים ניכרים מהמבצר. המצודה עמדה ריקה 18 שנה עד תחילת שלטונו בעיר של סייף-א-דין אסנדמור קורג'י, ב-1307, אשר שיקם את העיר והמצודה והציב בה חיל משמר. ב-1345 פרסם הסולטן הממלוכי אל-קמיל שעאבן צו צבאי שהפך את המצודות בלבנון למרכזים לגביית מיסי קרקעות מהתושבים שהיו כפופים לסולטן כשאחד מאותם מבצרים היה מצודת רמון דה סן-ז'יל. המס עורר רוגז רב בקרב הנתינים החקלאים והסולטן, שפחד מהצטרפות חייליו שישבו במבצר למרד נגדו, הורה על שורת הקלות לחייליו כדי שיישארו נאמנים לו.
ב-1516 נכבשה טריפולי והמצודה על ידי האימפריה העות'מאנית והסולטנים סלים הראשון ובנו סולימאן הראשון הפכו לשליטים של המצודה. זמן קצר לאחר הכיבוש בחן הסולטן סולימאן את המצודה והורה לבנות אותה מחדש. עבודות שיקום המצודה נמשכו מספר שנים והסתיימו ביולי 1521 אז נקבעה כתובת בכניסה למצודה שמנציחה את שני הסולטנים: .
השליטים העות'מאנים הבאים המשיכו לערוך שינויים ותוספות במבצר כדי להתאימו לצרכיהם כשבין השאר הורחבו חרכי הירי כדי לאפשר הצבת תותחים. במסגרת שיוניים אלו הלכו ונהרסו המבנים שבנו הצלבנים ורק מעטים מהם נותרו (כולל מספר קברים של צלבנים בחצר המצודה). השיפוץ המשמעותי האחרון במצודה נערך בבמחצית הראשונה של המאה ה-19 על ידי שליט טריפולי מוסטפא אגא ברבר.
בעת החדש הוקם במצודה מוזיאון בשם "מוזיאון צפון לבנון ועכאר" (Northern Lebanon & Akkar Museum) שמכיל מספר אוספים שהידוע בהם הוא אוסף מטבעות עתיקים החל מהתקופה ההלניסטית.
מבנה המצודה
המצודה בנויה בצורת מתומן כשאורכה כ-130 מטר ורוחבה כ-70 מטר. למצודה 4 קומות וקיימים בה חדרים ששימשו כבית מרחץ, חדרי תפילות, מסגדים, כלא, אורווה, חדרי ישיבות, בארות, מאגר מים וכ-100 חדרי מגורים. בחומת המצודה, שעובייה כ-2 מטר, נבנו מספר מגדלים ונפתחו כ-10 שערים מתקופות שונות. חלק מהחומה מוגן על ידי חפיר כשהמעבר עליו על גבי גשר. המצודה שולטת על נהר אבו עלי (Abou Ali River) שחוצה את העיר ועל הדרכים ההיסטוריות לביירות ולחומס וכן צפתה על נמל טריפולי.
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (1882–1963)
אלכסנדרה, נסיכת הנובר (בגרמנית: Alexandra von Hanover; 29 בספטמבר 1882 – 30 באוגוסט 1963) הייתה נכדתם של גאורג החמישי, מלך הנובר וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו של פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
ביוגרפיה
אלכסנדרה נולדה ב-29 בספטמבר 1882 בגמונדן, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. אלכסנדרה הייתה בת דודתם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
ב-7 ביוני 1904 התחתנה אלכסנדרה עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ממנו נולדו לה 5 ילדים. ב-14 בנובמבר 1918 התפטר בעלה פרידריך פרנץ מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר התפטרותו נאלצו אלכסנדרה ומשפחתה לעבור לדנמרק, אולם בהמשך חזר למקלנבורג, ואף הצליח להחזיר לידיו חלק מאחוזותיו.
