cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב גנס
דרכו להנהגת גטו וילנה
בספטמבר 1941 החלו הגרמנים בביצוע אקציות בגטו וילנה שנמשכו עד דצמבר באותה שנה, ובמהלכן נשלחו רבבות היהודים לפונאר שבפאתי וילנה, ושם נרצחו. המשטרה היהודית התבקשה לסייע בהוצאה לפועל של האקציות, וכחלק מתפקידו ניסה גנס לסייע בהצלת יהודים רבים ככל הניתן.
במקביל, גנס והמשטרה היהודית החלו ליטול לעצמם תפקידים אשר היו בסמכותו של היודנראט, בהנהגת פריד. עם זאת, אופיו של היחס בין המשטרה היהודית ליודנראט בגטו לא נשא סממנים של מאבק בין מנהיגיהם. ואולם, עם סיום האקציות בדצמבר 1941, ניתן היה להבחין במאבק שהתגלע בין פריד לגנס. גנס הראה עליונות בולטת על פריד: גנס נטל מפריד סמכויות, וצבר במהירות השפעה וכוח בדרגים העליונים של מוסדות הגטו. שלטונו וסמכויותיו של גנס הפכו אפוא במהירות למוכרים בקרב תושבי הגטו. פריד עצמו הודה בשיחה פרטית בתחילת 1942 כי "גנס הוא השליט בגטו, ויש לו קשרים טובים עם הממשל ועם משטרת הביטחון". לבסוף, פירקו הגרמנים את היודנראט ביולי 1942 ומינו את גנס ליו"ר הנהלת הגטו ולנציג תושביו (Ghettovorsteher). כך קיבל את הסמכות הרשמית לתפקיד שממילא ביצע בפועל במשך מספר חודשים.
ניתן להבין התפתחות זו לנוכח ההבדלים בין שני האישים ברקע האישי, באישיות, ובמעמדם בקהילה. אנטול פריד היה יהודי מתבולל, ולא היה מעורב בחיי היהודים שם. הרמן קרוק אמר כי פריד הוא "יהודי שחי כל חייו בווילנה, ואיש מווילנה היהודית לא הכיר אותו". בשל כך, אף אחד גם לא רצה במינויו ליושב-ראש היודנראט. מינויו היה מקרי לחלוטין, הוא לא זכה לאמונם של תושבי הגטו, וכונה בשמות גנאי רבים. הסברה שרווחה בגטו היא שפריד דואג רק לעצמו, וגורל הגטו אינו מעניין אותו.
גנס, לעומתו, היה דמות סמכותית יותר, עובדה שאפשרה לו לתפוס עמדות שלטוניות בגטו. את תכונותיו תיאר חברו לקורס הקצינים, ד"ר קרני: "כבר בתחילת קורס הקצינים התבלט גנס על פני אחרים בצורתו הצבאית הנאה... היה בו קסם אישי רב. הוא הסתגל מהר לתנאי המשטר הקשה... גנס היה תלמיד מצטיין... היה בו כשרון למנהיגות, הייתה בו אישיות והיה בעל עקרונות". גנס היה מעורה בחברה הכללית, והוא לא ניסה להתחמק מגורלו ומגורל יהודי הגטו. לפיכך, בניגוד לפריד, הוא התגורר בתוך תחומי הגטו, אף על פי שיכול היה לנצל את קשריו על מנת להתגורר מחוץ לגטו עם אשתו ובתו. בהיותו מפקד המשטרה, תחומי הפעולה והסמכות שברשותו לא ריצו אותו, ושאיפתו של גנס לשלטון הביאה אותו להרחיב את גבולות סמכותו, דבר שמכורח המציאות קרה על חשבון יושב ראש היודנראט, פריד.
כדי לצבור עוד כוח בגטו, הקים גנס באמצע מאי 1942 מועדון בדירתו, שתכליתו הייתה לשמש במה לדיונים ולהרצאות בקרב אנשי האינטליגנציה ופעילי המפלגות. המועדון היה פתוח לכל רוחב הקשת הפוליטית, החל ברוויזיוניסטים וכלה בחברי הבונד והקומוניסטים. ההרצאות במועדון עסקו בנושאים מגוונים שלאו דווקא היו קשורים למצב הקשה הנוכחי, ביניהם "עם ולאום" ו"יהודים ויהדות". באמצעות המועדון קיווה גנס להציג עצמו כאדם נאור ופתוח, המעורב בחיים היהודיים מצד אחד, ובחיי הפילוסופיה והמדע מצד שני. למעשה, ביקש גנס להוסיף ממד נוסף לדמותו, שמרבית תושבי הגטו ראו בה דמות מעשית והחלטית. אחד המוזמנים למועדון, הרמן קרוק, כתב על הקמת המועדון:
יחס הממשל הנאצי לגנס
עד אמצע 1942 נתנו השלטונות הנאציים לגנס עדיפות ברורה, אולם זו לא הייתה רשמית. ניתן לכך ביטוי בכך שהם לא התערבו בענייני הגטו על רקע השתלטות המשטרה היהודית על תפקידי היודנראט. ב-29 באפריל 1942 התפרסם מסמך נאצי רשמי המביע עדיפות למעמדו של גנס על פני פריד. המסמך הגדיר בפירוט רב "הנחיות להפעלת המשטרה היהודית", ובמילים אחרות, את תפקידי המשטרה היהודית בגטו. שלושת הסעיפים הראשונים במסמך היו:
המסמך מבהיר היטב את הלכי הרוח בדרגים הגרמנים. ברור לכל כי אלו החליטו כי גנס הוא המתאים ביותר לביצוע הוראותיהם, וכבעל היכולות והנכונות לבצע את מדיניותם.
משנתו ופעילותו
גנס דגל במשנה הגורסת שיש לנרמל את החיים בגטו עד כמה שניתן. משנתו ופעילותיו נוגעים לשלושה תחומים עיקריים:
פרשת אושמיאנה
באוקטובר 1942 דרשו הנאצים מגנס לשלוח את המשטרה היהודית לגטו באושמיאנה ולמסור לידיהם כ-1,500 ילדים ונשים לא עובדות. גנס התמקח על מספר האנשים שיכללו באקציה, והצליח להוריד אותו לכדי 406 נפשות. ב-23 באוקטובר הוא שלח דווקא חולים כרוניים וזקנים, ולא ילדים ונשים. בבסיס פעולה זו, שהייתה שנויה במחלוקת, עמדה התפיסה כי יש להציל את עתיד העם היהודי, את ילדיו ואת החזקים מבין העם, ורק כך יהיה סיכוי ממשי כי העם היהודי יוכל לשרוד.
הגטו היה חלוק בדעתו בנוגע למעשיו של גנס. היו כאלו שגידפו את גנס על מעשיו, אולם אחרים החזיקו בדעה כי זו הייתה הדרך היחידה להציל לפחות מעט יהודים. אופן פעילותו של גנס בפרשה זו הוא מעשהו השנוי ביותר במחלוקת, וכך גם האידאולוגיה המשתקפת ממנו.
גנס וההתנגדות הפעילה
המחתרת המרכזית בגטו וילנה נקראה "פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע" - FPO - ארגון פרטיזנים מאוחד. מאז הקמתה, לא התרחשו התנגשויות בין מנהלת הגטו, קרי היודנראט והמשטרה, ובין המחתרת. תקופת השקט היחסי הזו נשמרה היות שהאידאולוגיות של שני הגופים לא התנגשו. מצד אחד, המחתרת רצתה להתחזק, וכך שקט עם מוסדות הגטו העניק לה את האפשרות לצבור נשק ולגייס תומכים. מצד שני, היודנראט לא ראה צורך במאבק במחתרת כל עוד היא לא פועלת נגדו, וכל עוד היא לא פוגעת בפרודוקטיביות הגטו, שלפי גנס הייתה מקור חייו של הגטו. הוא אף הזמין חברי מחתרת למועדון הפוליטי שהקים בביתו.
והנה, באביב 1943 החל מאבק פוליטי אלים בין גנס והמחתרת. הסיבה לכך הייתה מעצרם של יהודים על ידי אנשי ביטחון נאצים על רקע רכישת נשק, וכן הלשנות רבות על יהודים שביקשו לקנות נשק. משטרת הביטחון (האס דה) הזהירה את גנס באופן ברור מההשלכות של פעולות המחתרת. הוא ראה בכך סכנה לקיום הגטו, ומעתה והלאה ביקש לפגוע במחתרת. ב-15 במאי באותה שנה נשא נאום בפני השוטרים היהודים, שחלקם היו חברים במחתרת:
כחלק ממאבקו במחתרת, גנס הקים יחידה משטרתית מיוחדת, שתפקידה היה לעקוב אחר פעילי המחתרת ולסכל את פעולותיהם. היא ניסתה למצוא את מחבואי הנשק, אך לא הצליחה. פ.פ.או שמו לב למתרחש, והעבירו את המחסנים למקומות בטוחים יותר. בנוסף, באמצע מאי 1943 ניסתה הנהלת הגטו להיפטר מפעילים מרכזיים במחתרת, בהם אבא קובנר. הם הוסתרו, והמאבק נגמר בוויתורה של הנהלת הגטו.
יחסו של גנס למחתרת בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד, טען שביום שבו יחוסל הגטו יצטרף למורדים, ומאידך, נאבק במחתרת פן תמיט חורבן על הגטו ויושביו. בהתאם לכך טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל.
