cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהנה בישיץ
ביוגרפיה
יוהנה פישר נולדה במשפחה יהודית בטטה. לאביה, מור פישר, היה מפעל חרסינה בעיר הרנד בהונגריה (תעשיית החרסינה של הרנד), שבביתו מצאו החיילים הפצועים במהפיכת 1848 בהונגריה (המכונה שם מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849) בית ובדמותה של יוהנה אחות קפדנית. בשנת 1852 היא נישא לסוחר דוד בישיץ, שלצידו הייתה לה הזדמנות נרחבת לעסוק בצדקה. לאחר מספר שנים של עבודה מאומצת, יחד עם הרב הראשי דאז של הקהילה היהודית של פשט, פרקש אליוש מייזל, הצליחה להקים את איגוד הנשים היהודיות של פשט בשנת 1866. היא גייסה חברות כמעט לבד. בהנהגתה צמחה העמותה לאחד מארגוני הצדקה הבולטים בהונגריה. תוצאה של מאמציה האישיים הייתה בית היתומים היהודי שהקימה איגוד הנשים בשנת 1867, שזכה לכבוד בביקור אליזבת, נסיכת בוואריה (סיסי) שהייתה מלכת הונגריה, אשתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בשנת 1871. יוהנה בישיץ הקימה גם מקלט לילדים יתומים למחצה, על שם מור הירש. בעזרתה נוסד איגוד גני הילדים בבודפשט, המטבח העממי (מנזה), שנפתח בשנת 1870, שבו כל העניים (מכל דת ועדה) זכו למזון חם. היא הפכה לנשיאת משרד הצדקה שנפתח על ידי מור הירש, ארגון שחילק 120,000 פורינט בשנה לעניים נזקקים, ללא קשר להשתייכות דתית או עדתית. היא סיירה במטבחים העממיים, במרתפים, במקלטים לחסרי בית. היא הייתה מעורבת כמעט בכל פעילות הצדקה במדינה וביקרה בכל מקום של קני האומללות כדי לעזור. יוהנה בישיץ הקדישה מאמצים מיוחדים במיוחד להציל בעלי המלאכה, תעשיינים והסוחרים שהגיעו לסף פשיטת רגל.
משפחה
בעלה דויד בישיץ היה מתנדב במשמר הלאומי בשנים 1848–1849, לאחר המהפכה עבד כסוחר וניהל את אחוזותיו. בישיץ זכה בתואר אצולה ההונגרית ב-9 ביוני 1895.
יוהנה חיה בנישואים מאושרים עם בעלה במשך 45 שנה. דוד נפטר בפברואר 1897 בגיל 86. מאשתו הראשונה של דוד, חני פוקס, שנפטרה בשנת 1852 לא נולד צאצא. הוא נשא כאמור באותה השנה את יוהנה פישר (אחרי זה בישיץ) שממנה נולדו בניו: לאיוש (1853) ארתור (1863) ליפוט, מוריץ והבנות: שרלוט (1855) אנה, מארי ואֶמה.
אירידו
אירידו הייתה עיר עתיקה בצפון מזרח מסופוטמיה. מיקומה המדויק אינו ידוע, היא שכנה כנראה בין חרן וכרכמיש. העיר שגשגה בתקופת הברונזה התיכונה ובתקופת הברונזה המאוחרת, עד שנהרסה על ידי אשור.
היסטוריה
העיר הוזכרה במכתב ששלח מלך כרכמיש אל זמרי-לים מלך מארי. על פי המכתב אפשר להבין שהעיר הייתה עיר וסאלית של כרכמיש. בהמשך, כנראה לאחר שכרכמיש הפכה להיות עיר לקוחה של ימחד (שמרכזה היה בעיר חלב), גם אירידו נשלטה על ידה.
Familia (אלבום של קמילה קביו)
Familia (בעברית: מִשׁפָּחָה) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית קמילה קביו. האלבום יצא לאור ב-8 באפריל 2022, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס.
אירידו
היסטוריה
באמצע המאה ה-18 לפנה"ס, האזור שבו שכנה העיר נשלט על ידי ירים-לים, שהיה אחיו של אבא-אן הראשון מלך ימחד. זיתרדו, המושל של העיר אירידו, שהייתה העיר הראשית באזור, מרד בימחד כשהוא ממריד ערי מדינה נוספות במסופוטמיה העליונה. בעקבות כך נלחם אבא-אן הראשון במורדים בכוח שהביא להריסת העיר. ירים-לים פוצה על ידו וקיבל את השלטון על העיר אללח'.
Familia (אלבום של קמילה קביו)
מהאלבום יצאו שני הסינגלים "Don't Go Yet", שהגיע למקום ה-42 במצעד בילבורד הוט 100. אחריו יצא הסינגל השני "Bam Bam", ביחד עם הזמר-יוצר האנגלי אד שירן; הוא הגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום העשירי במצעד הבילבורד גלובל 200, ובמצעד הסינגלים הבריטי. Familia כולל גם שירה אורחת של וילו, מריה בסרה ויוטואל.
אירידו
היסטוריה
במאה ה-16 לפנה"ס, התעצמה באזור ממלכת מיתני. העיר חלב הפכה להיות עיר וסאלית שלה, וסביר שכך גם אירידו. במאה ה-14 לפנה"ס, נשלטה אירידו על ידי הנסיך החתי פּיַשילי, שהיה בנו האמצעי של שופילוליומש הראשון. הוא כבש אותה במסגרת מסע המלחמה שלו כנגד מיתני, בדרכו לכבוש את וַשוּכָני, עיר הבירה של מממלכת מיתני. לאחר נסיגת החתים מהאזור, הפכה העיר להיות מרכז אזורי של מיתני, עד שנכבשה על ידי מלך אשור אדד-ניררי הראשון במאה ה-13 לפנה"ס.
Familia (אלבום של קמילה קביו)
קביו כתבה את האלבום במהלך מגפת הקורונה בין 2020 ל-2021 ושיתפה פעולה עם המפיקים המוזיקליים טום פייטון, מייק סבאת', ריקי ריד, צ'צ'ה אלארה, אדגר באררה וחוסה קסטילו. האלבום נוצר בהשראת "שמחה כללית וגלויה" שחשה קביו עם משפחתה במהלך המגפה והוא עוסק בחיבור לשורשים הלטינו-אמריקניים של הזמרת.
אירידו
הכיבוש האשורי
מלך מיתני, וסאשאתה, מרד כנגד אשור. הוא שלח שוחד וביקש את עזרת המלך החתי, אבל בקשתו לא נענתה. אדד-ניררי הראשון תקף את מיתני וכבש את רוב עריה. המשפחה המלכותית של מיתני ברחה לאירידו. הצבא האשורי הגיע לעיר, שבה אותם והיגלה אותם לאשור. אירידו והיישובים סביבה הוצתו בשריפה ונהרסו, ובכתובתו של אדד-ניררי הראשון הוא מציין שהוא המליח את אדמתה, אירוע טקסי הנעשה למדינה מורדת.
Familia (אלבום של קמילה קביו)
על מנת לקדם את האלבום, קביו הופיעה במופע וירטואלי בטיקטוק בשם "Familia: Welcome to the Family" ב-7 באפריל 2022.
רקע והכרזה
בדצמבר 2019, הוציאה קביו את אלבום האולפן השני שלה, Romance, אשר נושאו מתמקד בעיקר בהתאהבות. האלבום עצמו הגיע למקום השלישי בבילבורד 200 ולמקום הראשון בקנדה. קביו הוציאה שירים בשיתוף עם אמנים אחרים באותה השנה, כמו "Señorita" עם שון מנדס ו-"My Oh My" בהשתתפות דה-בייבי. ב-14 ביולי 2021, קביו פרסמה לראשונה שתוציא מוזיקה חדשה, כשהיא משתמשת בחשבון האינסטגרם שלה על ידי שיתוף תקריב של פניה יחד עם הכיתוב "ליסטוס?" שמתורגם מספרדית לאנגלית כ"מוכן?". ב-16 ביולי 2021, הודיעה קביו באמצעות חשבונות המדיה החברתית שלה כי הסינגל המוביל "Don't Go Yet" ייצא לאור ב-23 ביולי. לצד ההכרזה נחשפה גם את העטיפה של השיר.
קביו סיפרה ש-Familia, נוצר כאשר היא וסקוט האריס החלו לכתוב "קובץ של שירים" בחדר השינה שלה במיאמי, ועברו ללוס אנג'לס, שם פגשו את מייק סבאת' וריקי ריד, שניהם בסופו של דבר הפיקו את אלבום עם צ'צ'ה אלארה. היא גם חשפה שרצועה, ששמה "Celia", כוללת שירה של בת דודתה, קארו. במהלך ריאיון בלעדי עם אנריקה סנטוס, חשפה רצועה בשם "Lola" בה מתארח הזמר הקובני יוטואל. במהלך ריאיון ביולי 2021 עם Los 40, חשפה קביו שיש שירים באלבום הזה "שמבוצעים רק בספרדית ויש להם צליל שונה" מאלבומיה הקודמים.
ב-21 בפברואר 2022, הכריזה קביו על צאת הסינגל השני שלה, "Bam Bam" בהשתתפות הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, שיצא לאור ב-4 במרץ. ב-3 במרץ היא אישרה שהאלבום Familia ייצא לאור ב-8 באפריל 2022. שבוע לפני יציאת האלבום, ב-31 במרץ, חשפה קביו את רשימת השירים של האלבום ברשתות החברתיות שלה.
