cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנון רובינשטיין (במאי)
פרסים והוקרה
בשנת 1992 זכה בפרס משרד החינוך והתרבות בתחום אמנות הקולנוע.
Palaye Royale
פאליי רויאל (באנגלית Palaye Royale ובקיצור PR) היא להקת רוק אמריקנית-קנדית שהושפעה רבות מן הסוגה גלאם רוק ונוסדה ב-2008 בלאס וגאס, נוודה, ארצות הברית על ידי האחים רמינגטון ליית', סבסטיאן דנציג, ואמרסון בארט. כרגע חתומה אצל חברת ההקלטות Sumerian Records. יש ללהקה שני EP (מיני אלבומים), "Get Higher/White" ו-"The End's Beginning", אלבום הבכורה שלהם "Boom Boom Boom Side A" ראה אור ב-24 ביוני 2016. האלבום השני של הלהקה, "Boom Boom Boom Side B" ראה אור ב-28 בספטמבר 2018. אלבומם השלישי של הלהקה "The Bastards" ראה אור ב-29 במאי 2020.
Kropp Circle(2008-2011)
Palaye Royale התחילה כלהקה בשם Kropp Circle, כאשר דנציג היה בן 16, ליית' היה בן 14 ובארט היה אז 12, ג'ים מק'גורמן ראיין את הלהקה בשנת 2010. במהלך קיץ 2011 הלהקה שינתה את שמה לפאליי רויאל. בשנת 2009 Kropp Circle הייתה חלק מרדיו דיסני N.B.T. (הדבר הגדול הבא)
Morning Light, The End's Begining(2012-2013)
לאחר שינוי שמם, פאליי רויאל הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "Morning Light" ב־7 במרץ 2012. שנה לאחר מכן, ב -1 ביוני 2013, הם הוציאו את ה- EP הראשון שלהם, שנקרא The End's Beginning.
Sumerian, Boom Boom Room (Side A), ושטן אמריקאי (2015–2017)
בדצמבר 2015 הודיעו Sumerian Records כי חתמו עם פאליי רויאל, ואיתו הגיע יציאת אלבומם החדש Boom Boom Room Side A, שיצא ב־24 ביוני 2016.
האלבום מכיל שלושה עשר שירים, ושתי רצועות בונוס, שיצאו במקור כ- EP דו-מסלולי בשנת 2013, Get Higher and White.
בשנת 2017 נעשה שימוש בקולו של ליית' בסרט שטן אמריקאי, כקול הזמר של ג'וני פאוסט (המשוחק על ידי אנדי בירסאק. חלק ממוזיקת הלהקה הופיעה בסרט, כמו "Ma Cherie" (גרסה אינסטרומנטלית) ו"Mr Doctor Man". ליית' סיפק גם את השירה ללהקה הבדיונית של הסרט, The Relentless.
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים נחל תבוסה איומה וקשה עם התחלת המלחמה על ידי חיל האוויר הישראלי. הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הונהג על ידי גנרל מוחמד פאוזי רמטכ"ל צבא מצרים.
Palaye Royale
Boom Boom Room (Side B) (2018)
ליית', דנציג ובארט החלו את תהליך ההקלטה של אלבומם השני בינואר 2018. עם זאת, האלבום כולו נגרש ושוחזר במהלך חמישה חודשים, שהושלם שבוע לפני שהלהקה יצאה לסיבוב ההופעות האחרון. התקליט הושלם ב-28 בספטמבר ומשלים את האלבום הדו-חלקי "Boom Boom Room". סיבוב ההופעות העולמי שלהם, The Final Boom, תמך בשחרור האלבום. 2018, בעוד סיור המשך, The Funeral Tour, באביב 2019 סימן את סוף העידן. במהלך סיור זה, נעצר דנציג בגלל שזרק כוס קפה על מכונית שניסתה לדרוס את כלבו.
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים
חיל הים המצרי
עיקר כוחו של הצי המצרי התרכז בנמל אלכסנדריה, בו היו גם מפקדת הצי ומתקני התחזוקה שלו. הנמל השני בגודלו במצרים היה נמל פורט סעיד, אך בו לא החזיקו המצרים יחידות צי גדולות דרך קבע, אלא השתמשו בו בעיקר כבסיס מעבר לים סוף. למרות זאת הייתה חשיבותו המבצעית של נמל זה רבה, בהיותו בסיס יציאה לעבר חופי ישראל: בשל המרחק הגדול מאלכסנדריה לחיפה, כ-400 קילומטר, היה על ספינות הטילים והטרפדות של חיל הים המצרי לתדלק בפורט סעיד כדי לפעול ביעילות מול חופי ישראל.
Palaye Royale
The Bastards (2020)
ביום שישי 13 במרץ 2020, הם הודיעו כי אלבומם השלישי The Bastards ייצא ב -29 במאי 2020. הם יצאו לסיבוב הופעות העולמי "The Bastards" לציון תחילת העידן החדש. הם נסעו ברחבי בריטניה ואירופה. בסיבוב ההופעות, הופעתם בגלאזגו בוטלה תוך התראה של שעות בגלל הלהקה שעברה על כללי המקום, ולא הובילה למקדמים שום ברירה אלא לבטל את ההופעות לטובת הבטיחות בקרב הקהל, מה שהוביל אותם להופעה אקוסטית בחינם. מאוחר יותר, בוטל גם המופע שלהם בבירמינגהם, אך הוחלף מחדש. ב־29 במאי יצא אלבום האולפן השלישי שלהם The Bastards.
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים
חיל הים המצרי
יחידות חיל הים – המשחתות, הפריגטות, שולות המוקשים, הציידות, ספינות הטילים והטורפדות, הצוללות והנחתות – היו ערוכות בנמלי הים התיכון, אלכסנדריה ופורט סעיד, והים האדום, סואץ וע'רדקה. והם מנו יותר מ-80 כלים. הריכוז הגדול שלהם היה בים התיכון, במיוחד בנמל אלכסנדריה, שעסק גם בפעילות המסחרית, ובו נמצאו סדנאות התיקונים הראשיות של חיל הים. בפעולת פורט סעיד נכללו הסטילים המצריים. ובסופו של המערכה הושמד הסטי"ל.
Palaye Royale
The Bastards (2020)
ב-4 באוגוסט הוציאה להקה קאבר לשיר "Mad World".
הצבא המצרי במלחמת ששת הימים
חיל הים המצרי
אחוז השמישות של כלי השיט לא עלה על 50 אחוזים, מלבד הספינות (על פי המונח, כנראה הכוונה לספינות הטילים או הטורפדו), שעמד על 80 אחוזים. בזירת תימן לא היו כלי שיט עם פרוץ המלחמה, מלבד נחתת, פריגטה ושולת מוקשים. עם ההחרפה במשבר מפרץ עקבה, הועברו מספר יחידות ימיות עיקריות לים האדום, וכך הופר האיזון הטקטי בחיל הים.
למרות שמשימות ארטילריית החופים נכללה במסגרת משימות ההגנה של חיל הים, והם היו ערוכים בנמלים הימיים, הרי שעד 1967 הם היו שייכים למנהלת הארטילריה, ושיתוף הפעולה ביניהם ובין חיל הים והתאום בניהול מבצעי המלחמה היה מוגבל.
תוכנית ההגנה הימית
תוכנית ההגנה כללה צעדים להתמודד מול אפשרות זו, וכללו הערכות יחידת הגנת החופים באל-עריש עם תותחי 130מ"מ ניידים ומצוידים במכ"ם בעל יכולת גילוי של ספינות המתקרבות לחוף ממרחק רב. כן הוכנו אמצעי הקשר הדרושים להתקשרות מהירה עם בסיס פורט סעיד, בו היה ערוך הכוח הימי שהוקצה לשיתוף פעולה עם הכוחות שהגנו על סיני, שרובו היה ספינות הטורפדו.
ניסיון להנחית כוח על חוף סיני במפרץ עקבה
הניסיון היה להנחית כוחות חי"ר וטנקים בנבק שעל חוף סיני במפרץ עקבה. חיל הים שלח לאזור שארם אל-שיח' שלוש נחתות/נושאות טנקים, כשכל אחת מהן יכולה לשאת 3 טנקים או לחליפין כוח חיל רגלים על נשקו, כדי לבצע משימה זו. אך הדבר נכשל, ורק נושאת טנקים אחת הצליחה להגיע ליעדה בחוף שמדרום לנבק, בשל הרעת תנאי מזג האוויר במקום בתקופה זו. עם זאת, הכוחות הרוויחו אימון בהעמסה ובתנועה בים, דבר שסייע להם מאוד בעת הנסיגה מהמקום בדרך הים מאוחר יותר.
