cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החברה הפילוסופית האמריקאית
היסטוריה
במהלך שנות קיומה הוספו לרשימת חברי החברה שמות נכבדים נוספים של מדענים ואנשי רוח. צ'ארלס דרווין, רוברט פרוסט, לואי פסטר, אליזבט קבוט אגסיז, ג'ון ג'יימס אודובון, מרגרט מיד, מריה מיטשל ותומאס אדיסון. החברה ממשיכה להיות אבן שואבת לאנשי שם, כשרשימת חבריה מנתה (נכון לאפריל 2005) 920 חברים, בכללם 722 אזרחי או תושבי ארצות הברית ו-148 חברים זרים שמייצגים למעלה משני תריסרי ארצות.
פרסים
ב-1786 ייסדה החברה הפילוסופית האמריקאית את "מגלן פרימיום" (Magellanic Premium), פרס המוענק על "ניווט, אסטרונומיה או מדעי הטבע". הפרס ניתן מכספי קרן שהעניק נכדו של פרדיננד מגלן והוא מוענק עד עצם היום הזה. פרסים אחרים שמעניקה החברה כוללים את פרס ברזון (Barzun prize), לתרבות ההיסטוריה על שם ז'אק ברזון, פרס ג'דסון דלנד (Judson Daland Prize), להישג יוצא דופן במחקר רפואי, מדליית בנג'מין פרנקלין, פרס לשלי לנוירוביולוגיה, פרס לואיס ומדליית ג'פרסון להישג ראוי לציון באמנויות, מדעי הרוח ומדעי החברה.
פרסומים
החברה הפילוסופית האמריקאית מפרסמת דיווח על פעילויותיה (Transactions of the American Philosophical Society) מאז 1771. כיום רואות אור חמש מהדורות מדי שנה. כתב העת "Proceedings of the American Philosophical Society" רואה אור מאז שנת 1838; בו מתפרסמים סיכומי הדיונים שמתקיימים בפגישות החצי שנתיות של החברה. החברה גם מוציאה לאור את אוסף הפרסומים של בנג'מין פרנקלין, ג'וזף הנרי, ויליאם פן ולואיס וקלארק.
מוזיאון
מוזיאון החברה הפילוסופית האמריקאית מארח תערוכות החוקרות היסטוריה, אמנות ומדע. המוזיאון נפתח ב-2001 וממוקם בהיכל החברה הפילוסופית המסופח להיכל העצמאות של ארצות הברית, ב-104 South Fifth Street בפילדלפיה. המוזיאון בהיכל הפילוסופי מציג תערוכות מתחדשות על נושאים שונים החוקרות את השילובים בין היסטוריה, אמנות, ומדע. הוא מתמקד בימיה הראשונים של פילדלפיה והאומה. התערוכות כוללות עבודות אמנות, כלים מדעיים, כתבי יד מקוריים, ספרים נדירים, פריטים היסטוריים, וקוריוזים מסוגים שונים שבבעלות החברה, בצד מוצגים ששואלת החברה ממוסדות אחרים.
המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ
המדינה החופשית מקלנבורג-שטרליץ (בגרמנית: Freistaat Mecklenburg-Strelitz) הייתה מדינה ברפובליקת ויימאר, ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. בירתה של המדינה הייתה העיר נוישטרליץ.
היסטוריה
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1933.
במהלך השלטון הנאצי, בשנת 1933, אוחדו המדינות מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ לכדי מדינת מקלנבורג המאוחדת.
671 קרנגיה
671 קרנגיה (באנגלית: 671 Carnegia) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים שהתגלה ב-21 בספטמבר 1908 על ידי האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה ממצפה הכוכבים בווינה אשר ניהל. האסטרואיד נקרא על שמו של איש העסקים האמריקאי ומייסד מכון קרנגי למדע, אנדרו קרנגי.
ככל האסטרואידים בחגורה, מסלולו נמצא בין מאדים לצדק. זמן ההקפה שלו הוא 1986.17 ימים (5.44 שנים) וקוטרו הממוצע 58.72 ק"מ. הוא נע במהירות ממוצעת של 16,93761185 קמ"ש בזווית 8,03533º.
בוגנור בירדמן
בוגנור בירדמן (Bognor Birdman) היא תחרות שנתית בינלאומית הדומה לפלוגטאג. הבוגנור בירדמן החל בשנת 1971 כ"מפגן האיש-ציפור הבינלאומי" ליד העיר סלסי, במערב סאסקס, אנגליה. מטרת התחרות היא לקפוץ מהמזח המקומי ולדאות למרחק הרב ביותר מעבר לים. המנצח מקבל את פרס "בוגנור בירדמן" - פרס כספי. הפרס הראשון שחולק בתחרות היה בסך של 1,000 לירה שטרלינג ולאחר מכן הוא הוגדל ל-3,000 לירה שטרלינג.
התחרות הועברה לבוגנור רגיס בשנת 1978, שם יש מזח גבוה יותר. משנת 1983, תחרות הבוגנור בירדמן משכה קבוצות אירופאיות שונות, וגם את תשומת הלב של הערוץ הטלוויזיה הבריטי, ה-BBC.
בשנת 1984 נשבר שיא כאשר הרולד זימר הגרמני דאה למרחק של 57.8 מטרים. הוא זכה בפרס הראשון באותה תחרות - 10,000 לירה שטרלינג. בשנת 1990 מרחק השיא כבר הגיע ל-71 מטרים. מתחרות זו ואילך החלו חוקים חדשים: כדי לקבל את הפרס הכספי, המתחרים היו צריכים לעבור לפחות מאה מטר, וגובה הפרס עלה לסכום של 25,000 לירה שטרלינג.
ניל פוסטמן
קורות חייו
פוסטמן נולד בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית למשפחת מהגרים יהודית מפולין. סיים תואר שני בשנת 1955 ועשה דוקטורט בחינוך באוניברסיטת קולומביה בשנת 1958. החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1959. ייסד את מחלקת ה- media ecology בשנת 1971 בבית הספר לחינוך של Steinhardt. עמד בראש המחלקה לתרבות ותקשורת של אוניברסיטת ניו יורק עד שנת 2002.
ניל פוסטמן כתב כ-20 ספרים ומעל מאתיים מאמרים בכתבי עת שונים. ספריו של פוסטמן שראו אור בעברית הם: טכנופולין, בידור עד מוות, קץ החינוך ואבדן הילדות.
נפטר בפלאשינג מסרטן הריאות בשנת 2003.
הגותו החינוכית
פוסטמן השתייך בשנות השישים ובתחילת שנות השבעים לקבוצה שדגלה בשינוי יסודי בחינוך. שינוי שיביא לכך שהסטודנטים יתעניינו בחומר הלימוד, יהנו ממנו ויחקרו אותו על ידי שאלת שאלות משמעותיות במקום להיות מוזנים בנתונים. שיטת הלימוד לא הייתה מתאימה לתקופה ולא איפשרה השתלבות התלמידים בתקשורת ההמונים. השינוי צריך היה לבוא על ידי המורים והתלמידים כדי שהתלמיד יהיה בסיום הלימודים גמיש, יצירתי וחדשני. המהפכה הרכה בחינוך, כך נקרא השינוי הזה, הייתה צריכה לחדש את מוסדות הלימוד ללא אלימות. משנת 1975 הציג פוסטמן דעה חדשה ובה בתקופה בה אין שינויים חברתיים בית הספר צריך להוביל לשינויים ואילו בתקופה בה מרובים השינויים החברתיים, בית הספר צריך להיות שמרן. בתקופתנו בית הספר צריך לאפשר מסגרת לימוד יציבה בניגוד לחינוך המנותץ המוצע על ידי הטלוויזיה ועל ידי אמצעי התקשורת האלקטרוניים. לדעתו של פוסטמן לא הייתה בכך פגיעה בגישתו הליברלית. ראה חשיבות רבה שהתלמידים יזכו להכשרה טובה באנגלית. ספריו ומחקריו עסקו בשינוי שעברה החברה עקב המדיה ובעיקר בתחום החינוך.
טכנולוגיה ותקשורת
פוסטמן נודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה לטכנולוגיה והשפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות ועל השיח הציבורי. לדעתו אנו חיים עכשיו בתקופה בה הטכנולוגיה שולטת בנו לעומת המצב בתקופות קודמות שאנו שלטנו בטכנולוגיה. פוסטמן ביקר את הטכנולוגיה בכלל וטכנולוגיית המידע בפרט. אותה טכנולוגיה שנראית כסיפור ההצלחה הגדול ביותר של החברה המערבית. לדוגמה, הסכסוך הישראלי ערבי לא יפתר על ידי תוספת מידע. אבל פוסטמן מבקר גם טכנולוגיות תקשורת קודמות כמו השפה, הכתב והדפוס ולא יכול היה להציע פתרון אלא תיאור השתשלות הדברים מנקודת מבטו המיוחדת. ניל פוסטמן פרסם עשרים ספרים ארבעה מהם ראו אור בעברית בהוצאת ספרית פועלים והם: "אבדן הילדות", "קץ החינוך", "בידור עד מוות" ו"טכנופולין".