תפיסה והשפעות
פירוש המילה Familia הוא "משפחה" בשפה הספרדית. לדברי קביו, האלבום עוסק בחיבור לשורשים שלה. היא הושפעה מ"השמחה הכללית" שחשה במהלך מגפת הקורונה, שנבעה מ"חוויות החיבור הדומות" שיש לה עם משפחתה. במהלך ריאיון ביולי 2021 עם אפל מיוזיק, הזמרת הסבירה שהקונספט של האלבום כולל "נושא דומה של להיות ביחד עם אהובים" וכי היא עלתה על הנושא לאחר שהייתה מבודדת בבית בגלל המגפה ב-2020. לאורך המגפה, קביו "התקרבה לשורשים שלה ונתנה עדיפות למשפחתה". קביו רצתה לבטא את זה להיות "סוג כזה של רומן משפחתי באנוכיות, כי זה ישמח אותי" ו"יעשה את החיים שלי טובים יותר וזה מה שאני רוצה". בנובמבר 2021, הסבירה קביו למגזין בילבורד, שחלק גדול מהאלבום נוצר בהשראת מערכות היחסים שלה: "היחסים שלי למשפחה שלי, היחסים שלי לחברים שלי, היחסים שלי לבן הזוג שלי... זה הכול על קשרים עם אנשים אחרים".
הוצאה וקידום
ב-23 ביולי 2021, הודיעה קביו בכל חשבונות המדיה החברתית שלה שאלבום האולפן השלישי שלה ייקרא Familia ושהוא ייצא לאור במהלך שנת 2021. בזמן שחגגה את יום הולדתה ה-25 ב-3 במרץ 2022, אישרה קביו שהאלבום ייצא לאור ב-8 באפריל, ופרסמה את עטיפתו באותו היום. הזמנות מוקדמות לאלבום החלו כבר באותו היום. ב-11 במרץ, החלה לפרסם קביו הערות ותמונות בכתב יד. האלבום יצא לאור ב-8 באפריל 2022, דרך חנויות קמעונאיות, פלטפורמות מוזיקה דיגיטליות וסטרימינג, כמו גם באתר שלה. ישנן גרסאות ספציפיות שהופצו בחנויות טארגט בלבד. גרסת הכריכה הרכה של עם תמונה חתומה הייתה זמינה בחנות האינטרנט של קביו ברחבי העולם.
רשימות סיכום שנה
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2022.
בוריס שץ
בוריס (שלמה זלמן-דב ברוך) שץ (כ"ו בכסלו תרכ"ז, 4 בדצמבר 1866 – ט"ו באדר ב' תרצ"ב, 23 במרץ 1932) היה צייר ופסל יהודי, מייסד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים, ומקימו של בית הנכות בצלאל, לימים מוזיאון ישראל.
על שמו של בוריס שץ נקרא רחוב שץ במרכז העיר ירושלים. הרחוב מחבר בין עורק התחבורה המרכזי ברחוב המלך ג'ורג' ובין רחוב שמואל הנגיד, בסמוך לבנייני בצלאל המשמשים כיום את המחלקה לאדריכלות של בצלאל ואת בית האמנים בירושלים.
קורות חייו
שלמה זלמן-דב ברוך בוריס שץ נולד בעיירה וָארְנִייַאִי (Varniai) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בסוף שנת 1866, לפי הלוח הרוסי (בתחילת שנת 1867 לפי הלוח הגרגוריאני). אביו, שהיה מלמד בחדר, שלח אותו ללמוד בישיבה בווילנה, אך כעבור זמן קצר פרש שץ מהישיבה וניתק את הקשר עם משפחתו. שץ פנה ללימודי ציור ופיסול בווילנה ובוורשה. בשנת 1889 נישא לאשתו ג'ני, עמה נסע לפריז. בפריז למד פיסול אצל מרק אנטוקולסקי, ציור אצל פרנן קרומו וכן באקדמיה לאמנות בפריז. בפריז התפרנס שץ מעבודות זמניות, בין היתר אף התאגרף לפרנסתו. ב-1895, בעקבות פסל של מתתיהו החשמונאי שיצר ושהוצג בתערוכה עולמית בפריז, הוזמן שץ לבולגריה על ידי פרדיננד הראשון, נסיך בולגריה לשמש כפסל החצר ולייסד את אקדמיה לאמנות. שץ קיבל את ההצעה, היגר לבולגריה, עסק באמנות וסייע בהקמת האקדמיה המלכותית לאמנות שבראשה עמד בשנים 1895–1906. בשנת 1900 קיבל מדליית זהב עבור פסלו "ראש זקנה".
בעקבות רומן שניהלה אשתו של שץ עם אחד מתלמידיו, נפרד שץ מאשתו. בתם המשותפת אנג'ליקה המשיכה להתגורר עם אמה, ולימים הפכה אף היא לציירת ופסלת.
בשנת 1903 נפגש שץ עם הרצל והפך לציוני נלהב. אחד הנושאים שהעסיקו אותו היה מציאת מקורות פרנסה למהגרים היהודים בארץ ישראל. הוא הגה רעיון להכשיר עולים לייצר כלים אומנותיים אותם ייצאו לאירופה. מתוך רעיון זה, שלא התממש, העלה שץ בקונגרס הציוני של שנת 1905 רעיון להקמת בית ספר לאמנות עברית ולמלאכת מחשבת. ב-1906 הקים בירושלים מרכז לאמנות, שבהמשך נקרא בצלאל, על שם בצלאל בן אורי, המתכנן והמעצב של המשכן וכליו. ביתו הפרטי נבנה בסמוך. שץ ארגן תערוכות לתלמידיו באירופה ובארצות הברית, ואלה היו התערוכות הראשונות בחוץ לארץ של אמנים ארצישראלים. כמו כן ארגן את תא מפלגת פועלי ציון בירושלים, ובמסגרתו איגודי עובדים של סתתים ופועלי דפוס (יחד עם רחל ינאית בן-צבי וזאב אשור), הטיף לאחדות מעמדית וגאווה מקצועית של פועלים-אומנים וקיבץ סביבו אמנים, אומנים, פועלים ואנשי רוח לקומונת "ירושלים החדשה" (בהם בני הזוג יצחק ורחל ינאית בן-צבי, והציירת אירה יאן).
בשנת 1911 נישא בשנית לד"ר אולגה פבזנר, מבקרת אמנות מקומית. מנישואיהם נולדו שני ילדים, בצלאל וזהרה (לימים, כלת פרס ישראל).
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוגלה שץ על ידי העות'מאנים מירושלים לדמשק, שממנה שב לטבריה ואז לצפת. בימי גלותו חיבר רומן ציוני-סוציאליסטי אוטופי בשם "ירושלים הבנויה", העוסק בארץ ישראל בשנת 2018. הספר הודפס במהדורה אחת בלבד ובימינו נותרו ממנו עותקים בודדים. בתקופת גלותו של שץ החליף אותו אהרון שור בניהול בית הספר. בתום המלחמה חזר שץ לירושלים ולמשרת הניהול.
בשנת 1929 נסגר בית הספר כתוצאה מקשיי מימון ופוליטיקה פנימית. שץ החל לגייס כספים ברחבי העולם. ב-22 במרץ 1932 (פורים ה'תרצ"ב), בזמן מסע לגיוס כספים למען בצלאל בדנוור בקולורדו שבארצות הברית, נפטר שץ. בצוואתו ביקש מפורשות שלא להעלות את עצמותיו לארץ, באומרו כי את הכספים הנדרשים לכך עדיף להפנות לפתיחתו מחדש של בית הספר. למרות זאת, הועלתה גופתו ארצה ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים ב-23 באוקטובר 1932.
קוברה טבעתית
קוברה טבעתית (שם מדעי: Hemachatus haemachatus) היא מין של נחש יורק גדולה ממשפחת הפתניים, החיה בדרומה של אפריקה. אף על פי ששמה הוא קוברה, היא שייכת לסוג יחידאי נפרד.
מאפיינים
זהו נחש גדול המגיע לאורך 110-90 ס"מ וצבעו שחור כהה בדרך כלל עם בטן אפורה ועל הצוואר שתיים שלוש רצועות פסים לבנות שנתנו לקוברה את שמה. הקשקשים פחות נוקשים ובולטים משאר סוגי הקוברה.
הקוברה היא מין מדברי החי באזור הכף של דרום אפריקה ובלסוטו, בטרנסקאי, בקוואזולו-נטאל, בחאוטנג, במערב סווזילנד ובמערב מוזמביק וזימבבואה.
הקוברה היא אוכלת בשר והיא ניזונה בעיקר מקרפדות שונות. היא תאכל גם יונקים קטנים, דו-חיים נוספים וזוחלים אחרים כולל נחשים ואף קוברות אחרות.
לקוברה הבוגרת מעט מאוד אויבים בטבע, ביניהם ישנם עופות דורסים, נמיות, לטאות כוח ונחשים גדולים יותר. הקוברה מקשיחה את צווארה כלפי מעלה ופורשת את רצועות העור ופולטת יריקה מבהילה כדי להבריח את התוקף שעלולה לגרום לעיוורון אם היא פוגעת. אם זה לא עובד היא נמלטת אל בין הסלעים.
לקוברה הטבעתית יש יכולת להעמיד פני מת, ואז לתקוף אם הוא מופרע, תכונה ההופכת אותו לנחש מתעתע ומסוכן ביותר. הנחש נחשב למאוד ארסי והוא יכול לירוק את הארס למרחק של 3 מ' עד לעיני התוקף ולגרום לעיוורון זמני וכאבים עזים. לעור היריקה לא עושה הרבה נזק. עם זאת אם הקוברה נושכת הנשיכה ארסית ויכולה להרוג במהירות אנשים שהבהילו אותה.