חיל האוויר המצרי
בתוך שעות בודדות הושמד על הקרקע כמעט כל חיל האוויר המצרי ונזק רב נגרם לבסיסים ולמסלולי ההמראה שלו. בסך הכול השמיד חיל האוויר בהתקפה הראשונה 350 מטוסי קרב ערביים ונטל את השליטה באוויר למשך כל ימי הלחימה, בהם הושמדו בסופו של דבר 451 מטוסי אויב, מול 46 בלבד של צה"ל חלק מהמטוסים המצריים שלא נפגעו בתקיפת בסיסיהם במטס הראשון הצליחו להמריא והימלט לשדות תעופה אחרים, לכן, הגל השני של מטוסי הפצצה ישראלים יצא לתקוף מטרות שלא נחרבו לגמרי, עוד שישה שדות תעופה: מנצורה, בילביס, חילוואן, מינייה, ע'רדקה ולוקסור. המטוסים התוקפים טסו הפעם בגובה רב, ללא חשש התגלות, לאחר שמערכת הבקרה המצרית שותקה. במהלך ההפצצות התנהלו קרבות אוויר עם מטוסים מצרים שהצליחו להמריא לפני שנפגעו שדות התעופה. במרבית המקרים הופלו המטוסים המצרים. במהלך המטס הראשון נפגעו מטוסים ישראלים. באחד המקרים, טייס המיראז' יאיר נוימן נפגע בקרב עם מיג 21 וצנח באזור הדלתה של הנילוס, שם רצחו אותו כפריים[30][31]. מנו הכוחות המצריים מטוסי יירוט והפצצה הוצבו בשדות-תעופה שבתוך חצי-האי סיני ובבסיסים אוויריים באזור תעלת סואץ ואף בסביבות קהיר והדלתה. חלק משדות התעופה המצריים הופצצו פעם נוספת וחלק מהפצצות צוידו במרעומי השהיה, כדי שיתפוצצו בשעות הלילה וימנעו שימוש במסלולים בשעות החושך.
כוחות הצנחנים
לואא' (אלוף) עבד אל-מונעים ח'ליל היה מפקד כוחות הצנחנים של הצבא המצרי ומפקד מרחב שרם אל-שיח' ב-1967.
מערך השריון והח'יר
בעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני. הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות. לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה. ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות. ועליהם פיקד גנרל עבד אל עזיז סולימאן.
מסע 11 הערים
מסע 11 הערים (בהולנדית: Elfstedentocht) הוא אירוע של מרוץ תחרותי והחלקה עממית על גבי קרח טבעי, המתקיים בצפון הולנד. מסלול האירוע, באורך של כ-200 קילומטרים, מתקיים על גבי נהרות, אגמים ותעלות קפואים. הוא מתמשך בין 11 ערים היסטוריות במחוז פריסלנד בצפון המדינה. מטעמי בטיחות מוגבל מספר המשתתפים באירוע (200 בתחרות, 16 אלף בהחלקה העממית על הקרח) והוא מתקיים רק בחורפים שבהם מגיע עובי הקרח לאורך המסלול ל-15 סנטימטרים לפחות. על כן הוא יצא לפועל רק 15 פעמים, לראשונה ב-1909 ולאחרונה ב-1997. קיומו של האירוע מעורר התרגשות גדולה בהולנד ונוכח בו קהל צופים המונה עד ל-2 מיליון איש.
תולדות האירוע
מסלול האירוע מתחיל ומסתיים בקרבת לייוורדן, עיר הבירה של המחוז.
האירוע נערך בשנים 1909, 1912, 1917, 1929, 1933, 1940, 1941, 1942 (שלוש פעמים במהלך מלחמת העולם השנייה), 1947, 1954, 1956, 1963, 1985, 1986 ו-1997. כמעט תמיד יצא האירוע לפועל בחדשים ינואר או פברואר.
הביקוש להשתתפות באירוע גדול תמיד ממספר המקומות הזמינים, ועל כן נערכת הגרלה בין המבקשים להשתתף בו. כאשר מגיע עובי הקרח למידה הדרושה מתחיל האירוע בתוך 48 שעות.
נשים הורשו להשתתף בתחרות המקצועית של האירוע לראשונה רק ב-1985.
האירוע יצא לפועל במשך השנים בטמפרטורות שנעו בדרך כלל בין אפס ל-12 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. האירוע של 1963 הפך לאגדה לאחר שרק 69 מבין 10,000 משתתפים הצליחו לסיים את ההחלקה על המסלול עקב תנאי מזג אוויר קשים - קור של 18 מעלות צלזיוס מתחת לאפס ורוח עזה. מנצח התחרות באותה שנה הפך לגיבור לאומי. לעומת זאת, אירוע 1985 נקטע באיבו עקב הפשרת הקרח.
משך זמן סיום המסלול באירוע הראשון היה 13 שעות ו-50 דקות. זמן זה הלך ופחת עם השנים בעקבות שיפורים בציוד ובאימונים של המשתתפים והגיע ב-1997 ל-6 שעות ו-49 דקות.
כיוון שהאירוע הוא כה נדיר, מעוררים סיכויי קיומו עניין רב, התרגשות ותשומת לב תקשורתית גדולים בהולנד מדי חורף, והם דוחקים מפניהם כמעט כל עניין אחר. כאשר מוכרז על קיום האירוע מתקבץ בפריסלנד קהל צופים רב, הנהנה מאווירת הפסטיבל המתעוררת סביבו. הערב שלפני תחילת האירוע זכה לשם "ליל ליווארדן" ובו מתקיימת בעיר מסיבת רחוב ענקית.
מאז 1912 מתקיים גם "מסע האופניים של 11 הערים", אך בהיותו בלתי תלוי בעובי הקרח הוא יצא לפועל מאז כמעט בכל שנה. האירוע, המתקיים בפריסלנד סמוך לחג הפסחא, פופולרי מאוד גם הוא בהולנד. מטעמי בטיחות הוא חדל להתקיים כתחרות ומתרחש כאירוע עממי בלבד. אורך המסלול שלו הוא 240 קילומטרים וההשתתפות בו מוגבלת ל-15 אלף משתתפים.
פרנק בראדלי
פרנק מיטשל בראדלי (באנגלית: Frank Mitchell Bradley) הוא קצין בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית המשרת כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ביוגרפיה
בראדלי גדל בעיירה אלדוראדו שבטקסס, בן לאב ששירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. ב-1991 סיים תואר ראשון בפיזיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת ההתעמלות מכשירים של המוסד והתגייס לצי. הוא התנדב ליחידת אריות הים ונהיה ללוחם וקצין ביחידה. הוא שירת בצוות ארבע ובצוות כלי השיט 2. כמו כן שירת בקומנדו הימי האיטלקי במסגרת חילופי קצינים. ב-1999 התנדב לצוות 6 של אריות הים ומילא בו תפקידי פיקוד ומבצעים. לאחר פיגועי 11 בספטמבר היה מראשוני הלוחמים האמריקאים שנשלחו לאפגניסטן. כמו כן שירת באגף המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים, עוזרו של יו"ר המטות המשולבים ג'וזף דנפורד, וסגן ראש תא הלוחמה בטרור באגף התכנון במטות המשולבים.
בשנים 2013 עד 2015 פיקד על צוות 6 של אריות הים. בשנים 2018 עד 2020, שימש כעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. ביולי 2020 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז של ארצות הברית. באוגוסט 2022 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
בראדלי בוגר תואר שני בפיזיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. הוא נשוי לקתרין ואב לארבעה.
מערב פלורידה הספרדית
מערב פלורידה הספרדית (בספרדית: Florida Occidental) הייתה פרובינציה של האימפריה הספרדית מ-1783 עד 1821, אז יחד עם מזרח פלורידה הועברה לידי ארצות הברית.
היסטוריה
ספרד הייתה המדינה האירופית הראשונה שיישבה את חצי האי פלורידה, התרחבה צפונה מקובה והקימה יישובים ארוכי טווח בסיינט אוגוסטין קובה, על חוף האוקיינוס האטלנטי, כמו גם בפנסקולה ובסן מרקוס, במפרץ מקסיקו.
בעקבות ההפסדים של ספרד לבריטניה במהלך מלחמת שבע השנים, ויתרה ספרד על שטחה בפלורידה לבריטניה ב-1763. המנהלים הבריטיים חילקו אז את השטח לשתי מושבות: מזרח פלורידה, כולל חצי האי פלורידה עם הבירה סיינט אוגוסטין, ומערב פלורידה, שאליה צורפה חלק מהשטח שהתקבל מצרפת במסגרת הסכם השלום מ-1763. מערב פלורידה השתרעה מנהר האפלאצ'יקולה ועד נהר המיסיסיפי, ובירתה הייתה בפנסקולה.
בשנת 1779, ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצדה של צרפת אך לא לצד שלוש עשרה המושבות. ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780 ואת פנסקולה ב-1781.
בהסכם השלום של פריז משנת 1783, החזירה בריטניה את שתי המושבות של פלורידה לשליטה ספרדית. במקום לנהל את פלורידה כפרובינציה אחת, כפי שהיה לפני 1763, שימרה ספרד החדשה את ההסדר הבריטי של חלוקת השטח בין מזרח ומערב פלורידה (פלורידה אוריינטל ופלורידה אוקסידנטל). כאשר ספרד רכשה את מערב פלורידה ב-1783, הגבול המזרחי של בריטניה היה נהר האפלאצ'יקולה, אך ספרד ב-1785 העבירה אותו מזרחה לנהר סוואני. המטרה הייתה להעביר את סן מרקוס ואת מחוז אפלאצ'י ממזרח פלורידה למערב פלורידה.
