cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוגנוטים
מלחמות הדת
במה שנודע כטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, בין ה־24 באוגוסט ל-־17 בספטמבר 1572, הרגו הקתולים הוגנוטים רבים בפריז. מעשי טבח דומים אירעו בערים אחרות בשבועות הבאים, כאשר ההערכה היא שנהרגו כ־70,000 איש. חנינה שהוענקה ב־1573 הצדיקה את הרוצחים. המלחמה החמישית כנגד ההוגנוטים החלה ב־23 בפברואר 1574, והמאבק המשיך עד 1598, כאשר אנרי מנוואר, שהפך לקתולי לאחר הכתרתו כמלך צרפת אנרי הרביעי, הכריז על "האדיקט של נאנט", ובו הוענקו לפרוטסטנטים זכויות השוות לקתולים, וחופש פולחן במחוזותיהם. עם זאת, האדיקט הגן על אינטרסים קתוליים בכך שמנע הקמת כנסיות פרוטסטנטיות באזורים הקתוליים.
הבריחה
לואי הארבעה עשר (מלך 1643-1715) החל לרדוף את הפרוטסטנטים שוב, והשתמש בחייליו כדי להקשות על חיי ההוגנוטים עד שרבים מהם המירו דתם לנצרות הקתולית או ברחו. שיטת השכנוע של לואי הארבעה עשר נקראה "דרגונד" (Dragonnade) על שם הפרשים שכפו על הפרוטסטנטים הצרפתים לבחור בין המרת דת, מוות או בריחה. הפרשים הצרפתים נקראו דרגונים בשל הדרקון שהתנוסס על דגל הקרב שלהם. לואי ביטל את האדיקט של נאנט, המגן על ההוגנוטים, ב־1685, והכריז על הפרוטסטנטיות כלא חוקית ב"אדיקט של פונטנבלו".
עם ההכרזה, נמלטו הוגנוטים רבים מצרפת ומצאו מקלט בארצות הפרוטסטנטיות השכנות, אנגליה והמושבות, הולנד, שווייץ ופרוסיה:
באנגליה: פליטים הוגנוטים ברחו בהמוניהם לשורדיץ', לונדון. הם ייסדו תעשיית אריגה משמעותית באזור ספיטלפילדס, ובוונדסוורת'. פליטים הוגנוטים ברחו מהעיר טור שבצרפת ובעקבות כך תעשיית המשי שייסדו שם הושמדה כמעט לחלוטין. באמצעות הידע והניסיון שלקחו איתם לצפון אירלנד, עזרו להקים את תעשיית האריגים האירית. אנדרו לורטי, סופר ותאולוג הוגנוטי מוביל, שהנהיג את הקהילה ההוגנוטית בלונדון, פרסם את הביקורת ההוגנוטית של הכס הקדוש ושל דוקטרינת הטרנסובסטנציאציה.
במושבות: הוגנוטים רבים ברחו לשלוש עשרה המושבות של בריטניה באמריקה, הראשונים ב־1624.אחד מהם היה צורף בשם אפולוס ריבר, (בעתיד ישנה את שמו לפול רביר). לימים, העניק את שמו ואת מקצועו לבנו, פול רביר, המהפכן האמריקאי המפורסם. מתיישבים הוגנוטים ייסדו את ניו רושל במדינת ניו יורק, ואחת משכונות ניו יורק נקראה "הוגנוט" על שמם.
בברנדנבורג-פרוסיה: שליטה הקלוויניסט של פרוסיה באותה עת פרידריך וילהלם קיבל את הפליטים ההוגנוטים שבהם היו אנשי מקצוע ומסחר מיומנים בזרועות פתוחות, על מנת לאכלס מחדש את ארצו קרועת המלחמות. הוא פרסם את צו פוטסדם המזמין את הפליטים להתיישב בברנדנבורג. בעקבות הצו, התיישבו בברנדנבורג יותר מ-20,000 הוגנוטים, ועם מותו של פרידריך וילהלם בשנת 1687 היוו ההוגנוטים כ-20 אחוזים מתושבי ברלין.
ב־31 בדצמבר 1687 עלתה קבוצת הוגנוטים פליטים על ספינה על מנת לייסד מושבה בכף התקווה הטובה (בדרום אפריקה המודרנית).
הרדיפות של הפרוטסטנטים הסתיימו ב־1764, והמהפכה הצרפתית ב־1789 העניקה להם זכויות אזרח מלאות. ההוגנוטים התמחו בבנקאות וכלכלה וייסדו בנקים רבים בשווייץ, באזור ז'נבה.
נורית גרץ
נורית גֶרְץ (נולדה ב-9 באוקטובר 1940) היא פרופסור אמריטה לספרות וקולנוע באוניברסיטה הפתוחה, שימשה בעבר כראש המגמה העיונית בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובהמשך כיהנה כראש החוג לתרבות, הפקה ויצירה במכללת ספיר.
חייה ופועלה
גרץ נולדה לד"ר דבורה, מורה לביולוגיה, ולאהרון גרץ בירושלים. היא נכדתו של הסופר צבי זבולון ויינברג. למדה בגימנסיה העברית רחביה ובבית הספר החקלאי כַּנות. בשנת 1963 פגשה בפריז את עמוס קינן. לזוג נולדו שתי בנות: שלומציון קינן ורונה קינן. גרץ סיימה את התואר הראשון בספרות ומדעי המדינה ב-1969 באוניברסיטה העברית בירושלים. המשיכה ללימודי תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973 במסגרתם כתבה תזה שעסקה ביצירתו של עמוס עוז, וב-1979 הוענק לה תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על דוקטורט שכותרתו "התחלפות דורות בהיסטוריה של הספרות: דור שנות השישים בפרוזה העברית", בהנחייתו של פרופ' בנימין הרשב.
הייתה מבקרת ספרות, קולנוע ותיאטרון בשבועון "העולם הזה" ובעיתון "ידיעות אחרונות".
בתחילת שנות ה-80 הצטרפה גרץ כחברת סגל לאוניברסיטה הפתוחה. בשנות ה-90 הפנתה את מוקד מחקרה מספרות לקולנוע. ב-1993 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטה הפתוחה, וב-2001 מונתה לפרופסור מן המניין. באותה תקופה לימדה גם בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 2003–2009 כיהנה כראש המגמה העיונית בחוג זה. החל משנת 2008 מלמדת גרץ במחלקה לתרבות, יצירה והפקה במכללת ספיר, בין השנים 2008–2016 כיהנה כראש מחלקה זו.
מענקים ופרסים בהם זכתה
גרץ זכתה במענקים ופרסים שונים על מחקריה וספריה, בהם: בשנים 2003 ו-2008 זכתה במענקים של הקרן הלאומית למדע (Israel science Foundation - ISF), ב-2006 זכתה במענק ממרכז מינרווה לזכויות אדם, וב-2005–2006 זכתה במענק של ארגון המדע הישראלי-פלסטיני (Israeli-Palestinian Science Organization- IPSO) עבור מחקר משותף עם המפיק והבמאי ג'ורג ח'לייפי. ב-2009 זכתה בפרס ברנר לספרות על ספרה על דעת עצמו: ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן, שהיה מועמד באותה שנה גם לפרס ספיר. הספר נבחר לרשימת 'עשרת ספרי העשור' של ידיעות אחרונות ו'חמשת ספרי העשור' של גלי צה"ל. ב-2010, זכה הספר גם בפרס ספר הזהב.
בשנת 2021 זכתה בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
מחקר
תחומי המחקר המרכזיים של גרץ הם ספרות עברית, קולנוע ישראלי ופלסטיני, חברה ותרבות ישראלית, טראומה וזיכרון פרטי וקולקטיבי.
ספרה עמוס עוז: מונוגרפיה ראה אור ב-1980 והוא מושתת על עבודת התזה שלה. הספר מתאר את יצירתו של עוז עד לאותה תקופה, וכולל דיון נרחב בשינויים שחלו בתרבות הישראלית ובמפת הספרות העברית.
חירבת חיזעה והבוקר שלמחרת ראה אור ב-1983 והוא מושתת על הדוקטורט שלה ועוסק בשינויי נורמות כתיבה בשנות ה-60.
שבויה בחלומה: מיתוסים בתרבות הישראלית ראה אור ב-1995 ובתרגום לאנגלית ב-2000. הספר, שהתקבל בהערכה רבה, מנתח באופן רחב תחומי יצירות ספרות, נאומי מנהיגים, רצנזיות בעיתונות היומית ובסרטי קולנוע, וחושף את שורשי המיתוסים שעליהם נבנתה והתכוננה התרבות הישראלית. בספר מראה גרץ כי ניתן לראות בסוגי המדיה השונים מאפיינים משותפים: עלילות ונרטיבים דומים שחוזרים ומשכפלים את עצמם מתקופה לתקופה ומכילים מיתוסים שמתנגשים האחד בשני ומעומתים זה בזה.
מקהלה אחרת: ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים ראה אור בשנת 2004. הספר עוסק במפגש הטעון שבין ניצולי השואה ותושבי ישראל, ובשינוי ההדרגתי שחל ביחסם של הוותיקים אל העולים הללו. בספר חקרה גרץ באמצעות מקורות היסטוריים, קולנועיים וספרותיים את האופנים שבהם החברה הישראלית עיצבה את זהותה באמצעות ה'אחרים' – הזרים, שהוצאו והורחקו מתוכה, ולחלופין אלו שבתהליך כואב וארוך התקבלו לבסוף. מלבד הדיון בניצולי השואה הספר מציג את המפגש עם ותיקי הארץ כמקרה מבחן של החברה הישראלית, שבמהלכו למדה החברה הישראלית להכיר בזיכרונות זרים ובמרחבים זרים ולאמצם כחלק מההוויה והתרבות בישראל.