"אבדן הילדות"
פוסטמן טען בספרו "אבדן הילדות", שהצפייה של ילדים בטלוויזיה מקצרת את גיל הילדות, בכך שהיא מצמצמת את מקור הסמכות של ההורים. הוא קרא לכך "קץ הילדות". גם אלווין טופלר כתב על התקצרות גיל הילדות אבל ראה במחשבים את הסיבה העיקרית לכך. ההשוואה של טופלר היא לתחילת התקופה המכונה המהפכה התעשייתית. בתקופה זו של עיור ותיעוש מוגברים, ילדים רבים נשאו בעול הפרנסה ועבדו שעות רבות בבתי החרושת הגדולים שהוקמו זה מקרוב ודרשו כח אדם לא מיומן לעבודות שגרתיות ולא מקצועיות במיוחד. לפי ניל פוסטמן, הטלוויזיה מעודדת צופים לשעבוד מרצון. החלפת המלה הכתובה, שהייתה בעבר הטכנולוגיה הדומיננטית, בטלוויזיה, הביאה לרידוד השיח הציבורי ולשטחיות המחשבה בכך שהיא גורמת לכך שהם ממעטים בקריאה ובכתיבה. בטלוויזיה ראה פוסטמן מכשיר מסמם בדומה לגלולות הסומא בעולם חדש מופלא של אלדוס האקסלי.
חשיבות הקריאה והכתיבה
התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת לדעת פוסטמן בשליטה עצמית, דחיית סיפוק, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות - עבר ועתיד, הגיון וסדר היררכי. המילה המודפסת הביאה עימה את היווצרות ההגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite. ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד וזאת גם כאשר הנושא חשוב כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים. הדרך שהטלוויזיה מציגה נושא היא דרך של סיפור. נושא בחדשות מוצג כסיפור לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה. הכול מוצג כמו תוכנית בידור. הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות וזו איננה הדרך של הטלוויזיה. לטענת ניל פוסטמן, זהו עידן הסיפור, עידן עסקי הבידור והשעשועים. הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד והיא מדיום המרוכז בהווה. הטלוויזיה מבטאת את עיקר התוכן בעזרת דימויים חזותיים ולא באמצעות השפה.
אדה טרבאי
אדה טרבאי (בהונגרית: Tarbay Ede; 3 במרץ 1932 – 9 בנובמבר 2019) היה סופר, משורר, מתרגם ומחזאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה).
ביוגרפיה
אדה טרבאי נולד בבודפשט. אביו, יוז׳ף טרבאי, היה יליד מזקבשד, אימו יוספה שמש, ילידת ג׳ולה-פהרבר. אדה טרבאי התחיל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת אטווש לוראנד, והמשיך באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט. כבר במהלך לימודיו התחיל לפרסם סיפורים, שירי ילדים ותרגומים. עם סיום לימודיו ב-1957 הוא התחיל לעבוד כדרמטורג בתיאטרון מישקולץ. בין 1959 ל-1965 הוא עבד במחלקת הנוער של הטלוויזיה ההונגרית. מ-1965 עד 1974, ובין 1979 ל-1992 היה דרמטורג בתיאטרון הבובות הלאומי. במהלך השנים הללו, פרסם מעל 30 ספרי ילדים, והיה שותף ליצירת כמה מסדרות הטלוויזיה הפופולריות ביותר לילדים. מ-1993 עד 2002, הוא לימד ספרות ילדים במכללה להוראה בז׳מבק, ובמקביל, התחיל לפרסם ספרי שירה. מלבד ספרי הילדים והשירה הרבים, יצירתו הענפה כוללת תסריטים, תסכיתים וספרי עיון. אדה טרבאי זכה לפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס יוז׳ף אטילה, ופרס סטפנוס.
רג'ינה ברט
רג'ינה בְּרֶט (Regina Brett, נולדה ב-31 במאי 1956) היא עיתונאית ובעלת טור בעיתון The Plain Dealer, העיתון הראשי של העיר קליבלנד במדינת אוהיו שבארצות הברית ומגישת תוכנית רדיו. הייתה בין המועמדים הסופיים לפרס פוליצר בתחום הביקורת בשנים 2008 ו-2009. כתבה את הספר "חמישים לקחי חיים" (God Never Blinks: 50 Lessons for Life's Little Detours). במהלך הקריירה שלה פרסמה אלפי טורים.
ברט זכתה בפרסים ובהם פרס פטיש הכסף (Silver Gavel Award) מטעם ארגון עורכי דין בארצות־הברית. טור שפרסמה במלאת לה חמישים, תחת הכותרת "חמישים לקחי חיים" (Fifty Life Lessons), צוטט באינטרנט, ואף תורגם ברובו לעברית, תחת הכותרת "40 הלקחים שהחיים למדו אותי".
ישראל יהושע זינגר
ישראל יהושע זינגֶר (שם העט בכתיב יידי: י. י. זינגער; 30 בנובמבר 1893 – 10 בפברואר 1944) היה סופר, מחזאי ועיתונאי יידיש.
ביוגרפיה
ב-1927 התפרסם הרומן הראשון של זינגר, "פלדה וברזל" (ביידיש: "שטאָל און אייזן"). ב-1932 הופיע ב"פארווערטס" מחזהו "יושע עגל" (ביידיש: "יאשע קאלב"), שזכה להערכה והומחז, והוא המצליח מבין כתביו.
בשנת 1934 היגר לניו יורק, וב-1936 פרסם את ספרו "האחים אשכנזי" (ביידיש: "די ברידער אשכנזי").
חוה קלר מבית Kon (ילידת לודז' 1929), נכדתו של אדם שעליו מבוסס אחד מגיבורי הספר, מגלה פרטים שמאחורי הספר:
ב-1938 פרסם זינגר את ״החבר נחמן״ (ביידיש ״חבר נחמן״), וב-1943 את ״בית קרנובסקי״ (״די משפחה קארנאווסקי״. זינגר נפטר בניו יורק בשנת 1944, בגיל 51. לאחר מותו, ב-1946, התפרסם אוסף זכרונותיו, ״מעולם אשר היה ואיננו״ (״פון א וועלט וואס איז נישטא מער״).
גרלנד (טקסס)
גרלנד (באנגלית: Garland) היא עיר בטקסס, ארצות הברית, הממוקמת מזרחית לדאלאס. העיר ממוקמת כמעט לחלוטין בתוך מחוז דאלאס, למעט חלק קטן הממוקם במחוזות קולין ורוקוול. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2019 מתגוררים בעיר כ-239,928 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-93 בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית, והעיר ה-12 בגודלה בטקסס והשנייה בגדולה במחוז דאלאס, לאחר דאלאס העיר.
בשנת 2008 דורגה גרלנד במקום ה-67 בדירוג CNN וכתב העת Money כאחת מ"מאה הערים שטוב לחיות בהן בארצות הברית". העיר בלטה בדירוגים רבים נוספים הנוגעים לצמיחה כלכלית ולרמת איכות חיים. התעשייה המקומית מגוונת, ומורכבת בין השאר מאלקטרוניקה וייצור פלדה, נפט, מוצרי חלב, כובעים ומעבדי מזון.
היסטוריה
אזור גרלנד החל להיות מיושב באמצע המאה ה-19 וקהילות שונות החלו להתבסס בסביבה אחרי שנת 1874. הרכבת האזורית עזרה משמעותית לפתח את האזור. התוכניות ליישוב גרלנד החלו בשנת 1887 והעיר נקראה על שם אוגוסטוס היל גרלנד שהיה התובע הכללי של ארצות הברית, סנאטור ומושל ארקנסו. בסופו של דבר ההתיישבות עלתה לקרקע בשנת 1891. בשנת 1904 היו בעיר 819 תושבים. בשנת 1920 הוקם בעיר מפעל אשר סיפק חשמל לכולה. ב-9 במאי 1927 פגע טורנדו בעיר והרג 15 אנשים.
המסחר העירוני התפתח מאוד בסוף שנות ה-30 והוקמו תחנות רדיו אזוריות. במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו בסביבת גרלנד כמספר מפעלים לייצור מטוסים. לאחר המלחמה, חברת קראפט החלה לפעול בעיר. בשנת 1950, אוכלוסיית גרלנד עלתה על 10,000 תושבים. בשנים 1950-1954 סבלה טקסס מבצורת, וגרלנד צרכה מים רבים מהאגם הסמוך לה. בשנות ה-50 וה-60 גרלנד גדלה משמעותית כתוצאה מתהליך הפרוור שהתרחש בכל ארצות הברית. בשנת 1970 הוכפלה האוכלוסייה לכדי 81,500 תושבים. בשנת 1980 התגוררו בעיר 138,850 תושבים. הפיתוח הכלכלי המשיך גם בעשור הראשון של המאה ה-21.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר כ-226,876 בני אדם בכ-75,696 משקי בית. הצפיפות היא 1,534.1 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר היה 57.5% לבנים, 14.5% אפרו-אמריקאים, 0.8% אינדיאנים, 9.4% אסייתים, 14.44% מגזעים אחרים, ו-3.3% משני גזעים או יותר. האוכלוסייה הווייטנאמית בעיר היא ה-16 בגודלה בארצות הברית. אוכלוסייה זו מהווה כ-12% מהזרים בגרלנד. הגיל החציוני הוא 33.7 שנים. ההכנסה החציונית עבור משק הבית בעיר היא 52,441$ וההכנסה לנפש בעיר היא כ-20,000 דולר. כ-11.1% מהמשפחות ו-14.5% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
מבין תושבי העיר הידועים ניתן למנות את ליאן ריימס ומוקי בליילוק.