גם לפרטיזנים גילה גנס יחס דו-ערכי. הוא יצא חוצץ כנגד הפרטיזנים היהודים, בטענה שאלו גוזלים מהגטו כוח עבודה יקר מאוד, שכן אלו נערים צעירים וחזקים. צעירים אלו מהווים את מרכזו של כוח העבודה היהודי בגטו ומחוצה לו. הוא ביטא את דעתו זו בכינוס של אנשי המשטרה:
בניגוד חד, גנס ניסה לשמור על יחסים טובים עם פרטיזנים סובייטים ועם הקומוניסטים בגטו. השיקול שהנחה אותו היה כי אלו יוכלו לעזור ליהודים ביום תבוסתה של גרמניה ושחרור הגטאות והפליטים.
גנס לא זכה לממש את דברו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו כיוון שנרצח קודם לכן. עם זאת, ביקש לשתף פעולה עם הנאצים כדי שאלו לא יחסלו את הגטו. לכן, הוא הסכים לבקשתם להסגיר את לוחם ומפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, וכשהצליח ויטנברג להימלט ממעצרו, הסית את ההמון להסגירו כדי למנוע את חיסול הגטו, ואכן, ויטנברג הוסגר לנאצים, עונה קשות וכנראה התאבד בכלא.
מותו
בשחר ה-1 בספטמבר 1943 החלו הנאצים בחיסולו של גטו וילנה. המחתרת בגטו גויסה מיד, ופרץ מרד בגטו. גנס, שידע כי משמעותו של מרד היא חיסול הגטו, ביקש כי החיילים הנאצים יעזבו את הגטו, בתמורה לאספקת המכסות שדרשו הנאצים. ב-14 בספטמבר זומן גנס לגסטפו, שם הואשם בסיוע למחתרת, ובשעה 18:00 נורה למוות בחצר הגסטפו. מרבית תושבי הגטו התאבלו על מותו.
פעמים רבות קיבל גנס הצעות לעזוב את הגטו והמחויבות שכרוכה בו, יחד עם אשתו ובתו שגרו בווילנה מחוץ לגטו. קרובים ליטאים הציעו לו ולמשפחתו מקום מסתור, אולם הוא דחה על הסף את ההצעות משום שראה בתפקידו שליחות לאומית. גם לפני מותו הזהירו חבר ליטאי על העומד להתרחש והציע לו לברוח. גנס שוב סירב, שכן פחד כי הנאצים יחסלו את הגטו אם יגלו שברח.
בובה על חוטי הנאצים או בעל חזון הצלה
גנס היה דמות שנויה במחלוקת. רבים בגטו הסכימו עם משנתו והאמינו כי זו הדרך שבה ניתן יהיה להציל כמה שיותר יהודים, בעיקר צעירים, כדי שיהיה ליהדות ליטא המשך, כשהאלטרנטיבה במרידה היא חיסול הגטו על יושביו. לכן המחתרת בגטו לא זכתה לתמיכה נרחבת על ידי תושבי הגטו.
לעומתם ניצב המחנה שהאמין, כי גנס הוא אינו אלא כלי שרת בידי הגסטפו, והוא למעשה שירת את האינטרסים של הנאצים באמצעות ביצוע תוכניותיהם והוראותיהם. ביקורת זו התחזקה לאור קשריו ההדוקים עם אנשי המנהל הנאצים כמפקד המשטרה היהודית, לעיתים אף בעקיפת החלטות היודנראט ובניסיונותיו ליצור שקט כמעט בכל מחיר. כך למשל, כשפגש יהודים שברחו מן הרציחות בפונאר, הוא ביקש מהם לשמור בסוד את מה שראו. הוא הזהיר אותם כי אם הם לא רוצים שמשפחתם תיפגע, עליהם לא לספר כלל על המראות הנוראים. יש שראו זאת כניסיון לשמור על שקט לטובת יושביו היהודים, ויש שראו בכך כניעה לתכתיבי הנאצים. בינואר 1942 אסר גנס על הפצת שמועות שקריות ויצירת פאניקה. עמדה ביקורתית זו מצאה ביטוי באמרה שנפוצה בגטו: "לאן אתה הולך? ליודנפערראט?" כלומר, לא ל"מועצת היהודים" אלא ל"בגידה ביהודים".
ביקורת על רקע הלכתי
לאחר האקציה השנייה של "השינים הצהובים", התכנסו בווילנה מספר דמויות ראשיות מהחוגים הדתיים בעיר. הם החליטו לשלוח אל יו"ר היודנראט גנס משלחת ולהתריע בפניו על מסקנותיהם. המשלחת, שכללה רבנים ידועים כמו מנדל זלמנוביץ', פילבסקי, יצחק קארינקס וגוסטמן, הודיעה לו כי לפי הרמב"ם, מעשיו הקובעים מי ילך להשמדה ומי יישאר בחיים, אסורים על פי ההלכה. פסיקה זו או דומה לה נעשתה על ידי רבנים רבים. לדוגמה:
לפי פסיקה זו ואחרות, אסור לו ליהודי להחליט מי ילך למותו ומי יישאר בחיים. דברים אלו היוו ביסוס לדברי משלחת הרבנים שהגיעה אל גנס.
תגובת גנס לביקורת
גנס האמין בכל מאודו בדרך ניהולו והנהגתו את הגטו בווילנה. הוא שמע את הביקורות, אך דחה אותן. הוא טען כי דפי ההיסטוריה ישפטו אם פעל כשורה או לא, והוסיף שזמן ההשמדה אינו זמן להקשבה לרגשות ולמוסר, אלא לחשיבה רציונלית המכוונת להמשך קיומו של העם היהודי. תגובתו זו באה לידי ביטוי גם בדבריו הבאים:
במקרה אחר אמר ליושבי הגטו:
קשר הדבש
קשר הדבש הוא סרט מתח פוליטי ישראלי שהופק ב-1977 ועורר סערה ציבורית, לאחר שנפסל להקרנה ב, בעקבות מחאות של ארגוני ימין. הסרט הגיע למקום הראשון בתחרות הסרט הישראלי הקצר 1977, בקטגוריית סרט עלילתי באורך העולה על 25 דקות, וייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים של סידני ב-1978.
יעקב גנס
גנס בראי ההיסטוריה
עובדתית גנס טעה, שכן גטו וילנה חוסל מספר ימים לאחר רציחתו. עם זאת, לא ניתן לדעת בוודאות כי דרך אחרת הייתה מצילה את הגטו. גישתו נותרה שנויה במחלוקת, אולם קיימת תמימות דעים בנוגע לכך שהוא עשה כמיטב יכולתו כדי להציל כמה שיותר יהודים. חשוב להזכיר, כי גטו וילנה הוקם לאחר חיסול אחוזים ניכרים מיהודי העיר בפונאר ובאירועים נוספים, כך שגנס ויתר תושבי הגטו היו מודעים היטב לסכנה. זאת בניגוד ליהודים בגטאות אחרים, שהוקמו בשלב מוקדם יותר ובכך נותקו מהידיעות על ראשית ההשמדה. גם בימיו, היה ברור לכל כי גנס אינו בוגד.
קשר הדבש
עלילה
קברט סאטירי מועלה על בימת מועדון לילה ביפו. הקברט זוכה להצלחה מסחרית למרות היותו שנוי במחלוקת, אך בעל המועדון מאיים להפסיק את הצגתו מחשש להתפרעות הקהל, אשר חלקו מתנגד לתוכן הקברט.
יעקב גנס
גנס בראי ההיסטוריה
ב-1983, 1989 ו-1991 יצאו לאור המחזות "גטו", "אדם" (אדם רולניק הוא במציאות יצחק ויטנברג) ו"במרתף" שכתב יהושע סובול מתוך טרפטיך הגטו. במחזות מתוארים החיים בגטו וילנה, כשאחת הדמויות המוצגות היא זו של יעקב גנס. המחזה אינו מביע עמדה חד משמעית באשר למשנתו ולהחלטותיו, ומציג את ההתלבטויות והמצבים הקשים בהם נאלץ לעמוד.
קשר הדבש
עלילה
המחזאי השמאלני שכתב את הקברט נרצח בידי ארגון ימני. ידידו העיתונאי חוקר את הרצח ומגלה שקצין משטרה בכיר מנסה להשתיק את הפרשה.
הפקה והקרנה
את הסרט ביים יעוד לבנון על פי תסריט שחיבר עם הסופר והמחזאי אריה קרישק (כאשר משולבים בו קטעי קברט סאטירי בסגנון ברכט-ווייל). המוזיקה לסרט נכתבה על ידי אלכס כגן והוא נערך על ידי ענת לוברסקי. צילם יעקב אייזנמן. כל שחקני הסרט הופיעו בהתנדבות. לשחקנים מוני מושונוב, סנדרה שדה וגדליה בסר הייתה זו הופעתם הראשונה בסרט קולנוע.
הקרנת בכורה חגיגית של הסרט נערכה באמפיתיאטרון גן אברהם, ברמת גן, בערב יום שישי, 15 ביולי 1977. ההקרנה נערכה במסגרת ערב ראיונות שהנחה העיתונאי אריה אבנרי, שכלל גם שיחה עם הבמאי יעוד לבנון.
כפי שכתב המבקר הנודע זאב רב-נוף -"..הישגיו הקולנועיים של הסרט צנועים אך לעצם הפקתו -חשיבות היסטורית".
בקיץ 1984 הוקרן הסרט במועדון צוותא, במסגרת "בימת הסרט הישראלי".
