cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטרד לציבור
1. תובענה של היועץ המשפטי לשם מתן ציווי
סוג התובענה הראשון שמוזכר בסעיף הוא תובענה שמגיש היועץ המשפטי לממשלה או בא כוחו כנציג של הציבור. מטרת תובענה מסוג זה היא קבלת ציווי מידי בית המשפט. ציווי יכול להיות צו עשה או צו לא תעשה באופן זמני או קבוע, אשר מונע פעולה הגורמת למטרד או מורה להסיר מטרד קיים. הענקת זכות הגשת תובענה ליועץ המשפטי לממשלה רומזת על המקור הפלילי של העוולה, ומעידה גם על תפיסה לפיה ההגנה שהיא מספקת היא הגנה שראוי שרשות שלטונית תדאג לה. ניתן להתייחס לתובענה כזו ככלי נוסף, מעבר למשפט הפלילי, המונח בידי השלטון להגנה על הציבור מפני מטרדים וסכנות. היתרון והייחוד של תובענה של היועץ המשפט לממשלה, לעומת תביעה של אדם פרטי, היא בכך שהיא מאפשרת באופן תאורטי לקבל סעד עוד בטרם מתממשת סכנה שגרמה לנזק.
2. אדם שסבל על ידי כך נזק ממון
סוג התובענה השני שמוזכר בסעיף הוא תובענה שיכול להגיש אדם פרטי שסבל 'נזק ממון' בשל המטרד. הקושי בהבנת אפשרות הגשת תובענה מסוג זה טמון בפירוש המונח 'נזק ממון'. אין בהירות בשאלה האם יש להבין את המונח כפי שהביטוי 'נזק ממון' מוגדר בסעיף ההגדרות של פקודת הנזיקין, או שמא יש לאמץ את התנאי הקיים במשפט המקובל בעניין תובענת יחיד על מטרד לציבור. בפסיקה ובספרות ניתן למצוא שלוש גישות מרכזיות ביחס להבנת המונח.
הגישה הראשונה גורסת כי יש להבין את המונח נזק ממון כפי שהוא מוגדר בסעיף 2 לפקודת הנזיקין, סעיף ההגדרות של הפקודה: "נזק ממון – הפסד או הוצאה ממשיים הניתנים לשומה בכסף ואפשר למסור עליהם פרטים". לפי גישה זו, על מנת שפרט יוכל להגיש תובענה, עליו להראות כי נגרמו לו 'הפסד או הוצאה ממשיים', כלומר, נזק גשמי שאינו נזק של אי-נוחות גרידא. כל אדם שסבל נזק שניתן להערכה כספית יוכל להגיש תובענה, אפילו אם הוא אחד מני רבים שסבלו נזק דומה. אדם שסבל נזק שאינו ממוני, אפילו הוא ייחודי לאותו אדם, לא יוכל להגיש תובענה. נראה שגישה זו, אשר זכתה לתמיכתו של פרופ' טדסקי, היא גם הגישה המקובלת ביותר בפסיקה. באחד מפסקי הדין המרכזיים בהם נדרש בית המשפט העליון לסוגיית "נזק ממון" (פסק הדין תעשיית שעם "דוד" אחים מוברמן ושות' בע"מ נ' אלרועי), אף שהשופטים חלקו ביחס למובנו של המונח "נזק מיוחד" המצוי במשפט המקובל בהקשר זה, הם היו תמימי דעים בכך שיש לפרש את הדרישה ל"נזק ממון" כמחייבת את קיומו של נזק גשמי. כך, ניתן למצוא פסקי-דין שונים של בתי משפט מחוזיים, חלקם אף מהעשור האחרון, שהלכו בעקבות פירוש זה (לדוגמה, דעת הרוב בפסק הדין מועצה מקומית דלית אל כרמל נ' חלבי).
הגישה השנייה טוענת כי ראוי להבין את המושג נזק ממון בעוולת מטרד לציבור בצורה המשקפת את התנאי להגשת תובענת יחיד על מטרד לציבור במשפט האנגלו-אמריקאי. לפי גישה זו, ההגדרה של "נזק ממון" שבסעיף 2 לפקודה היא תרגום והגדרה לא ממצים של המונח "Special Damage" (נזק מיוחד), שמקורו במשפט האנגלי. במשפט האנגלי עצמו, ניתן למצוא למונח "נזק מיוחד" מספר משמעויות שונות, כאשר לא זו בלבד שהמשמעות הגלומה בסעיף 2 ('נזק ממון') היא רק אחת מבין המשמעויות הללו, אלא שהיא גם אינה קולעת למשמעות הספציפית שהתפתחה בהלכה האנגלו-אמריקאית לגבי זכות התביעה של יחיד בגין מטרד לציבור. משמעות הדרישה לנזק מיוחד שהתפתחה במשפט האנגלי, היא לנזק מסוג כלשהו המיוחד לתובע. כלומר, הסכנה צריכה להתממש בדמות גרימתו של נזק, ואותו הנזק צריך להיות שונה ונוסף על הנזק שנגרם לכלל הציבור. כלל זה, המגביל במידה רבה את האפשרות להגשת תובענה של יחיד, נשען על תפיסה לפיה תיקון נזק הנגרם לכלל הציבור ראוי שייעשה על ידי הנציגים הממונים של הציבור, והוא גם נועד למנוע ריבוי תביעות כנגד גורם המטרד בשל נזקים ציבוריים שעבור כל יחיד הם קלים יחסית. הדגש בדרישה, לפי פירוש זה, הוא השוואתי. על הנזק להיות שונה מהנזק שנגרם לכלל הציבור. לדעת המצדדים בגישה זו, הבנת המושג "נזק מיוחד" בהתאם למשמעותו הייחודית בהקשר של מטרד לציבור תקלע בצורה טובה יותר לכוונתו של מחוקק פקודת הנזיקין. התומך העיקרי בגישה זו הוא פרופ' אנגלרד, בספרו דיני הנזיקין (1976), ונראה שדעתו אף נתקבלה על ידי השופט זוסמן בפסק הדין בלומנשטיין נ' המועצה המקומית בת-ים, בו קבע: "נזק ממון, היינו נזק מיוחד לו, להבדיל מהנזק הכללי שבפגיעה בציבור".
הגישה השלישית משלבת בין הדרישות של שתי הגישות הקודמות. לגישה זו, יש צורך בהתמלאות שני התנאים שצוינו לעיל כדי שאדם פרטי יוכל לתבוע במטרד לציבור. הסברה העומדת ביסוד גישה זו היא, שלא ניתן להתעלם מההגדרה המפורשת של הפקודה לנזק ממון ויש לדרוש את קיומו של נזק גשמי, אך בנוסף על כך יש לצקת לתוך המונח, כשהוא מובא בהקשר המסוים של עוולת מטרד לציבור, גם את משמעות ההגדרה מהמשפט האנגלי בהקשר זה, ולדרוש גם את קיומו של נזק מיוחד מהבחינה ההשוואתית. גם עמדה משלבת זו זכתה לביטוי בפסיקה, ונראה שבאה כניסיון ליישב בין שני הפירושים השונים שנקשרו למונח "נזק ממון". כך, לדוגמה, בפסק הדין בעניין ברברה נ' כורי ציטט השופט את דברי השופט זוסמן בפסק הדין בלומנשטיין בעניין הדרישה לנזק מיוחד מהבחינה ההשוואתית, אך המשיך ופירש את המונח גם לפי הדרישה הגשמית שבסעיף 2 לפקודה. נראה שעמדה משלבת זו מקובלת גם על דעת פרופ' קרצ'מר.
1. הגנות כלליות
מטרד לציבור היא עוולה נזיקית, וככזו ניתן להתגונן מפניה באמצעות ההגנות הכלליות החלות על העוולות השונות שבפקודת הנזיקין. הגנות אלו כוללות את הגנת 'האשם התורם', לפיה נתבע אינו חב בעבור נזק שאחראי לו הניזוק, ואת הגנת ה'הסתכנות מרצון', אשר פוטרת את הנתבע מאחריות לנזק שהתובע חשף עצמו אליו ביודעין.
2. הגנת 'שימוש הדרוש לטובת הציבור'
הגנה זו, המצויה בסעיף 48ב לפקודת הנזיקין, היא הגנה ייחודית לעוולות המטרדים, שמטרתה לאפשר קיום פעילויות המועילות לכלל הציבור אף שהן מהוות מטרד ליחיד או לציבור. ההגנה מאפשרת לפטור מעשה מהגדרתו כמטרד בהתקיים מספר תנאים, כאשר נטל הוכחת קיומם רובץ על הנתבע הטוען לקיומם:
ראשית, ישנה דרישה שייעשה 'שימוש במקרקעין' מצד הנתבע, כשיש לפרש מונח זה בצורה רחבה כך שיכלול הן פעילות ארעית והן פעילות מתמשכת. התנאי השני הוא כי השימוש 'דרוש לטובת הציבור' – תנאי זה דורש כי המטרה העיקרית של הפעילות היא טובת הציבור, ושלשם מימוש מטרה זו יש צורך שהפעילות תתבצע דווקא במקום בו היא מתקיימת. משמעות הדבר אינה שאי אפשר לקיים את הפעילות בשום מקום אחר, אלא שיש צורך שגם הבחירה במקום נעשתה משיקולי תועלת הציבור. התנאי השלישי הוא שהנזק שנגרם 'אינו חורג מתחום הנסבל' – בחינה אם נזק או הפרעה חורגים מתחום הסביר נעשית על ידי בית המשפט לאור נסיבות המקרה, תוך התחשבות בגורמים כגון: מהות ההפרעה, היקפה ומשכה, חומרת הסכנה הנגרמת ועוצמת הפגיעה בניהול חיים רגילים או באינטרסים כלכליים. התנאי הרביעי לקיומה של ההגנה הוא, שהנתבע 'נקט אמצעים סבירים כדי להקטין את הנזק ככל האפשר', כאשר הסבירות תיקבע על ידי בית המשפט בהתאם לתנאי המקרה.
