cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
.30-06 ספרינגפילד
תכונות
לצד השימוש הנרחב בכדור, ה30.06 הוא כדור מועדף גם בזכות כוח הרתע המתון שלו. הכדור נרתע לאחור קצת פחות מ60 סנטימטר, ונורה יחסית לאט מקנה הרובה. כוח הרתע הקטן עוזר בדיוק הירייה, וגורם בציד לאובייקט שנורה ל-המטומה, מבלי לאבד כוח וגובה. יש מספר גדול של כדורים שמשתמשים בהם למטרה זו, כולל הקליע הנפוץ ביותר 7.62x51 מ"מ נאט"ו. ניתן תמיד לטעון מחדש את הכדור ללא בעיות, והוא נחשב לכדור טוב. בדרך כלל אין בעיות באספקה כי המחסנית נפוצה בכל העולם.
בסבאלברד משתמשים גם בכדור להגנה עצמית מפני דוב קוטב, ויש לזה יעילות טובה.
תלמי (אסטרונום)
קְלָאוֹדִיוּס פְּתוֹלֶמָאיוֹס (ביוונית: Κλαύδιος Πτολεμαῖος; 100 לערך – 168 לספירה), המוכר בקצרה בשם תֹּלְמִי, היה מתמטיקאי, גאוגרף, אסטרונום ואסטרולוג יווני. תלמי חי באלכסנדריה שבמצרים (באותה עת פרובינקיה רומית) ונחשב כאסטרונום החשוב ביותר בעת העתיקה.
על שמו נקראו מכתש תלמי על הירח, מכתש תלמי על המאדים, האסטרואיד "4001 תלמי", והר תלמי ביבשת אנטארקטיקה.
עבודתו המדעית
תלמי כתב מספר חיבורים מדעיים, שלושה מהם בעלי חשיבות מתמשכת במדע האיסלאמי ובמדע האירופי, בתקופות מאוחרות יותר. החשובה בין יצירותיו היא "אלמגסט" (שיבוש ערבי של השם היווני Η μεγάλη Σύνταξις, "החיבור הגדול", במקור Μαθηματικὴ Σύνταξις "המערכה המתמטית"), בה הציג את תורתו האסטרונומית - המודל הגאוצנטרי. תורה זו הייתה מוצלחת מאוד בזמנה, ולמעשה שלטה בעולם המערבי עד ימי קופרניקוס, קפלר וגלילאו. החיבור החשוב השני הוא: "גאוגרפיקה" (Γεωγραφικὴ), דיון מקיף בידע הגאוגרפי של העולם היווני-רומאי. השלישי הוא חיבור אסטרולוגי בשם "טטרביבלוס" ("ארבעה ספרים") או "אפוטלסמטיקה" (Apotelesmatica, "השפעות") ובלטינית "Quadripartitum" ("ארבעה חלקים"), שבו ניסה תלמי להתאים את האסטרולוגיה ההורוסקופית אל פילוסופיית הטבע האריסטוטלית של תקופתו. האפוטלסמטיקה נכתב לפני הגאוגרפיקה.
אלמגסט
על פי תורתו של תלמי, כדור הארץ עומד במרכז היקום, וסביב לו גרמי השמיים, לפי הסדר הבא: הירח, כוכב חמה, נוגה, השמש, מאדים, צדק ושבתאי. מעבר למסלולו של שבתאי היו קבועים כוכבי-השבת. כדי להסביר את התנועה הנראית לאחור של כוכבי-הלכת, טען תלמי כי כוכבי-הלכת נעים במסלול לולייני, המקיף מסלול מעגלי סביב הארץ. עבור כל כוכב לכת הניח תלמי מעגל ראשי סביב הארץ (שמרכזו אינו חופף למרכז כדור הארץ), ומעגל משנה שמרכזו על היקף המעגל הראשי והכוכב נע על היקפו. תנועת הכוכב הנצפית היא לכן צירוף תנועות שני המעגלים. דגם זה אומץ על ידי הכנסייה הקתולית, וכך החזיק מעמד כ-1,500 שנה. יכולת-החיזוי של הדגם הייתה, בכל-זאת, טובה מספיק לתצפיות בעין בלתי-מזוינת בתנועת כוכבי-הלכת, למרות שהיו בה גם כמה הנחות שגויות (כמו למשל, שהמרחק בין כדור הארץ לירח משתנה פי שניים לאורך מסלולו).
תלמי קיבל אמנם שניתן להסביר את התצפיות גם אם מניחים שהארץ נעה, אך פסל את הרעיון משום שהניח, בשל אי הכרת חוק ההתמדה, החוק הראשון של אייזיק ניוטון, אשר טרם נולד, שאילו נעה הארץ הרי שגופים הנזרקים לאוויר היו נראים לנו כנעים במהירות גבוהה מערבה.
כמו כן כלל ה"אלמגסט" קטלוג כוכבים אשר פורטו בו 48 קבוצות כוכבים, שרובן עדיין נמצאות בשימוש כיום.
אפיגרמה
לתלמי מיוחס המכתם (אפיגרמה) הבא, המופיע באנתולוגיה היוונית (9, 577):
אני יודע שאני בן תמותה, בן חלוף,
אך כשאני חוקר את מסילות הכוכבים
רגליי אינן דורכות עוד על פני האדמה
ואני מתמלא במזון האלים - לצדו של זאוס עצמו!
הקאנון של תלמי
תלמי חיבר גם את ה"קאנון של תלמי" - רשימת מלכים כרונולוגית שכללה מלכים אשוריים, בבלים, פרסיים, מקדונים, תלמיים ורומאיים החל משנת 747 לפנה"ס עד שנת 160 לספירה. רשימות אלה עזרו לתיארוך וקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק.
ארץ ישראל והיהודים בחיבוריו
שניים מחיבוריו של תלמי, האפוטלסמטיקה והגאוגרפיקה, כוללים התייחסויות לארץ יהודה. האפוטלסמטיקה מחלק את העולם המיושב לארבעה חלקים ולמשולשים התואמים שלהם. ארץ יהודה נמצאת ברבע השני ומקושרת אל אידומיאה, חילת סוריה, פיניקיה, כלדיאה, אורכיניה וערביה פליקס, בין הארצות השוכנות בכיוון צפון-מערב של כל הרבע. לארצות אלה יש קרבה למשולש הצפון-מערבי, ולמזל טלה, מזל אריה ומזל קשת, ושליטיהם השותפים הם זאוס, ארס והרמס. קבוצת הארצות הללו מעוררת תמיהות, בין היתר בשל היעדרה של סוריה גופא, ומאידך הימצאותן של כלדיאה ואורכיניה בקבוצה, בזמן שמסופוטמיה ובבל נמצאות בחלק אחר של הרבע השני. ניתן לשער שחלוקה מבולבלת זו משקפת את שימושו של תלמי במקורות ישנים שהוא לא הצליח להסביר. על פי השקפתו של תלמי, מאפיינים לאומיים תלויים במצב הגאוגרפי והאסטרולוגי. בהתאם לכך, הוא מאפיין על-פי הכוכבים את העמים בקבוצה זו, והיהודים בכללם, כ"מוכשרים יותר מאחרים במסחר וסחר-חליפין", אך גם כפחדנים נבזיים, בוגדניים, מתרפסים, ובאופן כללי הפכפכים". עם זאת, מבין הארצות הללו, תושבי חילת סוריה, אדום ויהודה הם באופן כללי, על פי הכוכבים, גם "נועזים, כופרים ותחבולנים".
כמעט ואין מקום לספק שבהתייחסותו לתושבי הארצות הללו, תלמי התכוון בעצם ליהודים בלבד. זה היה אך טבעי עבור מצרי-יווני, בן זמנם (בצעירותו) של מרד התפוצות ומרד בר כוכבא, להדגיש את תעוזת היהודים לצד היותם כופרים – האשמה שהופנתה נגדם באופן מסורתי. מאידך, ניתן בהחלט להניח שהערתו הכללית על הצטיינותם במסחר, כמו גם על פחדנותם והתרפסותם, נוגעת בעיקר לסורים, שהיו מפורסמים כסוחרים באימפריה הרומית. תלמי מתאר בחיבור "גאוגרפיקה" (Geographia, V, 15:1-7) את ארץ יהודה. הוא משרטט את גבולותיה: "בגבולה של פלשתינה או יהודה בצפון ובמזרח היא סוריה...בדרום היא גובלת בערב-פטרה...עד לגבול בקרבת מצרים". הוא מוסיף כי "חלק מנהר הירדן זורם דרך יהודה בקרבת אגם האספלט". הוא מפרט את ערי החוף של ארץ ישראל: קיסריה, אפולוניה, יפו, יבנה-ים, אשדוד ים, אשקלון, אנתדון ו"נמל העזתים"; ומציין את "הערים הפנימיות של יהודה" ומחלקן לפי חבלי ארץ: הגליל (ובהן ציפורי, כפר עותנאי, יוליאס וטבריה), שומרון (ניאפוליס), "יהודה ממערב לנהר הירדן" (עזה, רפיח, יבנה, לוד, אנטיפטריס, סבסטי, בית גוברין, אמאוס, גופנה, ארכלאיס, פצאליס, יריחו, "ירושלים - הנקראת כיום איליה קפיטולינה" ועין גדי), עבר הירדן המזרחי (ליוויאס) ואדום "ממערב לנהר הירדן". זהו אזכורה הראשון של העיר ציפורי על ידי סופר פגאני. תלמי הוא גם הסופר היווני הראשון המזכיר את בית גוברין, שאינה נזכרת בשם זה כלל אצל יוסף בן מתתיהו.