בהסכם הסודי של סן אילדפונסו משנת 1800, הסכימה ספרד להחזיר את לואיזיאנה לצרפת; עם זאת, מיקום הגבול בין לואיזיאנה למערב פלורידה לא צוין במפורש. לאחר שצרפת מכרה את לואיזיאנה לארצות הברית ב-1803, פרץ סכסוך גבולות נוסף. ארצות הברית תבעה את השטח מנהר פרדידו ועד נהר המיסיסיפי, שהאמריקאים האמינו שהיה חלק מהמחוז הישן של לואיזיאנה כאשר הצרפתים הסכימו לוותר עליו לספרד בשנת 1762. הספרדים התעקשו שהם ניהלו את החלק הזה כמחוז מערב פלורידה ושהוא לא היה חלק מהטריטוריה שהוחזרה לצרפת על ידי קרלוס הרביעי ב-1802, כמו שצרפת מעולם לא נתנה את מערב פלורידה לספרד, בין רשימה של סיבות אחרות.
לימודי מוגבלות
לימודי מוגבלות לימודים בינתחומיים באקדמיה. החלו להתפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים. לימודים אלה מציגים תאוריה ביקורתית המנתחת באופן ממוקד ומאורגן את ההמַשגה הצרה, הלא מותאמת והלא מדויקת של מושג המוגבלות בחברה. הביקורת שמציג התחום אִתגרה, מעל הכל, את המודל הרפואי המניח שמוגבלות היא קודם כל קטגוריה רפואית וסירבו לקבל את ההנחה כי מוגבלות היא קודם כל לקות פיזית וכן שהמוקד מצוי באינדיבידואל – באדם עם הלקות (לינטון, 1998).
המושג מוגבלות אומץ על ידי המודעות הציבורית ומוכר כתופעה אוניברסלית. לימודי מוגבלות הופיעו בעקבות עניין אקדמי בהבנת משמעות המוגבלות בחברה, ובעקבות פעילות חברתית להעצמה והכלה (inclusion), נ של השונות.
לימודי מוגבלות אינם מתייחסים רק לשונות הקיימת בהתנהגויות, בהופעה, בתפקוד ובחוויה האנושית, אלא גם למשמעויות שאנו נותנים לשונות זו. שדה זה חוקר את החלוקות הקריטיות שהחברה שלנו עושה בין הנורמלי לפתולוגי, בין מי שבפנים, למי שבחוץ, בין האזרח בעל המסוגלות, לעומת זה המהווה עול על המדינה (לינטון, 1998). המודל החברתי מכיר גם בחשיבות התערבויות של השירותים השונים ברמה הפרטנית, ואת היותם בעלי משמעות ומיטיבים עם חיי הפרט. כמו כן, שינוי סביבתי וחברתי נתפס ככזה שיטיב ויסייע גם בידי אוכלוסיות נוספות ולא רק אנשים עם מוגבלות (לדוגמה, הנגשה פיזית תוכל לסייע לאימהות עם עגלות).
לימודי מוגבלות באקדמיה
בתחום האקדמי ישנה צמיחה עולמית של לימודי המוגבלות. בארצות הברית לימודי מוגבלות, כמו גם סוציולוגיה בכלל, הושפעו מהפרגמטיזם. ניתן לאפיין פרגמטיזם כשיטה בה המשמעות של מושג נקבעת דרך התוצאות, הניסיונות או הפרקטיקה של היישום שלו. התמה הפרגמטית של מחקרים בהם התוצאות מייצגות עבודה המעצבת מדיניות חברתית ופוליטית, משתקפת גם בגישות האיכותניות וההיסטוריות-חברתיות לסוציולוגיה וללימודי מוגבלות. בלימודי מוגבלות נכון לשנת 2013 ניתן לראות דגש חזק על ההבניה החברתית של המציאות, החשיבות של חוויית האינדיבידואל, חשיבות התרבות והקונטקסט בפרשנות של התנהגות וטקסטים, הקשבה ל"קולות" של הנחקרים ושיח בין ובתוך חוקרים ונחקרים. חוקרי מוגבלות עושים גם שימוש בנקודת מבט של אינטראקציה סימבולית. המהות של נקודת מבט זו היא שאנשים אינם מגיבים לעולם באופן ישיר, אלא שמים עליו משמעות חברתית, מארגנים אותו ומגיבים אליו על בסיס משמעויות אלו. באופן זה שואלים החוקרים שאלות בסיסיות כגון: מה המשמעות של מוגבלות עבור אנשים עם לקויות שונות ובתרבויות שונות? איך אחרים תופסים, מגדירים ומגיבים לאנשים עם מוגבלות? האם מוגבלות היא בפרט, בסביבה או באינטראקציה בין השניים? איך אנשי מקצוע בתחום הרפואה ואנשי השירות מתנהגים כלפי אנשים עם מוגבלות ולמה? דרך שאלות אלה חוקרי מוגבלות העמיקו את ההבנה התאורטית והחווייתית שלנו של מה זה אומר להיות אדם עם מוגבלות. טיצ'קוסקי (2008) מתייחסת לחשיבות קיומה של מסגרת ללימודי מוגבלות באוניברסיטה כמרכיב משמעותי בתוך השיח של האוניברסיטה העוסק במוגבלות ובאמצעותו הנגשת המרחב האקדמי עבור אנשים עם מוגבלות.
"החברה ללימודי מוגבלות" (Society for Disability Studies) שצמחה בארצות הברית לקחה על עצמה באמצע שנות ה-90' ליצור הגדרה רשמית לתחום לימודי המוגבלות. על פי הגדרתם, אלה הקווים המנחים לכל תוכנית של לימודי מוגבלות: לימודי מוגבלות מהווים תחום בינתחומי/רב-תחומי. מוגבלות מהווה חלק מרכזי של דיסיפלינות רבות במדעי הרוח, מדעים ומדעי החברה. תוכניות בלימודי מוגבלות צריכות לעודד סטודנטים, פעילים, מורים, אמנים, אנשי מקצוע וחוקרים לבחון מוגבלות מנקודות מבט ומתחומי לימוד שונים. מטרת לימודי המוגבלות היא לשנות את התפיסה כי מוגבלות היא לקות ומגבלה של אדם הניתנת לריפוי אך ורק באמצעות טיפול רפואי או שיקום על ידי "מומחים" ונותני שירות נוספים. תוכנית לימודים בלימודי מוגבלות צריכה להציג מודלים ותאוריות הבוחנים גורמים חברתיים, פוליטיים, תרבותיים וכלכליים המגדירים ומבנים מוגבלות ואשר מסייעים להיווצרות תגובות אישיות וקולקטיביות לשונות. בו זמנית, על לימודי מוגבלות לפעול להסרת סטיגמות של מחלות, חולי, נכות ובכללן כאלה שלא ניתן להעריך או להסבירן על ידי הביולוגיה והרפואה. לסיום, בצד ההכרה שמחקר רפואי והתערבות רפואית יכולים להיות בעלי תועלת, על לימוד המוגבלות לחקור ולבחון את הקשרים שבין הרפואה ויצירת סטיגמות על מוגבלות.
מרכיב נוסף בתוכניות של לימודי מוגבלות הוא בחינה של תפיסות, פוליטיקה, ספרות, תרבות והיסטוריה, ברמה לאומית ובינלאומית, מתוך מטרה לאפשר כניסה של רעיונות עכשוויים על מוגבלות בהקשר הרחב ביותר האפשרי. כיוון שהיחס והגישה כלפי מוגבלות השתנו לאורך הזמן ובמקומות שונים ניתן ללמוד מהניסיון השונה שנצבר במקומות שונים ובתקופות שונות. לימודי מוגבלות צריכים לעודד באופן פעיל השתתפות של סטודנטים וסגל עם מוגבלות ולהבטיח הנגשה מתאימה, פיזית ואינטלקטואלית. כחלק מסדר העדיפויות של לימודי מוגבלות עליהם לקדם השתתפותם של אנשים עם מוגבלות בתפקידי הנהגה ובאותה עת, חשוב ליצור אווירה בה כל מי שעמדותיו תואמות את תפיסת לימודי המוגבלות יוכל לקחת חלק, בין אם הוא בעל מוגבלות או ללא מוגבלות.
החלק המרכזי של לימודי המוגבלות משתנה ממדינה למדינה, למרות המכנה המשותף הבסיסי. במדינות מסוימות, לדוגמה בבריטניה, נוטים לראות את המקצוע כשייך רק לאנשים עם מוגבלות ולאקטיביזם למעון מוגבלות אותו הם מקדמים. בארצות הברית, התפיסה היא רחבה יותר, של שיתוף מקצועות נוספים כגון עבודה סוציאלית וסוציולוגיה. גישה זו מאפשרת גם לאנשים עם מוגבלות וגם מי שאינם להיות מעורבים.
לימודי מוגבלות בישראל
בישראל בשנת 2013 עדיין לא קיימת תוכנית לימודים בתחום של לימודי מוגבלות באף מוסד השכלה גבוהה. בשנת 2007 התקיימו במרכז לחיים עצמאיים בירושלים מספר הרצאות בנושא ופורסמה חוברת שכללה את תמלול ההרצאות שהתקיימו במסגרת סדרה זו. אסופה זו מהווה את החומר הכתוב הרשמי הראשון שתחום בשפה העברית.
