cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרייטה אן, נסיכת אנגליה
נישואין
ב-31 במרץ 1661, בהיותה בת 17, נישאה הנסיכה הנרייטה אן לבן דודה, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו היחיד של המלך לואי הארבעה עשר. חיי הנישואים של הזוג הטרי לא היו מאושרים, שכן נטיותיו ההומוסקסואליות של פיליפ היו ידועות היטב בחצר המלוכה. פיליפ גם נטר לאשתו על השפעתה החזקה בחצר: הנרייטה, שהייתה קרויה בחצר המלוכה בשם "מאדאם", שהיה שמור לאשת אח המלך, הייתה קרובה מאוד ללואי הארבעה העשר, שהעריך את יופייה, את תרבותה ואת טעמה לחיי מותרות. היא השתמשה בהשפעתה אצל המלך כדי להבטיח משרות נחשקות למקורביה, ומצד שני כדי לפגוע במקורביו של בעלה.
בחצר המלוכה נפוצו שמועות כי מאדאם והמלך היו נאהבים, ואף כי ילדיה של הנרייטה היו שלו ולא של בעלה, שהיה משווייץ בפניה במאהביו הרבים. שתי פילגשיו של המלך, לואיז דה לוואלייר ופרנסואז-אתנה, מרקיזת מונטספאן, היו במקור בנות לווייתה של הנרייטה אן, ויכול להיות שהיא בעצמה עודדה את היחסים על מנת להשקיט את הרכילות עליה ועל המלך בחצר.
ילדים
הנרייטה אן ילדה שתי בנות ששרדו עד לבגרות ובן שנפטר בגיל שנתיים. בנוסף לכך היא עברה גם חמש הפלות טבעיות.
שב"ל - חינוך לסובלנות בציבור הדתי
שב"ל - חינוך לסובלנות בציבור הדתי הוא ארגון הידברות והסברה הפועל למען קבלתם של בני נוער להט"בים בחברה הדתית.
לפי המפורסם באתר העמותה, מתנדבי שב"ל למדו במסגרת חינוך דתית ונוקשה וכי הם מכירים מקרוב את החברה הדתית, ומטרתם היא "יצירת דיאלוג, העלאת מודעות והזמנה למפגש של הקהילה הדתית איתנו - להט"בים בני ובנות החברה הדתית".
מקור השם
משמעות השם שב"ל הוא שהכל ברא לכבודו, אחת משבע הברכות המבורכות בחתונה ולאחריה.
היסטוריה
ארגון שב"ל פועל משנת התשס"ז (2007) מול אנשי חינוך, טיפול והדרכה בחברה הדתית.
הארגון מספק ייעוץ ומפתח דו-שיח שמסייע ותומך בחברי קהילת הלהט"ב מהחברה הדתית ופועל למען קידום ערבות הדדית להט"בית ושינוי היחס כלפי קהילת הלהט"ב בתוך החברה הדתית.
בשנת 2016, הרבנים בני לאו, מאיר נהוראי יו"ר ארגון בית הלל, ואשת הציבור מלכה פיוטרקובסקי, ורבנים דתיים לאומים ליברלים נוספים, השתתפו בפרויקט של שב"ל והתנצלו בפני קהילת הלהט"ב על הביטויים הקשים כלפי הקהילה הגאה מצד החברה החרדית והדתית.
מפת קמבריי
מפת קמבריי היא מפה של העיר ירושלים בתקופה הצלבנית. המפה היא חלק מכתב יד מהמאה ה-12 ובו אסופת מסמכים המתייחסים לבחירת בישוף לעיר קמבריי שבצרפת. מפה זו היא בעלת מאפיינים ייחודיים המבדילים אותה ממפות אחרות של ירושלים מאותה תקופה. האלמוני שצייר את המפה הכיר את ירושלים היטב ועובדה זו משתקפת בתיאור הנאמן של אתרים בתוך העיר ומחוצה לה.
תיאור כללי
התקופה הצלבנית הביאה שפע של כתבי יד ומפות המתארים את ירושלים. מפות אלו לא נועדו לצורכי ניווט או מחקר, אלא נועדו לתאר את ירושלים כעיר נוצרית, אליה נושא העולם את עיניו. המפות מאופיינות בתיאור סכימתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים. האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית ובהן משמשים בתערובת של זמנים - ירושלים בתקופת בית שני בה חי ישו וההווה - ירושלים בתקופה הצלבנית.
התאריך המדויק בו צוירה המפה לא ידוע אך ככל הנראה היא שורטטה בסמוך לשנת 1150.
מפת קמבריי יוצאת דופן ממספר בחינות ממפות אחרות המתארות את ירושלים הצלבנית, בעוד רובן המכריע של המפות האמורות מציג את ירושלים בצורת עיגול צורת ירושלים במפה זו הוא מעוין שראשו מצביע לכוון צפון-מערב, בעוד המפות העגולות פונות לכוון מזרח. במפה יש תיאור מפורט של ירושלים וסביבתה והדרכים המובילות אל העיר.
האתרים המיוחדים זוכים לתיאור ציורי מפורט, טיפול דומה מקבלים ביצורי העיר המתוארת כמוקפת חומה משוננת. על החומה הצפונית מופיע צלב במקום בו פרצו הצלבנים אל תוך העיר, אך בניגוד למפות אחרות לא מופיעים אזכורים לאירועים בחייו של ישו כמוזכר בברית החדשה.
אולפני אילינג
אולפני אילינג הם אולפני טלוויזיה וקולנוע הפועלים בשכונת אילינג במערב לונדון. האולפנים החלו את פעולתם בשם "אולפני אילינג" בשנות ה-30, וידעו תקופת זוהר בה ייצרו קומדיות הנחשבות כיום לקלאסיות, בשנות ה-50. בסוף שנות ה-50 הופסק ייצור הסרטים תחת השם "אולפני אילינג" אך חודש לקראת אמצע שנות ה-90, והוא ממשיך אף כיום (2009).
היסטוריה
בשנות ה-30 ושנות ה-40 הפיקה החברה בעיקר קומדיות בהשתתפות בדרנים כג'ורג' פורמבי שהיה ידוע כזמר ונגן יוקולילי-בנג'ו, וויל היי שרכש את פרסומו על במת המיוזיק הול. כן עסקה החברה בהסרטת סרטי תעודה. החברה הייתה חלוצה בשימוש בבמאי תעודה ליצירת סרטי מלחמה בעלי מראה ריאליסטי.
בשנת 1955 רכש ה-BBC את האולפנים, על אף שהפקות הנושאות את הכותרת "אולפני אילינג" המשיכו להיווצר באולפני MGM באלזטרי למשך שנתיים נוספות. ה-BBC השתמש באולפנים לצילומי סדרות טלוויזיה ידועות כגון "הבלש המזמר" (1986) וסדרות רבות נוספות.
בשנת 1995 נרכשו האולפנים על ידי בית הספר הלאומי לטלוויזיה וקולנוע, ובאמצע שנות ה-2000 נרכשו על ידי קבוצת אנשי עסקים בראשות אורי פרוכטמן, ברנבי תומפסון, הארי הנדלסמן וג'ון קאו. בשנת 2001 החל האולפן ביצירת סרטים בכותרת "אולפני אילינג" והוא ממשיך בכך עד היום.
הקומדיות של אילינג
בטבלה זו מרוכזים פרטים באשר ל"קומדיות של אילינג" שנוצרו בתקופה שבין 1947 ל-1957 והקנו לאולפנים את עיקר פרסומם.
אתל קנדי
ביוגרפיה
אתל סקאקל נולדה בשיקגו בשנת 1928, לאן, קתולית ולג'ורג', פרוטסטנטי. אתל גדלה כקתולית בגריניץ' שבקונטיקט. אביה ייסד וניהל תאגיד פחם מצליח. בשנת 1945 היא החלה את לימודי הקולג' שלה במנהטן, שם התיידדה וגרה בשותפות עם ג'ין קנדי, שלימים נישאה אתל לאחיה רוברט.
אתל ובובי התארסו בפברואר 1950, ונישאו ב-17 ביוני 1950 בכנסיית סיינט מרי בגריניץ'. לאחר חתונתם, עברו השניים להתגורר יחדיו בשרלוטסוויל שבמדינת וירג'יניה, על-מנת שבובי יוכל להשלים את לימודיו בפקולטה למשפטים. בתם הראשונה, קייתלין, נולדה ב-4 ביולי 1951. לאחר שבובי סיים את לימודי המשפטים, עבר הזוג להתגורר באזור וושינגטון הבירה, שם החל בובי לעבוד במחלקת המשפטים של ארצות הברית. לאחר זמן קצר התבקש בובי על ידי משפחתו לעבור למסצ'וסטס, על-מנת לנהל את קמפיין הבחירות של אחיו, ג'ון לסנאט.
בשנת 1956 רכשו אתל ובובי אחוזה בשטח של 6 דונמים מאחיו של בובי, ג'ון ואשתו ג'קי, הממוקמת במקלין שבמדינת וירג'יניה. אחוזה זו, בעלת 13 חדרי שינה ו-13 חדרי רחצה, נדרשה לזוג, מאחר שאתל נשאה ברחמה באותה התקופה את ילדם החמישי. בניגוד לג'קי וג'ון, אתל ובובי ערכו באחוזה אירועים רבים, בהם השתתפו ידוענים רבים ובהם ג'ון לנון וג'ודי גרלנד.