ב-9 בנובמבר 1945, לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, נעצר בעלה פרידריך פרנץ בפלסנבורג על ידי יחידות מחיל האוויר המלכותי, וב-17 בנובמבר מת בעלה. לאחר מותו נאלצו אלכסנדרה ובנותיה לעבור לגרמניה המערבית, משום שמקלנבורג נכללה בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, וב-30 באוגוסט 1963 מתה אלכסנדרה בטירת גליקסבורג.
משפחתה
ב-7 ביוני 1904 עם פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין. נולדו להם 5 ילדים:
שפות אלטאיות
מקור השם הוא ברכס הרי אלטאי שבסיביר.
לפי המיון המקובל ביותר של השפות האלטאיות, נכללות בין השאר השפות הטורקיות, השפות המונגוליות והשפות הטונגוסיות. אולם, בעקבות מחקרים שנעשו בנושא, מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 רוב האלטאיסטים (דהיינו, התומכים בתאוריה שקיימת משפחה כזו) מכלילים גם את השפה הקוריאנית בין השפות האלטאיות. מאז שנות ה-70, גם היפנית נחשבה כזו. המכלילים כוללים בסך הכל 74 שפות, בהן משתמשים כ-558 מיליון איש.
בלשנים אחדים החלו להחשיב אפילו את שפת האיינו כשפה אלטאית, אבל רק כחלק מקשר הכולל גם את הקוריאנית והיפנית, השונה מהקשר מונגוליות-טורקיות-טונגוסיות.
הגרסה המקורית והעיקרית של השפות האלטאיות, כלומר הטונגוסיות, מונגוליות וטורקיות, נקראות לפעמים "מיקרו-אלטאיות", ואילו הגרסה היותר מורחבת, הכוללת גם את היפנית והקוריאנית, נקראת "מאקרו-אלטאית".
בלשנים שתומכים בהשערה שקיימת משפחה של שפות אלטאיות, מצביעים על מאפיינים פונולוגיים ומורפולוגים דומים, כגון תואם תנועות ולשון מדבק, וכן על הטענה שקיימים קוגנטים רבים בין השפות השונות. בלשנים שדוחים את ההשערה טוענים שהדמיון בין המאפיינים הלשוניים והלקסיקון ניתן להסבר על ידי תהליכים היסטוריים של התכנסות לשונית ושאילת מילים. חלק מהחוקרים הציעו שהדמיון מראה על קיומו של שפראכבונד – אזור גאוגרפי שבו התקיים תהליך של התקרבות לשונית בין שפות שונות במקורן.
ארננדו דה סוטו
ארננדו דה סוטו (בספרדית: Hernando de Soto; 1496 לערך – 21 במאי 1542, מאוזכר גם כהרננדו וכפרדיננד) היה מגלה ארצות וקונקיסטאדור ספרדי אשר, בזמן שהוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, היה האירופי הראשון שראה את נהר המיסיסיפי.
שנותיו הראשונות
עוד בצעירותו התבלט כאיש צבא מצליח, והשתתף באופן פעיל בכיבוש מרכז אמריקה.
מסע ראשון - כיבוש פרו
ב-1532 הצטרף דה סוטו לפרנסיסקו פיסארו בכיבוש אימפריית האינקה ומונה לסגנו של פיסארו. הם הגיעו אל העיר טומבס החרבה, עקב מלחמת האזרחים שהתנהלה חודשים מספר לפני כן. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה לעיר סן מיגל דה פּיוּרה. לאחר הקמת היישוב, יצאה משלחת בראשותו של דה סוטו אל לב פרו וחזרה כעבור ימים אחדים עם תשורות זהב ועם שליחו של אטוואלפה, אשר הציע לספרדים להיפגש עם הקיסר בעיר המרפא קחאמרקה, ובה נשאר מיד בסיומה של מלחמת האזרחים בשל פציעה ברגלו. שנים ספורות אחר כך חזר לספרד כאיש עשיר מאוד.
