cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשורת גרעינית
נשורת שמקורה בפיצוץ גרעיני
אף נשק גרעיני אינו יעיל במאה אחוזים. חלק מהחומר הבקיע מתאייד כתוצאה מהאנרגיה הנפלטת מתגובת השרשרת ומתפזר לפני שעבר ביקוע. חומרים אלו מתעבים לחלקיקים מיקרוסקופיים, המהווים את אבק הנשורת. יעילות הפצצות האטומיות הראשונות לא עלתה על 20% - כלומר, רוב החומר הגרעיני בפצצה התפזר ולא עבר את תגובת השרשרת. יעילות נשק אטומי מודרני גבוהה הרבה יותר. יתר על כן, פליטת הנייטרונים בפיצוץ גרעיני הופכת חומרים נפוצים רבים לרדיואקטיביים. הנשורת הגרעינית מסוכנת באופן משמעותי רק אם הפיצוץ הגרעיני קרוב לפני הקרקע. בפיצוצים בהם הפצצה אינה מתקרבת לפני הקרקע, כמו שהיה בהפצצת הירושימה ונגסאקי, עוצמת הפיצוץ אמנם חזקה יותר אך כמעט ולא הייתה נשורת. הנשורת נישאת מעלה עם כדור האש של הפיצוץ הגרעיני, ומתחילה לשקוע לקרקע תוך פחות משעה לכל הפחות, אך למעט פיצוצים הסמוכים לקרקע, שאינם סבירים, עובר פרק זמן של עד 12 שעות עד שהנשורת מגיעה לקרקע. רוחות עלולות להסיע את הנשורת הרחק ממקום הפיצוץ, אך גם מפזרות אותה על שטח גדול יותר ובכך מפחיתות את פגיעתה הרעה. פרוטוקולים להישרדות אחרי התקפה גרעינית כוללים, על כן, הוראות לנוע כנגד כיוון הרוח, על מנת לצמצם את זמן החשיפה. בפיצוצים גרעיניים גדולים מאוד, בני למעלה מעשרה מגאטון, עשויה הרוח ליצור חגורה באורך מאות קילומטרים בה כמות הנשורת קטלנית. גם משקעים מהווים גורם בעל משקל - ירידת גשם מענן הנושא נשורת או דרך ענן הנושא נשורת מורידה לקרקע תוך פרק זמן קצר חלק ניכר מהנשורת. בנוסף לנשק גרעיני קיים חשש משימוש בפצצה מלוכלכת: נשק גרעיני שמלכתחילה תוכנן לפיצוץ לא יעיל, כך שזיהום הנשורת יהיה גבוה, או פצצות רגילות שחומר רדיואקטיבי הוסף להן על מנת לפזר כמות גדולה של נשורת. ייצור נשק מסוג זה אינו דורש ידע טכני מפליג וקיים חשש שארגוני טרור ישתמשו בו למטרות מגה-פיגוע.
מוצרי דגים
דגים ויצורי ים אחרים מעובדים גם למזון ולמוצרים שאינם מזון.
בתי ספר לקולנוע בישראל
דרום
בכל הארץ
נשורת גרעינית
נשורת שמקורה בכורים גרעיניים
כור אטומי מתפקד בתנאים של לחץ גבוה וטמפרטורה גבוהה. תפעול הכור דורש איזון מתמיד של מהירות תגובת השרשרת כך שהלחץ לא יעלה למידה בה ליבת הכור תתבקע. במקרים של תקלות שבהן אובדת השליטה, ליבת הכור נחשפת ומתפזרת נשורת. התקלה החמורה ביותר שהתרחשה בכור גרעיני עד כה, היא אסון צ'רנוביל, בו נהרגו 55 אנשים. אסון מפורסם נוסף הוא האסון הגרעיני בפוקושימה, יפן בשנת 2011. פרט לתקלות, קיים גם סיכון כתוצאה מטיפול רשלני בפסולת גרעינית שמקורה בליבת הכור. רוב המדינות מגבילות מאוד הימצאות פסולת גרעינית בשטחן. באופן פרדוקסלי, הגבלות אלו גורמות לפינוי הפסולת למדינות עולם שלישי, בהן שלטון החוק חלש והפסולת מטופלת ברשלנות.
טינה צ'ארלס (זמרת)
טינה צ'ארלס (באנגלית: Tina Charles; נולדה ב-10 במרץ 1954) היא זמרת בריטית בסגנון הפופ והדיסקו. התפרסמה בעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 בבריטניה ומחוצה לה.
נשורת גרעינית
מקורות נשורת אפשריים נוספים
מעבדות רפואיות משתמשות בחומרים רדיואקטיביים למטרות שונות, החל בהקרנת גידולים סרטניים וכלה במעקב אחרי חילוף חומרים. כמויות זעירות של חומרים רדיואקטיביים משמשות בייצור מוצרים רבים - החל במחוגי שעונים וכלה בגלאי עשן. למרות שהמוצרים עצמם מכילים כמות זניחה, קיים חשש להתנהלות לא זהירה במפעלי הייצור עצמם. קיימים נהלים קפדניים לטיפול בפסולת ממקורות אלו.
טינה צ'ארלס (זמרת)
ראשית חייה
נולדה כטינה הוסקינס (Hoskins) בוייטצ'אפל, לונדון, לצ'ארלס הוסקינס, שעבד בבית חרושת לייצור קופסאות ואשתו הילדה. יש לה אח, וורן, שהיה מנהל ההופעות שלה בעיצומה של הקריירה שלה.
נשורת גרעינית
מידת הסיכון בחשיפה לאחר זמן מהאירוע
להבדיל מהדיעה הנפוצה שנשורת גרעינית מרעילה את הסביבה למאות שנים, בפועל רמת הסיכון שבחשיפה יורדת בחדות עם הזמן מאירוע פיזור הנשורת. אמנם בנשורת קיימים חומרים רדיואקטיביים שנשארים מסוכנים זמן רב, אך שתי סיבות תורמות לכך שהפגיעה מצטמצמת עם הזמן: ראשית, חלק ניכר מחומרי הנשורת הם בעלי זמן מחצית חיים קצר ומתפרקים מהר, ושנית באופן טבעי האבק עובר תהליכי כיסוי וערבוב. הניסיונות שנערכו על ידי ארצות הברית ורוסיה, כמו גם הניסיון המעשי מאסון צ'רנוביל, הוא שרמת הקרינה יורדת לרמת הרקע הנורמלית בתוך עשר שנים לכל היותר, למעט מקומות שחוו הפצצה חוזרת ונשנית, דוגמת אתרי הניסויים הגרעיניים, או סמוך לכורים גרעיניים גדולים (שאינם קיימים בישראל) שליבת החומר הרדיואקטיבי שלהם התפוצצה ופלטה כמויות ענק של נשורת דוגמת צ'רנוביל. ההמלצה לאנשים באזור פיצוץ גרעיני היא להישאר במקלטים ללא שום גיחה החוצה למשך יומיים או שלושה, להמשיך את השהייה באופן רצוף למשך שבועיים למעט יציאות חפוזות להיפטרות מפסולת הפרשות שנאגרה במקלט, ואחרי שבועיים ניתן לצאת לפרקי זמן של עד ארבע שעות. יש להקפיד על כיסוי הגוף בזמן היציאה, ויש להתפשט מהביגוד הנגוע בכניסה למקלט.
טינה צ'ארלס (זמרת)
ראשית חייה
לאחר שהחלה את קריירת המוזיקה שלה, היא לא השתמשה בשם המשפחה האמיתי שלה, הוסקינס, מכיוון שהדבר עשוי היה לגרום לבלבול עם שם הזמרת מרי הופקין, שהייתה ידועה יותר באותה תקופה. היא בחרה ב"צ'ארלס", כשם אביה.
בתי ספר לקולנוע בישראל
דרום
בנוסף לאלו קיים מסלול ללימוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
טינה צ'ארלס (זמרת)
קריירה
צ'ארלס החלה את הקריירה שלה כזמרת גיבוי וכמוזיקאית הפעלות, והקליטה את סינגל הסולו הראשון שלה בשנת 1969 עם אלטון ג'ון שהיה אז זמר אלמוני יחסית. בתחילת שנות השבעים היא סיפקה שירים לסדרת האלבומים Top of the Pops של גרסאות כיסוי ללהיטים עכשוויים.
הפריצה הגדולה של צ'ארלס הגיעה בשנת 1975, אז המלחין והמפיק ההודי-בריטי בידו (Biddu), שבדיוק נהנה מהצלחה מסיבית ברחבי העולם עם להיט הדיסקו "לחימת קונג פו" עבור קארל דאגלס, הפיק את הסינגלים "You Set My Heart on Fire" (אתה מצית אש בליבי) ו- I Love to Love (But My Baby Loves to Dance) ("אני אוהבת לאהוב (אבל האהוב שלי אוהב לרקוד)) " עבורה. הסינגל האחרון צעד שלושה שבועות במקום הראשון במצעד הבריטי במרץ 1976, והיה להיט גדול ברחבי העולם. היא זכתה בפרס ג'ונו (Juno) בשנת 1977.
בשנת 1978 צ'ארלס זכתה בפסטיבל הזמר הפופולרי שנערך בטוקיו, כשבצעה את הלחן "Love Rocks". צ'ארלס ייצגה את בריטניה וחלקה את הפרס הראשון עם יפן עצמה.
מכאן ועד 1980 הקריירה שלה הייתה בירידה, וגם מוזיקת הדיסקו איבדה בדרך כלל את הפופולריות שהייתה לה. היא ניסתה לשנות את סגנון הדיסקו שלה באלבום שלה, Just One Smile, משנת 1980, לסגנון רוק כבד במידה מסוימת אך האלבום נחל כישלון. באותו זמן הייתה נשואה עם ילדה היא התמסרה במשך כמה שנים לחיי המשפחה שלה.