ב-5 ביוני 1968, מעט לאחר חצות, נורה בעלה של אתל, בובי, בידי מתנקש פלסטיני בשם סירחאן סירחאן. בובי נפטר מפצעיו לאחר 26 שעות, והותיר את אתל בהריון עם ילדם ה-11. בעקבות כך, הכריז הנשיא לינדון ג'ונסון על יום אבל לאומי. סירחאן נתפס והודה בביצוע הרצח, שלטענתו ביצע לאור תמיכתו של בובי קנדי במדינת ישראל. בשנת 1969 סירחאן הורשע ברצח של קנדי, ונידון למוות, אולם בשנת 1972 הומתק עונשו למאסר עולם לאחר שבית המשפט העליון של מדינת קליפורניה פסק כי עונש המוות אינו חוקתי.
לאחר ההתנקשות בבעלה, הצהירה אתל כי לעולם לא תינשא שוב. לאחר מותו של בעלה, לוותה אתל לאירועים פומביים על ידי הזמר וידיד המשפחה, אנדי ויליאמס. אתל המשיכה להתגורר באחוזת המשפחה בווירג'יניה עד לדצמבר 2009, אז היא נמכרה בסכום של 8.25 מיליון דולר.
במהלך מסע הבחירות למועמדות לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 2008, הצהירה אתל על תמיכתה במועמד ברק אובמה, וכך עשו גם ילדיה, מקס ורורי. לעומתה, שלושה מילדיה תמכו במועמדת הילרי קלינטון. אתל תמכה בפומבי ואירחה באחוזתה אירועי גיוס כספים לפוליטיקאים רבים מהמפלגה הדמוקרטית. ביוני 2008 ערכה אתל באחוזתה הפרטית ארוחת ערב למען גיוס כספים למועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ברק אובמה, שאכן נבחר לתפקיד. במהלך ארוחת הערב נאספו תרומות בסך 6 מיליון דולר.
ב-29 באוגוסט 2009 השתתפה אתל בהלווייתו של גיסה טד קנדי.
לאתל ובובי נולדו 11 ילדים: קייתלין, ג'וזף, רוברט, דייוויד, מרי, מישל, מרי קרי, כריסטופר, מתיו, דאגלס ורורי.
ספוטניק 5
ספוטניק 5 הייתה חללית מתוצרת ברית המועצות אשר שוגרה ב-19 באוגוסט 1960. היא הייתה כלי הטיס הראשון שהחזיר בעלי חיים ממסלול בחלל.
החללית הייתה החמישית והאחרונה בתוכנית ספוטניק לשיגור לוויינים לחלל, והשלישית בתוכנית ווסטוק לקידום שיגור בני אדם למסלול סביב כדור הארץ. לכן נקראה החללית גם בשם קוראבל ספוטניק 2 (קוראבל ברוסית מובנו "ספינה" וספוטניק – "לווין"). השיגור סלל את הדרך לטיסה המאוישת הראשונה לחלל – ווסטוק 1, פחות משמונה חודשים לאחר מכן.
קוראבל ספוטניק 2 היה הניסיון השני לשגר חללית מסוג ווסטוק עם כלבים על סיפונה. הניסיון הראשון אירע ב-28 ביולי ונכשל כאשר החללית התרסקה סמוך לשיגור. קוראבל ספוטניק 2 שוגרה לחלל על גבי טיל נושא מסוג ווסטוק L.
החללית נשאה שתי כלבות, בלקה וסטרלקה, ארבעים עכברים, שני עכברושים וכמה סוגי צמחים. הייתה בחללית גם מצלמת וידאו שצילמה את הכלבות. לחללית צורף פתק המיועד למוצא התא, במקרה שהתא לא ינחת במקום המתוכנן ובו נכתב שאין לגעת בתא עם הכלבים אלא לצורך העמדתו על תחתיתו. החללית חזרה לכדור הארץ למחרת היום, כאשר כל בעלי החיים בריאים ושלמים. פענוח נתוני הטלמטריה של החללית הראה שאחת הכלבות סבלה מהתקפים במהלך ההקפה הרביעית של החללית את כדור הארץ, ולכן הוחלט להגביל את הטיסה המאוישת הראשונה לחלל ל-3 הקפות בלבד.
תחנת רדיו בבון, גרמניה, הייתה הראשונה לקלוט אות מהחללית בהקפתה השלישית מסביב כדור הארץ. בנוסף לכך אישרה זאת גם תחנת רדיו שוודית.
כעבור שנה, הכלבה סטרלקה המליטה ואחד מגוריה – "פושינקה" נשלחה לרעיית נשיא ארצות הברית, ג'קלין קנדי-אונאסיס, כמחווה של רצון טוב מברית המועצות. עקב המלחמה הקרה, הכלבה עברה תחילה סדרת בדיקות במרכז הרפואי וולטר ריד לפני שהועברה לביתה החדש אצל משפחת קנדי. אנשי הממשל רצו לוודא תחילה שהרוסים לא השתילו אמצעי האזנה, פצצה או חיידקים בתוך הכלבה.
קתה קולוויץ
תולדות חייה
חייה של קתה קולוויץ, שנמשכו כמעט שמונים שנה, הקבילו לתולדותיה של המדינה הגרמנית המודרנית. היא נולדה זמן קצר לפני איחוד גרמניה, ונפטרה כשבועיים לפני נפילת הרייך השלישי. תקופה סוערת זו, שבמהלכה חוותה קולוויץ גם טרגדיות אישיות, מצאה ביטוי נרחב ביצירתה.
מילדות לבגרות - עד מלחמת העולם הראשונה
קולוויץ גדלה בקניגסברג, ובגיל 14 החלה ללמוד אמנות. בשנים 1890–1885 הרחיבה את הידע שרכשה בלימודיה בהדפס בתצריב גם בלימודי האמנות וטכניקות ההדפס בברלין ובמינכן.
בשנת 1891 נישאה קתה לרופא קרל קולוויץ, והשניים השתקעו בשכונת הפועלים פרנצלאואר ברג שבברלין. מטופליו של ד"ר קולוויץ נמנו עם בני מעמד הפועלים הנמוך והזוג סבב בחיים של עוני ודלות. לזוג נולדו שני ילדים: הנס (1892) ופטר (1896).
קולוויץ לא הצליחה למצוא לה מקום בתערוכות רשמיות, שכן עבודותיה היו קשות לצפייה, ולא נעמו לפטרוני האמנות. ב-1893 חָבְרָה קולוויץ לצייר האקספרסיוניסטי הנורווגי אדוורד מונק ולאחרים, ויחד הם הציגו את תמונותיהם בתערוכה עצמאית. ההכרה באה מאוחר יותר, בשנת 1898, כאשר מחזור הציורים שלה "מרד האורגים" הוצג ב"תערוכת האמנות הגדולה" בברלין. קולוויץ הייתה מועמדת לקבלת מדליית כסף, אך קיסר גרמניה וילהלם השני מנע את מתן המדליה. בשנים 1898–1903 לימדה קולוויץ בבית הספר לנשים אמניות בברלין (Berliner Künstlerinnenschule). בין תלמידותיה הייתה לילי צדק.
בשנת 1904 ביקרה קולוויץ בפריז ושם למדה את יסודות הפיסול. במהלך ביקורה פגשה קולוויץ אמנים אחרים, ובהם הפסל אוגוסט רודן. ב-1907 בילתה שנה בפירנצה בכספי "מלגת התפנות" המיועדת לאמנים גרמנים (פרס וילה רומנה, המוענק עד היום).
ממלחמת העולם הראשונה ועד עליית הנאצים
המאורע שהותיר חותם עמוק בקתה קולוויץ והשפיע רבות על יצירתה היה נפילת בנה פטר בקרבות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. במשך כ-17 שנה הכינה את מצבת הזיכרון "ההורים האבלים" לזכרו. בשנת 1932 הוסר הלוט מן האנדרטה שהוצבה בבית הקברות הצבאי בפלנדריה, שם נהרג ונקבר בנה. מאוחר יותר, במלחמת העולם השנייה, היא שכלה גם את נכדה.
ב-1915, קולוויץ לקחה חלק בכנס הייסוד של ליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות בהאג ויצירה ליתוגרפיה של אמהות וילדים מוכי צער וכאב מהמלחמה. גלויות הופקו מהליתוגרפיה וחולקו בכנס.
קתה קולוויץ החלה לזכות בהערכה ציבורית. ביובל החמישים שלה (1917) הוצגה תערוכה שלה בברלין. ב-1919 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הפרוסית לאמנות, וכעשר שנים לאחר מכן, ב-1928, נתמנתה לראש "כיתת האמן לאמנות גרפית" באקדמיה. שיתפה פעולה עם ג'ולי וולפטורן בתערוכה "Verbindung Bildender Künstlerinnen"
לאחר רצח הסוציאליסט הלוחם קרל ליבקנכט (1919) הקדישה לו תחריט עץ המתאר את חבריו העוברים על פני הגופה.
בשנת 1920, יחד עם קבוצת מדענים ואנשי רוח, ביניהם אלברט איינשטיין והסופר האמריקאי הסוציאליסט אפטון סינקלר, הקימה את ארגון העזרה הבינלאומי של העובדים (Internationale Arbeiterhilfe (IAH. היא הפיקה מספר כרזות עבור הארגון, שקראו: "עיזרו לרוסיה" ו"וינה גוססת! הצילו את ילדיה!".
