cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאן נפומניאשצ'י
2007 - 2010
על ידי זכייה בתחרות אירופלוט במוסקבה בפברואר 2008, הוא העפיל לתחרות דורטמונד 2008. בתחרות זו, נפומניאשצ'י חלק מקום שני ונותר בלתי מנוצח. באותה שנה הוא גם זכה בתחרות Ordix הפתוחה, תחרות שחמט מהיר שהתקיימה במיינץ.
ב-2010, ב-רייקה, נפומניאשצ'י זכה באליפות אירופה לבודדים עם 9/11. מאוחר יותר באותה שנה, במוסקבה, הוא זכה באליפות רוסיה לשחמט, לאחר שניצח את סרגיי קריאקין בפלייאוף.
מ-2011
במאי 2013, נפומניאשצ'י חלק מקום 1–8 עם אלכסנדר מואיסיינקו, יבגני רומנוב, אלכסנדר בליאבסקי, קונסטנטין לופולסקו, פרנסיסקו ואלחו פונס, סרגיי מובססיאן, הראנט מלקומיאן, אלכסיי דרייב ויבגני אלכסייב באליפות אירופה לבודדים. חודש לאחר מכן, נפומניאשצ'י סיים שני, לאחר שחריאר ממדיארוב באליפות העולם בשחמט מהיר, שנערכה בחנטי-מנסיסק. באוקטובר 2013, הוא חלק עם פטר סבידלר את המקום הראשון באליפות רוסיה אך מוקם שני עקב איכות נקודותיו.
במהלך שנת 2013, דירוג נפומניאשצ'י בבליץ נסק מ-2689 בינואר ל-2830 בדצמבר.
נפומניאשצ'י זכה במדליית כסף באליפות העולם בבליץ שנערכה בדובאי. באוגוסט, בפסטיבל השחמט הבינלאומי החמישי "ירוסלב החכם" בירוסלבל, הוא ניצח באליפות האלופים, אירוע שחמט מהיר שנערך בסיבוב כפול בו משתתפים שישה אלופי אירופה בשנים 2009-2014. באליפות העולם למשחקי מחשבה, שהתקיימה בדצמבר בבייג'ינג, נפומניאשצ'י זכה במדליית זהב לגברים בשחמט בסקי (כל שחקן משחק מול יריבו בו זמנית שני משחקים עם שעונים, באחד הוא לבן ובשני שחור).
באפריל 2015, נפומניאשצ'י ניצח בתחרות אירופלוט בפעם השנייה בקריירה שלו, בגוברו על דניל דובוב באיכות נקודותיו, וכך זכה להשתתף בתחרות דורטמונד. מיד לאחר סיום התחרות, הוא גם ניצח בתחרות אירופלוט בבליץ. בהמשך אותה שנה, בחודש ספטמבר, הוא ניצח בתחרות מוסקבה בבליץ חודש מאוחר יותר, זכה במדליית הכסף באליפות העולם בשחמט מהיר בברלין.
נפומניאשצ'י זכה בתחרות האינאן שהתקיימה בחודש יולי ובאליפות לזכר טל באוקטובר.
בדצמבר 2017 הוא סיים במקום השלישי באליפות העולם בשחמט מהיר.
בשנת 2019 זכה ביחד עם נבחרת רוסיה באליפות העולם בשחמט לנבחרות.
במאי 2019 זכה בגרנד פרי מוסקבה במסגרת סבב הגרנד פרי בשחמט. בדצמבר של אותה שנה זכה בגרנד פרי ירושלים. זכיותיו אלו הקנו לו את המקום השני בסבב הגרנד פרי וכרטיס לתחרות המועמדים 2020.
במרץ 2020 השתתף בתחרות המועמדים וסיים את הסיבוב השביעי במקום השני עם ארבע וחצי נקודות, כשלפניו מקסים ושייה-לגראב בשוויון נקודות. תחרות המועמדים הופסקה לאחר סיבוב זה בגלל התפרצות מגפת הקורונה. באפריל 2021, חודשה תחרות המועמדים ונפומניאשצ'י הבטיח את זכייתו בתחורת בסיום הסיבוב ה־13 לאחר שצבר שמונה וחצי נקודות. באליפות העולם בשחמט 2021 שהתקיימה בנובמבר-דצמבר בדובאי הוא הפסיד למגנוס קרלסן. בסוף דצמבר זכה במדליית הכסף באליפות העולם בשחמט מהיר לאחר שסיים עם 9.5 נקודות מתוך 14. במשחק האליפות הפסיד 0.5–1.5 לנודירבק אבדוסאטורוב.
ביוני 2022 הבטיח בתחרות המועמדים את השתתפותו בתחרות, כשהוא מנצח 5 משחקים ומסיים 8 משחקים בתיקו, מה שהציב אותו בסוף הסיבוב שלפני אחרון עם 9 נקודות, מרחק של נקודה וחצי מרב-אמן היקארו נקמורה שניצב במקום השני.
השתתפות באולימפיאדת השחמט
בין השנים 2010 ל-2016 השתתף יאן נפומניאשצ'י ב-4 אולימפיאדות שחמט:
Vulgar
Vulgar (בעברית: ווּלגָרִי או גַס) הוא שיר שהוקלט על ידי האישיות האנגלייה סם סמית' והזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. הוא יצא לאור כסינגל ב-9 ביוני 2023, בהוצאת חברת התקליטים קפיטול רקורדס. "Vulgar" נכתב על ידן לצד איליה סלמנזאדה, ראיין טדר, עומר פדי, הנרי וולטר וג'יימס נייפס.
רקע וכתיבה
סם סמית' הוציאו את האלבום Gloria בינואר 2023. האלבום קודם באמצעות הפצת מספר סינגלים ברחבי העולם, כולל "" (2022), שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. סמית' ביצעו את השיר ביחד עם קים פטרס בטקס פרסי גראמי ה-65; מדונה הקריאה את השמות של סמית' ופטרס לפני ההופעה. מדונה נשאה נאום על המונח מחלוקת בעת שהכריזה על ההופעה, וקבעה: "אני כאן כדי להודות לכל המורדים שם בחוץ שיוצאים לדרך חדשה ולוקחים את הסכנות הכרוכות בזה. חבר'ה צריך לדעת – כל עושי הצרות שם – צריכים לדעת שחוסר הפחד לא חולף מגופם. רואים אתכם, שומעים אתכם; ויותר מכל, מעריכים אתכם". השיר זכה בפרס הגראמי בקטגוריית "ביצוע הפופ הטוב ביותר של צמד/להקה" בטקס.
סמית' החלו לדבר על שיתוף פעולה עם מדונה ב-24 במאי 2023, ושיתפו וידאו קליפ קצר שבו נכתב: "מנצ'סטר, יש לנו הפתעה בשבילכם הערב. 'Unholy' לא יהיה השיר האחרון...". ההופעה בוטלה והשיר לא הוצג שם בבכורה, אך הוא המשיך להתפרסם במשך יותר משבוע. לאחר פרסום שמו "Vulgar", נודע שהוא מתוכנן לצאת לאור ב-9 ביוני 2023. מדונה שיתפה את העטיפה של השיר, המציגה "זוג מחוכים בשחור-לבן מחוברים בחוזקה", מתחת ראשי התיבות של סמית' ומדונה מקוצרים ל-"S&M" בלבד. בהתבסס על הקטע מתוכו שפורסם, רבקה גונזלס מטעם iHeart העירה כי זה "נשמע כאילו הוא מושפע מאוד ממוזיקת הנשפים, שהיא מוזיקה שנוצרה במיוחד עבור ווגינג".
ארנסט וייס
ד"ר ארנסט וייס (בגרמנית: Ernst Weiß; 28 באוגוסט 1882 – 14 ביוני 1940) היה סופר, משורר, מחזאי ופובליציסט יהודי-אוסטרי-צ'כי, שכתב בגרמנית. הרומן האחרון שלו היה "עד ראייה" (1938), העוסק באדולף היטלר הצעיר, שלקה בעיוורון היסטרי. הרומן יצא לאור גם בעברית, ב-2020, בהוצאת כרמל (המתרגמת: מורג סגל).