בשנת 2009 הוקמה במכון ון ליר בירושלים קבוצה שעסקה בתחום, ובה חברו יחד אנשי אקדמיה ואקטיביסטים עם ובלי מוגבלויות על מנת לקדם את התחום. ראשי הקבוצה היו פרופ' נטע זיו ופרופ' ניסים מזרחי מאוניברסיטת תל אביב, שחברו לפרופ' ארלין קנטר מאוניברסיטת סירקיוז, ניו יורק. הקבוצה פעלה כשנתיים במהלכן עבדו חברי הקבוצה על מקראה מתורגמת ראשונה בעברית בתחום לימודי המוגבלות. מקראה זו התפרסמה ב-2016 והכילה תרגומים לעברית של טקסטים קנוניים בלימודי מוגבלות, מלווים בטקסטים שכתבו חברי הקבוצה.
גם המכון ללימודי מוגבלות - אלין בית נועם שם לו למטרה לעסוק במחקר, הפצת ידע ופיתוח תוכניות למידה מתקדמות בלימודי מוגבלות. האגודה הסוציולוגית הישראלית בשיתוף עם אלין בית נועם מפעילים קהילה מקצועית, הפועלת להעמקת ההיכרות של אנשי האקדמיה מתחומים שונים עם תחום לימודי המוגבלות, פיתוח המחקר וההקשר המקומי.
ביקורת
עוד נטען כלפי המודל החברתי כי אינו שלם ואינו יכול להוות תאוריה של מוגבלות. אוליבר (2004) עונה למבקרים כי מעולם המודל לא התיימר להיות תאוריה. אוליבר רואה במודל החברתי כלי שיש ליישמו בפרקטיקה והוא נותן במאמרו דוגמאות כיצד ניתן לעשות זאת. זאת היא גם הביקורת שלו עצמו על לימודי המוגבלות, כי הם אינם נותנים דגש מספק על תרגום מעשי של המודל החברתי.
ביקורת נוספת על לימודי המוגבלות היא כי הם לא השתלבו בצורות אחרות של דיכוי סוציופוליטי, כגון גזענות, סקסיזם, או הומופוביה. צורות דיכוי אלה יכולות להיות אף הן רלוונטיות לאנשים עם מוגבלות, ולימודי המוגבלות יכולים לשלב ידיים עם תנועות אחרות למאבק משותף. כתחום לימוד ומחקר חדש יחסית, תחום לימודי מוגבלות עשה מעט מאוד התקדמות בתחום, אף שקיימות עבודות עדכניות בנושאים אלה ממש.
לינטון (1998) טוענת כי השדה האקדמי של לימודי מוגבלות נותר שולי בתרבות האקדמית אף יותר מאשר אנשים עם מוגבלות בתרבות האזרחית. השלב הבא בתחום לימודי המוגבלות צריך להדגיש כיצד ידע אודות מוגבלות מיוצר חברתית כדי לחזק פרקטיקות קיימות. השאלות שדיסציפלינות אחרות, כפסיכולוגיה, שואלות והמתודות והפרקטיקות בהן הן משתמשות, אינן מספקות על מנת לענות לעסוק בבעיות שלימודי המוגבלות מנסים לפתור.
אלברכט (2003) טוען כי לימודי מוגבלות צריכים לחקור את ההיסטוריה של מוגבלות ולהתפתח לפרספקטיבות ומחקר מעבר לגבולות ולדיסציפלינות על מנת לרכוש בגרות כדיסציפלינה ולהדגים כיצד תאוריה ומחקר יכולים ליצור שינוי בפרקטיקה.
בורסה איטליאנה
בורסה איטליאנה (באיטלקית: Borsa Italiana), היא בורסה איטלקית שבסיסה במילאנו. היא מנהלת ומארגנת את השוק המקומי למסחר בניירות ערך, מסדירה את הליכי הקבלה והרישום של חברות וברוקרים, ומפקחת על הנפקות של חברות חדשות.
הבורסה הוקמה לאחר הפרטת בורסת מילאנו ב-1997, והיא החלה לפעול ב-2 בינואר 1998. ב-23 ביוני 2007, בורסה איטליאנה הפכה לחברה בת של הבורסה לניירות ערך בלונדון. ב-9 באוקטובר 2020, נמכרה תמורת 4.3 מיליארד יורו, לקבוצת הבורסה הפאן-אירופית Euronext. רכישת הבורסה על ידי Euronext הושלמה ב-29 באפריל 2021.
בורסה איטליאנה ידועה גם בשם Piazza Affari ("כיכר העסקים"), על שם הכיכר בעיר מילאנו, שבה ממוקם המטה שלה (בניין Palazzo Mezzanotte).
היסטוריה
הבורסה לניירות ערך במילאנו הוקמה על ידי אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך בממלכת איטליה הנפוליאונית, באמצעות צווים מ-16 בינואר ו-6 בפברואר 1808. היא הייתה בבעלות ציבורית עד 1998, אז הופרטה. ב-1997 אוחדו כל הבורסות האיטלקיות. לפני אותה שנה, בורסות קטנות יותר למסחר בניירות ערך היו ממוקמת בנאפולי, טורינו, טריאסטה, ונציה, גנואה, פירנצה, בולוניה, רומא ופלרמו. ממשלה האיטלקית החליטה לסגור את הבורסות הקטנות, ולרכז את כל הפעילות הבורסאית הלאומית במרכז הפיננסי המרכזי של המדינה, במילאנו. ב-1991 החלו לראשונה הבורסות באיטליה לפעול עם מסחר ממוחשב. בבורסת מילאנו גם נקבעו שערי החליפין של מטבעות ומחירי סחורות. מבין הבורסות הקטנות הבורסה של רומא הייתה הגדולה ביותר, היא הייתה ממוקמת באחד האתרים ההיסטוריים של רומא, במקדש שנבנה באמצע המאה השנייה לספירה לכבודו של הקיסר אדריאנוס, בין הפנתאון ומזרקת טרווי.
במהלך 2006, החל משא ומתן למיזוג בין בורסת "יורקנקסט" (שהוקמה בשנת 2000 ממיזוג הבורסות באמסטרדם, פריז ובריסל) ו"בורסה איטליאנה". אחר כך הצטרפה הבורסה הגרמנית "דויטשה בורסה" למגעים למיזוג משולש. אך ביוני 2007 הגישה הבורסה לניירות ערך בלונדון הצעת רכש משלה. בתגובה יורונקסט הגישה הצעת רכש נגדית בסך 1.5 מיליארד דולר, ולבסוף הוסכם על מיזוג עם בורסת לונדון.
בשנת 2017 נהנתה הבורסה מגאות בפעילותה, לאחר שממשלת איטליה שהשיקה בפברואר אותה שנה חשבונות פנסיה חדשים בניהול אישי, שכוללים תנאי מס מועדפים, ונקבע כי 70% מההון בחשבונות חייב להיות מושקע בחברות איטלקיות. המהלך הביא להנפקות של כ-35 חברות, ומספר חברות רכישה למטרות מיוחדות. בסך הכל עלתה הבורסה באותה שנה בכ-30%.
בשנת 2020, בעקבות הברקסיט ועזיבתה של הממלכה המאוחדת את האיחוד האירופי ואת השוק האירופי האחיד, נאלצה בורסת לונדון למכור את "בורסה איטליאנה" ל"יורנקסט". בנובמבר 2021 העבירה "יורנקסט" גם את המסחר שלה בנגזרים וסחורות, שהתבצעה בלונדון, למסלקה של "בורסה איטליאנה".
בטיטו
בטיטו הוא שם משפחה הנפוץ בקרב יהודי צפון אפריקה, ככל הנראה מדובר בשערוב של המילה הצרפתית "petit" שמתייחסת לאדם קטן ממדים.
אוגוסט השלישי, מלך פולין
אוגוסט השלישי (הסקסוני), מלך פולין (פולנית: August III Sas;) היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא החל מ-30 ביוני 1734, הנסיך הבוחר מסקסוניה החל מ-11 בפברואר 1733 תחת שם פרידריך אוגוסט השני.
התואר המלא
תוארו המלא בלטינית: Augustus tertius, Dei gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniæ, Russiæ, Prussiæ, Masoviæ, Samogitiæ, Kijoviæ, Volhiniæ, Podoliæ, Podlachiæ, Livoniæ, Smolensciæ, Severiæ, Czerniechoviæque, nec non-hæreditarius dux Saxoniæ et princeps elector.
תוארו המלא בעברית: "אוגוסט השלישי, מלך פולין בחסדו של האל, הדוכס הגדול של ליטא, רוסיה, פרוסיה, מזוביה, סמוגיטיה, קייב, ווהלין, פודוליה, פודלסקיה, ליבוניה, סמולנסק, צ'רניהיב והדוכס היורש והנסיך הבוחר של סקסוניה".
ביוגרפיה
בשנת 1733 מת אביו אוגוסט השני, מלך פולין, ופרידריך אוגוסט ירש את נסיכות הבוחר מסקסוניה. לעומת זאת בפולין פרצה מלחמת הירושה הפולנית, עקב נסיונותיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת להכתיר שוב את סטניסלאב לשצ'ינסקי למלך פולין. אולם לבסוף הוכתר אוגוסט השלישי למלך פולין, בסיוע האימפריה הרוסית והאימפריה הרומית הקדושה, אשר ניצחו את ממלכת צרפת בשנת 1738.
אוגוסט בילה את רוב זמנו בציד, אופרה, ואיסוף יצירות אמנות, וכמעט לא ביקר בפולין.