כחברה פעילה באגודת האמניות בברלין החל משנת 1927, שליט הציגה את ציוריה ועבודות אחרות לצד אמניות ידועות כמו רחל שליט-מרכוס, לוטה לזרשטיין, ג'ולי וולפטורן, קתה מינצר-נוימן וגרטה צ'אקי-קופוני.
בימי השלטון הנאצי
המשטר הנאצי זכר לה לרעה את זיקתה לסוציאליזם ולפציפיזם. כבר בראשיתו ב-1933 נאלצה קולוויץ להתפטר מהאקדמיה ומתפקידה כראש "כיתת האמן". משנת 1936 לא הורשתה עוד להציג את תמונותיה, והן הוסרו מהתערוכות ומהגלריות שבהן נתלו. אמנותה תוייגה כ"דגנרטיבית" (אם כי יצירותיה לא הוצגו בתערוכת אמנות מנוונת) והיא אף נחקרה על ידי הגסטאפו בעקבות ראיון שנתנה לעיתון סובייטי.
סמל פיג'י
סמל פיג'י הוענק רשמית בצו מלכותי ב-4 ביולי 1908. הסמל הוצג על הדגל הקולוניאלי של המושבה ונותר הסמל גם לאחר קבלת העצמאות. הסמל מופיע גם על דגל פיג'י הנוכחי.
תיאור הסמל
הסמל הוא שלט אצולה לו שני תומכים - שני לוחמים פיג'יאנים הלובשים חצאית עלי דקל. השמאלי מחזיק בידו חנית ופונה קדימה, והימני מחזיק קרדום העשוי אננס ומביט לעבר הסמל. הציצה כוללת מקאנו. בתחתית הסמל מופיע המוטו הלאומי של פיג'י: "ררווקה נא קאלו קה דוקה נא טואי" - "פחד מהאל וכבד את המלך". שלט האצולה מורכב מצלב ג'ורג' הקדוש המחלק את השלט לארבע. בראשו מופיע אריה צועד המסמל, יחד עם צלב ג'ורג' הקדוש, את בריטניה ששלטה באי. על הסמל מופיעים עצי דקל, בננות המסמלים את כלכלת האי ויונת שלום.
קתה קולוויץ
אמירתה החברתית
יצירותיה של קתה קולוויץ הן כתב אישום חברתי כנגד העוולות הנעשות למעמד הפועלים העני, ויש בהן הזדהות רגשית עמוקה עם מושאי עבודותיה: מבטי הילדים המושיטים את צלחותיהם לקבל מעט אוכל, מבט מבוהל של אם הנושאת את בנה קורבן התאונה, גופה המעוות של אישה הנלחמת במלאך המוות, הזעם על פניהם של איכרים המניפים חרמשים. תמונותיה מלאות קדרות ומועקה. מעטות היצירות שיש בהן שביב של תקווה, כמו תמונת האם המחייכת אל ילדה, או הרוך על פניה של אם מיניקה, וגם בהן יש דוק של עצב. עבודותיה מפגינות הזדהות רבה עם גורלן הקשה של הנשים והאמהות. ילד מת בחיקה של אם, אישה המתבשרת על נפילת בעלה בחזית, אישה וילדיה בבית מחסה עירוני, נשים מאחורי סורגים. באחד מציוריה הראשונים, "גורלה של אישה", המבוסס על דמותה של גרטכן מתוך פאוסט של גתה, היא מתמודדת עם המיניות ומשחק הגברים ברגשותיה של האישה.
קולוויץ שאבה השראה ליצירותיה מביתה: סבה הטיף נגד הכנסייה הממוסדת הנתמכת בידי המדינה. אביה, קרל שמידט, השתתף בהתקוממות "אביב העמים" ובעקבות זאת נאלץ להפסיק את לימודי המשפטים באוניברסיטה ולמצוא את פרנסתו כבנאי. קולוויץ הצעירה נחשפה לדיונים פוליטיים וקראה ספרים של גתה, טולסטוי, היינה, אמיל זולא ואחרים. בבגרותה השתמשה ביצירתה בדמויות מסיפוריהם וממחזותיהם. האזור העני שבו התגוררה בצפון ברלין, ומטופליו של בעלה מקרב אוכלוסיית הפועלים, עוררו בה אהדה לאנשים אלה ולסבלם. נפילת בנה במלחמה העצימה במידה ניכרת את השקפת העולם האנטי-מלחמתית שלה.
את דעותיה הפוליטיות הביעה קולוויץ בציורי כרזות לארגונים שונים ובסדרת ציורים לכתב העת הסאטירי "זימפליציסימוס" (Simplicissimus). היא גם לא היססה להביע דעתה ברבים. בשנת 1897 צירפה את חתימתה לעתירה שאורגנה על ידי מגנוס הירשפלד לביטול סעיף 175 לחוק הגרמני שאסר קיום יחסים הומוסקסואליים. בשנת 1932 חתמו היא ובעלה על עצומה נגד המפלגה הנאצית.
ביטוי תמציתי להשקפת עולמה ניתן למצוא במילים שהיא עצמה כתבה באחד ממכתביה:
אמנות
הכלים ששימשו את קתה קולוויץ לבטא את אמירתה החברתית היו צורת ההבעה והטכניקות בהן השתמשה. כבר בעת לימודיה בברלין נחשפה לעבודותיהם של אמנים כמו אמן ההדפסים הסימבוליסט מקס קלינגר, האימפרסיוניסט והריאליסט פריץ פון אודה (Fritz von Uhde) ואדוורד מונק. היא הלכה אף מעבר לכך ופיתחה צורת הבעה דרמטית, אישית מאוד, והדפסיה יחד עם תחריטי העץ של מונק סימנו את הדרך לאמני ההדפס האקספרסיוניסטים. היא הצטרפה לתנועה האוונגרדית שהוביל מקס ליברמן, שנקראה ואשר קראה תיגר על הממסד האמנותי של תקופתם.
טכניקות
קתה קולוויץ הייתה בראש ובראשונה אמנית הדפסים. אביה כיוון אותה בגיל צעיר לתחום זה. בתחילה התמחתה בהדפסי בשיטות  ו. בגיל 14 יצרה את התצריב הראשון שלה ועד 1912 הייתה טכניקה זו מרכזית בעבודתה. להשגת טווח רחב ומרקם מתאים שילבה מספר טכניקות של הדפסי שקע וחזרה ותיקנה את לוחות ההדפסה עד להגעה לתוצאה הרצויה לה. את הרישומים המכינים ציירה בעיפרון, דיו ובמכחול. רישום בפחם, שליווה אותה לאורך כל עבודתה האמנותית, איפשר לה ליצור אווירה המהווה מרכיב בציור האקספרסיוניסטי. בשנת 1920 התרשמה מ של האמן ארנסט ברלאך (Ernst Barlach) ויצרה מספר יצירות בטכניקה זו. הראשונה שבהן הייתה ההדפס לזכרו של קרל ליבקנכט. טכניקה זו, שאינה מאפשרת ליצור טוני ביניים, מגבירה את האפקט הדרמטי ושימשה את האמנית במחזורי "מלחמה" ו"פרולטריון". עד 1925 יצרה את מרבית יצירותיה בשיטה זו. להכנת הרישומים השתמשה במכחול ודיו אשר ייצגו בצורה טובה את האפקט המתקבל בהדפס עץ.
החל ב-1925 העדיפה את הדפס האבן (ליתוגרפיה). סוג של המאפשר גיוון רב. צבעי גיר שימשו אותה להכנת הרישומים לליתוגרפיות שלה.
בטכניקה מיוחדת הנקראת (Sgraffito) השתמשה לציור קיר "האמהות" שנהרס בהפצצה אווירית.
פסליה נעשו באבן ובברונזה. קתה קוולוויץ הייתה מכינה את הדגם בגבס והעבודה בוצעה על ידי פַּסָּלִים.
פרדריקה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
פרדריקה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (בגרמנית: Herzog Friedrich von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg; 9 באוקטובר 1811 – 10 ביולי 1902) הייתה אחותו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו של אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג.
ביוגרפיה
פרדריקה נולדה ב-9 באוקטובר 1811 בשלזוויג שבדוכסות שלזוויג, לפרידריך וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-בק וללואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק. בשנת 1816 מת סבה פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ואביה ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1825 שינה אביה את תוארו לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שלא היה בשימוש משנת 1779, שבה מת פרידריך היינריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. בשנת 1831 מת אביה בטירת גוטורפ, ואחיה קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-30 באוקטובר 1834 התחתנה פרדריקה עם אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג, אולם לא היו להם ילדים.
בנובמבר 1855 הוגבל בעלה לטירת הוים, בשל מחלת נפש מתקדמת (כמה מקורות טוענים כי סבל מסכיזופרניה). שם, אלכסנדר קרל בילה את שארית חייו תחת טיפול רפואי בחברת עוזרו, הצייר וילהלם פון קיגלגן.
בשל חוסר היכולת שלו, אשתו פרדריקה שלטה כעוצרת הדוכסות במקומו.
ב-19 באוגוסט 1863 מת בעלה אלכסנדר קרל בהוים, ומכיוון שלא היו להם ילדים ירש אותו קרוב משפחתו, ליאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו-קתן, אשר איחד את הדוכסויות ליצירת דוכסות אנהלט.
בנובמבר אותה שנה עלה אחיה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק. פרדריקה חיה את שארית חייה בארמונה בבאלנשטדט, ושם מתה ב-10 ביולי 1902.
