cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ברזיל–פורטוגל
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות מבוססים על שטחה העצום של ברזיל, ועקב כך, גם על כלכלתה החזקה הרבה יותר מהכלכלה הפורטוגזית. בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, ההשקעה הברזילאית בפורטוגל הייתה גדולה בהרבה מהשקעה הפורטוגזית בברזיל. בין היתר בגלל אי הפיתוח של פורטוגל במהלך שלטון אנטוניו דה אוליביירה סלזר, והזמן שלקח למדינה להתפתח לאחר מהפכת הציפורנים.
בשנות התשעים והאלפיים גדלו מאוד ההשקעות הפורטוגזיות בברזיל והסחר בין שתי המדינות הלך ותפח בהדרגה.
Spread Your Wings
Spread Your Wings הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין, מתוך האלבום News of the World משנת 1977. הוא נכתב על ידי בסיסט הלהקה ג'ון דיקון, ויצא כצד A של הסינגל "Sheer Heart Attack" בשנת 1978.
השיר כולל את פרדי מרקורי בפסנתר ובשירה, בריאן מיי בגיטרה חשמלית, רוג'ר טיילור בתופים וג'ון דיקון בגיטרה בס וגיטרה אקוסטית. גרסה חיה לשיר מופיעה באלבום הלהקה Live Killers משנת 1979. השיר הגיע למקום ה-34 במצעד הסינגלים הבריטי.
השיר לא יצא כסינגל בצפון אמריקה. עם זאת, הגרסה החיה מ-Live Killers הוצגה כצד B ללהיט של קווין משנת 1979, "Crazy Little Thing Called Love", שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית.
עמנואל פוירמן
עמנואל פוֹיֶרמן (בגרמנית: Emanuel Feuermann; 22 בנובמבר 1902 – 25 במאי 1942) היה צ'לן יהודי-אוסטרי-אמריקאי.
ביוגרפיה
עמנואל פוירמן נולד בשנת 1902 בקולומיאה שבגליציה, אוסטריה. הוריו היו שניהם מוזיקאים חובבים. אביו, שניגן בכינור ובצ'לו, היה מורו הראשון. גם אחיו הבכור של עמנואל, זיגמונד, גילה כישרון מוזיקלי. בשנת 1907 החליט אביהם לעקור עם משפחתו לבירה וינה. בגיל תשע למד פוירמן אצל פרידריך בוקסבאום ואחר אצל אנטון ואלטר בהאקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה בווינה. בפברואר 1914, כשהיה בן 12, הופיע לראשונה בקונצרט עם הפילהרמונית של וינה בניצוח פליקס ויינגרטנר, בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו ברה מז'ור של יוזף היידן. בשנת 1917 נסע פוירמן ללייפציג שבגרמניה, שם למד אצל יוליוס קלנגל. בשנת 1919 התקבל פוירמן לעבודה בקונסרבטוריון גרצניך בקלן בהמלצת קלנגל, וב-1929 התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בין שותפיו לנגינה באותם ימים היו קרל פלש, סיימון גולדברג ויוזף וולפשטאל ואת פאול הינדמית, שניגן בויולה בשלישיית מיתרים עם פוירמן וולפשטאל. כמו כן ניגן עם יאשה חפץ ועם ארתור רובינשטיין.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלץ פוירמן לפרוש ממשרתו בקונסרבטוריון מחמת מוצאו היהודי. הוא עבר ללונדון, יחד עם גולדברג והינדמית, ויצא לסיורי קונצרטים ביפן ובניו יורק (ובדרך הופיע גם בארץ ישראל). בשובו לאירופה ניגן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לצ'לו מאת ארנולד שנברג, בניצוחו של תומאס ביצ'ם. לזמן מה עבר לציריך אך נקלע לאוסטריה בתקופת שקדמה לאנשלוס. ברוניסלב הוברמן סייע לפוירמן להימלט עם משפחתו לארץ ישראל, ומשם היגר בשנת 1937 לארצות הברית, שם לימד צ'לו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. קשריו עם הינדמית נפגמו כאשר זה ביכר על פניו את גרגור פיאטיגורסקי לביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לצ'לו שלו.
פוירמן מת בניו יורק מוות טראגי בגיל 39 לאחר ניתוח טחורים שגרתי. הצ'לו גופרילר העתיק שלו, משנת 1720, עבר לאחר מותו לצ'לן הרוסי-אמריקאי ג'וזף שוסטר.
פבלו קזאלס, שמקובל לראות בו אחד מגדולי הצ'לנים בכל הזמנים, ענה, כאשר נשאל על צ'לנים אחרים, "איזה אמן דגול היה פוירמן! מותו בטרם עת היה אבדה גדולה למוזיקה."
הוריו ואחותו של פוירמן התיישבו בתל אביב. אחיו, זיגמונד פוירמן, ניגן בשנות ה-40 וה-50 בתזמורת שירות השידור (תזמורת קול ישראל), וגיסו היה חבר התזמורת הארצישראלית.
כלי הנגינה של פוירמן
פוירמן ניגן בצ'לו גופרילר, שעבר לאחר מכן לרשותו של הצ'לן האמריקאי ג'וזף שוסטר וממנו אל יאשה זילברשטיין. משנת 1932 עד מותו החזיק פוירמן גם בצ'לו שרב אמן ונציאני אחר, דומניקו מונטאניאנה בנה בשנת 1735. הכלי הזה, שהמשיך לשאת את שמו, נמצא כיום בידי צ'לן ואספן שווייצרי פוירמן החליף את הכלי הזה בצ'לו סטרדיוואריוס דה מונק משנת 1730.
חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ-ישראל
חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ־ישראל הוא ספרה של אילה רז שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1996. הספר כולל למעלה מ-360 תצלומים ורישומים ומכיל 272 עמודים.
זהו הספר הראשון שנכתב בעברית על אופנה מקומית, והוא פרי מחקר של ארבע שנים. בהיעדר ספרי מחקר בנושא הנדון, שקדמו לספר זה, מסתמכת רז על מקורות שנמצאו בארכיונים ציבוריים ופרטיים, וראיונות עם אנשים שחיו בתקופה. בקטלוג התערוכה "מקום לאופנה" במוזיאון ישראל, המסכמת 70 שנות אופנה בישראל, הספר הוגדר כחלוצי וכאבן דרך בתחום.
בהקדמה לספר טוענת רז כי על אף שרוב הציבור במדינת ישראל לא לבש חאקי בתקופת הקמת המדינה, האתוס הלאומי מתמקד דווקא בבגדי החאקי, "שכן חולצת חאקי קרועה מציתה את הדמיון הרבה יותר משמלת ערב אלגנטית". לאחר עיון במקורות ספרותיים מתקופת הקמת המדינה, מגיעה רז למסקנה, כי במקורות אלה ההתייחסות ללבוש היא סטריאוטיפית ברובה.
הספר עוסק במאה שנות אופנה בארץ ישראל בשנים 1882–1982. רז מראה בספרה כיצד הלבוש שיקף את האקלים החברתי והפוליטי בישראל, וכיצד תהליכים היסטוריים, כלכליים וחברתיים שהתרחשו בישראל במשך 100 שנה, השפיעו על האופנה המקומית. בנוסף נסקרת השפעת האופנה המערבית על הלבוש בישראל ויש התייחסות מיוחדת לנושא הבגד הלאומי, הדנה בנחיצותו של בגד זה ובניסיונות החוזרים שנעשו לאורך השנים לעצבו ולאמצו כבגד שימושי.
רז עוסקת בספר גם בהתפתחות הייצור והמסחר באופנה בארץ, בתוכניות לחיזוק ענף האופנה בתקופת ממשלת המנדט הבריטית, במשטר הצנע שכפתה ממשלת ישראל על הציבור בשל המחסור במטבע זר והצורך לקלוט מאות אלפי עולים. הספר מסתיים בשנת 1982 לאחר מלחמת לבנון. רז מציגה בספר אספקלריה רחבה של האופנה בישראל לאורך 100 שנה, וסוקרת במקביל את השינויים שחלו בחברה, בכלכלה, בטכנולוגיה ובפוליטיקה.
1882–1918: מהעלייה הראשונה עד סוף מלחמת העולם הראשונה
הפרק הראשון עוסק בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, החל מהעלייה הראשונה (1882). הוא מתאר את המצב הנחשל בארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני ומתייחס לחיי המסחר, התרבות והכלכלה והשפעתם על האופנה.
במקביל סוקר הפרק את הצללית הנשית המקובלת באופנה המערבית בתקופה זו והיא צללית שעון החול, הכובלת את האישה במחוכים המגבילים הן את תנועותיה והן את אפשרויות תעסוקתה. בהמשך מופיעה סקירה מפורטת של הלבוש בתקופה זו במגזרים השונים: לבוש ראשוני המושבות, לבוש הערבים בכפרים ובערים והשפעת לבוש זה על היישוב הישן, בלבוש החלוצים, אנשי העלייה השנייה, ולבוש העירוניים שהקימו את תל אביב. אחד המקורות החשובים לאינפורמציה בפרק זה, הוא מדור האופנה של חמדה בן-יהודה, העיתונאית הראשונה בארץ־ישראל שכתבה מדור קבוע בכתב העת "השקפה".