Suspended Animation
Suspended Animation הוא אלבום הבכורה של הגיטריסט האמריקאי וחבר להקת דרים ת'יאטר, ג'ון פטרוצ'י. האלבום יצא ב-1 במרץ 2005, והוא אינסטרומנטלי במלואו. ברוב מהדורות ה-CD שיצאו, השיר Curve באלבום מחולק לשני חלקים, סיבת החלוקה אינה ידועה, אך החלק השני מיוחד בדיסק כ- Interlude, מה שהופך את השירים Lost Without You ו Animate-Inanimate לשמיני והתשיעי בסדר כרונולוגי. ג'ון פטרוצי העיד שהרעיון ליצור אלבום סולו נבע מההשפעה של מג'ו סטריאני וסטיב ואי בזמן שניגן איתם במסע ההופעות של G3.
לאחר יציאת האלבום המשיך לנגן פטרוצ'י יחד עם ואי וסטריאני בהופעה החיה G3: Live in Tokyo.
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי של ג'ון פטרוצי
קומוץ'
קומוץ' (ברוסית: Комуч,Комитет членов Всероссийского Учредительного собрания) - ממשלה שהוקמה בסמרה ב-8 ביוני 1918 על ידי חברי האספה המכוננת הרוסית ולא הכירה בפיזור האספה שבוצע ב-6 בינואר 1918 על ידי השלטון הסובייטי. הקמת הממשלה בסמרה התאפשרה בעקבות מרד הלגיון הצ'כי והפסקת השלטון הסובייטי באזור. הממשל פוזר בסוף 1918 בעקבות הפיכה שלטונית שבוצע על ידי אלכסנדר קולצ'ק.
הקמה והרחבת השלטון
הוועדה תחילה כללה רק 5 חברי האספה המכוננת מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית בראשות ולדימיר וולסקי. הם הכריזו על היותם השלטון העליון ברוסיה עד לכינון האספה מחדש. לקראת ספטמבר 1918 בסמרה התווספו כבר 97 חברים של האספה המכוננת.
כבר ביום הקמתה, קומוץ' החל בהקמת צבא העם. בראש הצבא הועמד תת-קולונל ולדימיר קאפל. במהלך קיץ 1918 למרות נחיתות מספרית הוא הצליח להביס כוחות הצבא האדום באזור. הצבא בפיקוד קאפל כבש מספר ערים לאורך נהר הוולגה. ב-21 ביולי הוא הגיע עד לאוליאנובסק וכבש אותה. ב-7 באוגוסט, למרות התנגדות חזקה של הצבא האדום קאפל הצליח לכבוש את העיר קאזאן תוך לקיחת מחסני נשק, תחמושת וזהב ממשלתי שאוחסן בעיר עוד בתקופת האימפריה הרוסית. בעקבות הצלחות בשדה הקרב, שלטון קומוץ' התרחב לשטחי מחוז סמרה, בשקיריה, טטרסטן, מחוז אוליאנובסק ומחוז סרטוב. אזורים שהיו מאוכלסים על ידי הקוזאקים באזור אורנבורג והרי אורל הכירו בשלטון קומוץ'.
על שטח שבשליטתו, קומוץ' ביטל כל ההנחיות של הסובייטי, החזיר שליטה על מפעלים ובנקים לבעלים הקודמים, והחזיר את האדמות לבעלים הקודמים.
את ההצלחות בשדה הקרב, קומוץ' לא הצליח לתרגם לבסיס שלטוני לאורך זמן. ניסיונות לגיוס חובה לא הצליחו. הפועלים והאיכרים שגויסו ערקו משורות הצבא. יחידות שלמות סירבו לצאת לחזית. לעומת זאת, הממשל הסובייטי שלח לאזור תגבורות והצבא האדום החל מתקפת נגד. במהלך ספטמבר 1918 החלה נסיגה כללית של צבא העם של קומוץ'.
ב-23 בספטמבר 1918 באופה הוקמה ממשלה זמנית חדשה שאיחדה את קומוץ' וממשלה הזמנית הסיבירית. בעקבות כך, ב-23 בספטמבר 1918 יחידות צבא העם של קומוץ' הפכו לחלק של צבא הממשלה הזמנית החדשה.
לאחר שב-18 בנובמבר 1918 אדמירל אלכסנדר קולצ'ק ביצע הפיכה שלטונית, גם הממשלה הזמנית שהוקמה הפסיקה לתפקד.
גורל חברי קומוץ'
חלק מחברי קומוץ' שהחלו בתעמולה נגד השלטון החדש של קולצ'ק הוצאו להורג. רוב חברי הארגון שנשרו בתחומי ברית המועצות נהרגו במהלך הטיהורים הגדולים.
להלן גורל 5 חברי של קומוץ' שהקימו אותה:
צופית כתומת-חזה
צופית כתומת-חזה (שם מדעי: Anthobaphes violacea) היא ציפור שיר ממשפחת הצופיתיים והיא הציפור יחידה בסוגה. הצופית אנדמית לשיחיות הכף של דרום-מערבה של דרום אפריקה.
אורך הצופית 14.5-16.5 ס"מ בזכרים ו-12.5-13.5 ס"מ בנקבות. משקלה 8.6-11.5 גרם. הצופית בעלת מקור שחור מכופף וארוך עם ראש ירוק-זית וחזה ירוק נוצץ, בטן כתומה, כנפיים חומות, אחורי גוף צהובים וזנב ארוך כהה ובעל נוצות מרכזיות ארוכות וגם הרגליים שחורות. הנקבות בהירות יותר מהזכרים והצעירים דומים להן. הצופיות משמיעות צפצופים חלשים החוזרים על עצמם.
הצופית אנדמית לדרום אפריקה וחיה באזורי שיחייה של אברשים, שם גדלים מיני פרחים רבים מהם יונקת הצופית צוף במקורה, ובנוסף היא ניזונה מחרקים מעופפים ועכבישים, אותם היא חוטפת מהאוויר. הצופיות תרות בלהקות של עד 100 פרטים אחר הפרחים בעונת הקיץ, ואחר הן נודדות למרומי ההרים בחיפוש אחר צוף פרחים. בעונת הרבייה הן הופכות לטריטוריאליות ואגרסיביות ותתקופנה כל צופית לא קרואה.
הצופיות מקננות מפברואר עד נובמבר (בעיקר ממאי-אוגוסט). הקנים מצויים בתוך השיחים ועשויים מעלים, שורשים, זרדים וקורי עכביש. יש להם מעין תקרה וחור הכניסה נמצא מתחתיה.
בריאן ג'ונס
לואיס בריאן הופקין ג'ונס (באנגלית: Lewis Brian Hopkin Jones; 28 בפברואר 1942 - 3 ביולי 1969) היה החבר המייסד, גיטריסט וזמר ליווי בלהקת הרוק האנגלית "הרולינג סטונז" (The Rollin' Stones). הוא היה ידוע גם ביכולתו לנגן על כלי נגינה רבים, תדמית המוד שלו, הילולות הסמים והמין ומותו המוקדם בגיל 27.
שנותיו הראשונות
ג'ונס נולד באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, וסבל מאסתמה במשך כל חייו. הוריו, לואיס בלאנט ולואיזה בטריס ג'ונס, היו ממוצא וולשי ובני מעמד הביניים. לבריאן היו שתי אחיות: פמלה, שנולדה ב-3 באוקטובר 1943 ומתה ב-14 באוקטובר 1945 כתוצאה מלוקמיה; וברברה, שנולדה בשנת 1946.
שני הוריו של ג'ונס התעניינו מאוד במוזיקה, ונראה כי לתחביב זה הייתה השפעה נחרצת על בנם. בנוסף לעבודתו כמהנדס אווירונאוטיקה, אביו של בריאן ניגן בפסנתר ובעוגב וניצח על המקהלה בכנסייה המקומית. אימו של ג'ונס לואיזה הייתה מורה לפסנתר, והתחילה ללמד את בנה לנגן על הכלי בגיל צעיר מאוד. כעבור זמן מסוים בריאן דרש שיעורים מסודרים, מכיוון שהוא התקדם מהר מדי מכדי שאימו תוכל להמשיך ללמד אותו. במהרה הוא למד לקרוא מוזיקה, ועבר ללמוד על קלרינט, כאשר הוא נעשה הקלרינט הראשון בתזמורת בית-הספר שלו.
בשנת 1957 ג'ונס נחשף לראשונה למוזיקאי הג'אז צ'ארלי פארקר. הוא שכנע את הוריו לקנות לו סקסופון. וכלי נגינה נוספים רבים אותם למד, ג'ונס ניגן בסקסופון עד שהתמקצע בנגיעה, וחיפש כלי נוסף לנגן בו. שנתיים מאוחר יותר הוריו העניקו לו את הגיטרה האקוסטית הראשונה שלו ליום הולדתו ה-17.
הוא למד במספר בתי ספר פרטיים בילדותו, ביניהם: "דין קלוז סקול" בין השנים 1949 ל-1953, וב"צ'לטנהם גראמר סקול פור בויז" החל מספטמבר 1953, כאשר הוא עובר את מבחני הכניסה בהצלחה יתרה וללא טרחה גדולה. הוא נהנה מכדור נוצה וקפיצה למים, אך לא הרבה לעסוק בענפים אחרים בספורט. הוא מצא את המערכת קשוחה ורשמית מדי, וסירב להמשיך ללמוד כאשר הגיע לגיל ההתבגרות. הוא נמנע מלבישת תלבושת בית-ספר, והכעיס את המורים בשל התנהגותו. כתוצאה מכך, הוא נשאר מקובל ואהוב בקרב התלמידים, בזמן שמוריו הלקו אותו לעיתים קרובות. יריבות תכופה זו כלפי דמויות סמכותיות גרמו להשעייתו מבית-הספר במשך שתי תקופות שונות.