לפי לשון הסעיף, גם בהתקיים תנאי ההגנה, בית המשפט "רשאי" לפסוק פיצויים כנגד הנתבע אם התובע הוכיח שנגרם לו "נזק של ממון" והוא "בעל מקרקעין" (מונח זה עשוי לזכות לפרשנות מרחיבה ולכלול כל בעל אינטרס במקרקעין, כגון שוכר או חוכר של מקרקעין). יש שפירשו את המונח 'רשאי' כמטיל חובה על בית המשפט לקבוע פיצויים בהתקיים תנאי הסעיף. עם זאת, ייתכן שהתקיימות תנאים אלו תאפשר לבית המשפט לפטור את הנתבע מתשלום.
אינטרס הציבור - מבט כללי על העוולה
מעבר להפעלה הטכנית של לשון החוק, בית המשפט אף מתייחס לתכליתה של העוולה ולאינטרסים השונים עליהם היא באה להגן. אחת ההבחנות הבסיסיות בתחום זה היא ההבחנה בין האינטרס הציבורי והאינטרס הפרטי. כאמור, בשונה מהעוולות המצויות בסמוך אליה בפקודת הנזיקין, אשר מכוונות למניעת הפגיעה באינטרס הפרטי, עוולת מטרד לציבור נועדה להגן על האינטרס הציבורי ולמנוע פגיעה בזכויות הכלל. מטרה זו עולה בבירור משם העוולה, מתוכנה ואף מהענקת הזכות להגיש תובענה ליועץ המשפטי לממשלה. זכות זו ניתנה ליועץ המשפטי, משום תפקידו ומעמדו כמייצג הציבור וכממונה על שמירת האינטרסים הכלליים שלו. אמנם, גם אדם פרטי רשאי לתבוע בגין מטרד לציבור, ובכך ניתן לראות לכאורה את הרחבת ההגנה גם לאינטרס הפרטי, אך לאור האמור לעיל ולאור הגבלת זכות העמידה של הפרט רק למקרה בו נגרם לו נזק ממון, נראה שיש לפרש זכות זו כחריג בלבד של הרציונל הכללי-ציבורי של העוולה.
העמדת ההגנה על האינטרס הציבורי כמהות ויסוד העוולה באה לידי ביטוי גם בפסיקות בתי המשפט. לשונו המפורשת של החוק לא מאפשרת לבית המשפט לקבל תביעה של יחיד שלא סבל נזק ממון במטרד לציבור, ולכן נדחו לא אחת תביעות של יחידים בטענה שהמחוקק לא השאיר "בידי כל מאן דהוא את ההחלטה אם טובת הכלל דורשת הגשת תביעה מחמת המטרד" (פסק הדין בעניין בלומנשטיין). עם זאת, במקומות בהם הרגיש שאינטרס הציבור מחייב זאת, בית המשפט ראה עצמו כמוסמך לחרוג מהכלל, ואפשר תביעה של יחידים בעניין ציבורי. כך, לדוגמה, הכיר בית המשפט בתביעה פרטית על מעשה הפוגע באינטרס הציבורי ומהווה מטרד לציבור, גם בלא שהיה קיים נזק ממון, כאשר המעשה נכנס גם לגדר עוולת מטרד ליחיד או החוק למניעת מפגעים (פסק הדין חברת חשמל נ' אבישר). דרך נוספת בה בית המשפט מביא לידי ביטוי את האופי הציבורי של העוולה בצורה ברורה עוד יותר, היא האופן בו הוא מפרש את הוראת סעיף 43(2) המתיר הגשת תובענה בידי פרט. הסעיף אמנם מאפשר ליחיד להגן על האינטרס הפרטי שלו אם סבל נזק ממון ממעשה הפוגע בציבור כולו, אך בתי המשפט דורשים שהמטרד נשוא התביעה יהיה כזה שאכן פוגע בציבור כולו, ודוחים בשתי ידיים תביעות כאשר מזהים שמדובר בפגיעה באינטרס פרטי גרידא, אשר רק מנסה לחסות תחת האצטלא של פגיעה בציבור (לדוגמה, פסק הדין טליאס נ' מדינת ישראל).
הגנת אינטרס הציבור מפני מפגעים - חקיקה נוספת
ישנם חיקוקים נוספים אשר באים להגן על האינטרס הציבורי מפני מפגעים. בחינת היקף ההגנה שחיקוקים אלו מעניקים לאינטרס הציבורי ביחס להגנה שמקנה עוולת מטרד לציבור מאפשרת להסיק מסקנות ביחס לשימושיות ולייחוד של מטרד לציבור.
חוק למניעת מפגעים, התשכ"א-1961
הגדרה ותחולה – מטרת החוק היא מניעת מפגעים שאינם סבירים הנובעים מרעש, ריח וזיהום אוויר, כאשר הם עלולים להפריע לאנשים בסביבתם. בכך, תחולת החוק מצומצמת מזו של מטרד לציבור, שחוק זה לא מגן על גרימת חוסר-נוחות גרידא, פגיעה בזכויות הכלל ופגיעה ברכוש.
זכות עמידה – זכות העמידה לפי חוק זה רחבה יותר מזו של מטרד לציבור: בתביעה של יחיד אין הכרח בקיומו של נזק ממון דווקא, וכן, מעבר ליועץ המשפטי לממשלה, יש זכות עמידה גם לרשויות מקומיות שנעברה העבירה בתחומן ולגופים ציבוריים-מקצועיים מסוימים.
סעד – ניתן לקבל סעד רחב יותר ממטרד לציבור. מעבר לסעד של צו או פיצויים, החוק קובע סנקציות פליליות (מאסר או קנס), וכן מאפשר לשר לאיכות-הסביבה להוציא צו להסרת המפגע.
חוק למניעת מפגעים סביבתיים (תביעות אזרחיות) תשנ"ב-1992
הגדרה ותחולה – החוק נועד להגן על אינטרסים של הפרט או הציבור מפני מפגעים סביבתיים כזיהום אוויר, מים, רעש, ריח, פסולת, קרינה או פגיעה בסביבה החופית. כדי להיחשב כמפגע, על הזיהום להיות בניגוד לחיקוק, פוגע בבריאות או גורם סבל ממשי לאדם. מבחינה זו, תחולת החוק מצומצמת ממטרד לציבור, משום שהוא עוסק רק במקרים של זיהום חמור.
סעד – הסעד שניתן לקבל מצומצם יותר ממטרד לציבור. ניתן לקבל צו מניעה, תיקון או אי-הישנות המפגע, וכן סעד להשבת המצב לקדמותו, אך ייפסקו פיצויים רק אם מדובר במפגע חוזר.
מטרד לציבור – סעיף 215 לחוק העונשין, התשל"ז-1977
הגדרה ותחולה – העבירה נועדה להגן על האינטרס הציבורי מפגיעה, סכנה, הטרדה, הפרעה או גרימת אי-נוחות בשימוש בזכות הרבים. מבחינה זו, העבירה דומה לעוולת מטרד לציבור.
סעד – ניתן להטיל על המטריד מאסר, וכן לפסוק פיצויים לניזוק. הסעד מצומצם ממטרד לציבור בכך שלא ניתן לקבל צו, אך גם רחב ממנו בכך שאין דרישה מפורשת לנזק ממון לשם קבלת פיצויים (אף על פי שיש להניח שבית המשפט ידרוש זאת).
מטרד ליחיד – סעיף 44 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968
הגדרה ותחולה – עוולה זו נועדה כדי להגן על האינטרס הפרטי, ולאזן בין דרישת האדם ליהנות מזכויותיו בקרקע באופן סביר, לבין דרישת אחרים לבצע פעילות המשפיעות על ההנאה. תחולת העוולה מצומצמת ממטרד לציבור בעיקר בשל הדרישה שההפרעה תהיה לשימוש במקרקעין.
זכות עמידה וסעד – זכות העמידה אמנם מוגבלת ליחיד, אך זכות העמידה של אותו יחיד רחבה ממטרד לציבור. לעניין הוצאת צו, לא נדרשת כל הוכחת נזק (מספיק הפרעה של ממש לשימוש סביר בקרקע), ואילו לעניין פיצויים, יש להוכיח נזק אך אין דרישה לקיומו של נזק ממון.
עוולת הרשלנות – סעיף 35 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968
הגדרה ותחולה – עוולת הרשלנות היא "עוולת מסגרת", אשר יכולה לחול על סיטואציות רבות בהן נתקיימו שלושת יסודותיה (התרשלות, חובת זהירות ונזק). ככלל, עוולת הרשלנות רחבה ממטרד לציבור, אך לעניין מטרדים, נראה שרשלנות צרה יותר, משום שיסוד 'חובת הזהירות' נוקשה יותר מהיסוד 'שאינו כדין' שצריך להתקיים במטרד לציבור (פסק הדין מקורות נ' שאלתיאל).
זכות עמידה – זכות העמידה ברשלנות רחבה יותר ממטרד לציבור, ועל פי הפסיקה מתאפשרת לעיתים תביעה אף מפרט שסבל נזק בלתי ממוני טהור בלבד (כאב וסבל בלבד).