ביוגרפיה
וייס נולד בברנו שבמוראביה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), למשפחה אמידה של סוחר בדים יהודי. כשהיה בן ארבע מת אביו והוא חונך על ידי אמו, ברטה לבית ויינברג, אשר הובילה אותו אל האמנות. לאחר השלמת השכלתו התיכונית בברנו, הוא הגיע לפראג כדי ללמוד רפואה. בשנת 1908 סיים את לימודיו בווינה ועבד כמנתח בברן, וינה, וברלין. וייס סבל משחפת ובשנת 1912 ניסה להתאושש בעבודה כרופא אונייה בנסיעה להודו ויפן.
בשנת 1913 פגש את רחל סנזרה (Sanzara), רקדנית ושחקנית. מערכת היחסים שלהם נמשכה עד מותה מסרטן בשנת 1936. באותה שנה פגש את פרנץ קפקא, והשניים היו לחברים קרובים. בין השאר וייס תיווך בין קפקא לבין אהובתו פליציה באואר. וייס היה בקשר גם עם סופרים אחרים של חוג פראג כגון פרנץ ורפל ומקס ברוד.
בשנת 1914 חזר וייס לאוסטריה כדי להתחיל קריירה כרופא צבאי. הוא שירת במשך מלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, ובסופה עוטר בצלב זהב על אומץ לב. לאחר המלחמה הוא חי בפראג, אז בירת צ'כוסלובקיה וב-1920, כשסיים לעבוד בבית החולים בפראג הוא ויתר על הקריירה הרפואית.
בשנת 1921 הוא עבר לברלין, ושם החלה התקופה הפורה ביותר שלו בכתיבה, שבמהלכה פרסם רומן כמעט כל שנה. אחד מהם אף זכה במדליית כסף באולימפיאדת אמסטרדם (1928), האולימפיאדה היחידה בה חולקו מדליות גם לאמנויות ולא רק לספורט. תקופה זו הגיעה לסיומה בשנת 1933, כאשר חזר לפראג כדי לטפל באמו הגוססת.
הוא לא יכול היה לשוב לגרמניה הנאצית, עקב יהדותו ועל כן נסע בשנת 1934 לפריז, בה הוא חי חיי דוחק והיה תלוי בעזרתם של סופרים כתומאס מאן ושטפן צווייג עד יום מותו.
הרומן האחרון של וייס, "עד ראייה" (Der Augenzeuge), נכתב בשנת 1938. הוא עוסק בפרטים אפלים שנכתבו כמעט בזמן אמת, על חייו של A.H. (הוא אדולף היטלר). ברומן מסופר על מטופל צעיר שמגיע לבית חולים פסיכיאטרי עם תום מלחמת העולם הראשונה. היטלר מתאשפז כדי לטפל בתסמונת ה"עיוורון העצבי" כתוצאה מתבוסתה של גרמניה במלחמה. המטופל עובר תהליך של היפנוזה משולבת בתרפיה (וייס היה בקיא בטכניקות של זיגמונד פרויד ואף הכירו אישית), ובזכות התרפיה, הפיהרר לעתיד חוזר לעצמו וביטחונו העצמי מתחזק. המטופל מחלים, אוזר כוחות ומוצא את ייעודו המשיחי. תחילה הוא משתלט בכישוריו הרטוריים על הרופא, ולאחר מכן – על העם הגרמני כולו.
עלילת הספר היא מזיגה של מיטב הכתיבה הנקייה השנונה והצינית של גרמניה באותה תקופה, יחד עם נגיעות של אקספרסיוניזם מודרני, וכל זאת בהישענות על יסודות של רומן חניכה על דמות מרכזית – דוקטור פורסטר – הרופא שתפקידו להציל את אדולף היטלר.
עם כניסת הצבא הנאצי לפריז ב-14 ביוני 1940 התאבד וייס בבליעת רעל במלונו.
ארנסט וייס חיבר סך הכל 14 רומנים, כולם בגרמנית. הם תורגמו לשפות רבות; לעברית תורגם עד 2020 רק אחד מספריו, האחרון שבהם. בנוסף תורגם לעברית גם אחד מסיפורי המלחמה שלו, שהתפרסם בכתב העת "מטעם", ב-2011.
אדולף רדינג
אדולף פטר רָדינג (Adolf Peter Rading; 2 במרץ 1888, ברלין – אפריל 1957, לונדון) היה אדריכל ומתכנן ערים גרמני שכיהן כאדריכל העיר חיפה.
קורות חיים
רדינג, יליד ברלין, סיים את לימודיו בבית ספר לאדריכלות ב-1911. ב-1919, אחרי השתתפות כחייל קרבי במלחמת העולם הראשונה, עבר לברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין), שם כיהן בתחילה כאסיסטנט של אוגוסט אֶנְדֶל (Endell), וב-1923 מונה כפרופסור באקדמיה הלאומית לאמנות ולמלאכת יד בברסלאו (Staatliche Akademie für Kunst und Kunstgewerbe Breslau).
ב-1926 שב לברלין, הקים בה משרד לאדריכלות יחד עם האנס שארון (Scharoun) ועשה בו חיל. הוא אף הצטרף לחבורת "Der Ring" מיסודו של אריך מנדלסון, ששאפה לקדם את האדריכלות המודרנית. רדינג השתתף עם שותפו, שארון, בתכנון בשיכון וייסנהוף של הוורקבונד בשטוטגרט ב-1927 ותערוכה דומה בוורוצלב ב-1929. כמו כן תכננו יחד שיכונים בברלין עד 1933. אולם עם עליית הנאצים לשלטון, היגר עם אלזה (לבית לשניסצר), אשתו היהודייה שאיתה התחתן ב-1928, לצרפת, שם ניסו לחיות חיים חקלאיים. ב-1936 עלה הזוג ארצה לחיפה.
ב-1943 מונה לאדריכל הראשי של עיריית חיפה - היו אלו שנות הפיתוח המואץ של חיפה תחת המנדט הבריטי. את הדר הכרמל הפך רדינג למוקד החיים היהודיים בעיר. דוגמה לכך היא כיכר מסריק (על אף שהבניינים לא תוכננו על ידו; בית "אמישרגז", למשל, תוכנן על ידי שמואל רוזוב). כמו כן, רדינג היה שותף לתכנון ציר הכניסה מקרית אליהו (של ימינו) לכוון בת גלים ומרצועת החוף של בת גלים לכוון שקמונה ושיכון חיילים משוחררים ב-1947, שהיה השיכון הציבורי הראשון בחיפה. אף על פי שזכה במקום הראשון (יחד עם קורט רייניש) בתחרות תכנון הצד הדרומי של דרך העצמאות שהוכרזה על ידי העירייה ב-1936, לא בנה אותה לבסוף (אלא הולידיי).
בשנת 1950 עזב הזוג רדינג את הארץ, אך סירב לחזור לגרמניה. הזוג רדינג עבר לבריטניה, שם חי עד מותו של אדולף רדינג, בלונדון. רדינג היה נשוי שלוש פעמים. ב-1914 נשא את לילי ריכטר, שנפטרה משחפת לאחר זמן קצר. ב-1920 נשא את אנה זילבר היהודייה, סטודנטית של ידידו הארכיטקט אנדלס (אנחל), וחברת בית-ספר של אשתו השלישית, אלזה לשניצר, ובשנת 1923 נולדה בתם בריגיט.
רדינג נחשב לאחד האדריכלים הנשכחים ולא זכה להערכה לא בגרמניה ולא בישראל שבה היה האדריכל הלא-יהודי, הכמעט יחיד, בעל מוניטין שהגיע אליה מגרמניה.
משחק סופר אדיטיבי
בתורת המשחקים, משחק סופר אדיטיבי מתאר משחק קואליציוני בעל תכונה מיוחדת והיא שכל שתי קואליציות זרות המתאחדות יחד לקואליציה אחת יכולות להשיג תוצאה שווה או טובה יותר מזו שיכלו להשיג כל אחת בנפרד - "האיחוד אינו מזיק".