לאחר מותו ב-5 באוקטובר 1763 בנו פרידריך כריסטיאן ירש את תפקידו בתור הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואילו את כתר פולין קיבל סטניסלאב פוניאטובסקי, אחרון מלכי פולין והדוכסים הגדולים של ליטא.
משפחתו
בשנת 1719 התחתן אוגוסט עם מריה יוזפה מאוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
ארינכובטיים
ארינכובטיים (שם מדעי: Arhynchobatidae) היא משפחת דגי סחוס שטוחים מסדרת התריסנאים החיים בכל הימים ובאוקיינוסים, לעיתים בעומק הים. במשפחה 13 סוגים שבעבר היו חלק ממשפחת התריסניתיים אך בשנים האחרונות הופרדו למשפחה עצמאית. לעומת התריסניתיים, הם בעלי חוטם מחודד יותר וגם רך וגמיש יותר שניצב באותו הגובה של שאר הפלג הקדמי. הם בעלי עיניים קטנות וזנב ארוך וצורת סנפירי החזה שלהם מזכירה יהלום.
אורך מינים אלה משתנה מ-20 ס"מ עד למעל 3 מטרים אצל המין Bathyraja hesperafricana. הם בעלי גוף שטוח עם עיניים למעלה ופה חריצי למטה והם בעלי 5 פתחי זימים. כולם משריצים צאצאים חיים.
אורינין
אורינין (באוקראינית וברוסית: Оринин; בפולנית: Orynyn; ביידיש: אָריניען) הוא כפר במחוז חמלניצקי באוקראינה. הכפר נמצא בחבל פודוליה ושוכן על גדות נהר ז'בנצ'יק.
היסטוריה
הכפר קיבל זכויות מגדבורג בתקופת שלטונו של ולדיסלב השלישי, מלך פולין והונגריה, בסביבות 1440.
מהמאה ה-16 האזור היה תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי, למעט תקופה של שלטון האימפריה העות'מאנית במסגרת איילט פודוליה בין 1672 ו-1699. לאחר חלוקת פולין ב-1793 האזור עבר לידי האימפריה הרוסית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים הרוסית האזור עבר לידי ברית המועצות. ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות גרמניה הנאצית כבשו את הכפר במסגרת מבצע ברברוסה. הוא שוחרר על ידי הצבא האדום ב-25 במרץ 1944.
הקהילה היהודית
ההתיישבות היהודית במקום החלה בסוף המאה ה-16 אך הוחרבה בגזרות ת"ח–ת"ט (1648). הקהילה הוקמה מחדש בהמשך ובתקופת השלטון העות'מאני היהודים אף היו רוב התושבים. בשנות ה-50 של המאה ה-18, לאחר מחלוקת פומבית בין אנשי הקהילה היהודית והפרנקיסטים המקומיים, ההנהגה הנוצרית המקומית החרימה ספרי קודש רבים מהקהילה היהודית.
לאורך המאה ה-19 הקהילה גדלה ונבנו מספר בתי כנסת ומוסדות יהודיים. ב-1897 התגוררו באורינין 2,112 יהודים (42% מכלל האוכלוסייה).
היהודים סבלו רבות בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה: ב-1914 התרחש פוגרום עם נזק רב לרכוש, לאחר מכן היהודים הואשמו בריגול וגורשו זמנית מאורינין וכשחזרו בסוף המלחמה סבלו מפוגרומים נוספים, בפרט אחד במסגרת פרעות פטליורה בו נהרגו 40 יהודים. ב-1926 האוכלוסייה הצטמצמה ל-1797 יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו באורינין 1,508 יהודים. עד הכיבוש הגרמני ביולי 1941 מיעוט מיהודים גויס לצבא האדום או הצליח להימלט מזרחה, אך לפחות 1,300 יהודים נותרו.
באוגוסט הגיעו לכפר כמה מאות יהודים מהונגריה וזקרפטיה, לאחר שההונגרים גירשו יהודים חסרי אזרחות הונגרית (בעוד רוב היהודים ההונגרים נשלחו לקמניץ-פודולסקי ונרצחו במהלך הטבח בקמניץ-פודולסקי). היהודים ההונגרים ניסו להשתלב ולהתפרנס בעבודות חקלאיות, אך כעבור שבועות ספורים הם נאספו ונלקחו לבור הריגה, בו נרצחו כ-250 איש ורק בודדים הצליחו להימלט בלי להיתפס.
כעבור זמן קצר הגרמנים החלו לפעול גם נגד היהודים המקומיים - הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב ולמסור לשלטון הגרמני חפצים יקרי ערך, נאסר עליהם לצאת מגבולות הכפר או להיות בקשר עם שכניהם הלא-יהודים (ובכך הוקם מעין גטו פתוח) וחלקם אולצו להשתתף בעבודות כפייה. במהלך קיץ 1942 היהודים כונסו, ומתוכם הופרדו כ-250 יהודים כשירים ובעלי מלאכה שנותרו באורינין ונשלחו כעבור מספר שבועות לגטו בקמניץ-פודולסקי (שרוב יושביו נרצחו באוקטובר באותה שנה). ליתר היהודים, כ-1,000, נאמר שהם נשלחים לקמניץ-פודולסקי אך בעקבות שמועות על טבח יהודי הכפר הקרוב ליאנצקורון (זריצ'נקה המודרנית) הם הבינו שצפוי להם גורל דומה. בפועל הם נשלחו לבור הריגה בקרבת הכפר ז'רדיה ושם הם אולצו להתפשט ונורו, למעט אחד שהצליח להימלט וקיבל סיוע מכפריים מקומיים.
כשירות גופנית כפויה
כשירות גופנית כפויה (באנגלית compulsory able-bodiedness) הוא מושג בלימודי מוגבלות. זהו אתוס המציג את הגוף הבריא והשלם (על מרכיביו השונים) כנורמה או אידיאל, המסמן יופי, כוח, חוסן אנושי ועצמה. זהו שיח המובנה בחברה המערבית בו גוף ללא מה שנתפס כ"מוגבלויות" מזוהה עם בריאות, נורמטיביות ואסתטיקה. כך, הנגדת מושגים אודות "מוגבלות" וחולי מחד עם "שלמות" ו"כשירות" גופנית מאידך, מניחה כמובן מאיליו, כי היו אלה דבר והיפוכו.
כתוצר של שיח זה, הבניה חברתית של מושגים אלה פועלת בו זמנית לא רק לסימון גבולות חברתיים המתווים מה ובעיקר מי יוגדר כ"נורמלי", "נורמטיבי" או רצוי, אלא גם להדרת אלה החורגים מתכתיבים אלה. הלכה למעשה, בתהליך זה בו הצגת הגוף ה"כשיר" הוא אידיאל, - מוגבלות נתפסת כסטייה חברתית. כך, "נשאיה" קרי, אלה המזוהים כבעלי "מוגבלות" מוצאים מחוץ לגבולות הקולקטיב בד בבד עם הגדרתם כ"סוטים."
התפתחות המושג
מקרואר (McRuer, 2002ׂ ) טבע את המושג כשירות גופנית כפויה, בהמשך למושג של אדריאן ריץ' (1980), שהופיע במאמרה "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי". הטרוסקסואליות מתקבלת בחברה ללא-עוררין כיוון שהיא נחשבת טבעית ונורמליות. לדבריה ההטרוסקסואליות פועלת כמוסד חברתי ולא ביולוגי, ובעצם משמרת את השליטה הגברית בכך שהיא כופה את ההטרוסקסואליות על המין הנשי. תחת ההיגיון של הטרוסקסואליות כפויה, לסביות אינה מוכרת כאפשרות לגיטימית של העדפה מינית לנשים, אלא כסימן לסטגנציה או סטייה.
בהמשך למונח שתבעה אדריאן רי'ץ, מנתח מקרואר את הדרכים בהן "הטרוסקסואליות כפויה" ו"כשירות גופנית כפויה" פועלים יחד.
מהי כשירות גופנית?
את המושג כשירות גופנית (באנגלית able-bodiedness), ניתן לתרגם גם כיכולתנות גופנית, כאשר למושג מיוחסים כל היכולות או הכשירויות הגופניות ובכלל זה היכולת התפקודית, המנטלית, הפיזית, החושית והקוגניטיבית. הגדרתו של אדם ככשיר גופנית היא מורכבת, ומאמצים רבים מושקעים בהגדרת נכות ולקות. מאמצים אלו מרמזים על חוסר יציבות בסיסית של המונח. אם קשה לקבוע מי הוא "מוגבל", אזי סביר להניח שלא פחות קשה יהיה לקבוע מי הוא "שאינו נכה" או "כשיר".
ארגונים ממשלתיים ולא ממשלתיים כאחד מפרסמים הגדרות ביחס לאדם עם המגבלה וכתוצאה מכך הופכים אותו זכאי לתוכניות והגנות מסוימות. קבוצות כאלה, החל מארגון הבריאות העולמי ועד למנהל הביטוח הלאומי של ארצות הברית, לא היו צריכים להיות כל כך מדויקים בהגדרה "נכות" לו הגדרות מסוג זה היו חסרות מחלוקת.
