cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניב רז
ניב רז (נולד ב-20 בינואר 1974) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
רז נולד ברעננה. הוא למד בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
הוא שיחק בסדרת הדרמה "חדר מלחמה" ששודרה בערוץ 2. בנוסף, שיחק את הדמות- רוני לוי בשתי העונות הראשונות של הדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו" ב-yes. רז שיחק גם בהצגות תיאטרון, בהן "בת הים הקטנה", "תיבת נח" ו"פרח לב הזהב".
בשנת 2006 השתתף בסרט הקולנוע "ריקוד מסוכן" של מנחם גולן, לצד אליענה בקייר. הוא הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "עד החתונה" של אבנר ברנהיימר, לצדו של עפר שכטר. בסדרה זו הוא מגלם מעצב אופנה הומוסקסואל.
בשנת 2007, רז הופיע בהצגת הבידור "הגליל והתחתון", לצדם של אוולין הגואל ועמוס תמם.
בשנת 2009 שיחק בעונה השלישית של "האלופה" בתור מאיר פדידה, אביו של סער פדידה בצעירותו.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "חצויה" בתור הברמן של מועדון הערפדים.
כמו כן, רז שיחק בתפקידי אורח בסדרות: "מנדלבאום בלש פרטי", "כאן גרים בכיף", "האקס המיתולוגי", "חברות" ו"חדר מלחמה". ב-2014 השתתף בעונה הרביעית של הסדרה "גאליס".
רז שיחק גם בסדרת הנוער "נעלמים" בתור מוטי קליין, אביהם של אמה ושל אלון קליין.
בשנת 2007 פתח ניב רז יחד עם שותפו אולי שטרנברג את בית הספר למשחק מול מצלמה ״טכניקה״ אשר יושב בעיר תל אביב.
רז נשוי לשחקנית אלונה וינד רז, ששיחקה לצדו בסדרה "השיר שלנו".
אורי רביץ
אורי רביץ (נולד ב-10 בספטמבר 1964) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
בנוסף, שיחק בסדרות הטלוויזיה "ספיר" ו"פאזל" ששודרו בערוץ 2. בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של "השיר שלנו" וגילם את ניקי העוזר של לילי גולד. בלוויין. באותה שנה גם הופיע בתפקיד אורח בסרט "קרוב לבית" בבימוין של וידי בילו ודליה הגר, סרט שזכה בבחירה הרשמית של פסטיבל ברלין.
אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי
אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי (בסינית פשוטה: 上海交通大学, בסינית מסורתית: 上海交通大學, פין-יין: Shànghǎi Jiāotōng Dàxué) הממוקמת בשאנגחאי, היא אחת האוניברסיטאות הגדולות והמשפיעות ברפובליקה העממית של סין. האוניברסיטה נמצאת תחת עיריית שאנגחאי ומשרד החינוך. האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאס 21, חברה בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות וחברה בקבוצה היוקרתית ליגת C9.
דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם
משנת 2003 אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי מפיצה את הדירוג האקדמאי של אוניברסיטאות בעולם, שמנתח את האוניברסיטאות הטובות בעולם לפי איכות הסגל (40%), תוצרי מחקר (40%), איכות ההוראה (10%) וביצוע מעשי לעומת מספר תלמידי האוניברסיטה (10%). דירוג זה הוא בלעדי בתחום המחקר, בעיקר בתחום המדע הנסיוני.
לבנט
[[קובץ:Levant (orthographic projection).png|ממוזער|250x250 פיקסלים|ההגדרות השונות לאזור הלבנט:
גאוגרפיה
הלבנט הוא רצועה יבשתית המשתרעת מצפון לדרום לחופו המזרחי של הים התיכון, ברוחב ממוצע של כ-200 ק"מ, ובאורך של כ-700 ק"מ.
המדינות והישויות המדיניות בהגדרה הרחבה של אזור הלבנט:
א-שאם
לפי ההגדרה המצמצמת, תחום הלבנט מקביל פחות-או-יותר לאזור הגאוגרפי המכונה בערבית א-שאם (الشأم), אם כי לעיתים מתייחס המונח לשטח מצומצם יותר, מאזור העיר חלב שבסוריה ועד אזור הנגב בישראל (של ימינו). אזור זה היה באופן מסורתי נתון להשפעתה של דמשק והאימפריות של אסיה הקטנה, בעוד שהאזור מהנגב ודרומה היה נתון להשפעה מצרית, והאזור שממזרח היה תחת השפעה של אימפריות מסופוטמיה או חצי האי ערב.
אטימולוגיה
המונח "לבנט" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-15. פירוש המילה levant בצרפתית הוא "עולה" או "זורח" (מהפועל lever), ובהשאלה פירושה "מזרח" (המקום שממנו זורחת השמש), בדומה לשם הערבי "משריק".
במאה השש עשרה החל המונח "לבנט" להיות שגור גם כלפי אזורים שבשליטת האימפריה העות'מאנית במזרח הים התיכון, ומאוחר יותר התרחב והחל לכלול גם שטחים נוספים שתחת שליטת העות'מאנים, כמו יוון וחופי אסיה הקטנה. המונח "לבנטיני" (Levantine) שימש בעיקר לתיאור בני עמים מאגן הים התיכון, כמו איטלקים (בפרט אנשי ונציה וג'נובה, בעלי העניין המסחרי והדתי באזור), צרפתים ובני עמים ים-תיכוניים שחיו באימפריה העות'מאנית. כאשר קיבלה בריטניה מנדט על שטחי פלשתינה (ארץ ישראל) אחרי מלחמת העולם הראשונה, השתמשו חלק מהבריטים בתואר "לבנטיני" ככינוי גנאי לתושבים ממוצא ערבי-אירופי מעורב, וכן לגבי צרפתים, איטלקים או יוונים שהתאקלמו במזרח התיכון ואימצו לבוש ומנהגים מזרחיים.
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון באותה תקופה כונה המנדט לארצות הלבנט, והחפירות הארכאולוגיות באבלה, מארי ואוגרית, כמו גם במקומות אחרים, כונו חפירות בלבנט.
המונחים לבנט, לבנטיניות ולבנטיניזציה בהקשר התרבותי הישראלי
בישראל משמש המונח "לבנטיני" לציון התרבות המזרח תיכונית (בניגוד, לדוגמה, לתרבות המערבית). ככינוי, יש למושג זה משמעות לוואי של גנאי. בשנות ה-30, דמויות ציבוריות מבין יוצאי מזרח אירופה לרוב, כמו חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף, הביעו את "חששם" נוכח "סכנת הלבנטיניזציה" של תל אביב או של ישראל. גישה דומה אפיינה את תפיסת העולם של הסוציולוג ברוך קימרלינג. להבדיל, יוסף לפיד ראה ב"לבנטיניזציה" של ישראל, נוסף על האיום החרדי, הפלסטיני והשפעות הרוסיפיקציה של ישראל, "איום קיומי".
עזיזה כאזום סבורה שעבור היהודים האשכנזים ייצג המונח "לבנטיניזציה" מספר מאפיינים תרבותיים שנתפסו מאיימים על רעיון המודרניות המערבית, ובתוך כך, על ערכי היסוד של החברה הישראלית. המושג "יהודים לבנטינים", עם זאת, הוא כינוי שיכול לתאר את כל הישראלים: בין אם ממוצא אשכנזי, ספרדי או מזרחי ולו משום מיקומה הגאוגרפי של מדינת ישראל.
המסאית ז'קלין כהנוב ניכסה מחדש את המושג כדי לתאר שילוב רב-תרבותי בין מזרח ומערב ויכולת להכיל מספר זהויות ולתפקד במספר עולמות, שעל-פי התפיסה המערבית לפחות, אמורים להיות סותרים. היא גם ראתה ב"לבנטיניות" פתרון חברתי-תרבותי-פוליטי עבור ישראל אם היא חפצה להשתלב במרחב המזרח תיכוני. לדבריה, משמעות לוואי של גנאי דבקה במונח זה "מפני שבלא מחשבה אימצנו גישות אירופיות במקום לראות את עצמנו כעם ילידי החוזר הביתה." היא תארה את המונח במילים הבאות:
ציר (מזון)
בבישול, ציר (בצרפתית: Bouillon; מבוטא: בויון) הוא נוזל צלול המהווה תמצית של טעמים. הציר משמש כבסיס לרטבים, מרקים ועוד. הציר מופק על ידי בישול איטי של מוצרי מזון בתוך מים. הבישול האיטי מביא לכך שנוזלים המצויים בתוך המזון עוברים אל המים, ויחד עמם הטעם והריח האופייני למזון. בגמר הבישול מסוננים החוצה ה"מוצקים", על מנת לקבל את הנוזל הצלול המהווה את הציר.
ציר המוגש למאכל כמות שהוא מכונה "מרק צח", וברוב המקרים משמש כינוי זה לציר עוף.
ישנם ארבעה צירים "קלאסיים": ציר נפוץ נוסף בבישול הוא ציר פטריות.
להכנת הצירים ניתן להשתמש בעצמות, בשר, ועור. העצמות מכילות פחות חומרי טעם אבל יותר ג'לטין. לעומתן, הבשר מכיל יותר חומרי טעם ופחות ג'לטין.
חידושי הרשב"א על מסכת מנחות
תוכן הספר
הספר כולל חידושים וביאורים על מסכת מנחות בדרך הפשט, כדרכם של הראשונים בעלי התוספות, באריכות.
מחבר הספר
לפי המקובל - וכן כותב החיד"א  - מדובר בכתב ידו של הרשב"א הידוע, וכן נקבע שמו של הספר בכל מהדורותיו. אולם סגנונו של הספר מוכיח שלא יצא מתחת ידי הרשב"א.
רבי אלחנן וסרמן בהקדמתו לספרו קובץ הערות על מסכת יבמות כותב בשם החפץ חיים, שמחבר הספר הוא רבי ישעיה די טראני, ומדובר בעצם בחלק נוסף של חידושיו תוספות רי"ד על הש"ס, אולם על השערה זו יצאו עוררין, שכן אין מדובר בסגנון כתיבתו. יש הטוענים כי המחבר הוא רבינו שלמה בן אברהם מן ההר שראשי תיבות של שמו הם ה"רשב"א", וכך משער גם הרב משה יהודה בלוי (המוציא לאור של סדרת "שיטת הקדמונים").
לפי השערת הרב אביגדור אריאלי, מו"ל ספרי הראשונים, מדובר בספרו של רבנו פרץ הכהן, כראיה הוא מביא את המילים "תפ"כ" (ראשי תיבות "תוספות פרץ כהן") המופיעים אף בכתבי היד של ספר זה. הרב מרדכי גוטסגנדה, שההדיר את הספר מחדש בשם "חידושים לאחד הראשונים" (ירושלים תש"ס), תומך בזיהוי זה במבואו המקיף לספר.
סופיה אנדרוחוביץ'
סופיה אנדרוחוביץ' (באוקראינית: Софі́я Ю́ріївна Андрухо́вич; נולדה ב-17 בנובמבר 1982 באיוונו-פרנקיבסק, ברית המועצות) היא סופרת ומתרגמת אוקראינית.
ביוגרפיה
סופיה אנדרוחוביץ' נולדה בעיר איוונו-פרנקובסק למשפחת סופר. לאחר סיום הלימודים בעיר הולדתה היא למדה בקייב באקדמיה למקצועות הדפוס.
היא מתגוררת בקייב ועוסקת בכתיבה ותרגום מאנגלית ופולנית, זאת בנוסף לעבודתה בירחון כעורכת.
בשנת 2002 פרסמה את ספרה הראשון.
בשנת 2014 פרסמה את ספרה "פליקס אוסטריה" על חיים בעיר הולדתה בתקופה האימפריה האוסטרו-הונגרית. ספר זה זכה להצלחה רבה והיא קיבלה על יצירה זו מספר פרסים. הספר תורגם לגרמנית ופולנית. בשנת 2020 עלה לאקרנים הסרט "ודיאנה" המבוסס על הספר.
אוריקום
אוריקום בלטינית, או אוריקוס ביוונית, כבר היה ידוע כעיר נמל עוד לפני שהרומאים כבשו אותה, אומר ג'יונאטה קונסגרה, חוקר דוקטורט באוניברסיטת ז'נבה ומרכז הפרויקט הארכאולוגי. בהמשך, הרומאים השתמשו בעיר כנמל יציאה מהכוחות הצבאיים שלהם. זה הפך לראש גשר בין איטליה לכל החלק הזה של אזור הבלקן."
רפי כהן (שוער)
רפי כהן (נולד ב-28 בנובמבר 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן השוערים בקבוצת מועדון ספורט אשדוד. ערך 43 הופעות בנבחרת ישראל, והוא מהשוערים הבולטים בכדורגל הישראלי. לזכותו של כהן 546 הופעות בליגת העל, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של הליגה בכל הזמנים.
קריירה
כהן התחיל את דרכו במחלקת הנוער של קבוצת הפועל אילת ובעונת עלה לקבוצת הבוגרים, אשר שיחקה בליגה ב', שהייתה אז הליגה הרביעית. אף על פי ששיחק בקבוצה קטנה מהפריפריה, התאמן בנבחרת הנוער של ישראל, שם התרשמו ממנו אנשי הליגה העליונה.
בעונת 1988/1989 עבר להפועל פתח תקווה, והוקפץ על ידי מאמנו, אברהם גרנט, לעמדת השוער הראשון, עוד בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנים. בשני משחקיו הראשונים הוא ספג שלושה שערים, אך בהמשך העונה השתפר והיה אחד השחקנים המרכזיים שהובילו את קבוצתו למקום השני בליגה. כהן המשיך לשחק היטב גם בשתי העונות שלאחר מכן, בהן השלימה הפועל פתח תקווה רצף של שלוש עונות ברציפות במקום השני. כמו כן, ב-1990 וב-1991 זכה כהן עם קבוצתו בגביע הטוטו.
ב-1992 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת קפריסין. באותה שנה זכה עם הפועל פתח תקווה בגביע המדינה, ובעקבות הזכייה רשם כהן הופעה בגביע המחזיקות עם הקבוצה בעונת 1992/1993, בפעם הראשונה בה השתתפו קבוצות ישראליות במפעלי אופ"א. תחילה הציג יכולת טובה, אך טעות שביצע במשחק הגומלין של הסיבוב הראשון, גרמה לספיגת שער חוץ ולהדחה מהמפעל. בהמשך העונה נפצע, ונאלץ להיעדר ממשחקים רבים.
בעונת 1993/1994 עבר כהן למכבי חיפה, ושיחק בה בעונה שהייתה אחת מהמוצלחות בתולדות הקבוצה, בה זכתה באליפות ללא אף הפסד, והעפילה עד לשמינית גמר גביע המחזיקות. בשמינית הגמר הצליחה לכפות על פארמה האיטלקית הארכה, לא מעט בזכות יכולת טובה של כהן, שאף הדף פנדל. לבסוף הפסידה מכבי חיפה בבעיטות הכרעה. כמו כן זכתה מכבי חיפה בגביע הטוטו. בעונה שלאחריה זכה כהן עם מכבי חיפה בגביע המדינה.
בשנת 1996 עזב כהן את מכבי חיפה ועבר ליריבה העירונית, הפועל חיפה. כהן שיחק בהפועל חיפה של רובי שפירא עונה אחת, ואחריה עבר לבני יהודה. שם שיחק עונה אחת, בה ניצלה הקבוצה מירידה ברגע האחרון. בתקופה זו היה כהן שוערה הקבוע של נבחרת ישראל במשחקי מוקדמות מונדיאל 1998. את עונת 1998/1999 עשה במכבי תל אביב. אירוע מביך קרה באותה עונה, לאחר הפסד הנבחרת 1–2 לנבחרת בספרד במסגרת מוקדמות יורו 2000. מאמן הנבחרת, שלמה שרף, האשים את כהן בהפסד, והדיחו מהנבחרת בשידור חי, במהלך מסיבת העיתונאים שלאחר המשחק.
בעונת 1999/2000 חזר להפועל פתח תקווה. בעונה זו הייתה פתח תקווה בתמונת האליפות עד למחזורי הסיום, ובסופה, ב-30 ביוני 2000, ערך כהן את הופעתו האחרונה בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת הונגריה. את עונת 2001/2002 התחיל במכבי קריית גת, העולה החדשה לליגת העל, ובהמשכה עבר למכבי פתח תקווה לעונת הישרדות. לאחר מכן חזר כהן להפועל פתח תקווה ל-5 עונות נוספות. בעונות אלו הרבתה הפועל פתח תקווה להיות בתחתית הליגה, ושוב מצא עצמו כהן מעורב במאבקי הישרדות. ב-2005 זכה עם הפועל פתח תקווה בגביע טוטו נוסף.
ב-2006 עבר כהן פציעה לא קלה, ושוער זר הובא במקומו. גם לאחר שהחלים, המשיך כהן לשבת על הספסל. בעונת 2006/2007 חזר אל בין הקורות, ובמהלכה רשם בדרבי הראשון מול מכבי פתח תקווה את הופעתו ה-500 בליגה. בסיומה של העונה הפך לשחקן בעל מספר ההופעות הגבוה ביותר בליגה בכל הזמנים, עם 519 הופעות בסך הכול, ובכך השתווה לגידי דמתי שקבע את השיא. לימים נשבר השיא בידי אלון חרזי.
בקיץ 2010 עזב רפי כהן את הפועל רמת גן אחרי שנתיים וחתם בהפועל ירושלים אשר ירדה לליגה א'. בעונה שלאחר מכן עלה עמה לליגה הלאומית, ובסך הכל שיחק שלוש שנים במדיה.
ב-27 במאי 2013 הודיע כהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 42, ומונה למאמן השוערים בקבוצת הפועל פתח תקווה. ב-1 ביולי 2018 התפטר מתפקידו ומונה למאמן השוערים של הפועל רמת השרון. ב-2020 עבר למועדון ספורט אשדוד.
יעקב רוז'ה
הרב יעקב רוּזָ'ה (נולד ב-24 בפברואר 1944) הוא רב חרדי-דתי לאומי ליטאי החבר במועצת הרבנות הראשית, רב העיר בת ים ומומחה בתחום הקבורה וזיהוי חללים.
ביוגרפיה ופעילות
רוז'ה נולד בוורשה וגדל בתל אביב, אח בכור לשלוש אחיותיו - רחל (אלמנת הרב יחזקאל דאום), טובה (אשת הרב מנחם פליקס), ורות (אשת הרב חיים פוגל) בצעירותו למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת חברון. בתום שירות צבאי מקוצר בהנדסה קרבית התנדב לחברה קדישא, ועם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 החל לעסוק בטיפול בחללים. שירת שנים רבות ביחידת הקבורה של פיקוד דרום (יק"פ), עד שהיה סמג"ד היחידה. הרב רוז'ה משמש כיועץ לרב הצבאי הראשי בתחום זיהוי חללים בדרגת סא"ל במילואים. בין השאר היה שותף לבית דין שקבע ששלושת החיילים שנחטפו בחטיפת החיילים בהר דב אינם בין החיים.
כיהן כמנהל בית הספר סגולה בבני ברק, שנוסד על ידי אביו, הרב משה רוז'ה, וכראש הישיבה התיכונית "אדר"ת" בבת ים. מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 מכהן כרב שכונות בבת ים, והחל משנת 2019 הוא משמש כרבה האשכנזי של העיר.
הרב רוז'ה משמש כרב החברה קדישא של תל אביב ויו"ר ועד רבני זק"א. בעקבות הפיגוע בקו 5 בשנת 1994, מונה לנציג הרבנות הראשית במכון הלאומי לרפואה משפטית. בבחירות שנערכו בשנת 2008 נבחר הרב רוז'ה למועצת הרבנות הראשית והוא מכהן במועצה כיו"ר ועדה לענייני כבוד המת.
עשרת ימי תשובה
עֲשֶׂרֶת יְמֵי תְּשׁוּבָה הם עשרת הימים הראשונים של חודש תשרי, המוקדשים ביהדות לעשיית תשובה. הימים הראשון והשני בעשרת ימי תשובה הם ימי ראש השנה, היום השלישי הוא צום גדליה והיום העשירי והאחרון בעשרת ימי תשובה הוא יום הכיפורים, החל בי' בתשרי.
יעקב רוז'ה
ביוגרפיה ופעילות
בין השאר נכח הרב רוז'ה במכון לרפואה משפטית בעת זיהוי גופות שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו על ידי מחבלים, וציין "אני מעיד כי בשלושת הקדושים לא שלטה רימה ותולעה".
בחודש אדר ה'תשע"ט העניקה לו מועצת עיריית בת ים את התואר של רבה האשכנזי הראשי של העיר בת-ים, שלא דרך הליך הבחירה הרשמי של ועדת בחירה של רב עיר, וללא משכורת של רב עיר.
עשרת ימי תשובה
שם נוסף לימים אלו הוא בין כֶּסֶה לעשור, על פי הפסוק בתהילים "תקעו בחודש שופר, בכסה ליום חגנו". על פי המדרש, ראש השנה מכונה "כסה" מלשון המילה "כיסוי", מכיוון שבניגוד לרוב החגים (מלבד חנוכה) הוא מצוין בתחילת החודש, ביום שבו הירח אינו נראה כלל (מכוסה), ויום הכיפורים מכונה "עשור", שכן הוא חל בעשירי בחודש תשרי.
התשובה בימים אלה
עשרת ימי תשובה נתפסים כתקופה ראויה במיוחד לחשבון נפש ולתשובה, אף יותר מאשר חודש אלול. חז"ל דרשו את הפסוק "דִּרְשׁוּ ה' בְּהִמָּצְאוֹ, קְרָאֻהוּ בִּהְיוֹתוֹ קָרוֹב" כמתייחס לעשרה ימים אלה. הרמב"ם כותב על עשרת ימי תשובה: "אף על פי שהתשובה והצעקה יפה לעולם, בעשרת הימים שבין ראש השנה ויום הכיפורים היא יפה ביותר, ומיד היא מתקבלת, שנאמר: "דִּרְשׁוּ ה' בְּהִמָּצְאוֹ, קְרָאֻהוּ בִּהְיוֹתוֹ קָרוֹב".
על פי דברי הגמרא, נפתחים בראש השנה שלושה ספרים של דין: צדיקים נחתמים מיד לחיים, רשעים למוות ובינוניים תלויים ועומדים עד יום הכיפורים.
יעקב רוז'ה
מספריו
חסד ואמת נפגשו - שו"ת העוסק בדיני אבלות. (תשע"ז)
עשרת ימי תשובה
המלך הקדוש והמלך המשפט
על פי הגמרא, משנים בעשרת ימי תשובה שתי ברכות בתפילת שמונה עשרה כדי לציין את מלכותו של ה' בעולם.
דין הטועה בברכות אלה
מקורה של הלכה זו הוא בגמרא במסכת ברכות שם נחלקו אמוראים בדבר. לפי האמורא רבה בר חיננא. אך רבי אלעזר חולק וסובר ש. את דבריו תומך רבי אלעזר בפסוק "וַיִּגְבַּה ה' צְבָאוֹת בַּמִּשְׁפָּט וְהָאֵל הַקָּדוֹשׁ נִקְדָּשׁ בִּצְדָקָה" (ישעיה ה, טז). במסקנת הסוגיה פסקה הגמרא הלכה כרבה.
הראשונים נחלקו בהבנת נקודת המחלוקת שבין רבה ורבי אלעזר, ומתוך כך בשאלה של מי ששכח וחתם במילים "האל הקדוש" או "מלך אוהב צדקה ומשפט" כבכל יום רגיל. לדעת בעל המאור דברי רבה בגמרא נאמרו רק לעניין לכתחילה, שיש להעדיף אמירת המלך הקדוש על פני האל הקדוש (בניגוד לדעת רבי אלעזר שאין עדיפות לאמירת המלך הקדוש על פני האל הקדוש בימים אלו). אך בדיעבד מי שטעה בשתי הברכות האלה וסיים אותן כבשאר ימות השנה אינו חוזר. לעומת זאת לדעת הרי"ף, הרמב"ם, והרא"ש מחלוקת האמוראים בגמרא הייתה לעניין דיעבד, שכן לפי כולם ראוי יותר לומר המלך המשפט בימים אלו. לפי שיטה זו, כוונת רבה בהכרח שאמירת המלך המשפט מעכבת גם לעניין דיעבד, ולפיכך מי שלא אמר כן לא יצא ידי חובתו וצריך לחזור ולהתפלל.
רבנו יונה חידש שאם אמר "מלך אוהב צדקה ומשפט" במקום "המלך המשפט" אינו חוזר. לפי רבנו יונה רק אם אומר "האל אוהב צדקה ומשפט אינו יוצא. הבית יוסף כתב שמיתר הפוסקים משמע שלא כדעת רבנו יונה.
על פי שיטתו בבית יוסף כתב בשולחן ערוך שחוזרים על שתי הוספות אלה. לעומתו הרמ"א כתב שאם טעה ואמר "מלך אוהב צדקה ומשפט" אינו חוזר.
דין זה נותר שנוי במחלוקת עד היום - לדעת הבן איש חי - אינו חוזר, כיוון שספק ברכות להקל נוקטים גם כנגד השולחן ערוך. לעומת זאת לדעת הרב עובדיה יוסף הטועה ואומר "מלך אוהב צדקה ומשפט" - חוזר, וכדעת השולחן ערוך, הרב יצחק רצאבי הציע פשרה לפיה יש לחזור על הברכה בהרהור.
ארבע הוספות בתפילת העמידה
מתקופת הגאונים מוסיפים לתפילה ארבעה משפטים בהם מבקש המתפלל שגזר דינו של ישראל ייגמר לטוב:
הטועה ושוכח את ההוספות
התוספות הביאו שמי ששכח את אחת ההוספות צריך לחזור על התפילה, וזאת משום שנחשב למשנה ממטבע שטבעו חכמים. לעומתם הרא"ש כתב שהשוכח הוספות אלה אינו חוזר, וזאת משום שלא נאמר שהשוכח הוספות אלה חוזר, וכן משום שהוספות אלה לא נזכרו בתלמוד. הדברים קשורים לדיון על הזמן בו נתחברה מסכת סופרים. בשולחן ערוך נפסק כדעת הרא"ש, שמי ששכח הוספות אלה אינו חוזר.
שינויים אחרים
בהרבה קהילות אשכנזים, נוהגים לומר בקדיש 'לעלא (ו)לעלא', במקום 'לעלא', הנאמר כל השנה.
נהוג לומר "תפילת אבינו מלכנו" בשחרית ובמנחה אחרי סיום חזרת הש"ץ. אצל האשכנזים וקצת מקהילות הספרדים לא אומרים אותם בשבתות, ובקהילות האשכנזים אין אומרים אותם גם בערב יום כיפור, למעט ערב יום כיפור החל ביום שישי, שאז נהוג לאומרם בשחרית.
מדברי הראשונים, הרמב"ם ועוד, עולה כי מנהג אמירת הסליחות נועד בעיקרו לימים אלה, בהם מרבים בתחנונים, ובקהילות רבות מאריכים בסליחות באותם ימים יותר מאשר בסליחות הנאמרות לפני ראש השנה.
שבת שובה
בשבעת הימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים, ("בין כסה לעשור") יש תמיד שבת אחת הנקראת שַׁבַּת שׁוּבָה על שם המילה הראשונה בהפטרה המיוחדת שקוראים בשבת זו: "שובה ישראל עד ה' אלהיך כי כשלת בעוונך" ; בחלק מהקהילות נוהגים להוסיף או  או שניהם.
נוסח התפילה בשבת זו זהה ליתר ימות השנה, למעט שינויי התפילה הנוהגים ביתר עשרת ימי תשובה. כמו כן, בתפילת ערבית בברכת מעין שבע אומרים 'המלך הקדוש שאין כמוהו', במקום הנוסח הקבוע 'האל הקדוש שאין כמוהו'.
בקהילות אשכנז המזרחי, אומרים יוצר "אשחר אל א-ל" למנחם בן מכיר, אופן "האזינו אבירים" (לא חתום), וזולת "אדעה כי אין זולתך" למנחם בן מכיר. בקהילות אשכנז המערבי, אומרים יוצר "אור עולם קראו", אופן "כי אם שם אדיר יי אדוננו", וזולת "אל א-להינו נשוב בצר לנו", כולם להראב"ן; בקצת קהילות אשכנז אומרים גם "א-להיכם שופט צדק" בקדושת מוסף, אך בפפד"מ לא אומרים אותו. בנוסח איטליה אומרים יוצר "א-לי שובה אימתי".
שבת זו נקראת גם "שבת תשובה", כיוון שחלה במהלך עשרת ימי תשובה.
מנהג הוא, שהרב דורש בשבת זו בפני הציבור וקורא לתשובה.
אבו דאבי
בעיר נמצאות כמה אטרקציות תיירותיות ידועות - ביניהן מלון הפאר ארמון אמיראטס, הנחשב לאחד המלונות היקרים שנבנו מעולם, מסגד שייח' זאיד הידוע כאחד המסגדים הגדולים והמפוארים בעולם, ארמון הנשיאות של איחוד האמירויות וכן מוזיאון לובר אבו דאבי, המוזיאון הגדול ביותר בחצי האי ערב. נמל התעופה של העיר הוא בין הגדולים במזרח התיכון, ומהווה צומת תעופה חשוב בין אירופה והמזרח הרחוק.
היסטוריה
עדויות ארכאולוגיות מעידות על התיישבויות באזור אבו דאבי עוד מהאלף השלישי לפני הספירה. עדויות ארכאולוגיות נוספות נמצאו באזור שבין אבו דאבי לעיר אל-עין.
מקורו של השם "אבו דאבי" אינו ברור לגמרי. המשמעות המילולית היא "האבא של האיילה".
ב-1793 שבט בדואי היגר לאזור אבו דאבי, בשל המים המתוקים במקום. אחת המשפחות בשבט נהפכה עם השנים לבית נהיאן, השושלת ששולטת במדינה כולה.
עם השנים, אבו דאבי נהפכה לדומיננטית מאוד בסחר הפנינים.
במהלך המאה ה-19 הממלכה המאוחדת הפכה לדומיננטית באמירויות שהפכו לשטח חסות הנקרא חוף שביתת הנשק. האינטרס הבריטי באמירויות היה הגנת נתיב הסחר להודו מפני פיראטים.
בשנות ה-60 התגלה נפט במקום, דבר שפיתח מאוד את אבו דאבי, בעיקר מבחינה כלכלית ותעשייתית.
בעיר פועלות מספר מוסדות להשכלה גבוהה. החל משנת 2019 פועלת אוניברסיטת בן זאייד, הראשונה בעולם שמתמחה בתחום בינה מלאכותית.
דמוגרפיה ודת
האסלאם היא הדת הרשמית במדינה, כך על פי הסעיף השביעי לחוקה של איחוד האמירויות הערביות. הממשלה מסבסדת כ-95% מהמסגדים ומעסיקה את האימאמים שלהם, כש-5% המסגדים הנותרים הם פרטיים לגמרי. רבים מהמסגדים באבו דאבי הם מהאסכולה המאלכית או המוואחידון.
בדובאי יש גם בני מיעוטים של דתות אחרות, כשרבים מהם הם העובדים הזרים המתגוררים בה.
יהדות במדינה
במהלך 2022 צפוי להסתיים פרויקט 'בית אברהם' ובו מסגד, כנסייה ובית כנסת אשר ישמש את הקהילה המקומית.
כיום מתכנסת הקהילה היהודית בבית כנסת 'בית תפילה' בשכונת סעדייאת שבאבו דאבי.
דגל המרד הערבי
דגל המרד הערבי הוא הדגל אותו הניפו הלאומנים הערבים במהלך המרד הערבי כנגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה. עיצובו הוא עיצוב של שלושה פסים אופקיים בצבעי שחור, ירוק ולבן בתוספת של משולש אדום צמוד לתורן.
היסטוריה
הדגל עוצב בידי מארק סייקס, דיפלומט בריטי, במטרה לקדם תודעה כלל-ערבית ובכך לתרום להצלחתו של המרד הערבי. אף על פי שהמרד הערבי היה מוגבל בהיקפו וחשיבותו בעיני הבריטים הייתה גדולה יותר משל הערבים עצמם, הצליח דגל זה להשפיע על עיצובם של דגליהן הלאומיים של מדינות ערב אשר קמו לאחר סיומה של המלחמה.
הפסים האופקיים מייצגים את ח'ליפויות בית עבאס (שחור), בית אומיה (לבן) והשושלת הפאטמית (ירוק) ואילו המשולש האדום את השושלת ההאשמית. שילוב צבעים זה נודע כצבעי הלאומיות הכלל-ערבית.
השושלת ההאשמית
השושלת ההאשמית הייתה בעלת בריתה של בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השושלת קיבלה מבריטניה את השליטה בחג'אז שבחצי האי ערב, את עבר הירדן, את סוריה הגדולה ואת עיראק. אולם עד מהרה איבדה השושלת את מרבית שטחיה. סוריה הגדולה התפרקה תוך כמה חודשים ובשנת 1920 ההאשמים איבדו את שלטונם. בשנת 1925 גורשו מאזור החג'אז לאחר שנכבש על ידי סולטנות נג'ד בהנהגת בית סעוד. בינואר 1958 הקימו המלכים האשמים חוסיין, מלך ירדן ופייסל השני, מלך עיראק את הממלכה ההאשמית המאוחדת, שדגלה התבסס על דגל המרד הערבי. עם זאת, ביולי אותה שנה אירעה הפיכה צבאית בעיראק, פייסל השני הוצא להורג בתלייה, והאיחוד התמוטט. מאז שולטים ההאשמים רק בממלכת ירדן.
דגל המרד הערבי המתנוסס מעל עקבה היה בעבר התורן הגבוה ביותר בעולם ללא תמיכה. נכון לשנת 2022 הוא השביעי בעולם בגובהו מהתרנים נטולי התמיכה והשמיני מבין כל התרנים (ראו: ). גובהו 132 מטר והוא נושא את דגל המרד הערבי שאורכו 22 מטר ורוחבו 14 מטר. התורן והדגל נצפים מישראל, מצרים וערב הסעודית. תורן דומה בגובה של 127 מטר נישא גם בבירה עמאן.
אנסטסיה (מחזמר)
אנסטסיה (באנגלית: Anastasia) הוא מחזמר עם מילים ולחן מאת לין אהרנס וסטפן פלהרטי, ותסריט מאת טרנס מקנאלי. המחזמר מבוסס על סרט האנימציה משנת 1997 בעל אותו השם, המעבד את האגדה על אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה שיכלה להימלט מההוצאה להורג של משפחתה. שנים לאחר מכן, יתומה עם אמנזיה בשם אניה מקווה למצוא את משפחתה על ידי הצטרפות לשני נוכלים שרוצים לנצל את הקיסרית הגדולה.
הופעת הבכורה של המחזמר בברודוויי התקיימה באפריל 2017 בתיאטרון ברודהרסט (לאחר סיום הרצת טרום-ברודוויי בהרטפורד, קונטיקט), ומאז הועלו הפקות מרובות ברחבי העולם של המחזמר.
רקע
בשנת 2012 התקיימה קריאה של המחזמר, בהשתתפות קלי בארט בתור אניה (אנסטסיה), ארון טבייט בתור דמיטרי, פטריק פייג' בתור ולדימיר ואנג'לה לאנסבורי בתור הקיסרית מריה. ב-12 ביוני 2015, התקיימה הסדנא של המחזמר בניו יורק, שכללה את אלנה שאדו בתור אניה, רמין קרימלו בתור גלב (תפקיד חדש שנוצר עבור ההפקה הבימתית) ודאגלס סילס בתור ולאד.
הופעת הבכורה של ההפקה המקורית של אנסטסיה התקיימה בבמת הרטפורד בהרטפורד, קונטיקט. דארקו טרסניאק ביים את המופע והכוראוגרפיה נעשתה על ידי פגי היקי. במופע כיכבו כריסטי אלטומאר בתפקיד אניה ודרק קלנה בתפקיד דמיטרי.
ברודוויי
המחזמר הועלה בתיאטרון ברודהרסט, ברודוויי. ההצגות המקדימות החלו ב-23 במרץ 2017. המחזמר נפתח רשמית ב-24 באפריל 2017. ההפקה בברודוויי כוללת את צוות השחקנים המקורי מהרטפורד.
מדריד
ההפקה האירופאית הראשונה נפתחה רשמית ב-10 באוקטובר 2018 (הצגות מקדימות החלו ב-3 באוקטובר) בתיאטרון הקולוסיאום במדריד, ספרד.
סיבובי הופעות בצפון אמריקה
סיבוב ההופעות הראשון בצפון אמריקה החל ב-9 באוקטובר 2018 בתיאטרון פרוקטור בסקנקטדי, ניו יורק. המופע נסגר ב-2020 בשל מגפת הקורונה.
סיבוב הופעות שני החל ב-15 באוקטובר 2021 במרכז לאמנויות הבמה של מחוז קולומביה באוונס, ג'ורג'יה.
שטוטגרט
הפקה גרמנית רצה מ-15 בנובמבר 2018 עד 13 באוקטובר 2019 בתיאטרון בימת פאלדיום בשטוטגרט.
האג
ההפקה ההולנדית נפתחה ב-22 בספטמבר 2019 בתיאטרון AFAS בהאג, הולנד. ההפקה הסתיימה ב-23 במרץ 2020, בשל מגפת הקורונה, ולא חודשה מאז.
טמפרה
הופעת הבכורה של ההפקה הפינית, שאינה שחזור של ההפקה המקורית בברודוויי, התקיימה ב-2 בספטמבר 2022 בתיאטרון טמפרה, פינלנד.
סאו פאולו
הופעת הבכורה של ההפקה הדוברת-פורטוגזית התקיימה ב-9 בנובמבר 2022 בתיאטרון רנו בסאו פאולו, ברזיל.
פרולוג
בשנת 1907, סנקט פטרבורג, רוסיה, הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה מנחמת את נכדתה הצעירה, הנסיכה הגדולה אנסטסיה בת החמש, אשר עצובה מהעובדה שסבתה עוברת לפריז שבצרפת. לפני שהקיסרית עוזבת, היא מעניקה לאנסטסיה תיבת נגינה כמתנת פרידה ("Prologue: Once Upon a December"). אחת עשרה שנים לאחר מכן, אנסטסיה משתתפת בנשף עם משפחתה כאשר הבולשביקים פולשים לארמון. בעוד בני משפחת רומנוב מנסים לברוח, אנסטסיה מנסה להחזיר את תיבת הנגינה שלה, רק כדי שיירו לעברה וילכדו אותה, יחד עם שאר בני משפחתה ("The Last Dance of the Romanovs"). מאוחר יותר בפריז, הקיסרית מקבלת מכתב שבו כתוב שכל המשפחה הוצאה להורג.
מערכה ראשונה
בשנת 1927, גלב ואגנוב, גנרל של הבולשביקים ששולטים עכשיו ברוסיה, מודיע לרוסים הקודרים ששמה של סנקט פטרסבורג הענייה שונה ללנינגרד, והוא מבטיח עתיד בהיר ושליו יותר. הרוסים מוחים על שינוי זה, אבל מעודדים מהשמועה שאולי אנסטסיה שרדה את מתקפת הבולשביקים. שני רמאים מבוקשים, דמיטרי הצעיר היפה וולאד פופוב (חבר לשעבר בבית המשפט הקיסרי), שומעים את השמועות ומתכננים את "התרמית הגדולה בהיסטוריה": הם יטפחו בחורה תמימה שתהפוך לאנסטסיה כדי לקחת את הכסף מהקיסרית האלמנה ("A Rumor in St. Petersburg").
דמיטרי וולאד עורכים אודישנים, שאינם מצליחים, עבור המזימה שלהם בארמון יוסופוב הנטוש. בדיוק כשהם עומדים לוותר על התקווה למצוא מתחזה מתאימה, מנקת רחוב בשם אניה נכנסת כדי לשאול את דמיטרי בנושא ניירת עבור רכישת כרטיסים לפריז. דמיטרי וולאד מוקסמים כשאניה מסבירה שהיא לא זוכרת מי היא מכיוון שהיא סובלת מאמנזיה, וכי יש לה מעט מאוד זיכרונות מעברה ("In My Dreams"). נדהמים מאובדן הזיכרון שלה ומהדמיון בינה לבין אנסטסיה, הם בוחרים בה כמתחזה שלהם.
בבירה, עובדי ממשלה ממיינים שמועות ודוחות שקיבלו מאזרחים שדורשים התערבות. שלוש שחקניות מרירות מדווחות לגלב על המזימה של אניה, דמיטרי וולאד, אבל הוא פוטר את הגברים וממלא מסמך רק על אניה ("The Rumors Never End"). בחזרה בארמון, דמיטרי וולאד מכשירים את אניה להפוך לאנסטסיה באמצעות שיעורי היסטוריה, ריקוד וסעודה ("Learn to Do It").
גלב מורה על מעצרה של אניה, והיא מובאת למשרדו ב-Nevsky Prospect. הגנרל חוקר את הנערה ומזהיר אותה מפני ההשלכות של העמדת פנים שהיא אנסטסיה. הוא מנסה לשכנע אותה שאנסטסיה באמת מתה. הוא חושף שאבא שלו היה בין החיילים שירו במשפחת רומנוב, ובתור ילד, גלב שמע את היריות ואת צרחותיהם של בני המשפחה. אולם, גלב מבחין שלאניה יש "עיניי רומנוב" ומבין שאניה יכלה למעשה להיות אנסטסיה. גלב נותן לאניה ללכת עם אזהרה, כשהוא מפתח רגשות כלפיה ("The Neva Flows").
אניה מתאחדת עם דמיטרי והם מותקפים על ידי שותפיו לשעבר של דמיטרי, בהם הם נלחמים ("The Neva Flows Reprise"). כשהוא מתרשם מכישורי הלחימה של אניה, דמיטרי נפתח בפניה בפעם הראשונה ומספר לה על ילדותו ברחובות סנקט פטרסבורג ואיך הוא דאג לעצמו כיתום ("My Petersburg"). דמיטרי מתחיל לסמוך על אניה מספיק כדי להראות לה תיבת נגינה שהוא לא הצליח לפתוח, אינו מודע לכך שזו המתנה שהקיסרית נתנה לאנסטסיה. אניה מותחת את הקפיץ ופותחת בקלות את תיבת הנגינה ומתחילה להיזכר במעורפל בעברה, הכולל נשף מפואר שהתקיים שנים רבות קודם לכן ("Once Upon a December"). לאחר האירוע, אניה נחושה מתמיד ברצונה להגיע לפריז, אבל דמיטרי אומר לה שאין להם מספיק כסף כדי לקנות את הכרטיסים לרכבת. אז היא נותנת לו את הרכוש היקר ביותר שלה, יהלום שהיה תפור לשמלתה כאשר מצאו אותה שנים קודם לכן ("A Secret She Kept").
כשהם מתקדמים ברגל ברחבי רוסיה, גלב מקבל פקודות לעקוב אחרי אניה ולהרוג אותה אם היא אנסטסיה האמיתית ("Traveling Sequence"). גלב מסכים למשימה, אבל הוא מבין שהוא מאוהב באניה ומטיל ספק בלבו ("Still"). אניה, ולאד ודמיטרי מגיעים לבסוף לצרפת, וכשהם נוסעים לפריז, אניה אוזרת אומץ להמשיך הלאה בתקווה שסוף סוף תגלה מי היא ("Journey to the Past").
מערכה שנייה
הקיסרית מריה פיודורובנה, עכשיו אישה מרירה ומבוגרת, קוראת את המכתבים ששלחו מתחזות שונות של אנסטסיה ומוותרת, שבורת לב, על התקווה למצוא את אנסטסיה ("Close the Door"). כאשר גלב מגיע לפריז, לילי חוגגת במועדון נווה (Neva), היכן שגולים רוסים עשירים ואצילים מעלים זיכרונות מרוסיה הישנה ("Land of Yesterday"). לילי מתאחדת עם ולאד, עליו היא כועסת כי גנב את תכשיטיה כשהיו ביחד. השניים נזכרים ברומן השערורייתי שהיה ביניהם וולאד משכנע את לילי לתת לאניה להיפגש עם הקיסרית בבלט בשבוע הבא ("The Countess and the Common Man"). אולם, ולאד מפיל בטעות את הכרטיסים לבלט, וגלב, ששמע את התכנית שלהם, מרים את הכרטיסים ("Land of Yesterday Reprise").
במלון, לאניה יש סיוט על הוצאתם להורג של בני משפחת רומנוב ("A Nightmare"). דמיטרי מנחם אותה ומספר על איך הוא השתחווה לאנסטסיה במצעד כילד צעיר. אניה זוכרת זאת היטב, והשניים מבינים שאניה היא אכן הנסיכה הגדולה אנסטסיה ("In a Crowd of Thousands").
בבלט, ולאד חושד שאניה ודמיטרי מתאהבים והוא שבור לב עבורם מכיוון שהשניים לעולם לא יוכלו להיות ביחד ("Meant to Be"). במהלך ההופעה של אגם הברבורים, אניה רואה את הקיסרים ונזכרת בה. הקיסרית גם רואה את אניה ומזהה אותה, אך מכחישה זאת. דמיטרי וגלב (שמתלבט האם לירות או לא לירות באניה) מהרהרים ברגשותיהם כלפי אניה ("Quartet at the Ballet").
לאחר הבלט, גם לילי מזהה את אניה בתור אנסטסיה ולוקחת אותה מיד אל הקיסרית. דמיטרי חרד מהפגישה ומבין שהוא מאוהב באניה, אבל יודע שהוא חייב לתת לה ללכת למשפחתה ("Everything to Win"). אניה עוזבת את הפגישה בכעס, לאחר שהבינה מהקיסרית כי ולאד ודמיטרי מתכוונים להשתמש בה במזימה שלהם עבור כסף. כשהיא עוזבת, דמיטרי מחכה לקיסרית. היא דוחה אותו בקרירות, אבל דמיטרי עוצר בעדה ללא התחשבות. הוא מתחנן בפניה לראות את אניה, אך היא שוב מסרבת.
בחזרה במלון, אניה מתחילה לארוז, אבל מופרעת בידי הקיסרית אשר, מתרשמת מאומץ ליבו של דמיטרי, באה לתת לה הזדמנות. אניה מזועזעת מאכזריותה של הקיסרית, טוענת שהיא לא הסבתא שהיא זכרה. הקיסרית שואלת בכעס את אניה על עברה ועל משפחת רומנוב, אבל אניה מאלצת אותה להרהר באדם שהפכה להיות בשני העשורים האחרונים. אניה נזכרת פתאום בלילה שבו הקיסרית עזבה לפריז. כאשר אניה מציגה את תיבת הנגינה ושרה את שיר הערש, הקיסרית מבינה סוף סוף שאניה היא באמת אנסטסיה והשתיים מתחבקות, מתאחדות לאחר עשרים שנה ("Once Upon a December Reprise").
מסיבת עיתונאים מתקיימת בבוקר למחרת, שם ולאד ולילי מנסים להדוף את הכתבים הסקרנים ("The Press Conference"). לפני שהן מופיעות בפומבי, הקיסרית מספרת לאניה שדימיטרי לא לקח את הפרס וחושפת בפניה את הכבוד שהיא רוחשת כלפיו. אניה מודאגת לגבי עתיד חייה כנסיכה והקיסרית מתעקשת שלא משנה במה תבחר, הן תמיד יהיו ביחד. אניה הולכת לחשוב; היא מבינה שהיא מאוהבת בדמיטרי, ומחליטה שהיא חייבת ללכת בעקבותיו ("Everything to Win Reprise"). כשהיא באה לעזוב, אניה רואה שגלב חמק פנימה ונעל אותם בחדר. היא מבינה למה הוא שם, וגלב אומר שהוא חייב להרוג אותה כדי להשלים את המשימה של אביו. אניה זוכרת כעת בבירור את היום שבו נהרגה משפחתה, וללא חשש, מתגרה בו שיהרוג אותה כדי שתוכל להיות עם משפחתה. כשהרגשות משתלטים עליו והוא אינו מסוגל לשאת את החרפה של אביו, גלב לא מסוגל להרוג את אניה ("Still/The Neva Flows Reprise"). אניה מנחמת את גלב והם קוראים להפסקת אש.
ולאד, לילי וצוות הארמון מחפשים את אניה והקיסרית מאושרת, יודעת שאניה נמצאת כעת במקום אליו היא שייכת. היא וגלב מודיעים לאנשיהם שהשמועות על אנסטסיה ייפסקו כעת; הפרס על מציאתה ייתרם לצדקה. אניה מוצאת את דמיטרי בגשר אלכסנדר השלישי, שם הם מתחבקים. הזוג עוזב את פריז כשרוחותיהם של בני משפחת רומנוב חוגגות את החיים שיהיו לאניה ודמיטרי ביחד ("Finale").
רשימת שירים
מודגש - השיר הופיע בסרט המקורי מ-1997.
† לא מופע בהקלטה של צוות השחקנים
‡ מכיל את המנגינה של השיר "In the Dark of the Night", שנחתך מהסרט.
אבנר חי שאקי
אבנר חי שאקי (5 בפברואר 1926 – 28 במאי 2005) היה משפטן ואיש ציבור ישראלי. שימש פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם המפד"ל. לאחר מותו נקרא על שמו רחוב במורדות גילה.
אנסטסיה (מחזמר)
רשימת שירים
∞ הוחלף בחזרה של "Paris Holds the Key (To Your Heart)" בסיבוב ההופעות בארצות הברית ובהפקות הבינלאומיות.
אבנר חי שאקי
ביוגרפיה
נולד בצפת, בנם של חנה (נזלי) ושל הרב עובדיה שאקי. הוא היה תלמיד מצטיין בבית ספר אליאנס. לאחר שהשלים את תעודת הבגרות האקסטרנית למד הוראה בבית המדרש למורים דתיים בירושלים. עם סיום לימודיו עבד כמורה שכיר במוסד לעבריינים צעירים בעכו ולאחר שעמד על התנאים במוסד פנה למשרד הסעד בדרישה לסגור את המוסד, וכך אכן נעשה. בצעירותו גם כתב שירים שאחדים מהם התפרסמו בקובצי שירה. שאקי החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובזכות הצטיינותו זכה למלגה מלאה בכל מהלך לימודיו. באפריל 1955 קיבל תואר שני במשפטים ובנובמבר 1955 הוסמך כעורך דין. עם סיום לימודיו הוזמן לשמש עוזר הוראה במשפט עברי בפקולטה למשפטים באוניברסיטה ופרסם מחקר על משטרים דמוקרטיים. בהמשך קיבל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה העברית והיה לפרופסור למשפטים (משפט בינלאומי פרטי, דיני משפחה וירושה, דת ומדינה במשפט) באוניברסיטת תל אביב.
בפוליטיקה
את הקריירה הפוליטית שלו החל שאקי עוד כשניסה להתמודד בראש רשימה בלתי מפלגתית להסתדרות הסטודנטים, אך לא הצליח להיבחר. בהמשך הקים את "התנועה לקידום עדות המזרח". בינואר 1959 מונה על ידי שר הדתות יעקב משה טולידאנו לוועדה שבדקה טענות על קיפוח הספרדים בהרכב המועצה הדתית של ירושלים. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 הקים את "המפלגה הספרדית הלאומית" שטענה לקיפוח של הספרדים, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. מאוחר יותר הצטרף שאקי למפד"ל. הוא הוצב במקום ה-15 ברשימת המפד"ל לכנסת השביעית, ונכנס לכנסת לאחר פטירתו של השר חיים משה שפירא. חודש וחצי מאוחר יותר, עם מינויו של יעקב-מיכאל חזני לתפקיד שר הסעד, החליפו שאקי בתפקיד סגן שר החינוך והתרבות בממשלה ה-15.
ביולי 1972 אחרי הצבעתו בעד תיקון חוק השבות, בעניין קביעת מיהו יהודי על-פי ההלכה, בניגוד לעמדת הממשלה ולעמדת מפלגתו, פוטר והתפטר מכהונתו כסגן שר החינוך. לאחר זמן מה פרש במחאה מהמפד"ל והפך לחבר כנסת יחיד.
בבחירות לכנסת השמינית הקים את רשימת "התנועה לשוויון חברתי", אך לא עבר את אחוז החסימה.
בשנת 1984 חבר שוב למפד"ל ונבחר לכנסת ה-11, והמשיך לכהן בה עד הכנסת ה-14. לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988, בהן כיהן שאקי כיושב ראש התנועה, כיהן שאקי כשר בלי תיק בממשלתו של יצחק שמיר. אחרי "התרגיל המסריח" באמצע 1990 והקמת הממשלה החדשה, מונה שאקי לתפקיד שר הדתות, תפקיד בו החזיק עד 1992. הוא מינה את שלמה בקיש כמנכ"ל המשרד. לאחר התמודדות מול הרב יצחק לוי על ראשות המפד"ל ועל תיק החינוך בשנת 1998 - התמודדות בה הפסיד שאקי - הוא הודיע שלא יתמודד עוד לכנסת ומונה לנשיא עמית של המזרחי העולמי. במהלך כהונתו בכנסת יזם את חוק חג המצות יחד עם אברהם יוסף שפירא.
שאקי היה יו"ר לשכת המפד"ל ויו"ר השדולה לקידום הבנה בין דתיים וחילונים. כמו כן כיהן כנשיא כבוד של המכון לחקר המשפחה בישראל.
הלך לעולמו לאחר מחלה קשה ב-28 במאי 2005.
פרשת העמותות ופרשת התרומות
בהיותו שר הדתות, נחשד שאקי בשתי פרשיות (בין השנים 1990–1991), שנחקרו על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה והיחידה הארצית לחקירת פשעים. החשדות נגדו היו בשתי פרשיות שונות. האחת, פרשיה שכונתה 'פרשת התרומות', הייתה חשד למעילה בכספים שניתנו כתרומות לעמותות אליהן היה קשור, בין השאר לעמותה לחקר המשפחה ודיני המשפחה בישראל. הפרשיה הנוספת, שכונתה 'פרשת העמותות', הייתה חשד ששאקי פעל תוך ניגוד אינטרסים ותוך מרמה והפרת אמונים, בעת שהיה חבר בוועדת שרים, כאשר המליץ על העברת כספים מחלוקת עיזבונות, לשלוש עמותות בהן היו קרובי משפחתו חברים מייסדים. בסופו של דבר לא הוגש נגד שאקי כתב אישום. בפרשת התרומות קבע היועץ המשפטי לממשלה כי בהתנהלותו של שאקי היה טעם לפגם, אולם לא סבר כי יש די ראיות להעמידו לדין פלילי. בפרשת העמותות סבר היועץ המשפטי לממשלה כי יש די ראיות להעמיד את שאקי לדין בגין מרמה והפרת אמונים, אולם סבר כי אין מקום לעשות זאת, בשל חוסר עניין לציבור. על החלטה זו של היועץ המשפטי לממשלה הוגשה עתירה לבג"ץ, בדרישה לבטל את החלטתו ולהעמיד את שאקי לדין. העתירה התקבלה במובן זה שבג"ץ הורה ליועץ המשפטי לממשלה לקיים שימוע לשאקי טרם העמדה לדין ואף להעמידו לדין אם ישתכנע כי עדיין יש בסיס ראייתי לכך שביצע את העבירות בהן נחשד.
חיים אישיים
אחותו אסתר שאקי-ארזי הייתה משוררת.
בתו עו"ד סמדר גרוס, הייתה האשה הראשונה בישראל שעמדה בראש מועצה דתית.
ב-2021 הונצח בקריאת רחוב על שמו בשכונת גילה בירושלים.
הפיגוע בקו 961
הפיגוע בקו 961 הוא פיגוע טרור פלסטיני באמצעות יידוי בקבוק תבערה, שאירע ב-30 באוקטובר 1988, במהלך האינתיפאדה הראשונה וערב הבחירות לכנסת השתים עשרה. בפיגוע שאירע במהלך נסיעה שגרתית של אוטובוס קו 961 של אגד מטבריה לירושלים, בצומת איברהים סמוך למחנה הפליטים עין א-סולטאן צפונית ליריחו, נרצחו 5 ישראלים, ביניהם שלושה ילדים קטנים ונפצעו 4.