הרחבה
דרישת "האיחוד אינו מזיק" נראית כה טריוואלית עד כי בתחילת דרכה של תורת המשחקים דנו אך ורק במשחקים מסוג זה. לצורך בניית המודל המתמטי בתורת המשחקים של משחקים בצורת פונקציה קואליציונית, התברר כי נוח יותר לעבוד עם קבוצה רחבה יותר של משחקים ולא רק עם משחקים סופר אדיטיביים. ברוב המצבים הכלכליים והחברתיים הנחת הסופר אדיטיביות היא הנחה סבירה, אך ייתכן כי מסיבות כלשהן (פוליטיות, גזעיות, העדפות אישיות וכדומה) תיווצרנה שתי קבוצות אשר שילובן לא רק שלא יתרום להן, אלא אף ירע את מצבן - במצב זה הנחת הסופר אדיטיביות אינה סבירה.
דוגמה למצב בו הנחת הסופר אדיטיביות אינה סבירה היא מצב בו הממשלה מפעילה חוק שיגביל את התהוותם של מונופולים לפיו אסורה התאגדות של מספר חברות ל"חברה גדולה מידי" בעלת כוח שוק גדול מידי, דבר העלול לפגוע ברווחה החברתית. הממשלה יכולה להשתמש במיסוי אותו תטיל במיקרה של התאחדות על מנת לפגוע בכדאיות האיחוד.
טבעי להניח שבמשחק סופר אדיטיבי תיווצר קואליציה גדולה ככל האפשר שכן השחקנים מרוויחים יותר ככל שמתאגדים יותר שחקנים לקואליציה אחת.
הגדרה פורמלית
משחק יקרא משחק סופר אדיטיבי אם לכל שתי קואליציות זרות \ T, S ופונקציית תועלת \ f מתקיים:
מתניה בן ארצי
מתניה בן ארצי (נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס במכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
בן ארצי נולד בשנת 1948 במחניים, ממנה עבר עם משפחתו לכפר חיטים וקריית טבעון. הוא בנם של הסופר שמואל בן ארצי וחוה, דור שביעי בארץ, מצאצאי תלמידיו של הגאון מווילנה, ואחיהם של שרה נתניהו, ד"ר חגי בן ארצי וד"ר אמציה בן ארצי. הוא גדל במשפחה מפא"יניקית ששמה דגש על לימוד התנ"ך ובגיל 10 הוא זכה במקום השני בחידון התנ"ך לילדים. שנים מאוחר יותר הוא השתתף במחנה של נוער שוחר מדע במכון ויצמן. בן ארצי קפץ מספר כיתות ובגיל 15 סיים תיכון עם תעודת בגרות והחל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית. עם תום לימודיו התגייס לצה"ל ויצא לקורס טיס, אך פרש באמצע ועבר לסיירת גולני. בהמשך עבר לרפא"ל שבה עבד כ-12 שנים. במקביל השלים תואר שני בטכניון ודוקטורט באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור שמואל אגמון, אותו סיים בשנת 1976. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "‫תכונות ספקטרליות של אופרטורים דיפרנציאליים רגילים סימטריים, שמקדמיהם יורדים לאט". הוא השלים פוסט דוקטורט במתמטיקה של הפיזיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו. בשנת 2008 נערך לכבודו כנס באורך שלושה ימים במכון אנרי פואנקרה באוניברסיטת פייר ומארי קירי בנושא משוואות של מכניקת נוזלים.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוא גיבש את עמדתו ההפוכה מזאת של התנועה למען ארץ ישראל השלמה ויותר מאוחר נהג להגיע לפגישות של תנועת תכלת-אדום. בשנות ה-70 שירת במילואים באזור שכם ולבסוף ב-1980 הוא נשפט על סירוב לשרת בשטחים והוצב בקריה.
בן ארצי נמנה עם התומכים בתנועת ארמגדון, המבקשת לעורר דיון ציבורי בנשק להשמדה המונית שבידי ישראל.
מתניה בן ארצי נשוי ואב לשלושה. שניים מבניו, יונתן ואחיקם, הם דוקטורים למתמטיקה. בִּתו, רות, היא פרופסור למדע המדינה במכללת פרובידנס. בנו יונתן היה סרבן מצפון ובילה כשנתיים בכלא.
חיים אלמקיס
חיים אלמקיס (נולד ב-20 בדצמבר 1973) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן סופר ומדבב ישראלי המוכר בין היתר כג'ינג'י בסדרת הנוער זבנג! וכדודו תפוח בסדרה מ.ק. 22.
קריירה
אלמקיס החל את דרכו בסרט הישראלי "סוף המשחק". בהמשך שיחק שורה של תפקידים קומיים ודרמטיים, בין היתר, בסדרת הנוער זבנג וסדרת האנימציה מ.ק 22, ובסדרות "מה היא עושה איתו?" ב"קומדי בר" עם יעקב כהן ששודרה בערוץ 2, מרחב ירקון, זינזאנה, דו"ח איבגי סוויסה ועוד. כסנדטאפיסט אורח בתוכנית הלילה עם ליאור שליין ששודרה בערוץ 10, בדרמה הקומית בלדה לסוכן ביטוח ב-2005 בתוכנית "יתוש בראש" של החינוכית.
השתתף כחבר קבוע בסדרה עובר כל גבול ששודרה בערוץ ביפ המעלה מערכוני סדנדאפ. שימש כאורח קומי אצל יאיר לפיד, השתתף בסדרה דוקומדיה בערוץ 1 והיה בתפקיד אורח בזאפ לראשון, זינזאנה וכוכבי השכונה עם גרייניק ואלתרמן.
שיחק בהצגה רומיאו ויוליה בתיאטרון חיפה בתפקיד פאריס.
מנחה, תסריטאי ראשי ובין יוצרי הסדרה "לא עוד סרט זיכרון " בטלוויזיה החינוכית שעסקה בנערים ונערות ממשפחת השכול.
ב-1997 שיחק בסרטו של יוני דרמון "סוף המשחק".
כסטנדאפיסט החל דרכו בשנת 1995 במועדון הדומינו גרוס, יחד עם אמנים כמו אדיר מילר, אסי כהן, עדי אשכנזי וגורי אלפי. כיום הוא אמן בית במועדון הסטנדאפ פקטורי בתל אביב.
למד קולנוע 4 שנים בקמרה אובסקורה, במגמת תסריטאות ובימוי.
ב-2020 הוציא את ספרו הראשון יחד עם אלי גלפרין, "סוגר פינה".
אלמקיס עובד עם נוער בסיכון בתחום הווידאותרפיה, טיפול באמצעות קולנוע ומרצה במרכז שרון ישראל ובמרכז האקדמי קריית אונו לווידאותרפיה והנחיית קבוצות. בנוסף הוא מלמד קולנוע ותקשורת בתיכון עתידים באור עקיבא.
העול המונגולו-טטרי
העול המונגולו-טטרי היה מערכה פוליטית רבת שנים במהלכה גדלה התלות של הנסיכויות הרוסיות באימפריה המונגולית עד שנות 1260 ולאחר קריסת האימפריה המונגולית, ניסו הנסיכויות להתנער מעול הכיבוש של אורדת הזהב עד סוף המאה ה-15. מערכה זו החלה עם הפלישה המונגולית לרוסיה בשנים 1237-1242; במשך שני עשורים לאחר הפלישה, גדלה השפעתה ללא הפרעה. בצפון-מזרח רוסיה זה נמשך עד 1480 ובארצות רוסיה אחרות הוא חוסל במאה ה-14 כאשר הצטרפו לדוכסות הגדולה של ליטא ופולין.
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו
ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס החמישי ממרלבורו (אנגלית: George Spencer-Churchill, 5th Duke of Marlborough; 6 במרץ 1766 – 5 במרץ 1840) היה חבר הפרלמנט הבריטי ואציל בריטי.
ביוגרפיה
צ'רצ'יל היה בנו של ג'ורג' ספנסר, הדוכס הרביעי ממרלבורו. לאורך רוב חייו הוא נודע בתואר המשני של אביו, המרקיז מבלנדפורד. בין 1776 ל-1783 הוא התחנך באיטון קולג', ובין 1784 ל-1786 במכללת כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, אותה סיים ב-9 בדצמבר 1786 עם תואר Master of Arts. ב-20 ביוני 1792 הוא קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים (.D.C.L).