מאז שנת 2000 צ'ארלס הופיעה ברחבי אירופה שם העריכו מחדש את מוזיקת הדיסקו ואת הלהיטים שלה, והיא הפכה לזמרת פופולרית בהופעותיה. צ'ארלס הופיעה בחמישייה המובילה בשנת 2006 במצעד שירי הדאנס קלאב האמריקני עם השיר "Higher".
בישראל
בשיא הקריירה שלה בנובמבר שנת 1977 צ'ארלס הגיעה לסיבוב הופעות בישראל. באותה שנה היא הוכתרה לזמרת השנה בגלי צה"ל ובגל הקל.
בביקורה בארץ נפגשה צ'ארלס עם ראש הממשלה מנחם בגין.
מוצרי דגים
חי או טרי הוא לרוב צורת הדגים המועדפת ובמחיר הגבוה ביותר, ומייצגת את הנתח הגדול ביותר של דגים לצריכה אנושית ישירה, 45 אחוזים ב-2016, ואחריו קפואים (31 אחוזים), מוכנים ומשומרים (12 אחוזים) ומרפאים. (מיובש, מלוח, במי מלח, מותסס מעושן) (12 אחוז). הקפאה מייצגת את השיטה העיקרית לעיבוד דגים למאכל אדם; הוא היווה 56 אחוז מסך הדגים המעובדים למאכל אדם ו-27 אחוזים מכלל ייצור הדגים בשנת 2016. שיפורים משמעותיים בעיבוד כמו גם בקירור, ייצור קרח ותחבורה אפשרו הפקה, מסחור והפצה גדולה של דגים במגוון רחב יותר של צורות בעשורים האחרונים. עם זאת, מדינות מתפתחות עדיין משתמשות בעיקר בדגים בצורה חיה או טרייה (53 אחוז מהדגים המיועדים למאכל אדם ב-2016), זמן קצר לאחר הנחיתה או הקציר מחקלאות ימית. אובדן או בזבוז בין השגת הדגים לצריכתם ירדה, אך עדיין מהווה כ-27 אחוזים מהדגים ששווקו.
היסטוריה
ברומא העתיקה, גארום, סוג של תבלין רוטב דגים, היה פופולרי בקרב החברה הרומית.
דמויי כריש ותריסנאים המכוסים בשיניים זעירות שימשו בעבר באותו אופן כמו נייר זכוכית בעידן המודרני. עורות אלה משמשים כעורות. עור רייסקין משמש לייצור של ידיות של קטאנות - חרבות יפניות מסורתיות. כמה מינים אחרים של דגים משמשים גם לעורות דגים, וחומר זה פופולרי יותר ויותר בקרב מותגי יוקרה כמו פראדה, דיור, פנדי, וגם מעצבים מתפתחים. כך, ניתן כיום לנעול נעליים מעור סלמון, ז'קט מעור פרקה או תיק יד מעור דגי זאב או בקלה. לאחר שיזוף העור, הוא אינו מסריח והוא חזק יותר מעורות מסורתיים אחרים בעובי דומה.
בשרם של דגים רבים מוערך בעיקר כמקור מזון; ישנם מינים רבים של דגים אכילים, ודגים רבים מייצרים ביצי דגים למאכל. חיות ים אחרות הנלקחות כמזון כוללים פירות ים, סרטנים ומלפפוני ים. צמחי ים כגון קומבו משמשים בחלק מהמטבחים האזוריים.
נשורת גרעינית
מחלת קרינה
נשורת שיוצרת קרינה בעוצמה של 1 גריי ומעלה תגרום למחלת קרינה אצל חלק מהנחשפים. התסמינים הראשונים הם בדרך כלל בחילה והקאה, ולאלה אפשר שיתווספו סחרחורת, שילשול, כאבי ראש וחולשה כללית. חולף זמן בין החשיפה לנשורת לבין הופעת התסמינים הראשונים, וככל שהחשיפה קטלנית יותר - פרק זמן זה קצר יותר.
למעט פגיעות קשות במיוחד, מגיע שלב רדום לאחר הופעת התסמינים הראשונים.אם החשיפה הייתה גבוהה דיה, יופיעו התסמינים למחלת קרינה בינונית או קשה: נשירת שיער, חום, זיהומים ופצעים שאינם נרפאים בקצב סביר, הקאות דמיות וצואה דמית - ומוות, אם החשיפה הייתה עזה, או שלא ניתן טיפול לחשיפה בינונית.
בדרך כלל סיבת המוות אינה מחלת הקרינה באופן ישיר, אלא דימום שאינו פוסק, או זיהום. הסיבה לכך היא שהפגיעה הקשה ביותר היא בתאים שמתחלקים לעיתים קרובות - תאי הדם, הכוללים את הטסיות האחראיות לקרישת הדם ותאי הדם הלבנים של מערכת החיסון. כמו כן יש פגיעה קשה בתאי האפיתל של המעיים, שגם הם מתחלקים לעיתים קרובות.
הטיפול במחלת קרינה
לאנשים רבים יש רתיעה מטיפול בנפגעי קרינה, למרות שמחלת קרינה אינה מדבקת, למעט אולי דרך קניבליזם בו נאכל בשרו של אדם שספג מנת קרינה גבוהה. בהירושימה ונגסקי טיפלו רופאים ואחיות ללא הגנה בחולים שספגו מנות קרינה אדירות של 50 גריי ומעלה ללא שום נזק או קיצור בתוחלת חייהם של המטפלים.
הטיפול הבסיסי במחלה כולל ארבעה אמצעים עיקריים בהם ניתן להשתמש כמעט בכל מקום שמצויד לכך. הטיפול כולל חבישה של פצעים לבלימה של דימום, כדורי יודיד האשלגן (שנקראים בישראל ובמדינות אחרות לוגול), הצפת אנטיביוטיקה ומנוחה מוחלטת. לטיפול זה מתייחסת הטבלה שמעלה.
בבתי חולים מוסיפים לכך עירוי דם, טיהור מערכת העיכול והשתלת מח עצם. צעדים אלו משפרים מאוד את סיכויי ההחלמה של נפגעים בפגיעה קשה, מעל 8Gy. למעשה, נרשמה גם הצלחה בודדת בטיפול בנפגע שספג 55Gy, אך זה מקרה חריג מאוד. באסון צ'רנוביל החלימו כ-30 אחוזים מהנפגעים פגיעה קשה, וייתכן שניתן היה להציל אף יותר אלמלא הנפגעים סבלו במקביל גם מכוויות קשות ונרחבות.
יוסף דקל
יוסף דקל (6 באפריל 1899 - 7 באפריל 1977) היה מדור המייסדים של משרד הביטחון בשנות ייסודו, והטביע חותמו בכינון התשתיות האזרחיות של מערכת הביטחון.
דקל הקים את היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ואת הוצאת הספרים של משרד הביטחון, וכן נקבע לממונה על ייהוּד הגליל וייסוד העיר נצרת עִלית מטעם משרד הביטחון.
רקע משפחתי
יוסף דקל, בן שיינדל ומשה קרסנר, נולד בעיירה ליטין באוקראינה. בעת לימודיו בגימנסיה בקייב הצטרף בגיל 16 למפלגת 'פועלי ציון', ולאחר המהפכה הקומוניסטית ברוסיה יצא עם קבוצת חלוצים, ובה אחיו הצעיר אפרים, במסע לארץ ישראל. ב-1 במאי 1921 הגיעה הקבוצה לנמל יפו, ביום פרוץ פרעות הדמים נגד יהודי העיר (מאורעות תרפ"א). הקבוצה הוחזרה לקושטא (איסטנבול) בטורקיה, ורק כעבור ארבעה חודשים הורשה דקל לעלות ארצה עם חלק מהקבוצה. במהלך שהותם בקושטא הוסיף דקל ליד שמותיהם של בעלי אישורי העלייה (סרטיפיקטים) את המילה "ומשפחתו", ובחסות זיוף זה אושרה כניסתם של רבים מחברי הקבוצה כ"בני משפחה". בעקבות ההתוודעוּת לתוקפנוּת הערבית בארץ רכש דקל עשרה אקדחים בקושטא וחילק אותם לחברי קבוצתו. בהגיעו לחיפה מסר את אקדחו לרוזה כהן (אִמו של יצחק רבין), שעמדה בראש 'ההגנה' בחיפה, והתגייס לשורות הארגון המחתרתי. ב-23 בפברואר 1923 נישא לעדינה לבית זמושץ מקבוצתו החלוצית. בשנתו הראשונה בארץ עבד כסַבָּל במחסני מלט בחיפה וכפועל חקלאי בפרדסי פתח-תקווה. עם נישואיהם הקימו עדינה ויוסף דקל את ביתם המשפחתי בתל אביב, שבו נולד בנם היחידי, יוחנן.