חזרתו לספרד
דה סוטו חזר לספרד עם עושר רב מכיבוש אימפריית האינקה. הוא התקבל כגיבור ואף התקבל למסדר סנטיאגו. ב-1537 נשא דה סוטו לאישה את אינס דה בובדייה, בתו של הקונקיסטאדור הספרדי פדראריאס אווילה, שייסד את פנמה סיטי. דה סוטו שימש באותה העת מושל קובה, וכאשר יצא למסעו בפלורידה ובדרום ארצות הברית של ימינו, מילאה דה בובדייה את מקומו, עד שהלכה לעולמה ב-1543.
1539 עד תחילת 1540 - בפלורידה
במאי 1539 נחת דה סוטו, בראש תשע אוניות, עם 620 איש ו-220 סוסים בנמל שארלוט, פלורידה. הוא קרא למקום 'אספיריטו סנטו' על שם רוח הקודש.
1540 - בג'ורג'יה, דרום קרוליינה, טנסי, אלבמה ומיסיסיפי
ארננדו דה סוטו היה האירופאי הראשון שראה את נהר המיסיסיפי. על פי סברה אחרת היה זה אלונדו אלברס דה פינדה.
אוניקום
אוניקום (בהונגרית: Unicum) הוא ליקר עשבים מתוק-מריר שפותח לפני למעלה מ-200 שנה. הוא אפריטיף ודיז'סטיף ונחשב למשקה הלאומי של הונגריה מאז 1840, ובעבר היה המשקה הלאומי של האימפריה האוסטרו הונגרית.
האוניקום מיוצר על ידי חברת צוואק (Zwack) לפי מתכון שנשמר בסוד אך ידוע שמכיל יותר מ-40 סוגי עשבים והוא מיושן חצי שנה בחביות מעץ אלון. אחד ממאפייניו המוכרים הוא צורת הבקבוק המיוחדת: בקבוק נמוך ופחוס שעל תוויתו צלב אדום-לבן.
אגדת האוניקום
על פי האגדה, מקור השם אוניקום (שמשמעו "מיוחד במינו" בגרמנית) ביוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1790-1741) שחיפש משקה חדש לעיכול המזון בסעודות הפאר שערך. ב-1790 הכריז המלך על תחרות שבה השתתפו משקאות רבים. כשטעם מהאוניקום שיוצר על ידי הרופא המלכותי דאז (שהיה אחד מאבותיו של מייסד חברת צוואק), אמר "!das ist unikum" ("זה מיוחד במינו!") ומאז נקרא המשקה כך.
אוביל הדבש
אוביל הדבש  (שם מדעי: Indicator indicator) הוא מין של אוביל החי באפריקה שמדרום לסהרה. אוביל הדבש ידוע בעיקר בתזונתו הייחודית שנשענת בעיקר על חלות דבש, וכן בשיתוף הפעולה הייחודי שלו עם בני האדם. אוביל הדבש נמצא בסוגים רבים של סביבות מחיה שיש בהן עצים, במיוחד בחורשים פתוחים ויבשים; למרות זאת, אובילים לא חיים ביערות גשם.
תיאור
אורכו של האוביל כ-20 ס"מ ומשקלו כ-50 גרם. כמו לכל מיני האובילים, לאוביל הדבש ישנם כתמים לבנים בצידי זנבו. אצל הזכר, פלג-הגוף העליון הוא חום-אפור והחלק התחתון בצבע לבן, עם כתם שחור מסביב לגרון. על הכתף יש כתם צהוב. המקור ורוד. לנקבה אין את הכתם השחור מסביב לגרון, וצבעיה עמומים יותר. מקורה שחור. אצל צעירים ישנם צבעים מיוחדים: פלג-גוף עליון בצבע חום-זית, עכוז לבן, וכתם צהוב על הגרון ועל חלקה העליון של הבטן.