בסוף 1989 הוקרן שוב בסינמטק תל אביב במשך מספר שבועות, וזכה לחשיפה בתקשורת בעקבות אירועי המחתרת היהודית, שאותם ניבא הסרט.
בשנת 1995 יצר לבנון את הסרט התיעודי "119 כדורים + שלושה", שעסק בימין הקיצוני בישראל. הסרט צולם ברובו לפני רצח רבין, אך נערך אחריו, ועוקב אחר תנועות ימין קיצוני מהטבח במערת המכפלה ועד הרצח. בסרט שולבו קטעים מ"קשר הדבש".
קישורים חיצוניים
ביקורות
הנס פון זלמות
גנרל-אוברסט הנס פון זלמות (בגרמנית: Hans von Salmuth; 11 בנובמבר 1888 – 1 בספטמבר 1962) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון זלמות נולד ב-11 בנובמבר 1888 במץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (המלכה אליזבת). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הרגימנט בחזית המערבית, וב-24 בנובמבר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט. ב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן, וב-9 בספטמבר 1916 מונה לתפקיד מטה בקורפוס המילואים ה-14. ב-1 בינואר 1917 הועבר לתפקיד מטה בדיוויזיית המילואים ה-35, וב-1 באפריל 1917, הועבר לתפקיד מטה בדיוויזיית הפרשים של המשמר. ב-1 באוגוסט 1917 הועבר לקורפוס ה-66, ולאחר מכן חזר לדיוויזיה ה-35. מספטמבר 1917 ואילך מילא פון זלמות תפקידי מטה בקבוצת הארמיות "הארכידוכס יוזף", בקבוצת הארמיות "לינסינגן", ובקבוצת הארמיות "אייכהורן", ומיולי 1918, במטה פיקוד המזרח. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון זלמות ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1927 מונה פון זלמות למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1928 הועלה לדרגת מיור. ב-13 בינואר 1930 מונה לתפקיד מטה בדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר,. וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1 באוקטובר 1932 מונה פון זלמות למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-12, וב-1 בדצמבר 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-2 של הרייכסווהר. ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 ביולי 1934 מונה לראש מטה הקורפוס ה-2. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה פון זלמות לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1937 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה הראשונה. ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ומונה לראש מטה הארמייה השנייה.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה הפכה הארמייה השנייה לקבוצת ארמיות צפון, ופון זלמות השתתף עימה במערכה בפולין. ב-12 באוקטובר 1939 שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות B, ופון זלמות השתתף עימה במערכה על צרפת. ב-19 ביולי 1940 קיבל פון זלמות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-10 במאי 1941 מונה פון זלמות למפקד הקורפוס ה-30, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהארמייה ה-11 במסגרת קבוצת ארמיות דרום. וב-27 בדצמבר 1941 פרש פון זלמות מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים. ב-20 באפריל 1942 מונה פון זלמות למפקד הארמייה ה-17, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום. ב-6 ביוני 1942 מונה למפקד הארמייה הרביעית, וב-15 ביולי מונה למפקד הארמייה השנייה. ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל אוברסט, וב-3 בפברואר פרש מתפקידו, והועבר שוב לעתודת המילואים. ב-1 ביוני 1943 מונה שוב למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה עד ה-31 ביולי 1943. ב-1 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה ה-15, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות D, והחל מינואר 1944 חלק מקבוצת ארמיות B. לאחר התמוטטות הכוחות הגרמניים בחזית המערבית, הודח פון זלמות מתפקידו ב-25 באוגוסט 1944 על ידי היטלר, ולא חזר למלא תפקיד פיקודי עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
בסוף המלחמה נפל פון זלמות בשבי האמריקאים, אך הועבר לברית המועצות, שם נשפט על פשעי מלחמה, ובסתיו 1948 נידון ל-20 שנות מאסר. ב-2 בפברואר 1951 הופחת גזר דינו ל-12 שנים, וב-23 ביולי 1953 שוחרר מבית המעצר לנדסברג. לאחר שחרורו התגורר פון זלמות בהיידלברג עד למותו ב-1 בינואר 1962.
ניווט באתר אינטרנט
ניווט באתר אינטרנט הוא מכלול הכלים העומדים לרשות הגולש באתר אינטרנט לשם התמצאות באתר, כך שיוכל להגיע במאמץ מזערי לכל אחד מדפי האתר המעניינים אותו.
בחירתם של כלי הניווט בעת עיצוב האתר היא חלק מהתכנון הכולל, של מבנה האתר ודרכי התנועה הרצויות בין מרכיביו.
סרגל ניווט
כלי הניווט המקובל ביותר הוא סרגל ניווט – פס אנכי או אופקי, שבו יש קישורים לדפי האתר העיקריים. באתרים הכתובים אנגלית מקובל לשים את סרגל הניווט האנכי בצד שמאל של הדף. באיזה צד נשים אותו באתר הכתוב עברית? אפשר לחקות את האנגלית וגם באתר עברי למקם את סרגל הניווט בצד שמאל, ואפשר להתחשב בכך שכיוון הקריאה בעברית הפוך מאשר באנגלית, וגם באתר עברי למקם את סרגל הניווט בצד שבו מתחילים לקרוא, כלומר בצד ימין. מוצא פשוט מהתלבטות זו הוא בחירה בסרגל ניווט אופקי. דוגמה לסרגל כזה מופיעה באתר נענע:
באתר מורכב מקובל להשתמש בסרגל ניווט כפול. דוגמה לכך ניתן לראות באתר של עיריית רמת גן: בחלק העליון של כל דף מופיע סרגל הניווט הראשי, ובצד שמאל מופיע סרגל ניווט משני המפרט את מרכיביו של הפרק שנבחר בסרגל הניווט הראשי (בדוגמה שלפנינו: תרבות, אמנות ואירועים בעיר):
סרגל הניווט נועד לאפשר לגולש התמצאות באתר בעת שהוא גולש בו, אך הסרגל מיותר כאשר הגולש מעוניין להדפיס את הדף שבו הוא נמצא. אתרים רבים מאפשרים יצירת גרסה להדפסה של הדף, שממנה מסולק סרגל הניווט (ורכיבים נוספים המיותרים בעת הדפסת הדף). שני הצילומים הבאים מאתר ynet ממחישים את ההבדל.
מפת האתר
מפת האתר מאפשרת לגולש המגיע לאתר חדש לקבל תמונה מלאה, על רגל אחת, של מבנה האתר. באמצעות המפה ניתן להגיע בקליק אחד לכל אחד מדפי האתר, כך שהיא מהווה אמצעי ניווט נוח לגולש הנחפז. מפת האתר אינה מחליפה את סרגל הניווט, אלא מהווה אמצעי ניווט נוסף. הנה דוגמה למפת האתר של רכבת ישראל:
מפת תמונה
כלי ניווט נוסף, הוא מפת תמונות (imagemap) – תמונה או סדרת תמונות שלחיצה על מקומות שונים בו מובילה לדפים המתאימים. בשימוש במפת תמונה יש להתחשב בנקודות הבאות:
להלן דוגמה למפת תמונות – ניתן ללחוץ על תמונה של כוכב לכת ולהגיע לערך המתאים באתר. להלן אותה תמונה ללא מפת התמונות – כאן לא ניתן ללחוץ על הכוכבים ולהגיע לערך המתאים. במקום זאת, לחיצה על כל נקודה בתמונה תוביל למידע נוסף הרלוונטי לתמונה זו.
בדוגמה זו, השימוש במפת תמונה מלאכותי במקצת. בשתי הדוגמאות הבאות מפת תמונה הוא כלי ניווט טבעי, כמעט מתבקש מאליו.
בדוגמה הבאה המושג "מפת תמונה" מתפרש כפשוטו: מפה של אזור מסוים, המשמשת לניווט אל דפים העוסקים באתרים המוצגים במפה זו.
תרשים ארגוני, המציג בצורה ויזואלית את מבנהו של ארגון מסוים, כך שכל יחידה ארגונית מיוצגת באמצעות במלבן שגבולותיו מדויקים וחד משמעיים, מאפשר ניווט נוח בין הדפים המתארים את יחידות הארגון - קליק על כל אחד מהמלבנים יעביר לטקסט המתאר את היחידה המתאימה.
שם הוורד (מיני-סדרה)
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1327. נזיר גרמני צעיר בשם אדסו ממלק, מגיע יחד עם מורו האנגלי ויליאם מבסקרוויל למנזר קזאלה בצפון איטליה. מטרת הביקור של ויליאם ואדסו הוא לתאם במנזר פגישה בין נציגי המסדר הפרנציסקני לנציגי האפיפיור היושב באביניון, כדי לדון בשאלות תאולוגיות ופוליטיות קריטיות. עם זאת, עד מהרה הם מגלים שתעלומה מסתורית רודפת את המנזר, ונזירים נרצחים בזה אחר זה. ויליאם נענה לבקשת אב המנזר, ומנצל את כישוריו כאינקווזיטור לשעבר כדי לנסות ולפענח את התעלומה.
פלונטר עד עצם היום הזה
פלונטר עד עצם היום הזה (באנגלית: Tangled Ever After) הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת קומדיה רומנטית ופנטזיה, אשר משמש כסרט המשך לסרט באורך מלא "פלונטר" משנת 2010. הסרט בוים ונכתב על ידי נייתן גרנו וביירון הווארד לאחר הביקוש הפופולרי, והופק על ידי Walt Disney Pictures ואולפני ההנפשה של וולט דיסני.