ניתוח ההשוואה
מסקירה זו ניתן להבחין בשתי מגמות עיקריות: מכך, ניתן לומר שהעוולה משמשת כמעין "רשת ביטחון" לחקיקה הספציפית המגנה על האינטרסים הציבוריים מפני מפגעים – מחד, נחיצותה של העוולה באה לידי ביטוי במקרים שאינם זוכים להגנה על ידי החקיקה הספציפית, ומאידך, האפשרויות הרחבות יותר הקיימות בחקיקה הנוספת מעידות על יתרון לשימוש בעוולות אלו לצורך השגת תוצאות אופרטיביות.
השימוש בעוולה
מעיון בפסקי הדין העוסקים במפגעים ציבוריים בכלל ובמטרד לציבור בפרט, ניתן להבחין בתופעה של תת-שימוש בעוולת מטרד לציבור, הן ביחס למצופה ממנה לאור ההגדרה והתחולה הרחבות שלה, והן ביחס להיקף השימוש שנעשה בחקיקה הספציפית, כאשר גם כשנעשה שימוש בעוולה, בדרך כלל מדובר בטענה נוספת או חלופית לטענה עיקרית לפי אחד מהחוקים האחרים (תופעה זו קיימת בארצות המשפט המקובל, והועלתה במחקר אף טענה כי העוולה כיום היא מיותרת).
נראה, שניתן להסביר תופעה זו בעזרת הניתוח לעיל – מבחינת הציבור, קיומם של חוקים נוספים המספקים אפשרויות רחבות יותר מבחינת זכות העמידה והסעד, מייתרים במקרים רבים את הצורך להשתמש בעוולה. בתוך כך, נראה שגם היועץ המשפטי לממשלה, שהוא בעל זכות עמידה, בוחר מצידו שלא להתערב בבעיות הנוגעות להפרעה או גרימת אי-נוחות בלבד, משום שהמקרים ברובם הם מקומיים באופיים. כתוצאה מכך, גם בית המשפט מעדיף להשתמש בדוקטרינות ברורות ומוכרות, ולא להיזקק לעוולה שלא מרבים לדון בה (פסק הדין מנורה נ' מדינת ישראל).
סיבה נוספת שככל הנראה יכולה לספק מענה לתת-השימוש בעוולה, היא סמכותן של הרשויות המקומיות. סעיף 242 לפקודת העיריות מקנה לרשות סמכות לנקוט "בעניין תברואה, בריאות הציבור ונוחותו... אמצעים להסרת כל מטרד או למניעתו, ותדאג לבדיקות שמטרתן לברר מה הם המטרדים הקיימים". סמכות רחבה זו מאפשרת להגן על האינטרס הציבורי ולמנוע קיומם של מטרדים ברמה המקומית, ללא היזקקות לערכאות ולשימוש בעוולות שבחקיקה הראשית.
מטרד לציבור בהצעת חוק דיני ממונות
הצעת חוק דיני ממונות, המונחת כעת על שולחן הכנסת, היא הצעה לאיגוד חוקים שונים מהמשפט האזרחי תחת חוק אחד. אם תתקבל הצעת החוק כהווייתה, יחולו שלושה שינויים מרכזיים בעוולת מטרד לציבור, המצויה בסעיפים 395–396 להצעת החוק.
השינוי הראשון נוגע לזכות להגיש תביעה – בסעיף 396, ההצעה מבטלת את זכותו של היועץ המשפטי לממשלה להגיש תובענה על מטרד לציבור, ובכך מבטלת את אפיק הפעולה של נציג הציבור לבקש צו להסרתו של מטרד. ביחס לזכות התביעה של יחיד, על פניו נראה, כי ההצעה משאירה את העמימות על כנה כאשר היא מותירה ללא ביאור את הדרישה לקיומו של 'נזק ממון'. בדברי ההסבר להצעת החוק אף נאמר, מבלי לפרש או להרחיב, שהנוסח משמר את התנאי הקבוע כיום בפקודת הנזיקין. עם זאת, בהמשך הדברים נטען כי "הזכות להגיש תביעה בגין מטרד לציבור הורחבה והיא מוקנית בחוק המוצע לכל מי שסבל נזק ממון." מכך ניתן להבין, שההצעה בוחרת בפירוש המונח 'נזק ממון' כהגדרתו בפקודת הנזיקין, כשמשמעות הדבר היא הרחבת זכות התביעה של יחיד, כך שכל מי שסבל נזק המהווה הפסד או הוצאה ממשיים יוכל להגיש תובענה.
השינוי השלישי מתייחס להגנות – הגנת שימוש הדרוש לטובת הציבור הושמטה מהצעת החוק, ולא ניתן להתגונן מול תביעה להסרת מטרד או לקבלת פיצויים באמצעות טענה זו.
מבט ביקורתי על עוולת מטרד לציבור בפקודת הנזיקין ובהצעת חוק דיני ממונות
גם מעבר לחוסר ההתאמה הרעיוני, ראינו שהחיסרון העיקרי של העוולה אל מול החקיקה הנוספת המגנה על האינטרס הציבורי נוגע לזכות העמידה והסעדים המוגבלים. המשך צמצום זכות העמידה בהצעת החוק מעורר חשש ממצבים בהם נפגעים אינטרסים עליהם העוולה מבקשת להגן אך שימוש בעוולה והגשת תובענה לא מתאפשר. תרחיש כזה עלול להתקיים כשמדובר במטרד שהוא מעשה היוצר סכנה, אך סכנה זו עדיין לא התממשה וגרמה לנזק. תחת ההסדר המוצע, נראה שאין אף גורם שבכוחו להגיש תובענה בבקשת צו להסרת הסכנה לפני שנגרם נזק. מקרים בעייתיים נוספים בהם לא תוגש תובענה יכולים להיווצר כאשר ישנו מטרד ציבורי שאף פרט לא סובל ממנו נזק ממון, או במקרה שמטרד ציבורי הסב נזק ממון מועט בלבד לפרט, דבר שיימנע ממנו להגיש תביעה אף שהדבר רצוי מבחינת האינטרס הציבורי. יכול, ובמקרים אלו החקיקה הנוספת תוכל להוות פתרון חלופי לשם הסרת המטרד, עם זאת, כפי שראינו לעיל, עוולת מטרד לציבור היא העוולה בעלת התחולה הרחבה ביותר והיא מכסה שטחים מסוימים שהחקיקה הנוספת לא מגיעה אליהם.
הצעת הסדר חלופי ביחס לזכות העמידה בגין מטרד לציבור
לדעת כותבי ערך זה, על מנת להגשים את מטרותיה של עוולת מטרד לציבור, יש להגמיש את זכות העמידה של יחיד בצורה שתאפשר לו גם לפעול למען הציבור, ובנוסף להעניק זכות עמידה לגורמים מקומיים הפועלים מטעם הציבור ולמענו.
את זכות הגשת התובענה של יחיד ניתן להרחיב באמצעות ויתור על הדרישה לקיומו של 'נזק ממון' (לפי כל אחת מהגישות שהוצגו לעיל). מנסחי הצעת החוק דיני ממונות אף העירו בדברי ההסבר כי השארת התנאי של קיום נזק ממון כדי לאפשר זכות תביעה היא "כחריג למגמה הכללית בחוק המוצע". במקום הדרישה לנזק ממון ניתן להסתפק בדרישה לקיומו של כל נזק, ובלבד שמתקיים קשר סיבתי עובדתי וקשר סיבתי משפטי בין המעשה המהווה את המטרד לבין הנזק. פירושו של דבר הוא, שהדרישה תהיה לכך שנגרם נזק שהוא מבחינה עובדתית תוצאה של המטרד ושהוא גם בתחום הסיכון שבגללו הפעולה שמהווה את המטרד סווגה כלא סבירה. יש לאפשר, לפי גישה זו, לכל מי שסבל נזק להגיש תובענה לקבלת צו להסרת המטרד או לקבלת פיצויים. במקרה מ-1982 שעסק בחסימת הגישה לחוף הים קבע בית המשפט העליון של מדינת הוואי כי ההלכה הראויה בדבר זכותו של יחיד לתבוע בגין מטרד לציבור אינה כי ייגרם לו "נזק מיוחד" אלא רק שייגרם לו "נזק למעשה" (Injury in Fact), אולם, אף בית משפט אחר בארצות הברית לא אימץ הלכה זו. בנוסף להגמשת הדרישה לקיום 'נזק ממון', יש לקבוע במפורש כי פרט יוכל להגיש תובענה פרטית גם לפני שנגרם לו נזק, בשלב בו הוא יכול להראות שהוא נתון בסכנה בשל מטרד קיים, ולתבוע להסירו באמצעות צו בטרם יתרחש הנזק.
לצד הגמשת זכות התביעה של יחיד, ניתן לשמור ולחזק את האופי הציבורי של העוולה באמצעות הצבת תנאי הדורש כי הסיכון או הפגיעה הם אכן ביחס לאינטרס של הציבור ולא לאינטרס פרטי של התובע בלבד. תנאי כזה עומד בקנה אחד עם מדיניות בית המשפט שדחה תביעות שנועדו להגן על אינטרס פרטי מקום שלא הייתה פגיעה בציבור. במחקר בארצות הברית אף הועלתה הצעה להחליף את תנאי זכות העמידה הדורש קיום "נזק מיוחד" בדרישה לקיומו של "נזק של ממש לקהילה" (Actual Community Injury). כלל דומה יכול להוות חיזוק למדיניות בית המשפט ותוספת נאותה להגמשת זכות העמידה של היחיד.