תוצרי כוורת
אוביל הדבש ניזון בעיקר ממזונות שקשורים באופן ישיר לדבורי דבש: ביצי דבורים, פגיות וגלמים של דבורים, ושעוות דבורים (האוביל הוא אחד מהעופות היחידים שמסוגלים לעכל את שעוות הדבורים). אוביל הדבש בדרך כלל מצטרף לאובילים אחרים במהלך הפשיטות על כוורות הדבורים. כמו רוב מיני האובילים, האוביל נכנס לכוורות בבוקר, בזמן שהדבורים עוד רדומות, או ניזון מכוורות נטושות (דבורים אפריקאיות נוטות לנטוש קינים יותר מאשר דבורים החיות באזורים ממוזגים).
האוביל נוקט אסטרטגיה מתוחכמת למציאה יעילה של דבש, בעזרת יחסי גומלין עם גירית הדבש. האוביל מוביל את גירית הדבש, בעזרת קריאות "טיה", לקן דבורים שמצא. לאחר שהגיע לקן, האוביל משמיע קריאה נוספת. הגירית פושטת על הקן, ולאחר הנסת הדבורים (המתבצעת על ידי הפצת ריח) האוביל והגירית אוכלים שניהם את המזון שבתוך הכוורת.
ישנן שותפויות דומות גם בין האוביל לבין בני אדם, באותה דרך שבה הוא עושה זאת עם גירית הדבש, ומניסים את הדבורים מהכוורת בעזרת עשן. אנשי שבט הבוראן אף משמיעים קולות מיוחדים, המושכים את האובילים. רוב השבטים, כמו גם שבטי הבושמנים, נוהגים לתת מנת דבש לאוביל כהכרת-תודה, ולפי מסורתם, אי הבאת המתנה עלולה לגרום לגורל רע שיבוא על מי שעקב אחרי האוביל.
ישנן עדויות לקשרים דומים בין האובילים גם לבבונים.
רבייה
האוביל ידוע כטפיל קינון. הוא מטיל תטולות של 3-7 ביצים, עד לסך של 10-20 בשנה. כל ביצה מונחת בקן אחר של עוף ממין שונה, כולל מינים שונים של נקרים, ליביות, שלדגים, שרקרקים, דוכיפתיות עצים, זרזירים ומינים של סיסים גדולים. לגוזל יש טופר קרומי על המקור, שמסייע לו לפצוע את הגוזל של העוף ה"מארח" עד מותו.
ברו נא בוין
ברו נא בוין (אירית Brú na Bóinne - "ארמון הבוין") הוא שמו של מכלול אתרים פרהיסטוריים השוכנים במחוז מית' בברך הנהר בוין, כ-50 ק"מ מצפון לדבלין שבאירלנד. ברך הנהר בוין היא עיקול ימני בנהר המתחיל כ-20 ק"מ מערבית למקום שפכו אל הים האירי ומסתיים כ-10 ק"מ לאחר מכן, סמוך לפני שהוא זורם דרך העיר דרוהדה (אנגלית Drogheda; אירית Droichead Átha). האזור ההיסטורי משתרע על שטח של 780 הקטר ובו 40 מעברי קבורה (passage tombs), אתרים פרהיסטוריים אחרים ואתרים נוצריים, ורוב הממצאים מרוכזים על הגדה השמאלית של הנהר.
הגישה אל ניוגריינג' ונות' מתאפשרת רק באמצעות סיורים מודרכים המתחילים במרכז המבקרים שליד הכפר דונור (Donore) בצדו הדרומי של הבוין. בשל גודלם מתאפשר הביקור באתרים אלה לכ-700 איש ביום לכל היותר, והגישה לדות' חלקית ומוגבלת. במרכז המבקרים מוצגת תערוכה אינטראקטיבית אודות האתר ודגם בגודל טבעי של אולם הקבורה בניוגריינג'.