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי (המפלגה הוויגית) עבור אוקספורדשייר בין 1790 ל-1796, וכחבר פרלמנט טורי עבור טרגוני בין 1802 ל-1804. בתקופה זו הוא התגורר בברקשייר, רמנהאם והרסט. החל מ-1798 הוא התגורר בווייטנייטס פארק שליד רדינג, שם נודע באוספי העתיקות הנרחבים שלו, ובמיוחד באוספי הספרים. הוא התמנה לחבר באגודה לאמנויות ב-8 בדצמבר 1803, וכלורד של האוצר בין 1804 ל-1806. באותה שנה הוזמן לכהן בבית הלורדים בזכות עצמו, תחת השם ברון ספנסר מוורמלייטון. כחבר פרלמנט נודע כאופורטוניסט אשר שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות. בסוף ימיו מיעט להביע עמדות בנושאים ציבוריים והיה עסוק יותר בחובותיו.
ב-26 במאי 1817 הוא שינה את שמו לג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל לאחר שירש את התואר דוכס מרלבורו, למרות שנולד והוטבל כג'ורג' ספנסר, לאחר שקיבל היתר מלכותי לעשות זאת ולשימוש בסמליו ובשלט האצולה של הדוכס הראשון ממרלבורו. שינוי זה לא הציל אותו מחובותיו הרבים, אחוזותיו הוחרמו ואוספיו נמכרו. הוא פרש לארמון בלנהיים, בו התגורר עד יומו האחרון והתקיים על הכנסה שנתית קטנה שהוענקה לדוכס הראשון ממרלבורו על ידי המלכה אן.
היומנאית הארייט ארבותנוט כתבה חוות דעת שלילית ביותר על הדוכס לאחר שביקרה בבלנהיים ב-1824:
הוא מת ב-5 במרץ 1840 בארמון בלנהיים, ונקבר מתחת לקמרון הקפלה ב-13 במרץ 1840. בתקופתו החלה ההתדרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, כיוון שהוציא סכומי כסף גדולים על רכישה צמחים נדירים, כשהוא נוטה להעדיף סחלבים. מתוך הגנים הרבים שהקים השתמר רק גן הוורדים.
משפחתו
ב-15 בספטמבר 1791 הוא נישא לליידי סוזאן סטיוארט, בתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השביעי מגאלוויי. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
נבחרת גביע דייוויס של קרואטיה
נבחרת גביע דייוויס של קרואטיה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של קרואטיה שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1995, לפני זה טניסאים קרואטים היו חלק של נבחרת גביע דייוויס של יוגוסלביה. במהלך התקופה היא שיחקה 54 משחקים וניצחה ב-32.
הישגים
2005, 2018 2016
רוק 30 (שיר)
רוק 30 הוא סינגל של הזמר והראפר הישראלי טונה. השיר יצא לאור ב-25 במאי 2015, כחלק מאלבום הבכורה "גם זה יעבור", על ידי חברת התקליטים "עננה".
רקע וכתיבה
מילות השיר נכתבו על ידי טונה, בעוד ניר דנן ויקיר בן טוב הלחינו את המנגינה שלו והפיקו אותו. שלושה בתים מרכיבים את השיר, ובניהם פזמון. תוכן השיר מתעסק במשבר אישי אותו טונה חווה בהגיעו לגיל שלושים, בו הוא הרהר בבחירת הקריירה שלו ובמערכות היחסים החבריות והזוגיות שלו. כמו כן, הוא מעלה נוסטלגיה ומתרפק על עברו, והוא גם מקיים דיאלוג עם אביו על הכיוון שעליו לקחת בעתידו.
עם צאת השיר לשווקים והוצאתו לתחנות הרדיו ב-25 במאי, עלה לאתר שיתוף הווידאו "YouTube" וידאו קליפ עבורו. הקליפ, אותו טונה ערך בעצמו, מורכב מוידאו שלו ושל משפחתו מילדותו והתבגרותו שצולמו במצלמה ביתית לאורך שנות ה-90, ובסופו מופיעה גם מסיבת יום הולדתו השלושים של טונה.
בסוף השיר מושמע קטע מתוך סדנתו של יוסי פיין בנושא מפיק מוזיקלי, קישור לקטע ביוטיוב.
הצלחה
"רוק 30", יחד עם "גם זה יעבור", אחראי לפריצה וההצלחה של טונה ולכניסתו אל המיינסטרים. השיר זכה לשבחים מהמבקרים, וזכה גם להשמעות רבות בתחנות הרדיו. השיר התמקם בעשירייה הראשונה של המצעד הרשמי של גלגלצ במשך ארבעה שבועות ברציפות (ובשיאו דורג במקום השמיני), בעשירייה הראשונה של רשת ג' במשך שבעה שבועות ברציפות (ובשיאו דורג במקום הראשון למשך שבועיים) וב-20 ביולי הוא נעמד במקום ה-27 במצעד השבועי של רדיו אמצע הדרך. ב-20 ביוני, השיר נכנס למצעד העברי של מדיה פורסט עם 84 השמעות ונעמד במקום השביעי, השיר נכלל גם במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים, וזכה במקום ה-27 אצל גלגלצ ובמקום ה-37 אצל רשת ג'. כמו כן, השיר צבר מעל שבעה מיליון צפיות ב-"YouTube", ובאפליקציית הזרמת המדיה "Spotify" הוא הושמע כ-1,400,000 פעמים.
יובל בזק
יובל בזק (נולד ב-10 באוגוסט 1966) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד בעבר על גדוד 51, חטיבת החרמון, וחטיבת שומרון.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1984 ובחר לשרת בחטיבת גולני, בה שובץ בגדוד 51. בגולני עבר בזק הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, קצין מבצעים גדודי ומפקד פלוגה בגדוד 51. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של החטיבה. בשנים 1991–1992 פיקד על פלחה"ן גולני והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד פלוגה וכסגן מפקד גדוד דקל בבה"ד 1 ובשנים בשנים 1995–1996 שימש כסגן מפקד גדוד 12. בשנים 1996–1998 שימש בזק כמפקד גדוד 51, והוביל אותו בפעילות מבצעית בלבנון ובלחימה במהלך מהומות מנהרת הכותל. בתפקידו הבא שימש בזק כמפקד בא"ח גולני בשנים 1998–2000, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד החטיבה בשנים 2000–2001.
בשנת 2001 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת החרמון עד שנת 2002. לאחר מכן השתלם במכללה הצרפתית לביטחון לאומי בפאריס. עם שובו לישראל מונה באוגוסט 2004 למפקד חטיבה מרחבית שומרון באוגדת איו"ש. בזק פיקד על החטיבה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. באוגוסט 2006 סיים את תפקידו, בהמשך מונה לראש מחלקת תורת לחימה במטכ"ל. בתפקידו זה ריכז את הלקחים מתחקירי מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בפולין.
לאחר שחרורו החל לשמש כיועץ במעבדה התפיסתית של צה"ל, ובשירות מילואים כראש מטה עוצבת הגליל. במסגרת אירועי יום העצמאות ה-72, הועלה בדרגה לתת-אלוף במילואים. בזק שימש כמנכ"ל מועצה מקומית כוכב יאיר.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
נסים איזיקיאל
נסים אזיקיאל / יחזקאל (טַלְקֶר) (באנגלית: Nissim Ezekiel Talker, בהינדי: निसीम इजेकिल, 24 בדצמבר 1924 מומבאי – 9 בינואר 2004 מומבאי) היה משורר, מחזאי ומבקר אמנות יהודי-הודי בשפה האנגלית.
נחשב יוצר פורץ דרך בהתפתחות השירה ההודית בשפה האנגלית. כונה לעיתים קרובות "משורר הכרך" מפני ששירתו היא במידה רבה הד לחיי העיר ההודית המודרנית. במרכזה - נושאים הנוגעים לאהבה, למין, לניכור או להסתגלות לחברה והיא עושה שימוש מתוחכם בהומור שחור ובאמצעי ה"אנגלית ההודית". נסים איזיקיאל השפיע על שורה של משוררים ממוצא הודי כותבי אנגלית כמו א.ק. רמנג'אן, דום מוראיס, אדיל ג'סאוואלה, רנג'יט הוסקוטה וגיבה פאטל.
