cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיצורים מוולניים
בערבית ישנו עיצור מכתשי מוולן מקורב צדי הקיים במילה אחת בלבד: אללה. בשפות רבות באירית וברוסית רבים מהעיצורים מתחלקים לשתי גרסאות הגייה באותן בסיס חיתוך ובאותו אופן חיתוך: עיצורים מוולנים ועיצורים מחונככים. הבחנה זאת בין עיצורים מוולנים לעיצורים מחונככים ידועה בשפות אלו בשמות אחרים לדוגמה: ברוסית משתמשים בשם עיצורים קשים עבור העיצורים המוולנים ועיצורים רכים עבור עיצורים מחונככים.
יואל אסתרון
יואל אסתרון (נולד ב-1952) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, מייסד ומו"ל העיתון והאתר "כלכליסט" ב-2008. קודם לכן שימש עורך העיתונים "חדשות" ו"העיר" ועורך-משנה של "הארץ" ו"ידיעות אחרונות". הוא גם מייסד-משותף ויו"ר של עמותת "שומרים – המרכז לתקשורת ודמוקרטיה בישראל".
ביוגרפיה
אסתרון נולד וגדל בחולון לקופל (יעקב) וגניה (זהבה). אביו, ניצול השואה, החליף את שם משפחתו מרבינוביץ לאסתרון לזכר הוריו אסתר ואהרון שנספו בשואה. יואל הוא בוגר בית הספר היסודי ביאליק ותיכון קוגל ובנעוריו היה כתב נוער במעריב לנוער. ובתחילת שנות ה-70 התגייס לצה"ל. בתחילה שירת בחטיבת גולני ואחר כך עבר לגלי צה"ל, שם שימש כתב צבאי, כתב מדיני ועורך יומני חדשות ותוכניות. לאחר השירות הצבאי שימש כתב, עורך ומנחה בטלוויזיה הישראלית. בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה (B.A) ובקומוניקציה (M.A).
בשנות ה-80 פנה לעיתונות הכתובה. בשנת 1982 מונה לעורך המקומון הירושלמי "כל העיר", ובשנת 1984 מונה לעורך המקומון התל אביבי "העיר", שניהם מרשת שוקן. בשנים 1988–1991 שירת ככתב בארצות הברית של העיתון "חדשות", ובאוגוסט 1991 מונה לעורך העיתון במקומו של יוסי קליין, עד סגירתו ב-1993.
קיבל את פרס חיפה לתקשורת לשנת 2013, על מפעל חיים של "העצמת חופש הביטוי והכתיבה היוצרת למען החברה הישראלית", ובכלל זה על כך שהוא "המייסד, המוציא לאור והעורך הראשי של העיתון היומי והאתר הכלכלי כלכליסט".
גנרל זוד
גנרל זוד (באנגלית: General Zod) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Adventure Comics #283 מאפריל 1961, והיא נוצרה על ידי הכותב רוברט ברנשטיין והמאייר ג'ורג' פאפ.
זוד הוא קריפטוני מגלומן שהיה אחראי בתור הכסף של הקומיקס על הכוחות הצבאיים של קריפטון. הוא ניסה להשתלט על קריפטון בכך שיצר שיבוטים רובוטיים של עצמו שדמו לביזארו, אך נתפס ונשפט ל-40 שנות מאסר באזור הפנטום. בהמשך הוא שוחרר בידי סופרבוי כאשר זמן מאסרו עמד להסתיים, אך שב לדרכיו הנפשעות ונכלא בשנית. לאחר אירועי "המשבר בעולמות האינסופיים", כל ניצולי קריפטון האחרים כסופרבוי, סופרגירל, פאוור גירל וקריפטו הוסרו מהאפשריות, כמו גם זוד. עם זאת, כמה וכמה גרסאות של זוד מיקומים אחרים הוצגו - גרסה מיקום כיס, גרסה מיקום שנוצר בידי ברייניאק-13 וגרסה נוספת בשם אברויסקין, בנם של זוג קוסמונאוטים רוסיים שזכה לכוחות-על הדומים לאלו של סופרמן בעקבות מטאורים שהתנגשו בתחנת החלל שלהם. בניגוד לסופרמן, הוא נחלש מאור שמש צהוב, ומתחזק מאור שמש אדום, ולשם חיזוק כוחו הוא בעל חליפת שריון השואבת אור שמש אדום. אברויסקין נעשה שליט אומת פוקוליסטן הבדיונית לפני שנהרג בידי סופרמן.
זוד המקורי לאחר המשבר הופיע יחד עם הקריפטונים הנבלים אורסה ונון בעלילת "סופרמן: הבן האחרון", והם ניסו להפוך את כדור הארץ לקריפטון החדש ללא הצלחה. סיפור מקורם שוכתב - לפני חורבן קריפטון, זוד ואשתו אורסה מרדו בממשלת הכוכב, ונעשו לפושעים נמלטים. כאשר נלכדו הם נידונו למאסר עולם, אך ג'ור-אל הצליח להקל בעונשם ובכך הם נשלחו למאסר באזור הפנטום. שם הם הולידו ילד החסין להשפעותיו של אזור הפנטום, לור-זוד, והוא עזר להם בבריחתם. זוד ואורסה מנהיגים את צבא אסירי אזור הפנטום למתקפה על כדור הארץ, וזוד כולא את סופרמן באזור הפנטום. לאחר שברח בעזרת מון-אל, סופרמן מביס את זוד וצבא האסירים בעזרת לקס לות'ר, ביזארו, מטאלו וטפיל ומחזיר אותו לאזור הפנטום. זוד המקורי שיחק תפקיד מרכזי בקשת הסיפור "סופרמן: סאגת ניו קריפטון" של שנים 2008–2010, וזאת לאחר ששוחרר מכלאו באזור הפנטום בידי אלורה, אמה של סופרגירל. העיר קנדור המכווצת בבקבוק שוחררה ונעשתה לכוכב קריפטוני חדש ומאוכלס, וזוד נבחר לשמש כראש הקהילה.
לאחר האתחול המחודש של יקום DC בעקבות אירועי "פלאשפוינט", דמותו של זוד הופיעה בהופעות קמע ללא שם כאסיר באזור הפנטום. הוא הופיע לראשונה בחוברת "חודש הנבלים", וסיפור מקורו שוכתב שנית - זוד נולד לזוג מדענים בקריפטון, ולאחר שהותקפו במשלחת למדבר, כל משפחתו נהרגה והוא נעשה לשורד היחיד ושרד במקום שנה שלמה לפני שניצל בידי ג'ור-אל וזור-אל. בבגרותו הוא נעשה לגנרל במיליצית קריפטון, פיתח שנאה כלפי גזע בשם צ'אר, יצר יצור הדומה במראהו לצ'אר ושיסה אותו בקריפטון על מנת לגרום למלחמה. ג'ור-אל גילה על התרמית ודיווח לממשלת קריפטון, שהגלו את זוד לאזור הפנטום. כעבור שנים אירע אירוע קוסמי הגרם להחלשת אזור הפנטום, וכתוצאה מכך זוד ברח לכדור הארץ וגילה את כוחותיו החדשים שהרג קבוצת מטיילים במדבר סהרה. הוא התקיף את ליגת הצדק והובס בידי סופרמן ו-וונדר וומן, ונכלא בידי סופרמן במבצר הבדידות.
אמרת הכנף של הדמות, "כרעו ברך בפני זוד", נעשתה מזוהה עמה ונעשה בה שימוש בשיריהם של הראפרים טק ניין, ריזה ואמינם. דמותו של זוד מדורגת במקום ה-30 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
יעקב אייש
יעקב אייש (נולד ב-3 בדצמבר 1962) הוא אלוף במילואים בצה"ל, אשר שירת בתפקידו האחרון כנספח צה"ל בארצות הברית.
קורות חייו
אייש נולד, גדל והתחנך בקריית טבעון. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ועשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל השריון. בשריון עבר אייש הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים. שירת כסגן מפקד גדוד 53 בחטיבה 188 ובשנת 1990 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבה 460 וכקצין אג"ם של עוצבת געש.
בשנת 1996 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שריון במילואים ובמקביל למפקד המרכז לאימוני שריון והנדסה במל"י. באפריל 1999 מונה למפקד חטיבה 7 וכיהן בתפקיד עד יולי 2001, בתקופתו כמפקד התמודדה החטיבה עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון ופרוץ האינתיפאדה השנייה. בתפקידו הבא כיהן כראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים בשנים 2004–2002 בשיאה של האינתיפדה השנייה.
בשנת 2004 הועלה אייש לדרגת תת-אלוף וכיהן עד לשנת 2005 כמפקד עוצבת המפץ, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון, בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות תפסה האוגדה בפיקודו אחריות על גזרת רמת הגולן והר דב. בספטמבר 2005 מונה לראש מטה זרוע היבשה וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2008. בהמשך, מונה לראש תוכנית "עת האסיף", תוכנית ההתייעלות הרב-שנתית של צה"ל ומשרד הביטחון, שגובשה בסיוע חברת הייעוץ הבינלאומית מקינזי. מאוחר יותר עמד בראש החטיבה באגף התכנון האחראית לתוכנית ההתייעלות הרב שנתית של צה"ל.
באוקטובר 2010, הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים, תפקיד אותו סיים באוקטובר 2012. הוא מונה לנספח צה"ל בארצות הברית במקומו של האלוף גדי שמני.
בחודש ספטמבר 2016 האלוף מיקי אדלשטיין החליף את אייש בתפקיד נספח צה"ל בוושינגטון.
לאחר שחרורו מונה לסגן נשיא ארגון JINSA (Jewish Institute for National Security of America).