נוף בערפל: המרחב והזיכרון ההיסטורי בקולנוע הפלסטיני נכתב יחד עם ג'ורג' ח'לייפי ויצא לאור ב-2006. הספר בוחן את גלגוליו של הקולנוע הפלסטיני ומתרכז בארבעה אבות יוצרים מרכזיים: מישל חלייפי, רשיד משהארווי, עלי נסאר ואליה סולימאן ובודק את הקשרים שבין היצירה הקולנועית ובין טראומה, זיכרון מודחק והתפתחויות פוליטיות וחברתיות. אחת הנקודות המרכזיות בספר דנה בשאלת הרציפות שמנסה לגלות הקולנוע הפלסטיני: בין הזמן האבוד לכאורה לבין מצוקת ההווה. לטענת גרץ וח'לייפי הסתירה של ההתכחשות לעבר בעקבות הטראומה לעומת השאיפה למקום אוטופי שנמצא אי שם בעבר, מייצרת קולנוע שמבקש ליצור היסטוריה פלסטינית.
בדיון
ספרה אל מה שנמוג נכתב במשותף עם אמה, דבורה גרץ וראה אור ב-1997. זהו ספר תיעודי-בדיוני המתחקה אחר קורותיה ואהבותיה של דבורה גרץ, אמהּ של נורית גרץ, דרך ורשה, לימודים באיטליה והעלייה לקיבוץ עין החורש שם הכירה את אהרון גרץ. לאורך הספר עולות שאלות על התרבות היהודית האירופית, על התרבות היהודית-חלוצית של תחילת המאה ועל התרבות הישראלית לפני תום המילניום. המהלך ההיסטורי הרחב שכולל את שקרה ואת אשר נחלם, יוסיף וישתכלל בספרה התיעודי-בדיוני השני על דעת עצמו.
ספרה על דעת עצמו: ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן ראה אור ב-2008 והוא ספרה השני התיעודי-בדיוני של גרץ. גם כאן, בדומה לספרה "אל מה שנמוג", שילבה גרץ בין תיעוד ריאליסטי של אירועים היסטוריים ובין רומן אינטימי החודר לתודעת הגיבורים, לזיכרונותיהם ולחלומותיהם. הספר מתאר ארבעה פרקים בחייו של הסופר, הפסל, המשורר ומי שהיה בעלה של גרץ, עמוס קינן. הספר פותח בילדותו של קינן עם מהלך הידרדרותו הנפשית של אביו, יעקב לוין, איש גדוד העבודה שחי לאור החלום הציוני וחלום המהפכה הסוציאליסטית, והפך קרבנם של חלומות אלו. לאחר מכן עובר הספר לימי הצטרפותו של קינן כפעיל לח"י וכמפקד במלחמת תש"ח, ומתאר את הרגעים שבהם הופכים החלומות והכמיהות שירש מאביו, לאוטופיה שבורה המתנגשת עם טראומות המלחמה, שהודחקו והושתקו אך לא נשכחו גם לאורך השנים שחלפו מאז. הספר ממשיך ועוקב אחר השורשים החבויים בחייו של עמוס קינן, בחיפושיו אחר בית, אדמה וחלום ארצישראלי שלא מומש, המובילים אותו משוטטויות בברים הבוהמיינים של תל אביב אל אולמות בתי המשפט באשמה של ניסיון התנקשות בשר הפנים דוד צבי פנקס, ומשם, שנוא ומנודה, אל פריז ואל סיפור האהבה המופלא, אך ההרסני והטרגי שניהל עם הסופרת כריסטיאן רושפור. הספר זכה להצלחה גדולה, התקבל בהתלהבות הן מצד הביקורות והן מצד הקהל, ושבועיים לאחר שראה אור הפך לרב-מכר.
ספרה, ים ביני לבינך, היה עם צאתו בראש רשימת רבי המכר וזכה לביקורות נלהבות: שירה סתיו וחיים גורי בעיתון "הארץ", תלמה אדמון ב"מעריב", יאיר גרבוז ב"ידיעות אחרונות". הוא נמצא ברשימת הספרים הטובים לשנת 2015 של "הארץ" ו-"Mako", ונבחר בסקר ספריות על ידי תושבי תל אביב-יפו כאחד מספרי המקור הטובים לשנת 2015.
ייחודם של ספריה אלו של נורית גרץ, בכך שהם משלבים בין תיעוד ובדיון ויוצרים סגנון חדשני בספרות העברית. לטענת חוקר הספרות דן מירון, על דעת עצמו יוצר ז'אנר חדש, רובד של דמיון ושל היסטוריה שלא היה מקובל אצלנו. המבקר אבנר שץ רואה גם הוא את עירוב הז'אנרים כדבר המייחד את כתיבתה של גרץ, וטוען כי בספרה הבדיוני הראשון אל מה שנמוג, הטכניקה שבה נקטה נורית גרץ, של סיפור אודות כתיבת הסיפור, של תיעוד-התיעוד, היא זו שמעניקה את הממד הייחודי והמרשים לספר.
ספריה של נורית גרץ תורגמו לאנגלית.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על יצירתה:
שארלבי דין
שארלבי דין קריק (באנגלית: Charlbi Dean Kriek; 5 בפברואר 1990 – 29 באוגוסט 2022) הייתה שחקנית ודוגמנית דרום אפריקאית. ידועה בשל השתתפותה בסרט "ספּאד", בסדרת הדרמה "ברק שחור" ובסרט זוכה הפרסים "משולש העצבות".
ביוגרפיה
דין-קריק נולדה בשנת 1990 בקייפטאון, דרום אפריקה לג'ואנה מילר ויוהאן קריק.
בשנת 2008 דין ושותפה לדוגמנות אשטון שנהג שרדו תאונת דרכים קשה. פציעותיה כללו צלעות שבורות, מפרק כף יד שבור וריאה שקרסה. היא אושפזה בבית החולים ועברה מספר ניתוחים מצילי חיים.
דוגמנות
דין-קריק החלה לדגמן בגיל 6 בפרסומות וקטלוגים. בגיל 12 חתמה בסוכנות אלפא מודלס, היא עזבה את בית הספר והועברה לחינוך ביתי בגיל 14. היא נהגה לנסוע ברחבי העולם בין קייפטאון, שם התגוררה עם משפחתה לטוקיו, ניו יורק ולונדון שם פיתחה את קריירת הדוגמנות שלה. היא הופיעה על שערים של ווג, GQ וקוסמופוליטן, ועבדה עבור ענקיות אופנה כמו גוצ'י, יונייטד קולורס אוף בנטון וראלף לורן.
בעקבות תאונת הדרכים שעברה בשנת 2008 היא לקחה הפסקה מקריירת הדוגמנות.
בקולנוע
בשנת 2010 פתחה בקריירה המשחק שלה בקולנוע ובטלוויזיה. היא הופיעה בדמותה של אמנדה בסרט הקומדיה הדרום אפריקאי ספּאד (תפוח אדמה) ובסרט ההמשך, ספּאד 2. בשנת 2017 כיכבה בסרט האימה האמריקאי Don't Sleep. בשנת 2018 כיכבה בסרט האמריקאי "ראיון עם אלוהים". באותה שנה שיחקה בתפקיד סייונייד בשתי עונות של הסדרה "ברק שחור" המבוססת על סרט באותו שם, ששודרה ברשת The CW.
חיים אישיים
דין הייתה מאורסת לדוגמן הדרום אפריקאי לוק וולקר איתו הייתה במערכת יחסים זוגית מאז 2018.
מותה
ב-29 באוגוסט 2022, דין אושפזה בבית חולים בעיר ניו יורק לאחר שחשה ברע. בעוד שהתסמינים הראשוניים שלה היו קלים, מצבה הידרדר במהירות והיא מתה מספר שעות לאחר מכן; היא הייתה בת 32. תוצאות הנתיחה שלאחר המוות שפורסמו ב-21 בדצמבר 2022 אישרו שהשחקנית מתה מאלח דם חיידקי, שנגרם על ידי חיידק טורף בשם קפנוציטופגה. הטחול שלה הוסר לאחר תאונת הדרכים ב-2008, מה שהגדיל את הסיכון שלה ללקות בזיהומים חמורים. מותוה של דין התרחש זמן קצר לפני הפרסום הבינלאומי של הסרט משולש העצבות. פיטר בראדשו מהגרדיאן כתב שהיא "הייתה כוכבת אמיתית בהתהוות. האובדן שלה הוא עצום... [היה לה] סגנון מיוחד והיא הייתה הבטחה עצומה."
דייוויס
{{פירושונים| מקומות בשם דייוויס (Davis):
ראו גם
ספורט (Davis): אישים ששם משפחתם דייוויס (Davis): אישים ששם משפחתם דייוויס (Davies): }}
Not Invented Here
Not Invented Here (בקיצור NIH; בעברית: לא הומצא כאן) הוא מונח המתאר תרבות ארגונית או מוסדית המתעקשת שלא להשתמש במחקר או ידע שמקורם מחוץ לארגון. נימת הלוואי של המונח היא שלילית ומזלזלת.
לעיתים, Not Invented Here מתרחש בשל בורות, שכן חברות רבות לא עורכות את המחקר הנדרש כדי לבדוק אם פתרון מסוים כבר קיים. במקרים אחרים, המצדדים בגישה זו מתעלמים מפתרונות קיימים מתוך אמונה שתוצאות עבודתם תהיה טובה יותר, ולעיתים הסיבה היא ההנאה של פיתוח חדש מול טרדה של תחזוקה.
ההפך הוא Proudly Found Elsewhere (בקיצור PFE).
פאיזה רושדי
פאיזה רושדי או פאיזה רוג'די (בערבית: فايزة رشدي; 1921 – 29 בינואר 2003) הייתה זמרת יהודייה מצרייה-ישראלית שנודעה, בין השאר, בהופעותיה עם תזמורת קול ישראל בערבית בניצוחו של זוזו מוסא.
קורות חיים
רושדי נולדה לרחל ודוד באלכסנדריה, מצרים בשם מרים בונן למשפחה בת שלושה ילדים. כשהייתה בת 7 נפטר אביה. בגיל שמונה זכתה בתחרות כישרונות ארצית. פאטמה רושדי, זמרת ושחקנית מצרית מצליחה באותה עת החליטה לאמץ את מרים ללהקתה. מרים החליטה לנצל את כישרונה בתחום הזמרה לטובת פרנסת המשפחה ואימצה את שם הבמה "פאיזה רושדי" ("אל פאיזה" היא "הזוכה" בערבית). בעקבות ההצלחה עברה המשפחה לקהיר. היא פיתחה קריירה של זמרת ושחקנית קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה והושמעה ברדיו במצרים. הגיעה לראשונה להופעות בארץ ישראל ב-1946.
בשנת 1951, בעקבות מות האם, עלתה עם שני אחיה לישראל. כשהחל הרדיו הישראלי להשמיע אותה, הפסיקו להשמיע אותה בארצות ערב. זמן קצר לאחר עלייתה נשאה לראשונה. בעלה היה מהמר כפייתי ובזבז את רוב הכסף שהביאה עמה ממצרים. בני הזוג התגרשו לאחר כארבע שנים. ב-1954 נכנסה לרשות השידור כזמרת מובילה בתזמורת קול ישראל בערבית בניצוחו של זוזו מוסא. נכתבו לה כ-250 שירים, ביניהם שירים הכוללים בתים ופזמון, וכן מוושאחאת אנדלוסיים, מאוואלים, שירים עממיים מצרים, סורים ועיראקים שנכתבו במיוחד בשבילה. היא הושמעה ברדיו והופיעה בשנות השבעים בתוכניות של הטלוויזיה בערבית עם משה אליהו. בין הכותבים והמלחינים שעבדו איתה: פלפל ג'ורג'י, האחים סלאח ודאוד אל-כוויתי, זוזו מוסא, נעים רג'ואן, אלברט אליאס, זכי סורור ועוד.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, נמצא תקליט שלה ברדיו רמאללה, שהובא ממצרים עם שיר שהוקלט במצרים שנקרא 'רחו אל חבאאיב וון'.
בתחילת שנות השישים נישאה בשנית ליצחק תוסיה כהן וילדה את בתה היחידה, יפה תוסיה כהן, לימים שחקנית וזמרת. בעקבות נישואיה הפסיקה להופיע. בשנת 1965 נפרדו בני הזוג ורושדי שבה להופיע. פאיזה רושדי הופיעה במשך השנים בארץ ובעולם. היא נפטרה בכ"ו בשבט תשס"ג (29 בינואר 2003) ונטמנה בבית העלמין ירקון.
הסרט התיעודי "אמא פאיזה", שתיאר את מערכת היחסים בין פאיזה לבתה, בבימויה של סיגלית בנאי, הוצג בערוץ 1 במסגרת "הסיפור האמיתי".
עודד בר אור
עודד בר-אור (28 באוגוסט 1937 – 9 בדצמבר 2005/ ח' בכסלו תשס"ו) היה פיזיולוג ישראלי, ממציא "בוחן בר-אור" למדידת כושר גופני.
חייו
בר אור נולד וגדל בירושלים. כשהיה ילד חלה בשיתוק ילדים אך הצליח להתגבר על מגבלותיו בעזרת התעמלות מיוחדת. הוא למד רפואה באוניברסיטה העברית. בשנת 1966 יצא להשתלמות באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה אצל פרופ' אלסוורת באסקירק. שם החל לעסוק בתחום שבו התמחה בסופו של דבר: הפיזיולוגיה של המאמץ, ובמיוחד זו של הילד והמתבגר.
בשנת 1970 חזר לישראל והקים את מרכז המחקר במכון וינגייט. הפרויקט הראשון שבוצע במרכז היה פיתוח מבחן פשוט ואמין למדידת כושרם הגופני של חיילי צה"ל, שנקרא על שמו "בוחן בר-אור". המבחן כלל בין השאר ריצת 2000 מטר, כפיפות בטן, שכיבת סמיכה ותרגילים נוספים. עם השנים השתנה המבחן והוא כולל רק את שלושת המקצועות לעיל. במהלך השנים המבחן, שתוכנן עבור חיילים צעירים בשירות סדיר, משמש גם לבדוק את כושרם של אנשי קבע מבוגרים יותר ואף שוטרים.
לכידת גנים
לכידת גנים היא גישה בעלת תפוקה גבוהה המשמשת להציג מוטציות הכנסה על פני הגנום של האורגניזם.
עודד בר אור
חייו
לאחר מכן הוביל בר-אור את פיתוחו של "המבחן האנארובי של וינגייט", שהפך לתקן מקובל ברחבי העולם להערכת היכולת האנאירובית של האדם. בר-אור נתקל בקשיים תקציבים בפיתוח תחום הפיזיולוגיה של המאמץ בישראל ובשנת 1982 נסע לאוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון שבקנדה. שם, ובבית החולים צ'דוקי הסמוך, הקים בר-אור מרכז מתקדם לפעילות גופנית ולתזונה של ילדים.
שישה עשר חודשים לפני מותו אובחן אצלו סרטן הלבלב ומומחה קצב לו שלושה חודשי חיים לכל היותר. אולם בר-אור נכנס לטיפול חדשני ניסיוני ובמקביל פיתח לעצמו תוכנית אימון גופני שהאריכה מעט את חייו. בסופו של דבר נפטר בדצמבר 2005.
לכידת גנים
השיטה
הלכידה מתבצעת עם וקטורים של לכידת גנים שהמרכיב העיקרי שלהם הוא קלטת לכידת גנים המורכבת מגן מדווח ללא פרומוטור ו/או סמן גנטי משתנה, ולצדו אתר חיתוך בקצה 3' במעלה הזרם (רצף SA) ורצף סיום שעתוק במורד הזרם (רצף של פוליאדנילציה; polyA).
עודד בר אור
פרסים והוקרה
הוא קיבל דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסטאות, ביניהם: מ-, מאוניברסיטת ברוק, ומ. כמו כן, קיבל פרסים אקדמיים נוספים וחברות באגודות מדעיות.
לכידת גנים
השיטה
כאשר מתרחשת החדירה לאינטרון השייך לגן המבוטא, קלטת מלכודת הגנים עוברת שעתוק מהפרומוטור האנדוגני של אותו גן בצורה של שעתוק מאוחה שבו האקסון (ים) במעלה הזרם של אתר ההחדרה נחתכים באותה מסגרת קריאה לגן הדווח/המרקר שנבחר. מכיוון שהשעתוק מסתיים מוקדם עקב אתר הפוליאדנילציה שהוחדר, התעתיק המעובד מקודד לרצף קצר וחסר תפקוד של החלבון התאי ושל הדווח או מרקר הנבחר. לפיכך, לכידות גנים משביתות ומדווחות בו-זמנית על ביטוי הגן הכלוא באתר ההחדרה, ומספקות תיוג DNA (רצף של לכידת גנים, GTST) לזיהוי מהיר של הגן המשובש.
עודד בר אור
פרסים והוקרה
לאחר פטירתו מספר פרסים ומלגות נוצרו על-שמו, שמנציחים את זכרו, ומעודדים פעילות נגד מגפת השמנות. ביניהם:
לכידת גנים
השיטה
הקונסורציום הבינלאומי של מלכודת גנים מרכז את הנתונים ומספק שורות תאים שעברו שינוי.
הפניות
<references group="" responsive="1">
ברית חלוצים דתיים
ברית חלוצים דתיים (בח"ד) הייתה תנועת נוער חלוצית דתית שנוסדה בגרמניה בשנת 1928 ועלתה לארץ ישראל בשנת 1929, חבריה הקימו את תנועת הקיבוץ הדתי בשנת 1939 שמטרתם הייתה יישוב הארץ בחלוצים דתיים. תחילה נקראה בשם "החלוץ המזרחי", אך מכיוון שמקימיה בקשו להעניק לה שם נייטרלי נטול הקשרים פוליטיים ותיוג מפלגתי, נבחר שם הכולל את בני הנוער מכל הזרמים השונים בגרמניה.
רוזנה ארקט
רוזנה לורן ארקט (באנגלית: Rosanna Lauren Arquette; נולדה ב-10 באוגוסט 1959) היא שחקנית יהודיה אמריקאית מועמדת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
ארקט נולדה בניו יורק לזוג שחקני קולנוע, בנדה אוליבייה ולואיס ארקט. היא נכדתו של הקומיקאי קליף ארקט. אמה של ארקט הייתה יהודייה, בת למשפחה ניצולת שואה מפולין; ואביה הקתולי המיר את דתו לאסלאם. ארקט היא אחותם הגדולה של פטרישיה, דייוויד, אלקסיס וריצ'מונד, כולם עוסקים בתחום המשחק.
בהיותה ילדה עברה עם משפחתה לשיקגו, שם אביה ניהל תיאטרון מקומי במשך מספר שנים. כשהגיעה לגיל 12 עברה עם משפחתה פעם נוספת, הפעם לקומונה באזור וירג'יניה. ארקט לא הצליחה בלימודיה ונשרה מבית הספר בגיל מוקדם. בגיל 15 עזבה ארקט את ביתה יחד עם שלוש מחברותיה, תפסה טרמפים מזדמנים לכל אורך ארצות הברית עד שהגיעה לסן פרנסיסקו, שם עבדה בירידי תיאטרון.
הופעתה המקצוענית הראשונה הייתה במחזה המוזיקלי "מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
קריירת משחק
ארקט החלה את דרכה בתחום המשחק בהופעות בסדרות טלוויזיה כגון "ג'יימס ב 15" ו"הסוד האפל של בית הקציר", בו קיבלה תפקיד קבוע ראשון בקאסט מקצועי.
ברית חלוצים דתיים
היסטוריה
בינואר 1929 פורסם תקנון הברית, שהגדיר את הארגון כמיועד עבור כל החלוצים הדתיים בגרמניה ושתפקידו להכשיר מקצועית ורוחנית את חבריו, תוך התחשבות בנטיותיהם האישיות וצרכיה של ארץ ישראל. התנועה הוציאה לאור ירחון בשם "חיינו".
הגרעין הראשון של חבריה כלל אחד עשר מחניכי רודגס, שעלו בשנת 1929 והקימו בשנת 1931 את "קבוצת רודגס" (לימים קבוצת יבנה) בחווה בכפר אברהם שליד פתח תקווה. המקום הפך למרכז הכשרה של בח"ד וחברי תנועות אחרות.
בשנת 1937 הקימו מספר חברי בח"ד, בשילוב עם בוגרי תנועות נוער דתיות-חלוציות מפולין, את קבוצת טירת צבי, שהייתה הראשונה מקבוצות הקיבוץ הדתי. חברי בח"ד לקחו חלק בהקמת מושב הזורעים והקיבוצים בארות יצחק ושלוחות. בשנת 1949 ייסד גרעין מאנגליה את קיבוץ לביא, ובשנת 1982 הקים גרעין נוסף של התנועה את קיבוץ בית רימון.
חברי התנועה התנדבו לבריגדה, ויחידות ההצלה שהגיעו מאנגליה בתום מלחמת העולם השנייה במטרה לסייע לשארית הפליטה. עם תום המלחמה, חידשה בח"ד באנגליה את קשריה עם התנועה באירופה והמשיכה לעודד עלייה של נוער דתי ולהעניק לו הכשרה תורנית דרך תנועה בני עקיבא.
רוזנה ארקט
קריירת משחק
ב-1985, הופיעה במערבון "סילברדו", וכן בקומדיה הסוריאליסטית של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה", בה הופיעה בתור מרסי פרנקלין, נערה יפה שמסחררת את ראשו של גיבור העלילה פול האקט; הופעתה בסרט זיכתה אותה במועמדות לפרס באפט"א.
בקומדיית הנעורים "סוזאן סוזאן" גילמה את רוברטה גלאס, עקרת בית משועממת העוקבת אחר מודעות מפגש בעיתון, ומתוך סקרנות מגיעה לפגישה של סוזן (מדונה) עם חברה ג'ים דרך מודעה בעיתון, מתחזה שלא מרצונה לסוזן ונרדפת על ידי המאפיה. ההופעה של ארקט בסרט זה העניקה לה את פרס באפט"א לשחקנית המשנה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי. ב-1988 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו של לוק בסון "הכחול הגדול" וגילמה סוכנת ביטוח אמריקאית בשם ג'ואנה בייקר. לאחר מכן הופיעה בסרט האקשן "אין לאן לברוח", בקומדיה "יוצאים לדוג" שנכשלה בקופות, ובדרמה האירוטית של דייוויד קרוננברג "קראש" על פי ספרו של ג'יימס גראהם באלארד. כן הופיעה במותחן הפשע "ספרות זולה", סרט קאלט של קוונטין טרנטינו, בו גילמה את ג'ודי אשתו המסוממת של סוחר הסמים לאנס, חברו של וינסנט וגה (ג'ון טרבולטה) אשר מסתבך בעל כורחו במהלך הסרט.
בשנת 1997 כיכבה בסרט הדרמה "עשה לי טובה" של הבמאית סונדרה לוק. הופעה נוספת של ארקט הייתה בדרמה העצמאית של וינסנט גאלו "באפלו 66" משנת 1998.
בשנת 2000 השתתפה בקומדיית הפשע "ללכת על הכול" בתור סופי אוזרנסקי, אשתו המאוסה של רופא השיניים המגושם ד"ר אוז (מת'יו פרי); סופי דורשת מבעלה שילשין על השכן החדש ג'ימי "הצבעוני" טודסקי (ברוס ויליס) בתמורה לגירושים ממנה, ובמקביל שוכרת רוצח שכיר בתקווה שיתנקש בבעלה וישאיר אותה עם הירושה.
ארקט הופיעה בחמישה פרקים בסדרת הדרמה "ישנן בנות", ושיחקה בתפקיד משני נרחב יותר בסדרה "מה עובר על בריאן".
ארקט עסקה גם בבימוי, וביימה בשנת 2002 את הסרט הדוקומנטרי "מחפשת את דברה וינגר", אודות סיפור הצלחתה של שחקנית הקולנוע דברה וינגר.
חיים אישיים
ארקט נישאה שלוש פעמים: לאנתוני גארסו, למלחין ג'יימס ניוטון הווארד ולמסעדן ג'ון סיידל. לארקט ולסיידל נולדה בת אחת, הזוג התגרש לאחר שש שנות נישואים. ניהלה מערכות יחסים מתוקשרות עם המוזיקאים פיטר גבריאל וסולן להקת "טוטו" סטיב פוראקרו, שאף הקדיש לה שיר שנקרא על שמה, "רוזנה".
אמה של ארקט נפטרה בשנת 1997 ממחלת סרטן השד. בעקבות הטרגדיה, עסקה ארקט בהעלאת המודעות למחלה והניסיונות להתמודד עימה בקרב הציבור, ביחד עם אחותה פטרישיה.
ג'ניפר גריי
ג'ניפר אליס גריי (באנגלית: Jennifer Elise Grey; נולדה ב-26 במרץ 1960) היא שחקנית קולנוע יהודייה אמריקאית. התפרסמה בדרמה המוזיקלית "ריקוד מושחת", בתפקיד שהקנה לה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, ובסרט קומדיית הנעורים "שמתי ברז למורה" בתפקיד ג'ייני, אחותו של תלמיד התיכון פריס ביולר.
קריירת משחק
גריי החלה את דרכה כרקדנית בפרסומת למשקה "ד"ר פפר". ב-1984 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט המלחמה הבדיוני "שחר אדום" ובתפקיד קטן בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה". ב-1986 שיחקה בקומדיית הנעורים "שמתי ברז למורה" בתפקיד ג'ייני, אחותו של תלמיד התיכון פריס ביולר (מתיו ברודריק).
הפכה לכוכבת קולנוע בשנת 1987 בזכות הופעתה בדרמת ההתבגרות המוזיקלית "ריקוד מושחת", בה שיחקה גריי נערה ניו יורקית בשם פרנסיס האוזמן המגיעה לאתר הנופש ומתאהבת במורה לריקוד ג'וני קאסטל (פטריק סווייזי). על הופעתה הזכורה ביותר בקולנוע הייתה גריי מועמדת לפרס גלובוס הזהב על ההופעה הקומית/מוזיקלית הטובה ביותר. בשנת 2000 שיחקה בדרמה הרומנטית "סודות של אהבה" בתור ג'אניס גאררו חברתו של הפרסומאי באדי אמראל (בן אפלק) וב-2001 בסרטו של אבי נשר "פולחן". בשנת 2010 זכתה גריי בתחרות הריקודים "רוקדים עם כוכבים" ביחד עם בן זוגה לתחרות, הרקדן דרק האף'. בשנת 2011 שיחקה לצד אוסטין באטלר וספנסר לוק בסרט "שודדי הסלבס" (The Bling Ring) אשר מבוסס על סיפור אמיתי שקרה בהוליווד.
עאידה תומא סלימאן
עאידה תומא סלימאן (בערבית: عايدة توما سليمان; נולדה ב-16 ביולי 1964) היא פוליטיקאית ערבייה-ישראלית, המכהנת כחברת הכנסת טעם מפלגת חד"ש בסיעת הרשימה המשותפת. תומא סלימאן כיהנה בעבר כיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת. בנוסף לכך, היא פעילה פמיניסטית ואשת ציבור במגזר הערבי, כיהנה כעורכת ראשית של היומון הערבי "אל-איתיחאד" בטרם בחירתה לכנסת. היא האישה היחידה המכהנת כח"כית מטעם הרשימה המשותפת.
ביוגרפיה
נולדה בנצרת למשפחה נוצרית-ערבית, כבת שישית מבין שבע בנות לסאמי תומא, פועל בניין, ולאלכסנדרה לבית עאזר, עקרת בית. את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר התיכון סנט ג'וזף שבעיר הולדתה, שם החלה בפעילות פוליטית במסגרת חד"ש.
בריאיון למגזין את מ-2017, ציינה תומא סלימאן.
בתקופת לימודיה האקדמאיים כיהנה כחברת ועד הסטודנטים הערבים ומזכירת התאחדות הסטודנטים הערבים בישראל.
ב-1991 הצטרפה לוועד המרכזי של חד"ש, והייתה אחראית על מחלקת קשרי החוץ של המפלגה. כמו כן הייתה פעילה בתנד"י.
ב-1992 ייסדה תומא-סלימאן עם קבוצת נשים את העמותה הפמיניסטית "נשים נגד אלימות", הנאבקת באלימות נגד נשים, וכיהנה כמנכ"לית של העמותה בין 1994–2015. במקביל לכך המשיכה להיות פעילת חד"ש, ובאותה השנה הוצבה לראשונה במקום ה-47 הסמלי ברשימתה לבחירות לכנסת השלוש עשרה. לאחר מכן הוצבה במקום ה-36 ברשימתה לבחירות לכנסת הארבעה עשר ובמקום ה-28 בבחירות לכנסת החמש עשרה. בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום החמישי ברשימת חד"ש, אך המפלגה קיבלה ארבעה מנדטים והיא נותרה מחוץ לכנסת. בבחירות שלאחר מכן, ניסתה להתמודד על המקום השני ברשימה מול חבר הכנסת המכהן חנא סוויד והפסידה, ובעקבות כך הוצבה במקום ה-98 הסמלי. בין השנים 2011 ל-2014 שימשה כעורכת הראשית של אל-איתיחאד, יומון המפלגה בשפה הערבית.
עשייה פוליטית
תומא-סלימאן היא האישה הראשונה המכהנת בוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל. ממיסדות נציבות הנשים הבינלאומית לשלום צודק ישראל-פלסטין; חברת הנהלה בעמותת סיכוי. הייתה ממנסחי מסמך "החזון העתידי" של הערבים-הפלסטינים בישראל, והיא חברה בוועד הבינלאומי של הפורום החברתי הים תיכוני.
מאז 2007, תומא סלימאן היא חברת הלשכה המדינית של המפלגה הקומוניסטית הישראלית וכמו כן היא מכהנת מאז 2009 כחברת מזכירות במועצת השלום העולמית.
תומא סלימאן היא מהפעילות הפמיניסטיות הבולטות בחברה הפלסטינית והישראלית, בשנת 2007 הייתה מועמדת בקבוצה של נשים לקבלת לפרס נובל לשלום מטעם הארגון "אלף נשים".
תומא-סלימאן קידמה חקיקה של שלושה חוקים בטרם נבחרה לכנסת: חוק בנושא בתי המשפט לענייני משפחה, חוק להעלאת גיל הנישואים מ-17 ל-18 וחוק המעודד ייצוג נשים במועצות המקומיות ובעיריות.
היא ממובילות המאבק נגד אלימות כלפי נשים בחברה הערבית, נגד תופעת רצח הנשים ולמען הגדלת הקשב המשטרתי לנושא.
תומא סלימאן יסדה את המקלטים הראשונים בישראל לנשים ערביות מוכות ולנערות ערביות במצוקה. כמו כן יסדה מרכז סיוע לנפגעות אלימות פיזית ומינית, הובילה את המאבק לתעסוקת נשים ערביות ולייצוגן בגופים ציבוריים, הכשירה והדריכה נשים בעולם הערבי להקמת מקלטים לנשים מוכות.
במהלך הקריירה שלה עסקה במספר תפקידים בולטים ופעלה נמרצות למען ציבור הנשים, הן דרך ארגונים בינלאומיים והן דרך פעילות יזומה שהיא התוותה למען הנשים בישראל, ובמיוחד הנשים המוחלשות. בין השנים 1992–1996 איישה תפקיד של סגנית מזכ"ל בארגון הנשים של המזרח התיכון.
בבחירות לכנסת ה-20 נבחרה למקום השני ברשימת חד"ש, והוצבה במקום החמישי של "הרשימה המשותפת" ונכנסה לכנסת. תומא סלימאן שימשה כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, ופעלה להקמת וועדת חקירה ממלכתית בנושא אלימות נגד נשים ורצח נשים. לאחר הבחירות לכנסת ה-21 נבחרה שוב לכנסת, הפעם ברשימת חד"ש-תע"ל.
בבחירות לכנסת ה-22 נבחרה למקום השני ברשימת חד"ש, והוצבה במקום החמישי של "הרשימה המשותפת" ונכנסה שוב לכנסת.
ביוני 2020, חברת הטחינה אל ארז הודיעה שתממן קו סיוע לקהילת הלהט"ב בחברה הערבית. תומא סלימאן והקרן החדשה לישראל תמכו בתרומתה ומנכ"לית החברה, ג'וליה זהר, תרמה לקו הסיוע. החברה ספגה על כך ביקורת וקריאות לחרם צרכנים מצד גורמים שמרניים בחברה הערבית. בפועל, הקריאות להחרים את המותג הביאו לתוצאה ההפוכה, עם זינוק במכירות בשיעור של כ-28%.
בבחירות לכנסת ה-23 נבחרה למקום השני ברשימת חד"ש, והוצבה במקום החמישי של "הרשימה המשותפת" ושוב נבחרה לכנסת. תומא סלימאן השתתפה כנציגה במשא ומתן הקוליאציוני בין סיעת הרשימה המשותפת לבין סיעת כחול לבן, שהניב את המלצת הרשימה המשותפת על בני גנץ כמועמד לראשות הממשלה בפני נשיא המדינה. בהמשך, עם הקמת הוועדה המסדרת של הכנסת ה-23 נבחרה לחברה בה מטעם הרשימה המשותפת, ומונתה ליו"ר הוועדה המיוחדת לרווחה ולעבודה שתפעל טרם הקמת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות הקבועה. כיו"ר הוועדה ליוותה את מאבק מטפלות משפחתונים לקבלת פיצויים, בעקבות סגירתם בתקופת הקורונה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצבה תומא-סלימן במקום הרביעי ברשימת הרשימה המשותפת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה במקום השלישי ברשימת חד"ש-תע"ל.
באוקטובר 2022 עוררה סערה כאשר העלתה פוסט ברשתות החברתיות, לאחר הלווייתם של מספר חברי חוליית הטרור "גוב האריות" שנהרגו בפעילות כוחות הביטחון בשכם, בו כתבה כי
חיים אישיים
ב-1987 נישאה לג'רייס סלימאן, הנדסאי עצמאי, ועברה להתגורר עמו בעכו. לזוג נולדו שתי בנות. ג'רייס סלימאן נפטר בשנת 2011 ממחלת הסרטן.
הזמנה לארכיאולוגיה
הזמנה לארכיאולוגיה - "פרקים בארכיאולוגיה עיונית" הוא ספרו של  פרופסור רוני רייך בהוצאת דביר הוצאה לאור, 1995. הספר עוסק במהותו של תחום מדע הארכאולוגיה, דרך המחשבה והפעולה של הארכאולוג, כיצד הוא אוסף נתונים בחפירה ארכאולוגית, כיצד הוא מפרש את הנתונים האלה, ועל אלו קשיים עליו להתגבר בכל תהליך החפירה מרגע ייזום החפירה ועד פרסומה. הספר מופיע ברשימה הביבליוגרפית של סטודנטים לארכאולוגיה באוניברסיטאות.
הנושאים בהם עוסק הספר
בנוסף, כדי להקל על הארכאולוג המתחיל מספק הספר, לוח תקופות בארץ ישראל מהתקופה הפלאוליתית התחתונה ועד המנדט הבריטי, מילון למונחי ארכאולוגיה, וכן רשימת ביבליוגרפית נבחרת.
אלגוריתם אמצע הריבוע
אמצע הריבוע הוא אלגוריתם פרימיטיבי שמשמש ליצירת מספרים פסאודו אקראיים על בסיס מספר "זרע" ממנו מתחילה יצירת המספרים.
האלגוריתם נחשב לשיטה גרועה למדי, שכן בשלב כלשהו יתקבל שוב מספר שכבר נכלל ברשימה והיא תתחיל לחזור על עצמה. מכאן שהתפלגות המספרים ברשימה המתקבלת אינה אקראית ולכן לא מדובר בשיטה שמייצרת רשימה פסאודו אקראית של ממש. עם זאת השיטה פשוטה, ומשמשת דוגמה טובה לשימוש במספר "זרע" ליצירת רשימה פסאודו אקראית. בנוסף, שימוש בזרעים ספציפיים מניב רשימה ארוכה לפני שמתקבל מספר שכבר היה, ואם אין צורך במספרים פסאודו אקראיים רבים השיטה טובה די הצורך.
על מנת למנוע דעיכה של הריבועים למספר קטן מ-10,000,000, אם המספר הבא קטן מ-1,000 מוסיפים ספרה קבועה בסיום המספר הבא, למשל את הספרה האחרונה של המספר הקודם, על מנת למנוע דעיכה של הריבועים למספר קטן מ-10,000,000. דעיכה כזו פירושה שיתקבלו מספרים שאינם בני 4 ספרות, בניגוד לדרישה מהאלגוריתם. לדוגמה 9384 בריבוע זה 88,059,456 הספרות האמצעיות הן 0594 מסיטים את המספר ספרה לשמאל, ומוסיפים 9, שהוא הספרה הראשונה של המספר הקודם כך שהמספר הבא הוא 9594 קיימות שיטות נוספות לפתרון סוגיה זו.
ג'יימס בונד (אורניתולוג)
ג'יימס בונד (באנגלית: James Bond; 4 בינואר 1900 – 14 בפברואר 1989) היה אורניתולוג אמריקאי שהתמחה בעופות מהאיים הקאריביים. הסופר איאן פלמינג קרא לגיבור סדרת ספריו המפורסמת, "ג'יימס בונד", על-פי שמו.
ביוגרפיה
בונד נולד בפילדלפיה. החל להתעניין בגיל 11 בהיסטוריה של הטבע, במהלך שליחות של אביו לאזור נהר האורינוקו בדרום אמריקה. התחנך בקונקורד (ניו המפשייר), ולאחר מות אמו עבר עם אביו לאנגליה, ב-1914. שם למד בבית הספר הארו, ולאחר מכן סיים תואר ראשון ב-1922 באוניברסיטת קיימברידג'.
קריאת ספרי "ג'יימס בונד" על שמו
הסופר איאן פלמינג התגורר בג'מייקה לאחר מלחמת העולם השנייה, עסק גם בצפרות, וכך הכיר את ספרו של ג'יימס בונד. בשנת 1952 החל פלמינג לכתוב את הספר "קזינו רויאל" והחליט לקרוא לגיבור ספרו על פי שמו של ג'יימס בונד, כי חיפש שם "רגיל ככל האפשר". פלמינג כתב לאשתו של בונד מדוע בחר בשם זה: "שם זה - קצר, לא רומנטי, אנגלו-סקסי, ועם זאת גברי - הוא בדיוק השם שהיה נחוץ לי".
בתחילת הסרט ה-20 בסדרת ג'יימס בונד, "למות ביום אחר", נראה השחקן פירס ברוסנן, המגלם את דמותו של הסוכן ג'יימס בונד, מעיין בספר "עופות האיים הקריביים" שנכתב על ידי ג'יימס בונד האמיתי.
פליקס החתול (סדרת טלוויזיה, 1959)
פליקס החתול (באנגלית: Felix the Cat) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, מסוגת הרפתקאות וקומדיה, בכיכובו של דמות בעלת אותו שם, אשר שודרה בשנת 1959 בסינדיקציה.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בתחילת שנות ה-90 בערוץ הילדים ומאוחר יותר בערוץ ג'וניור.
רקע
ב-1953 רכשו אופישל פילמס את סרטוני סאליבן ומסמר, הוסיפו להם פסקול והפיצו אותם לשוק הביתי ולטלוויזיה. מסמר עצמו המשיך לצייר את רצועות הקומיקס של פליקס בימי ראשון עד שהופסקו ב-1943, ומאז במשך אחת עשרה השנים הבאות, הוא כתב וצייר ספרי קומיקס חודשיים של פליקס עבור דל קומיקס. ב-1954 מסמר פרש מרצועות הקומיקס היומיות ועוזרו ג'ו אוריאולו החליפו. אוריאולו ובעליו החדש של פליקס, אחיינו של פאט סאליבן, החליטו ליצור סדרה חדשה של סרטוני פליקס לטלוויזיה. החל משנת 1958 כיכב פליקס ב-260 סרטונים שאוריאולו הפיק לטלוויזיה, ושהופצו על ידי טראנס-לוקס. בדומה לאולפני ואן ביורן לפניו, אוריאולו יצר פליקס מבוית וחדגוני יותר, מותאם יותר לילדים, והוסיף אלמנטים כמו תיק התעלולים הקסום של פליקס שמשתנה בצורתו ובתכונותיו לפי רצונו של פליקס.
הסדרה לא כללה חלק נכבד מדמויות המשנה הקודמות של פליקס, ובמקומן הופיעו דמויות חדשות, בהן פרופסור מוסטשיוד הזדוני, פוינדקסטר האחיין הלמדן הגאון (עם אי. קיו 222, ידוע כ"מבריקוני" בגרסה העברית), רוק בוטום בעל פני הבולדוג, עוזרו השלומיאל של הפרופסור, מאסטר צילינדר, רובוט גלילי מרושע ו"מלך הירח", ו-וה-וום, אסקימוסי קטן, צנוע וידידותי, שקולו היחיד הוא זעקה של שמו בעוצמה מרעידת אדמה. דמויות אלו דובבו על ידי ג'ק מרסר.
העלילות שכתב אוריאולו נסובו סביב ניסיונותיהם הכושלים של היריבים לגנוב את תיק הקסמים של פליקס, אם כי שלא כמקובל האויבים הוצגו לעיתים גם כחבריו של פליקס. הסרטונים זכו לאהדת הקהל, אולם המבקרים ראו בהם העתק חיוור של היצירות המוקדמות של סאליבן ומסמר, בייחוד כיוון שאוריאולו היפנה אותם לילדים. האנימציה המוגבלת (עקב אילוצים תקציביים) והעלילות הפשטניות לא פגעו בפופולריות של הסדרה.
דיבוב עברי
את הדיבוב העברי ביים והפיק יוני חן יחד עם שרון כהן.
שיר הפתיחה
התוכנית זכורה גם בשל שיר הנושא שלה, שנכתב על ידי ווינסטון שארפלס (1958):
"פליקס החתול החתול המופלא, המופלא! בעת צרה בתיק התעלולים ימצא עזרה!".
קייסהונד
קייסהונד הוא גזע של כלב המשתייך למשפחה כלבי שפיץ. בעבר היה כלב עבודה, אך כיום משמש בעיקר כחיית מחמד פופולרית.
היסטוריה של הגזע
גזע הקֵיסהונד הוא גזע עתיק, אך רק בתקופת המהפכה הצרפתית החל לצבור פופולריות. במאה ה-18 הוא נבחר לסמל את מפלגת הפטריוטים שנתמכה על ידי פשוטי העם ההולנדים. שמו הנוכחי של הגזע נגזר משמו הפרטי של מנהיג אותה מפלגה - קורנליס (קייס) דה חייזלאר שהיה ידוע בכינויו "קייס" ("הונד" בהולנדית פירושו כלב). כאשר הוצא דה חייזלאר להורג, ופוזרה המפלגה, הגזע, שהיה כל כך מזוהה עם אותה מפלגה, הוצא מחוץ לחוק, ואנשים שבכל זאת גידלו אותו הסתכנו בהוצאה להורג. הגזע איבד את פופולריותו וניצב בפני הכחדה, אך פשוטי העם ההולנדים המשיכו לגדלו והוא שרד. במשך הזמן, החלו לשמש כלבים אלה לשמירה על דוברות נהר, ולליווי אנשי הדוברות ובני משפחותיהם (בהולנד הוא מכונה גם "כלב דוברות"). הגזע הוכר באופן רשמי רק במאה ה-20 .נערה אנגליה בשם גיינדלין המילטון שהגיעה לחופשה בהולנד בשנת 1905 התאהבה בכלבים האלה והביאה איתה שני גורים לאנגליה. במשך הזמן ייבאה כלבים נוספים לארצה, ותודות למאמציה, הגזע הוכר ונרשם בשנת 1925 על ידי התאחדות הכלבים האנגלית כ"כלב דוברות" ויותר מאוחר כ"קייסהונד".
מבנה כללי
גובה - הגובה נע בין 45–50 ס"מ אך התקן מאפשר סטיה של 5 ס"מ לכל כיוון.
משקל - 17-25 ק"ג (צריך שהמשקל יהיה ביחס לגודל הכלב).
צבעים - גוני אפור-כסף עם קצוות שחורים.
תוחלת חיים - 21-23 שנים.
מאפיינים עיקריים
מצח - רחב וקצר.
עיניים - קטנות, לרוב כהות.
אוזניים - קטנות, זקופות ומשולשות.
זנב - פרוותי, מסתלסל אל מעל הגב.
רגליים - קצרות, כפות הרגליים קטנות.
פרווה - סמיכה, ארוכה, רכה וחלקה.
סמל קוסובו
סמל קוסובו הוא הצעה שהוצגה בפומבי לאחר הכרזת העצמאות של המדינה מסרביה, אך עדיין לא התקבלה באופן רשמי. הוא הוצג בפרלמנט בקוסובו בבירה פרישטינה ב-17 בפברואר 2008, יום קבלת העצמאות. הסמל הוא מגן כחול בעל מסגרת זהובה, הכולל שישה כוכבים המסודרים בקשת, מעל צורה מוזהבת של מפת המדינה בקווי מתאר. דגל קוסובו מעוצב באופן דומה לסמל, אך ללא המסגרת התוחמת של המגן.
ל"מוסדות הממשלה העצמאית הזמניים" בקוסובו, שפעלו בתקופת המשטר המיוחד בחסות האו"ם לפני הכרזת העצמאות, היה סמל מיוחד משלהם שהיה דומה בעיצובו לסמל קוסובו הנוכחי. סמל זה כלל שלושה כוכבים בלבד, ומתחת למפת קוסובו הופיעו ענפי זית בעיצוב הדומה לזה המופיע על סמל האו"ם, כדי לייצג את חסות האו"ם. סמל זה אמנם התקבל על ידי המוסדות הזמניים, אך לא קיבל מעמד רשמי מטעם המשטר בחסות האו"ם.
ימימה מילוא
ביוגרפיה
ימימה מילוא נולדה לשושנה פרסיץ, מנהיגה ציונית ואשת ציבור, וליוסף יצחק במשפחה בת ארבעה ילדים בפרנקפורט שבגרמניה. אביה היה איש עסקים מצליח, ונפטר בפתאומיות בהיותה בת 3. זמן קצר לאחר פטירתו, עלתה לארץ ישראל בנובמבר 1925 עם אימה ושלושת אחיה.
בשנת 1942 נישאה ליוסף מילוא. ובשנת 1944 הייתה בין חמשת המייסדים של התיאטרון הקאמרי. בשנת 1949 יצאה לפריס להשתלמות במשחק ושהתה שם כשנה. עם שובה ייסדה את בית הספר למשחק של התיאטרון וגם ניהלה אותו עד לסגירתו מחוסר תקציב ב-1954.
היא השתתפה במחזות רבים ובהם "מאז ועד היום", "אלוף בצלות", "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", "אנטיגונה", "הנפש הטובה מסצ'ואן", ועוד. בשנת 1964 שיחקה ימימה מילוא בתפקיד אמא קוראז', במחזהו של ברטולט ברכט, בתיאטרון החדש דאז, תיאטרון חיפה. בסוף שנות ה-70 עברה לירושלים.
לימימה ויוסף בת משותפת, אורנה (נולדה ב-1951 בתל אביב). ימימה מילוא נפטרה בירושלים ממחלה קשה ונטמנה בהר הזיתים.
ז'אן פרו
ז'אן פרו (בצרפתית:  Jean Perrot, 10 ביוני 1920 – 24 בדצמבר 2012) היה ארכאולוג צרפתי, חפר בארץ ישראל באתרים מתקופות פרהיסטוריות, ותרם רבות להכרת התרבויות הפרהיסטוריות המאוחרות מהתרבות הנאטופית ועד וכולל התקופה הכלקוליתית.