עלילת הסרט מתרחשת לאחר אירועי סרט הקולנוע "פלונטר", סרט הטלוויזיה "פלונטר: לפני שהכל התחיל" וסדרת הטלוויזיה "פלונטר: הסדרה" הכוללת שלוש עונות, והיא מתרחשת ביום החתונה של רפונזל ויוג'ין פיצהרברט, שלכבודו ממלכת קורונה במצב רוח חגיגי. עם זאת, הזיקית פסקל והסוס מקסימוס מאבדים את טבעות האירוסין של הזוג, ויוצאים למסע רווי הרס בממלכה במטרה להשיב אותן.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני בארצות הברית ב-13 בינואר 2012, לפני הקרנת הסרט "היפה והחיה" בגרסת התלת־ממד. בהמשך הסרט שודר באותה מדינה לפני הקרנת הבכורה הטלוויזיונית של הסרט "הנסיכה והצפרדע" בערוץ דיסני ב-23 במרץ 2012, לאחר מכן, בסתיו 2012, צורף כבונוס למהדורת היהלום של ה-DVD של הסרט "סינדרלה", ויותר מאוחר הוא נהיה זמין בשירות הסטרימינג דיסני+. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ דיסני ג'וניור בשנת 2012. אורך הסרט הוא כ-6 דקות.
במהלך ביצוע השיר "Stronger Than Ever Before" בפרק "שובה של רפונזל", המשמש כפרק הפתיחה של העונה השלישית של "פלונטר: הסדרה", רואים את הזיקית פסקל והסוס מקסימוס יוצאים למסע חיפוש ברחבי הממלכה לאחר שאיבדו כתר, בדומה לעלילת הסרט.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת לאחר אירועי סרט הקולנוע "פלונטר", סרט הטלוויזיה "פלונטר: לפני שהכל התחיל" וסדרת הטלוויזיה "פלונטר: הסדרה", והיא מתרחשת ביום החתונה של רפונזל ויוג'ין פיצהרברט, שלכבודו ממלכת קורונה במצב רוח חגיגי. הזיקית פסקל והסוס מקסימוס הם נושאי טבעות האירוסין ופורסי הפרחים באירוע החתונה. כשהכומר מתחיל לדבר, אחד הפרחים נכנס לאפו של מקסימוס, דבר הגורם לו להתעטש ולשגר את הטבעות מחוץ לטירה. דבר זה גורם למקסימוס לחלום בהקיץ שהכומר מבקש את הטבעות ומגלה שהן נעלמו, ובעקבות האבדה המלכה אריאנה מתלוננת שאלו היו טבעות הנישואים של אמה של סבתה ואחד השומרים אומר ש"הממלכה מתפרקת". זה גורם להרבה כאוס ברחבי הממלכה ומתחילים להתרחש פיצוצים. כשמתעורר מהחלום, מקסימוס יוצא יחד עם פסקל למצוא את הטבעות כאשר כל אחת מהן השתגרה לכיוון שונה, דבר הגורם לשניים להתפצל.
במהלך הסרט רואים את השניים במרדף אחר טבעות האירוסין, כאשר על הדרך הם עושים, בלי כוונה, הרס בממלכה. בסיום הסרט פסקל ומקסימוס משיגים את הטבעות ומוסרים אותן לזוג המתחנן. הכומר מכריז עליהם כבעל ואישה והם מתנשקים.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי שרון כהן, והופק על ידי הדס מוזס. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי גדי לוי ושרון כהן.
טובי מגווייר
טוביאס וינסנט "טובי" מגווייר (באנגלית: Tobias Vincent "Tobey" Maguire; נולד ב-27 ביוני 1975) הוא שחקן ומפיק קולנוע אמריקאי. נודע בזכות גילומו של פיטר פארקר / ספיידרמן בשלושת סרטי "ספיידרמן", ומתפקידו כניק קרוויי בסרטו של באז לורמן "גטסבי הגדול".
ביוגרפיה
תקופת הנדודים שעבר מגווייר בשנים הללו השפיעה על מצב הרוח שלו ולבסוף לאחר שנים של מעבר בין בתי ספר, החליט מגווייר לנשור מלימודיו ולהקדיש את כל זמנו לפיתוח קריירת המשחק שלו. בשנת 2000 הוא החליט לעשות את מבחני הבגרות האמריקאים (GED) בכך לסיים באופן רשמי את לימודיו לקראת השגת תעודת הגמר, דבר שלא הצליח לעשות לאורך כל תקופת התיכון שלו.
קריירה
הופעתו הראשונה של מגווייר בקולנוע הייתה בשנת 1989 בסרט "The Wizard", בו גילם את דמותו של לוקאס ברטון, אחד משלושה ילדים המתחרים ביניהם בתחרות ללא גבולות של משחקי וידאו. בתחילת שנות ה-90 המשיך מגווייר לשחק ולגלם דמויות של ילדים כשלרוב שיחק דמויות הקטנות מגילו האמיתי. עד סוף שנת 2002 עוד גילם ילדים ונערים על אף שכבר היה באמצע שנות ה-20 לחייו. הוא שיחק במספר קומדיות, סרטי טלוויזיה וקולנוע לצד כוכבים גדולים כמו צ'אק נוריס, רוזאן בר וטרייסי אולמן. לבסוף הוא לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "סקוט הגדול" שבוטלה וירדה מהמסך חמישה שבועות לאחר מכן.
במרבית מבחני הבד שעשה, מצא את עצמו מתמודד על תפקידים מול לאונרדו דיקפריו. הם התיידדו והחליטו, באופן לא רשמי, כי כל אחד ישאף לעזור לשני בפיתוח קריירת המשחק שלו. דבר זה בא לידי ביטוי בסדרת הטלוויזיה "הורות" משנות ה-90, אליה שניהם נבחנו לתפקיד הראשי כשלבסוף דיקפריו הוא זה שזכה, אך מאוחר יותר גילם גם מגווייר מספר תפקידי אורח בסדרה הודות להמלצתו של דיקפריו. גם בסרטו של רוברט דה נירו משנת 1993 "כך הייתי", דיקפריו קיבל את תפקיד הדמות "טובי" ומגווייר גילם את אחד מחבריו.
עד לאמצע שנות ה-90 המשיך מגווייר לקבל תפקידים ולשחק בטלוויזיה ובקולנוע אך נקלע לחיי ההוללות הפרועים של כמה מחבריו השחקנים. בשנת 1995 הוא ביקש מהבמאי אלן מויאל לשחרר אותו מתפקידו בסרט "רקורד חזק", מויאל הסכים וכל הסצנות בהן הופיע מגווייר נחתכו בעריכה הסופית. או אז ביקש מגווייר עזרה לבעיית השתיה שלו מעמותת אלכוהוליסטים אנונימיים, שם התפכח וחזר לעצמו.
כחלק מתהליך ההחלמה שלו מאלכוהול והלימוד העצמי לשלוט בדחפים וביצרים, שינה מגווייר בצורה קיצונית את הדרך בה רצה לקדם את קריירת המשחק שלו, בעיקר בתפקידים בהם הוא לא התחרה מול דיקפריו. השינוי הניב הצלחה רבה כשנבחר לגלם את דמותו של פול הוד בסרטו של אנג לי "סופת קרח" משנת 1997. מאז המשיך מגווייר לשחק במספר רב של סרטים כמו: "פלזנטוויל", "תקנות בית השיכר" ו"נערי הפלא". כמו כן הוא נבחר לדבב את הכלב לו בסרט הילדים המצליח "כלבים נגד חתולים" משנת 2001.
ספיידרמן
בשנת 2002 קיבל מגווייר את תפקידו של פיטר פרקר בסרט "ספיידרמן" אותו ביים סם ריימי בהתבסס על סדרת הקומיקס המצליחה של מארוול קומיקס. הסרט זכה להצלחה רבה והופקו לו שני סרטי המשך בהשתתפותו של מגווייר - "ספיידרמן 2" ו"ספיידרמן 3", אשר יצאו ב-2004 וב-2007, בהתאמה. על אף ההצלחה של הטרילוגיה והאפשרויות שהועלו עבור סרט רביעי, מגווייר לא המשיך לשחק את הדמות ואת התפקיד של ספיידרמן בסדרת הסרטים הבאה "ספיידרמן המופלא" שיחק אנדרו גארפילד כאתחול של סדרת הסרטים.
בשנת 2021 שב לגלם את דמותו של ספיידרמן בסרט "ספיידרמן: אין דרך הביתה", בו הופיעה דמותו של מגווייר כפיטר פארקר מטרילוגיית סרטי ספיידרמן של סם ריימי.
לאחר ספיידרמן
בשנת 2003 ביסס מגווייר את מעמדו כידוען כשנבחר לגלם את דמותו של רוכב הסוסים ג'ון מ. "רד" פולארד בסרט עטור השבחים "סיביסקיט" המספר את סיפורו של סוס המרוצים המפורסם. ב-2006 גילם מגווייר לראשונה את תפקיד הרשע כשנכנס לדמותו של רב"ט פטריק טולי בסרטו של סטיבן סודרברג "הגרמני הטוב" המבוסס של ספרו של ג'וזף קנון. נוסף על מגווייר משחקים בסרט גם ג'ורג' קלוני וקייט בלאנשט.
מלבד היותו שחקן, תיפקד מגווייר גם כמפיק בפועל בחלק מהסרטים דוגמת "השעה ה-25" ו"סיביסקיט - אגדה אמריקאית".
