cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאום
יוון העתיקה
בדמוקרטיה האתונאית ביוון העתיקה, כל אזרח שרצה להגיש תביעה משפטית או להתגונן מפניה נדרש לנאום בשם עצמו. לאזרחים רבים לא היו הכישורים הדרושים לשם כך והם נעזרו בכותבי נאומים, אשר המפורסם שבהם היה דמוסתנס, ובלימודי רטוריקה. לרטוריקה הייתה לא רק חשיבות תכליתית אלא גם תרבותית, שמקורה באופי הדמוקרטי של הפוליס ובחשיבות דעותיהם של האזרחים. הביקוש הגבוהה ליכולות רטוריות הוביל הוגים שונים לכתוב ולפתח תורות בתחום זה. אריסטו הציע לחלק את מרכיבי הנאום לשלושה: אתוס, פאתוס ולוגוס. האתוס הוא המרכיב המעשי בנאום, ותפקידו העיקרי הוא ההנעה לפעולה. הפאתוס הוא המרכיב הרגשי בנאום וכולל בעיקר את הסגנון המילולי והבלתי-מילולי (שפת גוף). הלוגוס הוא הצד השכלי בנאום וכולל בעיקר את התוכן, את ההיגיון וכן את העובדות והדוגמאות. חלוקה זו, מהווה בסיס תאוריטי למבנה של נאום עד היום.
המאה ה-20
בטרם פותחו אמצעי תקשורת מתקדמים, נאומים גדולים או קטנים הועברו בזמן אמת למספר מצומצם ונבחר של אנשים, בעוד שאר אזרחי העולם נסמכו על סופרים, כתבים, ומאיירים על מנת להפיץ את תוכן הנאום, אווירתו ומשמעותו. במהלך המאה ה-20, עם המצאת דרכי תקשורת מידית ארוכות טווח (רדיו, טלוויזיה), נאומים תפסו מקום משמעותי יותר בעיצוב ההיסטוריה ודעת הקהל הגלובלית. במבט על ההיסטוריה של המאה ה-20 ניתן למצוא מספר רב של נאומים בעלי חשיבות היסטורית גדולה, ביניהם כאלה שתוכנם ומשמעותם מהדהדים גם היום. על נאומים אלה ניתן למנות את נאומו של של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט "נאום הקלון", שאותו נשא לאחר המתקפה על פרל הארבור, כמו גם את נאומו של קיסר יפן הירוהיטו ב-15 באוגוסט 1945, בו, הכריז על כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת פצצת האטום על נגאסאקי.
כותב נאומים
את הנאום יוצר הנואם לעיתים תוך כדי נאומו, ופעמים אחרות הנאום נכתב מראש, על ידי הנואם או על ידי כותב נאומים, ומוקרא מן הכתב. ההסתייעות בכותב נאומים מקובלת בקרב אישים עסוקים מאוד, כגון ראש ממשלה או שר, וגם על ידי אנשים עסוקים פחות, המעוניינים בנאום באיכות טובה יותר מזו שהם מסוגלים לחבר בעצמם.
ממותה
ממוּתַה (שם מדעי: Mammuthus) היא סוג נכחד של יונקים בו היו לפחות תשעה מינים, מסדרת הפילאים. מיני הסוג דומים לפיל אך חלקם היו גדולים ושעירים ממנו. המינים האחרונים מהסוג נכחדו ברובם בסוף עידן הקרח האחרון לפני כ-11,000 שנים. אוכלוסייה שרידית של ממותות צמריות התקיימה באי וראנגל בסיביר עד לפני כ-4,000 שנה בלבד.
מקור השם
המילה mammoth הופיעה בשפה האנגלית רק בשנת 1706, אך היא מופיעה במקורות רוסיים כבר בשנת 1578, בצורת mamant, במובן של עצם שהיה שייך ליצור הנקרא היום ממותה. המקור הרוסי התייחס לנושא בעקבות גילוי עצמות ממותות בסיביר.
אבולוציה
ההיסטוריה האבולוציונית של הממותות פרושה על פני 25 מיליון שנה. לפיליים ולממותות היה אב קדמון משותף שחי לפני 23 מיליון שנה. בניגוד לסברה העממית, המסטודון היה רק קרוב משפחה רחוק של הממותות, וחלק מענף נפרד בסדרת הפילאים.
מקור אבות הממותות הוא כנראה באפריקה, במיוקן המאוחר, ויצורים אלה היו מותאמים לאקלים טרופי. הם נדדו, בחיפוש אחר מקומות חיות נוספים. בסין, במיוקן המאוחר, התחיל תהליך אבולוציוני אשר המשכו התרחש בצפון מזרח סיביר, לפני מיליון שנים אחד. התוצאה של תהליך זה הייתה המעבר מממותת הערבה לממותה הצמרית, כפי שהיא מוכרת מהמאובנים. היא הייתה מותאמת לחיים באזורים קרים, נטולי עצים. בפלייסטוקן המאוחר הממותות היו נפוצות כבר באזורים ממוזגים ובאזורים ארקטיים .הן עמדו בתנאי מחיה אלה תודות להתאמות מיוחדות. אחת מהן היא שדמם לא קפא בטמפרטורות נמוכות.
המינים של סוג זה חיו באזורים נרחבים בעולם- מאובנים שלהם מתקופת הפלייסטוקן נמצאו בכל היבשות חוץ מאוסטרליה ודרום אמריקה. מאובנים מתקופת ההולוקן המוקדם נמצאו בצפון אמריקה.
מאפיינים
רוב הממותות הגיעו לגודל של פיל בן ימינו. רק הממותה הצפון- אמריקאית M. imperator הגיעה לגובה 4 מטרים ומשקלה עלה על 7 טונות. לממותות היו שנהבים ארוכים, מעוגלים וכפופים כלפי מעלה. הנחקר ביותר מבין מיני הממותות הוא המין ממותה צמרית. שרידים מאובנים שלה נמצאו בסיביר והשתמרו היטב בקרקע קפואת עד של אזור זה. השנהב של ממותות אלו היה כה נפוץ בסיביר עד שיוצא, החל מימי הביניים, לסין ואירופה.
עורן העבה של הממותות היה מכוסה שערות ארוכות בצבע חום-כהה, שאורכו הגיע לכדי 50 ס"מ. מתחת לכסות זו, הייתה לממותות גם כסוּת צמרית קצרה וצהבהבה. מתחת לעור הייתה להן שכבת שומן מבודד, שעוביו הגיע ל 8 ס"מ. היו להן גם אוזניים קטנות, אשר הקטינו את איבוד החום.
הממותות חיו יחד בעדרים, וניזונו מצמחים - עשבים ועלים. בשל גודלן, היו להן אויבים מועטים בטבע. למרות זאת, נראה שפרטים חלשים (חולים או צעירים) נטרפו בידי שנחרבים, פנתרים קדמונים וזאבי הבלהות.
הכחדת הממותות
קבוצת מחקר של אוניברסיטת קופנהגן חקרה את תזונתן של ממותות שחיו בתקופה שהחלה לפני 50000 שנה ונמשכה עד לפני פחות מ 10000 שנה. התברר שמזונן התבסס על אחו ארקטי לא קפוא, שבו שלטו צמחים פורחים בעלי עלווה רכה, עשירים בחלבונים. צמחייה זו שרדה עד לפני כ 10000 שנה. אז חלה התחממות של האזור הארקטי והצמחייה השלטת החדשה הייתה מורכבת מדגניים וצמחים מעוצים. נראה שערכם התזונתי של צמחים אלה נמוך יותר ולא הספיק להזנת החיות הגדולות .ייתכן שזו הייתה אחת הסיבות להיעלמותן של חיות אלו. גם הציד בידי אדם תרם לכך. סיבה אפשרית נוספת היא מוטציות מזיקות, שנתגלו ב-DNA של שרידי ממותות שנמצאו באי הקטן. הפרטים שם נאלצו להזדווג עם קרובי משפחה, דבר שכנראה הגביר את התחלואה במחלות גנטיות. ייתכן שגם היא תרמה להכחדתם.
תוכניות עתידיות
לעיתים נמצאות בסיביר ממותות שנכלאו בטיט שקפא ושימר אותן היטב, בזכות הקור העז השורר דרך קבע במקום. השימור היה טוב עד כדי כך שבשרן נמצא עדיין ראוי למאכל כלבי המזחלות בעת מציאתן. מחומר כזה אף שוחזר רצף הדנ"א של הממותה. בספטמבר 2021 הודיעה חברת קולוסאל (Colossal), שמשתפת פעולה עם גנטיקאי מאוניברסיטת הרווארד, כי בעזרת טכנולוגיית CRISPR חדשה, היא פועלת לכך שגור חדש של ממותה צמרית ייוולד בעוד ארבע עד שש שנים.
מערבית
מערבית (לעיתים: מעריב, מערבות) היא מערכת פיוטים לברכות קריאת שמע של תפילת ערבית, שנועדה בעיקר לתפילות החגים. מנחם זולאי מנה אותה כאחד מ"שלושת סוגי הפיוט העיקריים".