שנות ילדותו וצעירותו
נסים איזיקיאל (טלקר) נולד ב 24 בדצמבר 1924 במומבאי (בומבאי) במשפחה של יהודים בני קהילת "בני ישראל", דוברי מרטהי. אביו, משה (עבדאללה) איזיקיאל (טלקר), היה פרופסור לבוטניקה ולזואולוגיה במספר מכללות ואמו דיאנה לבית ג'היראדקר, ניהלה בית ספר פרטי. למד בתיכון "אנטוניו דה סוזה" שם הוכיח כבר כישורים ועיניין רב בספרות ולאחר מכן, עם סיומם בהצטיינות של לימודיו לתואר שני בספרות (1947) במכללת וילסון באוניברסיטת מומבאי, בין השנים 1947–1948 לימד איזיקיאל ספרות אנגלית במכללת ז'אטר (Juter College) בעירו ופרסם מאמרים בנושאי ספרות.
אחרי שהיה מעורב לזמן מה בחוגים פוליטיים הומניסטים רדיקליים שבהשראתו של מ.נ. רוי, נסע ללונדון בנובמבר 1948. שם למד פילוסופיה במכללת ברקבק (Birkbeck College) שבאוניברסיטת לונדון.
כעבור שלוש שנים וחצי חזר להודו כפועל על סיפון אניית הובלה שנשאה כלי נשק מיועד להודו-סין. בשנת 1952 נשא לאשה את דייזי ג'קובין (דנדקר). באותה שנה ההוצאה לאור פורצ'ן פרס Fortune Press בלונדון פרסמה את קובץ השירים הראשון פרי עטו, "זמן לשינוי" "A Time to Change". שנה לאחר מכן מצא עבודה למשך שנתיים וחצי כעוזר עורך בשבועון The Illustrated Weekly of India (השבועון המאויר של הודו) בשפה האנגלית. זמן קצר אחרי חזרתו מלונדון פרסם קובץ שירים נוסף – "ששים פואמות, Sixty Poems". בעשר שנים הבאות עבד ב"אול אינדיה רדיו" (רדיו כל הודו - All India Radio) כעורך תוכניות לספרות ואמנות.
המשך פעילותו
אחרי שבשנת 1954 ערך את המגזין לספרות "קווסט" "Quest" ובין השנים 1954 – 1959 עבד כפרסומאי וכמנהל בחברת סרטים. בשנת 1960 פרסם עוד ספר שירים תחת הכותרת "האדם הבלתי גמור" The Unfinished Man.
לאחר מכן ב-1961 ייסד את הירחון הספרותי "אימפרינט". והיה אחד מעורכיו לתקופה של שש שנים, היה גם מבקר האמנות של העיתון "הטיימס של הודו" בין השנים 1964 – 1966 והוציא לאור בין השנים 1966–1967 את הרבעון לשירה "פואטרי אינדיה" Poetry India. במקביל חזר לעבוד בהוראה כראש החוג לאנגלית של מכללת מיתיבאי Mithibai College במומבאי זאת במשך למעלה מעשור – בין השנים 1961 – 1972. בשנת 1965 פרסם את ספר שירים החמישי שלו "השם המדויק" The Exact Name. ב-1964 היה פרופסור אורח באוניברסיטת לידס באנגליה וב-1967 בשיקגו שם התחיל להתנסות בסמי הזיות, בהם המשיך להשתמש עד שנת 1972, כנראה מתוך רצון להרחבת ההשראה בכתיבה.
בשנת 1969 הופיעו "שלושת המחזות" שלו ב- Writers Workshop בקולקטה. ב-1970 הציג בטלוויזיה של מומבאי סדרת עשר תוכניות על אמנות. לפי הזמנת ממשלת ארצות הברית בנובמבר 1974 עשה נסים איזיקיאל סיור ארוך של הרצאות וקריאות בציבור בארצות הברית. בשנת 1975 ערך סיור דומה באוסטרליה. בשנת 1976 יחד עם ורינדה נאבאר, הוא תרגם את שירתה של אינדירה סאנט מהשפה מרטהי לאנגלית, כמו כן ערכו ביחד אנתולוגיה של סיפורת ושירה. שירו "ליל העקרב " The Night Of The Scorpion נלמד בבתי ספר בהודו ובבריטניה. יש לו גם שיר המתבסס על שלטי ההוראות של "בית הקפה האירני" החביב עליו בשכונת דהוביטלאו במומבאי:
נסים איזיקיאל נפטר בבית אבות סיעודי במומבאי ב־9 בינואר 2004 עקב סיבוכים של מחלת אלצהיימר שאובחנה אצלו שש שנים קודם לכן, הוא קבור בבית העלמין היהודי ווארלי שבמומבאי. הוא היה גרוש מדייזי יצחק דנדקר והיו להם 3 ילדים – בן (אלקנה) ושתי בנות (קלפנה וקאביטה).
בתו קאביטה אף היא משוררת ופרסמה את ספר שיריה הראשון בשנת 1983, מתגוררת עם משפחתה בקנדה.
במהלך חייו היה פעיל בפן-קלאב של הסופרים ההודים והיה למזכירו, כמו כן פעל בחברה התאוסופית ותמך בפעילות הסיוע של הארגון הפילנתרופי היהודי ג'וינט בהודו. בן המיעוט היהודי הזעיר, אך מעורב עמוקות בתרבות של ארץ מולדתו, נמנע מלעלות לישראל שבה התיישבו חלק מקרוביו.
כמה משיריו תורגמו לעברית. דן דאור תרגם כמה משיריו, המופיעים בספר משתה לאדם בודד. רות אלמוג פרסמה תרגום לאחד משיריו בזמן ביקורו בישראל בשנות התשעים. לאחרונה פורסמו תרגומים של גלעד יעקובסון לכמה משיריו בכתב העת הו!, ותרגומים נוספים שלו צפויים להתפרסם בקרוב.
הסופר הישראלי בן לקהילתו, אליעז ראובן-דנדקר פרסם בספרו הג'מאט משנת 2020, ביוגרפיה אישית ומקצועית של איזיקיאל בעברית.
קישורים חיצוניים
כתבת הספד בעיתון "הינדו" כתבת הספד בעיתון "טיימס אוף אינדיה".2004 קול המשורר קורא Goodbye Party for Miss Pushpa מתוך "המנוני החשיכה" (1976)
רעידת האדמה ביהודה (31 לפנה"ס)
רעידת האדמה ביהודה היא רעידת אדמה שהתרחשה באזור ים המלח ביהודה בשנת 31 לפנה"ס במהלך התקופה הרומית בארץ ישראל.
רעידת האדמה נרשמה בקטלוגים של רעידות האדמה ההיסטוריות על סמך תיאורה בספריו של יוספוס פלביוס "מלחמות היהודים" ו"קדמוניות היהודים".
"כי בשנה השביעית למלכותו בעצם ימי מלחמת אַקְטְיוּם רגזה ארץ יהודה תחתיה ..." (מלחמות, א, 370 – 371)
עיון מעמיק בדיווח זה, שנכתב כ-100 שנה לאחר התרחשות האירוע, מעלה ספקות רבים לגבי אמינותו בכל הקשור להיקף האירוע ולנזקים שנגרמו על ידו. מחברים נוספים שהתייחסו לרעידת אדמה זאת בעבודותיהם הסתמכו על טקסטים שאמינותם המקצועית ודיוקם מוטלים בספק, כגון מדרשים, ספרים חיצוניים ומקורות נוצריים ויהודיים אחרים שנכתבו בתקופת בית שני.
אין תמימות דעים בין החוקרים בשטח לגבי מוקד הרעש ולגבי העדוית הפיזיות לקיומו.
היעדר ראיות ארכאולוגיות להרס מבנים ויישובים, מרמז על כך שמדובר ברעידת אדמה מתונה בדרגת 6 – 6.5 בסולם ריכטר ולא באסון טבע נרחב.
ארכיולוגים מסוימים גורסים שרעידת האדמה של שנת 31 לפני הספירה גרמה נזקים לחורבת קומראן והובילה לעזיבת המקום. יש סבורים שרעידת האדמה הורגשה גם במצדה וביריחו.