דוד גוטליב
דוד גוטליב (14 בנובמבר 1944 - 6 בדצמבר 2008) היה מתמטיקאי ישראלי-אמריקני.
ביוגרפיה
בשנת 1965 החל גוטליב ללמוד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1970 קיבל תואר שני בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב במתמטיקה שימושית וב-1972 היה הסטודנט הראשון שקיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת תל אביב. גוטליב היה מרצה וחוקר במחלקה למתמטיקה שימושית של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1975-1972), ועבד כמדען מחקר בנאס"א (1976-1975). כיהן כ-Associate Member בנאס"א בשנים 1998-1974.
בין השנים 1978 ל-1985 שימש כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, כולל כהונה כראש המחלקה.
משנת 1985 כיהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת בראון, שבפרובידנס, רוד איילנד. הוא היה יושב ראש המחלקה בין השנים 1999-1996.
גוטליב עסק בפיתוח של שיטות מסדר גבוה ושיטות ספקטרליות לפתרון נומרי של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, עם עניין מיוחד בנושאים הקשורים לבעיות תלויות-זמן ויציבות.
לגוטליב הוענקו שני תוארי דוקטור לשם כבוד, מטעם אוניברסיטת אופסלה ואוניברסיטת פריז 6. הוא זכה להיות חבר הן באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (מ-2007) והן באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 2008 נשא את הרצאת SIAM Von Neumann לשנה זו.
לאורך השנים כתב מאמרים רבים, וכן היה שותף לכתיבתם של שני ספרים:
דן באר שבע
דן באר שבע היא מפעילת התחבורה הציבורית הפנימית בבאר שבע. החברה החליפה את מטרודן, אשר הפעילה את התחבורה הציבורית בעיר באר שבע מ-2003 ועד ל-2016.
היסטוריה
באוקטובר 2021 נפרץ אתר החברה באירוע סייבר איראני והושבת לחלוטין, האתר חזר לאוויר בנובמבר 2021 כאשר אתר דן בדרום ודן באר שבע מוזגו לאתר אחד. במהלך התקיפה היה חשש כי יודלפו פרטים ממאגר המידע של החברה כפי שדלף מחברת קווים באותו אירוע סייבר.
צי החברה
צי החברה כולל 194 אוטובוסים עירוניים, רובם בהרכבה סינית. ומספר אוטובוסים בהרכבה ישראלית.
הצי כלל בעבר גם מספר של אוטובוסים בהרכבה ישראלית ששימשו בעבר את חברת מטרודן. אוטובוסים אלו יצאו משימוש בשנת 2019, עם הכנסתם של אוטובוסים חדשים בהרכבה סינית לשירות.
בתחילת 2021 הוכנסו לשירות 31 אוטובוסים חדשים, בהרכבה סינית מתוצרת הייגר, מונעים בגז טבעי.
בסוף 2021 נכנסו לפעילות 15 אוטובוסים מפרקיים תוצרת חברת סולאריס הפולנית.
בסביבות יולי 2022 נכנס לפעילות הייגר גט"ד נמוך רצפה.
מקאן
מקאן, לשעבר מקאן אריקסון, היא רשת משרדי פרסום עולמית אמריקאית, עם משרדים ב-120 מדינות. מקאן היא חלק מקבוצת "מקאן וורלדגרופ", יחד עם מספר סוכנויות נוספות, כולל סוכנות השיווק הדיגיטלי הישיר MRM//McCann, סוכנות השיווק החווייתית Momentum Worldwide, קבוצת השיווק הבריאותית McCann Health, חברת המיתוג FutureBrand, וסוכנות יחסי הציבור והתקשורת האסטרטגית Weber Shandwick.
קבוצת "מקאן וורלדגרופ" עצמה, יחד עם רשתות הסוכנויות MullenLowe ו- FCB, היא חלק מקבוצת אינטרפבליק (The Interpublic Group of Companies), אחת מארבע חברות ההחזקות הגדולות ביותר בתעשיית הפרסום הגלובלית.
היסטוריה
בשנת 1902 הקים אלפרד אריקסון סוכנות פרסום בעיר ניו יורק, ובשנת 1912 הקים הריסון מקאן, יחד עם ארבעה שותפים, את סוכנות הפרסום "HK McCann Co", שב-1915 מקימה משרד גם בטורונטו, קנדה.
בשנת 1921 הפכה הסיסמה של "HK McCann Co","Truth Well Told", לסיסמה העסקית הראשונה של חברת שירותים שהוענק לה הגנה של סימן מסחרי. בשנת 1927 הסוכנות פותחת משרדים בפריז, ברלין ולונדון.
בשנת 1930: משרדי "מקאן" ו"אריקסון" מתמזגים.
בשנת 1935 נפתחים משרדים באמריקה הלטינית, בבואנוס איירס ובריו דה ז'ניירו.
בשנת 1943 "מקאן ניו יורק" שוכרת את חוקרי הפסיכולוגיה הווינאיים ד"ר הרטה הרצוג וד"ר הנס זייזל, והפכה לסוכנות הפרסום הראשונה ששכרה צוות מחקר פסיכולוגי".
בשנת 1955 חברת קוקה-קולה שוכרת את "מקאן אריקסון" במטרה להשיק לראשונה קמפיין פרסום בינלאומי אחיד בכל רחבי העולם.
בשנת 1956 "מקאן אריקסון" מתחילה להתרחב מחוץ לתחום הפרסום על ידי הקמת Communications Counselors, Inc. (CCI), חברת יחסי ציבור בינלאומית, ו-Market Planning Corp. (מרפלן), חברת מחקר שיווקי.
בשנת 1959 נפתח משרד באוסטרליה, כמו גם משרדים אירופיים באיטליה, הולנד ושווייץ.
בשנת 1964 ממשלת ספרד של הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו שוכרת את הסוכנות כדי לשפר את תדמיתה בארצות הברית.
בשנת 1973 "מקאן אינטרנשיונל" ו"מקאן ארצות הברית מתאחדות לסוכנות אחת "מקאן אריקסון העולמית".
בשנת 1995 רכשה את MacLaren Advertising בקנדה מחברת Lintas Worldwide, מיזגה אותה עם חברת הבת הקנדית הקיימת שלה, ששמה שונה ל"מקאן קנדה" ב-2016.
בשנת 2003 "מקאן" איבדה את הלקוח הגדול ביותר שלה, חברת קוקה קולה, אחרי 60 שנות עבודה משותפת.
בשנת 2014 "מקאן אריקסון" שינתה את שמה ל"מקאן" וזאת כחלק מיישום האסטרטגיה הרחבה של מקאן לפעול בכל העולם תחת השם "מקאן".
פעילות בישראל
בשנת 1995 רכשה "מקאן אריקסון" 20% ממניות המשרד הפרסום הישראלי "קשר בראל", אשר שמה עודכן ל"מקאן קשר בראל". במקביל רכשה "קשר בראל" מספר משרדי פרסום אחרים בישראל, ביניהם משרדו של אילן שילוח, שהיה אז מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי, והוא מונה למנכ"ל, ומאז 1998 הוא משרד הפרסום הגדול בישראל. בשנת 2003 הבעלים המייסדים, בראל, פרידמן ורוטנברג מכרו את כל החזקותיהם ל"מקאן אריקסון". בשנת 2012 מכר אילן שילוח את מניותיו במשרד למקאן אריקסון העולמית, והוא הפך לחברת בת בבעלות מלא שלה.
בשנת 2000 חברת FutureBrand מקבוצת מקאן אריקסון העולמית, המתמחה בבניית זהות מותג, נכנסה כשותפה ב-%51 מחברת העיצוב "עדלי דיזיין" מקבוצת "מקאן קשר-בראל". באותה שנה גם הקימה בישראל חברה בת לטכנולוגיות מידע, המשווקת פתרון אסטרטגי משולב של שיווק וטכנולוגיה במדיה דיגיטלית, סניף של חברת "MRM זן טרופי" שבבעלותה.
בשנת 2014 מקאן אריקסון השקיעה 4 מיליון דולר בחברת ההשקעות של אילן שילוח TheTime, וב-2015 15 מיליון דולר נוספים.
בתרבות
בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "מד מן", נמכר משרד הפרסום של כוכבי הסדרה "סטרלינג קופר דרייפר פרייס" ל"מקאן אריסון".
שגרירות ישראל בסיאול
שגרירות ישראל בסיאול היא הנציגות הישראלית בדרום קוריאה. השגריר הנוכחי הוא עקיבא תור.
היסטוריה
ישראל יצרה יחסים דיפלומטיים ברמת שגרירות עם קוריאה הדרומית באפריל 1962, בעקבות פגישה בין שרת החוץ הישראלית גולדה מאיר לשר החוץ של דרום קוריאה בשלהי עצרת האו"ם בניו יורק, בה נענה באופן מידי השר לבקשת ישראל להקמת נציגות.
בפברואר 1978 החליט שר החוץ משה דיין לסגור את השגרירות מטעמי חיסכון, ושגרירות ישראל ביפן שירתה את דרום קוריאה. ישראל התחרטה על ההחלטה במהירות, אך דרום קוריאה לא אשרה את פתיחתה מחדש של השגרירות.
