cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טריטוריה
טריטוריה כמונח מדיני-גאוגרפי
במרבית המקרים, טריטוריות מגדירות שטח רציף, הנהנה מאוטונומיות מסוימת מבחינה שלטונית. דוגמאות לכך הן הטריטוריות הצפוניות של קנדה, וכן שטחים אוטונומיים שאינם מוגדרים כמדינה בארצות הברית (בעבר - שטחים שהיו מצויים ממערב לארצות הברית במהלך התפשטותה מערבה; כיום - האיים פוארטו ריקו שבים הקריבי וגואם שבאוקיינוס השקט). עם זאת, השימוש במונח 'טריטוריה' יכול להתייחס גם לשטחים המצויים בריבונותה של מדינה מסוימת, אך אינם מהווים חלק רצוף משטחה. דוגמה לכך היא צרפת, שבריבונתה נמצאים בין השאר המחוזות/טריטוריות ראוניון, גיאנה הצרפתית, ומרטיניק וכן הטריטוריות של נורווגיה, רוסיה, ארגנטינה וארצות הברית ביבשת אנטארקטיקה.
מרגרט בראון
מרגרט טובין בראון (באנגלית: Margaret Tobin Brown; 18 ביולי 1867 – 25 באוקטובר 1932) הייתה פעילה חברתית, אשת חברה ונדבנית אמריקאית, ידועה כאחת מניצולי ה"טיטניק". בראון התפרסמה בכינוי "מולי בראון הלא ניתנת לטיבוע" (The Unsinkable Molly Brown) - שמה של הגיבורה הראשית במחזמר באותו שם שהוצג בהצלחה רבה בברודוויי ובסרט בכיכובה של דבי ריינולדס.
ילדות ונעורים
טובין בראון נולדה ב-18 ביולי 1867 בהניבל שבמיזורי, למשפחה ענייה של מהגרים אירים. מלבדה היו במשפחת טובין חמישה ילדים נוספים. מרגרט התחילה לעזור לכלכל את משפחתה מגיל צעיר ועבדה בבית חרושת לייצור טבק ואחרי זה - בבית מלון "פארק" בעיר. על פי אחת האגדות הקשורות לחייה פגשה טובין במלון את הסופר מארק טוויין שכביכול המליץ לה לנסוע למערב בחיפוש אחרי פרסום ועושר. טוויין, שאכן גדל בהניבל, עזב את העיר ב-1854, שנים לפני שטובין נולדה. הסופר אומנם חזר לביקורים בעיר בתקופות שונות של חייו (למשל ב-1882 כשהיה בסיבוב לקידום מכירות של ספריו), אבל חוקרים מטילים ספק באפשרות שטובין (אז בת 15) וטוויין אכן קיימו את השיחה לכאורה במהלך הביקור. עם זאת, טובין התעניינה תמיד בטוויין ובספריו. כך למשל כתבה מאמר על הקשר בין טוויין והניבל לעיתון של דנוור, בירת קולורדו, ודאגה לתרגם את ספריו לכתב ברייל, לטובת החיילים שאיבדו את מאור עינייהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
נישואים וגירושים
בגיל 18 עזבו טובין ואחותה את מיזורי ועברו ללדוויל שבקולורדו (Leadville, Colorado). שם הכירה טובין את בעלה לעתיד, ג'יימס ג'וזף (ג'.ג'.) בראון. הם התחתנו בספטמבר 1886. לזוג נולדו שני ילדים.
במשך שבע השנים הראשונות של נישואיהם גרה המשפחה בלדוויל, עיר כורי פחם טיפוסית, מלאה בסלונים, בתי בושת בתקופה זו החלה להתעניין בנושא שוויון נשים ולגברים. היא השתתפה בהקמת הסניף הראשון של "האיגוד הלאומי למען מתן זכות ההצבעה לנשים" בקולורדו, ועסקה בחלוקת מזון למשפחות נזקקות.
גורלה של משפחת בראון השתנה מקצה לקצה אחרי שג'.ג'. הצליח להוכיח את יעילותן של שיטות לקידוח עמוק שפיתח. בעזרת הטכנולוגיה שהציג, הצליחו הכורים לגלות ולהגיע לעורק זהב הגדול ביותר שהיה ידוע באותה תקופה. הדבר הפך את משפחת בראון למיליונרים: ג'.ג'. קיבל 12,500 מניות של החברה (שמינית משוויו של אחד המכרות המצליחים שלה) ומקום במועצת המנהלים שלה. בעקבות ההתעשרות קנתה מרגרט בראון אחוזה במרכז דנבר ומשפחתה עברה לעיר הבירה ב-1894.
במהרה הפכה בראון לאחת הנשים המשפיעות של דנבר. יחד עם מספר שותפות היא הקימה את "מועדון הנשים של דנבר" שמטרתו הייתה שיפור חיי האישה תוך דגש על קבלת השכלה ראויה והזדמנויות שוות לצד גברים. בראון הקדישה לא מעט משאבים וזמן כדי לרכוש השכלה לעצמה. כך היא שכרה מורים פרטיים ולמדה בעזרתם חמש שפות זרות: בראון שלטה בצרפתית ובגרמנית בצורה מושלמת, והייתה יכולה לנהל שיחות בספרדית, באיטלקית וברוסית. בראון גם דאגה לתרגל את היכולות שלה. באותה תקופה היא טיילה הרבה בעולם ופרסמה כתבות אודות מסעותיה בעיתון "דנבר טיימס". במיוחד התעניינה בראון באמנויות מקומיות: כך היא שכרה מורה פרטי בשווייץ ולמדה לשיר יודל ובספרד למדה נגינה בגיטרה קלאסית. ב-1901, אחרי שחזרה מאירופה, הייתה בראון אחת הנשים הראשונות שהתחילו ללמוד במכון קרנגי בניו יורק.
עם השנים התגלעו יותר ויותר חילוקי דעות בין בני הזוג בראון. ג'.ג' לא תמך בפעילות ציבורית של אשתו, כמעט ולא השתתף בקבלות הפנים שהייתה עורכת בביתם וחשב ששמה של אישה אמור להופיע בעיתון רק עקב לידתה, נישואיה ופטירתה.
דויד בן ארי
דויד בן ארי הוא תסריטאי, במאי קולנוע ומפיק ישראלי.
מרגרט בראון
מרגרט בראון וה"טיטניק"
העידן הוויקטוריאני בארצות הברית הוליד אופנה אצל עשירי אמריקה: טיולים טרנס-אטלנטיים (שנקראו אז "גראנד טור") לאירופה, שלפעמים היו ממשיכים ליעדים אקזוטיים כמו מצרים, מדינות המזרח התיכון או יפן. ללא נוחות של תחבורה מהירה, טיולים כאלה ארכו בתחילת המאה ה-20 חודשים רבים. ב-1912 החליטו בראון ובתה הלן, שלמדה אז בפריז, לארגן "גראנד טור" משלהן. באמצע הטיול קיבלה בראון מברק מאחותה המספר על מחלתו של הנכד הראשון של מרגרט, לורנס. היא החליטה להפסיק את הטיול ולחזור מיד לארצות הברית. בתה נשארה בצרפת ומרגרט קנתה כרטיס לאמצעי התחבורה המהיר ביותר שיכול היה להחזיר אותה לאמריקה. באותם ימים היה זה ה"טיטניק". עבור הכרטיס למחלקה ראשונה שילמה בראון $4,350 עבור הפלגה של 6 ימים, הון באותם ימים (כ-130 אלף דולר ב-2022).
דויד בן ארי
ביוגרפיה
דויד בן ארי שירת בצבא כקצין חי"ר בצנחנים וכיום משמש כמפקד פלוגת ח"יר במילואים בדרגת רס"ן. לחם במספר מבצעים צבאיים ובמלחמת לבנון ה-2. בשנת 2007 סיים את התואר הראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך הלימודים זכה פעמיים במלגת לימודים מקרן התרבות אמריקה-ישראל. בשנת 2017 סיים את התואר השני בחוג למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת 'תנופה' - תואר בלימודי ביטחון במסגרת צה"ל עבור מיועדים לתפקיד מג"ד במילואים ביחידה לוחמת.
מרגרט בראון
מרגרט בראון וה"טיטניק"
אחרי ההתנגשות, כשהאונייה החלה לטבוע, סייעה בראון לצוות ה"טיטניק" להרגיע נוסעים ולהוביל אותם לסירות ההצלה. בראון עצמה עזבה את אזור האסון בסירת ההצלה מספר 6 שהייתה חצי ריקה: מ-65 מקומות בסירה היו תפוסים רק 28. אחרי וויכוח עם ההגאי רוברט היטצ'נס, שסירב לאסוף ניצולים נוספים מהמים, החליטה בראון לקחת את הפיקוד בידיה (בגרסה ההוליוודית, היטצ'נס אף איים עליה שיזרוק אותה למים אחרי שהוא איבד את עשתונותיו, אך אין זה נאמן למציאות). בראון ביקשה מהניצולים לחתור כדי להתחמם, דאגה לעודד אותם ואף נתנה את מעילה לאחת הניצולות שסבלה מהקור.
דויד בן ארי
ביוגרפיה
בשנת 2005 עבד בהפקת סרט הקולנוע ההוליוודי מינכן בבימויו של סטיבן ספילברג ולאחר חזרתו לארץ כתב, ביים והפיק את סרט הקולנוע מפטיר בכיכובם של לירון לבו, יונתן עוזיאל, שרון אלכסנדר ועמוס לביא. מותחן פשע זה היה אחד מניצני הקולנוע הישראלי העצמאי ומומן באופן פרטי, קרן הקולנוע הישראלי תמכה בו החל משלב העריכה. מפטיר זכה בפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2007 והוקרן בפסטיבלים רבים מסביב לעולם.