לאור המהות הציבורית של העוולה, ראוי להעניק גם זכות הגשת תובענה לגורמים הפועלים למען הציבור. זכות התביעה הציבורית שמוענקת בפקודת הנזיקין ליועץ המשפטי לממשלה לא הגיעה לכלל שימוש, ונראה שזו הסיבה לויתור עליה בהצעת חוק דיני ממונות. אכן, נראה כי יש גורמים ציבוריים, מקומיים באופיים, שמתאימים יותר מהיועץ המשפטי לטיפול במקרים של מטרד לציבור. רשויות מקומיות, האמונות על אינטרס הציבור באזור גאוגרפי תחום ומוגבל, יכולות להוות גורם מתאים יותר להגשת תובענה (במקרים בהם אינן יכולות להפעיל סמכותן על פי פקודת העיריות, לדוגמה אם מקור המטרד מצוי מחוץ לשטחן המוניציפלי). אפשרות נוספת היא הסמכת גופים ממשלתיים או עמותות ציבוריות להגיש תובענה למען השגת צו להסרת מטרד. הסדר מסוג זה קיים, למשל, בחוק למניעת מפגעים סביבתיים (תביעות אזרחיות), התשנ"ב-1992. בתוספת לחוק זה מנויים גופים שיכולים להגיש תביעה לפיו, כגון: רשות שמורות הטבע, הקרן הקיימת לישראלי ואדם טבע ודין. הסדר שכזה יוכל לעזור במקרים בהם אין בנמצא פרט שנזקו גבוה מספיק כדי להצדיק את עלויות תביעה פרטית, אך מנגד קיים אינטרס ציבורי בהסרת מטרד.
אליפות וימבלדון 1949
כמו בשנים הקודמות, טניסאיי ארצות הברית זכו ברוב התארים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, טד שרודר, נפגש עם ירוסלב דרובני וניצח אותו ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 4 זוגות דורגו.
במשחק הגמר פנצ'ו גונסאלס ופרנק פרקר שיחקו נגד גרדנר מלוי וטד שרודר  וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר לואיז ברוף ומרגרט אוסבורן דופונט שיחקו נגד גוסי מורן ופאט טוד  וניצחו אותן בשתי מערכות. בכך הן זכו בתחרות זו בפעם השלישית. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות ארצות הברית הפתוחה ואליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אריק סטארגס ושיילה סאמרס ( דרום אפריקה) ניצחו ב-3 מערכות את ג'ון ברומיץ' ולואיז ברוף. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
או. ג'יי. סימפסון
'''אורנת'ל ג'יימס "או. ג'יי." סימפסון (באנגלית: Orenthal James "O. J." Simpson; נולד ב-9 ביולי 1947), המכונה "המיץ" (The Juice'''), הוא שחקן פוטבול לשעבר, אחד הרצים האחוריים (running back) הטובים בתולדות המשחק, ששיחק גם בטלוויזיה ובקולנוע (בין השאר בסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק"). מעל כל אלה, ידוע סימפסון בעיקר כמי שהועמד למשפט בשנים 1994–1995 בחשד לרצח אשתו לשעבר ניקול בראון וחברה רונלד גולדמן, וזוכה. משפטו של סימפסון היה אחד המשפטים המתוקשרים ביותר בהיסטוריה האמריקאית, והוא חקוק בזיכרון האמריקאי הקולקטיבי כאחד המאורעות שהעלו את המתח הבין גזעי במדינה על פני השטח. סימפסון נמצא לבסוף אחראי למותם במשפט אזרחי ב-1997, וחויב בתשלום פיצויים למשפחות הקרבנות.
בדצמבר 2008 נשלח סימפסון למאסר בעקבות פרשה פלילית מאוחרת יותר, ושוחרר ב-2017.
ביוגרפיה
סימפסון נולד ב-1947 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית. הוריו הם יוניס (לבית דרדן) (1921–2001), מנהלנית בבית חולים, וג'ימי לי סימפסון (1920–1986), שף ושרת בבנק. אביו של סימפסון עזב את המשפחה, פעל כדראג קווין ומאוחר יותר יצא מהארון. ב-1986 מת מאיידס. סביו של סימפסון מצד אמו היו במקור מלואיזיאנה. בריאיון למגזין "לייף" ב-1968 אמר סימפסון שדודתו היא זו שהעניקה לו את השם אורנת'ל.
בילדותו פיתח סימפסון רככת שגרמה לו לעיקול ברגליים, לכן אמו אילצה אותו ללכת עם נעליים שחוברו לפלטות ברזל כמה שעות בכל יום, עד גיל 5. לסימפסון אח ושתי אחיות, שאחת מהן נפטרה. הוריו של סימפסון נפרדו ב-1952 ואמו גידלה אותו.
קריירה
ל-NFL נכנס כבחירה מספר אחת בדראפט של 1969, לקבוצת הבאפלו בילס. ב-1973 היה השחקן הראשון בתולדות הליגה שרץ למעלה מ-2,000 יארדים בעונה אחת ונבחר ל-MVP של ה-NFL. הוא שיחק בחמישה משחקי פרו בול (ה"אול סטאר" של ה-NFL). משחקו האחרון ב-NFL היה ב-16 בדצמבר 1979. בשנת 1985 הוכנס להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו פנה לעסוק במשחק, בין השאר במיני-סדרה "שורשים" ובטרילוגיה הקומית "האקדח מת מצחוק". כמו כן היה פרשן בשידורי פוטבול בטלוויזיה ומנחה אורח של התוכנית סאטרדיי נייט לייב.
משפט הרצח
אשתו לשעבר של סימפסון, ניקול בראון וחברה רונלד (רון) גולדמן נמצאו מתים מחוץ לדירתה ב-12 ביוני 1994. סימפסון קושר במהרה לרצח וכתב אישום הוגש נגדו. סימפסון נעצר לחקירה, שם הכחיש את הרצח ובאופן תמוה שוחרר לאחריה. בהמשך, לאחר איסוף די ראיות, הוחלט לעצור אותו בשנית אולם הוא לא הסגיר את עצמו למשטרה, אלא הובא למעצר לאחר מרדף משטרתי, מרדף מוזר שנערך בנסיעה איטית כאשר נראה כי המשטרה למעשה מלווה אותו ולא מנסה לעצור אותו. המרדף, המעצר ודיוני המשפט לאחר מכן, הועברו כולם בשידור חי למיליוני צופים. סימפסון שכר להגנתו כמה מן הפרקליטים הידועים ביותר בארצות הברית, ובהם רוברט שפירו, ג'וני קוקרן (שעמד בראש צוות ההגנה), אלן דרשוביץ, רוברט קרדשיאן ואף. לי ביילי. טענה מרכזית של ההגנה הייתה שהמשטרה שתלה ראיות כדי להפליל את סימפסון. קו ההגנה נסוב בעיקר סביב נושא האפליה של הקהילה האפרו אמריקאית על רקע מספר תקריות של אלימות משטרתית וכן אפליה של הקהילה במערכת המשפט.
בפסק הדין, שניתן ב-3 באוקטובר 1995, ובו צפתה למעלה ממחצית אוכלוסיית ארצות הברית, מצא חבר המושבעים את סימפסון לא אשם בשתי הרציחות. אחת העדויות המכריעות במשפט הזה הייתה כפפה מזירת הרצח, שעוזר התובע דרש מסימפסון ללבוש, אך כאשר האחרון ניסה לעשות זאת נראה שהיא קטנה מדי בשביל כף היד שלו. במהלך השנים לאחר המשפט התנהל ויכוח האם הכפפה הייתה קטנה מידי או שהתכווצה מהדם שעליה.
המתח בין שחורים ולבנים בארצות הברית ב-1995 היה גורם משמעותי במשפט עצמו, וביחס התקשורתי אליו. במיוחד לאור משפטו של רודני קינג. בסקרי דעת קהל שנערכו בזמנו נמצא שרוב השחורים סברו כי סימפסון אינו אשם, או שלא היו בטוחים באשמתו, ואילו רוב הלבנים סברו כי ביצע את מעשי הרצח. יש התולים את זיכויו של סימפסון בעדות השקר של הבלש שעמד בראש צוות החקירה המשטרתית - מארק פורמן, אשר נחשף במהלך המשפט כגזען ופגע קשות באמינות צוות התביעה אל מול חבר מושבעים שהורכב ברובו מאפרו-אמריקאים.
הזיכוי הפלילי לא חתם את הדיון המשפטי בפרשה. אביו של גולדמן תבע את סימפסון בבית דין אזרחי בקליפורניה, על גרימת מות השניים, וזכה בדין. אולם סימפסון לא שילם את הפיצויים שנפסקו (33.5 מיליון דולר), והמשיך להתקיים מהפנסיה שלו כשחקן NFL, שלפי חוקי מדינת קליפורניה אין להחרימה כדי לשלמם. לאחר מכן עבר להתגורר במיאמי שבפלורידה, מדינה שבה החוק מקשה על החרמת ביתו של אדם כדי לשלם חוב.
מאבק משפטי נוסף ניהל סימפסון עם הוריה של בראון, שתבעו משמורת על שני ילדיהם. לבסוף נפסק בשנת 2000 כי הילדים יישארו בחזקת אביהם.
