cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שואל
שימוש בנכס
לעומת השוכר, שרשאי לחרוג במקצת מתנאי השימוש שהוסכם בין הצדדים, זכות השימוש של השואל מוגבלת לתנאי השימוש שהוסכם, גם אם חריגה מהם לא עתידה לגרום לנזק. זאת משום שהשואל אינו משלם תמורה עבר הנכס המושאל, ולכן ההנחה היא שהמשאיל מסכים רק לתנאי השימוש שהוגדרו מראש.
ניתן לשאול כל נכס ובלבד שהנכס עצמו ניתן להחזרה לרשות המשאיל בתום השימוש בו. לכן ניתן לשאול לא רק נכסי מקרקעין או נכסי מיטלטלין, אלא גם זכויות משפטיות, כגון זיכיון - זכות שמעניקה רשות שלטונית לצורך ניצול נכס ציבורי. אם השואל מחזיר נכס אחר מזה ששאל, לא מדובר בשאילה אלא בהלוואה.
המשפט העברי מבחין בין נכס מושאל שהוא מסוים ומזוהה לבין כזה שאינו מסוים ומזוהה. נפקות הבחנה זו היא לעניין תיקון נכס שנהרס: "האומר לחבירו 'השאילני שוקת זו של מים' ונהרסה, אינו יכול לבנותה. אמר לו 'השאילני שוקת סתם' ונהרסה, יש לו לבנותה". כלומר, אם הושאל נכס שאינו מסוים ומזוהה והנכס יצא מכלל שימוש, על השואל לתקנו. מנגד, אם הושאל נכס מסוים ומזוהה ונהרס - על השואל לתת את תמורתו. בעניין זה יש להבחין בין אם השואל הוא מומחה או הדיוט. אם השואל מומחה לשימוש בנכס, הוא פטור מתשלום הנזק כי יש להניח שהשתמש בו כמקובל ואין כאן פשיעה. אם הוא אינו מומחה, יש להניח שמדובר בפשיעה ועל כן השואל יהיה חייב.
בתלמוד מובאים דיונים נוספים בשאלה מהי מסגרת השאילה. כך לדוגמה נדונה השאלה האם אדם ששאל חפץ למטרה שהרווח בה הוא פחות מפרוטה - סכום המינימום כדי להחשיב דבר כשווה ערך - יוגדר כשואל. שאלה זו ושאלות נוספות הנדונות בגמרא, מסתיימות בתיקו. כלומר, אין עליהן תשובה הלכתית ברורה, ולכן הכלל הוא שמחמת הספק השואל יהיה פטור, משום ש'המוציא מחברו עליו הראיה'.
הגבלת זמן השימוש
זכות השאילה מוגבלת בזמן לפי המוסכם בין הצדדים. בפרק הזמן שבו הנכס מושאל לאחר, המשאיל שומר לעצמו את הזכויות הנכס כך שמרגע שמטרת השאילה מומשה, הנכס חוזר למשאיל.
למרות זאת, מדברי הרי"ף עולה כי אין מניעה עקרונית שהשאילה תהיה לצמיתות. כך גם קבע הרמב"ם:
עולה מכאן שישנה אפשרות לשאילה ללא הגבלת זמן, כשהמשאיל שומר על זכות הבעלות שלו בנכס. יובהר, כי אף שלא הוסכם שהשאילה היא ללא הגבלת זמן, כל עוד לשואל זכות שימוש בלבד והעסקה מלווה במעשה קניין, היא נחשבת ככזו.
העדר תמורה
השואל אינו משלם למשאיל עבור השימוש בנכס המושאל, ולכן, כאמור, זכויותיו בנכס מוגבלות (בהשוואה לשוכר). העדר התמורה מוביל להגדרת השאילה כעסקת חסד שנועדה להנאת השואל בלבד ("כל הנאה שלו").
יש הסבורים שאם המשאיל נהנה מעסקת השאילה, כגון שחוסך הוצאות טיפול בנכס המושאל, אין לראות אותה כשאילה אלא כשכירות. למשל, במקרה שבו אדם קנה יין והתנה שהמוכר ישאיל לו כדים להעברת היין, הרי שהן לקונה והן למוכר יש אינטרס בהצלחת העסקה, ולכן ספק אם מדובר בשאילה. אולם יש החולקים על כך, ומגדירים את העסקה גם בנסיבות אלו כשאילה.
טעם הדין
שואל חייב לפצות את המשאיל במקרה שנגרם נזק לחפץ, גם אם הדבר קרה באונס, ואינו תוצאה של רשלנות בשמירה. זאת בשונה משאר השומרים שמתחייבים בתשלום רק אם לא עמדו בחובות השמירה שלהם. בראשונים מוסבר, שהתורה שיערה בדעתם של שואל ומשאיל, שכיוון שהחפץ מושאל ומוענק לשואל למשך זמן ללא כל טובת הנאה למשאיל, הרי שהשואל מבקש לרצות את דעתו של המשאיל בכל מקרה שהוא, גם אם מדובר באונס גמור. המשאיל גם הוא מצפה לכך שהשואל יניח את דעתו ויתחייב לשלם פיצוי בגין נזק לחפץ בכל מקרה מכיוון שהוא משאיל את החפץ ללא טובת הנאה.
שעת החיוב
כיוון שחיוביו של השואל נובעים מהתחייבותו כלפי המשאיל, ולא כתוצאה מכך שלא שמר כראוי, נחלקו הראשונים באשר לשעה בה נקבע החיוב. יש הסוברים כי החיוב חל כבר בשעת השאילה. כאשר השואל מקבל את החפץ לרשותו, הוא מחייב את עצמו בערכו של החפץ, אם לא ישיב אותו בתום תקופת השאילה. לפי גישה אחרת, אף על פי שהשואל מחייב את עצמו בתשלומים כבר בשעת השאילה, החיוב חל בפועל רק בעת התרחשותו של אירוע האונס. בין שתי הגישות עשויות להיות נפקויות שונות:
(א) כאשר השואל מת והאונס אירע כשהמושאל מצוי ביד בניו-יורשיו - אם החיוב חל בשעת השאילה, הוא מוטל על המת, ועל כן גובים אותו מן העזבון. מנגד, אם החיוב חל רק בשעת האונס, השואל כבר אינו בין החיים, ולכן אין להטיל את חיובי האונס על העזבון. מאידך, לא ניתן להטיל על בניו חיוב כ"שואל", אלא רק כ"נהנה". הבנים-היורשים לא התחייבו כ"שואל", אולם הם נהנים מן המושאל, ולכן עליהם לשאת בחיוב בגין הנאה זו. כך למשל, אם המושאל הוא בהמה והבנים אכלו את בשרה, משום שהיו סבורים, בטעות, שהיא של אביהם, הם חייבים לשלם לבעלים את שווי בשרה (כפי המחיר הזול בשוק ולא כפי ערכו בעת שנמסר לאביהם על ידי המשאיל).
(ב) נפקות נוספת נוגעת לעקרון 'קם ליה בדרבה מיניה'. לפי עיקרון זה אם מוטלים על אדם שני חיובים בו-זמנית – מיתה ותשלומים – בגין מעשה אחד, יבוצע בפועל רק החמור שמביניהם. לענייננו, אם השואל טבח את הבהמה בשבת, אם נאמר שהחיוב חל רק בשעת האונס, הוא יהיה פטור מלשלם את ערך החפץ, שהרי באותה שעה בה חל החיוב הממוני, חל גם חיוב נוסף - עונש סקילה על חילול שבת. בפועל יוטל רק החיוב האחרון, החמור בין השניים. ברם, אם החיוב חל כבר בשעת השאילה, אין שני החיובים מוטלים בו-זמנית, ועל כן לא יתקיים הפטור של 'קם ליה בדרבה מיניה', ובנוסף לעונש הסקילה, יידרש השואל לשאת גם בנזקי הטביחה.
"בעליו עמו"
לפי דיני שואל שבמקרא "אם בעליו עימו לא ישלם". כלומר: אם הבעלים "השאילו" את עצמם, בנוסף למושאל, ואירע נזק, השואל יהיה פטור ממנו. לפי אפשרות אחרת, דין "בעליו עימו" מתייחס למקרה שבו הבעלים נוכחים במקום בו אירע הנזק. לפי הלכת חז"ל דין "בעליו עימו" מורחב והוא חל בכל מקרה שבו הבעלים מבצע עבודה עבור השומר בעת השמירה, ובנוסף דין זה חל לא רק בשואל אלא גם בשאר שומרים.
לפי הלכת המשנה "השואל את הפרה ושאל בעליה עמה, או שכר בעליה עמה, שאל הבעלים או שכרן ואחר כך שאל את הפרה ומתה - פטור, שנאמר אם בעליו עמו לא ישלם". אם עסקת השאילה כוללת הן את השימוש במושאל והן את עבודתו של המשאיל, אם נגרם למושאל נזק באונס, השואל פטור מתשלום הנזק. הואיל והמשאיל-הבעלים שותף לשימוש במושאל, הוא גם שותף בשמירה עליו, ולכן חיוב השמירה לא מוטל על כתפי השואל בלבד.
ביטול השאילה טרם התחילה
לדעת רב הונא, "השואל קרדום מחבירו: ביקע בו, קנאו; לא בקע בו, לא קנאו". מכאן עולה שהשאילה חלה רק בעת תחילת השימוש בנכס, ולכן כל עוד השימוש לא החל, המשאיל יכול לחזור בו. אולם להלכה נפסק כי המשאיל לא יכול לחזור בו מהשאילה, אף אם הנכס עדיין לא עבר לידי השואל. זאת כיון שהשאילה היא ככל חוזה אחר, ומרגע שהתמלאו כל הדרישות לקיום חוזה, אף אם הוא ללא תמורה, הצד המתחייב בחוזה לא יכול לחזור בו. נראה שגם לדעת רב הונא אם הייתה התחייבות מפורשת לשאילה, המשאיל לא יכול לחזור בו, אף אם טרם נעשה שימוש במושאל.