פארוק
פארוק (בערבית: فاروق) הוא שם פרטי ושם משפחה בעולם הערבי והמוסלמי.
רדוסלאב קובאץ'
רדוסלאב קובאץ' (בצ'כית: Radoslav Kováč; נולד ב-27 בנובמבר 1979 בפראג) הוא כדורגלן עבר צ'כי, ששיחק לרוב במרכז הקישור אך לעיתים גם בעמדות הגנתיות יותר.
קריירה
הוא התקדם דרך מחלקות הנוער של המועדון המקומי סיגמה אולומוץ, ושיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במשך שש שנים. בעונת 2003-2004 הוא עבר למועדון מליגת העל הצ'כית ספרטה פראג, בשורותיו שיחק שנתיים. ביולי 2005, הוא חתם בספרטק מוסקבה. ב-30 בינואר 2009, הוא הועבר למועדון האנגלי וסטהאם יונייטד בעסקת השאלה עד לתום עונת 2008-2009. קובאץ' שיחק את משחק הבכורה שלו עבור ווסטהאם ב-25 בפברואר 2009, בהפסד 2-0 למידלסברו במסגרת גביע ה-FA. ביולי 2011 הצטרף קובאץ' לקבוצה השווייצרי פ.צ. בזל לשנתיים, את משחקו הראשון בקבוצה ערך ב-16 ביולי 2011 נגד יאנג בויז ברן בתוצאה 1-1.
ב-9 באוקטובר 2004, קובאץ' ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו עבור נבחרת צ'כיה, בניצחון 1-0 על רומניה. קובאץ' שיחק עבור נבחרתו במשחק במסגרת מונדיאל 2006 בו הפסידו לאיטליה ובמשחק במסגרת יורו 2008, בו ניצח יחד עם נבחרתו את שווייץ.
עמנו אל (דמות מקראית)
עמנו אל היה בנו של הנביא ישעיה.
אזכורו בספר ישעיהו
בספר ישעיה מוזכר עמנו אל כאשר ישעיה הלך יחד עם בנו שאר ישוב אל אחז המלך כדי לומר לו שלא ינצחו אותו פקח בן רמליהו מלך ישראל ורצין מלך ארם, שצרו על ירושלים. לאחר שישעיה אומר את הדבר, אחז אינו מאמין לו, וישעיה מתנבא, ומצוּוה שיבקש מאחז אות לקיום הדברים, גדול ככל שיהיה. אחז מסרב ובשל כך מתנבא ישעיה ונותן לו אות בעל כורחו. התיאור שכתוב על האות הוא שעלמה תלד בן, אשר יקראו את שמו עמנו אל, וכשיגדל וידע לבחור בין טוב לרע, כבר תתבטל ממלכת פקח ורצין.
העלמה
הפרשנות היהודית הקלאסית נחלקה באשר לשאלה מי היא העלמה הנזכרת: יש שאמרו שהיא אשת ישעיהו, ויש שאמרו שהיא אשתו של אחז.
הפולמוס היהודי-נוצרי
התאולוגיה הנוצרית קושרת את לידת ישו ללידת העלמה המוזכרת בישעיה, והדבר נכתב במפורש בספר מתי. רעיון זה גרר פולמוס בין-דתי נרחב בנושא:
שלמה אליעזר אלפנדרי
תולדותיו
נולד באיסטנבול, אז בירת האימפריה העות'מאנית, לרבי יעקב ולחוה, כנצר למשפחת רבנים המיוחסת עד לבצלאל בן אורי משבט יהודה. מספר שנים לאחר נישואיו החל רבי שלמה אליעזר לאסוף אל ביתו יתומים צעירים ושימש להם כאומן.
בשנת ה'תרי"ב לערך, החל לשמש כר"מ בישיבת הנגיד אברהם פואה בקושטא, אך הוא סירב לקבל משכורת גבוהה יותר מהמלגה שניתנה לאברכי הישיבה. בשנת ה'תרנ"ה נבחר על ידי קהילת דמשק ובהסכמת הפחה כחכם באשי של דמשק, משרה שבה נשא במשך עשרים שנה, עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת ה'תרס"ח ביקר בארץ ישראל ובמקביל חכמי ורבני העיר צפת פנו אליו בבקשה שיכהן כרב עיר ושישכין שלום עקב מחלוקת שפרצה בקהילה היהודית בצפת. לאחר הסדר עם השלטון הטורקי על סמכויות רבנותו בצפת באופן שיכלול גם את עכו וחיפה (ולמעשה את הגליל כולו), בא הרב אלפנדרי לכהן בצפת בשנת תר"ע. לאחר שעלה לארץ ישראל החליט שלא לצאת יותר מגבולותיה. בתפקיד זה של רב בצפת שימש במשך שנים ספורות ובתחילת שנות ה-20 עלה להתיישב בירושלים, שם ישב בביתו בעיר החדשה ברחוב הקרוי כיום על שמו בשכונת מקור ברוך, עד לפטירתו.
הנהגתו
ה"סבא קדישא" נודע בחריפותו. דרכו בפסיקה היא לשלב את דברי הראשונים עם הכרעותיהם של בעלי הקבלה מבית מדרשם של האר"י והרש"ש. הוא לא היסס לחדש פסקים גם כנגד פסיקות הלכתיות של פוסקים שקדמו לו בשנים. בעת מגוריו בירושלים הייתה הכניסה לביתו מיועדת רק לקבוצה קטנה של תלמידי חכמים שנבחרו על ידו בקפידה.
בחג הסוכות, נהגו רבים מבני ירושלים לעלות לרגל לביתו. הדבר ביטלו מלימודו ולכן קבע שעה מסוימת בכל יום מימי חול המועד לקבל קהל, ומשהסתיימה נעל את דלת סוכתו והמשיך בלימודו. מסופר כי באחד המקרים הגיע הרב יוסף חיים זוננפלד לאחר שתמה שעת קבלת הקהל. הוא דפק על הדלת כמה פעמים, אך הרב אלפנדרי לא שמע את הדפיקות מאחר שהיה שקוע בלימוד. למחרת הגיע הרב זוננפלד בשעה היעודה, ושאל את הרב אלפנדרי: "מדוע לא ענה כבודו לדפיקותיי על דלת סוכתו?" - נענה ה"סבא קדישא" בתקיפות: "הלוא גם אני דופק ודופק לפעמים בכותל למען חולי ישראל ולא עונים לי!".
בהזדמנות כאשר שהה ה"סבא קדישא" בבית החולים שערי צדק, נכנס הרב חיים זוננפלד כדי לבקרו. בתום הביקור התיישב הרב זוננפלד על הרצפה על מנת שהרב אלפנדרי יוכל להניח את ידיו על ראשו ולברכו.
אף על פי שזכה לזקנה מופלגת, כושרו הגופני היה מצוין והוא צעד על רגליו ללא סיוע, עד זמן קצר לפני פטירתו. כמו כן מעולם לא נזקק למשקפי קריאה, אף על פי שלמד מספרים ישנים המודפסים בכתב קטן וכתב פסקי הלכות וחידושים עד יומו האחרון. נחשב לאחד האנשים היחידים בעולם שעברו את גיל 120 שכאמור הוא הגיל המקסימלי לחיי אדם.
השקפתו
הרב אלפנדרי התנגד לציונות, לתנועת המזרחי ולאגודת ישראל. הוא כתב מספר מכתבים כנגד התנועה הציונית וחתם על אגרות ומנשרים כנגד הוועד הלאומי וכנגד חילולי שבת ותחומים נוספים שבהם נוצרו פרצות בהלכה בארץ ישראל.
עם זאת, הוא העריך את הרב קוק כאחד מגדולי דורו והיה בידידות רבה עם תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, ועם הרב צבי פסח פרנק, מתומכיו של הרב קוק וממייסדי הרבנות הראשית. במכתב מתרפ"ד כינה את הרב קוק "הרב הגאון הגדול, חריף ובקי" ובמכתב אחר באותה שנה שמוען לרב חרל"פ כתב על הרב קוק "הכהן הגדול מוהרא"י קוק" והביע את מחאתו החריפה נגד מי שפגע בכבודו של הרב קוק.
אחרית ימיו
את ליל הסדר האחרון של חייו, ניהל ה"סבא קדישא" עד לתפילת "ותיקין", ואף קיבל קהל לשאלות הלכתיות כמנהגו כל השנים. ימים ספורים לאחר חג הפסח, החלו מקורביו להבחין בחולשתו, אולם הוא המשיך בסדר יומו הקבוע שכלל תיקון חצות, תפילת "ותיקין", לימוד יומי, מסירת שיעורים לתלמידיו בהלכה ובתורת הנסתר, וכתיבת תשובות להלכה לשואלים מרחבי העולם.
בליל כ"ב באייר ה'תר"ץ, לאחר אמירת "תיקון חצות", כתב את תשובתו ההלכתית האחרונה ואחת מהארוכות שבין תשובותיו. בבוקרו של יום, לאחר עלות השחר הניח הרב אלפנדרי תפילין וקרא קריאת שמע ומיד בסיומה, עוד בטרם הספיק להתחיל בתפילת שחרית, נפטר על כסאו.
ספריו
כתב ספרים רבים, אך רובם אבדו או נשארו בכתב יד.
חלק מפסיקותיו ההלכתיות בארבעת חלקי השולחן ערוך, נדפסו לאחר פטירתו בשו"ת מהרש"א אלפנדרי, המכונה גם "שו"ת הסבא קדישא" (ג' חלקים).
