cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפנתרים השחורים
מעורבות עם ארגונים פוליטיים בארץ
בתחילת ימי התנועה, קיימו חבריה שיתוף פעולה הדוק עם ארגון מצפן. שמשון ויגודר, חבר ארגון מצפן, ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה, ויחד עם שלושה חברים נוספים ב"מצפן", יצא להפיץ את הכרוזים במוסררה. אולם מיד כשהחלו לתלות אותם על הקירות, נעצרו על ידי בלשי המשטרה. ויגודר מצביע על ההבדל ביחס כלפי שתי הקבוצות: "זה היה יוצא דופן. לא עשינו שום דבר לא חוקי. כשהיינו במצפן...לא היה מצב שזורקים סתם לבית סוהר לפני הפגנה. התייחסו אלינו כמו לפנתרים... אני לא זוכר בכל ההיסטוריה של מצפן שעצרו אותנו על הסתה".
הכרוז הראשון של "הפנתרים", שנוסח על ידי שמשון ויגודר, פורסם בגיליון "מצפן" מאפריל 1971. הכרוז נכתב בנוסח אמוציונלי ובשפת רחוב לא מהוקצעת, בניגוד לסגנונו של העיתון: "די מזה שאין עבודה. די מלישון עשרה בחדר. די מלהביט על השכונים שנבנים בשביל עולים. די לאכול כלא ומכות כל יום שני וחמישי. די מהבטחות הממשלה שלא מתקימות. די לנו מהקיפוח. די לנו מהפליה. כמה זמן ישימו לנו אותה ונשתוק? לבד לא נעשה כלום - יחד נצליח!". הכרוזים אף נתלו בירושלים בימים שלפני ההפגנה ב-3 במרץ. אולם בניגוד למצפן, "הפנתרים" ראו עצמם כפטריוטים וציונים, כפי שנכתב בגיליון הראשון של ביטאון "הפנתרים השחורים": "למרבה הצער היו וזיהו אותנו, אם מתוך חוסר ידיעה ואם מתוך כוונת זדון, עם חוגי השמאל הקיצוני (רק"ח, מצפן, שי"ח ועוד) - הננו מכחישים זאת בלשון שאיננה משתמעת לשתי פנים. אין לנו כל חלק ונחלה בהם. אנו מצהירים כי בנים נאמנים אנו למדינה ולחוקיה, ולא ניתן יד לשום גורם פנימי או חיצוני - האומר לקעקעה".
גורמי תקשורת רבים באותם ימים טענו כי אנשי הפנתרים השחורים הוסתו לביצוע ההפגנות על ידי חברי מצפן, אשר לטענת העיתונים "הלבישו אידאולוגיה על צעירים ממורמרים".
יומיים לאחר ההפגנה של 18 במאי 1971, התאחדו הפנתרים השחורים עם ברית יוצאי מרוקו. במסגרת ההסכם, הביעו הצדדים תקווה כי הוא "יביא גם למניעת תופעות אלימות דומות לאלה שאירעו שלשום בירושלים".
מתי שמואלוף סבור כי בהצטרפותו למפלגת רק"ח, צ'רלי ביטון הבין שהזהות המזרחית היא זהות ערבית-יהודית שאינה יכולה "להיכלל בזהות הציונית האירופאית" שהיא חלק מהתנועה הציונית שנולדה ביבשת האירופית, "שרוב הוגיה היו שבויים בתפיסה האוריינטליסטית". תפיסה אוריינטליסטית זו, סבור שמואלוף, אינה יכולה להכיל בשוויון וללא עיוות את הזהות הערבית והמזרחית, שהיא חלק מהזהות ה"עולם-שלישית". שמואלוף מדגיש את העובדה שהחיבור שנעשה אז בתנועת "הפנתרים השחורים" הפך היום לחלק מהשיח הפוסטקולוניאלי.
מפגש עם תנועות אחרות
בנובמבר 1971 פורסם כי התנועה קיימה קשר עם תנועת הפנתרים השחורים האמריקאית, במסגרתה החליפו התנועות אינפורמציה וחומרי תעמולה. צ'ארלי ביטון סיפר כי הקשר ביניהן התחיל בכינוס תנועות שמאל בעיר פירנצה שבאיטליה חודש לפני כן. לדבריו, תנועת הפנתרים השחורים האמריקאית ראתה דמיון בין אפליית השחורים בארצות הברית לבין מצב המזרחים במדינת ישראל.
במהלך שנת 1973 נפגשו מנהיגי התנועה עם מנהיגי אש"ף. במהלך המפגש, דיברו ביניהם על הצורך ב"עצמאות העם הפלסטיני", וטענו כי "הבעיה של הערבים ושל המזרחים שלובה אחת בתוך השנייה".
"הם לא נחמדים"
לאחר ההפגנה של 18 במאי התפרסם בתקשורת כי גולדה מאיר אמרה לאחר מכן על אנשי הפנתרים השחורים כי "הם לא נחמדים". פרסום הדברים נועד להציג את גולדה כחסרת עניין בבעיות שקידמו אנשי הפנתרים השחורים. אולם חלופת-מכתבים בין גולדה מאיר ובין שאול בן-שמחון, יו"ר ברית יוצאי מרוקו, אשר נחשפו על ידי ארכיון המדינה בחודש יוני 2013 מראה כי דבריה סולפו:
את מכתבה סיימה כך: "אני בוודאי מוכנה לשמוע דברי ביקורת, אולם אינני מוכנה לשמוע השמצות המבוססות על עובדות מסולפות".
כניסת התנועה לפוליטיקה
לקראת הבחירות לכנסת ה-8 בשנת 1973 התמודדה התנועה כמפלגה, והגיעה קרוב מאוד לאחוז החסימה, שעמד אז על 1%. התנועה קיבלה 13,332 קולות, שהם 0.9% מהקולות.
לקראת הבחירות בשנת 1977 סעדיה מרציאנו הצטרף למחנה של"י ונבחר לכנסת מטעמה. צ'רלי ביטון עמד בראש פלג של "הפנתרים השחורים" שהקים יחד עם רק"ח את מפלגת חד"ש, וכיהן מטעמה בכנסת עד שנת 1992.
פעולות המדינה בעקבות פעילות התנועה
ימים לאחר הקמת התנועה, קרא מפכ"ל המשטרה פנחס קופל להקמת גוף ממשלתי שיטפל בעבריינות הנוער של הפנתרים השחורים. גוף כזה אכן הוקם לאחר כמה ימים בראשותו של ראש עיריית ירושלים טדי קולק. בנוסף, באותם ימים חששו אנשי משטרה כי האירועים בירושלים יתפתחו בצורה דומה לאירועי ואדי סליב. כאשר התנועה הכריזה על כוונתה לקיים הפגנה גדולה בירושלים בתחילת מרץ 1971, הודיעה גולדה מאיר כי תעביר תקציבים לשיפור תנאי המחיה בשכונות העוני בירושלים אשר הפכו "לחממה לגידול עבריינים צעירים".
לאחר ההפגנה ב-2 במרץ 1971 החליטה גולדה באפריל על הקמת "ועדת ראש הממשלה לילדים ולבני נוער במצוקה", אשר נועדה לטפל בבעיות שהעלו אנשי התנועה. הוועדה הציגה את מסקנותיה בדו"ח שהוגש לממשלה ביוני 1973. מסקנות ועדת הבדיקה העלו כי שכבות רבות באוכלוסייה הופלו, והדגישו את הצורך במתן שירותים חברתיים בישראל. בעקבות כך, הוגדלו באופן משמעותי תקציבי המשרדים שעסקו בעניינים חברתיים. כספים רבים הופנו לטיפול בשכבות המוחלשות. מלחמת יום הכיפורים שבאה לאחר האירועים העלתה בחזרה את נושא הביטחון לראש סדר העדיפויות של הממשלה והמשאבים שהוקצו בעקבות המלצות הוועדה הופנו לצורכי הביטחון. עם זאת, הוועדה הובילה לצעדי ממשלה כגון ביטוח אבטלה, קצבאות ילדים, ותוכנית ביטוח נכות.
כעבור עשרות שנים, ב-2007, התברר כי אחד מחמשת מנהיגי התנועה שהשתתפו בפגישה עם גולדה מאיר היה סוכן של המשטרה. יעקב אלבז, שהיה עבריין מוכר למשטרה, גויס בפברואר 1971 כסוכן ומודיע משטרתי בשורות ה"פנתרים השחורים". אלבז קיבל תשלום על שירותיו, והמשטרה אף העלימה עין מפעילותו כסרסור. לדברי רפ"ק אברהם תורג'מן, מגייסו של אלבז, הוא חשש שתנועת "הפנתרים השחורים" תפעל באלימות כמו התנועה האמריקאית בעלת השם הזהה, ולכן רצה להיות מעודכן במעשיה. ייחודו של אלבז היה שלא היה פעיל זוטר אלא אחד מראשי התנועה, ובשלב מסוים אף נבחר ליו"ר הארגון. לדברי כוכבי שמש, עמיתו בהנהגת "הפנתרים השחורים", אלבז הוא שהוביל את התנועה למאבקים אלימים, סיפק בעצמו חזיזים ורימוני עשן, ושימש למעשה כפרובוקטור של המשטרה.