בניגוד למשאיל, השואל יכול לחזור בו לפני מסירת הנכס ולבטל את השאילה. זאת מכיוון שהשאילה נועדה לצרכים של השואל, ואם אין לו עניין בנכס המושאל, הוא יכול לחזור בו. לפיכך אם הנכס עדיין לא הועבר מהמשאיל לשואל, ואין לשואל עניין בנכס, מכיוון שהשאילה נועדה להנאת השואל, משזו לא קיימת עוד, אין טעם לאכוף את ההסכם בין הצדדים והשואל יכול לחזור בו מהשאילה.
סיום מוקדם
ההלכה לא מכירה בעילה לסיום מוקדם של השאילה מצד המשאיל, גם לא במקרה של מיתת השואל וגם לא במקרה של צורך עצמי של המשאיל בנכס המושאל. כאמור, השואל רשאי לסיים את השאילה מוקדם ממה שנקבע מראש, הואיל והשאילה נועדה לטובתו ("עיקר השאילה לצורכו היא"). עם זאת, על השואל להודיע למשאיל על סיום השאילה. בנוסף להודעה, השואל צריך להחזיר את הנכס המושאל לידי המשאיל. אם עדיין לא עשה כן, הוא יכול לחזור בו מהודעתו על סיום השאילה המוקדם.
אם הנכס המושאל ניזוק בזמן השאילה, השאילה מסתיימת. השואל אינו רשאי להמשיך ולהשתמש בנכס המושאל הפגום, ואף לא לתקן את הנכס על חשבונו ולהמשיך להשתמש בו. רק אם המושאל הוא נכס בלתי מסוים והנזק שניזוק אינו ניתן לזיהוי - השואל יכול לתקן את הנכס על חשבונו ולהמשיך להשתמש בו עד למועד סיום השאילה. במקרה כזה, בעת החזרת המושאל לידי המשאיל, השואל יכול לדרוש ממנו החזר הוצאות על תיקון הנכס.
סיום שאילה קצובה בזמן
אם השאילה קצובה בזמן, סיום השאילה מתרחש כשהמועד הקצוב הגיע, ואין צורך בנקיטת פעולה נוספת.
שאילה קצובה חלה לא רק כשנקבע מועד קצוב, אלא גם במקרה בו השאילה הייתה למטרה מסוימת והמטרה הושגה. כך נפסק גם ברמב"ם ובשולחן ערוך: "השואל כלי מחבירו לעשות בו מלאכה פלונית, אין המשאיל יכול להחזירו מתחת ידו עד שיעשה בו אותה מלאכה". במקרה כזה השואל חייב להודיע למשאיל על כך שהמטרה הושגה ועל סיום השאילה.
סיום שאילה שלא קצובה בזמן
שאילה שלא נקבע לה מועד סיום נמשכת פרק זמן מינימלי. בתוספות מובאות דעות על פיהן פרק הזמן המינימלי הוא 30 יום. לדעת ה'אורים ותומים' פרק הזמן המינימלי הוא משך הזמן בו השואל יכול להשתמש בנכס המושאל שימוש מינימלי.
האחרונים חלוקים בדעותיהם בעניין מתן הודעה מראש לצורך סיום שאילה שאינה קצובה בזמן. השולחן ערוך פוסק שבשאילה שאינה קצובה בזמן המשאיל יכול לסיים את השאילה בכל עת שירצה, ואין צורך בהודעה מראש לשואל על סיום השאילה. לעומת זאת, ר' דוד פארדו סובר שאין חובת הודעה בשאילת כלי או בהמה שאין קושי למצוא להם תחליף, אך בשאילת נכס שקשה למצוא לו תחליף כגון בית, קיימת חובה להודיע על סיום השאילה מראש. לדעת הכל, אם קיים מנהג להודיע מראש על סיום השאילה, הולכים אחר המנהג. הואיל והחוק נחשב כמנהג מדינה והחוק הישראלי מורה על הודעה פרק זמן סביר מראש, יש לפעול כך גם על פי ההלכה.
שאילה קצובה שהצדדים המשיכו לקיימה מעבר לפרק הזמן שנקבע, היא כדין שאילה שאינה קצובה. לכן המשאיל יכול לסיים את עסקת השאילה אף ללא הודעה מראש.
אם המשאיל מת במהלך שאילה שאינה קצובה בזמן, השואל יכול להמשיך להשתמש בנכס, אלא אם כן יורשי המשאיל מודיעים לו על סיום השאילה. ערוך השולחן מבהיר כי מדין השבת אבידה, על השואל חובה לידע את היורשים על זכות זו אם הם אינם מודעים לה: "ואם מת המשאיל ויורשיו אינם יודעים משאלה זו, אינו רשאי להשתמש בלא דעת היורשים יותר משלושים יום". התפיסה היא כי יורשי המשאיל "איבדו" את זכותם לתבוע את סיום השאילה, והשואל משיב להם זכות זו.
הדעות חלוקות ביחס למיתת השואל בשאילה ללא מועד. לפי גישה אחת, אם השואל מת במהלך שאילה כזו, יורשיו אינם רשאים להשתמש בנכס, והשאילה מסתיימת באופן מידי. גישה אחרת גורסת ששאילה ללא מועד עוברת בירושה, ואם המשאיל מעוניין בסיומה הוא צריך להודיע על כך ליורשים.
העברת השאילה
השואל לא יכול להעביר לאחר, לא את הנכס המושאל ואף לא את זכויותיו בנכס, ללא הסכמת המשאיל. הסיבה לכך היא שזכויותיו של השואל בנכס מוגבלות, הואיל ואינו משלם על זכות השימוש. עם זאת, לדעת הרשב"א השאלת משנה מותרת בנכסים שבהם אין חשש שיוברחו על ידי השואל, כגון מקרקעין או מיטלטלין גדולים. ההנחה היא שהמשאיל מעוניין לעשות חסד גם כלפי אנשים נוספים מלבד השואל, ואם אין חשש להברחת הנכסים, הוא לא יתנגד לכך.
כאמור, אף על פי שהשואל אינו יכול להעביר את המושאל לאחרים, אם הוא מת הנכס המושאל עובר ליורשים, והם זכאים להשתמש בו עד למועד סיום השאילה: "שאלו לזמן קצוב, כיון שמשך וזכה אין הבעלים יכולין להחזירו מתחת ידו עד סוף ימי השאלה, ואפילו מת השואל, הרי היורשין משתמשין בשאלה עד סוף הזמן". עם זאת, היורשים אינם חבים בכל חובות השואל (כפי שנכתב לעיל באחריות שואל). כך, לעומת השואל נושא באחריות גם בנזק שנגרם באונס (כפי שיובהר להלן), אולם יורשיו לא נושאים באחריות כזו. לדעת הרא"ש המשאיל יכול לדרוש מהיורשים שיישאו באחריות על המושאל גם במקרה של אונס, כיוון שניתן להעריך שזו הייתה כוונתו בעת שהשאיל את הנכס. אם היורשים לא יסכימו לקבל אחריות זו, המשאיל יכול לסיים את השאילה טרם זמנה.
השוואה למשפט הישראלי
חוק השומרים, תשכ"ז-1967 מגדיר את סוגי השומרים לעניין החוק הישראלי ומפרט את מידת אחריותם. ישנן נקודות השקה בין הוראות החוק לבין דיני השומרים במשפט העברי.
אחריות השואל
החוק קובע ש"שואל אחראי לאבדן הנכס או לנזקו, יהיו גורמיהם אשר יהיו, ובלבד שאחריותו לא תהיה חמורה משל מחזיק בנכס שלא כדין". מכאן, שלשואל אחריות במקרה של אובדן או היזק הנכס המושאל, גם אם מדובר באונס ("יהיו גורמיהם אשר יהיו"), בדומה לעמדת המשפט העברי.
זכויות המשאיל בנכס המושאל
בחוק השכירות והשאילה, תשל"א-1971, זכות השאילה מוגדרת כזכות להחזיק בנכס ולהשתמש בו שלא לצמיתות וללא תמורה. כלומר: הזכות כוללת לבד מזכות שימוש גם זכות החזקה ושליטה במושאל. לעומת זאת, על פי המשפט העברי לדעת חלק מהפוסקים לשואל קנויה זכות שימוש בלבד.
כמו כן, על פי החוק הישראלי שאילה מותנית בכך שאינה לצמיתות. שאילה לצמיתות מוגדרת כמתנה, כשם ששכירות לצמיתות מוגדרת כמכר. זאת בניגוד לחלק מדעות הפוסקים, שעל פיהן שאילה לצמיתות תיחשב כשאילה.
סיום השאילה
א. המשפט הישראלי קובע שהמתחייב בעסקת השאילה יכול לחזור בו מההתחייבות, מאחר שהעסקה נעשית ללא תמורה. המשאיל רשאי לסיים את השאילה בטרם הגיע מועד סיום השאילה אם יש לו צורך בנכס המושאל או במקרה של מות השואל, כל עוד הוא מודיע מראש על סיום השאילה לשואל או ליורשיו. זאת בניגוד לעמדת המשפט העברי כפי שפורטה לעיל, שלא מאפשרת למשאיל לסיים את השאילה לפני מועד סיומה המוסכם.
ב. המחוקק לא התייחס לסיום מוקדם של השאילה על ידי השואל, אך לאור מטרת השאילה שהיא טובת השואל, אין ספק כי אם השואל ירצה לסיים מוקדם את השאילה מסיבות שונות, הוא יכול לעשות כן, כפי שגם קובע המשפט העברי במקרה כזה.