'אשא עיני' - הגהות והוספות על ספר 'מערכות דברי אמת' לחכם יצחק בכר דוד,
קונטרס 'לימוד זכות' - על אתרוגים מורכבים. כתביו האחרים בקבלה ובסוגיות הש"ס, נותרו בכתב יד או נעלמו.
הגהותיו לשו"ת הרשב"א נדפסו בתוך ספר "אדעתא דרבנן".
ישראל דב אודסר
רבי ישראל דב בער אודסר (ה'תרמ"ו 1886 – י"ח בחשוון ה'תשנ"ה 23 באוקטובר 1994) היה מייסד זרם בחסידות ברסלב המבוסס על פתק שסיפר שמצא ובו בין היתר הכיתוב נ נח נחמ נחמן מאומן. מכונה גם "בעל הפתק", "סבא ישראל" ו"סבא המלך".
ביוגרפיה
נולד בטבריה למשפחה של חסידי קרלין. סיפר שבילדותו מצא את הספר "השתפכות הנפש" ללא כריכה והוא לא ידע מי המחבר. הוא התרשם מאוד מהספר, למד בו בקביעות והחל ליישם את הכתוב בו, ובפרט להתבודד.
לאחר בר המצווה נשלח ללמוד בישיבת אור תורה שעל קבר רבי מאיר בעל הנס מחוץ לטבריה, והמשיך להגות בספר. חסיד אחד שראה אותו הוגה בספר אמר לו שהספר הוא מספרי ברסלב שאסור ללמוד בהם, שכן חסידי ברסלב היו מוחרמים באותו זמן, ולאחר ויכוח לקח מאודסר את הספר. אירוע זה הביא את אודסר לחפש קרבה לחסידות ברסלב. בגיל 17 פגש את רבי ישראל היילפרין ("קרדונר"), חסיד ברסלב מצפת שהגיע לטבריה, ששימש עבורו מורה דרך. הוא הפך לחסיד ברסלב והתגורר בביתו של רבי ישראל קרדונר אשר גם עזר לו להתחתן. התגורר בסמוך ובשכנות לרבי מרדכי חיים סלאנים, אשר קירבו ודאג לו לדירת מגורים למרות היותו שייך לזרם חסידי סלונים שהתנגדו לחסידות ברסלב.
הרב אודסר ניהל התכתבות עם הנשיא זלמן שזר ו-32 ממכתביו אליו קובצו לאחר מכן בספר "אב"י הנח"ל".
כ-15 שנים לפני פטירתו החל לפרסם את הפתק, והתראיין בערוצי הטלוויזיה.
בשנת ה'תשמ"ט 1988 נסע לראש השנה לאומן בפעם הראשונה בחייו.
נקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו הקימו תלמידיו חברת הוצאה לאור הנקראת "קרן ר' ישראל דב אודסר" על שמו שמדפיסה ומפיצה את ספריו עם שאר ספרי חסידות ברסלב. בשנת 1999 התאגדו כמה מחסידיו והקימו על שמו את היישוב אבי הנחל במזרח גוש עציון על גבול מדבר יהודה.
דעותיו
הרב אודסר ביקר את התמסדותה של חסידות ברסלב סביב רבנים, מה שלדעתו הפך אותה להיות כשאר החסידויות ובכך איבדה את ייחודה. את רבני ברסלב הוא הגדיר כ"מפורסמים של שקר" שאליהם התנגד רבי נחמן. את המקורבים אליו כינה "חברים" והתרחק מכל הנהגה של רבנות. הוא היה ישן עם תלמידיו באותו חדר ושיחותיו נשאו אופי של "שיחת חברים" ששאר המשתתפים נוטלים בה חלק פעיל
ב"אבי הנחל" הוא כותב: "עלינו לשוש ולשמוח לשיר לרנן ולזמר להודות להלל ולשבח לאדון עולם על יום העצמאות יום הניסים והנפלאות אשר עשה ה' עמנו".
הביע תמיכה בהעלאת עצמותיו של רבי נחמן מברסלב לארץ ובשנת 1994 אף הצליח להביא להסכמת נשיאי ישראל ואוקראינה לכך. מאמץ זה נכשל עקב התנגדותם של שאר חסידי ברסלב ואז התבטא: "לא צריכים להשתדל להביא את רבנו לארץ ישראל... הוא לא מתגעגע אחרי מחללי שבת... [ש]עוברים על התורה ... רבינו הקדוש אמר לכל הציונים... אני הרבי של ישראל, אבל לא של גויים!".
"הפתק"
הרב אודסר ידוע בשל פתק שמצא בשנת ה'תרפ"ב בין דפי ספר וכלל את הססמה "נ נח נחמ נחמן מאומן". הוא האמין שהפתק נכתב אליו בידי רבי נחמן, שנפטר כמאה ועשר שנים קודם לכן, והגיע אליו באורח פלאי, לאחר שהיה שבור כתוצאה מכך שנאלץ לאכול בצום שבעה עשר בתמוז. החולקים טענו שאדם בשם הרב יואל אשכנזי רצה להרגיעו ולשמחו ושם את הפתק בתוך ספריו.
אהרון פץ ורבי ישראל הביאו להתקבצות חסידים נוספים סביבו שכל מטרתם היא פרסום הפתק ובעל הפתק ונוצרה הקבוצה אשר חבריה מכונים "נ-נחים". תלמידים אלה כולם חוזרים בתשובה והם מפרסמים את הסיסמה ואת סיפור הפתק.
הקיבוץ בירושלים
מאז פטירתו של רבי ישראל כל ערב ראש השנה מגיעים מאות מחסידיו לקברו, להתפלל ולקבל תיקון מאת הצדיק. את תפילות החג מקיימים החסידים בכותל המערבי ושוכרים דירות ברובע היהודי ועיר דוד.
משפחתו
רבי ישראל דב ואשתו התגוררו ליד רבי ישראל קרדונר ונולדו להם תשעה ילדים. בנו הבכור מת מרעב במהלך מלחמת העולם הראשונה. אחת מבנותיו נישאה לרב שמואל קרויזר. אחד מנכדיו (בן בתו חוה), הוא גיל שפר. שניים מנכדיו, שלמה ומרדכי (מוטי) אודסר, נרצחו בפיגוע ירי במהלך האינתיפאדה השנייה.
בצלאל יונגרייז
בצלאל "צל" יונגרייז (נולד בשנת 1941) הוא זמר וגיטריסט ישראלי, שנחשב לאחד מחלוצי מוזיקת הרוק בישראל. ב-1963 פרסם יונגרייז, תחת השם "צל יונגרייז ולהקת ההדים" את השיר "הו ילדונת" הנחשב לשיר הרוק הישראלי הראשון.
ביוגרפיה
יונגרייז נולד בישראל ליעקב ורבקה יונגרייז. שירת בלהקת חיל האוויר והיה נגן הגיטרה החשמלית הראשון בארץ. לאחר שחרורו ב-1962 הקים את "ההדים". יחד איתו היו חברים בלהקה גם דייב ברייטמן (גיטרה), דורון כהן ואחר כך אורי סעדה (סקסופון), גדעון ליפשיץ-סיוון (פסנתר וגיטרה), אלי מזרחי (תופים) ועמי פרנקל (בס). יונגרייז כינה את עצמו "צל", מכיוון שסבר שהשם "בצלאל" אינו הולם כוכב רוק (וייתכן גם כמחווה ללהקת הצלליות). הלהקה התפרקה ב-1964 והוציאה רק תקליט שדרים בן ארבעה שירים: "הו ילדונת", וגרסאות כיסוי בעיבוד רוק לשירים הידועים "צאנה צאנה", "כשנמות" ו"ערב בא".
באמצע שנות ה-60 נסע יונגרייז לארצות הברית ולמד שם כימיה. במהלך לימודיו הקים להקת רוק נוספת: "The Sabras" שכללה גם את מיכאל גלייטר (גיטרה), עזרא זהבי (מתופף), וג'ף סמולר האמריקאי. ב-1967–1968 הוציאה הלהקה שלושה תקליטים בלייבל אמריקאי בשם "תקווה", שהתמחה במוזיקה יהודית. יונגרייז המשיך ללימודי רפואת שיניים והוא כיום אורתודנט
ב-1998 הופיע יונגרייז בפרק הראשון של הסדרה "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי" שיצר יואב קוטנר. ב-2006 החל להופיע שוב עם להקת "ההדים", תחת השם "ד"ר בצלאל יונגרייז ולהקת ההדים". כל רווחי ההופעות נתרמים למען ילדים במצוקה.
מין ואופי
מין ואופי (בגרמנית: Geschlecht und Charakter) הוא ספר שנכתב על ידי הפילוסוף האוסטרי המומר אוטו ויינינגר ויצא לאור בשנת 1902. הספר דן בשאלת המינים ובמעמד האשה ומשלב טענות מיזוגניות ואנטישמיות.
לטענת ויינינגר, לאישה אין 'אני', אישיות או זהות. אין לה אופי ואף לא רצון. בגבר, לעומת זאת, קיים ניצוץ אלוהי והוא הנפש, אך באישה ניצוץ זה חסר. לפי ויינינגר, בכל אדם קיימים בו זמנית אחוזי מיניות גבריים ונשיים, אך בכל אדם האחוז משתנה.