בנובמבר 2006 נודע כי סימפסון עמד לפרסם ספר בשם "אילו עשיתי זאת" (אנגלית: If I did it), ובו סיפק תיאור בדיוני, ספק הודאה ברצח. לאחר מחאה ציבורית רבה, ביטלה ההוצאה לאור את הופעת הספר. חובותיו של סימפסון למשפחות הקרבנות גרמו להעברת הזכויות על הספר למשפחות הקורבנות, לאחר שהוכיחו כי מדובר בהכנסה כספית אפשרית. הספר יצא לאור בחודש ספטמבר 2007 תחת הכותרת "אילו עשיתי זאת: וידויו של רוצח" (אנגלית: "If I Did It: Confessions of the Killer"), (כאשר ה"אילו" מופיע באותיות מזעריות ו"עשיתי זאת" באותיות גדולות). הספר נחשב בארצות הברית כרב-מכר.
השוד בלאס וגאס
בספטמבר 2007 נעצר סימפסון בחשד שהוא וקבוצת אנשים נוספת נכנסו לחדר במלון בלאס וגאס, ושדדו באיומי נשק חם מזכרות ספורט אשר הוחרמו ממנו בעבר בשל חובות, סימפסון טען כי המזכרות עדיין שייכות לו. סימפסון הועמד למשפט ובאוקטובר 2008 נמצא אשם בשורת אישומים חמורים שהוגשו נגדו. ב-5 בדצמבר 2008 נידון סימפסון ל-33 שנות מאסר בפועל בגין שוד וניסיון חטיפה. השופטת אמרה שסימפסון נהג ביהירות ובטיפשות. נקבע שסימפסון יוכל להגיש בקשה לשחרור מוקדם לאחר תשע שנות מאסר.
ב-19 באוקטובר 2012, הסכים שופט בנבדה לפתוח לדיון מחודש את התיק בגין החטיפה והשוד המזוין כנגד סימפסון, כדי לקבוע אם כוכב הפוטבול לשעבר יוצג בצורה כה גרועה על ידי פרקליטיו, עד כי יש להורות על שחרורו מהכלא ועריכת משפט חוזר. ב-13 במאי 2013, התקיים דיון ראשוני כדי לקבוע אם סימפסון יהיה זכאי למשפט חוזר, אך רק ב-27 בנובמבר 2013, החליטה השופטת לינדה בל לדחות את בקשתו של סימפסון למשפט חוזר בגין הרשעתו בשוד. בפסק דינה, כתבה השופטת שכל טענותיו של סימפסון משוללות יסוד. ב-31 ביולי 2013 החליטה ועדת שחרורים של מדינת נבדה על מתן חנינה חלקית לסימפסון בנוגע לסעיפי הרשעתו בשוד המזוין, אך שהוא יישאר בכלא לפחות עד 2017, עקב הרשעותיו בסעיפי אישום נוספים. ב-20 ביולי 2017 החליטה ועדת החנינות של מדינת נבדה לשחררו לאחר ריצוי 9 שנות מאסר. מול הוועדה התייצבו בתו הבכורה ואחד הנאשמים הנוספים בשוד. ב-1 באוקטובר 2017 שוחרר סימפסון מבית הכלא.
בתרבות הפופולרית
ב-2016 יצאה סדרה דוקומנטרית בת כמה חלקים בשם או. ג'יי סימפסון: תוצרת אמריקה, בבימויו של עזרא אדלמן ובהפקת רשת הטלוויזיה ESPN, כחלק מסדרת סרטי הספורט התיעודיים של הרשת 30 על 30. הסדרה חוקרת סוגיות תקשורתיות, פוליטיות וחברתיות, ובמיוחד את היחסים הבין גזעיים בארצות הברית בין שחורים ללבנים, דרך סקירת חייו של סימפסון. הסדרה זכתה בפרס סרט התעודה הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-89.
ב-2 בפברואר 2016 שודרה בארצות הברית סדרת טלוויזיה אנתולוגית בשם "סיפור פשע אמריקאי" (אנגלית: "American Crime Story"), אשר עונתה הראשונה, הקרויה "אמריקה נגד או. ג'יי. סימפסון" ("The People v. O. J. Simpson"), הציגה את סיפור משפט הרצח המתוקשר והשנוי במחלוקת. בסדרה זו השחקן קובה גודינג ג'וניור מגלם את סימפסון.
בשנת 2017 הוצג מערכון סאטירי בתוכנית סאטרדיי נייט לייב על או. ג'יי. סימפסון, בו התארחה השחקנית גל גדות.
מכוניתו של סימפסון מוצגת במוזיאון הפשיעה והענישה הלאומי.
קנצלר האימפריה הרוסית
קנצלר האימפריה הרוסית (ברוסית: Канцлер Российской империи) הייתה דרגה פקידותית אזרחית מהרמה הראשונה. הדרגה הוענקה לרוב לשר החוץ הרוסי, ובמידה ושר החוץ היה ברמה פקידותית השנייה, הוא יכול היה לקבל דרגת "סגן הקנצלר". דרגת הקנצלר הייתה המקבילה האזרחית לדרגת גנרל-פלדמרשל הצבאית.
12 אישים בתולדות רוסיה קיבלו דרגת "קנצלר". בחמישים השנים האחרונות לקיומה של המונרכיה ברוסיה, לא הוענקה הדרגה לאף פקיד ממשלתי, אף שהדרגה לא בוטלה באופן רשמי.
הדרגה בוטלה באופן רשמי ב-1917 בידי הסובייטים.
היידראבאד (פקיסטן)
היידראבאד (בסינדהי: حیدرآباد) היא עיר בפרובינציית סינד שבפקיסטן המשמשת כבירת מחוז היידראבאד. במפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2017 מנתה אוכלוסיית העיר כ-1.7 מיליון נפש, היידראבאד היא העיר השנייה בגודלה בפרובינציית סינד והשמינית בגודלה בפקיסטן. העיר השוכנת על גדתו המזרחית של נהר האינדוס, נוסדה ב-1768 על ידי מיאן גולם שאה קלהורו, שליט משבט קלהורה ששלט במחוז באותה תקופה. העיר נוסדה על הריסות עיירת דייגים מתקופת האימפריה המאורית. היא נמצאת כ-150 קילומטר מצפון מזרח לקראצ'י, בירת סינד ומהווה חוליה מקשרת בין העורף הכפרי ובין המטרופולין של קראצ'י.
היסטוריה
מיאן גולם שאה קלהורו, שליט משבט קלהורה ששלט במחוז במאה ה-18, ייסד את העיר ב-1768 על הריסות עיירת דייגים קטנה בשם נרון קוט (המקום של נרון) ששכנה על גדת נהר האינדוס ונקראה על שם שליט מקומי בשם נרון. בתחילה הורה מיאן גולם לבנות מבצר על אחת הגבעות שבמקום וזה נבנה מלבנים שעברו קליה בתנור. המבצר נודע מאז בשם "פאקו קילו" (מבצר חזק בסינדהי). את תבניתה הבסיסית קיבלה העיר ב-1782 על ידי בנו של מיאן גולם, סרפראז. העיר נקראה על שמו של חתנו של מוחמד, עלי בן אבי טאלב שכינויו היה "חיידר".
ב-1947, בזמן חלוקת הודו, הייתה בהיידראבאד קהילה גדולה של סינדהים הינדיים שעסקו בעיקר במסחר. הם תרמו רבות לכלכלת סינד בייחוד בדרך של יצוא מוצרים מקומיים לשוקי חוץ. בניגוד לפנג'אב ולבנגל שחולקו בין שתי המדינות, נכלל מחוז סינד כולו בפקיסטן. ההינדים בסינד התכוונו להישאר בפקיסטן, אך עם ביצוע החלוקה, פרצו מעשי אלימות כנגדם והם נאלצו לנוס על נפשם כשהם משאירים את כל רכושם בסינד. תחילה ביקשו ההינדים לשוב לסינד עם שוך האלימות, אולם התברר להם כי הדבר אינו אפשרי. הסופרת ההינדית ילידת היידראבאד, פופאטי היראנאנדני, מתארת באוטוביוגרפיה שכתבה את התעלמות השוטרים שצפו באלימות המתפרצת, לא עשו דבר למונעה ונכשלו בהגנה על הקהילה ההינדית.
גל ההגירה הגדול של מוסלמים שהגיעו בעקבות חלוקת הודו העלה את היקף האוכלוסייה בעיר בצורה ניכרת והממשלה הפקיסטנית החליטה על הקמת שתי ערי פרברים, לטיפאבאד וקסימאבאד. בשנות ה-80 התפרצו בעיר מהומות ועימותים בין הסינדהים הוותיקים ובין המוהג'ירים שהגיעו מהשטח שנשאר בשליטת הודו. העיר נכנסה למערבולת של אלימות שבסופה התרכזו הסינדהים בקסימאבאד והמוהג'ירים התרכזו בלטיפאבאד. עד היום חצויה העיר על ידי חלוקה אתנית זו.
גאוגרפיה ואקלים
העיר היידראבאד בנויה על שלוש גבעות המשקיפות זו על זו והנמצאות על גדתו המזרחית של נהר האינדוס. סביב לעיר מצויות מספר ערים נוספות: קוטרי, הנמצאת 6.7 ק"מ מדרום מערב להיידראבאד, מעבר לאינדוס. ג'משורו, הנמצאת 8.1 ק"מ ממערב, גם היא מעבר לאינדוס. האטרי - 5 ק"מ וחוסרי 7.5 ק"מ.