ג. החוק קובע שכל עוד הנכס המושאל לא עבר מהמשאיל לשואל, המשאיל יכול לחזור בו מהשאילה אף ללא הודעה. זאת בניגוד לאחת הדעות במשפט העברי לפיה, בנסיבות הנזכרות, המשאיל לא יכול לחזור בו מהשאילה.
ד. החוק קובע שאם השאילה לא קצובה בזמן או שהצדדים המשיכו לקיימה לאחר מועד סיומה ולא סיכמו על מועד הסיום החדש, כל צד יכול להודיע על סיום השאילה תוך מתן הודעה לשני בפרק זמן סביר מראש. לעומת זאת בהלכה נחלקו הדעות באשר לדרך הראויה לסיום שאילה.
ה. אם הנכס המושאל ניזוק בעת השימוש, על פי המשפט העברי אם המושאל הוא מסוים - השאילה מסתיימת, ואם אינו מסוים השואל יכול לתקן אותו על חשבונו ולהמשיך להשתמש בו. החוק הישראלי לא יוצר הבחנה מעין זו בין סוגי הנכסים המושאלים. הוא קובע שאם הנכס המושאל ניזוק, השואל לא רשאי לתקן את הנכס הפגום ללא אישור מהמשאיל, אך הוא רשאי להחזיק בו ולהשתמש בו במידת האפשר. פגם בנכס המושאל אינו עילה לסיום מוקדם של השאילה או להארכת משך השאילה.
ו. החוק שותק בעניין מות אחד הצדדים, ועולה מכך שהיורשים ממשיכים את השאילה עד הודעת אחד הצדדים המעוניין בסיומה. מנגד, לפי המשפט העברי בשאילה שאינה קצובה במות המשאיל השואל מחויב לידע את יורשי המשאיל על השאילה ועל זכותם לסיימה.
העברת שאילה
החוק הישראלי לא מאפשר למשאיל להעביר את הנכס לאחר: "השואל אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושאל או להשאילו בהשאלת משנה, אלא בהסכמת המשאיל". לעומת זאת, המשפט העברי מאפשר העברת משנה בנכס המושאל במקרים מסוימים. השיקולים שברקע: מצד אחד, ההנחה היא שהשאילה היא עסקה שבה המשאיל 'עושה טובה' לשואל ללא תמורה, ולכן הוא מעוניין בכך שהשואל ייהנה מן המושאל ולא אדם אחר. מצד אחר לפי עקרון חופש החוזים אין להתערב בשיקוליו של הבעלים-המשאיל.
אליפות ברזיל בכדורגל 1982
אליפות ברזיל בכדורגל 1982  הייתה הפעם ה-26 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-16 בינואר 1981 והסתיימו ב-25 באפריל 1982.
בתחרות השתתפו 44 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
שלבי הגמר
לאור המצב נקבע משחק הכרעה
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
שחקנים מצטיינים
זיקו, שחקנה של פלמנגו כבש 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות. זאת בפעם השנייה בקריירה.
זיקו, שחקנה של פלמנגו זכה גם בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה. זאת בפעם השנייה בקריירה.
יחסי ונצואלה–קובה
יחסי ונצואלה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ונצואלה וקובה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1902. היחסים הידרדרו בשנות השישים וונצואלה ניתקה את היחסים בסוף שנת 1961 בעקבות מדיניות דוקטרינת בטנקור של הנשיא רומולו בטנקור שלא שמרה על יחסים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים. גורם מערער את היציבות היה התמיכה הקובנית בכוח הגרילה נגד הממשלה שפעל באזורים כפריים מרוחקים. בשנת 1999 היחסים הדו-צדדיים השתפרו משמעותית עם תחילת ימי נשיאותו של הוגו צ'אבס. צ'אבס הקים ברית גדולה עם נשיא קובה פידל קסטרו ויחסי סחר משמעותיים נוצרו עם קובה מאז בחירתו. היחסים החמים בין שתי המדינות המשיכו להתעצם. לאחר עשרות שנים של קשרים הדוקים באיים הקריביים, כמה ממשלות באזור החלו להתרחק מארצות הברית. הוגו צ'אבס תיאר את קסטרו כמנטורו וכינה את קובה "דמוקרטיה מהפכנית".
הקשר הדו-צדדי כולל סיוע בפיתוח, מיזמים עסקיים משותפים, עסקאות פיננסיות גדולות, חילופי משאבי אנרגיה וטכנולוגיית מידע ושיתוף פעולה בתחומי שירות המודיעין והצבא. מאפיין של קשרי ונצואלה-קובה הוא ששתי המדינות מחליפות ביניהן נכסים שאינם יקרים למדינה השולחת אך בעלי משמעות גבוהה עבור המדינה המקבלת.
היסטוריה מוקדמת
קשרי ונצואלה וקובה החלו בתקופה בה קובה הייתה עדיין תחת שלטון ספרד, כאשר בין החותמים על חוק העצמאות של ונצואלה בשנת 1811 היה פרנסיסקו חבייר יאנס יליד פוארטו פרינסיפה (קמגואיי המודרנית) בקובה. בקרב קרבובו (1821) נלחם חוסה רפאל דה לאס אראס מהוואנה בעוז לצד כוחות תומכי העצמאות. הוא הועלה לדרגת קולונל על ידי הגנרל סימון בוליבאר עצמו, ולפניו הבטיח בוליבאר לא להניח את חרבו עד שקובה תהיה חופשייה.
בשנת 1823 ה"מזימה של ראיוס אי סולס דה בוליבר" הונהגה על ידי קרלוס אפונטה הוונצואלי, אשר יחד עם קבוצה של ונצואלים וקובנים הגיעו לקובה במסע שהתגלה בהוואנה והם הוצאו להורג על ידי כוחות קולוניאליים ספרדיים.
כאשר צבא ספרד נסוג בעקבות תבוסה לקובה לאחר הקרב המכריע על אגם מארקיבו (1823), הוגלו מלוכנים ונצואלים רבים ביניהם קולונל נרסיסו לופס, מרקוס מסאו, שהיה אביו של אנטוניו מסאו המהפכן, וקליקסטו גרסיה דה לונה, שהיה סבו של גנרל קליקסטו גרסיה שלחם לעצמאות קובה. הם המשיכו לשרת את ממשלת ספרד בכמה תפקידים צבאיים ומנהלתיים בקובה ובספרד. לאחר שהם פנו נגד השלטון הספרדי הם הפכו לתומכים של הפלג העצמאי בקובה. בשנת 1848, במהלך מעצרם של מהפכנים קובנים, לופס ברח לארצות הברית, שם ניסה לשחרר את האי ולהקים קובה עצמאית שתצטרף בסופו של דבר לארצות הברית כמדינת עבדים. דגל קובה המודרני מקורו במסע הראשון שלו שנחת בקארדנס, תוכנן על ידי לופס, יחד עם קובני מקומי בשם מיגל טאורבה טולון. בשנת 1851 אמריקאים רבים המשלחת השנייה של לופס אשר נכשלה, הוצאו להורג בטירת סלוודור דה לה פונטה של הוואנה.
בשנת 1871 תמך הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו במה שמכונה "משלחת הוונגארד" בוונצואלה, שנחתה במזרח קובה ב-17 ביוני בפיקודו של הבריגדיר הקובני רפאל דה קסדה. בניסיון זה לשחרר את קובה היו 200 איש, בעיקר ונצואלים, עם 600 כלי נשק, תחמושת ו-40 פרדות. בקמגואי הם נלחמו בקרב מוצלח בפיקודו של סבאנאס דל סייגו, והשמידו את הכוחות הספרדים.
צאצאי בוליבר וקרובי משפחתו של אנטוניו חוסה דה סוקרה נלחמו במלחמת העצמאות של קובה ב-1895.
המאה ה-20
בשנת 1902 תחת הנשיא סיפריאנו קסטרו, ונצואלה וקובה כוננו יחסים דיפלומטיים זמן לא רב לאחר שהאחרונה הפכה עצמאית בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד. ב-1913 חתמו קובה וונצואלה על אמנת הסגרה.
עם ניצחון המהפכה הקובנית, ב-1 בינואר 1959, נפתחה תקופה חדשה ביחסים הבילטרליים של הוואנה-קראקס. ב-3 בינואר 1959 ביקש שר מדינת קובה ממשרד החוץ בוונצואלה להכיר בממשלת קובה החדשה, שהתהוותה לאחר נפילת בטיסטה. ב-5 בינואר 1959, ממשלת ונצואלה הכירה בממשלת קובה שהוקמה לאחרונה בהוואנה.
ב-23 בינואר 1959 ביקר קסטרו בוונצואלה. זו הייתה נסיעתו הראשונה לשאר מדינות העולם לאחר כניסת הניצחון בהוואנה ב-6 בינואר 1959. במהלך חמישה ימים בקראקס נחגג קסטרו כגיבור של יבשת אמריקה על ידי העם בוונצואלה. לטיול הייתה סיבה עיקרית אחת: להביע הערכה לעם הוונצואלי על תרומתם המוסרית והחומרית היקרה למען מטרת שחרור קובה.
קסטרו זכה לטקס קבלת פנים שהציע הקונגרס, וגם באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, במועצה העירונית של קראקס ובמפגש בכיכר אל סילנסיו. קסטרו נפגש גם עם הנשיא הנבחר רומולו בטנקור, מבקש ללא הצלחה הלוואה ועסקה חדשה לנפט בוונצואלה.