חייו הפרטיים
אייש הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי ובוגר קורס ניהול באוניברסיטת הרווארד.
אייש מתגורר בקיסריה, נשוי ואב לארבעה ילדים.
כלי תחבורה דו-קומתי
כלי תחבורה דו-קומתי (גם: דו-מפלסי) הוא כלי תחבורה בעל שני מפלסים ("קומות"), בדרך כלל כדי להגדיל את קיבולת הנוסעים והמטען שלו או כדי לזרז את קצב כניסת הנוסעים אליו ויציאתם ממנו, מבלי להגדיל את רוחבו או את אורכו. כמעט כל כלי תחבורה עשוי להיות דו-קומתי ובין היתר מטוסים, אוטובוסים, רכבות, רכבלים, מעליות ועוד. על אף שמרבית האוטובוסים הבין-עירוניים ומטוסי הנוסעים הבינוניים והגדולים הם הלכה למעשה דו-מפלסיים, כאשר המפלס התחתון משמש למטען, הביטוי "דו-מפלסי" או "דו-קומתי" מתאר בדרך כלל רק כלי תחבורה ששני מפלסיו משמשים להסעת נוסעים.
אוטובוסים דו־קומתיים
כלי התחבורה הדו-קומתי המוכר ביותר הוא האוטובוס הדו-קומתי. אוטובוסים אלה משמשים לתחבורה עירונית, בין-עירונית ולשם הסעת תיירים במקומות שונים בעולם. בשימוש תיירותי נפוצים אוטובוסים דו-קומתיים גם בגרסה "פתוחה" בה לקומה העליונה אין גג.
האוטובוסים הדו-קומתיים המוכרים ביותר הם אלה שבלונדון, ובעיקר דגם ה"רוטמאסטר" (Routemaster) שייצורו החל ב-1954 ואשר התאפיין בפתח חסר דלת בחלקו האחורי. השימוש ברוטמאסטר בלונדון הופסק ביום 9 בדצמבר 2005, למעט בשני קווים, ואחת הסיבות לכך קשורה בחוסר היכולת להתאימו לנוסעים מוגבלי תנועה. עם זאת חברות האוטובוסים בעיר ממשיכות להשתמש באוטובוסים דו-קומתיים מדגמים מתקדמים יותר, בשנת 1979 הופעל בלונדון דגם ליילנד טיטאן (B15). בין השנים 1979–1984 נכנסו לשירות כ־1,100 אוטובוסים מהדגם.
בישראל נערך ניסיון קצר טווח להכניס אוטובוסים דו-קומתיים לשימוש בחלק מהקווים הבין-עירוניים של אגד בשנות ה-90 של המאה ה-20. לשם כך אף הוגבהו סככות רציפי התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, אך לאחר מספר שנים השימוש באוטובוסים אלה תוצרת חברת "נאופלן" הגרמנית הופסק והם נמכרו לירדנים.
בנוסף, עד לשנת 2016 היה קיים בירושלים קו אוטבוס דו-קומתי בעל גג פתוח אשר עבר באתרי התיירות המרכזיים בעיר (קו 99).
ביולי 2021 החלה אגד להפעיל אוטובוס דו-קומתי בקו 190 בין ראשון לציון לתל אביב. האוטובוס מבוסס על שלדת רכבשלדה של מאן ומרכב של חברת UNVI הספרדית, יכול להסיע כ-90 נוסעים (73 בישיבה) וגם מונגש ברמפה לנכים. אגד רכשה 4 אוטובוסים מסוג זה.
רכבות נוסעים
רכבת נוסעים דו-קומתית נועדה לתת מענה לעלייה בכמות הנוסעים בתחבורת הרכבות, תוך צמצום הצמיחה במספר הרכבות הנדרשות להפעלה לאורך קו שירות, ומבלי לפגום בנוחיות הנסיעה בדרך של הקטנת מרווח הישיבה או בדרך אחרת.
חשמליות
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו חשמליות דו-קומתיות מקובלות במספר ערים באירופה כמו ברלין ולונדון וכן במומבאי בהודו. כיום השימוש בכלי תחבורה זה אינו רווח, אם כי עדיין ניתן לראותו בעיר בלקפול במערב אנגליה ובאלכסנדריה שבמצרים.
מטוסים
ידוע מאלה הוא מטוס הבואינג 747 אשר יוצר לראשונה ב-1968 בגרסתו המוקדמת - בואינג 100–747. מטוס זה מתאפיין ב"גיבנת" קצרה בקדמתו, ובו שוכן המפלס העליון. מפלס זה, המשכן בדרך כלל את אחת ממחלקות היוקרה, הוארך החל מגרסת ה-300–747.
האיירבוס A380 הוא מטוס הנוסעים הדו-קומתי של חברת איירבוס. למטוס זה שני מפלסים הנמשכים לכל אורכו והוא יכול לשאת בין 525 ל-800 נוסעים בהתאם לתצורת מחלקות השירות.
מעליות ורכבלים
רכבל דו-קומתי הוא תופעה חדשה יחסית המאפשרת קיבולת של 200 נוסעים ויותר תוך צמצום זמן ההמתנה של קרונות הרכבל בתחנות הקצה. רכבל כזה הוכנס לשימוש במספר אתרי סקי, והעובדה כי ברכבלים יש בדרך כלל רק שתי תחנות בהן נוסעים עולים ויורדים מאפשרת את יישום השיטה בכלי תחבורה זה בקלות יחסית.
קיר רפלקטיבי
"קיר רפלקטיבי" הוא שם קבוצת פסלים של האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסלים מוצבים במקומות שונים כגון מוזיאון תל אביב לאמנות, קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ועוד.
היסטוריה
קבוצת הפסלים "קיר רפלקטיבי" נוצרה במהלך המחצית השנייה שנות ה-70 של המאה ה-20. בתקופה זו זנח תומרקין את סגנון הפיסול האסמבלאז'י, המשלב חלקי נשק, לטובת עיסוק במבניות וצורה גאומטריים.
תצוגה של שבעה פסלים, אותה כינה תומרקין "מחוה לארצות-הברית", נפתחה ב-1 בספטמבר 1976 בפארק פלאשינג מדוז שבניו יורק. פסלים נוספים הוצגו באותה עת גם ליד מוזיאון קווינס במנהטן ופסל נוסף בסוהו, בסמוך לגלריית "Sculpture Now". בעקבות השחתה של פסלים ובעיות של ביטוח, פירק תומרקין את התצוגה בחודש נובמבר. חלק גדול מן הפסלים נפגע בתאונת דרכים. תומרקין תיקן את חלקם והעבירם לתצוגה בסטנפורד, ניו ג'רזי, באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, באוניברסיטת בוסטון ופסל נוסף הותקן בביתו של אספן פרטי בווסטר, מסצ'וסטס.
תיאור
היצירות מורכבות ממסגרות מתכת בהן שילב תומרקין משטחי זכוכית. משטחים אלו חושפים בפני הצופה את מנגנוני הבנייה של הפסל ואף מהווים רקע לקומפוזיציה של צורות המשולבת במערכת המסגרות של הפסל.
תומרקין קשר את הסגנון הפיסולי של היצירות אל חוויותיו מן התרבות האמריקאית. "הביקור בניו יורק", כתב תומרקין, "נותן לי עוד זווית ראייה; הזכוכית והקורטן, הסביבה משתקפת בפסלים. פסליי הופכים לאופקיים, כניגוד לאדריכלות הבינלאומית המכוונת לגובה.
מטאלו
מטאלו (באנגלית: Metallo) הוא דמות בדיונית של נבל-על קיבורג המופיעה בחוברות הקומיקס סופרמן ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Action Comics #252 ממאי 1959, והיא נוצרה על ידי הכותב רוברט ברנשטיין והמאייר אל פלסטינו. סימן החותם של מטאלו הוא מקור כוחו - הקריפטונייט, בו הוא משתמש כנשק כנגד סופרמן.
ג'ון קורבן היה פושע מקצועי, עד שנפצע באופן אנוש בתאונת דרכים. הוא נמצא בידי פרופסור אמט וייל, אשר היה אובססיבי לרעיון שסופרמן הוא חוד החנית של פלישת חייזרים לאחר שמצא את החללית בה התרסק ונחשף להודעתו של ג'ור-אל לבנו. וייל לקח את קורבן חסר האונים והשתיל את מוחו לגוף קיבורג המופעל באמצעות קריפטונייט, והורה לו להרוג את סופרמן. כעת תחת זהות "מטאלו", קורבן הרג את וייל, נלחם בסופרמן והובס. הוא נמצא בידי לקס לות'ר, שהבין כי מקור הקריפטונייט יקר מאוד, קרע אותו מחזהו כבדרך אגב והרג לכאורה את קורבן. קורבן שרד והצליח לברוח ממתקני לקסקורפ, ובעוד לות'ר החל לאגור יותר ויותר קריפטונייט, קורבן פשט על מחסני לקסקורפ וגנב קריפטונייט ורכיבים רובוטיים, והתחקה אחר משלוח רכיבים שיועד לרובוט-מן. קרב החל בינו לבין רובוט-מן ופטרול האבדון, אליו הצטרף סופרמן והכריע את הקרב. קורבן נהרס, ומוחו נלקח בידי לקסקורפ למחסן במיזורי.
