cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שקל חדש
סדרה ג'
את הסדרה עיצבה אסנת אשל. על השטר חתומה נגידת בנק ישראל קרנית פלוג. בתחילה הודפסו השטרות בימי כהונתו של הנגיד סטנלי פישר, לשימושם של חברות המייצרות כספומטים ומכונות אוטומטיות לשם התאמת המכונות, אך לאחר פרישתו של פישר נגנזו כל השטרות בחתימתו. כיום קיימים בשוק כמה מאות שטרות בלבד בחתימתו של פישר, כשאספנים מעריכים את שווים באלפי שקלים לשטר.
ערכי השטרות מודפסים בגודל רב יותר מאשר בסדרה ב': 2.2 סנטימטרים. כל השטרות עשויים מ"מצע כותנה מחודש", שצפוי להאריך את עמידותם בתנאי המחזור ואת משך חייהם. לאחר שהונפק שטר 20 ש"ח מסדרה ב' העשוי מפולימר, תוכנן להנפיק את שטרות סדרת ג' על גבי פולימר גם כן, אך לבסוף רעיון זה נגנז; לפי בנק ישראל - "הנפקת שטרות 20 השקלים החדשים מפולימר נעשתה במסגרת ניסוי לבחינת מצע השטרות. לאחר שנתגלו קשיים טכניים ותפעוליים ומשהוחלט על הנפקת סדרה חדשה ובה סימני ביטחון שלא ניתן לשלבם במצע זה, הוחלט לבחור במצע של נייר משודרג ולא להנפיק שטרות נוספים על גבי מצע הפולימר".
השטר בערך של 50 שקלים חדשים נכנס למחזור ב-16 בספטמבר 2014. נכון לינואר 2017, כ-90% מהשטרות הישנים בערך זה כבר הוחלפו בשטרות מסדרה ג'. השטר בערך של 200 שקלים חדשים נכנס למחזור ב-23 בדצמבר 2015. נכון לינואר 2017, מעל 50% מהשטרות הישנים בערך זה כבר הוחלפו בשטרות מסדרה ג'. השטרות בערכים של 20 ו-100 שקלים חדשים נכנסו למחזור ב-23 בנובמבר 2017.
תפוצה
נתוני בנק ישראל לשנת 2014 מראים כי בשנת 2014 סך כל השקלים החדשים במזומן עמד על כ-63 מיליארד ש"ח, כאשר כ-97% מהסכום היה שטרות כסף, שכמותם עמדה על 450 מיליון שטרות. על פי אותם נתונים, השטר בעל ערך של 100 ש"ח היה הנפוץ ביותר במחזור בעשור הראשון של המאה ה-21 ותפוצתו הייתה בין 53% בשיא ל-41% בסיום העשור. בעשור השני החלה ההובלה של שטר 200 ש"ח וב-2014 הוא היווה כ-47% מהשטרות. זהו גידול משמעותי לעומת שנת 2000, בה עמד אחוז התפוצה של שטר זה רק על 13%. מבחינת מטבעות המטבע הנפוץ ביותר ב-2014 היה 10 אגורות, שתפוצתו עמדה על כמיליארד ורבע מטבעות, ולאחריו מטבע 1 ש"ח בתפוצה של כ-481 מיליון מטבעות, 1/2 ש"ח בתפוצה של כ-160 מיליון מטבעות, ומטבעות 2, 5 ו-10 ש"ח עם תפוצה של 60–80 מיליון מטבעות לכל סוג.
הופעתו בטיפוגרפיה העברית
הסימן ₪, (המייצג שילוב של האותיות ש' וח', ראשי תיבות של שקל חדש) עוצב ב-1985 על ידי משה פרג (מופיע בתמונה באפור). הגופנים העבריים הספורים שהיו קיימים אז כללו את הסימן בעיצוב מאוד דומה לזה של פרג, אך העיצוב לא תאם את סגנון טיפוס האות של כל גופן, וגרם לצרימה צורנית וחוסר אחידות במרקם הטקסט של אותם גופנים.
משפחות הגופנים 'סלעית' ו'סלע אציל', שעוצבו על ידי שמואל סלע ויצאו לאור כגופנים למחשבים אישיים בתחילת 1992, היו למעשה הראשונות שכללו סימן ₪ מעוצב בסגנון טיפוס האות (מובלט בתמונה). התקדים הזה יצר נורמה, ומאז רוב הגופנים העבריים כוללים סימן ₪ התואם בעיצובו לסגנון טיפוס האות שלו.
כתיב
על פי המלצת האקדמיה ללשון העברית לכיתוב מספרים בעברית, יש לכתוב את הסימן משמאל למספר וללא רווח ביניהם.
הקלדה
ניתן להקליד את סימן השקל במחשבים באופן הבא:
תחת אלגוריתם הדו-כיווניות של יוניקוד, הקלדת הסימן ₪ לאחר המספר, תביא להצגת הסימן מימין למספר בכל כיווניות. הדבר סותר את המלצת האקדמיה ללשון העברית למיקום הסימון משמאל למספר בכיתוב בעברית.
האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI)
האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (באנגלית: Israel Advanced Technology Industries - IATI) הוא ארגון הגג של תעשיות ההיי-טק ומדעי החיים בישראל, במסגרתו מאוגדים קרנות הון סיכון, מרכזי פיתוח של חברות רב-לאומיות, חברות קטנות וגדולות, חממות טכנולוגיות ועסקיות, תוכניות האצה לחברות הזנק ("מאיצים", "אקסלרטורים"), חברות מסחור של אוניברסיטאות, בתי חולים, אקדמיה ונותני שירותים, עיריות ומועצות מקומיות ועוד.
האיגוד הוא עמותה ללא כוונות רווח, שמטרותיה המוצהרות הן "להוות ארגון גג לתעשיית ההייטק ומדעי החיים בישראל ובכלל זה ליחידים וחברות העוסקים במחקר, פיתוח ושיווק בתחומים עתירי ידע. לחקור, ליזום, לפתח ולתמוך במדיניות ובפעולות אשר יקדמו את תעשיית ההייטק ומדעי החיים בישראל". כמו כן, האיגוד שם לו כמטרת־על לשלב אוכלוסיות מגזריות (כגון: נשים, חרדים, ערבים) בהיי-טק הישראלי.
האיגוד מפעיל ועדות של בכירי התעשייה לצורך קידום נושאים תעשייתיים וחברתיים שונים. הוועדות העיקריות הן: ועדת קרנות הון סיכון, ועדת עורכי דין ורואי חשבון (בראשות איל שנהב), ועדת מדעי החיים, ועדת קשרי ממשלה, ועדת מאיצים טכנולוגיים, ועדת כנסים, ועדת קניין רוחני, וכן ועדה לקידום חרדים בהיי-טק.
היסטוריה
האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות הוקם כמיזוג של איגוד תעשיית ההייטק (HTIA) ואיגוד מדעי החיים הישראלי (ILSI), ביוזמת יושבי ראש שני האיגודים. ההשקה הרשמית התקיימה ב-17 בינואר 2012, וב-4 ביוני באותה שנה נרשם האיגוד אצל רשם העמותות. במעמד ההשקה מונתה עורכת דין קרין מאיר רובינשטין לתפקיד מנכ"לית האיגוד, וכן נמסר שהיו"רים הקודמים ימשיכו לשמש יושבי ראש משותפים עד לבחירת יושבי ראש לתקופה בת שלוש שנים.
ב-26 ביולי 2012 התקיימו לראשונה בחירות פנימיות לראשות האיגוד. לאחר שהיו"רים הקודמים פרשו ולא עמדו לבחירה, נבחרו יואב שלוש לתפקיד יו"ר תחום היי-טק, וד"ר בני זאבי ליו"ר תחום מדעי החיים. מאז, מתקיימות בחירות בכל שלוש שנים, ובמסגרתן נבחרים שני יושבי ראש משותפים לתחום ההיי-טק ולתחום מדעי החיים. כמו כן נבחרים חברי הדירקטוריון לפי מפתח ייצוג של תתי-סקטורים בתעשייה, והם מתכנסים מדי רבעון. בדירקטוריון שנבחר ב-26 בספטמבר 2015, נכללו לראשונה גם נציגה ונציג מן המגזר החרדי.
תחומי פעילות
במסגרת פעילותו לפיתוח עסקי ושווק ותמיכה בחברות צעירות, האיגוד מקיים כנסים שנתיים וסמינרים מקצועיים שנועדו ליצירת קשרים ושיתוף פעולה וכן מארח משלחות של גורמים גלובליים. פורום מנהלי מרכזי הפיתוח של חברות בינלאומיות הפועלים בישראל, הפועל בחסות האיגוד, משמש מוקד לשיתוף פעולה בין תאגידי טכנולוגיה גלובליים לבין הגופים הרלוונטיים בישראל.
האיגוד מייצג את תעשיות ההיי-טק אצל הדרג הפוליטי והמקצועי במשרדי הממשלה ובוועדות הכנסת, וכן כלפי רשויות מקומיות ומוסדות אקדמיים. במסגרת זו, יזם האיגוד פרויקטים משותפים עם ממשלת ישראל, בכלל זה, אליפות הסייבר הישראלית שמתקיימת החל משנת 2015, ותחרות לאיתור סטארטאפיסטים בבתי הספר התיכוניים, בחסות ובשיתוף משרד החינוך.
האיגוד שותף לתוכניות להכשרה מהירה של מהנדסים ומתכנתים כמענה למחסור בעובדים בהיי-טק, לפי מודל עסקי של שיתוף פעולה בין גורמי ממשלה ורשות החדשנות לבין המגזר העסקי, מודל שאושר על ידי מועצת רשות החדשנות ביולי 2017.