בשנת 2009 שיחק במותחן הפסיכולוגי "אחים" של הבמאי ג'ים שרידן, הסרט אשר עלילתו מתרחשת במלחמת אפגניסטן, הוא רימייק לסרט הדני Brødre משנת 2004 מאת הבמאית סוסנה בייר. מגווייר קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
בשנת 2013 שיחק בסרטו של באז לורמן "גטסבי הגדול".
בשנת 2014 שיחק במיני-סדרה הקומית "אוצרות בבל" לצד ויל פרל, קריסטן ויג, ג'סיקה אלבה ועוד. למיני-סדרה הופקו שישה פרקים ששודרו ברשת IFC, אשר נמצאת בבעלות AMC. באותה שנה גילם בסרט "שובר את הכלים" את בובי פישר, אלוף העולם בשחמט לשעבר.
חיים אישיים
בשנת 2003 החל לצאת עם מעצבת התכשיטים האמריקאית-יהודייה ג'ניפר מאייר, בתו של המנכ"ל הקודם של אולפני יוניברסל רון מאייר. השניים התארסו באפריל 2006 ונישאו ב-3 בספטמבר 2007 בהוואי. יש להם שני ילדים משותפים; בת (נולדה ב-10 בנובמבר 2006) ובן (נולד ב-8 במאי 2009). בשנת 2016 השניים נפרדו לאחר 13 שנות זוגיות, ובשנת 2020 הגישה מאייר בקשה לגירושין שנכנסו לתוקף ב-2021.
מגווייר היה צמחוני מגיל 18, ובשנת 2009 הפך לטבעוני. הוא ידוע כחובב משחקי פוקר וכדורסל.
במרץ 2012, מגווייר ביקר בישראל והוא הגיע עם אשתו לשעבר מאייר וילדיהם, בשביל בר המצווה של קרובי משפחתה של אשתו, ואף ביקרו בכותל. לאחר מכן, מגווייר ביקר במרכז הפיתוח של אפליקציית הסלולר הישראלית mobli שבה נכנס כשותף.
רבקה אהרנסון
רבקה אהרנסון (1892–1981) הייתה בתם הצעירה של מלכה ואפרים אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחותם של האגרונום אהרן אהרנסון, מייסד ומפקד ארגון הריגול ניל"י, ושל שרה, אלכסנדר, צבי ושמואל אהרנסון. היא הייתה לפי טענתה ארוסתו של אבשלום פיינברג, שלפני שנרצח, היה אף הוא פעיל מרכזי בארגון ניל"י.
ביוגרפיה
בראשית מלחמת העולם הראשונה עזבה עם אחיה אלכסנדר את ארץ ישראל, ועד אחרי המלחמה למדה ופעלה בארצות הברית. כפי הנראה, בזמן שהותה בארצות הברית היא התארסה עם יהודי אמריקאי בשם מקס לבנטל, אירוסים שבוטלו לאחר חזרתה לארץ. בתקופת המנדט הבריטי הקימה אהרנסון (יחד עם אחיה אלכסנדר) בבית המשפחה הישן בזכרון יעקב את מוזיאון "בית אהרנסון", וניהלה אותו עד מותה ב-1981.
אהרנסון לא התחתנה ולא היו לה צאצאים. היא ציוותה בצוואתה לייעד חלק מאדמות המשפחה שבלב המושבה זכרון יעקב להקמת בית אבות ולמוסדות ציבור אחרים (שחלקם אכן הוקמו ופועלים). כמו כן, ביקשה להעביר את המורשת החקלאית לדורות הבאים, ועל שמה נקראה חווה חקלאית ערוגות רבקה. בשנותיה האחרונות שימשה אהרנסון כשומרת הגחלת של מורשת ניל"י וייצגה אותה בציבור. כך, למשל, כאשר העניק הנשיא זלמן שזר את עיטור לוחמי המדינה בפעם הראשונה, ל-150 מן הזכאים לו, אנשי השומר, ניל"י, המחתרות והפרטיזנים, הייתה אהרנסון בין הבולטים שבמקבלי העיטור.
זינאידה גרצ'אני
זינאידה גרצ'אני (ברומנית: Zinaida Greceanîi; נולדה ב-7 בפברואר 1956) היא פוליטיקאית מולדובית, שכיהנה כראש ממשלת מולדובה בשנים 2008–2009.
קורות חיים
זינאידה גרצ'אני נולדה בכפר במחוז טומסק. משפחתה הוגלה לסיביר בשנת 1945, לאחר שהשטח שוחרר מכיבוש גרמני, על ידי השלטונות של מלדובה הסובייטית שהייתה חלק של ברית המועצות. רק בשנת 1957 המשפחה הורשתה לחזור למולדת. זינאידה גרצ'אני סיימה לימודים באוניברסיטת קישינב בתחום כלכלה. בתקופת 1974–1991 היא עבדה בהנהלת חשבונות של מחלקת תקציבים במסודות מקומיות. בשנת 1994 הוא עברה לקישיניב והחלה לעבוד באגף התקציבים של משרד האוצר של מולדובה. בשנת 1996 היא התמנתה למנהלת אגף התקציבים ובשנת 2000 קיבלה משרת סגן שר האוצר. בשנת 2002 אושרה כהונתה לשר האוצר. בשנת 2005 במקביל לתפקידה היא כיהנה כסגנית ראש הממשלה.
בשנת 2005 זינאידה גרצ'אני השתתפה בבחירות לראש העיר קישינב. היא זכתה בבחירות, אך מכיוון ששיעור התשפפות היה נמוך (פחות משליש הבוחרים) התוצאות בוטלו.
בשנת 2008 היא התמנתה לראש הממשלה במקום וסילי טרלב.
בשנת 2009 זינאידה גרצ'אני הייתה מעומדת של המפלגה הקומוניסטית לתפקיד נשיא מולדובה. בהצבעה היא קיבלה 60 קולות (לעומת דרישה של 61 קולות) ולא נבחרה. בשנת 2011 היא עזבה את המפלגה הקומוניסטית והקימה מפלגה חדשה. בבחירות של שנת 2014 המפלגה זכתה ל-25 מקומות בפרלמנט ועתה היא הסיעה הגדולה בפרלמנט של המדינה.
בשנת 2015 היא השתתפה פעם נוספות בבחירות לראש העיר קישיניב, אך בסיבוב השני והמכריע צברה רק 46.46% מהקולות (ראש העיר מכהן צבר 53.54%).
נכון ליוני 2019 היא מכהנת כיושב ראש הפרלמנט.
ז'אן טינגלי
זָ'אן טינגֶלי (Jean Tinguely; 1925 – 30 באוגוסט 1991) היה צייר ופסל שווייצרי.
לרוב, יצירותיו הן מסוגת האמנות הקינטית המודרנית. בין יצירותיו המפורסמות: המזרקה ברחבת מרכז פומפידו בפריז.
ב"מוזיאון ז'אן טינגלי" לאומנות מודרנית, שהוקם לאחר מותו בעיר בזל, נמצאות רבות מיצירותיו, אותן תרמה אלמנתו.
יעקב צמח (שופט)
יעקב צמח (1935 – ינואר 2006) היה דוקטור למשפטים ושופט, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים בשנים 2003–2005.
ביוגרפיה
יעקב צמח נולד בשנת 1935 בעיר מוסול שבעיראק, בן לששון ופהימה צמח. אביו כיהן כחבר בפרלמנט העיראקי כנציג היהודי המחוזי בתקופת כהונת המלך פייסל השני. אחיו, אפרים צמח, פעל רבות בתחום החינוך וההוראה, ייסד וניהל את בית הספר הממלכתי-דתי "רמב"ם" בטירת כרמל. אח נוסף, רחמים צמח, כיהן כסגן נשיא בתי משפט השלום במחוז חיפה ולתקופה של שנה כשופט בפועל בבית המשפט המחוזי.
בשנת 1951 עלה לישראל ולמד בבית ספר התיכון "מורים מוסמכים" בחיפה. התגייס לצה"ל ושירת בין השנים 1955 ל-1957.
לאחר שירותו הצבא, החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1961 סיים את התואר הראשון בהצטיינות. מאמנו בתקופת התמחותו היה השופט ד"ר בנימין הלוי, נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. לאחר תום תקופת התמחותו הוסמך כעורך דין. במקביל המשיך את לימודי המשפטים ובשנת 1962 קיבל תואר "מוסמך למשפטים" באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1969–1970 למד באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שם קיבל תואר L.L.M. כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1972, קיבל תואר דוקטור למשפטים (S.J.D) באוניברסיטת וירג'יניה (University of Virginia), במשפט קונסטיטוציוני.
לאחר מספר שנים בהן עבד כעורך דין במשרד עו"ד א.ש. שמרון, החל לעבוד כממונה על החקיקה במשפט המנהלי במשרד המשפטים ושימש בתפקיד זה בשנים 1979–1984. בשנת 1984 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים ובינואר 1996 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי. באוגוסט 2003 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. בתפקיד זה כיהן עד יולי 2005, עת פרש לגמלאות.