נגמ"ש
נגמ"ש (ראשי תיבות של נושא גייסות משוריין או נוֹשֵׂאת גְּיָסוֹת מְשֻׁרְיֶנֶת) הוא רכב קרבי משוריין (רק"ם), שמטרתו העיקרית היא תובלה ממוגנת של כוחות אל שדה הקרב ובחזרה ממנו. בעברית, המונח נגמ"ש ציין את רוב הרקמ"ים הזחליים שאינם טנקים או תומ"תים (אך במקרים רבים מבוססים על תובת טנק) ובצה"לית משמש גם כשם נרדף ל-M-113 (דגם נגמ"ש קל אמריקאי שמשרת בצה"ל באלפי כלים). לנגמ"ש גלגלי קל מקובל לקרוא שיריונית. נגמ"ש הלחימה, שהופיע לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, משלב יכולת נשיאת גייסות של נגמ"ש, עם חימוש ועוצמת אש כשל טנק קל, מחליף מאז את הנגמ"ש, כשהוא מוסיף לרשימת המשימות של הכלי לחימה משמעותית בשדה הקרב, באופן אורגני מלא עם יחידות הרגלים אותם הוא מוביל. נגמ"שים ייעודיים נוספים הם נגמ"שי פיקוד, נגמשי נ"ט, ציוד עבירות כגון גשרים ואסדות, רפואה ופינוי, חוליה טכנית, נשיאת חימוש ארטילרי, ומשימות נוספות.
היסטוריה והתפתחות הנדסית
נגמ"שים הופיעו לראשונה בסוף מלחמת העולם הראשונה אך היו מעטים. במלחמת העולם השנייה רוב התעבורה הלוגיסטית נעשתה באמצעות משאיות, ג'יפים וזחל"מים (זחל"ם = זחלי למחצה) שיתרונם במהירות אך היו חסרי מיגון מספק.
מטרותיו המקוריות של הנגמ"ש הייתה תובלת הכוח בסביבה עוינת כאשר יש חשש למארבי צלפים, ירי נק"ל, רסיסי ארטילריה ומטענים קלים. הנגמ"ש היה מצויד במנוע שעוצמתו כזו של אוטובוס עירוני ויכול היה לשאת בין 10–12 חיילים על ציודם האישי, בנוסף לצוות המתפעל, ציוד הנגמ"ש והמיגון. הנגמ"ש היה ממוגן בשריון לכלי רכב שהורכב מלוחות מתכת עבים ונשא חימוש קל - בדרך כלל מספר מקלעים. כדי לאפשר לנגמ"ש תנועה מהירה ויכולת ציפה, מיגון הנגמ"ש היה קל במתכוון, ונועד להגן על הצוות בעיקר מפני ירי נשק קל ורסיסים בלבד. יכולתו להגן מפני נשק נ"ט הייתה מועטת. גם לנגמ"ש M-113 האמריקאי וגם לנגמ"ש הרוסי BMP-1 יכולת אמפיבית מלאה, כאשר ההנעה במים נעשית ללא כל עזרים חיצוניים, אלא באמצעות תנועת הזחלים בלבד.
נגמ"שים שתוכננו לתנאי שטח קשים כיערות דרום אסיה והמדבריות של מדינות ערב היו בדרך כלל זחליים, ונגמ"שים שתוכננו לקרבות בתנאי דרכים סלולות ושטחים עירוניים - היו גלגליים.
הנגמ"ש המודרני הראשון היה ה-M-113 האמריקני שהופעל במלחמת וייטנאם. נגמ"שי M-113 הגיעו לישראל במסגרת הסיוע הנרחב שקיבלה מארצות הברית במלחמת יום כיפור ודחקו בהדרגה את הזחל"מים החוצה מהשירות.
בעקבות ההצלחה של הנגמ"שים הוגבר מאוד השימוש בתובת הנגמ"ש כפלטפורמה למערכות נשק ופיקוד שונות כגון מכ"מים ניידים, רכבי קישור, פיקוד ובקרה ואפילו נ"מ (M163 VADS ו"מחבט"). על חלק מהנגמ"שים אפשר להתקין גם אמצעי פריצה והנדסה, ולהשתמש בהם כרכב הנדסה קרבית. הפומ"ה הישראלית היא דוגמה טובה לנגמ"ש הנדסה קרבית.
בעקבות תפוצתו הנרחבת של ה-RPG (מטול רקטות נגד טנקים) והגידול בקרבות בשטח בנוי, הוגבר הצורך לשפר את המיגון של הנגמ"ש כדי להגן על אנשי הצוות ממטענים חלולים, טילי נ"ט ומוקשים מאולתרים. התוצאה הייתה פיתוח נגמ"שים כבדים (נגמ"כים) כמו האכזרית, הנמ"ר והנגמ"שים מבוססי שוט (כגון הנגמחון והנקפדון) הישראלים, והבראדלי האמריקני.
הבראדלי והנמ"ר, בניגוד לנגמ"ש הקלאסי, משמשים גם כ"נגמ"ש לחימה" (IFV) - כלי שייעודו העיקרי לא רק הובלת חי"ר אלא מתן פלטפורמת לחימה לחיילים שבתוכו, כך שיוכלו גם להילחם מבלי לצאת החוצה. בבראדלי ישנו צריח החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ וכוורת ל-2 טילי נ"ט או טילי נ"מ. ואילו בנמ"ר מותקנת עמדת נשק "קטלנית" המתופעלת מתוך הכלי החמושה במקלע כבד בראונינג 0.5 (בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו) או במקל"ר 40 מ"מ, וכן במרגמה 60 מ"מ ומקלעי מאג 7.62 מ"מ.
דגמי נגמ"שים
ו:
ג'סיקה גרליק
ג'סיקה ג'ולי אן גרליק (באנגלית: Jessica Julie Anne Garlick; נולדה בשנת 1981) היא זמרת ולשית.
ביוגרפיה
גרליק נולדה בשנת 1981 בעיר דרבי שבאנגליה, בריטניה.
מגיל 16 החלה להופיע בטלוויזיה. היא זכתה בין היתר בתוכנית הכישרונות הצעירים "Star for a Night", ששודרה בטלוויזיה הוולשית.
בשנת 2001 התמודדה בעונה הראשונה של התוכנית "פופ איידול", עליה מבוסס הפורמט של אמריקן איידול.
באירוויזיון 2002 בטאלין הגיעה למקום השלישי. היה זה המקום הגבוה ביותר של בריטניה בתחרות במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
בתחרות "שחר עבור אירופה" לשנת 2003 הציגה את הניקוד של ויילס.
בשנת 2009 הוציאה את הסינגל "Hard Not to Fall".
מרצדס-בנץ SLK-קלאס
זכתה בפרס מכונית השנה בצפון אמריקה לשנת 1997.
פורד בנטם
פורד בנטם (באנגלית: Ford Bantam) היא מכונית מתוצרת קונצרן הרכב פורד (שם מלא: Ford Motor Company), שיוצרה בגרסאות טנדר ומסחרית בדרום-אפריקה, בין השנים 1983–2002.
צאן
צאן הוא שם קיבוצי לבהמות דקות מבויתות, כעזים וכבשים, להבדיל מן המונח בקר המתייחס לפרות.
רעיית הצאן
רועה הצאן הוא שמטפל בעדר, מגן עליו, ונעזר בצאן בחייו: הוא משתמש בצמר ללבוש, שותה את חלב הצאן, מוכר את הצאן, אוכל את בשרו. הרועה נעזר לרוב בעזרתם של כלבים. הרועה שומר על העדר ומגן עליו בכך שהוא מרחיק את הצאן משודדים וחיות טרף. רועה צאן יכול להיות גם נווד, או איש שהוא לאו דווקא חקלאי או חוואי. מקצוע רעיית הצאן הוא אחד המקצועות העתיקים ביותר - ידועים רועים כבר לפני עשרת אלפים שנה.
אכילה גסה
אכילה גסה ברפואה המודרנית
אכילה גסה ידועה ברפואה בשם "אכילה בולמוסית" או "אכילת יתר" (באנגלית Binge Eating) ומתאפיינת באכילת כמות מזון שהיא ללא ספק גדולה יותר ממה שרוב האנשים יאכלו בפרק זמן דומה ובנסיבות זהות, ובחוסר יכולת להפסיק לאכול, או לשלוט בהרכב המזון, גם כאשר האדם כבר שבע.
כאשר התקפי אכילת יתר מתרחשים לפחות אחת עד שלוש פעמים בשבוע ולאורך תקופה ממושכת, רואים בכך הפרעת אכילה שיש לטפל בה.
בתלמוד הבבלי
בגמרא הוזכרה אכילה גסה בהקשר של אכילת מצה, אכילת קדשים, אכילה ביום הכיפורים ואכילת תרומה.
הגמרא אף מגדירה את האכילה הגסה בתור "מזיק" משום שגוף האדם אינו נהנה מהאכילה ואף ניזוק ממנה, וכן המאכל מושחת לריק.
ב מבאר רבה בר בר חנה את פרשנותו של רבי יוחנן לנאמר בפסוק ', הושע פרק י"ד: על ידי משל:
צדיק הוא אדם שאוכל לשם מצווה בעוד שאדם האוכל אכילה גסה הינו פושע.
בית פישר
בית פישר הוא מוזיאון עירוני והיסטורי לתולדות קריית אתא אשר הוקם ב-1925.
היסטוריה
הבית נבנה בסוף המאה ה-19, והוא היה הבית המרכזי בכפר הערבי כפר עטה אשר קדם לקריית אתא. (כפר עטה הוא שם המושבה שקדמה לקריית אתא אשר הוקמה בשנת 1925, על ידי חברת "עבודת ישראל". כפר עטה נקראה על שמו של כפר האריסים הערבי "כופרתא", שאדמותיו נקנו מן האפנדי- בעל הקרקעות הערבי).
הבית נודע בעיקר בשם ״בית הבק״ (בתרגום לערבית= בית האדון) כלומר ביתו של אדון הכפר.
בראשית ימי כפר עטה גרו בבית פישר, "המוכתר" יהושע פישר, מי שעמד בראש היישוב העברי המתחדש, ואשתו רבקה פישר, ולאחר מותם הורישו את הבית לאגודת תו"מ (תורה ומלאכה) להנצחת שמם, וציוו את ביתם למען פעילות קהילתית.
מוצגים וארכיון
אחת מהתערוכות במוזיאון, היא תערוכת "ממעוף הציפור". אשר מציגה, צילומי אוויר שמראים את התפתחותה של קריית אתא. במוזיאון יש גם ארכיון המכיל מסמכים, קלטות, תמונות וזיכרונות של תושבי היישוב הוותיקים. וגם חומר מודרני יותר, שמכיל פרסומים מהעיתון המקומי "קל אתא" ותיעוד היישוב וקהילתו.
1860
אירועים
בשנה זו הוקמה משכנות שאננים - השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים. מקובל לראות בשנה זו ציון דרך בהתפתחות היישוב בארץ ישראל ובכינונה של התנועה הציונית. ועל כן, למנות את שמות חללי מערכות ישראל אשר נפלו על משמרתם, החל משנה זו.
פוטוכרום
פוטוכרום (מאנגלית: Photochrom) הוא תהליך יצירת הדפס צבעוני מתשליל של תצלום שחור-לבן, שנצבע באמצעות הדפס אבן (ליתוגרפיה) צבעוני. בניגוד לצילום צבעוני, צבעי הדפס פוטוכרום נקבעו במעבדה, ולכן אינם משקפים בהכרח את צבעי האובייקט המציאותי שצולם.
התהליך פותח בציריך, שווייץ, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, כתחליף מתועש לצביעה ידנית של צילומים בשחור לבן (צילום צבעוני לא היה מעשי כלכלית עד שנות ה-20 של המאה ה-20). שיא השימוש בטכנולוגיה זו היה בשנות ה-90 של המאה ה-19, בשל תפוצתן הרבה של גלויות דואר.
בארצות הברית הוצגו גלויות לראשונה בתערוכה העולמית של שיקגו וזמן קצר אחר כך אישרה ממשלת ארצות הברית להדפיס גלויות במחיר סנט אחד (אלה זכו דווקא לכינוי "גלויות פני"). לחברת "Detroit Publishing Company" הייתה בלעדיות בשוק האמריקאי על יישום תהליך הפוטוכרום והיא השתמשה בו ליצור המוני של גלויות פוטוכרום נושאות צילומים ריאליסטיים-למראה בצבעוניותם, בעיקר של נופים עירוניים וטבעיים, העתקי יצירות אמנות ונושאי פולקלור. הגלויות שיוצרו בתהליך זה זכו לתפוצה של מיליונים והמונח "פוטוכרום" משמש עד היום באנגלית לאפיון מהותן של גלויות מצולמות.
עמק ביברה
עמק ביברה (באנגלית: Bibra Valley) הוא עמק שאינו מכוסה קרח, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
העמק נמצא ממזרח למישור דאנום, 11 קילומטרים צפונית מזרחית להר הייבן.
גובהו של העמק 1,554 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
בדומה לאתרים אחרים ברכס בריטניה, השם שניתן לאתר קשור להיסטוריה של בריטניה, ובייחוד לבריטניה הרומית.
גולגולת
גֻּלְגֹּלֶת (TA: Cranium) היא מבנה אנטומי העשוי עצם ושבתוכו נמצא המוח ביצורים בעלי חוליות, ובכללם האדם. בעלי גולגולת היא תת-מערכה של מיתרניים המתאפיינים, כמשמעות השם, בקיום גולגולת של עצם או סחוס.
הגולגולת היא המבנה המוכר ביותר בשלד האדם, ולפיכך המזוהה ביותר עם מוות. סמלים ושלטים רבים הבאים להזהיר מפני סכנה מציגים באופן מסורתי תמונה של גולגולת (ראו גולגולת (סמל)).
אנטומיה של גולגולת האדם
גולגולת האדם מורכבת מ-22 עצמות (לא כולל עצמות השמע והשיניים). בתינוקות שזה עתה נולדו מכילה הגולגולת 45 עצמות, כאשר חלקן מתאחה במשך הזמן. שמונה מהעצמות מהוות את עצמות הגולגולת המחוברות במפרקי תפר, המקיפות את המוח. ארבע עשרה עצמות הפנים מורכבות משישה זוגות של עצמות ועוד שתי עצמות שאינן חלק מזוג (אחת מהן היא הלסת התחתונה). יש המחשיבים את 6 עצמות השמע גם כן בספירה.
רפואה
פגיעות מכניות בראש עלולות להוות סכנת חיים. פגיעה בראש עלולה לעיתים לגרום לשטף דם פנימי, דבר היוצר לחץ רב על הגולגולת, וכל זאת מבלי שהנפגע יחוש בבעיה כלשהי. על נפגעי ראש להיבדק ביסודיות על ידי רופא, כדי לשלול נזק לגולגולת או למוח, גם אם הם לא חשים ברע.
בחלקה התחתון של הגולגולת נמצא הזיז הפטמי (Processus mastoideus). ניתן לחוש אותו כבליטה מאחורי האוזן. דלקת הזיז הפטמי (מסטוידיטיס, Mastoiditis) נגרמת מהתפשטות של דלקת אוזניים, עקב הקרבה הפיזית בין שני האזורים. במסטוידיטיס קשה לטפל, עקב המיקום הלא נוח; הדלקת עלולה להתפשט בקלות אל המוח. בעבר נהגו להסיר את הזיז הפטמי בניתוח כדי למנוע דלקת קרום המוח באנשים שחלו במסטוידיטיס לעיתים קרובות. כיום מקובל לטפל באמצעות אנטיביוטיקה.
חמש עצמות בגולגולת מכילות חללים בתוכן המכונים סינוסים פרנאסליים (Paranasal Sinuses). דפנות הסינוסים מצופות ריר. תפקידם של הסינוסים הוא להפוך את האוויר הנשאף לחם ולח. בנוסף מהווים הסינוסים מעין תיבת תהודה המגבירה את הקול הנוצר בלוע, וכן הם תורמים להורדת משקלה הכולל של הגולגולת. סינוסיטיס, מהווה סיבוך של הצטננות. היא גורמת לכאבי ראש, לנזלת רבה, לחום ולחולשה כללית. גם בסינוסיטיס קשה לטפל, ולעיתים היא נשארת למשך רוב החיים ומהווה מחלה כרונית.
גולגולות של בעלי חיים
לחולייתנים מהקבוצה בעלי גולגולת יש מגוון רחב של גולגולות השונות בצורה ובגודל. אצל חלק מהחולייתנים יוצאות מעצמות הגולגולת בליטות שונות, כגון קרניים או חטים, המשמשות להגנה ולחימה, אך גם לצרכים חברתיים. אצל חולייתנים רבים, בעיקר טורפים, הנשק העיקרי הוא לא קרניים אלא לסתות חזקות החמושות בשיניים מחודדות.
הגולגולת בתרבות
לגולגולת יש ייצוג מגוון בתרבות. בתחום הקולנוע היא מוצגת בסרטים כמו אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח.
גולגולת קריסטל הוא השם שניתן לגבישי קווארץ שקופים שגולפו בדמות גולגולת אדם. במאה התשע עשרה ובמחצית הראשונה של המאה העשרים סברו כי כמה מגולגלות הקריסטל הן אצטקיות ומקורן בתקופה הפרה-קולומביאנית במרכז אמריקה.
גולגולת מכוירת הן גולגולות שנותקו מגוף המת ופוסלו תוך שימוש בטין כחלק מפולחן המתים. הן התגלו בחפירות ארכאולוגיות בתקופה הנאוליתית בקדם קרמית ב' (9,500-8,000 שנים לפני זמננו).
מס גולגולת
מס גולגולת הוא מס המוטל בסכום אחיד על אדם באופן בלתי-תלוי בהכנסתו, רכושו, או הוצאותיו. מס גולגולת, או "מס בסכום קבוע" (lump-sum tax), מהווה אחת הדרכים שבאמצעותן מדינה יכולה לגבות מיסים מתושביה. כיום, הדרך הנפוצה לגביית מיסים היא כאחוז מסוים מבסיס המס (למשל ההכנסה, ההוצאה, או הנכס שעליהם מוטל המס). להבדיל, מס גולגולת אינו נגבה על פי בסיס כלשהו, אלא על עצם קיומו של משלם המס.
לורן (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
זוגות (חשש)
החשש מזוגות הוא אמונה יהודית המופיעה בתלמוד הבבלי, ולפיה יש להימנע מעשיית דבר מספר זוגי של פעמים מחשש שהעושה כן יוזק על ידי שדים, או כשפים. לפי ההלכה אין צורך להקפיד על כך.
מקורות
המקור המרכזי לחשש מזוגות נמצא בתלמוד בבלי במסכת פסחים: איסור זוגות מוזכר גם במסכת ברכות דף נ"א. ואינו נמצא כלל בתלמוד הירושלמי.
התלמוד הבבלי משייך את מקור האיסור לתקופה התנאית ומצטט שתי ברייתות בנושא זה, אולם ברייתות אלה אינן נמצאות בידינו וייתכן שאלה אכן ברייתות אמוראיות ולא תנאיות.
טעם החשש
בדברי התלמוד מבואר כי החשש הוא מהיזק שדים או כשפים, חלק מהפרשנים הוסיפו כי יש חשש שהאוכל או שותה "זוגות" יימשך לאמונה בשניות, במקום האמונה היהודית הדוגלת במונותאיזם. הסבר זה מתאים לעובדה שבארץ ישראל לא חששו לזוגות: היהודים בארץ ישראל לא חיו בשכנות לזוראוסטרים שדגלו בשניות, ולכן לא היה חשש שיימשכו אחר אמונה זו, וממילא לא הייתה סיבה לגזור שם.
המאירי כתב כי חששות אלו הם.
הגבלות
החשש מ"זוגות" הוא רק כאשר אוכל או שותה זוג בבת אחת ובהחלטה אחת, לכן מי שכוונתו הייתה לאכול אחד ולאחר מכן החליט לאכול עוד, או שיצא לשוק בין אכילה לאכילה אינו צריך לחשוש.
בסוגיית התלמוד מובאות דעות של כמה אמוראים לפיהם במספרים מסוימים אין חשש "זוגות". עולא סובר כי בעשר אין חשש, רב חסדא ורבה בר רב הונא סבורים כי גם בשמונה אין חשש, רבה ורב יוסף מוסיפים כי גם בשש אין חשש, ולפי אביי ורבא גם בארבע אין חשש זוגות. הגבלות אלו הם רק מחשש שדים, אך החשש מכשפים קיים גם במספרים אלו.
בתלמוד מובאת דעת רב דימי כי חשש זוגות באכילת ביצים, קישואים, אגוזים ודבר נוסף, מקורו בהלכה למשה מסיני, ומדרבנן הוסיפו את כל שאר הדברים כיוון שלא ידעו מהו הדבר הנוסף. לדעה זו, החשש בשאר הדברים הוא רק מכח ספק וחומרתו פחותה.
לדעת רב נחמן אין לחשוש ל"זוגות" בשתיית ארבע כוסות בליל הסדר מכיוון שבלילה זה יש שמירה מהמזיקים. בספר הזוהר נאמר כי אין לחשוש ל"זוגות" במצוות לחם משנה מכיוון ש"שלוחי מצווה אינם ניזוקים".
בהלכה
בעלי התוספות כתבו כי למעשה אין נוהגים לחשוש ל"זוגות", מאחר שאין אותה "רוח רעה" שורה בארצותינו. הטור העתיק את דברי התלמוד כי אין לאכול ולשתות זוגות, אך בבית יוסף הקשה עליו מדברי התוספות שאין לחוש לכך. בשולחן ערוך ובמשנה תורה אין אזכור לחשש זוגות. הפוסקים נסמכים גם על דברי התלמוד כי מי שלא מקפיד בכך אין השדים מקפידים איתו.
על אף הסכמת רוב הפוסקים כי אין לחוש ל"זוגות", היו בודדים שחששו לכך. הרב חיים אלעזר שפירא הקפיד שלא לאכול או לשתות זוגות, מאחר שלדברי הגמרא גם מי שאינו מקפיד – "למיחש מיבעי", החזון איש הקפיד לא לאכול שתי ביצים יחד, כיוון שלדברי רב דימי זו הלכה למשה מסיני, לדעת הרב חיים הלברשטאם יש להימנע מלברך על זוגות.
ריש שאה
ריש שאה (באנגלית: Rish Shah; נולד ב-17 בדצמבר 1998) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
שאה נולד וגדל באנפילד, צפון לונדון. הוריו ממומבאי וואדודארה. הוא למד בבית הספר היסודי גראנג' פארק ולאחר מכן למד בבית הספר לבנים "Haberdashers". הוא סיים תואר ראשון באנגלית ובלשנות בקינגס קולג' בלונדון.
קריירה
שאה הופיע בסרט הקצר של "ריז אחמד" מ-2020 "The Long Goodbye". בשנת 2020 שיחק שאה באופרת הסבון המשודרת בערוץ ITV, "אמרדייל".
שאה עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט העלילתי בשנת 2021 בתור ראווי בסרט נטפליקס "לכל הנערים: לעולם ועד" ווארון דוטה בסרט הקומדיה הרומנטית "India Sweets and Spices" עם סופיה טיילור עלי.
בשנת 2021 נבחר על ידי המגזין וראייטי לרשימת "Brit to Watch".
בשנת 2022 הצטרף ליקום הקולנועי של מארוול וערך את הופעת הבכורה בסדרת דיסני+ "מיס מארוול". באותה שנה גילם את ראס בסרט הקומדיה של נטפליקס, "עושות נקמה".
גאורג איבאנוביץ' גורדייף
גאורג איבאנוביץ' גורדייף (וכן גורדג'ייף; Georges Ivanovich Gurdjieff; 13 בינואר 1866? – 29 באוקטובר 1949) היה מיסטיקן יווני-ארמני ומורה רוחני.
ביוגרפיה
נולד למשפחה באלכסנדרופול (כיום גיומרי שבארמניה), לאב יווני ולאם ארמנית.
על ילדותו ונעוריו ידוע מתוך ספרו "פגישות עם אנשים מיוחדים" בו מציג גורדייף את העולם שבו הוא גדל ואת הדמויות שהשפיעו על חייו. ספר זה אף היה לסרט בשנת 1979 בבימויו של פיטר ברוק, הנחשב כיום לאחד ממנהיגי התנועה בפריז.
גורדייף הרבה במסעות ברחבי אסיה והמזרח התיכון, בחיפוש אחר "הידע העתיק", אותו ידע שנשתמר, לדעתו, בתרבויות נסתרות ועתיקות. הוא ביקר ושהה במנזרים בלתי ידועים ובבתי מקדש ממסורות שונות (כמו למשל: מסדר סופי במרכז אסיה הקשור, לטענת גורדייף, לאחוות סרמונג) וחקר את העקרונות של אותו ידע, ידע שגילויו עשוי להוביל את האדם להכיר את המציאות האובייקטיבית בה הוא חי.
ב-1913 חזר למוסקבה, שם החל להפיץ את רעיונותיו. הוא התווה את המושג "הדרך הרביעית", שבמרכזו עומד האדם כישות ישנה, אשר אינה מודעת לעצמה ולכוחות הפועלים עליה. על מנת להתפתח, על האדם ללמוד את עצמו תוך התבוננות פנימית באלמנטים המרכיבים אותו, בתהליכים המתרחשים בתוכו, תוך התחשבות בחוקים הקוסמיים השולטים ביקום בכל רמותיו.
לפי תפיסתו של גורדייף, קיימים באדם שלושה מרכזים: המרכז השכלי, המרכז הרגשי, והמרכז הגופני, ושלושה סוגים של עבודה רוחנית בהתאמה: דרך היוגי באמצעות לימוד וכתבים, דרך הנזיר באמצעות התבודדות ותפילות, ודרך הפאקיר באמצעות כאב וסבל. הדרך הרביעית משלבת מאמץ בכל שלושת המרכזים ושלוש דרכי העבודה על מנת להתעורר מהשינה בה הוא שקוע בחייו ומרכזה הוא "זכירה עצמית": פעולה המאפשרת לאדם לנתב את כוחותיו הנפשיים והפיזיים באופן המאפשר לו "חשיבה ישותית" המפתחת את מהותו. גורדייף הציג את סמל התשיעון (האניאגרם) למערב.
בין ספריו הנוספים (המתורגמים לעברית) ניתן למצוא את:
בתי ספר של הדרך הרביעית
עד היום ישנן קבוצות, בישראל ובשאר העולם, הלומדות את "הדרך הרביעית", תורתו של גורדייף. ישנן קבוצות הקשורות ישירות ל"בתי-ספר", זו של גורדייף בפריז או זו של אוספנסקי. אלו השתיים קשורות ל"מרכז" רעיונותיו של גורדייף. ישנן גם קבוצות שלא קשורות ל"בתי-הספר" המקוריים אך מתבססות על רעיונות של גורדייף
בישראל הוקמה ב-1983 עמותת שבילים (גרעין העמותה התקיים כבר משנות השישים תחת שמות שונים) ואיגדה בתוכה את כל אנשי קבוצות גורדייף בישראל אשר היו קשורים למרכזי גורדייף-דה זלצמן בעולם. בשנת 1987 הקימה העמותה מרכז פעילות ארצי ליד קיבוץ צובה וכיום מחלקת העמותה את פעילותה בין מרכז זה לבין המרכז ביודפת. מלבד עמותת שבילים פועלות כיום בישראל מספר קבוצות נוספות הקשורות ללימוד תורתו של גורדייף.
סנדרין פרנסואה
סנדרין פרנסואה (בצרפתית: Sandrine François; נולדה בדצמבר 1980) היא זמרת צרפתייה.
ביוגרפיה
פרנסואה נולדה בדצמבר 1980 בפריז בירת צרפת. היא התגלתה כאשר שרה בפאב, והוזמנה להופיע בתוכניתה של מגישת הטלוויזיה מיריי דימה. הופעתה הובילה לחתימת חוזה עם חברת הקלטות.
ב-2002 נבחרה על ידי הטלוויזיה הצרפתית לייצג את צרפת באירוויזיון. נכתב עבורה השיר "Il faut du temps", שבין כותביו נמנה גם פטריק ברואל. בגמר אירוויזיון 2002 הגיע השיר למקום ה-5 עם 104 נקודות.
היא גם הייתה הזוכה הראשונה של פרסי מרסל בזנסון בקטגוריית פרס התקשורת. הצלחתה בתחרות הובילה אותה להקלטת אלבומה "'Et Si Le Monde...'".
ב-2007 השתתפה בהפקת אלבומה של הזמרת סלין דיון "D'elles".
דומיטרו פרונאריו
דומיטרו-דורין פרונאריו (ברומנית: Dumitru-Dorin Prunariu; נולד ב-27 בספטמבר 1952) הוא קוסמונאוט לשעבר, הרומני הראשון בחלל. עומד בראש התאחדות חוקרי החלל, ארגון מקצועי-חברתי של אסטרונאוטים וקוסמונאוטים מלאומים שונים. בעל דרגת גנרל מאיור בחיל האוויר הרומני, ודוקטור להנדסה.
טיסתו לחלל
במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, הכשירה ברית המועצות קוסמונאוטים אורחים ממדינות הגוש הקומוניסטי. בשנת 1978 החל פרונאריו את אימוניו במוסקבה, לתפקיד מהנדס בחללית סויוז 40. הוא שוגר לחלל עם הקוסמונאוט הרוסי לאוניד פופוב, למשימה אל תחנת החלל הסובייטית סאליוט 6. על סיפון תחנת חלל זו בוצעו על ידי פרונאריו מגוון ניסויים מדעיים בתחומי האסטרופיזיקה, טכנולוגיות חלל, רפואת חלל וביולוגיה. פרונאריו היה האדם ה-103 ששוגר לחלל.
פעילות ציבורית
פרונאריו עוטר בעיטורים רמי דרג של רומניה וברית המועצות, וזכה למעמד של גיבור לאומי בארצו. הוא מילא שורה ארוכה של תפקידים ציבוריים בזירה הארצית והבינלאומית, וביניהם שגריר מיוחד של האו"ם, יושב ראש הוועדה של האו"ם לשימוש בחלל למטרות שלום, ראש סוכנות החלל הרומנית, וחבר לכל חייו באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
מסיבת יום הולדת (מחזה)
מסיבת יום הולדת (אנגלית: The Birthday Party) הוא המחזה הראשון באורך מלא שחיבר המחזאי הבריטי הרולד פינטר, שעלה על בימות הווסט אנד בלונדון ב-1958.
המחזה נחשב בתחילה לכישלון קופתי וביקורתי. עם זאת, לאחר ביקורת טובה מהמבקר הנודע הרולד הובסון (לאחר ירידת המחזה), ובעקבות פופולריות של מחזות אחרים של פינטר, הפך המחזה לחלק מן ה"קאנון" של פינטר ואחד המחזות הפופולריים ביותר שלו.
כמו במחזהו המוקדם יותר, "החדר", עסק פינטר גם במחזה זה בחדירת זרים למרחב ה"פרטי" - בית מוזנח. סטנלי, נגן פסנתר כושל בשנות ה-30 לחייו, מתגורר בחדר שכור באכסניה בעיר חוף אנגלית. שני גברים מגיעים לבקרו - מק'קן וגולדברג. הם מגיעים ביום שהוא יום ההולדת של סטנלי, על פי טענתה של בעלת הבית, מג. השניים מענים אותו פסיכולוגית, עד שהוא מנסה לתקוף ולחנוק את בעלת הבית; כן הוא מנסה לאנוס אישה אחרת, לולו. לאחר "מסיבת יום ההולדת", סטנלי מובל במדרגות על ידי מק'קן (כשהוא לא מסוגל לדבר או ללכת לבדו); לולו מתחרטת על פעילות מינית כלשהי שהייתה מעורבת בה עם גולדברג, ועל הרצפה מונח שבור תוף, מתנתה של מג לסטנלי.
תל ירמות
תֵּל יַרְמוּת (בערבית: חִ'רבּת אל-יַרְמוּך) הוא תל גדול המשתרע על שטח של כ-180 דונם בשפלה, בתוך שטחי העיר בית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה.
היסטוריה
לאחר תקופת הברונזה הקדומה 3 יש שפל ישובי בכל המרחב של ארץ ישראל וכך גם בתל ירמות. מירושדג'י התייחס לדלות הממצאים באתר וטען שייתכן שדבר זה הוא תוצאה של נטישה שלווה או מתוכננת של המקום. ההשערה היא שהמתיישבים האחרונים של תקופת הברונזה הקדומה 3 נטשו את המקום. ככל הנראה שהם לקחו עימם את כל חפצי היוקרה ואת כל הכלים שהצליחו לשאת. המעט שנשאר באתר הם הכלים הכבדים, שברי חרסים ודברים קטנים שככול הנראה היו בעלי חשיבות נמוכה לבעליהם.
התל מזוהה עם העיר המקראית יַרְמוּת שמלכה פִּרְאָם נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: (יהושע י', ג-ה).
בתקופת התנחלות השבטים נכללה ירמות בנחלתו של שבט יהודה, כאמור:, מה שהועבר על פי הגורל במשכן שילה אל שבט לוי כאחת מערי הלויים שהשתמש גם לעיר מקלט.
כפי הנראה גם נבואת מיכה העוסקת בערים שנחרבו בזמן מסע סנחריב, ומזכירה את "יושבת מרות" (שם, יב), כוונתה לעיר יַרְמוּת.
ירמות נזכרת פעם נוספת בתקופתו של נחמיה ברשימת הערים בהן חזרו להתגורר בני שבט יהודה: (נחמיה י"א, כ"ה-כ"ט), אך ככל הנראה התקיימה התיישבות רציפה במקום מתקופת ההתנחלות ועד סוף תקופת ממלכת יהודה במאה ה-6 לפנה"ס. היישוב מוזכר גם באונומסטיקון של אוזביוס.
היישוב המחודש התקיים עד לתקופה הביזנטית ונקרא בשם ירמס (ΊЄρμοхώς). ההתיישבות במקום נפסקה עם הכיבוש הערבי, ומאז לא ידוע על יישוב שהוקם שם.
ממצאים
בחפירות הרבות שנערכות בתל, מ-1970 ועד ימינו אנו, נחשפה מערכת ביצורים הכוללת חומת אבן, ארמון מונומנטלי רחב ממדים, אזורי מגורים ואזור תעשייה מתקופת הברונזה הקדומה. בנוסף, ישנו אקרופוליס מהתקופות המאוחרות יותר.
מערכת הביצורים והחומה של העיר היא אחת מהמערכות הגדולות ביותר שנמצאו באזור, והיא כוללת חומה בעובי של 30 מטר, ושערים ששרידיהם עדיין בגובה 4 מטרים.
פורים ברמת בית שמש
בעקבות הממצאים של החומה הקדומה, התעורר בשנת התשפ"ב פולמוס סביב קריאת המגילה וחגיגת פורים ברמת בית שמש. רבנים שונים הורו לקרוא מגילת אסתר בשכונה רמה ד' בבית שמש גם בט"ו אדר מחמת הספק מדין עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון. לעומתם רבנים אחרים התנגדו לפסק וקבעו להמשיך במנהג לקרוא בי"ד בלבד. נשמעו גם דעות יחידאיות לקרוא רק בט"ו, ומי שרוצה להחמיר יקרא גם בי"ד בלי ברכה.
נתן קמנצקי
הרב נתן קמנֶצקי (1930 – ה' בסיוון ה'תשע"ט, 8 ביוני 2019) היה סגן ראש ישיבת איתרי ומנהל מוסדות איתרי. התפרסם גם בשל החרם הליטאי על ספרו "עשייתו של גדול" העוסק באירועים בחיי אביו הרב יעקב קמינצקי ורבנים בולטים אחרים בעולם הישיבות הליטאיות שלפני השואה.
ביוגרפיה
נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש"). בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה. הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים.
נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט.
הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה. חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו. בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (גידולו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים. כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז).
נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט. נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים.
קרן טבעית
קרן טבעית היא כלי נשיפה ממתכת, שממנו התפתחה קרן היער המודרנית. היא עשויה פייה, צינור מפותל ופעמון מתרחב. ההבדל העיקרי בין הקרן הטבעית לקרן המודרנית הוא היעדרם של שסתומים בכלי העתיק. על מנת להפיק צלילים בגבהים שונים עומדות לרשות הנגן הטכניקות הבאות:
כל היצירות לקרן שנכתבו עד תחילת המאה ה-19 כתובות לקרן טבעית, כיוון שקרן השסתומים נכנסה לשימוש נפוץ רק באמצע המאה. בכך כלולים הקונצ'רטי של מוצרט והסימפוניות של בטהובן. לגבי יצירות מאוחרות יותר המצב אינו תמיד ברור. בראהמס, לדוגמה, הכיר את קרן השסתומים, אך העדיף עליה את הקרן הטבעית, ורוב התזמורות שניצח עליהן השתמשו עדיין בקרנות טבעיות, כך שכל יצירותיו כתובות לכלי הטבעי. גם שומאן, כפי הנראה, כתב לקרן טבעית. החל מסוף המאה התשע-עשרה כל המוזיקה לקרן יער כתובה לקרן מודרנית.