מבנה
עזרא פליישר טוען כי ככל הנראה עוצב מבנה המערבית כמקביל למבנה היוצר, הפיוט המקביל לשחרית (שאף הוא אחד מסוגי הפיוט הנפוצים), אולם הוא מציין שמבנה המערבית הגיע לעיצובו הסופי והקבוע בתקופה מוקדמת יחסית לשאר מערכות הפיוט, כבר בתקופה הקדם-קלאסית. בדומה למבנה היוצרות לימי חול, כל קטע במערבית הוא בית קצר בן ארבע שורות, ובין הבתים נשמרת סימטריה בתבנית ובצורה. הקטע השלישי יוצא מכלל זה והוא ארוך יותר. הוא גם הקטע היחיד שהוא בעל כינוי עצמאי, ומכונה לעיתים "זולת" או "אמת" (שהם כינויו של הפיוט המקביל ביוצר לשחרית) במקור, החלק השלישי היה כנראה חלק בלתי נפרד מהמערכת הכוללת מצד תוכנו ומבנהו, אלא שהיה מעט ארוך יותר. בתקופה מאוחרת יותר, התנתק החלק השלישי ממבנה המערכת הכללי מצד התוכן, ולרוב גם עוצב לו מבנה עצמאי.
ביכור
כאשר הגיע סוג זה לאשכנז, הוסיפו פייטני אשכנז וצרפת אחרי הבית האחרון, קודם חתימת הברכה, פיוט ארוך הנקרא ביכור. הביכור לא נחשב חלק מחייב של המערבית ולעיתים לא הוסיפוהו כלל, או החליפו את הביכור בביכור אחר. פעמים רבות נושא הביכור הוא עניינים הקשורים בבית המקדש (כגון הקרבת קרבן פסח ומנחת העומר בביכור לפסח, הבאת ביכורים בביכור לשבועות ושמחת בית השואבה ואכילת מעשר שני בירושלים בביכור לסוכות).
אברהם פרנקל משער כי הפייטן הראשון שכתב ביכור הוא רבי מאיר ש"ץ, כך שהוא מייסד סוג פיוט זה. להשערתו, פיוט הביכור הראשון הוא "אור ליום הנף" העוסק במנחת העומר ומיועד לשני של פסח. השערתו מבוססת על כך שביכור זה, בניגוד למקובל, אינו נוסף על הבית האחרון של ברכת השכיבנו, אלא מחליף אותו ומשמש הרחבה של הבית האחרון.
מועדי אמירת מערבית
על פי הממצאים שבידינו, המערבית, על אף קדמותה, הייתה סוג זניח בתקופות הקדומות של הפיוט בארץ ישראל. בתקופה הקדם-קלאסית (עד המאה השישית), היה הסוג נדיר למדי, והשימוש בו נתרבה בתקופה הקלאסית של הפיוט (מהמאה השישית ועד המאה התשיעית). אך גם אז, לא נמצאו כל מערביות לשבתות רגילות או לימי חול, ומעטות לשבתות מיוחדות. עיקר השימוש במערביות היה ככל הנראה בחגים, שבארץ ישראל נהגו לעטר את תפילות ערבית שלהם בפיוטים רבים. בתקופה המאוחרת יותר שוב התמעטה אמירת המערבית.
גדולתה של המערבית הייתה בפיוט המרכז-אירופאי (צרפת ואשכנז). פייטנים אירופאים כתבו מערביות רבות מאוד והיא בין הסוגים הנפוצים בתקופה זו. אולם, מבחינת מועדי אמירתם, הצטמצמו המערביות בקהילות אירופה ללילי יום טוב בלבד, ולא נאמרו מערביות בימי חול או בשבתות (גם בשבתות המיוחדות שאמרו בהן פיוטים אחרים). במנהגי אשכנז נראה שמעולם לא אמרו מערבית בליל יום כיפור, ובראש השנה ביטלו את אמירת המערבית ברוב הקהילות, מלבד בוורמייזא, בה אמרו מערביות בלילות ראש השנה. המערביות הודפסו בוורמייזא בחוברת מיוחדת כיוון שלא הופיעו במחזורים הרגילים (יחד עם פיוטים נוספים המיוחדים למנהג קהילה זו). גם בנוסח צרפת נאמרה מערבית בראש השנה, אך לא ביום כיפור. למעשה, אמירת מערבית ביום כיפור נותרה רק בנוסח רומניא, שבו אמרו מערבית בכל החגים. בנוסח איטליה נאמרו בעבר מערביות, אך עם הוצאת מרבית הפיוטים מגוף התפילה שם, נתבטלו המערביות. מאידך, מה שנראה כחלקים מתוך מערבית קדומה לליל שבת נותרה שם בתוך נוסח הקבע לתפילת ערבית של שבת. גם בנוסחי פרובנס, קטלוניא ואלג'יר אמרו מערבית, על כל פנים בליל הסדר (המערבית ליל שמורים אותו אל חצה).
כתבו כמה פוסקים שאין לומר מערבית בליל יום טוב שחל בשבת, כי בשבת, בניגוד ליו"ט, אסור לקרוא לאור הנר (מחשש שמא יטה את הנר על מנת לקרוא טוב יותר) והציבור לא בקיא במערבית בעל פה. פסק זה התקבל במרבית הקהילות, ואף נפסק בידי הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך; בשל כך נוהגים בחלק מהקהילות לומר את המערבית של הלילה הראשון למחרת, בליל יום טוב שני של גלויות. למרות דברי פוסקים אלו ופסק הרמ"א, בחלק מקהילות מנהג אשכנז המערבי לא קבלו פסק זה ונהגו לומר מערבית אפילו בשבת.
בתקופה המאוחרת, הפסיקו בהרבה קהילות אשכנזיות לומר מערבות בכלל. זה יכול להיות חלק מהמגמה לקצץ פיוטים בכלל כדי לקצר את התפילה, וגם בהשפעת שיטת הגר"א שהתנגד לאמירת מערביות מטעמים הלכתיים. בכל מקרה, ברוב רוב הקהילות בארץ ישראל כיום, לא אומרים מערבית.
מעמד המערבית במחזורים
בניגוד ליוצרות וקרובות, שלפעמים לא נשמרו בשלמותם ולעיתים קוצצו או הועברו מיום ליום, מערביות נשמרו על ידי הקהילות בשלמותן ונאמרו כיצירה אחת. מאידך, נראה שאמירת מערביות לא הגיעה לאותה רמה של "חובה" כמו אמירת קרובות: בטלו ברוב הקהילות את אמירת המערביות של ראש השנה, ויש כתבי יד שחסרות בהם מערביות לימים טובים מסוימים (אבל לא היו קהילות באשכנז וצרפת שלא אמרו מערביות כלל). כמו כן, במערביות נשמר, עד לתקופת הדפוס, גיוון רחב יותר במנהגים, ולא הייתה אחידות בין הקהילות בזהות המערבית שנאמרה בלילה מסוים. יש גם כתבי יד שכוללים יותר ממערבית אחת לכל יום, וכנראה אף לא אמרו אותה מערבית בכל שנה.
מנהגי אמירת מערבית
באופן כללי, בני אשכנז קבלו לפעמים גם נוסחאות ארץ-ישראליות לחלקים בתפילה, בצד הנוסח הקבוע שמקורו בבבל, והשתמשו בהם כנוסח חלופי לזמנים מיוחדים. חלק מנוסחאות אלה הוצמדו לפיוטים ואמרו אותם במקום נוסח הקבע כשאמרו פיוטים.
כך גם באמירת מערבית. כאשר אומרים מערבית נוהגים להוסיף בברכת "גאל ישראל" את המילים "בגילה ברינה" לפני "בשמחה רבה ואמרו כולם", וגם להחליף את הנוסח הקבוע "זה אלי ענו ואמרו" בנוסח מיוחד "זה צור ישענו פצו פה ואמרו". בנוסף, רבים נהגו להחליף את חתימת הברכה "גאל ישראל" בחתימה הארץ-ישראלית העתיקה "(מלך) צור ישראל וגואלו". החלפת החתימה עוררה דיון בקרב הפוסקים, שכן חתימת "גאל ישראל" מופיעה בפירוש ב, כהבחנה בין ברכות קריאת שמע בהן יש לחתום "גאל" בלשון עבר, לבין תפילת שמונה עשרה בה חותמים "גואל" בלשון הווה. חלק מהפוסקים התנגדו לחתימה השונה וקבעו שיש לחתום כמו בכל השנה, הט"ז ודגול מרבבה תרצו את המנהג לשנות את החתימה, והב"ח הציע להגיה ולומר "צור ישראל וּגְאָלוֹ" כדי שהחתימה תהיה בלשון עבר. המשנה ברורה כותב. היום, בקהילות מנהג אשכנז המזרחי שאומרות מערבית, ישנם חילוקי מנהגים בשאלה זו.
מטאנרטיב
מטאנרטיב (גם מטא־נרטיב או נרטיב גדול, "סיפר גדול"; בצרפתית: métarécit) הוא נרטיב על נרטיבים בעל משמעות היסטורית, ניסיון או ידע, המציע לחברה לגיטימציה באמצעות השלמתו של רעיון מאסטר (שעדיין לא מומש).
אטימולוגיה
"מטא" ביוונית משמע "מעבר"; "נרטיב" הוא סיפור שמאופיין באופן הסיפור שלו (בדרך שהוא מועבר).
למרות שהשימש במונח לראשונה החל במאה ה-20, המונח הוכרז על ידי הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פרנסואה ליוטר ב-1979, עם טענתו שהפוסט-מודרני התאפיין בדיוק בחוסר אמון ב"נרטיבים הגדולים" (קידמה, הארה, אמנציפציה, מרקסיזם) שהיוו חלק מהותי מהמודרנה.
ספקנות
בבספרו המצב הפוסטמודרני משנת 1979 ליוטר מדגיש את הספקנות ההולכת וגוברת של המצב הפוסט-מודרני כלפי האופי הכולל של המטאנרטיבים והסתמכותם על צורה כלשהי של "אמת טרנסצנדנטית ואוניברסלית":
ליוטר והוגים פוסט-סטרוקטורלים אחרים כמו פוקו רואים בכך התפתחות חיובית באופן כללי ממספר סיבות. ראשית, ניסיונות לבנות תיאוריות גדולות נוטים לבטל יתר על המידה את הכאוס והאי-סדר הקיימים באופן טבעי ביקום, את כוחו של האירוע האינדיבידואלי.