באוקטובר 2022 השיקה השגרירות נציגות דיפלומטית הראשונה בפלטפורמת המטאוורס. המתחם הווירטואלי בנוי בסגנון "היכל הספר" בירושלים ובו מוצגת תערוכה לציון 60 שנות יחסי ישראל וקוריאה הדרומית. בקומה העליונה של הפלטפורמה הדיגיטלית, קיים מרחב מפגשים לקיום מפגשי מציאות מדומה בין ישראלים וקוריאנים.
בית הכנסת הקראי בירושלים
בית הכנסת הקראי בירושלים הוא בית כנסת יהודי-קראי השוכן ברחוב הקראים, מול שרידיו של בית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי בירושלים. המבנה שוכן ב"חצר הקראים" שבה היו ממוקמים גם בור מים ומספר חדרי מגורים.
היסטוריה
לפי המסורת המצויה בידי היהודים הקראים, בית הכנסת הוקם במאה ה-8, בידי ענן בן דוד הנשיא, לאחר שעלה לירושלים מבבל. חוקרים בני זמננו חולקים על מסורת זו, וסבורים לאור מאפייניו הפיזיים של המבנה כי הוא הוקם מאוחר יותר. חלקם סבורים כי הוא הוקם בראשית המאה ה-10, עת הגיעו ראשוני הקראים לירושלים, ואחרים סבורים כי הוקם עם חידוש הקהילה הקראית בירושלים לאחר כיבושה בידי צלאח א-דין ב-1187, במבנה מהתקופה הצלבנית. במלחמת העצמאות נפגעה החצר ובית הכנסת נשדד אך לא נהרס, וקהילת היהודים הקראים ממצרים שילמה לערבי שהתגורר בעיר העתיקה תשלום קבוע עבור אחזקתו. לאחר מלחמת ששת הימים נבנתה החצר מחדש ובית הכנסת שוקם ב-1977 ונחנך מחדש בשנת 1981.
המבנה
בית הכנסת שוכן מתחת לפני האדמה, ואור יום חודר אל אולם התפילה משני חלונות מכוסים בזכוכית הקבועים בתקרתו. לפי המסורת הקראית הותנתה בניית בית הכנסת בידי השליט המוסלמי בכך שלא יקבעו בו חלונות, כדי שקול התפילה לא ישמע מחוצה לו. תקרת בית הכנסת מקומרת והאולם נחלק על ידי שני עמודים מסיביים לשני חללים שבכל אחד מהם ארון קודש. הארון הדרומי מיועד לספרי תורה "רגילים", בעוד שבאחר שמור ספר תורה עתיק הכתוב על עור צבי, ואותו מוציאים המתפללים פעם אחת בלבד בשנה, בשמחת תורה. על קירות האולם חרוטות שש כתובות הקדשה עתיקות, מתוך 13 שנמצאו בו בשנת 1928 בידי האדריכל יעקב פינקרפלד.
מרכז מורשת
ב-22 בנובמבר 2016 נחנך בצמוד לבית הכנסת "מרכז מורשת בני מקרא" המנציח את תולדות העדה הקראית, מנהגיה וזיקתה לירושלים. מרכז המורשת נבנה במשך כשלוש שנים על ידי הסטודיו לעיצוב "טוקאן" בסיוע כספי המדינה במטרה לשמר את מורשת הקראים בעיר. מרכז המורשת בנוי בחללי תצוגה הבנויים זה על גבי זה והמעבר ביניהם הוא דרך גרמי מדרגות קטנים עד לפתחו של בית הכנסת, שהוא שיאו של הביקור במקום. עיצוב מרכז המורשת באופן זה מדגיש את עומקו של בית הכנסת שהוא למעשה "קבור" מתחת לאדמה. על קירות חדר המדרגות רשומים פסוקי מקרא ובחלל נשמעת הקלטה של הפסוקים בטעמים הקראיים. חללי התצוגה כוללים חפצים, מסמכים, סרטונים והקלטות המספרים את סיפורה של העדה הקראית בארץ ובעולם. בקומה העליונה מקורן סרט קצר על אודות העדה ומנהגיה.
הווה
כיום בית הכנסת הקראי פעיל בחגים, במועדים ובחלק משבתות השנה.
מרכז המורשת פעיל בכל ימות השנה, למעט שבתות ומועדים.
יחסי מצרים–קוריאה הצפונית
יחסי מצרים–קוריאה הצפונית מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת מצרים הערבית לרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה. למצרים יש שגרירות בפיונגיאנג, בעוד שלקוריאה הצפונית יש שגרירות בקהיר.
היסטוריה
היחסים נותרו חזקים למדי מאז ימיו של גמאל עבד אל נאצר והמדינות הבלתי-מזדהות, כאשר קוריאה הצפונית תמכה בתוקף בעמדת נאצר בזמן מלחמת סיני. משלחת דיפלומטית צפון-קוריאנית נשלחה למצרים ב-1961 במטרה לכונן יחסים קונסולריים. בשנת 1964 נחתם הסכם הכרה בין המדינות.
נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, סירב לאכוף את הסנקציות של האו"ם על קוריאה הצפונית.
יחסים צבאיים
חוסני מובארכ גייס טייסים צפון קוריאניים להכשרת חיל האוויר המצרי בעקבות מלחמת יום כיפור. הנשיא אנואר סאדאת אישר את מכירתם של טילים בליסטיים טקטיים לקוריאה הצפונית בין השנים 1976 ל-1981. גם קוריאה הצפונית סייעה למצרים לפתח מערכות טילים משלה.
קוריאה הצפונית השיגה את הטילים הבליסטיים הראשונים שלה ממצרים בין 1979–1980.
פורט סעיד שימשה כנמל מעבר ליצוא נשק צפון קוריאני לאפריקה.
בשנת 2017 נמסר כי שר הביטחון המצרי, סידקי סובחי, הודיע כי מצרים "ניתקה את כל הקשרים הצבאיים עם צפון קוריאה".
יחסים כלכליים
חברת התקשורת המצרית אורסקום הייתה קריטית להקמת קוריולינק ב-2008, ויצרה את רשת הטלפון היחידה של קוריאה הצפונית.
נחלת ז'בוטינסקי
נחלת ז'בוטינסקי היה מושב אשר התמזג במשך השנים לתוך בנימינה.
את המושב הקים גרעין מתיישבים של תנועת בית"ר ופלוגות הגיוס שלה. גרעין זה הקים בשנת 1939 מושב בשם תל צור בדרך העולה מבנימינה לזכרון יעקב. צורת היישוב הייתה בדגם "חומה ומגדל". בשנת 1942 הועתק המושב למבצר שוני, היכן ששכן מחנה של מחתרת האצ"ל. בשנת 1946 הועתק המושב שוב, לאזור הסמוך לבנימינה, והפך, מוניציפלית, לחלק מהמושבה. אז גם הוסב שמו ל"נחלת ז'בוטינסקי", על-שם זאב ז'בוטינסקי, מנהיג תנועת בית"ר, אשר נפטר בשנת 1940.
689 זיטה
689 זיטה (בשמו הרשמי: 689 Zita) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים שהתגלה ב-12 בספטמבר 1909 על ידי האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה ממצפה הכוכבים בווינה אשר ניהל. האסטרואיד נקרא על שמה של הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, זיטה, נסיכת בורבון-פארמה לכבוד חתונתה עם קרל הראשון, קיסר אוסטריה. זהו העצם השמימי השני בהיסטוריה לאחר 220 סטפניה אשר הוקדש כמתנת חתונה.
ככל האסטרואידים בחגורה, מסלולו נמצא בין מאדים לצדק. זמן ההקפה שלו הוא 1,286.75 ימים (3.52 שנים) וקוטרו הממוצע 14.36 ק"מ. הוא נע במהירות ממוצעת של 19,57448841 קמ"ש בזווית 5,74529º.
הרנוגיים
צמחים אלו מכילים כלורופיל ולפיכך הם מסוגלים לייצר בעצמם את מזונם, אולם את המים ואת המלחים הדרושים להכנת המזון אין הם קולטים מתוך האדמה, אלא מצמחים אחרים, שעליהם הם גדלים.
מיני ההרנוגיים בארץ ישראל
בארץ ישראל מצויים רק שני מינים ממשפחת ההרנוגיים והם דבקון הזית והרנוג השיטים.
דבקון הזית
דבקון הזית הוא שיח ירוק עד דוביתי, שפונדקאיו הם ענפי הזית, או ענפי עצים אחרים, עליו הם נגדיים ומוארכים ופרחיו הם ירוקים ובעלי עטיף פשוט בן שלושה - ארבעה עלים. פריו הוא ענבה מדומה בעלת ציפה דביקה, המכילה עד שלושה זרעים. וכאשר ציפור האוכלת את הפרי מנקה את מקורה מן הציפה הדביקה בענף של עץ, נדבק אחד הזרעים אל קליפת הענף. הזרע נובט בקליפה והנבט שולח שורשים החודרים עד לצינורות העצה. ובעוד ששורשים אלה מספקים לדבקון מים ותמיסות מלחים וזה הולך ומתפתח לשיח, הפונדקאי הולך ומדלדל, פרחיו ופירותיו מתמעטים ולבסוף הוא מתייבש ומת בגלל חוסר מים ומזון.