תיעוד קולנועי
בשנת 2002 יצא סרט תיעודי המקיף את התנהלות הפנתרים השחורים, "שמעת על הפנתרים?", החל מהקמתה דרך האנשים המרכזיים של התנועה, שהתלוו לבמאי הסרט ניסים מוסק, שצילם ותיעד את הרקע להקמת התנועה מראשיתה בשנת 1971, והאנשים שהביאו לתודעתה ביניהם: סעדיה מרציאנו, כוכבי שמש וצ'רלי ביטון, בחיפוש אחר חברי התנועה המרכזיים שחלקם לא נראו מאז אותם ימים של ההפגנות ופעילות התנועה, בסרט משולבים קטעים מתוך סרטו הראשון של מוסק, "שמעת על הפנתרים, אדון משה?" שלא נראו מעולם. הסרט המקורי נחשב לתיעוד הקולנועי היחיד של הפנתרים השחורים בתקופה בה החלה חודרת לתודעת הציבור בישראל המחאה החברתית של בני הנוער משכונות המצוקה בירושלים. העותק היחיד של הסרט נעלם מבין חפציו של ביטון כאשר היה בדרכו לסבב הרצאות בסקנדינביה. הנגטיב נמצא מחדש כ-30 שנים מאוחר יותר בארכיון סינמטק ירושלים.
הסרט זכה בפסטיבל חיפה באותה שנה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה לפיתוח תסריט. הוא שודר בשני חלקים, במהלך שנת 2003 בהפקת הערוץ הראשון של רשות השידור. לדעת מבקרים, מציאת התיעוד המקורי אפשרה יצירת נרטיב חדש ומתחרה לנרטיב הממסדי, שהכתיב את התדמית השלילית שנוצרה לפנתרים, כך התאפשרה דחיקת הנושאים החשובים שהעלו אל מחוץ לסדר היום הלאומי. מירנדה לב כתבה על הסרט שתפקידה של המצלמה הוא לאפשר דין וחשבון שכן המצלמה "פעלה ופועלת כנגד העלמת העקבות, ההתכחשות וההתעלמות".
ב-2003 יצר סמי שלום שטרית את הסרט "הפנתרים השחורים מדברים" ביחד עם אלי חמו. בסרט הם ניתחו את מאבקם של הפנתרים השחורים כרצף של "מרד מזרחי" המתחיל בהתקוממות בואדי סאליב בחיפה ב-1959, עבור במאבקם של הפנתרים השחורים ועד לשנות ה-2000. המאבק נמשך באמצעות ארגונים שונים וסוגי שיח חדשים.
הנצחה
במסגרת פרויקט אמנותי של קבוצת "מוסללה" שנערך ב-2011 בשיתוף מנהל קהילתי מוסררה לציון 40 שנים לתחילתו של המאבק, הודבקו על שתי סמטאות חסרות שם בשכונה שלטים עם השמות דרך הפנתרים השחורים וסמטת הם לא נחמדים.
בשנת 2023 החליטה עיריית ירושלים על קריאת רחוב בשכונת מוסררה בשם ״רחוב הפנתרים השחורים״.
דור ההמשך בפוליטיקה
בשנת 2008 הקימו קבוצה של פעילים חברתיים בירושלים, בראשותה של איילה סבאג (אחותו של סעדיה מרציאנו, ממייסדיה הראשונים של התנועה), מפלגה חדשה בשם "הפנתרים השחורים מודל 2008", שהודיעה על כוונתה להתמודד בבחירות לעיריית ירושלים. שורה של משוררים ואמנים הביעו את תמיכתם בהקמתה המחודשת של התנועה. אולם, התנועה הצליחה לגייס רק עשרת-אלפים שקלים מתוך העירבון הכספי על סך עשרים-ושלושה אלף שקלים הדרוש לשם התמודדות בבחירות, ולבסוף לא התמודדה בהן.
כהמשך של המחאה החברתית בישראל 2011, ובמטרה לצמצם את הפערים החברתיים-כלכליים ולקדם שוויון, החלה בשנת 2012 פעילות של אנשי שכונות ופריפריה מרחבי הארץ תחת הכינוי "הלא נחמדים". הלא נחמדים פועלים באמצעות הפגנות וצעדות נגד הפערים הכלכליים ולמען מדינת רווחה.
התנועה הציגה את ערכיה כמזוהים עם השמאל אך לאחר התפרקותה וכניסת מנהיגיה לפוליטיקה הארצית התחילו יותר ויותר חבריה להביע דעות ימין. מהפך 1977 הוכיח את דעותיהם הימניות של הציבור המזרחי, הסכמי אוסלו, גלי הטרור שבאו בעקבותיהם והאינתיפאדה השנייה חיזקו היטב את דעות אלה.
חיל הנדסה
חיל הנדסה או חיל הנדסה קרבית (בראשי תיבות: חה"ן) הוא אחד מחילות היבשה היסודיים (יחד עם חי"ר, חיל שריון וחיל תותחנים) שמהווים מרכיב חיוני בכל צבא. חיל ההנדסה מתמחה בכל הקשור להנדסה צבאית בשדה הקרב - בנייה והריסה, עבודות עפר, חבלה התקפית, חבלה וסילוק פצצות, מיקוש ופריצת מכשולים, גישור וצליחה - ובעל חשיבות מכרעת בלוחמה הקרקעית. בחלק מצבאות העולם, ובהם צה"ל, לוחמי חיל ההנדסה מתפקדים גם כלוחמי חי"ר ועוברים הכשרה קרבית מורכבת, במהלכה הם מאומנים בלחימת חיל רגלים טיפוסית יבשתית רגילה (בצה"ל לוחמי חיל ההנדסה הקרבית מוגדרים כלוחמי חוד ובעלי הכשרה ברמת רובאי 07). תפקידיו של חיל ההנדסה מגוונים: מצד אחד, עליו לאפשר ניידות לכוחות (בייחוד ליחידות ממוכנות) ולסייע לכוחות שריון וח"יר בהתגברות על מכשולים הנדסיים (בתים ממולכדים, פריצת מכשולים, שדות מוקשים, צירים ושטחים, חבלה). מצד שני, עליו למגן את הכוחות ולהגביל את תנועת כוחות האויב. לרוב מתבצע הדבר באמצעות יחידות ייעודיות על ידי חפירת תעלות, הטמנת מוקשים ובניית ביצורים. בנוסף, בצבאות המודרניים חיל ההנדסה הוא הסמכות העליונה בכל הנוגע לחומרי נפץ וחבלה וחיל חיוני הקיים בכל צבא מודרני בעולם.
היסטוריה
חיל ההנדסה הוא אחד החילות העתיקים ביותר שעדיין מהווה חלק חיוני והכרחי בכל צבא שהוא. כל חיל הנדסה באותן צבאות, הוא חיל חי"ר וחיל הנדסי. כבר בעת העתיקה נדרשו הצבאות העתיקים למהנדסים ובנאים שיכשירו דרכים ויבנו מכשירי מלחמה וכלי מצור. צבאות העמים בסהר הפורה היו הראשונים לפתח לוחמת מצור מתקדמת המבוססת על התקנים הנדסיים מתוחכמים כגון מעוטים ומגדלי מצור ניידים. את המצור ניהלו מהנדסים שפיקדו על החיילים, הרגמים והחפרים והורו להם כיצד למוטט את חומות האויב. מנגד, המהנדסים היו אחראים על בניית ביצורים וניהול ההגנה מפני לוחמת המצור של האויב.
הצבא הרומי היה אולי הצבא בעל האוריינטציה ההנדסית ביותר בעת העתיקה. בנוסף למכונות המצור המשוכללות שבנו הרומאים, הם סללו דרכים לכל מקום בו הגיעו ובנו כמעט מדי יום מחנות ניידים מעץ ששימשו ללינת הלגיונות. המהנדסים הרומאים הצליחו להכשיר דרכים רבות ובנו גשרים על פני נהרות רחבים, חלק גדול מהם עדיין קיימים גם היום.
בימי הביניים, ההנדסה הקרבית התמקדה בעיקר בלוחמת מצור, כאשר המהנדסים תכננו וניהלו מצור על טירות ומבצרים. המהנדסים השגיחו על בניית אמצעי המצור ועל השימוש בחפרים ופלסים (sappers בלועזית) על מנת לחפור תחת יסודות החומה ולמוטטה באמצעות שרפתם. על המהנדסים היה להצליח לפרוץ את הביצורים לפני שהצד הנצור יצליח לארגן מתקפת נגד או שהרעב והעייפות יכריעו את הצד הצר.
כאשר הופיעו התותחים, המהנדסים היו אחראים לאחזקתם, וכן על פיתוח ביצורים מיוחדים כנגד ארטילריה. מאוחר יותר, האחריות על הפעלת התותחים עברה לחיל התותחנים.
במאה ה-20, כאשר החל שימוש נרחב ביותר בחומרי נפץ, חיל ההנדסה קיבל על עצמו את האחריות בכל הנוגע לשימוש ולטיפול בהם. חיל ההנדסה פיתח מומחיות בהכנת, שימוש ונטרול חומרי נפץ ופצצות למיניהן. חיל ההנדסה אחראי על פיתוח מגוון מוקשים, רימונים ומטעני חבלה ולעיתים רבות - על הטמנתם והפעלתם בשטח (כדי לפוצץ גשרים, מסילות רכבת, תשתיות אויב ועוד). בנוסף, לחיל ההנדסה יש בצבא בלעדיות בכל הנושא שנוגע לטיפול בחומרי נפץ מסוכנים וסילוק פצצות. חיל ההנדסה הוא זה שאחראי על פינוי שדות מוקשים, פתיחת צירים בהם יש סכנה למטעני גחון ונטרול מטעני חבלה שהטמין האויב. בנוסף, חיל ההנדסה מטפל בנפלי תחמושת ומנטרל תחמושת שלא התפוצצה.
בצבאות רבים בעולם כוחות ההנדסה הקרבית לא מאורגנים כחיל אלא מפוזרים כפלוגות, גדודים או רגימנטים ששייכים אורגנית לחטיבות או דיוויזיות בכל יחידות השדה הקרביות. למשל: גדוד ההנדסה הקרבית הראשון של חיל הנחתים האמריקני.