מחוז היידראבאד גובל בצפונו במחוז נאושהארו פרוזה (בצפון מערב) ובמחוז סנגהאר (בצפון מזרח). ממזרח נמצא מחוז טנדו אללהיאר, ממערב נמצאים מחוזות ג'משורו (בצפון מערב) ותאטה (בדרום מערב), ובדרום נמצא מחוז טנדו מוחמד חאן.
דרומית לעיר, בקו המקביל לנהר האינדוס, נמצא רכס נמוך של אבן גיר הנקרא גנג'ו טקאר. גובהו הממוצע הוא כ-30 מטר ואורכו כ-22 ק"מ.
הפרשי הטמפרטורות בין היום ובין הלילה באזור היידראבאד הם גבוהים. ביום מגיע הטמפרטורה לכ-40° צלזיוס ובלילה רוח קרירה נושבת. הרוחות המנשבות במשך היום מביאות איתן, לעיתים תכופות, ענני אבק ותושבי העיר מעדיפים בעתות אלו לשהות בבתיהם גם במשך היום. עם זאת, בלילות מזג האוויר נעים והאוויר נקי.
בשנים האחרונות חוותה היידראבאד מספר אירועים של שיטפונות שנגרמו מתופעות של שבר ענן. ב-2003 ירד בעיר גשם בכמות 105 מילימטרים במשך 12 שעות. אירועים דומים התרחשו גם ב-2006 וב-2007 ועשרות נהרגו בשיטפונות אלו.
מבנה מוניציפלי
עד תקופת כהונת הממשלה שבראשה עמד זולפיקר עלי בהוטו, כלל מחוז היידראבאד גם את שטחם של מחוז בדין הנוכחי. בסוף שנות השבעים הוא הופרד ממחוז בדין וחולק לארבעה מחוזות משנה (טשיל בסינדהי או טלוקה באורדו):
בהיידראבאד סיטי טלוקה ממוקמים ממשלת מחוז היידראבאד ומוסדותיה השונים.
שפה מתוכננת
שפה מתוכננת (באנגלית: Planned Language או Constructed Language; לפעמים, בקיצור, Conlang או Conlanging) היא שפה שאוצר המילים שלה והדקדוק שלה הומצאו באופן יזום ומתוכנן, להבדיל משפה טבעית, שהתפתחה באופן טבעי כחלק מהתרבות. שפה מתוכננת היא למעשה חיקוי של שפה טבעית, בעיקר מבחינת כללי התחביר והפונולוגיה. ההבדל בין שפות מתוכננות לשפות מלאכותיות (כגון שפות מחשב או שפות לוגיות) הוא בכך שהאחרונות אינן מחקות בהכרח את הדקדוק האנושי, ובדרך כלל אין להן מערכת פונולוגית כלל. לרוב, שפה מתוכננת נוצרת לתקשורת בין בני אדם, בעיקר כדי להקל על התקשורת הבינלאומית, אך יש שפות מתוכננות שנוצרו לצורך קיום תקשורת סודית, במסגרת יצירה ספרותית, או כניסוי בלשני (אלו נקראות: "שפות מהונדסות"). מספר שפות מתוכננות נוצרו במסגרת ניסויים בלשניים בקופי אדם, כדי לאפשר לקופי אדם לרכוש שפה הדומה לשפה אנושית טבעית.
לפעמים מכנים שפות מתוכננות "שפות מלאכותיות", אך כינוי זה אינו מדויק, והוא יוצר בלבול בין סוגים שונים של שפות לא-טבעיות. שפות מתוכננות הן מלאכותיות בכך שנוצרו באופן יזום בידי בני אדם, אולם המבנה שלהן מבוסס על המבנה של שפות טבעיות. שפות מלאכותיות לגמרי כמו שפות מחשב או שפות לוגיות אינן כפופות לחוקי הדקדוק המוכרים משפות טבעיות, והן נועדו לתקשורת בין בני אדם למכונות (בעיקר מחשבים), או לצורך מחקרים פילוסופיים ומתמטיים. שפה מתוכננת עשויה להפוך בתנאים מסוימים לשפה טבעית, אולם אין אפשרות להפוך שפת מחשב או שפה לוגית לשפה אנושית טבעית.
העיסוק בבניית שפות מתוכננות נקרא "קונלינגוויסטיקה" (Conlinguistics או Conlanging). אדם שעוסק בקונלינגוויסטיקה כתחביב מכונה "קונלנגר" (conlanger) או בונה שפות מלאכותיות. שפה מלאכותית נקראת "קונלנג" (conlang - כקיצור של constructed language).
שפות עזר בינלאומיות
שפות מתוכננות רבות, תוכננו על מנת שישמשו כשפות עזר בינלאומיות. בין השפות הראשונות ניתן למנות את סולרסול שפותחה בשנת 1827. המפורסמת ביותר היא אספרנטו, אך קיימות מלבדה גם שפות נוספות. ביניהן:וולאפיק השפה המתוכננת הראשונה שנוצרה למטרה זו, אידו שפה המבוססת על אספרנטו, אינטרלינגואה, ונובה לינגואה פרנקה. שפות אלה מנסות לחקות את הפונטיקה, התחביר והמורפולוגיה של שפות הודו-אירופיות, אולם הכללים שלהן פשוטים יותר וכוללים פחות יוצאים מן הכלל. מטרת יוצרי השפות הייתה להקל על התקשורת הבינלאומית בעיקר מתוך הנחה ששלטה במאה ה-20 ששפות אירופיות הן הנפוצות והנלמדות ביותר ברחבי העולם. כיום ידוע על אנשים ברחבי העולם שרכשו את שפת האספרנטו מהוריהם באופן טבעי (הם בדרך כלל דו-לשוניים ודוברים אספרנטו ושפה אחרת מקומית כשפות-אם). לפיכך נוהגים לראות באספרנטו המדוברת בפי אנשים אלה שפה טבעית לכל דבר.
מטרות נוספות
נוצרו גם שפות מתוכננות למטרות אחרות:
ואנגרי מאטאיי
ואנגרי מוטא מאטאיי (באנגלית: Wangari Maathai; בקניה הוגים את שמה ואנגרי מא'אטיי; 1 באפריל 1940 – 25 בספטמבר 2011) הייתה פעילה פוליטית וסביבתית קנייתית. ב-2004 הייתה מאטאיי לאישה האפריקאית הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום, שהוענק לה על תרומתה לפיתוח בר-קיימא, דמוקרטיה ושלום. כמו כן, היא זוכת בפרס הקיום הנכון ב-1984 והפרס לפעילות סביבתית ע"ש גולדמן ("הנובל הירוק") לשנת 1991.
מאטאיי הייתה חברת פרלמנט ושירתה כסגנית שר לסביבה טבעית ואוצרות טבע בממשלתו של נשיא קניה מוואי קיבאקי מינואר 2003 עד נובמבר 2005.
רקע משפחתי ושנים ראשונות
ואנגרי נולדה באפריל 1940 למשפחה טיפוסית משבט הקיקויו. אמה הייתה אשתו השנייה של אביה, אחת מארבע נשותיו. ואנגרי הייתה השלישית מבין חמשת ילדיה של אמה אך הבת הראשונה ולכן קרובה מאוד לאמה. ממנה היא קיבלה את אהבת הטבע והאדמה. אמה שמעולם לא הלכה לבית הספר או למדה קרוא וכתוב עסקה כל חייה בחקלאות והמשיכה לגדל מזון עד אמצע שנות ה-80 לחייה. אביה למד בבית ספר יסודי, ידע קרוא וכתוב בשפת הקיקויו אך לא באנגלית ועבד כנהג ואיש תחזוקה בחווה בבעלות מתיישב אנגלי לבן, ואליו הצטרפו שאר נשותיו חוץ מואנג'ירו, אמה של ואנגרי.
אף על פי שבאותה תקופה בקהילת הקיקויו בנות נשארו לרוב לעזור לאימן בעבודות הבית והטיפול באחים, ואנגרי נשלחה לבית ספר יסודי בגיל 8, ובגיל 11 היא עברה ללמוד בפנימיה שנוהלה על ידי המסיון הקתולי. שם היא הייתה בתקופת התקוממות המאו מאו. כשסיימה את לימודיה בשנת 1954 הייתה בעלת הציונים הגבוהים ביותר בכיתתה ולכן יכלה להתקבל לתיכון היחיד שהיה באותה תקופה בקניה לבנות שחורות. בתום לימודיה בתיכון שאלו אותה אם היא מעדיפה להיות מורה או אחות שכן אלו היו נתיבי הקריירה לנשים שחורות בעלות השכלה תיכונית בקניה, אך ואנגרי הייתה נחושה להמשיך להשכלה גבוהה.
השכלה גבוהה
בשנת 1960 ואנגרי נבחרה להשתתף ברכבת האווירית אותה יזם קנדי, במסגרתה 300 בוגרי תיכון מצטיינים מקניה נשלחו ללמוד בארצות הברית. היא קיבלה תואר ראשון בביולוגיה מקולג' Benedictine בקנזס, המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת פיטסבורג בו זכתה ב-1966. לאחר חזרתה לקניה היא השלימה (1971) דוקטורט באנטומיה מטעם אוניברסיטת ניירובי ואוניברסיטת מינכן. בכך הפכה מאטאיי לאישה הראשונה באפריקה המזרחית והמרכזית שזכתה בתואר דוקטור.