הרנוג השיטים
אורח חייו של הרנוג השיטים דומה לזה של דבקון הזית. פונדקאיו של הרנוג השיטים הם השיטה, התאנה, השזיף המצוי ועצים אחרים. בדומה לדבקון הזית גם הרנוג השיטים הוא שיח ירוק עד, אך פרחיו הם אנדרוגיניים, גדולים ואדומים.
Server Side Includes
Server Side Includes (עברית: הכללות צד-שרת), או בראשי-תיבות SSI, היא שפה המפורשת על שרת דפי האינטרנט, שנועדה להפיכת דפי HTML סטטיים למעט יותר דינאמיים. מטרתה של SSI אינה להפוך דפי HTML ליישומי צד-שרת מלאים, כמו אלה הנכתבים ב-ASP, ב-PHP ובשפות דומות, אלא לאפשר הכללת מידע דינאמי מהשרת בתוך דפי ה-HTML.
לדפי HTML שמוכללים בהם תגי SSI יש בדרך-כלל סיומת shtml או shtm. בשרת IIS נהוגה גם הסיומת stm.
תחביר הוראות SSI
התחביר הכללי עבור הוראות SSI הוא:
הוראות SSI נמצאות בתוך הערות HTML, כך שאם הוראה מסוימת לא תעובד, או שהקובץ לא יפורש על ידי מפרש ה־SSI כלל, לא יפריעו הוראות ה־SSI לתצוגה בדפדפן. כל הוראה מורכבת מהערת HTML, ובתוכה סימן סולמית (#), ומיד לאחריו סוג ההוראה, ואחריה רשימת הפרמטרים של ההוראה הכתובה בדומה לפרמטרים של תגי HTML - שם הפרמטר, סימן שווה, וערכו של הפרמטר.
שרת NCSA HTTPd
תחביר SSI של שרת זה הוא התחביר הבסיסי, שעליו מתבססים שאר היישומים של SSI.
הוראות ה-SSI
קיימות 6 הוראות SSI בשרת זה:
משתני הסביבה של SSI
המשתנים שניתן להשתמש בהם בהוראות השונות הם משתני הסביבה של CGI (כגון, SERVER_NAME, QUERY_STRING, REMOTE_ADDR וכו'), ומספר משתנים נוספים, הכוללים את שם הקובץ הנוכחי (DOCUMENT_NAME), התאריך המקומי של השרת, ועוד.
שרת IIS
מימוש SSI של שרת IIS כולל את אותן 6 הוראות של שרת NCSA HTTPd, והתאימות כמעט מוחלטת. גם רשימת משתני הסביבה כמעט זהה.
בשרת IIS, הוראת exec יכולה לבצע גם דפי ASP ויישומי ISAPI, ולא רק יישומי CGI בעזרת הפרמטר cgi.
הוראת include ניתנת לשימוש גם בדפי ASP. למרות שטכנית מפרש ASP מבצע את ההכללה, ולא מנוע SSI, הדבר קשור בקשר הדוק ל־SSI, ומצוין בתיעוד שלה. הוראות SSI אחרות אינן פועלות בדפי ASP.
חיל הבלונים של צבא האיחוד
חיל הבלונים של צבא האיחוד היה יחידת כדורים פורחים, שפעלה במסגרת צבא האיחוד למטרות תצפית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. היחידה, שהייתה מאוישת באזרחים, פעלה במשך כשנתיים, מאוקטובר 1861 ועד אוגוסט 1863.
הקמת החיל
שימוש בכדור פורח למטרות צבאיות נעשה לראשונה בצרפת בשנת 1794. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בארצות הברית עלה במסגרת מחלקת המלחמה ומחלקת האוצר של ממשלת האיחוד הרעיון לעשות שימוש בכדורים פורחים לשם תצפית וסיור במסגרת הלחימה בצבא הקונפדרציה, והוא אף זכה לתמיכתו של הנשיא אברהם לינקולן. עם זאת לא נעשו שום תוכניות מסודרות להקמת החיל, איושו והפעלתו, ואף לא הוחלט אם הוא יאויש בחיילים או באזרחים.
על רקע זה באו לוושינגטון כמה מהאוויראים הידועים של התקופה בתקווה לקבל מינוי מן הממשלה להקמת שירות כדורים פורחים. הבולט מביניהם היה תדאוס ס.ק. לואו (Thaddeus S. C. Lowe, 1832-1913), שכבר צבר קודם לכן מוניטין בבניית כדורים פורחים ובהפעלתם והיה הקרוב מכל האוויראים לערוך טיסה טרנסאטלנטית בכדור פורח. ב-11 ביוני 1861 בא לואו לראיון בוושינגטון אצל הנשיא ומזכיר המלחמה סלמון צ'ייס, והציע להם מיד שיערוך טיסת הדגמה בכדור פורח. ההדגמה נערכה חמישה ימים אחר כך, כאשר לואו הטיס בשמי וושינגטון את הכדור הפורח שלו, אנטרפרייז, שהמריא לגובה של 150 מטרים מנשקייה שמול הבית הלבן. לואו הטיס עמו אתת ומתקן טלגרף, שהיה מחובר אל הקרקע בכבל ונמשך אל הבית הלבן. לואו שלח מן הכדור מברק לנשיא שבו תיאר את המראה שנגלה לעיניו.
פרטי הקמת החיל והפעלתו נמסרו לקביעתו של לואו. הוא שכר את שירותיהם של שמונה אזרחים וביניהם אביו, קלוביס לואו, שהיה בלונאי בעצמו.
הצטיידות החיל
לואו סבר שכדורים פורחים לשימוש צבאי יצטרכו להיבנות באופן חסון יותר מכדורים פורחים לשימוש אזרחי. הוא גם סבר שיש לפתח מתקנים ניידים לתדלוקם במימן בשדה המערכה במקום תדלוק בגז קוק ממתקנים נייחים כפי שהיה נהוג עד אז. הוא קיבל מימון לבניית ארבעה כדורים פורחים במפעלו בפילדלפיה וקנה לשם כך משי, כותנה ולכה למריחה לשם אטימת הכדורים. ב-1 באוקטובר 1861 היה הכדור הפורח הראשון מוכן ונקרא מיד לפעילות מבצעית בווירג'יניה. בסך הכל בנה לואו שבעה כדורים פורחים, שבשישה מהם נעשה שימוש. במקביל בנה הצי במספנתו בוושינגטון מחוללי מימן ניידים שהוטענו על גבי קרונות נגררים על סוסים. הם נבנו לפי תכנונו של לואו ונחשבו לפלא הנדסי. ייצורם דרש זמן רב יותר מייצור הכדורים הפורחים. שני מתקנים הוקצו לליווי של כל כדור פורח.
שלושה מהכדורים הפורחים היו קטנים יחסית ולכן נופחו במהירות רבה יותר. הם נועדו לשימוש בעת נשיבת רוח לשם איוש באדם אחד ועריכת גיחות קצרות בגובה נמוך. הם נקראו איגל, קונסטיטושן ווושינגטון.
ארבעה הכדורים הגדולים יותר היו מסוגלים לשאת משקל רב יותר ולכן נשאו אתת עם מכשיר טלגרף אשר נלווה אל הצופה. הם היו מסוגלים לנסוק לגובה רב יותר. אלו היו יוניון, אינטרפיד (הכדור המועדף על לואו), אקסלסיור וארצות הברית. שני האחרונים הוחזקו באחסנה ולבסוף נעשה שימוש רק בראשון מהם.
פעולת החיל
תורת הפעלה ולחימה עבור הכדורים הפורחים לא נוסחה. במקום זאת הם הופעלו בשילוב של ניסוי וטעייה על פי הוראות הגנרלים שפיקדו על זירות הלחימה השונות ובעקבות המלצותיהם של לואו ואנשיו.
לואו העדיף להפעיל את הכדורים הפורחים כשהם רתומים בכבלים אל הקרקע, ולא נטה להפעילם בשיטה אחרת - טיסה חופשית ללא כבלים, כפי שנהגו לה-מאונטיין ובלונאים אחרים באותה תקופה. השימוש בכבלים הצריך את סיועו של צוות קרקע לשם הולכת הכדור אל מקום ההמראה והחזרתו על הקרקע. מאידך הוא אפשר שימוש במתקן טלגרף שנישא על ידי הכדור והיה מחובר אל הקרקע בחוט. בעת טיסות בגובה נמוך ניתן היה לעשות שימוש בדרכי תקשורת אחרות לשם העברת מידע מהכדור - איתות דגלים, תנועות יד, איתות במנורה (בלילה) ואפילו קריאות במגאפון.
כבר בספטמבר 1861 השתתף החיל של לואו בפעילות קרבית. ב-24 בחודש נדרש לואו להדגמה נוספת של פעולת הכדור הפורח שלו. הוא הוצב עם כדור פורח בפורט קורקורן שבקרבת וושינגטון על מנת לצפות במחנה צבא הקונפדרציה קצת דרומה משם. לואו התבקש לצפות על הפגיעות של אש מסוללת ארטילריה של האיחוד שירתה לעבר מחנה הקונפדרציה ולהמציא לה תיקונים. הוא אותת בדגלים מהכדור כדי לסמן לסוללה להפנות את אשה ימינה, שמאלה, קדימה או אחורה. התיקונים הועברו במקביל מהכדור אל הקרקע באמצעות איתות טלגרף. לאחר מספר תיקונים נחתה אש הסוללה ישר על המטרה. הייתה זו תצוגה מוקדמת של הפעלת אש ארטילריה בסיוע קצין תצפית קדמי.