כלים ואמצעים בחיל הנדסה
הכלים הטיפוסיים לחילות ההנדסה הם:
אנרגיה קינטית
אֵנֶרְגִּיָּה קִינֵטִית או אנרגיית תנועה (באנגלית: Kinetic energy) היא האנרגיה בה ניחן גוף מתוקף תנועתו, והיא תלויה רק במסת הגוף ובמהירותו. בדינמיקה, השימוש באנרגיה קינטית מקל על החישובים. בהקשר זה, העבודה הכוללת שמושקעת בגוף שווה להפרש בין האנרגיה הקינטית במצב הסופי ובין האנרגיה הקינטית במצב ההתחלתי.
בתורת היחסות הפרטית, השקילות בין מסה לאנרגיה מובילה לזיהוי של אנרגיה קינטית עם גידול במסת הגוף כתוצאה מתנועה במהירות גבוהה. השימוש באנרגיה קינטית נפוץ גם בתחומים אחרים של הפיזיקה, כמו תרמודינמיקה ומכניקת הקוונטים. כך למשל, הטמפרטורה של גוף יכולה להיות מוסברת באמצעות האנרגיה הקינטית של המולקולות.
בתהליכים רבים מנסה האדם לבצע המרה של אנרגיה פוטנציאלית לאנרגיה קינטית שאותה ניתן לנצל בצורה הרצויה לו. זה התהליך המתרחש בתחנות הכוח השונות ברחבי העולם, וההבדל בין מקורות אנרגיה שונים, המשמשים להפקת אנרגיה, מתבטא רק בצורתה של האנרגיה הפוטנציאלית. כל גוף שנמצא בתנועה נושא אנרגיה קינטית, ולכן היא משתתפת בתהליכים בהם אנרגיה עוברת ממקום אחד לשני. כך למשל, הפוטונים המרכיבים את הקרינה האלקטרומגנטית נושאים אנרגיה קינטית.
מקור המילה קינטי במילה היוונית Κίνητικός (קינטיקוס) שמשמעותה "נמצא בתנועה". השימוש הראשון בביטוי "אנרגיה קינטית" מיוחס ללורד קלווין באמצע המאה ה-19.
היסטוריה
הראשון שהבין את החשיבות של מכפלת המסה בריבוע המהירות היה גוטפריד לייבניץ, שבסוף המאה ה-17 הגה את המושג ויס ויוה ("כוח חי"). לייבניץ טען שסכום "הכוחות החיים" עבור כל הגופים במערכת נתונה:, הוא גודל שחל עליו חוק שימור. אף על פי שכיום ידוע שאנרגיה קינטית לא בהכרח נשמרת, היה בכך ניסיון ראשוני לנסח את חוק שימור האנרגיה. עבודתו של לייבניץ עוררה התנגדות מצד אייזק ניוטון שטען, בעקבות רנה דקארט, כי התנע הוא גודל יסודי וחוק שימור התנע אמור להיות עיקרון מנחה במכניקה. ניוטון ותומכיו בהמשך המאה ה-18 סברו שלמושג "ויס ויוה" אין משמעות פיזיקלית.
תומאס יאנג, בהרצאה שנשא בשנת 1807, היה הראשון שהשתמש במונח "אנרגיה" בהקשר של הגודל \, mv^2אולם, היו אלה גספאר גוסטב קוריוליס וז'אן-ויקטור פונסלה שהחלו להבין את הקשר בין עבודה מכנית לגודל, שנקרא בפי קוריוליס "גודל של עבודה" (בצרפתית: quantité de travail) ובפי פונסלה "עבודה מכנית" (travail mécanique). בעבודתם שהתפרסה על פני שני עשורים החל מ-1819, הם היו הראשונים שהשתמשו בחישובי אנרגיה ועבודה עבור יישומים הנדסיים. הדבר סלל את הדרך לשימוש בשיקולי אנרגיה גם בחישובים תרמודינמיים ולהתקדמות בתחום התאוריה הקינטית של הגזים, שנועדה להסביר את התכונות המקרוסקופיות של גזים תוך שימוש בשיקולי תנועה מולקולרית. כך למשל, לפי אחת ההגדרות של הטמפרטורה, גודלה יחסי לאנרגיה הקינטית הממוצעת של המולקולות או של האטומים המרכיבים את הגז.
הקשר בין עבודה לאנרגיה קינטית
משוואה זו יכולה לשמש כהגדרה של אנרגיה קינטית, ולהצטרף בכך להגדרה לפיה אנרגיה קינטית היא צורת אנרגיה הנובעת מתנועה בלבד. משוואה זו, המכונה עקרון עבודה-אנרגיה (Work-Energy principle), מאפשרת להבין את חשיבותה של האנרגיה הקינטית בחישובים מכניים. עבודה חיובית יכולה להתפרש כהשקעת אנרגיה בגוף על ידי כוח חיצוני, ועבודה שלילית מציינת איבוד אנרגיה על ידי הגוף. כך למשל, כוח החיכוך, הפועל על גוף שנע על פני משטח, יכול להאט את תנועתו של הגוף. אי לכך, כוח החיכוך מבצע בהכרח עבודה שלילית על הגוף שהוא פועל עליו.
לפי חוק שימור האנרגיה, האנרגיה הכוללת במערכת סגורה, שאין עליה השפעות חיצוניות, היא קבועה. בהיבט זה, עבודה חיובית הנעשית על גוף מייצגת העברת אנרגיה אל הגוף שמתפרשת כתוספת לאנרגיה הקינטית שלו, ואילו עבודה שלילית שמתבצעת על הגוף מציינת העברת אנרגיה ממנו לסביבה או לגוף אחר. בהתאם לנקודת מבט זו, כוח החיכוך גורם למעבר של אנרגיה קינטית מהגוף לסביבה והפיכתה לאנרגיית חום. באופן דומה, כוח הכבידה גורם לעליית האנרגיה הקינטית של גופים נופלים על חשבון האנרגיה הפוטנציאלית שלהם. לעומת זאת, האנרגיה הקינטית של גופים שנעים כלפי מעלה קטנה, בעוד שהאנרגיה הפוטנציאלית שלהם גדלה.
במערכות מסוימות מתקיים לא רק שימור אנרגיה אלא גם שימור אנרגיה קינטית, אך אין לראות בשימור האנרגיה הקינטית מקרה כללי או חוק טבע. דוגמה למערכת כזו היא התנגשות אלסטית שבה חוק שימור התנע ושימור האנרגיה הקינטית מאפשרים לחשב את מסלולם של הגופים לאחר ההתנגשות. באופן כללי, השימוש באנרגיה קינטית בחישובים יכול להיות נוח, משום שאנרגיה, בניגוד לכוח, היא גודל סקלרי, ובדרך כלל חישובים הנעשים תוך שימוש בסקלרים פשוטים יותר מאלו שמעורבים בהם וקטורים.
גוף נקודתי
עבור גוף נקודתי שמסתו m ומהירותו v, האנרגיה הקינטית היא:
הנוסחה מתקבלת תוך שימוש בנוסחה המקשרת בין עבודה לאנרגיה קינטית. הואיל ואנרגיה קינטית תלויה בתנועה בלבד, הגיוני לדרוש שערכה יהיה אפס עבור גוף שנמצא במנוחה. נניח שכוח קבוע F מופעל על גוף שנמצא במנוחה. אם הגוף עבר מרחק x, אז העבודה שהכוח ביצע עליו שווה ל-W = Fx. לפי החוק השני של ניוטון, F = ma, כאשר m היא מסת הגוף, ו-a היא תאוצתו. אם v_f היא מהירותו הסופית של הגוף, אז:
עבור המקרה הכללי, שבו פועל כוח משתנה, יש להשתמש בהגדרה הכללית של העבודה. בהנחה שהמהירות ההתחלתית היא אפס, ולכן גם האנרגיה הקינטית ההתחלתית היא אפס, לפי החישוב מתקבל ביטוי זהה לאנרגיה הקינטית:
בחישוב זה נעשה שימוש בביטויים הקינמטיים:,.
גוף לא נקודתי
עבור גוף לא נקודתי, או גוף שלא ניתן להתייחס אליו כאל גוף נקודתי, יש להתחשב הן בתנועת מרכז המסה של הגוף והן בסיבוב הגוף סביב מרכז המסה. במקרה זה, האנרגיה הקינטית מתחלקת לשניים. החלק הראשון שמתייחס לתנועת מרכז המסה נקרא אנרגיה קינטית קווית, והוא מבוטא כמקודם: כאשר v היא מהירות מרכז המסה.
החלק השני, המיוחד לגוף שסובב סביב צירו, נקרא אנרגיה קינטית זוויתית. אנרגיה זו מבוטאת באמצעות מומנט ההתמד I ובאמצעות המהירות הזוויתית \omega: סך האנרגיה הקינטית של גוף לא נקודתי שווה ל:
במכניקה יחסותית
בתורת היחסות הפרטית הקשר בין מסה לאנרגיה מבוטא באמצעות הנוסחה המפורסמת E=mc². נוסחה זו קיבלה משמעות עמוקה בעקבות הגילוי שבתהליכים רבים בפיזיקה גרעינית, למשל ביקוע גרעיני והיתוך גרעיני, מסה אכן הופכת לאנרגיה. את הביטוי ההרסני ביותר של תופעה זו ניתן למצוא בפצצה גרעינית ובפצצת מימן. כאשר פיתח אלברט איינשטיין את נוסחת האנרגיה הקינטית הוא התחשב בשני תנאים: הביטוי היחסותי צריך להתקרב לביטוי הלא יחסותי עבור מהירויות נמוכות, והאנרגיה הקינטית צריכה להתאפס עבור מהירות אפס.
בהתאם לפיתוח של איינשטיין, הביטוי של האנרגיה הקינטית מורכב משני חלקים. אם \, m_0 היא מסת המנוחה של הגוף, c היא מהירות האור בריק ו-\,\gamma הוא פקטור לורנץ שנתון על ידי: אז האנרגיה הקינטית של הגוף היא:
עבור מהירויות קטנות באופן ניכר ממהירות האור, ביטוי זה נותן בקירוב מצוין את הביטוי הלא יחסותי של האנרגיה הקינטית. אפשר לראות זאת על ידי פיתוח טור טיילור מסדר ראשון עבור, או מסדר שני עבור ).