מרגרט בראון
מרגרט בראון וה"טיטניק"
העזרה הגיעה רק אחרי 6 שעות. צוות האונייה "קרפטיה" העלה את הניצולים על הסיפון, אבל בראון המשיכה לעבוד במלוא המרץ במקום לנוח. היא עזרה בתרגום, חיפשה בגדים חמים ושמיכות לניצולים אחרים. היא גם החלה לאסוף תרומות מנוסעי ה"קרפטיה" העשירים, ועד שהספינה חזרה לניו יורק הצליחה בראון לגייס עשרת אלפים דולר, כולל 500 דולר שתרמה מכיסה.
דויד בן ארי
ביוגרפיה
בשנת 2011 ייסד את חברת ההפקה פאזל מדיה המתמחה בהפקת סרטי תדמית, פרסומות, סרטוני אנימציה והפקות תלת מימד.
מרגרט בראון
מרגרט בראון וה"טיטניק"
בראון המשיכה לעסוק בעזרה לניצולי "טיטניק" גם בהמשך. היא הקימה עמותה של ניצולי האסון וב-29 במאי 1912 הגישה אות כבוד והוקרה לקברניט ה"קרפטיה", ארתור רוסטרון, בשם הניצולים. גם כשטיפלה בכל הקשור לעזרה לקורבנות האסון, דאגה בראון לקדם ערכים שהאמינה בהם. כך כאשר הוועדה שחקרה את האירוע סירבה לגבות ממנה עדות (באותה תקופה רק גברים היו יכולים להעיד במקרים דומים), בראון בחרה להתראיין לעיתונות, שם הציגה את גרסתה והצליחה להשמיע אותה למרות האיסור הפורמלי. כשנשאלה על ידי העיתונאים איך הצליחה לשרוד את אסון ה"טיטניק", ענתה בראון במשפט שהפך אותה למפורסמת: "זהו המזל הטיפוסי של משפחת בראון. אנחנו בלתי ניתנים לטיבוע".
דויד בן ארי
ביוגרפיה
בשנת 2016 דויד בן ארי ייסד את חברת DRONZ צילום אווירי הנותנת מענה ראשון מסוגו בישראל לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה לביצוע צילומי אוויר מרחפנים באיכות 4K 12BIt-RAW. בשנת 2019 סיים את הפקת סרט הקולנוע "מיראז'", אותו כתב, הפיק וביים. מיראז' הוא מותחן פשע אפל ולירי שקיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי בכיכובו של ליאור מילר, מושיקו סרור, ויקטור סבג, קים חן, מושיק כהן ונמרוד ברגמן. הסרט התחרה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2019 ובתוכנית הרשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי CINEQUEST 2021 בארצות הברית.
מרגרט בראון
מרגרט בראון וה"טיטניק"
במהלך מלחמת העולם הראשונה חזרה בראון לצרפת, שם עזרה לטפל בחיילים פצועים והקימה את "העמותה האמריקאית למען צרפת ההרוסה" שגייסה כספים לשיקום העורף. בשנותיה האחרונות גרה בראון בניו יורק, שם נפטרה ב-25 באוקטובר 1932. כל חסכונותיה בזמן הפטירה הסתכמו ב-1500 דולר בלבד, היא השאירה גם לא מעט חובות. אחוזתה בדנבר נמכרה שנה לאחר מותה, אך המוכרים הצליחו להשיג עבור הבית 5000 דולר בלבד - סכום נמוך משמעותית מהשווי האמיתי של האחוזה. בראון לא זכתה לראות איך מתממש פרויקט הנדבנות האחרון שלה: היא תרמה כספים כדי לקנות כפפות ונעליים חמות לילדי הכורים העניים בלדוויל שבקולורדו, כמתנה לחג המולד. אחיינה של בראון היה זה שחילק את המתנות בשמה.
מולי בראון - המיתוס
את דמותה של מולי בראון, "האישה שדיברה חמש שפות אירופיות אך ידעה גם לקלל כמו כורה פחם שתוי", המציא העיתונאי ג'ים פואולר שכתב בשנות ה-30 מספר סיפורים קצרים שהתבססו על חייה של מרגרט בראון האמיתית, אך התערבבו בהם גם המצאות רבות של פואולר עצמו. ההמצאה מספר אחת שלו הייתה השם מולי שהעניק לגיבורת ספריו. למרגרט בראון האמיתית לא קראו מעולם מולי, גם לא בתור שם חיבה. בסיפור נוסף שהמציא העיתונאי, מולי הקטנה כמעט טבעה בילדותה בנהר המיסיסיפי ומי שהציל אותה היה מארק טוויין בכבודו ובעצמו. בסיפור מומצא אחר, שקשור לתקופה שאחרי הנישואים, החביאה מולי 300 אלף דולר בתנור, אך בעלה, מבלי לדעת על המחבוא, הדליק את האש ושרף את כל החסכונות. פרק של כבוד בסיפורי מולי בראון הוקדש להרפתקאותיה על סיפון הטיטניק: חתירה של שבע שעות ברצף, ויכוח עם רוברט היטצ'נס ואיומים לזרוק אותו מהסירה וכדומה.
ב-1956 הוציאה הסופרת קרוליין בנקופט ספרון שנקרא "The unsinkable Mrs. Brown". הספרון התבסס על כתבותיו של פואולר בתוספת פרטים דמיוניים שהמציאה הכתבת. באותה שנה הוציא הסופר וולטר לורד (Walter Lord) ספר דוקומנטרי "A Night to Remember" שסיפר על ליל האסון ב"טיטניק" ועל תפקודה של בראון בסירה מספר שש.
ב-1960 כתבה מרדית' וילסון מחזמר בשם "The Unsinkable Molly Brown" שהוצג בברודוויי בהצלחה רבה. ב-1964 הופק הסרט "מולי בראון הבלתי נלאית", שבו שיחקה דבי ריינולדס בתפקיד הראשי. דווקא הוליווד הפכה את בראון לדמות חשובה שמקומה בהיסטוריה אמריקאית שמור היטב. ב-1965 נקראה החללית ג'מיני 3 על שם מולי בראון. ביתה בהניבל שהיה אמור להיהרס הפך למוזיאון מולי בראון, כך גם האחוזה בדנבר.
ב-1997 צילם הבמאי ג'יימס קמרון את הסרט "טיטניק". אף על פי שבראון לא הייתה גיבורה מרכזית בסרט, הכניס קמרון את דמותה לסרט שבו שיחקה את דמותה השחקנית קתי בייטס. ב-1998 צולם סרט טלוויזיה שהוקדש כולו לדמותה של מולי בראון, גם מעבר ל"טיטניק". משפחת בראון ניסתה בהתחלה "לתקן" את דמותה הפיקטיבית שהוליווד יצרה, אך בהמשך נואשה מכך. במשך שנים סירבו בני המשפחה לשתף פעולה עם התקשורת וגם עם היסטוריונים. רק ב-1998 הסכימו להעביר חלק מהארכיון של בראון לחוקרת קריסטן איוורסן, שפרסמה ב-1999 ביוגרפיה מלאה ראשונה אודות מרגרט (מולי) בראון.
דמיטרי גורדון
דמיטרי איליץ' גורדון או דמיטרו איליץ' הורדון (באוקראינית: Дмитро Ілліч Гордон; נולד ב-21 באוקטובר 1967, קייב) הוא סופר, עיתונאי, מגיש טלוויזיה וזמר אוקראיני. הוא גם העורך הראשי של העיתון "בולבארד" (מיוני 1995), לימים - "גורדון בולבארד". ביוני 2019 היה גורדון ראש מטה הבחירות של מפלגת חוזק וכבוד.
ביוגרפיה
דמיטרי נולד ב-21 באוקטובר 1967 בקייב למשפחה יהודית. אביו, איליה גורדון, היה מהנדס ואמו, מינה גורדון, הייתה מהנדסת וכלכלנית. גורדון החל את בית הספר בגיל שש וסיים אותו בגיל 15. בשנות הלימודים בבית הספר הוא קרא הרבה, התעניין בהיסטוריה של המהפכה, מלחמת האזרחים ובמלחמת העולם השנייה. הוא התלהב גם מתיאטרון, מוזיקה מודרנית וכדורגל. כשהיה בכיתה ה' כתב כמאה מכתבים לאנשים מפורסמים וביקשו מהם לשלוח לו את התמונות שלהם עם חתימה. הוא קיבל שתי תשובות: מאת ליאוניד אוטיוסוב ויוסיף קובזון.
בשנת 1988 סיים את לימודיו במכון להנדסה אזרחית בקייב. בשנתו השנייה החל לשתף פעולה עם עיתוני קייב המובילים. במהלך שנות לימודיו פרסם במיטב העיתונים האוקראינים כמו "ערב קייב", "דגל הקומסומול", "אוקראינה הצעירה", "עיתון הספורט", "המשמר הצעיר", "דגלי הקומוניזם" ו"אמת הקומסומול". לאחר סיום הלימודים עבד גורדון בעיתונים "ידיעות קייב", "קייב בערב" ו"ידיעות אוקראינה".
מאז 1995 הוא עורך עיתון משלו, שבועון של מדורי החברה בשם "בולבארד" (מאז 2005 "בולבארד גורדון"). כיום באוקראינה זהו אחד העיתונים הפופולריים ביותר עם תפוצה גבוהה, עם למעלה מ-2.5 מיליון איש. העיתון מופץ ברוסיה, ארצות הברית, ישראל, ספרד, איטליה וגרמניה.
