cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סליפי פלויד
קריירה ככדורסלן
פלויד נבחר בדראפט ה-NBA על ידי ניו ג'רזי נטס בבחירה ה-13 בדראפט ה-NBA 1982. במהלך עונת רוקי מאכזבת העבירו הנטס את פלויד ב עם מייקי ג'ונסון לגולדן סטייט ווריורס תמורת מייקל ריי ריצ'רדסון. פלויד פרח במהרה במדי הווריורס, ובעונתו הראשונה המלאה בקבוצה היו ממוצעיו עמה 16.5 נקודות למשחק. במהלך עונת ממוצעיו היו הגבוהים בקריירה שלו, 19.5 נקודות למשחק, ושתי עונות מאוחר יותר היו ממוצעיו 18.8 נקודות ו-10.3 אסיסטים למשחק, והוא נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA.
פלויד מחזיק בשיא הנקודות לרבע (29) ולמחצית (39) במשחק פלייאוף ב-NBA. את שני השיאים השיג במשחק הרביעי של חצי גמר המערב ב-1987 מול לוס אנג'לס לייקרס. פלויד קלע 12 זריקות רצופות מן השדה ברבע הרביעי, והוא סיים את המשחק עם 51 נקודות, ובכך מנע הפסד ב של הווריורס ליריבתם הלייקרס.
אחרי קריירת הכדורסל
אחרי שפרש מה-NBA ניהל פלויד מסעדה במשך שלוש שנים, ופתח עסק ניהול כלכלי בפרברי יוסטון. בשנים 2004–2005 אימן קבוצת כדורסל לנערים בגסטוניה עיר הולדתו. בשנים 2013–2015 הועסק כ"שגריר מותג" בחברת כלי מיטה.
במרץ 2015 הצטרף לחברת "ג'ובסי-וובסי" (JobsyWobsy) כנשיא החברה. כחלק מהמוטל עליו מתוקף התפקיד פלויד נוסע ברחבי ארצות הברית ומפעיל סדנאות שמטרתן ללמד ילדים על חשיבות יושרה, עבודה קשה, ועל הצורך להיות מוכנים, בספורט ובחיי היום-יום.
Diamonds from Sierra Leone
Diamonds from Sierra Leone הוא סינגל זוכה פרס גראמי של אמן ההיפ הופ האמריקאי קניה וסט, והוא הסינגל הראשון מתוך אלבום הסטודיו השני שלו, Late Registration. השיר מכיל סימפול של שיר הנושא "Diamonds Are Forever" מהסרט יהלומים לנצח של הזמרת שירלי באסי משנת 1971. מבאסי נמסר כי היא התרשמה מאוד מביצועי של קניה וקבעה כי היא רוצה לעבוד איתו בעתיד. השיר הגיע למקום 43 במצעד הבילבורד הוט 100, והיה מוצלח למדי בזכות שירות ה-iTunes. השיר הגיע למקום 40 במצעד הטופ 40 של בריטניה, והוא זכה בפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-48.
אחרי איסוף מחקר על מצוקתם של ילדים במערב אפריקה מאז שנת 1991 לאחר שנאלצו לריב ושפכו דמים על היהלומים ומתו במלחמות אזרחים, וסט הקליט רמיקס לשיר Diamonds from Sierra Leone שגם מופיע באלבום עם הראפר ג'יי-זי, אשר הציג במילותיו את המצב בפירוט בסיירה לאון.
קליפ
הקליפ לשיר צולם כולו בשחור לבן והוא צולם בפראג, בירת צ'כיה. וסט הוקסם מהארכיטקטורה בפראג ורצה שהפסלים, הקתדרלות ורצפות האבן יתנו הרגשה של נצח ה"יהלומים". הווידאו, כפי שוסט מתאר ברמיקס לשיר, משלב ויזואליה של ילדים אפריקאים צעירים העמלים במכרות תחת מעקב קפדני של הסוהרים שלהם. התמונות חופפות לסצנות של קניות מערביות ויקרות בבוטיקים של מדידות תכשיטים. הקליפ מסתיים עם טקסט שבו רשום: "Please purchase conflict-free diamonds".
פליקס קנדל
פליקס סלומונוביץ' קנדל (נולד ב-21 באוקטובר 1932) הוא תסריטאי, סופר, מחזאי, ולדבריו "פופוליזטור" כמי שכתב ספרים בהיסטוריה שאינו היסטוריון. מוכר לרוב דוברי הרוסית בשל חלקו בכתיבת סדרת האנימציה "נוּ, פּוֹגוֹדִי!". עלה לישראל ב-1977 לאחר ארבע שנות איסור יציאה מברית המועצות. גר בשכונת רמות ב' בירושלים.
חייו
קנדל נולד במוסקבה. אביו של קנדל היה חבר פעיל בקהילה היהודית בעיר. ב-1941 אימו והוא פונו להרי אורל מפני הצבא הנאצי בעוד אביו נשאר להגן על מוסקבה ואחיו הבכור שירת בצבא האדום.
ב-1950 התקבל למכון להנדסת אווירונאוטיקה והשלים את לימודיו ב-1955. במהלך לימודיו באקדמיה יחד עם חבר לספסל הלימודים כתב מספר מערכונים ויחד ביימו קבוצת חובבי משחק, שהמשיכה לפעול גם לאחר שנות לימודיו. בשנים 1955 - 1962 עבד כמהנדס בתכנון הנעת טילים בשירות הצבא הסובייטי. במהלך אותן שנים המשיך לכתוב תחת שם העט "פליקס קמוב". בגיל 30 החליט קנדל להתמקד בכתיבה. ב-1958 נישא לתמרה אברינה, מהנדסת בוגרת אותו מכון בו למד קנדל. ב-1959 נולד בנם הבכור יבגני (יוג'ין) קנדל, וב-1967 נולד בנם השני לאוניד (אריה) קנדל.
בסוף שנות ה-60 כתב יחד עם ארקדי חיאט ואלכסנדר קורליאנדסקי את סדרת האנימציה "נוּ, פּוֹגוֹדִי!" (ברוסית: !Ну, погоди) שלימים הפכה אגדה בקרב ילדי ברית המועצות. במהלך אותן שנים החל לגלות עניין בשורשיו היהודיים, וכתב את ספריו הראשונים על היסטוריית הקהילה היהודית ברוסיה, ספרים אלה מעולם לא יצאו לאור רשמית בברית המועצות. באוגוסט 1973 הגיש עם משפחתו בקשה להגר לישראל. משך ארבע שנים סורבו לעזוב את ברית המועצות, במהלכן סבלו מקושי כלכלי ומנידוי ממרכז החברה הסובייטית. באותן השנים לקח קנדל חלק בהפגנות נגד הממשל הסובייטי הקומוניסטי שערכו מספר פעילים ציוניים שביקשו להגר לישראל, בהם חברו נתן שרנסקי, ונכלא מספר פעמים בשל פעילות זו. בתקופה זו ערך יחד עם פרופ' בנימין פיין את הביטאון המחתרתי "תרבות". באותם הימים נאלץ קנדל לכתוב בשמות בדויים ולעשות לביתו כסופר צללים.
באביב 1977 לאחר מעורבות בת שנתיים של גילדת התסריטאים מלוס אנג'לס והצבת האולטימטום להחרמת שיחות עם גורמי תרבות מקומיים, נאות הממשל לאשר את עזיבתו ועזיבת משפחתו לישראל. קנדל העיד שאלמלא סיוע זה סביר שהוא ומשפחתו היו נאלצים להישאר עוד כשמונה שנים בברית המועצות, בדומה לאסירי ציון אחרים.
ספרי לימוד ההיסטוריה שכתב נלמדים בבתי הספר היהודיים במזרח אירופה, ואילו ספרי הפרוזה שכתב אהודים בקרב קוראי הרוסית בכל העולם. זכה מספר פעמים בפרסי הוקרה על עבודתו הספרותית.
משפחתו
בנו יוג'ין כלכלן, פרופסור למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2009–2015 שימש כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה
ובנו אריה רופא אורתופד מתגוררים גם הם בירושלים.
פרדינאן שבאל
פרדינאן שֶבָאל (בצרפתית: Ferdinand Cheval; 1836, שָׁרְם־סוּר־ל'ארְבָּס [Charmes-sur-l'Herbasse], דרום, צרפת – 19 באוגוסט 1924; מכונה גם "הדוור שבאל") היה דוור צרפתי שהעביר שלושים ושלוש שנה בבניית המקדש הפרטי שלו, "הארמון האידיאלי" (Le Palais idéal; 'לֶה פָּלֵה אִידֵאָל') בקומונה אוֹטְרִיב (Hauterives) 45.25639°N, 5.02861°W.
הארמון נחשב דוגמה מובהקת וייחודית לאדריכלות נאיבית.
ביוגרפיה
פרדינאן שבאל התגורר בקומונה שָׁאטוֹנֵף־דה־גָלוֹר (Châteauneuf-de-Galaure), במחוז דרום (Drôme) בצרפת. הוא סיים את לימודיו בבית הספר בגיל 13 והיה לשוליית אופה, אך לבסוף בחר בקריירה של דוור.
ה"פלה אידיאל"
את "ארמונו" החל לבנות באפריל 1879. הוא סיפר שנכשל ומעד על אבן ושאב השראה מצורתה הייחודית. למחרת היום חזר לאותה נקודה שבה נפל, והחל לאסוף אבנים.
במהלך שלושים ושלוש השנים הבאות, שבאל אסף אבנים במהלך סיור חלוקת הדואר היומי, ושמר אותן בביתו, על מנת שישמשו כחומר גלם בבניית "הארמון האידיאלי". במהלך 20 השנים הראשונות בנה את הקירות החיצוניים של המבנה. בתחילה סחב את האבנים בכיסיו, ולאחר מכן החל לאסוף אותן בסל. לבסוף, נעזר במריצה. לעיתים קרובות עבד בשעות הלילה, לאור מנורת שמן.