החלפת נרטיבים גדולים ואוניברסליים בנרטיבים מקומיים קטנים
פוסטמודרניסטים מנסים להחליף את המטאנרטיבים על ידי התמקדות בהקשרים מקומיים ספציפיים כמו למשל, במגוון החוויה האנושית. הם טוענים לקיומם של "ריבוי של עמדות תאורטיות" ולא לתיאוריות גדולות ומקיפות
נרטולוגיה ותקשורת
לפי ג'ון סטפנס ורובין מקאלום, מטאנרטיב "הוא סכמה נרטיבית תרבותית גלובלית או טוטאלית המסדרת ומסבירה ידע והוויה" - סיפור על סיפור, המקיף ומסביר "סיפורים קטנים" אחרים בתוך מערכת מודל המרכיבה את "הסיפורים הקטנים" למכלול. נרטיבים פוסט-מודרניים לרוב יפריעו בכוונה לציפיות הנוסחתיות שמספקים קודים תרבותיים כאלה, ומצביעים בכך על עדכון אפשרי של הקוד
בתקשורת ובתקשורת אסטרטגית, נרטיב מאסטר (או מטאנרטיב) הוא "נרטיב טרנס-היסטורי שטבוע עמוק בתרבות מסוימת". נרטיב מאסטר הוא אפוא סוג מסוים של נרטיב, המוגדר כ"מערכת קוהרנטית של סיפורים הקשורים זה בזה ומאורגנים ברצף, החולקים רצון רטורי משותף לפתור קונפליקט על ידי ביסוס ציפיות הקהל בהתאם למסלולים הידועים של צורתו הספרותית והרטורית. ".
הקונסורציום לתקשורת אסטרטגית מחזיק גם אתר אינטרנט בנושא מאסטר נרטיבים.
ביקורת על התזה של ליוטר
פוסטמודרניסטים טענו שכל עוד מטרותיו המרכזיות של ליוטר בתזה הן מדע, הוא שגה בכך שחשב שהמדע מסתמך על נרטיב גדול לאימות חברתי ואפיסטמי, במקום על ההצטברות של הצלחות נרטיביות פחותות רבות. באתר Sociology.org.uk נטען כי לא ברור אם ליוטארד מתאר מצב גלובלי של ספקנות כלפי מטאנרטיבים בפוסטמודרניות, או רושם ספקנות כזו. מבקריו מציינים את העובדה המביכה שמטא-נרטיבים ממשיכים בבירור לשחק תפקיד מרכזי בעולם הפוסט-מודרני הנוכחי.
ליוטארד עצמו גם ביקר את התזה שלו בספרו המצב הפוסטמודרני, ואמר כי הוא "פשוט הגרוע בספריו".
Ride the Lightning
Ride the Lightning (תרגום חופשי: לרכוב על הברק) האלבום השני של מטאליקה. האלבום יצא בשנת 1984. הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת ליריקה, אלבום זה נחשב לקודר הרבה יותר מקודמו.
ניתוח מוזיקלי וטקסטואלי
המוזיקה באלבום עצובה וקודרת בחלקה, ובנוסף פחות מהירה וטכנית מהמוזיקה של "Kill 'Em All". כמו כן, ישנו פחות דגש על סולואים. מאפיין שחוזר על עצמו כמעט בכל שירי האלבום הוא התחלה מלודית ואז מעבר חד לקצב-ת'ראש כבד. הפתיחה של השיר הראשון, Fight Fire with Fire ("הילחם באש בעזרת אש"), היא לא רק מלודית אלא אף אקוסטית.
Ride the Lightning הוא אלבום מגוון ביותר מבחינת התכנים שלו. הדובר בשיר הנושא, הוא אסיר נידון למוות המספר על חוויית ההוצאה להורג בכיסא החשמלי. ה"ברק", אפוא, המופיע בשם האלבום והמצויר על העטיפה, אינו אלא החשמל של הכיסא. מתבקשת ההשוואה לשיר Hallowed Be Thy Name של להקת ההבי מטאל האנגלית איירון מיידן, אשר התפרסם שנתיים קודם לכן, וגם בו הדובר הוא אסיר הנידון למוות. אך בעוד שאצל איירון המנגינה היא אטית ומינורית והאסיר מתאונן על מר גורלו ומחכה בפחד לביצוע גזר הדין, אצל מטאליקה הקצב הוא מהיר והאסיר מתאר את ההוצאה להורג עצמה כחוויה לכל דבר, ולמעשה מספר עליה בזמן שהוא חווה אותה.
שירים נוספים הבולטים בליריקה מעניינת ומקורית הם For Whom the Bell Tolls, Trapped Under Ice ו-Creeping Death. בזה הראשון הדובר הוא אדם אשר נלכד מתחת לקרח וזועק לעזרה בעודו גוסס, השני הוא שיר אנטי-מיליטנטי (ששמו לקוח מ"למי צילצלו הפעמונים" של ארנסט המינגוויי), ואילו השלישי מספר על מכת בכורות מסיפור יציאת מצרים.
האלבום מכיל שתי יצירות, אשר בניגוד לסגנון של מטאליקה דאז, מאופיינות במלודיה מפותחת:
Fade to Black היא יצירה ארוכה המורכבת משלושה חלקים. הראשון הוא דואט איטי ומלנכולי של גיטרה אקוסטית וגיטרה חשמלית. החלק השני כולל שני בתים והוא מנוגד בסגנונו לחלק הראשון: הוא מהיר, חסר מלודיה וללא גיטרה אקוסטית; והחלק השלישי הוא למעשה סולו מלודי, עצוב וארוך של גיטרה חשמלית. מבחינת התוכן, הדובר בשיר הוא אדם מדוכדך אשר מאס בחיים, כפי שמראות השורות 'Need the end to set me free' ו-'Now I will just say goodbye'.
Call of Ktulu היא יצירה אינסטרומנטלית (ללא מילים) ארוכה, המתאפיינת במלודיה מורכבת ומתפתחת ובהרמוניה רבת עוצמה. היצירה הולחנה על הגיטריסט הראשון של מטאליקה, דייב מאסטיין. זאת אחת מהיצירות האינסטרומנטלית האהובות ביותר של מטאליקה בעיני מעריצי הלהקה. קת'ולהו הוא דמות שטנית בדיונית מסיפוריו של ה.פ. לאבקרפט ושמו של השיר הוא כשמו של אחד מסיפוריו.
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית (באנגלית: Fourteenth Air Force) היה כוח שהשתייך לפיקוד החלל של חיל האוויר של ארצות הברית והיה אחראי על הארגון, האימונים, הציוד, הפיקוד והשליטה והעסקת כוחות החלל של חיל האוויר לתמיכה בפעילות הפיקודים הקרבים המאוחדים. לאחר הקמת כוח החלל של ארצות הברית הפך חיל האוויר ה-14 לפיקוד המבצעים של כוח החלל.
היסטוריה
לאחר המלחמה עבר חיל האוויר לאורלנדו שבפלורידה וב-1946 קיבל אחריות על ההגנה האווירית באזור דרום-מזרח ארצות הברית. ב-1948 הועבר החיל תחת פיקוד האוויר הקונטיננטלי ומשימתו הורחבה גם לאימון יחידות מילואים. במהלך מלחמת קוריאה נטל החיל חלק בהכשרה ובשינוע של אלפי יחידות וחיילי מילואים והמשמר הלאומי. ב-1957 קיבל החיל אחריות גם למשימות חיפוש והצלה וכן היה אחראי לכל משימות התובלה של כוחות המילואים במזרח ארצות הברית. בספטמבר 1960 פורק החיל.
באפריל 1966 הוקם החיל מחדש במסגרת פיקוד ההגנה האווירית. ביולי 1968 עבר מטה החיל לבסיס חיל האוויר אנט בקולורדו וקיבל את השם כוח החלל ה-14. משימתו הייתה לזהות שיגורי טילי אויב, לעקוב אחר טילים ולוויינים בחלל ולספק שירותי שיגור לוויינים. כמו כן קיבל את התפקיד לאמן, לצייד ולהשים את מפעילי מערכות הריגול הלווייניות וההגנה מפני טילים.
באוקטובר 1976 שונה שם החיל לחיל האוויר ה-14 (מילואים), ייעודו שונה והוא הועבר לבסיס חיל האוויר דובינס בג'ורג'יה. משימתו החדשה הייתה לפעול תחת פיקוד התובלה של חיל האוויר, והוא השתתף במסגרת זו בין השאר בפלישה האמריקאית לפנמה.
ביולי 1993 חזר החיל לפעול בתחום לוחמת החלל והוצב תחת פיקוד החלל של חיל האוויר.
פרת הים של שטלר
פרת הים של שטלר (שם מדעי: Hydrodamalis giga), הוא מין נכחד, ממשפחת התחשיים, בה כלול היום תחש המשכן. הייתה הגדולה שבתחשאים (סירנות). היא נתגלתה במצר ברינג בשנת 1741 על ידי חוקר טבע ממוצא גרמני בשם גאורג שטלר שספינתו נטרפה סמוך לאי ברינג. פרת ים זו שקלה כ-8–10 טונות וניזונה בעיקר מאצות.
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית
היסטוריה
בסוף 2019 עברו יחידות החיל לכוח החלל של ארצות הברית כפיקוד המבצעים שלו.