כיום חזרה הקרן הטבעית לבמות הקונצרטים, עם צמיחת התנועה לביצוע אותנטי; קהלים חדשים מגלים את האיכויות הייחודיות של הכלי, ואת הצבע השונה שהוא מעניק לתזמורות בארוק וקלאסיות.
מדחן
שמאל|ממוזער|200px מַדְחָן הוא מתקן המוצב בקרבת מקום חניה לכלי רכב ומשמש לגביית תשלום עבור חניה בזמן קצוב.
המדחן פועל על העיקרון של תשלום במטבע עבור יחידת זמן קבועה. שעון המדחן קובע את הזמן הקצוב לחניה בהתאם לסכום ששולשל לתוכו. פקח חניה עירוני מוודא כי נהג המכונית החונה שילם עבור החניה, ואם לא שילם או עבר את מכסת הזמן - ייקנס בשיעור גבוה הרבה יותר מהתשלום הנגבה במדחן.
המדחן שימש במשך עשרות שנים פתרון יעיל לחניה מוסדרת ברחובות הראשיים של ערים בכל רחבי העולם. יש לו שני חסרונות עיקריים - תקלות בתפעולו והתנכלות של גנבים וונדליסטים. במאה ה-21 פחת השימוש במדחן בעקבות פיתוח יישומים כגון פנגו, המחליפות אותו.
השם העברי נוצר על ידי הלחם המילים מד + חנ(יה) והחליף את המילה הלועזית פרקומטר.
היסטוריה
עם הגידול במספר המכוניות נקבעו חוקים עירוניים שקבעו זמן חנייה מקסימלי לאורך רחובות ראשיים בערים, אולם לא נמצאה דרך יעילה לכפות את מגבלת הזמן על הנהגים. בשנים 1925-1926 הוצע להתקין בכל רכב שעון אשר מציג את הזמן שעבר מאז שהרכב הפסיק את תנועתו, כדי לציין את זמן החנייה של הרכב.
המדחן הראשון שידוע שהותקן בפועל הומצא על ידי קארל מאגי והותקן באוקלהומה סיטי ביולי 1935. 174 מדחנים הותקנו אז. מאגי הגיש פטנט ראשון על מדחן כבר בדצמבר 1932, ולאחר מכן יזם ביחד עם פרופסור ת'וסן מאוניברסיטת אוקלהומה תחרות לתכנון מפורט של המדחן. משלא הוגשה אף הצעה ראויה תכנן ת'וסן ביחד עם תלמיד שלו מדחן עליו הוגש פטנט שני בנובמבר 1933. מאגי הקים חברת מדחנים ושכר את השירותים של חברה מטולסה לייצור המדחנים.
בשנת 1936 הותקנו מדחנים בדאלאס, פורט וורת', אל פאסו ועוד 23 ערים. עד סוף 1938 הותקנו מדחנים ב-85 ערים ב-26 ממדינות ארצות הברית. בשנת 1951 הגיע מספר הערים בהן הותקנו מדחנים לכ-2,800. בשנה זו הותקנו מדחנים בניו יורק.
טכנולוגיה
פטנטים רבים הוגשו על שיפורים למדחנים. כבר בשנת 1930 הציע בבסון מדחן שישלב בתוכו לוח פרסומות.
שיטות שונות הוצעו כדי להודיע לפקח האם החנייה הנוכחית היא בתוך מסגרת הזמן המותרת. במדחנים הישנים הורם דגל שציין שהלקוח שילם עבור החנייה. מדחנים אחרים תוכננו עם נורה או סט של נורה אדומה וירוקה לציון שהחנייה במסגרת הזמן המותר. פטנט משנת 1935 הציע שהמדחן יכלול חלון שיציג את המטבע שהוכנס על ידי הנהג, על מנת שהפקח יוכל לוודא שהנהג שילם במטבע תקין ולא במטבע מזויף.
בשנת 1974 הוצע להשתמש בשעון דיגיטלי למדידת הזמן וצג דיגיטלי שיראה את הזמן שנותר.
עלו במשך השנים הצעות שונות לזיהוי אוטומטי של כלי רכב חונים. ביולי 1930 הגיש בבסון פטנט על מדחן אשר פועל ללא חיבור למכונית וכולל מנוף המפעיל אוטומטית את המדחן בעת שהרכב נכנס לחנייה ולוחץ על המנוף. הצעה להפעלה אוטומטית על ידי מנגנון אלקטרו מגנטי הוצע בשנת 1936. הוצע גם להפעיל גלאי מתכות לזיהוי שהרכב החונה עזב את החניה ובעקבות זאת לאפס את השעון.
באמצע שנות ה-80 החל ייצורם של מדחנים שבהם המנגנון המכני הוחלף במנגנון אלקטרוני.
מדחן כרטיס
בסוף המאה ה-20 החלו לפעול בערים מכונות להנפקת שוברי חניה, הקרויות מדחני כרטיס, על מנת להבחין ביניהן ובין הדגם הקודם של המדחן (שנועד לשרת מכונית בודדת או זוג מכוניות), שבגרסתו האלקטרונית נקרא מדחן צג. להבדיל מהדגם הקודם, שבו המדחן צמוד למכונית שאותה הוא משרת, מדחן כרטיס מנפיק שובר חניה, שעליו מודפסת שעת סיום החניה, בהתאם למטבעות שהוזנו למדחן. את השובר יש לשים על חלון המכונית, היכולה לחנות גם הרחק מהמדחן, כך שמדחן כרטיס יחיד משרת עשרות מקומות חניה.
מכונות אלה פועלות באמצעות מנגנון אלקטרוני, ובחלק מהן מתאפשר תשלום גם באמצעות כרטיס אשראי, בנוסף לצורת התשלום הוותיקה באמצעות מטבעות.
אברהם רוויגו
רבי אברהם רוויגו (נולד ה'ת"י (1650) בקירוב; נפטר בכ"ה באדר ה'תע"ד, 12 במרץ 1714) היה מגדולי מקובלי איטליה במאה ה-17. כיהן כראשון לציון השלישי.
הוא נודע בעושרו והרבה לעסוק בצרכי ציבור לצד לימודיו. בערוב ימיו עלה לארץ ישראל עם קבוצה וייסד בה ישיבת חכמים ללימודי קבלה, רבני ירושלים שלחוהו לאחר שנים אחדות כשד"ר עבור עניי העיר, ובאחת מנסיעותיו נפטר.
מדחן
ישראל
בשנת 1955 הזמינה עיריית תל אביב 100 מדחנים ראשונים מחברה בריטית ואלו הגיעו לישראל במרץ 1956. דמי החנייה לשעה היו מאה פרוטות, והקנס על אי תשלום היה 4 לירות. בתחילת שנות ה-60 הופעלו מדחנים בירושלים, ובהמשך הותקנו בערים נוספות.
אברהם רוויגו
ביוגרפיה
הרב אברהם רוויגו למד אצל רבי משה זכות. בביתו בעיר מודינה היה מארח דרך קבע, חכמים, מקובלים ושליחי ארץ ישראלי. כמו כן החזיק בביתו ישיבת חכמים שתורתם קבע. אחד מהם היה רבי מרדכי אשכנזי אותו פרנס במשך כמה שנים.
מדחן
ישראל
בשנות ה-70 החל מעבר ממדחנים לשימוש בכרטיסי חניה, בעקבות התקלות הרבות במדחנים ואירועים של גנבה מהמדחנים.
אברהם רוויגו
ביוגרפיה
בשנת 1700 יצא לגרמניה לשם הדפסת ספרו של תלמידו רבי מרדכי אשכנזי על ספר הזוהר בשם "אשל אברהם". בהקדמת הספר מעיד המחבר כי את כל ידיעותיו בקבלה למד ממורו רבי אברהם ולפיכך קרא לספר על שמו. עם שובו החל רוויגו בהכנות לעלייתו לארץ, ושלח את תלמידו רבי מרדכי לארץ ישראל על מנת שיסדר מקום דירה עבור הישיבה שרצה להקים. במסגרת זו אף הפקיד את כל ממונו בידי הבנקאי הווינאי שמואל אופנהיים כדי להתפרנס מהרווח בארץ ישראל. אולם בעקבות הלשנה של אויביו לממשלה ברומא נאלץ לדחות את נסיעתו.
בשנת 1702 הפליג מליוורנו יחד עם שיירה מבני משפחתו ובאי ביתו ועם משפחתו של רבי מרדכי אשכנזי ותלמידיו סה"כ כ-25 איש לנמל יפו כדי לעלות לארץ ישראל. נסיעתו נעשתה בחשאי מפחד השלטונות ורבי אברהם עלה על הספינה רק לאחר שזו הפליגה מן החוף באמצעות ספינה קטנה.
מדחן
ישראל
בסוף המאה ה-20 חזרו מדחנים לרחובות הערים, הפעם בגרסה אלקטרונית, של מדחני כרטיס ומדחני צג..
אברהם רוויגו
ביוגרפיה
כשהגיעה שיירתו לירושלים הייתה בה מגפת דבר בה נספו מרדכי אשכנזי אשתו ובתו.
הרב אברהם רוויגו ייסד בירושלים ישיבה מיוחדת ללימוד תורת הסוד ועל חכמי הישיבה נמנו בעיקר חכמים מסיעתו של רבי יהודה חסיד.