בגיל 17, חברתו של ג'ונס, נערה בת 14 בשם וולרי, נכנסה להריון ממנו. ג'ונס עודד אותה להפיל, אך היא לא רצתה להמשיך את הקשר עם ג'ונס בשום דרך; היא בחרה להמשיך את ההריון עד סופו ואז מסרה את התינוק לאימוץ. בריאן פרש מבית-הספר ועזב את הבית. הוא טייל בצפון אירופה, כולל סקנדינביה בקיץ. ג'ונס טען מאוחר יותר שבמשך זמן זה הוא חי בסגנון בוהמי משהו, כאשר הוא מנגן ברחובות בגיטרה בתקווה לקבל כסף מהעוברים ושבים.
התעניינותו של ג'ונס בסוגים שונים של מוזיקה צברה תאוצה - והוא למד מוזיקה קלאסית, בהעדפת תחום - בלוז (במיוחד את מאדי ווטרס ורוברט ג'ונסון) - ואילו אחרי הטיול הוא הביע עניין בקאנטרי, בג'אז וברוקנרול. הוא החל לעבוד במועדון בלוז וג'אז מקומי, במקביל לנגינה ברחוב ועבודות מזדמנות נוספות, ובכסף שהרוויח הוא קנה כלי-נגינה נוספים. הוא גנב לעיתים כמויות קטנות של כסף, מה שהביא לפיטורו במספר הזדמנויות.
למרות תשומת הלב הלא רצויה לה זכה כשעיבר את חברתו בגיל צעיר, ג'ונס לא חשב לשנות את סגנון חייו. ילדו השני, שנקרא ג'וליאן מארק אנדרוס (אמו, שהייתה אז חברה של ג'ונס, נקראה פאט אנדרוס) נולד בשנת 1961. ג'ונס חי עם פאט וג'וליאן זמן מה.עם זאת ב-23 ביולי 1964 אישה אחרת בשם לינדה לורנס, ילדה את בנו השלישי ג'וליאן בריאן לורנס.
ייסוד הרולינג סטונז
ג'ונס היגר ללונדון (יש שאומרים שהוא עשה זאת בטרמפים), שם הוא פגש והתיידד עם מוזיקאים כמו החבר לעתיד של קצפת ג'ק ברוס, שהרכיבו ביחד את סצנת הרית'ם אנד בלוז המחתרתית בלונדון, שהרולינג סטונז היו חוד החנית שלה. ג'ונס נעשה מוזיקאי בלוז מקצועי, כאשר הוא קורא לעצמו במשך זמן קצר בשם הנוצרי אלמו לואיס. ביל ווימן טען שהוא היה אחד הראשונים לנגן גיטרת סלייד.
האבנים קיימו את הקונצרט הראשון שלהם ב 12 ביולי 1962 ב "מועדון המרקווי". חברי ההרכב באותו זמן היו ג'אגר, ריצ'רדס, ג'ונס, סטיוארט, דיק טיילור על הבס וטוני צ'פמן על התופים (על אף שיש כאלו שאומרים שהיה זה מיק אייבורי).
במשך רוב 1962 ו-1963, ג'אגר וריצ'רדס חלקו דירה בלונדון (אותה ריצ'רדס כינה: "חורבה יפהפייה") ביחד עם ג'יימס פלג', צלם לעתיד. בזמן שחיו שם, ג'ונס וריצ'רדס היו מאזינים לתקליטי בלוז ומנגנים בגיטרה, יום אחרי יום, וג'ונס לימד את ג'אגר איך לנגן במפוחית כראוי.
האבנים ניגנו במועדוני בלוז וג'אז בסביבות לונדון, כאשר הם מבססים להם מערך מעריצים מוצק, למרות התנגדות עזה ממוזיקאי ג'אז מסורתיים שחשו מאוימים מהפופולריות שלהם. בזמן שג'אגר היה הזמר הראשי בתקופה בראשונה של הלהקה, ג'ונס היה המנהיג, כאשר הוא מקדם את הלהקה, משיג לה הופעות בסביבות לונדון ומנהל משא-ומתן עם בעלי מועדונים. ג'ונס לקח על עצמו באותם ימים תפקידים רבים, ביניהם: שירה, גיטרת ליווי, גיטרת סלייד ומפוחית.
מכיוון שג'ונס ניהל את עסקיהם של האבנים, הוא סידר את חלוקת הכסף כך שהוא קיבל חמש לירות שטרלינג יותר מכולם, מנהג שלא מצא חן בעיניהם כלל.
עושר ותהילה
כאשר הפופולריות של האבנים גדלה, הם הסבו את תשומת לבו של אנדרו לוג אולדהם, שפגש את הלהקה בשל המלצתו של פיטר ג'ונס (אין קרבה), ושביחד עם אריק איסטמן נעשה המנהל שלהם. אולדהם, שעבד במשך זמן קצר עם הביטלס כיחצ"ן שלהם, היה מעריץ של הנובלה "תפוז מכני" מאת אנתוני ברג'ס. הוא טיפח לחברי הלהקה תדמית של הוללים חסרי רסן, כתגובה לחברי הביטלס החביבים יותר, כאשר הוא משתמש בגיבור של הנובלה ובחבר בריוניו כהשראה. היה זה הוא שהטביע את המשפט: "האם תתן לבתך להתחתן עם אבן מתגלגלת?". נגן הפסנתר איאן סטיוארט נדחק אל מאחורי הקלעים בידי אולדהם משתי סיבות: ראשית, אולדהם חש שסטיוארט, לו היה מבנה גוף גדול, לא התאים לתדמית אותה רצה ליצור. שנית, אולדהם סבר ששישה חברים בלהקה הם יותר שמות משהקהל יוכל לזכור בבירור. סטיוארט נשאר מנהל הדרכים של האבנים והקלידן הראשי שלהם עד מותו בשנת 1985.
הגעתו של אולדהם גם סימנה את תחילתו של הניכור בין ג'ונס לשאר הלהקה, כאשר ג'ונס צופה באולדהם גוזל ממנו את תפקידו העיקרי - מנהיג הלהקה - ומעביר אותו אל ג'אגר וריצ'רדס.
עד אותו הזמן גל שיריהם של האבנים היו גרסאות כיסוי לשירי בלוז או קטעים אינסטרומנטליים שנזקפו לזכות "ננקר פלג'" - קרדיט שהוענק לכל חברי הלהקה מלבד סטיוארט. אולדהם, כמו כל שאר חברי הקבוצה, זיהו את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכתיבת שירים לעצמם, כמו בצמד לנון/מקרטני, כמו גם את העובדה הפשוטה שלהמשיך לנגן גרסאות כיסוי לא ימשוך אליהם את אורות הבמה לעוד זמן רב. בנוסף על כך, אולדהם רצה להפוך את הכריזמה והראוותנות של ג'אגר למרכז תשומת הלב בהופעות. ג'ונס צפה בהשפעתו על האבנים הולכת ונשמטת ככל שהם ניגנו יותר שירים מקוריים פרי עטם של ג'אגר וריצ'רדס, ופחות גרסאות כיסוי לשירי בלוז שהוא אהב.
בשנת 1964 ג'ונס חברתו לינדה לורנס הרתה לו ילד מחוץ לנישואים. הוא קרא לילד ג'וליאן בריאן לורנס, וג'וליאן אימץ מאוחר יותר את שם המשפחה ליץ' אחרי שאמו נישאה לזמר הפולק דונובן ליץ'. נאמר שג'ונס קרא לשני בניו ג'וליאן כמחווה לסקסופוניסט הג'אז קנונבול אדרלי.
במשך הקריירה שלו גונס הציג כישרון מוזיקלי עצום, כאשר הוא מנגן במספר עצום של כלי-נגינה, בשל אימוניו על הפסנתר והקלרינט בגיל צעיר. מהזמן בו האבנים הרוויחו מספיק כסף כדי להקליט באולפנים מקצועיים ומאובזרים כמו אולימפיק סטודיו, ג'ונס החל להתנסות בכלי מיתר שונים בקצב מהיר. במהלך שנותיו עם הלהקה הוא ניגן בגיטרה, גיטרת סלייד, פסנתר, סיטאר, טמבורה, אורגן, דולצימר, מלוטרון, קסילופון, מרימבה, חלילית, קלרינט, סקסופון, נבל אוטומטי ומספר כלים נוספים. בין השנים 1962–1964 הוא גם סיפק קולות ליווי.
ג'ונס וקית' ריצ'רדס הצטיינו במה שידוע כ - "טווית גיטרה", שכונתה מאוחר יותר "הדרך העתיקה של הטוויה", שהפכה לצליל המזהה של האבנים במשך הקריירה של ג'ונס. בסגנון זה, ג'ונס וריצ'רדס החליפו ביניהם ללא הרף את תפקידי הליווי וההובלה, כך שהקהל לא יוכל מי מנגן מה, עד לנקודה בה הם בעצמם התבלבלו. סגנון זה נקרא גם סגנון "הבלוז של שיקגו", וניתן לשמוע אותו באלבומים של ג'ימי ריד, מאדי ווטרס, והאולין וולף.
קית' ריצ'רדס טוען שטווית הגיטרה צמחה מהתקופה בה חלקו חדר הוא, ג'ונס וג'אגר, מהאזנה לאלבומים של ג'ימי ריד.