לואו נמצא כמעט תמיד עם כדור פורח בקו החזית. באביב 1862 נמצא עם גנרל מקללן ביורקטאון ומאוחר יותר פעל עם הצבא במסגרת מערכת חצי האי בקרבת ריצ'מונד שבווירג'יניה, שבה הופעלו שלושה מהכדורים הפורחים של החיל, וכן בקרב סבן פיינס. תצפיותיו מגובה רב של לואו סייעו בזיהוי סכנה שנשקפה לאחת מיחידות צבאו של מקללן, אשר עמדה בפני כיתור על ידי כוחות צבא הדרום. בעקבות דו"ח התצפית של לואו הוחשה אל אותה יחידה תגבורת והמשבר שאיים עליה חלף.
לאחר תום המערכה ליד ריצ'מונד שב לואו לוושינגטון, שם חלה במלריה והיה מושבת מפעילות במשך כחודש. כששב אל יחידתו גילה כי כלי הרכב ובהמות המשא שלה הוחזרו אל אפסנאות הצבא, והיה עליו להתארגן לפעילות מחדש. הוא נשלח להצטרף אל הצבא בקרב אנטיאטם בסתיו 1862, אך הגיע לזירה כאשר צבא הקונפדרציה כבר החל מסגת ממנה. לואו התייצב בפני גנרל ברנסייד, מפקד ארמיית הפוטומק, אשר הפעיל את יחידתו של לואו בקרב פרדריקסברג בדצמבר 1862. אחד מאנשיו של לואו נשלח עם כדור פורח לזירת הקרבות בנהר המיסיסיפי.
למרות הישגיו לא זכה חיל הבלונים להערכה מצד רוב אנשי צבא האיחוד. אלו התייחסו אל לואו ואנשיו כאל פעלולנים ביריד, ראו בהם אזרחים שאין מקומם בצבא ולא העריכו את הסיכון שבפעולתם. היחידים שהתייחסו ברצינות אל החיל היו הגנרלים מפקדי הזירות השונות, אשר הצלחתם המוניטין שלהם היו מוטלים על הכף.
בראשית 1863 הוכפפה יחידתו של לואו לחיל ההנדסה. קצין ההנדסה שהיה אחראי על היחידה התמרמר על כך שללואו האזרח שולם שכר גבוה משלו ועל כן הפחית את שכרו של לואו. לואו התרעם ואיים להתפטר מתפקידו אך לשווא. ב-3 באפריל הוא מימש את איומו, התפטר משירות הצבא ושב לשוק הפרטי. הנהגת היחידה עברה לידי האחים אלן, מאנשיו של לואו, אך הם לא היו מוכשרים כמוהו. לאחר 1 באוגוסט 1863 לא הופעל עוד חיל הבלונים.
ניסיונות להפעלת כדורים פורחים בצבא הקונפדרציה
מדינות הדרום לא היו יכולות לייבא משי, ועל כן יוצר בהמשך כדור פורח ממשי שנועד במקור לתפירת שמלות וצופה בתערובת של דבק שחומם ועורבב עם שמן, לפי תכנון של אדוארד צ'ווס (Edward Cheves) מג'ורג'יה. הכדור מולא בגז שהופק מפחם, שיכול היה לספק לו עילוי רק ל-3 עד 4 שעות בכל פעם. הוא הופעל בקרב בשלהי יוני 1862. בהמשך הובל הכדור על גבי ספינת גרר בנהר ג'יימס בווירג'יניה. הספינה עלתה על שרטון עם מטענה ובעקבות זאת נתפס הכדור על ידי צוות אונייה של האיחוד. כדור פורח נוסף נבנה והופעל ב-1863, אך הועף ממקום עגינתו ונתפס גם הוא על ידי צבא האיחוד. שני הבלונים שנלקחו שלל בותרו לפיסות משי שחולקו כמזכרות לחברי הקונגרס.
כאשר דעך השימוש בכדורים פורחים על ידי צבא האיחוד הפסיק גם צבא הקונפדרציה להפעילם.
אמיל ריינהרדט
אמיל פרד ריינהרדט (באנגלית: Emil Fred Reinhardt; 27 באוקטובר 1888 - 24 ביולי 1969) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
ריינהרדט נולד ב-27 באוקטובר 1888 בעיר ביי במדינת מישיגן בארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בתיכון ב-1906, ונרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. הוא סיים את האקדמיה ביוני 1910 והתגייס לצבא ארצות הברית כלוטננט משנה. הוא הוצב בתחילה ברגימנט הרגלים ה-26 במישיגן, ולאחר מכן הועבר לרגימנט הרגלים ה-8 בטקסס ובפיליפינים. ב-1916 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-1917 קודם לקפטן. עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באותה שנה, הוא קיבל דרגה זמנית של מייג'ור. במהלך המלחמה הוא לא נשלח אל מחוץ לגבולות המדינה, אלא שימש כמדריך חי"ר. הוא למד בבתי ספר לקצינים בין 1923-1931 ומילא תפקידי מטה. ב-15 במרץ 1934 הוא מונה למדריך במשמר הלאומי בפנסילבניה. ב-1 במרץ 1935 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-1 באוגוסט 1938 הועבר לבריגדה הארעית וושינגטון, וב-1 ביולי 1939 הועלה לדרגת קולונל. ב-5 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-20. ב-6 באפריל 1941 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, וב-4 במאי של אותה שנה מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7.
מלחמת העולם השנייה
ב-9 בדצמבר 1941, יומיים לאחר המתקפה על פרל הארבור והצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, מונה ריינהרדט למדריך חי"ר במחנה וולטרס בטקסס. ב-1 באפריל 1942 השתתף בקורס להדרכת מפקדים בפורט לוונוורת' שבקנזס, וזמן קצר לאחר מכן קודם לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים). ב-15 במאי של אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-76, וב-7 בדצמבר הועבר לפקד על הקורפוס ה-13 במשך כשנה. לאחר מכן הועבר לפקד על הקורפוס ה-8 אשר הוצב בבריטניה כחלק מהארמייה הראשונה. ב-25 במרץ 1944 הוחזר לארצות הברית והועבר לפקד על הקורפוס ה-9. ריינהרדט לא השתתף בקרבות עם כל היחידות הנ"ל. ב-4 בספטמבר של אותה שנה הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-69. הדיוויזיה שלו נשלחה לחזית המערבית בדצמבר של אותה שנה, ובינואר 1945 החליפה את הדיוויזיה ה-99 בזירת הקרבות כנגד הוורמאכט בבלגיה. הדיוויזיה השתתפה בשחרור שארית הארץ, וב-27 במרץ חצתה את הריין ופלשה לגרמניה. היא כבשה את לייפציג באמצע אפריל. ב-25 באפריל הגיעה הדיוויזיה אל האלבה, ונפגשה עם כוחות של ארמיית המשמר החמישית. בכך היה ריינהרדט לקצין המערבי הראשון שהגיע למגע ישיר עם הסובייטים בזירה האירופית של המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר תום המלחמה, הדיוויזיה של ריינהרדט הוצבה ככוח כיבוש בגרמניה הכבושה. ב-1 באוקטובר 1945 הועבר ריינהרדט לפקד על מחנה רובינסון בארקנסו. על חלקו במהלך המלחמה הוענקה לריינהרדט מדליית השירות המצוין לצד שני כוכבי ארד. מטעם צרפת הוענקה לו דרגת קצין בלגיון הכבוד ומטעם ברית המועצות הוענקו לו עיטור סובורוב מדרגה שנייה. הוא פרש מהצבא בספטמבר 1946. הוא נפטר בפורט סם יוסטון במדינת טקסס ב-24 ביולי 1969 בגיל 80.
רד בול פלוגטאג
רד בול פלוגטאג (מגרמנית: Flugtag, "יום תעופה") היא תחרות תעופה הדומה לבוגנור בירדמן. בתחרות הפלוגטאג, צריכים מתחרים להכין כלי טיס מעופף (לא מטוס אמיתי, אלא משהו דומה, ללא כל כוח חשמלי שמניע אותו), בו אורך מוטת הכנפיים לא יעלה על 10 מטרים, רוחב בסיס הגלגלים יגיע לרוחב מקסימלי של 4 מטרים, גובה הכלי לא יעבור 6 מטרים, ומשקל הכלי לא יעלה על 200 ק"ג (כולל הטייס).
צוות השופטים מורכב מאנשים המבינים בתחומי הטיס, הבידור והספורט השונים. השופטים קובעים את מנצח התחרות לפי כמה קני מידה:
תחרות הפלוגטאג הראשונה שהתקיימה בעולם הייתה באוסטריה (בווינה) בשנת 1991 על ידי חברת רד בול. הפופולריות של התחרות הייתה כה גדולה, כך שגם חברת רדבול הרוויחה מהתחרות, וגם התחרות התפשטה לערים נוספות: לונדון, אוסטין, שיקגו, לוס אנג'לס, ניו יורק, סן פרנסיסקו, מיאמי, אנטוורפן, ברלין, יוהנסבורג, סטוקהולם, ניו זילנד, תל אביב, לוזאן, דוברובניק ועוד כמה אחרים.