משפחה ומשבר
ב-1969 נישאה למואנגי מאטאי, איש עסקים ולימים חבר פרלמנט, ולזוג נולדו שלושה ילדים. ב-1977 עזב מואנגי את הבית, וב-1979 הגיש תביעת גירושים. מואנגי טען בפומבי שוואנגרי בגדה בו עם חבר פרלמנט אחר. המשפט נדון בהרחבה בתקשורת של ניירובי ולבסוף מואנגי זכה במשפט. בעקבות הגירושים התראיינה ואנגרי לאחד מכתבי העת וטענה שהשופט היה לא כשיר או מושחת, וכתוצאה מכך היא הואשמה בבזיון בית הדין ונשפטה לשישה חודשי מאסר. בעקבות פשרה היא שוחררה לאחר מספר ימי מאסר בלבד. על פי הביוגרפיה שלה זו הייתה נקודת מפנה בהתייחסותה לשלטון והחוק בקניה. בעקבות הגירושין הוסיפה ואנגרי מאטאיי "A" נוספת לשם משפחתה שכן בעלה לשעבר דרש ממנה להפסיק להשתמש בשם המשפחה שלו.
לאחר הגירושין ואנגרי היגרה לזמביה. ילדיה של ואנגרי חיו עם מואנגי, בעלה לשעבר, עד שנת 1985.
תנועת החגורה הירוקה
בשנות ה-70 ואנגרי הוזמנה למועצת המנהלים של UNEP התוכנית הסביבתית המקומית של האומות המאוחדות ונחשפה לעיסוק וידע בנושאים אקולוגיים, במקביל מחקר על קרציות בקר הוביל לנסיעות רבות ברמת קניה, היא ראתה שהנחלים מובילים הרבה אדמה "זו בליה" אמרה לעצמה, היא הבחינה שהבקר רזה, האנשים רזים והשדות מצמחים ירק בדלילות, בכפר הולדתה נגדע היער הטבעי כדי לפנות מקום למטעי תה, מפולות קרקע החלו באזור. עוד זרם ידע נבע ממעורבותה בNCWK ארגון הנשים של קניה, החלו להגיע דיווחים מהשטח על ילדים שסובלים ממחלות הקשורות בתת-תזונה בעיקר עקב מעבר למזון מעובד. מזון מעובד דרש פחות זמן בישול מהמזון המסורתי של תושבי קניה כריתת היערות הקשתה על מציאת עצי הסקה לבישול וכתוצאה הועדף המזון המעובד. כך נולד אצל ואנגרי הרעיון "בואו נשתול עצים" העצים יספקו עץ להסקה, לגידור ולבנייה, העצים יתנו צל לאדם ובהמה יגנו על המים וייצבו את האדמה, עצי פרי יספקו מזון הם ירפאו את האדמה ויחזירו את הציפורים והחיות הקטנות. כך נולדה תנועת החגורה הירוקה.
ב-1977 ארגון הנשים של קניה (NCWK) נרתם ליוזמה וראה בה דרך לספק הכנסה לנשים עניות באזורים כפריים, הדריכו אותן איך למצוא זרעים של העצים המקומיים לזרוע ולטפח שתילים ולאחר מכן להעביר לאדמה, הנשים קיבלו תמריץ בסך כ-4 סנט על כל עץ שנשתל והגיע לגודל מסוים. טקס נטיעת העצים הראשון התקיים ביום כדור הארץ הבינלאומי בניירובי בנוכחות ראש העיר, וראשי ארגון הנשים של קניה והארגון הסביבתי של האומות המאוחדות באירוע ניטעו 7 עצים על שם שבעה ראשי שבטים ומנהיגים מההיסטוריה המקודמת של קניה. ניסיונות ראשונים של נטיעת עצים בקהילות הכפריות הבהירו שהתנאי להצלחה הוא הרתמות הקהילה המקומית ופעילות בהתאם לחוקי ומנהגי הקהילות השונות. המלצת הארגון הייתה לנטוע לפחות 1000 שתילים בשורה "חגורה ירוקה" שתחזיר לאדמה את לבושה הירוק, החגורות החזיקו את האדמה, סיפקו צל, שוברי רוח ובית גידול ליצורים, כך נולד שמה של התנועה.
ואנגרי חזרה וטענה שנטיעת מיליארד עצים ברחבי כדור הארץ תעצור בוודאות את ההתחממות הגלובלית. היא קיבלה תרומות רבות של שתילים מארגונים למען האישה, למען הסביבה ולמען האדם. ואנגרי קיבלה תמיכה מהאומות המאוחדות, מראשי ממשלה של מדינות ומשגרירי מדינות, ובכך התגברה על מתנגדיה.
מספר פעמים בחייה נתקלה באלימות כנגד המגמה הירוקה שלה. כשנשיא קניה באותה תקופה דניאל אראפ מוי ביקש לסגור אתרים טבעיים ראשיים בקניה כדי לבנות במקומם מגדלי פאר, ואנגרי התנגדה לכך בתוקף ואף הגנה בגופה על כריתות עצים ולכן הותקפה על ידי חיילי המדינה שקיבלו הוראה לבצע זאת מהנשיא מוי. היא נעצרה, נשפטה וריצתה מספר חודשי מאסר בכלא.
אריק היידן
אריק ארתור היידן (באנגלית: Eric Arthur Heiden; נולד ב-14 ביוני 1958) הוא ספורטאי אמריקאי בעבר, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, אלוף אולימפי, בעל 5 מדליות זהב מאולימפיאדה אחת (לייק פלאסיד 1980), אלוף עולם ושיאן עולם (15 שיאי עולם). הוא הספורטאי היחיד בהיסטוריה (נכון ל-2014), שזכה בחמש מדליות זהב באולימפיאדת חורף אחת והספורטאי היחידי שזכה בכל אחד מחמשת המקצים (מ-500 מטר ועד 10000 מטר) בכלל.
היידן זכה 4 פעמים ברציפות (1980-1977) בפרס אוסקר מתיסן ובשנת 1980 הוא זכה בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
היידן נחשב למחליק הקרח הטוב בכל הזמנים.
קריירה במרוצי אופני כביש
לאחר שפרש מתחרויות החלקה מהירה על הקרח, החל היידן להשתתף במרוצי אופני כביש באופן מקצועי. הוא הצטרף, יחד עם מאמנו בהחלקה, ג'ים אושוביץ', לקבוצת 7-11 (למעשה, אושוביץ' הקים את הקבוצה) שהייתה הקבוצה האמריקאית הראשונה שנטלה חלק בסבב המרוצים החשובים באירופה. בשנת 1985 הוא סיים את ג'ירו ד'איטליה וניצח במרוץ הכביש באליפות ארצות הברית הראשונה למקצוענים ברכיבת אופניים. בשנת 1986 הוא השתתף בטור דה פראנס אך 5 ימים לפני תום המרוץ היה מעורב בנפילה ולא הצליח לסיימו.
בשנת 1999 נכלל היידן בהיכל התהילה של ארצות הברית באופניים.
קריירה ברפואה
בשנת 1984 קיבל היידן תואר ראשון במדעים באוניברסיטת סטנפורד ומשנת 1991 הוא דוקטור לרפואה מאוניברסיטת סטנפורד. בהמשך, התמחה באורתופדיה. הוא שימש כרופא של קבוצת הכדורסל המקצוענית מליגת ה-NBA סקרמנטו קינגס ושל משלחת ארצות הברית בהחלקה על הקרח ב-3 אולימפיאדות חורף (סולט לייק סיטי 2002, טורינו 2006 וונקובר 2010). נכון ל-2012 משמש היידן כרופא הספורטיבי של קבוצת האופניים BMC המנוהלת על ידי ג'ים אושוביץ'.
משפחתו
אביו, ג'ק היידן הוא אורתופד ואחותו הצעירה ממנו בשנה, בת' היידן, אף היא ספורטאית מצטיינת, היא אלופת עולם לנוער בהחלקה מהירה, אלופת עולם במרוץ אופני כביש (1980), ובעלת מדליית ארד מאותה אולימפיאדה (לייק פלאסיד 1980), בהחלקה מהירה.
איליה פרנק
איליה מיכאילוביץ' פרנק (ברוסית: Илья́ Миха́йлович Франк; 23 באוקטובר 1908 - 22 ביוני 1990) היה פיזיקאי סובייטי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1958 (ביחד עם פאבל צ'רנקוב ואיגור תם), על גילוי ופירוש קרינת צ'רנקוב.
קורות חיים
פרנק נולד בסנקט פטרבורג לאב שהיה פרופסור למתמטיקה. הוא היה נצר למשפחה יהודית ידוע ממוסקבה. אימו של איליה פרנק הייתה בת כומר אורתודוקסי. הם התחתנו במינכן בכנסייה רוסית של העיר.
לאחר שאיליה פרנק סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1930, הוא החל לעבוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1934 החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה שבמוסקבה. באותה שנה גילה צ'רנקוב כי אור נפלט מחלקיקים טעונים הנעים במהירויות גבוהות בתוך מים. פרנק ותם סיפקו את ההסבר התאורטי לאפקט, המתרחש כאשר חלקיקים נעים בחומר במהירות הגדולה מהמהירות בה נע האור בתוך חומר זה, כאשר החומר שקוף מספיק כדי לראות את הקרינה הנפלטת ממנו. גילוי זה התאפשר בזכות פיתוחן של שיטות חדשות לאיתור ומדידות של חלקיקים אטומיים הנעים במהירויות גבוהות.