פרת הים של שטלר
פרת הים נעלמה בשנת 1768, 27 שנים בלבד לאחר שנתגלתה לאירופאים במאה ה-18. חוקרים משערים שאוכלוסיית פרות הים של שטלר הצטמצמה משמעותית עוד לפני כן. מינים רבים אחרים של מגה-פאונה נכחדו בתקופת הפליסטוקן המאוחר (אירוע ההכחדה הרבעוני ), וייתכן שאותם גורמים שהביאו להכחדה – שינויי אקלים שיצרו שינויים בגובה פני הים, ציד מוגבר על ידי בני אדם, או שילוב של גורמים אלה – הביאו להצטמצמות תחום המחייה של מין זה ולהידלדלות משמעותית של אוכלוסייתו. בעת גילויו למדע המודרני הייתה אוכלוסיית המין מצומצמת לשני איים באוקיינוס הארקטי והיא מנתה אלפי פרטים בודדים.
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית
ארגון
חיל האוויר ה-14 כולל כ-7,600 חיילים, 6,000 אזרחים ו-11,000 עובדי קבלן.
פרת הים של שטלר
המפגש עם בני האדם במאה ה-18 היה קטלני עבור הפרטים הנותרים מהמין. שטלר תיאר את התנהגות המין כמתאפיין בחברותיות ונאמנות רבה של הפרטים אחד לשני, כך שכאשר פרט אחד הותקף על ידי ציידים, הפרטים האחרים התאספו סביבו באופן שאפשר לצוד גם אותם בקלות. המין ניצוד עבור פרווה ובשר – כל פרט שקל כ-10 טון ובשרו יכול היה להזין את צוות הספינה של שטלר למשך חודש. מרבית בני המאה ה-18 לא האמינו שהכחדה של מינים היא אפשרית. כשהתברר שפרות הים של שטלר נכחדו לחלוטין, הגילוי סייע לייסוד העיסוק של המדע בנושא.
ב-20 בנובמבר 2017 דווח באתר Siberian Times כי נחשפו חלקי שלד שהשתייכו לפרט של פרת הים של שטלר באורך של כשישה מטרים לחופי איי קומנדור שבאזור קמצ'טקה. בין העצמות שנחשפו היו 45 חוליות, 27 צלעות, עצם שכמה ועצמות נוספות.
חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית
ארגון
יחידות החיל:
מלון סבוי (לונדון)
מלון סבוי (באנגלית: Savoy Hotel) הוא בית מלון הממוקם בסטרנד, בסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון. הוא נבנה בידי האמרגן ריצ'רד ד'וילי קארט ומומן ברווחי אופרות גילברט וסאליבן שלו. המלון נפתח ב-6 באוגוסט 1889, והיה הראשון בקבוצת המסעדות והמלונות סבוי, שהייתה בבעלותה של משפחת קארט במשך למעלה ממאה שנה.
היה זה גם מלון המותרות הראשון בבריטניה, שהציג תאורת חשמל ברחבי המלון, מעליות, אמבטיות בתוך רוב החדרים המרוהטים בפאר, מים זורמים קרים וחמים וחידושים אחרים. קארט שכר את המנהל סזאר ריץ ואת השף אוגוסט אסקופייה, שביססו נורמות חסרות תקדים של שירות, בידור והסעדה שמשכו משפחות מלוכה, אורחים שועי עולם, וסועדים עשירים נוספים. וינסטון צ'רצ'יל לקח תכופות את ממשלתו לאכול ארוחת צהריים במלון.
עומר א-רזאז
עומר א-רזאז (בערבית: عمر الرزاز; נולד ב-17 במאי 1961) הוא פוליטיקאי ירדני שהיה ראש ממשלת ירדן מ-2018 עד 2020.
מלון סבוי (לונדון)
המלון היה ליוזמה המוצלחת ביותר של קארט. להקות המלון, Savoy Orpheans, ו-Savoy Havana Band, התפרסמו, ובדרנים אחרים (שהתארחו לעיתים קרובות בסבואה) כללו את ג'ורג' גרשווין, פרנק סינטרה, Lena Horne ונואל קאוורד. אורחים נודעים אחרים כללו את אדוארד השביעי, אנריקו קארוזו, צ'ארלי צ'פלין, הארי טרומן, ג'ודי גרלנד, בייב רות', לורנס אוליבייה, מרילין מונרו, ג'ון ויין, המפרי בוגארט, אליזבט טיילור, ברברה סטרייסנד,בנימין נתניהו, החיפושיות ורבים נוספים.
המלון מנוהל כיום בידי Fairmont Hotels and Resorts. הוא מכונה "המלון המפורסם ביותר בלונדון." ונותר אחד מהמלונות היוקרתיים והמפוארים ביותר בלונדון, המכיל 268 חדרים ומשקיף על נופו של נהר התמזה אל מול Savoy Place ורציף התמזה. המלון נסגר בדצמבר 2007 בשל שיפוץ מקיף ופתח את דלתותיו מחדש באוקטובר 2010. עלות השיפוץ נאמדה ב-220 מיליון פאונד, היות שבעיה מבנית עיכבה את ביצועו.
עומר א-רזאז
ביוגרפיה
רזאז נולד בסלט, ירדן, בשנת 1961 ללמאא בסיסו (1923–2011) ומוניף רזאז (1919–1984). הוא היה השני מבין שלושה אחים, עם אח גדול ואחות צעירה. משפחות הוריו ילידי סוריה עברו לירדן בנפרד בשנת 1925. אמו למאא הייתה פעילה פוליטית וחברתית בירדן ואביו מוניף היה רופא ופוליטיקאי שנבחר למזכיר הכללי של הפיקוד הלאומי של מפלגת הבעת' הסורית הערבית הסורית בשנת 1965. מוניף נכלא מספר פעמים על ידי ממשלת ירדן בשנות החמישים והשישים. מוניף עבר לעיראק בשנת 1977 והפך לחבר מוביל בבעת' העיראקית, אך מאוחר יותר נעצר במסגרת טיהור מפלגת הבעת' של נשיא עיראק סדאם חוסיין בשנת 1979. המלך חוסיין דגל בשחרורו של מוניף כדי שיוכל לחזור בשלום לירדן, אך הנשיא סדאם חוסיין סירב בתוקף. מוניף נפטר בשנת 1984 במהלך מעצר הבית שלו בבגדאד, אשתו למעה טוענת שהוא נרצח על ידי הבעת' העיראקי לאחר שהוחלפה בתרופת יתר לחץ דם שלו ברעל.
רזאז בעל דוקטורט בתכנון וכלכלה מאוניברסיטת הרווארד. הוא עשה את הפוסט-דוקטורט שלו בבית הספר למשפטים של הרווארד.
בין 14 בינואר 2017 עד ה-4 ביוני 2018, הוא כיהן כשר החינוך של ירדן.
קריירה
רזאז היה מנהל הבנק העולמי בלבנון בין השנים 2002–2006. הוא היה מנהל התאגיד לביטוח לאומי בירדן בין השנים 2006–2010. הוא שימש גם כמנהל פורום האסטרטגיה בירדן ובנק אחלי בירדן.
ראש ממשלת ירדן (2020-2018)
ב-4 ביוני 2018, התפטר מתפקידו ראש ממשלת ירדן האני אל-מולקי בעקבות מחאות נגד המדיניות הכלכלית של ממשלתו. באותו היום, מינה עבדאללה השני את א-רזאז לראש הממשלה. עם כניסתו לתפקיד עמד א-רזאז בפני משימה קשה. קודמו בתפקיד השאיר כלכלה במצב קשה, עם חוב ציבורי של כ-96% ושיעור אבטלה של כ-18.4%, הגבוה ביותר ב-25 השנים האחרונות בירדן. נוסף על כך, המשיכו להתקיים הפגנות גדולות ברחבי ירדן בעקבות המצב הכלכלי בהנהגת ארגוני העובדים. בישיבת הממשלה הראשונה שלו, הבטיח א-רזאז לקיים דיונים עמוקים על הצעת חוק מס ההכנסה. הצעה זו הובילה למחאות הענק בירדן ולהתפטרותו של קודמו בתפקיד אל-מולקי. לאחר הקמת הממשלה, דחה א-רזאז כמה מהצעדים הכלכליים שהוחלטו על ידי הממשלה הקודמת. ביולי 2018 ביצע שינויים רחבים בממשלה, תוך צמצום מספר השרים וצירוף של מספר שרים ותיקים לממשלה (למשל באסם תלהוני חזר למשרד המשפטים).
תמי מוזס-בורוביץ'
תמר (תמי) מוזס־בורוביץ' (נולדה ב־11 במרץ 1960) היא אשת עסקים ישראלית, בעלת שליטה ובעלת עניין בחברות ישראליות, בפרט בתחום תקשורת ההמונים.
ביוגרפיה
תמי מוזס נולדה כבת זקונים לנח ולפולה מוזס, בעלי השליטה בעיתון "ידיעות אחרונות".
למדה בבית הספר היסודי "ניצנים" ברמת גן ובתיכון "אהל שם" ברמת גן. בצבא שירתה כמש"קית חינוך במפקדת יהודה ושומרון. בעלת תואר ראשון במדע המדינה ומינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת בר־אילן, ותואר שני במינהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב. בגיל 23, במסגרת הכנת עבודת גמר באוניברסיטה על מימון מטוסים הכירה את בעלה לעתיד, דוד (דדי) בורוביץ' (השותף עם אחיו התאום ישראל בורוביץ' בקבוצת "כנפיים"). לתמי ולדדי חמישה ילדים, שלושה מנישואיו הקודמים של דדי ושניים מהם נולדו לזוג.