החלק השני בביטוי האנרגיה הקינטית, \, -m_o c^2, הוא איבר קבוע שאינו תלוי במהירות. לאיבר זה אין משמעות פיזיקלית שכן בתהליכים פיזיקליים חשובים רק הפרשי האנרגיה בין שני מצבים. איינשטיין הכניס אותו על מנת להבטיח שהאנרגיה הקינטית תתאפס עבור מהירות אפס.
בנוסחה E=mc², המסה תלויה במהירות. למעשה, ניתן לרשום את האנרגיה הכוללת של הגוף בצורה הבאה: האיבר הראשון הוא האנרגיה הקינטית של הגוף שתלויה במהירות, והאיבר השני הוא קבוע התלוי במסת המנוחה בלבד. הוא מכונה אנרגיית המנוחה של הגוף.
במכניקת הקוונטים
במכניקת הקוונטים, האנרגיה הקינטית המסומנת באות \,T נחשבת כאופרטור הפועל על פונקציית הגל. המשוואה המקשרת בין תנע לאנרגיה קינטית:, כאשר \,T היא האנרגיה הקינטית, \,m היא המסה ו-\,p הוא התנע, יחד עם הגדרת אופרטור התנע, בעזרת אופרטור הגרדיאנט, בתור:
מאפשרים לזהות את אופרטור האנרגיה הקינטית עם:
ביטוי זה איפשר את פיתוח משוואת שרדינגר שמתארת את פעולת אופרטור האנרגיה על פונקציית הגל. בדומה לאנרגיה במכניקה קלאסית, אופרטור האנרגיה במכניקת הקוונטים הוא סכום אופרטור האנרגיה הקינטית ואופרטור האנרגיה הפוטנציאלית.
גדילן מצוי
גְּדִילָן מצוי (שם מדעי: Silybum marianum; קרוי על שם הקוצים הנראים כגדילים) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המורכבים.
מיון
'גדילן מצוי' הוא מין השייך לסוג גדילן (Silybum) הכולל שני מינים בלבד, אך הגדילן המצוי הוא היחיד המצוי בארץ ישראל. מקור הצמח באגן הים התיכון ובעיקר במזרח התיכון ובדרום אֵירסיה, אם כי כיום הוא נפוץ בכל העולם.
מאפיינים
לצמח פרחים גדולים ועגולים בצבעים ורוד עד סגול. עלי הצמח שסועים וקוצניים, גדולים בבסיס הצמח והולכים וקטנים ככל שהם ממוקמים גבוה יותר. העלים בעלי אזורים בהירים לאורך העורקים. לעלים כתמים לבנים. הצמח מתנשא עד 2 מטרים ויותר. באחרונה נפוץ בישראל תת-מין בעל פרחים לבנים. הגדילן המצוי מזכיר במראהו את הברקן הסורי, אבל שני המינים משתייכים לסוגים שונים.
הגדילן רעיל לצאן ולכן תפוצתו הרחבה פוגעת לעיתים באיכות שדות המרעה. זרעיו אהובים במיוחד על החוחית ומהווים חלק נכבד מתפריטה. חלזונות נוהגים להתקבץ בין קוציו למשך הקיץ.
גדילן מצוי שימש כצמח מרפא עוד מתקופת יוון העתיקה. ומיוחסות לו סגולות ריפוי של מחלות כבד, או אף של הכשת נחש ארסי או דיכאון. החומר הפעיל העיקרי בצמח נקרא Flavonol. מחקרים מודרניים, אם כי לא מדעיים, מספקים כביכול, עדויות על יעילות תמצית הצמח כטיפול תומך במחלות הכבד וניקויו מהצטברות רעלים. מזרעי הגדילן ניתן להכין "פופ-גדילן" בדומה לפופקורן, על ידי חימום הזרעים עד שהם מתפצחים.
הגדילן גדל כצמח בר בישראל ובמדינות אחרות במזרח התיכון. בשנים האחרונות גבר הביקוש לגדילן בתחום הרפואה הטבעית בישראל ומחוצה לה, לכן החל גידול חקלאי מסחרי של צמח המרפא.
ג'פרי השני, דוכס בריטני
ג'פרי השני, דוכס בריטני (באנגלית: Geoffrey II, Duke of Brittany; 23 בספטמבר 1158 - 19 באוגוסט 1186) היה בנם הרביעי של הנרי השני, מלך אנגליה, ושל אלינור, דוכסית אקוויטניה. ביולי 1181 נישא לקונסטנס, בתו של דוכס בריטני, וירש את התואר דרכה כמה חודשים מאוחר יותר.
ג'פרי נהרג בתאונה במהלך תחרות רכיבה בשנת 1186. בשעת מותו היה השני בסדר הירושה לכתר אנגליה, אחרי אחיו ריצ'רד לב-הארי ולפני אחיו ג'ון. בנו של ג'פרי, ארתור מבריטני, שנולד שבעה חודשים אחרי מותו, ירש את מקומו בסדר הירושה. ריצ'רד הומלך בשנת 1189, ומת בשנת 1199. ארתור נלחם על הכתר נגד דודו ג'ון, נשבה ונרצח. בתו של ג'פרי, אלינור מבריטני, נכלאה בקורפה, ומתה ב-1241 כאסירת המלוכה.
כוח ענק
כוח ענק (שם מדעי: Varanus Komodoensis), הידוע גם בשם דרקון קומודו, הוא לטאה מסוג כוח. זוהי הלטאה הגדולה ביותר החיה בימינו, וככל הידוע השנייה בגודלה ששכנה ביבשה אי פעם. תפוצתו מוגבלת לאיי קומודו שבאינדונזיה. בשל היותו טורף-העל היחיד באיי קומודו הוא התפתח לממדי ענק יחסית ללטאות כוח אחרות. דרקוני קומודו צדים ואורבים לטרף, כולל חסרי חוליות, ציפורים ויונקים. בנוסף, הם אוכלים פגרים.
מאובני הכוח הענק נתגלו באוסטרליה ומיוחסים לתקופה של לפני יותר מ-3.8 מיליוני שנים. הכוח הענק חי באוסטרליה גם לאחר שבני מינו הגיעו לאינדונזיה, לפני תשע מאות אלף שנה. המאובנים שנתגלו באי פלורס צעירים יותר מהמאובנים שנתגלו באוסטרליה.
הבאתם של דרקוני קומודו למערב בשנת 1926 היוותה השראה לסרט "קינג קונג" משנת 1933.
דרקון קומודו מצוי בסכנת הכחדה – נותרו רק כמה אלפי פרטים בטבע, וננקטים צעדים לשימורו. החוק האינדונזי מגן על הדרקון, וב-1980 נוסד הפארק הלאומי קומודו כדי לסייע לצעדי השימור.
גילוי על ידי העולם המערבי
הדרקון התגלה באיי קומודו לראשונה על ידי שוֹלי פנינים. בשנת 1910 נמסר לקרל הנרי ואן סטיין ואן הנסברוק (Karel Henri van Steyn van Hensbroek), קצין הולנדי שהיה מוצב באי פלורס באינדונזיה, שישנם דינוזאורים בקומודו. ואן סטיין לא האמין לדברים, עד שבשנת 1911 נפל למים מטוסו של אחד מחלוצי התעופה ההולנדיים, סמוך לחוף של קומודו, והטייס שניצל סיפר בשובו אודות המפלצות שראה. ואן הנסברוק הפליג לאי, הרג דרקון קומודו, וחזר עם תמונה של הזוחל ועם עורו. בשנת 1912 נשלח פטר אואנס (Ouwens) ממוזיאון הטבע של בוגור (Bogor) שבג'אווה לאתר את החיה, ובשובו נשא עמו חמישה פרטים וכוח ענק זה הוצג לעולם. האוצרת של המוזיאון בבוגור זיהתה את הכוח הענק כלטאה שלא הייתה מוכרת עד אז. המוזיאון קיבל מואן סטיין ואן הנסברוק את עור הכוח הענק שנבדק.
שמות וכינויים
הכוח הענק מכונה גם דרקון קומודו, בשל מראהו ועל שם האי שבו התגלה. תושבי האי קומודו מכנים אותו ora, או buaya darat (תנין יבשה), או biawak raksasa (לטאת כוח ענקית).
גודל
אורך גופו 2.5–3 מטר ואורך הזנב יכול להגיע ל-1.5 מטר. משקלו המקסימלי הוא עד 166 ק"ג.
עד שנת 1937 קיבלו מדענים דיווחים אודות אורך כולל של 7 מטרים. כיום טוענים שדרקון קומודו הגדול ביותר שנמדד היה באורך 3.13 מטרים.
מקור אינדונזי מאוניברסיטת פאלמבאנג מייחס ל דיווח על דרקון קומודו באורך 3.5 מטרים ובמשקל 250 קילוגרמים.
מזון וציד
דרקון קומודו הוא טורף שאוכל כל בעל חיים בסביבתו כולל פגרים. לרוב, הוא ניזון מחזירי בר, כבשים או איילי טימור ואף בני אדם. במקרים מסוימים הדרקון יכול להרוג גם חיות גדולות כגון תאו, בעזרת תהליך ממושך: דרקון אחד מתגנב מאחורי תאו בזמן שהוא הולך לשתות, ונושך אותו ברגלו או בבטנו. הוא נסוג במהירות, כדי להימלט מקרניו של התאו הזועם. בשל עוצמת הנשיכה הנמוכה של הדרקון, התאו לא נהרג, אלא נפצע ומתחיל לאבד דם. לאחר מספר ימים, דרקון אחר (או הראשון) ינשוך שוב את התאו. כך הדרקונים נושכים את התאו מדי פעם. לאחר מספר שבועות, התאו יקרוס, והדרקונים יסתערו עליו ויאכלו אותו. הוא אף אוכל את בני מינו הצעירים והקטנים ממנו, ולכן נחשב לקניבל.