ביוני 2019, חודש לפני הבחירות לפרלמנט האוקראיני ביולי 2019, הפך גורדון לראש מטה הבחירות של מפלגת "חוזק וכבוד".
הוא נכנס למאבק עם פוליטיקאית אירינה פאריון ואף האשים אותה בתמיכה ברוסיה.
גורדון הוא אב לשבעה ילדים. הבן הגדול רוסטיסלב (נולד בשנת 1992) הוא סטודנט של המכון ליחסים בינלאומיים בקייב. הבן השני דמיטרי (נולד בשנת 1995) זכה ארבע פעמים באליפות אירופה בספורט קרבי מאוחד בקבוצת הנוער. הוא גם מלחין למוזיקה אינסטרומנטלית ומנגן בפסנתר. מאז 2012 הוא סטודנט במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון. אליזבטה (ילידת 1999) ולב (ילידת 2001) הם תלמידי בתי ספר. אשתו אלסיה בצמן היא עורכת התכנית "שוסטר לייב". מאלסיה יש לו שלוש בנות: סנטה (2012), אליס (2016) וליאנה (2019).
פלילים
ב-6 באפריל 2022 פורסם שהשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה הכניס את דמיטרי גורדון לרשימה רשמית של טרוריסטים ורדיקלים.
ב-19 ביולי 2022, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את דמיטרי גורדון לרשימת מבוקשים כחלק מתיק פלילי.
ב-2 בספטמבר 2022 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את דמיטרי גורדון לרשימה של "סוכנים זרים".
השואה בקולנוע
בקולנוע, הוצגה השואה, הרקע לה והאירועים הקשורים בה, בסרטים הנכללים תחת סוגות קולנועיות שונות: סרטים תיעודיים, קומדיות טראגיות, וכן דרמות על השואה, שהפכו לנפוצות מאמצע שנות התשעים בעקבות דרמת השואה המצליחה רשימת שינדלר (1993).
היסטוריה
עוד טרם סיום המלחמה הופיעו סרטים שהתמודדו עם פשעי המלחמה בתקופת השלטון הנאצי. הסרט הראשון שהציג את אירועי השואה, היה סרטו של צ'רלי צ'פלין, הדיקטטור הגדול. הסרט לא התמקד במיוחד בשואה, אך הציג במידה רבה את חיי היהודים בגטו בדיוני. סרט התעודה הראשון שהציג ללא כחל וסרק תמונות מהזוועות שהתרחשו במחנות הללו, "מחנה ההשמדה מיידאנק – בית הקברות של אירופה", בוים על ידי במאי הקולנוע הפולני-יהודי אלכסנדר פורד והוצג לראשונה בנובמבר 1944. הצוות של פורד, שעמד בראש יחידת הסרטה בצבא הפולני, צילם את מחנה מיידאנק ביום הגעת הצבא האדום למחנה ב-24 ביולי 1944 וביום שלמחרת.
בשנת 1945 יצרו באד שולברג ואחיו סטיוארט את הסרט "מחנות הריכוז הנאציים", שהתבסס על צילומי הצבא האמריקאי של המחנות. הוא הוקרן במהלך משפטי נירנברג, ושולב לאחר מכן בסרטם "נירנברג והלקח שלו" (Nürnberg und seine Lehre) שהוקרן בגרמניה בסוף שנות ה-40. כדי לא לפגוע בתוכנית מרשל נגנז הסרט ולא הוקרן בארצות הברית עד לשנת 2010, אז הוקרנה לראשונה בארצות הברית ובישראל גרסה אנגלית משוחזרת של הסרט בשם "נירנברג: שעור להיום".
באותה שנה נוצר הסרט התיעודי הבריטי "זיכרון המחנה" בבימויו של סטיוארט מקאליסטר, שכלל תמונות ממחנה הריכוז ברגן-בלזן שצולמו בידי צלמי הצבא הבריטי מיד עם שחרורו, כמו גם צילומי הצבא האדום ממחנות אחרים. הסרט הוכן בשיתוף פעולה בין הבריטים והאמריקאים ונערך בידי הבמאי אלפרד היצ'קוק מטעם הצבא האמריקאי, שמרוב זעזוע מהמראות שנגלו לעיניו הפסיק את עבודתו על הסרט במשך שבוע. אולם הסרט מעולם לא הושלם על ידי יוצריו המקוריים, בין היתר בשל התנגדות פקידים בריטיים להצגת "סרטי זוועות" כדי למנוע פגיעה במורל אזרחי גרמניה המשתקמת, וכן לאחר שהתגלעו חילוקי דעות בין האמריקאים לבריטים. קטעים ממנו ומצילומי המחנות הופיעו לבסוף בסרטים אחרים, בהם הסרט התיעודי הקצר "טחנות המוות" שיצר הבמאי בילי ויילדר עבור הצבא האמריקאי. "טחנות המוות" הוקרן בשנת 1945 ביומני קולנוע בשטחי הכיבוש של ארצות הברית בגרמניה, והתמקד בהצגה תעמולתית ופומפוזית של התמונות על מנת להמחיש לגרמנים את הרוע הנאצי, זאת בניגוד לסרט הבריטי שהציג תיעוד שיטתי מתוחכם ומעורר חשיבה על האנושות בכללה. גרסה סופית מלאה של הסרט "זיכרון המחנה" הוקרנה רק ב-2015, אך קטעים ממנו שהופיעו לאורך השנים בסרטים תיעודיים הפכו לדימויים המשפיעים ביותר של השואה, בהן התמונות שהציגו בולדוזרים דוחפים את המתים לתוך קברים.
לצד יומני החדשות הללו בעלי התפוצה המוגבלת, הופיעו במהלך סוף שנות ה-40 ושנות החמישים גם סרטי קולנוע שהעלו לדיון ציבורי את נושא ההשמדה במחנות הריכוז. בשנת 1948 הוקרנו הסרטים "מוריטורי" (Morituri) מאת אויגן יורק וארוכה היא הדרך בהשתתפות ישראל בקר שגם כתב את התסריט. שנים אחדות לאחר מכן יצא הסרט לילה וערפל של אלן רנה שהציג קטעים מהסרט "זיכרון המחנות". היומנים והסרטים הראשונים הללו התעלמו לחלוטין מזהות הקרבנות ומגורל היהודים בשואה. יוצא דופן היה הסרט המכה ה-81 (1974) מאת הבמאי הישראלי חיים גורי שהתמקד גם בעדויות הניצולים במשפט אייכמן.
עיבוד נרחב של אירועי ההשמדה למסך הקולנוע החל רק בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. בארצות הברית, זכתה המיני סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס" משנת 1978 לתשומת לב מיוחדת. הסדרה הציגה את סיפורה של משפחת ווייס הבדיונית, והובילה לשיח נרחב אודות השואה לא רק בארצות הברית, אלא גם במדינות דוברות גרמנית רבות. האפוס התיעודי המודרני של קלוד לנצמן, שואה, שהיווה נקודת מפנה בייצוג של סיפורי ניצולי השואה בקולנוע, עורר תהודה רבה עם יציאתו בשנת 1985, והכניס לראשונה את המונח שואה לשימוש בשפה הגרמנית. לבסוף, בשנת 1993 זכה הסרט העלילתי רשימת שינדלר של סטיבן ספילברג להצלחה מסחרית ולשבחי הביקורת.
דרמה
עלילה של סרט דרמה על השואה מבוססת על אירועים כלליים אמיתיים, שלגביהם יש לקהל הצופים ידע כללי. התסריט מבוסס בדרך כלל על ספר שפורסם בעבר, כמו הסרט "הפסנתרן", המבוסס על ספרו האוטוביוגרפי של ולדיסלב שפילמן - פסנתרן מחונן ששרד את תקופת השואה בוורשה, או הסרט "הבריחה מסוביבור", המבוסס על אירועי המרד במחנה ההשמדה סוביבור.
ביקורת
בחירת השואה כנושא לסרט דרמה היה מאז ומתמיד נושא לדיון ציבורי. בין היתר נטען, בעיקר בפי ניצולי השואה, כי לא ניתן להסריט באופן ראוי נושא טעון שכזה, וכי עצם הנחת היסוד שמדיום שטחי כמו קולנוע מסוגל לייצג את המציאות ואת אימי השואה באופן מהימן מוטל בספק. הזוועות של החיים בגטו או במחנות הריכוז עשויות לקבל מימד בנלי כאשר הן מוצגות בסרט עלילתי, בפרט כשהן מוצגות דרך שפתם ותרבותם של הפושעים מבצעי הזוועות. כמו כן נטען שעל אף שדרמטיזציה אף פעם אינה עולה בקנה אחד עם הצגה מדויקת של אמת היסטורית, הרי שנושא השואה פגיע במיוחד, וכי הדבר עלול לשרת תנועות רדיקליות או נאו-נאציות, היות שאם זוכרים דבר מה רק כי הוא קיים בסרט ורק מפני שהוא מתואר בו, הרי שניתן להקהות זיכרון זה או אף להכחישו באופן דומה באמצעות סרט אחר.