מבחן אפגאר
"מבחן אפגאר" (באנגלית: Apgar score) הוא בדיקה הנעשית בתינוק מיד בתום הלידה, במטרה להעריך את מצבו הגופני של התינוק מיד לאחר הלידה, מחשש שמא הוא נתון במצוקה. הבדיקה קרויה על שמה של ד"ר וירג'יניה אפגאר, רופאה מרדימה שהגתה את המבחן. בדיקת היילוד נערכת בחמישה מדדים שונים. לכל מדד ניתן ניקוד בין 0 ל־2, כך שלכל היותר ניתן לקבל עשר נקודות:
ברו נא בוין
ניוגריינג'
ניוגריינג' (אנגלית Newgrange; אירית Dún Fhearghusa) הוא מעבר קבורה פרהיסטורי השוכן ב- 53.69437°N, -6.47503°W. הוא נחשב לידוע באתרי ברו נא בוין ולמפורסם מכל האתרים הפרהיסטוריים האיריים. ניוגריינג' נחשב למבנה העתיק בעולם אשר שרד וייחודו בכך שעם שחר ביום ההיפוך החורפי, חודרת קרן שמש דרך פתח מיוחד מעל לפתח הכניסה לתל ומאירה את רצפת אולם הקבורה למשך 17 דקות. הפתח המיוחד לכניסת קרני השמש ייחודי לניוגריינג'.
מבחן אפגאר
המבחן מתבצע פעמיים:
ברו נא בוין
ניוגריינג'
התל עשוי מ-97 אבנים ניצבות תומכות, קוטרו בין 79 ל-85 מטר, גובהו 13 מטר והוא משתרע על שטח של חצי הקטר. הוא מכוסה בגג אבנים שנותר שלם וחסין מים במשך למעלה מ-5,000 שנות קיומו של המבנה. הכניסה מצופה באבני קוורץ לבנות. מעבר נמוך שאורכו כ-18 מטר מוביל אל אולם הקבורה שצורתו כשל צלב ושתקרתו נראית כארובה ללא מוצא בגובה של 6 מטר.
מבחן אפגאר
על אף שציון נמוך במבחן עלול להעיד על סיבוכים בלידה, תינוקות רבים שקיבלו ציון נמוך במבחן אפגאר גדלים ומתפתחים היטב, בזכות איכות הטיפול שניתן ברפואה המודרנית, המאפשר צמצום נזקים מאירועים שכאלה.
ברו נא בוין
ניוגריינג'
המבנה נבנה בין 3300 ל-2900 לפנה"ס, והוא קדם לפירמידה הגדולה של גיזה בכ-500 שנים לפחות. בתקופת האבן החדשה ובתקופת הברונזה שימש ניוגריינג' למטרות טקסיות שכללו שריפת בעלי חיים, ונוספו לו מעגלי עץ ואבנים ניצבות אשר ניצבו במרחק של 12 עד 15 מטר מהתל. בגומחות שבאולם הקבורה נתגלו שרידיהם של חמישה בני אדם המעידים על נוהג של שריפת גופות.
האתר לא היה ידוע במשך 4,200 שנים לפחות, והתגלה במקרה רק בסוף המאה ה-17 על ידי אנשים שחיפשו אבנים לבנייה ותיארו אותו כמערה. עבודות מחקר ושחזור נערכו במקום בין 1962 ל-1975, וחלקן שנויות במחלקות בקרב ארכאולוגים כיוון שעשו שהשתמשו בטכניקות מודרניות והרחיבו את פתח הכניסה.
בכניסה למעבר מונחת אבן שוכבת המעוטרת בדוגמאות של ספירלות ומעוינים. הידועה מבין הדוגמאות עשויה משילוב של שלוש ספירלות והיא ייחודית לניוגריינג', אם כי היא מזכירה את סמל הטריסקל של האי מאן ושל סיציליה, ודוגמאות דומות לה נתגלו בכמה אתרים באנגלסי שבצפון ויילס. דוגמה זו מופיעה שוב באתר לאורך המעבר לאולם הקבורה ובאולם עצמו, והיא אומצה כסימלה של רשות המורשת של אירלנד.
הקמתו של האתר נקשרה עם אגדות שונות במיתולוגיה הקלטית, אך ברור שזה הוקם 2000 שנים לפחות לפני בואם של הקלטים לאירלנד.