דרקון קומודו מסוגל לרוץ במהירות של יותר מ-20 קמ"ש לפרקי זמן קצרים, אך הוא אינו נוהג לרדוף אחרי טרפו. במקום זאת, אורב הדרקון לטרפו, שלרוב צעיר, פצוע או זקן, מתנפל עליו ונושך אותו. לרוב הנשיכה אינה הורגת, אלא אם כן פגע הדרקון בעורק ראשי של הקורבן או שבר את צווארו. עוצמת נשיכתו של דרקון קומודו חלשה בהשוואה לטורפים אחרים, אך שיניו חדות ויש לו שרירי צוואר חזקים, שבעזרתם הוא מטלטל ומשסע את הטרף.
בעבר היה נהוג לחשוב שדרקוני קומודו צדים את טרפם באמצעות נשיכתם והעברת חיידקים המזרזים את תהליך ההזדהמות של הפצע הנגרם כתוצאה מהנשיכה. במחקרים חדשים יותר נטען כי החיידקים המצויים ברוק של הדרקון הם רגילים, ודומים לאלה שמצויים אצל טורפים אחרים. לעומת זאת, סריקות של גולגולות וראשים משומרים של דרקוני קומודו אישרו את קיומן של זוג בלוטות ארס בחלק האחורי של הלסת התחתונה. הבלוטות מייצרות ארס הדומה לזה של הלודרמות. כאשר הדרקון נושך את טרפו, מופעל לחץ על הבלוטות והארס יוצא מהן. גילוי הארס יוחס למדען הולנדי בשנת 2005. הארס מכיל רכיבים הגורמים דימומים ומונעים קרישת דם. עם זאת, לא כל המדענים מסכימים עם מסקנות המחקר. לדוגמה, לאחר פרסום הממצאים, טען קורט שוונק, חוקר ביולוגיה אבולוציונית, שהחומרים הכימיים שהתגלו עשויים לשמש לתפקודים אחרים ושסביר כי שוק ואיבוד דם כתוצאה מהנשיכה הם סיבות המוות העיקריות.
חיסון טבעי בדמו של הכוח הענק ושימושו
מדענים הצליחו לבודד מולקולה שנקראה בשם VK25 מדמו של כוח ענק. הוכח שהיא קוטלת חיידקים. כלי טבעי זה משמש לכוח הענק להגנה מפני חיידקים השורצים בפגרים שהוא מרבה לזלול, ומן הסתם גם מהעובדה שכל הזוחלים נגועים בחיידק הסלמונלה אך הם נראים כמי שאינם סובלים ממנה. על בסיס המולקולה הצליחו מדענים לסנתז אנטיביוטיקה מלאכותית בשם DRGN-1.
זללנות
דרקוני קומודו נוהגים לאכול כמות גדולה של מזון, עד 80% ממשקל גופם. ישנו תיעוד לאכילת 47 קילוגרם בשר בארוחה אחת. דרקון קומודו מסוגל לבלוע 2.5 קילו בנגיסה אחת. ישנו תיעוד של דרקון קומודו צד הורג ובולע קוף בוגר מסוג רזוס.
תקיפת בני אדם
ישנן עדויות רבות לתקיפת בני אדם. כמו כן, ידועים שישה מקרים של טריפת אדם על ידי דרקוני קומודו: נער אינדונזי בן 14, בשנת 1956, תייר שווייצרי שהיה בן 79 בשנת 1974. ארבעת הקורבנות האחרים נהרגו בשנות ה-2000. רוב הקורבנות הידועים נהרגו באי קומודו, פרט לאחד שנהרג באי רינצ'ה.
התנהגות
דרקוני קומודו תועדו רובצים גם במי ים כדי להתקרר. שיא החום היומי בקומודו הוא 45 מעלות על פני היבשה והרבה פחות במימי החופים. כמו כל לטאה, הוא בעל דם קר ולכן צריך להתחמם בשמש במשך שעתיים, לאחר מכן הוא יכול להיות בפעילות למשך שלוש שעות, ומכיוון שאינו יכול לשהות בטמפרטורה של מעל ל-42 מעלות, עליו לנוח בצל.
הכוח הענק מנצל את עין הקודקוד שלו כדי להבחין בין אור וצל. הדבר חשוב לו, משום שבשתי עיניו האחרות הוא מבחין רק בצבעים, כי בהן ישנו רק טיפוס אחד מבין שניים המצויים בעיני אדם: קנים ומדוכים. הבחנה בצבעים אינה אפשרית בלילה ללא אמצעים מלאכותיים. לכן הכוח הענק פעיל רק ביום, וישן בלילה.
ואלטר אאופנברג כתב בספרו שהכוח הענק מסוגל להבחין בבן אדם רק ממרחק 5–6 מטרים אבל קלאודיו צ'יופי טען שראייתו של הכוח הענק מצוינת הוא מבחין בטרפו ממרחק עד 300 מטר, והראיה שותפה במהלך הציד.
זנבו של הכוח הענק משמש לעיתים לאיזון גופו כמשענת בשעת עמידה על שתי רגליים, ומשמש גם כמכשיר הצלפה אף על פי שהכוח הענק אינו מרבה להשתמש בו ככלי ציד, אלא יותר לסילוק מטרדים.
סקרנות
דרקוני קומודו ידועים בסקרנותם. תועדו מספר מקרים בהם פרטים בטבע נעצו מבט לעבר טרף או איום למשך מספר דקות. הדבר בולט על רקע העובדה שטווח שמיעת הצלילים שלהם צר בהשוואה לבני אדם.
סובלנות
מסוכנותם הידועה של הדרקונים לא הרתיעה מדענית צרפתייה בשם ניקול וילותו להתקרב אל דרקוני קומודו בטבע, להשקותם, להאכילם, לחבקם, לנשקם ולהוציא במלקחים מעורם את הקרציה האנדמית לקומודו המציקה להם. מעללי המדענית הונצחו בשני סרטים ובספר שהיא כתבה. הם חושפים צד סובלני של דרקוני קומודו בהתנהגותם כלפי בן אדם בודד, שככל הידוע לא נצפה במקרים אחרים בטבע.
ויסות חום הגוף
הקומודו הוא מין אקטותרמי, כמו רוב הזוחלים, מה שאומר שאינו מפיק חום בתוך גופו. בעקבות זאת, נאלץ הקומודו לנצל את המשאבים מסביבו על מנת לווסת את חום גופו. לדוגמה, כאשר הטמפרטורות גבוהות מאוד, הקומודו מקרר את גופו בעזרת מחסה מתחת לצילם של העצים או בטבילה במקורות מים. כאשר הטמפרטורות נמוכות, יוצא הקומודו "להתחרדן" בשמש על מנת להתחמם. .
רבייה
הכוח הענק, כמו רוב הזוחלים, מטיל ביצים מהן בוקעים הצאצאים. בהטלה מטילה נקבת הכוח הענק בין 7 ל-38 ביצים, המודגרות בקן חפור בחול כ-237 יום. אורך הצעירים בבקיעה הוא 25.3 - 55.5 סנטימטרים. דרקוני קומודו אינם דוגרים. הכוח הענק, כמו כמעט כל הזוחלים, אינו מפיק חום בתוך גופו. ולכן הנקבה אינה מסוגלת לחמם את הביצים, אלא היא חשה בלשונה מה החום הראוי של האדמה להדגרת הביצים. ישנו ויכוח בין תושבי האי קומודו לבין המדענים בעניין ההשגחה על הקן. תושבי קומודו טוענים שהנקבה משגיחה על הקן שלה. אבל תצפיות המדענים מוכיחות את ההפך. גורי דרקון קומודו אינם רואים את הוריהם. הכוח הענק הוא קניבל, שעשוי לאכול את בניו. האינסטינקט הטבוע בצעירים מיד לאחר בקיעתם הוא לטפס על העץ הסמוך לצורך הגנה. שם הם אוכלים חרקים ובוזזים קני ציפורים, במשך 4 שנים ומגיעים לאורך 2 מטרים.
הכוח הענק ידוע כמין שהתרבה בשבי בגני חיות באינדונזיה מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1992 פורסם בהרחבה על אודות 55 כוחים ענקיים שבקעו מביצים בסינסינטי, ארצות הברית וכי שרדו 52 מהם. בשנת 2006 דווח בבריטניה, בגן החיות של צ'סטר ובאינדונזיה על רביית בתולים אצל נקבה שלא הזדווגה עם זכר. גן החיות של דנוור, קולורדו, ארצות הברית דיווח שלוש פעמים על בקיעת דרקוני קומודו בתחומו. גם בגן החיות של ממפיס בקע דרקון קומודו. ב-20 במרץ 2013 דווח אתר העיתון "קומפאס" כי בקעו מביציהם 28 דרקוני קומודו בגן החיות בסורביה, ואוכלוסיית דרקוני קומודו שם מונה 62 פרטים. ב-29 בפברואר 2020 דווח בצ'טנוגה, בארצות הברית על אודות 3 דרקוני קומודו שנולדו מנקבה שלא הזדווגה עם זכר.
תוחלת חיים
ידוע על דרקון קומודו שחי בשבי 31 שנה. תוחלת החיים בטבע לא ידועה ומוערכת בכ-50 שנה. בפרסומים מדעיים שונים הועלו השערות לתוחלת חיים של 20, 30, 40 ו-100 שנה. המקומיים טוענים שדרקוני קומודו-חיים יותר מ-150 שנה.