סגנונו האדריכלי של ה"פלה אידיאל" מהווה עירוב של סגנונות שונים, לרבות השפעות מאדריכלות נוצרית ועד לאדריכלות הינדית. את האבנים הדביק שבאל זו לזו באמצעות סיד, מלט וצמנט.
קבורתו
שבאל אף ביקש להיקבר ב"פלה אידיאל". אולם מאחר שהדבר אינו עולה בקנה אחד עם החוק הצרפתי, הוא בנה לעצמו במשך שמונה שנים נוספות, בין 1912 ל-1920, מאוזוליאום בבית הקברות של אוטריב. הוא מת ב-19 באוגוסט 1924, ונקבר במאוזוליאום.
הכרה ופרסום
בערוב ימיו זכה שבאל להכרה מצד אושיות תרבות כאנדרה ברטון ופבלו פיקאסו. עבודתו הונצחה במאמר מאת אנאיס נין. ב-1932 יצר אמן הדאדא הגרמני מקס ארנסט עבודת קולאז' בשם "הדוור שבאל". העבודה מוצגת במוזיאון אוסף פגי גוגנהיים שבוונציה, איטליה. ב-1958 יצר הבמאי היווני אדו קירוּ (Ado Kyrou) את הסרט הקצר "Le Palais idéal", על מבנה הארמון שיצר שבאל.
ב-1969 הכריז אנדרה מאלרו, שר התרבות בממשלתו של שארל דה גול, על ה"פלה אידיאל" כאתר מורשת תרבותי, וכך הוקנה לו מעמד רשמי של מבנה לשימור. ב-1986 דיוקנו של שבאל אף הופיע על בול רשמי צרפתי. גם המאוזוליאום שבנה לעצמו שבאל הוכר ב-2011 כמונומנט היסטורי, הנתון לשימור מטעם משרד התרבות הצרפתי.
יצירתו הארכיטקטונית של שבאל מהווה כיום אתר תיירותי, הפתוח למבקרים בכל יום מלבד חג המולד וערב השנה החדשה.
בספרו של צ'אק פלאניוק Choke (2001; על בסיס הספר נעשה בשנת 2007 הסרט "עמוק בגרון") מופיע בן דמותו של שבאל, דוור חסר השכלה בשם דני (Denny), שאוסף לאיטו אבנים שמשמשות אותו בבניית "בית חלומותיו".
ואז רקדנו
ואז רקדנו (באנגלית: And Then We Danced; בגאורגית: და ჩვენ ვიცეკვეთ; דָּא צְ'ווֵן וִיְּצֶקְּווֶת) הוא סרט דרמה גאורגי-שוודי-צרפתי משנת 2019 בבימויו של. הסרט הוצג בהקרנת בכורה במסגרת בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2019,  שם זכה למחיאת כפיים בעמידה במשך 15 דקות. הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי הפסטיבל. הסרט נבחר לייצג את שוודיה בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-92, אך בסופו של דבר לא זכה במועמדות. הקרנת הסרט בגאורגיה עוררה מחאה, בשל הצגתה של פרשת אהבים בין שני גברים.
פיתוח
בראיון ל, הבמאי אמר כי הוא קיבל השראה מהעצרת האנטי-הומופובית שהתקיימה בטביליסי בשנת 2013, שבה עשרות צעירים שהפגינו נגד הומופוביה הותקפו באלימות על ידי אלפי מפגינים מהכנסייה הגאורגית האורתודוקסית. הוא ביקר בטביליסי בשנת 2016 כדי לערוך תחקיר על המצב וקיבל השראה ליצור את הסרט כדיון על התפתחות המסורת והזהות, בניגוד לנרטיב יציאה מהארון קונבנציונלי יותר.
הסרט היה קשה לצילום מבחינה לוגיסטית. בשל אופי הסרט וההומופוביה הרווחת בגאורגיה, לעוברי-אורח נאמר שהסרט עוסק בתייר צרפתי שמתאהב בתרבות הגיאורגית. הן שחקנים שלקחו חלק בסרט והן בעלי מקומות שהיו אתרי צילומים עבור הסרט חזרו בהם מהסכמתם להשתתף בסרט בשל אופיו או מחשש לתגובת נגד. צוות ההפקה קיבל איומים ברצח ונאלץ לשכור אבטחה בזמן השהייה על סט הצילומים. שני השחקנים הראשיים, ו, ש פנה אליהם באמצעות הרשתות החברתיות, סירבו בתחילה לתפקידים שהוצעו עקב חששות לגבי תגובת נגד בגאורגיה ומחשש כיצד זה ישפיע על הקריירה העתידית שלהם.
תקציר העלילה
מראב הוא בחור צעיר בתהליך הכשרה של רקדן גאורגי מסורתי באנסמבל הגאורגי הלאומי. יחד איתו נמצאים בתוכנית ההכשרה בת זוגו מרי (אנה ג'אוואחישווילי), ואחיו העבריין דויד (גיורגי צרתלי). יום אחד, החזרה נקטעת על ידי הגעתו של אירקלי, רקדן מחליף. אף על פי שאירקלי אינו מוצא חן בעייני חלק מהרקדנים האחרים, כמו גם את הכוריאוגרף אלקו, בשל הגישה הזחוחה והמרדנית שלו, מהר מאוד הוא מוכיח את עצמו כבעל כישרון טבעי ומחליף את מראב בריקוד. בתחילה, מראב מקנא בכישרון של אירקאלי, שכן אירקלי רוקד הרבה פחות זמן ממנו, אבל כשהשניים מתחילים להתאמן יחד מוקדם בבוקר, הם מתחילים להתחבר. נוצרת יריבות-ידידותית כשהם מתחרים על מקום נחשק בהרכב הראשי, אם כי למרי נודע שהמקום פנוי רק מכיוון שהרקדן הקודם נתפס מקיים יחסי מין עם גבר אחר, הוכה על ידי הרקדנים האחרים ופוטר. מאוחר יותר, נודע כי משפחתו שלחה אותו למנזר כדי להתרפא, אך אחד הנזירים ניצל אותו מינית אז הוא ברח משם. מכיוון שמשפחתו סירבה לקבל אותו בחזרה, הוא נאלץ לפנות לזנות כדי לשרוד.
מראב מבקר את אביו, שבעצמו היה בעבר רקדן באנסמבל הלאומי ביחד עם אמו של מראב. אביו מפציר בו לוותר על תשוקתו לרקוד וללכת ללמוד בבית ספר, מכיוון שאין עתיד בריקוד; יתר על כן, אביו של מראב מספר לו שאלקו לא אוהב אותו ואת משפחתו, וכתוצאה מכך לא יעניק יחס הוגן למראב או לדייוויד. בינתיים, מירב ואירקלי מתיידדים, ומראב הולך ונמשך אליו יותר ויותר. מראב, אירקלי, מרי וחבריהם יוצאים יחד לטיול, במהלכו מראב ואירקלי נכנעים למשיכתם ההדדית ומקיימים יחסי מין; למרות שהם שומרים על מערכת היחסים בסודיות, מרי מתחילה לחשוד בהם. למרות שמראב ואירקלי לא דנים במערכת היחסים שלהם, מראב מבצע ריקוד עבור אירקלי בסגנון שלו, כאמצעי לתקשר את רגשותיו.
מראב, המאוכזב מאירקלי ומתגעגע אליו, מתיידד עם זונה ממין זכר, אותה הוא פוגש באוטובוס. השניים יוצאים יחד לגיי בר ומבלים. כאשר מראב עוזב את המקום, רקדן אחר בלהקה, לוקה, מבחין בו. למחרת, מראב סובל מהנגאובר ונפצע בקרסולו במהלך האימון, ומרי עוזרת לו להחלים. אירקלי מתקשר אליו ומודיע לו שנאלץ לחזור לעיר הולדתו, על מנת לטפל באביו החולה, ועל כן לא יגיע לאודישן. אלקו דוחק במראב שלא ייגש לאודישן בעצמו, בשל התנהגותו ופציעתו אך מראב מתעקש להמשיך ולהתאמן. כאשר הוא עוזב את האימון, לוקה צועק לעברו כינויי גנאי ומרי מתחננת בפניו שייזהר, מכיוון שהיא לא רוצה שסופו יהיה כשל הרקדן הקודם שעזב את הלהקה.
מראב מגלה כי אחיו דויד הכניס מישהי להיריון, וכעת הוא מזדרז להינשא לה. בחתונה, מראב מזהה את אירקלי בקהל. למרות שמראב שמח לראות אותו, אירקלי מודה שהוא עוזב את העיר ופורש מקריירת הריקוד, וזאת משום שאביו נפטר, הוא התארס לחברתו וכעת הוא מעוניין להיות קרוב לאמו ולפרנס אותה. שבור לב, מראב עוזב את המקום ומתנחם בזרעותיה של מרי. בבית, דויד מגלה לו שהוא נפצע בקטטה כאשר הגן על כבודו של מראב מפני לוקה ושאר הרקדנים בלהקה; כאשר מראב מודה בפניו שהוא הומו, דויד מקבל אותו ומעודד אותו לעזוב את גאורגיה, על מנת שיוכל למצות את הפוטנציאל שלו.
ביום האודישן, מרי מופיעה כדי לתמוך במראב. מראב רוקד בלהט, וזאת למרות הפציעה בקרסולו, אבל בכל זאת לא מצליח להרשים את מנהל הלהקה, שפוסל אותו. מראב ממשיך בכל זאת לרקוד בלהט, מתנתק מהריקוד המסורתי ומופיע בסגנונו האישי. מנהל הלהקה נעלב ויוצא החוצה בסערה, בעוד אלקו נשאר לצפות במראב שממשיך לרקוד. לאחר שסיים, מראב קד קידה, ועוזב.