מאוחר יותר, מוחו חובר לגוף רובוטי חדש והוא הצטרף לברייניאק. בין היתר הוא נלחם בסטיל, באטמן, רובין ובציידת. לב הקריפטונייט שלו הוצא מחזהו והוחלף בתחליף אלקטרוני בידי סופרמן ובאטמן. במציאות יקום DC שלאחר פלאשפוינט, ג'ון קורבן הוצג כאחד מחייליו של גנרל סם ליין, והתאהב בבתו, לויס. כאשר סופרמן נמלט ממשמורת צבאית, קורבן התגייס ל"פרויקט חייל הפלדה" של דוקטור הנרי איירונס למרות הסכנות הכרוכות בכך. הוא נלחם בסופרמן אך עזר נגד ברייניאק, והושתל בו לב קריפטונייט כדי שימשיך לחיות. קורבן מוכנס לתרדמת, ממנה הוא מתעורר כאשר סופרמן נעשה רע, אך הוא נהרג באותה תקרית. הוא נראה בחיים זמן מה לאחר מכן והצטרף ליחידת הנקמה בסופרמן.
דמותו של מטאלו מדורגת במקום ה-52 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו בסדרות הלייב אקשן "סופרבוי", "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", "סמולוויל" ו"סופרגירל" גילמו השחקנים מייקל קאלאן, סקוט ולנטיין, בריאן אוסטין גרין ופרדריק שמידט, בהתאמה.
יום המודעות לאזור הטרופי
יום המודעות הבין-לאומי לאזור הטרופי מצוין ב-29 ביוני ומוכר על ידי האומות המאוחדות.
מטרתו להעלות את המודעות ליערות הטרופיים ולחיות החיות באזור הטרופי, וכן להעלות את המודעות לבעיות שמשפיעות על האזור הטרופי בעולם (רובו באוסטרליה).
מקור היום
באזור הטרופי הגאוגרפי שרוי אקלים טרופי, המאופיין בחום ולחות. התאריך בו מצוין יום זה הוא יום השנה לפרסומו של הדו"ח הראשון של ארגון "State of the Tropics", ארגון המחבר מוסדות מחקר מהאזור הטרופי כדי לבחון את השינויים שמתרחשים בעולם הטרופי. בדו"ח שמחובר על ידי הארגון מוצגים התשתיות באזור, המצב הפיזי באזור ובעיות הקשורות אליו.
יום זה הוכר על ידי האומות המאוחדות בתאריך 14 ביוני 2016.
הוגי היום
את הרעיון ליום הגתה אונג סן סו צ'י, ראש ממשלת מיאנמר, פעילת שלום מוכרת, זוכת פרס נובל לשלום ופעילה בארגון "State of the Tropics" ומשיקת הדו"ח הראשון של הארגון.
הארגון מחבר מכוני מחקר מכל חלקי האזור הטרופי בעולם, ומבצע מחקרים ובדיקות בנושא יערות הגשם והאזורים הטרופיים.
סטריגיל
סטריגיל היה כלי מתכתי קטן ומעוקל ששימש ביוון העתיקה וברומא העתיקה לקירצוף לכלוך וזיעה מהגוף, בתקופות בהן עדיין לא היו סבונים יעילים.
ניקוי הגוף התבצע בשלבים: תחילה נמרח שמן מבושם, אחר כך גורד השמן מהגוף יחד עם הלכלוך על ידי הסטריגיל. עבור העשירים ביצעו משרתים את הפעולות הללו.
סטריגיל שימשו לעיתים קרובות אתלטים וכן במרחצאות רומיים. הכלי יוצר בגדלים שונים, עבור אברי גוף שונים. לסטריגיל נלווה "אריבלוס" - קנקן שמן קטן. יצירות אמנות בנות התקופה מציגות אתלטים עם אריבלוס וסטריגיל.
התיאטרון ההולנדי
התיאטרון ההולנדי או הוֹלַנְדְסֶה סְכַאוּבּוּרְך (בהולנדית: Hollandsche Schouwburg – "התיאטרון ההולנדי") הוא אתר זיכרון הולנדי לקורבנות הנאצים. המבנה, השוכן ברחוב פלנטאז'ה מידנלאן (Plantage Middenlan) באמסטרדם, שימש כתיאטרון מעת בנייתו ב-1892 ועד 1942. בזמן מלחמת העולם השנייה השתמשו בו הגרמנים לריכוז יהודי אמסטרדם בטרם שליחתם למחנה וסטרבורק ולמחנות אחרים.
היסטוריה
ההולנדסה סכאובורך שוכן בלב הרובע היהודי באמסטרדם, במקום שבו עמד ביתו של ד"ר וסטרמן, מנהל גן החיות של אמסטרדם. לאחר מותו של וסטרמן הוחלט לבנות על החלקה תיאטרון. האדריכל היה בומבך (Bombach), שבנה עוד בניני ציבור באמסטרדם ותוכנן כ"ארטיס סכאובורך". התיאטרון, שהכיל 1360 מקומות, נפתח ב-5 במאי 1892, ואילו הבנייה הושלמה רק בשנת 1893. התיאטרון הושכר לאיגוד שחקני התיאטרון. האולם הואר בנברשת גז שבה היו 140 נקודות אור. בתקרה הותקנה מערכת של כיבוי אש בההתזת מים, משהו שהיה חדשני מאוד ב-1892. כשנתיים לאחר פתיחתו התיאטרון פשט רגל עקב תחרות.
כ-40 שנה לאחר בנייתו נעשה בו שיפוץ יסודי בהדרכת האדריכל וולטר באקר (Wolter Bakker). במסגרת השיפוץ הוסר אחד משלושת היציעים, והאולם הוקטן לכ-800 מקומות. השיפוץ הסתיים בשנת 1930.
בין השנים 1940-1930 עברו על התיאטרון כמה משברים, היות שמרכז הבילוי של אמסטרדם עבר לכיכר ליידסה פליין, והקולנוע נעשה יותר מקובל ואהוד על הציבור. בניין התיאטרון נרכש ושמו שונה ל"תיאטרון פלאזה", אך עקב מיעוט מבקרים הפלאזה פשט רגל. מספר חודשים לאחר מכן שוב הציגו הצגות בתיאטרון ההולנדי.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 פלשו הגרמנים להולנד וכבשוה. ב-1941 כפו הגרמנים את שינוי שם התיאטרון ליודסה סכאובורך, וב-16 בנובמבר נערך שם קונצרט לציון המאורע. רק ליהודים הותר לצפות בהצגות בתיאטרון, מלבד פרדיננד הוגו אאוס דר פינטן (Ferdinand Hugo aus der Fünten), המנהל הגרמני של הגירושים מהולנד(deportaties), שאהב מאוד הצגות יהודיות. התיאטרון המשיך להתקיים עד 18 ביולי 1942.
באוקטובר 1942, כשמנגנון ההשמדה החל לצבור תאוצה, החליטו הגרמנים להשתמש במבנה כאתר ריכוז ליהודי אמסטרדם. יהודים שקיבלו זימון נדרשו לעזוב את כל רכושם מאחוריהם ולהתייצב בסכאובורך. שם הם המתינו, לעיתים מספר שעות, לעיתים מספר ימים, עד שהגרמנים העבירו אותם בשעות הלילה, באמצעות החשמלית של אמסטרדם לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם. משם הם הועברו ברכבות למחנה הריכוז וסטרבורק שבהולנד, ולעיתים גם ישירות למחנות הריכוז וההשמדה במזרח.
השהייה בסכאובורך הייתה קשה ביותר. המבנה תוכנן למאות בודדות של אנשים, אולם הגרמנים קיבצו בו לעיתים עד 1,400 איש. לא היו מספיק תאי שירותים, וההיגיינה הייתה ירודה ביותר. בלילה רוכזו הכיסאות בקצה אחד של האולם המרכזי ומזרנים פשוטים הונחו על הרצפה, אבל בשל בכי מתמיד של הילדים לא היה ניתן לישון.
באותה שנה (1942–1943) עברו דרך התיאטרון כ-60,000 אנשים. ב-29 בספטמבר 1943 הוכרזה אמסטרדם כנקייה מיהודים (Judenfrei), והפעילות בסכאובורך הופסקה.
הברחת הילדים מהתיאטרון
הברחת הילדים היהודיים, שהובאו לתיאטרון כדי לגרשם למחנות הריכוז, לבתי מסתור היה מבצע מחתרתי שנוהל בשיתוף של מנהל התיאטרון ולטר סוסקינד (Walter Suskind), שזכה לאמון הגרמנים בשל שליטתו בשפה הגרמנית ולימודיו באותו בית הספר שבו למד קצין האס אס אאוס דה פינטן. סוסקינד היה יכול לזייף מסמכים של הילדים היהודיים מבלי לעורר שום חשד, וכך איפשר להם לחמוק מהמעצר דרך גן הילדים שהיה ממול לתיאטרון בפלנטאז'ה מידנלן 31, ששימש כשלוחה. יחד עם מנהלת הגן הנרייטה פימנטל (Henriette Piementel) והכלכלן ההולנדי פליקס האלוורסטאד (Felix Halverstad), שגם עבד בתיאטרון, הם פיתחו שיטה להבריח את הילדים היהודים החוצה. התינוקות הועברו דרך הדלת האחורית אל הגינה של הסמינר הפרוטסטנטי למורים (Hervormde Kweekschool) שהמנהל שלו יוהאן ואן הולסט (Johan van Holst) עזר להם. משם הועברו בתיק, בסל או בתרמיל גב ואחר כך הוסעו בחשמלית וברכבות ללימבורג, לדראנטה ולפריסלנד. שם סודרו בבתי מחבוא שונים. כך הם הצילו מעל 600 ילדים וגם מספר מבוגרים. ולטר סוסקינד והנריאטה פימנטל נרצחו על ידי הנאצים.