מחקרים גאולוגיים שהתנהלו באגן ים המלח, באזור צאלים ובאזור יריחו, חשפו ממצאים שעשויים להיות קשורים לרעידת האדמה של שנת 31 לפני הספירה, אם כי התוצאות אינן חד משמעיות.
N.S.U פרינץ 4
N.S.U פרינץ 4, (NSU Prinz 4) היא מכונית קטנה בעלת מרכב סדאן ושתי דלתות שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית NSU בין השנים 1961–1973.
באורוגוואי יוצרה האנ.אס.יו פרינץ 4 בין השנים 1963–1967.
היסטוריה
"אנ.אס.יו" הייתה חברה גרמנית ליצור אופנועים ומכוניות שנוסדה בשנת 1873. נרכשה על ידי קבוצת פולקסווגן בשנת 1969. פולקסווגן מיזגה את אנ.אס.יו עם "אוטו יוניון" ויצרה את אאודי. בשנת 1955 הייתה אנ.אס.יו יצרנית האופנועים הגדולה בעולם. בשנת 1957 נכנסה לשוק המכוניות.
הגוף של האנ.אס.יו פרינץ 4 היה דומה לגוף ה-שברולט קורווייר, אך היה הרבה יותר קטן.
אנ.אס.יו פרינץ 4 בישראל
בשנות השישים, יבואן אנ.אס.יו הייתה חברת "מכוניות הדר בע"מ". משרד היבואן היה בדרך פתח-תקווה 72 בתל אביב. מחיר היחידה היה כ-11,000 ל"י. האנ.אס.יו 4 התחרתה בתכונות ובמחיר ב-פיאט 850, ב-חיפושית, וב-קונטסה 900.
סלבטורה בריגוליו
סלבטורה בריגוליו (באנגלית: Salvatore Briguglio; 4 בפברואר 1930 - 21 במרץ 1978) אשר נודע בכינוי "סאלי ג'וקים" ("Sally Bugs"), היה מאפיונר אמריקאי ממוצא איטלקי, אשר שימש כמתנקש עבור משפחת ג'נובזה. התפרסם כרוצח חסר רחמים שנזקפו לחובתו לפחות 50 רציחות. שמו אף נקשר בהיעלמותו המסתורית של ג'ימי הופה.
ביוגרפיה
בריגוליו נולד ב-4 בפברואר 1930 ביוניון סיטי, ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא איטלקי. הוא שרת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה. לאחר שחרורו, החל לעבוד כמתנקש עבור משפחת הפשע ג'נובזה. בשורות המאפיה, הוא נודע בכינוי "סאלי ג'וקים". יחד אתו, הצטרף לארגון אחיו גבריאל. הוא רצח לפחות 50 אנשים, ונטען שבמקרים מסוימים אף עינה את קורבנותיו. עם זאת, לתודעה הציבורית הוא עלה דווקא כשביצע התנקשות עבור איש איגוד נהגי המשאיות אנתוני פרובנזנו. פרובנזנו שילם לבריגוליו כדי שירצח את אנתוני קסטליטו, שהתחרה מולו על תפקיד באיגוד. בריגוליו רצח את קסטליטו והשמיד את גופתו באמצעות קוצץ עצים.
בשל הקשר הקרוב שלו עם פרובנזנו, בריגוליו נחשב לאחד החשודים המרכזיים בהיעלמותו המסתורית של יריבו המר, נשיא איגוד נהגי העובדים ג'ימי הופה. לדבריו של ראלף פיקרדו, איש מאפיה אשר שימש כמודיע עבור ה-FBI, סיפר שביום היעלמו, ה-30 ביולי 1975, הופה היה אמור להיפגש עם פרובנזנו. תחת זאת, הוא הוסע לבית מסתור שבו המתינו לו האחים בריגוליו יחד עם תומאס אנדרטה ופרנק שירן. לימים, שירן אישר את הסיפור (בזיכרונותיו שהוכתבו לעיתונאי צ'ארלס ברנדט), וציין שהוא היה זה שירה למוות בהופה. עם זאת, הסיפור לא הוכח בוודאות, והיעלמותו של הופה נחשבת עד ימינו לתעלומה לא מפוענחת.
ביוני 1976 הוגשו נגד בריגוליו ופרובנזנו כתבי אישום על רצח קסטליטו. ב-21 במרץ 1978, בעוד המשפט מתנהל, שני גברים ירו בבריגוליו למוות ליד מועדון אנדריאה דוריה באיטליה הקטנה, מנהטן. שני הרוצחים נמלטו מהזירה, ועד ימינו לא ידוע בוודאות מי ביצע את הרצח ומי עמד מאחוריו. לטענת שירן, הבוסים של משפחות הפשע הורו על רצח בריגוליו מכיוון שחשדו שיסגיר מידע בתמורה לעסקת טיעון נוחה.
בסרט "האירי" גולם בריגוליו בידי לואיס קנסלמי.
אסטריקס והקלחת
אסטריקס והקלחת (בצרפתית: Astérix et le chaudron) הוא הספר ה-13 בסדרת ספרי הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". את ספר הקומיקס כתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו. הספר פורסם לראשונה בגרסה הצרפתית בשנת 1969. הספר תורגם לעברית בהוצאה לאור "דליה פלד מוציאים לאור בע"מ", בשיתוף עם הוצאת הספרים "מודן".
תקציר העלילה
יוליוס קיסר מגייס כספים כדי לצייד את לגיונותיו לקראת כיבושים חדשים, אך עקב מחסור בכסף הוא מחליט להטיל מסים חדשים על הגאלים.
בבוקר שלמחרת מגלה אסטריקס שהכסף נעלם. מועצת הכפר, בראשותו של לוחמאמיקס, מטילה על אסטריקס גלות מכיוון שנכשל במשימתו וכתוצאה כך כבוד הכפר חולל. אובליקס וכלבו הנאמן מבריקס, מצטרפים לאסטריקס בגלותו על מנת לעזור לו להחזיר את הכסף ולטהר את שם הכפר, כדי שיוכל לחזור אליו.
בדרך לכפר של מוסרגמישיקס מגלים השניים שיירה של גובה מס רומאי. השניים תוקפים אותו ולוקחים את הכסף שגבה, ושופכים אותו לקלחת. שמחים בכך שהצליחו למלא את הקלחת, אסטריקס מריח לפתע את הכסף ומגלה שיש לו ריח של מרק בצל. הוא מסיק מכך שזהו הכסף שנתן לו מוסרגמישיקס למשמר. הוא ואובליקס הולכים עם הקלחת מלאת הכסף לכפרו של מוסרגמישיקס שם אסטריקס חושף את מזימתו של מוסרגמישיקס: הוא גנב את הכסף ושילם אותו לרומאים כדי למצוא חן בעיניהם, בידיעה שאסטריקס וכפרו יחזירו לו סכום זהה, ובכך למעשה הם יהיו אלה שישלמו את המס לרומאים. מוסרגמישיקס תוקף את אסטריקס בדו-קרב חרבות וכמעט מביס אותו, אך צוק הסלע עליו הוא עומד מתמוטט והקלחת עם הכסף נופלת על ספינת שודדי הים של זקנאדום. אסטריקס מציל את מוסרגמישיקס ובכך סוגר את חובו. הוא ואובליקס חוזרים לכפר, החוגג את שובם ואת טיהור שם הכפר - שכן בזכותם כבודו לא חולל.
צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו
צ'ארלס ריצ'רד ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו (באנגלית: Charles Richard John Spencer-Churchill, 9th Duke of Marlborough; 13 בנובמבר 1871 - 30 ביוני 1934) היה חייל בריטי ופוליטיקאי שמרני. נודע גם בכינוי "סאני" מרלבורו בעקבות תוארו כרוזן סנדרלנד, אותו נשא עד 1883 כשלאחר מכן נשא בתואר מרקיז בלנדפורד עד 1892.
חייו
נולד בשימלה שבהודו, בן יחיד לג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו וליידי אלברתה פרנסס אן, בתו של ג'יימס המילטון, הדוכס הראשון מאברקורן. הוא היה אחיינו של לורד רנדולף צ'רצ'יל, ובן-דוד מדרגה ראשונה של וינסטון צ'רצ'יל. הוא התחנך במכללת וינצ'סטר ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
מרלבורו נכנס לבית הלורדים בעקבות מות אביו ב-1892, ונאם לראשונה באוגוסט 1895. ב-1899 הוא מונה לתפקיד ה-Paymaster General על ידי לורד סולסברי, תפקיד בו החזיק עד 1902. במקביל לסיום כהונתו הוענק לו תואר אבירות במסדר הבירית.