הפרק הראשון עוסק גם בסוגיית השוויון המגדרי בהתיישבות העובדת ובהישגים שהושגו בתחום זה בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, כמו גם בדמותו של החלוץ העברי, המבטא בבגדיו הבלויים את יחסו לממסד. לבושם של ראשוני תל אביב נסקר בהרחבה תוך התייחסות לאופן חייהם, לעיסוקיהם ולחיי הפנאי שלהם. רז מבחינה בין הלבוש העירוני בתל אביב לבין הלבוש החלוצי במושבות ועומדת על ההבדלים האידאולוגיים ביניהם שמשפיעים על השוני בלבושם.
1919–1939: בין שתי מלחמות עולם
הפרק השני דן בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובהשלכותיה על האופנה בעולם בכלל ובארץ־ישראל בפרט. ההתפתחות הטכנולוגית המואצת בתקופה זו מוצאת ביטוי גם בתעשיית האופנה, המצטיידת במכונות טוויה, סריגה, גזירה ואריגה חדשניות ומנגישה את מוצרי האופנה המוכנים (קונפקציה) לציבור הרחב. כמו כן מתפתחת טכנולוגיה חדישה לייצור סיבים מלאכותיים מסוג "ויסקוזה" ומאוחר יותר גם לייצור סיבים סינתטיים מסוג "ניילון". בתקופה זו שולטת באופנה הנשית צללית שטוחה, א-לה-גרסון, המעניקה לאישה חופש פעולה בזמן העבודה ובעת פעילות ספורטיבית.
עד למלחמת העולם השנייה רוב האופנה נוצרה בעולם ובארץ בידי חייטים ותופרות. הנשים בארץ־ישראל בתקופה זו, תפרו את בגדיהם בעצמן או באמצעות תופרת, שהגיעה לתפור בביתן. עם עליית יהודי אירופה בעליות הרביעית והחמישית לארץ־ישראל, התברר כי ביניהם מצויים יצרני לבוש ידועים מאירופה, שעמדו בפני האתגר לייצר ביגוד איכותי מחומרי הגלם המצויים בארץ. יצרנים אלה שעלו מברלין, בודפשט, וינה ופראג, הביאו עמם את מכונות התפירה המשוכללות שלהם, הקימו מפעלי טקסטיל ואופנה והחלו לייצר אופנה ברמה שעד אז לא התקיימה בארץ. רוב מפעלי אופנה וטקסטיל אלה נפתחו בתל אביב ובסביבתה ותל אביב הפכה בתקופה זו לבירת האופנה של ארץ־ישראל.
בהמשך הפרק מדובר על המודעות המתפתחת לאופנה בתל אביב שמצאה את ביטויה בעיתונות התקופה אשר הקדישו לנושא מדורי אופנה קבועים ובהם, בין היתר, פירוט קווי האופנה המעודכנים מפריז. בעיתונים "כל-נוע" ו"תשע בערב" הופיעו מדורי אופנה קבועים. הבולטת בין עיתונאיות האופנה של התקופה היא יונה צליוק שכתבה ואיירה ל"כל-נוע". תודעת האופנה המפותחת בתל אביב הביאה לקיומן של תצוגות אופנה, בהן הציגו יצרנים מקומיים: פרוות, מוצרי עור, בגדים מחויטים ושמלות מעוצבות.
בסוף שנות העשרים התברר ליצרנים כי הצרכנים המקומיים מעדיפים לקנות מוצרי אופנה מיובאים והחלה התארגנות לעודד את תעשיית האופנה המקומית. לצורך כך הוקם "האיגוד למען תוצרת הארץ" שנקט באמצעים שונים כדי למנוע מהצרכנים לקנות בגדים מתוצרת חוץ. בתקופה זו החלו הניסיונות הראשונים לעצב בגד לאומי והוכרזה תחרות ביריד המזרח בשנת 1936. אך השמלות שזכו בפרסים נשארו במחסן ולא הפכו לבגד לאומי.
1939–1948: מתחילת מלחמת העולם השנייה עד מלחמת השחרור
הפרק השלישי עוסק בהשפעת מלחמת העולם השנייה על האופנה המערבית. רז טוענת כי בשל המלחמה חלה נסיגה בכל שטחי התרבות, וגם האופנה איבדה את חשיבותה והעיסוק בה נחשב לביטול זמן. בהיעדר חידושי אופנה מפריז, בירת האופנה העולמית שנכבשה על ידי הגרמנים, עברה ההגמוניה על האופנה לארצות הברית. רז מציינת את העובדה שבאופן פרדוקסלי, דווקא מצב המלחמה העולמי השפיע לטובה על האופנה בארץ־ישראל, ושנות הארבעים הראשונות היו שנים של פריחה כלכלית חסרת תקדים בארץ, שכן הצבא הבריטי רכש כאן מדים לחייליו וציוד לצבאו שחנה במזרח התיכון ובכך הניע את גלגלי התעשייה בארץ ואת מפעלי הטקסטיל וההלבשה, שהחלו לייצר בנוסף למדים ולציוד צבאי גם מוצרי אופנה משובחים שהיה להם ביקוש רב, הן מצד הארצות השכנות והן מצד ארצות אירופה שהיו נתונות במלחמה ובשל כך תעשיית האופנה שלהם הושבתה.
החל משנת 1941 התקיימו בארץ ירידי אופנה מקצועיים פעמיים בשנה ואליהם הגיעו קניינים רבים. הם הצטיינו ברמתם הגבוהה ובארגונם המקצועי, ושלטונות המנדט הבריטיים תמכו ביצרנים המקומיים וסייעו להם בארגון ובשיווק. באותה תקופה, הוקם בארץ 'האיגוד למען תוצרת הארץ' והונהגה 'תוכנית התועלת' שמטרתה הייתה ייצור ביגוד והנעלה לאוכלוסייה המקומית במחיר שווה לכל נפש. תוכנית זאת לוותה בפרסומת ובתעמולה פטריוטית והצליחה מאוד, הן בשל רמתם הטובה של המוצרים והן בשל מחירם הזול.
1948–1959: מהקמת המדינה עד סוף תקופת הצנע
הפרק הרביעי מתאר את הסדר החדש שנוצר בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, ואת ההשפעות של מלחמה זו על האופנה המערבית. רז מתארת בפרק זה את המהפכה שהכניס כריסטיאן דיור לעולם האופנה כשהציג בשנת 1947 את המראה החדש. הצללית החדשה שהכניס דיור לאופנה הנשית הייתה משופעת בבד והייתה מעין פיצוי על שנות המלחמה שבהן היה צורך לחסוך בכל פיסת בד. רז טוענת כי האופנה של שנות החמישים ביטאה את השאיפה לשוב אל הסדר והשגרה של החיים שלפני המלחמה. בהמשך להתפתחויות באופנה העולמית מתארת רז את המציאות הקשה במדינת ישראל בשנותיה הראשונות, בה מספר התושבים הוכפל תוך שלוש שנים ונוצר צורך לספק לכל העולים החדשים שהגיעו מזון וביגוד. מציאות זאת הכתיבה את הצורך במשטר של צנע שבו סופקו לכל תושבי המדינה מוצרי מזון וביגוד בסיסיים במחיר מסובסד ובכמות מוגבלת. מוצרי הביגוד של תוכנית הצנע, ייוצרו תחת שם המותג "לכל". רז מפרטת מה ניתן להשיג באמצעות פנקסי התלושים שחילקה הממשלה לכל אזרח בתקופת הצנע, ומדגישה שגם בתקופת הצנע האנשים שידם השיגה מצאו דרך להשיג מוצרי מזון ופריטי ביגוד נחשקים ב'שוק השחור'.
בהמשך מתארת רז את האופנה לייצוא שהתפתחה בארץ ושהייתה שונה בכל מובן ממוצרי ההלבשה שהאזרחים בארץ יכולים היו להשיג בתוכנית הצנע. בתי האופנה שייצרו בגדים לייצוא קבלו מהממשלה תמריץ באמצעות החזרת 30 אחוזים מסך המכירות במטבע זר. הפרק מתאר את מפעלי האופנה הראשונים שהוקמו בתקופה זו, ביניהם: דורינא- יצרנית סריגי אופנה, מצקין- יצרן מעילים וגוטקס - יצרן בגדי ים. בהמשך הפרק מתארת רז את המודעות הגוברת לאופנה, על אף משטר הצנע, את תצוגות האופנה המפוארות שהציגו אופנה לייצוא ואת הסלונים לתפירה עילית שנפתחו בתל אביב.
משכית שאותה הקימה רות דיין ומוצריה עוצבו על ידי פיני לייטרסדורף זוכה להתייחסות מיוחדת בשל תרומתה הרבה לאופנה הישראלית. בפרק זה מתייחסת רז גם ללבוש תנועות הנוער, שהיו באותה תקופה חלק חשוב מהחברה הישראלית, וכן מוסיפה נדבך נוסף בסוגיית הבגד הלאומי עם סקירת השמלה " עין גדי" שנוצרה על פי דגם של בד שנמצא במערות מדבר יהודה. רז טוענת שבגד לאומי לא נוצר מתוך שפע ורווחה ולא די באופנאי מוכשר כדי לעצבו. בגד זה משקף את עברו של העם ואת אורחות חייו. אולי יש בכך יש תשובה לשאלה מדוע לא נמצא לנו עד כה בגד לאומי, מסכמת רז.