תגובות וביקורות
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 93% המבוסס על 91 ביקורות. על פי דעת הרוב, נכתב כי "בהובלת הופעה יוצאת מן הכלל של, ואז רקדנו מביס דעות קדומות בחמלה מוחצת." באתר האינטרנט Metacritic, הסרט קיבל ציון של 68% על סמך ביקורות של 20 מבקרים, רובן "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הסרט נמכר ליותר מ-40 מדינות.
ביולי 2019, ב, זכה הסרט ב-Grand Prix, על פי בחירת הקהל, כמו גם בפרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר, שהוענקו על ידי חבר שופטים בינלאומי. באוגוסט 2019 זכה בפרס  עבור השחקן הטוב ביותר ב. באוקטובר 2019, הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל פרס איריס לשנת 2019. בינואר 2020, הסרט הוצג במסגרת "Spotlight" היוקרתית של פסטיבל הסרטים סאנדנס. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי גולדבאג, וזכה בארבעה פרסים בהם פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס התקשורת של GLAAD עבור הסרט הטוב ביותר.
הקרנות ומחאות
במאי הסרט,, הגיב לאיומים ואמר: "זה אבסורד שאנשים שקנו כרטיסים צריכים להיות אמיצים ולהסתכן בהטרדה או אפילו תקיפה רק בגלל שהם הולכים לראות סרט. עשיתי את הסרט הזה באהבה וחמלה". הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית הביעה את מורת רוחה מאירוע הקרנת הבכורה של הסרט אך גם הצהירה כי "הכנסייה מרחיקה את עצמה מכל מעשה אלימות."
המשטרה עצרה שני אנשים והאשימה אותם בהפרת סעיף 173 של קוד העבירות המנהליות של גאורגיה (אי ציות לפקודה חוקית של שוטר) וסעיף 166 (חוליגניזם). אחד ממנהיגי, דיווית ברדז'נישווילי, הותקף על ידי המפגינים. אנה סובליאני, פעילה חברתית, נפצעה באורח קשה בהתנגשות עם מפגינים ופונתה לבית חולים.
סיוט ברחוב אלם (סרט, 2010)
סיוט ברחוב אלם (במקור: A Nightmare on Elm Street) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2010 אשר אותו כתבו וסלי סטריק ואריק הייסרר על פי דמויות מאת וס קרייבן, ואשר אותו ביים סמואל באייר, והוא התשיעי בסדרת סרטי "סיוט ברחוב אלם".
סרט זה הוא רימייק לסרט המקורי משנת 1984, ומככבים בו קייל גאלנר, רוני מארה, קייטי קאסידי, תומאס דקר, קלן לוץ וג'קי ארל היילי כפרדי קרוגר.
תקציר העלילה
בחלומותיהם, הקטע הכי מוכר בסרט הוא שפרדי שורט בחוזקה את צינורות המפעל וזה גורם להוצאת ניצוצות מהכפפה.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות באופן כללי וציון 13% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 163 ביקורות.
פרשת מלכה לייפר
פרשת מלכה לייפר היא פרשה שבה הואשמה מלכה לייפר, לשעבר מנהלת בית ספר חרדי במלבורן שבאוסטרליה, בעשרות מקרים של תקיפות מיניות ומעשי אונס בתלמידות בין השנים 2000–2008, תוך ניצול מעמדה. באפריל 2023 הורשעה לייפר באונס ובתקיפה של שתי תלמידות.
בהליך אזרחי שהתקיים בספטמבר 2015, חייב בית המשפט העליון של ויקטוריה את בית הספר לשלם לאחת הנפגעות פיצויים בסכום של יותר ממיליון דולר אוסטרלי, ועל לייפר הוטל לשלם פיצויים עונשיים בסך 150,000 דולר.
לייפר נעצרה בישראל ושוחררה בנימוק שאינה כשירה לעמוד לדין. לייפר קיבלה טיפול פסיכיאטרי, ומספר חוות דעת מפסיכיאטרים קבעו שאינה כשירה לעמוד לדין. חוקרים פרטיים שנשכרו על ידי הארגון האמריקאי JCW טענו שהיא מתחזה, ותיעדו אותה מנהלת חיים נורמטיביים. בעקבות זאת נפתחה החקירה מחדש. היא נעצרה בפברואר 2018, והליכי הסגרתה לאוסטרליה חודשו. ב-2019 פתחה משטרת ישראל בחקירה נגד סגן שר הבריאות יעקב ליצמן, בחשד להתערבות לא חוקית למניעת הסגרתה של לייפר. לאחר שנדחו ערעוריה, היא הוסגרה לאוסטרליה בינואר 2021.
רקע
לייפר היא אזרחית ישראל, ילידת 1966, נשואה ואם לשמונה ילדים, בת למשפחת זייבלד, וכלתו של האדמו"ר מחוסט. בשנת 2000 היא הוזמנה לנהל בית ספר חסידי לבנות של קהילת "עדת ישראל" בשכונת אלסטרנוויק בדרום מזרח מלבורן, ושימשה בו גם כמורה. בבית הספר לומדים כ-500 תלמידים, מחציתם בנות. תלמידות שלה בעבר האשימו אותה בהתעללות מינית.
התלונות נגד לייפר
הפרשה נחשפה על ידי דסי ארליך, שלמדה בבית הספר עד גיל 18, אז נישאה. בתחילה היא הוצגה בשם בדוי. ארליך עלתה לישראל עם בעלה בשנת 2007 והחלה בטיפול פסיכולוגי עקב סיוטים חוזרים שבהם נזכרה בתקריות שחוותה מידי לייפר בזמן לימודיה. ארליך סיפרה לפסיכולוגית על אודות מעשיה של לייפר כלפיה וכלפי שתי בנות נוספות, וזו העבירה בפברואר 2008 דיווח לבית הספר באוסטרליה. אחת המורות שוחחה בטלפון עם ארליך, ולדבריה הודתה כי היו מקרים של התנהלות בלתי הולמת והטרדה מינית מצד לייפר.
על פי ארליך, מאז שהייתה בת 15 לייפר נהגה לחבק אותה ולנשק אותה בפה. לדבריה מה שהתחיל כשיעורי תורה פרטיים הפך לנגיעות בחלקי גוף ובהמשך גם למקרי התעללות מינית ואונס במשך שנים.
ב-5 במרץ 2008 התעמתה הנהלת בית הספר עם לייפר, וזו הכחישה את הטענות נגדה. ההנהלה לא התלוננה במשטרה, אך הורתה ללייפר לעזוב את אוסטרליה. למחרת לפנות בוקר עזבה לייפר את אוסטרליה עם ארבעה מילדיה. בעלה, יעקב, טס לישראל מאוחר יותר.
לדברי מנהל בית הספר, יצחק בנדיקט, הוחלט למנוע באופן מיידי כל מגע בין לייפר לתלמידות נוספות, והיא החליטה לצאת מאוסטרליה מיוזמתה. עם זאת, הנהלת בית הספר מימנה עבורה את כרטיסי הטיסה. משטרת ויקטוריה ביקשה מישראל להסגיר לידיה את לייפר. בשנת 2015 הגישה ארליך במלבורן תלונה במשטרה וכן תביעה אזרחית נגד בית הספר ונגד לייפר. בעקבותיה הגישו גם מספר תלמידות נוספות תלונות נגד לייפר, בהן שתיים מאחיותיה של ארליך, אלי סאפר וניקול מאייר.
משטרת ויקטוריה דיווחה על שמונה מתלוננות בגין תקיפות מיניות ומעשי אונס. לדברי מאייר היא יודעת על 15 נשים לפחות שנאנסו על ידי לייפר ועוד רבות שעברו התעללות, ואינן מתלוננות בשל פחד.
בספטמבר 2015 מתח בית המשפט העליון של ויקטוריה ביקורת על החלטת הנהלת בית הספר שלא להגיש תלונה במשטרה ועל כך שאפשרה ללייפר להימלט מהמדינה. בית המשפט חייב את בית הספר לשלם לארליך פיצויים בסכום של 1.27 מיליון דולר אוסטרלי, ועל לייפר הוטל לשלם פיצויים עונשיים בסך 150,000 דולר. אחיותיה של ארליך, סאפר ומאייר, תבעו בנפרד את בית הספר בגין התעללות מינית, הגיעו להסדר מחוץ לכותלי בית המשפט, וקיבלו פיצויים מבית הספר.
בקשת ההסגרה והמאבק הציבורי
בשנת 2008, עם חזרתה לישראל, לייפר מצאה מקלט בקהילה החרדית ביישוב עמנואל. בהיעדרה, הוגש נגדה כתב אישום הכולל 74 סעיפי אשמה בגין עבירות מין שבוצעו בשנים 2004 עד 2008. בשנת 2012 הוצא נגדה צו מעצר בבית משפט באוסטרליה, וב-2014 החלו הליכי ההסגרה.