בשנת 1923 נענה דקל לקריאת דב הוז, נציג הוועד הלאומי וארגון 'ההגנה', והצטרף למשטרה העברית בתל אביב. המשטרה העירונית הוקמה לאחר מאורעות 1921 בהרשאת השלטונות הבריטיים לשם שמירה על ביטחון התושבים, וסמכויותיה חלו רק על המרחב העירוני. ניהולו של הגוף הביטחוני הליגלי, שבו שירתו כ-25 שוטרים יהודים, הופקד מלכתחילה בידי ארגון 'ההגנה' למטרותיו – התחמשוּת בנשק חוקי, אימוני ירי והכשרת כוח לוחם. תחילה שימש דקל בתפקידי סיור ושמירה אולם עד מהרה התגלו כישוריו הארגוניים והמקצועיים. הודות לשליטתו בשפות זרות וחריפות מחשבתו הוא מונה לחוקר בדרגת קורפורל (רב"ט) ונבחר לוועד השוטרים. במהלך עבודתו במשטרה עסק בפעילות מחתרתית שכללה העברת מידע מודיעיני מהמשטרה הבריטית לפיקוד 'ההגנה' (חיפוש מבוקשים ונשק מחתרתי, תוכניות מעצרים), העברת נשק בזמני עוצר והסוואת מבצעי הורדת מעפילים בלתי ליגלים. לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) שימשה המשטרה העירונית מסגרת ארגונית לגיוס מאות מתושבי תל אביב למשטרה המיוחדת (Special Police), שמילאה את תפקידי המשמר האזרחי.
אחיו הצעירים התגייסו אף הם לשירות ב'הגנה' – אפרים דקל בשירות הידיעות (הש"י) ובמוסד לעלייה ב', ושמואל דקל במפקדת הארגון ברמת-גן. בשנת 1940 עבד בוועד הארצי של הקרן הקיימת לישראל (עד אוקטובר 1950), והמשיך בפעילותו הביטחונית המחתרתית. בביתו ברחוב דיזנגוף 210 הוסלק מצבור רימוני יד של 'ההגנה', ובשנות המאבק המזוין נאלץ להסתתר תקופת זמן בקיבוץ בית השיטה.
במלחמת העצמאות המשיך בשירותו במפקדת מחוז קרייתי ועם קום המדינה שימש כשופט בבית הדין המחוזי. בינואר 1949 מינה דוד בן-גוריון את דקל למנהל המדור להנצחת החייל במשרד הביטחון, ועם מינויו החליף את שם משפחתו מקרסנר לדקל. במסגרת תפקידו הוא נרתם למיסוד בתי העלמין הצבאיים, הבאת חללי המלחמה לקבורת ארעי וקבורת קבע, פעילות לאיתור נעדרים ולהנחת היסודות למפעלי ההנצחה הממלכתיים. על פעילותו זו כתב לו בן-גוריון: "לח' י. דקל, קראתי סקירתך על הטיפול בקברות חללי צבא הגנה לישראל – ותחזקנה ידיך. יש להמשיך בפעולה זו בכל הארץ והדחיפות, עד שלא יישאר אף קבר אחד בלי ציון הוגן וסידור נאות – ולו גם זמני. אנו חייבים זאת גם לאלה שנתנו נפשם על חירותנו – וגם להורים השכולים, וגם לכבודו של צבא-הגנה-לישראל. בברכת חברים, דוד בן-גוריון".
בשנת 1955 התמנה דקל לעוזר מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, לתפקידים מיוחדים. במסגרת תפקידו זה נקבע לממונה על ייהוּד הגליל מטעם משרד הביטחון. דקל הניח את היסודות להקמת נצרת עילית בפיקוח על עבודות הבנייה, באיסוף גרעין המתיישבים ובהשקעת מאמצים ומשאבים רבים בתשתיות התעסוקה והתעשייה בנצרת-עִלית. עם סיום תפקידו הוטל עליו ב-18 באוגוסט 1959 להקים את ההוצאה לאור של משרד הביטחון נוסף על ניהול הוצאת 'מערכות' ויחידת המוזאונים של משרד הביטחון. ההוצאה לאור הוקמה ב-1 באוקטובר 1959 ובפרסומיה הראשונים הודפס התנ"ך והופיעו הכותרים – תולדות ההגנה, תולדות מלחמת הקוממיות, גווילי אש: ילקוט כולל מבחר עיזבונם הספרותי-האמנותי של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל, ירושלים העתיקה במצור ובקרב, אילן ושלח: דרך הקרבות של חטיבת גולני, ארבעת כרכי ישראל: מדן ועד אילת, אמנות המלחמה ועוד. בתפקידו זה היה דקל ממונה על הוצאת 'תרמיל' ועל הוצאת כתבי העת הצבאיים – מערכות, במחנה, בטאון חיל האוויר, צקלון, במחנה נח"ל, מחניים ועוד.
דקל הרחיב את תחומי פעילותו הציבורית, וב-22 במרץ 1962 התמנה לחבר המועצה של הוועד הארצי המאוחד של הקרנות הלאומיות בישראל. ב-9 במאי 1967, חודש לפני מלחמת ששת הימים, סיים דקל את שירותו במערכת הביטחון ופרש לגמלאות.
ב-25 באפריל 1973 הוענקה ליוסף דקל תעודת אזרח כבוד של נצרת-עִלית.
עדינה ויוסף דקל הקימו את ביתם המשפחתי בתל אביב, העיר שבה התגוררו כל שנותיהם.
נפטר בי"ט בניסן תשל"ז (7 באפריל 1977).
מתתיהו דרובלס
מתתיהו (מתי) דרובלס (20 באפריל 1931 - 21 באוקטובר 2018) היה חבר הכנסת ויושב ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, אשר פעל רבות לפיתוח מפעל ההתנחלויות.
ביוגרפיה
דרובלס נולד בוורשה בירת פולין ב-1931. הוא התייתם מאמו לפני מלחמה. בסוף 1940 נכנס, יחד עם משפחתו, לגטו ורשה. ב-1942 נלקח אביו, ודרובלס, באותה עת בן ה-11, נשאר עם אחותו בת ה-13 ואחיו בן ה-9. בפברואר 1943 נמלטו השלושה מהגטו ובמשך שנתיים נדדו ביערות ובכפרים. בתום המלחמה הגיעו לאיטליה ונכנסו לבית הילדים, בית שיזופולי, של ילדי סלבינו. קרובי משפחה שגרו בארגנטינה הזמינו את דרובלס אליהם לבואנוס איירס, שם השלים השכלה תיכונית והיה חבר בית"ר.
דרובלס עלה לישראל ב-1950 יחד עם גרעין מבוא ביתר. בשנת 1955 היה קצין שלטון בית"ר וב-1956 התחיל לפעול במחלקת ההתיישבות של תנועת החרות. ב-1967 נבחר ליושב ראש משקי חירות בית"ר ובתפקידו זה הוביל את פעילות התנועה בהקמת שבעה יישובים חדשים מעבר לקו הירוק. בבחירות לכנסת השביעית הוא הוצב במקום ה-28 ברשימת גח"ל ונכנס לכנסת ב-1972, עקב פטירתו של יוסף ספיר.
באוקטובר 1973 הוא הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים. ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר.
ב-1978 מונה לראש החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית במקביל לרענן ויץ, ובתפקידו זה פעל רבות לפיתוח ההתנחלויות ביהודה ושומרון. בין היתר הפיק, עם היכנסו לתפקידו, את "תוכנית האב לפיתוח ההתיישבות ביהודה ושומרון לשנים 1983-1979" אשר היתוותה את מדיניות ממשלת הליכוד וההסתדרות הציונית העולמית בנושא ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. באוקטובר 1981, הציג את "תוכנית המיליון", תוכנית ליישוב מיליון יהודים ביהודה ושומרון תוך שלושים שנה.
דרובלס כיהן כנגיד חברת אוצר התיישבות היהודים וחבר בוועדת הדירקטוריון שלה החל מ-1987, וכן כחבר הנהלת יד ושם.
בשנים 1994–2012 שימש יו"ר הארכיון הציוני המרכזי. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 בירושלים, עיר מגוריו, שובץ במקום ה-10 האחרון והסמלי ברשימת הליכוד לעיריית ירושלים. בשנת 2011 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות.
דרובלס נפטר ב-21 באוקטובר 2018, ונקבר במבוא ביתר.
אנצאר א-דין
אנצאר א-דין (בערבית: أنصار الدين, "תומכי הדת"; תעתיק מדויק: אנצאר אלדין, הגייה: אנסאר א-דין) הוא ארגון אסלאמיסטי הפועל בצפון מאלי שבאפריקה. הארגון הוקם במרץ 2012, מונהג על ידי עיאד א-גאלי, ומטרתו להחיל את חוקי השריעה באזורים בהם הוא שולט, ולהקים שם ח'ליפות אסלאמית עצמאית. במרץ 2013 הוגדר אנצאר א-דין על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית "ארגון טרור" ובהתאם לכך חלו עליו הקפאת נכסים ואמברגו נשק. בהמשך הוכרז כארגון טרור גם על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
רקע
בתחילת 2012 החלו לזרום ברחבי צפון אפריקה כמויות גדולות מאוד של נשק ותחמושת שבאו מלוב לאחר מלחמת האזרחים והפלת שלטונו של מועמר קדאפי. חלק מהנשק עשה את דרכו לצפון מאלי, על ידי קבוצות שונות משבט הטוארג שפעלו כשכירי חרב במלחמת האזרחים בלוב. בצפון מאלי התושבים בני שבט טוארג היו מעוניינים כבר זמן רב בעצמאות שלטונית, בסוף שנת 2011 ובתחילת 2012 חזרו מלוב לוחמים תושבי האזור, מצוידים בנשק ומאומנים היטב והכריזו על הקמת התנועה הלאומית לשחרור אזוואד (MNLA), לאחר לחימה קצרה בצבא מאלי הם הצליחו להשתלט על אזורים נרחבים בצפון המדינה והכריזו על אזור אזוואד כמדינה עצמאית. חבלי הארץ בהם טענו המורדים לשליטה היו טימבקטו, גאו, קידאל וחלק מאזור מופטי, המרכיבים כ-60% משטחה היבשתי של מאלי.