היכחדות הדרקונים באי פאדאר
דרקוני קומודו נראו לאחרונה באי פאדאר בשנת 1975. ההנחה הרווחת היא שדרקוני קומודו מתו באי פאדאר כתוצאה מירידה גדולה באוכלוסיית הפרסתנים הגדולים שמשמשים להם כטרף, ירידה שנגרמה כנראה בשל ציד בלתי חוקי. ב-4 באוגוסט 2008 הודו הרשויות באינדונזיה שדרקוני קומודו נכחדו מהאי פאדאר. ב-30 במאי 2016 דווח אתר העיתון "JAKARTA POST" שישנם 5 דרקוני קומודו באי פאדאר.
מאמצי שימור
החוק הראשון להגנת דרקוני קומודו מקורו בהוראה של סולטאן אבראהים מהעיר BIMA באי סומבאוא ממערב למצר SAPE, מיום 30 בדצמבר 1914: "סולטאן אבראהים מורה לכל החברה הנמצאת יחד עם קהילת קומודו לאפשר לחיה הנזכרת לחיות באופן חפשי ואוסר לצוד ומעל לכל להזיק לתחום המחיה וכל פעולה אשר תאיים על התמשכות תחום המחיה קומודו". הסולטאן היה ואסאל של ההולנדים, ועל כן הותר לו להחזיק בתוארו כמנהיגם של תושבי השטח שהוא היום "כאבופאתן מנגאראי" שמשמעו: נפת מנגאראי, כאשר שמורת הטבע של קומודו היא חלק מן הנפה. הסולטאן העריך את חשיבות את התגלית שנתגלתה בתחום שלטונו בשנת 1912.
בשנת 1915 דרש גם פטר אנתוני אוונס מגלהו בשם המדע להגן על דרקוני קומודו.
בשנת 1938 ההולנדים אסרו לצוד את הכוח הענק. בשנת 1963 שמע הנשיא סוקרנו שמספר דרקוני קומודו באי קומודו ירד עד ל-200 פרטים והתפנה מעיסוקיו הבוערים וחוקק את החוק הראשון שיזמה אינדונזיה העצמאית להגנת דרקוני קומודו. אחת הטענות עד לשנות ה-70 של המאה ה-20 כי ניתן היה להוציא עד 5 דרקונים מן האי בשנה לעומת זאת ידוע שבשנת 1965 בקש דייוויד אטנבורו להוציא פרט ענק באורך של כ-4 מטרים מהאי קומודו והרשויות אסרו על הוצאתו מהאי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוחמרו חוקי המגן ונאסרה לחלוטין הוצאת דרקוני קומודו מהטבע. דרקוני קומודו החיים בשבי, לפחות אלה הידועים לרשויות, עברו במסחר בין גני חיות, ואחדים ניתנו על ידי נשיאי אינדונזיה לנשיאים אמריקניים והועברו לתוכניות רבייה בארצות הברית.
בשנת 1980 הועברו האנשים תושבי קומודו לפי חוק, להתגורר בכפר אחד, חרף פזורם קודם לכן בכל האי. שמורת הטבע קומודו קיבלה את גבולותיה הנוכחיים, ואינה כוללת אזורים באי פלורס שדרקוני קומודו שורצים בהם. אזורים אלה נמצאים בין היתר בשמורות טבע אחרות ויי וואול, וולו תאדו וריונג. ב-3 ביוני 1988 הכריז סוהארטו בביקורו באי קומודו: "קומודו כמו תכשיט עתיק ועושר הטבע האינדונזי חייב להמשיך עבור חשיבות האומה האנושית". הצהרתו זאת הפכה את דרקון קומודו לבעל החיים הלאומי של אינדונזיה, ונחרטה במלאית / אינדונזית על אבן שיש שחורה באי קומודו עם תאריך ההצהרה וחריטת חתימתו של סוהארטו.
בשנת 1995 נערך כנס מדעי בראשות ה"פרופסור לדרקוני קומודו" פותרא סאסתראואן (1942–2013) שהיה אז נשיא אוניברסיטת אודאיאנא באי באלי בו הובע חשש שאסון אקלימי בקומודו עלול להכחיד את הדרקונים בגלל שטח מחייתם הקטן ומספריהם המעטים. אחד הפתרונות היה הסתמכות על תוכניות רבייה בגני חיות. פתרון זה מבוצע בהצלחה באינדונזיה ומחוצה לה. 39 מוסדות מחזיקים דרקוני קומודו.
בשנת 1999 עודכנו חוקי המגן הנוגעים לדרקוני קומודו, כאחד מ-11 מיני בעלי חיים שפגיעה או מסחר בלתי חוקי בהם גורר קנסות של עד 250 מיליון רופיות אינדונזיות, משכורת של 12,500 ימי עבודה של פועל אינדונזי ממוצע.
בשנת 2002 דווח באתר מקומי באינטרנט שנורו למוות 2 ציידים ששמותיהם פורסמו, הם העזו לצוד את אחד ממיני טרפו של דרקוני קומודו, אייל טימור, בויי וואול, ונורו לאחר שלא שעו לדרישת כוחות הביטחון לחדול מן הציד. ב-4 באוגוסט 2008 הודו הרשויות שדרקוני קומודו נכחדו מהאי פאדאר. סיבת ההכחדה יוחסה להעלמות הטרף מן האי כתוצאה מציד. ב-30 במאי 2016 דיווח אתר העיתון "JAKARTA POST" שישנם 5 דרקוני קומודו באי פאדאר, מתוך 5965 דרקוני קומודו בתוך הפארק הלאומי קומודו, ללא אזכור אוכלוסיית דרקוני קומודו באי פלורס ופרט את מספריהם ב-5 איים שבתוך הפארק הלאומי קומודו. אותם מספרים באשר לאוכלוסיית דרקוני קומודו ב-5 איים הופיעו במקור חדש יותר ב־14 במרץ 2018 ללא הסכום 5965.
החל מ-27 במרץ 2019 דווח בתקשורת האינדונזית על מעצרם של מבריחים שהודו בהברחת 41 דרקוני קומודו מהטבע אל מחוץ לאינדונזיה בעבור מחיר של 500 מיליון רופיות לאחד, במשך 4 השנים הקודמות. כתוצאה מניסיון ההברחה צפוי האי קומודו להסגר לתיירות במשך שנת 2020.
דרקוני קומודו כסמל
תבליטי דרקוני קומודו מוטבעים על שני מטבעות אינדונזיים, ומצוירים על שטר כסף של אינדונזיה. דרקוני קומודו מצוירים גם על בולים ומעטפות דואר של אינדונזיה ושל מדינות נוספות. סמל מחוז נוסא תנגגארא טימור מכיל ציור של דרקון קומודו. כרטיסי טלפון עם ציורי דרקון קומודו קיימים באינדונזיה ובמדינות נוספות.
דרקוני קומודו בבתים פרטיים
חרף החוקים המחמירים דווח בערוצי המדע בטלוויזיה ובאינטרנט אודות שני פרטים שהוחזקו בשבי אצל אנשים פרטיים. פרט אחד הוחזק באי האינדונזי סומבאוא בבית משפחה המייחסת לו כוחות מיסטיים, מתוך אמונה באנימיזם, ומזינה אותו בכמויות ניכרות של בשר וביצים. הפרט השני הוחזק בביתה של אישה בפיליפינים, וניזון מכמויות ניכרות של ביצים מקערה מעל שולחנה. פרט זה ניצל את יכולתו לעמוד על שתי רגליו האחוריות, דבר שמשמש לדרקון קומודו לעיתים גם כדי להשיג מזון בטבע.
בתרבות הפופולרית
לכבוד חגיגות השנה ה-37 לפארק הלאומי קומודו, ב-6 במרץ 2017, הוצג במנוע החיפוש גוגל דודל שהציג עובדות על דרקוני קומודו בצורת חידון מלווה באנימציה מתאימה.
אלינור מבריטני
אלינור, "הבתולה הנאווה מבריטני" (באנגלית: Eleanor, Fair Maid of Brittany; סביבות 1184 – 10 באוגוסט 1241), ידועה גם העלמה מבריטני, פנינת בריטני, או היופי של בריטני, הייתה בתם הבכורה של ג'פרי, דוכס בריטני (בנו הרביעי של הנרי השני) וקונסטנס, דוכסית בריטני. לקראת מותו של ריצ'רד "לב-ארי", החל מאבק כוחות בין אחיה ארתור מבריטני לבין ג'ון, שנעשה מאוחר יותר למלך ג'ון הראשון. בקרב מירבו, ארתור, אלינור ואביריו של ארתור נשבו. אלינור נכלאה בטירת קורפה. ואילו ארתור, אחיה, נרצח בהשלכה מהחלון.
אף על פי שזכותה לכתר הייתה גדולה מזכות בניו של ג'ון, פסחו עליה, כשהיא עדיין שבויה, לטובת הנרי, בנו של ג'ון, שהוכתר ב-1216. אלינור, בת דודתו הראשונה והמבוגרת ממנו, הייתה עדיין בחיים.
היא מתה ב-1241, עדיין אסירה, נשכחת מלב.
ילדות
אלינור מבריטני נולדה בסביבות 1184, לז'ופרואה החמישי, רוזן אנז'ו, בנו הרביעי של מלך אנגליה ולקונסטנס, הדוכסית מבריטני. היא התיימה מאביה בגיל שנתיים וגדלה אצל דודה ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה וסבתה אלינור, הדוכסית מאקיטן.
תומאס ג'פרסון
תומאס ג'פרסון (באנגלית: Thomas Jefferson; 13 באפריל 1743 – 4 ביולי 1826) היה מהאבות המייסדים של ארצות הברית ונשיאה השלישי, בין 1801 ל-1809. לפני כן, נבחר לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית השני, ושירת תחת הנשיא ג'ון אדמס בין 1797 ל-1801.
במהלך המהפכה האמריקאית ייצג את וירג'יניה בקונגרס הקונטיננטלי שאימץ את הכרזת העצמאות. ניסח רבים מהכתבים החוקתיים המכוננים של ארצות הברית ובהם כתב הזכויות של וירג'יניה – חוק הפרדת הדת מהמדינה בוירג'יניה. היה המושל שלה במהלך המלחמה (1779–1781). במאי 1785 מונה לשגריר בצרפת ולאחר מכן היה מזכיר המדינה הראשון של ארצות הברית בין 1790 ל-1793, תחת ממשלו של ג'ורג' וושינגטון.