1960–1999
לאחר נאום הפתיחה של רומולו בטנקורט בשנת 1959 היחסים התדרדרו במהירות לאחר שנשיא רומולו בטנקורט עלה לשלטון בפברואר 1959 כשקסטרו ביקש להכניס את עושר הנפט של ונצואלה למהפכה שלו. בשנות ה-60 סיפק קסטרו אימונים קרביים וזרועות גרילה בוונצואלה.
בנובמבר 1961 ניתק הנשיא בטנקורט את היחסים עם קובה בעקבות מדיניות, המכונה "דוקטרינת בטנקורט", של לא לקיים קשרים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים. בינואר 1962, ונצואלה הצביעה לסלק את קובה מארגון מדינות אמריקה (OAS) וביולי 1964 עתרה בהצלחה להטיל על קובה סנקציות של ה-OAS לאחר גילוי מטמון הנשק בחוף ונצואלה בנובמבר הקודם. על ידי קובנים לשימוש הגרילה Fuerzas Armadas de Liberación Nacional (FALN) המבקשים להקים ממשלה מרקסיסטית. קסטרו נתן השראה לגרילה שאיימה על ממשלת בטנקורט ועל הבחירות שנקבעו לשנת 1963.
בשנת 1966, ארנאלדו אוצ'ואה עם מפקד הגרילה הוונצואלי לובן פיטקוף, לקח סירה מקובה לחופי פלקון שבוונצואלה, במסע חשאי. יחד עם 15 חיילים קובניים אחרים נשלח על ידי קסטרו כדי לחזק את הגרילה שנלחמה לצד המיליטנטי הוונצואלי, דאגלס בראבו, הם ניסו לתקוף את ממשלתו של ראול לאוני שהסתיימה באובדן אסטרטגי גדול ובעלות חיי אדם גדולה. רק שנה לאחר מכן, נחתו במאי 1967 סמוך לחופי מכורוקוטו תריסר אנשי גרילה קובניים וונצואלים שהוכשרו על ידי קובה ויורטו על ידי צבא ונצואלה. זמן קצר לאחר מכן קיימה ממשלת ונצואלה מסיבת עיתונאים בה הכחיש את התוקפנות הקובנית נגד ונצואלה והראתה את שני הקובנים שנתפסו, מנואל גיל קסטלנוס ופדרו קבררה טורס. קובה הוקעה על ידי ונצואלה ל-OAS. קובה לא הכירה בפעולה גם כאשר חקירת AK47 שנמצאה ברשות הגרילה אותרה כנשק שנמכר על ידי צ'כוסלובקיה לקובה. ממשלת ונצואלה ניתקה את כל היחסים עם קובה לאחר תקרית זו ואז חידשה אותם בשנת 1974.
ברגע שבטנקורט ויורשו הדומה לא פחות ראול לאוני עזבו את תפקידם, ונצואלה הזדהתה יותר ויותר עם העולם השלישי ופעילות הגרילה דעכה, כאשר קסטרו ויתר על ייצוא המהפכה שלו, ואפשר התקרבות זמנית. היחסים הדיפלומטיים הוחזרו בשנת 1974 על ידי ממשלתו של קרלוס אנדרס פרז, משלוחי הנפט חודשו, וונצואלה תמכה בקבלה חוזרת של קובה ל-OAS. המתיחות צצה מדי פעם מחדש, במיוחד בגלל הטיפול בוונצואלה באלה שתקפו את טיסת קובנה 455 בשנת 1977 והקובנים שחיפשו מקלט בשגרירות קובה בוונצואלה בשנת 1980.
בשנת 1992, גינה קסטרו בתחילה את ניסיונות ההפיכה בוונצואלה ב-1992 שביצע הוגו צ'אבז. עם זאת, לאחר חנינתו של צ'אבז בשנת 1994, קסטרו הזמין אותו להוואנה וביקש סיוע בינלאומי נוסף בעקבות קריסת ברית המועצות שפגעה בכלכלת קובה.
קשרים כלכליים
ב-14 בדצמבר 2004 חתמו צ'אבס וקסטרו על הצהרה משותפת לפיה הנאו-ליברליזם פועל כ"מנגנון להגברת התלות והשליטה הזרה". שני המנהיגים תיארו את אזור הסחר החופשי האמריקאי הנתמך על ידי ארצות הברית (FTAA) כ"ביטוי לרעב לשלוט באזור" ואמרו כי אזור הסחר החופשי יביא לעלייה בעוני ובכפיפות באמריקה הלטינית. על פי ההצהרה המשותפת, שילוב כלכלי נחוץ למדינות אמריקה הלטינית כדי לזכות במעמד מכובד בכלכלה העולמית, אך שילוב זה יתבסס על שיתוף פעולה הדדי.
במהלך המשבר בוונצואלה, האטה הסחר בין שתי המדינות. יצוא ונצואלה לקובה צנח מ-5.1 מיליארד דולר בשנת 2014 ל-1.6 מיליארד דולר ב-2016, בעוד שהיצוא הקובני לוונצואלה ירד מ-2 מיליארד דולר ל-642,000 דולר באותה תקופה.
סחר הסחורות עם ונצואלה צנח ל-2.2 מיליארד דולר ב-2016, בהשוואה ל-4.2 מיליארד דולר אשתקד ו-7.3 מיליארד דולר ב-2014, לפי אתר האינטרנט של משרד הסטטיסטיקה הלאומי בקובה.
קשרים צבאיים
קשרים הדוקים עם קובה מסייעים לקראקס במטרה לחזק את צבא ונצואלה; אלה החלו בשנת 2004. כחלק ממאמץ להסיר את השפעת ארצות הברית מהמדינה, צבא ונצואלה מנסה להחליף את הרובים הבלגיים התואמים את נאט"ו עם ה-AK-103. לצבא קובה יש מעל 40 שנות ניסיון בטיפול המועצות וציוד צבאי רוסי, וכן בהכשרת לוחמים בלוחמת גרילה ובפעילות הנגד.
ערן אביאני
ערן אביאני הוא מאייר וכותב קומיקס ישראלי. אביאני החל את קריירת הקומיקס שלו בשנת 2002, אז שיתף פעולה לראשונה עם הציירת אביב אור שהפכה בהמשך לשותפתו בסטודיו קומיקס שהקימו בהרציליה ונושא את השם "קומיקום". יחדיו פרסמו אור ואביאני את הקומיקס "ארינאה" שכלל ארבעה כרכים (פורסמו בין 2002–2003). את העלילות כתב אביאני ועל האיורים הופקדה אור. בקומיקס זה ניתן להבחין בהשפעות מהקומיקס האמריקאי, אך עם זאת גם הופעה שכיחה של יצורים דמיוניים ופנטסטיים רבים, שאינם נפוצים בתרבות קומיקס זו. בשנת 2013 פורסם האוגדן "ארינאה" שכלל את כל ארבע החוברות יחדיו בנוסף לרצועות קומיקס קצרות שנוצרו לאורך השנים בידיי אביאני ואור.
בשנת 2004 הוציאו אור ואביאני חוברת קומיקס קצרה בשחור-לבן בשם "דדליין" העוקבת אחר עלילותיהם - כלומר, על מאחורי הקלעים של אור ואביאני ביצירת הקומיקס ארינאה. בקומיקס זה מצוירים השניים כבעלי חיים מאונשים, המסבירים לקוראים מה הוביל אותם לבחור במקצוע הלא שגרתי שלהם ואיך יצרו את הקומיקס. אביאני כתב את הטקסט ואור ציירה, ולאחר מכן החלו השניים לפרסם חוברות אלו תמורת תשלום. החוברות זכו לביקורות טובות בסצנת הקומיקס המקומית; מבקר הקומיקס אלי הרשטיין כתב בבלוג isf משנת 2004 על הקומיקס וביקר קשות את ארינאה, אך עם זאת שיבח עד מאוד את דדליין ואף כינה אותו "'דדליין' רבותיי היא ללא ספק אחת מחוברות הקומיקס הטובות שיצאו תחת ידם של יוצרים ישראליים בשפה העברית".
בשנים הבאות פרסם אביאני מספר חוברות קומיקס עצמאיות אותן כתב ואייר לבדו, כגון "סיירת 77", "הגדנע"ע – גדודי נוער-על" ו-"הרפתקאות בארינתיה" . בשנת 2016 הוציא לאור את ספרו העצמאי הראשון, "המדריך לציור קומיקס", שהוא למעשה הסבר על הכנת קומיקס ותעשיית הקומיקס . הספר הושק באירוע חגיגי בסניף קומיקס וירקות בתל אביב, שם הוקם דוכן קטן בתוך החנות ובו חתם אביאני על ספרו. האירוע סוקר גם באתר IGN ישראל, ובכתבה שפרסם דאני לי-סיזר באתר תואר אביאני כ"אמן קומיקס מוכשר, אנציקלופדיה של קומיקס מהלכת, ועכשיו גם רשמית סופר מעורר השראה".
סוס (אזור)
סוס (בערבית: بلاد السوس, בברברית: ⵙⵓⵙ, בצרפתית: Souss) הוא אזור בדרום מרוקו. האזור מצוי בקרבת מדבר הסהרה אך ביניהם מצוי ה"אנטי-אטלס". מבחינה מנהלית האזור הוא חלק ממחוז מרוקאי בשם "סוס-מאסה-דרעה" שמורכב משלושת האזורים הללו יחדיו, ועיר הבירה שלו היא אגאדיר. הסוס הוא אזור הגידול הטבעי של עץ הארגן הידוע, ולכן חלקים מהאזור הוכרזו על ידי אונסק"ו כשמורת טבע ביוספרית. הסוס הוא אזור פורה שאינו מצוי במחסור של מים, ולאורך ההיסטוריה הוא היה אחד האזורים היצרניים ביותר של מרוקו. החל מהמאה ה-11 האזור היה ידוע בהפקה וביצוא של סוכר.