מגיל צעיר החלה לעבוד בעסק המשפחתי – העיתון ידיעות אחרונות. עם מות אמה הייתה מעורבת במלחמת הירושה סביב השליטה בעיתון. ארבע שנים לאחר שאחותה, ג'ודי שלום ניר מוזס, החליטה להעביר את מניותיה לאחיה ארנון (נוני) מוזס מכרה תמי בשנת 1994 את מניותיה בעיתון לאיש העסקים אליעזר פישמן. על־פי הערכות היקף העסקה עמד על 45–60 מיליון דולר.
בשנת 1998 מכרה חברת משאב את השליטה בחברת גרנית הכרמל לתמי מוזס-בורוביץ' וגיסה ישראל בורוביץ (באמצעות חברת "ד.ת בורוביץ-מוזס השקעות (1995)") תמורת כ-200 מיליון דולר. בעסקה השתתפו גם חברת הפניקס אחזקות וחברת גלנקור. בשנת 2006 רכשה קבוצת עזריאלי את השליטה בחברת גרנית הכרמל.
ב־1999 הקימה עם יובל נתן ועם עופר נמרודי (ממעריב) את שבועון הבידור והטלוויזיה "רייטינג", שהתחרה בשבועון "פנאי פלוס" מבית "ידיעות אחרונות". בשנת 2005 פרשה מהשותפות ומכרה את חלקה במגזין ובמגזיני הנישה "מותק" ו"ביג טיים" שתוכננו לצאת על ידי קבוצת רייטינג. עוד הקימה מוזס בשותפות עם חברת אפריקה ישראל ונדב פלטי את חברת "מפל תקשורת" בע"מ (השם "מפל" מורכב מהאות הראשונה של השם "מוזס" ושתי האותיות הראשונות של השם "פלטי"), העוסקת בתחום האינטרנט, המדיה והתקשורת. בחברת "מפל" עסקה ביחד עם יאיר דורי בהפצה ושיווק טלנובלות. היא מכהנת כמנכ"לית מפל תקשורת וכיו"ר הדירקטוריון של דורי מדיה גרופ.
סרט פעולה
היסטוריה
שורשיהם של סרטי הפעולה בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם יציאתה לאקרנים של סדרת סרטי "ג'יימס בונד" (אשר מכילה הרבה מהמאפיינים המקוריים של סרטי ריגול) ו-"Bullitt", הכולל את אחד ממרדפי המכוניות הראשונים, סצנה שכלולה כמעט בכל סרט פעולה.
מאפיינים
סרטי פעולה הם, בדרך כלל, סרטים שניתן להגדיר במשפט אחד, לדוגמה: "מדען מחייה-מחדש דינוזאורים, רק כדי לגלות שהם מנסים לשלוט בעולם, שוב", עבור הסרט "פארק היורה", או "גיבור על שמנסה ליצור בינה מלאכותית שתגן על העולם מגלה שיש לה הגדרה אחרת להצלת העולם" עבור הסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" וכדומה. סרטי פעולה נוטים לכלול גם גיבור הירואי אשר מרבה לפעול בניגוד לנהלים שמפעילים עליו מפקדי הצבא או המשטרה שעל כוחותיהם הוא נמנה. לצד הגיבור מופיע לרוב שותף "Sidekick" המסייע לו ולעיתים מהווה גם אתנחתא קומית.
הטובים נגד הרעים
הסוגה מאופיינת לרוב בסיפור פשוט אודות "אנשים טובים" נגד "אנשים רעים". זהות ואפיון "האנשים הטובים" ו"האנשים הרעים" תלויה במדינה ובתקופה. בסרטים הוליוודיים, "האנשים הטובים" בדרך-כלל יהיו האמריקנים הפטריוטים, ואילו "האנשים הרעים" הם פושעים או סוכנים של כוחות זרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 וקודם לכן, הם היו לרוב קומוניסטים, אשר הביאו חלק מסרטי הפעולה קרוב למדרגת סרטי תעמולה. עם נפילת הקומוניזם, עברו הסרטים להתמקד בטרוריסטים מדרום אמריקה, המזרח התיכון וסוחרי סמים. מפלצות, חייזרים, שדים ויצורים על-טבעיים משמשים אף-הם כנבלים קלאסיים, שמטרתם לרוב היא השמדת האנושות.
סצנות
סצנות פעולה האופייניות לסרטים הוליוודים:
בארה"ב
סרטי פעולה בקולנוע האמריקאי מופקים בתקציב גדול עבור אפקטים מיוחדים ועבודת פעלולנים. הם מתמקדים בתחום הפירוטכניקה ואביזרים חדשניים. סרטי פעולה אמריקניים רבים מתבססים במידה זו או אחרת על מדע בדיוני: אם בסיפור ובעולם ההתרחשות, או אם בטכנולוגיות ובכלי-הנשק שנמצאים ברשות הגיבור/הרשע. בלא מעט סרטים על הגיבור להילחם ברשע שהשיג נשק מודרני חדיש להשמדה המונית.
בהונג קונג ובקוריאה הדרומית
סרטי אקשן מהונג קונג וקוריאה הדרומית הם בעיקר וריאציות מודרנית של סרטי אמנויות לחימה. בשל שורשיהם, סרטי פעולה מהונג-קונג מתרכזים בעיקר בנושא האקרובטיקה על ידי הגיבור.
שמורת אלון
שְׁמוּרתַ אַלּוֹן, הידועה גם בשם שמורת ח'ירבת צ'רקס, היא שמורה טבע קטנה בשטח של כ-8 דונם, כקילומטר ממזרח לקיבוץ גן שמואל, הכוללת חורשה של עצי אלון התבור עתיקים ומרשימים שגובהם כ-7–8 מטרים.
תולדות השמורה
שטח השמורה היה חלק מיער השרון ההיסטורי. כאשר יער השרון נכרת בידי השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה, במטרה לספק עצים להבערת כבשני הקטרים של הרכבת הצבאית העות'מאנית, החורשה שרדה כיוון שבתחומיה היה בית הקברות של הכפר הצ'רקסי המוכר כיום כח'ירבת צ'רקס.
במאי 1956 נכללה השמורה בתוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל שהציג המדור להגנת הטבע בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע. בתחילת 1963 נכללה השמורה ברשימה של 93 שמורות־טבע מומלצות של ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות. החורשה הוכרזה ב-10 באוגוסט 1967 כשמורת טבע ושטחה הוא 7.848 דונם.
מיקום השמורה
באר המים של ח'ירבת צ'רקס שרדה כחצי ק"מ מדרום לשמורת הטבע, מאחורי מפעלי גרנות.
צמחיית השמורה
על קרקע חמרה חולית אדומה גדלים כ-60 אלוני התבור מבוגרים ועצים צעירים שנטעו במטרה לשקם את החורשה. הם יוצרים חורשה צפופה ונאה. בסוף הקיץ ניתן להבחין במגוון עצום של פירות אלון התבור. רוב העצים הקשישים הם כמעט בני אותו גיל, דבר זה והעובדה שמבחינה גנטית העצים קרובים לעצים בגליל התחתון ולא לאוכלוסיית הכרמל הקרובה יותר גאוגרפית, מצביעה על כך שככול הנראה הם נטעו באופן יזום ושהבלוטים/השתילים הובאו מהצפון.
בשטח הפתוח בין העצים צומחים הדגניים: זקנן שעיר - השולט בשוליים, חילף החולות - ההולך ונדחק, מיכאל זהרי סבור כי שני השיחים הם מלווים קבועים של אלון התבור בקרקעות הקלות של שפלת החוף. יער אלון התבור הוא יער-פרק או תצורה דמוית סוונה, לא יער מעורב ולא יער צפוף. בצמחים הגאופיטים, בולטת פריחת חצבים שנשתלו סביב הקברים (בעיקר בצל העצים), בן-חצב סתווני, כלניות אדומות, נורית אסיה, שום ארדל וצבעוני השרון. כמו כן יש בשטח שפע עשבוניים, ובין היתר תלתן דו-גוני.
עונות ביקור בשמורה: סתיו (פריחת חצבים) חורף (פריחת כלניות בחודשים ינואר-פברואר) ואביב (פריחת צבעונים ונורית אסיה בסוף פברואר ובמהלך מרץ).
מנזר יוחנן במדבר
מנזר יוחנן במדבר (בערבית דיר אל-חביס, שפירושו, "מנזר ההתבודדות") הוא מנזר השוכן על צלע המצוק הדרום-מזרחי של נחל שורק. הוא ממוקם מתחת לבתי מושב אבן ספיר וצופה אל הסטף. המנזר קרוי על שמו של יוחנן המטביל, שנולד בעין כרם, והחל את התבודדותו במקום זה, קודם שירד אל מדבר יהודה. במנזר מתגוררים מספר נזירים פרנציסקנים.
היסטוריה
המבנה הניצב באתר הוקם בשנת 1922 על ידי נזירים פרנציסקנים קתולים. במאה ה-6 נבנה באתר מנזר ששוקם והורחב בתקופה הצלבנית. על פי אחת הטענות, הוקם המנזר באזור בו נהג הקדוש להתבודד בטרם עבר להתגורר במדבר. על פי גרסה אחרת, מציינת הכנסייה את פעילות ההטבלה של יוחנן בנהר הירדן ופעילותו בקרב הקהילה המדברית של האיסיים.
על פי ההשערה, הוקמה הכנסייה בסמוך לעין כרם ולכנסיית יוחנן בהרים, המנציחה את מקום הולדתו של יוחנן. בנוסף לכך, הקמת מנזר במדבר ממש לא התאפשרה באותה עת בשל בעיה לאבטחו. במשך שנים הוחזק המנזר על ידי נזירים בודדים שנשלחו ממנזר יוחנן בהרים שבעין כרם. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נינטש המנזר לחלוטין וננעל על מנעול ובריח. עד שנת 2001 נשכר המקום על ידי נוצרים יוונים קתולים אך הם אולצו לעזבו לאחר מאבק משפטי, ואת מקומם תפסו בעלי המקום מהמסדר הפרנציסקני.