הקמת הארגון
במרץ 2012 הוקם ארגון אנצאר א-דין על ידי עיאד א-גאלי בן דודו של מנהיג ארגון אל-קאעידה במגרב האסלאמי. ההערכות הן כי הארגון מונה בין 5,000 ל-10,000 חברים. אנצאר א-דין קשור בקשר הדוק לארגון אל-קאעידה במגרב האסלאמי והאידאולוגיה שלהם זהה. הארגון החל להשתלט על כפרים ואזורים מיושבים ששוחררו על ידי התנועה הלאומית לשחרור אזוואד ולהחיל בהם את השריעה המוסלמית. במשך כמה חודשים התקדם הארגון והעמיק את שליטתו באזור עד שבסוף שנת 2012 היו בידיו כל הערים המרכזיות בצפון מאלי.
2012
שמאל|ממוזער|250px|אזור השליטה של המורדים בצפון מאלי ב-3 באפריל דיווח ה-BBC כי ארגון אנצאר א-דין החל להשליט את חוקי השריעה בעיר טימבוקטו. בריאיון לתחנת רדיו מקומית הודיע מנהיג הארגון עיאד א-גאלי שמעתה נשים תהיינה מחויבות ללכת עם רעלה, ועונשי מלקות וסקילה יונהגו בעיר. לדברי ראש העיר טימבוקטו רוב התושבים הנוצרים נמלטו מהעיר. ב-6 באפריל הוציאה התנועה הלאומית לשחרור אזוואד הצהרת עצמאות. בתגובה אמר אחד ממנהיגי אנצאר א-דין כי הארגון דוחה את הכרזת העצמאות מכיוון שמדובר במלחמה למען האסלאם ולא למען ערכים חילוניים כמו לאומיות.
ב-4 במאי דווח כי אנצאר א-דין שרף קבר עתיק של קדוש סופי בעיר טימבוקטו שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסקו. ב-15 במאי מנע הארגון את הגעתו של סיוע הומניטרי שכלל אוכל ותרופות לתושבים באזור. ב-26 במאי הודיעו התנועה הלאומית לשחרור אזוואד וארגון אנצאר א-דין על הסכמתם להתמזגות ויצירתה של "המדינה האסלאמית של אזוואד". עם זאת, בשל האידאולוגיה השונה בתכלית של שתי התנועות הללו, התגלעו ויכוחים רבים ביניהם, מה שגרם לכך שהתנועה הלאומית לשחרור אזוואד חזרה בה מן ההסכם עם אנצאר א-דין. ההתנגשות ביניהם הגיעה לשיאה ב-27 ביוני כשאנצאר א-דין לקח לעצמו את השליטה על העיר גאו והכריז כי צפון מאלי בידיו.
2013
בינואר פתחה צרפת במבצע סרוואל שכלל מתקפה משולבת עם הצבאות של מאלי וצ'אד נגד המורדים מהתנועה הלאומית לשחרור אזוואד ונגד אנצאר א-דין. ב-24 בינואר התפצלה קבוצה מאנצאר א-דין וכינתה את עצמה "הקבוצה האסלאמית של אזוואד". הקבוצה הכריזה על התנתקותה מהטרור ומאל קאעידה במגרב האסלאמי ועל רצונה בשיחות שלום. אנצאר א-דין נלחם נגד הצבא הצרפתי וספג אבדות רבות. הצרפתים הצליחו לשחרר את הערים המרכזיות בצפון מאלי משלטון אנצאר א-דין, ולוחמיו ומנהיגיו נאלצו לברוח אל ההרים.
לואיג'י ביינאה
לואיג'י ביינאה (באיטלקית: Luigi Bienaimé; 1795, קרארה – 1878) היה פסל איטלקי, שפיסל בסגנון הניאו קלאסי.
ביוגרפיה
משפחתו של ביינאה ממוצא בלגי, הוא קיבל מלגה מקרארה ללמוד ברומא בסטודיו של ברטל תורוואלסן שם הוא עבד לצד אמיל וולף, פייטרו טנראני ופייטרו גאלי.
עבודות שלו הוזמנו על ידי משפחת המלוכה הרוסית.
מונה לפרופסור לפיסול באקדמיה של סן לוקא.
ולשים
וולשים (בוולשית: Cymry) הם קבוצה אתנית ועם המזוהים עם ויילס והשפה הוולשית שהיא ענף בשפות הקלטיות. הוולשים מהווים כ-90 אחוזים מתושבי ויילס, אחת האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
האזכור הראשון של הוולשים במקורות מגיע מהרומאים ששלטו בבריטניה בסוף העת העתיקה. הם נתקלו בשבטים ולשים בשם ארדווקים, דמטאי וסילורים. השבטים האלה דיברו בניב של השפה הברטונית והדעה המקובלת היא שהשבטים האלה הגיעו לבריטניה מאירופה היבשתית במאות השנים הקודמות למפגש עם הרומאים. עם זאת, יש ארכאולוגים הטוענים שאין עדות להגירה גדולה לבריטניה בתקופה הנדונה (תקופת הברזל). כמו כן, יש טענה שהשפות ההודו-אירופאיות היו שגורות בבריטניה כבר בתקופה הנאוליתית המאוחרת וייתכן שהשפה הברטונית התפתחה בבריטניה ולא יובאה לשם מאירופה היבשתית.
התהליך שבמהלכו השבטים השונים החלו לזהות את עצמם כעם ולשי אחד איננו נהיר די הצורך. האזכור הראשון של המילה "קאמרי" (השם שבו הוולשים קוראים לעצמם) הוא מפואמה המתוארכת לשנת 633. בפואמה זו, המילה מתייחסת לשטח של ויילס ואולי גם לשטח של צפון בריטניה, ולא לעם הוולשי. בהדרגה, שם הטריטוריה היה מזוהה עם העם היושב עליו.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה גידול ניכר באוכלוסייתה של ויילס מכחצי מיליון בני אדם ליותר ממיליון נפשות. המספר עבר את שני מיליון בשנת 1911. הגידול בוויילס התרחש במקביל לגידול באוכלוסייה בכל האיים הבריטיים והסיבות שתרמו לכך היו פיתוח התעשייה, שיפור הרפואה, הקטנת תמותת תינוקות ועוד.
דמוגרפיה
על-פי סקר משנת 2001, כ-20 אחוז מתושבי ויילס שולטים שליטה מלאה בשפה הוולשית, ועוד כ-28 אחוזים מבינים את השפה.
מוזיקה ולשית
מקורה של המוזיקה המסורתית בוויילס בתרבות הקלטית, והיא קרובה למוזיקה המסורתית של אירלנד וסקוטלנד. למוזיקה המסורתית הוולשית יש כמה מאפיינים ייחודיים בכלים מוזיקליים וסוגי שירים. מוזיקאים ולשים נאלצים להתמודד עם סוגות מתחרות דוגמת הרוק והפופ הנפוצים גם הם בוויילס. לעיתים, יש לשחזר מסורות נשכחות על מנת להפיק את הצלילים הישנים. לצד המוזיקה המסורתית יש פריחה של מוזיקה מודרנית (הן בוולשית והן באנגלית).
פמברוליזומאב
קיטרודה (Keytruda), תרופת מרשם הידועה גם בשמה הרפואי פמברוליזומב (Pembrolizumab) או MK-3475. הקיטרודה היא נוגדן מואנש (מעכברים) לשימוש נגד מחלת הסרטן, בשיטת תרפיה אימונולוגית. כיום התרופה משמשת בעיקר לטיפול נגד סרטן העור, הקרוי מלנומה.
מנגנון הפעולה
חלק מתפקידי המערכת החיסונית, בנוסף לזיהוי והתנגדות למזיקים חיצוניים, הוא למנוע התפשטות תהליכים מזיקים לגוף המתרחשים בגוף עצמו (לאו דווקא בעקבות חדירת גורם זר). אולם, בתאים סרטניים מסוימים ישנו ליגאנד, המכונה PDL-1, אשר מתקשר לחלבון PD-1 בתאים של מערכת החיסון. עצם קישור בין החלבון לקולטן, מנטרל את היכולת של תא מערכת החיסון להילחם בתאים הסרטניים הללו.
תרופת הקיטרודה חוסמת את יכולת הקישור של הליגנד PDL-1 (בתא הסרטן), לבין קולטן ה- PD-1 במערכת החיסון. בלימת הקישור, מונעת את תוצאת הקישור, שהוא בלימת מערכת החיסון. על ידי כך, היא מאפשרת למערכת החיסון להילחם בתאים הסרטניים עם פחות בקרה אך בעוצמה גבוהה יותר, מונעת התפתחות של הגידול הסרטני, התפשטות המחלה, ואף נסיגה בתסמינים שלה.
תופעות לוואי
לשימוש בקיטרודה ישנן תופעות לוואי בשכיחויות שונות. המרכזיות מביניהן: עייפות, חולשה, שיעול, בחילה, גרד, פריחה עורית, תיאבון מופחת, עצירות, שלשולים, כאבי מפרקים, כאבי שרירים, כאבי ראש, בהקת (וטיליגו) והגברה בתפקודי הכבד. ישנם גם מספר מטופלים שסבלו מתת פעילות של בלוטת התריס, אי ספיקת כליות, דלקת כבד, הגברת פעילות של בלוטת יותרת המוח ופנאומוניטיס (מתבטא בקוצר נשימה וכאבי חזה).
