cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספי הנדלר
ביוגרפיה
בחודש מרץ 2018 אצר יחד עם ד״ר שרון אהרונסון-להבי פרויקט בגלריה האוניברסיטאית תחת הכותרת ״נימוסי שולחן״ בו הוצגו יצירות אמנות העוסקות ביחס האנושי לאוכל ופרקטיקות התנהגות שמחולל העיסוק במזון. הפרויקט כלל תערוכת אמנות עכשווית באוצרות נירית נלסון, הקמת תיאטרון בתוך חלל הגלריה בו הוצגו מחזות קולינריים ושורה של אירועים עליהם הייתה אחראית האוצרת הקולינריית של הפרויקט רונית ורד. הוא המשיך לאצור פרויקטים משותפים בגלריה, ״קווי הגנה. מאז׳ינו בר-לב ומעבר״ עם גליה גור זאב (2018) ותערוכת ״פלאנט״ עם ד״ר תמר מאיר. התערוכה זכתה במקום השני בתחרות תערוכת השנה בעולם למוזיאון אוניברסיטאי, פרס אותו מעניק איגוד המוזיאונים האוניברסיטאי הבינלאומי, UMAC, המסונף למועצה הבינלאומית למוזיאונים הפועלת תחת ארגון אונסק״ו.
הנדלר היה ממובילי המאבק הציבורי לעצירת מכירת אוצרות ממוזיאון האסלאם ע״ש ל.א. מאיר בירושלים. הוא התבטא בתקשורת בחריפות נגד המכירה שיזמה הנהלת המוזיאון ונגד עמדת בית המכירות הפומבי סותביס שאמור היה למכור את החפצים מאוסף המוזיאון באוקטובר 2020. בשיאה של השערורייה הוא סיפר לעיתונאי גיא רולניק כי הופעלו עליו לחצים כדי לסגת מן המאבק אבל התעקש לאור תפיסתו שאלו אוצרות השייכים לכלל הציבור הישראלי. בחודש מרץ 2021 הודיעו משרד התרבות, הנהלת המוזיאון ובית המכירות הפומבי על ביטול המכירה והמאבק הוכתר בהצלחה. הנדלר קרא בעקבות כך להקשיח את החקיקה הישראלית באופן שיימנע מקרים דומים בעתיד.
זום (תבשיל)
זָוּם (زوم נקרא גם מטיט المطيط וגם נְשׁוּף) הוא תבשיל חלבי מהמטבח התימני. ה"זום" הוא נזיד ארומטי משביע וקל לעיכול. רבים נוהגים לאוכלו בעת שבירת צום. בתימן נאכל לארוחת בוקר. התבשיל סמיך, חמצמץ מעט ופיקנטי.
מרכיבים
קיים דמיון מסוים בין מרכיביו למרכיבי המטבל הבבלי העתיק כותח.
יהודים דתיים יברכו עליו "שהכל נהיה כדברו", כאשר אין בו פירורי לחם. כשיש בו לחם יברכו "בורא מיני מזונות", מאחר שחתיכות הלחם פחותות מכזית ובנוסף איבדו את צורתן המקורית על ידי הבישול.
טום מלצ'ו
ביוגרפיה
טום מלצ'ו נולד בסיינט פול, מינסוטה. בתיכון הוא למד בפנימיה צבאית של סנט תומאס, ליד עיר מגוריו. שחה באוניברסיטת מישיגן תחת הדרכתו של ג'ון אורבנצ'ק, לצידם של אלופים אולימפיים ואלופי עולם כטום דולאן, אריק ניימסניק, כריס תומפסון, גוסטבו בורג'ס (ברזיל) ומרסל ואודה (הולנד).
באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1995 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.78 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה מלצ'ו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.49 דקות, אחרי השחיין נלסון מורה מוונצואלה (2:00.38 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה מלצ'ו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.44 דקות, אחרי המנצח שיאן העולם דניס פנקראטוב מאוקראינה שקבע שיא אולימפי חדש (1:56.51 דקות) ולפני סקוט גודמן מאוסטרליה (1:57.48 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, בשנת 1997 זכה מלצ'ו בשתי מדליות. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.71 דקות אחרי בן ארצו אוגאר טאנר (1:57.35 דקות) ובמדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.99 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה מלצ'ו במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.26 דקות, אחרי המנצחים דניס סילאנטייב מאוקראינה (1:56.61 דקות) ופרנק אספוזיטו מצרפת (1:56.77 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.05 דקות, המנצח היה מייקל קלים מאוסטרליה (1:47.41 דקות) ובמקום החמישי במשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:19.97 דקות, אחרי המנצחים מאוסטרליה (7:12.48 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, בשנת 1999 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.41 דקות.
מלצ'ו קבע את שיאו העולמי ב-17 ביוני 2000, בשארלוט. זמנו היה 1:55.18 דקות, שיפור לשיאו של פנקראטוב (1:55.22 דקות) לאחר 5 שנים.
אולימפיאדת השיא
אל אולימפיאדת סידני (2000) הגיע מלצ'ו כשיאן עולם. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש השלישי שלו, בזמן של 1:55.35 דקות, לפני אלוף העולם סילאנטייב (1:55.76 דקות) וג'סטין נוריס מאוסטרליה (1:56.17 דקות). במקום החמישי סיים מי שעתיד לכבוש את השחייה העולמית השחיין בן ה-15 מייקל פלפס (1:56.50 דקות). בשלב המוקדמות קבע מלצ'ו שיא אולימפי חדש בתוצאה של 1:56.25 דקות. לאחר מכן בשלב חצי הגמר שיפר מלצ'ו שוב את התוצאה והעמיד אותה על 1:56.02 דקות.
ב-30 במרץ 2001 נשבר שיאו העולמי של מלצ'ו על ידי פלפס והועמד על תוצאה של 1:54.92 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, בשנת 2001 זכה מלצ'ו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.28 דקות, אחרי המנצח בן ארצו פלפס (1:54.58 דקות) ולפני אנטולי פוליאקוב מרוסיה (1:55.68 דקות) ואספוזיטו (1:55.71 דקות). בשלב חצי הגמר סיים מלצ'ו במקום הראשון בצוותא עם אספוזיטו בתוצאה של 1:55.03 דקות.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בבריסביין, אוסטרליה בשנת 2001 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.27 דקות ובמדליית ארד קבוצתית.
במשחקים הפאן פסיפיים שנערכו ביוקוהמה, יפן בשנת 2002 זכה מלצ'ו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.21 דקות, לפני פלפס (1:55.41 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) שימש מלצ'ו כקפטן נבחרת השחייה האמריקאית. הוא לא הצליח להגן על תוארו וסיים רק במקום השמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:57.48 דקות. המנצח היה פלפס שקבע שיא אולימפי חדש (1:54.04 דקות).
השערת גאיה
השערת גאיה היא השערה פסאודו-מדעית לפיה היצורים החיים על פני כדור הארץ נמצאים באינטראקציה עם הסביבה האי-אורגנית ובכך יוצרים מערכת סינרגטית אשר מווסתת ומתקנת את עצמה כדי לשמר ולהנציח את התנאים המאפשרים חיים על פני הכוכב. על פי ההשערה, הביוספירה והאבולוציה של היצורים החיים על פני כדור הארץ משפיעים על גורמים כגון ההתחממות הגלובלית, מידת המליחות של מי הים רמת החמצן באטמוספירה, ויצירת תהליכים מתקנים אשר משמרים את מערכת היצורים החיים כאשר נוצר חוסר איזון כלשהו.
ההשערה נוסחה לראשונה על ידי ג'יימס לאבלוק בספר The Ages of Gaia וכונתה על שם אלת האדמה גאיה במיתולוגיה היוונית. ההשערה פותחה על ידי המיקרוביולוגית לין מרגוליס.
ביקורת על ההשערה
ביקורת נוספת נמתחת על ידי מדעני איכות סביבה הטוענים כי ההשערה פוטרת את המזהמים מאחריותם, היות שלפיה כדור-הארץ מרפא ומתקן בעצמו את הנזקים שגורמים להם המזהמים.
Generic Routing Encapsulation
Generic Routing Encapsulation או GRE הוא פרוטוקול מנהור שפותח בסיסקו מערכות אשר מאפשר הכמסה של פרוטוקולי רשת שונים בקו תקשורת וירטואלי ברשת IP.
שימושים
דוגמאות שימוש לפרוטוקול כוללות בין היתר:
מבנה כותרת חבילת GRE סטנדרטית
המבנה של כותרת חבילת GRE סטנדרטית מוגדר במסגרת ו-:
צור ארליך
צור ארליך (נולד ב-23 בינואר 1974) הוא עיתונאי, משורר, פובליציסט, עורך, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי, המשנה לעורך כתב העת "השילוח".
ביוגרפיה
ארליך נולד בירושלים. משנת 1977 גדל ביישוב עפרה והתחנך שם. למד בישיבה תיכונית נתיב מאיר ושנה אחת בישיבת הר עציון. שירת בחיל המודיעין.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובפסיכולוגיה, ומוסמך אוניברסיטה זו בספרות עברית.
מאז סתיו 1998 מפרסם טור שירי-אקטואלי שבועי בעיתון "מקור ראשון". מינואר 2015 עד נובמבר 2018 עבר הטור לבמות מקוונות, תחילה אתר "מידה" ולאחר מכן אתר "השילוח", ואז חזר ל"מקור ראשון". טור מחורז ושקול זה המתחקה חלקית אחר המודל של נתן אלתרמן ב"הטור השביעי" מתאפיין בחריזה תובענית, במשחקי מילים, במבנים צורניים ומשקליים מגוונים וברוח סאטירית וביקורתית.