לאחר המלחמה
בשנת 1958 החליטה הממשלה ההולנדית להפוך את המבנה לאתר זיכרון. חזית הבניין השתמרה כפי שהייתה, האולם המרכזי הוסב לחצר פתוחה כששרידי הקירות שמסביבה השתמרו, ובמקום בו הייתה ממוקמת הבמה הוצבה אש תמיד. בקומה הראשונה ממוקמת תערוכה על רדיפת יהודי הולנד בזמן המלחמה. התיעוד כולל סרטי וידאו, בהם סרט של חתונה יהודית שנערכה במקום, כשהכלה נושאת על שמלתה טלאי צהוב, וכך גם החתן והמוזמנים על בגדיהם החגיגיים, כשלרובם אין מושג לגבי הצפוי להם. הקומה השנייה מוקדשת לפעילות חינוכית.
בשנת 1992 עבר ניהול המקום למצבת השואה היהודית (JHM), נוסדה הקרן של המוזיאון ההולנדי (Hollandsche Schouwburg Foundation) ומאז ראש עיריית אמסטרדם מכהן גם כיו"ר הקרן. המצבה כוללת קיר זיכרון הנושא כ-6,700 שמות משפחה של כ-104,000 קורבנות יהודיים של מלחמת העולם השנייה.
ב-14 ביוני 2020 ,נפטרה אחרונת השותפות להצלת הילדים מהתיאטרון, בטי חאודסמית- אודקרק, [Betty Goudsmit-Oudkerk] בגיל 96. בטי הייתה בזמן המלחמה בת 17,כמעט עד סוף ימיה לא רצתה לדבר על כך, אבל בלחץ ילדיה וחברים כתבה את הספר שאת העותק הראשון שלו הגישה ב-2016 לראש עיריית אמסטרדם - een Joods kinderverzorgster in verzet.
בספרה היא מספרת כיצד הגרמנים לא רצו שהילדים יבכו ויפריעו, אי לכך הפנו את הילדים אל הגננות הצעירות, והן יצאו לטייל עם הילדים, הסתובבו ליד פינת בית הכנסת הפורטגזי ואז השאירו שם את הילדים, כדי שהמחתרת תאסוף אותם.
הלוזאנאים המערביים
בשווייץ, מחוז הלוזאנאים המערביים (בצרפתית: Ouest Lausannois, באיטלקית: I lucani occidentali), הוא מחוז של קנטון וו, הגובל במערב העיר לוזאן ומורכב משמונה פרוורים של עיר זו. שמונת הפרוורים הם (מדרום לצפון וממערב למזרח) סן-סולפיס, אקובלון (Écublens), שוונה פרה-רנאן (Chavannes-près-Renens), רנאן, פרי (Prilly), בוסיניי פרה לוזאן (Bussigny-près-Lausanne), קריסייר (Crissier) ווילר סנט-קרואה (Villars-Sainte-Croix). המחוז גובל גם בחוף אגם ז'נבה וכול רצועת החוף שלו נמצאת בשטח היישוב סאן-סולפיס. לרוב הפרוורים האלו יש רצף של שטח בנוי עם העיר לוזאן.
סך כל שטח שמונת היישובים האלו הוא 26.35 קילומטרים רבועים ומניין כל התושבים שבכולם, נכון לדצמבר 2014, הוא 71,838 איש. צפיפות האוכלוסייה ביישובים אלו אינה אחידה - שטח כל אחד משני היישובים הקטנים ביותר ביניהם הוא 1.65 קמ"ר אך באחד מיישובים אלו, וילר סנט-קרואה, נספרו כ-670 תושבים ובשני, שוונה פרה-רנאן, נספרו כ-7,210 תושבים. כרבע משטח כלל המחוז משמש כשדות חקלאות וכ-15% ממנו מוקצה ליער. מתוך שאר השטח, חלק מוקצה לפארקים ציבוריים ומתקני ספורט, או שמוכרז כקרקע לא מנוצלת.
לכול אחד מיישובים אלו מוגדר כרשות מקומית; יש לו תחנת משטרה משלו ובית עירייה משלו. מנהלת כלל המחוז יושבת ביישוב רנאן.
לרכבת של חברת הרכבות הפדרלית השווייצרית יש תחנה ברנאן, אך רק רכבות בין עירוניות, שאינן רכבות אקספקס, עוצרות בה. תושבי המחוז, שרוצים לנסוע למרחקים ארוכים במיוחד, מגיעים בתחבורה הציבורית המקומית אל תחנת הרכבת של לוזאן. קו M1 של הרכבת הקלה של לוזאן דרך רנאן ושוונה פרה-רנאן וגם דרך שולי אקובלון וקו LEB שלה עובר דרך היישוב פרי. אל המחוז מגיעה גם מערכת האוטובוסים המקומית של לוזאן.
מילובאן מירושביץ'
מילובאן "מילו" פטר מירושביץ' אלבורנוז' (בספרדית: Milovan "Milo" Petar Mirošević Albornoz; נולד ב-20 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
מירושביץ' החל את דרכו כשחקן בקבוצת אוניברסידד קאתוליקה הצ'יליאנית בעונת 1999/2000, ושיחק בשורותיה עד תום עונת 2001/2002.
בעונת 2002/2003, עבר מירושביץ' לקבוצת ראסינג קלוב הארגנטינאית, ושיחק במדיה עד תום עונת 2005/2006. ב-2004, הגיע עם ראסינג קלאב לשלב רבע גמר גביע הליברטדורס, טורניר כדורגל דרום אמריקאי המקביל לליגת האלופות.
בעונת 2006/2007 הושאל מירושביץ' לבית"ר ירושלים למשך עונה אחת, בה שיחק ב-35 משחקים וכבש 5 שערים. בתום העונה, זכה מירושביץ' עם קבוצתו באליפות ליגת העל, החמישית במספר של הקבוצה. מירושביץ' המשיך עונה נוספת במדי הקבוצה, אולם לא הרבה לשחק, ובינואר 2008 עזב את הקבוצה ועבר לארחנטינוס ג'וניורס הארגנטינאית, שם שיחק עד תום העונה.
בתחילת עונת 2008/2009 חזר לשחק בקבוצת נעוריו, אוניברסידד קאתוליקה. בשנת 2012 עבר לשחק בקולומבוס קרו האמריקאית, מליגת ה-MLS, ובתחילת שנת 2013 חזר לאוניברסידד קאתוליקה. בשנת 2014 עבר לאוניון אספניולה הצ'יליאנית.
חצי האי יוקטן
בחצי האי נמצאות המדינות המקסיקניות יוקטן, קמפצ'ה, קינטנה רו, חלקה הצפוני של בליז ואל פטן, המחוז הצפוני של גואטמלה.
גאולוגיה
חצי האי הוא מבנה קרסטי ברובו, מורכב בעיקר מאבן גיר. שקעים באדמה נפוצים בכל אזור השפלה הצפונית בחצי האי. שקעים אלה שימשו בעבר כמקור המים העיקרי לבני המאיה ועד היום נעשה בהם שימוש. קיימת תאוריה בקרב פליאונטולוגים (חוקרי מאובנים) הגורסת כי הדינוזאורים נכחדו כתוצאה מפגיעת מטאוריט בכדור הארץ, ההערכה היא שהמטאוריט פגע בחצי האי יוקטן, כאשר מוקד הפגיעה היה בחוף הצפוני של חצי האי, במכתש בקוטר 180 ק"מ, הנקרא מכתש צ'יקשולוב (Chicxulub), על שם העיירה סמוכה בעלת שם זהה.
באזור הגבולות בין צפון גואטמלה (אל פטן), מקסיקו (קמפצ'ה, קינטנה רו), ומערב בליז נמצא אזור יער גשם טרופי הרציף הגדול ביותר במרכז אמריקה, אך כריתת יערות מסכנת את עתידו של היער.
מקור השם
אגדה פופולרית מספרת על כך שכאשר שאלו יורדי הים הספרדים שהגיעו לאי את הילידים בני המאיה מה שם המקום, ענו אלה בשפתם "אינני מבין אותך" או "באיזה שפה מוזרה הם מדברים" ומכאן השם "יוקטן". עם זאת הדעות עדיין חלוקות מה מקורו האמיתי של השם.
אוכלוסייה
בחצי האי נמצאים חלק מהאתרים המפורסמים ביותר של תרבות המאיה, ביניהם מוכרים יותר טיקאל, אושמאל, טולום וצ'יצ'ן איצה. בני המאיה ומסטיסים מהווים חלק נכבד מהאוכלוסייה המקומית ושפות המאיה השונות עדיין מדוברות בפי רבים באזור.
מאז תחילת העידן המודרני, שימש האי להפקת שרף לייצור גומי לעיסה, כריתת בולי עץ, אגבה ייצור חבלים וגידול בקר. מאז שנות ה-70, כאשר תחליפים סינתטיים הפכו רבים מהגידולים המסורתיים לפחות משתלמים, עברה כלכלת האי לתיירות, במיוחד מדינת קינטנה רו המקסיקנית. קנקון הנמצאת בצפון-מזרח חצי האי התפתחה מעיירת דיגים קטנה לעיר תוססת.
מזג אוויר
כמו רוב אזור הקריביים, חצי האי יוקטן שוכן בחגורת ההוריקנים האטלנטית. בשנת 2005 נפגע האי קשות על ידי שתי סופות טרופיות חזקות במיוחד: הוריקן וילמה והוריקן אמילי.
פרידריך אברט
פרידריך אברט (בגרמנית: Friedrich Ebert; 4 בפברואר 1871 – 28 בפברואר 1925) היה מדינאי גרמני, הקנצלר הראשון של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן גם נשיאה הראשון. אברט היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה בין השנים 1913-1919 וסוציאליסט מתון. כמנהיג המפלגה, היה גורם מרכזי בהקמת רפובליקת ווימאר בגרמניה לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה ונבחר להיות נשיאה הראשון של רפובליקת ויימאר.