נוֹּת'
נות' (אנגלית Knowth; אירית Cnobha) שוכן ב-53.70167°N, -6.49167°W כקילומטר צפונית-מערבית לניוגריינג', והוא הגדול במעברי הקבורה שבברו נא בוין. באתר תל קבורה גדול שמוקף ב-17 תילים קטנים המקיפים אותו כמעט מכל עבריו ושפתחיהם פונים לעברו. בתל המרכזי שקוטרו 67 מטר וגובהו 12 מטר שני מעברים נפרדים המובילים אל שני אולמות קבורה שונים ומנותקים זה מזה. המעבר המזרחי מוביל לחדר בצורת צלב הדומה לזה שבניוגריינג', ואילו המעבר המערבי מתרחב לחלל מלבני. סביב התל מעגל של 127 אבנים ששלוש מהן חסרות וארבע פגומות.
נות' עשיר באמנות מגליתית בצורה יוצאת דופן ונמצאו בו למעלה מ-200 אבנים מעוטרות, חלקן הגדול נמנות עם האבנים התומכות של התל, ובמיוחד אלה הסמוכות לכניסות לשני מעברים. הדוגמאות כוללות מעוינים, ספירלות ודוגמאות דמויות נחשים המוכרות גם במקומות אחרים, אך לצידן נמצאו דוגמאות ייחודיות לאתר כמו צורות סהר. חלק מהדוגמאות התגלו על צידן האחורי והנסתר של האבנים, וייתכן שהדבר נעשה במכוון או שהאבנים הוסתו ממקומן לאחר שכבר נשאו את הדוגמאות.
קיימת תאוריה לפיה הוארו שני המעברים בנות' בשני ימי השוויון בשנה, אולם התופעה, אם אכן התרחשה אי פעם, אינה מתקיימת היום. יכול שהדבר נגרם בשל הרס וחסימה של המעברים בעבר ושינוי של הכיוונים והזוויות המדויקות הנחוצות להתרחשות התופעה.
ההר הגבוה ביותר בעולם
קיימות מספר דרכים להגדיר את ההר הגבוה ביותר בעולם. מקובל כי ההר הגבוה ביותר בעולם הוא האוורסט, אך זה עניין תלוי הגדרה. השיטות השונות הן:
אסמרלדה (אונייה)
אוניית האימונים "אסמרלדה" (Esmeralda) היא אוניית מפרשים מסוג ברקנטינה (barquentine) של הצי הצ'יליאני, בעלת ארבעה תרנים וגוף פלדה. היא הושקה ב-1953, ומשמשת להכשרת פרחי קצונה של הצי המלחמתי.
בניית האונייה
"אסמרלדה" היא האונייה השישית הנושאת שם זה. הראשונה הייתה הפריגטה "אסמרלדה", שנתפסה שלל מידי הספרדים בקלאו, פרו, על ידי אדמירל תומאס קוקרן מן הצי הצ'יליאני, בפעולה נועזת בליל ה-5 בנובמבר 1820. השנייה הייתה הקורבטה "אסמרלדה" של הצי הצ'יליאני, שנלחמה נגד כוחות גדולים פי כמה בקרב איקיקה ב-21 במאי 1879, אך סרבה להיכנע וטבעה כשדגלה מוסיף להתנוסס מעל התורן. אירועים אלה הם ציוני דרך חשובים בתולדות הצי הצ'יליאני, ושמה של האונייה הוא מופת לאומץ לב ולהקרבה.
בניית האונייה, שנועדה לשמש ספינת אימונים של הצי הספרדי, החלה בקדיס שבספרד, ב-1946. ב-1947, תוך כדי הבנייה, אירעו במספנה כמה התפוצצויות שגרמו נזק לאונייה והביאו את המספנה עצמה לידי פשיטת רגל. הבנייה הופסקה זמנית. ב-1950, במהלך משא ומתן בין צ'ילה לספרד, הציעה ממשלת ספרד לפצותה במוצרים וסחורות על חובות מימי מלחמת האזרחים הספרדית. האונייה, שבנייתה לא הושלמה עדיין, הועברה באופן רשמי לבעלותה של צ'ילה ב-1951. העבודה על האונייה התחדשה, היא הושקה ב-12 במאי 1953, ונמסרה רשמית לידי ממשלת צ'ילה ב-15 ביוני 1954. מפקדה הראשון היה קפטן הוראסיו קורנחו טאגלה. בעת העברתה סווגה האונייה כסקונר ארבע-תורני.