בשנים 1999 עד 2003 שימש כעורך "דיוקן", המוסף המגזיני של "מקור ראשון" ולאחר מכן שימש כעיתונאי בעיתון. ב-2014 התמנה לאחראי הפרסומים העבריים של קרן תקווה, המפרסמת תרגומי ספרים ומאמרים מן ההגות השמרנית העולמית. ב-2016 הקימה הקרן את כתב העת להגות ולמדיניות "השילוח", וארליך נתמנה לעורך המשנה שלו. במקביל משמש ארליך מאז 2018 כעורך האחראי של ספריית שיבולת, סדרת ספרי עיון משותפת לקרן תקווה ולהוצאת "סלע מאיר". ב"מקור ראשון" ממשיך ארליך לפרסם גם ביקורת ספרות, בעיקר במדורו הקבוע "שיפוט מהיר".
מאמרי מחקר וביקורת של צור ארליך בתחום השירה העברית המודרנית הופיעו ב"מקור ראשון", ב"מידה" ובכתבי העת "תכלת" ו"נתיב". ארליך פועל בתחום הנחלת שירתם של הקלאסיקנים העברים המודרניים, ומאז 1 בדצמבר 2015 מפרסם מדי יום עיון בקטע שירה במדור הפייסבוק "כפית אלתרמן ביום" (שם המשתנה מפעם לפעם, בהתאם לשמו של המשורר הנידון באותה תקופה). במסגרת מדור זה כתב ביאור פרטני לכל שירי "כוכבים בחוץ".
ארליך מפרסם בקביעות תרגומים עבריים מן השירה האנגלית בכתבי העת "הו!" ו"דחק", ותרגם שלושה ספרי שירה במשקל וחריזה: מבחר משירי In Memoriam A.H.H מאת אלפרד טניסון (בספר ושמו "אל דביר החשכה"), מבחר משירי רודיארד קיפלינג, והפואמה "מסה על הביקורת" מאת אלכסנדר פופ. בגיליון ז של "דחק" (ספטמבר 2016) פרסם מחזור שירים מקורי על פי תשע הסימפוניות של בטהובן. מחזור שירים מקורי נוסף משלו על משוררים עברים דגולים הופיע בגיליון 15 של 'הו!'. עוד מחזורי שירה מקורית פרסם בכתבי העת מאזניים ויקוד.
לצד הטור השירי האקטואלי מחזיק ארליך מאז פברואר 2013 טור שירי קבוע בירחון לומדי-העברית IVRIT, ושמו "שורות קצרות". ארליך חיבר את המנון החמ"ד (חינוך ממלכתי דתי) ב-2013 והשתתף בחיבור האריות בליברית לאופרה "סינדרלה" מאת עלמה דויטשר (2015). הוא יצר את הנוסח החרוז-ממושקל לתרגומה של דנה כספי בשני ספרי ילדים מאת טובה ינסון שהופיעו בהוצאת קרן ב-2015. ב-2020 יצא לאור אלבום מוזיקלי לילדים משיריו, "יֶרח פרח וחליל", שהלחין וביצע יוחאי בן-אב"י.
ב-2008 הופיעו ב"הוצאת טובי" שני ספרי עיון בתרגומו: "ג'יהאד ושנאת יהודים" מאת מתיאס קונצל ו"לכבוד השוני" מאת הרב יונתן זקס. בהמשך הופיעו בהוצאת "מגיד" תרגומיו לספרים נוספים של הרב זקס: "לרפא עולם שבור" (2010), "השותפות הגדולה" (2013), "לא בשם האל" (2016), "שיג ושיח" (2017), "מועדים לשיחה" (2019), "בלשון עתיד" (2021), "רעיונות משני חיים" (2021) ו"מוסריות" (2022). בהוצאת טובי הופיע בתרגומו גם ספרה של רות וייס "פרדוקס הפוליטיקה היהודית" (2018). ב"ידיעות ספרים" יצאו לאור תרגומיו לספריו של הרב שלמה ריסקין "אור תורה" על ספר ויקרא (2011), על ספר במדבר (2012) ועל ספר דברים (2013), והאוטוביוגרפיה "ציוני דרך: זיכרונות וסיפורים בדרך לציון" (2012). ב-2013 הופיעו בהוצאה זו תרגומיו לספרים "משיבי הרוח" מאת דוד יעקבסון ו"נבראו שווים" מאת יהושע ברמן, וב-2014 תרגומו ל"לטעום מהשמים" מאת ברוך סטרמן. בהוצאת אוניברסיטת אריאל הופיע ב-2013 תרגומו לספר "סינדרום אוסלו" מאת קנת לוין. בהוצאת שלם הופיע בתרגומו "משפט ההיסטוריה", מבחר ממאמריה של גרטרוד הימלפרב (2017). בספריית שיבולת הופיע תרגומו ל"החתירה לקהילה" מאת רוברט ניזבט (2023). ערך ספרים אחדים, בהם ספר המאמרים של אורי אליצור "בדעה צלולה" (ידיעות ספרים, 2015).
חיים אישיים
צור נשוי לאמירה ואב לשלש בנות. הוא מתגורר במעלה מכמש.
יעקב בר-אור
ביוגרפיה
בר-אור נולד בשנת 1916 בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בנו של הרב ד"ר יצחק ברויאר, עורך דין ובכיר בתנועת אגודת ישראל העולמית. הוא למד בבית הספר הריאלי ע"ש הרב שמשון רפאל הירש, ולאחר מכן שהה באנגליה למשך שנתיים. עם שובו למד זמן מה בישיבה של הרב הירש בפרנקפורט, עד שעלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1936. בארץ ישראל הוא היה חבר בקיבוץ חפץ חיים, ולאחר מכן למד זמן קצר בישיבה של הרב יוסף צבי דושינסקי ושלוש שנים נוספות בישיבת חברון. כן למד בבית הספר למשפטים של המנדט הבריטי ופרש בתום השנה הרביעית ללימודיו, מתוך חמש שנות לימוד. משנת 1943 עבד לצד אביו בעבודתו המשפטית. בר אור היה חבר בהגנה ובמלחמת העצמאות הוצב באבו תור.
בשנת 1959 מונה למשלחת ישראל לאו"ם לעצרת ה-14 (ושוב לעצרת ה-15), כנציג ישראל לוועדה לעניינים סוציאליים, משפטיים וזכויות אדם. הוא גם היה בין התובעים במשפט אייכמן, בין השאר בשל שליטתו בגרמנית. בר-אור היה אחראי על הראיות לגבי גרמניה, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, גטו טרזיינשטט, בולגריה, יוגוסלביה ויוון.
עם הקמת לשכת עורכי הדין בישראל בשנת 1961 ביקש להתמודד בבחירות מטעם רשימה שהייתה קשורה למפא"י. במהלך הבחירות התברר שהוא אינו חבר הלשכה מכיוון שלא הוסמך כעורך דין. לאחר הבחירות פנה בר-אור לנשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן ושר המשפטים, בהתאם לפקודת עורכי הדין המנדטורי המתיר לזקן השופטים להעניק רישיון לעריכת דין לבעלי השכלה משפטית מובהקת ובקשתו אושרה.
בר-אור עבר לעבוד במגזר הפרטי והיה למנהל באחת מחברות הביטוח.
משפחתו
אחיו של יעקב בר-אור היה פרופ' מרדכי ברויאר. ליעקב ולחיה בראור חמישה ילדים.
בתו השנייה של בר-אור, נעמי גפני, היא ציירת ואמנית, הנשואה להיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני. נכדיו הוא ההיסטוריונים ד"ר חנן גפני וד"ר ראובן גפני.
בנו הרביעי הוא הרב יצחק בראור, ששימש כמנהל בית הספר היסודי "חורב" בירשלים במשך 27 שנים, ומחבר ועורך הספר "באר השר" על משנת הרש"ר הירש. בנו של יצחק, מיכאל בראור, הוא דיפלומט במשרד החוץ ששימש אף הוא כנציג ישראל לוועדה לעניינים סוציאליים, משפטיים וזכויות אדם (בעצרת ה-73-76). במסגרת תפקידו זה יזם והוביל את העברתה בקונצנזוס של החלטה ישראלית בנושא הכחשת שואה, המגדירה מה הן הכחשת ועיוות זיכרון השואה, מוקיעה אותן וקובעת כי על כל המדינות, ארגוני החברה האזרחית וחברות המדיה החברתית לנקוט בצעדים פעילים ומעשיים להיאבק בתופעות אלה.
בנו החמישי הוא ד"ר ישעיהו בר-אור, מומחה ויועץ בעל שם לאיכות הסביבה ולשעבר המדען הראשי של המשרד להגנת הסביבה.
אולטרה
אוּלְטְרָה (ULTRA) היה הכינוי שהעניקו הבריטים לחומר המודיעיני שפוענח מתקשורת גרמנית שהוצפנה באמצעות מכונת ההצפנה "אניגמה" במלחמת העולם השנייה. המושג הפך לכינוי שגור בקהיליות המודיעין בבריטניה ובארצות הברית לתיאור כל המודיעין ממקורות מוצפנים של דרגים בכירים. מקור השם הוא בעובדה שפריצת צופן מוצלחת נחשבה מהותית יותר מהסיווג הגבוה ביותר באותה תקופה ("סודי ביותר") ולכן החומר סווג כאולטרה-סודי.