היסטוריה
הקיטרודה פותחה לראשונה על ידי גרוגורי קרבן (Gregory Carven), הנס ון אננא'אם (Hans van Eenennaam) וג'ון דולוס (John Dulos). הפיתוח הראשוני והפיכת התרופה לשמישה בבני אדם, נעשה במכון Organon Biosciences, שלימים הפך להיות Schering Plough Research Institute, ולאחר מכן בחברת מרק. בעקבות תוצאות מרשימות של נבדקים, בספטמבר 2014 אישר ארגון המזון והתרופות האמריקאי, בהליך מהיר, את השימוש בתרופה. השימוש בתרופה היה תחילה לחולים קשים בסרטן העור. באוקטובר 2015 אישר ארגון המזון והתרופות האמריקאי את השימוש גם בחולי סרטן ריאות, כשקיים בגידול את קולטן הPDL-1, וכאשר אין שיפור משמעותי לאחר שימוש באמצעים כימותרפיים אחרים. יצרנית הקיטרודה היא חברת מרק. תרופת הקיטרודה נכנסה לסל התרופות בישראל בשנת 2014.
ניסויים קליניים
בתרופה נערכו בעבר, ונערכים עד היום, ניסויים קליניים בשימושים שונים. בין הניסויים ניתן למצוא השפעות של התרופה על חולי סרטן עור וחולי סרטן ריאות.
המחקר הקליני הראשון בתרופת הקיטרודה היה בסרטן העור. במחקר לקחו חלק 89 חולי סרטן העור אשר קיבלו את התרופה במינון מומלץ כל שלושה שבועות. אצל 37-38% מסך כל הנבדקים נצפתה תגובה לטיפול. ב-24% מסך כל הנבדקים הייתה התכווצות חלקית או מלאה של הגידולים הסרטניים. 86% מאותם מטופלים שנצפתה בהם התכווצות מסוימת, המשיכו להגיב לטיפול גם לאחר למעלה מ6-36 שבועות.
ב 23.5.2017 הכריז מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) כי טיפול בקיטרודה יאושר לשימוש לפי מאפיינים גנומיים של הגידול הסרטני.
חוברה מדברית
חובָּרה מדברית (שם מדעי: Chlamydotis undulata) היא מין של עוף גדול ממשפחת החובתיים החי בצפון אפריקה. בעבר המין חוברת מקווין המצויה בישראל נחשבה לתת-מין של חוברה מדברית, אך הופרדה.
מאפיינים
החוברות אינן בררניות במזונן והוא כולל זרעים, חרקים וגם חולייתנים קטנים.
תפוצה
החוברה המדברית מקננת בצפון אפריקה ובאיים הקנריים. החוברה מעדיפה סביבה מדברית או חולית צחיחה בה היא מוסווית היטב בסביבתה.
בתרבות
במרץ 2007 מוסף הארץ הכריז על החוברה כקמע החדש שלו.
לאוור קורנילוב
לאוור קורנילוב נולד בעיירה קטנה בקזחסטן של היום (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחת קוזאק שסיים את השרות הצבאי ועבר לשירות ממשלתי. מקובל שמשפחתו הגיעה לאזור סיביר בתקופת ירמק. בשנת 1869 אביו של קורנילוב קיבל תפקיד במשטרה המקומית. אמו של קורנילוב הייתה ממוצא קזחי. במשפחה היו 13 ילדים.
שרות באסיה מרכזית
בקיץ 1883 לאוור קורנילוב החל ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק. כעבור 5 שנים הוא סיים את בית הספר בהצטיינות ועבר להמשך הלימודים לבית הספר לקציני תותחנים היוקרתי בסנקט פטרבורג. בשנת 1892 קורנילוב סיים את הלימודים ולאור הציונים הגבוהים היה יכול להישאר באחד היחידות המובחרות בקרבת הבירה. קורנילוב בחר לשרת ביחידה המוצבת באסיה המרכזית. בהיותו מוצב באזור קורנילוב החל ללמוד שפות מזרחיות. לאחר שנתיים הוא ביקש לקבל אישור ללמוד באקדמיה של המטה הכללי.
בשנת 1895 קורנילוב החל ללמוד באקדמיה של המטה הכללי. בשנת 1896 הוא התחתן וכעבר שנה נולד לו בן. בשנת 1897 הוא סיים את לימודיו עם מדליית כסף וקודם לדרגת קפטן. למרות שהוא קיבל הצעה להישאר בבירה, קורנילוב חזר לאסיה המרכזית. בשנים 1898–1904 הוא היה קצין מטה במפקדת הפיקוד. בתקופה זו הוא ערך מספר מסעות באפגניסטן, איראן, קאשגאר תוך לימוד האזור שלא היה בשליטה רוסית והקמת רשת מודיעינית. על בסיס מסעות אלו קורנילוב פרסם ספר עם תיאור האזור שתורגם למספר שפות. על פעילות בתקופה זו קורנילוב קיבל עיטור סטניסלב הקדוש מדרגה השלישית.
בנובמבר 1903-יוני 1904 קורנילוב היה בבלוצ'יסטן באופן רשמי לצורכי לימוד עמי האזור אך מעשית לצורכי ריגול ולימוד מצב הצבא הבריטי המוצב באזור.
תקופת מלחמת רוסיה–יפן ואחריה
ביוני 1904 תת-קולונל קורנילוב הוצב במטה הכללי הרוסי. כבר בספטמבר 1904 הוא ביקש לעבור ליחידה קרבית. יחידה של קורנילוב השתתפה בקרבות מלחמת רוסיה–יפן החל מקרב סנדפו. בפברואר 1905 קורנילוב פיקד על יחידה שתפקידה היה לחפות על הכוחות הנסוגים. הוא כותר באחד מכפרי האזור. למרות עדיפות מספרית קורנילוב עם יחידתו הצליחו לפרוץ את מעגל הכיתור ולהצטרף לכוח העיקרי עם כל הציוד, הפצועים והדגלים. על פעילותו בתקופת המלחמה קורנילוב קיבל מספר עיטורים וקודם לדרגת קולונל.
בשנים 1907–1911 קורנילוב היה חלק ממשלחת הרוסית לסין. הוא העביר דו"חות מפורטות למטה הכללי ולמשרד החוץ. בהיותו בסין הוא הכיר את האזור ואת הצבא הסיני. בשנת 1910 הוא סיים את תפקידו בסין וחזר לבירה. על פעילות בתקופה זו הוענק לו עיטור אנה הקדושה מדרגה השנייה. החל משנת 1911 קורנילוב שירת ביחידות המוצבות באזור הגבול עם סין.
מלחמת העולם הראשונה מהפכת פברואר
באוגוסט 1914 קורנילוב מונה למפקד הדיוויזיה ה-48 שהייתה חלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה השמינית בפיקוד אלכסיי ברוסילוב ולחמה באזור גליציה. תפקודו קיבל הערכה רבה מברוסילוב וגם מחיילי האוגדה. יחידות בפיקוד אנטון דניקין לחמו בקרבת מקום ושני הגנרלים הכירו אחד את השני.
במהלך הקרבות בגליציה האוגדה בפיקוד קורנילוב הייתה מוצבת באזורים הקשים והצליחה בכל המטלות שהוצבו לה. בפברואר 1915 קורנילוב קודם לדרגת גנרל-לייטננט.
באפריל 1915 קורנילוב ואוגדתו היו במאסף של הצבא הנסוג מקרפטים. במהלך הקרבות הוא נפצע ונפל בשבי. המומחים מציינים שהלחימה העיקשת של אוגדת קורנילוב אפשרה לכוח העיקרי של הארמייה השלישית להשלים את הנסיגה ולמנוע קריסה מוחלטת. מפקד החזית הדרום מערבית שלח תיאור מפורט של המקרה לניקולאי השני ועל פעילות זו קורנילוב קיבל עיטור גאורגי הקדוש מדרגה שלישית.
בהיותו בשבי קורנילוב הועבר במחנה לקצינים בכירים. לאחר החלמה הוא ניסה לברוח אך הצליח רק מהניסיון השלישי ביולי 1916. בספטמבר 1916 קורנילוב חזר לחזית הדרום-מערבית, ומונה למפקד הקורפוס ה-25.
ב-19 ביולי 1917 קורנילוב מונה למפקד העליון של הצבא במקום ברוסילוב. התנאים של קורנילוב לקבלת התפקיד היו אי-התערבות למינויים בצבא, רפורמה צבאית נרחבת ומינוי של אנטון דניקין למפקד החזית הדרום מערבית. לאחר קבלת תנאים אלו הוא התמנה לתפקיד. במטרה להחזיר משמעת לצבא, קורנילוב קיבל הרשאה להוציא להורג עריקים. תוך זמן קצר רמת המשמעת בצבא עלתה וקצינים יכלו לפקד על החיילים. בכינוס שנערך במוסקבה ב-13–15 באוגוסט 1917 קורנילוב דרש ביצוע מיידי של רפורמות בצבא. אומנם הממשלה לא קידמה את הצעותיו ומצב הצבא המשיך להידרדר.
ב-28 באוגוסט 1917 קורנילוב שלח כוחות צבא לכיוון הבירה במטרה להשליט סדר, זאת בהתאם להחלטת הממשלה. אומנם כאשר אלכסנדר קרנסקי ביטל את ההחלטה קורנילוב לא עצר את הצבא. כאשר לקרנסקי נודע על המהלך הוא הכריז על קורנילוב כבוגד ודרש ממנו להתפטר. בסופו של דבר לאחר מאבק כוחות והפצת מידע לא מדויק על ידי כל הצדדים מיכאיל אלכסייב הסכים לקחת על עצמו פיקוד על הצבר ולעצור את קורנילוב ומקורביו. מספר ימים לאחר ביצוע המעצר אלכסייב התפטר מהתפקיד.