ב-1899 הושבע מרלבורו לחבר במועצה המלכותית. בין 1903 ל-1905 הוא כיהן כתת-מזכיר המדינה למושבות תחת ארתור בלפור. הוא כיהן גם כלורד היי סטיוארד בהכתרתו של אדוארד השביעי ב-1902, ראש העירייה של וודסטוק באוקספורדשייר בין 1907 ל-1908, ולורד לוטננט של אוקספורדשייר בין 1915 ל-1934.
מרלבורו היה קצין ברגימנט ההוסרים של אוקספורדשייר, ולחם במלחמת הבורים השנייה כקפטן ב-Imperial Yeomanry וכעוזר מזכיר הצבא פרדריק רוברטס. הוא חזר לשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה, וכיהן כלוטננט-קולונל במטה הכללי הבריטי. הוא כיהן גם כמזכיר הפרלמנט למשרד החקלאות והדגה בין 1917 ל-1918 תחת הקואליציה של דייוויד לויד ג'ורג'. נאומו האחרון בבית הלורדים היה בדצמבר 1931.
ב-1921 התגרש מאשתו קונסואלו, וחמש שנים לאחר מכן הוכרזו הנישואים כמבוטלים על ידי הוותיקן. באותה שנה נישא לאמריקנית גלדיס דיקון. היא הייתה בתו של אדוארד פארקר דיקון ואשתו לשעבר פלורנס בולדווין. היא הייתה בעלת נטיות אמנותיות וגננית חובבת, והורתה לצייר את עיניה הכחולות-ירוקות על תקרת הפורטיקו הראשי של ארמון בלנהיים. הנישואים בין מרלבורו לדיקון לא היו מאושרים, לא נולדו להם ילדים ובזמן הארוחות היא נהגה לשים אקדח ליד הצלחת שלה.
Blue (אלבום של ג'וני מיטשל)
האלבום זה להצלחה מסחרית והגיע למקום החמישה עשר במצעדים בארצות הברית, ולמקום השלישי במצעדים הבריטים.
היסטוריה
לאחר ההצלחה הרבה לה זכו שלושת אלבומיה הראשונים של מיטשל, ומספר להיטים שיצאו מהם כמו Chelsea Morning, Both Sides Now ו- Big Yellow Taxi, הייתה מיטשל בשורה הראשונה של אמני הפולק, ואחת ממודלי ההערצה של דור ילדי הפרחים. בתקופת שיא זו, שנת 1970, הפתיעה מיטשל את הציבור כאשר החליטה לקחת הפסקה מהופעות ולהקדיש את זמנה לטייל ברחבי אירופה. בתקופה שקדמה להחלטה, הגיעה מיטשל לנקודת שבר: מצד אחד זכתה להצלחה ולאהדה אליה מוזיקאים רבים שאפו להגיע. מצד שני בחייה האישיים חשה אומללות ופגיעות רבה, ניגוד חריף לאופן בו נתפסה בעיני הציבור. בעקבות הפער הרב בין איך שהיא מרגישה ואיך שתופסים אותה, עזבה אל אירופה, כאשר במהלך הטיול השירים שכתבה נבעו מאותן התחושות שעלו בה. מיטשל קיבצה את השירים הללו, בהחלטה להציג בפני מעריציה את מי שהיא באמת, אל תוך מה שהפך להיות האלבום "Blue".
דרך שירי האלבום טיפלה מיטשל בנושאים רבים ושונים. בשירים כמו A Case of You ו- My Old Man שרה על אהוביה, ובמקביל שרה על פרידה בשיר The Last Time I Saw Richard. קיימים גם שירים המדברים על כמיהה, כמו על געגועיה לקליפורניה, All I Want בו היא מספרת מה היא מייחלת לעצמה, או River, שיר המספר על מועקה ועל רצונה לצאת ממצב אליו היא נקלעה. כמו כן, השיר Little Green, שנכתב עוד שנים לפני, היה וידוי של מיטשל לסוד מהעבר, כאשר בהיותה בת תשע עשרה ילדה בת בלתי חוקית, ונאלצה למסור אותה לאימוץ. שיר הנושא, Blue, הוא פואמה קצרה, ללא מבנה מוזיקלי שחוזר על עצמו, המדבר על משמעות השירים בשביל מיטשל.
משה גרודזינסקי
הרב משה גרודזינסקי (תרל"ה, 1875 – י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה המשגיח של ישיבת תורת חיים בוורשה. עלה לארץ ישראל ונרצח במאורעות תרפ"ט בחברון.
תולדותיו
נולד בוורשה, בנו של הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי, ראש ישיבת תורת חיים בוורשה. בצעירותו למד אצל אביו, כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת לומז'ה ולאחר מכן בישיבת ראדין. בתקופת לימודיו בישיבת ראדין נהג ללמוד עם החפץ חיים בביתו.
בשנת תרנ"ד (1894) נישא למנוחה, בתו של הרב מאיר טיקוצ'ינסקי מסטאביסק ואחותו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת ראדין. במשך תקופה עסק במסחר. כעבור זמן התמנה כמשגיח בישיבת "תורת חיים" בוורשה וסייע לאביו במפעליו התורניים בעיר.
בשנת תרפ"ג (1923) החליט לעזוב את משרתו התורנית ועלה עם משפחתו לארץ ישראל. לאחר ייסוד ישיבת חברון, בשנת תרפ"ד (1924), התיישב בחברון בסמוך לישיבה. במשך תקופה שהה בחברון גם אחיו הרב אברהם גרודזינסקי, שכיהן כמשגיח בישיבה.
באב תרפ"ט חיתן את בנו אברהם פנחס בירושלים. כעבור שבוע, בי"ח באב תרפ"ט, בעת ששהה לבדו בביתו, פרצו פורעים ערבים לביתו ורצחוהו. באותו יום שהו בנו יעקב ואשתו לאה בחברון, ואף הם נרצחו על ידי פורעים ערבים.
משפחתו
היה אב לארבעה בנים ושלוש בנות. ביניהם:
בתו פעשא רייזל, אשת הרב אברהם אדלר (נשר), שכיהן כר"מ בישיבה בוורשה, ולאחר מכן כרב בירושלים.
בתו מרים אשת הרב יעקב ניימן, ראש ישיבת אור ישראל בלידא ובפתח תקווה.
בתו שרה אשת העסקן יהודה אלינסון, מעסקני המזרחי.
בנו יהושע לייב, עיתונאי.
האירוויזיון למוזיקאים צעירים
האירוויזיון למוזיקאים צעירים (באנגלית: Eurovision Young Musicians; בצרפתית: L'Eurovision des Jeunes Musiciens; לעיתים נכתב כקיצור: EYM, או Young Musicians) היא תחרות מוזיקה קלאסית דו-שנתית למוזיקאים צעירים עד גיל 18. התחרות מאורגנת על ידי איגוד השידור האירופי (EBU/UER) ומשודרת בטלוויזיה ברחבי אירופה בערוצי המדינות הנוטלות בה חלק.
תחרות זו היא אחד האירועים המשפיעים בעולם בקידום נגנים צעירים בתחום המוזיקה הקלאסית כשהצעירים הנוטלים בה חלק מתמחים במשך שנים בכלי נגינתם ובחלקם כבר נודעים בעת השתתפותם, בצד מנצחי תזמורת ושופטים בעלי שם עולמי, בנוסף לחשיפת התחרות לקהל של מיליוני צופי טלוויזיה ולקהל חי של אלפים ואף עשרות אלפים משנות האלפיים. בין המשתתפים בהפקות התחרות שהם מהנודעים והמוערכים בעולם בתחום המוזיקה הקלאסית נמנים יוליה פישר ויוליאן רחלין כנציגים, פנחס שטיינברג וסימון יאנג כמנצחי תזמורת ויהודי מנוחין כנשיא צוות השיפוט.