אזור הסוס מיושב בברברים דוברי תַשֶלְחִית, ניב של שפות ברבריות, שידוע גם בשם "שלוּחית".
קמטי צחוק
תקציר העלילה
האנה זוננהיים (ליא קניג) ובעלה אפרים (פרויקה) (יוסף כרמון) הם זוג קשישים שמרגישים שהגיעו לסוף דרכם. פרויקה חולה בלויקמיה וד"ר שטרן (גיל וסרמן) מציע לו לעבור לדיור מוגן.
פרויקה היה רוקח והאנה מציעה ששניהם יבלעו טבליות שינה ויתאבדו ביחד. פרויקה לא דוחה זאת על הסף. יש להם בן, איתן, הנמצא בארצות הברית ולא מתעניין בהם ובת, רינה (אפרת לביא) שנשואה לאלכס (פולי רשף) ולהם בת אחת, דנה (דניאל עדן) בת 24. לדנה יש חבר, תום (שלומי טפיארו) שעובד בחנות צילום.
האנה ופרויקה עורכים "סעודה אחרונה", אוכלים את כל המאכלים האסורים עליהם ומזמינים את תום לצלם אותם אבל הוא מסרב כשמתבררת לו כוונתם.
דנה מתכננת עם הסבא להעבירו בהיחבא לדיור מוגן לשם המשך טיפול ולספר לכולם שהוא נפטר. האנה נשארת לבד ורינה שחוזרת מהטיול מתכננת להשכיר את הבית להעביר את האנה לדיור מוגן. ברגע האחרון מעבירה דנה את סבתה בהיחבא, לדירתו של תום ואז נוצרות סיטואציות משעשעות בין הקשישה לצעיר שבסוף היא יוצאת מהדיכאון הקשה ו"מתחילה לחיות".
האנה מוכרזת כ"נעדרת" ודנה מוזמנת לחוקרת משטרתית קשוחה (עינת ברנובסקי), אך לא מגלה דבר. לאחר שתום מגורש מדירתו על ידי בעל הדירה (אייל רוזלס) לאחר שלא שילם שכר דירה, הם חוזרים לבית הסבתא. בינתיים מידרדר מצבו של פרויקה והוא מועבר לאשפוז. האנה נחבלת ברגלה ובבית החולים היא פוגשת להפתעתה את פרויקה הגוסס ונפרדת ממנו, הפעם לתמיד.
הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה
הפיגוע בכנסיית סְוֶוטָה נֶדֶלְיַה (בבולגרית: Атентат в църквата Света Неделя) הוא פיגוע הטרור הגדול ביותר בהיסטוריה של בולגריה המודרנית, שהתבצע בצהרי ה-16 באפריל 1925 בכנסיית "סווטה נדליה" אשר בסופיה בירת בולגריה. חברי תא מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית שפעלו בהשראתה של ברית המועצות, הניחו פצצה רבת עוצמה שכוונה להתפוצץ בעת טקס ההלוויה שנערך לגנרל קונסטנטין גאורגייב אשר נרצח יומיים קודם לכן, ונועדה לחסל את המלך בוריס השלישי וראשי ממשלו אשר אמורים היו להשתתף בהלוויה. 160 בני אדם נהרגו, ובכללם אישי צבא וממשל בכירים, ועוד 320 נפצעו. המלך בוריס השלישי, שאיחר לטקס, ניצל.
הפיגוע עורר טלטלה בממשל ובציבור הבולגרי, ובעקבותיו הכריזה הממשלה הבולגרית בראשות אלכסנדר צאנקוב על משטר צבאי, ובפיקודו של שר הפנים איוון רוסב ננקטו צעדי דיכוי חסרי תקדים בממלכה הצעירה הן באופן רשמי והן על ידי הפעלת מיליציות חצי-צבאיות. בחודשים שלאחר הפיגוע נהרגו בחילופי אש עם כוחות הביטחון, נרצחו או הוצאו להורג לפחות 400 בני אדם, רובם קומוניסטים או כאלו שנחשדו באהדת התנועה. טלטלה עברה גם על יהדות בולגריה בכלל ועל יהדות סופיה בפרט, שכן אחד מחברי מנגנון קבוצת הטרור, חיים מרקו פרידמן, היה יהודי, ועובדה זו הובילה לפרץ אנטישמיות שהתמקד בבירה הבולגרית.
רקע
תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה ותנאי חוזה ניי שנכפו עליה ונחשבו להשפלה לאומית בציבור הבולגרי, הובילו לתסיסה פוליטית ולמשבר כלכלי קשה שטלטל את החברה בבולגריה. צמצומו של הצבא הבולגרי לכדי ז'נדרמריה פלט אל מעגל האבטלה עשרות אלפי חיילים וקצינים שחלקם התאגדו בקבוצות מחתרתיות לאומניות ששמו להן למטרה להחזיר בכוח לממלכה את השטחים האבודים: תראקיה, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה. הקומוניסטים ניצלו את חולשתה של הממלכה וניסו לייבא את מהפכת אוקטובר גם לבולגריה.
ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי רדף את ראשי הצבא והמערכת הפוליטית מתקופת המלחמה משום שראה בהם אחראים לאסון וכן פעל להגבלת פעילותם של הארגונים החצי-צבאיים. בנוסף, החל ממשלו לרקום קשרים עם רומניה ויוגוסלביה. ב-9 ביוני 1923 פרצה בבולגריה הפיכה צבאית, סטמבוליסקי הודח ונרצח ואלכסנדר צאנקוב התמנה לראש הממשלה. בספטמבר 1923 פרצה הפיכה קומוניסטית בבולגריה. ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב שנהנתה מאמון הצבא הכריזה על משטר צבאי וכוחות הצבא הבולגרי התנגשו במורדים ודיכאו את ההפיכה ביד קשה. אלפי חיילים ואזרחים נהרגו או הוצאו להורג במהלך ההפיכה ומנהיגי המורדים גאורגי דימיטרוב ווסיל קולארוב נמלטו לברית המועצות. התנועה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק, רבים מחבריה נאסרו וראשיה גמרו אומר לחסל את בוריס השלישי, מלך בולגריה, להפיל את משטרו ולהשתית בבולגריה שלטון קומוניסטי.
מהלך האירועים
ראשי המפלגה ששהו בגלות הקימו "מנגנון תגמול" שתפקידו היה לארגן קבוצות מחתרתיות שיועדו לביצוע התקפות על יעדים נבחרים ועם ראשי המנגנון נמנה וולקו צ'רבנקוב. בדצמבר 1924 הצליחו הקומוניסטים לגייס לשורותיהם את פטר זאדגורסקי שהועסק כאיש אחזקה בכנסיית סווטה נדליה. כנסיית "סווטה נדליה" נבנתה עוד במהלך המאה ה-10 ובמחצית השנייה של המאה ה-19 נהרס המבנה הקדום והוקמה הכנסייה שהפכה לאחד מסמליה של בירת בולגריה המודרנית. הועלה רעיון לרצוח את מפקד המשטרה ולתקוף את באי הלווייתו עם הגעתם לכנסייה או במהלך הטקס. כך אמורים היו להשיג המפגעים הקומוניסטים פגיעה בבכירים במנגנוני הביטחון ומייד לאחר ההתקפה תוכנן לנצל את האנדרלמוסיה לביצוע הפיכה ותפיסת השלטון. הפעולה אושרה על ידי ראשי המפלגה גאורגי דימיטרוב ווסיל קולארוב אשר שהו בגלות. במקביל, נמשכה פעולת מנגנוני הביטחון הבולגריים כנגד חברי המפלגה וראשיה, מקצתם חוסלו ורבים נאסרו. הקומוניסטים איבדו מכוחם במהירות וחלון הזמן לביצוע תוכניתם הלך והצטמצם. הוקמה חוליה מיוחדת שתפקידה היה להטמין 25 קילוגרמים של חומר נפץ בעליית הגג של הכנסייה בסמוך לאחד מהעמודים התומכים של הכיפה המרכזית והפעולה בוצעה בסיועו של פטר זאדגורסקי.
ב-12 בפברואר 1925 התנקשו הקומוניסטים במפקד המשטרה הבולגרית ולצ'ו איוואנוב (בולגרית: Вълчо Иванов), אך סידורי האבטחה במהלך הלווייתו היו קפדניים במיוחד ומפקדי "מנגנון התגמול" של המפלגה הקומוניסטית החליטו לבחור מועד אחר לביצוע הפעולה. ב-14 באפריל 1925 נרצח הגנרל והפוליטיקאי קונסטנטין גאורגייב בידי מתנקש מטעם "מנגנון התגמול". כאמור, נועדה ההתנקשות לשמש כפתיון לפיגוע המרכזי שכוון לחסל את המלך וראשי מנגנון השלטון. טקס ההלוויה יועד להתקיים יומיים מאוחר יותר בשעה 15:00 בכנסיית "סווטה נדליה" בנוכחות המלך הבולגרי בוריס השלישי, ראשי ממשל ובכירי הצבא.
תוצאות הפיגוע
160 בני אדם נהרגו בפיגוע ו-320 נפצעו רובם מאצולת הצבא והמערכת הפוליטית של הממלכה. בין ההרוגים הגנרל קאלין ניידנוב שכיהן כשר המלחמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, סטפן נרזוב מפקד ארמייה מאותה המלחמה, ראש עיריית סופיה פסקל פסקלב, מפקד המשטרה הבולגרית וכן קצינים בכירים נוספים וחברי פרלמנט. בין הפצועים ראש הממשלה אלכסנדר צאנקוב, שר הפנים איוון רוסב, שר ההגנה איוון ולקוב וחבר הפרלמנט אנדריי ליאפצ'ב. עוד נפצעו הגנרלים ולדימיר ואזוב וגאורגי טודורוב. המטרופוליט סטפן שניהל את טקס ההלווייה לא נפגע, אף על פי שגג הכנסייה קרס מעל אזור הבמה ממנה נשא את דרשתו. לימים הפך לדמות משמעותית בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה משילוח אל מחנות ההשמדה וזכה לעיטור חסיד אומות העולם. באירוע נכח גם הקולונל בדימוס אברהם תג'ר ממנהיגי יהדות בולגריה, לימים יושב ראש הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה ודמות מפתח במאבקה של הקהילה היהודית בבולגריה נגד גירוש בניה מהממלכה. הוא נפצע קל אך רעייתו רוזה נהרגה.