מ-1 בספטמבר ועד נובמבר 1917 קורנילוב ומספר מקורביו היו תחת מעצר. ב-9 בספטמבר 1917 שרים של המפלגה הדמוקרטית החוקתית התפטרו מהממשלה כצעד מחאה למעצר. לאחר מהפכת אוקטובר היה ברור שבולשביקים צפויים להגיע למקום מעצרו ולהרוג את הנעצרים. לאור כך ראשי הצבא באזור החליטו לשחרר אותם. במהלך חודש דצמבר 1917 רוב הנעצרים כולל קורנילוב הגיעו לדרום רוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר
כאשר בתחילת דצמבר 1917 קורנילוב הגיע לדרום רוסיה, הוא הצטרף למיכאיל אלכסייב בארגון צבא המתנדבים. סוכם שאלכסייב יהיה אחראי על נושאי מדיניות ותקציב וקורנילוב יהיה מפקד הצבא בפועל.
ב-22 בפברואר 1918 הצבא הלבן החדש החל במסע הראשון שלו. במהלך המסע היו קרבות עזים נגד הצבא האדום בעל עדיפות מספרית גדולה. בסופו של דבר הצבא בראשות קורנילוב שכלל כ-4 אלף חיילים הצליח לחבור לכוחות המתנגדים לבולשביקים באזור קובאן. היסטוריונים סובייטים ציינו שקורנילוב נתן פקודה לא לקחת שבויים. אין עדות לפקודה זו אך בנאומים קורנילוב ציין לא פעם שאין מקום ללקיחת שבויים. יש גם לציין שמעשי טבח בוצעו במהלך מלחמת אזרחים על ידי שני הצדדים.
ב-13 באפריל 1918 במהלך הקרב על העיר קרסנודר הוא נהרג, מרסיסי פגז שפגע בבית, בו שהה עם אנשי המטה שלו. במהלך הנסיגה גופתו נקברה באזור. קיימות עדויות שהקבר הטרי התגלה על ידי הבולשביקים, גופתו של קורנילוב הוצא מהקבר וחוללה. בשנת 1919 במקום הוקמה אנדרטה ומוזיאון. המקום נהרס כאשר עבר לשליטה של הצבא האדום. בשנת 2004 הוחלט להקים את המוזיאון מחדש.
רפלקס אוקולו-קרדיאלי
רפלקס אוקולו-קרדיאלי (אוקולו = קשור לעין, קרדיאלי = קשור ללב) הוא ירידה בקצב הלב כתגובה למשיכת שריר חוץ עיני או הפעלת לחץ על גלגל העין. הרפלקס מתווך על ידי קשרים עצביים בין עצב גולוגולת מספר חמש (טריגמינאלי) לבין עצב גולגולות מספר עשר (ואגוס) המפעיל את מערכת העצבים הפאראסימפתטית. מסלולי הקלט של הרפלקס יוצרים סינפסה עם הגרעין הויסצרלי המוטורי של עצב הואגוס הנמצא בתצורה הרשתית שבגזע המוח. מסלולי הפלט נישאים משם על ידי עצב הואגוס אל האזור בלב השולט על הקצב (SA Node).
הרפלקס האוקולו-קרדיאלי עשוי להיות רגיש במיוחד אצל תינוקות וילדים. על כן, בניתוחי עיניים בפרט לתיקון פזילה אצל ילדים, על הרופא המרדים להשגיח מפני האטת קצב הלב או הפרעות קצב אחרות תוך כדי הניתוח. במקרה של הפעלת הרפלקס על המרדים לבקש מן המנתח לחדול מן הגירוי העיני הגורם לכך. במידה והפרעת הקצב נמשכת הרופא המרדים יכול לתת תרופה כגון אטרופין הפועלת נגד מערכת העצבים הפאראסימפתטית ומגבירה את קצב הלב.
ידידיה אדמון
ידידיה אדמון (גורוכוב) (5 בדצמבר 1894 – 2 באפריל 1982) היה מלחין ישראלי, ממניחי היסודות של הזמר העברי בראשית המאה ה-20, תוך שילוב אלמנטים אירופיים וחסידיים לצד אלמנטים ערביים. חיבר שירים רבים, ובהם עשרות שירי חגים, שנקלטו בקרב היישוב. חתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשל"ד-1974.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1894 בדניפרופטרובסק שברוסיה (כיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל בשנת 1906. למד בבית המדרש למורים בהנהלת דוד ילין. שר במקהלה של אברהם צבי אידלסון. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו למצרים, שם התגייס לצבא הבריטי.
חזר לארץ בשנת 1919 והתחיל לעבוד בממשלת המנדט כמנהל חשבונות בכיר. בשנת 1923 נסע לארצות הברית בשאיפה לפתח קריירת שירה. על כך הוא כותב באוטוביוגרפיה שלו:
בשנת 1926 חזר לארץ. אדמון חיבר את המוזיקה למחזה "אסתר המלכה" של קדיש יהודה סילמן, מתוכו השיר "שושנת יעקב צהלה ושמחה" שהפך לשיר עם ומושר עד היום, בעיקר בפורים.
ידידיה אדמון היה פעיל מאוד בנושא זכויות היוצרים ומעמדם, והיה ממנסחי התקנון הראשון של אקו"ם ובשנת 1946 אף נבחר ליו"ר אקו"ם, תפקיד בו כיהן עד שנת 1958.
אשתו הראשונה של ידידיה אדמון-גורוכוב הייתה חנה גורכוב אדמון, להם נולדו שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה הפסנתרנית והמורה הנודעת לפסנתר אמה גורוכוב, להם נולדה ילדה אחת. אשתו השלישית אסתר אדמון, זמרת ומורה לפיתוח קול.
בשנת 1974 זכה ידידיה אדמון (גורוכוב) בפרס ישראל על מפעל חייו: תרומתו לזמר ולתרבות בארץ ישראל.
נפטר באביב 1982. נקבר בבית עלמין הדרום.
בין שיריו
שדמתי, עץ הרימון, הביתה, גמל גמלי, כך הולכים השותלים, שושנת יעקב, הא לחמא עניא, בצאת ישראל, שמחה רבה, וחג שבועות תעשה לך, סלינו על כתפינו, איל בן קרניים, הפלא ופלא (ומשה הכה על צור), אליעזר ורבקה.
כנפן אוסטרלי
אורכו של עטלף הכנפן 40-45 מ"מ, אורך הזרוע 34-41 מ"מ, אורך הזנב עד 47 מ"מ ומשקלו עד 8.3 גרם. צבעו אפרפר-חום עד חום-כהה. הבטן בהירה יותר והראש קטן ובעל אוזניים גדולות ורודות וחוטם ושפתיים רחבות. לכנפן זנב וכנפיים רחבים יחסית לגודלו, מה שנתן לו את שמו. כמו רוב העטלפים, גם עטלף זה משתמש בשמיעתו החזקה כדי להתמצא באמצעות אקולוקציה.
עטלפים אלה חיים ביערות גשם, יערות הרריים ושדות חקלאים לאורך האזור הטרופי של אינדונזיה ואוסטרליה ונחים יחדיו במערות, מנהרות וחללי עצים וממליטים ולד בודד שמגיע לבגרות תוך 7 שבועות. הם פעילי לילה, הם מגיחים יחדיו לצוד חרקים שונים. אך בעת צאתם מהמערה הם עצמם נופלים טרף לטורפים כמו פיתון מנומר, פיתון צ'ילדרן או אפילו אילניות אוסטרליות המחכות לעטלפים שתועים ומתקרבים מדי לדפנות המערה.
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושש
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושש הייתה גל ההפגנות נגד ממשלת ישראל השלושים ושש ובעיקר נגד ראש הממשלה נפתלי בנט, בדרישה להתפטרותו עקב הפרת הבטחותיו קודם הבחירות.
המחאה החלה ביוני 2021, עם השבעת הממשלה ונמשכה עד לפיזור הכנסת העשרים וארבע.
המחאה הייתה תנועה שורשית ורוב המשתתפים בה הגיעו לפעילויות על בסיס התנדבותי. מספר ארגונים נטלו חלק במחאה, העיקריים שבהם הם תנועת "פתאום קם העם", עמותת "הגענו", ו-"מחאת הקו האדום".
רקע
המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושש החלה עם סיום כהונת ממשלת ישראל השלושים וחמש בראשות בנימין נתניהו והחלפתה בממשלת ישראל השלושים ושש בראשות נפתלי בנט, תוך הסתמכות על מפלגת רע"ם, חרף הבטחותיו וחתימתו של נפתלי בנט שלא לתת את ידו להקמת ממשלה בראשות יאיר לפיד אף לא ברוטציה; להקים רק ממשלת ימין; לא לשבת בממשלה עם מפלגת מרצ ומפלגת רע"מ.
נושאי המחאה
המחאה עסקה במספר נושאים:
חלק מהמשתתפים במחאה ניצלו את הסיקור הציבורי למחאה בנושאים נוספים, בהם זכויות המתנחלים, מחאה נגד מתווה הגיור מחאה על פרשת מותו של אהוביה סנדק, מחאה נגד האלימות הפלסטינית ביהודה ושומרון ונגד אלימות מצד בדואים בנגב, ומחאה נגד קיפוח המאחזים.
במהלך כהונת הממשלה המשיכה גם המחאה נגד מדיניות הקורונה בישראל שהחלה במהלך כהונת הממשלה הקודמת.
גם בתוך הממשלה נרשמה ביקורת על התנהלותה, בין השאר על ידי מאזן גנאים, רינאוי זועבי, עידית סילמן וניר אורבך. שלושה מהם, עידית סילמן, רינאוי זועבי, וניר אורבך, פרשו לבסוף מהממשלה.