על הפרשה סיפר האח שמואל לכתב מסע אחר ברוך גיאן:
לדבריה של ברברה בוטרברג, נוצרייה המתגוררת בתחומי המנזר עם בעלה, העילה לסילוק הנזירים היוונים הייתה סכסוך כספי על העלאת שכר הדירה הזעום ששילמו עד אז. השוכרים סירבו להעלאה ואף הכריזו מרד על המשכירים, עד שלא נותר אלא לפנותם בצו בית משפט.
כנסיית המנזר
כנסיית המנזר שוכנת מעל מוצאו של מעיין עין אל ח'ביס, ומעליה כיפה ופעמון. פרוזדור מוביל אל הכנסייה ומימין לכניסה אליו ציור בו נראית דמותו של יוחנן המטביל. הפרוזדור מוביל אל חדר מעבר, ובו ספסל עץ מעוטר וחלונות צבועים. הכנסייה עצמה קטנה למדי והיא שוכנת בחדר מוארך שתקרתו עשויה מקמרון צולב. היא נשלטת בגווני חום, צהוב וקרם, ומוארת באור יום על ידי שורה של חלונות קטנים הצופים אל נחל שורק.
על קירותיה תלויים ארבעה-עשר צלבים המעוטרים בכתרי קוצים, והם מסומנים עם כיוון השעון בספרות רומיות, ומסמלים את הפסיון של ישו ואת ארבע-עשרה תחנות הייסורים. המזבח בצידו המזרחי של האולם עשוי עץ ומעוטר בצלב ירושלים. מאחוריו ציור של ישו האוחז בידו השמאלית בספר ובו כיתוב בעברית לאמור:
על הקיר הדרומי (מימין למזבח), ציור של יוחנן המטביל כשהוא אוחז בידו הימנית בקלף, ועליו רשומים בעברית פסוקים 29 סיפא ו-34 מפרק א' בבשורה על-פי יוחנן:
עין אל חביס ומערת המחבוא
בסמוך למנזר, בגובה 550 מטר מעל פני הים, נובע מעיין עין אל חביס. המים בוקעים מתוך סלעים בתצורת שורק ומגיחים מנקבה קצרה מתחת לכנסייה. הם זורמים אל בריכת נוי מתומנת, ששמונה צלעותיה מסמלות בפטיסטריום. הבריכה שבמרכזה מזרקה קטנה, צופה אל נחל שורק ואל הסטף, היא מוקפת בצמחים ושוחים בה דגי נוי. מהבריכה מוזרמים המים אל בריכה אגירה וממנה אל חלקות הירק המעובדות על ידי הנזירים.
מעל הבריכה חצובה בסלע מערה קטנה שבה על פי אחת המסורות הסתירה אלישבע את יוחנן מפני חייליו של הורדוס. על פי הברית החדשה, שמע המלך הורדוס מאסטרולוגים כי ייוולד ביהודה מושיע ליהודים. בעקבות כך ציווה המלך להמית את כל הבנים הרכים, דבר שהביא את אלישבע ההרה לנוס אל ההרים ולהסתתר. גם לאחר שילדה את יוחנן המשיכה אלישבע להתחבא בהרים, עד שיום אחד גילו אותה החיילים וביקשו להמית את בנה. היא ברחה מפניהם, וכשהגיעה למבוי סתום צעקה אל הסלע: "הו הר! קבל את האם והילד!". אז פתח ההר את פיו והסתיר אותה ואת יוחנן בתוכו. במערה מזבח שמעליו ציור של אלישבע ויוחנן המטביל. על המזבח עצמו נראה שה האלוהים המייצג את הצלוב. במערה מספר שטיחים ושרפרפים, ומחוצה לה פסל קטן המתאר את הטבלת ישו ותבליט מתכת ובו נראה סמל המסדר הפרנציסקני.
ייצור תמד במקום
הנזירים עוסקים, בין היתר, בהכנת תמד, משקה אלכוהולי מסורתי, המכיל 400 גרם דבש ו-12 אחוז אלכוהול בכל ליטר של משקה. המשקה תוסס בחבית עץ במשך שנה. את הדבש רודים בכוורות של המנזר ומי המעיין משמשים גם הם בתהליך הייצור.
אזכורים בספרות
המשוררת סבינה מסג מספרת בשיר על המנזר:
קבוצת GAC
קבוצת GAC (שם מלא באנגלית: Guangzhou Automobile Group Co., Ltd) היא אחת מ-10 יצרני הרכב הגדולים והוותיקים בסין ובסיסה בגואנגג'ואו. החברה מייצרת כ-2.5 מיליון רכבים בשנה ומעסיקה כ-80,000 עובדים ברחבי העולם. לאורך השנים הקבוצה מיצבה את עצמה כיצרנית מובילה ונקשרה בשיתופי פעולה עם יצרנים עולמיים כדוגמת טויוטה, הונדה, מיצובישי, איסוזו ופיאט, לשם ייצור רכביהם בסין. כלי הרכב של הקבוצה משווקים בכ-25 מדינות שונות בדרום אמריקה, אסיה והמזרח התיכון. בנוסף, לחברה מרכזי פיתוח בארצות הברית וכן מרכז עיצוב בלוס אנג'לס.
עמנואל מול
עמנואל נחמיה מול (באנגלית: Emanuel Mohl; נקרא גם "מוהל"; 27 באוקטובר 1883 – ינואר 1956) היה מהנדס מים, נציג החברה הכלכלית לארץ ישראל בארץ ישראל עד שנת 1933. במסגרת תפקידו היה פעיל בביסוס חברת גב ים, והקים את שכונת ברנדייס בחדרה.
קבוצת GAC
מבין חברות הבת של הקבוצה, GAC New Energy Automobile מתמחה ברכבים ירוקים, ומייצרת בין היתר את רכב הקרוסאובר החשמלי מדגם 3GE המשווק בישראל ואת דגמי ה-AION שצפויים להיות משווקים בישראל בשנת 2021. בנוסף, קבוצת GAC משווקת מכוניות תחת המותג Trumpchi, מכוניות ורכבים מסחריים תחת המותג Gonow, רכבי שטח תחת המותג Changfeng Motor, מכוניות חשמליות תחת המותג Aion ואוטובוסים תחת המותג GAC Bus.
תאגיד הסיני Guangzhou Automobile Industry Group – הוא אחד מ-200 החברות הגדולות בעולם לפי רשימת Fortune Global 500 לשנת 2020. החברה זכתה בתואר 'TOP BRAND' של ארגון JD POWER, זו השנה השמינית ברציפות כמותג המוביל והאיכותי ביותר בסין.
עמנואל מול
קורות חיים
מול נולד באימפריה הרוסית ובהיותו בן 17 היגר עם משפחתו לארצות הברית. הוא למד הנדסה והיה פעיל ציוני. בוועידה של ציוני אמריקה בבולטימור ביוני 1917 היה בין מייסדי ארגון של מהנדסים ציוניים שבקשו לסייע בבניית ארץ ישראל והתמנה לנשיא הארגון. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא ביקר בארץ ישראל והיה בירושלים בעת מאורעות תר"פ. הוא חזר לאחר מכן לארצות הברית ובמרץ 1921 עלה לארץ ישראל עם משפחתו לכהן כנציג קהילת ציון אמריקאית. בקיץ 1921, כשכבר היה בירושלים, עזב את התנועה הציונית יחד עם שאר חברי קבוצת ברנדייס.
קבוצת GAC
בישראל
קבוצת GAC MOTOR משווקת בישראל על ידי אוריון מוביליטי מבית קבוצת יוניון, אחת מקבוצות הרכב הגדולות בישראל (יבואנית טויוטה ולקסוס). מנכ"ל החברה הוא דור פיקל והיא יבואנית הרכב הראשונה והיחידה בישראל המשווקת רכבים חשמליים בלבד. אולמות התצוגה ומרכזי השירות של החברה נמצאים בתל אביב ובחיפה, במהלך השנה יפתחו נקודות מכירה ושירות נוספים.
עמנואל מול
קורות חיים
מול השתקע בירושלים וניהל בנק משכנתאות של קבוצת ברנדייס. בתפקידו זה לקח חלק בהקמת שכונת בית הכרם ובמתן הלוואות לבניית הבתים בנווה יעקב.
קבוצת GAC
בישראל
החברה החלה לפעול בינואר 2020 והדגם הראשון של החברה, רכב הקרוסאובר החשמלי מדגם GE3, הושק בארץ במהלך שנת 2020. מועדי ההשקה דגמי הקרוסאובר החשמליים של החברה, AION LX ו-AION V, צפויים להיות במרץ 2021 ובאוקטובר 2021, בהתאמה.
עמנואל מול
קורות חיים
לאחר הקמת החברה הכלכלית לארץ ישראל בשנת 1925 האריך נשיא החברה, ברנרד פלקסנר, את כהונתו של מול כמנהל בנק ההלוואות בעוד מספר שנים ובמקביל מינה את הארי ויטלס למנהל הבנק לקואפרציה. דמותו הדומיננטית כמנהל הבנק הביאה לכך שהבנק נודע בציבור כ"בנק מול". במחצית השנייה של שנות ה-20 היה מול מעורב בהקמת שכונת ברנדייס בחדרה. מתיישבי השכונה כונו "מוליסטים", על שמו של מול. בתקופה זאת הקדיש מול את רוב מאמציו בחברת גב ים ופרויקטים אחרים בהם פעל כשליח החברה הכלכלית בארץ ישראל והניהול של בנק ההלוואות נעשה בפועל על ידי סגנו.