לייפר נעצרה באוגוסט 2014, אך שוחררה למעצר בית בבני ברק ונדרשה לענוד אזיקים אלקטרוניים. הליך ההסגרה הופסק ביוני 2016, לאחר שנקבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין. בדיוני ההסגרה טענה לייפר כי היא סובלת ממתח נפשי ומהתקפי חרדה, וקשה לה לנהל אורח חיים נורמלי. נערכו לה מספר אבחונים פסיכיאטריים. לאחר שבפרקליטות התקבל מידע שלייפר מתחזה ללוקה בנפשה, פנתה הפרקליטות לבית המשפט לבחון את ההחלטה לשחררה למעצר בית.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי ב־23 בפברואר 1992 היה ניסיון לא מוצלח להימלט ממתקן המאסר מספר 47/1 (בזמן הבריחה כונה IZ-45/1) של משרד הפנים, הידוע יותר בשם "כלא קרסטי", כאשר שבעה נאשמים בראשות יורי פרפיולקין, שהואשם ברצח בכוונה תחילה, ניסו להימלט. פרפיולקין שכנע שישה אסירים נוספים להימלט וב-23 בפברואר 1992 הם ניסו לברוח. על פי תוכניתו של פרפיולקין, החבורה הייתה אמורה להגיע למגדל התצפית, כשהם לוקחים בדרך מפתח מהסוהר, אך הצוהר על מגדל התצפית נסגר ממש מולם והם נאלצו לקחת שני סוהרים כבני ערובה באחד המשרדים. הם דרשו נשק, הובלה וכלי טיס לטוס לחו"ל תמורת ביטחון החטופים. הנמלטים הקצו שעה אחת להנהלת הכלא למלא את דרישותיהם. האסירים בתאים נתנו אותות לנמלטים על הכנת תקיפה, שבגללה היה צורך להסיג את יחידת הכוחות המיוחדים. כשהחריף המצב, מוסקבה נתנה פקודה להתחיל את התקיפה, אך בשל מכשולים חיצוניים, כוחות הביטחון נכנסו למקום רק לאחר 10 דקות. כתוצאה מהתקיפה נהרגו שלושה נמלטים, אחד הסוהרים מת מפצעים שגרמו האסירים.
פרשת מלכה לייפר
בקשת ההסגרה והמאבק הציבורי
באוקטובר 2017 הגיעו ארליך ושתי אחיותיה לישראל כדי לפעול להסגרתה של לייפר. הן נפגשו עם שרת המשפטים, איילת שקד, וגורמים נוספים במערכת המשפטית והפוליטית. חודש לאחר מכן נפגש ראש ממשלת אוסטרליה, מלקולם טרנבול, עם בנימין נתניהו וביקש לזרז את הליך ההסגרה. בפברואר 2018 נעצרה לייפר והועברה למעצר בבית הסוהר נווה תרצה, בחשד שהעמידה פנים על מנת להימנע מהסגרה. זאת בעקבות גילויים של חוקרים פרטיים שצילמו למעלה מ-200 שעות בווידאו שבהן נראית לייפר מנהלת אורח חיים נורמלי.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
רקע
ביוני 1991 הובא לכלא קרסטי יורי ניקולאייביץ' פרפיולקין, יליד 1959, יליד לנינגרד, שהורשע בעבר בגניבה ובבריחה מכלא אחר. הפעם הואשם ברצח בכוונה תחילה, שעל פי החקיקה של אותן שנים, בהתחשב בהרשעותיו, היה צפוי לעונש מוות - הוצאה להורג בירייה, או במאסר ממושך. זמן קצר לפני מעצרו, פרפיולקין בדירה, שם טיפס במטרה לבצע גניבה, רצח את מאהבתו ונעצר עד מהרה על ידי הרשויות.
פרשת מלכה לייפר
בקשת ההסגרה והמאבק הציבורי
ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, נפגש עם שתיים מהמתלוננות – ארליך ומאייר. הוא שוחח עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבקשה שיזרז את הסגרת לייפר לאוסטרליה.
גורמים פוליטיים באוסטרליה ונציגי הקהילה היהודית תבעו מישראל לסיים במהירות את תהליך ההסגרה. מקורביה ובני משפחתה של לייפר נאבקו נגד ההסגרה, ובין היתר שכרו את איש יחסי הציבור רונן צור כדי להשפיע לטובת לייפר בתקשורת.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
תוכנית בריחה
בכל ההיסטוריה של הכלא בן מאות השנים היו רק 5 בריחות מוצלחות.
פרשת מלכה לייפר
בקשת ההסגרה והמאבק הציבורי
פסיכיאטרים מבית חולים איתנים קבעו בפברואר 2018 כי לייפר מתחזה וכי היא כשירה לעמוד לדין. בספטמבר 2019 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי נפלו פגמים בחוות הדעת מטעם הפסיכיאטר המחוזי וכי ההתנהלות של לייפר שחשפו החוקרים הפרטיים אינה מלמדת בהכרח על התחזות. בעקבות זאת הורה בית המשפט שימונה פאנל מומחים להכריע אם לייפר כשירה לעמוד לדין. בינואר 2020 הודיעה ועדת הפסיכיאטרים שלייפר כשירה לעמוד לדין והמדינה ביקשה להאיץ את הליכי הסגרתה. ב-26 במאי 2020 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שלייפר כשירה לעמוד לדין. ב-12 ביולי 2020 דחה בית המשפט העליון את בקשת סנגורי מלכה לייפר לעיון חוזר בעניין כשירותה לעמוד לדין.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
תוכנית בריחה
במהלך טיולי חוץ, פרפיולקין שינן את מיקום מסדרונות הבניין, הבין את לוח הזמנים של השומרים ואת התכונות האישיות של הסוהרים.
פרשת מלכה לייפר
בקשת ההסגרה והמאבק הציבורי
ב-21 בספטמבר 2020 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שלייפר תוסגר לאוסטרליה. לייפר ערערה לבית המשפט העליון על פסק דין זה, וערעורה נדחה.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
תוכנית בריחה
פעם אחת, כאשר נלקח פרפיולקין לניסוי חקירתי, הבחין כי הבניין שבו נמצא התא שלו (הבניין לשמירה על אנשים חולי שחפת) ממוקם בפינת שטח הכלא והוא צמוד קרוב לבניין מגורים. הממוקם מחוץ לשטח בית המעצר שלפני המשפט. זה היה הבניין היחיד שבו היו חצרות האימון על גג שמוקף במגיני תיל.
פרשת מלכה לייפר
בקשת ההסגרה והמאבק הציבורי
ב-25 בינואר 2021 הוסגרה לאוסטרליה. באפריל 2023 בית משפט אוסטרלי מצא את לייפר אשמה ב-18 מתוך 27 האישומים שהופנו נגדה ובכלל זה באונס.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
משתתפי הבריחה
בתא מספר 945, בנוסף לפרפיולקין, היו 24 אנשים נוספים. הוא החל לחפש שותפים בקרב אלה שעמדו בפני עונש מוות או מאסר עולם והיום בעלי מוטיבציה לברוח. לתפקיד שותף, בחר את ולדיסלב זלנוב בן ה-20, שעמד גם הוא בפני עונש מוות. בגיל 20 כבר היו לזלנוב כמה סעיפי ענישה חמורים, אבל מה שהפך אותו למועמד הוא שהוא, אפילו היה מוקדם יותר בכלא, אחרי שהרג פושע אחר. על פי כללי הכלא, אחרי שהגיע שוב פעם לכלא, זלנוב עלול היה למות בעצמו בידי אסירים אחרים. ב-5 בנובמבר 1991 הופיע אסיר חדש בתא: יורי שפראנוב בן ה-25, שנעצר שוב בשל שוד. הוא הפך למנהיג התא בשל תכונותיו הגופניות ואישיותו.
פרשת מלכה לייפר
מעורבות יעקב ליצמן בפרשה
בפברואר 2019 נחקר יעקב ליצמן, סגן שר הבריאות, בחשד שעשה שימוש בסמכויותיו בניגוד לחוק. על פי החשד, ליצמן ביקש לארגן חוות דעת פסיכיאטרית, שתקבע שלייפר אינה כשירה לעמוד לדין. במסגרת חקירת החשדות נגד ליצמן נגבו עדויות מרופאים שביססו את החשדות נגדו.
ניסיון הבריחה מכלא קרסטי (1992)
משתתפי הבריחה
בנובמבר החליט שפראנוב לברוח מהכלא ושכנע את זלנוב לברוח (פרפיולקין שמע את המשא ומתן שלהם) ואז הזמין את פרפיולקין להשתתף במבצע הבריחה. פרפיולקין הציע לשפראנוב תוכנית בריחה משלו, שעליה הסכים שפראנוב. בנוסף לפרפיולקין, שפראנוב וזלנוב, עוד ארבעה מחבריהם לתא הפכו לשותפים - ניקיטה פיודורוב, ולרי קורולב, כמו גם ניקולאי זינובייב ו-ולרי אוטקין.
ההכנות לבריחה
פרפיולקין תכנן לקחת את המפתח מהדלת המובילה למגדל התצפית מהסוהר שיוביל אותם לטיול באותו היום. אם המבצע כולו נכשל, הייתה לו תוכנית גיבוי מוכנה - הם היו לוקחים בני ערובה מקרב פקחי הכלא, ויכתיבו את תנאיהם למנהלת הכלא וכך ישתחררו. בתחילה סירב שפראנוב לרעיון של בני ערובה (הוא יעמוד בפני תקופת מאסר של 15 שנים), אך פרפיולקין שכנע אותו שהמקרה לא יגיע לכדי בני ערובה.
קורולב הכין סולם חבלים מתוך סדינים ומרובה, בעזרתו מדד את המרחק מחצר האימון לקיר הכלא באמצעות "קוץ" ודאג כי יושבת. לתפקיד מי שיצטרך להחזיק את בני הערובה, בחרו פרפיולקין ושפראנוב את גנב הדירות בן ה-20 ניקיטה פיודורוב. עד אמצע ינואר 1992, שפראנוב וזלנוב חידד כפות בנעליהם. פרפיולקין הכין מעין רימונים מפירורי לחם, ולאחר שצבע אותם בירוק, הפקיד אותם בידי קורולב ואוטקין.
לאחר שהסוהרים הגיעו לתא מספר 945 וביצעו חיפוש מתוכנן. הפושעים הצליחו להסתיר את כל המכשירים שיצרו קודם לכן מתחת לבגדיהם. לאחר שהפגינו קור רוח, הקושרים לא עוררו חשד בקרב הסוהרים.