המחאות
מוקדי המחאה העיקריים היו כיכר הבימה וכיכר רבין בתל אביב, ואזור הכנסת ומשרד ראש הממשלה בירושלים. הפגנות מקומיות נוספות נערכו בערים רבות, בצמתים ועל גבי גשרים ברחבי המדינה. נוסף על כך, התקיימו הפגנות בקרבת בתיהם של חברי הממשלה, דוגמת ראש הממשלה נפתלי בנט ברעננה ושר הביטחון בני גנץ בראש העין.
אירועים חריגים
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במאי 2022, נאומו של ראש הממשלה בנט בטקס האזכרה הממלכתי בהר הרצל הופרע בקריאות ביניים רבות מקהל המשפחות השכולות, ובמשך דקות ארוכות בנט לא יכול היה להתחיל בנאומו. גם בטקס יום הזיכרון בפתח תקווה, הופרע נאומה של שרת הפנים איילת שקד בקריאות ביניים מהקהל.
Magic (שיר של קיילי מינוג)
Magic (בעברית: קֶסֶם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג, מתוך אלבום האולפן החמישה עשר שלה, Disco. השיר יצא לאור ב-24 בספטמבר 2020, על ידי חברות התקליטים דרנוטה רקורדס ו-BMG רייטס מנג'מנט, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים הדיגיטליים שבאוסטרליה.
רקע וכתיבה
ב-21 ביולי 2020 דיווחו כלי התקשורת כי קיילי מינוג מתכוננת להוציא את אלבומה ה-15, Disco, במחצית השנייה של 2020. לאחר יציאת "Say Something", הסינגל המוביל מהאלבום, ב-21 בספטמבר, מינוג השתמשה בפלטפורמות המדיה החברתית שלה כדי לחשוף את שמו ועטיפתו של הסינגל השני, ששמו "Magic".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-20 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
מינוג חשף בריאיון ל-SiriusXM כי את הווידאו קליפ הרשמי של השיר ביימה במאית הווידאו קליפים האנגלייה סופי מולר, שביממה בעבר את הקליפ של "Say Something". הוא צולם ב-Fabric, מועדון לילה בפרינגדון, לונדון. הקליפ הופק על ידי כריס מרדוק וג'ולייט לארטה, והופץ בבכורה עולמית ב-24 בספטמבר 2021.
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-12 מיליון צפיות.
מלחמת קונגו–ערב
מלחמה זו הייתה מלחמת שליחים, בה שני יריבים משתמשים בצדדים שלישיים כתחליף ללחימה ישירה זה בזה, כאשר מרבית הלוחמים היו מקומיים ממוצא קונגולזי, שנשבעו אמונים למחנה אחד באשר הוא, ולעיתים אף עברו במהלך המלחמה למחנה הנגדי.
הנסיבות העיקריות למלחמה היו כלכליות, היות שהן המלך לאופולד והן הערבים תאבו את תנובתה של קונגו וניסו להשתלט על עושרה. בשל כך החלה כניסתם של הערבים והבלגים לקונגו. לקראת המלחמה, המלך לאופולד החל לשלוח בלגים רבים לאזור: קצינים בלגים הובילו משלחות, פקידים בלגים איישו את הקונסוליה בקונגו והעמדות לאורך הנהר היו תחת פיקודם של אזרחים בלגים, שהגיעו בהמוניהם במקום הבריטים ששלטו בשטח זה קודם. כהוכחה לכך, לאחר המלחמה, מתוך 3000 האנשים ה"לבנים" שנשארו בקונגו, 1700 מתוכם היו בלגים, ולא בריטים.
המלחמה הסתיימה בינואר 1894, בניצחון של צבאו של המלך לאופולד השני.
רקע למלחמה
לאופולד השני, מלך הבלגים ערך את הוועידה הראשונה שלו על קונגו ב-1876, בה הוא טען שמטרתו הייתה לבצע פעולות לקידום של האוכלוסייה הקונגולזית, והמרה של דתם לנצרות על מנת "לשחרר אותם מעולם של אפלה". עם זאת, היו ידועים פשעים רבים של המשטר הבלגי במדינת קונגו החופשית תחת שלטון לאופולד. הקונגולזים, שכבר איבדו שלושה עשר מיליון אנשים בסחר העבדים הפורטוגזי, מצאו שחייהם הפכו לגרועים אף יותר, בשל פעילותה של המערכת שהתבססה על עבודות הכפייה, שאומצה על ידי יועצי המלך לאופולד השני. באמצעות מערכת מיסוי, הממשל הבלגי קבע סטנדרטים בלתי אפשריים בגביית מיסים. קונגולזים רבים שלא עמדו בתנאים נרצחו מיד או נחשפו לעינויים קשים. בתוך מערכת זו, הקונגולזים גם פנו לעיתים קרובות אחד נגד השני. במקרים רבים, ילדים גם נלקחו בגיל צעיר וגויסו לצבאו של המלך לאופולד, שנקרא "הכוח הציבורי", שנהנה מלגיטימציה להשתמש בכוח פיסי כדי לשרת את האינטרסים הציבוריים. מעמדם של ילדים אלה היה גבוה ממעמדו של הקונגולזי הממוצע, ולעיתים קרובות הם סייעו להרוג קונגולזים אחרים. בוועידת ברלין, אשר התכנסה בשנת 1885, נחתמו ההסכמים הבין-לאומיים, בהם הוגדר אגן הקונגו (שנמצא במערב אפריקה, מהגדולים שביערות הגשם בעולם והיקפו 3.7 מיליון קמ"ר רבועים), כמוקד העניין של מדינת קונגו החופשית. המדינות האירופיות הקולוניאליות התחייבו לעשות כל שביכולתן כדי לדכא את סחר העבדים. אולם, במזרח קונגו נמשך סחר עבדים שבו היו מעורבים גם ערבים וגם אפריקנים בעלי בריתם.
כשנה לאחר מכן התפתח עימות בין אנשי המבצר שהיה ברשותו של טיפו טיפ באזור מפלי סטנלי לבין וולטר דין, קפטן בריטי, וסגן דובואה, סגן בצבא הבלגי. עימות זה התפתח בגין טענות מצד אנשיו של טיפו טיפ כי בית משפחת דין גנבו מהם שפחה ערביה שהייתה בבעלות אדם מכובד מהעיר שלהם. מנגד, טען דין כי השפחה ברחה משם על דעת עצמה, לאחר שסבלה מאלימות קשה מצד המעביד שלה, וכי הוא הסכים להיות לה לעיר מקלט, ותו לא. עימות זה התרחש בשנת 1886.
תגובה לא איחרה להגיע, ומיד יצאו אנשיו של טיפו טיפ למתקפה על מבצרו של דין. השלטונות המקומיים בחרו שלא להשיב אש, ולאחר ארבעה ימי מצור התחמושת אזלה ונכנע קו ההגנה של המבצר ורוב אנשיו של דין נמלטו ונטשו את המבצר. חוסר תגובת השלטון התפרש בעיני טיפו טיפ כשעת כושר, ובתגובה לכך התחיל לשלוח יותר ויותר אנשים אל אדמת קונגו, בעיקר סוחרי עבדים ואף כמה מנהיגים קונגולזים. אחד המנהיגים היה גונגו לוטטה שהיה מנהיג קונגולזי מכובד ובן בריתו של טיפו טיפ. בראשית שנת 1887 מונה טיפו טיפ כשליט של מחוז סטנלי פולס, באישורו של לאופולד השני. בתקופה זו הרשויות של מדינת קונגו החופשית היו יחסית חלשות ולא רלוונטיות בעברה המזרחי של המדינה. כחלק מהסכמתו להיות השליט המחוזי, טיפו טיפ חתם על הסכם כניעה מול השלטונות של מדינת קונגו החופשית, ואישר הכנסת נציג מטעמם על מנת שיסייע במנהל התקין. בהתאם לזאת, העתיק טיפו טיפ את מרכז ההפצה והמסחר בשנהב אל תוך גבולותיה של מדינת קונגו החופשית, לאזורים השוכנים על חופי האוקיינוס האטלנטי. בכך סייע טיפו טיפ למלך לאופולד השני במשלחות ששלח אל הנילוס העליון, במטרה להרחיב את הטריטוריה שלו. התפתחה דעה רווחת חדשה, הגורסת כי אין בכוונתו של טיפו טיפ לעמוד על רגליו האחוריות אל מול הממשל. זמן קצר לאחר שהסכים לכבד את התנאים של לאופולד השני, ולאור העובדה כי לא חלות עליו מגבלות כלשהן, אט אט איבד טיפו טיפ את סמכויותיו. בנוסף, סוחרי עבדים חזקים אחרים כגון רומליזה, היה דאז בעל המעמד החברתי הגבוה ביותר באזור אגם טנגניקה, הגדירו את קשריו של טיפו טיפ עם ממשלת קונגו החופשית כבגידה. בתגובה לכך רומליזה נשבע אמונים לדגל האדום של סולטן זנזיבר כאות מחאה.
בשנת 1891 חזר טיפו טיפ לזנזיבר ושם פרש מתפקידו. בנו, ספו בן חמיד, ירש את מקומו וחרט את המלחמה על דגלו.
מהלך המלחמה
ב-1891 הקמתן של שלוחות מטעם מדינת קונגו החופשית באזור מוקד העניינים של הערבים. נסיונותיה של המדינה לגבות מס על סחר בשנהב עוררו מאבק.
פעולות איבה ראשונות
כוחותיה של המדינה החופשית של קונגו היו מורכבים משכירי חרב, אשר בתחילה גויסו בסיירה לאון, ובזנזיבר. לאחר מכן גויסו חיילים מקונגו עצמה, ועיקר המפקדים היו קצינים בלגיים שהתנדבו לפקד על הכוחות. הצבא המקומי, בהנהגתו של פרנסיס דהניס שהיה עובד מדינת בלגיה וחייל שלחם עבור מדינת קונגו החופשית, נשלח לקטנגה על מנת להקים מאחזים חדשים בדרכם. במהלך משימה זו הצטלבו דרכיהם של הצבא המקומי עם חייליו של גונגו לוטטה.