כנשיא, הכפיל את שטחה של ארצות הברית במהלך רכישת לואיזיאנה. הוא נבחר שוב ב-1804 ובמהלך כהונתו השנייה, סגן הנשיא לשעבר, ארון בר, נשפט על בגידה. בנוסף, ג'פרסון העביר אינדיאנים אל לואיזיאנה, ואסר על יבוא עבדים. נחשב לאחד מגדולי הנשיאים האמריקאים.
ג'פרסון הקים את אוניברסיטת וירג'יניה לאחר פרישתו מהשירות הציבורי. ספרו היחיד, שפורסם ב-1785, היה על מדינת וירג'יניה, ונחשב לספר האמריקאי החשוב ביותר של זמנו.
לג'פרסון היו כמה מטעים שאותם עיבדו מאות עבדים. רוב ההיסטוריונים מאמינים שלאחר מות אשתו ב-1782, הייתה לו מערכת יחסים עם שפחה ואף נולדו לו ממנה ילדים.
על המצבה שלו נכתב, לבקשתו: "כאן קבור תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, החוק להנהגת חופש דת בווירג'יניה ואבי אוניברסיטת וירג'יניה".
ראשית חייו וקריירה
תומאס ג'פרסון נולד ב-13 באפריל 1743 (ב-2 באפריל 1743 לפי הלוח היוליאני), בבית משפחתו בשאדוול שבמושבת וירג'יניה, הילד השלישי מתוך עשרה. הוא היה ממוצא אנגלי וגם וולשי, ונולד כנתין בריטי. אביו, פיטר, היה בעל מטעים ומודד שמת כשג'פרסון היה בן ארבע עשרה. אמו הייתה ג'יין רנדולף. ג'פרסון לא ממש התעניין באבותיו. מצד אביו, ידע רק על קיומו של סבו. פיטר העביר את משפחתו למטע ב-1745 לאחר מותו של חבר שהכריז עליו כעל שומר ילדיו. המשפחה חזרה לשאדוול ב-1752, ופיטר מת ב-1757. האדמה חולקה בין תומאס ובין אחיו רנדולף. תומאס ירש כ-20 קמ"ר של אדמה, כולל את אחוזת מונטיצ'לו. הוא השיג בעלות מלאה על רכושו בגיל עשרים ואחת.
לימודיו
ג'פרסון החל את לימודיו לצד ילדי משפחת רנדולף עם מורים פרטיים. ב-1752, למד בבית ספר מקומי. בגיל תשע, החל ללמוד טבע ושלוש שפות: לטינית, יוונית וצרפתית. באותו הזמן למד רכיבה על סוסים. הוא למד אצל כומר בין 1758 ל-1760, ובנוסף למד היסטוריה, מדע, וספרות ישנה.
ג'פרסון החל ללמוד במכללה בגיל שש עשרה, ולמד מתמטיקה, מטפיזיקה ופילוסופיה. הוא הושפע מרעיונותיהם של ג'ון לוק, פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון. ג'פרסון שיפר את הצרפתית והיוונית שלו ואת נגינתו בכינור. הוא סיים את לימודיו ב-1762, כעבור שנתיים. הוא החל ללמוד משפטים, ועבר כמתמחה. בנוסף קרא חיבורים קלאסיים בשפה האנגלית.
עורך דין ובית הבורגנים
ג'פרסון הוכשר לעריכת דין ב-1767 וגר עם אמו. בנוסף ללימודי משפטים, ייצג את המחוז בבית הבורגנים של וירג'יניה בין 1769 ל-1775. הוא תמך ברפורמות בנוגע לעבדות. הוא הגיש חקיקה ב-1769 שהתירה לאדונים לשלוט בשחרור עבדיהם, תוך לקיחת הסמכות מהמושל המלכותי. הוא שכנע את בן דודו להוביל את החקיקה, אולם התגובה לחוק הייתה שלילית.
ג'פרסון ייצג עבדים דורשי חירות בשבעה תיקים ואף ויתר על העמלה שלו בעבור אחד מהם, שטען שעליו להשתחרר לפני גיל שלושים ואחת, שהיה הגיל הדרוש לשחרור במקרה של אדם עם סבים מעורבים. הוא הסתמך על משפט הטבע וטען שלכל אדם יש זכות על עצמו, החירות האישית, שניתנה לו בידי האל. השופט פסק כנגד הלקוח שלו. ג'פרסון הסכים לתת ללקוח שלו כסף, שבו השתמש כדי לעזור לבריחתו. לאחר מכן השתמש ביסודות המשפטיים הללו בהכרזת העצמאות של ארצות הברית. בנוסף עמד מול בית המשפט של וירג'יניה ב-1767 עבור שישים ושמונה מקרים.
הפרלמנט הבריטי העביר את חוקי הכפייה ב-1774, וג'פרסון כתב מאמר בו קרא ל"יום צום ותפילה" במחאה, ולחרם על כל יבוא בריטי. לאחר מכן כתב מאמר בנוגע לזכויות המתיישבים, בטענה שלמתיישבים יש זכות למשול על עצמם.
מונטיצ'לו, נישואין ומשפחה
ב-1768, החל ג'פרסון לבנות את האחוזה שלו, מונטיצ'לו ("הר קטן" באיטלקית) על גבעה מעל המטע שלו. הבנאים והבונים החופשיים המקומיים בנו את רוב האחוזה, לצד עבדיו של ג'פרסון.
הוא עבר לאגף הדרומי ב-1770. מונטיצ'לו הפכה ליצירת מופת קלאסית בסגנון אדריכלות פלדיאנית.
ב-1 בינואר 1772, נישא לבת דודתו מדרגה שלישית, מרת'ה סקלטון, אלמנה בת עשרים ושלוש, שעברה לגור איתו. היא הייתה המארחת בבית וניהלה את המשק. מרתה קראה, תפרה וניגנה בפסנתר. ג'פרסון ליווה אותה בכינור ובצ'לו. במהלך עשר שנות נישואיהן, נולדו להם שישה ילדים: מרת'ה "פטסי" (1772–1836), ג'יין (1774–1775), בן שחי כמה שבועות בלבד ב-1777, מרי ויילס "פולי" (1778–1804), לוסי אליזבת' (1780–1781) ולוסי אליזבת' נוספת (1782–1785). רק מרת'ה ומרי שרדו יותר משנים בודדות. אביה של מרת'ה, ג'ון ויילס, מת ב-1773, והזוג ירש מאה שלושים וחמישה עבדים, אדמות ואת החובות של האדמות. לקח לג'פרסון שנים לשלם את החובות, ודבר זה החמיר את מצבו הפיננסי.
מרת'ה סבלה מבעיות בריאותיות, כולל סוכרת, והלידות החלישו אותה. אמה מתה צעירה, ומרת'ה חיה עם שתי אימהות חורגות כילדה. כמה חודשים לאחר לידת בתה האחרונה, היא מתה ב-6 בספטמבר 1782, בגיל שלושים ושלוש, כשג'פרסון לצידה. לפני מותה, הבטיח לה ג'פרסון לא להינשא שוב, כדי שאף אם אחרת לא תגדל את ילדיה. ג'פרסון היה שבור ממותה.
הנשים בחייו
כך מתאר ג'פרסון בפני ידידתו אן וילינג בינגם את משימות חייה של האישה, שבהן עליה לדבוק כי הן אלה שיגרמו אושר לה ולמשפחתה:
"חברתו של בעלך, הטיפול הדאגני והאוהב בילדיך, סידורי משק הבית, שיפוץ וטיפוח החצרים והגינות שמסביב לבית... ממלאים כל רגע בפעלתנות בריאה ומועילה. כל מאמץ, יש תקווה ויש עידוד בצדו, שכן על הנאת הרגע הוא מעניק הבטחה של יתרון ורווחה בעתיד.
ג'פרסון האמין כי לשני המינים יש תפקידים נפרדים. הוא חשב שנשים צריכות להישאר מחוץ לפוליטיקה והוא לא מצא כל סיבה להעניק להן את זכות הבחירה. יתרה מזאת, כיוון שהנשים נעדרות ממשרות פוליטיות, אין טעם להעניק להן השכלה בנושא שאין להן שימוש בו כרעיות וכאימהות. החובות המוטלות עליהן הן כל כך לא מתוחכמות, עד שלהבנה הנדרשת מהן מספיק חינוך בסיסי ביותר.
אשתו - מרתה ויילס סקלטון
תומאס ומרתה נישאו ב-1772 באחוזת ביתה של הכלה. במרתה מצא תומאס את הרעיה האידיאלית, את אשת חלומותיו בהקיץ. זאת האישה שראשו מצא עבורו. "הוא בעל טוב ומיטיב לאשתו לא פחות משהוא פילוסוף טוב ואזרח טוב לארצו", העיד עליו המרקיז דה שטלו ביומן המסע שלו.