האונייה האחות ל"אסמרלדה" היא הסקונר הארבע-תורני "חואן סבסטיאן אלקאנו", המשמשת אוניית אימונים של הצי הספרדי. במהלך שנות ה-70 שונה מערך המעטה של "אסמרלדה" למערך של ברקנטינה. כיום יש לאונייה 5 תוספים (staysails), שלושה מפרשים עיליים (topsails), שישה חלוצים (jibs), שלושה מפרשי גף תחתיים (course gaff sails) וארבעה מפרשים רוחביים על תורנה הקדמי, סך הכול 21 מפרשים.
הפלגותיה
הפלגתה הראשונה של האונייה הייתה אל האיים הקנריים ומשם אל ניו אורלינס. כאן הותקנה בה מערכת להמתקת מי ים והיא המשיכה דרך תעלת פנמה לוולפראיסו, אליה הגיעה ב-1 בספטמבר 1954.
מאז הוכנסה לשירות פעיל משמשת "אסמרלדה" כאוניית אימונים של הצי הצ'יליאני. היא ביקרה בלמעלה מ-300 נמלים ברחבי העולם, כשהיא משמשת שגרירה מושטת של צ'ילה. היא השתתפה באירועי השיט (Operation Sail) בניו יורק ב-1964, 1976 ו-1986, ובאירוע השיט העולמי (World Sail) באוסקה ב-1983. כמו כן נטלה חלק בתחרויות שיט בינלאומיות ב-1964, 1976, 1982 ו-1980, וזכתה בגביע קאטי סארק בשתי הפעמים האחרונות בהן השתתפה.
כלא עינויים צף
דוחות של אמנסטי אינטרנשיונל, הסנאט של ארצות הברית וועדת האמת וההתפייסות הצ'יליאנית מתארים את האונייה ככלא עינויים צף לאסירים פוליטיים בתקופת שלטונו של אוגוסטו פינושה מ-1973 עד 1980. דוחות אלה טוענים, כי קרוב לוודאי שלמעלה ממאה אנשים הוחזקו בה מפעם לפעם בתנאים מחרידים, וביניהם הכומר הבריטי מייקל וודוורד, שמת לאחר מכן כתוצאה מעינוייו.
בשל הצד האפל הזה בתולדותיה של האונייה מעוררות לעיתים הפלגותיה מעבר לים מחלוקת וסערת רוחות. הדבר נכון במיוחד לתקופה בה פינושה עדיין החזיק בשלטון, אך הוא מוסיף להתקיים גם לאחר כינונו מחדש של משטר דמוקרטי בצ'ילה. את בואה של האונייה לנמלים שונים מלוות הפגנות ומחאות של פעילים פוליטיים מקומיים וגולים צ'יליאנים. הפגנות שכאלה נערכו, בין היתר, בדרטמות', פרל הארבור, קוויבק, ונקובר, ויקטוריה בקולומביה הבריטית, ולינגטון, פיראוס וחיפה, כמו גם בסנטיאגו דה צ'ילה עצמה.
פיאט קרונוס
פיאט קרונוס (באיטלקית: Fiat Cronos) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הארגנטינאית FCA AUTOMOBILES ARGENTINA S.A חברת בת של התאגיד רב-לאומי אמריקאי-איטלקי Fiat Chrysler Automobiles (FCA) (באיטליה: קונצרן הרכב האיטלקי פיאט) אשר מיוצרת משנת 2018 ועד היום בארגנטינה.
דגם ה-"פיאט קרונוס" פותח על ידי מרכז "R&D FCA Brazil center", חברת בת של פיאט אשר מפתחת דגמי מכוניות לשוקי אמריקה הדרומית.