מפני קשריו והשפעתו של הרב רוויגו באיטליה ובארצות אשכנז, שלחו אותו רבני ירושלים בשליחותם כשד"ר לארצות אירופה בעיקר אל איטליה, הולנד, צרפת ואנגליה. שלא כמו רוב השלוחים, יצא הרב רוויגו למשימה זו בהתנדבות מלאה ללא קבלת התמורה הגבוהה אשר נהוג היה לשלם לשליחים. היות שהוא הצליח מאוד בשליחותו, חזרו ושלחו אותו פעמיים נוספות לאותם מקומות, ובשליחותו השלישית נפטר בהיותו באמצע דרכו בעיר מנטובה.
אברהם רוויגו והשבתאות
על פי ישעיה תשבי, לרבי אברהם רוויגו היה תלמיד מקובל הנקרא ר' בער פערלהעפטר. לטענתו של ישעיה התשבי פערלהעפטר היה שבתאי נסתר.
הערות שוליים
מאמרו
ג'וואט ריפאט אטילהאן
ג'וואט ריפאט אטילהאן (בטורקית: Cevat Rıfat Atilhan; 1892, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית – 4 בפברואר 1967, איסטנבול, טורקיה) היה סופר, פובליציסט ועיתונאי טורקי אשר נמנה עם הבולטים שבין הפעילים האנטישמיים בטורקיה בהשראת גרמניה הנאצית, ופעילותו הייתה מהגורמים המרכזיים לפרוץ הפרעות ביהודי תראקיה הטורקית ב-1934.
קורות חייו
ג'וואט ריפאט אטילהאן נולד בקונסטנטינופול למשפחה שהיגרה מאזור בולגריה. הוא גדל בדמשק, בה כיהן אביו כקאימקאם מטעם השלטון העות'מאני. בהמשך, רכש השכלה תיכונית בקונסטנטינופול. הוא שירת כקצין בצבא העות'מאני במלחמת הבלקן השנייה ובמלחמת העולם הראשונה בה לחם בחזית ארץ ישראל ונחשף לפעילות מחתרת ניל"י. בהמשך, לחם במלחמת העצמאות של טורקיה. הוא נהג להתרברב שהוא שתפס את המרגלים היהודים בארץ-ישראל, והוציא להורג רבים מהם. על פי משנתו, תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה נגרמה מ"בוגדנות היהודים" וממעשי הריגול שלהם. לאחר המלחמה כתב שני ספרים אנטישמיים: "המרגלים היהודים במערכה על סיני" ו"יומנה של סוזי ליברמן", אשר 40,000 עותקים ממנו נרכשו על ידי הצבא הטורקי וחולקו לחייליו. אטילהאן השתייך לזרם הפוליטי הפאן-טורקי (בטורקית: Türkçülük), שדגל באחדות לאומית גלובאלית של כל העמים ממוצא טורקי, ומשנה זו רווחה בחוגי הטורקים הצעירים.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הקצינה משנתם של הפאן-טורקים לכיוון גזעני ושאבה את רעיון טוהר הגזע הטורקי מהמשנה הנאצית, שדגלה בטוהר הגזע הגרמני. ב-1933 יצא אטילהאן לגרמניה הנאצית ביחד עם קבוצת פאן-טורקים, ובמשך מספר חדשים למד את האידאולוגיה הנאצית, נפגש עם אנשי התנועה ובהם יוליוס שטרייכר, וזכה לכתבה אודותיו ואודות פעילותו בעיתון "דר שטירמר". ספרו "יומנה של סוזי ליברמן" תורגם לגרמנית והופץ בגרמניה.
עם שובו מגרמניה החל אטילהאן בהפצת העיתון האנטישמי "המהפכה הלאומית" (בטורקית: Milli Inkılap) באיסטנבול. בעיתון פורסמו מאמרים וקטעי ספרים אנטישמיים שונים וחומרי תעמולה שסופקו על ידי מערכת ה"דר שטירמר". ככל הנראה הושם דגש על פעילות אנטי-יהודית דווקא בחלק האירופי של טורקיה, בהנחיה ובמימון גרמניים לאטילהאן. אף על פי שהעיתונים הקשורים לגורמי השלטון ועיתוני השמאל תקפו בחריפות את המגמה שהוביל אטילהאן, מסריו נקלטו בקרב האספסוף והובילו לגל אנטישמיות נגד יהודי תראקיה הטורקית אשר כלל גם צעדים כלכליים וחברתיים נגד יהודי החבל. ב-21 ביוני 1934 התחוללו פרעות נגד יהודי צ'נקלה, ב-24 ביוני הותקפו יהודי קרקלארלי וב-3 ביולי יהודי אדירנה, אוזונקפרי, סיליברי, באבאסקי, לולבורגאז, צ'ורלו, ולאפסקי. נרשמו מעשי שוד, אונס וכן מעט פגיעות בנפש. כפועל יוצא מהפרעות, ברחו מבתיהם לפחות 3,000 מתוך 13,000 יהודי החבל, רובם לאיסטנבול, ולא שבו לבתיהם. לאחר התמהמהות ראשונית מצד השלטונות בטיפול באירועים, ובהנחיית מוסטפא כמאל אטאטורק, התערבו גורמי השלטון להפסקת המהומות והרגעת השטח.
ג'וואט ריפאט אטילהאן מת ב-1967 מהתקף לב.
יקטרינה זלנקו
יקטרינה איבנובנה זלנקו (באוקראינית: Зеленко Катерина Іванівна) (14 בספטמבר 1916, קורושצ'ין, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית - 12 בספטמבר 1941, מחוז סומי, ברית המועצות) הייתה טייסת קרב אוקראינית בצבא ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. היא האישה היחידה בעולם שביצעה נגיחה אווירית.
קורות חיים
זלנקו התחנכה בקורסק, ולאחר מכן עקרה עם אמה לוורונז'. שם למדה בבית ספר תיכון לטיסה. באוקטובר 1933 סיימה הכשרה במועדון הטיסה של וורונז' ונשלחה לבית הספר הצבאי לטיסה מספר 3 באורנבורג, על שם קלימנט וורושילוב. לאחר מכן הוצבה בחטיבת המפציצים הקלים ה-19 בחרקיב. במהלך מלחמת החורף הייתה זלנקו הטייסת היחידה ממין נקבה בשירות פעיל. על תפקודה במהלך המלחמה עוטרה בעיטור הדגל האדום
ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות השתתפה זלנקו בהכשרה מחדש של סגל אוויר בכיר בשבע אוגדות הטיס, להטסת סוחוי Su-2. לאחר תחילת הפלישה, ביצעה זלנקו ארבעים גיחות (לרבות גיחות לילה) והשתתפה בשנים עשר קרבות אוויר עם מטוסי אויב. ב-12 בספטמבר 1941 הותקף מטוס הסוחוי 2 של זלנקו על ידי שבעה מטוסי מסרשמיט מדגם Bf-109. לאחר שאזלה לזלנקו התחמושת, ביצעה נגיחה אווירית מלמעלה, ופילחה מסרשמיט לשניים באמצעות המדחף הקדמי. אולם כתוצאה מכך התפוצץ מטוס הסוחוי שלה, והיא הועפה מתא הטייס. עדי ראייה שצפו בקרב האווירי זיהו את גופתה.
ב-5 במאי 1990 הוענק לזלנקו עיטור גיבור ברית המועצות. כוכב לכת מינורי, 1900 קטיושה, נקרא על שמה. בעלה של זלנקו, פאבל איגנטנקו, נהרג אף הוא בקרב אוויר, בשנת 1943.
המערכת הגבישית הטטרגונלית
בקריסטלוגרפיה, המערכת הגבישית הטטרגונלית היא אחת משבע המערכות הגבישיות.
מערכת גבישית מוגדרת על ידי שלושה וקטורים או צירים (a, b ו-c) והזוויות ביניהם (α, β, ו-γ), כאשר כל זווית נמדדת במישור הניצב לציר והיא הזווית בין שני הצירים הנגדיים לאות, למשל α היא הזווית בין b ל-c. במערכת הטטרגונלית שני צירים הם באורך שווה ולכן מסמנים את שניהם באותה אות (a) או שאחד מסומן כ-a, והשני מסומן כ-a', והציר השלישי שונה מהם באורכו (a ≠ c). הזווית בין כל הווקטורים היא זווית ישרה (90° = α, β, γ). הפאון הבסיסי של מערכת זו הוא לכן התיבה הריבועית, כאשר הכיוון הכללי של הגביש נקבע על ידי הציר השלישי (c) ולכן מתייחסים אליו כאל הציר הראשי.
בטבע המערכת הטטרגונלית היא המערכת הנדירה ביותר מבין שבע המערכות הגבישיות, כלומר מספר המינרלים השייכים למערכת זו הוא הקטן ביותר. לעיתים יש לגבישים של מינרלים המשתייכים למערכת הטטרגונלית צורה של פסאודו קובייה או של פסאודו תמניון, צורות השייכות למערכת הגבישית האיזומטרית. דבר זה נובע מכך שהגביש לא צמח מספיק מהר או מספיק לאט לאורך הציר הראשי.
בסריג הטטרגונלי ייתכנו צירי סימטריה בזווית של 90° (ארבע פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) או בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) המקבילים לצירים, ומרכז סימטריה. במערכת הגבישית הטטרגונלית כלולים 68 חבורות סימטריות מרחביות (המספר הגבוה ביותר מבין כל המערכות הגבישיות), שני סריגי בראבה ושבע חבורות סימטריות נקודתיות.