הודעות מוצפנות
החומר של אולטרה הגיע בעיקר מתקשורת גרמנית מוצפנת. הודעות אלה יוצרו והוצפנו באמצעות מגוון גרסאות של מכונת האניגמה. בשנות ה-20 (לפני פרוץ המלחמה) נחשבה האניגמה לבלתי ניתנת לפיצוח. זו הסיבה שהצי הגרמני אימץ את דגם D של המכונה. הצבא הגרמני, הצי הגרמני (הקריגסמרינה), הזרוע האווירית (הלופטוואפה), המפלגה הנאצית, הגסטפו ודיפלומטים גרמנים השתמשו כולם בגרסאות שונות של מכונת האניגמה, שכל אחת מהן דרשה גישת פענוח שונה. רמת האבטחה של הגרסאות המסחריות הייתה נחותה יותר.
פיצוח הצופן
את הצעד הראשון במאמץ לפרוץ את האניגמה עשה מריאן רייבסקי בפולין ב-1932, ערב עלייתו של אדולף היטלר לשלטון. המתמטיקאי בן ה-27 השתמש בתורת החבורות, ובפרט בזו של החבורה הסימטרית, כדי לפצח את צופן האניגמה. בשיתוף עם שני עמיתים במודיעין הפולני הוא החל לפתח שיטות מעשיות לפיצוח תשדורות האניגמה. הוא ועמיתיו הצליחו לשכפל את האניגמה ופיתחו ציוד וטכניקות שסייעו במציאת מפתחות הצופן הנחוצים לפיצוח. זמן רב לפני שנת 1938 פענחו הפולנים את רוב תעבורת התקשורת הגרמנית כדבר שבשגרה, אולם שינויים מצטברים בנוהלי ההפעלה הגרמניים ותדירות החלפת המפתחות הגדלה, יחד עם הגדלת ברירות הרוטורים של האניגמה, הקשו על מלאכת הפיצוח. המלחמה שבפתח הובילה את הפולנים להחלטה כי עליהם לחלוק את הישגיהם במחקר המודיעין הטכנולוגי עם צרפת ועם בריטניה כדי ששיטות העבודה לא יאבדו במקרה שהגרמנים יפלשו לפולין. ההעברה התרחשה בעת מפגש מפורסם בפירי, דרומית לוורשה, ב-25 ביולי 1939. מאחר שהן הצרפתים והן הבריטים לא נחלו עד אז הצלחה בפיצוח תעבורת האניגמה, חשיבות המידע שקיבלו מהפולנים הייתה עליונה עבורם.
באותה העת החלו הבריטים בפיענוח תעבורת האניגמה הגרמנית. עבודת הפיצוח לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בוצעה ב-PC Bruno שמחוץ לפריז, על ידי מצפינים פולנים שהספיקו לברוח מפולין לפני הפלישה הגרמנית אליה. בתחילת 1939 הקימו שירותי הביון הבריטיים את בית הספר לקידוד ולהצפנה בבלצ'לי פארק, 80 ק"מ צפונית ללונדון, על מנת לפענח את ההודעות.
הבריטים הקימו גם רשת ליירוט הודעות מוצפנות. ההודעות הועברו למצפינים ששהו בבלצ'לי ובחמש תחנות פריפריה: אדסטוק, גייהורסט, וויבנדון, סטאנמור ואיסטקוט.
לבסוף הוקם ארגון גדול לניהול הפצת המידע המפוענח והסודי, שכונה "אולטרה" (Ultra). חוקים נוקשים קבעו את מספר האנשים שידעו אודות אולטרה ושורשיו, בתקווה למנוע כל דליפה או פעולה שעלולה להתריע בפני מדינות הציר שבעלות הברית מסוגלות לקרוא את הודעותיהן.
לפני שנטבע המונח "אולטרה", כונה התוצר של בלצ'לי פארק בשם "Boniface" על מנת לטעת את הרושם במי שאינו בקיא בפרטים שמדובר בסוכן סמוי. הדיווחים שהתקבלו מ-"Boniface" עברו ישירות לראש הממשלה הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, בקופסה נעולה.
עובדי בלצ'לי כללו מגוון של אנשים: חובבי תשבצים, חובבי שחמט, מומחים שונים, מתמטיקאים, וכמה מחלוצי מדעי המחשב. בין האחרונים היה אלן טיורינג, אחד ממתווי הדרך של המחשוב המודרני. עד 1943 נקראה באופן שגרתי ויומיומי כמות רבה של יירוטים (בשיא הפעילות למעלה מ-2,000 יירוטים ביממה), כולל יירוטים של הודעות שנשלחו מהיטלר עצמו. מידע זה איפשר לבעלות הברית לבנות תמונה טובה למדי של התוכניות ופקודות הקרב של האויב. מידע זה היה בעל ערך רב בתכנון האסטרטגיה וטקטיקות הלוחמה.
שיטות התקפה קריפטולוגיות
ההתקפה הבריטית על האניגמה התבססה על השיטות הפולניות המקוריות, אולם השיטה המשיכה להתפתח ולהתעדכן, בהתאם לעדכונים שביצעו הגרמנים במכשור ובשיטות ההפעלה.
האניגמה של הצי הגרמני הייתה אתגר משמעותי עבור המפענחים. עוד לפני המלחמה היה זה אתגר של ממש גם עבור הפולנים; רק נתח מסוים מתשדורות האניגמה של הצי הגרמני פוענח באגף הגרמני של מטה הצופן הפולני. הסיבה לכך הייתה מחסור בכוח אדם ובמשאבים, ובעיקר הידיעה שתשדורות הצבא הגרמני והלופטוופה הן בעלות ערך רב יותר להגנה על פולין, מאשר תשדורות הצי.
שיטת פיצוח אחת נגד האניגמה התבססה על העובדה שהמשקף (מרכיב ייחודי במכונות האניגמה) הבטיח שאין אות שעשויה להיות מקודדת כאותה אות. לדוגמה, A לא תישלח כ-A. טכניקה נוספת התבססה על ביטויים גרמניים נפוצים שהיה סביר שיופיעו בטקסט מוצפן נתון. ניחוש מוצלח לגבי טקסט מוצפן היה ידוע בבלצ'לי כעריסה. שילוב של קטע קוד מוצפן שידוע בסבירות גבוהה שהוא ביטוי שגור, והידיעה שאין אות שיכולה להיות מקודדת כעצמה, הביא לכך שההודעה המוצפנת כולה עשויה הייתה להתפענח בסבירות גבוהה. הדבר היווה רמז לגבי המפתחות של ההודעה. בחלק מהמקרים סייעו לבלרי צופן גרמניים למפענחי בעלות הברית. לדוגמה, לבלר התבקש לשלוח הודעת בדיקה ולהקיש על האות T פעמים רבות ולאחר מכן לשדר את האותיות המתקבלות. מפענח בריטי קיבל מתחנת יירוט הודעה ארוכה שלא הכילה אף אות T והבין מיד מה התרחש. במקרים אחרים, כמו לפני המלחמה, השתמשו מפעילי האניגמה באופן עקבי באותה תצורה עבור מפתחות ההודעה - לרוב, ראשי התיבות של שמם או של חברתם. המפענחים ניסו למצוא הודעות כאלה בין ההודעות המיורטות, שכן הדבר איפשר סינון של אפשרויות מספיקות על מנת לאפשר שימוש בשיטות הפולניות כדי למצוא את המפתח היומי. מפעילי אניגמה אחדים אף השתמשו בהודעותיהם בתחזיות מזג האוויר וכך אותה עריסה יכלה לשמש שוב בכל יום.
אילו היו הגרמנים מחליפים רוטורים בכל המכונות בו-זמנית, ייתכן שהבריטים לא היו מסוגלים להמשיך לפענח את הודעות האניגמה, ואילו נוהלי הפעלת האניגמה היו נוקשים יותר היה הדבר מעכב את עבודת הפיצוח. אולם בשל המחיר והקושי שהיו כרוכים בהוספת רוטורים אצל כל המשתמשים, הדבר לא בוצע מעולם.
שימוש בחומר אולטרה
עקב זמן הפיענוח הארוך יחסית, מידע מאולטרה הגיע מאוחר מכדי שיוכל לתמוך במאמצי הבריטים לבלום את הגרמנים בעת הקרב על בריטניה.
בעלות הברית הוטרדו מהאפשרות שמדינות הציר יגלו אודות הצלחת פיענוח תשדורות אניגמה. הדבר גרם לכך שאפילו כשכבר היה מידע לגבי מיקום צוללות גרמניות לא ניסו לתקוף אותן אלא אם הייתה אפשרות ליצור "סיפור כיסוי". מטוס סיור עשוי היה לזהות צוללת, דבר שאיפשר להסביר מתקפה של בעלות הברית. המידע של אולטרה שימש להטבעת ספינות אספקה גרמניות רבות בדרכן לצפון אפריקה; אולם, תמיד נדרשה הצדקה "תמימה" להתקפה: לעיתים נשלחו מטוסי סיור למשימות שלא היה בהן צורך, כדי להבטיח שהם נצפו על ידי הגרמנים. הבריטים היו עקביים מאוד בנושא והדבר הוביל לא פעם לחיכוכים עם האמריקאים.
הפצת המידע המודיעיני מאולטרה למפקדים וליחידות בשטח הייתה בעייתית, משום שהייתה כרוכה בסכנה מוחשית לגילוי המידע על ידי הגרמנים. נעשו מאמצים לשלוט במידע ובידיעת אופן השגתו. קציני קישור מונו לכל פיקוד בחזית כדי לנהל את ההפצה ולפקח עליה.
בקיץ 1940, מפענחים בריטיים, שהצליחו לפענח תשדורות של חיל האוויר הגרמני, היו מסוגלים להעביר לצ'רצ'יל מידע לגבי הפצת מפות בריטיות לכוחות פלישה גרמניים שהתכוננו לקראת פלישה אפשרית לבריטניה.