הבריחה
בשעה 10:30 הוצאו כל שבעת משתתפי הבריחה מתא מספר 945 לטיול. האחרונים היו פיודורוב ואוטקין עם רימון, שבמידת הצורך היה צריך להפחיד את הסוהר כשכלב עוקב אחריהם. אולם במדרגות הסוהר עם הכלב לא עקב אחריהם, אלא נשאר בקומה השנייה והלך לבניין השירות.
על מגדל התצפית לא היה שומר, וקורולב נתן את האות להתחיל את הבריחה. כשהתקרבו לחצר האימונים תקפו הקושרים את הסוהר. הם לקחו ממנו את המפתחות ודחפו אותו לחצר האימונים, סגרו אותו שם, ואז רצו אל הצוהר המוביל למגדל, משם תכננו לרוץ אל הגג. אך בנוסף למנעול החיצוני, מותקן על הצוהר אחד פנימי, שתמיד נסגר מבפנים על ידי סוהר הממוקם על המגדל. סוהר זה הבחין בבורחים, חסם את דרכם הנוספת ודיווח על ניסיון להימלט ליחידה המבצעית של הכלא. יחידה מיוחדת הוזעקה, ולאחר מספר דקות החיילים רצו לתוך הבניין. כשהבינו שהדרך לחירות סגורה, השודדים לקחו את הוסהרים אלכסנדר ירמסקי ולנטינה אבקומובה שהיו בקומה השנייה כבני ערובה.
שפראנוב וזלנוב קשרו את בני הערובה. אוטקין וקורולב מיהרו לצאת לחצר הכלא. כשהבחין בקומנדו, ניסה אוטקין לעצור אותם - הוא איים לפוצץ את הרימון שבידיו. אבל הוא לא הצליח לעצור את יחידת הקומנדו, ואז, קופץ למשרד, נעל את הדלת המאסיבית מבפנים. הנמלטים דרשו לפנות לשלטונות הכלא וליידע אותם על תנאיהם - מספר סוגי נשק, הובלה לשדה התעופה ומטוס לטיסה ללא הפרעה לחו"ל. הכל היה צריך להיעשות עד השעה 13:30, אחרת השודדים איימו להרוג את בני הערובה.
פרפיולקין התקשר לבית אמו וביקש ממנה להודיע לעיתונאים על הבריחה. צוות צילום של תוכנית הטלוויזיה "600 שניות", בראשות אלכסנדר נבזורוב, ועוד מספר עיתונאים הגיעו למתחם הכלא.
אבקומובה ופיודורוב ישבו מול החלון כדי שכולם יראו את כוונותיהם של השודדים, בעוד ירמסקי ופרפיולקין נמצאים בחלק האחורי של הבניין. יורי שפראנוב נכנס למשא ומתן עם ראש המחלקה האזורית של מינהל בתי הכלא, הקולונל אלכסנדר קולאקוב, והדגיש ללא הרף כי למשתתפי הבריחה אין מה להפסיד.
בחצר המבנה החל לפעול חפ"ק, שכלל בנוסף לקולאקוב גם את סטפן דמצ'וק ומספר עובדי מחלקת הכלא. דמצ'וק הזמין את האסירים לחזור לתא, והבטיח כי לא יקבלו עונש, אך הם סירבו. הנהגת משרד הפנים דרשה להוציא לפועל מבצע תקיפה. קולאקוב ודמצ'וק קיוו שאחרי זמן מסוים הנמלטים יחושו אדישות, שבמהלכה יהיה קל להניא אותם מלברוח. אבל האסירים מצאו אלכוהול, השתכרו (קורולב השתכר הכי הרבה) ולא הגיעו לשלב של אדישות והיו נלהבים. כאשר ניסו אנשי הכוחות המיוחדים להתקין סולם לחלון המבנה, פיודורוב הביט מהחלון עם אבאקומובה בת הערובה והורה להסיר את הסולם.
כוחות הביטחון ניסו להשפיע על הנמלטים בעזרת קרוביהם וראשי הפשע, אך לא הצליחו. בשעה 13:08, במהלך המשא ומתן עם אשתו, קורולוב השיכור צעק אליה משפט, ששימש אחר כך כפתיח התוכנית רוסיה הפלילית: "אני אוהב אותך! היי שלום!". המשא ומתן נמשך על ידי שפראנוב, אשר בהחלטתו של פרפיולקין נמנע מאלכוהול.
כמה דקות לפני סיום האולטימטום הופיע אוטקין בחלון עם רימון ושוב איים לפוצץ אותו, אך כשהבין כי לא ישיג דבר מכך, הוא עזב. אוטקין לא הגזים שהוא יפוצץ רימון - פרפיולקין הכניס 40 גרם TNT לכל רימון. זינובייב השיג TNT לרימונים בצורה לא ידועה כשהיה במתקן המעצר בלומונוסוב. כשכבר היה ב"קרסטי" למדו כי יהיה צורך ב-TNT ליצירת רימונים שיהיו שימושיים בעת מנוסה, אז הסכים זינובייב לתת את ה-TNT לפרפיולקין. מאוחר יותר הופיע זינובייב עצמו בחלון, ונפרד מאיגור מסוים, אחד האסירים. במשפט בשנת 1995 הודה זינובייב כי שיחק בכוונה סצנת פרידה במטרה להרגיע את הנהלת הכלא כדי לגרום להם להבין שלא הוא ולא חבריו יפגעו בבני הערובה.
הפריצה
עד מהרה הגיעה פקודה ממוסקבה להתכונן לתקיפה. על פי התוכנית, צלף מהגג היה צריך תחילה לחסל את פיודורוב, שהחזיק באבאקומובה כבת ערובה, ולאחר מכן את מי שיהיו בטווח ראייה - שפראנוב, זלנוב וקורולב. במקביל, קבוצה אחת של כוחות מיוחדים נאלצה להפיל את המנעול על דלת המשרד עם פטיש והשנייה הייתה צריכה לעבור דרך החלון בחדר המדרגות. במקביל, הצלפים מגגות הבניינים הסמוכים היו צריכים לחסל את מי שיגיע לקו הירי - זינובייב, אוטקין. את פרפיולקין תוכנן לקחת בחיים ולאחר מכן למשפט.
אך הגגות שעליהם היו הכוחות המיוחדים נראו בבירור מחלונות מבנים אחרים, ואסירים מתאי הבניינים השכנים, שהבחינו בכוחות המיוחדים, החלו לצעוק ולתת סימנים מקובלים לאסירים כי כוחות הביטחון החלו במבצע. אסירים אחרים המשיכו לדבר עם האסירים שהתבצרו, כדי ללמוד על מאזן הכוחות לפני המבצע.
על מנת לעמעם את זעקות האסירים, הובאה כבאית עם מנוע חזק. בשעה 14:09 זלנוב משלח על ידי פרפיולקין והחל לצעוק: "הם הוציאו את המכונית! הם הסירו את המכונית, אני אומר לך! עכשיו האוזן או הראש של מישהו יעוף החוצה!" פרפיולקין, לאחר שהוציא מהחלון את ירמסקי, פצע אותו וגרם לו לחזור על דרישות האסירים.
המצב נהיה קריטי, והמטה נתן פקודה להתחיל את התקיפה. בשעה 14:12, לאחר שצלף ירה מבעד לחלון, שתי קבוצות לוחמים פרצו לבניין מספר 9. הסריג על חלון המבנה מצד גרם המדרגות לא נכנע ולא ניתן היה לדפוק את הדלת בפעם הראשונה. כעבור עשר דקות בלבד הצליחו הלוחמים להיכנס פנימה, והאסירים נוטרלו.
השלכות
במהלך התקיפה חוסלו שלושה מהאסירים: שפראנוב, זלנוב ופיודורוב. אבקומובה חולצה - היא התגלתה מיד. אך ירמסקי, בן ערובה אחר, לא נמצא מיד, ולאחר מכן הוא מת מפצעים קשים שנגרמו כתוצאה ממכות מחודדות של יורי פרפוליקין בלבו.
המשפט
משפטם של הנמלטים התקיים בשנת 1995. קורולב נידון ל-15 שנות מאסר, זינובייב ל-13, אוטקין לשש שנות מאסר ועל פריפולין נגזר עונש מוות, שהוחלף מאוחר יותר למאסר לכל חייו. פרפיולקין מרצה את עונשו במתקן הכליאה 1 "מורדובסקאיה זונה" בכפר סוסנובקה ברפובליקה של מורדוביה.
מרטין קאהיל
מרטין קאהיל (באנגלית: Martin Cahill; 23 במאי 1949 - 18 באוגוסט 1994) היה פושע אירי מפורסם, היה ידוע בכינוי "הגנרל". נודע בעיקר בזכות מספר מעשי שוד מתוחכמים עליהם היה אחראי.
ילדותו
קאהיל נולד בשכונת מצוקה ברובע הצפוני של דבלין. היה הילד השני מתוך שנים-עשר. הוריו היו אגנס שיין ופטריק קאהיל אשר הועסק בתור שומר מגדלור והיה אלכוהוליסט. כבר בתקופת בית הספר, היו מרטין ואחיו הגדול, ג'ון גונבים אוכל על-מנת לעזור להכנסת המשפחה. בשנת 1960 משפחתו עברה כתובת כחלק מהמאמצים לנקות את שכונות העוני של דבלין. לאחר המעבר נשלח מרטין לבית ספר נוצרי באזור מגוריו, אך גם שם המשיך בביצוע גנבות ופריצות לבתים ביחד עם אחיו. בגיל 15 ניסה להתקבל לצי המלכותי, אולם נדחה כנראה בעקבות העובדה שכבר היה קיים לו תיק פלילי באותה תקופה.