שני סריגי בראבה הכלולים במערכת הגבישית הטטרגונלית הם: טטרגונלי פשוט, וטטרגונלי ממורכז גוף, כפי שמופיע בשרטוט להלן:
שבע החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית הטטרגונלית הן:
הטבלה הבאה מפרטת את שבע החבורות על פי הסימונים המקובלים בקריסטלוגרפיה: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
קרב המיתלה
קרב המיתְלָה היה קרב בין חטיבת הצנחנים של צה"ל לבין כוחות של צבא מצרים, שנערך במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במעבר אל-חיטאן ובסמוך לו במערב חצי האי סיני. הקרב החל ב-31 באוקטובר 1956 בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר לפנות בוקר. בקרב זה, שלא היה בו כל צורך מבצעי, נהרגו 38 לוחמים מחטיבת הצנחנים (ועוד ארבעה לוחמים מתו מפצעיהם מאוחר יותר). בצד המצרי נהרגו כ-260 חיילים.
קרב המיתלה התקבע במורשת הקרב של צה"ל כמופת של גבורה, הקרבה ודבקות במטרה, וככזה שימש לחינוך של דורות רבים של לוחמים, לדבוק בערכים הצבאיים הללו. אולם הנחיצות המבצעית של הקרב הוטלה בספק מיד עם סיום המלחמה, ועל כך ספג יוזם הקרב, מפקד חטיבת הצנחנים אריאל שרון, ביקורת קשה ממפקדיו. מרדכי בר-און, ראש לשכתו של הרמטכ"ל משה דיין, סיכם את הקרב במילים: "עקוב הדמים, נאפד הגבורה אך גם חסר התכלית מכל הקרבות שהתרחשו במערכת סיני".
רקע
מעבר אל-חיטאן ומעבר המיתלה הם שני מעברים במערב חצי האי סיני. אל-חיטאן הוא המזרחי שבהם, והמיתלה הוא המערבי. אורך שניהם יחד הוא כעשרים ק"מ, ולעיתים מתייחסים אל שניהם בשם "מעבר המיתלה".
קרול או'קונור
ג'ון קרול או'קונור (באנגלית: John Carroll O'Connor; 2 באוגוסט 1924 - 21 ביוני 2001), שנודע בשם קרול או'קונור, היה שחקן קולנוע וטלוויזיה, מפיק ובמאי אמריקאי, עם קריירה שהשתרעה על פני ארבעה עשורים. זכה לפרסום בעיקר בזכות גילום דמותו של ארצ'י בנקר בסדרת הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה", ולאחר מכן בסדרת הספין אוף "הבר של ארצ'י בנקר". זכה בחמישה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב.
קרב המיתלה
רקע
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על הלאמה של חברת תעלת סואץ, שהפעילה את התעלה וגבתה את הרווחים ממנה, ושהבעלות עליה התחלקה בערך באופן שווה, בין ממשלות בריטניה וצרפת. הצעד החריג נעשה כדי לגייס כסף לבניית סכר אסואן, שנתפס כחיוני לחקלאות המצרית. המעצמות האירופיות, שלא היו מוכנות לוותר על הנכס הכלכלי ובעיקר האסטרטגי של תעלת סואץ, תכננו פעולה צבאית כדי להשיב לעצמן את השליטה בה.
קרול או'קונור
השנים הראשונות
או'קונור נולד במנהטן, ניו יורק, לאליס פטרישיה ואדוארד ג'וזף או'קונור. אביו היה עורך דין שעבד בניו יורק. היה הבכור מבין שלושה אחים. שני אחיו היו רופאים: יו, שנהרג בתאונת אופנוע ב-1961, ורוברט, פסיכיאטר ניו יורקי. או'קונור בילה את מרבית שנות נעוריו ברובע קווינס, אותו מקום שבו התגורר ארצ'י בנקר, הדמות שגילם שנים לאחר מכן. בזמן מלחמת העולם השנייה ביקש לשרת בצי האמריקני, אך נדחה.
קרב המיתלה
רקע
ב-24 באוקטובר, בפרוור סוור שליד פריז, נחתם הסכם בין ישראל, בריטניה וצרפת, הסכם שזכה לכינוי "הקנוניה", ושקבע את מהלכי המבצע המשותף לשלוש המדינות. על פי ההסכם, ישראל תבצע מהלך צבאי בסיני שיהיה מוגבל בהיקפו, ושייראה כפעולת גמול, אחת מתוך שורה של פעולות דומות שבוצעו קודם לכן. מטרת המהלך תהיה לספק עילה לשתי המעצמות, לדרוש כביכול משני הצדדים, ישראל ומצרים, לחדול ממעשי האיבה ולסגת מאזור התעלה. מכיוון שמצרים לא ביצעה עד אז כל פעולה אלימה באזור התעלה, פרט להלאמה שלה - היה צפוי שמצרים תסרב לדרישה. במה שאמור להיראות כתגובה לסירובה, תתקופנה בריטניה וצרפת את מצרים באזור התעלה, תשתלטנה על התעלה ובכך תוכרח מצרים להשיב אותה לבעלותן. האופי המוגבל של המהלך הצבאי הישראלי אמור היה להטעות את המצרים לחשוב שאין פניה של ישראל למלחמה כוללת.
קרול או'קונור
השנים הראשונות
הוא למד באוניברסיטת מונטנה, שם פגש את אשתו ננסי, אך עזב באמצע הלימודים כדי לסייע לאחיו יו להתקבל לבית ספר לרפואה באירלנד. במהלך שהותו באירלנד השלים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת דבלין, ושם גם החל לשחק על במת התיאטרון. ב-1956 חזר לאוניברסיטת מונטנה ללימודי תואר שני.
קרב המיתלה
רקע
הפעולה שנבחרה לפתוח את המערכה הייתה הצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים (גדוד 202) בפתחו של מעבר המיתלה. בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה תחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ותתייצב במרחק מהתעלה שסוכם עם השותפות להסכם, 10 מייל ממזרח לתעלה. תוכנית זו היוותה שינוי משמעותי לעומת התוכנית המקורית (שכונתה "קדש 1" והוצגה ב-5 באוקטובר), שבה יועדו לחטיבת הצנחנים שני יעדים מרכזיים: אל עריש ומצרי טיראן. לימים אמר ראש לשכתו של הרמטכ"ל, מרדכי בר און: "הצנחנים בוזבזו במלחמה זו. הם הוטלו במקום לא חשוב מבחינה צבאית, שהעניק, אולי, יתרון קטן בכיבוש גדת הסואץ".
קרול או'קונור
קריירה
הקריירה של או'קונור החלה בשנות השישים, במהלכן הופיע במספר סרטי קולנוע, לרוב בתפקידי משנה, וכן השתתף בתפקידי אורח בכמה מסדרות הטלוויזיה הפופולריות של אותו עשור.
קרב המיתלה
רקע
הרמטכ"ל, משה דיין, היה בין היחידים שידע שפעולת ההצנחה במעבר המיתלה היא למעשה פרובוקציה מכוונת, שלא נועדה לה תכלית צבאית. אך מכיוון שמטרת הפעולה נגזרה מהסכם מדיני סודי, הוא לא היה יכול לשתף את מח"ט הצנחנים, אריאל שרון, במידע. תיאר זאת ההיסטוריון מוטי גולני:
היציאה לקרב
התוכנית המקורית של הפעולה הייתה להצניח את גדוד 890 של חטיבת הצנחנים בצד המערבי של המעבר, כ-30 ק"מ מהתעלה; אולם בצילום אוויר שנעשה סמוך למועד הפעולה, התגלה מחנה אוהלים באזור ההצנחה, והיה חשש שהמעבר תפוס מהצד המערבי על ידי כוח חי"ר מצרי. על כן שונתה התוכנית שעות מספר לפני הפעולה, והוחלט להצניח את הגדוד בפתחו המזרחי של המעבר. בדיעבד, התברר שידיעות המודיעין היו שגויות: האוהלים המועטים היו שייכים לפועלי כביש מצריים; ואילו כתגובה להצנחה, נע כוח חי"ר מצרי אל המעבר ותפס עמדות בתוכו, עובדה שלא הייתה ידועה ושעתידה לעלות בחייהם של עשרות צנחנים.
ביום שני, 29 באוקטובר 1956, בשעה 17:00, נפתחה מלחמת סיני במבצע מכבש - הצנחה של כל גדוד 890, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, כארבעה ק"מ ממזרח למצבת הקולונל פרקר. הגדוד הוצנח מ-16 מטוסי DC-3 דקוטה, בארבעה גלים של רביעיות, בליווי של מטוסי אוראגן ומטאור. לאחר שעשו דרכם בציר הטעיה מבסיס תל-נוף דרך ים המלח, חצו המטוסים את הגבול לסיני באזור חצבה, ממש מעל כוחות החטיבה, שהיו ערוכים לתנועה היבשתית בטרם יחברו עם הכוח המוצנח.
הייתה זו הצניחה הקרבית הראשונה של צה"ל. לאחר מסע רגלי בן כ-7 ק"מ, התמקם הכוח בגבעות שבאזור מצבת פרקר, ממזרח לפתח המזרחי של מעבר אל-חיטאן. הרמטכ"ל אסר על הגדוד להיכנס למעבר אל-חיטאן, והורה שתנועה מערבה תתאפשר רק באישורו של מוצב הפיקוד העליון, לאחר שהחטיבה כולה תגיע לאזור. בלילה שבין 30 באוקטובר ו-31 באוקטובר חברו יתר גדודי הצנחנים, שנעו על גבי זחל"מים ובליווי כוח שריון, במסע של כ-200 ק"מ בשטח מצרים, אל גדוד הצנחנים המוצנח.