קאזוזה
אג'נור ג'י מירנדה אראוג'ו נטו (4 באפריל 1958 - 7 ביולי 1990), מוכר בשם קאזוזה (בפורטוגזית: Cazuza), היה זמר, מלחין ומוזיקאי רוק ברזילאי, יליד ריו דה ז'ניירו. לצד ראול סיישאס, קייטנו ולוזו, פאולה טולר, ואוס מוטנטס נחשב קאזוזה - הן כסולן להקת "באראו וורמליו", ("ברון אדום") והן במסגרת קריירת סולו - כאחד מענקי הרוק הברזילאי. קאזוזה נחשב גם לאייקון תרבות לאומי, בשל מרדנותו, סגנון חייו הבוהמייני ומותו בשיא תהילתו בגיל 32.
פיאט קרונוס
דגמי "פיאט קרונוס" יועדו לשוקי אמריקה הלטינית.
טומי ברירקליף
תומאס "טומי" ברירקליף היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת הקיצוני או החלוץ.
פיאט קרונוס
==נתונים==
קאזוזה
תחילת הדרך
כבנו של המפיק המוזיקלי ג'ואו אראוג'ו והזמרת החובבת מריה לוסיה אראוג'ו, היה קאזוזה מאז ילדותו בקשר הדוק עם מוזיקה ברזילאית (בעיקר הושפע מהמלנכוליה והגוונים הדרמטיים של הבוסה נובה, הסמבה-קנסואו והמוזיקה הפופולרית הברזילאית), תוך שהחל לכתוב שירים ופואמות במחצית שנות ה-60. בשנות ה-70 בשהותו בסן פרנסיסקו נחשף לשירי לד זפלין, ג'ניס ג'ופלין, הרולינג סטונז, כמו גם להשפעות ספרות דור הביט, שחלחלו כולם ליצירתו. עם חזרתו לריו ב-1980, הצטרף להרכב הרוק, "באראו וורמליו" שנזקק לסולן, והחל את הקריירה המוזיקלית שלו. בשנת 1985 הופיע יחד עם הלהקה בפסטיבל הראשון רוק בריו (Rock in Rio), פסטיבל הרוק הגדול בברזיל שנערך בשנה בה יצאה המדינה מן הדיקטטורה הצבאית (1985-1964). זמן קצר אחר כך הוגדר על ידי קייטנו ולוזו כגדול משוררי הדור של ברזיל. באותה העת נדבק קאזוזה בנגיף האיידס, מה שהתברר בדיעבד כגורם שהאיץ עזיבתו את הלהקה, על מנת להשיג חופש אמנותי רב יותר.
טומי ברירקליף
את קריירת הנוער שלו הוא החל בבאקופ ובקלית'רו, לפני שהפך למקצוען והצטרף לבלקברן רוברס ב-1897. הוא שיחק ברוברס במשך שלוש עונות, הבקיע חמישה שערים בעונת 1897/1898 ושניים נוספים בעונה שלאחר מכן. בעונת 1900/1901 הוא שיחק בסטאלייברידג' רוברס, ובסיומה הצטרף לוולוויץ' ארסנל.
קאזוזה
קריירת סולו
בניגוד למה שקורה לאמנים רבים העוזבים להקה מוכרת ויוצאים לדרך עצמאית, קריירת הסולו של קאזוזה זכתה להצלחה רבה יותר מאשר זו של להקתו לשעבר; שיא הצלחתו חפף את תקופת המעבר בין הדיקטטורה לדמוקרטיה, וקאזוזה ניצל עד תום את חופש הביטוי שהתאפשר עם סיום המשטר הצבאי. להיטיו הגדולים ביותר "Exagerado" (מוגזם), "Ideologia" (אידאולוגיה), ו"O Tempo Não Pára" (הזמן לא עוצר), שאף השפיעו רבות על מוזיקאים ברזילאים שונים, היו גם הביקורתיים והחריפים ביותר שכתב. שירו הידוע ביותר "ברזיל" עם השורות: