cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד נלבנדיאן
2006
המשך השנה לא האיר פנים לנלבנדיאן. הוא רשם הדחה מוקדמת כבר בסיבוב השלישי של ווימבלדון, ובסיבוב השני של אליפות ארצות הברית הפתוחה, וכן הדחות מוקדמות במס' טורנירים נוספים. עם זאת, נלבנדיאן רשם הישג מכובד שהעפיל עד שלב חצי הגמר בטורניר מדריד, שם הפסיד לרוג'ר פדרר בשתי מערכות.
באוגוסט רשם נלבנדיאן את דירוג השיא שלו : המקום השלישי בעולם שהוא בפיגור רק אחרי פדרר במקום הראשון, ונדאל במקום השני.
באליפות סבב המאסטרס העולמי הודח נלבנדיאן בשלב חצי הגמר על ידי האמריקאי ג'יימס בלייק.
2007
שנת 2007 נפתחה בצורה לא טובה מבחינת נלבנדיאן. הפסד בשמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, והפסדים מוקדמים במרבית הטורנירים כולל בשמינית הגמר של אליפות צרפת הפתוחה הובילו אותו ליציאה מדירוג עשרים הטניסאים המובילים בעולם ראשונה מאז שנת 2003. הוא סבל מפציעות רבות שהיוו את הבסיס ליכולת החלשה שלו בתחילת העונה.
שינוי המומנטום היה בטורניר המאסטרס במדריד. שם ניצח את שלושת המדורגים הבכירים בעולם, רפאל נדאל (דורג שני בעולם), נובאק ג'וקוביץ' (דורג שלישי בעולם) ורוג'ר פדרר (דורג ראשון בעולם), בזה אחר זה בדרך לזכייה בתואר. למעשה היה השחקן השלישי בלבד בהיסטוריה שמצליח לנצח את שלושת הבכירים בעולם באותו טורניר, כשהאחרון היה בוריס בקר הגרמני.
היכולת הטובה נמשכה גם בטורניר המאסטרס הבא בפריז. בסיבוב השלישי של הטורניר ניצח שוב את המדורג ראשון בעולם, רוג'ר פדרר בשתי מערכות. במשחק הגמר ניצח את המדורג שני בעולם, רפאל נדאל בשתי מערכות 6-0 6-4.
בעקבות תוצאות אלו שב נלבנדיאן אל דירוג עשרת הטניסאים המובילים בעולם.
את שנת 2007 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-9 בעולם.
2008
שנת 2008 הייתה מלאה בעליות ומורדות עבור נלבנדיאן. מחד בטורנירי הגראנד סלאם לא נחל הצלחות מרשימות עם הדחות בסיבוב השלישי באליפות אוסטרליה הפתוחה, בסיבוב השני באליפות צרפת הפתוחה, בסיבוב הראשון בווימבלדון, ובסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה.
מאידך רשם זכיות בשני תארים : בטורניר בואנוס איירס (משטח חימר), ובטורניר סטוקהולם (משטח קשה באולם), שם גבר על המקומי רובין סודרלינג בשלוש מערכות. בנוסף רשם עוד שלוש הופעות בגמרים : בטורניר אקפולקו שבמקסיקו (משטח חימר), בטורניר בזל, ובטורניר המאטסרס שבפריז.
2009
נלבנדיאן פתח את שנת 2009 ברגל ימין עם זכייה בטורניר סידני שבאוסטרליה, כשגבר על ירקו ניימינן בשלוש מערכות. עם זאת הודח כבר בסיבוב השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה. שאר העונה לא הניבה בשורות מעודדות מבחינתו והישג השיא, מלבד הזכייה, היה חצי גמר בטורניר בואנוס איירס על משטח החימר.
בחודש מאי הודיע נלבנדיאן שיאלץ לעבור ניתוח עקב פציעה בירך, דבר שגרם לו להחמיץ את השתתפותו בטורנירי גראנד סלאם וכן את השתתפותו בגביע דייוויס ויתר הטורנירים בהמשך השנה.
את שנת 2009 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-64 בעולם.
2010
בדומה לשנת 2009, גם שנה זו הייתה מרובה בפציעות מטרידות.
פציעות בברכיים ובבטן גרמו לנלבנדיאן לפתוח את שנת 2010 באיחור. הוא חזר לסבב רק בפברואר, בטורניר הביתי שלו בבואנוס איירס, אך לא נחל הצלחה שפרש ברבע הגמר עקב פציעה ברגל ימין. בעונת החימר רשם העפלה לרבע הגמר בטורניר המאסטרס במונטה קרלו, שם הודח על ידי נובאק ג'וקוביץ'. פציעה נוספת ברגל ימין גרמה לו להחמיץ את הרולאן גארוס ואת ווימבלדון.
הוא שב לפעילות בחודש יולי, שעזר לנבחרתו במסגרת גביע דייוויס להעפיל לשלב חצי הגמר אחרי ניצחון 3-2 על נבחרת גביע הדייוויס של רוסיה. בחודש אוגוסט רשם את התואר היחיד שלו לעונה זו שזכה בטורניר וושינגטון, כשניצח בגמר את מרכוס בגדאטיס בשתי מערכות (4)7-6 ,6-2. אף על פי כן, לא רשם הצלחה גדולה באליפות ארצות הברית הפתוחה שהודח כבר בסיבוב השלישי על ידי הספרדי פרננדו ורדאסקו.
את שנת 2010 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-27 בעולם.
2011
פתיחת השנה בישרה טובות עבור נלבנדיאן עם הופעה בגמר טורניר אוקלנד שבניו זילנד, שם נוצח על ידי הספרדי דוד פרר בשתי מערכות. למרות זאת, התוצאות הטובות לא ידעו המשכיות עם הדחה בסיבוב השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה, למרות ניצחון במשחק צמוד ומותח על המקומי לייטון יואיט.
את מרבית עונת החימר פספס נלבנדיאן עקב קרע בשריר הירך ובקע מפשעתי, מה שגרם לו לפספס גם את טורניר אליפות צרפת הפתוחה. המשך העונה לא הניב תוצאות מרשימות מבחינתו שהודח בסיבוב השלישי של ווימבלדון על ידי רוג'ר פדרר, ובאליפות ארצות הברית הפתוחה על ידי רפאל נדאל. הישגי השיא שלו בשלב זה של העונה היו רבעי הגמר בטורניר טוקיו (משטח קשה) ובטורניר סטוקהולם (משטח קשה באולם)
את שנת 2011 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-64 בעולם.
2012
באליפות אוסטרליה הפתוחה נקנס נלבנדיאן ב-8000$ בשל התנהגות בלתי ספורטיבית לאחר שבסיום המשחק בסיבוב השני מול ג'ון אייזנר, בו הודח נלבדיאן בחמש מערכות, השליך המחבט הצידה.. ביוני העפיל נלבנדיאן לגמר טורניר קווינס. במשחק הגמר הוא הוביל 1-0 במערכות מול מרין צ'יליץ', אך ספג הפסד טכני, לאחר שבמהלך המערכה השנייה בעט בעצבים בשלט פרסומת, ופצע בטעות את רגלו של שופט הקו.
באולימפיאדת לונדון (2012) נלבנדיאן הודח בסיבוב הראשון, לאחר שהפסיד בשתי מערכות לינקו טיפסרביץ'.
גביע דייוויס
לאורך השנים היה דוד נלבנדיאן ציר מרכזי בנבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה. מאזנו בגביע דייוויס עומד על 32-10 לטובתו, ומאזן של 21-5 במשחקי היחידים. על אף שלא זכה עם נבחרתו בתואר הנכסף, סייע לה להגיע למעמד הגמר בשנת 2006, שם למרות שני ניצחונות על מאראט סאפין, ועל ניקולאי דווידנקו, הפסידה נבחרת ארגנטינה בתוצאה הכללית 3-2.
נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה בכיכובו של נלבנדיאן העפילה לגמר גם בשנת 2008. הגמר נערך על אדמת ארגנטינה, ולמרות ניצחון במשחק הראשון מול דוד פרר, הפסידה נבחרתו לנבחרת גביע דייוויס של ספרד בתוצאה הסופית 3-1.
גם בשנת 2011 העפילה נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה לגמר הטורניר, שם פגשה שוב את נבחרת גביע דייוויס של ספרד, על אף ניצחונו של נלבנדיאן במשחק הזוגות במפגש, יתר משחקי היחידים הוכרעו על ידי הספרדים, שניצחו בתוצאה הסופית 3-1.
הישגי גראנד סלאם
מקרא :
*ל"ה - לא השתתף.
*ס' - סיבוב.
*ס"מ - סיבוב מוקדמות.
מיכה שריר
מיכה שריר (נולד ב-8 ביוני 1950) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב הנודע במחקריו בגאומטריה חישובית.
ביוגרפיה
במשך ארבע שנים היה שריר סגן ראש המעבדה לרובוטיקה באוניברסיטת ניו יורק והיה מראשוני החוקרים בגאומטריה חישובית. מחקריו המשותפים עם שוורץ הובילו בשנות השמונים לפיתוח היסודות לתחום המחקר של תכנון תנועה אלגוריתמי ברובוטיקה. בשנת 1980 הצטרף לסגל החוג למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, תחילה במלגת אלון, ובשנת 1985 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין. שריר מופקד על הקתדרה לגאומטריה חישובית ורובוטיקה, פעמיים כיהן כראש החוג למדעי המחשב, וכיהן כראש בית הספר למדעי המתמטיקה. עד 2018 פרסם כ-350 מאמרים מדעיים, כתב וערך ארבעה ספרים והנחה 27 תלמידים לתואר שלישי.
שריר זכה בפרס המחקר על שם מקס פלנק (1992), פרס פהר (1999), פרס לנדאו למדעים ולמחקר (2002) ופרס א.מ.ת (2007). בשנת 1997 נבחר לעמית ACM. בשנת 2018 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לאל קרישנה אדוואני
שְרי לאל קרישנה אדוואני (באנגלית: Shri Lal Krishna Advani, בהינדי: लाल कृष्ण आडवाणी, בסינדהי: لال ڪشن چند آڏواڻي; נולד ב-8 בנובמבר 1927 בקראצ'י) הוא פוליטיקאי הודי, שכיהן בעבר כסגן ראש ממשלת הודו בשנים 2002–2003 בימי ממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי. אדוואני היה אחד ממייסדיה ומנהיגה הבכירים של מפגלת מפלגת העם ההודית (בהרטיה ג'אנאטה פארטי) BJP. הוא כיהן גם שר הפנים בממשלת הברית הלאומית הדמוקרטית בשנים 1998–2004. היה מנהיג האופוזיציה בבית הנבחרים, לוק סבהה ה-10 וה-14 של הפרלנמט ההודי. בבחירות בשנת 2009 היה מועמד הברית הלאומית הדמוקרטית לתפקיד ראש הממשלה.
בצעירותו התחיל את הקריירה הפוליטית שלו כמתנדב של הארגון הלאומני ההינדי "ראשטריה סוויאמסווק סאנג".
ילדות וצעירות
לאל קרישנה אדוואני נולד בשנת 1927 בעיר קראצ'י בחבל סינד שבצפון-מזרח הודו הבריטית במשפחה הינדואית ממוצא סינדהי. הוריו, קרישנצ'אנד ד. אדוואני וגיאני דווי היו אנשי עסקים. אדוואני למד בתיכון סיינט פטריק בקראצ'י ואחר כך במכללה הממלכתית בהיידראבאד בחבל סינד. יחד עם משפחתו היגר אחרי חלוקת הודו (1948) אל הרפובליקה ההודית והתיישבו במומבאי. הוא סיים שם לימודי משפטים המכללה הממלכתית למשפטים שליד אוניברסיטת מומבאי.
התחלת פעילותו
בשנת 1941 בגיל 14 הצטרף אדוואני ל-RSS – "רשטריה סוואיאמסווק סינג". הוא הפך ל"פראצ'ראק", פעיל במשרה מלאה בשירות השלוחה בקאראצ'י של המפלגה. אחרי הגירתו לרפובליקה ההודית, היה לפראצ'אראק" של מפלגת RSS במאציה-אלוואר בראג'סטאן, בה התוודע למפגני האלימות שלאחר חלוקת הודו. עד לשנת 1952 עבד אדוואני במחוזות אלוואר, בהרטפור, קוטה, בונדי וג'לאוואר.
בהרטיה ג'אנה סאנג
בשנת 1951 הקים סיאמה פרסאד מוקרג'י יחד עם מפגלת RSS את המפלגה החדשה BJS "בהרטיה ג'אנה סאנג" (מפלגת העם ההודי). אדוואני הצטרף אליה והתמנה למזכירו של ס.ס. בהנדרי, אז המזכיר הכללי של ג'אנה סאנג בחבל רג'סטן., ב-1957 עבר לדלהי כדי להתמסר לפעילות בקשורה לפרלמנט. הפך למדכיר כללי ואחר כך ליושב ראש הסניף בדלהי של ג'אנה סאנג. בשנים 1966–1967 היה למנהיג המועצה המטרופוליטנית הזמנית דלהי של המפלגה, ובשנים 1967–1970 המנהיג של המועצה המטרופוליטנית דלהי של המפלגה. הוא סייע בידי ק.ר. מלקאני בעריכת בשבועון של מפלגת RSS "Organiser" וב-1966 נבחר לוועד הפועל הלאומי של מפלגת BJS.
בשנים 1970–1976 כיהן אדוואני ברג'יה סבהה, הבית העליון בפרלמנט של הודו. בשנת 1973 בכנס המפלגה בקאנפור, נבחר אדוואני ליושב ראש "בהרטיה ג'אנה סאנג". מיד אחרי בחירתו דאג לסלק משורות המפלגה את בלראג' מדהוק, אחד ממיסדיה ומהיגיה, באשמת הפרת הנחיות המפלגה ופעולה נגד האינטרסים שלה. ב-1976–1982 שוב כיהן אדוואני ברג'יה סהבה, הפעם בנציג של מדינת גוג'ראט. אחרי משטר החירום של אינדירה גנדי, ג'אנה סאנג ועוד כמה מפלגות אופוזיציה התמזגו למפלגת "גאנאטה". ב-1977 יחד עם אטאל ביהארי ואג'פאיי, התייצב אדוואני בבחירות לפרלמנט.
מג'אנאטה פארטי לבהרטיה ג'אנאטה פארטי
מפגלת ג'אנאטה הייתה מורכבת מממפגלת הקונגרס (ארגון) (Congress Party (O)), מפלגת סוואטנטרה, המפלגה הסוציאליסטית של הודו, ג'אנה סאנג ולוק דאל. הצטרפה גם הסיעה "הקונגרס למען דמוקרטיה" של ג'אגיוואן רם, שנפרדה ממפלגה הקונגרס הלאומי ההודי. התרעומת בקרב העם נגד משטר ההחירום של אינדירה גנדי הביאה בשנת 1977 לניצחון קואליציית הג'אנאטה ולמינויו של מורארג'י דסאי כראש הממשלה. אדוואני התמנה לשר ההסברה והתקשורת המשודרת, בעוד ואגפאיי התמנה לשר החוץ. בסופו של דבר עזבו חברי ג'אנה סאנג את מפלגת ג'אנאטה והקימו את מפלגת BJP – בהרטיה ג'אנאטה פארטי. אדוואני היה אחד ממנהיגיה המובילים של המפלגה החדשה והחל משנת 1982 ייצג אותה ברייג'ה סבהה מטעם מדינת מאדהיה פרדש.
עליית מפלגת BJP
אטאל ביהארי ואג'פאיי נבחר ליושב ראש הראשון של מפלגת בהרטיה ג'אנאטה. בהנהגתו לקחה המפלגה גישה מתונה יותר לגבי הינדוטבה, על מנת למשוך שכבות יותר רחבות בעם. אסטרטגיה זו לא צלחה, ובשנת 1984 זכתה BJP רק בשני מושבים בבחירות ללוק סבהה. חדשים אחדים לפני הבחירות נרצחה אינדירה גנדי ובמדינה קם גל של הזדהות עם מפלגת הקונגרס שהביאה להתחזקותה. הכישלון בבחירות הביא למפנה בתוך מפלגת BJP. אדוואני התמנה ליושב ראש המפלגה, ותחת הנהגתו היא חזרה לגישה קיצונית יותר אל הינדוטבה. מפלגת BJP אימצה את המחלוקת בנוגע למסגד בברי ולראם גנמאבהומי, מקום לידתו של האל ראמה כסוגיית דגל במדיניותה. בשנות ה-80 של המאה ה-20 המוקדמות הקים הארגון ההינדואי הקיצוני "וישווה הינדו פארישאד" תנועה למען בניית מקדש הינדו לכבוד האל ראמה באתר מסגד בברי באיודהיה. היא התבססה על האמונה שזה מקום לידתו של האל ראמה ושפעם ניצב בו מקדש שנהרס במאה ה-16 על ידי השליט המוסלמי המוגולי באבור כדי לפנות מקום למסגד. ה-Archeological Survey of India תמך בטענה שהמסגד נבנה במקום שבו לפני כן עמד מבנה הינדואי. מפלגת BJP התחילה לתמוך במסע זה והפכה אותו לחלק ממצע הבחירות שלה. צעד זה הביא לה קולות רבים בבחירות הכלליות בשנת 1989. בעקבות הבחירות לא הצליחה מפלגת הקונגרס להרכיב ממשלה. המשימה להרכיב ממשלה הוטלה על ו.פ. סינג, ראש החזית הלאומית. תמיכת BJP על 86 מושביה בפרלמנט הכריעה לטובת הממשלה החדשה בראשות סינג.
הריסת המסגד בברי באיודיה
בשנת 1990 יצא אדוואני לאתר מסגד באבור באיודיה במסגרת עליית רגל - "יאטרה". הוא עלה על רכב ממוזג שקושט כמו מרכבתו של האל ראמה. עליית הרגל סימלה ההתנגדות ל"רודנות המוסלמית" וכונתה "ראת יאטרה" ("מסע המרכבה"). אדוואני נשא סמלים של דת ההינדואיזם, ובנאומיו ביכה את "כישלון החברה ההינדואית בשמירה על מקומותיה הקדושים מפני חילול הקודש מצד הכובשים המוסלמים". בדרך הצטרפו למסעו של אדוואני מתנדבים רבים מארגוני סנג פריוואר. המסע יצא ממקדש האל שיווה, מקדש סומנאת, שבעיר וראוואל במדינת גוג'ראט, שנכבש בעבר על ידי שליטי הודו המוסלמים, ושוחזר בשנת 1951. המסע נמשך ברחבי צפון הודו עד שבסימסטיפור, במדינת ביהר, נעצר אדוואני ב-23 באוקטובר 1990 על ידי כוחות ביטחון שנשלחו על ידי ראש ממשלת מדינת ביהר, לאלו פרסאד יאדאב, בטענה שהמסע של אדוואני עלול לעורר אלימות. אירוע זה היה לאחת הסיבות לנפילת ממשלת סינג.
בבחירות הכלליות בשנת 1991, הפכה מפלגת BJP למפלגה השנייה בפרלמנט, אחרי מפלגת הקונרס הלאומי.
בשנת 1992, שנתיים אחרי מסעו של אדוואני, על אף הבטחות שניתנו לבית המשפט הגבוה על ידי ממשלת מדינת גוג'ראט שבשליטת מפלגת BJP ובראשותה קליאן סינג, המוני הינדואים הגיעו למסגד באבור והחריבו אותו עד היסוד, מבלי שהשלטון המקומי יתערב. בפרעות של הינדואים ומוסלמים בעקבות האירוע נהרגו כאלפיים בני אדם. לפני הריסת המסגד נאם אדוואני נאום מתלהם. הועלו בהמשך האשמות נגדו והוא נתבע לדין. בשנים 2003 ו-2010 נמצא זכאי על ידי בתי המשפט. ב-19 אפריל 2017 הורה בית המשפט הגבוה של הודו על משפט חוזר. ב-30 בספטמבר 2020 בית דין מיוחד של לשכת החקירות המרכזית של הודו זיכה אותו סופית וביטל את כל כתבי האישום נגדו.
חזרתו לזירה הפוליטית
אחרי שתי ממשלות בלתי יציבות של חזית המאוחדת בראשות דווה גאודה וגוג'ראל פוזר הפרלמנט וקויימו בחירות חוזרות. במרץ 1998 הצליחה הברית הדמוקרטית הלאומית שבראשות מפלגת BJP לעלות לשלטון. בשנים 1998–2004 כיהן אדוואני כשר הפנים ובהמשך גם סגן ראש הממשלה. כשר נאלץ להתמודד עם שורה של מתקפות מורדים נתמכות על ידי פקיסטן. בבחירות בשנת 2004 הוביל אדוואני מסע בחירות אגרסיבי. עם זאת מפלגתו הובסה ויצאה לאופוזיציה. עלתה לשלטון הברית המתקדמת המאוחדת בראשות מפלגת הקונגרס עם מנמוהן סינג כראש ממשלה. אחרי התבוסה עזב וג'פאיי את החיים הפוליטיים ואדוואני הפך למנהיג האופוזיציה בלוק סבהה בין השנים 2004–2009. בתקופה זו נאלץ להתמודד עם מרד במפלגתו. במיוחד אחרי שבשנת 2005 כשביקר בעיר הולדתו, קראצ'י, בפקיסטן ובמאוזולאום של מוחמד עלי ג'ינה העלה על נס את זכרו כ"מנהיג חילוני". דבריו לא התיישבו טוב עם גישת מפלגתו וה-RSS ואודוואני נאלץ להתפטר מתפקידו כיושב ראש מפלגת BJP. אולם כעבור ימים אחדים ביטל את התפטרותו. בסופו של דבר בדצמבר 2005 ויתר על תפקידו כיושב ראש המפלגה לטובת רג'נאת סינג. במרץ 2006 פיגוע במקדש הינדואי בוורנאסי הביא אותו לארגן "יאטרה" נוספת למען הביטחון הלאומי, תוך כדי מתיחת בקורת על מה שהגדיר ככישלון ממשלת הברית המתקדמת המאוחדת להיאבק בטרור.
מועמד לראשות הממשלה
ב-2006 כמנהיג האופוזיציה בפרלמנט הציג אדוואני את מועמדותו לראשות הממשלה. יושב ראש מפלגתו, רג'נאת סינג הצהיר: "אחרי אטאל, יש רק אדוואני. אדוואני הוא הכוח הטבעי. צריך שיהיה ראש ממשלה". סיעת המפלגה בפרלמנט הודיעה בדצמבר 2007 שבבחירות בשנת 2009 אדוואני יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה.
אולם ב-2009 הקונגרס הלאומי ההודי ובני בריתו היו אלו שזכו בבחירות וראש הממשלה מנמוהן סינג נשאר בתפקידו. בעקבות התבוסה פינה אדוואני את הדרך לסושמה סוואראג' כראש האופוזיציה החדש בפרלמנט. ב-10 ביוני 2013 אחרי שנרנדרה מודי התמנה בראש מסע הבחירות של המפלה התפטר אדוואני מכל תפקידיו ב-BJP. במכתב אל היושב ראש רג'נאת סינג כתב: "אין לי יותר ההרגשה שזו אותה המפלגה האידיאליסטית שהוקמה על ידי ד"ר מוקרג'י, דין דאיאליג', נאנאג'י וואג'פאיי שהאינטרס היחיד שלהם הייתה המדינה והעם. רוב מנהיגינו עכשיו עסוקים רק עם אגנדות אישיות שלהם". לבסוף גם הפעם ב-13 ביוני 2013 ביטל את החלטתו להתפטר.
ועד החזון של המפלגה
ב-2014 הצטרף אדוואני ל"מארג דרשאק מנדאל", ועד החזון של מפלגת BJP, לצידם של מורלי מנוהר ג'ושי ואטאל ביהארי וג'פאיי.
חייו הפרטיים
ל.ק. אדוואני התחתן בפברואר 1965 עם קמלה אדוואני (1932–2016). לזוג נולד בן, גאיאנט, ובת, פרטיבה. פרטיבה אדוואני הפיקה סדרות מופעי טלוויזיה. מאז פרישתו מהפרלמנט, מסיבות ביטחון, אדוואני מתגורר בבונגלו רשמי בדלהי.
ניפוח זכוכית
ניפוח זכוכית היא טכניקה של עיצוב כלי זכוכית, אשר במסגרתה מנפחים זכוכית מותכת וחצי נוזלית לצורות שימושיות שונות באמצעות צינור. העוסק בכך נקרא "מנפח זכוכית" או "נפח זכוכית". בשנות האלפיים, הטכניקה משמשת בעיקר ליצירת כלי זכוכית אמנותיים. בעוד שבמשך אלפי שנים מרבית כלי הזכוכית היו מיוצרים בטכניקה זו, בימיינו, מרבית כלי הזכוכית כיום מיוצרים על ידי מכונות בכמויות גדולות בהרבה.
ישנם סוגים שונים של זכוכיות שכיום משתמשים בהם בניפוח זכוכית. זכוכית אחת מתוך הוסגים השונים היא זכוכית בורוסיליקט אשר יש לה תכונות של עמידות במעברים מהירים בין טמפרטורות ובין השימושים השונים של סורית זו ניתן למצוא תבניות זכוכית שצריכות לעבור בין התנור למקרר ולעמוד בלחצים של הסביבה, בשל שינויי הטמפרטורה. חומרי הגלם בזכוכית כוללים חול (59%), נתרן פחמתי (18%), דולומיט (15%), אבן גיר (4%), נפלין (3%) וגופרית (1%). היחס בין המרכיבים השונים משתנה בהתאם לייעוד של כלי הזכוכית, ועל סמך תהליך העבודה המועדף. בייצור של זכוכית צבעונית אפשר גם להוסיף תחמוצות מתכת שונות או כימיקלים אחרים כגון פוספט, סלניום וזהב.
נהוג להתייחס בשפה העברית לעבודת מבער כטכניקה של ניפוח זכוכית אם היא לאו דווקא כוללת את תהליך הניפוח עצמו, אלא נועדה לעיצוב הזכוכית בדרכים חלופיות של פיסול.
היסטוריה
ההערכה המקובלת כיום היא שניפוח זכוכית החל במסופוטמיה לפני כ-5,000 שנים (בשלהי האלף השלישי – תחילת האלף השני לפני הספירה). אף על פי כן, ניפוח אמיתי של זכוכית באמצעות צינור התרחש לכאורה מתישהו בין שנת 27 לפנה"ס לשנת 14 לספירה בסוריה. פיתוח זה סייע לזרז את תהליך יצירת כלי הזכוכית ואפשרו בשל כך תחילת ייצור המוני של כלי זכוכית. בהמשך טכניקת ניפוח הזכוכית התפשטה ברחבי האימפריה הרומית. ונציה, ובמיוחד האי מוראנו, הפכו למרכז לייצור זכוכית באיכות גבוהה בתקופה המאוחרת של ימי הביניים.
בישראל
בישראל נמצאו מפעלי זכוכית ענקיים מלפני 1,600 שנים משלהי התקופה הרומית. האזור כולו היה בסיס משמעותי להפקה של זכוכית בגלל החול שנחשב משובח בזמנו בחופי עכו.
בסוף המאה ה-19 הקים הברון דה רוטשילד מפעל לייצור בקבוקי זכוכית ליקבים על בסיס החול שנמצא בקרבת המפעל. החול לא היה איכותי דיו לייצור זכוכית ועל כן המפעל נסגר. כיום המבנה משמש את מוזיאון המזגגה - מוזיאון לארכאולוגיה וזכוכית.
בשנת 2000, פסל הזכוכית דייל צ'יהולי הציג תערוכת יחיד במוזיאון מגדל דוד. תערוכה זאת הייתה עד אותו הרגע התערוכה הגדולה ביותר בעולם של צ'יהולי. מהמוזיאון דווח על למעלה ממיליון כניסות לתערוכה.
אריה (מטוס)
אריה היה מטוס קרב שתוכנן בתעשייה האווירית בשנות ה-70 של המאה ה-20. הפרויקט נועד לבניית מטוס קרב שיהיה המתקדם בעולם. הפרויקט בוטל בשלב מוקדם, ותכנון ה"אריה" היה הבסיס לפרויקט הלביא (שבוטל בשלב מתקדם).
העיקרון שמאחורי פיתוח האריה
לאחר מלחמת ששת הימים והאמברגו הצרפתי שהוטל על ישראל בעקבותיה, קיבלה מערכת הביטחון של ישראל החלטה עקרונית לפתח באופן עצמאי את שלוש מערכות הנשק העיקריות: מטוס קרב, טנק וספינת מלחמה. המטרה הייתה להשתחרר מהתלות במדינות זרות, לסייע להתפתחותה של התעשייה המקומית, וכן ליצור מערכות נשק שיתאימו בדיוק לצרכיו של צה"ל, דבר שלא קרה בהכרח במערכות נשק שיוצרו במדינות אחרות. המפתחים העריכו שפיתוח מערכות נשק מתקדמות בישראל יסייעו לה לקבל טכנולוגיה מתקדמת מארצות הברית; זו סירבה למכור מוצרים מתקדמים לישראל, אך התירה זאת כאשר ישראל פיתחה מוצרים דומים או הייתה קרובה לפיתוחם.
מגמה זו הביאה לפיתוח טנק המרכבה וסדרות ספינות הטילים "סער". מערכת הביטחון הישראלית החלה עוד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 לבחון את האפשרות לייצר מטוס קרב באופן עצמאי. תחילה הוצע שהתעשייה האווירית תרכיב מטוס קרב שתוכנן בחו"ל. הצעה זו נדחתה כאשר הסתבר שעלות ההרכבה תהיה גבוהה מעלות קניית המטוסים המוכנים בחו"ל. לפיכך, הוצע לשדרג את מטוסי המיראז' 5 על ידי הוספת מנוע מתוצרת ארצות הברית, מנוע סילון מדגם J-79. הצעה זו יצאה אל הפועל, והתוצר שלה היה מטוס הכפיר (מטוסי המיראז' 5 לא סופקו לישראל בשל האמברגו הצרפתי, אך התוכניות הועברו לישראל בהסכמה שבשתיקה).
"חדיש"
שדרוג מטוסי המיראז' נועד להיות השלב הראשון; השלב השני היה ייצור מטוס קרב חדש לגמרי. חיל האוויר הציג אפיון של מטוס שהיה אמור להיות מטוס קרב חד מושבי קל משקל. מהירותו המרבית הייתה אמורה להיות 2.4 מאך (כ-2,800 קמ"ש), וגובה הטיסה המרבי היה צריך להיות 75,000 רגל (22,800 מטרים). טווח המטוס היה אמור להיות 480 ק"מ. המטוס היה אמור להיות חמוש בתותח בקוטר 30 מ"מ ובטילים. חליפת האוויוניקה של המטוס כללה מכ"ם, כוונת קסדה – פיתוח חדשני במיוחד באותה תקופה – ומערכת לוחמה אלקטרונית. למטוס היו אמורים להיות מאפייני חמקנות, ותא טייס משוכלל ובעל ראות מצוינת.
האפיון שהוצג נקרא בשם "חדיש" ואכן היה זה אפיון חדיש מאוד, שגם המטוסים האמריקניים החדישים ביותר, ה-F-15 איגל וה-F-16 פייטינג פלקון לא עמדו בו. גם צוות התכנון חש שהדרישות גבוהות מדי. נעשה מאמץ לשתף פעולה עם יצרנית המטוסים דאסו מצרפת, אך גם מהנדסי החברה הצרפתית טענו כי לא ניתן לייצר מטוס שיעמוד באפיונים הללו.
"אריה"
מלחמת יום הכיפורים הפסיקה את עבודת הצוות, וזו חודשה רק ב-1974. אז נבנה צוות חדש, והוחלט ששמו של המטוס החדש ייקרא "אריה". במקביל הוחל בגישושים לקראת רכישת מטוס קרב חדיש מתוצרת ארצות הברית: F-14 טומקט, F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון או F-17, שהתפתח מאוחר יותר להיות מטוס ה-F/A-18 הורנט. עבודת התכנון הייתה צריכה להציג מטוס שיהיה טוב יותר ממטוסים אלה. השלב הראשון בתוכנית היה, כאמור, פיתוח מטוס הכפיר. על בסיס תכנון זה, הוחל בתכנון האריה. הסתבר שלא די בהתקנת מנוע משוכלל יותר לכפיר, ויש צורך בתכנון מטוס חדש לגמרי, אך מכל מקום נותרו בתכנון יסודות רבים ממטוס הכפיר, ובעיקר כנפי דלתא וכנפוני קאנארד. הצוות הציג כמה אפשרויות תכנוניות, שכללו שינוי בזווית המשיכה של הכנפיים, כונסי אוויר בתצורות שונות, וסוגים שונים של הגאי כיוון.
ה"אריה" היה אמור להיות חדשני במיוחד בתחום האוויוניקה. התכנון היה לצייד את המטוס במערכת בקרת טיסה ממוחשבת, הקרויה טוס-על-חוט (Fly By Wire), שהייתה אז מערכת חדשנית מאוד, ורק יצרניות המטוסים הגדולות ביותר החלו להתנסות בהתקנתה.
תא הטייס של ה"אריה" היה מתקדם מאוד, וכלל תצוגה עילית, מסך מכ"ם, ומוט היגוי מרכזי. ל"אריה" נועדה להיות חופת בועה שהייתה אמורה לאפשר לטייס ראות מצוינת לכל הכיוונים, בדומה לחופה המותקנת במטוסי F-16. חימוש המטוס היה אמור לכלול תותח 30 מ"מ, טילי אוויר אוויר, ויכולת לשאת עד 7 טון של פצצות ונשק מונחה. צוות הפיתוח התלבט בשאלה האם לתכנן את ה"אריה" כמטוס דו מנועי או חד מנועי. הצוות התלבט גם בשאלת המנוע המתאים למטוס. שתי האפשרויות העיקריות היו מנוע פראט אנד ויטני F-100, מנוע ה-F-15, או ג'נרל אלקטריק F-404, מנוע ה-F-18.
צוות שמנה קרוב ל-100 מהנדסים עבד על פיתוח ה"אריה". הוצעו יותר מ-30 תצורות שונות. לוח הזמנים קבע שעד אמצע 1979 יסתיים הפיתוח הראשוני. עד אז צריך היה להתקבל האישור לעבור לפיתוח ממשי. עד סוף אותה שנה היה אמור להמריא אב הטיפוס הראשון. התכנון היה להתחיל לספק את המטוסים לחיל האוויר בסוף שנת 1983, ולהשלים ייצור של מאה מטוסים עד סוף 1985.
ביטול התוכנית
התעשייה האווירית קידמה את פרויקט האריה, אך חיל האוויר בראשות מפקדו אז, אלוף בני פלד, התנגדו בתוקף לאריה וטענו שתחזיותיהם של אנשי התעשייה האווירית שהאריה טוב מה-F-16 מוגזמות ולא ריאליות. לטענת אנשי התעשייה האווירית, מטוס ה"אריה" היה בעל תכונות חמקנות שלא היו למתחרהו האמריקני, שיכולות תקיפת מטרות הקרקע שלו טובות בהרבה מאלה של ה-F-16, ושמערכות הלוחמה האלקטרונית שלו יהיו גם הן טובות בהרבה.
ב-10 במאי 1976 הבהיר בני פלד באופן חד משמעי כי חיל האוויר מעדיף את מטוס ה-F-16. הוא טען שאין תקציב מספיק לפיתוח המטוס, שארצות הברית אינה מוכנה למכור לישראל את המנועים המבוקשים, ומנגד מוכנה ארצות הברית למכור לישראל מטוסי F-16. בסוף 1976 הופסקה התוכנית.
למרות פיזור צוות הפיתוח, המשיך צוות מצומצם לעבוד על הפרויקט במינון נמוך ובעיתונות המשיכו להופיע כתבות שישראל מתכננת לייצר את מטוס האריה כחלופה ל-F-16. בסוף 1977, לאחר המהפך, התעורר לחץ, בין השאר מצד משה ארנס ויוסף רום להמשיך בייצור האריה. בתחילת 1978 התקיימו דיונים בוועדה משותפת לוועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת על המשך ייצור האריה. הוועדה הגיעה למסקנה שייצור המטוס תעלה מאות מיליוני דולרים יותר מרכישת מטוסים מארצות הברית וכי לא ניתן לממן את הפער מתקציב הביטחון אלא מתקציב הפיתוח, דבר שיחייב דחיית פרויקטי פיתוח אחרים.
התעשייה האווירית בדקה גם אפשרות לייצר את ה"אריה" כיוזמה משותפת של ישראל ושל איראן של השאה, אך המהפכה האיראנית קטעה את הניסיון. בתעשייה האווירית הבינו מעזר ויצמן שהסיכוי היחיד להמשיך את התוכנית הוא להציע את המטוס כגרסה חד-מנועית קטנה וזולה שתוכל להחליף את מטוסי ה-A-4 סקייהוק ומטוסי הכפיר. זו הייתה תחילת פרויקט הלביא.
זוראב אזמאיפרשווילי
זוּראב אזמאיפָּרַשווילי (בגאורגית: ზურაბ აზმაიფარაშვილი; נולד ב-16 במרץ 1960), הוא רב אמן גאורגי בשחמט ונשיא איגוד השחמט האירופי.
אזמאיפרשווילי הפך לרב אמן בשנת 1988 ובשנת 2003 זכה באליפות אירופה בשחמט, שנערכה באיסטנבול. הוא שימש גם כסגן נשיא פיד"ה.
הופעות באולימפיאדות השחמט
אזמאיפרשווילי ייצג את גאורגיה בשבע אולימפיאדות.
31 במאי
קישורים חיצוניים
https://www.onthisday.com/events/may/31
השריר העדין
השריר העדין (TA: Musculus gracilis) הוא השריר השטחי ביותר (קרוב לפני העור) בחלקה התיכון של הירך. כיווץ השריר מקרב את הירך, מכופף את הברך ומסובב אותה פנימה.
חולשתו היחסית של השריר בהשוואה ליתר השרירים המקרבים של הירך, ומבנה אספקת הדם שלו, הפכוהו למועמד נוח להסרה ולהשתלה עצמית במקום שרירים שנפגעו מעבר ליכולת תיקון. משתילים את השריר למשל במקום שרירים מכופפים או פושטים של אצבעות הידיים.
תיאור
תחילתו של השריר העדין בגוף של עצם החיק ובענף התחתון של העצם.
השריר נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה. נקודת האחז של גיד השריר משותפת לגידים נוספים ומכונה "רגל האווז" (pes anserinus).
עצבוב
השריר העדין מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני והשלישי (L2, L3) דרך העצב הסותם (Nervus obturatorius).
אריק הראשון, מלך נורווגיה
אריק האראלדסון (בנורדית עתיקה: Eiríkr Haraldsson, בנורווגית: Eirik Haraldsson; ידוע בכינויו אריק "גרזן הדם", בנורדית עתיקה: Eiríkr blóðøx, בנורווגית: Eirik Blodøks; 885 – 954) היה שליט נורווגי בן המאה ה-10 לספירה. מקובל לחשוב שהוא היה מלך נורווגיה בין השנים 931 – 933 ומלך נורת'מבריה במשך שתי תקופות מלוכה קצרות.
מקורות
ההיסטוריונים שיחזרו את סיפור חייו של אריק מנתונים היסטוריים מפוזרים שעמדו לרשותם. קיימת הבחנה בין מקורות בני זמנו של אריק או שנוצרו זמן קצר לאחר מכן ושמתארים את תקופת מלכותו בנורת'מבריה, לבין מקורות המתבססים במלואם על סאגות, שמפרטים את חייו של אריק בנורווגיה, כראש שבט שמשל על מערב נורווגיה בשנות התשעים של המאה ה-10. על פי המקורות הנורדים מהמאה ה-12 ואילך, מזוהים שני השליטים הללו כאדם אחד ובעוד שהנושא היה שנוי במחלוקת בקרב היסטוריונים מודרניים מוקדמים, רובם זיהו את שתי הדמויות כאותו אדם מאז מאמרו של ו. ג. קולינגווד שהתפרסם ב-1901. זיהוי זה נדחה לאחרונה על ידי ההיסטוריונית קלייר דאונהאם, שטענה שכותבים נורדים מאוחרים יותר ביצעו סינתזה בין שני האריקים, תוך שימוש אפשרי במקורות אנגליים. טיעון זה, למרות שהיסטוריונים אחרים מתייחסים אליו בכובד ראש, לא זכה לקונצנזוס.
מקורות בני זמנו של אריק, או בסמוך לתקופתו, כולל עריכות שונות של הכרוניקות האנגלו-סקסיות, מטבעות מהתקופה, החיבור על חייו של הנזיר קתרו ממץ וככל הנראה גם שירת החצר של אריק, מציירים תמונה מעורפלת בלבד של פעילויותיו של אריק באנגליה האנגלו-סקסית.
כינויו
מקור כינויו של אריק, "גרזן הדם", לא ברור. ההשתמרות של כינוי זה בקטעי שירה ובסאגות בני זמנו של אריק, נתונה למחלוקת מול האפשרות שהכינוי הוכנס אליהם בשלב מאוחר יותר. אין כל ערובה לכך שהכינוי מופיע עוד לפני המאה ה-12. בסאגות מוסבר שהכינוי מתייחס להרג שביצע אריק באחיו-למחצה במאבק חסר הרחמים שלו להשגת השלטון על נורווגיה. הנזיר תאודוריקוס מציין כינוי דומה לאריק "הורג אחיו" (fratrum interfector). הסאגה המלכותית Fagrskinna, מאידך, מתארת את המוניטין האלים שיצא לאריק כפולש ויקינגי.
אביו
הכרוניקות האנגלו-סקסיות מתארות באופן לקוני את אריק כ"בנו של האראלד", מתוך הנחה שהקורא בקיא בפרטים. בראשית המאה ה-12, היה לכרוניקן ג'ון מווסטרשייר, סיבה להאמין שלאריק היה מוצא מלכותי סקנדינבי.
נראה שנתון זה תואם למסורות ההיסטוריות העצמאיות הנורווגיות ולסאגות האיסלנדיות, שמזהות במפורש את אריק מנורת'מבריה עם בנו של המלך הנורווגי, האראלד הראשון. הפואמות שמיוחסות לאגיל סקלגרימסון עשויות לאשש את ההנחה שהמידע שמופיע בסאגות נכון, למרות שניתן להטיל ספק בנוגע לתארוך ולשלמות של המקורות. אחד המקורות של אגיל מדבר על אדם שהשתייך לשושלת של האראלד וכן על כך שהשליט של יורק הוא צאצא של האלפדאן (אביו של האראלד). אם מקורות אלו נכונים, הם מהווים תיעוד מקורי לאפשרות שאריק הוא בן לשושלת מלוכה נורווגית.
האראלד אחר היה ידוע מתקופה זו והוא נקרא לעיתים ארלט, ככל הראה אביהם של מאקוס וגופרייד. מידע זה עשוי להיות רלוונטי, מאחר ששני האחים יחד עם אדם בשם אריק תוארו כשליטי "האיים" (ההברידיים). במכתב שהפנה אדוארד הראשון, מלך אנגליה לאפיפיור בוניפקיוס השמיני, מוזכר אדם בשם אריק (Yricius), כמי שהיה מלך סקוטלנד שהיה כפוף למלך אנגליה.
במאה ה-19 נטען שהאראלד הראשון, מלך דנמרק היה אביו האמיתי של אריק. ההיסטוריון הגרמני, יוהאן מרטין לפנברג וההיסטוריון האנגלי, צ'ארלס פלמר, לדוגמה, זיהו את אריק עם בנו של האראלד, הירינג. המקור היחיד לקיומו של בן זה הוא אדם מברמן, שטען בחיבורו, "מעשי הבישוף של המבורג" משנת 1070 על פי ציטוט ממקור פחות ידוע "מעשי מלכי אנגליה", מעשיה ראויה לתשומת לב על הרפתקאותיו של הירינג מעבר לים: "האראלד שלח את בנו הירינג לאנגליה עם צבא. כאשר הכניע זה את האי, הוא נבגד ונהרג בסופו של דבר על ידי הנורת'מברים". גם אם עלייתו ונפילתו של אריק הייתה השראה לסיפור זה, השמות לא זהים וקשה להתאים את תקופת חייו של האראלד הראשון עם זו של אריק.
אמו
מידע נוסף על הרקע המשפחתי של אריק מובא באופן בלעדי על ידי המקורות האיסלנדיים והנורווגיים מהמאות ה-12 וה-13, שהערך ההיסטורי שלהם מוגבל ולא ברור ולפיכך יש להתייחס אליהם בזהירות. האראלד הראשון, מלך נורווגיה מתואר בדרך כלל כמי שהיה נשוי לכמה נשים והעמיד צאצאים רבים. מספר בניו נע בין 16 ל-20. בעוד ששם אמו של אריק נותר עלום במקורות ההיסטוריים התמציתיים וברוב הסאגות האיסלנדיות, טוען מחזור העולם ששמה היה רגהילדר, בתו של אריק, מלך דרום יוטלנד. האפשרות שהאראלד נשא לאישה נסיכה דנית יכולה להיסמך על מקורות מהתקופה.
ראשית חייו
על פי מחזור העולם ועל פי הסאגה של אגיליס, בילה אריק את רוב ילדותו כבן טיפוחיו של איש הצבא תאוריר בן האראלד. בשנות התבגרותו, צוירה תמונה מרשימה שהופיעה במחזור העולם, שעל פיה אריק, שהיה בן 12 וככל הנראה ניחן בגבורה מופלאה ובכוח, החל בקריירה של שוד ימי. ארבע שנים הוא עסק בבזיזת החופים של הים הבלטי ושל דנמרק, פריזיה וגרמניה, ארבע שנים נוספות הוא בילה בבזיזת חופי סקוטלנד, ויילס, אירלנד וצרפת ולבסוף, בשטחי לפלנד וביימרלנד (כיום בתחומי צפון רוסיה). בתיאור המסע האחרון, מציינת הסאגה של אגיליס, שאריק הפליג במעלה נהר דווינה אל תוך חבל פרם הרוסי, שם הוא בזז את נמל הסחר הקטן פרמינה.
נישואים
החיבור על חייו של הנזיר קתרו ממץ, שנכתב לכל המאוחר בשנת 1000 לערך, ולפיכך הוא המקור הכתוב הקרוב ביותר לזמנו של אריק, מוסר מידע על אריק ועל רעייתו. החיבור מציין ש"לאחר שהשגיח עליו לזמן מה" הוביל מלך קאמבריה את קתרו ללוידם סיביטטם (Loidam Civitatem, כנראה לידס או קרלייל), הגבול בין ה"נורמני" (סקנדינבים) וה"קאמברי" (בריטונים): "ושם הוא התקבל על ידי אציל מסוים, גונדריק, שהציג אותו בפני המלך אריקוס בעיר יורק, שכן למלך זה הייתה אישה שהייתה קרובת משפחה של קתרו האדוק".
על פי הידוע על הרקע של הנזיר קתרו, משמעות הדבר שאשתו של אריק הייתה ממוצא בריטי ("קאמברי") או סקוטי. נתון זה עומד באופן מסוים בסתירה למסורת הסאגות המאוחרות יותר. על פי הסאגה של אגילס מהמאה ה-13, רעייתו של אריק ביורק הייתה גונהילד, המפורסמת, "אם המלכים". דווח זה נמסר על ידי מחבר הסאגה של אגילס תוך שימוש בפואמה קדומה יותר שלא הזכירה את גונהילד בשמה, ומכאן משתמע שהשם ניתן על ידי מחבר הסאגה בעצמו.
למרות זאת מסורות הסאגות מסכימות פה אחד שאריק חי עם אישה בשם גונהילד. שמה מופיע פעמים רבות בסאגה של אגיל. הסאגה המוקדמת ביותר, "ההיסטוריה הנורווגית" מתארת אותה כבתו של גורם הזקן, מלך דנמרק (ולפיכך אחותו של האראלד "כחול השן"). רוב הדיווחים שבאו לאחר מכן מציינים שאביה היה אציל בשם אוזור שמוצאו היה מצפון נורווגיה.
לא קיימת הסכמה כיצד ניתן לפתור את הסתירה הזאת. פתרון אחד הוא ששמו של מלך יורק ב"חיי קתרו" הוחלף בטעות עם קודמו של אריק, שאשתו השנייה הייתה אירית. לאחרונה הציע קלייר דאונהאם שאריק מנורת'מבריה הוא לא אותו אדם כמו אריק הראשון.
מלך נורווגיה
הנושא העיקרי בסאגות אודות בניו הרבים של האראלד, הוא המאבק על כס המלכות הנורווגי. על פי מחזור העולם, מינה האראלד את בניו כמשנים למלך במחוזות שונים של ממלכתו והועיד את אריק, בנו המועדף, לרשת את כס המלכות לאחר מותו. במסגרת הסכסוך עם אחיו-למחצה, הרג אריק באופן ברוטלי את רגנואלד, שליט הדלנד ואת ביורן פרמן, שליט וסטפולד. כמה מקורות מציינים שבערוב ימיו, התיר האראלד לאריק למלוך לצדו. לאחר מותו של האראלד, ירש אותו אריק על כס מלכותו, טבח את הכוחות המשולבים של אחיו-למחצה, אולף וזיגרוד והשיג שליטה מלאה על נורווגיה. בכל אופן, באותה עת נשאר אחיו-למחצה הצעיר והמפורסם ביותר, הוקון, בחצר המלכות של ממלכת וסקס, לאחר שהוא נשלח לשם לגדול כבן טיפוחיו של המלך אתלסטאן. על פי המדווח הייתה תקופת מלכותו של אריק קשה ורודנית וכך סר חנו בעיני האצולה הנורווגית. היה זה זמן מתאים לשובו של הוקון לנורווגיה, ואז הוא מצא שהאצולה כמהה לקל אותו כמלך תחת אריק שהודח על ידם ונמלט לבריטניה. מחזור העולם מציין שהוקון חב את הצלחתו בעיקר לזיגורד, רוזן לאדה.
קביעת זמנה ואורכה של תקופת מלכותו של אריק (לפני מות אביו ואחריו) היא משימה מאתגרת וככל הנראה בלתי אפשרית בהתבסס על כרונולוגיה המשובשת שבמקורות המאוחרים. לרוע המזל לא קיימים מקורות בני התקופה או מקורות שסמוכים לתקופה ששרדו מתקופת מלכותו הקצרה של אריק בנורווגיה.
אריק והרוזנים של אורקני
בכל אופן, סאגות מאוחרות יותר מרחיבות את מסגרת פעולותיו של אריק בתקופת הביניים שבין מלכותו בנורווגיה לבין מלכותו בנורת'מבריה וטוענות שהוא בתחילה אימץ סגנון חיים של פשיטות ומעשי שוד, ללא קשר לשאיפתו להתייצב מבחינה פוליטית בטווח הרחוק. הרוזנות של אורקני, שבעבר הייתה הבסיס הוויקינגי שסופח על ידי אביו של אריק והיה כפוף לו, תפסה מקום חשוב בשלבים אלו של עלילותיו של אריק. הסאגה של פגרסקינה (1220 לערך) מזכירה את רגנהילד, בתו של אריק ואת נישואיה לרוזן של אורקני, אך אף פעם לא ציינה אם אריק הגיע לאיים בעצמו. הסאגה של אורקני (1200 לערך) לא מדברת על נוכחותו של אריק באיים ועל בריתו עם הרוזנים ארקנל וארלנד, בניו של טורף איינר, רוזן אורקני, אך מספרת על האתגר שנקרא על שלטונו של אריק בנורת'מבריה על ידי אולף מלך יורק. בכל אופן, מספר סאגות מאוחרות יותר, כמו "הסאגה הנפרדת של אולף הקדוש" (1225 לערך), מחזור העולם, הסאגה של אגילס והסאגה של אולף, מציינות שאריק הפליג ישירות לאורקני, שם הוא שיעבד את הרוזנים, קיבץ כוחות והקים בסיס שאפשר לו לארגן מספר משלחות אל מעבר לים. היעדים שהוזכרו בסאגות כללו את אירלנד, את האיים ההברידיים, את סקוטלנד ואת אנגליה. אריק חתם על הברית על ידי שידוך בתו רגנהילד למי שיהיה רוזן אורקני, ארנפין.
מלך נורת'מבריה
עם קבלת כס המלכות בנורת'מבריה נכנס אריק בסופו של דבר למרכז הבמה ההיסטורית, למרות שהמקורות ההיסטוריים מספקים מידע מצומצם בלבד ומציגים בעיות קשות. המקורות ההיסטוריים, כמו הכרוניקות האנגלו-סקסיות, "ההיסטוריה של המלכים" ו"ההיסטוריה האנגלית", נוטים להיות מאופקים והכרונולוגיה שלהם מבולבלת. בכל אופן, הקו הכרונולוגי הברור ביותר הוא ככל הנראה זה שמופיע בכרוניקה של וורסטר.
ממלכת נורת'מבריה שבה הניח אריק את רגלו הייתה שדה קרב בין המלכים האנגלו-סקסים לבין מלכי דבלין. מעמדם של הנורת'מברים שניצבו בתווך היה מורכב והתוצאה השתנתה מעת לעת וגרמה להיסטוריון הנרי מהנטיגדון לשפוט בחומרה את "חוסר הנאמנות שלהם".
אתלסטאן
ב-927, לאחר שגירש את גופריד מיורק, הביא המלך אתלסטאן את ממלכת נורת'מבריה תחת שליטה אנגלית. נראה שלניצחונו בקרב ברוננבור ב-937, שבו הוא ואחיו-למחצה, אדמונד, הביסו את בנו של גופריד, אולף השלישי, מלך דבלין, הייתה השפעה על ייצוב כוחו. הנחה זו ניתנת לאישוש על ידי כתבי הזכויות המלכותיים שהוצאו לקראת סוף תקופת מלכותו, בין השנים 937 – 939, שבהן היה אתלסטאן שליטה של בריטניה כולה.
אדמונד ושני האולפים
ב-939 מת אתלסטאן ויורשו, אדמונד הראשון, שהיה אז רק בן 18, לא היה מסוגל לשלוט על נורת'מבריה. ב-939 או 940, זמן קצר לאחר עלייתו של אדמונד לכס המלכות, קבע שליט חדש משושלת איבר את משכנו ביורק. מספרי השנים האיריים ידוע שיריבו הוותיק של אדמונד, אולף השלישי, עזב את דבלין ב-939, שב-940 הצטרף אליו ביורק בן דודו, שידוע באירלנד כאלמיב קורן ובאנגליה כאולף סיטריקסון ושאולף השלישי מת ב-941, בעוד שהכרוניקות האנגלו-סקסיות מתארכות את מותו באופן שגוי ל-942. אלמיב קורן ירש אותו וזכה לתמיכה עממית, כפי שהכרוניקות האנגלו-סקסיות מדווחות שב-941 הפרו הנורת'מברים את התחייבותם ובחרו באולף מאירלנד כמלכם. אולף חלק את כס המלכות עם אחיינו, רגנלד בנו של גופריד. קיימים סימנים שוולפסטאן, הארכיבישוף של יורק ומדינאי מוביל בפוליטיקה הנורת'מברית, לקח חלק חשוב בתמיכה באולף, למרות שמאוחר יותר הוא שינה את דעתו. ב-942 השיב אדמונד מלחמה שערה וכבש את ממלכת מרסיה ואת חמשת הבורס של הדיינלאו, באופן שכה הרשים את בני התקופה עד שנכתבה פואמה לכבוד האירוע שנכללה בכרוניקות. בתגובה שיגר אולף פשיטה מוצלחת על תמוורת' שבמרסיה מאוחר יותר באותה שנה. בכל אופן, ב-943, כאשר צעד אולף לכוון לסטר, אחד מחמשת הבורס, הוטל עליו ועל ווולפסטאן מצור על ידי אדמונד והם בקושי הצליחו להימלט. בהמשך אותה שנה התנהל משא ומתן לשלום ואדמונד קיבל את אולף כבעל ברית והוא זה בשליטה בנורת'מבריה. מאוחר יותר שימש אדמונד סנדק שלו בטקס הטבילה ולרגנל הוא שימש כסנדק בטקס הקונפירמציה. ב-944 עברה נורת'מבריה שוב לידי ממלכת וסקס כאשר אדמונד גירש את השליטים הוויקינגים. הכרוניקן אתלוורד נוקט בקביעה ברורה יותר בנקודה זו והוא כותב שהיו אלה וולפסטאן ורוזני מרסיה שהדיחו את "הפורשים" הללו, כנראה אלה שחזרו לאמונה הפגאנית, ואילצו אותם להיכנע לאדמונד. באותה שנה פלש אדמונד לקאמבריה והפקיד אותה בידיו של מלקולם הראשון, מלך סקוטלנד בתמורה לתמיכתו בו "הן בים והן ביבשה". הרשומות ההיסטוריות האיריות מדווחות שב-945 שב אולף לדבלין ושליט לא ידוע ביורק, ככל הנראה רגנלד, מת. אדמונד תואר ב"המלך של כל אלביון", אך הוא לא האריך ימים כדי ליהנות מהשטחים שהוא כבש מחדש בצפון. הוא נהרג ב-946.
מלכותו הראשונה של אריק
כאשר ירש אדרד את כס המלכות ב-946, הוכחה נאמנותם של הנורת'מברים והסקוטים כבלתי יציבה, למרות שלא ידוע בוודאות דבר על שאיפותיהם של יריביו בשלב זה. על פי הכרוניקות האנגלו-סקסיות "הכפיף אדרד את כל אדמותיה של נורת'מבריה לשליטתו והסקוטים נשבעו לו אמונים והבטיחו לו למלא אחר כל חפצו". יותר מכך, ב-947 הוא זימן את הארכיבישוף וולפסטאן ואת הויטן של נורת'מבריה והם התחייבו לציית לו. לא ברור מה היה היקף ההתנגדות לשלטונו של אדרד, אך השלטון האנגלי לא התקבל בנורת'מבריה בהתלהבות.
הכרוניקה של מלכי אלבה מתעדת שזמן קצר לאחר מכן, פלש מלקולם הראשון, מלך סקוטלנד, בעקבות ההסתה של קוסטנטין השני, לנורת'מבריה, הגיע דרומה עד לנהר טיז ושב לאחר שלכד שבויים וראשי בקר רבים.
מלכותו השנייה של אריק
הדחתו של אריק פינתה את המקום לאולף, שהובס בקרב בסליין שבאירלנד ב-947, שב לנורת'מבריה ועלה שם לכס המלכות, ככל הנראה ב-949. נראה היה שאדרד לא נקט בשום פעולה משמעותית והעלים עין מכך.
בכל אופן, ב-952 הדיחו הנורת'מברים את אולף וקיבלו מחדש את אריק. המקורות ההיסטוריים לא ברורים דיים, אך נראה שאריק כבש מחדש את כס המלכות הנורת'מברי בכוח הזרוע או ניצל את החורבן שבה הייתה הממלכה שרויה. מלכותו השנייה של אריק הייתה גם היא קצרה וב-954 הדיחו אותו הנורת'מברים שוב, ואריק מת. לפי דיווח משנת 1072 אריק נרצח על ידי רוזן בשם מאקוס באזור שומם.
מולאטים
מקור המונח בספרדית ומשמעותו "פרד קטן" (פרד = mulo), מקור הכינוי נובע מהיותו של הפרד בן-כלאיים (צאצא של סוס וחמור). תחילה שימש המושג לציון כל סוג שהוא של היברידיות בין שני מינים ומכיוון שכך יש הרואים במונח זה כיום כמזלזל, בעוד שאחרים מעדיפים את שימור תחושת ההמשכיות ההיסטורית של המושג. אטימולוגיה חילופית מזהה את מקור המונח בשפה הערבית, בה משמשת המילה مُوَلَّد muwallad לציון אדם ממוצא מעורב. השערה זו איננה מבוססת והיא צופנת בחובה בעיות תיארוך קשות המערערות על תקפותה.
גודלה של קבוצה חברתית זו באמריקה הלטינית מושפע באופן ישיר מגודל אוכלוסיית העבדים האפריקאים שהובאו לכל אזור ואזור במרוצת התקופה הקולוניאלית ושנות קיומה של העבדות. משום כך, המולאטים מהווים רוב ברבות מהחברות הקריביות, ומספרם ניכר משמעותית בוונצואלה ובברזיל.
האזור הארקטי
האזור הארקטי הוא אזור מסביב לקוטב הצפוני של כדור הארץ. האזור הארקטי כולל את אוקיינוס הקרח הצפוני (האוקיינוס הארקטי) וחלקים מקנדה, מגרינלנד, מרוסיה, מארצות הברית (אלסקה), מאיסלנד, מנורווגיה, משוודיה ומפינלנד. מקור המילה "ארקטי" ביוונית: αρκτως - "ארקטוס", שמשמעותו "דוב". הסיבה לכך היא מיקום הקונסטלציה "הדובה הגדולה" מעל לאזור הארקטי.
יש הגדרות רבות לאזור הארקטי. בדרך כלל רואים את גבול האזור בגבול הצפוני של החוג הארקטי (66° '33 צפון), שהוא גם גבול שמש חצות וליל הקוטב. הגדרות אחרות מבוססות על אקלים ועל אקולוגיה, כמו קו העצים (הקו שצפונית לו עצים אינם גדלים).
האזור הארקטי כולל אוקיינוס מכוסה קרח-ים המוקף באדמה קפואה וחסרת עצים. החיים באזור הארקטי כוללים אורגניזמים החיים בקרח, דגים ויונקים ימיים, עופות, בעלי חיים יבשתיים וחברות אנושיות.
התרבויות והעמים הילידים של האזור הארקטי הצליחו להסתגל לתנאיו הקיצוניים. במחקר ההתחממות העולמית נחשב האזור למערכת התרעה מוקדמת לכדור הארץ.
משאבי טבע
האזור הארקטי כולל מצבורים פוטנציאליים גדולים של משאבים טבעיים ואוצרות טבע, כגון נפט, גז טבעי, מינרלים ועוד, שההתעניינות בהם גדלה בשנים האחרונות בגלל הטכנולוגיה המודרנית ובגלל פתיחתה של רוסיה לשאר העולם. ההתעניינות מצד תעשיית התיירות באזור הקר והאקזוטי עולה גם היא בתקופה האחרונה. האזור הארקטי הוא אחד מהשטחים הפתוחים הבתוליים הגדולים והאחרונים בעולם, וחשיבותו בשמירת מגוון ביולוגי היא גדולה. הנוכחות הגדלה והולכת של האדם באזור פוגעת בבתי גידול חשובים. האזור הארקטי רגיש ביותר לשחיקת האדמה ולהפרעה לאזורי הרבייה הנדירים של בעלי החיים האופייניים לאזור.
היסטוריה קדומה
בתקופת הקרטיקון עדיין קיבל האזור הארקטי שלגים עונתיים, אולם השלגים היו קלים ביותר ולא הפריעו לגדילת הצמחייה. בעלי חיים קדומים, כמו הכסמוזאורוס וההיפקרוזאורוס, נדדו צפונה כדי לנצל את עונת הגידול הקיצית, ונדדו בחזרה דרומה לאקלים חם יותר עם בוא החורף. מצב דומה היה כנראה בקרב הדינוזאורים שחיו באזורים האנטארקטיים.
פוליטיקה בינלאומית
האזור הארקטי הוא מוקד להתעניינות פוליטית בינלאומית. שיתוף פעולה בינלאומי באזור החל לפני יותר מעשור, וארגונים כמו "המועצה המדעית הבינלאומית לאזור הארקטי" אוספים מידע איכותי רב על הסביבה.
תביעות טריטוריאליות
לפי החוק הבינלאומי אין לאף מדינה ריבונות על הקוטב הצפוני או על האוקיינוס הארקטי המקיף אותו. לחמש המדינות הארקטיות הסובבות, רוסיה, ארצות הברית (אלסקה), קנדה, נורווגיה ודנמרק (גרינלנד) יש בעלות רק על החלק של האוקיינוס הנמצא עד 370 קילומטרים מחופיהן.
ב-2 באוגוסט 2007 הניחו שתי צוללות בתיסקף רוסיות את הדגל הצפוני מתחת לקוטב הצפוני. משימה זו הוגדרה כמשימה מדעית, אולם מעשה הנחת הדגל מעלה חששות מפני מרוץ השתלטות על משאבי הטבע העצומים של האזור.
שאלת ההתחממות העולמית
האזור הארקטי רגיש במיוחד להשפעות ההתחממות העולמית, כפי שניתן לראות בעלייה בקצב המסת הקרחונים בשנים האחרונות. יש מודלים אקלימיים שמנבאים שההתחממות באזור הארקטי תהיה גדולה יותר מאשר בשאר כדור הארץ גם בעתיד. יש מדענים שחזו כי הימשכות המסת הקרחונים תגרום לעלייה משמעותית במפלס הים ברחבי העולם, והיו אף כאלה שטענו כי בשנות ה-20 של המאה ה-21 לא יהיה בחודשי הקיץ קרח באזור זה. אם אמנם כך יקרה, תיפתח אפשרות לאניות, בחודשים ספורים של השנה, לעבור בנתיב מים ממזרח למערב בחלק הצפוני של יבשת אמריקה.
מחלוקות על גילוי ברזיל
גילוי ברזיל על ידי האירופאיים מיוחס לרוב לנווט הפורטוגזי פדרו אלוורש קברל, אשר גילה אותה ב-22 באפריל 1500, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
בנוסף, יש המאמינים כי משלחת בראשות דוּאָרטֶה פָשֶקוֹ פרֶיירָה (Duarte Pacheco Pereira) שיצאה בפקודת מנואל הראשון, מלך פורטוגל, הגיעה כבר ב-1498 (שנתיים לפני קברל) למרניאו, בחוף הצפון-מזרחי של ברזיל.
לבסוף, לא ברור אם הגעתו של קברל לברזיל הייתה מקרית או מכוונת. יש הסוברים כי קברל הגיע לברזיל בשגגה כאשר ניסה לנווט סביב כף התקווה הטובה אולם נסחף מערבה על ידי הרוחות. משטר הרוחות בדרום האוקיינוס האטלנטי מתיישב עם השערה זו. סברה חלופית טוענת כי קברל הפליג עם משימה סודית לגלות אדמות חדשות במערב, כתגובה לטענות ספרדיות שמשלחות מטעמם ביקרו בחופי ברזיל ביולי ובנובמבר של שנת 1499, וחשש שהספרדים יבקשו לפתוח מחדש את חוזה טורדסיאס וידרושו ריבונות על כל אזורי דרום אמריקה.