מדיניותו באותה תקופה כוונה בעיקר להשבת השלום והסדר בגרמניה ודיכוי השמאל. כדי להשיג את המטרות הללו, הוא התחבר לכוחות פוליטיים שמרניים ולאומניים, בפרט, להנהגת הצבא תחת הגנרל וילהלם גרונר והפרייקורפס הימני.
שנותיו הראשונות
לאחר שהתיישב בברמן בשנת 1891 עסק בעבודות שונות. בשנת 1894 התחתן עם לואיז רומפ, בת של עובד כפיים. לאחר מכן הפך למנהל פאב שבמהרה הפך למרכז של פעילות סוציאליסטית. בנקודה זו החל להצליח בחברותו הפוליטית כאשר נבחר ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בברמן. לאחר 1900 נבחר למזכיר של ארגון עובדים. בשנת 1904 החל לכהן במועצה הלאומית של המפלגה והוא הפך להיות מוכר יותר בציבור. בשנת 1913, לאחר מותו של מנהיג המפלגה אוגוסט בבל, הפך אברט למזכיר הכללי של המפלגה, תפקיד שלמענו עבר לגור בברלין.
מלחמת העולם הראשונה
כשפרץ משבר יולי של שנת 1914, היה אברט בחופשה. לאחר שהוכרזה מלחמת העולם הראשונה בראשית אוגוסט, נסע אברט לציריך עם גזבר המפלגה אוטו בראון וכספי המפלגה כדי לאפשר הקמת ארגון זר אם עקב התנגדותה למלחמה המפלגה תוכרז בלתי חוקית באימפריה הגרמנית. הוא חזר ב-6 באוגוסט והוביל את חברי הרייכסטאג של SPD להצביע כמעט פה אחד בעד מלווה מלחמה, וקיבל שהמלחמה הייתה צעד פטריוטי, הגנתי הכרחי, במיוחד נגד המשטר האוטוקרטי של הצאר ברוסיה.
בינואר 1916 התפטר הוגו האזה. תחת הנהגתו של אברט ו"מתונים" אחרים כמו פיליפ שיידמן, השתתפה מפלגת ה-SPD בבורגפרידן, הסכם בין המפלגות הפוליטיות ברייכסטאג לדכא הבדלי מדיניות פנים למשך המלחמה על מנת לרכז את האנרגיות של המדינה אך ורק בהבאת הסכסוך לניצחון עבור גרמניה. זה הציב את המפלגה לטובת המלחמה במטרה לשלום בפשרה, עמדה שהובילה בסופו של דבר לפיצול ב-SPD, כאשר רבים התנגדו באופן קיצוני למלחמה ועזבו את ה-SPD בתחילת 1917 להקים את ה- USPD.
מחלוקות מדיניות דומות גרמו לאברט לסיים את בריתו הפרלמנטרית עם כמה מחברי השמאל ברייכסטאג ולהתחיל לעבוד מקרוב עם מפלגת המרכז ומפלגת ההתקדמות בשנת 1916. מאוחר יותר אלה שהובלו על ידי אברט קראו לעצמם "ספרטקיסטים". החל משנת 1916 שיתף אברט את הנהגתם של צירי הרייכסטאג עם שיידמן. אף על פי שהוא התנגד למדיניות של רווחים טריטוריאליים המובטחים באמצעות כיבוש צבאי בחזית המערבית (מלבד לוקסמבורג שהייתה דובר גרמנית וניתן היה לשלב אותה בקלות), תומך אברט במאמץ המלחמתי באופן כללי כמאבק הגנתי. אברט חווה את האובדן הטראומטי של אובדן שניים מארבעת בניו במלחמה: היינריך נפטר בפברואר 1917 במקדוניה, ואילו גאורג נהרג בפעולה במאי 1917 בצרפת. ביוני 1917 נסעה משלחת של סוציאל-דמוקרטים בראשותו של אברט לסטוקהולם לשיחות עם סוציאליסטים ממדינות אחרות על ועידה שהייתה מבקשת לסיים את המלחמה ללא שום סיפוחים של שטח בחזית המערבית למעט לוקסמבורג ומחזירה את מרבית השטח אלזס ולורין בברכות ממשלת גרמניה. אולם היוזמה נכשלה.
בינואר 1918, כאשר העובדים במפעלי החימוש בברלין יצאו לשביתה, הצטרף אברט להנהגת השביתה, אך עבד קשה כדי להחזיר את השובתים לעבודה. הוא אושר על ידי כמה פוליטיקאים מהשמאל הקיצוני כבוגד במעמד הפועלים, ומימין כבוגד ב"ארץ האב", מונח גרמני פטריוטי לתיאור גרמניה. הקיסר וילהלם השני ורוב הפוליטיקאים משני הצדדים ראו בו אדם וגיבור מכובד בגלל שהחזיר אותם לעבודה ללא אלימות.
פרלמנטיזציה
ב-5 באוקטובר, הממשלה הודיעה לציבור הגרמני על אירועים אלה. עם זאת, היה אז עיכוב, שכן הנשיא האמריקני וילסון סירב בתחילה להסכים להפסקת האש. הערותיו הדיפלומטיות ככל הנראה מצביעות על כך שהשינויים בממשלת גרמניה לא היו מספיקים והעובדה שוילהלם השני נותר ראש מדינה הייתה מכשול מיוחד. אברט לא העדיף להחליף את המלוכה ברפובליקה, אבל כמו רבים אחרים, הוא דאג מהסכנה של מהפכה סוציאליסטית, שנראתה סבירה יותר עם כל יום שחלף. ב-28 באוקטובר שונתה החוקה להעברת השלטון לרייכסטאג. בשלב זה, מפלגות הרוב של הרייכסטאג, כולל ה-SPD של אברט, היו מרוצות למדי ממצב העניינים; מה שהם היו זקוקים לו עכשיו היה תקופת רגיעה להתמודד עם נושא המשא ומתן על שביתת נשק ועל הסכם שלום.
מהפכה
התוכניות של הממשלה הגרמנית החדשה הושלכו לאי סדר כאשר עימות בין קצינים וצוותים על סיפון הצי הגרמני בווילהלמסבן בתחילת נובמבר הוביל לפעולת רכבת אירועים שתביא למהפכה שהתפשטה על חלק ניכר מהארץ בשבוע הבא. על רקע מדינה הנופלת לאנרכיה, דרשה ה-SPD בראשותו של אברט ב-7 בנובמבר קול חזק יותר בממשלה, הרחבת הפרלמנטריזם למדינת פרוסיה וויתור על כס המלוכה על ידי הקיסר ובנו הבכור, יורש העצר וילהלם. אברט העדיף לשמור על המלוכה תחת שליט אחר, אך בשלב זה אמר לנסיך מקסימיליאן פון באדן, "אם הקיסר לא יתפטר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת. אבל אני לא רוצה את זה, אני אפילו שונא את הרעיון כמו חטא." משמאל, הספרטקים (המונים כ-100 בברלין) וקבוצה של כ-80 עד 100 מנהיגי עבודה פופולריים מברלין המכונה "ישר למהפכה" (Revolutionäre Obleute) התכוננו למהפכה בבירה.
ב-9 בנובמבר הגיעה המהפכה לברלין כאשר החברות הגדולות יותר נפגעו בשביתה כללית שנקראה על ידי הספרטקיסטים והסוכנים המהפכניים, אך גם נתמכו על ידי ה-SPD והאיגודים המרכזיים. מועצות פועלים וחיילים נוצרו ובניינים חשובים נכבשו. כאשר ההמונים השובתים צעדו על מרכז ברלין, ה-SPD, שחשש מאובדן השפעתו על המהפכה, הודיע ​​כי הוא מתפטר מממשלתו של הנסיך מקסימיליאן. בינתיים, הנסיך מקסימיליאן לא הצליח לשכנע את הקיסר וילהלם השני, שהיה במטה הצבא בספא, בלגיה, בצורך לבצע פיטור מלא ממלכות פרוסיה. וילהלם התפטר מאובדן הכתר הקיסרי, אך עדיין חשב שהוא יכול להישאר מלך פרוסיה. כשמקסימיליאן לא הצליח לשכנע אותו בחוסר המציאות של אמונה זו, הוא הודיע ​​באופן חד-צדדי ובלא אמיתי כי וילהלם למעשה התנזר וכי נסיך הכתר הסכים לוותר על זכות הירושה שלו. זמן קצר לאחר מכן הגיעה הנהגת ה-SPD לקנצלר ואברט ביקש מהנסיך מקסימיליאן למסור לו את הממשלה. לאחר ישיבה קצרה בקבינט התפטר הקנצלר ובמסגרת לא חוקתית העביר את משרדו לידי אברט, שהפך אז לקנצלר של גרמניה ושר נשיא פרוסיה: הסוציאליסט הראשון, הפוליטיקאי השני והפושט השני המכהן בתפקיד זה. אברט השאיר את ממשלתו של הנסיך מקסימיליאן ברובו ללא שינוי, אך מינה פעילי SPD לשר המלחמה הפרוסי ולמפקד הצבאי באזור ברלין.