1960–1973: מתחילת שנות ה-60 עד מלחמת יום הכיפורים
הפרק החמישי - נפתח בתיאור הווי שנות הששים, שהיו שנים של חדשנות, יצירתיות ומקוריות בכל שטחי החיים וגם באופנה, שהתבטאה בלבוש של ילדי הפרחים ה'היפים' - האמונה באהבה חופשית, בשחרור מכל מסגרת כובלת ובשימוש חופשי בסמים.
בהמשך מתייחסת רז למצב בארץ בתקופה זו. שנות הששים שהתחילו עם סיום משטר הצנע ועם הקמת מוביל המים הארצי יצרו בישראל תחושה של תקווה ואופטימיות. אבל החל משנת 1964 השתרר מיתון כבד שגרם לאבטלה קשה ולמשבר כלכלי. מצב זה השתנה בתכלית לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר המשק הישראלי פרח ושגשג. אך שינוי חיובי זה לא נמשך זמן רב והשתנה לרעה, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
רז סבורה כי התקופה שבין 1960 ל-1973 היא תור הזהב של האופנה הישראלית. הפופולריות הגואה שליוותה את ישראל לאחר מלחמת ששת הימים הביאה לארץ קנייני אופנה רבים, אופנה ישראלית הופיעה בשערי מגזינים נחשבים בעולם וה"ווג" האמריקני הקדיש לאופנה הישראלית גיליון מיוחד. בתקופה זו הצליחה האופנה הישראלית ליצור סינתזה בין מזרח למערב, כאשר מוטיבים מזרחיים נרקמו או הודפסו על גבי שמלות שגזרתן הייתה מערבית. לשגשוג האופנה בארץ בתקופה זו תרם גם שר האוצר, פנחס ספיר שהקצה מענקים נדיבים למפעלי-אופנה בפריפריה וסבסד את שער הדולר ליצואנים. צעדיו אלה תרמו גם הם להישגי האופנה בישראל בתקופה זו. רז מזכירה בפרק זה כמה ממעצבי האופנה הבולטים של התקופה, ביניהם: ריקי בן-ארי, גדעון אוברזון ותמרה יובל-ג'ונס.
1973–1982: ממלחמת יום הכיפורים עד מלחמת לבנון
הפרק הששי- מתייחס להתפתחויות הטכנולוגיות והמדעיות הגדולות שהתרחשו בתקופה זו בעולם, ביניהן הכנסת המחשב לשימוש פעיל בכל תחומי החיים, הולדת תינוקת המבחנה הראשונה וכוחה של המדיה להשפיע על כל תחומי החיים. היא מצביעה על מגמה חדשה המשתלטת בתקופה זו על האופנה והיא אימוץ לבוש ספורטיבי גם לעבודה וגם לאירועים חגיגיים. בהמשך הפרק היא נוגעת במשבר הכלכלי המשתרר במערב וגורם לשפל בתעשיית האופנה העולמית. רז טוענת שלאופנת שנות הששים היה חלק מסוים בגרימת משבר זה, שכן, היא אפשרה חופש ללובש וביטלה את הצורך לעדכן את המלתחה מדי עונה, מה שהביא לשפל במכירות.
רז מתייחסת בפרק זה גם למשבר הכלכלי בישראל אחרי מלחמת יום הכיפורים ובעקבותיו למשבר שהשתרר בתעשיית האופנה המקומית. ענפי האופנה והטקסטיל שרשמו פרק מפואר בעשור הקודם, סבלו בתקופה זו מהפסדים כבדים ורבים מהם נאלצו לסגור את שעריהם. בהמשך סוקרת רז את מרכזי האופנה החדשים בתל אביב שנעו לכוון צפון והפכו את רחוב דיזנגוף לרחוב האופנה הראשי ואת חנויות היוקרה שנפתחו בכיכר המדינה שהפך למרכז האופנה לבעלי הממון.
בפרק זה מופיעה גם התייחסות לאופנת השוק ולחנויות יד שנייה שבתקופה זו הפכו ליעד לצרכני אופנה שהמשבר הכלכלי לא אפשר להם רכישה של מוצרי אופנה יקרים. רז מזכירה את מעצבי האופנה הבולטים של התקופה, ביניהם: עודד גרא, עודד פרוביזור, שוקי לוי ודורין פרנקפורט ואת המפעלים המצליחים של התקופה, ביניהם דלתא שהוא דוגמה של מפעל המבוסס על טכנולוגיה מתקדמת וחסכון בכוח אדם.
הפרק מסתיים בשינויים הבולטים שחלים בתקופה זו באופנת הקיבוץ, כאשר אופנת הקיבוץ מתקרבת במאפייניה לאופנה העירונית וההבדלים ביניהם שהיו מהותיים בתחילת המאה העשרים הופכים להיות פחות ופחות ניכרים, עד שהם מתבטלים כליל.
התגלות מתמשכת (הדת הבהאית)
התגלות פרוגרסיבית היא אמונה מרכזית בדת הבהאית, לפיה אלוהים מגלה לאדם את האמת הדתית באופן מתמשך ומחזורי באמצעות סדרת שליחים אלוהיים. האמת הזו מתאימה לצורכי הזמן בו היא נמסרת, ולכן ההתגלויות השונות בהיסטוריה אינן זהות. כך, הדת הבהאית מאמינה כי דתות העולם ניתנו על ידי אלוהים ומהוות שלבים שונים בהיסטוריה של דת אחת. במסגרת אמונה זו, האמת שהתגלתה לבהאא אללה היא האמת האלוהית החדשה ביותר (אך לא האחרונה, מכיוון לעולם לא תהייה התגלות אחרונה), ולכן היא הרלוונטית ביותר לאנושות כיום.
שליחים אלוהיים
הבהאים מאמינים כי אלוהים חושף את רצונו לאנושות באופן קבוע ותקופתי באמצעות שליחים או נביאים, אשר נקראים "שליחים אלוהיים" (Manifestations of God). השליח יוצר קשר ישיר בין האנושות לאלוהים, כורת ברית ומייסד דת חדשה, ומשקף בקיומו את נוכחות האלוהים בעולם הגשמי. בדת הבהאית, מייסדי דתות העולם המרכזיות הם שליחים אלוהיים. הרשימה כוללת את קרישנה, בודהה, זורואסטר, אברהם, משה, ישו, מוחמד, הבאב, והבהאא-אללה.
כתבי הקודש הבהאיים מתייחסים גם לנביאים חשובים פחות שאינם נחשבים "שליחים אלוהיים", אך משקפים בכל זאת במידה מסוימת את האור האלוהי. בנוסף לנביאים הללו, בכתבים הבהאיים מוזכרות גם דמויות ידועות פחות, כמו גם נביאים שלא ייסדו דת המונית במהלך ההיסטוריה.
בניגוד לדתות רבות הגורסות כי הנבואה או ההתגלות שניתנה להן היא סופית ואינה ניתנת לשינוי, על פי הכתבים הבהאיים, תהליך ההתגלות האלוהית אינו חדל מן העולם. הכתבים מספרים כי דתות העולם נוסדו על ידי שליחים אלוהיים כחלק מתהליך אלוהי מתמשך שמתקדם ומתפתח. כל דת חדשה מביאה לאנושות מידת התגלות גדולה ומורכבת יותר מקודמתה. בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, אמר ב"כתאב-י איקאן" (كتاب الإيقان) כי אלוהים יחדש את "עיר האלוהים",  בכל אלף שנים, והזכיר באופן מפורש כי לא יהיה שליח חדש במהלך אלף השנים שיבואו לאחר ההתגלות שלו.
סוגי אמיתות דתיות
הבהאים מבדילים בין שני סוגים של תורות דתיות שניתנות לאנושות:
על פי הדת הבהאית ההבדלים בין הדתות השונות נובעים מגורמים גשמיים, חברתיים ואנושיים. ההתגלויות משתנות בהתאם ל"מצב", ל"יכולת הרוחנית" של האנושות ול"דרישות המשתנות של התקופה" במקום ובזמן ההתגלות. יש צורך בהתפתחות מהתגלות להתגלות מכיוון שהחברה האנושית עוברת תהליך איחוד מתמשך וארוך שהחל בחלוקה למשפחות, המשיך בחלוקה לשבטים ולאחר מכן לאומות. סוף התהליך עתיד להסתיים בעולם מאוחד.
מטאפורות להתגלות הפרוגרסיבית
הכתבים הבהאיים מסבירים את  מושג ההתגלות הפרוגרסיבית באמצעות מספר מטאפורות:
מחזורים אוניברסליים
בנוסף לאמונה כי הדת מתגלת באופן מתמשך על ידי אותו האלוהים באמצעות נביאים או שליחים שונים, ישנו גם רעיון של מחזורים אוניברסליים בכתבים הבהאיים. המחזורים הללו מחלקים את האנושות, ומשמשים לשם סיווג ההיסטוריה האנושית וההתפתחות החברתית במספר דרכים. קיימים שני מחזורים אשר מחלקים את ההתגלויות הפרוגרסיביות לשני סוגים: התגלויות המחזור הראשון, והתגלויות המחזור השני.
המחזור הראשון נקרא המחזור ה"אדמי" (מלשון "אדם"), וידוע גם בשמו ה"מחזור הנבואי". הוא החל לפני כ-6000 שנים, עם השליח האלוהי אדם, ונגמר לאחר ההתגלות של מוחמד. לפי הדת הבהאית, במשך המחזור הזה השליחים האלוהיים קידמו את האנושות במרווחי זמן קבועים באמצעות ההתגלות הפרוגרסיבית. הדתות האברהמיות והדהרמיות, למשל, נוצרו כחלק מהמחזור האדמי.