ריצ'רדס וג'ונס שיכללו את מה שהם שמעו באלבומי השיקגו בלוז של שנות החמישים. הדוגמאות הטובות ביותר יכולות להישמע באלבומם הראשון של האבנים The Rolling Stones ובאלבומם Out of Our Heads. החל מאלבומם משנת 1966 Aftermath, ואלבומי שנת 1967 - Between the Buttons ו Their Satanic Majesties Request, מוצגת לראווה יכולתו יוצאת הדופן של ג'ונס לנגן בכלים רבים. באלבומם משנת 1968 Beggars Banquet ובאלבומם משנת 1969 Let It Bleed ג'ונס היה חסר על פי רוב, וטווית הגיטרה שם מבוצעת בדרך-כלל על ידי ריצ'רדס לבדו או בעזרת נגני אולפן כמו ריי קודר או דייב מייסון.
בערך בשנת 1968 רכש ג'ונס את חוות קוצ'פורד במזרח ססקס, ביתו הקודם של אלן אלכסנדר מילן, מחברו של פו הדב.
התרחקות מחברי הלהקה
הימים הקשים בדרכים, העושר והתהילה, והתחושה של ג'ונס שחברי הלהקה מתנכרים אליו, באו כולם לידי ביטוי בשקיעה ההולכת וגדלה שלו בסמים ואלכוהול. הוא השתמש תכופות ב-LSD, מריחואנה, חשיש וקוקאין, והרבה לשתות אלכוהול, חרף הימנעותו מהרואין.
התמכרויות אלו לא היטיבו עם מצבו הגופני של ג'ונס (הוא סבל מאסתמה, ובכלל - הוא לא דאג מעולם לשמור על בריאותו). במספר מקרים הוא אושפז בבית-חולים בזמן שחברי הלהקה היו במקום אחר, מה שתרם ככל הנראה להעמקת הפרנויה אצלו, ולהפרדתו הפיזית מחברי הלהקה.
ג'ונס נעצר לראשונה בשל שימוש בסמים במאי 1967, מעט אחרי שחבריו נעצרו גם הם בשל האשמה דומה בביתו של ריצ'רדס. רשויות החוק מצאו קוקאין, מריחואנה ומתאמפטמין ברשותו. ג'ונס הודה שהשתמש במריחואנה, אך טען שלא השתמש בשני הסמים האחרים, הקשים יותר. כמו כן, גם במשפטו כמו במשפטם של חבריו, נאספו מפגינים מחוץ לבית המשפט בדרישה שהוא ישוחרר, ואכן הוא שוחרר כעבור כמה ימים. הוא נקנס, הושם בתקופת מבחן, ונאמר לו לחפש עזרה מקצועית.
ביוני 1967, ג'ונס נסע אל פסטיבל הפופ במונטריי ביחד עם ניקו, שהייתה זוגתו באותו זמן. הוא פגש שם את פרנק זאפה, ועלה לבמה כדי להציג את החוויה של ג'ימי הנדריקס. נאמר שג'ונס כונה שם "המלך הבלתי רשמי של הפסטיבל."
ג'אגר וריצ'רדס נעשו עוינים יותר ויותר כלפיו, וג'ונס הורחק מיתר חברי הלהקה. על-פי דיווחים רבים, ג'ונס היה בדרך כלל אישיות חמה, חברותית ונעימה, אם כי חלק מחברי הלהקה - כולל ביל ווימן - העירו שג'ונס היה יכול להיות לפעמים מרושע וקשה במיוחד. לפי רוב הדיווחים, גישתו של ג'ונס השתנתה תכופות, כאשר במשך דקה אחת הוא היה מסוגל להיות דואג ונדיב, ובדקה השנייה לעשות מאמץ מכוון להכעיס את כולם.
המתח בין ג'אגר, ריצ'רדס וג'ונס גבר, ושתיית האלכוהול והשימוש הרב של ג'ונס בסמים לא עזרו לפתור זאת. תרומותיו לאבנים נעשו דלילות יותר, במיוחד לאור זה שהוא החל בכמה פרויקטים צדדיים. ריצ'רדס החל לקחת על עצמו יותר תפקידי הובלה בגיטרה, בזמן שג'ונס, שהשתעמם מהכלי, מצא משהו אקזוטי יותר לנגן עליו, חרף שהוא נעדר תכופות מההקלטות. התדרדרותו האיטית של ג'ונס בתרומות ללהקה החלה בסביבות 1967, והמשיכה עד מאי 1968, כאשר הוא הקליט את ההקלטה האחרונה הרצינית שלו עם האבנים. קליפים של ג'ונס משנת 1967 מציגים אותו ממוטט ובקושי מסוגל לשמור את עיניו פקוחות, ככל הנראה בשל מנדרקס, סם פופולרי באותו הזמן. למרות כל זאת, ג'ונס שמר על קשר עם חברים רבים מחוץ לאבנים, ביניהם: בוב דילן, ג'ון לנון, ג'ימי הנדריקס, ג'ורג' האריסון וסטיב מריוט.
החיים המשיכו להיות קשים יותר ויותר עבור ג'ונס. בקיץ של 1967, חברתו של ג'ונס אניטה פלנברג ברחה אל ריצ'רדס בזמן שג'ונס היה בבית חולים, ובכך פגעה קשות בידידותם של ג'ונס וריצ'רדס. פלנברג טענה מאוחר שג'ונס אושפז בשל ריב בין השניים, שהסתיים בכך שג'ונס הכה את פלנברג ושבר את פרק כף היד, אף על פי שכמו שריצ'רדס זוכר את זה, ג'ונס פשוט "נפל למשכב."
ההקלטות המשמעותיות האחרונות של ג'ונס עם האבנים נעשו בקיץ ובאביב של 1968, כאשר האבנים הפיקו את הסינגל Jumpin' Jack Flash ואת האלבום Beggars Banquet. ניתן לראות את ג'ונס רגוע ושליו בסרטו של ז'אן-לוק גודאר סימפתיה לשטן. על אף שניגן בגיטרה אקוסטית בשיר הרקע, נגינתו לא נכללה בגרסה הסופית של השיר, אם כי בסרט עצמו ניתן לשמוע את נגינתו לעיתים.
באותו הזמן, זה נהיה ברור שג'ונס לא יישאר זמן רב עם האבנים. אם בעבר הוא ניגן בכל שיר על מספר רב של כלי נגינה, נוכחותו לא הייתה בולטת באלבום, והוא ניגן רק בחצי מהשירים.
הופעתו הרשמית האחרונה של ג'ונס עם האבנים הייתה בקרקס הרוקנרול של הרולינג סטונז, סרט שאורגן על ידי הלהקה והיה חצי קונצרט וחצי קרקס. הוא לא יצא לאור במשך 25 שנים בשל חוסר שביעות הרצון של מיק ג'אגר מהופעתם של האבנים בהשוואה ללהקות ואמנים אחרים, כמו ג'ת'רו טאל, המי ואריק קלפטון. בסרט, ג'ונס נראה תחת השפעת סמים ובמצב כמעט קטטוני. במשך הצילומים, הוא נראה אבוד ומבולבל, ומפגין עניין רק במשך No Expectations, שם ניתן לשמוע את עבודת הסלייד שלו, ובסוף השיר Sympathy for the Devil. תוספות ב-DVD של ההופעה מלמדות שכמעט כל הנוכחים ידעו שזו תהיה ההופעה האחרונה של ג'ונס עם האבנים.
תרומות נוספות
בשנת 1968 ג'ונס הפיק, הלחין וניגן את הפסקול עבור הסרט "Mord und Totschlag" ("רצח ממעלה ראשונה" בגרמנית), סרט אוונגרדי גרמני עם חברתו דאז אניטה פלנברג. הוא שכר מספר נגנים שינגנו בפסקול, ביניהם ג'ימי פייג', מי שיהפוך לגיטריסט לד זפלין בעתיד. במשך הצילומים, ג'ונס ופלנברג עוררו מחלוקת כאשר ג'ונס עמד במדי נאצי מעל בובה ערומה, ביחד עם פלנברג. ג'ונס לא היה נאצי בשום פנים ואופן, אך רבים נפגעו מהתמונה.
בתחילת 1968, ג'ונס ניגן בכלי הקשה בגרסת כיסוי שלא שוחררה של ג'ימי הנדריקס לשירו של בוב דילן All Along the Watchtower, בנוסף לנגינה על סקסופון אלט בשירם של הביטלס You Know My Name (Look Up The Number).
מוות
בשנת 1969, מת בריאן ג'ונס מכך שהיה שיכור, וטבע בבריכה בביתו.
עיסא אל-עידוני
עיסא בילאל אל-עידוני (בערבית: عيسى بلال العيدوني, בתעתיק מדויק: עיסא בלאל אלעידוני; נולד ב-13 בדצמבר 1996 במונפרמיי שבצרפת) הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פרנצווארוש מליגת העל ההונגרית ובנבחרת תוניסיה.
קריירת מועדונים
אל-עידוני שיחק בקבוצות אנז'ה מליגת העל הצרפתית, לה הרבייה ושמבלי מהליגה הצרפתית השלישית, ווולונטר מליגת העל הרומנית.
ב-5 באוגוסט 2020 חתם אל-עידוני בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.
קריירה בינלאומית
ב-25 במרץ 2021 ערך אל-עידוני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה, בניצחון 5-2 על נבחרת לוב במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. ב-16 בנובמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת זמביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך חמש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת תוניסיה לטורניר מונדיאל 2022.
שמעון בן נר
שמעון בן נר (נולד בשנת 1954) הוא טפסר בכיר ברשות הארצית לכבאות והצלה, כיהן כממלא מקום נציב כבאות והצלה. שירת בצה"ל כטייס תובלה, כמפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) וכמפקד בית הספר הארצי לחילוץ והצלה.