לאחר דיון בנושא המיניות מקדיש ויינינגר פרק ליהדות, אותה הוא משווה עם נשיות. מכיוון שלדעתו תפיסת העולם של האישה זהה לזו של היהדות, מובן לדעתו שבמחקר העוסק במין ואופי יש לעמוד גם על הזהות היהודית. בפרק על היהדות ויינינגר מקשר בינה לבין האישה בנקודות דמיון. יהודים, הוא מסביר, הם סרסורים מטבעם מאותן סיבות שהנשים עסוקות בשקרים ובסרסור: הצורך להתמזג, להיטמע. ליהודי, בדומה לאישה, אין "אני" או ערך עצמי: היהודי להוט אחר תארים, ואינו מכבד את עצמו או את אבותיו. אין לו זיקה אמיתית לעברו: "עברו של היהודי הוא למעשה רק העתיד שלו". ויינינגר טוען כי הנחיתות החברתית ההיסטורית איננה רק עניין חברתי-היסטורי – אלא כי היהודים, כמו הנשים, רצו בה.
הסופר והספר
ויינינגר עצמו היה יהודי במקור, אך התנצר מספר חודשים לפני צאת ספרו לאור. הוא רחש שנאה לעקרון היהודי המקנן בתוכו (עליו כתב בספרו) וניתן לשער שהספר והתנצרותו היו סוג של ניסיון ל"גאולה" מצידו.
הספר התקבל באדישות עם צאתו וספג ביקורת צוננת. ויינינגר נותר בווינה ללא חברים וללא חברה נשית (ממנה הדיר עצמו בתקופה זו). "גאולתו" המדומה כשלה, וברשומותיו האחרונות כתב כי, "איש הגון, כאשר הוא חש בקלקלתו הגמורה, הריהו הולך מרצון לקראת המוות".
בלילה שבין ה-3 ל-4 באוקטובר 1903 שכר חדר (בבית שבו נפטר לודוויג ואן בטהובן). באותו ערב שלח מכתב אל אביו להודיע כי הוא מתאבד, וירה בעצמו.
לאחר מות הסופר, זכה הספר לפרסום רב. הוא יצא לאור בעשרות מהדורות (20 בגרמנית) ותורגם לשפות רבות (לעברית על ידי צבי רודי).
השפעת היצירה על העולם האנטישמי
ספרו של ויינינגר היה מאוד פופולרי בתחילת המאה ה-20, ופופולריות זו תרמה רבות לפיתוח רעיונות אנטישמיים בשליש הראשון של המאה. אחת מהדוגמאות הבולטות לכך היא תיאודור פריץ, כתב ומייסד הוצאה לאור אנטישמית "HAMMER", אשר חי בעיר לייפציג. פריץ השתמש רבות בקטעים מ"מין ואופי" ב-"Jüdische Selbstbekenntnisse" ("חשיפה עצמית יהודית", 1929). שתי מהדורות של ספרו כללו 14 ציטוטים מוויינינגר. פריץ התאים את הציטוטים לשימושו - למשל, בשנת 1943 הוא השמיץ קביעה שלילית של ויינינגר על האישה בהקשר לנשים האריות – וזאת כיוון שהנאצים תקפו את הרעיונות האנטי-פמיניסטיים של ווינינגר, שלטעמם חצצו בין הגבר הארי לאישה הארית.
אף על פי שהנאצים ביקרו את הגישה השוביניסטית של ויינינגר, הם ציטטו אותו לרוב בביטויו האנטי יהודים והגזעניים, כמו:
בספרו דן ויינינגר ב"ייחודיות של יהודיות" כמצב שכלי. האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג הציג את הבלבול ואת חוסר האכפתיות של ויינינגר כלפי זהותו היהודית כדוגמה המאפיינת את האופי היהודי. בספרו Dietrich Eckart : Ein Vermächtnis טען רוזנברג שבויינינגר היהדות היא "התלכדות בלתי נראית של זבל פטרייתי... שהתקיימה מזמן קדום והתפשטה לכל רחבי העולם ... והיא המרכיב העיקרי של הרעיון, של טבע היהדות". בעיני רוזנברג, (ופה הוא מקביל לוינינגר) יהודי לא מסוגל לעלות למרומי הנפש של עצמו, לעומת אנשים שמוכנים להקריב עצמם למען גאולת הנפש (כלומר, הארים). רעיון זה מבטא רוזנברג במושגים פסאודו-מטאפיזיים סמויים – אותו הרעיון שהיטלר ביטא בפומבי.
הנס ינק פון פראיינוולד (Hans Jonak von Freyenwald), בספרו "וידוי היהודי בכל הזמנים והארצות", הולך בעקבות פריץ ומשתמש בציטוטים ובהיבטים של ויינינגר. אחת ההשקפות שמבטא פראיינוולד היא ש"יהודים טשטשו גבולות וסוגים בין בני האדם ולכן הם נולדים כקומוניסטים" – כלומר שעם הופעת היהודים, הקו המפריד בין "טוב" ל "רע" נעשה לא ברור. פראיינוולד אף משווה בין יהודים וקומוניסטים בטענה ששניהם הורסים את המוסר. היטלר עשה בהיבט זה שימוש מרכזי בבניית אידאולוגיה נאציונאל-סוציאליסטית בספרו "מיין קאמפף" ("Mein Kampf").
השימוש בוויינינגר אצל הכותבים האנטישמיים היה רחב ביותר כיוון שהוא שירת את מטרתם נאמנה. אם היהודי המשכיל, שנחשב אף לגאון בדורו, מתבטא בצורה מבזה ובשנאה כלפי זהותו היהודית, מה מונע מאותם הכותבים להתבטא בצורה דומה? גם העובדה שוויינינגר ניסח את משנתו בצורה מדעית שירתה אותם; כך קל היה להעביר את המסר האנטישמי לאוכלוסייה, בדרכי תעמולה והשכלה גם יחד. כאשר הנאצים השתמשו בכתביו של ויינינגר כדוגמה מובחרת, האידאולוגיה הנאצית הבליטה את אי היכולת של היהודי להתגבר על "דמו" בעזרת המרת דתו לנצרות. לפי העיקרון המוצג בתורתו של ויינינגר, יהודי הממיר דתו לא מסוגל להיגאל מכיוון שאין לו נפש – אין לו אופי הוא לא יכול להשתנות. וינינגר המיר דתו והפך לפרוטסטנטי, ואז התאבד – ובכך הוכיח שליהודי אין יכולת יכולת לשנות אופי פנימי, ושמעשה התאבדותו למעשה מוכיח את תורתו. אי הצלחתו להשתלב, בעיני הנאצים, לא השאירה שום פתרון ליהודים להתחבר לסביבה.
The Elle King EP
The Elle King EP (בעברית: המיני-אלבום של אל קינג) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית אל קינג. המיני-אלבום יצא לאור ב-12 ביוני 2012, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס.
במיני-אלבום נעשה שימוש בגיטרה אקוסטית ובנג'ו.
רקע והפקה
המיני-אלבום מכיל בתוכו ביצוע מחודש של אל קינג לשיר "My Neck, My Back" של הראפרית חיה. את שלוש הרצועות הנוספות במיני-אלבום כתבה אל קינג. הרצועה הראשונה נכתבה על ידי קינג בשיתוף כריס דסטפנו.
שלוש שנים לאחר צאתו של המיני-אלבום, הוציאה קינג את אלבום הבכורה שלה, Love Stuff.
יו לונג
יו לונג (בסינית מנדרינית: 余隆; בפין-יין: Yú Lóng; נולד ב-1 ביולי 1964) הוא מנצח סיני. כיום הוא מנהל אמנותי ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הסינית ושל התזמורת הסימפונית של שאנגחאי, מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של גואנגג'ואו, ומנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג. יו הוא גם יו"ר הוועדה האמנותית של פסטיבל המוזיקה בבייג'ינג ומנהל שותף של פסטיבל המוזיקה MISA.
ביוגרפיה
יו לונג הוא בנם של דינג ג'יאנואו (פסנתרנית) ויו ליקסון (כוריאוגרף). יו נולד למשפחה של מוזיקאים בשאנגחאי, סין וגדל במהלך מהפכת התרבות שם. יו קיבל את החינוך המוזיקלי בילדותו המוקדמת החל בלימודי פסנתר מסבו, המלחין דינג שאנד. הוא המשיך את לימודי הפסנתר שלו בקונסרבטוריון של שאנגחאי, וגם החל בלימודי ניצוח, וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון בשנת 1987. בהמשך למד מוזיקה באירופה באוניברסיטת ברלין לאמנויות.
לאחר שחזר מאירופה, מונה יו למנצח הראשי של תיאטרון האופרה המרכזי בבייג'ינג ב-1992, וכיהן במשך שלוש שנים. הוא הפיק אופרות עבור המועצה העירונית של הונג קונג במשך חמש שנים. הוא היה מייסד פסטיבל המוזיקה של בייג'ינג ב-1998, והפך למנהל האמנותי הראשון שלו.
בשנת 2003, התזמורת הסימפונית של גואנגג'ואו מינתה את יו למנהל המוזיקלי שלה. בשנת 2009, התזמורת הסימפונית של שאנגחאי מינתה את יו למנהל המוזיקלי שלה. במהלך כהונתו, התזמורת החלה את פסטיבל המוזיקה MISA באוגוסט 2010, בנתה בית חדש לתזמורת (האולם הסימפוני של שאנגחאי) ב-2014, הקימה את האקדמיה לתזמורת שאנגחאי ב-2014, והקימה את האקדמיה בשאנגחאי. התחרות הבינלאומית לכינור ע"ש אייזק שטרן ב-2016. יו חלק את תפקיד המנהל האמנותי של פסטיבל המוזיקה MISA עם צ'ארלס דוטויט מאז השקת הפסטיבל ב-2010. בינואר 2015, יו התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג, הראשון מינוי מנצח סיני ביבשת לתפקיד.