המחזור השני, "המחזור הבהאי", או "מחזור ההגשמה", החל עם הבאב, וכולל את בהאא-אללה. לפי הדת הבהאית הוא יימשך לפחות חצי מיליון שנה ובזמנו יבואו לעולם שליחים אלוהיים רבים. בספרות הבהאית נכתב כי בנוסף להתגלות שהשליחים האלוהיים הביאו לעולם במסגרת המחזור האדמי, הם גם ניבאו את הגעתו של "מחזור ההגשמה".
הקורפוס הראשון (בריטניה)
הקורפוס הראשון של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה והתקיים עד לשנת 1994.
המלחמות הנפוליאוניות
במהלך קרב ווטרלו הוקם הקורפוס הבריטי ה-1, אשר היה בפיקודו של וילם, נסיך אורנז', ולאחר פציעתו של הנסיך הועבר לפיקודו של ג'ון בינג, רוזן סטרפורד הראשון.
המאה ה-19
במהלך המאה ה-19 לא התקיים הקורפוס כמסגרת קבועה, אלא רק כמבנה אד-הוק לצורך תרגילים צבאיים. במהלך מלחמת הבורים היה הקורפוס בפיקודו של רדוורס בולר, אולם הוא לא פעל כיחידה צבאית אחת, אלא יחידותיו פעלו במפוזר.
מלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה כלל חיל המשלוח הבריטי 2 קורפוסים; ה-1 בפיקודו של דאגלס הייג וה-2 בפיקודו של הוראס סמית'-דוריאן. הקורפוס ה-1 לחם בקרבות השונים במהלך המלחמה כחלק מהארמייה הראשונה, ובספטמבר 1918 הועבר תחת פיקוד הארמייה החמישית, עמה לחם עד סוף המלחמה, תחת פיקודו של ארתור הולנד. לאחר המלחמה פורק הקורפוס.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקם הקורפוס מחדש בפיקודו של ג'ון דיל, ונשלח לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחם הקורפוס בפיקודו של מייקל בארקר, אולם לאחר התמוטטותו של בארקר, הוא הוחלף על ידי הרולד אלכסנדר. לאחר שחזר לאנגליה נשאר הקורפוס בבריטניה, בדרום יורקשייר כחלק מפיקוד הצפון על מנת להדוף פלישה גרמנית לבריטניה.
באוגוסט 1943, קיבל ג'ון קרוקר את הפיקוד על הקורפוס, שהיה חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של מיילס דמפסי, שהתכוננה למבצע אוברלורד.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה פורק הקורפוס בשנת 1947, אולם בשנת 1951 הוקם הקורפוס מחדש והוצב בגרמניה, כחלק מארמיית הריין הבריטית. לאחר סיום המלחמה הקרה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט על פירוק הקורפוס, ובשנת 1994 פורק הקורפוס.
ריאל אוביידו
המועדון משחק בחולצות בצבע כחול ומכנסיים לבנים.
היסטוריה
לאחר שהמועדון נוסד בשנת 1926 לאחר איחוד עם "סטדיום אובטנסה", אוביידו העפילה לליגה הבכירה שבע שנים מאוחר יותר. בין השנים 1933–1936, הקבוצה נחלה הצלחות בעקבות גישתה החדשנית לטקטיקת משחק. רביעיית ההתקפה של הקבוצה שכללה את אמילין, גאלה, הרריטה ואיזידרו לנגרה (כולם ייצגו את הנבחרת הספרדית באותה העת), הציגו שיטת משחק של ריצה ללא כדור ומסירות קצרות וחדות בנגיעה אחת, שיטה שהקדימה את זמנה בלא פחות מ-40 שנה. הקבוצה זכתה לכינוי בשל סגנון משחקה "דלנטרס אלקטריקס" ("החלוצים האלקטרים"). בנוסף, הקבוצה הקדימה את זמנה בשיטות האימון והאינטנסיביות שלה, שהונהגו באותה התקופה על ידי מאמן הקבוצה האנגלי פרד פנטלנד.
לנגרה זכה בתואר הפיצ'יצ'י שלוש שנים ברצף שקדמו למלחמת האזרחים הספרדית, כאשר אוביידו שברה את כל שיאי הכיבושים האפשריים (174 שערים ב-62 משחקי ליגה). עם פרוץ הקונפליקט בספרד, הקבוצה התפרקה בשל עזיבת השחקנים העיקריים של המועדון: לנגרה לדרום אמריקה, הרריטה ואמילין חתמו בברצלונה, גאלה חתם בראסינג סנטנדר וגאלרט בראסינג דה פרול.
כאשר הכדורגל התחרותי חזר לאיתנו במדינה, בשנת 1939, אוביידו ירדה לליגת המשנה הספרדית, כאשר מגרשה הביתי יצא מכלל שימוש ומשחק, לאחר שחייליו של פרנסיסקו פרנקו השתמשו באצטדיון בתור מזבלת תחמושת. בעשורים שלאחר מכן, המועדון דילג בין הלה ליגה (38 עונות) וליגת המשנה (32 עונות).הישג השיא שלו באותה התקופה, היה העפלה לגביע אופ"א, לאחר סיום במקום השלישי בעונת 1962–1963 (באותה העונה דורגה אוביידו במקום הראשון במשותף יחד עם ריאל מדריד לאחר 15 מחזורים). הישג השפל של הקבוצה באותן השנים, היה ירידה לראשונה לליגה השלישית בשנת 1978, לעונה אחת בלבד.
כאשר מונדיאל 1982 נערך בספרד, הושלם לשם כך שיפוצו מחדש של אסטדיו קרלוס טרטיירה, והמשחק הראשון של הנבחרת הספרדית שוחק במגרש נגד צ'ילה, תוצאת המשחק הייתה 0-0. בעונת 1984–1985, הקבוצה זכתה בגביע הליגה הספרדית (השנייה).
בשנת 1988, אוביידו שבה לליגה הבכירה, אחרי שניצחה את ריאל מיורקה במשחק הפלייאוף על הכרטיס להעפלה, 2-1 בסיכום שני המשחקים. היא נשארה בלה ליגה במשך 13 עונות ברציפות. בעונת 1990–1991, הקבוצה סיימה במקום השישי והעפילה שנית לגביע אופ"א, אמנם הודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי גנואה האיטלקית, 3-2 בסיכום שני המשחקים. למרות ההדחה, במשחק שלאחר מכן, אוביידו התאוששה במהרה לאחר שניצחה 1–2 את ברצלונה בקאמפ נואו.
אחרי ירידת ליגה שתי עונות ברציפות, אוביידו סבלה ממשבר כלכלי, שהוכפל לאחר שהמועדון איבד את תמיכתם הכלכלית של המוסדות העירוניים, דבר שגרם לחוסר יכולת לשלם לשחקנים את משכורתם. בעקבות פשיטת הרגל של הקבוצה, היא הורדה בכח לליגה הרביעית, בעונת 2003–2004. הקבוצה הייתה קרובה לפירוק, אך התאוששה מן המשבר, והעפילה מחדש לליגה השלישית בעונת 2004–2005.
שנתיים מאוחר יותר, ירדה מחדש אוביידו לליגה הרביעית. לאחר משחק פלייאוף נוסף נגד קבוצה ממיורקה, הפעם קבוצת המילואים של המועדון, אוביידו ניצחה בתום דו-קרב פנדלים והעפילה מחדש לליגה השלישית. בשנים שלאחר מכן, המועדון נלחם על הישארותו בליגה לצד קשיים כלכליים נוספים.
בסוף שנת 2012 הגיעה הקבוצה לשפל כלכלי, כאשר הקבוצה הייתה על סף פירוק, אם לא תשיג 2 מיליון יורו. המועדון פנה לרשת האינטרנט, ובאמצעות האתר טוויטר גייס המועדון גולשים אשר רכשו מניות. בין היתר, רכשו מניות שחקני עבר של המועדון, סנטי קאסורלה, חואן מאטה, מיצ'ו, ואדריאן. ב-17 בנובמבר רכש מניות במועדון קרלוס סלים, האיש העשיר בעולם, תמורת 2.5 מיליון יורו, והציל את המועדון כלכלית. תחת סלים, הגיעה אוביידו פעמיים לפלייאוף, ב-2013 וב-2015, כאשר בפעם השנייה היא עלתה לשם דרך המקום הראשון, שהקנה לה עלייה לפלייאוף למסלול אלופות הבתים, שמהווה מסלול קצר לליגה השנייה. לבסוף, לאחר ניצחון 1–2 מצטבר על קאדיס, הבטיחה את עלייתה לליגה השנייה, לאחר 12 שנים.
אירידיולוגיה
אירידיולוגיה (מאנגלית: Iridology, במקור: Iris: קשתית) היא שיטת אבחון ברפואה האלטרנטיבית הטוענת כי ניתן לאבחן את מצבו הבריאותי של האדם או את נטיותיו הגנטיות באמצעות התבוננות בתבניות, צבעים ותכונות אחרות של קשתית העין. מחקרים לא הצליחו להראות ששיטה זו מספקת אבחנות אמינות, והיא מסווגת כפסאודו-מדע.