סוגות נוספות
לרוב, סרטי השואה מציגים את חיי היהודים בתקופת השואה ומתרחשים בגטו או במחנה כלשהו. אולם, יש גם סרטים המציגים התרחשויות מתקופת השואה ואינם מראים את מה שקורה ליהודים, כמו הסרט "אמן", שמגולל את סיפורו של קצין אס אס שמתנגד למעשי הרצח של הנאצים ופועל להפסקת השמדתם של יהודי אירופה. הסרט מתרחש בתקופת השואה וקשור להשמדת יהודי אירופה, אך אינו מתרחש בגטו או במחנה כלשהו ואינו מציג אף דמות יהודית משמעותית, אלא רק התרחשויות המתנהלות סביב ההשמדה עצמה. דוגמה נוספת היא הסרט גבעת אלף הילדים המספר את סיפורם של ילדים שהוסתרו בכפר הצרפתי לה שמבון-סור-ליניון אך אינו מספר מה עלה בגורל הילדים שנתפסו.
מנדוסה (פירושונים)
מנדוסה (ספרדית: Mendoza, בסקית: Mendotza, מנדוצה) הוא שם משפחה וטופונים ממוצא בסקי. פירוש השם "הר קר". {{פירושונים| מקומות:
ראו גם
}}
ונדי ריצ'רד
ונדי ריצ'רד (באנגלית: Wendy Richard; 20 ביולי 1943 - 26 בפברואר 2009) הייתה שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר בשל תפקידה כמיס בראהמס בסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?".
Entre a Mi Mundo
Entre a Mi Mundo (בעברית: כנס לעולמי) הוא אלבומה השלישי של הזמרת האמריקאית-מקסיקנית סלינה אשר יצא ב-6 במאי 1992 על ידי EMI לטין. מתוך האלבום יצא הסינגל "Como la Flor", שהפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם הזמרת לאחר מותה בשנת 1995.
ונדי ריצ'רד
קריירה
ונדי ריצ'רד נולדה בשם ונדי אמרטון במידלסברו שבצפון-מזרח אנגליה. היא למדה בפנימייה הפרטית Royal Masonic School שבפאתי לונדון, ומאוחר יותר למדה משחק באקדמיית איטליה קונטי שבלונדון.
Entre a Mi Mundo
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים.
ונדי ריצ'רד
קריירה
ריצ'רד קיבלה תפקיד טלוויזיוני ראשון ב-1961, וב-1962 ליוותה את מייק סארני בשירו "Come Outside", שהגיע למקום הראשון בטבלת המכירות של הסינגלים בבריטניה. פרסומה הגיע שנים ספורות מאוחר יותר, לאחר שהחלה לגלם את ג'ויס הארקר בסדרת הטלוויזיה "The Newcomers" בהפקת ה-BBC. במקביל, השתתפה בסדרות טלוויזיה ובסרטים, בעיקר בתפקידים משניים או בתפקידי אורח.
Entre a Mi Mundo
רקע
במהלך הקלטות האלבום סלינה ניהלה מערכת יחסים עם הגיטריסט של Los Dinos כריס פרס לאחר שהצטרף ללהקה אחרי הקלטות אלבומה השני. אביה של הזמרת לא אהב את מערכת היחסים ביניהם וביקש מהם להיפרד אך הם המשיכו לנהל מערכת יחסים בסתר עד אפריל אותה שנה. לאחר שאביה של הזמרת גילה עליהם הוא פיטר את פרז מהלהקה אך מאוחר יותר הוא התנצל, החזיר את פרז ללהקה וקיבל את מערכת היחסים בין השניים.
גם הפעם אחיה של הזמרת היה המפיק של אלבומה והוא גם זה שהלחין את רוב השירים ביחד עם חבריי הלהקה ריקי וולה ופיט אסטודילו. הלהקה חקרה באלבום זה ז'אנרים נוספים ובכך למעשה הפכו את האלבום להקלטה החדשנית ביותר שלהם. בנוסף למוזיקת הטחאנו והקומביה המקסיקני האלבום הכיל גם מוזיקת R&B, רוק ומוזיקה אלקטרונית. מילות האלבום עסקו בעיקר בהעצמה נשית ובזהות עצמית אשר באו לדידי ביטוי בשירים שעסקו ברומנטיקה בין בני נוער, בגידה ואהבה ללא תנאים.
ונדי ריצ'רד
קריירה
החל מ-1972 השתתפה בסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?". ריצ'רד גילמה את דמותה של מיס בראהמס, צעירה בעלת מבטא קוקני כבד, ששימשה כעוזרתה של גב' סלוקומב במחלקת בגדי נשים. במקביל לירידתה של הסדרה מהמרקעים בראשית 1985, החלה לשחק בהפקה נוספת של ה-BBC, אופרת הסבון "איסטאנדרס". ריצ'רד גילמה את אחת הדמויות הבולטות בסדרה זו, פולין פאולר, במשך למעלה מעשרים שנה, עד למותה הטלוויזיוני של הדמות בשנת 2006. בתקופה הממושכת שבה השתתפה בשתי סדרות אלה, כמעט שלא השתתפה בסדרות טלוויזיה ובסרטים אחרים.
Entre a Mi Mundo
קידום והופעה
על מנת לקדם את האלבום הופיעה הזמרת בארצות הברית ואף יצאה לסיבוב הופעות במסיקו אליו התלוו עיתונאים. ההופעות של סלינה במקסיקו זכו לשבחי ביקורות אשר רבים כינו אותה כזמרת ש"מתאימה לכל העמים". גם הצלחתו המסחרית של סיבוב ההופעות הייתה חסרת תקדים כאשר באחד מהופעותיה נכחו 70 אלף איש ובכך כונתה כזמרת הטאחנו המצליחה ביותר במדינה. גם האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה שכינו אותו כ"פורץ דרך".
ונדי ריצ'רד
קריירה
בשנת 2000 קיבלה ריצ'רד מהמלכה אליזבת השנייה תואר אבירות (MBE) בשל פועלה רב השנים בתחום הדרמה. בשנת 2007 הוענק לה פרס אופרות הסבון הבריטי על מפעל חיים.
Entre a Mi Mundo
קידום והופעה
הצלחתו המסחרית גם הייתה גדולה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים של בילבורד ונשאר במצעד במשך 8 חודשים רצופים. הוא נבחר לאלבום המקסיקני האזורי השני הנמכר ביותר בכל הזמנים על ידי מגזין בילבורד, והוא הפך לאלבום הראשון של זמרת טחאנו שנמכר בלמעלה מ-300,000 עותקים במקסיקו, ובכך הפך לאלבום הנשי הנמכר ביותר בז'אנר בכל הזמנים. האלבום מכר 600 אלף עותקים בארצות הברית ובכך הגיע למעמד יהלום לטיני (מעמד שניתן בארצות הברית לאמנים לטינים בלבד).
ונדי ריצ'רד
חייה האישיים
ריצ'רד הייתה נשואה שלוש פעמים לתקופות קצרות: לליאונרד בלאץ' (1974-1972), ויל ת'ורפ (1984-1980) ופול גלורני (1994-1990). כל הנישואים הסתיימו בגירושים.
במהלך שנות התשעים התמודדה עם מחלת סרטן השד. ב-2005 התבשרה שהבריאה מהמחלה לגמרי, אך המחלה שבה ותקפה אותה ב-2008. ב-2009 נפטרה.
Entre a Mi Mundo
הצלחה מסחרית
כבר במכירות המוקדמות האלבום מכר 50,000 עותקים ומספר חודשים לאחר יציאתו הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים, שם שהה 18 שבועות. בנוסף לכך האלבום הגיע גם למקום הרביעי במצעד האלבומים הלטינים של בילבורד ונכון להיום מכירותיו בארצות הברית עומדות על 600 אלף עותקים מה שקנה לו תואר יהלום לטיני. במקסיקו האלבום מכר 385 אלף עותקים ובכך שבר את שיא המכירות לאישה כאשר האלבום היה לאלבום הטחאנו הנשי הנמכר ביותר במדינה אי פעם. בשנת 1994 האלבום הוכתר כהאלבום השני המקמסיקני האזורי הנכמר ביותר אי פעם.
אף על פי שהאלבום הצליח לפניי מותה לאחר מותה מכירות האלבום עלו. הוא התמקם במקום הרביעי במצעד האלבומים להטיני ובכך שבר את מיקום השיא שלו כשהייתה בחיים ולאחר מותה הוא נכנס למקום ה-97 במצעד בילבורד 200 כשהוא גם שובר את מיקום השיא שלה כשהייתה בחיים. עד סוף 1995 זהו היה האלבום זהו היה לאלבום הלטיני השביעי הנמכר ביותר אי פעם בארצות הברית ולאלבום המקסיקני האזורי הרביעי הנמכר ביותר אי פעם. ביוני 1995 האלבום מכר 500 אלף עותקים בארצות הברית ובכך הגיע למעמד אלבום זהב אמריקאי. גם במקסיקו מכירות האלבום עלו לאחר מותה ונכון להיום מכירותיו עומדות של 385 אלף עותקים במדינה. נכון לנובמבר 2017 האלבום עומד על מכירות של 600 אלף עותקים בארצות הברית במכירות משולבות.
גשר הרכבת מעל נחל יתלה
גשר הרכבת מעל נחל יתלה הוא גשר במסילת ירושלים - גנות.
הגשר, המכונה גשר 8, שאורכו 150 מטרים, עובר מעל נחל יתלה. הוא מתחיל בקצה המערבי של מנהרה 2 המובילה מכיוון עמק איילון ומסתיים בכניסה למנהרה 3. רכבות יכולות לנוע על הגשר במהירות של עד 160 קילומטר לשעה.