גרסת האניגמה של הצי הגרמני הייתה מורכבת יותר מהגרסאות שהיו ברשות הצבא וחיל האוויר הגרמני. גרסה זו הכילה יותר רוטורים, והוראות ההפעלה היו מורכבות יותר על מנת להבטיח אבטחה מרבית. פיענוח הודעות שהוצפנו בגרסה זו של האניגמה הצריך גישה שונה ושיטות מורכבות ואיטיות. כאשר צוללות נאציות החלו לפעול במרחבי האוקיינוס האטלנטי לאחר כיבוש צרפת, היה פענוח הודעות הצי הגרמני חיוני.
ב-1941 לכד הצי הבריטי במתכוון ספינת חיזוי מזג אוויר גרמנית, שהיו עליה ציוד הצפנה וקודים; יומיים לאחר מכן לכדו הבריטים צוללת U-110 עם מכונת אניגמה, ספר צפנים, ספר הפעלה ומידע נוסף. כל אלו סייעו לבלצ'לי פארק לפענח הודעות של צוללות גרמניות כבר ביוני של אותה שנה.
טרכטנברג
טרכטנברג (ביידיש: טראַכֿטנבערג; ברוסית: Трахтенберг) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי שמקורו בגרמנית או ביידיש. שם זה היה נפוץ במיוחד בקרב יהודי בסרביה ואוקראינה.
אולטרה
שימוש בחומר אולטרה
מכונות אניגמה או ספרי הפעלה נלכדו משבע צוללות ומשמונה ספינות גרמניות. בין הצוללות היו U-505 ו-U-559 (ב-1942), מספר ספינות חיזוי מזג אוויר (ב-1944) וכן מספר סירות מכמורת מוסבות, שנלכדו במהלך פשיטה על איי לופוטן שליד נורווגיה.
טרכטנברג
באותיות לטיניות נכתב השם בדרך כלל Trachtenberg או Trachtenburg, אולם יהודים אשכנזים שהתיישבו בארגנטינה כותבים אותו Trajtenberg, על-פי כללי הכתיב הספרדי. יש יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות-הברית שכותבים את שמם Trakhtenberg, על פי כללי התעתוק מאותיות קיריליות לאותיות לטיניות.
אולטרה
שימוש בחומר אולטרה
במקרים אחרים השפיעו בעלות הברית על הגרמנים לספק להם עריסות. על מנת לעשות זאת הם פיזרו מוקשים (או ביצעו פעולה אחרת) ואז האזינו להודעות שעשויות היו להישלח עקב הפעולה. במקרה של פיזור המוקשים, היה צפוי שהגרמנים ישתמשו במילה "Minen" (מוקשים בגרמנית) בחלק מההודעות. שיטת פעולה זו כונתה בבלצ'לי גינון.
אם משרטטים גרף של תעבורת הודעות האניגמה המפוענחות כנגד מספר הספינות הבריטיות שטובעו בחודש נתון ניתן לראות שרוב האבדות הבריטיות התרחשו כאשר לא עלה בידי המפענחים הבריטיים לפענח את הודעות האניגמה של הצי הגרמני. אולם ב-1943 הייתה כמות התעבורה המפוענחת כה גדולה שהתובנה של המפענחים לגבי ההודעות הייתה מעולה. כך ידעו המפענחים שהודעה קצרה שנשלחה מהמערב בשעה 06:00 בבוקר בוודאי נשלחה על ידי ספינת חיזוי מזג אוויר והמשמעות הייתה שההודעה תכלול עריסות מסוימות; כך גם לגבי תעבורה של הודעות אחרות. מנקודת זמן זו במלחמה נקראו הודעות האניגמה של הצי הגרמני ללא הרף, אפילו לאחר שינויים שביצעו הגרמנים.
ברם, התחבולות החדשות רק הפחיתו את כמות האפשרויות לפיענוח הודעה נתונה. המספר הנותר עדיין היה רב, ובשל הרוטורים החדשים שהגרמנים הוסיפו מפעם לפעם, נעשה המספר גדול בהרבה מהמספר שהפולנים נאלצו להתמודד עמו. במטרה לפתור זאת נוצרו גרסאות חזקות יותר של הבומבה הפולנית, שיכלו לבחון במהירות אלפי כוונונים אפשריים.
הגרמנים חשדו שההצפנה של האניגמה נפרצה. קרל דוניץ קיבל דיווחים של מפגשים "בלתי אפשריים" בין צוללות וספינות בעלות הברית. הדבר עורר בו חשדות שקיימת פרצה בתקשורת הגרמנית. במקרה מסוים, שלוש צוללות חברו באי קטן בקריביים ותוך זמן קצר הגיחה לעברן משחתת בריטית. כל הצוללות הצליחו להימלט ולדווח את שאירע. דוניץ דרש מיד לערוך בדיקה מחודשת בנוגע למידת האבטחה של האניגמה. הבדיקה המדוקדקת הראתה שהבעיה, אם קיימת, אינה נובעת מהאניגמה עצמה. דוניץ לא הסתפק בכך והורה לשנות את ספר הכוונונים כצעד של זהירות. בכך אכן הצליח "להחשיך" את בלצ'לי פארק למשך פרק זמן.
העדויות שהצטברו אצל הגרמנים, כי בעלות הברית קוראות את תשדורות האניגמה של הצי, מעולם לא היו משכנעות דיין. יתר על כן, מחלקת ה-"B-Dienst",שעסקה בריגול נגדי ואף פענחה למחצה את הקודים של הצי המלכותי של בריטניה בשלבים המוקדמים של המלחמה, סיפקה מספיק מידע על מנת לתמוך בכך שבעלות הברית אינן מסוגלות לקרוא את הודעות הצי הגרמני. צירוף המקרים היה כזה, שהצלחת הגרמנים בהיבט זה חפפה בזמן לאי היכולת הזמנית של המפענחים של בעלות הברית לקרוא את תשדורות הצי הגרמני.
מקרה נוסף שבו התעורר חשד הגרמנים היה כאשר חמש ספינות עמוסות סיוע הפליגו מנאפולי לעבר צפון אפריקה כדי לסייע לרומל במערכה. באופן בלתי מוסבר הותקפו וטובעו כל הספינות על ידי מטוסי בעלות הברית. מאחר שלא היה זמן למטוסים לאתר את הספינות לפני כן ואז להטביע אותן נאלץ צ'רצ'יל להכריע האם לפעול ישירות על פי המודיעין של אולטרה. צ'רצ'יל החליט להטביע את הספינות מיד. לצורך כיסוי העקבות של אולטרה נשלחה לאחר ההטבעה הודעה של בעלות הברית לנאפולי, שם שיבחו מרגל בדוי ובישרו לו אודות ההטבות שיינתנו לו עקב ההצלחה. הגרמנים פענחו את ההודעה והאמינו לה.
בשנת 1941 למד המודיעין הבריטי שהצי הגרמני עומד להכניס לשירות מכונה מדגם M4, גרסה חדשה לאניגמה המכילה ארבעה רוטורים במקום שלושה. למזלן של בעלות הברית, בדצמבר שלחה צוללת הודעה תוך שימוש במכונה החדשה עוד לפני שזו הייתה אמורה להיכנס לשימוש מלא. בהבינה את הטעות, שידרה הצוללת את אותה ההודעה בגרסת שלושה הרוטורים ובכך נתנה לבריטים מספיק רמזים על מנת לפענח גם את הצופן של המכונה החדשה מיד לאחר כניסתה לשימוש מבצעי ב-1 בפברואר 1942. רשת התקשורת של הצוללות שהכילה את המכונות החדשות נודעה בשם "טריטון", ובשם הקוד "כריש". תעבורת ההודעות של רשת תקשורת זו נקראה באופן שגרתי על ידי בעלות הברית.
פיענוח של חלק מההודעות (לא באניגמה הגרמנית) הוביל לקרב כף מטפן שבו הובס הצי האיטלקי. לקרב קדם איתור נוסף על ידי מטוס סיור "מזדמן". אנדרו קנינגהם ביצע פעולה מיוחדת במלון במצרים על מנת למנוע מסוכנים של מדינות הציר מלשים לב לתנועותיו ולהסיק מכך שמתוכנן מבצע גדול. המידע מאולטרה היה בעל חשיבות רבה לבריטים (באל עלמיין במערב מצרים, בקרב המתיש עם קורפוס אפריקה שהיה תחת פיקודו של רומל).
מידע מודיעיני שהגיע מהודעות שהוחלפו בין היטלר לבין הגנרל גינתר פון קלוגה היה בעל חשיבות עצומה במהלך המערכה בצרפת מיד לאחר נחיתת הכוחות ב-D-Day, בכך שסיפק מידע לגבי התזמון שבו עשויים להיכנס למערכה חיילי מילואים גרמניים. הודות למידע מאולטרה קיבל הצבא האדום תובנה לפני תחילת קרב קורסק לגבי ריכוז הכוחות הגדל של הגרמנים, מיקומו וזמן תקיפה מדויק.