ההשלכות בבולגריה
ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב הכריזה על ממשל צבאי ברחבי הממלכה וניצלה את ההזדמנות כדי להיפרע מגורמי האופוזיציה למשטר, אם בהפעלה ישירה של מנגנוני ביטחון הפנים, או בהפעלה עקיפה של מיליציות חצי צבאיות אשר בפועל היו נתונות לפיקודו הישיר של שר ההגנה הבולגרי איוון ולקוב (בולגרית: Иван Вълков). נרדפו חברי מפלגות שמאל כגון חברי ותומכי המפלגה הקומוניסטית ואף חברי מפלגות מרכז-שמאל כגון מפלגת האיכרים. עוד נרדפו חברי האליטה האינטלקטואלית. עשרות בני אדם נחטפו בידי חברי המיליציות והוצאו להורג. בערי השדה התחוללו קרבות בין יחידות של הצבא הבולגרי לבין קבוצות חמושות של תומכי הקומוניסטים. מעריכים שלפחות 400 בני אדם נהרגו בקרבות, נרצחו או הוצאו להורג במהלך האירועים שהתחוללו לאחר הפיגוע.
ראשי המפלגה הקומוניסטית, חיכו לשעת כושר כדי לבוא חשבון עם האישים אשר לשיטתם היו אחראים לדיכויים ולחיסולם של רבים מחבריהם. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו באותו היום לסופיה. קימון גאורגייב היה לראש הממשלה, תיק ביטחון הפנים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית והוא ניצל תפקיד זה כדי להשתלט על המדינה ובהדרגה למגר את כוחות האופוזיציה. הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון הממשל הקודם בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ומנגנון זה נוצל גם כדי לבוא חשבון עם האחראים על האירועים שהתרחשו בין 1923 ל-1926. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג בירייה, בשטח בית העלמין של סופיה 180 בני אדם ובכללם עוצרי המלוכה, 25 שרים, 68 חברי פרלמנט, עיתונאים ואנשי צבא. בין המוצאים להורג היה גם איוון רוסב, שר הפנים בעת האירועים שליוו את הפיגוע. אלכסנדר צאנקוב ראש הממשלה בעת הפיגוע, הצליח להימלט מבולגריה. ב-1996 לאחר שנפרעה בולגריה מהמשטר הקומוניסטי ביטל בית המשפט העליון הבולגרי בהחלטה השנויה במחלוקת נוקבת, את הרשעותיו של בית הדין המיוחד מ-1945 בטענת אי סדרים בהליך המשפטי, וכך, לצד נרדפי הקומוניסטים, זוכו גם פושעי מלחמה כגון בוגדאן פילוב ופטר גברובסקי.
ההשלכות על הקהילה היהודית
אחד ממפקדי השטח של "מנגנון התגמול" בסופיה אשר השתתף בהכנות לפיגוע ובהפעלת חוליית המפגעים, היה חיים מרקו פרידמן, בן הקהילה היהודית. הוא נולד ב-1892 בסטארה זאגורה ובהמשך עבר להתגורר ברובע יוצ'בונאר שבסופיה, שירת כקצין בצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה והשלים תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה. פרדימן היה חבר המפלגה הקומוניסטית ובספטמבר 1923 נטל חלק בהפיכת הנפל שהובילו הקומוניסטים. הוא היה מוכר למשטרה הבולגרית וב-26 במרץ 1925, נפצע במהלך חילופי אש עם שוטרים בולגרים אך הצליח להימלט. מספר שעות לאחר הפיגוע הצליחה משטרת סופיה לעצור את מרקו פרידמן, בהמשך הועמד לדין וב-27 במאי הוצא להורג. כאמור, לאחר הפיגוע הונהג משטר צבאי ומאות בני אדם הוצאו להורג באופן רשמי או על ידי מיליציות חצי-צבאיות שפעלו בהנחיית השלטונות. אחד הנרצחים היה הסופר והעיתונאי היהודי הנודע יוסיף הרבסט (בבולגרית: Йосиф Хербст; 1870 - 1925) אשר נעצר, "נעלם" בעת מעצרו וגופתו מעולם לא נמצאה. יוסיף הרבסט היה אחיו של המנהיג הציוני קרל הרבסט.
קרדוש
קרדוש (בהונגרית: Kardos) הוא כפר קטן בנפת סרווש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, נמצא גם מספר התושבים בקרדוש בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 910 תושבים, ובשנת 2021 התגוררו בו 532 תושבים בלבד.
האזור מיושב כבר מימי הביניים. הכפר עצמו הוקם רק בשנת 1969, לאחר שהתפצל מהכפר אורמניקוט.
הנרי נלסון אוניל
הנרי נלסון אוניל (באנגלית: Henry Nelson O'Neil; 1817 – 1880) היה צייר ז'אנר היסטורי וסופר ויקטוריאני.
חמול
חָמוּל הוא דמות מקראית, בנו השני והאחרון של פרץ בן יהודה ואחיו של חצרון. למשפחתו של חמול קראו משפחת החמולי.
שמו
השם חמול הוא, ככל הנראה, מן השורש ח-מ-ל. השם חמול הוא כנראה קיצור של שם תאופורי שצורתו היא חמוליה או חמולאל.
הנרי נלסון אוניל
ביוגרפיה
הנרי נלסון אוניל נולד בסנט פטרסבורג ב-7 בינואר 1817. הוא הגיע עם הוריו לאנגליה בגיל שש, שנת 1823.
חמול
שמו
יש חוקרים הסוברים שחמול הוא קיצור של השם חמואל.
הנרי נלסון אוניל
ביוגרפיה
חברו הטוב היה הצייר אלפרד אלמור, שאיתו נסע כמה שנים מאוחר יותר לאיטליה. שניהם הפכו לחברים בקבוצת הציירים "הקליקה".
חמול
שמו
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י"ב מקור השם הוא בכך שה' חמל על ראובן סביו, ונתן לו שני נכדים במקום בניו ער ואונן (דמות מקראית).
הנרי נלסון אוניל
ביוגרפיה
אוניל נפטר בקנזינגטון, לונדון ב-13 במרץ 1880, ונקבר בבית הקברות קנסל גרין, לונדון.
יצירתו
ציוריו הידועים ביותר עסקו במרד ההודי הגדול. הציור "מזרחה", מאוגוסט 1857, מתאר את הכוחות הבריטיים היוצאים להודו לדכא את המרד. בציור השני, "השיבה הביתה" (1859), נראים הכוחות השבים לאנגליה.
ציורים פופולריים שלו תיארו את מותם של המלחין מוצרט והצייר רפאל. הם מתוארים ברגעיהם האחרונים מוקפים עם אמנותם: מוצרט, הגוסס מאזין לזמרים שמבצעים חלק מהרקוויאם שלו. ואילו ברגעים האחרונים של רפאל, הצייר מהרהר בדמותו הבלתי נראית של ישו.
אוניל היה חבר "הקליקה", קבוצת אמנים בשנות הארבעים של המאה ה-19, שבדומה לאחווה הפרה-רפאלית המאוחרת יותר, נפגשו באופן קבוע כדי לדון בביקורת הדדית על יצירות חבריה. שאר חברי הקליקה היו אוגוסטוס ביצה, אלפרד אלמור, ריצ'רד דאד, ויליאם פאוול פרית', ג'ון פיליפ, אדוארד מתיו וורד.
מרבית חברי הקליקה התנגדו לאחווה הפרה-רפאלית, אך אוניל היה הכי עוקצני בגינויו את התנועה הזאת, ותקף אותם בציורים ובכתבים כאחד. אלה כללו את הפנטזיה העתידנית שלו "בעוד אלפיים שנה"(1867), אשר מציגה את בריטניה בשנת 3867 כשממה קפואה שנחפרה על ידי ארכאולוג מניו זילנד. הארכאולוג חושף עדויות לשקיעת התרבות הבריטית במאה התשע-עשרה, ומאפשר לאוניל לבטא את השקפותיו הפוליטיות וניבא את ההשלכות הקשות של חוק הרפורמה 1867 – חוק שנתן זכות בחירה לכל הגברים באנגליה, כולל מעמד הביניים והפועלים, בניגוד למה שהיה קודם לכן – שרק בעלי נכסים ואצולה יכלו לבחור.
אולגה שיקלוש
אולגה שיקלוש (במקור שוורץ, בהונגרית: Siklós Olga; קלוז', 6 בנובמבר 1926 – בודפשט, 22 ביולי 2006) הייתה דרמטורגית, במאית, סופרת, דוקטור (CSc) שכיום נקרא בהונגריה (PHD) למדעי הספרות (1968).
ניסן הרפז
נִיסָן הרפז (19 באפריל 1931 – 6 באפריל 2003) היה יושב ראש הנוער העובד והלומד בירושלים (1956–1971), מזכיר מועצת פועלי ירושלים (1977–1990), יושב ראש ברית עברית עולמית (1988–2003) ויושב ראש המועצה הציונית בישראל (1986–2003). יקיר ירושלים (2002).