תחרות הפלוגטאג הראשונה שנערכה בישראל הייתה בשנת 2003 בגני יהושע, בהשתתפותם של 33 צוותים. מארגני התחרות בנו בגני יהושע באגם המלאכותי מקפצה, ממנה נדרשו המתחרים לקפוץ. הצוות המנצח היה צוות "הדרקון מהירקון" מקיבוץ נירים, אשר הצליח לקפוץ למרחק של 10.5 מטרים. במקום השני זכה תומאס הקטר, אשר הגיע למרחק של 11 מטרים (נא לא לשכוח שלא רק המרחק קובע). במקום השלישי זכה "בליסטרה בול", שהגיע למרחק של 8.5 מטרים, וקיבל את פרס היצירתיות, אבל צוות "ברזונטאש" היה שהגיע למרחק הגדול ביותר - 24 מ' (אך לא זכה באף אחד מהמקומות הראשונים).
אסונות
בשנת 2010 בבוקרשט בירת רומניה אישה מחופשת למיס פיגי קפצה על פסנתר כנף, ועם פגיעת הפסנתר במים, נפלה על הפסנתר קיבלה מכה בראשה, איבדה את ההכרה, והיא נותרה שוכבת במקומה על גבי הפסנתר הצף. כמו כן סבלה מפגיעה בחוט השדרה, וייתכן שתישאר נכה בגפיה התחתונות. צוות החילוץ שניגש אליה מיד לא היה בעל הכשרה רפואית, ולא ידע כיצד לטפל בה.
קריית מאיר בץ
קריית מאיר בץ היא שכונה הממוקמת במערב העיר באר שבע. הקריה נקראת על שם מאיר בץ, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים. בין המוסדות הממוקמים בקריה ניתן למנות את הגן הזואולוגי של באר שבע, חווה לחינוך חקלאי, מתחם סקייטפארק באר שבע והמכללה הטכנולוגית של חיל האוויר.
ליד הקריה ישנן עבודות בנייה רחבות של שכונה בשם סיגליות. מצפון לקריה עובר כביש 25.
אמירות קורדובה
אמירות קורדובה (בערבית: إمارة قرطبة) או האמירות האומיית של קורדובה הייתה ממלכה אסלאמית מימי הביניים בחצי האי האיברי.
שטחי האמירות בדרום איבריה, הממוקמים במה שהערבים כינו אל-אנדלוס, היוו חלק מהח'ליפות האומיית מאז תחילת המאה ה-8 לספירה. לאחר הפלת הח'ליפות על ידי המהפכה העבאסית בשנת 750, ברח הנסיך האומיי עבד א-רחמן הראשון מהבירה לשעבר של דמשק והקים אמירות עצמאית בדרום איבריה בשנת 756.
הבירה המחוזית קורדובה הפכה לבירת האמירות, ותוך כמה עשרות שנים גדלה לאחת הערים הגדולות והמשגשגות באגן הים התיכון. לאחר שהכיר תחילה בלגיטימיות של הח'ליף העבאסי בבגדאד, בשנת 929 הכריז האמיר עבד א-רחמן השלישי על עצמאותה של ח'ליפות קורדובה, והכריז על עצמו כח'ליף.
היסטוריה
רודריק היה המלך הוויזיגותי ששלט בהיספניה, שכונתה מאוחר יותר על ידי הערבים אל-אנדלוס, משנת 710 עד 712 לספירה. הח'ליפות האומיית ערכה בעבר פשיטות קטנות בקצה הדרומי של איבריה נגד הוויזיגותים, אך כיבוש בקנה מידה מלא החל רק באפריל 711, כאשר צבא בראשות טארק בן זיאד חצה את המצר הצר שהפריד בין דרום היספניה לצפון אפריקה; האזור ידוע היום בשם גיברלטר, (מערבית جبل طارق), כלומר "הר טארק".
לאחר חציית היספניה, חייליו של טארק התעמתו עם צבאו של רודריק על גדות נהר הלוקוס. הכוחות הוויזיגותיים הובסו, ורודריק נהרג, והותיר שביל פתוח להיספניה, ובהרחבה, למערב אירופה. לאחר כיבוש היספניה האומיית בשנים 711–718, הפך חצי האי האיברי כמחוז (wilāya) של הח'ליפות האומיית. שליטי מחוז זה הקימו את בירתם בקורדובה וקיבלו את התארים המנהליים ואלי או אמיר.
בשנת 756, עבד א-רחמן הראשון, נסיך ממשפחת המלוכה האומיית המודח, סירב להכיר בסמכותה של הח'ליפות העבאסית והפך לאמיר עצמאי של קורדובה. הוא היה במנוסה שש שנים לאחר שהאומיים איבדו את תפקיד הח'ליף בדמשק בשנת 750 לידי העבאסים. מתוך כוונה להחזיר לעצמו את עמדת הכוח, הוא הביס את השליטים המוסלמים הקיימים באזור שהתריסו נגד שלטון אומיה ואיחד נחלות מקומיות שונות לאמירות עצמאית. עם זאת, האיחוד הראשון הזה של אל-אנדלוס (כולל טולדו, סרגוסה, פמפלונה וברצלונה) תחת עבד א-רחמן עדיין ארך יותר מעשרים וחמש שנים.
עם עלייתו לכס המלכות של עבד א-רחמן השלישי, בשנת 912, ההידרדרות הפוליטית של האמירות הייתה ברורה. עבד א-רחמן השלישי החזיר במהירות את כוח בית אומיה ברחבי אל-אנדלוס והרחיב אותה גם למערב צפון אפריקה. בשנת 929, כדי לכפות את סמכותו ולסיים את המהומות והסכסוכים שהרסו את חצי האי האיברי, הוא הכריז על עצמו כח'ליף של קורדובה, והעלה את האמירות לעמדת יוקרה לא רק בהשוואה לח'ליף העבאסי בבגדאד אלא גם בהשוואה לח'ליף הפאטימי השיעי בתוניס, איתו התחרה על השליטה בצפון אפריקה. אמירות קורדובה איבדה בהדרגה את השלטון ובשנת 1492 נכבשה גרנדה על ידי הנוצרים, וההשפעה המוסלמית התמוססה.
ארכיטקטורה
עם עלייתו לשלטון, עבד א-רחמן הראשון התגורר בתחילה בכמה וילות ארמונות בפאתי קורדובה, בעיקר באחת שנקראת א-רוחאפה. ייתכן ש-Ar-Ruṣāfa הייתה במקור וילה רומית או אחוזה רומית-וויזיגותית שהשתלט עליה והותאמה בידי מנהיג ברברי בשם רזין אל-בורנוסי שליווה את הפלישה המוסלמית המקורית של טארק בן זיאד מוקדם יותר באותה מאה. לאחר מזימה כושלת נגדו בשנת 784, העתיק עבד א-רחמן הראשון את מקום מגוריו באופן סופי לאתר האלקאזר בעיר. הוא וממשיכיו בנו ופיתחו ללא הרף את האלקאסר למעון המלכותי הרשמי ולמושב השלטון באל-אנדלוס. עבד א-רחמן השני היה אחראי על שיפור אספקת המים הן לעיר והן לגני הארמון. ייתכן שהוא גם בנה את האלבולפיה ונוריות אחרות (גלגלי מים) לאורך נהר גואדלקיביר (אם כי האלבולפיה מיוחסת על ידי היסטוריונים גם למאה ה-10 או למאה ה-12 תחת האלמורווידים ).
בשנת 785 עבד א-רחמן הראשון ייסד את המסגד הגדול של קורדובה, אחד המונומנטים החשובים ביותר של אדריכלות מורית. המסגד בלט באולם ההיפוסטיל העצום שלו, המורכב משורות עמודים המחוברות בקשתות כפולות (כולל קשתות פרסה בשכבה התחתונה) המורכבות מלבנים אדומות לסירוגין ואבן בהירה. המסגד הורחב לאחר מכן על ידי עבד א-רחמן השני בשנת 836, אשר שימר את העיצוב המקורי תוך הרחבת מידותיו. המסגד עוטר שוב במאפיינים חדשים על ידי יורשיו מוחמד, אל-מונדיר ועבדאללה. אחד השערים המערביים של המסגד, המכונה "באב אל-ווזארה" (היום ידוע בשם "פוארטה דה סן אסטבן"), מתוארך לתקופה זו ולעיתים קרובות מצוין כאבטיפוס חשוב של צורות ומוטיבים אדריכליים מוריים מאוחרים יותר.
הארמונות והמסגד הגדול בקורדובה חוברו באמצעות מעבר מקורה גבוה (סאבאט) שהורם מעל הרחוב ביניהם, המאפשר לח'ליף גישה ישירה לאזור המקסורה של המסגד דרך מסדרון מאחורי חומת ההקיבלה. המעבר הראשון נבנה על ידי האמיר האומיי עבדאללה (שלט בשנים 888–912) מטעמי ביטחון ולאחר מכן הוחלף באל-חכם השני כאשר האחרון הרחיב את המסגד.