ביוני 2018 הכריזה דויטשה גרמופון על עסקת הקלטות בלעדית עם יו לונג והתזמורת הסימפונית של שאנגחאי.
סמל קובה
סמל קובה הוא שלט אצולה המחולק לשלושה חלקים. הסמל עוצב על ידי מיגל דה טורבה טולון, ואומץ ב-24 באפריל 1906.
תיאור הסמל
הציצה היא מצנפת פריגית המסמלת את החירות, ועליה כוכב לבן המסמל את עצמאות המדינה. שלושת חלקי הסמל מופרדים בענפי אלון בצד אחד ועלי דפנה בצידו השני. האלון מסמל את חוזקה של האומה הקובנית, והדפנה - כבד ותהילה.
שלושת חלקי הסמל מסמלים שוויון, אחווה וחירות - זכויות האדם.
בחלקו העליון של הסמל, מופיע מפתח המסמל את מיקומה של קובה בפתח מפרץ מקסיקו. ברקע רואים שמש זורחת המסמלת את עלייתה של הרפובליקה החדשה. בחלקו השמאלי התחתון של הסמל קווים אנכיים המסמלים את שלושת מחוזות המדינה (המחוז המזרחי, המרכזי והמערבי). בחלקו השמאלי הראשון של הסמל מצוירים הרים, נהרות, עמק, ועץ דקל - העץ הלאומי של קובה המסמל את הפוריות של המדינה.
ניר צבי
נִיר צְבִי הוא מושב במחוז המרכז בישראל. הוא שוכן ליד העיר לוד, ושייך למועצה אזורית שדות דן (לשעבר: עמק לוד). ניר צבי הוא היישוב הדרומי ביותר במועצה.
היסטוריה
באפריל 1942 החלה קרן קיימת באיסוף כספים בארגנטינה לטובת רכישת קרקע להקמת "כפר ארגנטינה" בארץ ישראל. לקראת סוף 1943 כבר נקבע מיקומו של כפר ארגנטינה, אולם הקמת היישוב עצמו התעכבה. התוכנית להקמת הכפר חודשה לאחר הקמת המדינה.
ב-25 בספטמבר 1952 נערך טקס הנחת אבן הפינה ונקבע שהכפר יוקם ככפר חקלאי-תעשייתי על ידי חברת רסקו עבור בני המעמד הבינוני מיהדות ארגנטינה ויכלול 100 משקים של 25 דונם ושישים מגרשים לא חקלאיים. ראשוני המתיישבים בכפר עלו לישראל בדצמבר 1953 והתיישבו בכפר בתחילת 1954. לקראת סוף 1954 הוחלט על הרחבת הכפר. הכפר נחנך בתחילת 1955 כשנה לאחר הקמתו. בעת טקס חנוכת הכפר נקרא הרחוב הראשי על שם נשיא ארגנטינה, חואן דומינגו פרון. באותה עת התגוררו במקום 57 משפחות. היישוב נקרא בהתחלה כפר ארגנטינה, ובשנת 1955 השתנה שמו לניר צבי, על שם הברון מוריס הירש (צבי) מייסד ההתיישבות בארגנטינה. הכפר הוצג בפני יהודי ארגנטינה כסיפור הצלחה, אולם בתחילת 1961 התלוננו המתיישבים על מצבם הקשה והעדר פרנסה, בגלל שלא אישרו להם מכסות בענף הלול.
חומת ההפרדה עם פרדס שניר
במאי 1999 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מרכז תוכנית מתאר שהכין משרד האדריכלים גוגנהים-טוראל, לשכונת "פרדס שניר" בלוד הממוקמת ממזרח לניר צבי. מטרת התוכנית הייתה הסדרת הבנייה בשכונה. אושרו הקמתם (או מתן אישור למבנים קיימים) של כ-800 בתים, ולראשונה בתולדות השכונה תוכננה סלילת כבישים ומדרכות, הסדרת מערכת החשמל, הקמת מערכת הביוב, ונקבע תוכנית להרחבת השכונה בעתיד עד ל-3,000 יחידות דיור. מושב ניר צבי הגיש התנגדות לוועדה המחוזית, בטענה שהתוכנית החדשה פוגעת בו, ודרש שלתוך התוכנית יוכנס כביש השייך מוניציפלית למועצה האזורית עמק לוד, כדי שכביש זה יחצוץ בין המושב לבין השכונה. יתר על כן, המושב דרש, שבצד הכביש תיבנה חומה גבוהה שאורכה 1.5 קילומטר וגובהה שלושה מטרים, שתפריד בין פרדס שניר לבין בתי המושב. ועדת ההתנגדויות קיבלה את ההתנגדות, והחליטה שלא תיתן תוקף לתוכנית ולא תעניק אישורי בנייה לפרדס שניר, עד שלא תאושר תוכנית החומה ויובטח ביצועה. עוד דרש המושב, שמי שיקים את החומה יהיו משרד השיכון ועיריית לוד, שתתחייב לטפל בחומה גם בהמשך.
הקמת החומה החלה אך תושבי פרדס שניר יצאו למאבק נגדה. בית המשפט לעניינים מינהליים, קיבל במאי 2006 את עתירת תושבי השכונה נגד בניית החומה, וקבע שתכנון מרחבי עוסק בבני אדם, ביחסים ביניהם ולכן אמור לבחון שיקולים רחבים. בהחלטה תקדימית קבע בית המשפט כי על רשויות התכנון להתייחס לטענות התושבים, בדבר אפליה, גזענות, קיפוח והדרה אתנית, כאל טיעונים תכנוניים מובהקים. בין היתר קבע שהעובדה שהקיר גורם לתחושה של גטו, היא שיקול תכנוני שאינו שונה במהותו מטענה של הסתרת אור ואוויר. בית המשפט הורה למועצה הארצית לתכנון ולבנייה לדון שוב בטענות תושבי פרדס שניר, ולבחון את מידתיות הפגיעה בהם ואם יש אמצעים חלופיים להגנה על ניר צבי.
במאי 2007, דחתה ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את הערר של תושבי פרדס שניר, נגד ההחלטה להקים את חומת הפרדה בינם לבין מושב ניר צבי. הקמת החומה חודשה והיא הושלמה בשנת 2008.
הפשרת קרקעות המושב לבנייה
בנובמבר 2018 אישרה הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) בהליך מזורז, את תוכנית "הרובע המערבי"" בלוד הכוללת כ-11 אלף יחידות דיור. חלק משטחי התוכנית הם על שטח חקלאי, בשימוש מושב ניר צבי, בהיקף של 1,690 דונם. שטחים שלא נמצאים בתחום השיפוט של לוד אך יסופחו אליה. המושב התנגד לתוכנית וכפיצוי אושר לו להגדיל את מספר הבתים צמודי הקרקע בשטחו בכ-180 יחידות.
אופי המושב
ביישוב מתגוררים תושבים בעלי מעמד סוציו-אקונומי גבוה. רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב או באזור התעשייה הקלה שהוקם בשטחים ששימשו בעבר לחקלאות. ביישוב שוכן מרכז חברת עמינח.
במושב נמצאת החוה האורגנית "בריאות בטבע", מהראשונות בארץ, המייצרת מגוון רחב של מוצרים אורגנים. במושב שוכן גם בית ספר אזורי, בית ספר "ניר צבי".
בד סאטן
סאטן הוא סוג של מארג טקסטיל אשר הופך את הבד למבריק, הבד נפוץ בעיקר בארצות אירופה, והוא יקר מכיוון שהוא עמיד יותר ומבריק יותר ביחס לבדים אחרים. בד זה מאוד עדין, שדורש מיומנות מיוחדת ושימוש במחטים דקות מאוד. גם בגיהוץ צריך להיזהר, בגלל הברק של הבד. עוד בעיה שדורשת הבנה מיוחדת בעיסוק בסאטן היא האור שהבד מחזיר, ולכן צריך לדעת באילו כיוונים לגזור אותו. ישנם הרבה בדים דמויי בד זה וקשה מאוד להבחין בהבדלים, אך בד הסאטן האמיתי הרבה יותר יקר.
סוגי הסאטן
ישנם שלושה בדי סאטן עיקריים: סאטן משי, סאטן סינתטי וסאטן כותנה. סאטן הכותנה משמש בעיקר למצעים, בד המשי הוא הבד המהודר ביותר ומשמש לשמלות ערב, ואילו הסאטן הסינתטי יותר זול ומשמש גם הוא לשמלות.
אופן הייצור
המארג נוצר בדרך כלל בבד משי, אך לעיתים מכינים אותו מחומרים אחרים כמו פוליאסטר, אצטט, ניילון, כותנה וכדומה. כדי שהבד ייחשב אמיתי על הבד להיות ארוג מלפחות ארבעה חוטים שיעלו על פני השטח של הבד, כמו ״יצופו״ מעל לחוט אשר פועל בניצב אליהם.
חוטים אלו, בחלקם העליון נקראים גדילי עיוות ויש להם צורה אנכית, ואילו בתחתית נקראים גדיל ערב והם פועלים בצורה אופקית.