הפעולה הראשונה של אברט בתור קנצלר הייתה לפרסם סדרת הכרזות המבקשות מהאנשים להישאר רגועים, להישאר מחוץ לרחובות ולהשיב את השלום והסדר. ניסיון זה לא צלח. לאחר מכן אברט אכל ארוחת צהריים עם שיידמן ברייכסטאג, וכשהוא התבקש לעשות כן, סירב לדבר עם ההמונים שנאספו בחוץ. עם זאת, שיידמן ניצל את ההזדמנות, בתקווה למנוע את כל מה שהמנהיג הקומוניסטי קארל ליבקנכט אמר לחסידיו בארמון המלוכה לשעבר (שגרמניה תהפוך קומוניסטית), הכריז על גרמניה כעל רפובליקה. אברט זועם נזף בו מייד: "אין לך זכות להכריז על הרפובליקה!" בכך התכוון להשאיר את ההחלטה בפני אספה לאומית נבחרת, גם אם החלטה זו עשויה להיות שחזור המלוכה.
בהמשך אותו יום, אברט אפילו ביקש מהנסיך מקסימיליאן להמשיך כיורש עצר, אך נענה בסירוב. מכיוון שוילהלם השני לא ממש התפטר ב-9 בנובמבר, גרמניה נותרה באופן חוקי מלוכה עד שהקיסר חתם על התפטרותו הרשמית ב-28 בנובמבר. אך כאשר וילהלם העביר את הפיקוד העליון של הצבא לפאול פון הינדנבורג ויצא לגלות בהולנד בבוקר ה-10 בנובמבר הייתה המדינה ללא ראש מדינה. ממשלה זמנית לגמרי סוציאליסטית שהתבססה על מועצות עובדים עמדה להשתלט תחת הנהגתו של אברט. הממשלה נקראה מועצת סגני העם (Rat der Volksbeauftragten).
אברט מצא את עצמו בבית משואה. הוא הצליח להביא את ה-SPD לשלטון, וכעת הוא היה במצב להכניס רפורמות חברתיות בחוק ולשפר את חלקם של מעמד העובדים. עם זאת, בעקבות המהפכה נאלצו הוא ומפלגתו לחלוק את השלטון עם השמאל שאותו הוא בז: הספרטקיסטים והעצמאים. אחר הצהריים של ה-9 בנובמבר, הוא ביקש באדישות מה-USPD: למנות שלושה שרים לממשלה העתידית. עם זאת, באותו ערב כבשה קבוצה של כמה מאות חסידי אנשי המפקד המהפכני את בניין הרייכסטאג וניהלה דיון לא מאולתר. למחרת הם קראו לבחירת מועצות חיילים ועובדים במטרה לקרוא לממשלה זמנית: מועצת סגני העם. כדי לשמור על השליטה באירועים ולעבוד נגד האנטי של אברט. בהרשעות המהפכניות, החליט אברט שהוא צריך לבחור את מועצות הפועלים ולהצטרף למנהיג המהפכה ובמקביל משמש כראש הרשמי של הממשלה הגרמנית.
מועצת סגני העם
במדיניות הפנים, מספר רפורמות חברתיות הונהגו במהירות על ידי מועצת הנבחרים העממיים תחת הנהגתו של אברט, כולל דמי אבטלה, יום העבודה בן שמונה שעות, זכות בחירה אוניברסלית לכולם מעל גיל 20, זכותם של משקים חקלאיים לארגן, והגדלת דמי הזקנה, המחלה והאבטלה של העובדים. צו של 12 בנובמבר 1918 הקים את משרד הרייך לפיתוח כלכלי, במטרה להעביר את הכלכלה הגרמנית "לתנאי שלום". ב-22 בנובמבר 1918 הונפקה תקנה של משרד המזון של הרייך לבחירות ל"מועצות איכרים ועובדים" שהופעלה על ידי "כל האגודות החקלאיות." ב-23 בנובמבר 1918, משרד הרייך לפיתוח כלכלי. פורסמו שנים עשר תקנות שקבעו כללים הנוגעים למשך יום העבודה, ימי מחלה, חופשות בתשלום, "ועוד היבטים של יחסי עבודה בתוך הכלכלה הגרמנית." כי ממשלות המדינה "צריכות לדרוש מהקומונות והאיגודים הקהילתיים להקים מחלקות להדרכה מקצועית כללית ולהשבת חניכים." ב-23 בנובמבר 1918 הוצא צו האוסר על עבודה במאפיות בין השעות 10 בלילה ו-6 בבוקר. בדצמבר 1918 הועלה מגבלת ההכנסה לזכאות לכיסוי ביטוחי הבריאות מ-2,500 ל-5,000 מארק. זכות האספה וההתאגדות החופשית, שהורחבה אפילו לעובדי ממשלה ופקידים, נעשתה אוניברסלית וכל ביטול צנזורה בוטל. "Gesindeordnung" (תקנת המשרתים שהוכרזה בפרוסיה בשנת 1810) בוטלה, וכל החוקים המפלים נגד עובדים חקלאיים הוסרו. צו זמני ב-24 בינואר 1919 קבעה המועצה זכויות שונות לעובדים חקלאיים. בנוסף, הוחזרו הוראות להגנת העבודה (שהושעו במהלך המלחמה), והוצאו מספר גזרות המבקשות חופש עיתונות, חופש דת וחופש דיבור וחנינה של אסירים פוליטיים. כמו כן שופרו ההגנות לעובדי בית, והוגדרו הפרשות הדיור.
צו מיום 23 בדצמבר 1918 הסדיר הסכמי שכר, שקבעו כי הסכם שכר שנכרת בענף עבודה כלשהו בין רשות האיגודים המקצועיים המוסמכים לבין רשות המעסיקים המוסמכים היה בעל תוקף מוחלט, כלומר שום מעסיק לא יכול היה להיכנס לשום גורם אחר הסכמה מיוזמתו. בנוסף, הוקם ארגון של בתי משפט לבוררות להכריע בכל המחלוקות. צו מיום 4 בינואר 1919 אילץ את המעסיקים להחזיר את עובדיהם לשעבר לפיתוח דה-מובילציה, בעוד שנועדו אמצעים כדי להגן על עובדים מפני פיטורים שרירותיים. עובדים שחשו כי התייחסו אליהם באופן לא הוגן יכלו לערער לבית משפט לבוררות, ובמקרה הצורך שלטענת הדמוביליזציה "הייתה להם הכוח לקבוע את מי להדיח ומי יש להחזיק בעבודה." ב-29 בנובמבר 1918 שלילת זכויות ההצבעה למקבלי הרווחה בוטלה. הכרזה ממשלתית מדצמבר 1918 הורתה לחקלאים להעסיק חיילים חוזרים "במקום עבודתם הקודם ולספק עבודה למובטלים", בזמן שניתנה גזירה חשובה באותו חודש לתמיכת "Jugendpflege" (רווחת הנוער).
בדצמבר 1918, הממשלה העניקה באופן זמני את המשך דמי הלידה שהוצגו במהלך המלחמה הגדולה, ואילו צו שהתקבל בינואר 1919 חייב את העסקתם של ותיקים נכים. צו הפשרה הונפק על ידי הממשלה ב-29 בינואר 1919 "הנוגע לרכישת קרקע ליישוב עובדים על האדמה" שחזה "אפשרות להפקיע נחלות על פני 100 דונם כדי להקל על ההתיישבות." עם זאת, רק למעלה מ-500,000 דונם שוחררו עד שנת 1928, והדבר היטיב עם 2.4% מאוכלוסיית החקלאות. בנוסף, ממשלתו של אברט קיבלה שוב אספקת מזון והוציאה גזירות שונות הקשורות לקידום תעופה אזרחית והגבלות על החזקת כלי נשק.
מלחמת אזרחים
בשבועות שלאחר הקמת מועצת סגני העם, אברט והנהגת ה-SPD התייצבו בגורמים השמרניים והלאומניים בחברה הגרמנית (עובדי המדינה, הכוחות המזוינים, המשטרה, הרשות השופטת) כנגד כוחותיהם של המהפכה. האחרונים רצו לבטל את האתגר לסדר הקיים שמציבות מועצות העובדים בהקדם האפשרי. ובכל זאת, מרבית המועצות במועצות העובדים והחיילים ראו עצמם כתומכים בממשלה. רק הספרטקיסטים הם שרצו דיקטטורה של העובדים. אברט וגרונר פיתחו "תוכנית" להשבת הסדר בברלין על ידי כך שיחידות צבאיות שחזרו מהחזית המערבית עוברות לגורם ומפרקות את כוחות הכוחות הפריליליטריים מ-10 עד 15 בדצמבר. עם זאת, לאחר שהגיעו עשר הדיוויזיות במקום להישאר ככוח מלכד, הם התפזרו.
ב-16 בדצמבר, נפגש ה-Reichsrätekongress (קונגרס המועצות) בברלין וקבע את המועד לבחירות לאספה הלאומית ל-19 בינואר 1919. עם זאת, הוא גם קיבל החלטה שמטרתה להבטיח כי הצבא יהיה תחת שליטה קפדנית של הממשלה האזרחית, כלומר מועצת סגני העם. היא גם קראה לעמדה חזקה של מועצות החיילים מול חיל הקצינים המקצועי. זה לא היה מקובל על מנהיגי הצבא וב-OHL החלו להקים גדודי התנדבות באזור ברלין. הלחימה התפרצה ב-24 בדצמבר ברחוב השלוספלאץ בברלין (השטוף של השלוס של ברלין). ב-23 בדצמבר, אנשי חיל הים הלא מרוצים כבשו את בית הקנצלר והכניסו את צירי העמים למעצר בית. אברט ביקש מה-OHL עזרה בטלפון וכוחות התאספו בפאתי הבירה. במהלך הלילה הורה אז אברט לכוחות אלה לתקוף, דבר שעשו בבוקר ה-24 בדצמבר. עם הפסקת הלחימה אחר הצהריים, כוחות חיל הים החזיקו בשדה, אך הם חזרו לצריף שלהם, וסיימו את המשבר. כתוצאה מאירוע זה, אותו קרא ליבקנכט "חג המולד העקוב מדם של אברט". חברי USPD עזבו את מועצת סגני העמים ב-29 בדצמבר. למחרת, חברי SPD גוסטב נוסקה ורודולף ויסל תפסו את מקומם ומאותה נקודה נחתמו על קומוניקציות ממשלתיות Reichsregierung (כלומר הממשלה הפדרלית) במקום "מועצת סגני העמים." אותו דבר בה ביום, ניתקו הספרטקסים את קשריהם שנותרו עם USPD והקימו עצמם כמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
שבוע ה-5–12 בינואר 1919 נודע בכינוי "שבוע ספרטקוס", אולם ההיסטוריונים רואים בכך אי התאמה מטעה. "ההתקוממות הספרטקיסטית" הייתה יותר ניסיון של עובדי ברלין להחזיר את מה שהם חשבו שניצחו במהפכת נובמבר ומה שנראה היה שהם כעת תהליך הפסד. הטריגר היה אירוע טריוויאלי: ראש משטרת ברלין, חבר ה-USPD, סירב לקבל את פיטוריו.