ביוגרפיה
בן נר למד בבית הספר להכשרת טכנאים בתל אביב-יפו. במאי 1972 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת אגוז. במהלך שירותו כצוער בקורס קציני חי"ר פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא נלחם יחד עם עמיתיו לקורס בחזית המצרית. לאחר הפסקת האש עם מצרים, שירת כקצין בסיירת אגוז ונלחם במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית. בעקבות פירוק הסיירת ב-1974 עבר לשרת כקצין בפלס"ר 244 (יחידת הסיור הדרוזית), שירת בפלוגת החוף באזור ראש הנקרה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה ביחידת גששים בדרום ישראל. בשנת 1976 התנדב לקורס טיס, סיים אותו בהצלחה ושירת כטייס תובלה בחיל האוויר. לאחר שנתיים עבר להיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) וב-1989 מונה למפקדה.
בשנת 1991 מונה למפקד בית הספר ארצי לחילוץ והצלה ושירת בתפקיד עד 1993. ב-1992 עמד בראש ועדת חקירה של חיל האוויר לבדיקת אסון הכבל. לאחר שחרורו מצה"ל שימש במשך כשנתיים כסגן נציב כבאות והצלה. לאחר מכן ניהל חברה בתחום בטיחות, חילוץ והצלה וכיהן כמנכ"ל מועצת גני תקווה. ב-2008 מונה לראש איגוד שרותי כיבוי אש של בני ברק, קריית אונו, אור יהודה וגבעת שמואל. בשנת 2011 מונה לסגן נציב כבאות והצלה בדרגת טפסר בכיר. במאי 2016 מונה לממלא מקום נציב כבאות והצלה לאחר פרישתו של שחר איילון וכיהן בתפקיד זה עד מרץ 2017.
אנטוניה אלבי
אנטוניה אלבי (בצרפתית: Antonia Alby; 1897 – 28 ביולי 1958) הייתה נזירה קתולית, מנהלת בית ספר, חסידת אומות העולם שהצילה יהודים בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-2 בספטמבר 1939, משפחת גרומבך, ז'ול ולואיז וילדיהם, ז'קלין ופייר, היו בחופשה בנורמנדי. כאשר התפרסמה הידיעה על הפלישה הגרמנית לפולין ההורים החליטו לא לחזור לביתם בפריז, אלא לברוח דרומה לגראולה במחוז טארן, שם היה לג'ול סניף של חנות העורות שבבעלותו. הם שכרו דירה באזור ורשמו את ילדיהם לבית ספר. במהלך תקופה זו הם התיידדו עם משפחת שונדר, שהתגוררה בכפר סן-הילייר. אדואר וז'אן שוונדר היו הבעלים של מפעל באזור, והיו להם חמישה ילדים. כשהגרמנים כבשו את האזור, עברה משפחת גרומבך להתגורר אצל משפחת שוונדר. ג'קלין גרומבך נשלחה ללמוד בבית ספר של הנזירות, בניהולה של אנטוניה אלבי. אנטוניה עודדה את משפחת גרומבך לאפשר לג'קלין להתגורר בפנימיית בית הספר, כדי שתוכל להמשיך בלימודיה. היא הבטיחה שלעולם לא תאפשר לאיש לקחת את ג'קלין, אלא אם יוצג כרטיס הביקור של ג'ול. בנוסף לג'קלין החביאה אנטוניה כמה בנות יהודיות נוספות בפנימיית בית הספר.
לאחר המלחמה
אנטוניה נפטרה ב-28 ביולי 1958.
רון ווד
רונלד דייוויד ווד (באנגלית: Ronald David Wood; נולד ב-1 ביוני 1947) הוא גיטריסט ובסיסט רוק אנגלי. ווד הוא חבר בלהקת הרולינג סטונז משנת 1975, ועל כך עיקר פרסומו. נוסף על כך, השתתף בלהקת הפנים ולהקתו של ג'ף בק.
ביוגרפיה
ווד נולד בהילינגדון, לונדון בממלכה המאוחדת. גדל בכפר הפרברי יוסלי בהילינגדון. לדבריו, דורו היה הראשון במשפחה שנולד על אדמה יבשה. שני אחיו הגדולים, ארט וטד, היו גרפיקאים וגם מוזיקאים. טד ווד נפטר בשנת 2004, וארט ווד בשנת 2006.
בשנת 2014 הופיע עם להקת הבנים וואן דיירקשן בגמר תוכנית הריאליטי הבריטית אקס פקטור.
חיים אישיים
ביולי 2008 הוא עזב את אשתו למען קטיה איבנובה, אותה פגש במועדון לילה בלונדון. ווד נכנס לגמילה שוב ב-16 ביולי 2008. הוא הגיש בקשה לגירושין מאשתו ג'ו ווד, שניתן בשנת 2009.
ב-3 בדצמבר 2009 נעצר על ידי המשטרה באמצע הרחוב רון בשל תקיפה של חברתו הצעירה, דבר שכונה "אירוע ביתי".
ווד היה גלוי לב על מאבקו באלכוהוליזם; אף על פי שדיווחים בין השנים 2003–2006 הצביעו על כך שהוא היה פיכח מאז סיבוב ההופעות של הרולינג סטונס בין השנים 2002–2003, ביוני 2006 הוא נכנס לגמילה בעקבות כישוף של התעללות מוגברת באלכוהול. עד יולי 2008, ערוץ החדשות ITN דיווח כי ווד הכניס את עצמו לגמילה בסך הכל שש פעמים, בפעם האחרונה לפני חתונת בתו לאה. ווד גם החל לאסוף בולים כחלק ממסגרת השיקום שלו באלכוהוליזם.
ב-21 בדצמבר 2012 התחתן ווד בשלישית עם סאלי המפריס, בעלים של חברת הפקות תיאטרון, הצעירה ממנו ב-31 שנה. נולדו לזוג תאומות בשם גרייסי ג'יין ואליס רוז, שנולדו ביום שני ב-30 במאי 2016, יומיים לפני יום הולדתו ה-69 ב-1 ביוני 2016. בנוסף לששת ילדיו, לווד ישנם גם שישה נכדים.
ווד אובחן כחולה בסרטן ריאות בשנת 2017, דבר המחייב הסרה חלקית של ריאותיו. לדבריו, הוא סירב לכימותרפיה מכיוון שלא רצה לאבד את שיערו.
הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל האנגלית וסט ברומיץ' אלביון.
האחיות בריסון
היסטוריה
חמש האחיות בריסון, בשמותיהן: לונה, סופיה, אינגר, אולגה וגרטרוד: לונה (אבלונה מריה, 1871–1939), סופיה (סופי קתרין תאודורה, 1877–1906), אינגר (אינגר מארי, 1878–1918), אולגה (הנסין יוהנה, 1875–1908) וגרטרוד (גרטרוד מארי, 1881–1946)
היו אחיות ממש (הרבה אחיות וודוויל לא היו כאלה) ממוצא דני-גרמני. חמש האחיות נולדו כולן בקופנהגן, דנמרק. יחד עם אמן היגרו האחיות לארצות הברית בשנת 1886, והצטרפו לאביהן שעשה אותו מסע קודם לכן. לונה בריסון, הבכורה מבין האחיות, חוותה ניסיון תיאטרלי קצר בקופנהגן כילדה צעירה והיא הייתה זו בתחילה שנמשכה לתיאטרון לאחר שהמשפחה התיישבה במנהטן, ניו יורק, ובהמשך הצטרפו אליה אחיותיה. במקור נקראו Bareisen, והן שינו את שם משפחתן לשם אנגלי ובכך הפכו לאחיות בריסון. אמרו שחמש האחיות הבלונדיניות והמתולתלות שרו שרים בקולות חריקה צורמים ורקדו ביכולת בינונית, אך הן התפרסמו (מעט גם לשמצה), עם זאת, על ידי שימוש גאוני בכפל לשון על הבמה.
השחקנית פרל אייטינגה הפיקה אותן בתחילה וכתבה עבורן קומדיאטה בשם מר קופידון. מנהלן, ויליאם (וילהלם לודוויג) פלרון (1858–1935) ממוצא דני, לקח על עצמו את ניהול האחיות והתחתן עם לונה בשנת 1893.
במעשה המפורסם ביותר שלהן, האחיות היו רוקדות, מרימות את חצאיותיהן מעט מעל ברכיהן ושואלות את הקהל: "הייתם רוצים לראות את החתלתול (פירוש המילה pussy באנגלית היא גם פות) שלי?" כשהן שידלו את הקהל לתגובה נלהבת, היו מרימות את חצאיותיהן, ומגלות שכל אחות לבשה תחתונים מתוצרת עצמית ובהם הוסתר גור חתלתולים חי מאובטח מעל המפשעה.
לאחר הצלחתן באירופה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, חיקו אותן עשרות להקות שהתיימרו להיות "אחיות", ביניהן האחיות מצ'ינסון הבריטיות. האחיות בריסון נפרדו בשנת 1897, אך גם גרטרוד וגם לונה המשיכו בקריירות סולו מצליחות על הבמה. גרטרוד, הצעירה ואולי המוכשרת מכולן, הפכה לרקדנית מודרנית פורצת דרך בווינה, שם התגוררה במשך שני עשורים, נשואה לקרל הוליצר (נפרד בשנת 1910), לקריקטוריסט, זמר ושחקן קברט האוסטרי בעל השם. היא הייתה האחרונה שמתה – בשנת 1946 בקופנהגן.
האחיות של בריסון הגיעו שוב לתשומת לב ציבורית בעשור הראשון של המאה ה-21 כאשר הוצגו על התווית של "וודקה חמש הרעיות" שהופקה על ידי המזקקה העצמית של בעיר אוגדן ביוטה.
פיליפו תומאזו מארינטי
פיליפו תומאזו מארינטי (באיטלקית: Filippo Tommaso Emilio Marinetti; 22 בדצמבר 1876, אלכסנדריה – 2 בדצמבר 1944) היה משורר, עורך והוגה דעות איטלקי. מייסד תנועת הפוטוריזם. היה אחד מהאינטלקטואלים שחתמו על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים.