בשל הפגיעה האקולוגית והנופית בשמורת הטבע באזור הרי יהודה שבה זורם נחל יתלה, הציעו בשנת 2003 סביבתנים לסלול מנהרה ארוכה מתחת לנחל במקום להעביר גשר מעליו, אך ברכבת ישראל טענו כי הדבר יגרור מסילה תלולה באורח בלתי מעשי. ב-2005 נבדקה שוב האפשרות לחפור מנהרה ארוכה מתחת לנחל, ורכבת ישראל הסכימה כי מדובר בחלופה בת-ביצוע, אך יקרה בכחצי מיליארד ש"ח. כמו כן, העריכו ברכבת כי התכנון מחדש יעכב את מועד סיום העבודות בשנתיים.
בשנת 2008 התעצם הוויכוח בין הארגונים הירוקים לרכבת ישראל, וכל אחד מהצדדים גיבה את החלופה שהציע בחוות דעת של מומחה. פרופסור אלפרד האק, מומחה בינלאומי למנהור, גויס לטובת הגופים הירוקים וקבע כי הפתרון הטוב ביותר לרכבת בירושלים הוא מנהרה ארוכה מתחת לנחל יתלה. מנגד, רכבת ישראל גייסה לטובתה את פרופסור יוסי חצור מאוניברסיטת בן-גוריון, שקבע כי הסלע בתוואי המתוכנן הוא מהסוג הגרוע ביותר, ושההשקעה ההנדסית במנהרה ארוכה תהיה גדולה פי כמה מהתכנון המקורי. מן הצד השני, הגופים הירוקים שללו את טענות חברת הרכבת, ולטענתם הם הפריכו את ההערכות בנוגע לעלות הנוספת של החלופה שהציעו, ובנוגע לכך שהיא תימשך זמן רב יותר.
מינהל התכנון מינה ועדה חיצונית בראשות פרופסור עזרא סדן, שתמליץ על אחת החלופות. פרופסור סדן קבע שחלופת המנהור ישימה ככל הנראה מבחינה הנדסית, אך לחלופה זו אין תכנון הנדסי מוכן, להבדיל מחלופת חברת הרכבת, ולכן חלופה זו כרוכה בחוסר ודאות. פרופסור סדן העדיף את חלופת רכבת ישראל מטעמי לוח הזמנים לביצוע, עלות הביצוע וטעמים אחרים.
גם לאחר שהוחלט להעדיף את התוכנית של רכבת ישראל על פני החלופה של הארגונים הירוקים, מועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע המשיכה להתנגד להמשך העבודות בקו ואף לא אישרה את בקשתה של רכבת ישראל לפרוץ כביש גישה לציוד מכני הנדסי דרך שמורת הטבע של נחל יתלה.
ב-4 באוגוסט 2009 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוואי הרכבת. המועצה דחתה את החלופה שהציעה רשות הטבע והגנים והחליטה שלא להנמיך את מסילת הרכבת באזור נחל יתלה. עם זאת, שונה התכנון של הגשר מעל הנחל, כך שהפגיעה בנוף תקטן. במקום חמישה עמודים תומכים, נבנה עמוד מרכזי אחד שהוצב בתוך הנחל.
קישורים חיצוניים
דרישת שלום מנחל יתלה
ברנדה אסניקר
ברנדה אסניקר (בספרדית: Brenda Asnicar, נולדה ב-17 באוקטובר 1991; סן איסידרו, בואנוס איירס, ארגנטינה), היא שחקנית, זמרת, דוגמנית, מעצבת אופנה, רקדנית ומלחינה ארגנטינאית. ידועה בעיקר בתפקידה בטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו".
קריירת משחק
הופעת הבכורה של אסניקר בעסקי השעשועים הייתה בשנת 2002, בהיותה בת 11, בתוכנית הטלוויזיה "Cantaniño" (שודרה בזמנו ב"Telefe"), כאשר היא נבחרה מבין אלפי מועמדים לקחת חלק בתוכנית. בתחילה, נבחרה להיות חלק מהמקהלה, אך סיימה את השתתפותה כמנחת התוכנית.
בשנים 2007 -2008 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו", בה גילמה את דמותה של אנטונלה למס ברנרדי.
בשנת 2008 היא הופיעה בתוכנית הבידור "Patinando por un sueño" ("רוקדים בשביל חלום").
בשנת 2009 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "Mia, mi amiga invisible" ("מיה, החברה הבלתי-נראית שלי"), בה גילמה את דמותה של מיה. בסדרה הנ"ל הקליטה שני שירים: "Himno al amor" ("המנון לאהבה") ו-"Nada cuesta sonar" ("שום דבר לא מקשה לחלום").
בשנת 2010 טסה לאיטליה על-מנת להופיע בתוכנית טלוויזיה בשם "Who Framed Peter Pan?" ("מי הפליל את פיטר פן?") שהופקה על ידי פול בונוליס. באותה שנה שיחקה בטלנובלה הדרום אמריקאית "Sueña Conmigo" ("תחלום איתי"), בה גילמה את דמותה של נוריה. בטלנובלה הנ"ל הקליטה שלושה שירים: "Hablan de mi" ("מדברים עליי"), "Siempre te esperare" ("תמיד אחכה לך") ו-"Hagas lo que hagas" ("תעשה מה שתעשה").
באפריל 2011 סיירה באיטליה עם סיבוב ההופעות של "Antonella in Concerto", בו גילמה את דמותה של אנטונלה למס ברנרדי, דמותה מהטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו".
בשנים 2011 -2012 שיחקה בטלנובלה "Los unicòs" ("היחידים") מסוגת גיבורי על, בה גילמה את דמותה של קיארה בלטרן. בשל צילומי הטלנובלה צבעה את שיערה לצבע ורוד בוהק.
דפים למחקר בספרות
דפים למחקר בספרות הוא כתב עת בהוצאת החוג לספרות עברית והשוואתית של אוניברסיטת חיפה. בכתב העת מתפרסמים מאמרים העוסקים בספרות עברית ובספרות עולם.
ברנדה אסניקר
קריירת משחק
בשנים 2012-2013 שיחקה בטלנובלה "Corazón Valiente" ("לב אמיץ"), שצולמה בקליפורניה ובקולומביה, בה גילמה את דמותה של פביולה.
דפים למחקר בספרות
כתב העת נוסד בשנת 1984 בידי ד"ר שלום לוריא, שהיה גם עורכו הראשון.
ברנדה אסניקר
קריירת משחק
בשנים 2015-2013 שיחקה בתפקיד ראשי בשלוש עונות של סדרת הדרמה והמסתורין הקולומביאנית "קומביה נינג'ה", בה גילמה את דמותה של חואנה קרבאחה.
קריירה מוזיקלית
אסניקר שרה ומנגנת בגיטרה, פסנתר ותופים.
בשנת 2006 ההפקה "Chicos Argentinos" ("ילדים ארגנטינאים") הציגה את המופע הקומי "Tour Caminos 2006" ("סיור דרכים 2006"), בו גילמה את דמותה של ברנדה.
בשנים 2007-2008 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו", בה היא הקליטה שישה שירים: "Las Divinas" ("המדהימות"), "Tango llorón" ("טנגו דמעות"), "Nene bailemos" ("ילד נרקוד"), "Diosa única bonita" ("אלוהית, יחידה ויפה"), "Respeto" ("כבוד") ו-"Un Beso Para Mi" ("נשיקה עבורי"). באותן שנים, הופיעה במחזמר המוזיקלי "Patito Feo: La Historia Más Linda En El Teatro" ("פטיטו: הסיפור הכי יפה בתיאטרון").
בשנת 2009 שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית "Mia, mi amiga invisible" ("מיה, החברה הבלתי-נראית שלי"), בה היא הקליטה שני שירים: "Himno al amor" ("המנון לאהבה") ו-"Nada cuesta sonar" ("שום דבר לא מקשה לחלום").
בשנים 2010 -2011 שיחקה בטלנובלה הדרום אמריקאית "Sueña Conmigo" ("תחלום איתי"), בה היא הקליטה שלושה שירים: "Hablan de mi" ("מדברים עליי"), "Siempre te esperare" ("תמיד אחכה לך") ו-"Hagas lo que hagas" ("תעשה מה שתעשה").
ב-2012 הכינה את אלבום הסולו הראשון שלה בעצמה כפי שהיא כתבה את השירים המופיעים באלבום בעצמה. באותה תקופה היא שיתפה פעולה עם חברת הבשמים "Clider", ובקיץ של אותה שנה היא חתמה על שיתוף פעולה עם חברת בגדים בשם "Elisa De Jenario".
בשנים 2013 -2014 שיחקה בטלנובלה הקולומביאנית "Cumbia Ninja", בה הקליטה, יחד עם ריקרדו אברקה, שלושה שירים: "Ojos En La Espalda" ("עיניים בגב"), "El Heroscopo Dice" ("ההורוסקופ אומר") ו-"Ceviche" ("סביצ'ה"). באותה שנה, פורסם הסינגל השני, "Salten como yo" ("קופצים כמוני").
חיים אישיים
הוריה הם גוסטבו אסניקר ואדריאנה מנדוסה, ויש לה אח אחד. בילדותה למדה במוסד הלימוד "Centro Cultural Italiano", באוליבוס, בואנוס איירס, בו למדה לדבר איטלקית ואנגלית רהוטות.
סרטנים קצרי בטן
סרטנים קצרי בטן, שלעיתים מכונים רק סרטנים (שם מדעי: Brachyura), היא אינפרא-סדרה מסדרת מעשירי רגל של פרוקי-רגליים בעלי עשר רגליים החיים לאורך חופי ימים שונים. מצויים ביבשה, בים וכן בקרקעית האוקיינוס וחיים בכל העולם. קבוצה זו גדולה מאוד וכוללת 6,793 מינים ב-93 משפחות.