USPD קרא להפגין סולידריות, אך עצמו הופתע מהתגובה כמאות של אלפים, רבים מהם חמושים, התאספו במרכז העיר ב-5 בינואר. הם תפסו את העיתונים ותחנות הרכבת. נציגי USPD ו-KPD החליטו להפיל את ממשלת אברט. עם זאת, למחרת, ההמונים שנאספו לא תפסו מבני ממשל, מכיוון שהתמיכה הצפויה של הצבא לא התממשה. אברט החל לנהל משא ומתן עם מנהיגי המרד, אך התכונן במקביל לפעולה צבאית. נוסקה התפקד כמפקד הפרייקורפס (ארגון פרמיליטרי ימני) ואברט פעל לגייס את הכוחות המזוינים הסדירים באזור ברלין מצד הממשלה. בין התאריכים 9–12 בינואר בהוראתו של אברט, כוחות סדירים ופרייקורפס דיכא את ההתקוממות בהצלחה ובשפיכות דמים. בכך הסתיימה המהפכה.
נשיאות
בבחירות הראשונות לנשיאות גרמניה, אז כבר רפובליקת ויימאר, שהתקיימו ב-11 בפברואר 1919, חמישה ימים לאחר שהתכנסה הוועידה הבוחרת בוויימאר, נבחר אברט לנשיא הזמני של הרפובליקה הגרמנית. הוא נותר בתפקיד זה לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לתוקפה והושבע בתור נשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919. הוא היה ראש המדינה שנבחר לראשונה אי פעם מבחינה דמוקרטית, והיה גם הפשוט הראשון, הסוציאליסט הראשון, האזרח הראשון והגוף הראשון מרקע פרולטרי שמילא תפקיד זה. בכל תקופת קיומו של הרייך הגרמני המאוחד משנת 1871 עד 1945, הוא היה גם ראש המדינה היחיד בכל אירופה שהיה מחויב באופן חד משמעי לדמוקרטיה.
אחת המשימות הראשונות של אברט כנשיא הייתה להתמודד עם חוזה ורסאי. כאשר התנאים של האמנה התפרסמו ב-7 במאי 1919, הגרמנים קיללו אותה מכל הגוונים הפוליטיים כ"דיקטאט" מכביד, במיוחד מכיוון שבעצם הוטל על גרמניה ההסכם ואמרו עליו לחתום ללא כל משא ומתן. אברט עצמו הוקיע את האמנה כ"בלתי ניתנת למימוש ובלתי נסבלת". עם זאת, אברט היה מודע היטב לאפשרות שגרמניה לא תוכל לעמוד ולדחות את האמנה. הוא האמין כי בעלות הברית יפלשו לגרמניה ממערב אם גרמניה תסרב לחתום. כדי לפייס את דעת הקהל, הוא שאל את הינדנבורג אם הצבא מסוגל להחזיק מעמד אם בעלות הברית יחדשו את פעולות האיבה. הוא הבטיח לדחוק לדחיית האמנה אם תהיה אפילו האפשרות הרחוקה שהצבא יוכל לעשות עמדה. הינדנבורג, לפי דברי גרונר, הגיע למסקנה כי הצבא אינו מסוגל לחדש את המלחמה אפילו בהיקף מצומצם. במקום לספר לאברט עצמו, הוא שלח את גרונר למסור לנשיא את מסקנת הצבא. אברט ייעץ אפוא לאספה הלאומית לאשר את האמנה, שהיא אישרה ברוב גדול ב-9 ביולי.
המאבק של הממשלה נגד כוחות קומוניסטים, כמו גם סוציאליסטים סוערים, נמשך לאחר שאברט היה לנשיא. מינואר עד מאי 1919, באזורים מסוימים לאורך הקיץ, נמשכה מלחמת האזרחים בגרמניה. מאז הבחירות ב-19 בינואר החזירו רוב מוצק למפלגות הדמוקרטיות (SPD, Zentrum ו-DDP), הרגיש אברט כי לכוחות המהפכניים לא נותרה כל לגיטימציה. הוא ונוסקה השתמשו כעת באותם כוחות שהפעילו קודם לכן בברלין בקנה מידה לאומי כדי לפזר את מועצות העובדים ולהחזיר את החוק והסדר. במרץ 1920, במהלך הפוטש של קאפ הימני של כמה גורמי פרייקורפס, נאלצה הממשלה, כולל אברט, לברוח מברלין. עם זאת, סירוב של עובדי מדינה לקבל את הממשל שהוכרז על עצמו ושביתה כללית שנקראה על ידי הקבינט הלגיטימי הביאו לקריסתו של הפוטש.
לאחר סיומה, עובדים שובתים באזור רוהר סירבו לחזור לעבודה, והובלו על ידי חברי ה-USPD וה-KPD הציגו אתגר מזוין לרשות השלטון. לאחר מכן היא שלחה את כוחות הרייכסווהר ופריקורפס כדי לכפות את מרד הרוהר בכוח. כדי להימנע ממערכת בחירות בזמן קריטי, האריך הרייכסטאג את כהונתו ב-24 באוקטובר 1922 עד 25 ביוני 1925, ברוב קולות מוסמכים ששינה את החוקה.
כנשיא מינה אברט דמויות ימניות מרכזיות כמו וילהלם קונו והנס לותר כקנצלרים ועשה שימוש קפדני בכוחותיו הרחבים על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, על מנת לטפל בקאפ-פוטש ובהיטלר- לודנדורף פושט. במהלך שנת 1924 הוא השתמש בכוחות החירום של הנשיאות 134 פעמים בסך הכל. לאחר מלחמת האזרחים שינה את הפוליטיקה שלו ל"מדיניות איזון"בין השמאל לימין, בין העובדים לבעלי המפעלים העסקיים. במאמץ זה פעל לפי מדיניות של קואליציות שבירות. זה הביא לכמה בעיות, כמו קבלה, במהלך משבר 1923, על ידי ה-SPD של שעות עבודה ארוכות יותר ללא פיצוי נוסף בעוד שהמפלגות השמרניות דחו בסופו של דבר את היסוד האחר של הפשרה, הכנסת מיסים מיוחדים לעשירים.
מותו
אברט סבל מאבני מרה והתפרצויות תכופות של דלקת המרה. התקפות אכזריות מצד יריבי הימין של אברט, כולל השמצות ולעג, זכו לרוב או אף נתמכו על ידי הרשות השופטת כאשר הנשיא פנה לבתי המשפט. ההכרח התמידי להתגונן מפני התקפות אלה פגע גם בבריאותו. בדצמבר 1924 קנס בית משפט במגדבורג עיתונאי שקרא לאברט "בוגד בארצו" בגין תפקידו בשביתה בינואר 1918, אך נאמר גם כי מבחינה חוקית, אברט ביצע למעשה בגידה. תיק בית משפט זה מנע ממנו לחפש עזרה רפואית למשך זמן מה, מכיוון שהוא רצה להיות זמין לראיות.
באמצע פברואר 1925 הוא חלה חריפות ממה שהאמינו שהוא שפעת. מצבו הידרדר במהלך השבועיים שלאחר מכן, ובאותה תקופה סברו שהוא סובל מפרק נוסף של מחלת כיס המרה. בלילה של ה-23 בפברואר עבר ניתוח חירום לכריתת תוספתן (אותה ביצע אוגוסט ביר) בשעות המוקדמות של היום שלאחר מכן עקב דלקת התוספתן. הוא נפטר מהלם זיהומי (ספטי) ארבעה ימים לאחר מכן, בן 54. הוא נקבר בהיידלברג. כמה פוליטיקאים בכירים ונשיא האיגוד המקצועי נשאו נאומים בהלווייתו, וכך גם שר המחאה הרמן מאס, כומר בכנסיית רוח הקודש בהיידלברג; בכך גרם מאס לשערורייה בכנסיותיו ובמגורים השמרניים שלו, מכיוון שאברט היה אתאיסט מובהק (אף כי הוטבל קתולית, הוא עזב את הכנסייה רשמית מזמן).
מורשתו של אברט
אברט נותר דמות שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים עד היום. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה מכירה בו כאחד ממייסדיה, סבורה כי מותו היה אבדה גדולה. גורמי שמאל רבים טוענים כי הוא שסלל את הדרך לפאשיזם בתמיכתו באנשי הפרייקור והדיכוי האלים של מרידות הפועלים.