עד 1945, כמעט כל תעבורת האניגמה הגרמנית (ורמאכט, צי, לופטוואפה, אבווהר, SD ועוד) פוענחה תוך יום או יומיים, אולם הגרמנים עדיין היו בטוחים שהאניגמה אינה ניתנת לפריצה. אילו שינו את המכשור שלהם, היו מאלצים את המפענחים הבריטיים להתחיל מחדש. הגרמנים סברו שהאניגמה כה בטוחה עד כי דנו באמצעותה בפתיחות אודות תוכניותיהם ותנועותיהם, וכך סיפקו לבעלות הברית מידע רב. אולם, המידע מאולטרה נוצל לעיתים לרעה או לא קיבל את תשומת הלב הראויה. כך למשל, כוונותיו של רומל לפני קרב מעבר קסרין בצפון אפריקה ב-1942 הועלו כאפשרות על ידי אולטרה, אך האמריקאים לא לקחו זאת בחשבון. בנוסף, מידע מאולטרה רמז ב-1944 שעומדת להתרחש התקפה בארדנים אולם הקרב על הבליטה היה בגדר הפתעה לבעלות הברית משום שהתעלמו מהמידע. לאחר המלחמה חשפו צוותי פרויקט TICOM אמריקאיים כמות משמעותית של אנשי צופן גרמניים, ועצרו אותם. בין הדברים שלמדו האמריקאים היה שהמצפינים הגרמנים, לפחות, הבינו היטב שהאניגמה אינה "בלתי ניתנת לפענוח". הם פשוט לא היו מסוגלים לתפוס איך מישהו יהיה מסוגל ללכת את כברת הדרך העצומה הדרושה לשם כך. (See Bamford's Body of Secrets in regard to the TICOM missions immediately after the war).
שאלה מעניינת עולה בנוגע לשימוש שנעשה כביכול במידע של אולטרה על ידי רשת הריגול של לוסי. הרשת הייתה בעלת מידע רב ובעלת יכולת פעולה מהירה והייתה מסוגלת לקבל מידע "ישירות מהמטה הכללי של הגרמנים" - לרוב על פי דרישה. ישנן חשדות ש"לוסי" הייתה מעין דרך עבור הבריטים להזין מודיעין של אולטרה לסובייטים באופן שלא יחשוף מקורות, ויראה כאילו הגיע ממודיעין אנושי ולא מפיענוח תשדורות רדיו גרמניות. הרשת של "לוסי" תופעלה ככל הנראה על ידי איש אחד (רודולף רסלר) והיחס שהעניקו לה הסובייטים היה חשדני. המידע שסיפקה הרשת היה מדויק ומתוזמן היטב וסוכנים רוסים בשווייץ התייחסו אליו במלוא הרצינות.
פענוחים של "PURPLE" באירופה
בזירת האוקיינוס השקט, מכונת ההצפנה היפנית שכונתה "PURPLE" (באנגלית - סגול) על ידי האמריקאים, שימשה להצפנת התקשורת של הדרגים היפנים הדיפלומטיים הבכירים ביותר. הצופן פוצח על ידי שירות מודיעין האותות של צבא ארצות הברית. חלק מההודעות המפוענחות הוכחו כנחוצות בזירות אחרות. מקרה מסוים נגע לדיווחים מפורטים של שגריר יפן בגרמניה שהוצפנו על ידי מכונת ה-PURPLE. הדיווחים כללו סקירות של האסטרטגיה והכוונות הגרמניות, דיווחים אודות ביקורי השגריר בביצורי החוף של נורמנדי ודיווחים אודות שיחות ארוכות עם היטלר.
היפנים השיגו מכונת אניגמה כבר ב-1937, זו הייתה מכונה דומה לזו שהייתה לצבא הגרמני למעט חיווטי הרוטורים ולוח הפלאגים.
חשיפת אולטרה לציבור לאחר המלחמה
בריטניה וארצות הברית שמרו את האולטרה בסוד עד סוף המלחמה, אולם אין מידע חד משמעי שמסביר מדוע קיומה נשמר בסוד 29 שנים, עד שנת 1974, אלא רק מספר הסברים אפשריים. ראשית, כפי שטען דייוויד קאהן בסקירה שכתב ב"ניו יורק טיימס" בשנת 1974, לאחר מלחמת העולם השנייה מכרו הבריטים חלק גדול ממכונות האניגמה למדינות עולם שלישי, בידיעה שיוכלו להמשיך לקרוא את ההודעות של בעלי המכשיר החדשים. פרסום האולטרה היה עלול לגרום לביטול המכירה.
הסבר אפשרי שני מתייחס לאירוע שבו צ'רצ'יל חשף בפומבי מידע שהושג מפיענוח תקשורת רוסית, בין מלחמות העולם; חשיפה זו גרמה לרוסים לשנות את שיטת ההצפנה שלהם, והוביל לערפל מודיעיני.
הסבר שלישי, שנתן וינטרבותאם, גורס ששבועיים לאחר יום הניצחון באירופה דרש צ'רצ'יל שאנשים שנחשפו למידע מאולטרה לא יחשפו את החומר או את מקורו. צ'רצ'יל סבר שחשיפה כזו הייתה עשויה לפגוע בפעילותו העתידית של הביון הבריטי.
חשיבות פיענוח האניגמה לניהול המלחמה נותרה חבויה מעיני הציבור. כל דיון אפשרי שהיה נערך על ידי הפולנים או הצרפתים בנוגע לפריצת האניגמה בתחילת המלחמה, לא היה חושף את ההישגים שהתרחשו במהלך המלחמה. מעטה הסודיות הוסר כאשר בשנת 1973 פורסם דבר פיענוח האניגמה, בספר "אניגמה" שכתב גוסטאב ברטראנד, קצין מודיעין צרפתי. הספר הוביל ללחץ ציבורי לחשוף את הסיפור המלא של האולטרה והאניגמה.
הסודיות של אולטרה הוסרה לגמרי כשפרידריך ויליאם וינטרבותאם, משתתף מרכזי בהפצת המידע על פרויקט אולטרה, פרסם את ספרו "The Ultra Secret" (סוד האולטרה). סיפורו הרשמי של המודיעין הבריטי במלחמת העולם השנייה פורסם בחמישה כרכים בין השנים 1979 ל-1988. העורך הראשי היה הארי הינסלי אך כרך אחד נערך על ידי מיכאל הווארד. קיים גם ספר בשם Codebreakers משנת 1993, המכיל את זיכרונותיהם של ותיקי אולטרה. הספר נערך על ידי הינסלי ואלן סטריפ.
לאחר המלחמה נמכרו מכונות אניגמה עודפות ומכונות דמויות אניגמה למדינות רבות בעולם, אשר היו משוכנעות בנוגע למידת האבטחה של מכונות הצופן הלא שגרתיות. האמריקאים והבריטים הפיצו את המכונות הללו משום שהם היו מסוגלים לפצחן. שווייץ אפילו פיתחה גרסה פרטית לאניגמה בשם NEMA והשתמשה בה עד אמצע שנות ה-70 המאוחרות.
על אף כל המאמצים שננקטו, מידע בנוגע לפיענוח האניגמה אכן זלג. ב-1967 כתב ההיסטוריון הצבאי הפולני, ולאדיסלאב קוזאקזוק, בספרו "המלחמה הסודית", כי האניגמה הגרמנית נפרצה על ידי הפולנים לפני מלחמת העולם השנייה. באותה שנה, תיאר דייוויד קהאן בספרו "The Codebreakers" אירוע שהתרחש בשנת 1945, ובו נלכדה האניגמה של הצי הגרמני מצוללת U-505. הוא ציין בחוסר תשומת לב שהודעות אניגמה כבר פוענחו עד אותה תקופה אך הפיענוח הצריך "מכונות שמילאו מספר בניינים".
בשנת 1970 החלו צפנים מבוססי מחשב לצבור אהדה, ככל שהעולם פנה יותר לעבר תקשורת ממוחשבת, והתוחלת שבמכונות האניגמה (ובמכונות מבוססות רוטורים באופן כללי) צנחה במהירות. ב-1974 כבר התקבלה החלטה לחשוף חלק מהפעילויות של בלצ'לי פארק.
ההשלכות האסטרטגיות של אולטרה
יש מחלוקת בנוגע להשפעה שהייתה לפיענוח האניגמה על מהלך המלחמה. ייתכן שיש לשאול שאלה קשה יותר בנוגע להשפעת האולטרה גם על התקופה שלאחר המלחמה.
השלכות בזמן המלחמה
מיצג אודות ה"מלחמה הסודית" שהוצג במוזיאון המלחמה האימפריאלי ב-2003 ציטט מדבריו של צ'רצ'יל, באומרו למלך ג'ורג': "הודות לאולטרה ניצחנו במלחמה". החשש הכבד ביותר של צ'רצ'יל, אפילו לאחר שהיטלר הורה לעכב את מבצע ארי הים ופלש לברית המועצות, היה שהצוללות הגרמניות יצליחו לחנוק את בריטניה ויטילו עליה סגר ימי. בספר "שעתם היפה ביותר" העיד צ'רצ'יל שסכנת הצוללות הגרמניות היא הדבר היחיד שבאמת עורר בו מורא במהלך המלחמה. מרכיב עיקרי שמנע תבוסה בריטית בקרב על האטלנטי היה היכולת המחודשת לפענח את הודעת האניגמה של הצי הגרמני. למרות עובדה זו היו מרכיבים אחרים שהיטו את הכף בקרב לטובת בעלות הברית. עם הגידול בכיסוי האווירי מעל האוקיינוס האטלנטי ועם הרחבת הסיוע הימי של נושאות המטוסים לספינות בעלות הברית, נעשו מטוסים נגד צוללות אפקטיביים ביותר תוך שימוש בראדאר סנטימטרי ובפצצות עומק. שיפור בשיטות טריאנגולציה איפשר למטוס לחשוף את מיקום הצוללת אפילו אם לא ניתן היה לקרוא את הודעותיה. שיפור בסונאר ובפצצות העומק הגדיל את הסיכוי להטבעת צוללות. החל מ-1942 ביצע חיל האוויר המלכותי הפצצות שטיח על ערים בגרמניה. ההרס של מרכזי ערים ותשתיות היה רב אך חשובה לא פחות מכך הייתה הפגיעה בתשתיות הטלפון, שאילצה את הכוחות הגרמניים להיות תלויים יותר בתקשורת גלי רדיו מוצפנת. עובדה זו תרמה להגדלת תעבורת ההודעות הניתנות לפענוח באופן ששירת את מטרות בעלות הברית.