תהליך זה של אריגת הבד נקרא הצפה, והוא מאפשר לחלקים גדולים של חוט לשקף את האור אשר יוצר הברקה.
בדים מסוג מארג זה יכולים להשתנות במרקמם ומראם בהתאם לסוג החוט אשר משתמשים בו לשינוי בסוג האריגה. לדוגמה, שימוש בתערובת משי וזוהרית נראות ״דוכסית״ או satinet חומר דק אשר בדרך כלל עשוי מחומרים סינתטיים או כותנה.
היסטוריה
בימי הביניים הסאטן היה עשוי 100% בד משי. השימוש בבד זה היה יקר מאוד ונעשה רק על ידי בני המעמד הגבוה ביותר.
שמו של הסאטן נובע מהעיר הסינית צ'ואנג'ואו ששמה בערבית בתקופת ימי הביניים היה זייתון (زيتون), כלומר "זיתים", בשל מין של עץ (Vernicia fordii) שנשתל בעיר בכמויות, ושפירותיו המכילים שמן הזכירו לערבים את עץ הזית. באותה תקופה עיר זאת הייתה עיר נמל גדולה מאוד שסחרה בעיקרה בבד המשי ומשם הוא הגיע לאירופה.
שימושים
בדים אלה משמשים למגוון רחב של מוצרים אך השימוש הנפוץ ביותר הוא שמלות, מצעים, הלבשה תחתונה וכדומה.
יתרונות בד הסאטן
אריגת סאטן, בזכות בנייתה המיוחדת הופכת את הבד לחלק ועמיד מאוד אשר סיכוייו להתכווץ קטנים מאוד אם יטופלו בצורה הנכונה ובנוסף לכך הבד נוגד קמטים.
אריק רות'
'''אריק ר. רות' (באנגלית: Eric R. Roth'''; נולד ב-22 במרץ 1945) הוא תסריטאי אמריקאי-יהודי, אשר זכה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור כתיבתו לסרט המצליח "פורסט גאמפ", משנת 1994.
כמו כן, רות' גם כתב במשותף תסריטים שהיו מועמדים לזכייה בפרס האוסקר: "המקור" משנת 1999, יחד עם מייקל מאן, "מינכן" משנת 2005, יחד עם טוני קושנר ועבור הבמאי סטיבן שפילברג, ו"הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" משנת 2008, יחד עם דייוויד פינצ'ר.
חיים וקריירה
רות' נולד בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית לתוך משפחה יהודית. בנם של מרים, מורה, מנהלת סטודיו, ואשת רדיו ולאון רות', מורה באוניברסיטה ומפיק סרטים. הוא קיבל את תואר שני מבית הספר לקולנוע UCLA ותואר מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
אגודה שיתופית
אגודה שיתופית היא הגדרה ישראלית לתאגיד המהווה מסגרת לפעילות כלכלית לצד היבטים אישיים ושיתופיים. רישום האגודות השיתופיות מפוקח על ידי רשם האגודות השיתופיות במשרד הכלכלה והתעשייה. נכון לשנת 2020 בישראל קיימות 4136 אגודות שיתופיות.
חקיקה
פקודת האגודות השיתופיות חוקקה בשנת 1933 והיא קובעת כי בתור אגודה שיתופית יוכלו להרשם "אגודה שמטרותיה הן טיפוח החסכון, עזרה עצמית ועזרת גומלין בין אנשים בעלי אינטרסים כלכליים משותפים, כדי להביא לידי שיפור תנאי חייהם, עסקיהם ושיטות הייצור שלהם, או אגודה שנתכוננה כדי להקל על פעולותיהן של אגודות כאלה". על פי אותה פקודה, כל חבר בני-אדם המונה לפחות שבעה אנשים רשאי להתאגד כאגודה שיתופית.
אגודות שיתופיות
בין האגודות השיתופיות ניתן למנות את כלל הקיבוצים והמושבים, ישובים קהילתיים רבים, קואופרטיבים מסוגים שונים, דוגמת אגד ובעבר גם דן, אגודות שיתופיות לאספקת מים, אגודות צרכניות כדוגמת הצרכניות ורשתות מרכולים, חברות יצרניות כמו הארגז (עד שנת 2000), עוף העמק, קרנות פנסיה וארגונים נוספים.
אגודה שיתופית היא אחת מ-4 צורות התאגיד הפרטי כפי שמוגדר בחוק הישראלי. אגודות שיתופיות יכולות להיות מסווגות כמרכזיות או התיישבותיות. על האגודות המרכזיות נמנות "ברית פיקוח" שמטרתה לפקח חשבונאית על אגודות שיתופיות, "ברית סיוע" שמטרתה לחנך ברוח ערכי הקואופרציה ולסייע להקמה והפעלה של אגודות שיתופיות. אגודה חקלאית, יצרנית, בתחום השירותים ואגודות נוספות.
ניהול האגודה השיתופית
אגודה שיתופית מבוססת על ניהול עצמי בדרך דמוקרטית, לרווחת החברים. חברי האגודה הם גם הבעלים של האגודה ונכסיה.
במושבי העובדים, בהם הייצור הוא נפרד, מטפלת האגודה השיתופית בשיווק התוצרת, ובעיבוד שטחים חקלאיים המשותפים לכל חברי המושב. בקיבוץ, בו אמצעי הייצור ותהליך הייצור הם משותפים, השיתוף מתבצע גם בתחומי הייצור, צריכה, חינוך, תרבות.
רשויות האגודה
שתי הרשויות החשובות ביותר באגודה שיתופית הן: האספה הכללית והוועד.
האספה הכללית
האספה הכללית היא אספת כל החברים באגודה השיתופית והיא הסמכות העליונה לקבלת החלטות באגודה השיתופית. לאספה מפורסם מראש סדר יום. באספה נמסרות הודעות מטעם הנהלת האגודה ונערכים דיונים בנושאים הנמצאים בסדר היום של האספה. לכל חבר באגודה יש זכות להשתתף בדיון ויש לו זכות הצבעה (קול אחד). ההצבעה על ההחלטות המוצעות מתקיימת, אם באספה עצמה ואם בצורה אחרת שאושרה באספה (כגון קלפי במועד מאוחר יותר).
כל אגודה שיתופית מחויבת לערוך לפחות אספה אחת בשנה, המכונה "האספה השנתית". לאספה השנתית יש סדר יום קבוע שבו חייבים להופיע סעיפים מסוימים שנקבעו על ידי רשם האגודות השיתופיות ונועדו להבטיח את התנהלותה התקינה של האגודה.
האספה הכללית מכונה לעיתים גם "אספת חברים". היא מהווה דוגמה לדמוקרטיה השתתפותית, אך יש בה גם מאפיינים הנתפסים על ידי חלק מהחברים כבעייתיים בשל חוסר המקצועיות של חלק מהחברים בנושאים העומדים על סדר היום וכן מצבים בהם מיעוט חברים שמשתתפים באספה עשוי לקבוע החלטות המשפיעות על כלל הציבור. בהיסטוריה של הקיבוצים נכנסו אסיפות החברים להווי החיים הקיבוצי. הן בגלל התכנסויותיהן התכופות והן בגלל הדינמיקה הפנימית של האסיפות שלעיתים, באו בהן לידי ביטוי מתחים פנימיים וחילוקי דעות בין החברים, שלא תמיד היה להם ביטוי במקום אחר. אסיפות אלו גם זכו לייצוגים בתרבות הישראלית. למשל בספרות ב"אפרים חוזר לאספסת" ובקולנוע ב"סלאח שבתי".
הוועד
הוועד, או ועד ההנהלה, משמש כהנהלה בפועל של האגודה השיתופית. רק חברי האגודה יכולים להיות חברים בוועד. מספר חברי הוועד ומשך הקדנציה של כהונתם נקבע על פי תקנון האגודה השיתופית הספציפית. הוועד נבחר בבחירות אישיות שנערכות באספה הכללית. בדרך כלל הוועד כולל גם בעלי תפקידים מרכזיים באגודה כגון: מזכיר וגזבר וכולל גם חברים מן השורה המכונים "נציגי ציבור". יושב ראש הוועד נבחר בדרך כלל באספה הכללית. הוועד עוסק בכל ענייניה השוטפים של האגודה; הן החברתיים והן הכלכליים והכספיים. בחלק מהנושאים הוועד מקבל את ההחלטות בעצמו ובחלק אחר הוא מביא את הצעות ההחלטה לדיון ולהחלטה באספה הכללית.
חובת חברות באגודה שיתופית
עד שנת 1998 לא היה הליך שבו חבר מושב יכול לפרוש מהאגודה השיתופית של המושב. בשנת 1998 החליט מינהל מקרקעי ישראל לאפשר לחברי מושב שאינם חברי האגודה השיתופית לחתום על חוזה ישירות מול המנהל. בשנת 2003 החליט מינהל מקרקעי ישראל החלטה דומה לגבי חלקה ב'. עד שנת 2016 טרם נחתם חוזה של המינהל ישירות עם תושב במושב שלא היה חבר האגודה, עקב התמשכות הטיפול בנושא.
סיגמונד מובינקל
ביוגרפיה ומחקריו
סיגמונד מובינקל למד באוניברסיטת אוסלו החל מ-1908 עד לקבלת תואר דוקטור לתאולוגיה (Thd) ב-1916. משנת 1917 ואילך היה שם מרצה עד לפרישתו בשנת 1954.