קבוצת GAC
היסטוריה
קבוצת GAC נוסדה ב-1955 כיוזמה של הממשל המקומי של מחוז גואנגדונג. ב-2010 וב-2011 הייתה ליצרנית הרכבים הסינית השישית בגודלה. ב-2010 הונפקה החברה בבורסה של הונג קונג וב-2012 הונפקה גם בבורסה של שאנגחאי.. לאחרונה חתמה GAC על הסכם שיתוף פעולה אסטרטגי עם טויוטה העולמית לפיתוח משותף של טכנולוגיית הנעה מימנית, וכמו כן תספק טויוטה ל-GAC את הטכנולוגיה ההיברידית שלה. זו הפעם הראשונה שטויוטה מציעה את טכנולוגיית הליבה ההיברידית שלה לחברה זרה.
עמנואל מול
קורות חיים
במקביל לעבודתו השתתף מול בפעילויות ציבוריות שונות. הוא היה במועצה המפקחת על בית היתומים של ישראל בלקינד שהוקם בשנת 1923, ובשנת 1925 הוא לקח חלק בסילוקו של בלקינד, בעקבות תלונות שעלו על התנהלותו. בנוסף הוא היה ממנהלי קרן הלוואות לנזקקים של הג'וינט.
במהלך השנים נתגלעו חיכוכים בין מול ועובדים אחרים, בהם הארי ויטלס. מול לא היה מרוצה מהתנהלות החברה והתלונן על כך בין השאר במכתב ללואי ברנדייס. בשנת 1933 שלחה הנהלת החברה שליח לארץ ישראל לברר את העניינים. בעקבות זאת סירבה החברה לתנאים שדרש מול והוא התפטר.
על עבודתו כתב סגנו בבנק להלוואות, מנחם פרידן:
באמצע שנת 1934 הוא מונה למנהל מייסד של בנק האיכרים ובתפקידו זה עבר בין המושבות כדי למכור את מניות הבנק לאיכרים.
בשנת 1939 מונה על ידי נשיא הוועד הלאומי, פנחס רוטנברג, כבא כוחו לטיפול בסכסוכי עבודה בענף הפרדסנות.
במאי 1942 מונה לעוזר מנהל הייצור המלחמתי של ממשלת המנדט. בשנת 1943 הוא עבד במחלקת השיקום, בשנת 1944 הוא היה אחראי לסקר התעשייה הממשלתי במחלקת הפיתוח ובתחילת 1945 מונה ליועץ טכני למנהל השיקום של הממשלה. בשנת 1947 בעת ביקור בארצות הברית, לאחר שפרש מעבודתו הממשלתית, ניהל דיונים על יבוא בתים מוכנים מארצות הברית לארץ ישראל.
חיים אישיים
בשנת 1909 נישא לאיזבלה ונולדו להם בן ובת. לאחר פטירתה, בפברואר 1928, נישא לסופיה ברגר שהכיר בעבודה.
בשנות ה-30 רכש אדמות בצפון נתניה (כ-15 דונם בין שדרות ניצה, רחוב שאול המלך ושלמה המלך של היום) ובנה במקום את ביתו. עד שנות השבעים של המאה העשרים נקרא האזור "שכונת מול" אך מאוחר יותר נשכח השם והיום נותר רחוב חד סיטרי קטן הקרוי על שמו.
מול נפטר בינואר 1956.
חצר גשר הישנה
חצר גשר הישנה הוא אתר בעמק בית שאן בו התיישבו מקימי קיבוץ גשר לראשונה. בתקופת מלחמת העצמאות הותקף היישוב וכמעט חרב לחלוטין. לאחר המלחמה עבר המשק למיקומו הנוכחי והחצר הנטושה שופצה ומשמשת כיום כמוזיאון מורשת להיסטוריה של המקום. המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
שם היישוב
במהלך השנים ניתנו ליישוב מספר שמות (ראו בהמשך) שבכולם נכללה המילה גשר וזאת לאור סמיכותו לשלושת הגשרים העתיקים שעל הירדן.
היסטוריה
כבר ב-1920 עלתה למקום קבוצה של חלוצים בשם "בשקירים" שהייתה מורכבת ממשוחררי הגדודים העבריים ומאנשי גדוד העבודה. חברי הקבוצה קראו למקום "גשר נחלים", ובחרו להתיישב בחאן ממלוכי חרב בקרבת הגשרים. קבוצה זו סבלה מתנאי החיים במקום והחזיקה מעמד 3 שנים. הם הוחלפו ב-1923 על ידי קבוצה ירושלמית ששהתה במנחמיה, ששינתה את שם המקום ל"משק גשר". גם קבוצה זו עזבה (ב-1934) את המקום והקימה צפונית לנקודה את קיבוץ אשדות יעקב.
ב-1939 עלה לנקודה זו גרעין של הנוער העובד וגרעין נוסף של עליית נוער מגרמניה. במהלך מלחמת העצמאות הצליחו חברי הקיבוץ (בסיוע תגבורת) לבלום מספר מתקפות של הלגיון הירדני וחיל המשלוח העיראקי. מתקפות אלו אומנם כשלו אך לוו בהפגזות ארטילריות כבדות שהרסו את רוב המבנים שמעל פני הקרקע.
לאחר מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ לנקודה גבוהה יותר ליד 'גבעת גמל' מצפון מערב לחצר. ב-1989 החלו חברי הקיבוץ בשיתוף המועצה לשימור אתרים וקק"ל בשחזור ושיקום המבנים ההיסטוריים. ב-1992 נפתח המקום למבקרים ומאז מתחדש מעת לעת בתערוכות, מוצגים ויוזמות חדשים וכן בחידוש אלה הוותיקים.
מטרת האתר
מטרת האתר להמחיש את ימי היישוב הראשונים, להעמיק את ההיכרות עם מורשת הקרב של מגיני היישוב ולהכיר למבקרים את האתרים בסביבה.
המוצגים
המקום מציע מספר אתרים היסטוריים בהם משולבות פעילויות שונות. בין האתרים:
במרחק מה מהאתר נמצאת משטרת גשר שהיוותה חלק מרכזי במערכה על עצירת צבאות ערב במלחמת העצמאות.
אדוארד דאווס דקר
אדוארד דַאוֶוס דֶקֶר (2 במרץ 1820 – 19 בפברואר 1887), המוכר בשם העט מוּלְטַאטוּלִי (Multatuli), היה סופר הולנדי וחבר מסדר הבונים החופשיים.
דאווס דקר כיהן כפקיד ממשל באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (היא אינדונזיה של ימינו), שם "ניעורה רוחו" במילותיו הוא, כאשר הגיע למושבה במלאת לו 19 שנים, אך היכן שגם היה עד לעוולות הרבות שחולל שלטון הקולוניאליזם ההולנדי. ביצירתו הנודעת ביותר, הרומן "מקס הַאוֶולַאר", הוקיע – בהתבסס על התנסויותיו הוא – את יחסם של מנהיגים מקרב השלטון הקולוניאלי וההנהגה המקומית כלפי אוכלוסיית המושבה. בספרו זה אימץ דקר את שם העט "מולטטולי", בלטינית "רבות סבלתי" (multa tuli), המופיע בפסקה מפורסמת בספרו של אובידיוס "תוגות" (Tristia). ביוני 2002 הכתיר ה"מכון לספרות הולנדית" (Maatschappij der Nederlandse Letterkunde) את הרומן "מקס האוולאר" בתואר "יצירת הספרות החשובה ביותר בשפה ההולנדית מאז ומעולם". בשנת 2004 קטף הסופר את המקום ה-34 בתוכנית הטלוויזיה "ההולנדי הגדול מכולם".
עמותת מולטטולי פועלת להעמקת ההיכרות עם הסופר ולהבלטת חשיבותה העל-זמנית של יצירתו. העמותה מנהלת את מוזיאון מולטטולי, שהוקם בבית הולדתו של הסופר. יושבת הראש הנוכחית של העמותה היא המשפטנית והפוליטיקאית לשעבר ויניפרד (ויני) סוֹרְחְדְרַחֶר (Winnifred Sorgdrager).
בחרותו וראשית דרכו בשירות הממשל הקולוניאלי
אדוארד דאווס דקר היה ככל הנראה הנודע שבבני שושלת דאווס דקר המיוחסת. הוא נולד ברחוב קוֹרְשֶׁסְפּוֹרְטְסְטֵייךְ (Korsjespoortsteeg) באמסטרדם למשפחה נוצרית מנוניטית. כבר בצעירותו כתב שירים והציג שאלות ביקורתיות על האמונה. אביו, אֶנְגֶל דאוורס דקר (Engel Douwes Dekker), היה רב-חובל, ואמו, סיטְסְקֶה אֵיילְטְיֶס קלֵיין (Sytske Eeltjes Klein), הייתה עקרת בית. למשפחה נולדו, על פי הידוע, חמישה ילדים: קתרינה (1809), פיטר אנגל (1812), יאן (1816), אדוארד (1820) וּוִילֶם (1823). בשנת 1838 הפליג אדוארד להודו ההולנדית בספינה של אביו, והשניים הגיעו לבירת המושבה בטאוויה (כיום ג'קרטה) בשנת 1839. דקר החל לעבוד שם בשירות השלטון ההולנדי כפקיד במוסד ביקורת המדינה. בשנים שלאחר מכן קודם בקביעות במדרג עובדי המדינה, אף כי לא גילה עניין רב בעבודה הפיננסית. הגם שדקר נהנה בשנה וחצי הראשונות למגוריו בבטאוויה מחיים מאושרים ומגוונים, מנותק מהסביבה ההולנדית הקרתנית, החלה העיר להימאס עליו במידה הולכת וגוברת. יתרה מכך, כיוון שכבר צבר חובות הימורים, פנה למושל הכללי בבקשה שתוענק לו משרה במחוז מרוחק.