רקע
בדצמבר 1987 פרצה במחנה הפליטים ג'באליה שבצפון רצועת עזה התקוממות פלסטינית כנגד השלטון הישראלי שלוותה באלימות קשה משני הצדדים שגבתה קורבנות רבים בנפש ופצועים רבים. ההתקוממות התפשטה לכל רחבי שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה וזכתה לשם האינתיפאדה הראשונה.
אירועים מקדימים לפני יום הפיגוע
באפריל 1988 במהלך חג הפסח נפגע רוכב אופנוע מבקבוק תבערה, לא הרחק ממקום הפיגוע. לאחר מכן, ב-11 ביוני 1988, הותקף אוטובוס קו 961 של אגד מטבריה לירושלים באותו המקום בו התרחש לבסוף הפיגוע, בצומת איברהים סמוך ליריחו. הנהג, מוטי כרסנטי מהמושבה מגדל, עצר את האוטובוס, ירד ממנו, שלף את אקדחו וירה לעבר מיידי האבנים. במקום התגלתה מאוחר יותר גופתו של צעיר ערבי, שמשערים כי נהרג מירי זה. ביריחו הותקפו מאז פרוץ האינתיפאדה, הקווים 961 ו-963 של אגד מספר פעמים ביריחו, בידויי אבנים ובקבוקי תבערה. כמה שבועות אחר כך אירע במקום מקרה נוסף, בו הושלכו בקבוקי תבערה על אוטובוס, שהתלקח ושני ילדים שהיו בתוכו החלו לבעור. אזרחים שהיו במקום הצליחו להתגבר על האש והצילו אותם. בספטמבר 1988 החטיא בקבוק תבערה במעט את אוטובוס אגד ביריחו.
בסך הכל, לפי דובר אגד, דדי גולן, מתחילת האינתיפאדה ועד לפיגוע נפגעו כ-1,700 אוטובוסים של החברה מאבנים ובקבוקי תבערה, וכ-40 אוטובוסים נשרפו כליל. במקום הפיגוע הושלכו לפני הפיגוע מעל ל-100 בקבוקי תבערה מאז תחילת האינתיפאדה הראשונה.
שיטת הפעולה: מארב
להלן שלבי השיטה:
בדיקות ביטחוניות ביום הפיגוע
בטרם הגיע האוטובוס לצומת איברהים ליד יריחו, עבר במקום סיור ממונע של צה"ל, שלא הבחין במחבלים שהסתתרו במטע בצד הדרך. מעברו השני של הכביש עבר סיור רגלי שחיפש אחר משליכי בקבוקי תבערה.
הפיגוע
בערב יום ראשון, ה-30 באוקטובר 1988 יצא אוטובוס קו 961 של אגד מטבריה לירושלים כשעליו 22 נוסעים. האוטובוס נסע דרך בקעת הירדן בכביש 90, כאשר הוא אינו ממוגן ואינו מלווה בסיור צה"לי על אף המתיחות הגבוהה והעלייה בפיגועים נגד ישראלים בשטחי יהודה ושומרון במהלך האינתיפאדה הראשונה. בסמוך לשעה רבע ל-8 בערב, הגיע האוטובוס לכניסה הצפונית ליריחו, כאשר סמוך לשעה 8 בצומת איברהים סמוך למחנה הפליטים עין א-סולטאן שליד יריחו השליכו שלושת הצעירים הפלסטינים מחמוד סלימאן סאלם אבו חרביש, ג'ומעה איברהים ג'ומעה אדם ואחמד ג'יבריל אל-תכרורי, שלושתם בני משפחת תכרורי שלושה בקבוקי תבערה לעבר האוטובוס.
רחל וייס ושלושת ילדיה נקברו בקבר משותף בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים בהלוויה בהשתתפות אלפים וביניהם ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, חברי כנסת, רבנים ואישי ציבור מהחברה החרדית וכן מאות בני ישיבות. אוטובוס שהסיע אנשים להלוויית קורבנות הפיגוע הותקף גם הוא על ידי פלסטינים. ידיו ופניו של החייל דוד דלרוזה נכוו באורח קשה והוא הועבר ליחידה לטיפול נמרץ בבית החולים הדסה עין כרם, שם גילו הרופאים כי ריאותיו ולבו נפגעו קשה מהאש והעשן באוטובוס וכי רק השתלה תציל את חייו. לכן, הוטס ביחד עם הוריו ללונדון, שם נפטר בבית החולים מדום לב, בטרם נותח ב-22 בדצמבר 1988, בן 19 בנופלו. הוא הובא לקבורה בחלקה הצבאית בהר הרצל. הוא הותיר אחריו זוג הורים וחמישה אחים ואחיות.
בישראל
– הפיגוע עורר זעזוע עמוק בישראל שהייתה ערב הבחירות לכנסת ועמוק בתוך האינתיפאדה הראשונה. היה זה הפיגוע החמור ביותר מאז פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
ראש הממשלה יצחק שמיר: "התקפה רצחנית ונפשעת זו מעידה על ההקצנה של התוקפים, שמגמתם היחידה היא רצח מה שיותר יהודים ושריפתם. מעשה זוועתי זה דורש תשובה הולמת שתוכיח למרצחים כי איש לא יינקה וכי המגמה הרצחנית הזו תעקר משורש. אני בטוח, שיד כוחות הביטחון תשיג את הרוצחים ושולחיהם ויתברר לכל המעורבים בפשעים אלה, כי דרכם תמיט עליהם אסון." הוא הביע הביע תנחומים למשפחות הנפגעים ואיחל החלמה לפצועים.
השר שמעון פרס: "זעזוע עמוק מהמעשה הנפשע של רצח אזרחים חפים מפשע. ידו של צה"ל תשיג את המרצחים וכי ישראל תילחם בטרור עד חורמה. שר החוץ הוסיף כי "העם כולו מאוחד בתחושת הזעם והכאב." הוא הביע תנחומים למשפחות הנפגעים.
חצי ביקורת רבים נורו לעבר הנהגת הרוטציה. שרים, ראשי מועצות ופוליטיקאים האשימו את ההנהגה ודרשו ממנה לפעול בצורה תקיפה יותר נגד הטרור הפלסטיני ההולך וגובר.
השר אריאל שרון: "מדיניות הביטחון הנוכחית פשטה את הרגל, והרצח ביריחו הוא אות נוסף לכך. צמרת הביטחון חייבת ללכת ומיד. לאחר כשנה של מחדל, מליל הגלשונים בקריית שמונה עד לאוטובוס ביריחו - הגיע הזמן שיפנו מיד את מקומם".
השר משה ארנס: "הדרך היחידה למנוע תקריות כאלה שאירעו לאם ולילדיה היא למנוע מאנשים להתקרב לכבישים בכל יש"ע".
מזכ"ל מפ"ם אליעזר גרנות: "זורקי בקבוקי התבערה על אוטובוס אגד ביריחו, הם שלוחיו של הרשע והטמטום. דמם של הנפגעים לא יימחה לעולם מידיהם או מידי שולחיהם, המעשה שעשו והתאריך שבחרו בו למימוש זממם, מטיל ספק נורא בשפיותם."
ראש רשימת התחיה פרופ' יובל נאמן האשים את ראש הממשלה, שמיר ממלא מקומו, פרס שר המשטרה, חיים בר-לב ושר הביטחון, רבין באחריות לפיגוע. נאמן אמר ש-"נהגי אגד עוברים דרך יריחו ללא נשק מאז החרימה המשטרה את נשקו של נהג אגד מוטי כרסנטי, אף על פי שהגן על נוסעיו במקרה דומה."
מועצת יש"ע דרשה מממשלת ישראל בתגובה לפיגוע, לגרש לאלתר את ראשי ההתקוממות הפלסטינית שלטענתם, חלקם יושב במזרח ירושלים.
לאחר הפיגוע
לאחר הפיגוע הטיל צה"ל עוצר על 17 אלף תושבי יריחו וביצע סריקות נרחבות ומעצרים של חשודים במעורבות בפיגוע. עד מהרה הודו שניים מהעצורים הפלסטינים במעורבות בפיגוע לאחר שנעצרו בבית משפחת תכרורי בעת משחק קלפים וכמה מן הנוסעים שהבחינו במשליכי בקבוקי התבערה זיהו אותם. במהלך החקירה עלה שמו של המחבל השלישי, גם הוא בן משפחת תכרורי. הוא לא בין העצורים תחילה ולאחר שעלה שמו נלכד תוך כמה שעות. לאחר הודאתם במעשה, צה"ל הרס את בתיהם. דחפור צבאי שיטח את מטעי הבננות, התפוזים ועצי התמרים שבצומת איברהים, בהם הסתתרו המחבלים בטרם השליכו את בקבוקי התבערה על האוטובוס. חברי גרעין יריחו, המורכב ברובו מאנשי תנועת כך, ניסו להתנחל בבית הכנסת ביריחו, בתגובה לפיגוע, אך התפנו בשקט כאשר הגיעו למקום כוחות הביטחון.