מקורות
הערה: הקטע מבוסס על התרגום מוויקיפדיה באנגלית.
הערות שוליים
Ультра
דמסון כוכבני
דָמָסוֹן כּוֹכבָנִי (שם מדעי: Damasonium alisma) הוא צמח נדיר הגדל בשלוליות חורף ופורח בחודשים אפריל עד יוני. שייך למשפחת כף הצפרדע ( Alismataceae), הכוללת צמחי מים וביצה חד ורב שנתיים.
בבִרִכֶּת אֶל פֻנְדֻק מצוי ריכוז נדיר של הפרח. הברכה נמצאת ליד הכפר הערבי אל פנדק, בדרך המחברת את קלקיליה עם שכם קרוב ליישוב עמנואל. ריכוז נוסף קיים בפארק השרון, דרומית לחדרה.
שתי פנים למראה
שתי פנים למראה (אנגלית: The Mirror Has Two Faces) הוא סרט אמריקאי מ-1996, מסוגת הדרמה הקומית ורומנטית. ברברה סטרייסנד היא הבמאית, המפיקה והשחקנית הראשית. את התסריט כתב ריצ'רד לגרבנס, בהתבסס חלקית על הסרט הצרפתי "למראה שתי פנים" מ-1958 שנכתב על ידי אנדרה קייטה וז'ראר אורי, העוסק באשה ביתית אשר הופכת ליפה, והדבר יוצר בעיות בחיי הנישואין שלה.
בסרט גם משתתפים ג'ף ברידג'ס, פירס ברוסנן, ג'ורג' סיגל, מימי רוג'רס, ברנדה קארו ולורן באקול.
סטרייסנד, מרווין האמליש, רוברט ג'ון "מאט" לאנג ובריאן אדמס הלחינו את שיר הנושא של הסרט. סטרייסנד שרה אותו כחלק מהפסקול עם אדמס.
עלילה
רוז מורגן (סטרייסנד), היא פרופסורית פופולרית לספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה. רוז ביישנית, פשוטה למראה ובגיל המעבר. היא חולקת בית עם אמא השתלטנית והשטחית, חנה (באקול). אחותה הנאה קלייר (רוג'רס) מתכננת את חתונתה השלישית עם אלכס (ברוסנן) שיצא בעבר עם רוז. רוז מרגישה בודדה ועצובה.
גרגורי לארקין (ברידג'ס), מרצה למתמטיקה בקולומביה חש תסכול במערכות יחסים. כאשר הוא נמשך לאשה, הוא מאבד את היכולת למחשבה רציונלית. אחרי שהחברה האחרונה שלו קנדיס (מקפירסון), זרקה אותו לאחר סטוץ אחרון, לפני שהיא מתחתנת, הוא מחליט לחפש מערכת יחסים המבוססת על קשר רוחני ולא פיזי, ומפרסם הודעה בעיתון.
קלייר קוראת את המודעה ועונה עבור רוז. גרגורי מסוקרן כאשר הוא שומע שרוז מלמדת בקולומביה, וניגש לשמוע אותה מרצה. הוא מתרשם מאוד, אך לא נשאר עד סוף ההרצאה, לכן מפספס לגמרי את הנקודה שעליה דיברה. הם מתחילים לצאת והוא מתרשם מחכמתה ושנינותה. גם היא מתרשמת ממנו, כגבר נאה וחכם. היא אף עוזרת לו לשפר את היכולת שלו ללמד. גרג מסביר לה כי הוא מעוניין במערכת יחסים של חברות קרובה, אך ללא מיניות כשהוא טוען שזאת הדרך לייצר אהבה אמיתית, מבלי שמין יהרוס את הכל. היא אמנם לא רואה את הדברים כך, נמשכת עליו, ורוצה במגע, אך מקבלת את זה, שזה לא מה שהוא מעוניין בו. גרג מציע לה נישואים, ואומר שאלו לא יהיו נישואין מלאי תשוקה, אבל מלאים בכבוד הדדי ודאגה אחד לשני. הוא גם מציין כי אם רוז תרצה יחסי מין מדי פעם אז הוא יהיה מוכן לספקם. אף על פי שרוז קיוותה למערכת יחסים עם תשוקה, היא מסכימה לסידור.
רוז מאוד מתוסכלת מהחוסר של תשוקה במערכת היחסים שלהם. אבל בהתאם למה שאמר לה לגבי ההסכמה שלו לקיים יחסי מין אם תרצה, יום אחד היא מחליטה לפנות לגרגורי ולפתות אותו. גרגורי אמנם בהתחלה משתף פעולה, אך קוטע את המהלך האינטימי שלהם וצועק על רוז, שציפה ממנה ליותר, וכי הוא לא מעוניין לקיים איתה יחסי מין, וכי ציפה ממנה לשיתוף פעולה. רוז שבורת הלב, מסתגרת באמבטיה, ואחר כך חוזרת לבית אמא. גרגורי נוסע למסע הרצאות באירופה.
בזמן שגרגורי במסע ההרצאות שלו, רוז מחליטה לשפר את עצמה. היא מתחילה בדיאטה, והתעמלות. היא משנה את התספורת, והבגדים ומתחילה להתאפר. גרגורי מנסה להתקשר אליה מספר פעמים במהלך מסעו, אך היא מסרבת לענות. כאשר הוא חוזר הביתה הוא מוצא אותה מחכה לו, ארוחת ערב בריאה מוכנה, והיא נראית נהדר. גרגורי מתרגז, ואומר שחיפש משהי שנראית בצורה מסוימת, ועכשיו הוא חוזר לאשה שנראית אחרת לגמרי. רוז נפגעת, וטוענת מולו כי יצא איתה רק כי חשב שהיא מכוערת.
לאחר המריבה ביניהם רוז נפגשת עם אלכס. אלכס וקלייר נפרדים ואלכס מוצא את עצמו נמשך לרוז שנראית עכשיו נהדר. הם אוכלים ארוחת ערב יחדיו כשרוז מבינה כי לא רוצה את אלכס, שנמשך אליה רק עכשיו שעברה שינוי. באותו הלילה גרגורי מופיע ברחוב מתחת לחלונה של רוז ומתחיל לצעוק שהוא אוהב אותה, ונמשך אליה, ולא אכפת לו בכלל איך היא נראית אלא מי שהיא באמת. הוא ורוז משלימים ומתנשקים.
בקופות
תקציב הסרט עמד על 42 מיליון דולר. הוא הרוויח 41 מיליון דולר בארצות הברית ועוד 33 מיליון דולר ברחבי העולם. סך הכל 73 מיליון דולר. בנוסף להצלחה בקופות, הסרט גם הרוויח במחירי השכרה, 18,377,057 דולר. סך הכל הסרט הכניס 91 מיליון דולר.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות מעורבות. באתר עגבניות רקובות הוא קיבל ציון של 55%. רוג'ר איברט מציין כי הדיאלוגים חכמים וכי הסרט מתעסק בתחום האהבה מבלי לפול לקלישאות כואבות. פטר טרוורס אמר שהסרט לא עושה צדק לשלל שחקניו המצוינים, וכי התסריט נראה כאילו מונע מהאגו של סטרייסנד. לסרט שתי מועמדויות לאוסקר, ארבע לגלובוס הזהב, מהם זכה באחד (לשחקנית משנה).
רוז (סרט)
הסרט זכה לביקורות מהללות והוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורה של מרי רוז פוסטר (בט מידלר) המכונה "הוורד". רוז היא זמרת רוק מצליחה השקועה בסיבוב הופעות שיסתיים בביתה שבפילדלפיה. רוז סחוטה רגשית, הן בשל עבודה רבה והן בשל אורח חיים תוסס. לאחר הופעה מוצלחת היא מבקשת ממנהלה האישי ראדג' קאמפל (אלן בייטס) לצאת לשנה הפוגה בקריירה שלה, אך הוא מסרב לבקשתה.
לאחר הופעה אחת היא נפגשת עם ביילי ריי (הארי דין סטנטון), זמר שהיא מעריכה, והוא מבקש ממנה להפסיק לשיר את שיריו. רוז נעלבת מהאיש ובורחת ביחד עם יוסטון דייר (פרדריק פורסט) לבלות. בסוף הסרט, היא עולה על הבמה בפילדלפיה ומתמוטטת בפני הקהל.
הפקה
מלכתחילה קן ראסל היה אמור להפיק את הסרט, אך הוא בחר לביים את הסרט "ולנטינו". מאוחר יותר, הודה ראסל שזה הטעות הגדולה ביותר בקריירה שלו.
רימייק
ב-16 ביוני 2021 נמסר על פיתוח רימייק, שבו תגולם הדמות הראשית על ידי סינתיה אריבו, אשר גם תפיק ביחד עם סולום ויליאמס. הסרט החדש יהיה מחווה למקור, תוך הצגת מחירו הגבוה של הפרסום במבט עכשווי
משה שוורץ
משה שוורץ (1925 – 1978) היה פילוסוף וחוקר פילוסופיה, מקים המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, בראשה עמד ושימש כפרופסור במחלקה.