ביוגרפיה
הרפז נולד בשכונת כרם אברהם בירושלים. בגיל 14 בהיותו תלמיד הגימנסיה העברית רחביה. הרפז היה חבר בההגנה והתגייס בגיל 16 ב-1947 לפלוגת יהונתן, שהייתה מורכבת מנערים צעירים בגילו. עבר קורס קשר ומורס ושימוש במכשירי איתות בלילה והליוגרף ביום והוצב במקומות שונים בירושלים וסביבתה. תפקידו היה ליצור קשר עם יישובים מבודדים, כגוש עציון והר הצופים, שהיו מנותקים והקשר האלחוטי אליהם לא היה סדיר.
אולגה שיקלוש
קורות חייה
מספר מופעיהבכורה שלה הרשומים במאגר התיאטרון : כבמאית -5 ; כסופרת/מחזאית - 7.
ניסן הרפז
ביוגרפיה
במסגרת זו השתתף בקרב על הקסטל (3–9 באפריל 1948) במבצע נחשון ושימש כאתת ואיש הקשר לאחר כיבוש הכפר עם מטה ההגנה בבית ההבראה ארזה. הרפז סיכן את חייו לאור הצליפות של התושבים הערביים מהכפר הסמוך צובא.
אולגה שיקלוש
משפחתה
בעלה היה באלינט מדיאר היסטוריון קולנוע ותיאטרון, בנה הוא פוליטיקאי, ובתה פרוז'ינה מדיאר היא דרמטורגית.
ניסן הרפז
ביוגרפיה
הרפז למד לאחר שחרורו מצה"ל בסמינר למורים על שם דוד ילין בירושלים ושימש בתפקידי הוראה וחינוך שונים בעיר.
בשנת 1954 עבד בבאר שבע כעוזרו הראשי של אריה סימון, מפקח מחוז הדרום במשרד החינוך.
בשנים 1956–1971 הרפז עמד בראש הנוער העובד והלומד בבירה ירושלים וכיושב ראש הנהלת בית חינוך תיכון ערב. הוא פיתח בתי ספר לנערים עובדים, שהשלימו בערב את לימודי הבגרות שלהם וביום פרנסו את משפחותיהם במקומות העבודה שלהם. אלפי חניכים עברו תחת ידיו של הרפז בשנים האלה.
בשנים 1964–1965 יצא הרפז לשליחות בקהילה היהודית של מילאנו, איטליה כנציג ברית עברית עולמית. במהלך שליחותו הקים בין השאר אולפן ללימוד השפה העברית בעיר. בשובו לישראל שולב הרפז בהנהלת ברית עברית עולמית.
הרפז נקרא למילואים בפרוץ מלחמת ששת הימים ושרת כקצין חינוך בחטיבה 16. ב־7 ביוני 1967 הוא זכה להיות עם ראשוני החיילים שהגיעו את הכותל המערבי והביא עימו את ספר התורה הראשון לכותל באותו יום היסטורי.
בשנים 1977–1990 כיהן הרפז כמזכיר מועצת פועלי ירושלים לאחר שזכה בשלוש מערכות בחירות ובנוסף כהן כחבר בוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית. בשנים אלה פעל הרפז לתיעושה וחיזוקה הכלכלי של ירושלים, הקים חוג יהודי-ערבי להבנה, קירוב ושיתוף פעולה בין תושבי ירושלים היהודים והערבים. כמו כן יזם הקמת ברית ידידות עם האגודים המקצועיים הגדולים בברלין, וינה, רומא, ארצות הברית ובסטוקהולם. הרפז קבל מנשיא גרמניה את העיטור האזרחי הגבוה ביותר על פעולותיו לקידום הקשרים בין הנוער ישראלי לנוער הגרמני.
בתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים פעל הרפז לקידום חקיקה למעבר לשבוע עבודה בן חמישה ימים בשבוע במשק והפיכת יום ששי ליום שבתון המהווה חלק מסוף שבוע ארוך כפי שהיה מקובל במרבית מדינות העולם המערבי.
הרפז פעל רבות לקידום התעשייה הישראלית בירושלים ועידוד רכישת מוצרים תוצרת ישראל כחול-לבן על פני יבוא מחוץ לארץ.
בשנים 1989–1993 נבחר הרפז כחבר במועצת העיר ירושלים ברשימתו של ראש העיר טדי קולק. הרפז עמד בראש ועדת השמות העירונית ובתקופתו הוחלט בוועדה כי הכניסה הראשית לירושלים תקרא על שמו של דוד בן-גוריון, באירוע חנוכת שדרות בן-גוריון השתתף ראש הממשלה דאז יצחק שמיר.
בשנים 1988–2003 כהן הרפז כיושב ראש ברית עברית עולמית, הארגון שמטרתו קידם השפה העברית והפצתה בעולם.
במקביל בשנים 1986–2003 שימש הרפז כיושב ראש המועצה הציונית בישראל, המועצה היא זרוע הפעילות והחינוך של ההסתדרות הציונית העולמית בישראל, שמטרתה לחזק ולהדביר את התודעה הציונית במדינת ישראל ולטפח את החינוך היהודי-ציוני ואת המעורבות החברתית בקרב הנוער והמבוגרים.
הרפז שם דגש רב בתפקידו על הידוק הקשרים עם העדה הדרוזית ואף זכה לקבל את עיטור "יקיר דלית אל-כרמל".
הרפז זכה בשנת 2002 בעיטור "יקיר ירושלים" בגין פעילותו בתחום החינוך בירושלים, ההבנה בין העדות והדתות.
עלעל
עלעל (באנגלית: leaflet), אחד החלקים של עלה מורכב, הוא איבר דמוי עלה - אך בניגוד לעלה, אשר לו ניצן חיקי (הממוקם בין הפטוטרת לגבעול), לעלעל חסר ניצן כזה. הבדל נוסף בין עלה לעלעל הוא צורת סידור העַלְעַלִּים, בצמחים רבים העלים יוצאים מן הגבעול בכיוונים שונים, בעלה מורכב העלעלים מסודרים באותו מישור. לכל עלעל יש פטוטרת משלו בדרך כלל, המתחברת לציר הראשי של העלה המורכב.
נייג'ל ויליאמס-גוס
נייג'ל ויליאמס-גוס (באנגלית: Nigel Williams-Goss; נולד ב-16 בספטמבר 1994) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
שנה ראשונה
את שנותיו הראשונות בכדורסל המכללות שיחק ויליאמס-גוס באוניברסיטת וושינגטון.
כפרשמן, ויליאמס-גוס פתח בחמישייה בכל משחק, תוך שהעמיד ממוצעים של 13.4 נקודות, 4.4 אסיסטים, 4.4 ריבאונדים ו-1.1 חטיפות. עונה מרשימה זו זיכתה אותו בבחירה לחמישיית הפרשמנים של אזור Pac-12. הוא הוביל את טבלת הפרשמנים בנקודות, אסיסטים ויחס אסיסטים-איבודים (1.6). הוא קבע שיא חדש לפרשמן באוניברסיטת וושינגטון עם 140 אסיסטים. למרות השנה הפנומנלית שלו, הקבוצה סיימה עם מאזן מאכזב של 15–17 (9-9 במשחקי Pac-12), הפסידה בסיבוב הראשון של טורניר Pac-12 ליוטה, והחמיצה את טורניר אליפות המכללות בכדורסל בפעם הראשונה מאז 2007.
ג'ון גרינהיל
ביוגרפיה ועבודה
גרינהיל נולד בסליסבורי, וילטשייר בסביבות 1644, בנם הבכור של ג'ון גרינהיל, הרשם של סליסברי, ופנלופה צ'מפינס, בתם של ריצ'רד צ'מפיני מאורצ'רלי, סומרסט. אביו היה קשור באמצעות אחיו לסחר במזרח הודו. אחיו הצעיר של ג'ון הנרי הפך למושל חוף הזהב ומפקד בחיל הים.
נייג'ל ויליאמס-גוס
שנה שנייה
כסופומור, הוא הוביל את ההאסקיס בנקודות (15.6 בממוצע) ואסיסטים (5.9 למשחק). הוא גם תרם 4.7 ריבאונדים ו-1.1 חטיפות למשחק, תוך שהוא פתח בחמישייה ב-30 מתוך 31 המשחקים של הקבוצה. העונה הבולטת שלו זיכתה אותו בבחירה לחמישייה השנייה של Pac-12. וושינגטון פתחה את השנה עם מאזן 0–11 חיובי, כולל ניצחונות מרשימים על אוקלהומה וסן דייגו סטייט. למרות ההתחלה המבטיחה, וושינגטון הפסידה 15 מתוך 20 משחקיה האחרונים, סיימה עם מאזן 15–16 חיובי, והפסידה בסיבוב הראשון של טורניר Pac-12 לסטנפורד.
ג'ון גרינהיל
ביוגרפיה ועבודה
הניסיון הראשון של גרינהיל היה דיוקן של דודו מצד אביו, ג'יימס אבוט מסליסברי, שלדבריו שרטט אותו בחשאי, מכיוון שדודו לא "ישב" מולו בזמן הציור. בסביבות 1662 עבר ללונדון והפך לתלמידו של סר פיטר לילי. התקדמותו הייתה מהירה והוא רכש את המיומנות והשיטה של ​​לילי. הוא בחן בקפידה את דיוקנאותיו של אנתוני ואן דייק. ג'ורג' ורטו העיר כי הוא העתיק כל כך טוב את הדיוקנו שצייר ואן דייק - "תומאס קיליגרו וכלבו" עד שקשה לדעת מהו המקור. ורטו גם אמר שהתקדמותו של גרינהיל עוררה את הקנאה של לילי.