מלבד אלה, האיגוד מפיק דו"חות על מצב הטכנולוגיה הישראלית. בין היתר, האיגוד פרסם בשנת 2015 דוח לגבי תעשיית טכנולוגיות המידע בישראל; דוח מדעי החיים בישראל לשנת 2018; דוח המציג את תרומת קרנות הון סיכון להיי-טק הישראלי, וכן דוח הנוגע לשינוי מדיניות מיסים לתאגידי טכנולוגיה גלובליים, על פי תקנות תוכנית המאבק בתכנוני מס (BEPS - Base Erosion and Profit Shifting Project) של ה-OECD, דוח בנושא פטור ממס למשקיעים זרים על השקעותיהם בקרנות הון סיכון ישראליות, ודוח המתאר את מוקדי המחסור בכוח אדם מיומן בתעשיות הטכנולוגיה בישראל.
ויקטור בונדרב
ויקטור ניקולאייביץ' בונדרב (ברוסית: Виктор Николаевич Бондарев; נולד ב-7 בדצמבר 1959) הוא איש צבא רוסי בדרגת קולונל גנרל, מפקד חיל האוויר הרוסי בשנים 2012–2015 והיה המפקד העליון של כוחות האוויר והחלל בשנים 2015–2017.
ביוגרפיה
בונדרב נולד בוורונז' שבברית המועצות. הוא החל את הקריירה הצבאית שלו בחיל האוויר הסובייטי ב-1977. ב-1981 סיים את מסלול הלימודים במרכז ההדרכה לצוותי טיסה בבוריסוגלבסק, וב-1992 את אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין . ב-2004 השלים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של רוסיה.
הוא שירת במלחמת אפגניסטן, ובמלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה. לאחר סדרת תפקידי פיקוד בכירים בעשור הראשון של המאה ה-21 מונה ביולי 2011 לסגן מפקד חיל האוויר הרוסי.
באפריל 2012 החליף את קולונל גנרל אלכסנדר זלין בפיקוד על חיל האוויר הרוסי. באוגוסט 2015 הוקמו כוחות האוויר והחלל של רוסיה ופיקד עליהם בזמן המבצע הרוסי בסוריה, עד ספטמבר 2017 כשפרש מהשירות הצבאי.
יהודה הראל (סופר)
יהודה הראל (1930 – 10 בנובמבר 1969) היה עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
בשנות ה-50 עיבד וחיבר תסכיתי רדיו. בשנת 1955 פרסם בהוצאת יבנה את ספרו הראשון, "הקולנוע מראשיתו ועד היום" – ספר ראשון מסוגו בעברית, העוסק ביסודותיה של אמנות הקולנוע ותולדות הקולנוע ויוצריו בעולם ובישראל. בשנת 1961 פרסם בהוצאת מסדה ספר מדע בדיוני מקורי בשם "סוד קרני סדום". בהמשך עבד כמפיק סרטים, ובמחצית השנייה של שנות ה-60, עם היווסדה של הטלוויזיה הישראלית, עבד כעורך בשבועון לענייני רדיו וטלוויזיה "8 בערב" שבעריכת מיכאל שיר.
הראל היה סופר פורה וזריז. בתקופה שמיד לאחר מלחמת ששת הימים ועד מותו חיבר חמישה ספרים בנושאים ביטחוניים, שבהחלק שובצו תצלומים מלשכת העיתונות הממשלתית. הראל השתתף בקרבות הסיום של המלחמה בצפון ככתב צבאי, וכך עמד מקרוב על מהלכה. כחודש לאחר המלחמה פרסם בהוצאת מסדה את הספר "אל מול גולן", שבו תיאר את כיבוש רמת הגולן. זמן קצר לאחר מכן פרסם בהוצאת מוקד את ספרו "הלוחם: חייו ועלילותיו של משה דיין", שאף תורגם למספר שפות. באותה שנה הופיע באותה הוצאה ספרו "צל"ש: עשרים שנות גבורה בישראל", ובו דיוקנאותיהם של עשרים חיילים מעוטרים בצל"ש (הספר הופיע במספר מהדורות נוספות, וכן בתרגום לאנגלית). הספר האחרון שנדפס בחייו, "המרדף של הצנחנים" (ספריית מדים, תשכ"ט), הביא את סיפורם של כוחות צה"ל במרדפיהם אחר מחבלים בבקעת הירדן.
יהודה הראל נפטר באופן פתאומי בנובמבר 1969, בגיל 39. הותיר את הוריו, פנינה ואלכסנדר רותם, ואחיו, אשתו שולה ושני בניו, עידן וצהל. הראל נקבר בבית עלמין חולון – דרום יום לאחר מותו.
גלוטמין
גלוטמין (Glutamine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
גלוטמין היא נגזרת של חומצת אמינו אחרת, חומצה גלוטמית. השייר של חומצה גלוטמית מסתיים בקבוצת קרבוקסיל (COOH), ואילו השייר של גלוטמין מסתיים בקבוצת אמיד (CONH). חומצה גלוטמית הופכת לגלוטמין כאשר היא מגיבה עם אמוניה. עקב הקרבה בין שתי החומצות קיים סימול ארוך המציין גלוטמין או חומצה גלוטמית - Gln - וכן סימול קצר -Q.
השייר של גלוטמין מורכב, אם כן, משתי קבוצות מתילן (CH2) ומקבוצת אמיד. קבוצת האמין (NH), המהווה חלק מקבוצת האמיד, היא קוטבית; השייר של גלוטמין מסוגל ליצור קשרי מימן עם מולקולות מים, ולפיכך גלוטמין הידרופילית ומסיסה במים. שיירי גלוטמין נוטים להופיע באזורים החיצוניים של חלבונים, שם הם מסוגלים לבוא במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית.
השפעות בריאותיות
גלוטמין הופך לחומצה גלוטמית בנוירונים בעזרת האנזים גלוטמינאז. תהליך זה אינו מזיק כל עוד לא נוצרת הצטברות גלוטמין מחוץ לתאי המוח; חוקרים כיום מאמינים שהצטברות כזו יכול להיגרם, בין השאר, מצריכת יתר של גלוטמין.
הצטברות גלוטמין נצפית במחלת אלצהיימר, מחלת הנטינגטון ובמחלת לו גריג. בנוסף, רמות גבוהות של גלוטמין נקשרו לעלייה ברמת הרדיקלים החופשיים במוח, שפוגעים ביכולתם של המיטוכונדריה בתאי המוח לייצר אנרגיה. פגיעה בייצור זה גורמת לאקסיטוטוקסינים, כמו חומצה גלוטמית, להפוך לרעילים יותר. פגיעה זו קטנה בצורה משמעותית באתלטים פעילים, שכן פעילות גופנית גורמת לצריכת גלוטמין על ידי השרירים.
איוו פוגורליץ'
איוו פוגורליץ' (Ivo Pogorelić; נולד ב-20 באוקטובר 1958) הוא פסנתרן קרואטי.
חייו
בשלהי שנות ה-70 כבר החל פוגורליץ' להתפרסם ואף זכה בכמה פרסים יוקרתיים בתחרויות, אך פרסומו הבינלאומי בא לו דווקא בתחרות ממנה הודח. בתחרות על שם שופן שהתקיימה בוורשה, ב-1980, הדיחו אותו השופטים בסיבוב השלישי. לאחר ההחלטה על ההדחה, פרשה מחבר השופטים מרתה ארחריץ' תוך שהיא זועקת: "מה אתם עושים? האיש הזה גאון". האירוע האפיל על התחרות כולה וזכה לפרסום עולמי, שבמרכזו עמד "הפסנתרן שלא זכה בפרס".
הפרשנויות שלו ליצירות מוזיקליות, נחשבות משנות סדרי עולם, הן ייחודיות עד קיצוניות, ונדמה למאזין כי הוא מתעלם לגמרי ממסורות הביצוע שהיו מקובלות לאורך השנים. בדרכו שלו הוא יכול לנגן את הקונצ'רטו מס' 2 של רחמנינוב במשך 50 דקות בעוד שיצירה זו מוכרת במרבית הביצועים המקובלים ב-30 דקות בלבד. המבקרים ושוחרי המוזיקה הקלאסית נחלקים ביחסם לפרשנויות המוזיקליות שלו. יש הרואים בנגינתו החייאה ומתן כיוון חדש למוזיקה, ויש הרואים בביצועיו תיאטרליות מזויפת אשר הורסת את היצירות עד יסודותיהן.
בישראל, ביקר לראשונה ב-1986, ומאז הוסיף וביקר בה פעמים אחדות לסדרות של קונצרטים.
ב-1986 ייסד בקרואטיה קרן לקידום קריירה של נגנים צעירים מארץ מולדתו. ב-1998 מונה ל"שגריר של רצון טוב" מטעם אונסק"ו, כיום איננו מחזיק במינוי זה (נכון כבר ל-2009). בין 1987 ו-1997 התקיים בגרמניה "פסטיבל איוו פוגורליץ'" שמטרתו לקדם נגנים צעירים באמצעות נגינה משותפת עם נגנים בעלי שם. בדצמבר 1993 ייסד את "תחרות סולו פסנתר בינלאומית" בשיתוף פעולה עם אולם AMBASSADOR FOUNDATION בפסדינה, קליפורניה. מטרת התחרות לעזור למוזיקאים צעירים לקדם את הקריירה שלהם, ולשם כך מוענק כפרס ראשון סך של 100 אלף דולר. תחרות זו התקיימה עד עתה פעם אחת בלבד: בלוס אנג'לס בשנת 1993. בנוסף, הוא מקיים פסטיבלים לכישרונות צעירים, וכן הקים קרן למימון הקמת בית חולים בסרייבו.
נבטים
הנַבַּטִים (כנראה השבט נַבַּתֻ הארמי) היו שבטים שמקורם בחצי האי ערב; הנבטים הופיעו באזור ארץ ישראל כבר בשלהי התקופה הפרסית ותחילת התקופה ההלניסטית (המאה ה-4 לפנה"ס). הם עסקו בהעברת סחורות דרך המדבר לשיווק ביוון העתיקה, ואחר כך ברומא. בעיקר סחרו במור ולבונה (שהובאו מאזור תימן ואתיופיה), וכמו כן בסוגי בשמים נוספים, תבלינים (שהובאו מהודו), מלח, בדים יקרים, ואף אספלט (ששימש ליצירת מומיות). ייחודם וכוחם של הנבטים היה בכך שידעו כיצד לשרוד ולאתר מים במדבר, ונהגו לחצות אותו בשיירות של עשרות גמלים. במהלך הזמן נקבע מסלול דרך הבשמים בו הוקמו תחנות מעבר כל 30–40 ק"מ לאורך המסלול ונחפרו בורות מים לאגירת מי נגר. סחורותיהם הגיעו לנמל עזה, משם יצאו לעיבוד במצרים ואחר כך לאירופה.
מוצא הנבטים
הנבטים היו שבטים ערביים שהגיעו לאזור ארץ ישראל מצפון חצי האי ערב. לאחר שהאדומים פלשו לארץ יהודה, הנבטים חדרו לארץ אדום. הם לא קראו לעצמם נבטים: שם זה ניתן להם על ידי היוונים. יוסף בן מתתיהו קרא לחבל הארץ שבין סוריה לחצי האי ערב, ובין נהר הפרת לים סוף, בשם נבטיה. בהמשך אימצו לעצמם הנבטים את השפה הארמית. בארמית נקראו הנבטים "נבט".
הממלכה הנבטית
בראשית תקופת החשמונאים בארץ ישראל (המאה ה-2 לפנה"ס) היו קשרי ידידות בינם לבין הנבטים. בספר חשמונאים א' פרק ט ל"ד מתוארת מערכת יחסים המבוססת על אהבה בין יונתן הוופסי (חשמונאי) לבין הנבטים (המופיעים כבני נביות במקום נבטים). בעלות אלכסנדר ינאי לכס השלטון (103–76 לפנה"ס) רצה להרחיב את ממלכתו וכבש את עזה בשנת 100 לפנה"ס, ודחק את הנבטים מהנגב. הנבטים המשיכו להעביר סחורות, אך במקום לחצות את הנגב נעו על דרך המלך בגב ההר (אדום, מואב והגלעד), עד פיניקיה ומסופוטמיה, וכך למעשה מצאו שווקים חדשים לסחורותיהם.
בימיו של הורדוס (37–4 לפנה"ס) חזרו הנבטים לשווק את סחורותיהם מעזה ומאל עריש, בזכות הסכמים עם המלך (הורדוס היה חצי נבטי בעצמו, מצד אמו, קיפרוס). למרות ניסיונות ההשתלטות על ממלכתם הנבטים נותרו עצמאים למדי, ובעליית האימפריה הרומית שילמו לה מס ולא יותר.
העיר פטרה הוקמה כפתרון לאוכלוסייה הנבטית שאינה מסוגלת להילחם, ולכן נבנתה כעיר נסתרת ומבודדת. רק במאה ה-1 לספירה החלה העיר פטרה להתפתח כעיר בירה. בעקבות ההתפתחות העירונית הגיעה גם שושלת מלוכה וכלכלה מפותחת בעלת מטבע. לא ברור מדוע דווקא פטרה - מאחר שהעיר אינה ניצבת על נתיבי השיירות, אך ככל הנראה המקום שימש מעין בנק, בו נשמרו אוצרות הנבטים, והפך מקום מרכזי מאוחר יותר.
התקופה הרומית והביזנטית
בתחילת המאה הראשונה לספירה הורה הקיסר אוגוסטוס לנציב מצרים גאיוס אליוס גאלוס לצאת בראש עשרת אלפים חיילים לסיור אלים בחצי האי ערב כדי להבטיח שיתוף פעולה של הבדואים ביבוא של מור ולבונה מתימן. למסע הזה נלווה הגאוגרף סטראבון, והוא תיאר אותו בפרוטרוט בספרו "גאוגרפיה". לפי סטראבון בגדו מורי הדרך הנבטים ברומאים והובילו אותם בדרכים עקלקלות שגרמו לרובם למות מצמא, מתשישות וממחלות.
במהלך המאות הראשונות לספירה נשמט המסחר מידי הנבטים, בין השאר, מפני שהרומאים החלו לסחור באמצעות ספינות. לקראת סוף התקופה הרומית תחנות המעבר של הנבטים התפתחו והפכו ליישובי קבע, ואחר כך לערים. ככל הידוע היו בשליטתם כשבעה יישובים גדולים: חלוצה, עבדת, ממשית, שבטה, רחובות בנגב, מואה וניצנה. באותה תקופה התחוללה החדירה של התרבות הרומית לחיי היומיום של הנבטים וגברה על מורשתם; הן טכנולוגיית הבניה רומית בעריהם, והן באימוץ האלילים הרומים. הנבטים העוסקים במסחר הלכו ונתמעטו, ולעומת זאת התרחב העיסוק בחקלאות מדברית.
בראשית התקופה הביזנטית (324–638) קיבלו על עצמם תושבי הערים הנבטיות, שעד אז היו פגאנים, את הנצרות, ולמעשה הפכו לביזנטים, עם הכיבוש הערבי וראשית התקופה הערבית בארץ ישראל התאסלמו ונטמעו בחברה הסובבת.
אבן ח'לדון בספרו אקדמות למדע ההיסטוריה מצטט את מימרתו של עומר בן אל-ח'טאב שמעוניין לפאר את חיי הנוודים ולגמד את יושבי הקבע בכפרים שלטענתו אינם מחשיבים את השמירה על טוהר הייחוס השבטי וכבר לא מייצגים את הערבי האותנטי - "לימדו גנאלוגיה, ואל תהיו כאותם נבטים של שפלת ארם נהריים אשר אם שואלים אותם למוצאם הם עונים מכפר פלוני".
התרבות הנבטית
לפי דיודורוס, הנבטים קיימו את חייהם כנוודים בלבד, אבל גרסה זאת סותרת לכאורה את העובדה שהם ישבו בערים כמו פטרה, סלע, ועבדת. לאחר הגיעם לאזור ארץ ישראל הפכו הנבטים בהדרגה, תוך כדי מיזוג עם השבטים המקומיים, משבט של ערבים נוודים לעם יושב ערים והקימו ממלכה חשובה. השפה הנבטית הייתה שפה שמית, תערובת של ערבית וארמית. בראשיתם דיברו ערבית, אבל לאחר התנחלותם באזור הושפעו מהשפה הארמית, שהייתה שלטת באזור.
הנבטים פיתחו תרבות ואמנות משלהם, שאת שרידיהן ניתן לראות בעריהם: פטרה, עבדת ואחרות. הדת הנבטית הייתה דת ערבית טרום-מוסלמית. הם עבדו את האל הערבי דושרא (אל ההר), ואת האלות הערביות אל-עוזא (אלת האהבה), אל-לאת ואל-מנאת (אלת הלבנה). אחדים ממלכיהם הפכו בעיניהם לאלים, כמו במצרים. אחד ממלכים אלה במאה הראשונה לפני הספירה היה עבד, שהיוונים קראו לו עובודס. הוא נלחם ביהודים החשמונאים, ונהרג בקרב עם המלך היווני-סורי אנטיוכוס דיוניסוס. על שמו קרויה העיר עבדת שבנגב. עם זאת, השרידים מהתרבות הנבטית מועטים ביותר – פועל יוצא של חייהם כנוודים הוא שלא השאירו אחריהם הרבה מבנים או היסטוריה כתובה.
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס בן המאה הראשונה לפנה"ס טען שהנבטים שמרו בסוד את דרכי המסחר שלהם ואת מוצא הטובין שבהם סחרו. הוא תיאר אותם כשבט רב-עוצמה שמנה כעשרת אלפים לוחמים והיה החשוב בשבטים של צפון ערב. לפי דיודורוס הנבטים לא עסקו בחקלאות, לא בנו לעצמם בתים קבועים, לא שתו יין, רעו עדרים ועסקו במסחר בשמים שהגיעו מתימן. אולם כיום למרות דיווחיו של דיודורוס סיקילוס, מכיר המחקר בחקלאות נבטית כחלוצית ויחודית, וזאת תוך שמירתם את המסורת הנוודית.
בעיר הנמל שבאיטליה נאפולי, נמצא פסל בדמותו של דושרא המעיד על היות המקום נקודת מפגש של סוחרים נבטים עם תושבי המקום.
פולחן
מעט ידוע על האמונה והפולחן הנבטי. ידוע ששלישיית האלים הראשית הייתה דושרא, קאום ועוזה כשאלת מלווה אותם במסעם. הם היו עובדי שמש כמו הרבה עמים אחרים במרחב. אך, עם זאת, אחד מסמליהם היה סהר או חצי סהר עם כוכב (בדומה לכת קומראן למשל). האסלאם, שנוצר באזור בשלהי הממלכה הנבטית, אימץ הרבה מפולחנם ומסמליהם.
בפטרה ובוואדי ראם ישנם מקדשים לאלים השונים.
ביישובים קטנים שלא יכלו להכיל מקדשים גדולים היה מוגדר אזור "הכעבה" (במשמעות המקורית "קובייה" - בגלל צורתו בהצטלבות הרחובות הראשית), ששם היו מוצבים פסלי האלים. המאמין היה מקיף את הכעבה ומתפלל לכל אחד מהאלים שבהיקף.
לאורך דרכי המדבר ניתן למצוא ציורי סלע של האלים השונים, שייתכן והיו מקומות פולחן לנוודים.
ניו יורק
נְיוּ יוֹרְק (באנגלית: New York City; בקיצור: New York ובראשי תיבות: NYC) היא עיר במדינת ניו יורק והעיר המאוכלסת והצפופה ביותר בארצות הברית. שטחה העירוני הוא אחד מן הגדולים בעולם. כינויה של העיר הוא "התפוח הגדול". כבר למעלה ממאה שנים מהווה ניו יורק מרכז מסחרי וכלכלי מהגדולים בעולם. העיר מדורגת כעיר עולם מסוג אלפא (היא ולונדון הן היחידות המוגדרות כאלפא ++), בשל השפעתה העולמית על התקשורת, הפוליטיקה, הכלכלה, החינוך, הבידור, התרבות, האמנות והאופנה.
העיר היא מרכז לפעילות בינלאומית, ושוכן בה מטהו של ארגון האומות המאוחדות. ראש עיריית ניו יורק מתחילת 2022 הוא אריק אדמס.
אדוארד טלר
אדוארד טלר (בהונגרית: Teller Ede, באנגלית: Edward Teller; 15 בינואר 1908, בודפשט – 9 בספטמבר 2003, סטנפורד) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי ממוצא הונגרי, שעסק בפיזיקה גרעינית. הוא מילא תפקיד מרכזי בקביעת מדיניות ההגנה והאנרגיה של ארצות הברית במשך למעלה מחצי מאה. היה מחלוצי פיתוח פצצת האטום ופצצת המימן, ונודע כ"אבי פצצת המימן". היה תומך נלהב בשימוש באנרגיה גרעינית לייצור חשמל וביוזמת ההגנה האסטרטגית מפני טילים, המכונה "מלחמת הכוכבים".
ניו יורק
העיר ניו יורק מורכבת מחמישה רבעים: הברונקס, ברוקלין, מנהטן, קווינס וסטטן איילנד. אוכלוסיית העיר מגוונת מבחינה אתנית, נכון לשנת 2020 ניו יורק מונה 8.8 מיליון, המשתכנים בשטח של 1,214 קילומטר רבוע.
רבות משכונות העיר ומאתריה ידועים ברחבי העולם. פסל החירות קידם את פניהם של מיליוני המהגרים בבואם לאמריקה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. וול סטריט, השוכן במנהטן תחתית, מהווה מרכז פיננסי עולמי מאז סוף מלחמת העולם השנייה ומשכנה של הבורסה לניירות ערך. בעיר שוכנים כמה מהבניינים הגבוהים בעולם, כמו מגדל החירות והאמפייר סטייט, וכן שכנו בה מגדלי התאומים, שנהרסו בפיגועי 11 בספטמבר 2001.
אדוארד טלר
תחילת חייו ודרכו המקצועית
טלר נולד בבודפשט, הונגריה, ב־15 בינואר 1908, בן למשפחה יהודית אמידה ומשכילה. כאחת הערים הגדולות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בודפשט היושבת בלב מרכז אירופה, הייתה שטופה תרבויות שונות, והשפה הגרמנית הייתה מוכרת בעיר כמעט כמו הונגרית. אדוארד היה רק בן עשר כאשר מלחמת העולם הראשונה הביאה לסיומה של האימפריה והונגריה הפכה לעצמאית לראשונה מזה מאות שנים. אדוארד הצעיר היה ילד פלא שהצטיין במתמטיקה. הוא התחנך בבתי ספר פרטיים, אך חינוכו הופרע לעיתים קרובות על ידי המהמורות הפוליטיות שפקדו את המדינה ההונגרית החדשה. הוא עזב את הונגריה בשנת 1926, בין השאר עקב מגבלת הנומרוס קלאוזוס במשטרו האנטישמי של העוצר מיקלוש הורטי. תחילה עבר ללמוד הנדסה כימית בקרלסרוהה, רפובליקת ויימאר. בקרלסרוהה, טלר הסתקרן מפיזיקה, במיוחד מהתיאוריה החדשה של מכניקת הקוונטים. המהנדס הכימי הצעיר עבר לאוניברסיטת מינכן ב-1928 כדי לעסוק במכניקת קוונטים. במינכן אירע אסון: הוא נסע בחשמלית כדי לתפוס רכבת לטיול בהרי האלפים הסמוכים והחליט לקפוץ ממנה בזמן שהיא עדיין הייתה בתנועה. הוא נפל, והגלגל קטע את רוב רגלו הימנית. במשך כל חייו הוא הלך בצליעה קבועה, ולעיתים חבש כף רגל תותבת.
ניו יורק
ניו יורק היא מקום היווסדן של תנועות תרבות אמריקאיות רבות, כמו תנועת הספרות והאמנות הידועה בשם "הרנסאנס של הארלם", סגנון הציור האקספרסיוניסטי המופשט (שידוע גם כאסכולת ניו יורק), והסגנונות המוזיקליים היפ הופ, פאנק וסלסה. 36 אחוזים מאוכלוסייתה נולדו מחוץ לארצות הברית, ובשנת 2005 דוברו בה כמעט 170 שפות שונות. הרכבת התחתית של ניו יורק פועלת 24 שעות ביממה, רחובותיה סואנים בהולכי רגל ובמכוניות והיא מכונה "העיר שאינה ישנה לעולם".
היסטוריה
באזור בו ממוקמת כיום העיר ניו יורק חיו כ-5,000 אנשי קהילת הלנאפי. בשנת 1524 הגיע לאזור ג'ובאני דה וראצאנו, חוקר איטלקי ששירת תחת הכתר הצרפתי. דה וראצאנו כינה את המקום "נובל אנגולם" (צרפתית: Nouvelle Angoulême - אנגולם החדשה). ההתיישבות האירופאית באזור החלה בשנת 1614, עם הקמת מושבת סחר הפרוות ההולנדית בדרומו של האי מנהטן, שלימים נקראה הולנד החדשה.
אדוארד טלר
תחילת חייו ודרכו המקצועית
לאחר שטלר החלים מפציעתו ולמד ללכת עם תותב, הוא עבר לאוניברסיטת לייפציג כדי ללמוד פיזיקה אצל ורנר הייזנברג, מגדולי המפתחים של המכניקה הקוונטית באותה העת. טלר קיבל את הדוקטורט שלו בפיזיקה ב-1930 וקיבל עבודה כיועץ מחקר באוניברסיטת גטינגן. לאחר ששהה שנתיים בגטינגן, בשנת 1934, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נמלט לדנמרק. שם הצטרף למכון לפיזיקה תאורטית בראשות נילס בוהר לפיתוח תורת הרכב האטום. בשנה זו התחתן טלר עם אוגוסטה הרקני, והשניים היו נשואים למעלה מיובל שנים. בשנת 1935 היגר לארצות הברית, ועד 1941 לימד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. באותה השנה ביצע התאזרחות בארצות הברית.
ניו יורק
היסטוריה
על פי המתיישבים האירופאים, בשנת 1624 רכש המושל הקולוניאלי ההולנדי פטר מינואי את האי מנהטן משבט הלנאפי בתמורה לחרוזי זכוכית. ב-1664 כבשו האנגלים את המושבה ושינו את שמה ל"ניו יורק", על שם ג'יימס השני, הדוכס האנגלי של יורק ואלבאני. בסופה של המלחמה האנגלו–הולנדית השנייה נמסרה הולנד החדשה לאנגלים. ב-1700, אוכלוסיית שבט הלנאפי הצטמצמה ל-200 איש.
אדוארד טלר
פרויקט מנהטן
התפתחות הפיזיקה הגרעינית נמשכה בקצב איטי יותר בגרמניה הנאצית, אבל עד 1939, מדענים גרמנים גילו את הביקוע הגרעיני בבחינה תאורטית במסגרת פרויקט הגרעין הגרמני. תאורטית ניתן היה לפצל את האטום ולשחרר אנרגיה בדמות חום בעקבות הפיצול. לטלר ושאר הפיזיקאים הפליטים נדמה היה שהכוח ההרסני ביותר שידע האדם עלול ליפול לידיו של אדולף היטלר. החשש שלהם התגבר על ידי הידיעה שאת תוכנית הגרעין הגרמנית הוביל הייזנברג עצמו, אותו העריכו על סגולותיו המדעיות.
כתב עת ספרותי
כתב עת ספרותי הוא כתב עת המיועד לפרסום ספרות ומאמרים העוסקים בה. בכתב עת ספרותי נכללים סיפורים קצרים, שירה, מסה ביקורת ספרות, סקירת ספרים חדשים, ראיונות עם אנשי ספרות (סופרים, משוררים ומו"לים), ביוגרפיות של אנשי ספרות וכדומה.
ניו יורק
היסטוריה
ניו יורק התפתחה כנמל סחר בזמן השלטון האנגלי. ובשנת 1754, הוקמה בה אוניברסיטת קולומביה באישורו של המלך ג'ורג' השני.
העיר נודעה כזירה לסדרת קרבות גדולים שנערכו במערכה על ניו יורק במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. הקונגרס הקונטיננטלי התכנס בעיר ניו יורק, וב-1789 הושבע הנשיא הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, בהיכל הפדרלי שבוול סטריט. במאה ה-19, עוצבה העיר מחדש בגלל גל ההגירה הבלתי נפסק ובגלל הפיתוחים. הצעת פיתוח בעלת חזון, תוכנית חברי הוועדה (1811), הרחיבה את רשת רחובות העיר כך שתכלול בתוכה את כל האי מנהטן, וב-1819 נפתחה תעלת אירי שחיברה את הנמל האטלנטי למרחבים החקלאיים של פנים צפון אמריקה. ב-1835 עקפה ניו יורק את פילדלפיה כעיר הגדולה ביותר בארצות הברית כולה. ב-1857 פעלו ידוענים רבים כשדולה להקמת הסנטרל פארק, שהפך לפארק העירוני הראשון שהוקם בארצות הברית. אוכלוסייה שחורה גדולה התקיימה במנהטן, וכמו כן גם בברוקלין. עד שנת 1827 עוד הוחזקו עבדים שחורים בניו יורק, אך במהלך שנות השלושים של המאה, הפכה ניו יורק למרכז בין-גזעי שפעל לביטול העבדות בצפון.