מהלך חייו
בגיל 16 הורשע קאהיל בשני מעשי שוד ונשלח לבית ספר מקצועי-קתולי (מקומות אליהם נשלחו בני נוער אשר הגיעו משכונות מצוקה או היו בעל רקע פלילי) אשר נמצא בעיר דניגין במחוז אופאלי. לאחר שחרורו התחתן עם פרנסס לואלס.
באותה תקופת זמן המשיך קאהיל לבצע פריצות וגנבות משכונות אמידות ביחד עם אחיו, כשבאחת הפעמים הם אף גנבו כלי נשק ממחסן כלי הנשק שהוחרמו על ידי המשטרה האירית (גארדה שיכנה). תוך זמן קצר התחילו האחים קאהיל לבצע שודים חמושים. בתחילת שנות ה-70 הוגדרו האחים קאהיל כפושעים גדולים על ידי כוחות הביטחון האירים.
העלייה לגדולה
בשנת 1978, החלו הרשויות בדבלין להתכונן להריסת מבנים בשכונת הוליפילד. קאהיל שבאותו זמן ריצה עונש מאסר על תנאי של ארבע שנים בכלא, נלחם דרך בתי המשפט במטרה למנוע את הרס השכונה בה גר. לאחר שהמבנים נהרסו המשיך קאהיל להתגורר באוהל באתר ההריסה והסכים להתפנות רק לאחר שראש מועצת העיר של דבלין הגיע לבקרו והצליח לשכנעו לעבור למקום מגורים ראוי יותר באזור.
מעקב צמוד
כתוצאה מן הפחד שההתקדמות הטכנולוגית של הזיהוי פלילי תוכל להביא להרשעתו במעשי השוד שביצע, הטמין קאהיל מטען במכוניתו של מפקד מחלקת הזיהוי פלילי ד"ר ג'יימס אודונובן, דבר שהוביל להשבתה חלקית של פעילותו.
בפברואר 1988, דיווח העיתון Today Tonight שקאהיל אחראי להטמנת הפצצה מתחת לרכבו של אודונובן וכן לשוד הזהב והתכשיטים מתכשיטי אוקונר. כתוצאה מכך העלה בקונגרס מנהיג מפלגת הפרוגרסיב דמוקרטס (Progressive democrats) את הגילויים על כך שלקאהיל ישנם רכוש ודירה יקרים על אף שלא עבד מעולם. אחת מן הטענות שהעלה מנהיג המפלגה הייתה ההערה הצינית לכך שקאהיל נדרש לבנות קיר נוסף על מנת לתלות שם את יצירות האומנות שלו. בשל הפרסומים, החל בדצמבר 1988 מבצע הקרוי "חולית טנגו" (Tango squad) אשר במסגרתו התנהל מעקב רציף (24/7) סביב קאהיל. המעקב עצמו נעשה בצורה גלויה כך שיהיה ברור לקאהיל שכל צעד שלו מצוי במעקב. יתר על כן הוקם מעקב גם על ביתם של אנשים שהיו מעורבים בעקיפין בקשר פלילי עם קאהיל.
חטיפת לייסי
בתחילת שנת 1993, נפגש ג'ון טרינור יחד עם הבוס שלו קאהיל תוך מטרה לספק לו מידע פנימי על עבודת סניף הבנק הלאומי האירי שנמצא בקולג' גרין, דבלין. במידע שמסר דובר על כך שהסניף מחזיק באופן קבוע כ-10 מיליון לירות שטרלינג במזומן בתוך הבניין. התוכנית הייתה לחטוף את מנכ"ל הבנק (ג'ים לייסי) אשתו וארבעת ילדיהם ולהסתירם במקום מבודד, שם על פי התוכנית היו מוחזקים ביחד עם אחד מאנשיו של קאהיל (ג'ו ג'ו קוונג'ה) שישחק תפקיד של בן ערובה ויגרום באמצעות הפחדה לכך שמנכ"ל הבנק יביא את כל הכסף לארגונו של קאהיל.
ב-1 בנובמבר 1993 חטף הארגון של קאהיל את מנכ"ל הבנק ואשתו (ג'ואן) מחוץ לביתם. החטיפה התבצעה בשעה 1:30 לפנות בוקר, כאשר ג'ים ואשתו חזרו מנסיעה לביתם. ברגע שג'ים ואשתו נכנסו לבית התנפלו עליהם אנשיו של קאהיל, קשרו אותם והביאו אותם לסלון. בנוסף אליהם תפסו אנשיו של קאהיל גם את הבייביסיטר ואת ארבעת ילדיו שרה-גיין (6), לואיס (10), רוברט (12) וסוזן (14).
החוטפים מנו כ-7 אנשים, לאחר תפיסת כל האנשים הפרידה החבורה בין הילדים שהובלו לחדר העליון והאמא והבייביסיטר שהובאו לחדר האוכל. באותו זמן הוחזק ג'ים לייסי כפות בחדר נוסף, כאשר אליו צורף ג'ו ג'ו קוונג'ה. המטרה מאחורי התוכנית של קאהיל הייתה ההנחה שמישהו יצטרך ללכת לבנק על מנת לקבל את כספי הכופר מבלי לעורר חשד. קוונג'ה צורף לג'ים כאשר הוא ללא מסכה, גורר רגלים ובעל בגדים מלוכלכים. הוא עלה לקומה העליונה שם החליף לחליפה של הבנק. הוא הראה לג'ים לייסי תמונות פולארויד של משפחתו שצולמו בזמן שהושמו בחדרים נפרדים ואמר לו שאם הוא רוצה לראותם בחיים עליו לשתף פעולה, כמו כן אמר לג'ים שבנו רוברט כבר נורה בידו. לאחר מכן סיפר קוונג'ה לג'ים שהוא בעצמו כבר מוחזק כבן ערובה כשבועיים ושגם עליו איימו על ידי כך שהראו לו תמונות של קרובי משפחתו ואיימו עליו שאם לא ישתף פעולה הם ייהרגו. בשעה 10 בבוקר ג'ים לייסי וקוונג'ה הוסעו לבנק כאשר במהלך הנסיעה הם עברו מרכב פרטי לואן על מנת שיוכלו להעמיס עליו את הכסף. לאחר הכניסה לבנק הם נפגשו עם מנהל הסניף (יוג'ין קינן), כאשר לייסי מסביר לו מי האיש הזר ושאשתו וילדיו נחטפו. באותה עת שכנו בכספות הבנק כ-8 מיליון לירות-שטרלינג, אם קוואנג'ה היה מחליט לקחת את כל הכסף זה היה השוד הגדול ביותר בהיסטוריה של אירלנד. על-אף כמות הכסף ששכן באותה עת בכספות, החליט קוונג'ה לוותר על כניסה אליהם. הוא עשה זאת בשל הפחד שהתהליך עלול לקחת זמן דבר שמעלה את הסיכון לכך שהוא או אחד מן חוטפי המשפחה יתגלה. לבסוף לקח קוונג'ה סכום של 243,000 ליש"ט שהיו זמינים במיידית, הוא העמיס אותו על הרכב והסתלק משם. בשעה 1 בצהריים הודיעו פקידי הבנק למשטרה על השוד והחטיפה, המשרה הקימה באופן מיידי מחסומים ברחבי העיר מתוך מטרה למצוא את המשפחה שנחטפה. באותו זמן הובאה משפחתו של לייסי ביחד עם הבייביסיטר אל אורוות הנמצאים ליד פארק מקומי שם הם נקשרו. לאחר מכן התפזרו החוטפים תוך כדי שהם משאירים אותם קשורים. אזרח מקומי ששמע את צעקותיהם שחררם והסיעם לתחנת המשטרה בדבלין. קוונג'ה עכשיו יצא אל החלק המורכב ביותר בפעולה. הוא נכנס אל תחנת המשטרה המקומית שם סיפר את סיפור החטיפה הבדוי לגביו. יותר מ-100 אנשים השתתפו בחקירת באירוע, במהלך החקירה נעצרו כ-30 אנשים ביניהם רוב משתתפי השוד אולם אף אחד מהם לא דיבר בחקירה. היחידי שנחשף היה קוונג'ה שעל אף שבהתחלה סיפורו נשמע אמין תוך זמן קצר יחסית הוא התערער והחל החשד שהוא אחד מן המעורבים בפעולה עצמה. כשלושה חודשים מאחור יותר בינואר 1994 נורה קוונג'ה ברגלו וזאת תוך כדי מטרה להראות ששאינו חלק מן המעורבים ושהחוטפים ירו בו בשל העובדה שאינו שיתף פעולה עד הסוף עם התוכנית שלהם אולם התוכנית נכשלה ומרבית חברי החוליה שהיו מעורבים בחטיפה נעצרו בהמשך הזמן.
התנקשות
בתאריך 18 באוגוסט 1994, נורה קאהיל למוות במהלך נסיעתו לספריית וידאו מקומית על מנת להחזיר סרט וידאו שכור (סיפור מרובע ברונקס). קאהיל נפגע בראשו ובפלג גופו העליון ומת כמעט באופן מיידי. המתנקש שהיה חמוש באקדח מגנום 357, נמלט מן הזירה באמצעות אופנוע.
ישנן מספר תאוריות סביב ההתנקשות במרטין קאהיל:
בספר הזכרונות של פרנסיס קאהיל, מרטין קאהיל, אבא שלי, ישנה הכחשה גורפת למעורבותו של מרטין קאהיל בסחר בסמים תוך הדגשה על כך שמרטין קאהיל תיעב והתרחק מן הסחר בסמים.
לאחר תפילת אשכבה קתולית, נקבר מרטין קאהיל בבית הקברות בהר ג'רום. בשנת 2001 הושחתה מצבתו כאשר נשברה לשני חלקים.