היסטוריה ותפוצה
במערב, האזכור הראשון לשיטת אבחון זו היה בשנת 1665, ב-Chiromatica Medica. השימוש הראשון במילה "Augendiagnostik" ("אבחון עיניים", ניתן לתרגם בחופשיות כ"אירידיולוגיה") היה על ידי הרופא ההונגרי בן המאה ה-19, איגנץ פון פצ'יי (Ignatz von Péczely). לפי הסיפור, הדוגמה המפורסמת שהביאה את הרופא ההונגרי להתעסקות בשיטה הוא ינשוף שרגלו נשברה, וכשבחן את עיניו, גילה כי נקודה שחורה הופיעה בקשתית העין באזור מסוים. לאחר שרגלו של הינשוף החלימה, הנקודה נעלמה ובמקומה הופיע כתם לבן. כך החל הרופא לערוך ניסויים ולשרטט בהדרגה מפה של הגוף לפי קשתית העין.
השיטה
ישנם אירידיולוגים המסווגים את העין לפי קבוצות שונות המכונות קונסטיטוציות. שיוכה של העין לקונסטיטוציה עשוי ללמד על המבנה הגנטי של הנבדק. אירידיולוגים אחרים מקשרים אזורים בקשתית העין לאזורים בגוף, באמצעות מפות קשתית.
באמצעות שיטות אלו מנסים האירידיולוגים לאבחן בעיות קיימות או רגישויות אשר עלולות להתפתח לכדי מחלה בעתיד. כמו כן האירידיולוגים טוענים כי טראומה גופנית/נפשית שהגוף או הנפש עברו עשויה להותיר סימן בקשתית העין.
האירידיולוגים מתשאלים את הנבדקים לפני הבדיקה. בהתאם לבעיות שעליהם החולה מספר ובהתאם לתצפיות על הקשתית, האירידיולוגים יכולים לבנות שיטת טיפול או לתת המלצות, אולם אירידיולוגיה כשלעצמה היא רק שיטת אבחון.
שיטת האבחון אינה פולשנית, וכוללת רק צפייה בקשתית באמצעות פנס ומכשיר אופטי, כמו זכוכית מגדלת, או מצלמה דיגיטלית.
אבחון על פי מפות קשתית
השימוש במפות קשתית היה תחילת הדרך של האירידיולוגיה המערבית. החל מהמפה הראשונה של ד"ר איגנץ פון פצ'יי, דרך המפה של ד"ר ברנרד ג'נסן וכלה במפות רבות נוספות שקיימות היום בעולם. על פי שיטה זו, האירידיולוג מזהה סימנים בקשתית העין ומשייך אותם למערכות הגוף על פי המפה. שיטה זו מזכירה שיטות אחרות מתחום הרפואה המשלימה כמו רפלקסולוגיה, אוריקולותרפיה וסוג'וק. האירידיולוג יכול אף לבחון סימנים בקשתית העין לאחר תקופה מסוימת ולראות הטבה או החמרה של המצב על פי השינויים בקשתית. ישנם שינויים בין המפות השונות: ישנן מפות מפורטות יותר כדוגמת המפה של ד"ר ג'נסן וישנן מפורטות פחות כדוגמת המפה של ד"ר פונזו אולם המפות השונות חולקות קווים משותפים רבים.
אבחון על פי קונסטיטוציות
האירידיולוגיה המודרנית ממעטת להשתמש במפות קשתית ומאבחנת מבנים מולדים על פי קונסטיטוציות. שיטה זו פותחה ביותר על ידי פרופ' שמידט בגרמניה. הטענה היא, שעל פי שיטה זו, ניתן לזהות על פי המבנה המולד של הקשתית את הנטיות הגנטיות של האדם. על פי מבנה זה, ניתן להזהיר את האדם מפני מחלות שעשויות לבוא לידי ביטוי אצלו וכמו כן, ניתן להמליץ לו על שינויים בתזונה שמתאימים למבנה הגנטי שלו ועל שינויים באורח החיים. ישנם מבנים רבים של עיניים והאירידיולוג בשיטה המודרנית צריך להכיר את המבנים השונים ואת המשמעות שלהם ולהתאים את מבנה עיני הנבדק למבנים כפי שהוא מכיר. הטענה שעומדת בבסיס שיטת הקונסטיטוציות היא שהקשתית עוברת שינויים איטיים ולכן מצביעה בעיקר על נטיות ומבנה גנטי ואינה משקפת נאמנה מחלות, פציעות או תהליכים מהירים. אירידיולוגים שמשתמשים בקונסטיטוציות כשיטה עיקרית, טוענים בדרך כלל שהאירידיולוגיה איננה מסוגלת לאבחן מחלות.
אירידיולוגיה ממוחשבת
ישנם אירידיולוגים המשתמשים במצלמה או במכשיר מיוחד הנקרא אירידיוסקופ על מנת לצלם את הקשתית. הצילום יכול לעזור לאירידיולוג לראות טוב יותר את הסימנים השונים בקשתית וכמו כן לשמש לצורכי תיעוד ומעקב. חלקם טוענים שניתן לראות בקשתית סימנים זעירים בעזרת אירידיוסקופ, שכמעט לא ניתן להבחין בהם באמצעות פנס וזכוכית מגדלת. מטבע הדברים, אירידיולוגים המשתמשים באירידיוסקופ או מצלמים את העין במצלמה, שמים דגש רב יותר על השימוש במפות הקשתית לעומת השימוש בשיטת הקונסטיטוציות. ישנם אירידיולוגים החוששים ששימוש באירידיוסקופ עלול לגרום לעומס נתונים שיפגע באבחון ויגרום להמלצות רבות מדי שאינן נכונות ואולי אף סותרות. בשנים האחרונות החלו לפתח תוכנות מחשב שאמורות לפענח בעצמן את הסימנים בקשתית העין אך תוכנות אלו מתאימות לאבחון על פי מפות קשתית ואינן מתאימות לשיטת הקונסטיטוציות.
בדיקות נוספות שעורך האירידיולוג
על אף שאירידיולוגיה בהגדרתה כוללת רק אבחון על פי קשתית העין, אירידיולוגים רבים משתמשים בשיטות נוספות במהלך האבחון ומכנים אותן לעיתים גם בשם "אירידיולוגיה", כמו: אבחון בלובן העין, אבחון על פי האישון ואבחון על פי סימנים בסביבות העין. מדובר בסימנים נוספים שיכולים לעזור לאירידיולוג מבלי לדרוש ממנו מאמץ נוסף. מסיבה זו, ישנם אירידיולוגים שרוכשים ידע נוסף בתחומי משנה אלה, אם כחלק ממהלך הלימודים ואם כהשלמה עצמית במקומות שנושאים אלו לא משולבים במסגרת הלימודים.
בנוסף, מרבית האירידיולוגים משתמשים גם בבדיקות מעבדה כהצלבה לאבחון האירידיולוגי. לטענתם, האבחון האירידיולוגי משתלב טוב עם בדיקות מעבדה ובדיקות המעבדה יכולות לתת את השלמת התמונה.
ביקורת
מרבית הרופאים אינם מקבלים את השימוש במפות קשתית ואת האירידיולוגיה כשיטת אבחון של מצב קיים. מבקרי השיטה מתריעים מפני הסכנה שבאבחון שגוי ומכך שאבחון על ידי אירידיולוג עלול להניא את הנבדק מאבחון על ידי רופא.
מחקרים מדעיים מבוקרים היטב אודות שיטת האירידיולוגיה לא מצאו מובהקות סטטיסטית לשיטה. לדברי ארנסט:
במחקר שהתפרסם ב"כתב העת הבריטי לרפואה" ב-1988, בחנו החוקרים את יכולת האבחנה של מחלה בכיס המרה בעזרת אירידיולוגיה. החוקר פאול ניפצ'ילד מאוניברסיטת לימבורג במאאסטריכט בחר 39 חולים שעמדו לעבור למחרת ניתוח כריתת כיס המרה, עקב חשד לאבני מרה. כמו כן, בחר אנשים ללא מחלה בכיס המרה, לשימוש כקבוצת ביקורת. קבוצה של חמישה אירידיולוגים בחנה סדרת שקפים של קשתיות של אנשים משתי הקבוצות. האירידיולוגים לא הצליחו להבחין נכונה בין החולים עם בעיות כיס המרה, לאנשים הבריאים. האירידיולוגים איבחנו 49% מהחולים כבעלי בעיה בכיס המרה, ו-51% מהם כבריאים. בקרב קבוצת הביקורת איבחנו 51% כחולים, ו-49% כבריאים. החוקר סיכם: "המחקר מראה כי אירידיולוגיה אינה כלי דיאגנוסטי יעיל".
מבקרי השיטה טוענים כי הקשתית כמעט ואינה משתנה במהלך חיי האדם. לטענתם, אין עדויות לשינויים בקשתית מעבר לשינויים בפיגמנטציה בשנות החיים הראשונות, ומחלות עיניים כמו גלאוקומה בשלבי חיים מאוחרים יותר. יציבות זו בתבנית הקשתית עומדת בבסיס שיטות זיהוי קשתית, המשמשות לזיהוי בני אדם, בדומה לטביעות אצבעות. מעבר לכך, שינויים קטנים בתאורה ובמיקום יכולים ליצור תמונה שונה של העין גם ללא שינויים בקשתית.
רופונגי
רופונגי (ביפנית: 六本木) הוא אזור אמיד בעיר טוקיו שביפן. אזור רופונגי נמצא ברובע מינאטו ונודע במיוחד כמרכז חיי לילה תוססים, אשר פופולריים במיוחד בקרב תיירים.