קורות חייו
פרו למד בבית הספר שליד מוזיאון הלובר (École du Louvre), הוא התמחה בארכאולוגיה של סוריה. בשנת 1946 הגיע פרו לשנת השתלמות לירושלים בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה. בתקופה השתלמותו השתתף בחפירות ארכאולוגיות בתל פארעה (צפון), שנוהלה על ידי הכמרים הדומיניקנים רולאן דה וו ולואי-איג ונסאן וכן בחפירות במדבר יהודה שנוהלו על ידי רנה נוויל. בשנים 1951–1952 למד פרהיסטוריה במכון לפלאונטולוגיה אנושית, ובמוזיאון האדם בפריז. במסגרת לימודיו עבד עם פרנסואה בורד ואנדרה לרואה-גוראן, שהיו מגדולי הפרהיסטוריונים בצרפת.
לאחר סיום לימודיו, מונה בשנת 1952 למנהל משלחת המחקר הצרפתית בירושלים. הוא כיהן בתפקידו זה במשך 35 שנים.
החפירות הראשונות תחת ניהולו בארץ, היו באתרים ארכאולוגים של תרבות באר שבע מהתקופה הכלקוליתית. החפירה הראשונה הייתה חפירה קצרה באפריל–מאי 1952 בחורבת רקיק. אחר כך הוא חפר בביר אבו מטר ובביר ספאדי. באתרים אלה גילה מחילות תת-קרקעיות ובהם צלמיות משנהב, כלי בזלת מפוארים, וכן שרידים לעיבוד נחושת.
במשך השנים ניהל חפירות נוספות, ביניהן בתי קברות מהתקופה הכלקוליתית באזור ובן שמן ביחד עם דניאל לדיריי. פרו תרם רבות לידיעה על התרבות הנאטופית כאשר חפר באתר עינן שבעמק החולה בשנות החמישים והשבעים. בחפירה זאת גילה פרו כפר עם מבני אבן גדולים מהתרבות הנאטופית הקדומה (כ-15 עד 13 אלפי שנים לפני זמננו), מהמרשימים שנתגלו עד ימינו מתקופה זאת. כמו כן חשף פרו בעינן עשרות קבורות, ביניהן הקבורה המפורסמת של אישה וגור זאב או כלב. קבורה זאת משמשת עד היום כאחד הסמנים של ביותו הראשוני של הכלב. היה הראשון שחפר באתר הגושרים ובשנת 1959 חפר בחורבת מנים. בשנים 1960-1961 חפר באתר "חומת גן" ליד קיבוץ גת ועל גדות נחל הבשור כדי לבצע מחקר השוואתי לאתרים הכלכוליתיים ליד באר שבע.
בין השנים 1962–1967 חפר באתר מונחתה שבעמק הירדן התיכון. במקום נחשפו שרידי יישובים מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית ב', התרבות הירמוכית, ותרבות ואדי רבה.
בשנת 1980 פרסם ביחד עם לדיריי ספר על בתי הקברות של התקופה הכלקוליתית במישור החוף.
בשנת 1968, שנה לאחר פרישתו של רומן גירשמן, הגיע לראשונה לאיראן לעמוד בראש המשלחת הארכאולוגית הצרפתית (Delegation Archéologique Français - DAFI). במסגרת תפקידו חפר במספר אתרים ארכאולוגים. באיראן עמד בראש צוות של מומחים בדיסציפלינות שונות מצרפת, איראן וארצות הברית. פרו עבד באיראן עד שנת 1978. בין חפירותיו היה גם ארמון דריווש הראשון בשושן, בין תגליותיו היה גם פסלו חסר הראש של דריווש, הפסל נמצא במוזיאון הלאומי של איראן. בטורקיה חפר אתר פרהיסטורי מתרבות חלף.
בשנת 1973 ייסד ביחד עם ברנאר ונדרמרש (Vandermeersch) את כתב העת המדעי "Paléorient" העוסק בפרהיסטוריה של דרום-מערב אסיה. משנת 1975 יוצא כתב העת לאור מטעם "המרכז הלאומי למחקר מדעי" של צרפת. כתב העת מתפרסם פעמיים בשנה.
בשובו לצרפת התמנה פרו למנהל המכון הלאומי למחקר מדעי וכמו כן כיהן כפרופסור באוניברסיטת סורבון-נובל (פריז III).
בשנת 1983 קיבל ביחד עם יגאל ידין ממוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתם לארכאולוגיה של ארץ-ישראל וארצות המקרא.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה נשוי לתקופה מסוימת לשדרנית קול ישראל דרורה בן אב"י.
ערפילית הנשר
ערפילית הנשר (באנגלית: Eagle Nebula, מקוטלגת כ-M16 וכ-NGC 6611) היא צביר כוכבים פתוח בקבוצת הכוכבים זנב הנחש, המוקף בענני אבק וגז היוצרים ערפילית פליטה. שמה ניתן לה על שום צורתה המזכירה נשר. ערפילית זו היא נושא של תמונות מפורסמות שצולמו על ידי טלסקופ החלל האבל, המראה עמודים של גז ייצור כוכבים בערפילית.
היסטוריה
צביר הכוכבים התגלה בין השנים 1745 ו-1746 על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן פיליפ דה שסו. ב-1764 צפה שארל מסיה בצביר מבלי לדעת שכבר התגלה לפני כן, וציין שהצביר מוקף בערפילית.
בשנת 1895 צולמה הערפילית לראשונה על ידי אדוארד ברנרד בחשיפה ארוכה, שאפשרה להבחין בצורתה המיוחדת.
מאפיינים
ערפילית הנשר היא חלק מערפילית פליטה מתפשטת, או אזור H II, המקוטלג כ-IC 4703, ובתוכה מתרחשת פעילות ייצור כוכבים. כוכבי הצביר, שנוצרו מהגז והאבק שבערפילית, הם כוכבים צעירים שגילם מוערך בכ-5.5 מיליוני שנים והם מסיווג ספקטרלי O, כך שהטמפרטורה שלהם היא לפחות 30,000 קלווין ומרבית הקרינה הנפלטת מהם היא בתחום העל-סגול. קרינה זו מייננת את האטומים בערפילית ומביאה לפליטת אור נראה ממנה. גודלה הזוויתי הוא כ-25X35 דקות קשת ומרחקה כ-7,000 שנות אור מכדור הארץ, כך שממדיה כ-55X70 שנות אור. גודלו הזוויתי של הצביר הוא כ-7 דקות קשת המתאים לקוטר כ-15 שנות אור.
תצפית
בהירות נראית הצביר הכוללת היא מדרגה 6.4, כך שלמעשה כמעט ולא ניתן להבחין בו ללא ציוד עזר. בהירותו הנראית של הכוכב הבהיר ביותר בערפילית היא מדרגה 8.24 כך שניתן לראותו במשקפת איכותית. הערפילית עמומה בהרבה ונחוץ טלסקופ כדי להבחין בה, אך רק בצילום ארוך חשיפה ניתן להבחין בצורתה המיוחדת.
אזור "עמודי הבריאה"
תמונות מאת ג'ף הסטר שצולמו ב-1995 בעזרת טלסקופ החלל האבל שיפרו משמעותית את הבנתנו על התהליכים בתוך הערפילית. אחת התמונות ידועות כ"עמודי הבריאה" מתארת אזור גדול בו מתבצע תהליך יצירת כוכבים. המדענים סבורים שהאזורים האפלים בערפילית הם אבות-טיפוס של כוכבים. צורת העמוד של האזור מזכירה אזור יצירת כוכבים גדול בהרבה, שצולם על ידי טלסקופ החלל שפיצר ב-2005 בקבוצת הכוכבים קסיופאה, המצוין כ-W5 וכונה "הרי הבריאה".
שילוב תמונת קרני רנטגן מטלסקופ החלל צ'נדרה עם תמונה של טלסקופ החלל האבל הראה שמקורות קרני רנטגן (מכוכבים צעירים) לא מקבילים לעמודים, אלא מנקדים באקראיות את האזור.
בתחילת שנת 2007 מדענים שהשתמשו בטלסקופ החלל שפיצר גילו עדויות לכך שהעמודים ככל הנראה נהרסו כתוצאה מפיצוץ סופרנובה לפני כ-8,000 עד 9,000 שנה. האור מסופרנובה זו הגיע לכדור הארץ כבר לפני כ-2,000 שנה. אך גלי ההלם שעוותו את צורת הערפילית איטיים יותר ולכן נראה את צורת העמודים החדשה רק בעוד כ-1,000 שנים.
בשנת 2022, 27 שנה אחרי ש"עמודי הבריאה" תועדו - טלסקופ החלל ג'יימס ווב סיפק תמונה טובה ומרשימה יותר.
RGE
אר.ג'י.אי גרופ בע"מ (ראשי תיבות של Recanati Giladi Entertainment, לשעבר UMG ואביב גלעדי אחזקות בע"מ) היא חברה המפעילה מספר ערוצי טלוויזיה בישראל. החברה בבעלות משפחת רקנאטי. לחברה גם חטיבת ניו מדיה האחראית על הפעלת אתרי האינטרנט של ערוצי הטלוויזיה של החברה.
לחברה קומפלקס במערב הרצליה הכולל חמישה אולפני צילום, חדר שידור, מחלקת אנימציה, חדרי הפקה ועריכה וניידות שידור.