מאפיינים
לסרטנים קצרי בטן שריון גדול, עיניים מרכזיות, צבתות גדולות ועשר רגליים מכופפות. הם בעלי בטן עגולה וחסרי זנב שריון. הגדול בסרטנים אלה הוא סרטן עכביש יפני שמגיע לאורך 37 ס"מ ולמשקל 19 ק"ג והוא פרוק הרגליים השני בגודלו בעולם, לאחר סרטן הקוקוס (Birgus latro). כמה מינים יודעים לשחות ממש אך רובם מעדיפים להיצמד לקרקע וחלקם חסרי כל יכולת להיכנס למים.
רוב הסרטנים מסננים מזון מיקרוסקופי מהחולות או ניזונים משיירים שמביא הים או מנבלות, אך כמה מינים צדים חיות אחרות - בעיקר סרטנים אחרים.
אלו המינים המוכרים ביותר של סדרת הסרטנאים. מיני סרטנים נוספים כמו סרטן נזיר, סרטן היטי, סרטן מלכותי אדום, סרטן אוקיינוס אדום ולובסטר גם מכונים סרטנים אך שייכים לתת-סדרות אחרות.
בשנת 2021, קבע מחקר שבוצע בבית הספר לכלכלה של לונדון כי סרטנים, לצד תמנונים ודיונונים, הם יצורים בעלי תודעה אשר "מסוגלים להרגיש כאב, עונג, רעב, צמא, חמימות, אושר, נחמה והתרגשות". בעקבות זאת הודיעה ממשלת בריטניה על הכללת סרטנים בחוק לרווחת בעלי חיים בעלי מודעות.
מיון
בנוסף היו כלולים בקבוצה מינים רבים שנכחדו (למשל האוויתלמסוס).
חלמיש (סלע)
Chert
נקודת לאקאטניק
נקודת לאקאטניק או נקודת לקטניק (באנגלית: Lakatnik Point; בבולגרית: нос Лакатник) היא לשון יבשה סלעית בחוף הצפון מערבי של האי סמית', השייך לאיי שטלנד הדרומיים, בטריטוריה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
הנקודה ממוקמת 1.6 קילומטרים צפונית-מזרחית מנקודת ליסטה; 11 קילומטרים צפונית-מזרחית מכף ג'יימס; 2.66 קילומטרים דרומית-מערבית מנקודת גארמן; 22 קילומטרים דרומית-מערבית מכף סמית'.
דויד בילנקה
ביוגרפיה
למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא במגמת תיאטרון. בין השנים 2000–2001 עבד בתור איש צוות בידור במלון "דן פנורמה" אילת. ב-2004 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. ב-2002 זכה במלגת קרן שרת, ובשנים 2002 ו-2004 זכה במלגת לימודי משחק מטעם סמינר הקיבוצים.
נקודת לאקאטניק
הנקודה מהווה שלוחה של פסגת נאופיט.
דויד בילנקה
ביוגרפיה
במהלך השנים השתלם בסדנאות קולנוע וטלוויזיה, תנועה, ושייקספיר. למד סדנת קולנוע בהדרכת שמי זרחין, עודד דוידוף וניר ברגמן. למד בבריטניה קורס במשחק מתודי בשיטת מייזנר בהדרכת סקוט ויליאמס. התמחה גם במחול מודרני, שירה (בריטון גבוה) ובמיומנויות קרקס: טרפז, חבל, ג'אגלינג והליכה על קביים.
נקודת לאקאטניק
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
דויד בילנקה
מחול
ב-2004 הופיע ביצירת המחול "שיחות" מאת יעל אשר בפסטיבל "מחול אחר" ופסטיבל "מחולוהט".
נקודת לאקאטניק
מקור השם
הנקודה נקראת על שם הכפר לאקאטניק שבמערב בולגריה.
דויד בילנקה
בתיאטרון
בתיאטרון הערבי-עברי ביפו: ב-2004 השתתף בהצגה "חורף בקלנדיה" שביימה נולה צ'לטון. הצגה זו היא מסמך תיאטרלי המבוסס על אירועים שהתרחשו במחסום קלנדיה. ההצגה הועלתה לראשונה על ידי תלמידי בית הספר לאומניות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים, ולאחר מכן על ידי התיאטרון הערבי-עברי.
בצוותא: ב-2005 גילם את הירש בהצגה "מזריץ'" שכתבו אפרים סידון ואיציק ויינגרטן שגם ביים, וגילם את לזלי בהצגה "מפלט ים" מאת אדוארד אלבי שביימה אלמה וייך חושן.
ב-2005 הופיע בפסטיבל תיאטרונטו בהצגה "שוברים שתיקה" - מונולוגים של חיילים שערכה וביימה טל בן סירא.
Greatest Hits (אלבום של אליס אין צ'יינס)
Greatest Hits הוא אלבום האוסף השני של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס. הוא כולל עשרה שירים שכולם יצאו כסינגלים. ב-2006 יצא אלבום אוסף כפול ומקיף יותר בשם The Essential Alice in Chains.
דויד בילנקה
בתיאטרון
בתיאטרון חיפה: ב-2006 השתתף בקברט המלחמתי "גיבורים בעל כורחם" שביים סיני פתר. ב-2007 שיחק בהצגה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים אלון אופיר. על משחקו בהצגה "גיבורים בעל כורחם" כתב עידו סולומון באתר "עכבר העיר":
בתיאטרון גבעתיים: ב-2006 שיחק בהצגה "מובטל נולד" שכתב וביים עודד קוטלר. על משחקו בהצגה זו כתב אליקים ירון במעריב:
בפסטיבל עכו: ב-2007 שיחק בהצגה "בלונדיניות עד כאב" מאת רוני קידר וסתו ג'יימס דייוויס שביים רוני קידר. ב-2012 השתתף כשחקן יוצר בהצגה "הטווס מסילואן" שכתבה עלמה גניהר וביימו חן אלון וסיני פתר.
בסמינר הקיבוצים: ב-2009 גילם את א"ד גורדון (לצד מאור זגורי) בהצגה "אחרון הפועלים" מאת יהושע סובול שביימו נולה צ'לטון ודניאלה מיכאלי.
ב-2012 שיחק בהצגה "איש חסיד היה" מאת דן אלמגור שביים איציק ויינגרטן בתיאטרון הבימה.
ב-2015 כתב וביים את ההצגה "אבא בורח עם הקרקס" שעלתה על ידי תיאטרון אלעד בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בתיאטרון הקאמרי
ב-2007 גילם אביר ורופא בהצגה "טרנקילה" שיצרה וביימה אביטל דבורי בפסטיבל עכו, והצגה זו הועלתה לאחר מכן בקאמרי. על תפקידיו בהצגה זו כתב צבי גורן באתר "הבמה": ב-2008 גילם את נוימן במחזמר "סאלח שבתי" במחזמר "סלאח שבתי" מאת אפריים קישון שביים משה קפטן. באותה שנה החל לגלם את הרב במחזמר "כנר על הגג" שכתב גוזף שטיין (ע"פ "טוביה החולב" מאת שלום עליכם) וביים משה קפטן. על תפקיד זה כתב צבי גורן באתר "הבמה":
ב-2009 גילם את ליימל, יוס'ל, ושפטל החייט במחזמר "ינטל" שכתבו לאה נפולין ויצחק בשביס-זינגר (ע"פ סיפור קצר של יצחק בשביס-זינגר "ינטל בחור ישיבה") וביים משה קפטן. באותה שנה ב-2009 הופיע במופע "אחוזת בית - מחווה לתל אביב הקטנה" שהעלה התיאטרון לרגל חגיגות המאה לתל אביב. ב-2010 גילם את יענק'ל בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול שביים עמרי ניצן. ב-2011 גילם את פרנק בהצגה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שביים משה נאור - בהפקה משותפת עם תיאטרון חיפה. ב-20103 גילם את בוב זלניק בהצגה "פרוסט/ניקסון" מאת פיטר מורגן שביים עודד קוטלר. ב-2014 גילם את יאקוב כץ בהצגה "הכיתה שלנו" מאת טדיאוש סלובודז'אנק שביים חנן שניר - הפקה משותפת עם תיאטרון הבימה, ואת סטיב בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס שביים אילן רונן.
ב-2010 זכה במלגת הצטיינות ע"ש אלי לאון מטעם התיאטרון הקאמרי עבור תפקידיו השונים בהצגות התיאטרון.
ב-2015 הוא שיחק במחזה "אח יקר" שכתב גדי ענבר וביים עודד קוטלר.
ב-2016 הוא שיחק במחזה "אשה בורחת מבשורה" שהמחיז וביים חנן שניר על פי ספרו של דויד גרוסמן.
ב-2017 הוא שיחק במחזה "ציד המכשפות" של ארתור מילר בבימויו של גלעד קמחי.
ב-2020 הוא משחק במחזה "מתאבל ללא קץ" שכתב "חנוך לוין" וביים "ארי פולמן".
הצגות ילדים
בתיאטרון המדיטק: ב-2007 שיחק בהצגה "אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו" מאת אפרים סידון שביים ישראל גוריון. ב-2009 גילם את המאחד בהצגה "ציפור הנפש" שעיבד אורן יעקובי (ע"פ הספר "ציפור הנפש" מאת מיכל סנונית) וביים משה קפטן. ב-2011 שיחק בהצגה "נחמן" על חייו של המשורר חיים נחמן ביאליק שכתב עוזי בן כנען וביים רוני פינקוביץ'. ב-2009 החל לשחק בהצגה "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון שביים ישראל גוריון.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: בין השנים 2002–2004 שיחק בהצג התיאטרון-מחול "פילים לא רוקדים בלט" שעיבד איציק ויינגרטן (על פי ספרה של פני מקינלי) וביימו גליה ויינגרטן ועפרה לוי-יהודאי. ב-2004 שיחק בהצגה "הכי יפים בעולם" שכתבה וביימה דניאלה מיכאלי. ב-2005 החל לגלם את גוטפריד בהצגה "פצפונת ואנטון" שכתב אפרים סידון (ע"פ הספר מאת אריך קסטנר) וביימה דניאלה מיכאלי.