ביטוייה של כשירות גופנית כפויה
על פי מאמרה של (Kafer Elison (2003 הכשירות הגופנית הכפויה, באה לידי ביטוי בשני אופנים:
באמצעות שימוש בכוח פיזי
אלימות פיזית כלפי אנשים עם מוגבלויות היא נרחבת, ולעיתים קרובות פעלה תחת חסותה של המדינה. אנשים עם מוגבלויות נפגעו על מנת להבטיח את הכשירות הגופנית הכפויה של האזרח.
דוגמאות לשימוש בכוח פיזי:
באמצעות "שליטה על התודעה"(על פי אדריאן ריץ')
הכשירות הגופנית הכפויה מנוהלת ונשמרת באמצעות "מסרים מילוליים ולא מילוליים" שהם אמצעים פחות פיזיים, אם כי לא פחות כפייתיים. לצורך המחשה, ייתכן כי הביטוי הבסיסי ביותר של אתוס זה הוא ההנחה התרבותית שכל אדם הוא כשיר גופנית ולכן אינו נכה, אלא אם כן הוא מזהה עצמו כנכה, או שנכותו מסומנת חזותית (לדוגמה, שימוש בכיסא גלגלים או אמצעי סיוע אחר לניידות; שימוש במקל הליכה או מלווה בכלב נחייה, או חסר איבר או חלק אחר בגוף).
עבור אלו שמוגבלותם מאפשרת להם להיתפס חברתית כלא-נכים (בעלי גוף כשיר), אך יבחרו להזדהות כנכים למרות זאת, הכשירות הגופנית הכפייתית תהפוך הזדהות זו לבעייתית. זאת מפני שהיא טוענת כי יש להימנע מזהות נכה בכל המחיר. עבור אלו עם מוגבלויות גלויות יותר, כשירות גופנית כפויה מחייבת דיאלוג מתמיד בשאלות של ריפוי, אובדן והתכחשות.
מיניות ונשים עם מוגבלות
לנשים עם מוגבלויות, חוסר הכרה זה מקבל לעיתים קרובות ביטוי בצורות אחרות: בגלל המוגבלויות שלהן, הן נתפסות כבלתי-מסוגלות למצוא בני זוג; רצונן בבת-זוג מאותו מין מוקע כסימן לבלבול הקשור לנכות; או שמערכות היחסים שלהן מאותו המין בנויים כקשרים אפלטוניים כיוון שהללו נתפסים כלא-מיניים. ואכן, נשים נכות רבות, הומוסקסואלים וסטרייטים כאחד, מתחו ביקורת על ההנחה הנפוצה לפיה אנשים עם מוגבלויות הם או א-מיניים (עבור אלה עם נכויות פיזיות) או מיניים-מדי (בדרך כלל אלה עם מוגבלויות קוגניטיביות או מחלות פסיכיאטריות).
המיניות של אנשים עם מוגבלות מובנת תמיד כסוטה; כאשר רצונות ומנהגים מוזרים מוכרים ככאלה, הם רק מעצימים או מחריפים את הסטייה. בשל העובדה כי אנשים עם מוגבלות נתפסים ככאלו "שתמיד היו כבר סוטים", הטרוסקסואליות כפויה צוברת נחיצות מיוחדת בקרב מגזרים מסוימים בקהילת הנכים. כיוון שאנשים עם מוגבלויות דוכאו והופלו על בסיס מוגבלותם, רבים מהם רוצים להיראות "נורמלי", "טבעי" או "בריא" בהיבטים אחרים של חייהם. תחת הטרוסקסואליות כפויה, לעומת זאת, התנהגויות ותשוקות מוזרות מוצגים כהיהפך הגמור: לא נורמלי, לא טבעי, ולא בריא. לכן, אנשים מסוימים בתוך קהילות נכות רצו להתרחק מהומוסקסואלים/ לסביות- במיוחד אלו המסומנים בעליל - עם מוגבלויות. הטרוסקסואלים והומופוביה של התרבות הגדולה הם לפיכך משוכפלים בתוך קהילת הנכים.
אלחנדרו ארוונה
אלחנדרו גאסטון ארוונה מורי (בספרדית: Alejandro Aravena Mori; נולד ב-22 ליוני 1967) הוא אדריכל צ'יליאני הידוע בפרויקטי הבנייה החברתית שלו, שמתמודדים עם אי השוויון הכלכלי באזורים עירוניים. ארוונה הוא המנכ"ל של חברת "Elemental", האחראית על פרויקטים של תשתית, דיור, תחבורה ושטחים ציבוריים. בשנת 2016 קיבל את פרס פריצקר. באותה שנה היה ארוונה גם המנהל והאוצר של תצוגת האדריכלות בביאנלה של ונציה.
ביוגרפיה
אלחנדרו גאסטון ארוונה מורי נולד בעיר סנטיאגו בצ'ילה. הוא סיים את לימודי האדריכלות באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה בשנת 1992, והמשיך ללימודי תיאוריה והיסטוריה של האומנות באוניברסיטת IUAV לארכיטקטורה ועיצוב  בוונציה בשנים 1993-1992. בשנת 1994 הקים את סטודיו האדריכלות הראשון שלו. משנת 2000 ועד 2005 היה מרצה בבית הספר לעיצוב באוניברסיטת הרווארד. בשנת 2001 הקים בסנטיאגו, יחד עם מהנדס התחבורה אנדרס יאקובלי, את חברת "אלמנטל" – מלכ"ר הפועל בפרויקטים בעלי השפעה חברתית: דיור קהילתי, שטחים ציבוריים, תשתיות, יוזמות בתחום התחבורה ועוד. משנת 2006 מכהן ארוונה כמנכ"ל החברה.
תערוכות של עבודתו של ארוונה הוצגו בהרווארד בשנת 2004, בביאנלה של סן פאולו בשנת 2007, בטריאנלה של מילאנו בשנת 2008, ובביאנלה לאדריכלות של ונציה באותה שנה. בשנת 2015 הוזמן ארוונה לאצור את תצוגת האדריכלות בביאנלה של ונציה. התערוכה נקראה "דיווח מהחזית" ועסקה בנושאים כמו דיור חברתי, דיור מצטבר, יחסים בין עיר וכפר, איזון בין טכנולוגיה וחומרי טבע ותשומת לב לעבודת כפיים ומלאכת יד.
עקרונות העבודה של אלמנטל
העקרונות שארוונה משתמש בהם מתמקדים באחריות חברתית וטובת הכלל. הערכים העיקרים בעבודתו הם פשטות ויעילות. הוא דואג לאקולוגיה, להבנת הסיבות לעוני, לגאוגרפיה ולבעיות של מדינות העולם השלישי. ארוונה אומר: "אחת מהטעויות הכי גדולות שאדריכלים עושים היא שהם נוטים להתמודד עם בעיות שמעניינות רק את האדריכלים האחרים. האתגר הכי גדול הוא לחתור תחת סוגיות חשובות שנמצאות לא בתחום האדריכלות: עוני, זיהום, צפיפות, הפרדה ולהשתמש בידע המיוחד שלנו. זה לא מספיק להעלות את רמת המודעות. אני רוצה להשאיר לבני אדם יותר כלים. אנחנו חייבים לשתף באתגרים על מנת להיות מודעים לקרבות הקרובים." החברה "אלמנטל" מתמקדת בעיקר בעניינים ציבוריים והשפעות חברתיות, הכוללים נושאי דיור, מרחב ציבורי, תשתית ותחבורה, תוך עידוד התושבים לקחת חלק פעיל ולהשתתף בדיון על הבנייה ועיצוב דירותיהם העתידיות.
דיור סוציאלי
כלכלתה החזקה של צ'ילה אִפשרה למדינה לאמץ מדיניות דיור סוציאלי, שעודדה את הסקטור הפרטי להשקיע בפיתוח דיור. בשנת 1965 הוקם המשרד לדיור ופיתוח עירוני, שפיקח על ההוצאה הציבורית על בניית דיור לבעלי הכנסות נמוכות, תיאם את המאמצים של גופים ממשלתיים שונים ויצר מדיניות עקבית בתחום הדיור. על אף מאמצים אלה, תהליך העיור המהיר גרם למחסור בדיור, ומאות אלפי אנשים נאלצו לדור במגורים בלתי רשמיים ("campamentos") במרכזי הערים ובפריפריה של מטרופולינים, שהתאפיינו בהיעדר תשתיות מים וביוב, ביטחון דיורי נמוך וצפיפות גבוהה. פעולות הממשלה לפירוק הקמפמנטוֹס גרמו לתזוזה של התושבים ומעבר למקומות חסרי תשתית. בשנת 1997 החל המשרד בתוכנית "שכונת-צ'ילה" ("Chile-Barrio") שהייתה מהתוכניות הראשונות שנקטו בגישה אינטגרטיבית להתמודד עם בעיית ההתיישבויות הלא פורמליות ולספק לאוכלוסייה את צורכי הדיור.