נייג'ל ויליאמס-גוס
שנה שלישית
באפריל 2015, ויליאמס-גוס הודיע שהוא עוזב את וושינגטון ועובר למכללה אחרת.
ג'ון גרינהיל
ביוגרפיה ועבודה
גרינהיל היה בהתחלה חרוץ ונישא מוקדם. הוא לקח חלק בחיים התוססים בקובנט גארדן בסביבות התיאטראות, והם הובילו אותו להתרועע עם חברים רבים בעולם התיאטרון והוא נתפס לשתייה מרובה. ב־19 במאי 1676, כשחזר מבית מרזח בהולבורן, במצב של שיכרון חושים, הוא נפל, נישא לבית מגוריו ושם נפטר באותו הלילה. הוא נקבר בסנט ג'יילס בכנסיית פילדס. הוא השאיר אלמנה ומשפחה, שלילי העניקה לה קצבה.
נייג'ל ויליאמס-גוס
שנה שלישית
התחייב לגונזגה במהלך נסיעת הגיוס שלו. עם זאת, על פי חוקי ה-NCAA, הוא לא היה יכול לשחק את עונת 16–2015 אלא לשחק שנתיים מעונת 17–2016.
ג'ון גרינהיל
ביוגרפיה ועבודה
בין מעריציו האישיים של גרינהיל הייתה גם המחזאית אפרה בהן, שניהלה עמו התכתבות אינטנסיבית, וקיננה על מותו המוקדם בפואמה ארוכה.
נייג'ל ויליאמס-גוס
שנה שלישית
לאורך עונת הג'וניור שלו, ויליאמס-גוס סיפק את עונתו הטובה ביותר בקולג' בעונה היחידה שלו בגונזגה. ב-38 משחקים ששיחק עבור הזאגס, הוא רשם את ממוצע הנקודות הגבוה ביותר שלו יחד עם נתוני אחוזי הקליעה, הריבאונדים והחטיפות הטובים ביותר שלו, בזמן ששיחק הכי מעט דקות למשחק לאורך קריירת המכללות שלו. בנוסף לנתונים הללו, הוא גם נבחר לשחקן החדש של השנה של אזור החוף המערבי ולשחקן השנה של האזור, וכן נבחר לחמישייה השנייה הכל-אמריקאית כשהוביל את הבולדוגס למאזן 37–2. בנוסף, הוא גם עזר להוביל את גונזגה למשחק גמר אליפות המכללות הראשון שלה אי פעם, שם הפסידו בסופו של דבר לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר סיום טורניר ה-NCAA, ויליאמס-גוס הכריז על מועמדותו לדראפט 2017.
ג'ון גרינהיל
דיוקנאות
הדיוקנאות של גרינהיל הם בעלי ערך רב, ולעיתים קרובות הם מתקרבים לאלה של לילי במצוינות. בין המצוירים הראשיים שלו היו הבישוף סת'וורד, בגילדהול בסליסברי, שצויר בשנת 1673. אנתוני אשלי קופר, הרוזן הראשון של שפטסברי, צויר לא פעם בתקופת כהונתו בשנת 1672. ג'ון לוק, שכתב כמה פסוקים בשבחו של גרינהיל. סר ויליאם ד'אווננט, המשורר אברהם קאולי, האדמירל אדוארד ספרג' ואחרים.
נייג'ל ויליאמס-גוס
פרטיזן בלגרד (2017–2018)
ב-23 ביוני 2017, ויליאמס-גוס נבחר על ידי יוטה ג'אז כבחירה ה-55 בדראפט ה-NBA של 2017. לאחר ששיחק עבור הג'אז בליגת הקיץ 2017, הוא חתם על חוזה לשנתיים עם המועדון הסרבי פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית והיורוקאפ ב-28 באוגוסט 2017. ב-18 בפברואר 2018, ויליאמס-גוס רשם 23 נקודות, יחד עם 7 אסיסטים, 3 ריבאונדים ו-2 חטיפות, והובילה את פרטיזן לזכייה בגביע רדיבוי קוראץ', לאחר ניצחון 81–75 על היריבה העירונית המושבעת הכוכב האדום. לאחר מכן הוא נבחר ל-MVP של הגביע הסרבי.
ב-46 משחקים ששיחק במהלך עונת 2017/18 בכל המסגרות, רשם ויליאמס-גוס ממוצעים של 17.3 נקודות, 7 אסיסטים, 3.4 ריבאונדים ו-1.2 חטיפות למשחק.
אולימפיאקוס (2018–2019)
ב-5 ביולי 2018, ויליאמס-גוס חתם על חוזה לשלוש שנים עם קבוצת אולימפיאקוס היוונית מליגת העל היוונית והיורוליג.
ב-15 ביולי 2019, אולימפיאקוס הודיעה כי ויליאמס-גוס מימש את אופציית הרכישה שלו במיליון דולר כדי להצטרף ליוטה ג'אז.
יוטה ג'אז (2019–2020)
ב-19 ביולי 2019, ויליאמס-גוס חתם ביוטה ג'אז מה-NBA לעונת.
לוקומוטיב קובאן (2021)
ב-5 בינואר 2021, המועדון הרוסי לוקומוטיב קובאן הודיע כי החתים את ויליאמס-גוס.
אולימפיאקוס (2023–הווה)
ב-28 ביוני 2023 חזר ויליאמס-גוס לאולימפיאקוס וחתם בקבוצה לשנתיים.
פתיון (סרט, 2000)
פתיון (באנגלית: Bait) הוא סרט פשע קומי אמריקאי-קנדי משנת 2000 בכיכובם של ג'יימי פוקס ודייוויד מורס. זהו הסרט השני שביים אנטואן פוקואה. הסרט היה כישלון כלכלי עצום, שעלה לאחים וורנר 51 מיליון דולר אך הכניס כ-15 מיליון דולר בלבד.
תקציר עלילת הסרט
אלווין דין סנדרס הוא פושע זוטר שמוצא שהרשעתו בגין גנבת חסילונים נמחקת מהתיק שלו ומגלה שיש לו 11,500 דולר. עד מהרה הוא מגלה שהוא מתוכנן לשמש כפתיון במזימה ממשלתית פדרלית ומתוחכמת ללכידת רוצח שגנב 42 מיליון דולרים בזהב מהפדרל ריזרב.
ושוב איתכם – אוסף שירי אילן ואילנית
ושוב איתכם - אוסף שירי אילן ואילנית הוא אלבום האוסף ה-13 של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה בשנת 1999 לאור חברת התקליטים הד ארצי. אלבום האוסף הוא חלק ממארז תקליטורים של חמישה אוספים שונים, הנקרא "כך היה כך יהיה", אותם הוציאה אילנית באותה השנה. הוא קרוי עם שם השיר המשותף של אילן ואילנית, "ושוב אתכם".
מצודת אלמינה
מצודת אלמינה הוקמה על ידי הפורטוגלים בשנת 1482 בשם קסטלו דה סאו ז'ורז'ה דה מינה, הידועה גם בשם קסטלו דה מינה או פשוט מינה (או פייטוריה דה מינה), באלמינה, גאנה (לשעבר חוף הזהב).
חוף הזהב, שהיא כיום גאנה, קיבל את עצמאותו בשנת 1957 מבריטניה והמדינה הפכה לבעלת השליטה במצודה. מצודת אלמינה היא אתר היסטורי והיווה מקום מרכזי לצילומי סרט הדרמה של ורנר הרצוג משנת 1987, קוברה ורדה. המצודה מוכרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
לפני הפורטוגלים
האנשים שחיו לאורך חוף מערב אפריקה באלמינה בסביבות המאה החמש עשרה היו ככל הנראה בני פנטה. מוצאם האתני קשור ביחס לא בטוח ל"אקאן", כשלעצמו מילה המסמלת מקוריות ממילת השורש "קאן", שהיא ראשונה או מקורית. בין אבותיהם היו סוחרים וכורים שסחרו זהב בים התיכון והמזרח הקרוב מימי הביניים. אבותיהם של דוברי האקאן של היערות הגיעו מצפון ליער.
האנשים בחוף מערב אפריקה התארגנו לאוכלוסיות רבות שהוצבו על פי קווי קרבה. המשפחה הייתה חשובה ביותר בחברה, וראשי המשפחה אוחדו בקהילות תחת סמכות מקומית מוכרת. לאורך חוף הזהב בלבד התקיימו יותר מעשרים ממלכות עצמאיות. אלמינה שכבה בין שתי ממלכות פנטה שונות, פטו ואגאפו. מערב אפריקאים טיפחו קשרים עתיקים עם חלקים אחרים של העולם. סחר במתכות נפוצות, צורות אמנותיות איקוניות והלוואות חקלאיות מראים שקשרים חופיים בסהרה שגשגו. הפורטוגלים בשנת 1471 היו האירופאים הראשונים שביקרו בחוף הזהב, אך לא בהכרח המלחים הראשונים שהגיעו לנמל.
הגעת הפורטוגזים
הפורטוגלים הגיעו לראשונה למה שנודע כחוף הזהב בשנת 1471. הנסיך אנריקה הספן שלח לראשונה ספינות לחקור את חוף אפריקה בשנת 1418. לפורטוגלים היו כמה מניעים להפלגה דרומה. הם נמשכו מהשמועות על אדמות אפריקאיות פוריות שהיו עשירות בזהב ובשנהב. הם חיפשו גם דרך דרומית להודו כדי לעקוף את הסוחרים הערבים ולקבוע סחר ישיר עם אסיה. בהתאם לתחושות הדתיות החזקות של אותה עת, מוקד נוסף של הפורטוגלים היה משימות ההתנצרות. הם גם ביקשו לכרות ברית עם הכומר יוחנן האגדי, שהאמין שהוא מנהיג אומה נוצרית גדולה אי שם באפריקה.