הצי האיטלקי
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מעורבותה בת החמש שנים במלחמת העולם השנייה, הייתה איטליה אומה הרוסה. עם סיום מעשי האיבה, הצי המלכותי האיטלקי, שבראשית המלחמה היה הצי הרביעי בגודלו בעולם, עם מגוון של ספינות חדישות, החל בתהליך ארוך של בנייה מחדש. המשימות הקרביות שלקח על עצמו הצי לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943 והסכם שיתוף הפעולה שנחתם ב-23 בספטמבר 1943, השאירו את הצי המלכותי במצב גרוע, כשרוב היחידות והבסיסים שלו במצב בלתי שמיש וכשנמליו ממוקשים וחסומים בספינות טבועות. יחד עם זאת, חלק ניכר מיחידותיו הימיות שרדו את המלחמה, אם כי במצב של יעילות נמוכה, בהתאם לגילן של הספינות והקרבות שהן עברו. הספינות שנותרו בצי אז בצי היו:
יעקב צמח (שופט)
ביוגרפיה
נפטר בינואר 2006 בעקבות מחלה קשה.
הצי האיטלקי
הצטרפות לנאט"ו
שינויים גדולים במצב המדיני העולמי, שהובילו לפרוץ המלחמה הקרה, גרמו לבריטניה ולארצות הברית להחליט על הפסקת העברת הספינות האיטלקיות. חלק מהן כבר פורקו בלה ספציה בין השנים 1948–1955 כולל ספינת הדגל, נושאת המטוסים "אקווילה" (Aquila). יחד עם זאת, ברית המועצות דרשה את העברתן של הספינות שיועדו לה. שתי ספינות הועברו לצי הצרפתי וספינה אחת הועברה לצי היווני. לאחר הפסקת העברת הספינות רק חלק קטן מספינות הצי המלכותי נותר. עם העברת תשומת הלב של המערב כלפי פעילותה של ברית המועצות בים התיכון, הימים שמקיפים את איטליה הפכו להיות זירת העימות בין שתי מעצמות-העל ובכך עלתה מחדש חשיבותה של איטליה בזירה הימית הודות למיקומה האסטרטגי החשוב.
לאחר הבחירות של שנת 1946 הפכה ממלכת איטליה לרפובליקה ושמו של הצי המלכותי האיטלקי שונה להצי האיטלקי (Marina Militare). כאשר במסגרת תוכנית מרשל החלה אירופה להיבנות מחדש, וחולקה במהירות לשני גושים גאו-פוליטיים מקוטבים, איטליה החלה בדיונים עם ארצות הברית על הבטחת הסדרי ביטחון ראויים. הממשל בוושינגטון, שאף להמשיך ולהשתמש בבסיסים בחצי האי האיטלקי ומיתן את המגבלות של חוזה השלום על ידי צירופה של איטליה ל"תוכנית הסיוע הביטחוני ההדדי" (MDAP). ב-4 באפריל 1949 הצטרפה איטליה לנאט"ו וכדי שהצי האיטלקי יוכל לתת תרומה משמעותית לארגון, בוטלו כל המגבלות של הסכם השלום עד לסוף 1951, בהסכמת כל מדינות המערב.
יעקב צמח (שופט)
הוראה ופעילות אקדמית
בתחילת דרכו האקדמית לימד במכינה הקדם-אקדמית לחיילים משוחררים, שם העביר קורס מבוא ללימודי משפט. הקורס עסק ביצירתם ובתפקודם של בתי המשפט המלכותיים ברחבי אנגליה.
הצי האיטלקי
הצטרפות לנאט"ו
במסגרת פעילותו בנאט"ו קיבל הצי את האחריות על מרחב הים האדריאטי ועל מצר אוטרנטו וכן על ההגנה על נתיבי השיט בים הטירני. עבודת מטה נרחבת בוצעה כדי להפוך את הצי האיטלקי לצי מודרני וחייבה השקעה כלכלית נרחבת בעיקר של ארצות הברית. תהליך זה בוצע גם על רקע הקשיים הכלכליים שלאחר המלחמה ועל רקע החששות של הציים של מדינות המערב.
יעקב צמח (שופט)
הוראה ופעילות אקדמית
בין השנים 1965 ל-1969 הרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1972–1979 שימש מרצה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בנוסף, שימש מרצה אורח באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת קליפורניה. בשנים 1983–1984 הרצה במחלקה למדעי המדינה בירושלים. בנוסף, היה חבר בוועדה למונחי משפט באקדמיה ללשון העברית.
הצי האיטלקי
הנס הימי
הנס של הצי האיטלקי הוא דגל איטליה בצבעים אדום-לבן-ירוק מושחת בסמל הצי המחולק לארבעה רביעים המתייחסים לרפובליקות הימיות (Repubbliche Marinare) מימי הביניים: בראש הסמל ניצב כתר זהוב שהוא מבדיל את הספינות של הצי מספינות צי הסוחר והוא מסמל את שורשיו של הצי בתקופת האימפריה הרומית.
מבנה פיקודי
הצי האיטלקי מחולק לשבע קבוצות:
יעקב צמח (שופט)
פסיקותיו
השופט צמח דן, בין השאר, בתיקים הבאים:
הצי האיטלקי
כלי השייט הקרביים
כיום הצי האיטלקי הוא צי מודרני עם מגוון של ספינות. הצי נמצא בהתפתחות מתמשכת ונכון לשנת 2013 ספינות הים הפתוח של הצי כוללות: שתי נושאות מטוסים, שלוש אוניות סער אמפיביות, ארבע משחתות, שבע פריגטות ושש צוללות תקיפה. יחידות הסיור בקו החוף מפעילות: שלוש פריגטות קלות, שש קורבטות, ו-14 ספינות סיור. כמו כן מפעיל הצי 10 שולות מוקשים ומגוון של ספינות ליווי. בעתיד הקרוב מתוכננות להיכנס לשירות לפחות שש פריגטות רב תכליתיות שיחליפו את הפריגטות הישנות שבשירות וכן שתי צוללות נוספות.
כלי שיט מנהלתיים
בנוסף מפעיל הצי ספינות סיוע נוספות:
קישורים חיצוניים
אתר הבית של הצי
ג'ין הייגן
ג'ין הייגן (באנגלית: Jean Hagen; 3 באוגוסט 1923 - 29 באוגוסט 1977) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1952 על הופעתה בתור לינה למונט בסרט "שיר אשיר בגשם".
ביוגרפיה
הייגן נולדה בשיקגו בשם ג'ין שירלי ורהייגן. בתם של מרי, אמריקאית וכריסטיאן ורהייגן, שהיגר לארצות הברית מהולנד. הייגן גדלה בעיר אלקהארט שבאינדיאנה ולמדה באוניברסיטת נורת'ווסטורן.
היא עבדה כמורה לדרמה לפני שערכה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בשנת 1946 במחזה של ליליאן הלמן "Another Part of the Forest". היא שימשה בתחילת דרכה גם כממלאת מקומה של הכוכבת ג'ודי הולידיי בהצגה "רק אתמול נולדה".
משחק
הייגן הצליחה למתג עצמה ככוכבת קולנוע בשנת 1952 עם הופעה בלתי נשכחת בתפקיד השחקנית לינה למונט בקומדיה המוזיקלית "שיר אשיר בגשם" בעבורה הועמדה הייגן ל פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. הייגן הופיעה בסרט לצידו של כוכב הקולנוע ובמאי הסרט ג'ין קלי.
לאחר שהצליחה בקריירה הקצרה שלה ככוכבת קולנוע פנתה הייגן בשנת 1953 לתחום המשחק בטלוויזיה ולוהקה לסיטקום "Make Room for Daddy" של רשת ABC. הייגן הועמדה ל-3 פרס אמי על תפקידה בתור מרגרט ויליאמס אם המשפחה לצידו דני תומאס הכוכב הראשי ומיוצרי הסדרה. הייגן בחרה לעזוב את הסדרה לאחר 3 שנים לאחר חוסר שביעות רצון מקצועי. הייגן לא הצליחה לחזור מאז למעמד על קולנועי והשתתפה בסרט המשפחה של וולט דיסני "לאלף את אבא" ובדרמות "הסכין הגדולה של רוברט אולדריץ' ו"קארביין ויליאמס" לצידו של ג'יימס סטיוארט. ב-1957 השתתפה בסרט פגישת מחזור לצידם של בטי האטון ודיינה אנדרוז.
הייגן הצליחה לחזור במעט לקדמת הבמה בשנותיה האחרונות עם הופעה בדרמה הביוגרפית "זריחה בקמפובלו" בתפקיד מרגריט ליהאנד מזכירתו של הנשיא פרנקלין רוזוולט (ראלף בלאמי). את הופעותייה האחרונות עשתה הייגן בסרט האסונות הבדיוני "פיקניק בשעת אפס" לצידו ובבימויו של ריי מילאנד ובמותחן של פאול הנרייד "מצלצל מת".
חיים אישיים
הייגן הייתה אם לשני ילדים ממערכת נישואיה לשחקן טום סיידל, איתו התחתנה בשנת 1947. הייגן סבלה במהלך חייה הפרטיים מאלימות קשה מצידו של סיידל והיא התגרשה ממנו בשנת 1965.
הייגן נפטרה ממחלת סרטן הוושט בביתה שבלוס אנג'לס ב-29 באוגוסט 1977 כשהיא בת 54. היא נקברה ב"בית העלמין צ'אפל אוף פיינס" שבלוס אנג'לס ועל שמה הונצח כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הכתום והירוק
הכתום והירוק או הבלבול הגדול (באנגלית: The Orange and the Green, The Biggest Mix-Up) הוא שיר עם אירי המתאר את קורותיו של אדם ממוצא מעורב אירי קתולי ואירי פרוטסטנטי. בכך הוא מתאר באופן הומוריסטי את המתח העדתי באירלנד בין "הירוקים"- הקתולים תומכי איחוד האי האירי כרפובליקה עצמאית ו"הכתומים"- הפרוטסטנטים התומכים בשמירת צפון אירלנד (אלסטר) כחלק מן הממלכה המאוחדת.