אדוארד טלר
פרויקט מנהטן
כבר ב-1940 שקל טלר את האפשרות להשתמש בחום העז שנוצר מביקוע גרעיני כדי להפעיל את התהליך שנקרא היתוך גרעיני, תופעה נפיצה עוד יותר מביקוע גרעיני. טלר קיווה שאפשרויות הביקוע וההיתוך יפותחו בלוס אלמוס, אבל בניית מכשיר הביקוע הפשוט יותר לבדו התבררה ככה מסובכת עד שמחקר ההיתוך נזנח. טלר היה מאוכזב עמוקות מהזנחתו. טלר תרם תרומה גדולה לפיתוח פצצת האטום. מן ההתחלה, כמה מדענים חששו שתגובה גרעינית בלתי מבוקרת, כמו זו של הפצצה המוצעת, עלולה להימשך ללא הגבלת זמן ולכלות את כדור הארץ. החישובים של טלר הרגיעו את הצוות שהפיצוץ הגרעיני, אף על פי שהוא חזק מאוד, יהרוס רק אזור מוגבל.
כתב עת ספרותי
כתבי עת ספרותיים החלו להתפרסם במחצית הראשונה של המאה ה-19, כחלק ממגמה כללית של גידול במספר הספרים וכתבי העת באותה תקופה. בבריטניה נוסד בשנת 1802 כתב העת הספרותי Edingburgh Review. אחריו נוסדו Westminster Review (1824), the Spectator (1828) ו- Athenaeum (1828). בארצות הברית כתבי עת ספרותיים ראשונים כללו את Philadelphia Literary Magazine (1803–1808), Monthly Anthology (1803–1811), שהפך ל- North American Review, ו-Yale Review, שנוסד ב-1819.
ניו יורק
היסטוריה
הכעס על הגיוס הצבאי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) הוביל למהומות הגיוס בניו יורק, אחת מהתקריות החמורות של איבוד אמון הציבור בהיסטוריה האמריקנית. בשנת 1898, נוצרה העיר ניו יורק המודרנית עם ביסוסם של רובע ברוקלין, שעד אז היה עיר עצמאית, מחוז ניו יורק (שכלל חלקים מהברונקס), מחוז ריצ'מונד, וחלקו המערבי של רובע קווינס. פתיחתה של הרכבת התחתית בניו יורק בשנת 1904 עזרה לחבר את חלקי העיר החדשה. לאורך חציה הראשון של המאה ה-20, העיר הפכה למרכז עולמי לתעשייה, מסחר, ותקשורת. אך למרות זאת, להתפתחות זו היה מחיר. בשנת 1904, אוניית הקיטור "גנרל סלוקום" עלתה בלהבות הנהר המזרחי, ואיתה 1,021 נוסעיה. בשנת 1911, נשרף מפעל תעשייתי בעיר ו-146 פועלים נהרגו. בעקבות האסון גדל "איחוד עובדי הטקסטיל הבינלאומי", וסטנדרטי הבטיחות במפעלים עלו. בשנות ה-20 הפכה ניו יורק ליעדם של אפרו-אמריקאים רבים במהלך ההגירה הגדולה מהדרום. ב-1916, ניו יורק הייתה לביתה של התפוצה השחורה העירונית הגדולה ביותר בצפון. הרנסאנס הארלם שגשג במהלך תקופת האיסור, ביחד עם הצמיחה הכלכלית הגדולה שהגביהה את קו הרקיע של ניו יורק, עם בנייתם של גורדי שחקים רבים. בשנת 1948 ניו יורק הפכה לעיר המאוכלסת ביותר בעולם, לאחר שעקפה את לונדון, שהייתה כזו למשך מעל למאה שנה. השנים הקשות של השפל הגדול הובילו לבחירתו של פיורלו לה גוארדיה כראש העיר, ולנפילתה של המפלגה הדמוקרטית (שכונתה טמאני הול) לאחר 80 שנות שליטה פוליטית בעיר.
חיילים אמריקאים רבים שהשתחררו בתום מלחמת העולם השנייה וכן מהגרים רבים מאירופה שהגיעו בתום המלחמה הביאו לצמיחה כלכלית מהירה של העיר, ובניית שכונות חדשות במזרחה (בעיקר ברובע קווינס). הפיתוח הכלכלי הרב, והיותה של העיר אחת מהערים הגדולות היחידות בעולם שלא נפגעו במלחמה הביאו להפיכתה למרכז הכלכלה העולמית. בחירתה למיקום מטה האומות המאוחדות הדגישה את השפעתה הרבה של העיר, בתחום הפוליטיקה והכלכלה ואף בתחום האמנות. בשנות ה-60 וה-70, הביאו מיתון כלכלי ובעיות כלכליות לעליה בפשיעה ובמתח הבין גזעי. מצבה הכלכלי של העיר החל להשתפר בשנות ה-80, והפשיעה ירדה משמעותית הן בשל מדיניות עיריית ניו יורק וראש העיר החל משנת 1994 רודולף ג'וליאני, והן בשל השיפור במצב הכלכלי.
ב-11 בספטמבר 2001 נהרגו כ־3,000 בני אדם בפיגוע טרור שהביא לנפילתם של מגדלי התאומים. תשעה עשר טרוריסטים מארגון אל-קאעידה, רובם סעודים, חטפו ארבעה מטוסי נוסעים גדולים. שניים מהם רוסקו אל תוך מגדלי התאומים במרכז הסחר העולמי בניו יורק ומוטטו אותם. היה זה פיגוע הטרור הגדול ביותר מאז ומעולם. כיום נבנה במקום הפיגוע מגדל גבוה ממדים שהוקדש לזכרם של הקורבנות.
ב-17 בספטמבר 2011 החלו הפגנות המוניות ברחובות ניו יורק כחלק מהמחאה החברתית אשר קיבלה את השם כיבוש וול סטריט. ההפגנות קמו במחאה על המדיניות הכלכלית של ארצות הברית ועל התנהלותם של מקבלי ההחלטות. נכון לאמצע אוקטובר התרחבה הפעילות והיא מתקיימת בערים רבות נוספות, כמו וושינגטון, שיקגו ובוסטון, וזוכה לסיקור נרחב בתקשורת האמריקאית.
באוקטובר 2012 העיר שותקה למשך מספר יממות עקב פגיעת הוריקן סנדי, שהביאה לשיתוק הבורסה של ניו יורק, מערכת התחבורה של העיר: הרכבת התחתית של ניו יורק, האוטובוסים ונמלי התעופה חדלו מפעילות עם ביטולן של כ-18,000 טיסות מכל רחבי העולם אל העיר ניו יורק. הפעילות אל העיר הושבה בהדרגה עם חלוף הסערה.
במרץ 2020 התפרץ בעיר נגיף הקורונה. נכון ל-9 באפריל העיר היא מוקד ההתפרצות במדינת ניו יורק שהיא מוקד ההתפרצות הגדול ביותר בארצות הברית ובעולם כולו. מערכות הבריאות של העיר התקשו לעמוד בעומסי החולים והמתים הרבים בעיר ובחומרי הציוד החמורים שהורגשו בכל רחבי ארצות הברית והעולם.
גאוגרפיה
ניו יורק ממוקמת בצפון-מזרחה של ארצות הברית, בדרום-מזרחה של מדינת ניו יורק, בערך באמצע הדרך שבין וושינגטון ובוסטון. מיקומה של העיר על אגנו של נהר ההדסון, אשר נשפך לנמל טבעי, ומשם לאוקיינוס האטלנטי, עזר לעיר להתפתח כעיר מסחר. רובה של העיר בנוי על שלושה איים, מנהטן, סטטן איילנד ולונג איילנד, מה שהופך כל חלקת אדמה לנדירה, ומעודד את צפיפות האוכלוסייה.
טופוגרפיה
העיר ניו יורק ממוקמת בדרום-מזרח מדינת ניו יורק, על קבוצת איים לחוף האוקיינוס האטלנטי. העיר נבנתה על שלושה איים עיקריים - מנהטן, סטטן איילנד ולונג איילנד (האי הארוך), וכן, בעיקר רובע הברונקס, על היבשה.
מבנה האיים שעליהם נמצאת ניו יורק שונה בידי בני אדם שיבשו חלקים מן הים על מנת להגדיל את שטחי חלקו הדרומי של האי מנהטן.
שטח העיר הוא 1,214.4 קמ"ר מתוכם 785.6 קמ"ר הם שטחי יבשה, ו-428.8 קמ"ר הם מקווי מים (35.31%).
אקלים
שינויי הטמפרטורות בניו יורק קיצוניים. בחורף שלג מכסה את העיר, ויכול להגיע לגובה של 30 ס"מ. כמות השלגים השנתית נעה בין 63.5 ס"מ ל-88.9 ס"מ. באביב הטמפרטורות משתנות בין 15–30 מעלות צלזיוס. הקיץ חם מאוד ולח והטמפרטורות נעות בין 26–32 מעלות צלזיוס, ואף קרה שהטמפרטורות עלו ל-38 מעלות צלזיוס.
אם בשל התחממות כדור הארץ יעלו פני הים, יוצפו חלקים גדולים מהעיר.