היו אלו אותם אנשים שהפיצו את אגדת ה"סכין בגב" - הרעיון שהסוציאליסטים (והיהודים) היו אחראים לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה. יש הטוענים כי זו הייתה טענה חצופה, שכן האחראים הראשיים להפצת האגדה - פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף היו אלו שביקשו מן הסוציאל-דמוקרטים כי ישאו ויתנו על כניעה, ועמדו על כך שהצבא אינו יכול עוד להחזיק מעמד. לאנשים אלו הייתה הרפובליקה של ויימאר בבחינת רע הכרחי, שמטרתו להסיט את האשמה בתבוסה מהמנגנון הצבאי לעבר הסוציאל-דמוקרטים, עד שבבוא היום יתפסו את השלטון גורמים אשר יכינו את העם למלחמה הבאה. לפי דעה זו שיחק אברט בדרמה זו בדיוק את התפקיד שציפו ממנו אנשי הימין והצבא.
כמה היסטוריונים רואים בפעולותיו של אברט משום הכרח למניעת הקמתה של מדינה קומוניסטית. לכך ניתן לענות כי רבים מן הפועלים המתמרדים (ורבים מן ההרוגים) היו תומכים במפלגתו של אברט, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וכי עד רציחתם של ליבקנכט ולוקסמבורג לא הייתה המפלגה הקומוניסטית גוף רלוונטי, וכי היו אלו פעולותיו של אברט שגרמו לרדיקליזציה ולתמיכה ברעיונות קומוניסטיים ומהפכנים.
יצירת מועצות פועלים נבחרות, כפי שהיה הדבר (בתמיכתו הפסיבית של אברט) בימים הראשונים של הרפובליקה, נראתה על ידי הפועלים המתונים ככלי לגיטימי לפיקוח על הממשלה הדמוקרטית, בתקופה בה אנשי הממשל היו ריאקציונרים שנותרו בתפקידיהם מימיו של הקייזר, והחוקים הקיימים לא הגנו עדיין על הפועלים מניצול ומהתעללות בידי המעבידים.
מבקריו של אברט רואים אותו ככלי בידי הריאקציה (בידיעתו או שלא בידיעתו) אשר החלטותיו השגויות היו מרכזיות בעיצובה של רפובליקת ויימאר. אך אפילו מבקרים אלו מודעים לכך שעם מותו הפך קיצה של רפובליקת ויימאר לבלתי נמנע, וזאת במיוחד לאור העובדה כי יורשו היה פאול פון הינדנבורג, איש צבא מן הימין, ומונרכיסט, שפעולותיו תרמו רבות לעליית אדולף היטלר לשלטון, ולקיצה של הרפובליקה.
קרן פרידריך אברט
קרן פרידריך אברט נוסדה בשנת 1925 על ידי פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שביקשו לשמר את מורשתו של אברט. הקרן בעלת זיקה למפלגה אך עצמאית ממנה, ומשרדיה נמצאים בבון.
הקרן מקדמת פרויקטים המקדמים דמוקרטיה ושוויון זכויות בכ-100 מדינות ברחבי העולם, בהן ישראל. כמו כן מחלקת הקרן מלגות לתלמידים מצטיינים.
אע'א
השם
מקור המילה הוא בטורקית הקדומה שבה "אקה" aqa היה האח הבכור. מילה זאת קיימת גם במונגולית. ככל הנראה נהגתה "אחא". מאוחר יותר קיבלה המילה הטורקית את המשמעות של "אדון", "בעל בית", "מנהיג"
האימפריה העות'מאנית
מפקדים צבאיים באימפריה העות'מאנית כונו בתואר אע'א, לדוגמה, יניצ'רי אע'א (yeniçeri ağa) או "יניצ'רי אע'אסי" yeniçeri ağası - מפקד חיל היניצ'רים. הוא היה חבר בדיוואן של הסולטאן, יחד עם הווזירים. דרגתו הייתה של סנג'קביי עם טוי אחד. הוא קיבל שכר של 400 אקצ'ה ליום ובימי סולימאן המפואר - 500 אקצ'ה. עמד בראש "דיוואן (מועצה) של אע'ה". מפקד הסיפאהים נקרא סיפאהי אע'אסי sipahi ağası. אחרי ביטול כוח היניצ'רים בשנת 1826 נקראו אע'ה הקצינים בדרגות נמוכות ואמצעיות בצבא העות'מאני.
הנסיכויות הרומניות
בוולאכיה ובנסיכות מולדובה, מדינות רומניות שהיו בחסות עות'מאנית במשך תקופה ארוכה, ה"אע'א" - ברומנית agă (אגה) היה, החל מהמאה ה-16, המפקד הצבאי השני בדרגה אחרי הספטאר הגדול. בוולאכיה התפקיד צוין לראשונה ב-1567 ובמולדובה ב-1592. פרט לסמכויותיו הצבאיות, היה האגה אחראי על שמירת הסדר בערי הבירה (בוקרשט ויאש) והיו לו גם סמכויות משפטיות. הוא פיקח גם על המחירים בשווקים ופיקד על הכבאים. בשלהי המאה ה-19 התפקיד גדל בחשיבות והבטיח לנושא בו רווחים גדולים.
כורדיסטן
בחברה השבטית הכורדית נקראו "אגה" ראשי השבטים, לרבות המנהיגים העליונים, וכן מוכתרי הכפרים. התואר שימש גם את בעלי האחוזות הגדולים ובעלי הבתים העשירים. מושב האגה נמצא בחדר או בית שנקרא "דיוואן-חאנה" או "דיוואן". שם התקבלו אורחי האגה וכן זמרים נודדים ומספרי סיפורים, חלקם סוחרים יהודים שהזדמנו למקום. האגה היה המנהיג הצבאי הראשי, שופט ובורר ראשי, שר אוצר שדאג לגביית המיסים מנתיניו.
האימפריה העות'מאנית
התואר אע'א הוענק לבעלי סמכויות שונות באימפריה העות'מאנית. כך למשל כונו מושלי מחוזות בתוניס, ראשי שבטים כורדים וכן בעלי סמכויות אחרים מטעם האימפריה. בנוסף על כך שימש התואר בעלי משרות שונות בעולם המוסלמי ובארצות בחסות העות'מאנים.
הח'אנות של קרים
בהייררכיה חברתית אצל הטטרים של קרים אגה היה המעמד השני בחשיבות אחרי מרזה. גם לכל פקידי הממשל היו קוראים אגה.
בפרס
באימפריה הספווית אגה נקראו האצלה השבטית והפאדולים בעלי האחוזות: בריבוי נקראו בפרס "אגאיאן" ובאזרית:אגאלר. בפרסית של היום משמשת המילה "אגה" כתואר לגברים, במובן של "מר" או "אדון" (נכתב آقا - אקא). המונח המקביל אצל הנשים הוא "חאנום".
כבוד
נשיא פקיסטן, יחיא ח'אן, נשא את התואר אגא.
קישורים חיצוניים
(האנציקלופדיה האוקראינית - עורך:ו.א סמולי, המכון להיסטוריה של אוקראינה, האקדמיה האוקראינית למדעים, 2003 קייב) כרך א, עמ' 28
דורית נאור
דורית אשכנזי-נאור (נולדה ב-7 בפברואר 1970) היא אתלטית ישראלית, היא זכתה 19 פעמים בתואר אלופת ישראל (משנת 1992) ושיאנית ישראל בהטלת כידון. 3 פעמים אלופת המכביה (2001, 2009 ו-2013) ושיאנית המכביה הנוכחית (2017) בהטלת כידון.
ביוגרפיה
נאור נולדה בשם דורית אשכנזי. היא למדה בגבעתיים. היא החלה להתאמן בהטלת כידון בגיל 15 בשנת 1985 בהפועל פתח תקווה, בהדרכת ז'ק כהן.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי 1989 זכתה נאור במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 37.20 מטר, אחרי קלרה סימון (40.02 מטר) ומיטל בראל (38.40 מטר).
אלופת ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1991, זכתה נאור במדליית זהב בקרב שבעה בתוצאה של 4006 נקודות ושנה לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1992, היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון, בתוצאה של 44.14 מטר (כידון ישן), לראשונה בקריירה שלה, מתוך 19 תארים.
בתחרות שנערכה בשנת 2000 קבעה נאור בהטלת כידון שיא ישראלי חדש של 43.67 מטר, שיא זה החזיק מעמד כ-6 שנים ונשבר על ידי חן אדרי (43.75 מטר). 3 שנים לאחר מכן, בתחרות שנערכה ב-14 בפברואר 2009, היא החזירה לעצמה את השיא והעמידה אותו על תוצאה של 43.85 מטר. חודש וחצי לאחר מכן, היא החלה במסע לשיפור השיא הישראלי שלה בהטלת כידון וקבעה עוד 4 שיאים ישראלים חדשים. בתחרות שנערכה ב-28 במרץ 2009 היא קבעה שיא ישראלי חדש של 44.13 מטר. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-18 באפריל היא קבעה שיא ישראלי חדש של 44.72 מטר, ב-12 במאי 2010 היא קבעה שיא ישראלי חדש של 44.90 מטר ושבועיים לאחר מכן, במסגרת תחרות הזמנה שנערכה באצטדיון הדר יוסף ב-3 ביוני, היא שיפרה את שיאה הישראלי והעמידה אותו לבסוף על תוצאה של 45.50 מטר (השיא הנוכחי 2014).
פרשה לאחר זכייה באליפות ישראל ב-2014.
חייה האישיים
נאור נשואה לשחר, מתכנן אתרי בנייה ואם לשתי בנות דביר ויובל ומתגוררת עם משפחתה בראש העין. היא בעלת דוקטורט בחינוך גופני, מרצה להוראה בסמינר הקיבוצים ומתאמנת בהדרכת אמנון גור.