פעולות לזכרו
במלאת עשרים שנה למותו, בשנת 1998, הקדישה אוניברסיטת בר-אילן את ספר השנה למדעי היהדות והרוח (כב-כג) לזכרו והוא נקרא גם "ספר משה שוורץ". השער הראשון של הספר נקרא "משה שוורץ - האיש והגותו" וכולל מאמרים מאת מנחם צבי קדרי, יהודה פרידלנדר, וזאב לוי. את הספר ערך משה חלמיש. כעבור עשור נוסף, בשנת 2008, התקיים כינוס בן יומיים במחווה להגותו בשם "אידיאליזם, מיתוס והתגלות". הכינוס התקיים במכון ון ליר בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ב-2019 יצא הספר "מיתוס - שפה - התגלות; בעקבות הגותו של משה שוורץ", בעריכת בנו, יוסף שורץ.
אני שמידט
אנה מריה חִירְטְרַאוּדָה שמידט (בהולנדית: Anna Maria Geertruida Schmidt; 20 במאי 1911 – 21 במאי 1995) הייתה משוררת וסופרת הולנדית פופולרית. יצירתה כוללת שירים, פזמונים, ספרים, מחזות, מחזמרים, תסכיתים ודרמות טלוויזיה.
שמידט התפרסמה בארצה בזכות ספריה לילדים "יִיפּ ויַנֶקֶה" (Jip en Janneke), "פלוק מבית פטפלט" (Pluk van de Petteflet), מעלית הפלא (Abeltje) ועוד, ושיריה לילדים, בהם "דיקרטייה דאפ" (Dikkertje Dap) ו"הדובון פיפלונטייה" (Het Beertje Pippeloentje). דורות של הולנדים גדלו על שיריה וסיפוריה, ויצירתה נחרתה בזיכרון הקולקטיבי של הולנד שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
אנני שמידט נולדה וגדלה בכפר קַפֶּלֶה (Kapelle) שבמחוז זיילנד בדרום-מערב הולנד, שם כיהן אביה ככומר. ילדותה כבת-כומר בסביבה קרתנית לא הייתה פשוטה כלל ועיקר. האם, שכבר איבדה שתי בנות, גוננה עליה בצורה חולנית, ואילו הקשר עם אביה היה רופף ביותר. היא למדה מאמה קרוא וכתוב בגיל צעיר מאוד, והתוודעה באמצעותה לעולם הספרות. כשהייתה בת 14 שלחה שירי ביכורים למשורר ומבקר הספרות וילם קלוס, וזה עודדה להמשיך לכתוב. בכתיבה מצאה לה מפלט של קבע מהסביבה העוינת, לתחושתה. שמידט חזתה בהשתאות בהופעת החשמל והמכונית הראשונה בכפר, ובראשיתו של הקולנוע. שנות ה-20 של המאה ה-20 טבעו בה חותם עמוק עם הופעתה של התנועה הפמיניסטית - "המהפכה המינית האמיתית". בהשפעת הוריה החלה בשנת 1929 ללמוד משפטים בהאג, ובשנת 1930 נסעה לזמן מה לגרמניה, שם עבדה כאו-פר ולמדה את השפה הגרמנית.
עם שובה לארצה שימשה כספרנית במידלבורך, ובשנת 1938 פרסמה בעצת אמה שני שירים בכתב העת הספרותי בעל הזיקה הפרוטסטנטית "נתיבים לרקיע" (Opwaartsche Wegen). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבדה כספרנית בפליסינגן. שמידט סירבה לתלות את השלט "הכניסה ליהודים אסורה", ולא הסירה מהמדפים ספרים שנאסרו על ידי הנאצים. כמו כן אסרה להציג עיתונים נאציונל-סוציאליסטים באולם הקריאה. היא זומנה לשיחה עם ראש העיר מטעם משטר הכיבוש, והלה דחק בה לעסוק בתעמולה למען הנאצים, תמורת שחרור אחיה הכלוא. שמידט התעלמה מהצעתו.
בשנת 1991 חדלה לכתוב, לאחר שמחזהּ האחרון "לשנינו יש סוס" (We hebben samen een paard) התקבל בקרירות. בתוך כך כבר הייתה עיוורת כמעט לחלוטין. בינואר 1994 מעדה בחדר השינה בביתה ושברה את אגן הירכיים. שמידט נותחה, ועם תום תהליך השיקום החליטה להסדיר עניינים אחדים הנוגעים לסיום חייה. היא הגיעה להבנות עם רופא המשפחה שלה, שהיה ער לתפיסותיה בדבר המתות חסד, וביקשה מהמלחין והפסנתרן ההולנדי הארי בַּנִינְק לחבר עבורה את המוזיקה שתנוגן בהלווייתה: "הארי אמור לחבר מחרוזת נחמדה, עם שירים משלו ומשלי, כמו 'בכרכרונת' ו'ביום יפה של הפנטקוסט', ואחר כך זה צריך להשתנות למשהו קלאסי. כשהכול כבר היה מסודר חשבתי לעצמי: אין ספק שהרווחתי לי איזו חגיגונת קטנה, ואני בהחלט מרוצה." השכם בבוקר שלמחרת יום הולדתה ה-84 שמה אנני שמידט קץ לחייה. היא טמונה בבית הקברות "זורחפליט" (Zorgvlied) שבאמסטרדם.
יצירתה
בשנות עבודתה במערכת עיתון "הט פארול" הצטרפה שמידט לאחדים מעמיתיה, חברי להקת הקברט העיתונאי האמסטרדמי "הדיונון" (De Inktvis). אנני שמידט - ראשי התיבות מ.ח. היו נחוצים כדי להבדילה מסופרת אחרת, א. שמידט - כתבה בשנים הראשונות לפעילותה שם קטעים ושירים קברטיים לאמני קברט שונים כגון וים קאן, וים סוֹנֶפֶלְד וקוני סטוארט.
בשנת 1965 כתבה שמידט את התמליל למחזמר המקורי הראשון בשפה ההולנדית Heerlijk duurt het langst, מילולית: "מה שטעים מחזיק הכי הרבה זמן", משחק מילים על הפתגם ההולנדי Eerlijk duurt het langst, שמשמעו "אין טוב מדרך הישר". המחזמר נחל הצלחה והועלה על הבמה 534 פעמים. את המוזיקה למחזמר הלחין הארי בנינק, ששיתף עמה פעולה גם בגרסת המחזמר משנת 1968 לסדרת הטלוויזיה המצליחה שלה "כן האחות, לא האחות". שמידט כתבה מחזמרים רבים נוספים, בהם "ועכשיו למיטה" (1971) (En nu naar bed), "פלנטה שכזאת" (1973) (Wat een planeet), פוקסטרוט (1977) ו"מאדאם" (1981). בתוך כך התבסס מעמדה כמחזאית עם העלאתו של המחזה "דמעה נושרת על הטומפוס (הגרסה ההולנדית לעוגת נפוליאון)" (1980) (Er valt een traan op de tompoes). גם סדרת הטלוויזיה בת 12 החלקים "פלייסטרקאדה 17" (Pleisterkade 17) קצרה הצלחה רבה בשנים 1975 - 1977. שמידט הייתה מיודדת מאוד עם המאיירת ההולנדית פיפּ ווסטנדורפ (Fiep Westendorp), מאיירת הסדרה "ייפ וינקה" כמו גם את רוב סיפרי הילדים שכתבה הסופרת.
בין שיריה, כתבה בשנת 1956 את מילות השיר הראשון שבוצע בתולדות תחרות הזמר האירוויזיון אשר נערכה לראשונה בשנה זו, "הציפורים של הולנד", אשר השתתף והגיע תחילה למקום השני בתחרות הלאומית בהולנד לבחירת שני שירים לייצוג המדינה בתחרות אירוויזיון זו.
ביוגרפיות
עוד בחייה נכתבו עליה ספרים, ונרקמו תוכניות לחבר לה ביוגרפיות. שמידט התרחקה ככל הניתן מתשומת הלב שהופנתה כלפיה. לביוגרף האנס פוֹחֶל הבהירה כי יהיה עליו לחכות עד שתמות. פוחל נפטר זמן קצר לאחר מותה-היא, וספרו הושלם על ידי איש הספרות ההולנדי האנס ון דֶן בֶּרְח. הביוגרפיה התפרסמה בשם "רק חכה עד שאני אמות", ותיאר בפרט את יצירתה לתיאטרון.
בספרה "אף פעם אל תעשה מה שאמא שלך אומרת" כתבה חוקרת ספרות הילדים והנוער ההולנדית יוֹקֶה לינְדֶרְס על ספרי הנוער של שמידט, אם כי לא זכתה לשיתוף פעולה מצד יורשיה של הסופרת.
בשנת 2002 ראה אור הספר "אנה" (Anna), ביוגרפיה מאת הסופרת והעיתונאית ההולנדית אנייט ון דר זייל (Annejet van der Zijl). המחברת זכתה לשיתוף פעולה מלא מצד יורשיה של שמידט, וספרה נחשב כיום לביוגרפיה המוסמכת ביותר. סדרת טלוויזיה בשבעה חלקים בשם "אנני מ.ח." מבוססת על ספרה זה, ושודרה בטלוויזיה הציבורית ההולנדית והפלמית בשנת 2010.
חיבורים ביבליוגרפיים
בשנת 2009 ראתה אור ביבליוגרפיה מאוירת של כתבי אנני שמידט מאת החוקר מרסל ראדחֵייפּ. הביבליוגרפיה חוברה בשיתוף עם בנה של הסופרת, פליפ ון דאון, וסוקרת, לצד ספריה, גם את המהדורות המיוחדות לאספנים, את ספרי השמע ותרגומיה, וכן את תרומותיה לעיתונים ולכתבי עת. כל התיאורים שבספר מלווים באיורי צבע. נוסף על כך מובאת סקירה של פרסומים על אודות הסופרת.