בשנת 2003 פנתה הממשלה פנתה ל"אלמנטל" לצורך פרויקט שיספק דיור לכ-100 משפחות שגרו 30 שנה בצורה לא פורמלית באיקיקה, בפרויקט קווינטה מונרוי (Quinta Monroy). היות שהתקציב לפרויקט לא היה מספק, גישתו של ארוונה הייתה ליצור מבנה פיזי שיהיה ניתן להרחיב אותו בהדרגה. העיצוב של בתים חצי-בנויים ("חצי בית טוב") מבוסס על בניית בית שכולל את האלמנטים הבסיסיים (גג, קירות ומדרגות) ותשתית (מטבח, חדר אמבטיה וחיבור לתשתיות). את החלק הנותר התושבים נדרשים לסיים בעצמם בהדרגה בהתאם למצבם המשפחתי, הצרכים המשתנים, חסכונות וגישה למימון. הבתים נבנו סביב חצר מרכזית שיועדה לשימוש שיתופי. נכון ל-2014 סיימה אלמנטל 14 פרויקטים דומים, ביניהם הבנייה מחדש בעיר קונסטיטוסיון בצ'ילה לאחר רעידת האדמה והצונאמי שהכו בעיר ב-2010.
עבודות
ארוונה עיצב מספר מבנים באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה, ביניהם בית הספר למתמטיקה (1999), בתי הספר לאדריכלות ולרפואה (2004), והמרכז הטכנולוגי בבניין המכונה "המגדלים הסיאמיים" (2005). פרויקטים בולטים נוספים של ארוונה כוללים את המעונות באוניברסיטת סנט אדוארד באוסטין, טקסס (2008), נקודת המצפה על לס קרוסס בשביל הצליינים ברכס סיירה מדרה המערבי  בחליסקו, מקסיקו (2010), פארק הילדים שנבנה בסנטיאגו לרגל חגיגות המאתיים לצ'ילה (2012) ואת אחת מבקתות הסופרים של קרן יאן מיכלסקי במונטרישר שווייץ (2015).
הכרה ופרסים
בשנת 2006 זכה במדליית הארכיטקטורה על שם אריך שלינג. בשנת 2011 זכה בפרס אריה הכסף לארכיטקטים צעירים בביאנלה של ונציה. בשנת 2016 הוענק לארוונה פרס פריצקר. ארוונה היה חבר בחבר השופטים של פרס פריצקר לאדריכלות בשנים 2009–2015.
ביקורת
הקונספט של "חצי בית טוב" ותפיסת הדיור הסוציאלי של ארוונה שלו ספגו ביקורת מאדריכלים שונים. ארוונה הוצג כנציג של הנאו-ליברליזם, שמטרתו העיקרית היא להרוויח כסף ולא הפעילות החברתית למען הקהילה. נטען כי הגישה של "חצי בית טוב" מגדילה ולא מקטינה את הפער החברתיים-כלכליים ודוחקת משפחות עם הכנסה נמוכה עוד יותר לשוליים. גם הגישה המעודדת את התושבים לבנות בעצמם בהדרגתיות את ביתם ספגה ביקורת. למשל בפרויקט קווינטה מונרוי, לאחר כ-15 שנים, כל הבתים פרט לבית אחד הורחבו על ידי הדיירים, אך חלק גדול מהם חורג מהתכנון המיועד, לעיתים קרובות על חשבון המרחב הציבורי, ובצורה הפוגעת בתנאי המחיה של המקום ובהתפתחותו ועלולה להחזיר את הפרויקט למצבו הלא-פורמלי הקודם. נקודת ביקורת נוספת היא שעד 2016 נבנו רק כ-2500 יחידות דיור בפרויקטים של ארוונה – מספר זעום וחסר משמעות ביחס לגודל הבעיה.
ג'ון סטיימוס
ג'ון פיליפ סטיימוס (באנגלית: John Phillip Stamos; נולד ב-19 באוגוסט 1963) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. מוכר בשל תפקידו כג'סי קטסופוליס בקומדיית המצבים "צער גידול בנות".
ביוגרפיה
סטיימוס נולד וגדל בסייפרס, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית בעיקרה. אביו ביל סטיימוס היה מסעדן ממוצא יווני ושם המשפחה של הוריו היה במקור "סטמאטופולוס" (Σταματόπουλος) אך הם קיצרו אותו כשהיגרו לארצות הברית. אמו לורטה (לבית פיליפס) הייתה דוגמנית בגדי ים בעברה, ממוצא אנגלי-אירי וגרמני, אם כי סבה של אימו היה יהודי.
כשחקן
קריירת המשחק של סטיימוס החלה ב-1982, אז החל לגלם את דמותו של בלאקי פאריש באופרת הסבון "בית חולים כללי" של רשת ABC. בשנת 1983 היה מועמד לפרס אמי לבידור בשעות היום (פרס אמי המוענק לתוכניות טלוויזיה המשודרות בשעות הבוקר והצהריים), בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. וב-1984 חלק עם עמיתו לסדרה דייוויד מנדנהול את פרס האמן הצעיר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר אופרת סבון המשודרת בשעות היום. ב-1984 עזב את הסדרה, וגילם את הדמות הראשית בקומדיית המצבים "Dreams" ברשת CBS.
ב-1987 החל לגלם את דמותו של ג'סי קטסופוליס בקומדיית המצבים "צער גידול בנות" של רשת ABC. הוא גילם תפקיד זה במשך 8 עונות, עד ירידתה מהמרקעים ב-1995.
בשנים הבאות גילם סטיימוס תפקידים שונים בסרטי טלוויזיה ותפקידים משניים בסדרות טלוויזיה ובפרסומות. בשנת 2003 גילם מנחה טלוויזיה בסרט הביוגרפי "פארטי מונסטר" בכיכובם של מקולי קאלקין וסת' גרין. בשנת 2005 גילם את התפקיד ראשי בקומדיה "ג'ייק מתקדם", ששודרה במשך עונה אחת. באותה שנה גם החל לגלם את דמותו של ד"ר טוני גייטס בסדרת הדרמה "ER" של רשת NBC. הוא נשאר בצוות הסדרה עד ירידתה מהמרקעים ב-2009. לאחר ירידת הסדרה שב סטיימוס לגלם תפקידים קטנים יחסית.
במקביל להופעותיו הטלוויזיוניות, הופיע סטיימוס גם במספר מחזות זמר בברודוויי, ובהם "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" (1995-1996), "קברט" (1998-2004) ו"ביי ביי בירדי" (2009-2010).
ב-2013 הצטרף לעונה השלישית של הסדרה "קשיחות הכרחית" בתפקיד ק'ונור מקליין. ושיחק בסדרה "הנורמלים החדשים" בכיכובו של ג'סטין ברת'ה.
באותהשנה הופיע במחזמר הופיע במחזמר "בת הים הקטנה" בהוליווד, לצד שרה ברליס, טיטוס ברג'ס, ג'ושוע קולי ורבל וילסון.
בשנת 2016 הוא התחיל לשחק בסדרה "מלכות הצעקה". כמו כן סטיימוס החל לשחק באותה שנה את דמותו של הדוד ג'סי בסדרת ההמשך לצער גידול בנות, "fuller house" של Netflix. נכון לעכשיו, הסדרה עדיין לא ירדה מהמרקעים, והוא עדיין מופיע בה.
בשנת 2019 הוא שיחק את השף הצרפתי לואיס ב״בת הים הקטנה לייב״.
בשנת 2021 השתתף בסרט "החבובות: האחוזה הרדופה" שעלה בדיסני+. באותה שנה החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרה הדרמה-קומית "Big Shot" שיצר דייוויד אי קלי לשירות הסטרימינג של דיסני+, בתור מרווין קורן, מאמן קבוצת בייסבול של נוער.
כמוזיקאי
סטיימוס החל לנגן על תופים כשהיה בן 4, וכנער הקים להקה. לאורך השנים השתתף במספר הפקות מוזיקליות עצמאיות. גם הדמות שגילם ב"צער גידול בנות" הייתה דמות של מוזיקאי. ב-1985 הופיע כמתופף בהופעות של להקת הביץ' בויז, וב-1992 השתתף באלבומם "Summer in Paradise". מאז, המשיך ליטול חלק בהופעותיה של הלהקה, כמתופף, כגיטריסט וכזמר.
חיים אישיים
בשנים 1998–2005 היה נשוי לשחקנית והדוגמנית רבקה רומיין. בפברואר 2018 נישא בשנית לשחקנית קייטלין מקיהו, ולשניים בן משותף.
קוזיאטין
קוזיאטין (באוקראינית: Козятин) היא עיר במחוז ויניצה אוקראינה.
היסטוריה
העיר הוקמה כמושבם של סוללי מסילת הרכבת באמצע השני של המאה ה-19. ב-1905 פועלי הרכבת המקומיים לקחו חלק פעיל במהפכת 1905, ודוכאו קשות על ידי המשטרה הרוסית.
בין 15 ביולי 1943 ל-28 בדצמבר 1943 הייתה קוזיאטין תחת כיבוש גרמני.
יהודי העיר
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,650 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה קולחוז יהודי, מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. רבים מיהודי העיר עבדו בסדנאות הרכבת בעיר ובמפעלי התעשייה שהוקמו בה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, רצחו בה אלו בו ביום 385 יהודים. כעבור מספר שבועות רוכזו יהודי העיר שלא הספיקו להימלט ממנה בגטו בן שלושה רחובות שהוקם בה, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
ב-4 ביוני 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים ואוקראינים, והעבירו את למעלה מ-500 יושביו למחנה שבויים סמוך, תוך ירי במנסים להימלט. למעט כ-30 יהודים שעברו סלקציה, נרצחו כל היהודים בבורות ירי ליד הכפר טלימונובקה. יתר היהודים נרצחו בדצמבר 1942, תוך מצוד אחר יהודים נוספים מהעיר שהסתתרו בה ויהודים מהעיר סמהורודוק.