בתרבות
בשנת 1998 יצא הסרט הגנרל בבימויו של ג'ון בורמן. הסרט עצמו הוא סרט המתאר את חייו של מרטין קאהיל, כאשר קאהיל עצמו משוחק על ידי ברנדן גליסון. הסרט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן. הסרט עצמו מבוסס על הספר הגנרל שנכתב על ידי פול ויליאמס. בורמן עצמו נפל קורבן למעשה פריצה על ידי קאהיל, במהלכה נגנב אלבום זהב בו זכה בורמן עבור פסקול הסרט גברים במלכודת. במהלך הסרט יש רמזים למקרה זה.
בסרט וורוניקה גווירין שיצא בשנת 2003 נטען שג'ון גיליגאן הזמין את הרצח של מרטין קהאיל. בסרט עצמו גיליגאן וטריינור אינם פקודים של קאהיל אלא גיליגאן מתפקד כמנהיג ארגון יריב וטריינור כאיש בדרג נמוך בארגון.
בספר המשחק האירי: סיפור האמת של הפשע והאומנות שנכתב על ידי מת'יו הארט ב-2004, ישנה התייחסות לגנבת הציורים על ידי קאהיל בשנת 1986.
ציטוטים
בית הספר הרפורמי היה בית הספר היסודי שלי, מכון סנט פטריק היה בית ספר התיכון שלי ומונג'וטי (בית כלא באירלנד) היה האוניברסיטה שלי, הם לימדו אותי כל מה שידעתי.
כל מה שאתה אומר שאני, אני לא. כל מה שתרצה ממני, אני אביא. כל מה שתיקח ממני, אתה יכול לקחת. מה אתה יכול לעשות לי? הדבר הכי גרוע שאתה יכול לעשות הוא להרוג אותי, אחרי זה לא יפריע לי כלום, אני עדיין חופשי.
אירו-פרס
אירו-פרס (AeroPress) היא מכונת קפה ידנית שהומצאה על ידי אלן אדלר, מייסד חברת AeroPress. המכשיר מורכב מתא גלילי, ובוכנה עם אטם סיליקון, בדומה למזרק. פולי קפה טחונים מוכנסים למסנן שדרכו נלחצים מים בכוח על ידי לחיצת הבוכנה. המכשיר מסוגל למצות קפה מרוכז במיוחד, אותו מתאר היצרן כ"סגנון של אספרסו", אך ניתן להשתמש בו גם לחליטת קפה בחוזק דומה לקפה פילטר, או קפה קר.
היסטוריה ועיצוב
מכשיר ה-AeroPress הומצא על ידי אלן אדלר, מרצה להנדסה באוניברסיטת סטנפורד. אדלר החל לפתח את המכשיר ב-2004, מתוך כוונה להפחית את החומציות והמרירות בכוס הקפה היומית שלו. בתחילה ניסה למצות קפה עם מכונת אספרסו, שיטת דריפ קופי ו, אך לא היה מרוצה מהשליטה המוגבלת של כל שיטה על פרמטרים כמו זמן חליטה, טמפרטורת מים וגודל טחינה. לראשונה הוא החל ליצור אב טיפוס של AeroPress במוסך שלו.
המכשיר מורכב מתא גלילי שקוף, ובוכנה עם אטם סיליקון, בדומה למזרק. מכסה מסנן מוברג על הקצה, כדי להחזיק מסנן נייר עגול קטן. הוא מגיע עם מספר אביזרים, כולל כף ומשפך להעמסת קפה טחון, מוט בחישה, שקית, ומחזיק פלסטיק לאחסון ניירות סינון. ישנם מסנני מתכת, אבל חברת Aeropress לא מספקת אותם כחלק מהמוצר. התא והבוכנה יצוקים מפלסטיק שקוף, בגוון אפור. דגמי AeroPress המוקדמים השתמשו בפוליקרבונט, אך בשנת 2009 עברו לקופוליאסטר ללא BPA, ולאחר מכן בשנת 2014 לפוליפרופילן. החברה טוענת שבבדיקות מעבדה, שום BPA מהמודלים המוקדמים הללו לא חדר לקפה מבושל.
האותיות שינו את צבען מספר פעמים, אך עיצוב הלוגו לא השתנה בין הגרסאות הללו.
בשנת 2019, .AeroPress, Inc הוציאה את AeroPress Go, דגם בגודל נסיעות עם קיבולת תא מופחתת, אביזרים קטנים יותר וכוס נסיעות כלולה.
בשנת 2023 הוציאה החברה דגם עשוי מפלסטיק שקוף.
שחרר
המכשיר נחשף רשמית בנובמבר 2005, בתערוכת CoffeeFest בסיאטל. בשנים שלאחר יציאתו הוא זכה לפופולריות בקרב חובבי קפה, עקב גמישותו והעקביות שהוא מציג בטעמי הקפה.
עזרים וחיקויים
עם השנים, הפופולריות של האירו-פרס צברה תאוצה ונעשו לו אביזרים לשיפור כמו מעמד לפילטר, פילטרים ממתכת ועוד. כמו כן, נעשו חיקויים רבים המשתמשים באותה הטכניקה לחליטת הקפה.
האם המעונה ובנה
"האם המעונה ובנה - אירופה 1942" או "האם הכבולה ובנה - אירופה 1942" הוא פסל משנת 1952 מאת הפסל הישראלי יחיאל שמי.
הפסל "האם המעונה ובנה", שנוצר בשנת 1952 מעץ אזדרכת, מציג דימוי של אישה שידיה מורמות ועקודות מעל ראשה, השמוט לצד. אל רגליה צמודה דמות של ילד, העומד בגבו אל הצופה ומרים ראשו לעברה. שמי עיצב את הדמויות בקומפוזיציה היוצרת מעין עמוד טוטם. ביקורת מאוחרת מצאה בו הקשר לאמנות נוצרית וליצירתם של אמנים כקתה קולביץ וזאב בן-צבי.
שמי יצר את הפסל בראשית שהותו בכברי. הוא העיד בראיון מאוחר כי הסמליות שבפסל לא הייתה טבעית בעבורו: הפסל הוצג לראשונה בתערוכה בקיבוץ נען בשנת 1952 ביחד עם הפסל "אדם בערבה" ופסל ראש של לוחם וזכה לביקורות חיוביות בקרב הציבור וקהל המבקרים, שהתרשמו מן הביטוי החזותי של שואת יהודי אירופה. באותה עת ביקש בית לוחמי הגטאות לרכוש את הפסל, אולם לבסוף הוא נרכש לאוסף המשכן לאמנות על שם חיים אתר.
אירו-פרס
שיטת חליטה הפוכה
בחליטה הפוכה מכניסים את הבוכנה לעמוד מההתחלה, קרוב ל"ראש" העמוד, וכל ה-AeroPress עומד הפוך, מונח על חלקה העליון של הבוכנה. מוסיפים קפה טחון, ואחריו מים, ואז מערבבים את כל התערובת. בזמן המיצוי, מניחים מסנן בתוך מכסה המסנן ומרטיבים אותו כדי להצמידו למקומו, ואז מכסה הAeroPress מונח על גבי העמוד ומוברג למקומו. לבסוף, לאחר השלמת זמן הבישול הרצוי, מטים אותו כך שצד ימין למעלה או בזווית.
ניגודים לשיטות חליטת טבילה אחרות
בAeroPress חולים עם קפה טחון דק, יש לו זמן בישול קצר של 30 שניות, ובדומה לאספרסו, משתמש בלחץ כדי לחלץ טעם. בפלנג'ר משתמשים בטחינה הרבה יותר גסה ועם זמן בישול ארוך בהרבה (4–5 דקות); כמו כן, למכבש מסנן מתכת והקפה נחלט ללא לחץ. בקפה ואקום משתמשים בטחינה עדינה בינונית וזמן בישול של 90 שניות, תוך שימוש במסנן בד ללא לחץ. באספרסו טחינת הקפה יותר דקה והלחץ בחליטה לרוב יותר גדול.
מדליית המלחמה של הכוח הטריטוריאלי
מדליית הכוח הטריטוריאלי (באנגלית: Territorial Force War Medal) היא מדליית מערכה שהוענק לחברי הכוח הטריטוריאלי של בריטניה, כוח של מתנדבים, בתפקידי צבא וסיעוד ששירתו מחוץ לשטחה היבשתי של בריטניה במערכות שהיו חלק ממלחמת העולם הראשונה. מדובר באות הנדיר ביותר מבין חמש המדליות המקבילות, המדליות הגדולות של מלחמת העולם הראשונה.
זכאות
המדליה הופקה באפריל 1920 לחברי הכוח שהתנדבו לשירות, והצהירו, או חתמו על נכונותם לשרת מחוץ לשטחה היבשתי של המדינה לפני ה-30 בספטמבר 1914 ואכן שירתו מעבר לים במסגרת המלחמה בין התאריכים ה-5 באוגוסט 1914 וה-11 בנובמבר 1918 כולל. אף על פי כן הכיתוב על המדליה מתייחס לשנים 1914-1919 למרות המוזכר למעלה בגלל שבחוק הבריטי שנות המלחמה מוגדרות עד ל-1919.
תנאי נוסף היה שהמתנדבים יהיו כאלה שהתגייסו לכוח לפני תחילת המלחמה (4 באוגוסט אותה שנה) או מתנדבים שכבר שירתו בכוח לפחות 4 שנים טרם התקופה המדוברת והתגייסו שוב לפני סוף ספטמבר.
הזכאים למדליה זו בהכרח היו מי שלא היה זכאי לקבל את כוכב 1914 או כוכב 1914-1915.
שמואל אבן דנאן (השלישי)
הרב שמואל אבן דנאן השלישי (סביב ה'ש"י, 1540 - ט"ו אדר ה'שפ"ב, 1622) היה פרשן מקראי, דרשן, אב בית הדין ורבה של פאס בתחילת המאה השבע עשרה. מבין מתקני התקנות המרכזיים של יהדות מרוקו.