האזור כולל ברים רבים, מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, מסעדות, ומוסדות בידור רבים אחרים. עבור זרים רבים האזור נוטה להיות פופולרי יותר בקרב אנשי עסקים, סטודנטים ואנשי צבא אמריקאים. באופן כללי השכונה פופולרית יותר בקרב קהל צעיר יחסית.
זניט פנזה
מועדון הכדורגל זניט פנזה (Футбольный клуб Зенит Пенза) הוא מועדון כדורגל המשחק בליגה הרוסית השלישית וממוקם בעיר פנזה, שבמחוז פנזה, במחוז הפדרלי של הוולגה שברוסיה.
קבוצת הכדורגל של המועדון נחשבה לקבוצת הדגל של העיר פנזה והיא אחת מקבוצות הכדורגל הוותיקות ברוסיה. התמודדה בעבר בליגת הכדורגל המקצוענית.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון האחד במאי בעיר פנזה המכיל 5,000 מושבים ובאצטדיון "זניט", המכיל 960 מושבים ושופץ ב-2016.
ג'ני וייז פאוור
ג'יין "ג'ני" וייז פאוור (באנגלית: Jane "Jennie" Wyse Power; 1 במאי 1858 – 5 בינואר 1941) הייתה פעילה רפובליקנית אירית, פמיניסטית, פוליטיקאית וגם אשת עסקים. היא הייתה חברה מייסדת של שין פיין ושל איניניה נה הרין ("בנות אירלנד", ארגון למען שימור התרבות והשפה האירית תחת שלטון בריטי). היא הייתה לאחת המנהיגות המרכזיות במהפכה האירית. היא שימשה כנשיאת ארגון הנשים הרפובליקניות קומן נה מאן, אך כשחל פיצול אידאולוגי בקרב הרפובליקנים בנוגע לאמנה האנגלו-אירית, היא הובילה את הדוגלות באמנה בהקמת ארגון חדש בשם קומן נה סרסיי (Cumann na Saoirse), או "ליגת החופש". נשות קומן נה מאן המשיכו להתנגד לחלוקתה של אירלנד. היא החזיקה במספר תפקידים בכירים בדאל אירן במהלך תקופת מדינת אירלנד החופשית.
ביוגרפיה
ג'יין אוטול נולדה בבלטינגלאס, במחוז ויקלו, בשנת 1858, בתם של אדוארד אוטול ומרי נורטון. כשהייתה בת שנתיים עברה משפחתה לדבלין. המשפחה הייתה לאומנית מאוד, וסיפקה מקלט למספר פניאנים (מהפכנים אירים). לפני שמלאו לה עשרים, נפטרו שני הוריה כתוצאה ממחלה. בשנת 1881 החלה מעורבותה הפוליטית, כשהצטרפה לליגת הנשים למען האדמה, ארגון שפעל לטובת מאות אלפי האיכרים האירים שגורשו מאדמותיהם על ידי הבריטים או באי כוחם במהלך מלחמות האדמה של המאה ה-19. היא הייתה חברה קרובה של אנה פרנל ומעריצה של אחיה של אנה, חבר פרלמנט לאומני ומנהיג במפלגת שלטון הבית, צ'ארלס סטיוארט פרנל.
במהלך הזמן שהייתה מעורבת בליגת האדמה, פגשה את בעלה, ג'ון וייז פאוור, אז העורך של העיתון Leinster Leader וחבר האחווה הרפובליקנית האירית. הוא גם היה אחד החברים המייסדים של האגודה האתלטית הגאלית (GAA). הם נישאו ב-5 ביולי 1883 והתגוררו בנאס, שבמחוז קילדייר. המשפחה עברה לדבלין בשנת 1885, כשג'ון קיבל תפקיד בעיתון הלאומי Freeman's Journal. השניים חלקו דעות פוליטיות ושניהם היו פעילים בארגונים ויוזמות רפובליקניות. היו להם ארבעה ילדים. הצעיר מביניהם נולד ב-1891, חמישה ימים אחרי מותו של פרנל, ונקרא על שמו. באותה שנה פרסמה וייז פאוור את הספר Words of the Dead Chief (מילותיו של המנהיג המת) עם הקדמה שכתבה אנה פרנל, המכיל לקט מתוך נאומיו של פרנל. הזוג וייז פאוור הופיע בספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס" בתור הזוג וייז נולאן.
אחרי שירדה קרנו של פרנל ומותו, היא ובעלה היו חשו אכזבה מהנוף הפוליטי, וחדלו ממעורבות למשך תקופה. היא נשארה חברה פעילה באגודה למען זכות הצבעה לנשים בדבלין, אך לא הייתה מאוד בולטת בארגון. בשנת 1899 הקימה המשפחה עסק לתוצרת החקלאית החברה שבו היא מכרה ביצים, חמאה, שמנת, דבש, ממתקים ומוצרים אחרים תוצרת אירלנד. העסק כלל גם מסעדה. ב-1900 היא נבחרה כאחת מארבע סגן-נשיאות של איניניה נה הרין, או "בנות אירלנד", ארגון נשים רפובליקני רדיקלי בראשות מוד גון (שמאוחר יותר התמזג עם קומן נה מאן). ב-1903 נבחרה כאפוטרופוסית בחסות החוק למען עניים, תפקיד בו שימשה עד 1911. היא הייתה מבקרת ווקאלית של תנאי הדיור ציבורי ובריאות הציבור במסגרת תפקידה. המסעדה שלה הייתה מקום מפגש ללאומנים מהליגה הגאלית ומייסדי שין פיין, והיא נמנתה בין חברי הוועד המנהל של הארגון באספת הייסוד שלו.
בשנת 1908 היא הרחיבה את העסק שלה על ידי רכישת אתר שני, וגם שם מכרה אך ורק תוצרת אירית. בשיאו, היו בעסק ארבעה סניפים ברחבי דבלין. ב-1912 מונתה כסגנית-נשיא של שין פיין. באירוע הנשים ההיסטורי ב-5 באפריל 1914 במלון וין בדבלין, היא הייתה לחברה מייסדת של קומן נה מאן, והפכה לחברה פעילה בסניף המרכזי. ב-31 באוקטובר 1914 היא נבחרה כנשיאה הראשונה של קומן נה מאן. החתימה על הכרזת העצמאות של הרפובליקה האירית התקיימה בביתה ברחוב הנרי. במהלך מרידת חג הפסחא הבית הוצת ונהרס באש. אחרי המרידה, היא ובתה ננסי עזרו לארגן מחדש את קומן נה מאן, ולחלק כספים למשפחות שכולות שסבלו קשיים בשל המרידה. הרבה מן הכספים נשלחו על ידי קלן נה גאל, ארגון אירי רפובליקני בארצות הברית. בשלב זה היא הוחלפה כנשיאה של קומן נה מאן על ידי חברתה הרוזנת מרקייביץ', ששהתה אז בכלא. בין היתר, הוחלפה בשל גישתה המתפייסת לגבי הסכם לשלטון עצמי עם בריטניה, בעיני הארגון ששמר על רדיקליותו. וייז פאוור הצטרפה אחרי זה לליגה האירית למען זכות בחירה לנשים. בתקופה שמיד לאחר המרידה, הזרוע הצבאית של שין פיין התרחבה במהירות ל-600 סניפים של מתנדבים ברחבי הארץ, כשהיא מגייסת גם נשים; וייז פאוור הייתה אחת מנציגי הארגון שנשלחו להדריך את הנשים המתגייסות.
בבחירות הכלליות של 1918, מרקייביץ' רצה כמועמדת של שין פיין לפרלמנט עבור מחוז סנט פטריק בדבלין, וקומן נה מאן וכן פעילות פמיניסטיות אחרות פעלו למען בחירתה במה שהוכח לבסוף כניצחון סוחף עבור שין פיין. ב-1919 וייז פאוור מונתה כגזברית בוועד המנהל של שין פיין. לאחר מכן היא הייתה אחת מחמש נשים שנבחרו למועצת העיר דבלין, בשנת 1920. במחצית השנייה של 1919, בחדר במסעדה שלה ברחוב הנרי שימש כמפקדתם של המתנדבים האירים  (ארגון פארה-צבאי רפובליקני שנוסד להגן נגד "מתנדבי אלסטר" הפרו-בריטים שהיו פעילים באותה העת). ב-1991, מועדון 21–1916 הציב על הבית ועל בית העסק של וייז פאוור ב-21 רח' הנרי לוח לזכר פעילותם וחתימת הכרזת העצמאות. בשלב זה המצב הפוליטי בין הסיעות הרפובליקניות היה קשה – על הפרק עמדה האמנה האנגלו-אירית, אשר לפיה רוב אירלנד תהיה עצמאית, אך צפון אירלנד תישאר בידי הבריטים. וייז פאוור נמנתה בין תומכי האמנה, ועבדה לצד הפוליטיקאי הרפובליקני ויליאם תומאס קוסגרייב לקדם מטרה זו. בעת שהוא ישב במעצר ביוני 1920, וייז פאוור מונתה לוועדה מיוחדת של הדאל אירן כדי להתמודד עם קשיים כספיים בשלטון המקומי. בזמן קיום הממשלה הזמנית באירלנד, וייז פאוור השתתפה ברשת המרגלות הנרחבת של מייקל קולינס באירלנד ובחו"ל. אך עבודתה עם קוסגרייב וקולינס סימנה את הסוף של אחת הפעילויות המרכזיות שלה: היא לא יכלה להיות בעד ההסכם לפיצול אירלנד ולהישאר בקומן נה מאן הרפובליקנית הבלתי מתפשרת. בסוף 1921 וייז פאוור הבינה שאם ברצונה להמשיך לקיים פעילות נשים תצטרך להקים ארגון חדש.