השפעה על הבחירות לכנסת
הפיגוע התרחש פחות מ-36 שעות לפתיחת הקלפיות בבחירות לכנסת. פרשנים בישראל ובעולם העריכו כי לפיגוע פוטנציאל להשפיע על החלטת הבוחר הישראלי לטובת המועמד יצחק שמיר מהליכוד שנתפס בידי הציבור כבעל עמדות תקיפות יותר כנגד הטרור הפלסטיני מיריבו, שמעון פרס מהמערך. ביום הבחירות עצמו, כיומיים לאחר הפיגוע מכונית עם כרזות של הליכוד שהסיעה בוחרים אל הקלפיות בירושלים הותקפה על ידי בקבוק תבערה שהושלך מבית בשכונת ואדי אל-ג'וז. בבחירות הייתה הליכוד למפלגה הגדולה והיה לה סיכוי להרכיב ממשלה בלעדי המערך של פרס ורבין. לאחר שהעריכו כי לפיגוע זה תהיה השפעה על החלטת הבוחר, טען פרס מספר ימים לאחר הבחירות כי בעקבות הפיגוע איבד המערך שניים-שלושה מנדטים. בעקבות דבריו, תקף אותו רבין ואת הניסיון לקשור בין שני האירועים, ניסיון שהוגדר על ידו כ"נואל". בנוסף טען כי: "הטענה שהשמיע שמעון פרס, כאילו איבד המערך שניים-שלושה מנדטים בגלל הפיגוע החמור ביריחו, מופרכת מעיקרה. כל ניסיון לקשור את תוצאות הבחירות לאסון יריחו הינו מוטעה. יטיבו לעשות ראשי מפלגת העבודה וחבריה אם יבררו את הסיבות האמיתיות לתוצאות הבחירות".
משפט והנצחה
באפריל 1989 נשא אלמנה של רחל, אליעזר וייס את אחותה, שרה זילברמן לאישה במושב אורה, בחופה שערך אביהם של רחל ושרה, הרב יצחק שלמה זילברמן. בתחילת אותו החודש נפתח משפטם של שלושת הנאשמים בפיגוע ובמקרים נוספים של השלכת בקבוקי תבערה בבית המשפט הצבאי ברמאללה בראשותו של השופט סגן אלוף יוסף שפירא, לאחר שהוגש כנגדם כתב אישום בינואר 1989. לאחר הפיגוע ובסמוך לבחירות, נשמעו קולות מנבחרי ציבור ובראשם שר המשפטים, אברהם שריר שקראו להשית על האחראים לפיגוע עונש מוות (שמקום המדינה, הוצא לפועל רק כנגד פושע המלחמה הנאצי, אדולף אייכמן), אך קריאה זו לא הובילה בסוף לעונש שכזה, בעיקר משום שבפיגוע בקו 405 שגבה קורבנות רבים יותר לא דרשה התביעה הטלת עונש מוות על מבצעו וכן כי ההרכב ששפט את הנאשמים בבית המשפט הצבאי היה מנוע מראש מלהטיל גזר דין מוות. את עונש מוות ניתן היה לגזור רק כאשר שלושת השופטים הם משפטנים, ובהרכב רק שניים מבין השלושה היו משפטנים. שלושת הנאשמים הורשעו בכל סעיפי האישום ונשלחו למאסרי עולם בכלא.
ההתנחלות רחלים במועצה האזורית שומרון נקראה במשותף על שמה של רחל וייס ועל שמה של רחלה דרוק שנרצחה ב-1991 בפיגוע ירי בעת שנסעה באוטובוס להפגנה בכיכר מלכי ישראל נגד ועידת מדריד.
שחרור המחבלים
אחד משלושת המחבלים, אחמד ג'יבריל אל-תכרורי עליו נגזר מאסר עולם, שוחרר במסגרת השלב הראשון של עסקת שליט בשנת 2011.
ביולי 2013, שלוש שנים לאחר פיצוץ המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים ולאחר מסע דילוגים אינטנסיבי של מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי ברחבי המזרח התיכון, חלה פריצת דרך במגעים והוסכם על חזרה לשולחן המשא ומתן. בתגובה החליטה ממשלת ישראל על שחרור של כמות מוגבלת של אסירים ביטחוניים פלסטינים היושבים בבתי הכלא הישראלים לפחות 20 שנה (טרם תקופת הסכמי אוסלו) כמחווה ליושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן בשל חידוש המשא ומתן בין הצדדים. השחרור נעשה ב-4 פעימות, כאשר 3 יצאו אל הפועל. בתחילת אפריל אמורה הייתה לצאת לפועל הפעימה הרביעית של שחרור האסירים וביניהם שניים מהמחבלים בפיגוע: מחמוד סלימאן סאלם אבו חרביש וג'ומעה אברהים ג'ומעה אדם עליהם הוטלו מאסרי עולם רבים. במקביל קרס המשא ומתן בין הצדדים והפעימה לא יצאה אל הפועל והשניים נשארו בכלא.
אוסישקין (פירושונים)
ראו גם
}}
יהדות בוקרשט
יהדות בוקרשט היא קהילה יהודית מאורגנת, שהתקיימה במשך מאות שנים בעיר בוקרשט, ותרמה רבות לכלכלתה ולתרבותה של העיר בפרט ושל רומניה בכלל. העיר בוקרשט נוסדה במאה ה-14 בקירוב, ויהודי העיר מוזכרים במסמכים החל מהמאה ה-16. בעיר התקיימו חיים שוקקים של תרבות יהודית. היחסים בין הקהילה היהודית לבין האוכלוסייה הרומנית שבקרבה התקיימה, ידעו עליות ומורדות והושפעו מהלכי הרוח ששררו במדינה ובעולם הנוצרי וגם מן הנסיבות המדיניות והפוליטיות של האזור כולו. לשיא פריחתה הגיעה הקהילה בתקופה שבין מלחמות העולם, אולם לאחר הרדיפות של תקופת שואת יהודי רומניה ולאחר גילויי העוינות מצד המשטר הקומוניסטי, שבאו בעקבותיהן, דעכה הקהילה ומרבית היהודים עלו לישראל.
דמוגרפיה יהודית בבוקרשט
הצבא הרוסי, בשנים 1810–1811, ציין לראשונה נתונים סטטיסטיים על מספר היהודים בבוקרשט, 862 נפשות בתוך אוכלוסייה של לפחות 24,000 תושבים. היהודים התרכזו בשכונות קולצאה (Colțea), גאורגה הקדוש (Sf. Gheorghe) וסטלאה (Stelea). פרט לאחד הכל היו שוכרי בתים. מרבית היהודים היו סודיטים, בעיקר נתיני האימפריה האוסטרית.
הקהילה היהודית בתקופה שקדמה לאיחוד הנסיכויות הרומניות
בוקרשט הייתה עיר ולאכית ובהמשך בירת ולאכיה עד לאיחודה עם נסיכות מולדובה. לאחר איחוד הנסיכויות הייתה בוקרשט לבירת האיחוד, שממנו צמחה רומניה. בספר שאלות ותשובות של רבי שמואל די מדינה (רשד"ם) מסלוניקי מהמאה ה-16 ושל רבי יוסף קארו מתקופת שהותו בעיר ניקופול (1522–1533), יש שתי תשובות שנשלחו לפרנסי קהילת יהודי בוקרשט בנוגע למקרה רצח שהתרחש במקום. בנוסף ליהודים הספרדים, החל משנת 1550 ידוע גם על מיעוט של יהודים אשכנזים שהיו חברים בקהילה. בצו שלטוני מתקופתו של מירצ'אה החמישי (הרועה), משנת 1550, מוזכרים יהודים בעלי חנויות ויהודים בעלי עיסוקים אחרים, ומוזכרים בשמם שמונה יהודים: אמטו, אבן אושה, בן חביב, בן אליעזר, איסאק, יודה, יוסף רופוס ובן גרשון. מרבית יהודי בוקרשט הגיעו ממחוזות דרומיים יותר, בעיקר מקהילת ניקופול, ובחלקם השאירו שם את משפחותיהם ליתר ביטחון.
יהודי בוקרשט נהנו מחסות השלטון העות'מאני, אך גם ניזוקו ממנה - ב-13 בנובמבר 1594, שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ, הרג את כל הטורקים שהיו בבוקרשט ויחד איתם גם את היהודים (במיוחד את אלה שהלוו לו כספים). לאחר מותו של מיכאי, התאוששה הקהילה.
בתקופת גזירות ת"ח ת"ט (1648–1649) הגיעו לבוקרשט יהודים אשכנזים, שנמלטו מפני הקוזאקים. האשכנזים התארגנו בקהילה משלהם והעמידו בראשם סטַרוסְטֵה באישור השלטונות. במסמך מסוף המאה ה-17 מוזכר שהיהודים בבוקרשט, בשנת 1694 שילמו מס כאגודה.
ב-1714 ציווה שטפאן קנטאקוזינו על הריסת בית הכנסת של יהדות בוקרשט, אף על פי שניצב במקום נידח. הוא גם ציווה על היהודים שלא יתכנסו יותר לתפילות.
במסמכים מוזכר שבשנת 1715 הונהגה הקהילה על ידי מרדכי בן יהודה, התקיימו קופת צדקה, חברה קדישא ובית כנסת שנהרס באותה שנה בהוראת השליט שטפאן קנטאקוזינו, שגם אסר על היהודים להתאסף לשם תפילה. על היהודים הוטלו גם גזירות לבוש, הם חויבו ללבוש רק שחור או סגול ולנעול רק נעליים שחורות.
על פי מסמכים רומניים, בשנת 1730, בבוקרשט, השליט ניקולאה מברוקורדט נתן אישור לייסוד הקהילה היהודית הספרדית בנסיכות ולאכיה וזאת לבקשת יועציו, הרופא דניאל דה פונסקה ומנטש (מנדש) באלי (Menteş Bally, אבי סבו של דוויצ'ון באלי).