ב־20 בפברואר 1909 פרסם מארינטי את "תעודת היסוד והמאניפסט של הפוטוריזם" בעיתון הצרפתי הפופולרי "לה פיגארו".
הברית העממית (איסלנד)
הברית העממית (באיסלנדית: Alþýðubandalagið) הייתה מפלגה איסלנדית-סוציאליסטית שפעלה בין השנים 1956 עד לשנת 1998.
היסטוריה
המפלגה הוקמה ב-4 באפריל 1956 כתוצאה ממיזוג של שתי מפלגות- המפלגה הסוציאליסטית יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה לא הייתה מפלגה קומוניסטית, אבל בעבר הייתה רפרנטית של התנועה הקומוניסטית העולמית. המפלגה התנגדה לנוכחות צבאית-אמריקאית וכן התנגדה להצטרפות לאיחוד האירופי או לברית נאט"ו.
בכל שנות קיומה המפלגה הייתה חלק מ-5 ממשלות- ממשלתו האחרונה של הרמן יונסון בין השנים 1956–1958. בנוסף, המפלגה לקחה גם חלק בממשלתו של אולאפור יוהאנסון בין השנים 1971–1974 ובשנים 1974–1978 הייתה חברה בממשלתו של גייר הלגרימסון ממפלגת העצמאות. הפעם האחרונה שהמפלגה לקחה חלק בממשלה כלשהי היה בין השנים 1988–1991 בממשלתו של סטינגרימור הרמנסון מהמפלגה הפרוגרסיבית.
למפלגה הייתה גם תנועת נוער שהוכרה בשם האיסלנדי ÆFAB.
רוברט הוק
רוברט הוק (באנגלית: Robert Hooke; 18 ביולי 1635 – 3 במרץ 1703), היה אחד מגדולי המדענים הניסיוניים של המאה ה-17 ודמות מפתח במהפכה המדעית, היה איש אשכולות, פילוסוף, ממציא, אדריכל, אסטרונום, ומחבר הספר מיקרוגרפיה, רב המכר המדעי הראשון.
רוברט הוק נולד בפרשווטר (Freshwater) באי וייט. הוק רכש את השכלתו המוקדמת בבית הספר וסטמינסטר (Westminster School). ב-1653 הוק זכה בתפקיד בקרייסט צ'רץ', אוקספורד. שם הוא פגש את רוברט בויל והועסק כעוזרו. ב-1660 גילה את חוק הוק של הגמישות, שמתאר את ההשתנות הליניארית במתיחות עם ההתארכות בקפיץ אלסטי. ב-1662 הוא נבחר לממונה הניסויים של החברה המלכותית, והיה אחראי על עריכת ניסויים באסיפות שלה. בין השאר אישר, בהיותו בתפקיד זה, את ממצאיו של אנטוני ואן לוונהוק. הוא בנה מאזניים המופעלים בקפיצים ובנה את המיקרוסקופ המורכב הראשון ב-1665. המצאותיו ונוסחאותיו של הוק אפשרו את בנייתם של מכשירים רבים כגון מכונת ההנשמה ומאזני קפיץ. הוא המציא ושיפר מכשירים לחיזוי מזג האוויר, ביניהם הברומטר, מד הרוח וההיגרומטר, ניסח את תיאורית הבעירה ונוסחת האלסטיות.
כאדריכל ומודד, הוק היה דמות מפתח במאמצי השיקום, הבנייה והתכנון מחדש של העיר לונדון, לאחר השרפה הגדולה ב-1666.
ראשית חייו והשכלתו
הוק נולד בעיר פרשווטר, הצעיר בין ארבעת הילדים של ג'ון הוק, איש כנסייה, וססילי הוק. אביו נפטר באוקטובר 1648 והותיר לבן הצעיר הון של 40 ליש"ט, שנוספו ל-10 ליש"ט שהותירה לו סבתו (יחד, סכום בשווי מעט יותר מ-8,000 דולר אמריקאי במונחי 2016). עם סכום זה, בגיל 13, הוק עזב את הבית ונשלח להיות שוליה של צייר הפורטרטים פיטר ליליי בלונדון. בגיל 16, הוק עזב את העבודה אצל ליליי, ככל הנראה כיוון שמצבו הבריאותי הרופף ממילא הורע בעקבות החשיפה לחומרים בהם נעשה שימוש לציור, ומשום שהבין שהעבודה כשוליה לא תאפשר לו להתפתח מקצועית. לאחר מכן, החל ללמוד בבית הספר וסטמינסטר בהנחיית הכומר האנגליקני בעל המוניטין, ריצ'רד בוסבי.
ב-1653 המשיך הוק ללימודים באוניברסיטת אוקספורד. הוא סיים את הלימודים לתואר ראשון ב-1658 וקיבל תואר שני ב-1663. לצד הלימודים הפורמליים, הוק התעניין בכל הקשור במכניקה ויצא לו שם של אדם מוכשר בעל יכולת טכנית ומיומנות. כישרון זה משך את תשומת לבו של הפילוסוף ואיש האשכולות ג'ון וילקינס, שעודד אותו להמשיך ולהתעניין במדע וביישומיו המעשיים. וילקינס צירף אותו בהדרגה לקבוצה של מדענים שעבדו תחתיו וכללה, בין השאר, את רוברט בויל. הוק הועסק כאסיסטנט גם על ידי תומאס וויליס, שהיה מהדמויות הבולטות באוקספורד באותה התקופה.
באוקספורד הוק החל גם בשיתוף פעולה עם סר כריסטופר רן. לחברות עם רן, אדריכל חשוב ודמות מרכזית בחברה המלכותית, הייתה השפעה רבה על הקריירות של שניהם בתחומים שונים של המדע ובמיוחד בתחום האדריכלות והבנייה.
בויל זכה ברוב הקרדיט על הניסויים שעשה יחד עם הוק, אך הוא הכיר בתרומתו של הוק וציין אותה בחלק מפרסומיו. שיתוף הפעולה בין הוק לבויל הדגים את חשיבותם של הניסויים להתקדמות המדע ושימש משקל נגד לגישות אחרות המעדיפות תאוריה ומטאפיזיקה על פני הניסוי. הניסויים הדגימו גם את חשיבותן של מיומנות טכנית ומומחיות מעשית לצורך קידום הידע המדעי. הגישה האמפירית והניסויית של הוק הייתה ביטוי להשפעה של כיוונים חדשים יחסית בפילוסופיה במערב אירופה, ובמיוחד השפעתו של פרנסיס בייקון אשר קרא למדע המסתמך על החושים ולא על משקלה של סמכות אינטלקטואלית או על זה של הדעה הרווחת. הרעיון שכלים מכניים מלאכותיים יכולים לקדם את עולם המדע, או הפילוסופיה הטבעית (natural philosophy) מבטא גם תפיסה לפיה היקום הוא עצמו מעין מכונה. בבסיס תפיסתו של הוק הייתה גם הצדקה דתית להדגשת השימוש בכלים מתוחכמים לצורכי המדע. הוק האמין שהצורך בשימוש בכלים הוא ביטוי להשחתת חושיו של האדם בעקבות נפילת האדם לאחר החטא הקדמון. השימוש במכשירים המגבירים את התפיסה החושית מכפר על חוסר השלמות של האדם בעקבות הנפילה ומאפשר התקדמות ושיפור ממצבו המושחת.
הוק והחברה המלכותית
במסגרת תפקידו בחברה המלכותית, הוק ערך עשרות ניסויים - הן ניסויים בתכנונו והן ניסויים שבוצעו עבור אחרים - והיה אחראי גם על היבטים אחרים בעיסוקיה של החברה, כגון ארגון הרצאות, יצירת ספרייה וקטלוג. על תרומתו של הוק לתפקודה של החברה המלכותית נכתב כי "ללא ספק הוק היה האדם שעשה הכי הרבה לעיצוב החברה [המלכותית] החדשה ולשימור קיומה כגוף פעיל. ללא הניסויים שערך מדי שבוע ועבודתו הענפה, החברה לא הייתה יכולה לשרוד, או לפחות, הייתה מתפתחת באופן שונה לחלוטין."
הישגיו המדעיים של הוק באותה תקופה קשים לסיכום, כיוון שמחקרו התאפיין בתרומה לתחומים רבים ומגוונים. הוק עצמו סיכם את תחומי העניין שלו באופן הבא: בכל הקשור לתאוריה של התנועה הוא התעניין בתנועה של אור, בתופעת הכבידה, במגנטיות, באבק שרפה ובתנועת גרמי השמיים; בהקשר של שיפור תחום הספנות הוא התעניין בשענות, באופטיקה, במנועים לצורך מסחר בים, ובמנועים לצורך הובלה; בנוסף הוא התעניין בצורתם ואיכותם של גופים. הוק אכן השקיע הרבה ממרצו בפיתוח מכשירים ותאוריות הקשורים בניווט ומדידה בים. למשל, הוא ניסה לפתח מכשיר למדידת עומקים גדולים, מכשירים ללקיחת דגימות של מי ים מעומק רב, מכשירים לצלילה, ומכשירים לשיפור הניווט על פי גרמי השמיים בלב הים. הוא פיתח את הברומטר באופן שאיפשר למדוד תנודות קלות בלחץ האוויר וצפה כי מכשירים אלה ישמשו בעתיד לחיזוי מזג האוויר. בנוסף הוא פיתח רובה המופעל על ידי לחץ אוויר. הוק ערך גם ניסויים שונים הקשורים לנשימה של בעלי חיים ובני אדם. הוא קידם את ההבנה של תפקיד האוויר בתהליך הבעירה, וערך ניסויים הנוגעים לתאוצה של גופים ולהשפעתם של גבהים על גופים. בתחום האופטיקה, האסטרונומיה והמיקרוסקופיה, הוק תרם רבות על ידי פיתוח של הטלסקופ והמיקרוסקופ.