בתור תומכת האמנה האנגלו-אירית, וייז פאוור הייתה במיעוט מבין הנשים הרפובליקניות המהפכניות, אך היא לא הייתה לבד, ובמרץ 1922 היא הקימה יחד עם תומכותיה את קומן נה סרסיי – ליגת החופש – במטרה להחליף את קומן נה מאן. בדצמבר 1922 מינה אותה קוסגרייב, ששימש אז כנשיא הוועד המנהל (ראש הממשלה) של אירלנד החופשית, לבית העליון (שנאד ארין, Seanad Éireann) של הפרלמנט של מדינת אירלנד החופשית כנציגת קומן נה גאיל (Cumann na nGaedheal, האגודה הגאלית), מפלגה תומכת האמנה, אחת מארבע נשים שנבחרו או מונו לממשלה הראשונה באותה שנה. במהלך מלחמת האזרחים האירית שפרצה בעקבות תוכנית הפיצול, העסק שלה ברחוב קמדן הופצץ ונגרם לו נזק רב. עם הזמן וייז פאוור הרגישה יותר ויותר מאוכזבת מן הפוליטיקה – היא ראתה את קוסגרייב מוציא להורג פעילים רפובליקנים שהתנגדו לאמנה, התייאשה ממחדלים של וועדת הגבולות שהייתה אמונה על המתווה של החלוקה בין אירלנד החופשית וצפון אירלנד, ועוד. הישיבה האחרונה שהשתתפה בו כחברת האגודה הגאלית הייתה ב-1 בדצמבר 1925 ולאחר מכן היא ישבה בפרלמנט כסנטורית עצמאית. עם כניסת המפלגה הרפובליקנית פיאנה פול לשני בתי הפרלמנט, וייז פאוור מצאה את עצמה מצביעה עמם באופן קבוע, וכך הצטרפה למפלגה באופן רשמי, ובבחירות של 1934 רצה כנציגת המפלגה לסנאט, וייצגה אותה עד פירוק השנאד ארין בשנת 1936. בסנאט היא התנגדה לסעיפים בחוק התעסוקה שהיפלו נגד נשים.
ב-5 בינואר 1941, בגיל 82, היא נפטרה בביתה בדבלין, ונקברה בבית הקברות גלאסנווין עם בעלה ובתה, מיירה (שנפטרה עוד קודם לכן). בהלוויה נכחו רבים משני צידי הדאל ושל התנועה המהפכנית לשעבר.
השקעות ערך
התורה התפתחה מתוך רעיונות בנושא ההשקעות שלימדו בנג'מין גראהם ודייוויד דוד בשנת 1928 בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה ולבסוף התגבשה בשנת 1934 בספרם "ניתוח ניירות ערך". השקעות שיכולות להיחשב כ"השקעות ערך" עשויות להיות, לדוגמה: מניות של חברות ציבוריות שנסחרות בבורסה במחירים נמוכים מערכן המאזני (או ערכן המאזני בניכוי נכסים בלתי-מוחשיים), בעלות תשואת דיבידנד גבוהה, בעלות מכפיל רווח נמוך או בעלות מכפיל הון נמוך.
התומכים המוכרים של תורת השקעות הערך, בהם וורן באפט יו"ר ברקשייר האת'וויי, טוענים כי המהות של התורה היא: רכישת מניות, במחיר נמוך מערכן הפנימי. הערך הפנימי הוא הערך הנוכחי של כל התקבולים העתידיים שהמשקיע צופה שיקבל מהמניה. בנג'מין גראהם קרא להפרש בין הערך הפנימי של המניה למחיר השוק של המניה – "מרווח הביטחון". התקבולים העתידיים ושיעור ההיוון העתידי הם בגדר הנחות המשתנות כתלות בנתוני המשקיעים השונים וניירות הערך השונים (גראהם המליץ על שימוש בנתוני עבר, ולא על שימוש בנתונים עתידיים).
ב־25 השנים האחרונות לקח באפט את המושג השקעות ערך רחוק יותר על ידי התמקדות ב"מציאת חברות יוצאות מן הכלל, שנסחרות במחירים הגיוניים" – להבדיל מחיפוש אחר חברות כלליות במחירי מציאה.
גראהם מעולם לא השתמש במונח "השקעות ערך". המונח הוטבע מאוחר יותר, כדי לסייע לתיאור רעיונותיו, אבל כפועל יוצא, הביא לפרשנויות לא נכונות של רעיונותיו, ובראשן, שגראהם פשוט המליץ על רכישת מניות זולות.
בנג'מין גראהם
המונח השקעות ערך הומצא על ידי בנג'מין גראהם ודייוויד דוד, שהיו פרופסורים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה ולימדו, בין היתר, משקיעים ידועים רבים.
בספרו של גראהם, "המשקיע הנבון", גראהם דגל בעיקרון החשוב: "מרווח ביטחון" (עיקרון אשר הוצג לראשונה בספרו "ניתוח ניירות ערך", שנכתב בשנת 1934 יחד עם דייוויד דוד), עיקרון אשר מדגיש את החשיבות של אימוץ גישה שמתמקדת ברכישת מניות שנסחרות במחיר נמוך מערכן הפנימי. גראהם המליץ על רכישת מניות של חברות בעלות רווחים יציבים, נסחרות ביחסים נמוכים של מחיר חלקי ערך מאזני, נסחרות במכפילי רווח נמוכים, ונוטלות חוב נמוך באופן יחסי.
התפתחויות נוספות
המושג ערך (כמו גם המושג "ערך מאזני") התפתח באופן משמעותי מאז שנות ה-70. הערך המאזני הוא יותר פרקטי בתעשיות שבהן רוב הנכסים הם מוחשיים. נכסים בלתי מוחשיים כגון פטנטים, מותגים או מוניטין קשים להערכה כספית, ואינם בעלי ערך בפני עצמם לאחר התפרקותה של חברה (בניגוד לנכסים מוחשיים שניתן בדרך כלל להעבירם מחברה אחת לחברה אחרת).
כאשר תעשייה עוברת שינויים טכנולוגיים מהירים, קשה להעריך את ערך הנכסים שלה. לעיתים, כוח הייצור של נכס מסוים פוחת באופן משמעותי בשל חדשנות משבשת ולכן הערך הכספי שלו יכול לסבול מפגיעה בלתי הפיכה. דוגמה טובה לנכס שערכו הולך ופוחת היא מחשב אישי. דוגמה לתחום שבו הערך המאזני לא אומר הרבה הוא מגזר השירות והקמעונאות.
אחד המודלים המודרניים לחישוב ערך הוא מודל היוון תזרימי מזומנים (DCF), כאשר ערך הנכס הוא סכום תזרימי המזומנים העתידיים הצפויים להתקבל ממנו, מהוונים להווה.
ביצועי שיטות הערכה
אסטרטגיית השקעות הערך הוכיחה את עצמה כאסטרטגיית השקעות מוצלחת. ישנן מספר דרכים להעריך את הצלחתה: דרך אחת היא לבחון את הביצועים של אסטרטגיות הערכה פשוטות, כגון רכישת מניות בעלות מכפילי רווח נמוכים, מניות בעלות יחס מחיר חלקי תזרים מזומנים נמוך, או מניות בעלות מכפילי הון נמוכים. מספר מוסדות אקדמיים פרסמו מחקרים שחקרו את הביצועים של "מניות הערך", המחקרים מצאו באופן עקבי, שביצועי מניות הערך, גוברים על ביצועי "מניות הצמיחה" וגם על ביצועי תיק השוק ככלל.
הביצועים של משקיעי ערך
התבוננות בביצועים של משקיעי הערך המוכרים תיצור הטיית בחירה ולא תלמד אותנו הרבה, מכיוון שמשקיעים לא נהיים מוכרים אלא אם כן הם מצליחים. דרך טובה יותר לחקור את ביצועי קבוצת משקיעי הערך הוצעה על ידי וורן באפט בנאומו מתאריך 17 במאי 1984 שפורסם בשם "משקיעי העל מקריית גראהם ודוד" (The Superinvestors of Graham-and-Doddsville). בנאום זה באפט בחן את ביצועיהם של משקיעים אשר עבדו בחברת גראהם–ניומן ולפיכך הושפעו רבות מבנג'מין גראהם. מסקנתו של באפט הייתה זהה למסקנה שהתקבלה מהמחקר האקדמי שבחן ביצועיהן של אסטרטגיות הערכה פשוטות והיא שבטווח הארוך, בממוצע – השקעות ערך הן מוצלחות.
במשך כ-25 שנה (1965–1990), הפרסומים בנושאי "ערך" בכתבי עת מובילים היו מעטים. וורן באפט אמר פעם: "לא יכולת להתקדם במחלקות כספים במדינה הזאת, אלא אם חשבת שהעולם שטוח".
