cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה שנהב-שהרבני
ריבוד ואתניות
בספרו "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" שנהב-שהרבני מבקש להתחקות אחרי שורשי ההמשגה של המזרחים כ"יהודים-ערבים", ובכך הוא חורג מהדיון הסוציולוגי הממסדי, המתייחס לקטגוריה "עדות המזרח" (בשלב הראשון) ו"מזרחים" (בשלב השני). בשתי אופציות אלו מוצפנת הערביות. ספר זה דן באופן שבו נוצרו שתי קטגוריות בשיח הישראלי, המבחינות בין שיח לאומי המתארגן סביב חלוקה של יהודים – לא יהודים, ושיח עדתי הנתפס כשיח יהודי בלבד הסובב סביב מזרחים ואשכנזים. כך שנהב-שהרבני מנסה לחתור תחת קטגוריות אלו שקובעו בשיח הישראלי, ואשר אינן מאפשרות לתאר את ההיסטוריה המזרחית מנקודת ראות כוללת.
לדברי שנהב-שהרבני המכונה התרבותית קיבעה את יהודי ארצות ערב כיהודים-ערבים, ללא תהליך של "טיהור" מערביותם והוא מתאר בספרו את אזור הגבול הרחב שבו מתבצעת אותה המרה. הספר מעמיק בחקר ביקורתי של היחסים בין הציונות ליהודים-ערבים, ומבקש להראות את הציונות כפרקטיקה אידאולוגית עם שלוש קטגוריות סימביוטיות הפועלות בו זמנית: לאומיות, דת ואתניות. כדי להכליל את היהודים-הערבים (מי שהפכו לאחר מכן ל"מזרחים") בתוך הקולקטיב הלאומי, היה עליהם לעבור דה-ערביזציה, טיהור מערביותם. הדת, לטענת שנהב-שהרבני, הבחינה בין היהודים-הערבים לבין הערבים, ולכן שימשה כמסמן הלאומי אצל היהודים-הערבים. כך שכדי להיות שייך לשיח הציוני-לאומי, היה על היהודים-הערבים להיות יהודים דתיים. הדת במובן זה, לטענתו, היא אמצעי גיוס של המזרחים ללאומיות היהודית, משמע, ליהודיות הציונית. אך הדת, בו בזמן, סימנה אותם כקבוצה אתנית נפרדת מהישראליות (האשכנזית, למעשה) החילונית. לפי שנהב-שהרבני, הדת והלאומיות אינן קטגוריות בינאריות, אלא הן קשורות זו בזו בקשר שלא ניתן לנתקו. הלאומיות הציונית הפקיעה את היהדות והכילה בתוכה סממנים דתיים, אך אלה הולאמו ויוצרו מחדש על ידי הלאומיות (18 : 2003). אין זה אומר שהציונות עשתה את המזרחים לדתיים, כותב שנהב-שהרבני, אלא שהציונות עשתה אוריינטליזציה למזרחים באמצעות הדת. לפיכך, לטענתו המזרחים יכלו להתקיים בשיח הציוני הלאומי רק אם הם סווגו כיהודים דתיים, ולכן נוצרה בישראל אותה קטגוריית ביניים של מסורתיים.
שנהב-שהרבני טוען כי הזהות הזו של יהודים-ערבים היא זהות היברידית, ובחלקה תוצאה של התודעה הכפולה, הלאומית והקולוניאלית, של הציונות. עם זאת הוא אינו טוען כי זהות המזרחים היום היא יהודית-ערבית, אלא שמדובר במושג בעל היסטוריה מסוימת שנגדעה. כך, מתוך פוזיציה ביקורתית, הוא מקבל את ההמשגה של מזרחים בדיון הפוליטי-אתני בישראל. מאחר שלטענתו, ניסיון החיים המשותף של ה"עדות" השונות בישראל במערכת החינוך, בצה"ל, בעיירות הפיתוח וכדומה, טשטש את האבחנות ביניהם ויצר דמיון רב בין קבוצות המוצא השונות (20 : 2003).
תמה מרכזית שנייה סביבה מתארגן הספר, היא הקשר בין היהודים-ערבים לפלסטינים. טענתו של שנהב-שהרבני היא כי תהליך הלאמת ההון של יהודי עיראק על ידי ממשלת עיראק, שימש תירוץ מוצלח להשארת הרכוש של הפלסטינים שברחו ב-1948 בידי האפוטרופוס הכללי של מדינת ישראל. תמה זו, פורטה בקיצור גם במאמרו "השוד המושלם" שפורסם בעיתון "הארץ" באפריל 1998:
. לפי טענה זו, שהורחבה בספרו "היהודים-הערבים", מדינת ישראל יצרה הקבלה בין ההון הפרטי של יהודי עיראק אשר הולאם על ידי עיראק, להון של הפלסטינים. כך, כאשר עלתה שאלת פיצויי פליטי 1948, היא סורבה על ידי יצירת השוואה והקבלה בין פליטי 1948 לעולים מעיראק, בטענה כי התבצעו במרחב המזרח התיכון חילופי אוכלוסין והון.
פוסטקולוניאליזם ורב-תרבותיות
כחוקר, כמנחה וכעורך כתב העת "תיאוריה וביקורת", לשנהב-שהרבני תרומה לתאוריה הפוסט-קולוניאלית ולדיון בפוסטקולוניאליזם במסגרת השיח הסוציולוגי הישראלי. מתוך ראיית עולם פוסטקולוניאלית, ומתוך נקודת מבט אפיסטמית וערכית המחייבת פוליטיקה של זהויות, סבור שנהב-שהרבני כי על החברה הישראלית להיות חברה רב-תרבותית. כחוקר וכעורך פרסם שנהב-שהרבני ספרים ומאמרים המתארים את המפגש שבין היהודי והערבי ובין האשכנזי והמזרחי כמפגש קולוניאליסטי, על כל ההשלכות הכרוכות במפגש מסוג זה. דוגמאות לכך ניתן למצוא בגיליון של "תיאוריה וביקורת", "מרחב, אדמה ובית" משנת 2000, שיצא כספר לאחר מכן; גיליון של "תיאוריה וביקורת", "המבט הפוסטקולוניאלי" משנת 2002 בעריכתו של שנהב-שהרבני; גיליון בעריכתם של שנהב-שהרבני לואיז בית-לחם, טל כוכבי ויוסי יונה משנת 2006 בנושא "מחקר ותאוריה בלימודים פוסטקולוניאלים"; האתנולוגיה "קולוניאליות והמצב הפוסטקולוניאלי" שהביאה זה לצד זה מאמרי מקור על פוסטקולוניאליזם ואסופה של תרגומים לטקסטים מכוננים בתחום, בהם של פרנץ פנון, הומי באבא ואדוארד סעיד; והספר "מזרחים בישראל : עיון ביקורתי מחודש" בעריכתם של שנהב-שהרבני, חנן חבר ופנינה מוצפי-הלר שהתאורטיזציה שבו נשענת גם על ספרות פוסטקולוניאלית.
שנהב-שהרבני סבור כי על החברה הישראלית להפוך לחברה רב-תרבותית. ישנן כמה מסורות שיח רב-תרבותיות, הנובעות מכמה מסורות תאורטיות - השיח הקהילתני, הליברלי, הפוסטמודרני, הפוסטקולוניאלי, הפמיניסטי והפוסט-לאומי. שנהב-שהרבני ממקד את הפרוגרמה הרב-תרבותית שלו בעיקר סביב השיח הרב-תרבותי הפוסטקולוניאליסטי, אך גם הפוסטמודרני והפמיניסטי. על-פי שנהב-שהרבני, זהות הוא מושג דינמי, הבנייתי, אקראי ולא פרימורדיאלי, ולכן הוא מבקש לפרק את הקונסטרוקציות החברתיות והתרבותיות (למשל, הבחנות בינאריות, נרטיבים), שהן אירופאיות בבסיסן, במטרה לפתח נקודת מבט המקדמת פוליטיקה של זהויות. שנהב-שהרבני מודה שיש א-סימטריה באופן שבו הוא שולל זהות מהותנית ומבקר את אופן כינונה של הזהות ההגמונית, בה בעת שהוא מעודד את כינונה של זהות (מהותנית) אותה הוא מעוניין לשחרר במסגרת הפוליטיקה של הזהויות. לדידו יש לכך הצדקה מוסרית מכיוון שאין לעשות גזירה שווה בין המדכאים למדוכאים, בין השולטים לנשלטים.
שנהב-שהרבני מבקש לראות במסגרות השיח הפוסטקולוניאלי והפוסטמודרני לא רק מסגרות שיח מבקרות ומפרקות, אלא כאלה המציעות מסד עקרוני-רעיוני לשינוי פני המציאות. לכן הוא שולל אפשרות אחת של רב-תרבותיות ליברלית המבקשת לקיים דמוקרטיה ליברלית המבטיחה שוויון מלא בין האזרחים, כל זאת באמצעות התגברות על מנגנוני הדיכוי והאפליה; וכמו כן הוא שולל אפשרות שנייה של רב-תרבותיות ליברלית המבקשת לקיים דמוקרטיה ליברלית שבה יש ביטוי מוסדי לקבוצות השונות המרכיבות את החברה. לטענתו, הלאומיות, על ידי שימוש מושכל בערכי הליברליזם והדמוקרטיה, משמשת מנגנון דיכוי ואפליה מרכזי בחברה הישראלית. לכן אין די בכך שהדמוקרטיה הליברלית מעניקה שוויון לקבוצות המיעוט שבה, כיוון, שבין השאר, בכך היא הופכת את קבוצת "הרוב" לשקופה. החלופות הרב תרבותיות הראויות לדעת שנהב-שהרבני יכולות להיות, למשל, אוטונומיה תרבותית/לאומית לערביי ישראל, או הקמת מדינה דו לאומית בישראל או ממערב לירדן. שנהב-שהרבני מציע שההסדרים הרב-תרבותיים יהיו בהתאם לרמת הסגירות והפתיחות של הקבוצות השונות בחברה, ורמת הריחוק והקרבה בין הקבוצות השונות. במסגרת הרב-תרבותיות שנהב-שהרבני קורא לשים דגש על הייצוגים התרבותיים ועל הצדק החלוקתי.
ישנם חוקרים המתנגדים לבחינת ישראל במסגרת התאוריה הפוסטקולוניאלית ומערערים על הרלוונטיות שלה בחקר החברה בישראל של ימינו. המציאות הישראלית, כך הם טוענים, מיוחדת, ואינה עונה על הדפוס הקולוניאליסטי הרגיל. כך למשל, הציונות, אינה תנועת קולוניאליסטית של מדינה קולוניאליסטית הכובשת שטחים מעבר לים, וההגירה היהודית היא של עם החוזר למולדתו. עבור מתנגדי הפוסטקולוניאליזם, בחינת המציאות היישובית והישראלית באמצעות התובנות הפוסטקולוניאליסטיות הן בבחינת הכפפתה של המציאות לטובת הפרדיגמה התאורטית.
בנוסף, חוקרים והוגים רבים, הן מחסידי הליברליזם, הן מקרב השמרנות הפוליטית, ואף מקרב חלק מהחוגים הסוציאל-דמוקרטים, מתנגדים לפרוגרמה הרב-תרבותית. לטענתם, רב תרבותיות היא מתכון להתפוררות הסולידריות החברתית לרסיסים שלא ניתן יהיה לאחות אם יינתן להם ביטוי מעשי ופומבי.
מאמרים מקוונים
על כתביו:
ניזאר בנאת
היה ידוע כמבקר השלטון של הרשות הפלסטינית ונהג לתקוף אותה בנושאי מדיניות ובנושא אנשים שהוא תיאר כמושחתים, וכן עמד בראש "רשימת החירות והכבוד".
נרצח לאחר מעצרו בידי כוח שירותי הביטחון של הרשות, דבר שעורר מהומות כנגד הרשות הפלסטינית.
גרהאם טיילור
גרהאם טיילור (באנגלית: Graham Taylor; 15 בספטמבר 1944 – 12 בינואר 2017) היה כדורגלן ומאמן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן.
טיילור החל את קריירת האימון בגיל צעיר יחסית, לאחר קריירת משחק בליגות הנמוכות שהסתיימה עקב פציעה. הוא רשם קריירת אימון מוצלחת במיוחד בווטפורד, אותה העלה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה תוך חמש שנים, והביא את הקבוצה עד לסגנות אליפות אנגליה וגמר הגביע האנגלי. שני עשורים אחר כך העלה אותה שתי ליגות עד לפרמייר ליג בתוך שנתיים. בנוסף, הוביל את אסטון וילה בשתי קדנציות שונות, כשבראשונה שבהן הביא אותה עד למקום השני בליגה הבכירה.
בתחילת שנות ה-90 כיהן במשך שלוש וחצי שנים כמאמן נבחרת אנגליה, והוא חתום במדיה בעיקר על כישלונות - המקום האחרון בשלב הבתים ביורו 1992 ללא ניצחון, ואי העפלה ממוקדמות מונדיאל 1994, שקטע רצף של שלושה מונדיאלים אליה העפילה הנבחרת. ב-12 בינואר 2017 הלך לעולמו.
קריירת משחק
טיילור החל את קריירת המשחק בקבוצת גרימסבי טאון בעונת. הוא רשם 189 הופעות ליגה במדי הקבוצה, אך בשש העונות בהן שיחק בקבוצה ירד עמה פעמיים עד לליגה הרביעית באנגליה.
בתום עונת בה ירד עם הקבוצה בפעם השנייה, עבר טיילור ללינקולן סיטי מהליגה הרביעית. ב-1972 נאלץ לפרוש בגיל 28 בלבד עקב פציעה חמורה בירך. בסך הכול במהלך הקריירה שותף טיילור ב-339 משחקי ליגה, וזכה שלוש פעמים בגביע המקומי של מחוז לינקולנשייר, פעם אחת במדי גרימסבי ופעמיים במדי לינקולן סיטי.
לינקולן סיטי
בדצמבר 1972, זמן קצר לאחר פרישתו ובגיל 28 בלבד, התמנה טיילור לתפקיד המאמן בקבוצה במדיה פרש מכדורגל, לינקולן סיטי, והיה למאמן הצעיר ביותר באנגליה. בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע לינקולנשייר, ובעונת  הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הליגה הרביעית. באותה עונה שבר טיילור עם הקבוצה שיאי ליגה רבים, בהם מספר הניצחונות הרב ביותר (32), מספר ההפסדים הנמוך ביותר (4) ומספר הנקודות הגבוה ביותר (74, בתקופה בה ניתנו שתי נקודות לניצחון ולא שלוש כנהוג היום).
קדנציה ראשונה בווטפורד
ההצלחה של טיילור בווטפורד הייתה מהירה. כבר בעונת, העונה הראשונה שלו בקבוצה, הוביל אותה טיילור לזכייה באליפות הליגה הרביעית בפער של 11 נקודות, תוך שהוא צובר חמישה הפסדים בלבד ב-46 מחזורים. עונה אחר כך רשמה הקבוצה העפלת ליגה שנייה ברציפות, לאחר שסיימה כסגנית אלופת הליגה השלישית בפער נקודה בלבד מהמקום הראשון.
עונת בליגת המשנה, העונה השלישית של טיילור בקבוצה, הייתה קשה יותר מקודמותיה. הקבוצה סיימה במקום ה-18 בלבד, ונחלצה מירידת ליגה על אף שצברה 12 ניצחונות בלבד במהלך העונה. עונה אחר כך הצליח טיילור לייצב את הקבוצה, שסיימה במקום התשיעי בטבלה, הרחק מקרבות ההישרדות. בעונת המשיכה הקבוצה במגמת השיפור, סיימה במקום השני בטבלה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה. טיילור רשם הישג מרשים, כשהביא את הקבוצה מהליגה הרביעית לליגה הבכירה תוך חמש שנים בלבד.
ווטפורד, עם טיילור על הקווים, לא הסתפקה בהעפלה. בעונתה הראשונה אי פעם בליגה הבכירה, עונת, הוביל טיילור את ווטפורד למקום השני בליגה, תוך שהיא רושמת באותה עונה את הניצחון הגבוה בתולדותיה (8:0 על סנדרלנד, ותוצאות מרשימות נוספות שבהן שני ניצחונות על ארסנל, ניצחון חוץ על טוטנהאם הוטספר וניצחונות ביתיים על אברטון ועל ליברפול, היחידה שהקדימה את ווטפורד בטבלה בסיום העונה. עונה אחר כך, במקביל להשתתפות בגביע אופ"א, הוביל טיילור את ווטפורד לגמר גביע ה-FA הראשון (והיחיד, נכון ל-2015) בתולדותיה, בו נוצחה 2:0 על ידי אברטון.
בסיום עונת, לאחר עשר שנים בקבוצה, סיים טיילור את דרכו בווטפורד לטובת אתגר חדש.
קדנציה ראשונה באסטון וילה
לקראת עונת, התמנה טיילור לתפקיד מאמן אסטון וילה, שירדה לליגת המשנה עונה קודם לכן. ירידת הליגה היוותה ירידה תלולה עבור המועדון, שזכה באליפות אנגליה שש שנים קודם לכן ובגביע אירופה לאלופות שנה אחר כך.
כבר בעונתו הראשונה במועדון, החזיר טיילור את אסטון וילה לליגה הבכירה מהמקום השני בליגה. בעונת הצליח טיילור להשאיר את הקבוצה בליגה בזכות ניצחון במחזור הנעילה. הקדנציה הראשונה של טיילור במועדון הגיעה לשיא בעונת, בה הביא את הקבוצה עד למקום השני בליגה. אסטון וילה הובילה את הטבלה במשך חלקים גדולים של העונה, אך איבדה את הבכורה בשבועות האחרונים של העונה לטובתה של ליברפול.
נבחרת אנגליה
נבחרת אנגליה הפסידה רק פעם אחת ב-23 המשחקים הראשונים תחת טיילור. עם זאת, התקשתה הנבחרת במוקדמות יורו 1992 על אף שלא הפסידה כלל בששת משחקיה בטורניר. היא נזקקה לשער מאוחר של גארי ליניקר במשחק האחרון שלה בטורניר, בחוץ מול, על מנת להעפיל בהפרש נקודה בלבד מ.
בטורניר עצמו הוגרלה אנגליה בשלב הבתים עם המארחת,  ו. לאחר שנפרדה פעמיים בשוויון 0:0 מול דנמרק ומול צרפת, הייתה אנגליה חייבת לנצח את שוודיה על מנת להעפיל. בדקה הרביעית אנגליה עלתה ליתרון ראשון משער של דייוויד פלאט, אך השוודים השיגו את השוויון שש דקות מפתיחת המחצית השנייה. תשע דקות אחר כך, בדקה ה-60 של המשחק, החליף טיילור את גארי ליניקר במשחקו האחרון במדי אנגליה. לליניקר היו עד אז 48 שערים במדי הנבחרת, והחילוף מנע ממנו את האפשרות להשוות, או אף לשבור, את שיא השערים בנבחרת דאז, שעמד על 49 שערים והיה שייך לבובי צ'רלטון. המהלך ספג ביקורות רבות לאחר המשחק, בין היתר סביב העובדה שטיילור בחר להחליף חלוץ כשנבחרתו נזקקה לשער. בדקה ה-81 ספגה אנגליה פעם נוספת, מרגלי תומאס ברולין, וסיימה את הטורניר במקום האחרון בבית, ללא ניצחון ועם שער אחד בלבד. ההפסד וההדחה מהטורניר הובילו ללחץ גובר מצד התקשורת והציבור באנגליה כנגדו של המאמן. הגדיל לעשות עיתון הסאן, שלאחר המשחק הדביק לטיילור את הכינוי "הלפת" (באנגלית: Turnip).
אנגליה הוגרלה במוקדמות מונדיאל 1994 לבית ב' לצידן של, , , ו. אנגליה נחשבה לפייבוריטית להעפלה יחד עם הולנד, ופתחה את הטורניר במשחק ביתי מול נורווגיה. האורחת הגיעה לאחר שכבר השיגה שני ניצחונות על סן מרינו וניצחון ביתי מרשים ומפתיע על הולנד, שהציב אותם כבר בשלב מוקדם בצמרת הבית. על אף שליטה אנגלית במשחק, השתיים נפרדו בשוויון 1:1, שהותיר את נורווגיה בראש. אנגליה המשיכה לשלושה ניצחונות רצופים (טורקיה פעמיים, סן מרינו) עם פער שערים כולל של 12:0, ופגשה את הולנד לקרב חשוב באצטדיון ומבלי. על אף שהובילה 2:0 כבר לאחר 23 דקות, איבדה אנגליה את היתרון בדקה ה-85 והמשחק הסתיים בשוויון 2:2, שהעמיד את הקמפיין האנגלי בסכנה.
הקמפיין האנגלי הגיע לצומת מרכזי בסוף מאי 1993 עם שני משחקי חוץ רצופים באותו השבוע, בפולין ובנורווגיה. במשחק הראשון חילצה אנגליה שוויון 1:1 דרמטי במשחק בו שלטו הפולנים לאורך רוב אורכו. טיילור בחר לבצע שינוי נרחב בהרכב הפותח ובטקטיקה לקראת נורווגיה, במהלך שגרר ביקורת נוספת, על העיתוי המסוכן בו בחר לבצע זאת, מספר ימים לפני משחק גורלי בנורווגיה. הנורווגים, שפתחו את משחקי הבית בצורה סוחפת והשתלטו מהר על המקום הראשון, שלטו במשחק ומנעו מאנגליה להגיע למצבים. המשחק הסתיים בניצחון נורווגי בתוצאה 2:0, שבעקבותיו אמר טיילור כי הוא מוכן לספוג את כל הביקורות על משחקה הנרפה של אנגליה. התקשורת והציבור האנגלי השמיע באופן ברור את קולו נגד המאמן, ובעד פיטוריו מהנבחרת. שבוע לאחר ההפסד לנורווגיה התייצבה אנגליה לטורניר ידידות בארצות הברית, בו השתתפו המארחת,  ו. הפסדים למארחת ולגרמניה ושוויון מול ברזיל הביא את אנגליה למקום האחרון בבית, והמשיך באופן ישיר את יכולתה הירודה ממשחקי מוקדמות המונדיאל.
חידושו של הקמפיין בחודש ספטמבר הביא תקווה לאוהדים האנגלים, בזכות ניצחון ביתי מרשים 3:0 על פולין. בזמן שנורווגיה הבטיחה את העפלתה, נותר המשחק בין הולנד לאנגליה ב-13 באוקטובר כמשחק בעל חשיבות עליונה במאבק על הכרטיס השני למונדיאל 1994. המחצית הראשונה של המשחק התנהלה בשליטה הולנדית, ובהתקפות מתפרצות מסוכנות מן העבר השני. המחצית הסתיימה עם שער של פרנק רייקארד ההולנדי, שנפסל בטענת נבדל שגויה. במחצית השנייה שופטי המשחק קיפחו דווקא את האנגלים במספר החלטות מכריעות. מצד אחד לא נשלף כרטיס אדום לרונאלד קומאן על אף שביצע עבירה כשהוא אחרון בדרך אל השער. מן העבר השני, בדקה ה-61 בעט קומאן בעיטה חופשית שנהדפה על ידי החומה, אך השופט סימן על בעיטה חוזרת, עקב התקרבותה של החומה לבועט טרם הבעיטה. מן הבעיטה החוזרת נכבש השער הראשון במשחק. שבע דקות אחר כך כבש דניס ברגקאמפ את השער השני, שלא נפסל על אף שברגקאמפ השתמש בידו במהלך ההשתלטות על הכדור. טיילור תועד כשהוא מאבד את עשתונותיו ומתפרץ בזעם על צוות השיפוט. הולנד שמרה על התוצאה עד לסיום, 2:0 שהעלה אותה למקום השני על חשבון אנגליה, כשנותר מחזור אחד בלבד לסיום.
אנגליה הייתה צריכה ניצחון על סן מרינו והפסד של הולנד בפולין. היא אמנם הביסה את סן מרינו 7:1, אך לא לפני שספגה השפלה נוספת מהיריבה הקטנה, שעלתה ליתרון 1:0 מפתיע 8.3 שניות מפתיחת ההתמודדות, השער המהיר בתולדות הטורניר. הניצחון האנגלי לא הספיק, והולנד שגברה 3:1 על פולין הותירה את האנגלים מחוץ למונדיאל. שבוע אחר כך, ב-24 בנובמבר, הגיש טיילור את התפטרותו מאימון הנבחרת.
וולברהמפטון וונדררס
במרץ 1994, ארבעה חודשים לאחר התפטרותו מהנבחרת, חזר טיילור לאימון מועדונים כשהתמנה לתפקיד מאמן וולברהמפטון וונדררס מליגת המשנה, על אף הפיכתו לדמות לא פופולרית בכדורגל האנגלי בעקבות כישלונו עם הנבחרת. הוא פתח עם הקבוצה את עונת והוביל אותה למקום הרביעי ולשלב הפלייאוף, מיקום הליגה הגבוה ביותר של הקבוצה מזה 11 שנים, והפסידה בפלייאוף לבולטון וונדררס.
טיילור פתח עם וולברהמפטון את עונת עם יכולת חלשה מאוד, וקבוצתו רשמה ארבעה ניצחונות בלבד ב-16 מחזורי הפתיחה. הוא פוטר מתפקידו בנובמבר 1995, לאחר לחץ גובר מצד האוהדים, שהתקוממו כנגד המאמן. עד לפיטוריו גבר הקרע בין המאמן לאוהדים, כאשר במקרה אחד אף ניסה טיילור לבצע מעצר אזרחי באחד האוהדים אשר תקף אותו פיזית וירק עליו.
קדנציה שנייה בווטפורד
בפברואר 1996, זמן קצר לאחר שאלטון ג'ון רכש בשנית את ווטפורד, הוא חזר לשתף פעולה עם המאמן שהוביל את קבוצתו להישגים מרשימים כעשור קודם לכן כשמינה את טיילור לתפקיד המנהל המקצועי בקבוצה. עד לסיום אותה עונה ירדה הקבוצה לליגה השלישית, ולאחר שכשלה להעפיל חזרה בעונת, בחר טיילור לעזוב את תפקיד המנהל ולהתמנות בעצמו למאמן הקבוצה במקומו של קני ג'אקט, שקיבל תפקיד בצוות המקצועי.
ההצלחה של טיילור הייתה מיידית, והוא הביא את קבוצתו למקום הראשון בליגה בעונת, תוך שקבוצתו צוברת שישה הפסדים בלבד, ומעפילה בחזרה לליגת המשנה. תוך עונה אחת, בעונת, הצליחה הקבוצה לעלות ליגה פעם נוספת. ווטפורד, עם צמד הישראלים אלון חזן ורוני רוזנטל, סיימה במקום החמישי בליגת המשנה והעפילה לשלב הפלייאוף. לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין על ברמינגהאם סיטי, העפילה הקבוצה לגמר הפלייאוף שם גברה 2:0 על בולטון. בזכות הניצחון, היא זכתה במקום בפרמייר ליג לראשונה מאז הקמת הליגה ב-1992.
ווטפורד לא הצליחה להחזיק מעמד בפרמייר ליג, וירדה תוך עונה אחת בחזרה לליגת המשנה. היא סיימה במקום האחרון בליגה תוך שהיא משיגה שישה ניצחונות בלבד לאורך כל העונה. בעונת היא ניסתה לחזור לפרמייר ליג ופתחה את העונה בצורה מוצלחת, עם 15 משחקים ללא הפסד, אך אז חלה ירידה תלולה ביכולתה והיא סיימה במקום התשיעי. בסיום העונה הודה טיילור כי איבד את יכולת המוטיבציה שלו, ובחר לפרוש מאימון.
במהלך עונתו האחרונה בווטפורד היה טיילור למאמן השלישי בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי שמגיע לאלף משחקי ליגה כמאמן.
קדנציה שנייה באסטון וילה
טיילור חזר מפרישה בפברואר 2002, כשהתמנה לתפקיד מאמן אסטון וילה בפעם השנייה בקריירה, והחליף בתפקיד את המאמן המתפטר ג'ון גרגורי. כמו בווטפורד, טיילור זכה להצלחה כמאמן הקבוצה בקדנציה הקודמת. בסיום העונה ניצבו טיילור ואסטון וילה במקום השמיני בפרמייר ליג, ובעונת הוביל טיילור את הקבוצה למקום ה-16 בלבד, שלוש נקודות מעל לקו האדום. בסיום העונה פרש טיילור מאימון בפעם השנייה.
לאחר הפרישה
עם סיום קריירת האימון ב-2003, התמנה טיילור לתפקיד סגן-נשיא קבוצת סקנת'ורפ יונייטד מהליגה הרביעית, שבה התלמד ככדורגלן בתחילת דרכו. במקביל החל לשמש כפרשן שנה אחר כך. בתקופתו עשה המועדון הצנוע התקדמות גדולה, לאחר שבעונה הראשונה מאז מינויו של טיילור הקבוצה ניצלה מירידה לליגה החמישית העפילה הקבוצה לליגה השלישית שנה בלבד לאחר מכן. בעונת, לאחר שנתיים בלבד בליגה השלישית, העפילה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית.
ב-23 בינואר 2009 חזר טיילור לווטפורד, וקיבל מקום בדירקטוריון הקבוצה. בסוף אותה שנה, ב-16 בדצמבר, התמנה לנשיא הקבוצה, תפקיד בו כיהן עד להתפטרותו ב-30 ביוני 2012. גם לאחר ההתפטרות זכה טיילור בתפקיד נשיא של כבוד במועדון לכל חייו. ב-2014 שינתה ווטפורד את שמו של יציע רוס באצטדיון הבית של הקבוצה, ויקארג' רואד, שנקרא עד אז על שמו של נשיא פיפ"א לשעבר סטנלי רוס, ליציע גרהאם טיילור, כאות הוקרה על הישגיו בשתי הקדנציות שלו כמאמן הקבוצה.
כנרת וואלך
כנרת וואלך (נולדה ב-1 ביוני 1973) היא טניסאית ישראלית וספורטאית ספורט נכים.
חייה
וואלך נולדה בקיבוץ עין גב ובנעוריה הייתה אצנית מצטיינת. בשנת 1989, בגיל 16, נסעה עם בני משפחתה לטבריה ובדרכם התהפך הרכב בתאונת דרכים קשה שבעקבותיה שותק פלג גופה התחתון. לאחר תקופת שיקום, חזרה אל הקיבוץ וכעבור שנתיים עברה המשפחה לאזור הקריות, שם החלה וואלך בספורט שיקומי ועסקה בשחייה ובטניס בכיסאות גלגלים.
כשחקנית טניס בכיסא גלגלים דורגה בין 50 השחקניות הטובות בעולם וב-1996 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים שנערכו באטלנטה ובהם הגיעה לשלב רבע הגמר.
וואלך מייעצת בתחום ההושבה בכיסאות גלגלים ומעבירה הרצאות העצמה במסגרות שונות לנוער, חברות וארגונים בהן היא חולקת את סיפור חייה. במשך תקופה הגישה פינה בתחום הנגישות בתוכנית הרדיו של גבי גזית.
בשנת 2013 נבחנה כמועמדת לתוכנית מאסטר שף. מתגוררת עם בן זוגה וילדיה בקיבוץ כפר מנחם.
תזמורת דיוואן מזרח-מערב
תזמורת דיוואן מזרח-מערב היא תזמורת סימפונית רב-תרבותית המקבצת נגנים ממדינות שונות ובפרט יהודים וערבים אשר נוסדה בשנת 1999 על ידי המאסטרו דניאל בארנבוים וידידו אדוארד סעיד.
מטרת התזמורת היא לעודד יצירה משותפת של אמנים ממדינות עוינות בסכסוך הישראלי-ערבי וכן להופיע בכל אותן מדינות, כמו גם במדינות אחרות.
בארנבוים הגדיר את התזמורת כ ותיאר את הסיבות להקמתה:
שמה של התזמורת נגזר משמו של אוסף פואמות בעל אותו שם של יוהאן גתה. בתזמורת מנגנים ישראלים (יהודים וערבים), פלסטינים, לבנונים, סורים, מצרים, איראנים וכן בני לאומים רבים שונים מעבר לסכסוך הישראלי-ערבי ובהם ספרדים. התזמורת מקבלת את חסות ממשלת ספרד וזוכה ממנה לסיוע ותמיכה.
מיזם נוסף שמהווה המשך לתזמורת הוא אקדמיית ברנבוים-סעיד.
הופעות והישגים בולטים
התזמורת יוצאת לסיבוב הופעות מדי שנה והופיעה באירועים רבים לאורך השנים. בין האירועים הבולטים ניתן לציין את הופעתה בפני בנדיקטוס השישה עשר (2012), את פסטיבל הפרומס (מספר פעמים), כאשר במהלך פסטיבל הפרומס 2012 הייתה התזמורת הראשונה מאז 1942 לבצע את כל תשע הסימפוניות של בטהובן בפסטיבל זה. כמו כן התזמורת זכתה בפרס פרמיום אימפריאלה מטעם קיסרית יפן, בשנת 2007. הסרט הדוקומנטרי "ידיעה היא ההתחלה" שנעשה על התזמורת זכה בפרסים רבים, ובהם פרס אמי הבינלאומי (The International Emmy Award) לסרט דוקומנטרי.
רבי יוחנן הסנדלר
רבי יוחנן הסנדלר (נולד באלכסנדריה, מצרים; נפטר ב-150) תנא בן המאה השנייה. מתלמידי רבי עקיבא. רבי יוחנן היה דור רביעי לרבן גמליאל הזקן.
כינויו
הדעה המקובלת היא, שנקרא "הסנדלר", על שם מקצועו, כסנדלר או כיהלומן.
יש שטוענים שנקרא כך על שם מוצאו, אלכסנדריה, או על שם הלכה בעניין סנדל שנאמרה מפיו.
מתורתו
היה תלמידו של רבי עקיבא, והיה משמשו. בתלמוד הירושלמי מסופר כי בעת שנאסר רבי עקיבא בבית האסורים עלתה שאלה הלכתית ביחס לאישה שביצעה את מצוות חליצה, אך ללא עדים שנכחו בשעת המעשה, האם חליצתה כשרה או לא? החכמים היו מעוניינים לשאול את רבי עקיבא שאלה זו, אך נמנע מהם עקב שהותו בבית הסוהר. רבי יוחנן פתר בעיה זו בדרך מקורית: הוא התחפש לרוכל, והבליע את השאלה ההלכתית בהכרזתו על סחורתו: "מי מבקש מחטים? מי מבקש צינורים? חלצה בינו לבינה מהו?" ובהכריזו משפטים אלה עבר בסמוך למקום בו היה כלוא רבי עקיבא. ענה לו רבי עקיבא - "יש לך כושין? יש לך כשר?" - הבליע גם הוא את תשובתו ההלכתית לכך, "כשר" - כלומר, החליצה כשרה, בתוך שאלה תמימה לכאורה של התעניינות בסחורה.
במסכת אבות הוא מצוטט כאומר: "כל כנסייה (אספה) שהיא לשם שמיים, סופה להתקיים. ושאינה לשם שמיים, אין סופה להתקיים".
בעת גזירות אדריאנוס החליט לנסוע לנציבין שבבבל ללמוד תורה אצל רבי יהודה בן בתירה, ועמו רבי אלעזר בן שמוע. כשהגיעו לצידון תקפום געגועים לארץ ישראל, ושבו ארצה, באומרם: "ישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות שבתורה".
פטירתו וקבורתו
משוער כי רבי יוחנן נפטר סביב שנת 150 לספירה.
מסורת קברו בהר מירון מתועדת לראשונה בספר 'תוצאות ארץ ישראל' של תלמיד הרמב"ן, למעלה מ-1100 שנה אחרי פטירתו.
הציון נמצא על מערה שפתחה נסתם בעבר. במערה שלש גלוסקמאות.
רבים העולים אל הקבר ביום כ"ט בתמוז, יום פטירת צאצאו רש"י. בשנים האחרונות בתאריך זה, מתקיימת במקום הילולה גדולה.
במסגרת הדלקת המדורות בל"ג בעומר, נהוג להדליק מדורה גם על ציונו, בשעה שתיים בלילה.
ייחוס
יש הטוענים כי רש"י הוא צאצאו.
בתרבות
ברומן "הר אדוני" שכתב ארי דה-לוקה מוזכר רבי יוחנן כדמות רוחנית.
שלמה אבינר
הרב שלמה חיים הכהן אבינר (במקור: לנגאואר, נולד בשנת תש"ג - 1943) הוא נשיא ישיבת עטרת ירושלים בירושלים ורב היישוב בית אל לשעבר. עורך סדרת "שיחות הרצי"ה". נודע גם בספרים הרבים שיצאו על פי שיעוריו ותשובות הלכתיות שענה.
ביוגרפיה
הרב אבינר נולד ב-1943 בעיר ליון, כשהייתה תחת שלטון צרפת של וישי, לזאב הכהן ודבורה לנגנאור. כרבים מיהודי צרפת השתמשו הוריו בשנות מלחמת העולם השנייה בזהות בדויה כדי להינצל משליחתם למחנות ההשמדה. הרב אבינר נקרא על שם הרב שלמה פלאם מלוצק, המגיד מלוצק, שהוא מצאצאיו דרך סבו מצד אמו הרב מאיר לוי פלאם, שהיה מפעילי המזרחי בפולין ובצרפת.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא בצרפת כחניך וכמדריך, ומאוחר יותר גם כאחד מחברי הנהלת התנועה בצרפת. כיוון שדילג על כיתות א' ו-ב' סיים את התיכון בגיל 16 והתחיל ללמוד בבית הספר הגבוה לחשמל (Supélec) בפריז, והוסמך כמהנדס חשמל ואלקטרוניקה. סיים השתלמות במרכז לחקר גרעיני בצרפת, ולאחר מכן גויס לחיל האוויר הצרפתי, שבו שירת ביחידת מחשוב.
בשנת 1966, ביום שבו סיים את שירותו הצבאי הצרפתי, עלה עם גרעין בני עקיבא לארץ והתיישב בקיבוץ שדה אליהו שבעמק בית שאן, כדי ליישם את רעיון חיי העבודה והחקלאות בארץ ישראל. לאחר זמן עלו בעקבותיו בני משפחתו.
למד בישיבת מרכז הרב, וכאשר חודש היישוב היהודי בחברון, עבר ללמוד שם. בחברון פגש את שפרה, מי שלימים תהיה אשתו. גם כשלמד בחברון, וגם בשנים מאוחרות יותר שבהן כיהן כרב בצפון הארץ, המשיך להגיע לשיעורי הרב צבי יהודה קוק בישיבת מרכז הרב. בהוראת הרב צבי יהודה הוא ערך חוברות של שיחותיו, שהפכו מאוחר יותר לסדרת ספרים בשם "שיחות הרב צבי יהודה".
בשנות לימודיו בישיבה נמנע מקבלת מלגה מהישיבה, ועבד לפרנסתו בהוראת מתמטיקה בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ירושלים לצעירים. בראשית לימודיו כתלמיד ישיבה הוזמן על ידי "המוסד" לעבוד בשורותיו, אך הוא דחה את ההצעה עקב רצונו להמשיך בלימוד בישיבה. עם זאת, נשלח מאוחר יותר פעמיים לשליחויות קצרות באיראן שלאחר ימי המהפכה האיראנית. שימש גם כר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1971 החל לכהן, בהמלצת הרב צבי יהודה קוק, כרב הקיבוץ לביא שבגליל התחתון, במקום הרב משה לוינגר. באותו פרק נסמך לרבנות בידי הרב ניסן מאיר זק"ש והרב רפאל הכהן קוק. בשנים הראשונות בתפקיד עבד במשק חצי יום מתוך הזדהות עם הרעיון הקיבוצי. יותר מאוחר נסמך גם בידי הרבנים הראשיים הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף.
בשנת 1977 עבר לכהן כרב המושב קשת ברמת הגולן. בשנת 1981, עבר לשמש כרב היישוב בית אל א' (כ-4 שנים לאחר הקמתו). באותה שנה הקים את ישיבת עטרת כהנים ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים, שבראשה עמד. בשנת ה'תשס"ה שונה שמה של הישיבה ל"עטרת ירושלים".
בשנת 1980 פרסם ספר שבו בירר את החובה ב"בני עקיבא" להפריד בין בנים לבנות בפעילות ולפעול לפי גדרי צניעות מחמירים יותר מכפי שהיה מקובל עד אז, הן בלבוש והן בהתנהגות. מזכ"ל "בני עקיבא", אמנון שפירא, יצא בחוברת נגד, ובה כתב שהיו רבנים שהתירו ואף חייבו את התערובת. מספר סניפים של בני עקיבא אכן עברו לפעול בהפרדת בנים ובנות, ולאחר מכן הוקמה גם תנועת הנוער "אריאל". ספרו זה השפיע במידה רבה על מהפכת הצניעות בציבור הדתי לאומי בשנות השמונים, בה התייסדו גדרי הלבוש של הציבור החרדי לאומי כיום.
בשנת 1981, לקראת פינוי סיני, נמנה עם האישים הבולטים בהובלת התנועה לעצירת הנסיגה מסיני שהובילה להקמת מפלגת התחיה. הוא נסע ברחבי הארץ והרצה בפני תלמידי ישיבות תיכוניות ואולפנות, ושכנע רבים מהם לעבור ולהיות בסיני בעת הפינוי. הוא עצמו התיישב ביישוב עצמונה. עמדתו הייתה שיש להמשיך ולשתול עגבניות עד הרגע האחרון, כי "לא תהיה נסיגה, אלא אם כן ה' רוצה אותה".
בשנת 1990 החל לשדר באופן קבוע בערוץ 7. עם התקדמות הסכמי אוסלו ובייחוד בגבור פיגועי ירי נגד ישראלים ביהודה שומרון ועזה ב-1994, קרא לתושבי יהודה שומרון ועזה להתאזר בסבלנות ולהאמין שהמצב ישתנה. בגבור הלחץ הציבורי נגד הממשלה ומפלגות השמאל, הוציא פסק כתוב, בו הוא קובע שראש הממשלה אינו ערב רב ועל כן אין לפגוע בו. כפי שעולה מחקירת המשטרה, וממשפטה של מרגלית הר-שפי, לפני הרצח, היא ביקשה מהרב פסק דין לגבי ראש הממשלה יצחק רבין, ונענתה שאסור לפגוע, לא בראש הממשלה ולא באף אחד אחר מנציגי השמאל.
בעת ההתנתקות מגוש קטיף ב-2005 היה הרב אבינר אחת הדמויות המובילות בעד ממלכתיות, בקראו לאזרחים שלא לפעול באלימות נגד החיילים, ולחיילים שלא לסרב פקודה, אך להשתמט מן המשימה בדרכים אחרות. הרב עצמו עבר לגור בנווה דקלים. תלמידיו טוענים כי הוא היה מהגורמים הממתנים בעת המחאה בכפר מימון, ומנע אלימות לפני פינוי היישוב נווה דקלים ובעת הפינוי, הן מצד חיילים והן מצד תושבים ומפגינים.
בשנת 2013, עם הגיעו לגיל 70, סיים באופן פורמלי את תפקידו כרב היישוב בית אל. ב-2022 פרש גם מתפקידו כרב בית הכנסת בית אל א' ביישוב.
בקיץ 2021 (ה'תשפ"א) ביקש לסיים את תפקידו בראשות ישיבת עטרת ירושלים אותה ייסד, ומינה במקומו שני ר"מים וותיקים – הרב אבישי צרויה והרב אביב צוברי. כשהוא ימשיך לכהן כנשיא הישיבה.
משפחתו
הרב אבינר נשוי לשפרה, ולהם 9 ילדים, 5 מהם יצאו בשאלה. אחיו הוא הרב אלישע אבינר.
פעילות ציבורית
הרב אבינר שימש כרב הקיבוץ לביא (בין 1971–1977), המושב קשת (בין 1977-1981), היישוב בית אל א' (בין 1981–2013) וכיהן כראש ישיבת עטרת ירושלים. מלבד תפקידיו אלו, הוא עוסק גם בהוראה, העברת שיעורים שבועיים בנושאים שונים ביהדות בישיבות, מכינות, אולפנות, תנועות נוער, יישובים ועוד.
במסגרת ישיבת עטרת כהנים יזם הוצאת חוברת חודשית, בה מאמרים בתחומי מחשבה והלכה, בשם "עיטורי כהנים", בה הוא מפרסם באופן קבוע תשובות קצרות שלו ושיחות של הרב צבי יהודה שנערכו על ידו. נוהג לכתוב מדי שבוע גם בעלוני פרשת השבוע כמו "מעייני הישועה" והעלון השבועי של מכון מאיר - "באהבה ובאמונה". בנוסף תשובותיו מפורסמות גם באתר "ספריית חוה", והוא ענה למאזינים בשתי תוכניות רדיו שבועיות ברדיו קול חי וברשת "מורשת" של קול ישראל (במקום תוכניתו זו שודרה בעבר בערוץ שבע). בסוף שנת תש"ע החל לכתוב מדורי יהדות באתרי יהדות כגון סרוגים וכיפה.
הוא מייעץ לפונים אליו בנושאים שונים. רבים פונים אליו גם בשל נגישותו בסמ"ס. ב-2019 אמר עוזרו הרב מרדכי ציון כי נשלחות אל הרב אבינר בסמ"ס כ-400 שאלות ביום בשגרה, כ-600 ביום בתקופת החגים וכ-800 שאלות בזמן מלחמה, והוא מספיק לענות על כמאתיים מהן ביום. בכל שנה הרב עונה על למעלה מ-60,000 שאלות.
הוא מרבה לעסוק בעניינים חברתיים, ובפינותיו בעלוני פרשת השבוע ובהרצאותיו הוא מרבה לדבר על נושאים כמו אלימות במשפחה, צדקה, יחסים שבין אדם לחברו, פמיניזם ועוד. הוא יזם את הקמת ארגון עצת נפש, נמנה בעבר עם קבוצת הרבנים המלווה את הארגון החברתי "במעגלי צדק" באופן פעיל, וקשור בארגון "צדק", המרכז פעילות עבור נוער דל אמצעים ובו אלפי בני נוער מכל הזרמים, דתיים וחילוניים.
בנוסף לפעילותו בישראל, נוסע הרב אבינר מספר פעמים בשנה לחו"ל, בעיקר לצרפת, על מנת לארגן גרעיני עלייה במסגרת עמותה לעלייה קהילתית. בנוסף מטפלת העמותה גם בליווי המשפחות בארץ ובסיוע לקליטתן. מאמריו ושיעוריו מתורגמים לצרפתית, אנגלית, רוסית, ספרדית, פורטוגזית וגרמנית. כך צבר קהל תלמידים גדול גם בצרפת.
עמדותיו ההלכתיות והציבוריות
בשאלה מה קודם למה, עיסוק בשאלת ארץ ישראל או בעניינים החברתיים, הרב אבינר טוען שהדברים משלימים זה את זה ונובעים זה מזה. יסוד גישתו טמון בין היתר בצורה בה הוא לומד ומלמד את "מאמר הדור" שכתב הרב קוק. לשיטתו, הדור של היום, כמו דורו של הרב קוק, הוא אידיאליסט ותובע הבנה. לכך שתי השלכות: ראשית, הנוער ביקורתי ואינו מקבל דברים מאליהם רק בשל סמכות האומר; כאשר ערכים אינם מוצגים לו ברמת העומק שהוא דורש, הוא מפנה להם גב. שנית, הנוער מחפש משהו שלא יהיה רק אמת כללית מופשטת, אלא אמת בשבילי, מה שהוא מכנה "חיפוש האותנטיות".
מתוך כך, נובע סגנונו הייחודי הכולל דיבור בגובה העיניים בד בבד עם עיסוק בנושאים פילוסופיים מורכבים. הוא עצמו מתאר את הדור כמחפש "תשובות גדולות בלשון פשוטה" וצריך לפנות אל בני הנוער ואל הדור כולו מתוך הבעיות שמטרידות אותם ודרך הבירור המאפיינת אותם. הוא משלב גם הומור וסיפורים להמחשת רעיונותיו בשיעוריו, יחד עם תוכן רוחני ברמה גבוהה.
לאחר עיון במאמרו של הרב אבינר, המתייחס לפרשנותו של הרב קוק לעקידת יצחק, טען אבי שגיא בספרו "יהדות בין דת למוסר" כי הרב אבינר הוא מהבודדים בהגות היהודית לדורותיה שביטא את חשיבות המוסר הטבעי. שגיא התייחס לעובדה כי לפי פרשנותו מובן לכאורה שהציווי האלוהי קובע את המוסר וממילא אין עימות. לעומת שגיא, אחרים (כמו הרב אורי שרקי) לא הבינו כך. לטענתם, כוונתו של הרב אבינר, המובעת במאמרים רבים, היא שאלוהים הוא מקור המוסר הטבעי שאמנם יש לו חשיבות גדולה, ולכן במקום שבו יש עימות בין רצון ה' למה שנראה כמוסר הטבעי, יש לפעול לפי דבר אלוהים.
יחסו לארץ ישראל
גישתו ביחס לארץ ישראל, בנויה על ארבעה יסודות:
עם היותו אידאולוג בנושא ארץ ישראל, הוא מדגיש, כי המטרה אינה מקדשת אמצעים המבוצעים בדרכים פסולות. לכן הוא מקפיד לדרוש שהמאבקים הציבוריים לא יחצו את הקווים האדומים שעוברים בפגיעה באהבת ישראל. גם בעניין זה הוא ממשיך את דעת רבו, הרב צבי יהודה קוק, שהתייחס למאבקים בין פלגים לפני קום המדינה והגדיר שלושה תנאים למאבק: בלי הרמת יד, בלי ביזוי ובלי שנאה. עמדתו זו, הבלתי מתפשרת, הביאה פעמים רבות לביקורת כלפיו מצד החולקים על גישתו.
יחסו לסכסוך הישראלי-פלסטיני
לפני תקופת הסכמי אוסלו, הרב אבינר הרבה להתבטא שאין בין בני ישראל לערבים בני ישמעאל כל ויכוח דתי. הוויכוח הוא רק לגבי בעלות על שטח. לאחר הסכמי אוסלו, ובמיוחד עם התגברות החמאס ובראשו השייח' יאסין, חזר והדגיש כי זו אמנם מלחמה בה קמים עלינו להרגנו, אך ביסודו לא מדובר כאן במלחמת דת, אלא במלחמה על שליטה וטריטוריה, וכן מלחמה נגד עם ישראל ספציפית, כחלק מ"התגברות המניעות, דווקא כשמתקרבים לגאולה".
בשנת תשנ"ב פרסם חוברת בשם "שו"ת אינתיפאדה" בעניין התקוממות הערבים אז. הרב יוסף קאפח מתח על החוברת ביקורת חריפה.
צבא וסרבנות
הרב אבינר נחשב כממלכתי ומתון במחנה הדתי-לאומי, ולמרות היותו בעל דעות נחרצות בנושא ארץ ישראל והתנגדותו לפינוי יישובים, הוא מתנגד לצורת מאבק אלימה ולסרבנות לפינוי יישובים. לאחר רצח כמה מתלמידיו בישיבת עטרת כהנים הרגיע את תלמידיו, וקרא להם לא לקחת את החוק לידיים, אלא לנהוג בגישה ממלכתית ולתת לשב"כ ולמשטרה לעשות את עבודתם. חבר בועד רבני יש"ע.
עמדה זו, שלדעתו היא דעתו של רבו הרב צבי יהודה, שייכת להשקפת עולמו הרחבה על ערכו של צה"ל ומדינת ישראל. הוא רואה בצבא ערך מקודש, לא ככלי לחימה בלבד, אלא כתשובה למציאות המדינית/ביטחונית בישראל. כל תלמידיו, בשלב זה או אחר של לימודיהם, משרתים בצה"ל, ומהם שהפכו לקצינים בכירים.
לקראת תוכנית ההתנתקות פרסם הרב אבינר מאמר הקובע כי תוכנית זו היא פקודת רשע וטירוף. עם זאת הוא הדגיש כי אין לסרב פקודה, מפני שהאיסור לפנות חל על הממשלה ולא על החייל. הוא המשיך ואמר כי הוא מצפה מן החיילים שלא למלא את פקודת הפינוי - לא מתוך סירוב הפגנתי, אלא מתוך היעדר יכולת מוסרית ונפשית למלאה: "סירוב פקודה - לא! מוטיבציה - גם לא!".
מעורבות פוליטית
במשך השנים תמך בגלוי במפד"ל, ואף המליץ להצביע בעדה בבחירות, למרות החלופות הימניות השונות שעלו.
בשנת ה'תשס"ה-2005 פרש מתמיכתו במפד"ל והצטרף כיועץ למפלגת אח"י (סיעת התחברות) שהקימו אפי איתם והרב יצחק לוי שפרשו מהמפד"ל. בכנס היסוד של התנועה הפתיע כשאמר שצריך לשמור על קשרים טובים עם המפד"ל מכיוון שבעתיד יתחברו מחדש. כמו כן אמר כי יש להתנהג בענווה כלפי המפד"ל מכיוון שיש לה הרבה זכויות ואילו התנועה החדשה היא רק בחיתוליה. ואכן, בבחירות שהתקיימו בשנת ה'תשס"ו-2006, הורה להצביע עבור הרשימה המאוחדת של המפד"ל והאיחוד הלאומי ("ציונות דתית לאומית מתחדשת" הייתה אז אחד ממרכיבי האיחוד הלאומי).
בשנת ה'תשע"ב פרסם בעלוני השבת קריאה להתפקד למפלגת הבית היהודי והביע תמיכה בנפתלי בנט. עם זאת, לקראת הבחירות לכנסת העשרים פרסם חוברת שבה מתח ביקורת על "הבית היהודי" והביע תמיכה במפלגת יחד (אלי ישי). מאז הקמת מפלגת נעם ב-2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים תומך הרב אבינר במפלגה זו וב-2020 התפקד רשמית למפלגה.
עלייה להר הבית
הרב אבינר אוסר את העלייה להר הבית בימינו. לדבריו, מלבד הספקות ביחס לגבולות מקום המקדש, אין לעלות גם מחמת קדושתו הרבה של ההר שעם ישראל עדיין אינו ראוי לה. הוא מוסיף כי מאותה סיבה "גם היה צורך לאסור לערבים להיכנס להר הבית", משום שחל עליהם עונש שמימי של "הזר הקרב יומת". את סמכות הקביעה בעניינים אלו הוא מוסר לרבנות הראשית לישראל שאוסרת את העלייה. את העלייה להר הוא רואה כשיבוש חמור, ואוסר לימוד תורה מרבנים התומכים בה ולימוד בחברותא עם העולים, אם יש חלופה אחרת. עם זאת כתב שאין לבטל שידוך עם מי שעולה.
תרומת איברים
הרב אבינר נמנה עם הרבנים התומכים באופן פעיל בתרומת איברים ובחתימה על כרטיס אדי (בהתניה של סימון קבלת אישור מסמכות רבנית בכרטיס). שיטתו מבוססת על הפסיקה ההלכתית כי מוות מוחי, כולל גזע המוח, נחשב למוות, והתרומה מהווה פתרון יחיד להצלת חייהם של חולים רבים הממתינים להשתלת איברים. הרב אבינר פרסם מאמרים רבים בנושא ומפעם לפעם "המרכז הלאומי להשתלות איברים" מפנה אליו משפחות המתלבטות בעניין.
בענייני צניעות
יחסית לפוסקים דתיים לאומיים, נחשב הרב אבינר למחמיר בענייני צניעות. פרסם שלושה ספרים וכן מאמרים בנושא. הוא מתנגד לחברה מעורבת של בני נוער, והיה מראשוני הרבנים שקראו להפריד את הפעילות של תנועת "בני עקיבא". פסק שאין לנשים להרצות לפני קהל של גברים, הוא מסתייג משימוש בשמות חיבה אצל בני זוג מאורסים, וממליץ שלא יתארחו בשבתות זה בביתו של זו. בספר "גן נעול" קבע בין השאר כי המרפק צריך להיות מכוסה בכל עת, ואסור ללבוש בגדים בצבעים בולטים. עם זאת, בעניין גרביים לאשה, נקט בעמדה מקלה שלא לחייב, בעקבות "החפץ חיים". הרב אבינר מבסס את עמדתו בענייני צניעות על כבוד האישה, והתנגדות להפיכתה לאובייקט המיועד לסיפוק צורכי הגבר. עם זאת, פסיקותיו ואמירותיו בנושאים אלה מעוררות לעיתים התנגדות חזקה, גם מאת רבנים בציבור בדתי לאומי, בטענה שהן מנוגדות לתפיסה המקובלת ביהדות את הצניעות, את הנשיות ואת היופי.
הרב אבינר קורא לבנות דתיות שלא להתגייס לצה"ל. לדבריו זהו איסור, כמו איסורי שבת או צניעות, רוב מוחלט של הרבנים וכל גדולי הדור אוסרים זאת, וכל רגע שבו אישה משרתת בצבא היא עוברת עבירה. במקרים של גיוס בכפייה עליה לסרב גם במחיר מאסר. בינואר 2018 פורסמה המלצתו לבחור ישיבה שהתלבט אם להתגייס, כי נכון למצב בצבא בשנים האחרונות, שבו לדבריו ישנה מגמה לערבב ככל האפשר גברים ונשים, עליו "לבקש יחידה בה אין נשים, כגון יחידות קרביות ממש, או יחידות של חרדים", ובהיעדר אפשרות כזו לא להתגייס.
הרב אבינר מביע חשש מפני התפרקות המסגרות המשפחתיות, בשל חיפוש הרפתקאות מחוץ לנישואים ובגידות ומהמחיר הגבוה שגובה תופעה זו, המתבטא באחוז גירושין גבוה. על פי עמדתו, שמירת האינטימיות של בני הזוג מחזקת את הזוגיות ואת התא המשפחתי.
בענייני חינוך
שיטתו החינוכית מבוססת על הפסוק "חנוך לנער על פי דרכו", גישתו סוברת כי בכל ילד יש נפש ייחודית ולה צרכים ייחודיים, ועל ההורים והמחנכים יש לשים לב אליו באופן אישי ופרטני. בספרו חינוך באהבה (2 כרכים), בונה הרב אבינר את יסודות החינוך.
היסוד הראשי אותו הוא מדגיש הוא אהבה. על ההורה לאהוב את הילד ללא תנאי, ללא קשר למעשיו הטובים או הרעים. מעבר לאהבה שבלב צריך לגלות את האהבה על ידי מעשים כמו אמירה, חיבוק וכדומה. אהבה, לדברי הרב, היא צורך חיוני של הילד ממש כאוויר לנשימה. כמובן מהצד השני אין לבלבל בין אהבה לבין פינוק שיכול להשחית את נפש הילד.
היסוד השני לשיטתו הוא הערכה. לילד יש "אני" (שזיגמונד פרויד והפסיכולוגיה הכללית מכנים "אגו") ואותו צריך לבנות בצורה מאוזנת. על פי שיטתו, מחד אסור לחנך את הילד להתנפח מגאווה, ולכוונו להעצמת ה"אני" בצורה שאינה אמיתית כי הדבר יזיק לו בחייו, אך מאידך צריך ללמד את הילד שלא להשפיל עצמו ולא להתרגל לתודעה עצמית נמוכה. ההערכה שמוענקת על ידי ההורה או המחנך נותנת לו מדד כיצד הוא נתפס בעיני האנשים סביבו, מה מקומו בעולם וכו' ולכן כה חשוב לבטאה. במילים אחרות, הערכה היא הבעת הכבוד לילד על מקומו והישגיו.
על בסיס קומת ההערכה בונה הרב את יסוד האמון. על המחנך להאמין כי הילד ביסודו הוא טוב וכי כוונותיו טובות, אך הוא מסתבך במערבולת החיים והיצרים ולכן שוגה לעיתים בהתנהגותו. המחנך צריך לעזור לו להוציא אל הפועל את טבעו הטוב. ככלל, שיטת הרב אבינר היא שהמחנך הוא כמו גנן ששותל שתילים ותפקידו הוא לסייע להם לגדול כפי טבעם הטבוע בהם.
הרב אבינר קובל על כך שבעידן המודרני אין להורים די זמן לשהות עם ילדיהם למרות שהדבר קריטי להתפתחות הילד. צריך להקשיב למה שהילד אומר, להאזין לו ללא ביקורת או הטפות מוסר. ההורה צריך לגלות אהדה ואמפתיה אל הילד, וכך יפתח הילד ויחשוף רגשותיו. מצד שני צריך לדעת לדבר אל הילד בשפה פתוחה וברורה ללא כיסויים והסתרות. ההורה צריך לדבר אל הילד לא כשופט או חוקר אלא כסנגור, מישהו מהצד שלו. שנינו מאותו הכפר, עם אותם אינטרסים.
אלו יסודות כלליים התואמים את כלל הגילאים, אך הוא מתייחס בשיטתו גם להפרדה ביחס בין הגילאים השונים.
על ברוך גולדשטיין
לאחר טבח מערת המכפלה כתב הרב אבינר תשובה הלכתית מפורטת. 15 שנה לאחר מכן תימצת את גישתו בתשובה שנתן בשו"ת "מעלה": "ברור שברוך גולדשטיין לא פעל מתוך רגשי נקמה פרטיים", ו"דווקא בגלל זה הוא היה צריך לבקש רשות מהאומה, כי אחר כך מי שיצטרך לקחת את המעמסה של האחריות זו האומה כולה. אם הוא היה שואל אותנו היינו אומרים לו לא לעשות את זה. ככה לא פועלים. אבל הוא לא שאל אותנו. והוא נהרג. הרי הוא ידע שמה שהוא עושה זה מסוכן, לכן ודאי שהוא זכר צדיק לברכה, זכר קדוש לברכה, אבל המעשה היה מעשה לא נכון".
בנושאים נוספים
בפברואר 2011 יצא הרב אבינר להגנתו של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, באמרו שלמד את החומר ולדעתו השופטים טעו כאשר הרשיעו אותו באונס, ושבכלל שבתי המשפט בישראל נחשבים כערכאות של גויים, ובפרט במקרה זה שבו בחבר השופטים ישב גם שופט גוי. בהתאם לעמדתו זו נמנה עם רבנים ששלחו מכתב תמיכה לקצב, בו הביעו אמון בחפותו, וביקרו בחריפות את התקשורת הישראלית.
בשנת 2002 פורסמה בעיתון "מעריב" כתבת תחקיר של קלמן ליבסקינד ובה הובאו האשמות של שתי נשים, שעל פי הכתבה עברו לכאורה "מעשי הטרדה מינית" כשבאו לייעוץ אצל הרב אבינר. כ־120 רבנים חתמו על עצומת תמיכה ברב אבינר. הרב אבינר הכחיש את הטענות וטען שהן שקרים ודמיונות. היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, החליט שלא להגיש כתב אישום בפרשה מטעמי חוסר אשמה. בורר שמונה בפרשה מטעם עורך "מעריב" ומקורבי הרב אבינר, הפסיכיאטר פרופ' נתנאל לאור, קבע "שהמאפיין המרכזי בעניין היה ליקויי תקשורת הנובעים מהעדר ליווי מקצועי צמוד בתחום הנפש" הוסיף כי "שאין להאשימו בהטרדה מינית, אלא לבקרו על כך שנכנס לשדה המקצועי ללא גיבוי". אחת המתלוננות פנתה לבית הדין הרבני האזורי בירושלים באומרה שבוצע נגדה מסע הכפשה. בית הדין פסק כי הנשים העלילו עלילה על הרב אבינר וכי "התביעה קנטרנית": "הגענו למסקנה ברורה שאין ממש בתביעה, והיא בנויה כולה על דמיונות של התובעת. השתכנענו שמדובר בתביעת סרק. בנידון דידן ההר לא הוליד אפילו עכבר". המתלוננת ערערה על הפסיקה בבית הדין הרבני הגדול. בפסק דין שניתן בז' בתשרי תשע"א (2010) דחה בית הדין את הערעור. הוא קבע כי דבריה של המערערת הן "דברי השמצה זדונית" וכי היא מונעת "משנאה עמוקה". עוד נפסק כי "צדק ביה"ד האזורי שחייב את המערערים לפרסם התנצלות והבעת צער על הפגיעה בשמו וכבודו של הרב". על פסיקה זו פורסם מאמר ביקורת משפטי ב-2022.
פולמוס דם נידה
מאמרים, אתרים וגילויי דעת המגובים ברשימות של רבנים, פורסמו משני הכיוונים. בין הרבנים החתומים על מכתבים נגד הרב אבינר מופיעים הרבנים אברהם אלקנה שפירא, מרדכי אליהו, דוב ליאור, יעקב יוסף, זלמן נחמיה גולדברג, אברהם דב אוירבך, ניסים קרליץ, שלמה פישר ואברהם יצחק כלאב. הרב אבינר גובה על ידי רבני ישיבת הר המור, על ידי הרבנים יעקב פילבר, צפניה דרורי, יעקב ורהפטיג, אלי סדן ועל ידי רבנים רבים אחרים. באתר האינטרנט של המתנגדים לרב אבינר מזדהה היוזם, הרב עידוא אלבה (ראש כולל בחברון), שאשתו הייתה אחת משתי המתלוננות כנגד הרב אבינר, כאחד היוזמים להבאת הדיון בפני בית הדין והרבנים החרדים.
בשנת 2009 פרסם בית הדין הרבני בירושלים, בשבתו כבורר, ברוב של שני דיינים נגד אחד, פסק האוסר על הרב אבינר להורות בענייני טהרה. בדעת המיעוט כתב הדיין אברהם שיינפלד כי מדובר ב"עלילה שפלה".
ספריו
הרב אבינר הוציא לאור למעלה מ-200 ספרים בשפות שונות. ספריו יוצאים לאור בהוצאת "ספריית חווה" בבית אל. הם עוסקים בנושאים מגוונים ופונים לקהלי יעד מגוונים, הן בגילאים (ילדים, נערים, לקראת נישואים ומבוגרים), והן ברמות דתיות שונות (מסורתיים, דתיים ובחורי ישיבות). חלק מספריו נערכו מתוך שיעורים מוקלטים שנתן הרב.