בתיאטרון שלנו: ב-2007 שיחק בהצגה "איה!, אווץ'! אווה!" שעיבד וביים רונן גולדפרב פלד ע"פ ספר מאת רנת פרימו. מ-2003 מגלם את המלך בהצגה "בגדי המלך החדשים" שעיבד וביים רונן גולדפרב פלד. מ-2005 משחק בהצגה "פתחו את השער" שכתב וביים רונן גולדפרב פלד ע"פ שירי קדיה מולודובסקי. כמו כן, ביים ב"תיאטרון שלנו" את הצגת הילדים "הבית של חתולה-לה" - עיבוד לסיפור עם רוסי ידוע בשם "קושקן דום" מאת סמואיל מרשק.
ב-2007 גילם את התפקיד הראשי בהצגה "דני אמר" שכתבו מיקי מבורך ושרית גורן וביימה מיקי מבורך בהפקת "חני הפקות".
מגלם את אנטילביץ' בהצגה "מכונת הצחוק המופלאה של פרופסור אלדמע" שכתבה וביימה שירלי יובל-יאיר ומועלית ב"הדיאדה" במתחם נמל תל אביב.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2014 שיחק בהצגה "ההבטחה" שכתבה דפנה אנגל וביים נועם שמואל. ההצגה מספרת את סיפורו של ספר תורה זעיר שקיבל אילן רמון מניצול השואה פרופסור יהויכין יוסף שקיבל אותה במחנה ברגן-בלזן מהרב שמעון דסברג שהבריח אותו למחנה.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-2003 שיחק בסרט "דיסטורשן" של חיים בוזגלו.
ב-2010 גילם תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "מתלהבת" שכתבו יונתן קוניאק ואסף בייזר וביים אילן עבודי בערוץ 10. ב-2012 שיחק תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אלנבי" שכתבו גדי טאוב וארז קו-אל וביים אסף ברנשטיין; באותה שנה שיחק בסרט הקצר "מארב" שכתבה מאיה הפנר וביים יואב גורפינקל בפרויקט סרטים של 48 שעות - הסרט זכה בפרס המשחק; וגילם תפקיד אורח בסרט הקצר "התיק השחור" שכתב וביים עמרי לוי (על פי סיפור מאת יהושע קנז). ב־2017 שיחק בסדרה "רון".
השתתף גם בפרסומות: בין השאר לבנק הפועלים (בבימויו של שחר סגל); לאוויס (בבימויו של יואב צפיר); לחברת התוכנה "Vizelia" - פרסומת לחו"ל בבימויו של יריב הורוביץ; למקררי אלקטרה ולקרן לעידוד סרטי איכות ישראליים איכותיים.
משפחה
בילנקה נשוי לשחקנית גילה פוליצר ואב לשלושה ילדים.
ואצלב נוימן
ואצלב נוימן (בצ'כית: Václav Neumann; 29 באוקטובר 1920 – 2 בספטמבר 1995) היה מנצח, כנר וויולן צ'כי.
ביוגרפיה
נוימן נולד בפראג ולמד בקונסרבטוריון בעירו. הוא היה שותף להקמתה של רביעיית סמטאנה וניגן בה כינור ראשון. בהמשך קיבל משרות ניצוח בקרלסבאד ובברנו. בשנת 1956 התמנה למנצח האופרה הקומית של ברלין. בשנת 1964 פרש מעבודתו שם כדי להיות למנצח הראשי של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג. שם נשאר עד 1968, כאשר התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, משרה בה החזיק עד 1990.
נוימן זכור בעיקר כלוחם למען המוזיקה הצ'כית והראשון שהקליט באולפן את האופרה של לאוש יאנאצ'ק "מסעותיו של מר ברוצ'ק" בשנת 1962.
הוא היה מלמד בקונסרבטוריון של פראג ואוליבר פון דוהנאני נמנה עם תלמידיו.
I Am Not a Robot
I Am Not a Robot (בעברית: אני לא רובוט) הוא שיר של הזמרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס, מתוך אלבום האולפן הראשון שלה, The Family Jewels. השיר פורסם דיגיטלית ב-23 באפריל 2010, ופיזית ב-26 באפריל 2010, כסינגל השלישי מתוך האלבום. הרצועה הופיעה במקור במיני-אלבום השני של דיאמנדיס, The Crown Jewels EP, משנת 2009. הסינגל נוסף ל-A List של BBC Radio 1 באפריל 2010. במרץ 2021 נעשה שימוש בגרסת המקהלה של השיר בפרסומת של ספק שירותי הבריאות הבריטי Bupa. בנוסף, נעשה סימפול לשיר בסינגל הבכורה של הראפר האמריקאי הודי אלן, "You Are Not a Robot", משנת 2010.
רקע והרכב
"I Am Not a Robot" הוא שיר פופ, אוונגרד וגלאם פופ. בראיון לוויילס אונליין, הסבירה דיאמנדיס,
דיאמנדיס אמרה שהיא החליטה להוציא את "I Am Not a Robot" כסינגל כי "נראה שאנשים מזדהים ומתייחסים לשיר, ללא קשר למין או גיל".
הצלחה מסחרית
"I Am Not a Robot" דורג לראשונה במקום ה-74 במצעד הסינגלים הבריטי, והגיע בשיאו למקום ה-26, שבועיים לאחר מכן. בסך הכל, שהה הסינגל שבעה שבועות במצעד. נכון לפברואר 2019, נמכרו כ-132,000 מעותקיו בבריטניה.
ב-3 באפריל 2019, הוסמך השיר לתואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), הודות למכירות של מעל ל-500,000 יחידות. זה היה הסינגל השלישי של דיאמנדיס שהגיע להישג הזה, לאחר "Primadonna" ו-"How to Be a Heartbreaker", שזכו שניהם לתואר זהב ב-15 במאי 2017.
ביקורות
גארת' ג'יימס ממגזין Clash כתב כי "I Am Not a Robot" הוא "אחד הסינגלים הטובים ביותר של 2010", ותיאור אותו כ-"רצועת פופ מדבקת". אלכסיס פטרידיס מהגרדיאן ציין כי "קל לפספס את העדינות המקסימה שבמנגינה של 'I Am Not a Robot' כשיש אישה שמשמיעה קולות של דאלק מעליה. זו הסכנה בלנסות קצת יותר מדי". ג'ון מרפי מ-musicOMH שיבח את השיר וכתב שהוא "מציג מגע נעים של פגיעות שעובד טוב מאוד". דיאמנדיס זכה לשבחים גם לאחר ביצוע השיר בלייב לאונג' של BBC Radio 1, ב-23 באפריל 2010.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ ל-"I Am Not a Robot" בוים על ידי רנקין וכריס קוטאם ועלה ליוטיוב ב-24 ביוני 2009. בקליפ מופיעה דיאמנדיס בחמש סצנות שונות. בכולן נמצאת דיאמנדיס במרכז המסך, לרקע כוכבים, אפור, לבן או שחור, תוך כדי שהיא שרה למצלמה. בריאיון עם סקוט מילס ל-BBC Radio 1, ציינה דיאמנדיס כי נדרשו שמונה עשרה שעות לאפר אותה שלה עבור הקליפ.
ב-14 באפריל 2010, פרסמה גרסה אלטרנטיבית לקליפ, שצולמה בשדרות הוליווד שבלוס אנג'לס. הקליפ מתחיל בתמונת אורות מטושטשים של פנסי הכביש, ולאחר מכן מופיעה דיאמנדיס, כאשר שיערה צבוע בלבן, והיא לבושה בשמלה לבנה עם שרוול אחד ונוצות. דיאמנדיס הולכת בשדרת הכוכבים של הוליווד בעודה שרה את השיר, כאשר עוברי אורח מטושטשים הולכים מאחוריה. לקראת סוף הקליפ, המצלמה מציגה את העקבים הלבנים של דיאמנדיס, והצבע הלבן שעל רגליה. בסופו, דיאמנדיס צוחקת, והמצלמה חושפת את צוות הצילום.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן לקוחים מהערות האלבום של The Family Jewels.
ריכוז המיצלה הקריטי
ריכוז המיצלה הקריטי (critical micelle concentration - CMC) מוגדר כריכוז חומר פעיל שטח (חפ"ש), שמעליו נוצרות מיצלות. כל תוספת חומר למערכת מעל ריכוז זה תגדיל את מספר המיצלות. בריכוזים נמוכים מהCMC יורד מתח הפנים של הנוזל בחדות עם תוספת חומר פעיל שטח. מעל הריכוז הקריטי נשאר מתח הפנים קבוע (או יורד עם הריכוז בשיפוע מתון יותר בהשוואה לתחום הריכוזים שמתחת לCMC). הריכוז הקריטי תלוי בטמפרטורה, בלחץ ובהמצאות חומרים פעילי שטח אחרים או אלקטרוליטים במערכת.
הריכוז הקריטי הוא מאפיין חשוב של חומרים פעילי שטח כך למשל ריכוז המיצלה הקריטי של סודיום דודציל סולפט (SDS), החומר הפעיל בתכשירי היגיינה נפוצים הוא כ 8 מילימולר.