קורות חייו
נולד סביב שנת ה'ש"י בפאס לאביו רבי סעדיה - רבה של העיר. למד אצל חכמי העיר רבי שמואל חאגיז ורבי משה סידיקארו הלוי. בהמשך התמנה לסופר בית הדין. בתפקיד זה שימש יחד עם רבי מכלוף בן אסולין. בשנת ה'שנ"ב התמנה לדיין, ונמנה עם מתקני התקנות בעיר, מהם יש למנות את רבי יהודה עוזיאל, רבי סעדיה בן רבוח, רבי וידאל הצרפתי, רבי אהרן אבן חיים, רבי יחייא בירדוגו, רבי ישעיה בקיש, רבי שמואל בן חביב, ורבי שאול סירירו. רבי שמואל הקפיד לחתום על כל התקנות. בשנת ה'שס"ז, לאחר פטירתו של רבי סעדיה בן רבוח, התמנה לאב בית הדין וראש חכמי המעמד - ועמד בראש הדיינים מתקני התקנות. רבי שמואל נשא ונתן בהלכה עם חכמים מערי מרוקו ואלג'יריה.
רבי שמואל לקח חלק בכתיבת קורות יהדות פאס, ותיעודיו נדפסו בספר 'דברי הימים של פאס'.
אאומנס
אֵאוּמֵנֶס (ביוונית: Εὐμένης, 361 לערך - 316 לפנה"ס) היה מזכירו של אלכסנדר הגדול ואחת מהדמויות המשמעותיות במלחמות הדיאדוכים אחרי מות אלכסנדר.
שנותיו הראשונות
מוצאו של אאומנס בעיר קרדיה (בחצי-האי גליפולי). בגיל צעיר הרשים את פיליפוס השני, מלך מוקדון, כשזה ביקר בעיר, וצורף על ידיו לחצר המוקדונית כמזכיר. בחצר המלך אלכסנדר השלישי ממוקדון ("אלכסנדר הגדול") היה אאומנס ל"סופר הראשי". במהלך מסעו של אלכסנדר בהודו קיבל אאומנס לראשונה פיקוד צבאי, ולאחר מות הפאיסטיון ב-324 קיבל אאומנס פיקוד גבוה בחיל הפרשים הכבדים הטיירוי ("רעי המלך"). עדות נוספת למעמדו הגבוה של אאומנס בחצר אלכסנדר היא שידוכו לברסינה בת ארטבזוס, שאחותה (גם שמה ברסינה) הייתה פילגשו של אלכסנדר ואף ילדה לו בן.
נאמנו של פרדיקס
לאחר מות אלכסנדר הסתפח אאומנס לסיעתו של פרדיקס, וייתכן שאף זייף לבקשתו ולתועלתו של פטרונו החדש את היומנים המלכותיים. בתמורה לתמיכתו קיבל אאומנס מפרדיקס את האחשדרפנות של קפדוקיה, בתוספת חלק מן הצבא המלכותי (שנת 322). במסגרת תפקידו זה, ובהתאם לבריתו עם פרדיקס, הקדיש אאומנס את שארית חייו למאמץ לשמור על אחדותה של מלכות אלכסנדר, כנגד השאיפות הבדלניות והפרטניות של שאר הדיאדוכים.
בשנת 321 ניהל אאומנס מערכה מוצלחת נגד נאופטולמוס וקרטרוס, בה נהרג האחרון, מבכירי יורשיו של אלכסנדר. לאחר מותו של פרדיקס מידי חייליו במצרים נותר אאומנס בודד מול מאמציהם המשותפים של אנטיגונוס, אנטיפטרוס (ולאחר מותו קסנדרוס, בנו) ותלמי. בהסכם טריפרדיסוס (Partition of Triparadisus) בהמשך אותה שנה הוכרז כבוגד והוצא נגדו גזר-דין מוות. עקב מחסור במשאבים נאלץ אאומנס לפטר את רוב שׂכיריו ולשלח את רוב חייליו המוקדונים. הוא הסתגר במבצר נוֹרָה והדף בהצלחה את ניסיונותיו של אנטיגונוס להעלותו בחכה.
הדיאדוך היווני
לאחר מות אנטיפטרוס (319) נפתח בפני אאומנס חלון הזדמנויות חדש. לפני מותו הפתיע אנטיפטרוס בבחירת יורשו כעוצר המלכים, התעלם מאנטיגונוס בעל-בריתו, דילג על קסנדרוס בנו, ומינה את פוליפרכון, קצין ותיק ורב זכויות, אך אפור וחסר תומכים. משחברו אנטיגונוס וקסנדרוס לחטוף עבור האחרון את משׂרת העוצר, פנה פוליפרכון במצוקתו לאאומנס, ביקש ממנו את תמיכתו והציע לו בתמורה את הפיקוד על אסיה כולה (סטרטגוס של אסיה).
ברית זו חילצה את אאומנס מן המצר והביאה למהפך גמור במעמדו. ראשית, הוא זכה ללגיטימציה ניכרת בזכות חידוש יחסיו עם חצר המלכות המוקדונית הרשמית. שנית, הועמד לרשותו אוצר מדינה שהיה שמור בקואינדה (Κὐινδα) שבקיליקיה. שלישית, הוא קיבל לפיקודו את הארגירספידים (Argyraspides, αργυράσπιδες), יחידת העילית של חיל הרגלים המוקדוני.
לכל אורך הקריירה הצבאית שלו נתקל אאומנס ברגשות קנאה ושׂנאה מצד עמיתיו ופקודיו המוקדונים, ששׂטמו אותו על מוצאו היווני. כדי לקיים את פיקודו ולהוציאו לפועל ביעילות, נקט אאומנס את התחבולה הבאה:
לאחר שביסס את מעמדו בראש "כסופי המגן" קיבץ אאומנס תומכים שונים מקרב האחשדרפנים, כדי להתנגד לניסיון ההשתלטות של אנטיגונוס על אסיה. המידע על מערכה זו, שהתנהלה באזורים ההרריים של איראן של ימינו, מועט ביותר. אאומנס זכה בהצלחה בקרב פַּראיטַקֶנֶה בשנת 317. שנה לאחר מכן פגש שוב את אנטיגונוס בשׂדה הקרב, בגַבּיֵנֶה (Gabiene). אירוע המפתח בקרב זה היה נפילת מחנהו של אאומנס, ובכלל זה משפחותיהם ורכושם של "כסופי המגן", בידי יריביו. החיילים הוותיקים הסגירו את אאומנס לידי יריביו, והוא הוצא להורג.
לקריאה נוספת
סיפור חייו של אאומנס סופר על ידי פלוטרכוס איש כאירוניאה, שהקדיש לו ביוגרפיה שלמה (מקבילה לזו של סֵרטוֹריוּס). עם זאת, בדומה לרוב המכריע של הדיאדוכים, ההשפעה ארוכת-הטווח של אאומנס הייתה מזערית. מידע רב נוסף נמצא בספרים 18–19 של דיודורוס סיקולוס. ההנחה המקובלת היא שהמקור ששימש את שניהם הוא היירונימוס איש קרדיה (Hieronymus of Cardia), בן מולדתו של אאומנס.
102 כלבים וגנבים
102 כלבים וגנבים (באנגלית: 102 Dalmatians) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג לייב אקשן, שהופק על ידי אולפני וולט דיסני ויצא בשנת 2000. זהו סרט המשך לסרט 101 כלבים וגנבים, שיצא בשנת 1996 כגרסה מחודשת לסרט האנימציה של דיסני משנת 1961, על כלבים וגנבים, המבוסס על ספרה של דודי סמית, 101 דלמטים. בסרט זה ממשיכה קרואלה דוויל (גלן קלוז) בניסיונותיה לגנוב גורי כלב דלמטי כדי ליצור מעיל פרוות דלמטיים גדול.
עלילה
קרואלה דה ויל שהתה בכלא שלוש שנים בשל מעשיה הקודמים. היא עברה טיפול פסיכולוגי אצל ד"ר פבלוב בו נראה כי פיתחה סלידה למעילי פרווה, ושוחררה על תנאי תוך אזהרה כי תיאלץ לשלם 8 מיליון פאונד מכספה למקלטי כלבים בשכונת וסטמינסטר אם תחזור על מעשיה. לאחר שחרורה מהכלא היא מנסה לשקם את המוניטין שלה, רוכשת מקלט לכלבים שנקלע לקשיים כלכליים בבעלותו של קווין שפרד, ומצליחה ליצור קשר עם הכלבים. קצינת המבחן שלה, קלואי, ספקנית לגבי ניסיונות השיקום של קרואלה, ומזהירה את קווין לבל יאפשר לה להתקרב לכלבים. בינתיים מגלה ד"ר פבלוב תופעת לוואי של הטיפול שערך לקרואלה: שמיעת צלילים חזקים, כמו צלילי פעמוני הביג בן שבלונדון, עלולה להשפיע על גלי המוח ולהחזיר את מצבם לקדמותו. עם זאת, הוא לא מזהיר את קווין על כך. כשפעמוני הביג בן מצלצלים, אכן חוזרת תאוותה של קרואלה למעילי פרוות כלבים לקדמותה, בעוצמה רבה.
קלואי רכשה זמן קצר לפני כן את דיפסטיק, אחד מהגורים של הכלבים פונגו ופרדיטה מהסרט הקודם; לו ולכלבה דוטי נולדו שלושה גורים. קלואי וקווין יוצרים קשר רומנטי. מסתבר כי מקלט הכלבים של קווין הוא היחיד בווסטמינסטר, כלומר אם קרואלה מפרה את תנאי שחרורה אמור כל הונה להגיע לידי קווין. קרואלה מנצלת זאת כדי להפליל את קווין בגנבת גורי כלבים, כבעל עניין בהונה, והוא נעצר ונכלא.