מיקרוגרפיה
ב-1665 פרסם הוק את הספר "מיקרוגרפיה" שכלל מספר תצפיות מיקרוסקופיות וטלסקופיות ומעט ביולוגיה מקורית. בשנה זו, היה הוק הראשון שתיאר את התאים שמהם מורכב גופם של כל האורגניזמים. באותה שנה מונה גם לפרופסור לגאומטריה בגרשם קולג'. תצפיתו הידועה ביותר בביולוגיה היא תצפיתו בתאי שעם בה הבחין בתאים קטנים הצפופים כחלת דבש, הוא קרא לתא כך על שם תאי הנזירים במנזר. מכלול תצפיותיו של הוק הובילוהו למסקנה מהפכנית שהאור הוא סוג של גל הנע במהירות גבוהה מאוד.
אדריכלות ובנייה לאחר השריפה הגדולה
לאחר השרפה הגדולה של לונדון ב-1666 חלקים נרחבים של העיר נחרבו ונזקקו לשיקום או לבנייה מחדש. הוק היה נלהב להציע את עזרתו. בימים שלאחר השריפה הוא שרטט טיוטה של הצעה לתכנון מחודש של העיר והציג אותה לבכירים בהנהלת העיר ולחברי החברה המלכותית. ההצעה התקבלה בחיוב בחברה המלכותית, אך היא לא יושמה בסופו של דבר. לא קיים היום עותק של הצעתו של הוק.
המלך, צ'ארלס השני, מינה ועדה של שלושה אדריכלים, וביניהם כריסטופר רן, לערוך סקירה של ההריסות לצורך בנייה מחדש. הוועדה הציגה את הוק כמועמד לתפקיד "סוקר של העיר" (surveyor of the city). רן, שהיה חבר טוב של הוק, הכיר את הניסויים שהוק לגבי חוזקם של חומרי בנייה שונים, ואת הסקירות שהציג בעבר לחברה המלכותית לגבי חוזקם של בניינים שונים בלונדון. על אף שהמינוי התקבל באופן רשמי רק במרץ 1667, הוק החל לעבוד על שיקום העיר מייד לאחר שהוצע לתפקיד. במסגרת תפקיד זה הוק עסק במדידה, סקירה ופיקוח של בנייה פרטית, בפיקוח על קבלנים ועל תהליך הבנייה בשטחים ציבוריים, בפתרון סכסוכים בין אזרחים פרטיים, ובמדידה לצורך פיצוי של אזרחים שחלק מרכושם נלקח לצורך בנייה של כבישים ותחומים ציבוריים חדשים.
צופית צהובת-בטן
צופית צהובת בטן (שם מדעי: Cinnyris venustus) היא מין של עוף מהסוג צופית ממשפחת הצופיתיים. היא חיה בארצות הטרופיות של אפריקה שמדרום לסהרה.
רוברט הוק
אדריכלות ובנייה לאחר השריפה הגדולה
יחד עם כריסטופר רן וג'ון לורנס, הוק עבד על תכנון, פיקוח ובנייה מחדש של אזור נהר פליט והתעלה שאליה הנהר הוזרם. הוא סייע לרן גם בבנייה של קתדרלות וכנסיות רבות ברחבי לונדון. הוא סייע בתכנון ובנייה של האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון, מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', בית החולים בת'לם ובניינים רבים נוספים.
עקרון הכבידה והיריבות עם ניוטון
במיקרוגרפיה (1665), הוק הציע שכוח משיכה הפועל בין עצמים יכול להסביר את תנועתם של גרמי השמיים. הוק המשיך לפתח את הרעיון בהרצאה שנשא בחברה המלכותית ב-1666.
צופית צהובת-בטן
תפוצת הצופית היא באפריקה המשוונית. בנוסף לצוף היא תאכל גם חרקים ועכבישים שונים אותם היא חוטפת בעודה באוויר. את הפרחים לעומת זאת היא שותה כשהיא עומדת על ענף, זאת בניגוד לקוליבריים מדרום אמריקה הדומים לצופיות, היכולים לרפרף באוויר.
רוברט הוק
עקרון הכבידה והיריבות עם ניוטון
ב-1674 הוא קבע מספר עקרונות לגבי כוח הכבידה בטקסט שכתב: ראשית, לכל הגופים השמימיים יש כוח משיכה או כבידה הפועל לכיוון מרכזם, שבאמצעותו הם מושכים, לא רק את החלקים שלהם עצמם, אלא גם את כל הגופים השמימיים האחרים שנמצאים בתחום של פעילותם. שנית, שכל הגופים באשר הם, כאשר הם מושמים בתנועה פשוטה וישירה, ימשיכו לנוע קדימה בקו ישר, עד שהם יוטו, באמצעות כוח אחר, לתנועה הניתנת לתיאור כמעגל, כאליפסה, או כצורה אחרת בעלת קו מעוקל. שלישית, שכוחות המשיכה הם חזקים יותר בפעולתם ככל שהגוף שעליהם הם פועלים קרוב יותר למרכזם.
ב-1681 הוק ביצע ניסוי שבמסגרתו הוא הגיע למסקנה שכוח הכבידה פועל ביחס הפוך לריבוע המרחק בין הגופים. הוק ידע שמדובר בתגלית חשובה ורשם ביומנו כי הוא הגיע לתאוריה מושלמת של גרמי השמיים. על אף זאת, הוא ידע כי שאין ביכולתו לסכם באופן מתמטי את התאוריה. שבועיים לאחר הניסוי הוא דיווח במכתב לניוטון על ממצאיו והודה במסגרתו כי ניוטון הוא זה שמסוגל לפתח את התאוריה המתמטית המבוקשת. עוד לפני שהגיע למסקנה לגבי היחס בין המרחק לבין עוצמת כוח הכבידה, בין השנים 1679–1680 הוק וניוטון ניהלו התכתבות ענפה בנושא. היסטוריונים מסכימים שההתכתבות בין השניים השפיעה על אופן מחשבתו של ניוטון. עם זאת, הוק עצמו לא פרסם בכתב את הרעיונות שפיתח. הוא עסק בנושאים רבים בו זמנית, מבלי שהיה יכול להפנות את מרצו לכתיבה מסודרת ומקיפה על תחום מסוים.
כשניוטון פרסם ב-1687 את ספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע, הוא לא הכיר בתרומה של הוק למחקרו. הוק הכיר בגדולתו המתמטית של ניוטון, אך הרגיש שנעשה לו עוול בכך שנמנע ממנו הקרדיט על חלקו בהבנת כוח הכבידה. בהזדמנויות רבות לאחר מכן הוא תבע הכרה וזכויות ראשונים על הגילוי.
ניוטון, מצדו, לא היה מוכן לקבל את טענותיו של הוק ודחה אותן מכל וכל. באופן כללי הוא לא נטה להכיר בתרומתם של אחרים לעבודתו, והוא נטר טינה ספציפית להוק שב-1672 ביקר בפומבי מאמר שהציע לחברה המלכותית. בניגוד להוק שהסתפק במילים, ניוטון פיתח ביטוי מתמטי מגובש ומסודר לגבי כוח הכבידה. הוק התמקד בניסוי אמפירי, בעוד שניוטון הדגיש את חשיבות הניתוח המתמטי וראה בו חלק בלתי נפרד מתורתו.
הוק נפטר בלונדון. מקום קבורתו המדויק אינו ידוע.
אסטרואיד נקרא על שמו.
סונאטה לפסנתר מס' 8 של מוצרט
סונאטה לפסנתר מספר 8 בלה-מינור קכל 310, נכתבה על ידי מוצרט בתחילת הקיץ של שנת 1778, בפריז. זו הסונאטה המינורית הראשונה של מוצרט (מתוך שתיים: יחד עם קכל 457), ויש החושבים שבחירתו לכתוב את היצירה בסולם מינור (דבר שלא רווח אצל מוצרט) נובעת ממות אימו, בחודש יולי של אותה שנה בפריז.
מבנה
היצירה מורכבת משלושה פרקים, כנהוג בסונאטה קלאסית:
הפרק הראשון פותח בפורטה. יד שמאל מנגנת אקורד משולש בסיסי של לה מינור. יד ימין מנגנת מלודיה פשוטה יחסית, אך קודרת. לאחר מכן המלודיה חוזרת שוב בשינוי קל לאחר קטע פיאנו קצר. משם יש קטע מעבר שקט, שהופך פתאום לפורטה חזק, עם מלודיה דרמטית ביד ימין. לאחר מכן מגיע קטע מעבר דרמטי שמעביר אותנו לסולם המקביל (כלפי מעלה) דו מז'ור. הנושא השני מנוגן בפיאנו, והוא דורש זריזות רבה, בשל הקצב המהיר. לאחר קטע מעבר ארוך, על החומרים המלודיים שבנושא השני, מגיע קטע סיום, חגיגי ומרשים. לאחר מכן היצירה עוברת פיתוח יסודי, בשלל סולמות. הפיתוח משרה אווירה אפלה ואף מפחידה ברגעים מסוימים. לאחר קטע מעבר, היצירה עוברת בפתאומיות אל קטע הרפריזה. הנושא המלודי חוזר בשנית, אך הפעם בשינויים קלים, ולאחר קטע מעבר הנושא עובר ליד שמאל. בהמשך חוזר הכל על עצמו ( בשינויים קלים) אך הפעם נשאר בסולם הטוניקה, לה מינור.