במשך עשר שנות נישואיהם הביא הזוג לעולם שישה ילדים (מתוך תשעה הריונות). רק שניים מהילדים זכו להגיע לבגרות – הבנות מרתה ומרי. המאמץ הפיזי של ההריונות התכופים החליש את מרתה ג'פרסון כל כך עד שאחרי חודשים של טיפול מסור מצד בעלה הלכה מרתה לעולמה. וכך רושם ג'פרסון ביומנו, ב-6 בספטמבר 1782: "אשתי היקרה נפטרה היום בשעה 11:45 בבוקר". שבועיים לאחר מכן, כותב אדמונד רנדולף לג'יימס מדיסון: "גברת ג'פרסון השתחררה, סוף כל סוף, ממכאוביה ... והותירה את ידידנו אבל וממאן להינחם. תמיד ידעתיו כמי שמציב אושר משפחתי בראש רשימת הדברים הטובים, אבל מעולם לא העליתי על דעתי שצערו יכול להיות נורא כל כך ויגונו עמוק כל כך, עד כי יש רגליים לשמועה שהאיש מתעלף ומאבד את הכרתו כל אימת שהוא רואה את ילדיו". וכך כותב תומאס ג'פרסון לאליזבט ווילס אפס, אחותה של אשתו מייד לאחר מותה: "אבדה לי ידידת חיי היקרה ביותר ובשל אהבתנו ההדדית, שעוצמתה לא פחתה עם חלוף הזמן, חייתי בעשר השנים האחרונות חיי אושר בלא רבב. אילולא היה זה מעשה בגידה מצדי לזנוח את הפיקדון הקדוש, שהושאר בידי, לא הייתי רוצה להמשיך ולהתקיים אף לא לרגע אחד נוסף. לשם מה עלי לרצות בהמשך קיומי? כל תוכניותי לחיי נחת ואושר התהפכו באחת בשל אירוע יחיד וכאשר אני צופה לעתיד אינני רואה לפני אלא קדרות עגומה בלא אף נקודת אור אחת".
הזעזוע שעבר על ג'פרסון עם מות אשתו היה נקודת מפנה ביחסיו אל הנשים בחייו. הוא לא יחפש יותר אישה כמרתה. אין לו יותר זכות לאושר מושלם כזה פעם נוספת. הוא יתור לו אחר רגעי אושר חולפים במחיצת נשים, שאין עתיד לקשרים ביניהם. הוא לעולם לא יחשוף את נשמתו לכאב כזה יותר. עדיף לו להיות בודד מאשר פגיע.
בנותיו – מרתה ומרי
כאמור, רק שתיים מתוך ששת ילדיהם של תומאס ומרתה נותרו בחיים. בתם הבכורה מרתה, שנולדה ב-27 בספטמבר 1772, היחידה שחיה אחריו ובתם השלישית מרי, שנולדה ב-1 באוגוסט 1778 ומתה ב-17 באפריל 1804 בעת שהיה נשיא ארצות הברית והיא רק בת 24. מרתה נישאה ב-1790 לתומאס מן רנדולף ונולדו להם שנים עשר ילדים. מרי נישאה ב-1797 לג'ון ווילס אפס, בנה של אחות אמה. אחרי 7 שנות נישואין נפטרה מרי.
הן היו בנות נפלאות אבל כה שונות זו מזו.
מרתה הייתה, במובנים רבים, הבת של אביה. לג'פרסון היו יחסים מאוד קרובים איתה. כששב לאחוזתו מכל מקום שהוא, היה עומד על כך, שמרתה וכל ילדיה יעברו להתגורר איתו במונטיצ'לו כל עוד הוא שם והיא הייתה עושה זאת. משאירה את בעלה, זונחת את אחוזתה ושוהה במחיצת אביה כל עוד הוא במונטיצ'לו. משעזב, הייתה שבה לאחוזתה.
בגיל 15 היא כותבת לאביה מהמנזר, בו התחנכה, עד כמה היא מייחלת למכתביו ומסיימת במשפט: היה שלום אבא יקירי ויהיה לבך סמוך ובטוח שאינך רחוק ממחשבותי אף לא לרגע והנני ילדתך האוהבת ביותר" ג'פרסון לחץ עליה מאוד בעניין לבושה, מידותיה ובנושא הספרים, שעליה לקרוא ומרתה קיבלה עליה את הלחץ הזה. "אין אני חרוצה במידה שהיית רוצה ... אך אני מקווה שאם אשתדל, במהרה אהיה חרוצה ... אין דבר היקר לי כמו שביעות רצונך ובלעדיה אהיה אומללה באמת ... היה בטוח בחיבתה של בתך האוהבת".
אביגיל אדמס
אביגיל אדמס הייתה אחת הנשים היותר משמעותיות בחייו של ג'פרסון מבחינה שהשפיעה על חייו בתחומים רבים ולאורך זמן. היא ידועה בעיקר כאשתו של ג'ון אדמס, הנשיא השלישי של ארצות הברית וכאמו של ג'ון קווינסי אדמס, הנשיא השישי.
באביגיל היה שילוב של אישה צנועה, המתלווה לבעלה ומשמשת עזר כנגדו עם אישה עצמאית, שמבטאת את דעותיה ומתעניינת בתחומים, שנחשבו "גבריים" בעיני ג'פרסון. במכתביה באים לידי ביטוי כשרונותיה האינטלקטואליים ועמדותיה הרעיוניות.
ב-1784 הצטרפה לבעלה בשליחותו הדיפלומטית בפריס ושם פגש אותה ג'פרסון, שהיה ידידו של בעלה מהימים בהם השתתפו בוועדה, שחיברה את הצהרת העצמאות. בהיכרותו אותה נחשף לאישה, שהיא שותפה מלאה לקריירה של בעלה ואשת שיחה, שעוברת באופן טבעי משאלות על אחריות הורית לענייני מדינה. אביגיל עזרה לו להתיישב בפריס והיכירה לו גלריה שלמה של נשים אירופאיות, שעל פי התיאוריה של ג'פרסון, חצו את הקו המפריד בין שני המינים.
ב-1785, כשהתמנה ג'ון אדמס לשגריר ארצות הברית בלונדון והזוג עזב את פריס, הצטערה אביגיל על הפרידה מידידה ג'פרסון והחליטה לשמר את קשר הידידות ביניהם באמצעות חליפת מכתבים אינטנסיבית, על כל נושא אפשרי. על בעיות משק בית, על גידול בנותיו, על רכישות שונות שרכשו זה לזה, על ענייני תרבות ואפילו על פוליטיקה.
במכתבה הראשון אליו היא מסבירה לו מדוע החליטה לכתוב לו: "בהזדמנויות אחדות שמעתיך מביע משאלה לשמוע חדשות מידידיך ואפילו זוטות מחיי היום-יום ועל יסוד זה, אני מעזה לכלול את עצמי בקהלם ולחתום את שמי כידידתך ושפחתך הכנועה". והוא עונה לה: "תודותי על שהואלת ברוב חסדך לצעוד את הצעד הראשון לפתיחת התכתבות שאני רוצה בה מאוד". הם מחליפים ביניהם משימות לרכישת דברים. הוא כותב לה: "בלא שהיות הזמנתי את הנעליים שביקשת ... כמו כן השגתי בשבילך שלושה מגשים לפרפרת עם שורת עמודי כסף בשוליהם וכן ארבעה פסלוני קערות לביסקוויטים וכדי להראות לך שתמיד אקבל ברצון את כל הוראותיך ואבצע בחפץ לב את כל משימות הרכישה, שתטילי עלי, הריני מעז להטריח אותך במשימה משלי ... אני מבקש להטריחך לשלוח לי שתי מערכות של מפות שולחן ומפיות ..."
אביגייל האינטליגנטית דנה עם ג'פרסון גם על נושאים אחרים. על "התסיסה וההתגעשות במסצ'וסטס" ועל "הצעת החלטה להכניס למחזור שטרות כסף מנייר".
לפעמים הם חלוקים בדעותיהם, כמו בוויכוח שפרץ ביניהם על התועלת שבמרד שייז. אבל נשארו ידידי נפש.
כשקיבלה ממנו מכתב, בו הודיע לה כי נקע את פרק ידו הימנית וכי הדבר מכאיב לו מאוד, שלחה מיד משרת להשיג סוג של שמן בריטי שתשלח אליו כדי שיגרום לו להחלים.
כשבתו הצעירה מרי יצאה מוירג'יניה בדרכה אליו לפריס, ידע ג'פרסון שיוכל לסמוך על אביגיל שתיקח את הילדה תחת חסותה בהגיעה ללונדון, שם עגנה האונייה והוא כותב לה: " ידידי כותבים לי שהם עתידים לשלוח את בתי אלי באוניה המפליגה לאנגליה במאי. נטלתי לעצמי את הרשות לומר להם שאת תסכימי, ברוב טובך, להכניס תחת כנפך עד אשר תודיעיני על בואה ואשלח מישהו לקחתה". אביגיל נקשרה מאוד למרי והתקשתה להיפרד ממנה. "בכל ימי חיי מעודי לא התקשרתי קשר עז כל כך לילד כלשהו בעקבות היכרות קצרה כל כך". מרי מצידה מצאה באביגיל דמות אם חמה ואוהבת, לה נזקקה יותר מכל. אביגיל הוכיחה את ג'פרסון על כי לא הגיע בעצמו ללונדון לקחת את הילדה.
כשמרי נפטרה, נשבר ליבה של אביגייל. היא נזעקה לנחם את ג'פרסון והוא מודה לה על כך במילים חמות.
הכרזת העצמאות
ג'פרסון היה הכותב הראשי של הכרזת העצמאות. בגיל שלושים ושלוש, היה בין הצירים הצעירים ביותר בקונגרס הקונטיננטלי, החל מ-1775 עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית, שבו תמכו בהכרזת עצמאות. ג'פרסון כתב את ההכרזה ביוני 1775, קצת לאחר תחילתה של המלחמה, כשהרעיון של עצמאות הפך לאהוד במושבות. הוא קיבל השראה מעידן הנאורות ומזכויות היחידים, ומכתביהם של לוק ושל מונטסקייה.
הוא חיפש את ג'ון אדמס, מנהיג בקונגרס. הם הפכו לחברים קרובים ואדמס תמך במינויו של ג'פרסון לוועדה בת חמישה אנשים שתכתוב את ההכרזה, שאושרה בקונגרס, של עצמאות המדינות. הוועדה טענה שעל אדמס לכתוב את ההכרזה, אולם אדמס תמך בג'פרסון, בטענה שהוא ידע לכתוב טוב יותר ממנו.