תלמידיו של בנג'מין גראהם
בנג'מין גראהם נחשב על ידי רבים לאב של אסטרטגיית השקעות הערך. יחד עם דייוויד דוד, הוא כתב את הספר "ניתוח ניירות ערך", שפורסם לראשונה בשנת 1934. התרומה העיקרית של ספר זה לתחום ניתוח ניירות הערך הייתה להדגיש את ההיבטים הניתנים-לכימות (כגון הערכת הרווחים והערך המאזני) תוך צמצום חשיבותם של "מאפיינים איכותיים" יותר, כגון איכות ההנהלה של החברה. מאוחר יותר, גראהם כתב את הספר "המשקיע הנבון", שהציג למשקיע הפרטי את אסטרטגיית השקעות הערך. מלבד באפט, רבים מתלמידיו האחרים של גראהם הפכו למשקיעים מוצלחים בזכות עצמם. ביניהם: ויליאם ג'. רואן, אירווינג קאהן, וולטר שלוס וצ'ארלס ברנדס.
תלמיד נוסף של גראהם ודוד היה וולטר שלוס. לשלוס לא הייתה השכלה פורמלית. כשהיה בן 18 החל לעבוד כשליח בוול סטריט. מאוחר יותר השתתף בקורסי השקעות שהועברו על ידי בנג'מין גראהם בבורסה של ניו יורק, ובסופו של דבר עבד אצל גראהם בשותפות גראהם–ניומן. בשנת 1955 הוא עזב את השותפות של גראהם והקים חברת השקעות משלו, שאותה ניהל במשך קרוב ל-50 שנה. וולטר שלוס היה אחד המשקיעים שהוזכרו על ידי וורן באפט, במאמרו המפורסם "משקיעי העל מקריית גרהאם ודוד" (The Superinvestors of Graham-and-Doddsville).
פיטר קונדיל הקנדי היה גם כן משקיע ערך ידוע, שיישם את תורתו של גראהם. קרן ההשקעות שלו (Cundill Value Fund) נתנה למשקיעים קנדיים את האפשרות שכספם ינוהל בהתאם לעקרונות הקפדניים של גראהם ודוד. וורן באפט ציין כי לקונדיל יש את התכונות שהוא מחפש במנהל השקעות ראשי.
וורן באפט וצ'ארלי מאנגר
עם זאת, תלמידו המפורסם ביותר של גראהם הוא, בלא ספק, וורן באפט. באפט ניהל מספר חברות השקעה מוצלחות עד שסגר אותן בשנת 1969 כדי להתמקד בניהול חברת ברקשייר האת'וויי. באפט הוא חסיד אדוק של גישתו של גראהם ומייחס לה את הצלחתו הרבה.
תלמיד נוסף של גראהם, צ'ארלי מאנגר, הצטרף בשנות ה-70 לבאפט בברקשייר האת'וויי, ומאז כיהן כסגן יו"ר החברה. מאנגר הלך בעקבות הגישה הבסיסית של גראהם לרכישת נכסים מתחת לערכם הפנימי, אך התמקד בחברות בעלות תכונות איכותיות חזקות, גם אם לא היו זולות באופן יחסי. גישתו של מאנגר השפיעה בהדרגה על באפט בכך שהוא הקטין את הדגש הקיים לרכישת נכסים זולים, ובמקום זאת התמקד יותר בחיפוש יתרונות תחרותיים ארוכי טווח בחברות, גם אם מחירן בשוק לא היה נמוך ביחס לערכן הפנימי. באפט צוטט לעיתים קרובות אומר: "עדיף לקנות חברה נהדרת במחיר סביר, מאשר חברה סבירה במחיר נהדר".
הפארק הלאומי לוס אלרסס
הפארק הלאומי לוס אלרסס (בספרדית: Parque Nacional Los Alerces) הוא פארק לאומי השוכן השוכן בהרי האנדים, וממוקם בפרובינציית צ'ובוט בפטגוניה שבארגנטינה. צדו המערבי של הפארק גובל בצ'ילה. ב-2017 הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בעבר היה אזור הפארק נתון לעידני קרח, שעיצבו את פני השטח שלו וגרמו ליצירתם של מורנות, קרקסים קרחוניים ואגמים צלולי מים. צמחיית הפארק היא בעיקר זו של יער גשם ממוזג, ובאזורים הגבוהים יותר היא מתחלפת בטונדרה אלפינית ככל שמתקרבים לפסגות האנדים. אחד המאפיינים הבולטים של הפארק הוא יערות הברוש הפטגוני, הנמצאים במצב שימור טוב. הקמת הפארק סייעה בשימור החלקים האחרונים של היער הפטגוני במצבם הקדום, והוא בית גידול למספר מינים בסיכון ופאונה ופלורה אנדמית.
הצמחייה בשמורה כוללת בעיקר את הברוש הפטגוני ומחטניים כמו אשור דרומי ו-Luma וצמחייה נמוכה כמו תות יין צ'יליאני ותורמוסים. מבין בעלי החיים בשמורה ישנם מיני עופות דורסים כמו קונדור האנדים הגדול וקרקרה דרומית, ציפורי שיר מקבוצת דמויי-טירן, תוכי נזירי, טוקואיים, חתול קודקוד, פודו דרומי, אייל אנדים צ'יליאני, לוטרה דרום-אמריקנית ופומות. באזור התפראו גם כמה מינים פולשים כמו יחמור, חזיר בר ואייל אדום.
פליואוזאורודים
פליואוזאורודים (שם מדעי: Pliosauroidea) היא תת-סדרה של זוחלים ימיים טורפים ששלטו באוקיינוס בעידן המזוזואיקון במשך תקופת הדינוזאורים. מאובניהם התגלו בכל היבשות אך הם עצמם חיו רק בים.
ליצורים אלה היה צוואר קצר עם לסתות עצומות מלאות שיניים וגפי סנפירים עצומים שהזכירו סנפירי צבי ים ועזרו להם לשעוט קדימה אחרי טרפם.
הם היו טורפי העל של הימים העתיקים וניזונו ממגוון יצורים קטנים יותר - זוחלים ימיים אחרים, דינוזאורים ששחו, דגים, כרישים, סילוניות, פטרוזאורים מנמיכי עוף ואף אחד את השני. הם חיו מתקופת היורה התחתון עד לקרטיקטון העליון ואז נכחדו יחד עם שאר הזוחלים העצומים.
הגדול בפליואוזאורודים היה הפליוזאורוס (המכונה גם Predator X) שהייתה לו את הנשיכה החזקה ביותר בעולם החי. יצור גדול נוסף היה הקרונוזאורוס.
דייוויד רוב
דייוויד רוב (באנגלית: David Robb; נולד ב-23 באוגוסט 1947) הוא שחקן סקוטי.
ביוגרפיה
רוב נולד בלונדון גדל באדינבורו והתחנך ב-"Royal High School" בעיר.
החל מ-2010 מגלם רוב את דמות הרופא ד"ר קלרקסון בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון".
רוב ואשתו, השחקנית בריוני מקרוברטס, נהגו לרוץ מדי שנה במרתון אדינבורו כדי לגייס כספים עבור מחקר מחלת הלוקמיה. מקרוברטס התאבדה ב-17 ביולי 2013, בהיותה בת 56, אחרי שנים של מאבק באנורקסיה.
דאלאס סטארס
דאלאס סטארס (באנגלית: Dallas Stars) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מדאלאס, טקסס, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המרכזי שבחטיבה המערבית.
הסטארס זכו פעם אחת בגביע סטנלי ב-1999.
1967 - 1990: ימי מינסוטה נורת'סטארס
ב-1966 החליטה ה-NHL לסיים את 25 השנים של עידן "שש המקוריות", שבו שיחקו בליגה שש קבוצות קבועות, ולהכפיל את גודלה ל-12 קבוצות כאשר המטרה העיקרית היא התפשטות מערבה. בין הפונים לקבלת זיכיון לקבוצת התרחבות הייתה שותפות של תשעה אנשי עסקים מאזור מיניאפוליס - סיינט פול, ה"ערים התאומות" במינסוטה. במשאל דעת קהל נבחר שם הקבוצה - "נורת'סטארס" (Northstars - "כוכבי הצפון", על שם המוטו של מדינת מינסוטה).
אולם ביתי נבנה בעיר בלומינגטון הצמודה לערים התאומות, ו"מטרופוליטן סנטר" (ובכינויו המקוצר "מט סנטר") היה מוכן לאחר שנה בלבד, בזמן לעונת הבכורה של הנורת'סטארס, עונת 1968, למרות שעבודות אחרונות - בעיקר ביציעים - עדיין התבצעו כשהעונה נפתחה.
ב-11 באוקטובר 1967 פתחו הנורת'סטארס את דרכם בליגה במשחק חוץ מול קבוצת התרחבות אחרת, סנט לואיס בלוז, שהסתיים בתיקו 2:2. עשרה ימים לאחר מכן חנכו הנורת'סטארס את אולמם החדש במשחק בית ראשון, שוב מול קבוצת התרחבות, קליפורניה סילס, וניצחו 3:1.
כבר בעונה הראשונה ניחתה טרגדיה על הקבוצה, כששחקנה, ביל מאסטרטון, מת בינואר 1968 כתוצאה מתיקול שספג במשחק, שגרם לו ליפול בצורה קשה ולראשו להיחבט על הקרח. באותם ימים השחקנים לא חבשו קסדות, ומאסטרטון איבד את הכרתו ומת יומיים לאחר מכן. עד היום זהו המקרה היחיד של מוות שנגרם מתיקול במהלך משחק ב-NHL. איגוד כתבי ההוקי קרח תרם לזכרו את גביע ביל מאסטרטון, הניתן מדי שנה לשחקן שהוכיח נחישות ודבקות במשחק תוך התגברות על קשיים גדולים.