כהונתו כעובד מדינה בהודו ההולנדית
ב-12 באוקטובר 1842 התמנה דקר למפקח במחוז נָטָל (Natal) הסוער, לחופה המערבי של סומטרה. במהלך כהונתו התגלה גירעון כספי, שעלה לו בנזיפה חמורה מטעם מושל החוף המערבי של סומטרה, הגנרל אנדראס ויקטור מיכילס (Andreas Victor Michiels). אות הקלון שדבק בו בעקבות הפרשה פגע בו עמוקות. בשל הגירעון במחוז השעה הגנרל מיכילס את דקר מתפקידו לזמן מה, ודקר סבל, לדבריו, חרפת רעב. כנקמה כתב את המחזה "איש הקלון" (De Eerloze), העתיד להתפרסם כעבור שנים אחדות בשם "הכלה מהקומה שמעל: מחזה בחמש מערכות" (De bruid daarboven. Tooneelspel in vijf bedrijven). אגב אורחא, אחריותו של דקר לגירעון במחוז נטל מוטלת בספק, שכן במסגרת מאמציו לפתרון סכסוכים מקומיים כמעט שלא נותר לו פנאי לעסוק בענייני כספים. הגירעון היה קיים טרם מינויו של דקר, והתהווה, כך על פי הרומן "מקס האוולאר", המגולל את הפרשה במפורט, בשל ניהול לקוי של כספים למשלוח כוחות צבאיים אל תוככי המושבה.
הגנרל הקשוח, שדיכא בהצלחה את ההתקוממויות הרבות במחוז סומטרה המערבית, זכה לבסוף לגינוי מאת המוסד לביקורת המדינה בבטאוויה, אלא שדקר גררו למאבק בעודו עובד מדינה צעיר, ונאלץ אפוא לנטוש את המערכה באופן סופי. לאחר שמימן את הגירעון מכיסו הפרטי, פוטר ממשרתו והועבר לאי יאווה. סכסוך זה לא היה האחרון בקריירה של דקר בשירות המדינה, ואף לא בחייו הספרותיים לעתיד לבוא.
נישואים, קריירה וחופשה
דקר שב ליאווה בשנת 1846 ונישא לטִינֶה (בשמה המלא אוורדינה הוברטה הברונית מוויינברחן – Evardina Huberta baronesse van Wijnbergen). מנישואיהם אלה נולדו שני ילדים: בנם אֶדוּ (Edu) בשנת 1854 ובתם נוֹנִי (Nonni) בשנת 1857. יחסיו עם בנו היו מתוחים כל ימי חייו, וחיבתו המופרזת לנשים העמידה את רעייתו בניסיונות קשים, בפרט לאחר שובם להולנד וראשית חייו הספרותיים.
לאחר שמילא תפקידים זוטרים בשירות המדינה בנפות פורוורג'ו (Purworejo) וקרוואנג (Karawang), התמנה דקר בשנת 1848 למזכיר הנציבות במנדו (Manado), בירת מחוז צפון סלבס שבאי סולאווסי, ובכך השתקמה במלואה הקריירה שלו בשירות המדינה. חוש הצדק המפותח שלו עורר בו אהדה כלפי התושבים המקומיים, וקנה את הערכתו של הנציב סחריוס (Scherius), אשר המליץ על דקר כיורשו עם פרישתו מהתפקיד בשנת 1851. הממשל התעלם עם זאת מהמלצתו; דקר שב לצבור חובות אישיים, ואם לא די בכך, בעת שעשה בהולנד בחופשה התברר כי הותיר גם שם גירעונות כספיים, שנסיבותיהם המדויקות לא הובררו. עוד נזכרת מתקופת שירותו במנדו פנייתו למנהיגים המקומיים, המפגינה דמיון רב לנאום מלבאק (Lebak), שדקר הסופר עיבד לימים בספרו "מקס האוולאר".
בשלהי שנת 1851 קודם דקר שלב נוסף במדרג המנהלי, עת התמנה למשרת נציב־משנה באי אמבון (Ambon), אלא שבשל נסיבות בריאותיות אושרה לו כעבור חודשים ספורים בלבד חופשה ממושכת בהולנד. הוא שהה במולדתו עד מאי 1855, ובתוך כך רקם תוכניות רבות, בהן הוצאתם לאור של ספרים אחדים, אך הגשים רק מקצתן. לעומת זאת הצליח לכלות את דמי חופשתו ולהמירם בחובות, כפי הנראה בתקוות השווא כי משפחתה של רעייתו תמלא את מחסורם הכספי.
חרף הצלחתו העתידית כסופר, נרדף דקר כמעט כל חייו בידי בעלי חובו.
פרשת לבאק
דקר הגיע לבטאוויה לקראת סוף שנת 1855; הוא מונה לנציב המשנה בחבל לבאק שביאווה, ובינואר 1856 בא לבירתו רַנְגְקַסְבִּיטוּנְג (Rangkasbitung). לדקר חסרו מזומנים – בין השאר בשל נדיבותו – אך עתידו נראה מבטיח: עברו בשירות המדינה היה ללא דופי, וצפוי היה כי יקודם לדרגת נציב, עם התגמול הכספי הנלווה לכך. למגינת לבו השתלשלו העניינים אחרת: המנהיגים המקומיים בלבאק האשימו את דקר בניצול סמכותו לרעה; דקר סבר כי יש בידיו ראיות רבות לכך שקודמו בתפקיד קרולוס (Carolus), המגולם בספרו בדמותו של סלוטרינג (Slotering), הורעל בידי העוצר המקומי על שום נסיונותיו להתחקות אחר עוולות ההנהגה המקומית. ב-29 במרץ 1856, לאחר שההנהגה הקולוניאלית דחתה את תלונתו נגד עוצר מחוז לבאק על עשיקה אכזרית של תושביו, ביקש דקר להשתחרר בצורה מכובדת מתפקידו.
חיבור "מקס האוולאר" ופרסומו
כבר בשנת 1859, עת התגורר בבריסל, כתב דקר המרושש את ספרו "מקס האוולאר, או מכרזי הקפה של חברת הסחר ההולנדית". גרסת הטיוטה של הספר נכתבה בין ה-16 בספטמבר ל-13 באוקטובר, ובמשך שלושה שבועות נוספים עמל דקר על תיקון הטיוטה והגהתה, עד שעיניו צבו מרוב מאמץ. כתב היד נכרך, ודקר שלחו לאחיו יאן, שטינה וילדיהם התגוררו אותה עת בביתו.
יאן, בתורו, שלח את הספר לעורך הדין ו.י.ק. ון הַסֶלְט (Willem Jan Cornelis van Hasselt), בונה חופשי ונשיא לשכת בונים חופשיים ה"קונקורדיה וינקיט אנימוס" (Concordia Vincit Animos) באמסטרדם, שדקר גם הוא התקבל לשורותיה בשנת 1854. בשלהי נובמבר 1859 שלח ון הסלט את הספר, בלי שקראו, לאח אחר במסדר, ידידו ועמיתו הטוב עורך הדין ואיש הספרות יקובּ ון לֶנֶפּ (Jacob van Lennep).
ון לנפ כבר קיבל לידיו בעבר את מחזהו של דקר "איש הקלון", שנודע מאוחר יותר בשמו "הכלה מהקומה שמעל: מחזה בחמש מערכות". עורך הדין גילה אהדה רבה למחזה, אף שהוא לא בא לכלל מימוש ולא הועלה על הבמה. ספרו "מקס האוולאר", כנגד זה, הותירו חסר מילים: הספר היה "נהדר באופן יוצא מהכלל". אף על פי שנכתב בדיו דהה, מהולה במים, קראו ון לנפ בנשימה אחת בלא יותר משבוע.
כתב היד לבדו כבר טבע חותם עמוק בקרב חוגים משפיעים בהולנד, בביקורת החריפה שמתח על תרבות השלטון בהודו ההולנדית. משא ומתן התנהל עם דקר – אך בה בעת גם מאחורי גבו – כדי להעניק לו "משרה מתאימה" באיי הודו המערבית, בתנאי שייאות לוותר על פרסום הספר. אלא שדקר מיאן להישלח לסורינאם או לאנטילים ההולנדיים, והורה לון לנפ לפעול להוצאתו לאור של ספרו.
במכתב מה-23 בינואר 1860, שנודע לימים כ"איגרת עורכי הדין" בספרות המחקרית, ביקש ון לנפ מדקר להמציא אסמכתה להעברת בעלות על זכויות היוצרים:
דקר מילא את מבוקשו של עורך הדין, ובכך אבדו לו כל זכויותיו החוקיות על הספר; לוַן לנפ הייתה הוכחה בכתב לכך. החקיקה בנושא זכויות היוצרים באותם ימים נטתה במובהק לרעת הסופרים. המו"לים התנו את הוצאתו לאור של ספר בהעברה מלאה של הזכויות לידיהם. בינתיים נקלע ון לנפ לדילמה קשה; מחד גיסא הכיר בערכו הספרותי הרב של הספר ואף רצה שיתפרסם, ומאידך גיסא היה מפוחד עד אימה כי תכניו עלולים לחולל מהומה, ולהזיק בכך לאינטרסים הקולוניאליים של הולנד. ון לנפ היה אמנם אדם עשיר וג'נטלמן, אך בה בעת שמרן לעילא.