פרנק שיתף פעולה עם צ'רנקוב ותם גם במחקר על קרינת אלקטרונים. הוא התמחה בקרני גמא ובקרני נייטרון. בשנת 1944 מונה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת מוסקבה ולחבר באקדמיה המדעית של ברית המועצות בשנת 1946. החל משנת 1957 הוא היה מנהל מעבדה בהמכון המאוחד למחקר גרעיני.
הוא נשא אישה ב-1937.
הוא זכה בפרסים מדעיים חשובים בברית המועצות, כולל שלוש פעמים פרס ברית המועצות.
מועצה אזורית מבואות החרמון
מבואות החרמון או חרמון (ללא ה) היא מועצה אזורית במחוז הצפון, בגליל העליון ובאצבע הגליל, בין צפון הכנרת לגבול לבנון, המאגדת 13 מושבים ויישובים קהילתיים. ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 20.9 ק"מ. למועצה 13 חברי מועצה ובראשם עומד יושב ראש המועצה. תחומי המועצה חופפים בחלקם לאלו שבמועצה האזורית הגליל העליון. אזור המועצה הוא אזור תיירותי ותושביו מתפרנסים בין השאר משירותים לתייר.
היסטוריה
נציגי שמונת המושבים במועצה אזורית גליל העליון הקימו בתחילת שנות ה-70 את ארגון מבואות החרמון שקיים יוזמות כלכליות משותפות למושבים בגליל העליון. בין השאר, הוקם ליד צומת כח, במרכז הכפרי מבואות החרמון, בית אריזה. המושבים פרשו ממועצה אזורית גליל עליון ודרשו הקמת מועצה נפרדת, אולם משרד הפנים לא הסכים והציע שיצטרפו למועצה אזורית מעלה יוסף המרוחקת.
בשנת 1975 הופרדו רבות מהסמכויות של מועצה אזורית הגליל העליון לשני חבלים, חבל א' של הקיבוצים וחלק ב', של המושבים. בשנת 1991 הופרדו המועצות לגמרי ומועצה אזורית מבואות החרמון הייתה למועצה עצמאית.
חינוך
בית הספר האזורי המשרת את המועצה הוא "רמת כורזים", שממוקם דרומית למושב אליפלט.
חטיבת בני המושבים בתנועת הנוער העובד והלומד היא תנועת הנוער שפועלת בישובי המועצה.
במועצה קיים מרכז קהילתי הפועל לקידום קהילתי בגיל הרך, נוער, ספורט ועוד.
בן הכט
בן הכט (באנגלית: Ben Hecht; 28 בפברואר 1894 – 18 באפריל 1964) היה תסריטאי וסופר יהודי אמריקאי, זוכה פרס אוסקר. הכט היה מהראשונים שפרסם בארצות הברית את דבר השמדתם של היהודים בידי הנאצים ב-1943. ציוני נלהב ופעיל למען זכויות אדם.
חייו
בן הכט נולד בניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה. בילדותו עברה המשפחה לוויסקונסין, שם סיים את בית הספר התיכון והחל ללמוד באוניברסיטה. לאחר תקופה קצרה עזב את לימודיו ועבר לשיקגו, שם החל לעסוק בעיתונות ולאחר מכן לפרסם סיפורים קצרים וספרים. כשליח אחד מעיתוני העיר ביקר בברלין וכתב על הכוחות המהפכניים של רפובליקת ויימאר. ב-1921 פרסם את ספרו הראשון "אריק דורן" אשר עסק בגרמניה של התקופה. ספריו והטור היומי שכתב הפכו אותו לדמות מוכרת בחוגים ספרותיים.
ב-1923 ייסד עיתון, הרפתקאה שהותירה אותו חסר פרוטה כעבור שנתיים. אז יצא לחפש את מזלו בעיר הולדתו ניו יורק ובה פגש את חברו הקרוב דייוויד סלזניק, מי שהיה אחד המפיקים הגדולים והמוכרים בתור הזהב של הוליווד. השניים הרבו לעבוד ביחד על סרטים מאז והכט חילק את זמנו בין ניו יורק ללוס אנג'לס, בירת תעשיית הקולנוע.
הכט נישא פעמיים: ב-1915 למארי ארמסטרונג. לשתיים נולדה בת בשם אדווינה. לאחר גירושיו ממארי נישא ב-1925 לרוז קיילור. בתו ג'ני מנישואיו השניים הייתה שחקנית קולנוע והופיעה בסרטים מגיל שמונה.
בשנות החמישים והשישים הנחה תוכניות אירוח בתחנת טלוויזיה מקומית בניו יורק.
כתיבתו
הכט היה מהכותבים הפוריים ביותר של הוליווד בדורו. הוא כתב או השתתף בכתיבתם של כ-70 סרטים כמו הברבור השחור (1942). כמו כן כתב 35 ספרים ומאמרים עיתונאיים רבים.
הוא היה מועמד לזכייה בפרס אוסקר שש פעמים על תסריטיו או עיבודיו לקולנוע. פעמיים זכה בפרס: ב-1928, השנה הראשונה בה חולקו הפרסים, על הסרטים The front page ב-1931, ו-Underworld ב-1935, אותם כתב, כמו רבים מסיפוריו, בשיתוף עם צ'ארלס מקארתור. השניים גם חתומים יחד על המחזה שעובד לסרט "נערתו ששת", אולי המפורסם בתסריטיו.
במקרים רבים השתתף הכט בכתיבת תסריט או בעיבוד סיפורים למסך הגדול בלא לקבל קרדיט. כך היה המקרה בעיבוד המצליח לסיפור של דיימון ראניון, שהיה לסרט ברנשים וחתיכות ב-1955.
פעילותו הציונית
הכט היה פעיל ציוני, תומכם של הרוויזיוניסטים זאב ז'בוטינסקי ומנחם בגין. תמיכתו הבלתי מסויגת ב"פורשים" ובמאבקם בשלטונות המנדט הבריטי גרמו לכך ששמו הוסר מרשימת הקרדיטים כאשר הוקרנו סרטיו בבריטניה. הלל קוק אף ביקש ממנו שיגייס כספים לאצ"ל בקרב היהודים בתעשיית הסרטים בהוליווד. הכט נענה לאתגר והצליח בסופו של דבר, אם כי לא בלי קושי, לרתום לעניין את סלזניק ולגייס כספים רבים.
מחזה פרי עטו, "דגל נולד" שמו, (עם מוזיקה מאת קורט וייל) הופק על ידי "הוועד העברי לשחרור האומה" (American League for a Free Palestine) מיסודו של קוק. "דגל נולד" זכה להצלחה הן בברודוויי והן ברחבי ארצות הברית, והכניס לוועד כ-400,000 דולר. ממקור זה מימן הוועד את רכישת אוניית המעפילים "בן הכט" שהביאה כ-600 מעפילים מצרפת לארץ ישראל.
ב-1944 כתב ספר בו תיאר את השקפתו הציונית, פרסום אשר הקנה לו אויבים רבים. ב-1946 סירב הניו יורק טיימס לפרסם מאמר שכתב הכט המביע תמיכה בהקמת המדינה היהודית.
עם התגברות פעולות הבריטים בארץ ישראל, לאחר עליתם לגרדום של דב גרונר וחבריו בכלא עכו, פרסם בן הכט מכתב גלוי בעיתונות האמריקאית, "אל הטרוריסטים בארץ ישראל":
ממשלת בריטניה הגישה מכתב אל משרד החוץ האמריקאי ובו הודעה ש"ממשלת הוד מלכותו רואה בפרסום מכתבו הגלוי של בן הכט בעיתון אמריקאי הסתה להרוג פקידים וחיילים בריטים בארץ הקודש". שר החוץ האמריקאי ג'ורג' מרשל הודיע שלא ינקוט שום פעולה עקב הטענות הבריטיות בנושא זה.
עד מהרה הוטל בבריטניה חרם מלא על הצגת סרטים של התסריטאי בן הכט והדבר פגע קשה בפרנסתו. הוא נאלץ לכתוב את תסריטיו בשמות בדויים ובמחצית השכר. חרם זה נמשך עד מספר שנים לאחר קום המדינה.
בן הכט נפטר ב-18 באפריל 1964. בטקס האשכבה בבית הכנסת הרפורמי "רודף שלום" בניו יורק נכח גם מנחם בגין.
על שמו נקרא פרס שמעניק ארגון ציוני אמריקה לעיתונאים מצטיינים.
שמפו (סרט)
שמפו (אנגלית: Shampoo) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1975 בבימויו של האל אשבי, עם וורן בייטי, ג'ולי כריסטי, לי גרנט, גולדי הון וג'ק וורדן בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיעה קארי פישר בתפקידה הראשון בקולנוע.
לי גרנט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ג'ק וורדן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
וורן בייטי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי, גולדי הון וג'ולי כריסטי היו מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ולי גרנט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
תקציר העלילה
ג'ורג' ראונדי (וורן בייטי) הוא ספר נשים במספרה בבוורלי הילס. הוא גבר נאה בשנות ה-30 לחייו, ונשות החברה הגבוהה נמשכות אליו גם בגלל מראהו, וגם בגלל היותו ספר מצטיין.
ג'ורג' מנהל מערכת יחסים עם פליסיה קרפ (לי גרנט) שנשואה לאיש עסקים עשיר, לסטר (ג'ק וורדן). לסטר עצמו מנהל מערכת יחסים מחוץ לנישואין עם ג'קי שון (ג'ולי כריסטי) שהייתה פעם חברתו של ג'ורג' וכעת היא חברתה ואשת סודה של ג'יל (גולדי הון) שגם אתה מנהל ג'ורג' יחסים.