באפריל- מאי 1892 פרנסיס דהניס ניצח את כוחותיו של גונגו לוטטה. בשל כך, פנה לוטטה מערבה במטרה לאסוף ציוד ונשק מאנגולה, בניסיון לחזק את מעמדו באזור לומאני.
לאחר כמה התנגשויות בחודשים אפריל-מאי 1892 עם כוחות המדינה החופשית המחומשת של פרנסיס דהניס, החליט גונגו לוטטה לעשות עסקה עם מדינת קונגו החופשית. ב-19 בספטמבר הוא ערק והצטרף לצבא המקומי עם כמה מנהיגים מקומיים נוספים.
קמפיין מניימה
באוקטובר 1892 הוביל ספו בן חמיד כוח של 10,000 אנשים, כ-500 קצינים מצבא זנזיבר והשאר קונגולזים. הכוחות של הצבא המקומי, בהנהגת דהניס, כללו כמה עשרות קצינים בלגים שפקדו על אלפי עוזרים אפריקנים. מלחמה גלויה פרצה בסוף נובמבר, כאשר ספו ובן בריתו מפקדה של מניימה עם צבא המונה כ 16,000 איש הקימו מצודה על נהר לומאמי, שם הם הותקפו על ידי פלוגה של הצבא המקומי ונחלו תבוסה. דהניס השתמש במאבק זה כתירוץ להתקדם בלחימה כנגד הערבים. בשלב זה המדינה עברה למצב התקפה, ומספר שבטים נכנעו להם בעקבות זאת. דהניס אפשר לצבא שלו לנוע עם כל נשותיהם, העבדים והמשרתים, אשר לקחו חלק במלאכת הבישול, ניקוי ואף שימשו כרכבת אנושית לאספקת חומרי גלם. יתר על כן, הוא לא אפשר לאנשיו לפגוע באנשים שאינם לוחמים מקומיים, ובכך זכה באהדתם של  אנשי קונגו.
ב-30 בדצמבר 1892 כוחות המדינה ניצחו בקרב השני, קרב אשר ספו התקשה להתאושש ממנו.
קמפיין רומליזה
כוחותיה של קונגו החופשית, תחת פיקודו של דהניס, פתחו בלחימה כנגד סוחרי העבדים ב-1892. רומליזה שהיה סוחר סוואהילי של שנהב ועבדים, היווה את אחת המטרות העיקריות עבור הבלגים. לחימה זו החלה בעקבות התעצמות כוחה של מדינת קונגו החופשית, שעימה גדל והתרחב גם כושר ההרתעה הבלגי באזור זה. קונגו החופשית הפכה לסובלנית פחות כלפי הכוחות הערביים, והפעילו כלפיהם כוח רב. רומליזה, שהיה סוחר ערבי מבוסס ומוכר מאוד באותה התקופה, שלט על אזורים נרחבים וגדולים בשטחם של הבלגים, והיווה עליהם איום.
ב-3 בינואר 1892 ייסדה המשלחת של קפטן אלפונס ז'אק את המבצר אלברטוויל (Albertville) על חופי אגם טנגנייקה, בניסיון לשים קץ לסחר העבדים באזור. חיילי רומליזה הקיפו את אלברטוויל ב-5 באפריל וצרו על המאחז במשך 9 חודשים. בסופו של דבר נאלצו כוחותיו של רומליזה לסגת בשל הגעתה של משלחת "לונג-דוויאר-דמול נגד העבדות" (Long-Duvivier-Demol Anti-Slavery), סיוע שנשלח מבריסל לעוזרו של קפטן אלפונס ז'אק.
כיבוש ניאנגואה וקסונגו
ב-4 במרץ 1893, כוחות קונגו החופשית, תחת פיקוד דהניס, השתלטו על ניאנגואה, אשר הייתה עיר נהר דומיננטית. הלחימה הייתה קשה והיו חללים רבים, לאחר כשישה שבועות גבר דהניס על הכוחות שהגנו על ניאנגואה. בשל הקרבות העיר נהרסה כליל ואנשים רבים הפכו למחוסרי בית.
באותה השנה החלה להתפרץ מחלת השפעת בקרב המחנה של כוחות המדינה החופשית. תוך שבוע רוב האנשים נדבקו וחלו. ספו בן חמיד ניצל את ההזדמנות, והחל לשלוח חבילות של נגיף האבעבועות השחורות מכל המחוזות השכנים אל ניאנגואה. כתוצאה מכך פרצה מגפה של אבעבועות שחורות, שבשילוב עם נגיף השפעת גרמה לאחוזי תמותה גבוהים בקרב אנשי לוטטה ושאר בני בריתה של קונגו החופשית. ספו בן חמיד החליט לנצל עד תום את המכה שספגה קונגו החופשית, ושלח שליחים לניאנגואה יחד עם בנו ובתו של גונגו לוטטה, אותם החזיק כבני ערובה, בתמורה להפסקת אש בת עשרה ימים. דהניס נעתר בלית ברירה לדרישתו של ספו, בעיקר כדי לקנות זמן לחייליו להתאושש מהמחלה.
ב-13 באפריל 1893, הגיעה תגבורת ממדינת קונגו החופשית. ב-22 באפריל, דהניס החל להתקדם במעלה הנהר לעבר קסונגו בזמן ששלח את אנשיו להקיף את העיר במטרה לתפוס את סוחרי העבדים הערבים לא מוכנים, וכך היה.
במהלך הפשיטה על קסונגו, כוחות קונגו החופשית בזזו מחסני אספקה מלאים באבני שנהב, אוכל, תחמושת, אוצרות זהב וכלי בדולח. בששת החודשים הבאים, עיקר פועלם של דהניס וכוחות קונגו החופשית היה הקמת נתיבי אספקה מבני בריתו השכנים, ורקימת קשרים חדשים עם שבטים מקומיים.
הקרב על סטנלי פולס
ב-18 במאי, צ'לטין הגיע לסטנלי פולס שם ניהלו עימות בן חמישה ימים מול כוחותיו של ראשיד בן מוחמד, אחיינו של טיפו טיפ. ברגע הגעת הכוחות לסטנלי פולס התוקפים הערבים נסו על נפשם ונטשו את העיר. צ'לטין נשאר לאבטח את אזור "דונגו" (Dungu) בחלק הצפון מזרחי של מדינת קונגו החופשית, והוכתר כמפקד העליון על "אונט-אואלה" משנת 1893.
ב-25 ביוני באותה השנה, קפטן פייר פונטייר (Pierre Ponthier) עשה את כל הדרך מאירופה והגיע לסטנלי פולס. פונטייר אסף באופן מיידי את כל הכוחות שעמדו לרשותו ויצא בעקבות אותם סוחרים ערבים שברחו מסטנלי פולס בשל הגעת כוחותיו של צ'לטין לאזור. אחרי לחימה עיקשת ומלאת קורבנות, קפטן פונטייר נפל בקרב נגד רומליזה, אך לא לפני שטיהר את גדות הנהר ושמר על השכנות ההדוקה עם ניאנגואה.
המוצא האחרון של רומליזה
במהלך השנים נקלע רומליזה לכמה עימותים עם אנשיו של דהניס ואף יזם כמה התקפות על עמדות של כוחות קונגו החופשית. ב-1893 אף ייעץ טיפו טיפ לרומליזה לפרוש ממסחר, אך רומליזה סירב בשל מחויבותו לאנשיו באגם טנגנייקה. התקיפות החוזרות של רומליזה הביאו את דהניס לפעול לגייס את מיטב כוחותיו, ולרכז את מאמציו על מנת להפיל את רומליזה, ולבסוף כך היה.
הקרב הגדול האחרון של מלחמת קונגו–ערב התרחש ב-20 באוקטובר 1893 על שפת נהר לואמה הממוקם ממערב לאגם טנגנייקה. זו הייתה מתקפה רוויה בקורבנות לשני הצדדים, אשר הפילה באופן מוחלט את המתנגדים הערבים בראשותו של רומליזה. בקרב זה נהרג ספו בן חמיד, פגיעה אשר היוותה אבדה קשה לכוחות ההתנגדות. ב-24 בדצמבר באותה השנה, קיבל דהניס תגבורת חדשה מאירופה, והיה מוכן להתקפה נוספת, גם רומליזה קיבל סיוע ממתנגדים נוספים באזור.
דהניס התקדם ישירות לעבר מצודתו של רומליזה, ובאותה העת שלח חלק מחייליו באיגוף על מנת למנוע מרומליזה ולוחמיו לברוח. דהניס הסתייע בצוות תותחנים שהפגיזו את מחסן התחמושת של רומליזה. כתוצאה מהפגיעה, התרחש פיצוץ עז ומצודתו של רומליזה נשרפה כליל. רוב דיירי המצודה נספו או נפצעו. שלושה ימים הספיקו למתנגדים ששרדו את השריפה להיכנע, לאחר שכוחות מדינת קונגו החופשית הוסיפו וניתקו את אספקת המים של המצודה. למעלה מ-2,000 מתנגדים נלקחו כאסירים, והקצין הבלגי הוברט לותייר ואנשיו הובילו אותם צפונה מאגם טנגייקה, תוך השמדת כל המצודות בצידי הדרך. רומליזה עצמו הצליח להימלט ולתפוס מקלט במושבה גרמנית (אלברטוויל, מארונגו ) הממוקמת במזרח אפריקה.