שלטון מקומי
מאז איחוד רובעי העיר בשנת 1898 מנוהלת העיר על ידי עירייה אחת מרכזית בראש עיר חזק-מועצה. בראשה ניצב ראש עיר הנבחר על ידי תושבי העיר. ראש העיר הנוכחי הוא אריק אדמס. ראש העיר ומועצת העיר בת 51 החברים, נבחרים אחת לארבע שנים. בעבר ראש העיר וחברי המועצה היו רשאים להיבחר לשתי תקופות כהונה בלבד עם אפשרות הארכה לכהונה שלישית. החל מ-2010, בעקבות כישלון הקמפיין שאותו הוביל ראש העירייה מייקל בלומברג, לא יכולים ראש העיר וחברי המועצה להיבחר לכהונה שלישית ותקופת הכהונה מוגבלת לשנתיים בלבד. לעיר ניו יורק מרכז עתיד שמטרתו השפעה על העתיד העירוני באמצעות מחקר והשפעה על מדיניות ציבורית.
רבעים בעיר
העיר בנויה מחמישה רבעים, שכל אחד מהם הוא גם מחוז במדינת ניו יורק. הערה: מספרי התושבים מעודכנים לשנת 2020: סך כל האוכלוסייה בעיר ניו יורק נכון לנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2020 היא כ־8,804,190 תושבים.
דמוגרפיה
לפי גודל האוכלוסייה, ניו יורק היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית והשנייה בגודלה בצפון אמריקה, אחרי מקסיקו סיטי. בסקר שנערך בשנת 2000 עלה כי בעיר ניו יורק 8,008,278 תושבים, 3,021,588 משקי בית ו-1,852,233 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 10,194.2 נפשות/לקמ"ר. מעריכים כי מספר תושבי העיר יגיע ל-9.5 מיליון תושבים עד שנת 2030.
מספר התושבים בעיר גדל במיליון בין השנים 1940 ו-2000. ב-39 ממדינות ארצות הברית מספר התושבים קטן מזה שבניו יורק. מספר התושבים בעיר כפול ממספר התושבים בעיר השנייה בגודלה בארצות הברית - לוס אנג'לס ופי 27 יותר תושבים מאשר בעיר השנייה בגודלה במדינת ניו יורק - באפלו. אילו היה כל אחד מרבעי העיר ניו יורק עיר עצמאית, הייתה ברוקלין העיר השלישית בגודלה בארצות הברית, קווינס - הרביעית, מנהטן - השישית, ברונקס - התשיעית, וסטטן איילנד - ה-42 בגודלה מבין ערי ארצות הברית. בעיר ניו יורק התגוררו בשנת 2011 כ-1,086,000 יהודים, נתון ההופך את העיר ניו יורק לעיר עם מספר היהודים הגבוה בעולם.
מכללות ואוניברסיטאות
בעיר ניו יורק פועלים מעל 120 מוסדות להשכלה גבוהה וביניהם מערכת האוניברסיטאות של אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY) - האוניברסיטה העירונית הגדולה ביותר בארצות הברית. לאוניברסיטת העיר ניו יורק מבנים בכל חמשת הרבעים של העיר.
בעיר מצויות גם אוניברסיטת קולומביה, ואוניברסיטת ניו יורק המפורסמות, וכן קולג' בארנארד, אוניברסיטת פורדהאם, אוניברסיטת ישיבה, אוניברסיטת פייס, אוניברסיטת סנט ג'ונס וקולג' קופר יוניון.
העיר ידועה במוסדות מחקר בתחומי הרפואה ומדעי החיים, ובהם אוניברסיטת רוקפלר והמכללה הרפואית וייל קורנל וכן מרכז מחקר הסרטן סלואון קייטרינג הנחשבים למובילי המחקר הרפואי בעולם. בתי החולים בעיר משמשים אף הם כמוסדות מחקר רפואיים מן הדרגה הראשונה. הידוע בהם הוא המרכז הרפואי מאונט סיני.
בעיר פועל גם בית הספר ג'וליארד - מבתי הספר למוזיקה הידועים בעולם.
בתי ספר
בעיר ניו יורק קיים מערך החינוך הציבורי הגדול ביותר בארצות הברית. למעלה ממיליון תלמידים לומדים ב-1,200 בתי הספר בעיר. כמו כן בעיר כ-1,000 בתי ספר פרטיים (הן חילוניים והן דתיים).
קו הרקיע של ניו יורק
לעיר ניו יורק יש אחד מקווי הרקיע הידועים בעולם. בשל הצפיפות בעיר ובשל עלות הקרקע הגבוהה התפתחה העיר במרכזה לגובה, ובעיר נבנו מספר גדול מאוד של בנייני מגורים ועסקים גבוהים. למעשה מהווה קו הרקיע של ניו יורק שלושה קווי רקיע - קו הרקיע של מידטאון מנהטן (מרכז מנהטן), קו הרקיע של דאונטאון מנהטן וקו הרקיע של דאונטאון ברוקלין.
באזור מידטאון (מרכז) מנהטן מצויים כמה מהבניינים הידועים בעולם - בניין אמפייר סטייט, בניין קרייזלר ומרכז רוקפלר. באזור דאונטאון מנהטן היו מצויים בעבר מגדלי התאומים אשר נהרסו בפיגועי 11 בספטמבר. כיום נמצא במקום מגדל החירות ואתר הנצחה בשם Ground Zero.
אדוארד טלר
פרויקט מנהטן
בשנת 1945 נוסתה פצצת האטום הראשונה בניסוי מוצלח באלמוגורדו, ניו מקסיקו (ניסוי טריניטי). הפרויקט הגרמני לא היה קרוב לסיומו כאשר גרמניה נכנעה. בתוך שבועות ספורים מהניסוי הראשון, הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי במטרה להביא לכניעה מהירה של יפן ללא הצורך בכיבוש יבשתי שלה שיעלה במחיר דמים רב בהרבה (מבצע נפילה). כניעת האימפריה היפנית לאחר הטלת הפצצות הובילה לסיומה של מלחמת העולם השנייה. לאחר שהמלחמה הסתיימה, טלר ניסה שוב, ללא הצלחה, לשכנע את הממונים עליו בלוס אלמוס לקדם את מחקר ההיתוך וליצור נשק תרמו-גרעיני חזק בהרבה מהפצצות שהוטלו על יפן.
פצצת המימן
טלר ועמיתיו בלוס אלמוס עשו התקדמות מועטה בתכנון מכשיר תרמו-גרעיני בר ביצוע עד בתחילת 1951, כאשר הפיזיקאי סטניסלב אולם הציע להשתמש בהלם המכני של פצצת אטום כדי לדחוס ליבה בקיעה שנייה ולגרום לה להתפוצץ; הצפיפות הגבוהה שתתקבל תהפוך את שריפת הדלק התרמו-גרעיני של הליבה השנייה ליעילה הרבה יותר. טלר התנגד בתחילה להצעתו של אולם, אך אחר כך הבין את יתרונותיה והציע להשתמש ב"מצת" פלוטוניום, שימוקם במרכז דלק ההיתוך, כדי להתחיל את התגובה הגרעינית ולהגביר אותה. טלר גם שינה את הרעיון של אולם לדחוס את דלק ההיתוך, בכך שהבין שהקרינה מפצצת הביקוע תדחס את הדלק בצורה יעילה בהרבה מן הכוח המכני של הפיצוץ. מבנה הפצצה הזה, של קריסה (פיצוץ כלפי פנים) מבוססת קרינה ומדורגת, הפך מאז למבנה הסטנדרטי של פצצות מימן. אף שסבורים שגם הפיזיקאי הסובייטי אנדריי סחרוב הגה את המבנה הזה באופן עצמאי, הוא זכה לשם "פצצה מסוג טלר-אולם". אולם וטלר הגישו ביחד בקשה לרישום פטנט על סוג זה של פצצה. יחד הרעיונות החדשים הללו סיפקו בסיס איתן לנשק היתוך, אשר יוצת בידי פצצת אטום קטנה.
ב־1 בנובמבר 1952 ערכה ארצות הברית פיצוץ של התקן "טלר-אולם" בשם קיסוס מייק באטול אנווטאק שבאיי מרשל באוקיינוס השקט. במהלך הפיצוץ הוטס מטוס B-17 ללא טייס דרך הפטרייה האטומית על מנת לבדוק את השפעת ההתפוצצות על הנמצא במטוס. טלר האמין שהמדענים בלוס אלמוס היו אמביוולנטיים מדי לגבי פיתוח הדור הבא של נשק גרעיני, וכי יש צורך במתקן עצמאי. על כן פרש ממעבדת לוס אלמוס ב-1952 ועבר ללמד פיזיקה באוניברסיטת קליפורניה. במקביל הוא לחץ על הקונגרס והכוחות המזוינים במרץ להקמת מעבדה שנייה למחקר תרמו-גרעיני. הוועדה לאנרגיה אטומית הגיבה בהקמת מעבדת לורנס ליברמור בצפון קליפורניה. טלר שימש במקביל כיועץ פיתוח, מנהל שותף ולבסוף מנהל מעבדת ליברמור. בשנים 1960–1958 ניהל טלר את מעבדות לורנס ליברמור. בסופו של דבר הגיע טלר, יחד עם עמיתו סטניסלב אולם, לעיצוב פתרון לבעיות ייצור פצצת המימן, וזו נוסתה לראשונה בשנת 1952. הישג זה זיכה אותו בכינוי "אבי פצצת המימן", כינוי שהוא לא אהב.
עדות נגד אופנהיימר
בשנת 1952 עזב טלר את מעבדות לוס אלמוס, ועבר ללמד פיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, שם השתתף בייסוד מעבדות לורנס ליברמור. האנטגוניזם המעמיק בין טלר לרבים מעמיתיו לשעבר הגיע לשיאו כאשר רוברט אופנהיימר הואשם בחוסר נאמנות ונחשד בשיתוף פעולה עם גופים קומוניסטים המערערים את יציבותה ואת ביטחונה של ארצות הברית. טלר העיד במשפטו של אופנהיימר, הוא אמנם לא תקף אותו אישית והאשים אותו בשותפות עם גופים חתרניים, אבל כאשר הסיווג הביטחוני של אופנהיימר בוטל, רבים מחבריו האשימו את טלר.