השיר נכתב על ידי אנתוני מרפי בליברפול- עיר בעלת אוכלוסייה אירית גדולה בשנות השישים של המאה העשרים הן מן העדה הקתולית והן מן הפרוטסטנטית. למרות שהעיר לא חוותה אלימות עדתית נרחבת בשנות ה"צרות" בעיר הורגש מתח רב, כך לדוגמה בשנת 1958 ניסקל הארכיבישוף הקתולי על ידי המון פרוטסטנטי זועם.
לחן השיר נלקח מאריה אירית עתיקה שאחד השירים שנכתבו לה הוא שיר עם אירי קתולי "לבישת הירוק" בן המאה ה-19 המציין את מרד האירי משנת 1798.
מילים
{|
תרגום
פזמון:
מקור
CHORUS
אוברטו
אוברטו (שם מלא באיטלקית: Oberto, Conte di San Bonifacio) היא אופרה בשתי מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על לברית של אנטוניו פיאצה, שנקראה ככל הנראה "רוצ'סטר".
זוהי האופרה הראשונה של ורדי, אותה הלחין במשך ארבע שנים. הופעת הבכורה התקיימה ב-17 בנובמבר 1839, בתיאטרון לה סקאלה במילאנו. הצלחת האופרה הייתה "סבירה", ועל כן הזמין מנהל הלה סקאלה, ברתולומאו מרלי עוד 2 אופרות מורדי.
האופרה לא זכתה להצלחה בינלאומית רחבה, והיא מוצגת לעיתים נדירות. בלונדון בוצעה לראשונה בגרסה קונצרטנטית רק בשנת 1965, ובגרסה בימתית מלאה רק ב-1982. בארצות הברית הוצגה לראשונה האופרה בשנת 1978 בתיאטרון אמאטו בניו יורק. ב-2001 ו-2007, ביצעו 3 חברות אופרה את אוברטו במסגרת תוכנית לביצוע כל האופרות של ורדי לפני 2013 (מאה שנה לפטירתו).
עלילה
רקע: בקרב בין אוברטו, הדוכס מסן בוניפאצ'ו, וצבאו של ריקרדו מסאלינגוארה שהונהג בידי אצלינו דה רומאנו, נוצח אוברטו שנמלט למנטובה. בתו לאונורה, פותתה על ידי ריקרדו וננטשה על ידו. ריקרדו עומד להנשא לאחותו של אצלינו, קוניצה. לאונורה בדרכה לבאסאנו להתעמת עם ריקרדו ביום חתונתו.
מערכה ראשונה
ריקרדו מתקבל על ידי מקהלה כאשר הוא עומד להיכנס לטירת אצלינו. הוא שר בשמחה על קרבתו ואהבתו לקוניצה. הקהל נכנס לטירה. לאונורה מגיעה ונשבעת לנקום את נטישתה, על אהבתה, ולהחזיר לעצמה את אותם ימים אבודים. היא עוזבת לכיוון הכפר. אוברטו, שמח להיות שוב בארץ מולדתו, אך מודאג מכוונותיה של לאונורה. לאונורה מגיעה למקום והשניים נפגשים ומתאחדים שוב אב וביתו. דאגתו של אוברטו הופכת לשמחה, והשניים מטקסים עצה כיצד לחבל בחתונה. מקהלה שרה לכבוד צאת הכלה. כאשר קוניצה נמצאת לבד עם ריקרדו היא מביעה חשש במקום להביע את אהבתה אליו. אחרי שהזוג עוזב את המקום. נכנסת לאונורה, אימלדה פוגשת בה ושואלת למעשיה. לאונורה מספרת לאימלדה כי אביה אוברטו גם הוא נמצא, וכאשר הוא נכנס, היא מספרת לה על בגידתו של ריקרדו בה. אימלדה נעתרת לבקשתם ומסכימה לסייע בתוכנית. אימלדה מחביאה את אוברטו, ומזמינה את ריקרדו ושאר האורחים להצטרף אליה. כאשר הם נכנסים, אימלדה מציגה את לאונורה המאשימה את ריקרדו בחוסר נאמנות. תשובותיו של ריקרדו נגד לאונורה, מרגיזות את אוברטו שנכנס לחדר ממחבואו ומאתגר את ריקרדו לדו-קרב.
מערכה שנייה
קוניצה ואימלדה נמצאות בחדר, כאשר המשרת מודיע כי ריקרדו מבקש לשוחח עם אימלדה. קוניצה מקוננת על אהבתה האבודה(Oh, chi torna l'ardente pensione), אך מורה לאימלדה לומר לריקרדו לחזור ללאונורה, כשהיא בטוחה שעשתה את ההחלטה הנכונה (Piu che i vezzi e lo splendore). אנשי החצר מביעים הזדהות עם צרתה של לאונורה. אוברטו מגיע ממתין ליריבו, ומכריז על רצונו בנקמה. אנשי החצר מנסים להרגיע אותו בטענה שקוניצה נוטה לטובתו בעניין, וכי אין לו מה לחשוש מריקרדו, אך אוברטו עדיין מתרכז במחשבות הנקם. ריקרדו מגיע והשניים מתחילים להילחם, אך מופסקים כאשר קוניצה ולאונורה מופיעות. קוניצה מתעקשת שריקרדו יודה בבגידתו וישא את לאונורה לאישה. אוברטו, המתכוון להמשיך להילחם בריקרדו, סוחט ממנו הבטחה להפגש ביער להמשך העימות. מאחורי הקלעים ניתן לשמוע את המשך הדו-קרב, ואז מופיע ריקרדו המכיר בכך שהרג את אוברטו, ונמלא חרטה על כך. קוניצה ואימלדה נכנסות ומספרות כי לאונורה משתטחת בחוסר אונים על גופת אביה המת. ריקרדו בורח ומשאיר מכתב כי יצא לגלות וכי הוא מותיר את כל רכושו ללאונורה, אך לאונורה ביאושה מחליטה להיות נזירה.
פריצת דיסק
צניחת דיסק בין-חולייתי המכונה גם פריצת דיסק, היא פציעת מאמץ חוזרני, הנגרמת לדיסק בין-חולייתי בעמוד השדרה, בשל שגרה של הרמת משאות ונשיאתם או פריקתם מהגב.
מבנה הדיסק ותפקידו הפיזיולוגי
כאשר הלחץ בין החוליות גבוה יותר מזה שהדיסק יכול לשאת, נפרץ הקרום הפנימי ביותר של הדיסק, שעדיין שלם. קרום זה מתאחה במצב של מנוחה מספקת. השכבות החיצוניות של הסחוסים מכילות גם עצבים מקומיים החשים כאב. כאשר נפרצים רק קרומים פנימיים, האדם אינו חש כאב.
פריצות דיסק שונות
פריצות דיסק בין חוליה L5-S1 - מהוות עד 45% מהמקרים. הכאב האופייני הוא לאורך הצד האחורי של השוק ובצד החיצוני של כף הרגל (לרוב באצבע החמישית), וכן כאב גם מתחת לברך. בבדיקה, המטופל מתקשה לעמוד על קצות האצבעות בגלל חולשה של השרירים הכופפים של השוק. קיימת חולשה של רפלקס המתיחה של גיד אכילס וכן חולשה של שריר הסוליה ושריר הסובך.
פריצות דיסק בין חוליה L4-L5 - מהוות אף הן בין 40%-45% מהמקרים. הכאב האופייני יהיה בחלק הצידי (לטרלי) של הירך ושל השוק, ובגב כף הרגל בין הבוהן לבין האצבע השנייה. בבדיקה, המטופל יתקשה בהרמת הירך אל כיוון הבטן (יחוש כאב מסוג דקירה בגבו), בנוסף יתקשה לעמוד על העקבים (חולשה של השרירים הפושטים) ובמקרים קיצוניים החולה לא יוכל להחזיק את כף הרגל כלפי מעלה, מצב המכונה drop foot. בפריצות דיסק אלו לא תהיה פגיעה ברפלקסים.
פריצת דיסק בין חוליה L3-L4 - זהו הדיסק שנפגע ב-10% מהמקרים. השריר העיקרי שנפגע הוא השריר הארבע ראשי, אשר יכול להיות מדולדל. רפלקס המתיחה בפיקת הברך יהיה חלש והמטופל יסבול מכאבים בצד החיצוני-צידי של הירך, בקדמת הברך, ובצד התיכון של השוק.
פריצות דיסק נדירות יותר הן בין חוליות L2-L3, המאופיינת בכאבים בקדמת הירך, או בין חוליות L1-L2, המאופיינת בפגיעה במפשעה וכן היחלשות של השרירים הכופפים בירך (שריר הכסל והמותניים).
סוג נוסף של פריצת דיסק הוא פריקת דיסק צווארי, הנוגע לכל חוליות הצוואר (חוליות C). פגיעה באזורים אלה עלולה לגרום לפגיעה עצבית בידיים הכוללת כאב, נימול, חולשה או הפרעה מוטורית.
קבוצות סיכון
אנשים בעלי עודף משקל ואנשים בעלי שרירים חלשים שעובדים בעבודה גופנית. אנשים עם עודף משקל הסוחבים בדרך קבע משקל יתר על הגב ולא מאפשרים לסחוסים להימצא במצב מנוחה המאפשר איחוי של הקרומים. בניגוד אליהם, אנשים חלשים מתקשים לנוע באופן המומלץ בעת הרמת משאות. אנשים עם רגליים חלשות, למשל, מתקשים לכופף ברכיים בעת הרמת משא והם נוטים לכופף את גבם כדי להרים דבר מה.