היסטוריה
ב-10 במרץ 1999 הוקמה חברת "אביב גלעדי אחזקות בע"מ". באותה עת גלעדי החזיק ב-25% מחברת JCS ספורט שהפעילה את ערוץ הספורט ו-2.5% מחברת תיא תקשורת, שהייתה בעלת השליטה באולפני הרצליה ובנגה תקשורת. ב-26 באוגוסט של אותה שנה גלעדי רכש 25% מחברת ענני תקשורת.
ב-26 בנובמבר 2000 רכש גלעדי את חברת נגה תקשורת.
ב-29 ביוני 2004 מוזגה "אבגל מדיה ותקשורת" לתוך החברה. באמצעות אבגל רכש גלעדי את אחזקותיו בענני תקשורת, נגה תקשורת ו-JCS ספורט. למחרת, ב-30 ביוני, אודי רקנאטי, לשעבר מבעלי השליטה בקונצרן IDB, רכש 20% מחברת האחזקות תמורת 3.2 מיליון דולר. החברה נודעה אז גם בשם UMG (United Media Group).
ב-22 במרץ 2004 רכשה הקבוצה את השליטה ב-JCS ספורט וב-29 בנובמבר 2006 נרכשה הבעלות המלאה בחברה. חברת JCS ספורט החזיקה בערוץ הספורט החל משנת 1996. החזקת JCS בערוץ הספורט, בדומה להחזקת נגה תקשורת בערוץ הילדים וערוץ 8, היא פועל יוצא של הסדר ICP. ההסכם הפקיע את הפעלת הערוצים הללו מחברות הכבלים והעביר אותם לחברות חיצוניות, על מנת להפחית את כוחן של חברות הכבלים ולעודד תחרות בשוק הטלוויזיה.
ב-27 בספטמבר 2004 אביב גלעדי ואודי רקנאטי הודיעו כי נגה תקשורת תתמודד למכרז לקבלת זכיינות על ערוץ 2. קבוצת ההתמודדות נקראה נגה 2. חודשיים לאחר מכן, ב-10 בנובמבר, הוכרז כי קבוצת נגה 2 תתמזג עם זכיינית ערוץ 2 הקיימת רשת. גלעדי ורקנאטי רכשו את מניות ידיעות אחרונות ברשת. ב-13 באפריל 2005, הקבוצה המאוחדת רשת-נגה התמודדה וניצחה במכרז על זיכיון ערוץ 2.
ב-17 ביוני 2008 רכש המיליארדר הרוסי לן בלווטניק 20% מ-RGE והפך לשותף בחברה.
ב-25 באפריל 2010, לאחר מספר שנים שבהם RGE החזיקה במניות בזכיינית רשת, החליט אביב גלעדי למכור אותם תמורת שקל אחד לפולאר תקשורת, לאור הקשיים שנתקל כתוצאה מאיסור בעלויות צולבות, שמנע ממנו להמשיך ולהרחיב את פעילותו בטלוויזיה בכבלים ובלוויין.
באפריל 2012 פורסם כי חברת HOT החליטה להעביר את ערוץ 8 מנגה תקשורת להפקת חיים סלוצקי. ביולי הגישה HOT בקשה רשמית להעברת הפקת הערוץ, וב-30 בדצמבר עלה הערוץ במתכונתו החדשה תחת הפקת סלוצקי, לאחר 16 שנות פעילות תחת נגה תקשורת.
במאי 2015 רכשה החברה כ-51% ממניות ערוץ 10. ב-2016 החלו אור רם וירון שגב לשמש כמנכ"לים לקבוצה, ומינויים הפך לרשמי בסוף 2018.
ב-1 בפברואר 2017 RGE ניגשה למכרז של המועצה לשידורי כבלים ולווין על הפעלת ערוץ הכנסת. ב-4 במאי 2017 הוכרז כי ערוץ 20 זכתה במכרז, אך ב-7 בדצמבר נפסלה הצעתם עקב פגמים כלכליים. ב-31 במאי 2018, הוחלט כי RGE, אשר הגיעה למקום השני במכרז המקורי, תזכה בהפעלת ערוץ הכנסת עקב הפגמים בהצעת שהגישה קבוצת ערוץ 20. ב-1 באוגוסט החלה RGE לבסוף להפעיל את ערוץ הכנסת.
ב-4 ביולי 2018 רשת 13 וערוץ עשר חתמו על הסכם מיזוג. ב-16 בינואר 2019 תמו שידורי ערוץ עשר ותכניו עברו לשידור בערוץ 13 המאוחד. למרות שחברת RGE החזיקה ב-51% מערוץ עשר, לאחר המיזוג עם רשת מבנה הבעלות על הערוץ הממוזג נעשה באופן אישי ולפי ההזרמות של כל שותף.
באוקטובר 2019 נודע כי אביב גלעדי מכר את אחזקותיו ב-RGE ללן בלווטניק. כך, בלווטניק ומשפחת רקנאטי הפכו לבעלים עם אחוזים שווים ב-RGE.
בספטמבר 2020 פורסם כי לן בלווטניק צפוי למכור את אחזקותיו בחברה למשפחת רקנאטי. ב-24 בינואר 2021 משפחת רקנאטי השלימה את רכישת מניותיו של לן בלווטניק ב-RGE והפכה למחזיקה הבלעדית בחברה. ערוץ 13, שלא נרכשו מניותיו בעסקה זו, נפרד לגמרי מקבוצת RGE ונשאר בשליטתו של בלווטניק.
ב-27 באוקטובר 2020 החברה השיקה שירות סטרימינג ראשון בישראל לילדים ולנוער בשם BIGI.
ב-18 במרץ 2021, קשת הודיעה על רכישה מסתמנת של 49% ממניות RGE והיתכנות להקמת שירות סטרימינג וטלוויזיה משותף. העסקה מותנית באישור הרשות השנייה, רשות התחרות ומועצת הכבלים והלוויין. ב-2 בספטמבר 2021 נודע כי הממונה על התחרות אישרה את המתווה לפיו קשת ו-RGE יקימו במשותף פלטפורמת שידורים על גבי האינטרנט אך איפשרה לקשת לרכוש רק 25% מחברת RGE.
ב-25 בספטמבר 2021 נודע כי יעקב נדברוני יהיה המנכ"ל החדש של שירות הסטרימינג של קשת ו-RGE והשירות עצמו צפוי להיכנס במהלך 2022. ב-14 בפברואר 2022 הוכרז כי חברת הסטרימינג החדשה תיקרא בשם FreeTV. ב-20 במרץ 2022 הכריזה RGE כי פרטנר תשתף פעולה עם חברת FreeTV.
במהלך יולי 2023 הודיע המנכ"ל המשותף לחברה, אור רם, כי לאחר 21 שנה ב-RGE הוא יעזוב את החברה.
תחבורה בטביליסי
בטביליסי, בירת גאורגיה, מספר סוגי תחבורה. האמצעי הפופולרי ביותר הוא אוטובוסים צהובים שהובאו מהולנד על ידי ממשלת גאורגיה. אמצעי תחבורה נוסף שפועל בעיר משנת 1966 הוא הרכבת התחתית של טביליסי, שנמצאת בתהליך מודרניזציה במטרה להקל על העומס בכבישי העיר. הירידה בשימוש בחשמליות ובטרוליבוסים, שהיו כלי תחבורה עיקריים בתקופה הסובייטית, עד להפסקת השימוש בהם בסוף 2006, הביאה לגידול בשימוש במיניבוסים (מרשרוטקה) ובמוניות. השימוש במוניות הגדיל במידה ניכרת את העומס בכבישים, ונעשים מאמצים לצמצמו. אמצעי תחבורה נוספים הפועלים בטביליסי הם הרכבל והפוניקולר של טביליסי, המתאימים לתחבורה בעיר המאופיינת באזורים הרריים בתוכה. עקב מחסור כספי נפגעה האחזקה השוטפת של הרכבל, ובשנת 2004 היו רק כשישה קווים פעילים.
כ-20 ק"מ מטביליסי נמצא נמל התעופה הבינלאומי הראשי של גאורגיה, נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי, שבנייתו מחדש נסתיימה בפברואר 2007. כביש מהיר מחבר בין נמל התעופה למרכז טביליסי. הרכבת התחתית של טביליסי נמצאת עדיין בתהליך התחברות לנמל התעופה.
כבישים
עקב מצבה הרעוע של רשת הרחובות בטביליסי והגאוגרפיה ההררית שלה, מספר כלי הרכב שרשאים לנוע בה מוגבל ל-4,200 עד 4,500 כלי רכב בשעה, לפי תחשיבי האו"ם. מספר כלי הרכב הנעים בטביליסי מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נמצא בעלייה מתמדת, ולכן הצפיפות בכבישי טביליסי ועומס היתר הם מנת יומם של תושביה. על פי תוכניות עיריית טביליסי, עד שנת 2009 צפוי חידושם של 25 כבישים ראשיים וצמתים.
טרוליבוס וחשמלית
בשנת 1937, בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, הוכנסו לשימוש בטביליסי החשמליות הישנות שנקראות "הטרוליבוס של טביליסי" בשנות ה-70 וה-80 הועברו לטביליסי כ-300 טרוליבוסים מסוג "סקודה". בשנות ה-90 של אותה מאה, 137 מהם היו עדיין פעילים, ואולם בשנת 2004 קטן מספרם משמעותית לכ-80, ורק מחציתם (כ-40) היו פעילים. הטיפול השוטף בטרוליבוסים נפגע עקב קשיים כלכליים. באותה שנה הוכנסו לראשונה לשימוש האוטובוסים. בשנת 2005 העמיד הבנק האירופי לשיקום ולהשקעות (EBRD) לרשות חברת התחבורה של טביליסי אשראי בסך 3.1 מיליון אירו לרכישת טרוליבוסים חדשים, ואף על פי כן הפסיקו הטרוליבוסים לפעול ב-4 בדצמבר 2006.