Alternative theory of the European discovery of Brazil
קארל וולפסקהל
קארל ווֹלְפְסקֵהל (לעיתים וולפסקל; Karl Wolfskehl; 17 בספטמבר 1869, דארמשטאדט – 30 ביוני 1948, אוקלנד, ניו זילנד) היה סופר, משורר ומתרגם יהודי-גרמני נודע. יצירתו כללה שירה, פרוזה ודרמה, ולצד זאת הוא תרגם לגרמנית משפות רבות, בהן גרמנית עילית-בינונית (Mittelhochdeutsch), צרפתית, אנגלית, איטלקית, שוודית, עברית, לטינית עתיקה ולטינית ימי-ביניימית.
קורות חיים
נולד בדארמשטאדט, בנו של הבנקאי, עורך הדין וחבר הפרלמנט המדינתי (ה-Landtag) אוטו וולפסקהל, בן למשפחה מבוססת ועתיקה, שישבה בעיר מזה דורות. קארל הוא אחיינו של התעשיין והמתמטיקאי החובב פאול וולפסקהל. למד גרמניסטיקה, היסטוריה של הדתות וארכאולוגיה בגיסן, בלייפציג ובברלין. ב-1898 נישא להאנה דה האן (Hanna de Haan), בתו של מנהל התזמורת הקאמרית של דארמשטאדט, ולזוג נולדו שתי בנות.
וולפסקהל פעל בחוג הקוסמי של מינכן – חבורת אינטלקטואלים שהתרכזו סביב אלפרד שולר. ב-1904 התפרק החוג, בעקבות קרע בין וולפסקהל, שזכה לתמיכתו של שטפן גאורגה, לבין לודוויג קלאגס (Klages), שזכה לתמיכת אלפרד שולר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון היגר וולפסקהל בשנת 1933 לשווייץ, משם המשיך ב-1934 לאיטליה, ולבסוף הגיע ב-1938 לניו זילנד עם בת-זוגו, מרגוט רובן (Margot Ruben), כשהוא בן שישים ותשע וכמעט עיוור. וולפסקהל הלך לעולמו בניו זילנד ב-1948.
ניקולאיה מנולסקו
ניקולָאֶיה מנולֶסקוּ (רומנית: Nicolae Manolescu; נולד ב-27 בנובמבר 1939) הוא מבקר והיסטוריון של הספרות הרומנית, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בוקרשט, חבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית ושגריר רומניה באונסקו. בעבר פעל גם בתקשורת ובפוליטיקה וכיהן כסנטור. אחד ממבקרי הספרות המובילים בארצו ויושב ראש איגוד הסופרים הרומנים.
קורות חיים
מנולסקו נולד בעיר רמניקו ולצ'ה בחבל מונטניה, בשם ניקולאיה אפולזן (Nicolae Apolzan). שני הוריו היו מורים לספרות. אביו, פטרו אפולזן, היה יליד אזור סיביו שבטרנסילבניה, ואמו ילידת רמניקו ולצ'ה.
כשהיה בן 14 נאסרו הוריו על ידי השלטונות הקומוניסטים בנימוק שפעלו בצעירותם בתנועה הלגיונרית ובמפלגה הלאומית ליברלית של גאורגה טטרסקו, ונכלאו למספר שנים. ניקולאיה הצעיר אומץ בנסיבות אלה על ידי סבו מצד אמו וקיבל את שם המשפחה "מנולסקו".
אחרי לימודים בתיכון על שם ניקולאיה בלצ'סקו בעיר הולדתו, עבר מנולסקו לבית הספר "גאורגה לזר" בסיביו וסיים בגיל 17 את בחינות הבגרות. הוא נמשך לתחום הספרות, ובשנות התבגרותו התעניין במיוחד בז'ול וורן, סטנדל ("האדום והשחור"), המחזאי הנריק איבסן ותומאס מאן. אולם הדמות שהשפיעה באופן ניכר על דרכו בבקורת הספרות היה מבקר ספרות בה' הידיעה, ג'ורג'ה קלינסקו, שאת ספרו הענקי על תולדות הספרות הרומנית קרא בהתפעלות עוד בגיל 12. מאוחר יותר פקד את הרצאותיו באוניברסיטה ואף ביקר בביתו שבבוקרשט. היחסים ביניהם התקררו מאוחר יותר, כששניהם כתבו ביקורת ספרות באותו עיתון, וקלינסקו לא התלהב מחופשיות הניתוח שמנולסקו למד דווקא ממנו.
מנולסקו נרשם ללימודי ספרות (פילולוגיה) באוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1962 סיים תואר שני.
בשנת 1959, בעקבות המרד מ-1956 בהונגריה וחשש השלטון מפני "דסטליניזציה", החלו מחדש רדיפות פוליטיות קשות ברומניה. כמה מחבריו ללימודים של מנולסקו, שהשתתפו בחוג ספרותי, נעצרו וקיבלו עונשי מאסר. מנולסקו עצמו, שלא הספיק לבוא לישיבות החוג, נענש רק בסילוק זמני מהאוניברסיטה.
בשנת 1974 קיבל מנולסקו תואר דוקטור על עבודתו הסוקרת את כתביו של טיטו מאיורסקו, מבקר הספרות הקלאסי הרומני. על סמך עבודה זו פרסם עוד בשנים 1970 ו-1973 מסה תחת הכותרת "סתירתו של מיורסקו".
פעילותו הספרותית והתרבותית
משנת 1963 עבד בסגל הקתדרה לספרות רומנית של הפקולטה לפילולוגיה בבוקרשט ובשנת 1990 מונה לפרופסור ולראש הקתדרה.
עסק לאורך השנים בביקורת ספרות גם במסגרת כתבי עת לתרבות: תחילה ב"גזטה ליטררה" (Gazeta literară, "העיתון הספרותי"), והחל משנת 1972 שימש מבקר הספרות של כתב העת רומניה ספרותית, לאורך שלושים שנה. בחלק מהזמן ניהל את העיתון ג'ורג'ה איוואשקו.
ניהל את פעילות החוג "צ'נקלול דה לון" (Cenaclul de luni, ה"צ'נקולום של יום שני") שבו התחילו את דרכם רוב המשוררים הרומנים משנות ה-1980. החוג נסגר על ידי השלטונות בשנת 1983.
בין השנים 1962-1972 פרסם ביקורת ספרות גם בשבועון לתרבות "קונטמפורנול" (Contemporanul, "בן זמננו").
משנת 1990, אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה, הפך למנהל וה"אדיטוריאליסט" של "רומניה ליטררה".
בשנת 2005 נבחר ליושב ראש איגוד הסופרים של רומניה ובשנת 2006 מונה לשגריר ארצו באונסקו.
בין השנים 1998-2001 הנחה את תוכנית התרבות "מקצועי - התרבות" בערוץ הטלוויזיה "פרו-TV", והחל משנת 2002 מנהל את מפגשי רומניה הספרותית בחוג פרומתאוס.
פעילותו הפוליטית
ניקולאיה מנולסקו נמנה עם מייסדי התנועה הפוליטית "הברית האזרחית" (Alianţa Civică), וביולי 1991 נבחר ליושב ראש של מפלגה קטנה יותר, "מפלגת הברית האזרחית" (PAC), שהייתה חלק מקואליציה של מפלגות בשם "הקונבנציה הדמוקרטית הרומנית". בספטמבר 1991 הוא נבחר כסנטור ברשימת הקואליציה, כנציג של סיביו. ב-1992 נבחר כמועמד לנשיאות רומניה מטעם מפלגת הברית האזרחית. בשנת 1998 מפלגתו התמזגה עם המפלגה הלאומית ליברלית, מתוך ניסיון לחדש את התנועה הליברלית במפה הפוליטית הרומנית. לבסוף בשנת 2000 התפטר מנולסקו מתפקיד יושב ראש המועצה הלאומית של המפלגה הלאומית ליברלית והחליט לפרוש מהחיים הפוליטיים.
ניקולאיה מנולסקו היה חבר בוועדת טיסמניאנו, שבדקה וערכה את הדו"ח הרשמי על פשעי המשטר הקומוניסטי ברומניה. פרט לראשות איגוד הסופרים ותפקיד השגריר באונסקו, מנולסקו ממלא גם את תפקיד ראש המועצה להענקת תארים אוניברסיטאיים. למרות שהוא מוערך מאוד בגלל בקיאותו וכישרונותיו הרבים, צבירת תפקידים חשובים רבים כל כך מהווה גם היא נושא לביקורת נגדו.
יריביו ומבקריו מן הימין הפוליטי אינם סולחים למנולסקו על הפשרות שעשה בזמנו, כמו חלק גדול מהאקדמאים בארצו, עם המשטר הקומוניסטי.
איאן הולם
סר איאן הולם קאתברט (באנגלית: Ian Holm Cuthbert; 12 בספטמבר 1931 – 19 ביוני 2020) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס טוני ופרס באפט"א, שהיה מועמד לפרס אוסקר ולפרס אמי.
ביוגרפיה
הולם נולד במזרח לונדון להורים ממוצא סקוטי, ג'ן וילסון, אחות במקצועה וג'יימס הראווי קות'ברט, שעבד בבית חולים פסיכיאטרי מקומי. הולם למד בבית ספר סיגוול באסקס ולאחר מכן התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1953.