בשימועים שערך הממשל הפדרלי ב-1954 כדי לקבוע אם אופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני, עדותו של טלר הייתה בהחלט לא סימפתית עבור מנהלו לשעבר אופנהיימר. "אני ארגיש בטוח יותר באופן אישי", אמר לוועדת החקירה, "אם ענייני הציבור היו מונחים בידיים אחרות ". לאחר סיום הדיונים, הסיווג הביטחוני של אופנהיימר כאמור בוטל, והקריירה שלו כמנהל מחקר מדעי הסתיימה. עדות טלר לא הייתה מכריעה, אך בקרב רבים בקהילה המדעית הוא תויג כבוגד שהפקיר את חברו ורבים ניתקו עמו את הקשר. במקביל לפעילותו במעבדת ליברמור טלר היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מ-1953 עד 1960 והיה פרופסור כללי שם עד 1970.
טלר, אנטי-קומוניסט מובהק, הקדיש זמן רב בשנות ה-60 למאבק לשימור עוצמתה ועליונותה של ארצות הברית לפני ברית המועצות בתחום ארסנל הנשק הגרעיני. הוא התנגד להסכם האיסור על ניסויים גרעיניים משנת 1963, שאסר על ניסויים בנשק גרעיני באטמוספירה, והוא היה תומך נלהב של פרויקט פלאושהר (Plowshare), תוכנית ממשלתית פדרלית לא מוצלחת למציאת שימושים שאינם צבאיים לחומרי נפץ אטומיים. בשנות ה-70 נותר טלר יועץ ממשלתי בולט בנושאי מדיניות הנשק הגרעיני, ובשנים 1982–1983 הוא היה בעל השפעה רבה על הנשיא רונלד רייגן.
שינוי אקלים
טלר היה דובר פומבי מוקדם יחסית שהתריע מפני ההשפעות של שינוי אקלים והתחממות עולמית, זמן רב לפני שעמדתו הפכה למקובלת בקרב הקונצנזוס המדעי. בין היתר, הוא טען שההערכות הקיימות בדבר ההשפעות של שינוי האקלים מפחיתות מהערך האמיתי של השינויים שיתקיימו בפועל. בנובמבר 1959 הוא התקבל בתור אורח כבוד בעיר ניו יורק, בחגיגת יום השנה ה-100 לתעשיית הנפט האמריקאית בהנחיית מוסד הפטרוליום האמריקאי, איגוד סחר רב השפעה התומך בכמעט 8% מסך הכלכלה האמריקאית.
באותו המפגש לכבוד מאה שנה לתעשיית הנפט האמריקאית, טלר נאם והעביר מסר לא צפוי ובמסגרתו הזהיר מפני שינוי אקלים:
כתב עת ספרותי
בשנת 1902 נוסד בלונדון כתב העת The Times Literary Supplement, המוקדש לביקורת ספרות. בשנת 1912 נוסד בארצות הברית כתב העת לשירה Poetry.
אדוארד טלר
שאלת הגרעין הישראלית
למטרת פיתוח תוכנית הגרעין של ישראל, נעשה ניסיון לגייס למענה מדעני גרעין אמריקאים, ביניהם אופנהיימר וטלר. בין היתר נפגשו עמו שמעון פרס, מנכ"ל משרד הביטחון, וראובן שילוח, ראש שירותי הביטחון . במשך כעשרים שנה ייעץ טלר לישראל בענייני גרעין. ב-1952 קיימו טלר ואופנהיימר פגישה ארוכה עם דוד בן-גוריון בתל אביב, ואמרו לו שהדרך הטובה ביותר לצבור פלוטוניום היא המרת אורניום טבעי (238) בכור גרעיני. החל מ-1964 נוצר קשר בין טלר לישראל דרך הפיזיקאי יובל נאמן, בעל עמדות פוליטיות דומות לשל טלר. בין השנים 1964–1967 ביקר טלר בישראל שש פעמים, הרצה באוניברסיטת תל אביב וייעץ לראשי החוג המדעי-ביטחוני בישראל וכן לראשי ממשלה וחברי קבינט.
ב-1967, הודיע טלר לנאמן שהוא עומד לספר ל-CIA שישראל מפתחת נשק גרעיני, ולהסביר שהפיתוח מוצדק על רקע מלחמת ששת הימים. לאחר שנאמן הודיע על כך לראש הממשלה לוי אשכול, תדרך טלר את ראש משרד המדע והטכנולוגיה של ה-CIA ולבסוף הגיע הנושא לידיעתו של הנשיא לינדון ג'ונסון. טלר גם פעל לשכנע את הממשל להפסיק את ניסיונותיו לבדוק את הפיתוחים בקריה למחקר גרעיני – נגב. בשנות ה-80, ביקר טלר שוב בישראל כדי לייעץ לממשלת ישראל בבניית כור גרעיני. שלושה עשורים לאחר מכן, אישר טלר כי בביקוריו הגיע למסקנה שישראל מחזיקה בנשק גרעיני. בין היתר הוא טען כי לישראל ישנם גם פצצות מימן.
יוזמת ההגנה האסטרטגית
טלר אמר כי צר לו על החלטת טרומן להטיל את פצצת האטום על הערים הירושימה ונגסאקי ביפן. לדבריו, היה צריך לעשות ניסוי ראווה בפצצה, בתקווה שההנהגה היפנית תתרשם דיה כדי להכריז על קץ המלחמה. עם זאת, היה טלר תומך נלהב בחיזוק עוצמתה הצבאית של ארצות הברית. בשנות השמונים עמד תחת ביקורת נוקבת כאשר תמך בהתלהבות בתוכניתו של הנשיא רונלד רייגן לפיתוח מטריית הגנה בחלל, יוזמת ההגנה האסטרטגית - שנודעה בכינוי "מלחמת הכוכבים". "בלי טלר, העולם היה מקום הרבה יותר טוב", טען פעם איזידור רבי, חתן פרס נובל ועמיתו של טלר לפרויקט מנהטן.
התעניינותו של רייגן בטכנולוגיית טילים ליירוט טילים בליסטיים החלה בשנת 1967 כאשר, כמושל קליפורניה, הוא ביקר אצל טלר במעבדה הלאומית לורנס ליברמור. על פי הדיווחים, רייגן התלהב מאוד מהתדריך של טלר על נשק מכוון באנרגיה (DEW), כמו לייזרים וקרינה מייננת. טלר טען כי מטוסי DEW יכולים להתגונן בפני מתקפה גרעינית, ואפיין אותם כ"דור שלישי של נשק גרעיני" לאחר ביקוע גרעיני והיתוך גרעיני. לדברי ג'ורג' שולץ, מזכיר המדינה בתקופת נשיאותו של רייגן, הפגישה עם טלר הייתה "ההברקה הראשונה בעיניו של רונלד רייגן של מה שהפך מאוחר יותר ליוזמת ההגנה האסטרטגית." הדיווח הזה אושר גם על ידי טלר, שכתב, "חמש עשרה שנים מאוחר יותר, גיליתי ש[רייגן] התעניין מאוד ברעיונות האלה." אף כי הושפעה ממדענים כמו טלר, יוזמת ההגנה האסטרטגית הייתה בסופו של דבר החזון האישי של רייגן מכיוון שהיא התבססה על טכנולוגיה שטרם הומצאה. מומחים מדעיים לא גילו שום תגליות פורצות דרך בשנים שקדמו להכרזה על היוזמה, והם היו רחוקים מלהיות בטוחים אם מערכת כזו בכלל אפשרית. ההתפתחות המדעית לא השפיעה על המדיניות במקרה זה; זו הייתה מדיניות שנועדה להשפיע על המדע. רייגן אישר עובדה זו במכתב מ-1984: "למען האמת, אין לי מושג מה יכול להיות טבעה של יוזמת הגנה כזו. פשוט ביקשתי מהמדענים שלנו לבדוק את האפשרות לפתח הגנה כזו ."
גם העיצוב בפועל של היוזמה לא היה ברור; מדענים ומומחים שקלו מספר עצום של אפשרויות. האפשרויות כללו גם לייזרים שימוקמו בחלל וגם לייזרים מבוססים על הקרקע, כמו גם מגוון רחב של טילים ומערכות מעקב. טלר מצידו היה חסיד מוקדם של ירי קרינת רנטגן מלוויינים, אם כי בסופו של דבר היוזמה לא יצאה לפועל.
אחרית חייו
טלר קיבל פרסים רבים במהלך הקריירה שלו, לרבות פרס אלברט איינשטיין, פרס אנריקו פרמי והמדליה הלאומית למדעים. חודשיים לפני מותו, העניק לו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר לאזרחים בארצות הברית. האסטרואיד 5006 Teller שהתגלה באפריל 1989 על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו. השם הוענק ביום הולדתו ה-84 של טלר, בזמן שנכח בסדנא של נאס"א על הגנה מפני אסטרואידים.
אדוארד טלר נפטר ב־9 בספטמבר 2003 בסטנפורד, קליפורניה, ליד מכון הובר, שבו פעל כעמית מחקר בכיר.
כתב עת ספרותי
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו לפעול כתבי עת ספרותיים באינטרנט.
פעמים רבות משמשים כתבי עת ספרותיים כבמה ראשונה לפרסום יצירות של סופרים ומשוררים, ובפרט מתחילים. לעיתים מכונסות יצירות אלה מאוחר יותר בספר של היוצר. סיפורו של ש"י עגנון, "עגונות", למשל, פורסם לראשונה בכתב העת הספרותי "העומר", וסיפוריו הראשונים של עמוס עוז פורסמו בכתב העת "קשת".