אוסטרליה במשחקים האולימפיים לנוער
אוסטרליה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האוסטרלים 73 מדליות, מהן 17 מדליות זהב. מבין שש אולימפיאדות הנוער בהן השתתפה, באולימפיאדת הנוער סינגפור דורגה במקום השישי. היא מדורגת במקום השתים עשרה בטבלת המדליות של כל הזמנים.
במשחקי הקיץ אוסטרליה מדורגת במקום התשיעי עם 66 מדליות מתוכן 16 מדליות זהב. הענף בו השיגו ספורטאי הנוער האוסטרלים את מירב המדליות הוא שחייה (32 מדליות, מהן חמש מדליות זהב) ולאחריו אתלטיקה (15 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב). אוסטרליה מוליכה את טבלאות המדליות של כל הזמנים בענפים גולף עם זכייה בשתי מדליות זהב, הוקי שדה עם זכייה בשתי מדליות זהב. אוסטרליה מדורגת במקום השני בענף הטריאתלון אחרי. בענף הרוגבי היא מדורגת במקום השלישי יחד עם ניו זילנד. אוסטרליה מדורגת במקום החמישי בענפים הטרמפולינה והשחייה. שמונת ענפי הקיץ בהם לא התחרה נציג מטעם אוסטרליה במשחקים האולימפיים לנוער הם טאקוונדו, כדורגל, כדוריד חופים, כדורעף, קטרגל, קפיצה למים, קראטה וריקוד.
במשחקי החורף מדורגת אוסטרליה במקום ה-21 עם שבע מדליות מתוכן מדליית זהב יחידה. הענף הבולט ביותר הוא גלישת שלג בה מדורגת אוסטרליה במקום השישי עם ארבע מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה. בסקי בסגנון חופשי היא מדורגת במקום ה-14. ששת ענפי החורף בהם לא התחרה נציג מטעם אוסטרליה במשחקים האולימפיים לנוער הם בובסלי, החלקה מהירה, סקלטון, סקי נורדי משולב, קפיצות סקי וקרלינג.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של אוסטרליה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה אוסטרליה עד כה. המשלחת כללה 100 ספורטאים שהתחרו ב-20 ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-29 מדליות, מתוכן 8 מדליות זהב. המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענף השחייה בדומה למשחקים האולימפיים וזכתה ב-16 מדליות - 4 מדליות זהב, 6 מדליות כסף ו-6 מדליות ארד. ההישגים בענף היו בכל סגנונות השחייה (חזה, גב חופשית, מעורב ושליחים) בתחרויות הבנים, הבנות והמעורב. הישגים משמעותיים התקיימו גם בענף האתלטיקה בה זכתה המשלחת ב-4 מדליות, מדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות ושלוש מדליות כסף (קפיצה לגובה בנים, ריצת 100 מטר משוכות וקפיצה במוט בנות) והעפילה למספר גמרים נוספים. ענף נוסף בו בלטה המשלחת הוא איגרוף, בה היא זכתה במדליית זהב וכסף.
בענפי הכדור והנבחרות הגיעו הנבחרות להישגים במספר ענפים. נבחרת הבנים בהוקי שדה זכתה במדליית זהב ונבחרת הבנות בכדורסל זכתה במדליית כסף. לעומת זאת נבחרת הבנות בכדוריד הגיעה למקום האחרון. ענפים נוספים בהם זכתה המשלחת במדליות היו קאנו/קיאק, בה זכתה במדליית זהב, וחתירה, בה זכתה במדליית כסף וארד. בענף הטריאתלון זכתה המשלחת במדליית כסף בתחרות הבנות, וסיימה במקום ה-12 בתחרות הבנים. אולם, בתחרות המעורבת שכללה נבחרת לאומים מעורבות יחד עם נציגי ניו זילנד הגיעה ספורטאי המשלחת למקום השני וזכו במדליית כסף. בענף הקפיצה למים העפילה המשלחת לגמרים בהם סיימה במקום החמישי במקפצה גמישה מ-3 מטר ובמקום הרביעי במקפצה קשיחה מ-10 מטר. המשלחת העפילה בענף ההתעמלות לגמר בקרב-רב אישי בנות (בהתעמלות מכשירים בו סיימה במקום השביעי, וסיימה במקום הרביעי במקבילים מדורגים וזכתה במדליית ארד בקורה.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 89 ספורטאים שהתחרו ב-23 ענפים. המשלחת זכתה ב-21 מדליות, מתוכן 4 מדליות זהב. המשלחת הגיעה להישגים בענף השחייה וזכתה ב-10 מדליות - מדליית כסף ותשעה מדליות ארד. יחד עם זאת, המשלחת רשמה אכזבה בתחרוית הבנים בהם לא העפילה למרבית משחי הגמר. בענף האתלטיקה רשמה המשלחת עלייה בהישגים מאולימפיאדת סינגפור עם מדליית זהב בריצת 400 מטר בנות, שתי מדליות כסף (קפיצה משולשת ויידוי פטיש בנות) ושלוש מדליות ארד (ריצת 100 מטר בנות, קפיצה לגובה וריצת 100 מטר בנים) והעפילה למספר גמרים נוספים.
הישגים נוספים היו בענפי הטריאתלון, בה זכתה המשלחת במדליית זהב בתחרות הבנות, סיימה במקום ה-14 בתחרות הבנים וזכתה בארד בתחרות המעורבת שכללה נבחרת לאומים מעורבת יחד עם נציגי ניו זילנד. כמו כן, נבחרת הבנות ברוגבי זכתה במדליית זהב בטורניר שהתקיים לראשונה באולימפיאדת הנוער. נבחרת הבנים בהוקי שדה הגנה על התואר שלה וזכתה שוב במדליית זהב. הישגים נוספים היו בענף האיגרוף בה זכתה המשלחת במדליית ארד, ובענפי הגולף בתחרות הבנים והג'ודו בקטגוריית המשקל עד 55 ק"ג בנים בה סיימה במקום החמישי.
אולימפיאדת הנוער אינסברוק (2012)
אוסטרליה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק. המשלחת כללה 13 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט. המשלחת זכתה בשתי מדליות ארד. הישגי השיא של המשלחת היו בענפי הגלישת שלג, גלישת מדרון לבנות, והוקי קרח, באתגר מיומנות לבנות, בה היא זכתה במדליית ארד. הישגים נוספים היו בענפי סקי אלפיני, בה הגיעה למקום בשביעי במקצים סלאלום וסופר G, החלקה אמנותית בה הגיעה למקום העשירי, ובסקי בסגנון חופשי בה סיימה במקום ה-11 במקצה הגמר בגלישת חצי צינור בנים, והגיעה למקומות גבוהים במקצה המוקדמות בגלישה למרחקים בסגנון חופשי (אולם שאר המקצים בוטלו עקב מזג האוויר). בענפים סקי למרחקים וביאתלון הגיעה המשלחת להישגים ממוצעים ובענף הלוז' הגיעה נבחרת הבנות למקום ה-19 מתוך 25.
אולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה 17 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט. המשלחת זכתה ב-4 מדליות. המשלחת הגיעה להישגים עם זכייה בשתי מדליות כסף בענף הגלישת שלג, ומדליית כסף וארד בענף הסקי בסגנון חופשי. הישגים נוספים היו בענפים הוקי קרח, בה הגיעה המשלחת למקום החמישי במקצה הגמר באתגר מיומנויות לבנות ולמקום התשיעי באתגר מיומנויות לבנים, והחלקה מהירה במסלול קצר, בה הגיעה המחליקה, ג'וליה מור, כחלק מנבחרת לאומים מעורבת למקום השני. אך, סיימה במקום ה-12 בתחרות האישית במקצי ה-500 וה-1,000 מטר. בענפים סקי אלפיני וביאתלון הגיעה המשלחת להישגים ממוצעים ובענף הלוז' הגיעה נבחרת הבנות למקום ה-20 מתוך 22.
מדליות לפי משחקים
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
מדליות לפי ענף
משחקי הקיץ width="20px"|
משחקי החורף
היו לילות (סרט)
היו לילות הוא סרט דרמה ישראלי בבימויו של רוני ניניו. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה באוקטובר 2009, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
התסריט שנכתב על ידי ניניו, מבוסס בחלקו על הביוגרפיה שלו ומשפחתו, על אביו, אברהם ניניו שהיה במאי מוערך ונידון למאסר על מעילה בכספים, על אמו חנה בן ארי שנפטרה מסרטן באותה תקופה ועל אנשי התיאטרון שהתנכרו לאביו בתקופה הקשה. בסוף הסרט מופיע צילום של שניהם עם הקדשה "לאבא ואמא שלי".
משה איבגי ודאנה איבגי משחקים בתפקידים הראשיים (בסרט ובחיים) כאב (יצחק בן שמואל) ובתו גוני. הם שרים במהלך הסרט את "היו לילות". שיר זה מושמע גם בעת הצגת הקרדיטים בסוף הסרט על ידי סמדר אקראי.
עלילת של הסרט "היו לילות" נעה בין שתי תקופות (כשגוני בת-7 וכשהיא בת -25) ואורגת בשתי וערב סיפור על אובדן ויתמות, תבוסה וניצחון, כאב וחסד.