פרסים שהוענקו לה לאחר מותה
בשנת 1991 ייסד מכון בומה לתרבות (Stichting Buma Cultuur) פרס על שם אנני מ.ח. שמידט לשיר הקברט הטוב ביותר.
סביון יפו
סביון יפו (שם מדעי: Senecio joppensis או Senecio glaucus) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המורכבים. הצמח בשרני, מכחיל וזקוף; גובהו 10–30 ס"מ. תכופות הוא מסועף מבסיסו.
המין שכיח בחולות של מישור החוף בחברת לענה חד זרעית; הוא אנדמי למישור החוף של ארץ ישראל וצפון מצרים וגדל רק מאלכסנדריה עד עמק עכו. זהו מין ויקרי לסביון האביבי, שהתפתח ממנו כנראה בפלייסטוקן. ישנם חוקרים המתייחסים לסביון יפו בתור זן מיוחד של סביון אביבי, ולא בתור מין נפרד.
עונת הפריחה: מחודש ינואר עד חודש אפריל.
כיכר בבל
כיכר בֶּבֶּל (בבלפלאץ, Bebelplatz), היא כיכר ציבורית במרכז ברלין, גרמניה.
מיקום
הכיכר נמצאת בצד הדרומי של שדרות אונטר דן לינדן ונקראה קודם "כיכר האופרה" (Opernplatz). לאחר מלחמת העולם השנייה הוסב שמה לבבלפלאץ, על שם אוגוסט בבל, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה במאה ה-19.
מסביב לכיכר נמצאים בניינים מפורסמים רבים, ממזרח בית האופרה (ומכאן שמה הקודם), ממערב אוניברסיטת הומבולדט ומדרום קתדרלת הדוויג הקדושה, הכנסייה הרומית-קתולית העתיקה ביותר בברלין.
שרפת הספרים בכיכר
כיכר בבל, בשמה דאז "כיכר האופרה", נודעה בשל אירוע שרפת הספרים שהתרחש במקום ב-10 במאי 1933, אז נשרפו כ-20 אלף ספרים, כולל עבודות של היינריך מאן, היינריך היינה, קרל מרקס ועוד סופרים רבים. לזכר אירוע זה, הוקמה במקום אנדרטת "ספרייה", מעשה ידי האמן הישראלי מיכה אולמן.
טקס שרפת הספרים התרחש בעקבות יוזמה של שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס. במהלך הלילה סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ואס אה, שרפו למעלה מ-20 אלף ספרים של כ-200 סופרים, אנשי מדע, פילוסופים, אנשי אמנות ועיתונאים, כשני שלישים מהם יהודים, אותם בזזו מספריות סמוכות ומאוספים פרטיים רבים. הספרים שנבחרו להישרף היו של סופרים יהודים, קומוניסטים, ליברלים ומתנגדי השלטון. בין יתר הספרים אשר נשרפו היו עבודות של תומאס מאן, היינריך היינה, קרל מרקס, זיגמונד פרויד, אריך קסטנר, יעקב וסרמן ועוד סופרים רבים. שרפת ספרים פומבית זו גררה גל של שרפת ספרים על ידי סטודנטים ברחבי גרמניה.
הנצחה
לזכר אירוע שרפת הספרים, הוקמה במקום אנדרטת "ספרייה" (בגרמנית: Bibliothek) על ידי האמן הישראלי מיכה אולמן. האנדרטה נחנכה ב-20 במרץ 1995.
האנדרטה היא חדר תת-קרקעי, קובייה שאורך צלעה 5 מטרים, בעל תקרת זכוכית (שהיא רצפת הכיכר), הנמצא מתחת לכיכר במקום המדויק בו נשרפו הספרים. החדר מואר בתאורה פנימית ומכוסה במדפי ספרים ריקים לבנים המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי הנותר לאחר שרפת הספרים. ליד האנדרטה שני לוחות ברונזה עליהם חקוק כדלקמן:
אין כניסה למבקרים אל החלל עצמו אך ניתן לראותו מרצפת הכיכר.
הבשורות של מוכווי
הבשורות של מוכווי, שתוארכו לשנת 1300, הועתקו על ידי הקליגרף הגאורגי אפרים בהנחיה של דניאל, הארכיבישוף של מוכווי, ונתרמו לקתדרלת הבתולה הקדושה במוכווי. מיניאטורה בסוף כתב היד מציגה את דמותו של דניאל עצמו כמי שמתפלל לפני מריה הבתולה. הכיתוב למיניאטורה בכתב אֲסוֹמְתַווְרּוּלִי : "דניאל ממוכווי ארכיבישוף". החוקרים נאומן ובלטינג  ציינו כי מחבר המיניאטורות הוכשר בקושטא בסביבות 1290 והביא את הסגנון הביזנטי לגאורגיה.
כתב-היד נשמר בספריית מנזר גלאתי ליד כותאיסי, עד לשנות השמונים של המאה התשע עשרה והועבר שוב למוזיאון בטביליסי. בשנת 1921 עם פלישת הצבא האדום לגאורגיה ונטישת האצולה הגאורגית וראשי הממשלה הגאורגית לצרפת, נלקח כתב-היד עם חלק מאוצרות לאומיים אחרים של התרבות הגאורגית על ידי אֶכְּווְתִּימֶה תָּאקָאִישְׁווִילִי. הוא הוחזר לגאורגיה הסובייטית בשנת 1945 ומצא את משכנו במרכז הלאומי לכתבי-יד (סימון: Q-902). החל משנת 2015 נערכו מאמצים לתיקון ושימור כתב-היד.
כתב-היד
המידות של הבשורה של מוכווי הם 30 x 23 ס"מ. הספר מכיל 328 עמודים. העמודים עשויים עור מעובד היטב. הטקסט כתוב בכתב הנוסחורי ומחולק לשתי עמודות בכל גיליון. כתב היד מובחן ביד קליגרפית ומעוצב בעושר בקישוטים. תחילת כתב היד היא עשרה חדרים מעוטרים עשירים. בראש כל פרק ובראש כל פיסקה ישנה אות גדולה בולטת. מספרם הכולל בבשורות של מוכווי הוא 531 ומבחינה זו הבשורה היא אחת הבולטות ביותר בכתבי-היד הגאורגיים מימי הביניים. האותיות הגדולות מורכבות בעיקר מאיורי ציפורים ובעלי חיים.
איורים
הבשורה כוללת כ-152 מיניאטורות של סיפורי הבשורות המשולבות בטקסט במקומות המתאימים. המיניאטורה המלבנית חורגת לעיתים קרובות מעבר לעמודה המתועתקת, ואילו האות הגדולה יוצרת שילוב צבעוני על רקע טקסט כתוב בכתיבה קליגרפית נאה.
בנוסף לשפע המיניאטורות בכתב-היד, איורי הבשורה מובחנים גם בטכניקת הביצוע שלו. בכתבי-יד גאורגיים שימשו יריעות זהב למילוי הרקע למיניאטורות. האיורים הוצמדו ליריעות באמצעות בשום או בתרכובות דבק מיוחדות. בכתבי-יד גאורגיים אחרים, השטחים שכוסו מעבר לקווי המתאר של התמונה המיניאטורית כוסו בזהב, ואילו בבשורות של מוכווי האיורים נעשו ישירות מזהב - תחילה כוסה כל שטח הזעיר בזהב, ולאחר מכן הונחו השכבות במקומות המתאימים. זו אחת הסיבות לפגיעה המשמעותית במיניאטורות שמכונה לעיתים בשם "טכניקת הציור הייחודית של מוכווי". הצבע ספג את הזהב שמתחתיו והתייבש עם הזמן וגרם לצבע להתמוסס בהדרגה עם הזהב וובסופו של דבר לפגיעה במיניאטורה.
המיניאטורות של הבשורת של מוכווי יוצרות מחזור איורי שלם, המתחיל באילן היוחסין של ישו בבשורה על-פי מתי ומסתיים בירידת רוח הקודש ועליית מרים השמיימה. הדימוי של אילן היוחסין של ישו נדיר במיניאטורות גאורגיות. המיניאטורות המתארות את חיי המשיח מסודרות לפי סדר כרונולוגי. הבשורה על פי מתי היא המאויירת ביותר (97 מיניאטורות בסך הכל), וגם שאר הפרקים מלאים באיורים. נדיר למצוא מיניאטורה המתארת אותו סיפור. בניגוד לבשורות של מוכווי, בספרי בשורות גאורגיות אחרות כל פרק מכיל מחזור איורים עצמאי משלו. בניגוד לבשורות כמו הבשורות של גֶּלָאתִי והבשורות של גְּ'רוּשִׁי, מתאר כתב היד של מוכווי בעיקר אירועים מרכזיים, בעוד האחרים מספרים את סיפור הבשורה ביתר פירוט.
נזקים ומאמצי השחזור
כתב-היד של מוכווי הוא סובל מהנזק הרב ביותר בהשוואה לכתב בשורות גאורגיות אחרות. הנזק נוגע בעיקר למיניאטורות הייחודיות העשויות מיריעות זהב. ישנן מספר סיבות לפגיעה בכתב-היד, ביניהם תנאים אחסון לא נכונים של כתב-היד המקורי של הבשורה, אם כי הסיבה העיקרית למצבם הירוד של המיניאטורות נחשבת עדיין לטכניקות השונות לביצוען. על פי ההיסטוריונית הגאורגית, פרופסור אֵלֵנֶה מַאֲצַ'וָּורִיָּאנִי: הנזק לציור נגרם מכך שזהב המשמש כרקע למיניאטורות. עם הזמן החיבור בין הצבע לקלף התייבש וגרם לציור המיניאטורה להתפרק.