בריכוזים שמתחת לCMC רוב המולקולות החפ"ש מצטברות על פני השטח של התמיסה, ציפוי פני השטח מקטין את האנרגיה החופשית של המערכת בכך שיורדת אנרגיית השטח של הממס (מכפלת מתח הפנים בשטח) ובכך שהחלק ההידרופובי של מולקולת החפ"ש מורחק מהמים. כשהריכוז עולה עוד ומתח הפנים יורד נוצרות מיצלות בתהליך בו יורדת האנרגיה החופשית עקב הקטנת המגע בין החלק ההידרופובי של החפ"ש והמים.
אולימפיאדת לונדון (1908)
אולימפיאדת לונדון (1908) היא האולימפיאדה הרביעית בעת החדשה. היא נמשכה כמעט שבעה חודשים, מ-27 באפריל עד 31 באוקטובר 1908. השתתפו בתחרויות 2,008 ספורטאים מ-22 מדינות.
תחילה תוכנן כי המשחקים ייערכו ברומא, אך עקב התפרצות הר געש וזוב ב-7 באפריל 1906 והרס העיר נאפולי, הועברו המשחקים ללונדון.
אצטדיון וייט סיטי, בו נערכו המשחקים, יכול היה להכיל 68,000 צופים דבר שנחשב כדבר יוצא דופן באותה עת.
בטקס הפתיחה לא הונפו דגלי שוודיה וארצות הברית. גורמים בהפקה טענו כי הדגלים אבדו, ושתי המדינות הביעו את מחאתן. כמו כן, דגל פינלנד לא הונף גם הוא משום שפינלנד הייתה באותה העת תחת ריבונות רוסית. רוסיה אפשרה לנבחרת פינלנד להתחרות תחת דגל רוסיה. בנסיבות אלו, פינלנד העדיפה להופיע בטקס הפתיחה ללא דגל.
באולימפיאדה זו, רצי המרתון התחילו את הריצה בטירת וינדזור על מנת שנכדיה של המלכה אלכסנדרה יוכלו לצפות בפתיחת המירוץ. משום שהיה על הרצים לסיים את המרתון באצטדיון המשחקים, מרחק ריצת המרתון נקבע ל-42.195 מטר, והוא שימש מאוחר יותר כתקן לריצות המרתון העתידיות.
בעקבות בעיות שהתעוררו במהלך התחרויות, סוכם בתום האולימפיאדה, כי יש לארגן כללים אחידים לענפי הספורט השונים ולהזמין שופטים לא רק מהמדינה המארחת.
אתלטיקה
446 אתלטים מ-20 מדינות, השתתפו בתחרויות האתלטיקה.
טניס
50 טניסאים מ-10 מדינות, השתתפו בתחרויות הטניס, הן במגרש והן באולם. התחרויות באולם התקיימו לראשונה באולימפיאדה זו.
משיכת חבל
בתחרות משיכת חבל, זכו 3 קבוצות בריטיות בכל שלוש המדליות. במדליית זהב זכתה קבוצת השוטרים מלונדון, במדליית כסף זכתה קבוצת השוטרים מליברפול ובמדליית ארד קבוצת השוטרים ממשטרת המטרופולין של לונדון. במקומות רביעי וחמישי סיימו הקבוצות מארצות הברית ומשוודיה. האמריקאים שהובסו בקלות על ידי הבריטים, טענו כי הבריטים (שהיו שוטרים לונדוניים) נעלו נעליים מיוחדות שהקנו להם יתרון במשיכה. טענתם נדחתה.
חיים דוד ברנהרד
הרב ד"ר חיים דוד ברנהרד (מכונה: האדמו"ר הרופא 1775 (?) - 1858) הוא רופא יהודי פולני מפורסם שחזר בתשובה והצטרף לתנועת החסידות. שימש כרופאם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, של סטניסלאב פוניאטובסקי, המלך האחרון של פולין ושל אצילים בפולין. סיפורי חסידים רבים נקשרו סביב דמותו. על קברו בפיוטרקוב טריבונלסקי הוקם אוהל המשמש אתר עלייה לרגל.
תולדותיו
נולד כנראה בשנת 1775 בדזאלושין שבפולין, ליששכר בער ולרחל. יש הסבורים כי אביו הוא יששכר בער פלנקסון, רופא, סוחר ומשורר, מחבר הספר "שירתם של יהודי פולין", שהיה מבאי ביתו של משה מנדלסון. בגיל 14 עבר לברלין לרכוש השכלה כללית. למד רפואה, כנראה באוניברסיטת ורוצלב, במלגה שקיבל מהקיסר פרידריך השני. את תעודת הגמר ברפואה קיבל כנראה באוניברסיטת ארפוד. שירת כרופא בבית החולים הצבאי בברלין. ב-1797 הוצב בוורשה כרופאם של הלגיונות הפרוסים שם ולאחר מכן במחוז ראדומסק. לאחר שובו לברלין התמנה לרופא הארמון של קיסר פרוסיה, כנראה פרידריך וילהלם השלישי, ולרופא הראשי של צבא פרוסיה. בארמון הכיר את אשתו הלנה, לימים הדסה, בתו של הבנקאי היהודי שמואל הלוי לנדו מברסלו, אשר נתנה שעורי רקמה וקריאה לבנות החצר. בני הזוג היו מבאי הסלונים בברלין.
ב-1810, על פי בקשת הגנרל זאיונצ’יק, חזר ברנהרד לגור בדזאלושין. לאחר מכן עבר לראדומסק הסמוכה וב-1816 לפיוטרקוב, שבה דר עד סוף חיו.
לאחר חזרתו בתשובה הוכר כצדיק ושימש כרופאם ומקורבם של החוזה מלובלין, המגיד מקוזניץ, רבי אפרים-פישל מסטריקוב, "היהודי הקדוש", רבי שמחה בונים מפשיסחא, רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי מרדכי יוסף ליינר מאיזביצה, רבי שלמה הכהן רבינוביץ' מראדומסק, רבי ישכר בר מרדושיץ ואחרים. נודע גם כנדבן וכבקיא בתורת החסידות והקבלה. הוא המשיך לעסוק ברפואה, להתהלך במלבוש אירופאי ולטפל ביהודים ובפולנים. סירב לשמש כאדמו"ר.
בפיוטרקוב שימש כרופא ראשי בבית החולים העירוני היהודי ומ-1852 בבית החולים העירוני המשותף. מסופר כי עמיתו הפולני דוקטור ויגזיוולסקי ניסה להתנכל לו. מאוחר יותר נוכח ויגזיוולסקי בטעותו וכדי להביע את חרטתו שכר צייר כדי לצייר את פורטרט הדוקטור שאותו העמיד בביתו. כיום גנוז הפורטרט (המופיע לעיל) באוסף שבדרון בספרייה הלאומית.
ב-1813, אחרי ניצחון הרוסים על נפוליאון, ניסה זיונצ'יק, שנתמנה על ידי הצאר אלכסנדר הראשון להיות נציב ממשלת פולין, להשפיע על ברנהרד שיחזור ויקבל עליו את ראשות שירותי הבריאות בפולין. הוא דחה את ההצעה בשל אכזבה ממעמדם ותנאי חייהם הנמוכים של היהודים בפולין. בשנת 1830 החל ברנהרד לארגן את שירותי הבריאות של המורדים הפולנים נגד הרוסים. המרידה דוכאה לאחר שנה.
ברנהרד היה שוחר אמנות והוא הביא את האמן דוד פרידלאנדר לתכנן את בית הכנסת הגדול בפיוטרקוב ולעטר את כותל המזרח, ואת דוד גולדשטיין - את כותל המערב, של בית הכנסת. הוא תכנן לעלות לארץ ישראל יחד עם החוזה מלובלין והמגיד מקוזניץ, תוכנית שלא יצאה לפועל, ותמך בממונו ביישוב.
ברנהרד נפטר בפיוטרקוב, בכ' בשבט תרי"ח (3 בפברואר 1858). בשנת תרל"ח הקימו חסידי רבי ישכר דוד בריש הכהן מוולברוז' "אוהל" במקום קבורתו. האוהל נהרס במלחמת העולם השנייה, הוקם מחדש ב-1945 ושופץ ב-1992, על ידי משפחת דסאו.
משפחתו
לד"ר ברנהרד ולאשתו הדסה נולדו שלושה ילדים:
דוויצ'ון באלי
דוויצ'ון באלי (רומנית: Davicion Bally ; 28 בינואר 1809 - 2 במאי 1884) היה בנקאי ומהפכן יהודי רומני, מראשי הקהילה הספרדית ברומניה.
המשפחה
דוויצ'ון (דוד) אברהם  באלי נולד בבוקרשט. הוא היה נינו של צ'לֶבִי מֶנְטֶש (מנדש) באלי (Chelebi Mentesh Bally), בנקאי של הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית שעזר לניקולאיה מברוקורדט לעלות לכס השלטון בוולאכיה בשנת 1716. מברוקורדט, אסיר התודה, הביא אותו לבוקרשט, הפך אותו ליועצו והעניק לו פטור ממיסים, לו ולצאצאיו. יצחק, סבו של דוויצ'ון באלי, היה יועץ מקורב של כמה נסיכים ולאכיים פאנאריוטים ובמיוחד של ניקולאיה מברוגני, שהסתייע בו כדי לעלות לשלטון. אברהם, אביו של דוויצ'ון באלי, למד בלייפציג ואחרי-כן התיישב בבוקרשט כסיטונאי בעל השפעה רבה על הבויארים.