בישראל
כתב העת "מאזנים", של אגודת הסופרים העברים, שנוסד בשנת 1928, הוא כתב העת הספרותי הוותיק ביותר היוצא לאור בישראל. כתב העת "עיתון 77" הוא כתב העת הספרותי היחיד הרואה אור באופן סדיר (בין שישה לעשרה גיליונות בשנה) מזה שלושים שנה. בנוסף פעלו ופועלים כתבי עת ספרותיים רבים, מהם אחדים המוקדשים לשירה בלבד (לדוגמה, כתב העת ביטאון שירה). ב-2004 תחום השירה בישראל זכה לפריחה מחודשת בעקבות יציאתם לאור באותה שנה של שלושה כתבי עת, מטעם, הו! ומעין, שני האחרונים עדיין מתפרסמים. רוב כתבי העת הספרותיים בישראל מוקדשים ליצירות בעברית, אבל אחדים ראו או רואים אור בשפות אחרות, בהן ערבית, רוסית ואנגלית.
יצירות ספרותיות, ביקורות ספרות ומאמרים בנושאים אלה מתפרסמים גם במוספים של עיתונים יומיים בישראל. "הארץ" כולל מוסף ספרותי בשם "תרבות וספרות" ומוסף לביקורת ספרות בשם "ספרים" היוצאים מדי יום שישי. מוספים ספרותיים שבועיים מתפרסמים גם בעיתונים "ידיעות אחרונות", "מקור ראשון" ו"מעריב".
טים תומאס
טימותי מארק "טים" תומאס (באנגלית: Timothy Mark "Tim" Thomas; נולד ב-26 בפברואר 1977) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2010. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.5 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
קריירת תיכונים ומכללות
תומאס נולד וגדל בעיר פטרסון שבניו ג'רזי. בעונת 1995/1996 קלע 25.3 נקודות בממוצע למשחק כשחקן קבוצת הכדורסל של "התיכון הקתולי בפטרסון", ובסיום העונה השתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בשנת 1996 החל ללמוד באוניברסיטת וילאנובה אשר בפנסילבניה, ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 16.9 נקודות, 6.0 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1997 נלקח תומאס על ידי ניו ג'רזי נטס בבחירה השביעית, ומיד הועבר בטרייד לפילדלפיה 76'. במהלך עונת הרוקי שלו תפס מקום קבוע בחמישיית הקבוצה, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה לאחר שקלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק.
במרץ 1999, לאחר כעונה וחצי בפילדלפיה, נשלח תומאס בטרייד למילווקי באקס בתמורה לטיירון היל. בשנים הבאות הפך לחלק אינטגרלי משלד הקבוצה, לצד גלן רובינסון, ריי אלן וסם קאסל, עם ממוצע כולל של 12.2 נקודות למשחק במשך כ-5 שנים. לקראת עונת חתם על הארכת חוזה במילווקי ל-6 עונות נוספות עבור כ-66 מיליון דולר, ובפלייאוף של אותה עונה סייע לה להעפיל לגמר האזור המזרחי, לראשונה מזה 15 עונות.
בפברואר 2004 הועבר תומאס לניו יורק ניקס, כחלק מטרייד משולש בו השתתפה גם אטלנטה הוקס. עד סיום עונת היה הקלעי השלישי של הניקס, עם ממוצע של 15.8 נקודות למשחק, ובעונה העוקבת המשיך לשמש כשחקן חמישייה בניו יורק ותרם 12.0 נקודות למשחק.
לקראת עונת נשלח בטרייד לשיקגו בולס, אך כבר לאחר שלושה משחקים במדיה שוחרר מהקבוצה.
ניו יורק
קו הרקיע של ניו יורק
לעיר ניו יורק יש היסטוריה של בנייה לגובה. בעיר עשרה בניינים שונים, אשר כל אחד מהם החזיק בתואר "הבניין הגבוה בעולם" במועד זה או אחר בהיסטוריה. חלקם נהרסו במהלך השנים. הבניין הראשון שנשא תואר זה היה בניין ניו יורק העולמי שנבנה ב-1890. לאחר מכן החזיקה העיר ניו יורק בתואר "העיר עם הבניין הגבוה בעולם" במשך 75 שנים רצופות - בניין פארק רו נשא בתואר החל משנת 1899, ומרכז הסחר העולמי 1 נשא בתואר עד שנת 1974 עת נבנה בשיקגו מגדל סירס.
תרבות
בעיר ניו יורק פועלים מוסדות תרבות רבים, והיא מהווה מרכז תרבותי עבור ארצות הברית כולה. כמרכז ספרותי ואינטלקטואלי פעלו בה החל מהמאה העשרים האינטלקטואלים של ניו יורק, ביניהם סול בלו, חנה ארנדט, סוזן סונטג ורבים אחרים. כמו כן, החלה לפעול בעיר תנועת הרנסאנס של הארלם אשר מהווה קנון של יצירות השחורים בארצות הברית. בשנות ה-40 של המאה ה-20 הפכה העיר למרכז הג'אז, ובשנות ה-50 למרכז האקספרסיוניזם המופשט באמנות. בעיר נמצאים כמה מן המוזיאונים החשובים בעולם, בהם מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) והמוזיאון האמריקאי לידיעת הטבע וכמה מהתזמורות החשובות, בהן הפילהרמונית של ניו יורק.
בידור ואמנויות הבמה
מרכז לינקולן הכולל את המטרופוליטן אופרה, האופרה של ניו יורק, הפילהרמונית של ניו יורק, הבלט של העיר ניו יורק, תיאטרון ויויאן בומונט, בית הספר ג'וליארד למוזיקה ואת אולם אליס טולי הוא מרכז אמנויות הבמה הגדול ביותר בארצות הברית.
מיזם בימת הקיץ בסנטרל פארק הפיק למעלה מ-750 מחזות ואופרות לתושבי העיר הנערכות בלא תשלום תחת כיפת השמיים בסנטרל פארק ובאתרים אחרים בעיר.
תעשיית הקולנוע בעיר ניו יורק מפותחת ביותר, והעיר מהווה מרכז הפקת הסרטים השני בגודלו בארצות הברית (אחרי הוליווד).
תיירות
ענף התיירות מהווה ענף כלכלי מרכזי בעיר, ומבקרים בה למעלה מ-40 מיליון תיירים מדי שנה. מספר התיירים עלה בהדרגה מ-33 מיליון תיירים בשנת 1998 לכ-51 מיליון תיירים בשנת 2011. אתרי התיירות העיקריים בניו יורק כוללים את בניין האמפייר סטייט, פסל החירות, אליס איילנד, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון הילדים היהודי השוכן במרכז שכונת קראון הייטס, מרכז רוקפלר, כיכר טיימס, התיאטראות של ברודוויי ועוד. כ-25 מיליון תיירים מבקרים מדי שנה בסנטרל פארק. בנוסף, פסטיבל הסרטים טרייבקה הוא אחד מאירועי התרבות המתויירים ביותר בעיר.
תרבות המזון בעיר כוללת סוגי מזון שונים ומגוונים, וזאת בשל המהגרים הרבים שעברו דרך העיר ומתגוררים בה, וכן רמות מזון שונות - החל מכ-4,000 דוכני מזון הפועלים ברחבי העיר והמוכרים נקניקיות, פלאפל, תירס חם, וקבב, וכלה במסעדות היוקרה היקרות ביותר בארצות הברית. בעיר כ-113 קמ"ר של שטחי פארקים וכ-22 ק"מ של חופים ציבוריים.
מבטא
לחלק מתושבי ניו יורק היה מבטא (דיאלקט) ייחודי הנקרא מבטא ניו יורקי או "מבטא ברוקלינאי". מבטא זה הוא אחד המבטאים המוכרים והמאוזכרים ביותר בתרבות (יחד עם "המבטא הדרומי"). מקורו של מבטא זה בשפתם של מהגרים יהודים שהיגרו לארצות הברית בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 והתיישבו בניו יורק. יהודים אלה, שהיו בני המעמד התחתון, שילבו בשפתם ביטויים ביידיש, והמבטא מושפע משפה זו.
אחד המאפיינים של מבטא זה הוא היעדר הצליל "ר", כך למשל שם העיר מבוטא "ניו יוק" (New Yawk), "כאן" (באנגלית: "here" - "היר") יהגה "היה" (hiə) והפארק המרכזי בעיר יכונה "סנטוול פאאק" (pɔːk).
מאפיין נוסף הוא הארכת תנועת החוֹלָם, כך המילה "לדבר" (באנגלית "talk" - טוק") תהגה "טווק" והמילה קפה (באנגלית "coffee" "קוֹפי") תהגה "קווֹפי".
שילוב שני מאפיינים אלה יביא להגיית המילה "גירל" (girl - נערה) בצורה "גוֹייל", ו"ניו ג'רזי" תיקרא "ניו ג'ויזי".
טים תומאס
קריירת משחק
במרץ 2006 חתם תומאס על חוזה בפיניקס סאנס עד לסיום העונה. לאורך פלייאוף תרם רבות להעפלתה של פיניקס לגמר האזור המערבי, כאשר קלע 15.1 נקודות ואסף 6.3 ריבאונדים בממוצע למשחק כשחקן חמישייה. בגמר המערב הפסידו הסאנס מול דאלאס מאבריקס, בתוצאה 2–4.
ניו יורק
מבטא
מבטא זה הונצח בסדרה "הכל נשאר במשפחה" בה דמותו של ארצ'י בנקר דיברה במבטא זה.
כיום השימוש במבטא זה הולך ופוחת.
תקשורת
העיר ניו יורק נחשבת למרכז עולמי בתחום הטלוויזיה, הפרסום, המוזיקה והעיתונאות. העיר מהווה את צרכן ויצרן התקשורת הגדול ביותר בארצות הברית. בעיר פועלים ענקי התקשורת טיים וורנר, הרסט וויאקום. כמו כן שמונה מעשר חברות הפרסום הגדולות בעולם ממוקמות בניו יורק.