קבוצת סיכון נוספת היא הורים צעירים. ההורים מתרגלים להרים את התינוק בצורה לא נכונה כשהתינוק שוקל מעט והדבר אינו מסוכן לגביהם. אולם, התינוק גדל מהר וההרגלים הלא נכונים נשארים.
הוכח שישנו קשר הדוק בין ישיבה ממושכת לבין פריצות דיסק. הלחץ על חוליות הגב התחתונות בזמן ישיבה גדול ב-140%-150% מאשר בעמידה. ישיבה מרושלת, שרועה כלפי מטה או ישיבה גמלונית המאופיינת ברכינה קדימה מגדילות את הלחץ ל כ-180%-200%.
טיפול
הניתוח יכלול בדרך כלל כריתת חלק או כל הדיסק, החלפתו בשתל מתכתי או פולימרי, וקיבוע החוליות השכנות באמצעות שתל עצם.
לאחר ההחלמה מן הניתוח יש להקפיד על הרמה נכונה של משאות בחיי היום יום.
גיליוטינה
גיליוֹטינה (בעברית: מַעֲרֶפֶת, בצרפתית: guillotine) היא מכשיר אשר שימש להוצאה להורג בעריפה בצרפת, במושבותיה, ובמידה פחותה גם בכמה מדינות אירופיות אחרות. הגיליוטינה פותחה ונכנסה לשימוש במהלך המהפכה הצרפתית. מדובר במתקן בעל סכין חדה וכבדה, אשר נופלת ועורפת את ראש האדם השכוב מתחתיה קשור, אל תוך סל. ההמונים קראו למתקן "Guillotine", צורת הנקבה של שם האיש שהכניס את המתקן הזה לשימוש, דוקטור ז'וזף אינייאס גִיוֹטַן (Joseph-Ignace Guillotin).
הגיליוטינה, מסמליה הבולטים של המהפכה הצרפתית, הייתה נתונה במחלוקת עזה. יש שראו בה מופת לשוויון מול החוק של הראויים למוות, המומתים מיידית, ללא עינויים וסבל. לעומתם יש שראו בה אמצעי אכזרי הנוטל חיי אדם כלאחר יד.
בין האנשים הידועים שראשיהם נערפו בה היו לואי ה־16, שהוצא להורג ב־21 בינואר 1793, ואשתו מארי אנטואנט, וכן מקסימיליאן רובספייר, שהוצא להורג ב-28 ביולי 1794.
מתקנים קדומים
מתקנים מכניים לכריתת ראשים היו קיימים עוד בסין, בספרטה ובפרס הקדומה.
בגרמניה הופיע במאה ה-16 מתקן ה"דילה" דמוי הגיליוטינה, ובאותה מאה הופיע באיטליה מתקן ה"מאנאיה", בו היה הנידון כורע על ברכיו ומניח את גרונו על להב תחתון, בעוד להב עליון היה מורד על עורפו.
עם זאת נודעת למתקנים אלו השפעה מועטה ביותר על המצאת הגיליוטינה, שתוכננה והומצאה מחדש ללא הסתמכות על מודלים קודמים.
הולדת הגיליוטינה
תחילת השימוש בגיליוטינה – בימי המהפכה הצרפתית. הרופא ההומניסט ד"ר ז'וזף אינייאס גיוטן, פרופסור לאנטומיה, הציע ב־1789 להשתמש ב"מכשיר מכני לעריפת ראשים" כאמצעי הומני להוצאה להורג. לטענתו, המתקן, שיש להמציאו, יהרוג ללא כאבים, ובדרך הריגה הזהה לַכּוֹל. לאחר שהחל השימוש במתקן, הוא קיבל את השם "גיליוטינה" (נהגה בצרפתית, "גיוטִין"), על שמו של הרופא. בתקופה המלוכנית היו ארבע צורות רשמיות של הוצאה להורג: ראשיהם של אצילים נערפו בחרב או בגרזן, פשוטי העם נתלו בפומבי, ופושעים שביצעו פשעים חמורים נשרפו על המוקד, כפי שאירע למשל בצרפת ב-1780, או נקשרו ונמתחו באוויר בארבעת גפיהם, ובותרו בחרב.
רבים באספה המכוננת הלאומית, ובהם רובספייר ואנשיו, התנגדו נחרצות לעונשי מוות, אך בסופו של דבר, עונש המוות אושר בהצבעה במקרי בגידה במולדת. מאוחר יותר היה רובספייר גדול המשתמשים בגיליוטינה, וגם ראשו שלו נערף בה.
במשך שנתיים לא נעשה דבר ליישום הצעתו של ד"ר גיוטן, עד שהמוציא לפועל של בית המשפט בפריז, שארל אנרי סנסון, הממונה גם על ביצוע ההוצאות להורג, פנה אל האספה הלאומית והביא בפניה את הצורך לזרז את הוצאתם להורג של נידונים רבים שהצטופפו בבתי הכלא השונים. האספה מינתה את ד"ר אנטואן לואי, מזכיר האקדמיה לכירורגיה, לתכנן מכשיר יעיל להוצאה להורג. הוא מסר את תוכניותיו לנגר המלכותי אך בשל מחלוקת על עלויות העבודה הועברה מלאכת הבניה לבונה הצ'מבלו טוביאס שמידט, ששינה במעט את העיצוב והמכניקה.
המתקן שיוצר קיבל את השם הרשמי "לואיזון" או "לואיזט" (מצרפתית: Louisette) על שם ממציאו, אך ההמונים נתנו לו את שמו המוכר יותר, גיליוטינה. המתקן החדש הועבר לחצר בית הכלא שהיה גם בית החולים הפריזאי ביסטר, ושם נוסה על כבשים ועל ראשי גוויות, בהצלחה רבה.
הגיליוטינה נכנסת לפעולה
בימי הטרור של רובספייר הוצאו להורג 17,000 איש, ונשמעה הטענה שקלות הביצוע ומהירותו מעודדת את השימוש בגליוטינה ויוצרת זילות של חיי אדם. ישנה עדות שבאחד המקרים הוצאו להורג 21 איש תוך 38 דקות.
בתקופה זו נשמעו טענות על כך שההכרה לא אובדת מיידית, בשל מהירות החיתוך, ואנשים העידו שראו ראשים שקרצו אליהם או ניסו לומר דבר מה. בעוד שבתלייה עוצמת הנפילה גורמת לרוב למוות מיידי כתוצאה משבירת המפרקת, עריפת הראש המהירה בגיליוטינה מצמצמת את החבלה הגופנית המיידית הנגרמת למוח. הירידה הפתאומית בלחץ הדם המגיע למוח מביאה כעבור מספר שניות לאובדן הכרה.
הגיליוטינה לאחר המהפכה
הגיליוטינה השנויה במחלוקת המשיכה לשמש גם בתקופת נפוליאון בונפרטה ונפוליאון השלישי. במיוחד עוררה התנגדות גוברת ההילולה והפולחן סביב ההוצאה להורג, מה גם שלעיתים הפכה פושעים לגיבורים.
ב־1870 הוצא להורג ז'אן-בטיסט טרופמן, רוצח משפחה שלמה בת שמונה נפשות. ההוצאה להורג הפכה להילולת שיכורים, והצופים טבלו את מטפחותיהם בדם, כפי שעשו בשעתו בעת ההוצאה להורג של לואי ה־16. הממשלה הוציאה מספר תקנות חדשות כדי למנוע את הישנות הביזיון הזה. ההוצאה להורג המשיכה להיות בכיכר אך הבמה בוטלה. הגיליוטינה שהייתה לרוב אדומה נצבעה בחום. הלהב נצבע בשחור כדי להפחית את הברק ונצנוץ השמש עליו. ומעל הכול בוטלה משרת המוציא להורג בכל צרפת, ונמסרה באופן בלעדי לאדם אחד. הזוכה במשרה היה לואי דובלר ובנו בכורו.
עוזר-תליין ונגר בשם ליאון ברגר שכלל את הגיליוטינה והוסיף מנגנוני עזר כגון ידית לשחרור הלהב, מושב-גופה מתקפל ומגן שנועד למנוע התזת דם על התליין ועוזרו. הלהב עם הברגים שקל כ-40 ק"ג ואילו גובה הקורות היה כ-4 מטרים.
אותו לואי דובלר לקה בהתמוטטות עצבים לאחר שאישה נידונה התפשטה לפניו בפתאומיות לפני הגיליוטינה. הוא הודיע שלא יערוף עוד נשים. לאחר מכן ניתז זרם דם על פניו, והוא לקה בהמטופוביה, פחד חולני מדם. במקביל גם רדפו אותו אנרכיסטים והומניסטים וניסו לחטוף אותו ולחסלו. הוא פרש, וירש אותו בנו אנאטול דובלר.
אנאטול דובלר ערף 300 ראשים, האחרון בהם בשנת 1939. לאחר מותו של אנאטול בשנה זו התבצעה הוצאה להורג של אויגן ויידמן, רוצח סדרתי ב־17 ביוני 1939 ברחוב בפתח בית הסוהר סן פייר בוורסאי. האירוע הפך להילולה גדולה ובזויה, והוחלט שמעתה הגיליוטינה תוצב בתוך בית הכלא, ורק פקידי הכלא ועורך הדין של הנידון למוות יהיו נוכחים בה.