המסגד הגדול המקורי של סביליה נבנה או הורחב על ידי עבד א-רחמן השני בסביבות 830. כיום קיימת שם הכנסייה הקולגיאטית של המושיע האלוהי (Iglesia Colegial del Salvador), המשמרת רק שרידים קלים של המסגד. במרידה, בעקבות מרד אלים, בנה עבד א-רחמן השני גם מבצר, הידוע כיום אלקזבה של מרידה, אשר שימש מאוחר יותר את אבירי סנטיאגו ונשאר על כנו.
יהודה השבויה
מראה המטבע
המטבעות, שנועדו להכריז ולפאר את הניצחון על היהודים המורדים כללו, בדרך כלל בצד שמאל, דמות של חייל רומי מצויד וחמוש, בשלל מגנים רומחים וקסדות, וניצב המסמל את הכוח הצבאי של האימפריה המנצחת; ליד החייל, הוטבעה ברוב המטבעות, בדרך כלל בצד ימין, ישובה ורכונה לצידו, ובדרך כלל גבה אליו, דמות מוכנעת, שנראית ברוב המטבעות כאישה, המסמלת את האומה המנוצחת. אל שתי דמויות אלו הוספו ברוב שלל המטבעות דימוי הדקל, שמסמל את יהודה, בהיותו שכיח בנופה. בצד ימין של המטבע, כנהוג, הוטבע דיוקנו של הקיסר אספסיאנוס ואחר של שליטים נוספים, והכיתוב "יודיאה קאפטה" – "יהודה השבויה".
טיפוס נפוץ אחר כלל בצידו האחד את דיוקן הקיסר (לרוב אספסיאנוס) ותאריו. בצידו השני של המטבע הופיעה ויקטוריה, אלת הניצחון, כשהיא חורטת על מגן את המילים "יהודה השבויה" בלטינית. מטבע מדגם זה הוטבע בקיסריה, אז בירת פרובינקיית יהודה, בימי שלטון אספסיאנוס וטיטוס בנו.
בחלקו התחתון של המטבע במטבעות העשויים ברונזה (סגסוגת של נחושת) מופיעות האותיות בלטינית S.C שמייצגות את האימרה Senatus Consulto, "בצו הסנאט"  וזאת על מנת להבטיח את ערכם, בניגוד למטבעות זהב וכסף אשר ערכם היה ידוע וקבוע בשל החומר ממנו היו עשויים ועליהם היה אחראי הקיסר.
מרכיבים ממטבע "יהודה השבויה" הוטבעו גם במטבע מזויפת נודעת בספרות המחקר בשם יהודה הימית. המטבע שנוצרה במאה ה-19 עוצבה כקדומה וכביכול כמציינת את ניצחון הצי הרומי בקרב ימי ליד העיר יפו בשנת 67 והכילה את הכיתוב IVDAEA NAVALIS (יהודה הימית) או VICTORIA NAVALIS (הניצחון הימי). על שם המטבע קרוי הרחוב "יהודה הימית" ביפו.
ייצוגיה בתרבות הישראלית
הביטוי "יהודה השבויה" בעברית וברומית נכח בספרות העברית והיהודית לדורותיה כחלק מהזיכרון הקיבוצי האוניברסלי והלאומי. בהגות הציונית ובאמנות שהושפעה ממנה, נתפס הביטוי כבעל משמעות, ועל כן נוצרו בה דימויים אמנותיים שאיזכרו את "יהודה השבויה" והיפכו אותה ל"יהודה המשוחררת"; כך למשל באריחי קרמיקה שנוצרו במיוחד עבור בית ביאליק בתל אביב כאשר נבנה במחצית שנות ה-20 של המאה ה-20 או בפסלו של אברהם מלניקוב "יהודה המתעורר" (1925).
לאחר הקמת המדינה, הונפקו מספר מדליות שמרכיבים בהן נלקחו ממטבעות "יהודה השבויה". בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות את מדליית עשור לחרות ישראל, שבצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי (השגוי) "תל"א". מצדה האחר של המדליה מופיע העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר. המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח". את המדליה עיצב אוטה וליש על-פי הצעה של ליאו קדמן. המדליה נוצקה בזהב בעשרת אלפים עותקים, אולם הביקוש לה עלה על מספר העותקים המוצע, ולפיכך הוחלט להנפיק גרסה נוספת שלה.
הגרסה השנייה שונה במידה ניכרת מן העיצוב הראשון. מעצבי הגרסה השנייה היו גרד רוטשילד וזאב ליפמן מ"סטודיו רולי". הם בחרו גרסה אחרת של המטבע הרומי הקדום מבין הגרסאות המוכרות, ושינו במקצת את הכתובת שמסביבו. בגרסתם מופיעה הכתובת "יהודה השבויה" עם התאריך העברי "ג'תת"ל" באותיות עבריות. בחלק מההנפקות מופיעה גם הכתובת "Judea Captive 70 C.E" באנגלית. מצדה האחר של המדליה בגרסת "סטודיו רולי" מופיע עץ תמר, מעברו האחד אישה מניפה תינוק ומעברו האחר גבר כורע ושותל עץ. האיור אינו כולל כתובות, אולם מסביב לו מופיעה הכתובת "ישראל המשוחררת" עם התאריך העברי "תש"ח" והכתובת "Israel liberated 1948" באנגלית, או בהנפקה אחרת: "Israel liberata" בלטינית ו"עשור לחרות ישראל תשי"ח".
הפסל אברהם מלניקוב יצר בהשראת "יהודה השבויה" את הפסל "יהודה המתעורר", הניצב כיום בפארק הלאומי, ברמת גן.
סטויכיומטריה
סטויכיומטריה היא תחום בכימיה העוסק בכמויות ובריכוז החומרים המשתתפים בתגובות כימיות.
הסטויכיומטריה מנסה לחשב ולחזות את כמות התוצרים שיתקבלו מכמות מסוימת של מגיבים בתגובה כימית. שני הנתונים העיקריים בהם נעשה שימוש בסטויכיומטריה הם כמות החומר (נמדדת במולים) והמסה המולרית של החומר (נמדדת בגרם למול).
הסטויכיומטריה מחשבת את המסות היחסיות של היסודות בתרכובות השונות המשתתפות בתגובה. לדוגמה, אטומי המימן במים מהווים 11% מִמַסת המים, ואטומי החמצן מהווים 89%. חישוב זה יכול לעזור לחזות את כמות התוצרים שתתקבל בתגובה שבה משתתפים מים.
הסטויכיומטריה אינה מתעסקת במהירותן של תגובות כימיות או בהשפעתם של גורמים שונים, כמו טמפרטורה, על מהירות התגובה או על כמות התוצרים המתקבלת. התחומים העוסקים בנושאים אלו הם קינטיקה ותרמודינמיקה.
לסטויכיומטריה חשיבות רבה בתעשייה הכימית. בעזרתה מתאפשר למפעלים לכוון בדייקנות את כמות התוצר שיתקבל וכן את כמות הפסולת ממנה יש להיפטר.
נוסחאות וחישובים
לסיכום:
כדי לקבל ריכוז תמיסה באחוזים יש לחלק את מסת המומס בגרמים בנפח הממס במיליליטרים ולהכפיל ב-100. הנוסחה היא:
מריאנה רוח מדבר
מריאנה רוח מדבר (נולדה בשנת 1973), היא חוקרת ניו-אייג' ישראלית ומרצה בכירה במכללה האקדמית צפת, ובשלוחת אוניברסיטת בר-אילן במכללה. מייסדת החוג למיסטיקה ורוחניות במכללה האקדמית צפת.
ביוגרפיה
רוח-מדבר נולדה במולדובה בזמן שהייתה בשליטת ברית המועצות ועלתה לארץ בשנת 1974.
בשנת 1994 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון במזרחנות, באוניברסיטת תל אביב, במסלול עתודה אקדמית. בין השנים 1998–1999 למדה לתואר שני במסלול למנהיגות חינוכית יהודית במכון שכטר למדעי היהדות וסיימה בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן למדה תלמוד בבית המדרש של מכון הרטמן בתל אביב. בשנת 2003 סיימה תואר שני בהצטיינות בתוכנית הבין-תחומית לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2006 הגישה את עבודת הדוקטורט באותה מחלקה בהנחיית פרופ' משה אידל ופרופ' עדיאל שרמר, תחת הכותרת "תרבות העידן החדש (New Age) בישראל – מבוא מתודולוגי ו'הרשת הרעיונית'". בין השנים 2007–2009 השלימה לימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופ' עפרה מייזלס מהפקולטה לחינוך, בנושא: "הרוחניות האלטרנטיבית העכשווית מזווית תרבותית-רעיונית".
הייתה מרצה עמיתה במכללה האקדמית אחווה בקורסים להכשרת עובדי הוראה, ויועצת הוליסטית להטמעת המחשוב בלמידה ובהוראה בבתי ספר תיכוניים ובפרויקטים חינוכיים רב-תרבותיים, בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. שימשה בתור רכזת בית המדרש לקבלה לתלמידי מחקר ומרצה במרכז שלמה מוסיוף לחקר הקבלה באוניברסיטת בר-אילן. הייתה עמיתת מחקר במכון ללימודים מתקדמים של מכון שלום הרטמן.