ספרי הרב צבי יהודה קוק
הסדרה "שיחות הרב צבי יהודה" בההדרת הרב אבינר:
ספרי ילדים
הרב אבינר כתב כמה ספרי ילדים, בהם:
אחיות הרוזרי
מסדר האחיות של מחרוזת התפילה המקודשת ביותר מירושלים של הלטינים, הידועות כאחיות הרוזרי (בערבית: لرهبانية الوردية المقدسية) הוא מסדר של נזירות קתוליות, שהוקם בירושלים בשנת 1880 על ידי הנזירה מארי אלפונסין דניל גטאס והכומר הנוצרי-ערבי יוסף טאנוס, יועצו של הפטריארך הלטיני בירושלים.
ראש המסדר הנוכחית היא האם הנכבדת ביביאן זכריה.
היסטוריה
ב-1880 חוותה אלפונסין התגלות שבה נראתה לה מרים, אם ישו בחג האפיפניה ב-6 בינואר 1874, שהנחתה אותה להקים מסדר-בת עבור נזירות פלסטיניות-קתוליות בשם "אחיות מחרוזת התפילה" (אחיות הרוזרי). החיזיון חזר על עצמו שוב ושוב, עד שגמלה בלבה ההחלטה להגשימו. בהיותה אשה לא יכולה הייתה אלפונסין להקים את המסדר לבדה ולכן חיפשה פטרון שיסייע לה להוציא את התוכנית לפועל. הכומר יוסף טאנוס התגייס לעזרתה וביחד קיבצו השניים שבע נערות צעירות שהיוו את המסד למסדר-הבת החדש במשכנו הראשון בעיר העתיקה ליד הפטריארכיה.
אופי המסדר
רוב הנזירות במסדר אחיות הרוזרי הן ערביות-נוצריות. התפקיד העיקרי שהמסדר הציב לעצמו הוא חינוך ילדים ורפואה. אחיות המסדר מנהלות ומפעילות מנזרים, בתי ספר, בתי יתומים ומרפאות. למסדר שלוחות בכל מרחב המזרח התיכון ופועל בישראל, הרשות הפלסטינית, ירדן, מצרים, לבנון, סוריה וכוויית.
המנזר ברחוב אגרון
מנזר אחיות הרוזרי המרכזי שוכן ברחוב אגרון בירושלים, מול גן העצמאות, והוקם בשלהי המאה ה-19 (במפת שיק 1894/5 כבר מסומן המנזר ברחוב אגרון).
תחילה נבנה האגף הדרומי של המנזר ואחר כך בניין החזית, בגובה שתי קומות. האגף הצפוני נוסף סמוך למלחמת העולם הראשונה. הכנסייה העגולה בחזית נבנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי אדריכל ערבי מקומי ושמו סנסור. ניתן להבחין בדמיון רב בתוכנית ובפרטים סגנוניים בין מנזר "סן ונסן דה פול" למנזר "האחיות רוזרי", ונראה שהשני הושפע מהראשון. המנזר הוקם בתוך שטח של כ-8.5 דונם, וגן ניטע בין המנזר לרחוב. הכנסייה נבנתה במתכונת של כנסייה יוונית אורתודוקסית, אבל עגולה. גובהה 20 מטר בערך, וקוטרה 15 מטר. בראשה צלב ברזל גבוה. על שער הכניסה שבחומה דגם גדול של מחרוזת בצורת M, שהיא מחרוזת התפילה של מריה, שממנה נגזרו שם המסדר והמנזר.
במנזר מפעילות הנזירות בית יתומות, ובו כ-20 נערות. במקום גם חדרי אירוח לתיירים ולנופשים.
בנוסף מפעילות אחיות הרוזרי בית יתומים לבנים בשכונת עין כרם, בית ספר לבנות בשכונת בית חנינא, ומרפאה בעיר העתיקה.
פולקסשטורם
הפולקסשטורם (בגרמנית: Volkssturm; עברית: "סערת העם"; שם מלא: Deutscher Volkssturm) הייתה מיליציה לאומית שהוקמה על ידי המפלגה הנאצית במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. המפלגה הנאצית הקימה אותה על פי צו של אדולף היטלר מ-25 בספטמבר 1944, וההכרזה הרשמית על הקמתה התבצעה ב-18 באוקטובר 1944. גויסו אליה בגיוס חובה גברים בני 16 עד 60 שלא שירתו במסגרת צבאית אחרת.
רקע
לאחר התבוסה בקרב על סטלינגרד, בפברואר 1943, החלו גורמים בהנהגה הנאצית לדחוק בהיטלר לעבור למדיניות של ״מלחמה טוטלית״ בכדי לנצל כל מקור אפשרי של כוח אדם שלא נוצל עד העת ההיא וכן להטיל הגבלות דרסטיות על האוכלוסייה האזרחית בכדי לסייע למאמץ המלחמתי וכן לקדם את כלכלת המלחמה, אך היטלר עמד בסרובו, בנימוק ״רצון לדבוק בדרך האבולוציונית ולא הרבולוציונית״ (כפי שגבלס ניסח ביומנו), עמדה זו השתנתה לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל של הרוזן שטאופנברג, כשזו האיצה את הדיקליזציה של המשטר, על ידי מינויו של הימלר למפקד צבא המילואים ומבחינה מעשית - איוש תפקידי הצבא באנשי אס אס, וכן מינויי של גבלס לבעל הסמכות העליונה בכל הנוגע ל״מלחמה הטוטלית״ שאפשרה לו לצמצם את המנגנון הבירוקרטי של המדינה (אך לא המפלגה) וניסיון לגייס אזרחים נוספים למאמצי המלחמה. ניסיונות אלה הכשירו את הקרקע ליוזמה של מרטין בורמן (תחת אפו של גבלס) להקים את הפולקשטורם ולצבור בכך סמכויות נוספות.
כפיפות
מרטין בורמן היה הממונה על הפולקסשטורם ועל החינוך הפוליטי שלו. היינריך הימלר היה ממונה על חימוש יחידותיו.
אימון והכשרה
עקב המחסור בנשק, למגויסים לפולקסשטורם ניתנה הכשרה קרבית בסיסית ביותר, שכללה אימון מינימלי בשימוש בכלי נשק כגון רובה מאוזר K98 ורקטת הנ"ט פאנצרפאוסט. גם המחסור בכוח אדם מיומן השפיע על אימון המגויסים, ולעיתים ההכשרות בוצעו על ידי חיילים משוחררים ממלחמת העולם הראשונה. פעמים רבות חברי הפולקסשטורם השתמשו בנשק בפעם הראשונה רק בשעת קרב.
בקרב על ברלין
במהלך הקרב על ברלין השתמש הפיקוד הגרמני בפולקסשטורם כמגן אחרון על העיר. כוחותיה מנו כ-60,000 איש שחולקו ל-92 גדודים: 30 הגדודים שהיו מצוידים בנשק כלשהו נשלחו לעמדות קדמיות, בעוד שאר הגדודים שלא היו מצוידים בנשק נותרו בתוך העיר.
לוחמים ממוצא יהודי חלקי
מישלינגים רבים ממוצא יהודי חלקי אולצו לשרת בפולקסשטורם למרות מוצאם, ורבים מהם מצאו את מותם ביחידות אלה. לדוגמה הקולונל היהודי למחצה ארנסט בלוך שאף אימן את אנשי הפולקסשטורם להילחם ונהרג בשורותיו ליד ברלין ב-1945.
מולי וינדזור
מולי וינדזור (באנגלית: Molly Windsor; נולדה ב-19 ביוני 1997) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה מהופעותיה בסרט הטלוויזיה "The Unloved" משנת 2009, ובמיני-סדרה "Three Girls", עליו זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2018. ב-2017 נכללה וינדזור ברשימת BAFTA Breakthrough Brit של 20 אישים מתחומי הקולנוע, הטלוויזיה והמשחקים.
קריירה
התפקיד המקצועי הראשון של וינדזור היה בדמות לוסי מנוורס בסרט הטלוויזיה "The Unloved". על הופעתה נכתב בעיתון הטיימס ש"הדמות מגולמת על ידי וינדזור בשקט מערער יציבות". סמנתה מורטון, התסריטאית והבמאית של הסרט "The Unloved" גילתה אותה בבית ספר למשחק וסוכנות שחקנים "Rama Young Actors". ב-2011 גילמה וינדזור את בתה של מרגרט בסרט "תפוזים ושמש".
חיים אישיים
וינדזור חיה בבריסטון שבדרבישייר עם משפחתה. היא למדה ב-Central Junior Television Workshop, ובגיל 10 הצטרפה ל-Rama Young Actors.
רפאל לדנר
רובי לדנר (נולד ב-13 במרץ 1945) הוא שחיין ושחקן כדורמים ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי (1962) ושחקן הפועל תל אביב וקפטן נבחרת ישראל בכדורמים. רובי זכה שלוש פעמים ברציפות בתואר ספורטאי השנה בענף הכדורמים בין השנים 1973-1975.
ביוגרפיה
לדנר התאמן בשחייה ובכדורמים בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן.
1962
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1962 זכה לדנר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 59.5 שניות, לפני עמית לובן מהפועל גוש זבולון (59.8 שניות) ודן קרפן מברית מכבים עתיד (1:02.1 דקות).
1963
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1963 זכה לדנר במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.7 שניות, אחרי עמית לובן (59.6 שניות) ולפני דניאל פרוכטר מהפועל גוש זבולון (1:00.7 דקות).
1964
באליפות הפועל בשחייה שנערכה בקיבוץ גבת בסוף אוגוסט 1964 קבע לדנר במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 28.5 שניות.