התחרות הראשונה התקיימה במנצ'סטר, אנגליה, בריטניה ב-11 במאי 1982 ונטלו בה חלק בה 6 מדינות. בתחרות ניצח מרקוס פוליק מגרמניה המערבית, שניגן בפסנתר. אוסטריה היא המדינה המצליחה ביותר בתחרות, לאחר שזכתה בה חמש פעמים ב-1988, 1998, 2002, 2004, ו-2014 ואירחה את התחרות 6 פעמים. התחרות האחרונה התקיימה באדינבורו, סקוטלנד, בריטניה, והגמר התקיים ב-23 באוגוסט 2018, ושובץ לשידור בערוץ כאן 11 ב-9 בספטמבר.
היסטוריה
התחרות הראשונה של האירוויזיון למוזיקאים צעירים התקיימה במנצ'סטר, בריטניה ב-11 במאי 1982 ונטלו בה חלק בה 6 מדינות. ניצח בה מרקוס פוליק כנציגה של גרמניה המערבית, כשאחריה צרפת ושווייץ במקום השני והשלישי בהתאמה. גרמניה זכתה גם באירוויזיון 1982 כמה שבועת קודם לכן.
כלי נגינה והופעתם הראשונה
הרשימה מכילה רק כלים שהופיעו בשלבי הגמר של התחרויות (סיבובים מוקדמים או חצאי גמר אינם כלולים):
מתכונת
התחרות כוללת אירוע גמר וחצאי גמר. הגמר משודר ברשתות טלוויזיה ורדיו במדינות משתתפות ובמדינות נוספות בעלות רשתות שידור החברות באיגוד השידור האירופי מראשית התחרות, ובשנות האלפיים הוצג מול קהל חי של אלפים ואף עשרות אלפים. שלב חצי הגמר חשוף בשנים האחרונות גם לציבור וגם דרך רשתות השידור, לאחר שבשנים מוקדמות נערך לצוות שיפוט וקהל מוזמנים בלבד. שני האירועים מבוססים על החלטה משותפת של צוות שיפוט המורכב ממומחים בתחום המוזיקה הקלאסית. עם זאת, מסוף העשור הראשון לשנות האלפיים קיים גם פרס בחירת הקהל. בגמר, המבוסס לרוב על שלב סינון, משתתפים בין חמישה לשמונה נציגים, העולים מבין מעל לעשרה ועד לעשרים כלל נציגי מדינות המשתתפים בשלב חצי הגמר. זאת פרט לתחרויות בשנים 2014 ו-2016 עם מעל לעשרה מתחרים בגמר, בהן לא נעשה סינון טרום-גמר, אלא סיבוב מקדים בתורת הצגה ראשונה של כלל היצירות שנרשמו באותן שנים והתחרו כולן (והוצגו שוב) היישר באירוע הגמר.
גמר
נציג אחד מכל מדינה ורשת שידור מבצע ומוביל יצירה על כלי הנגינה שבו הוא מתמחה, כשהוא מלווה על ידי תזמורת סימפונית של המדינה המארחת. עד לשנת 2012 השתתפו בין חמישה לשמונה נציגים, שעלו מבין כלל המשתתפים בשלב חצי-גמר. בשנת 2014 הופיעו בגמר כלל 14 הנציגים שנרשמו לתחרות לאחר שהופיעו בשלב "סיבוב מקדים" שהחליף את שיטת סינון שלב חצי הגמר. אותו דבר בשנת 2016, בה השתתפו בסיבוב המקדים ובגמר כלל 11 הנציגים שנרשמו. לפני כל ביצוע, מספר מנחה המופע על המבצע ועל היצירה. בסיום הביצועים נערך מופע אומנותי נוסף, לרוב ביצוע יצירה קלאסית נוספת, שבהפקה מסוימת למשל לוותה בשירת אופרה הכרוכה גם היא בתחום המוזיקה הקלאסית, ובהפקה אחרת הוצג ריקוד עכשווי כמפגן של התרבות הפופולרית. בכמה הפקות היה התוסף האומנותי קטעי ראיונות עם הנציגים לאחר כלל ביצועיהם או פיזור הראיונות כקטעי מעבר לפני כל ביצוע.
בתום הביצועים המתחרים מתדיין צוות השיפוט בפרטיות לבחירה במנצח, ובמקומות שני ושלישי; שאר הנציגים נותרים ללא דירוג. בתום המופע האמנותי מכריז צוות השיפוט על בחירתו, מהמקום השלישי למקום הראשון, ומוענקים בהתאם שלושה פרסים שהם פסלים ותעודות זכייה, מלגות לימוד, הופעה עם תזמורת סימפונית בקונצרט עתידי או גם פרס כספי. החל בתחרות לשנת 2008, גם אנשים במדינה המארחת מצביעים באמצעות שליחת מסרונים לבחירת "פרס הקהל", בנפרד מבחירת צוות השיפוט.
חצי גמר
שלב חצי-גמר נערך לסינון כלל המדינות ששלחו נציג, כבר מתקופת התחרויות הראשונות באמצע שנות השמונים, שמתוכם עולים לגמר בין חמישה לשמונה, פרט לשנים 2014 ו-2016. עד לשנת 2010 נערך אירוע חצי גמר אחד; משנת 2012 נערכים שניים לחלוקת כלל הנציגים לשתי קבוצות. בשלב חצי הגמר יכול כל נציג לבצע מספר יצירות ואם יעלה לשלב הגמר, יוכל לבצע בו יצירה אחרת, שלא הייתה בין ביצועיו בחצי הגמר. חצי הגמר מתקיים לרוב בתוך אולם לפני צוות שיפוט, אנשים המעורבים בהפקת התחרות ומוזמנים מהתקשורת. צוות השיפוט מכריז, ללא קביעת דירוג כלשהו, על מספר הנציגים שבחר להעלות לתחרות הגמר. תפקוד זה של צוות שיפוט הוא כאמור, פרט לתחרויות בשנים 2014 ו-2016.
השתתפות
ההשתתפות מורכבת בעיקר ממדינות פעילות באיגוד השידור האירופי, אלה הנמצאות בתחום השידור האירופי, או שהן חברות באיחוד האירופי. לחברות פעילות מוכרח להיות ארגון שידור, ששידורו זמין ל-98% לפחות ממשקי הבית בארצם, ושמצויד לצורך קבלת שידורים כאלה. אם חברה פעילה באיגוד השידור האירופי מבקשת להשתתף, עליה למלא את התנאים שנקבעו בכללי התחרות.
הזכאות להשתתף אינה נקבעת בהכללה גאוגרפית של המדינה בתוך יבשת אירופה, למרות ה-"אירו" ב-"אירוויזיון". לאורך השנים התחרו מספר מדינות הנמצאות מחוץ לגבולות אירופה: ישראל, קפריסין וארמניה, מאז 1986, 1988 ו-2012 בהתאמה.
42 מדינות נטלו חלק באירוויזיון למוזיקאים צעירים משנת 1982, מתוכן, 10 זכו בתחרות.
רשימת המדינות על-פי מועד הצטרפותן לתחרות
ממוזער|300px|השתתפות המדינות מאז שנת [[1982:
]]
אירוח התחרות
[[קובץ:Eurovision Young Musicians all cities.svg|ממוזער|300px|המדינות המארחות של האירוויזיון למוזיקאים צעירים:
]] רוב ההוצאות של אירוח התחרות מכוסות על ידי נותני חסות מסחריים ותרומות של מדינות משתתפות אחרות. אירוח התחרות נחשב כהזדמנות ייחודית לקידום המדינה המארחת כיעד תיירותי. הרשימה שלהלן מציגה רשימה של ערים ומדינות שאירחו את האירוויזיון למוזיקאים צעירים, פעם אחת או יותר. עם 6 תחרויות, אוסטריה ובירתה וינה אירחה את רוב התחרויות.
זכיות לפי מדינה
הטבלה שלהלן מציגה את שלושת המקומות הראשונים מכל תחרות, יחד עם השנים שבהן המדינה זכתה.
מרקו רהמר
מרקו רהמר (בגרמנית: Marko Rehmer, נולד ב-29 באפריל 1972 בברלין המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
הנזה רוסטוק
המעבר של רהמר להנזה רוסטוק נחשב מבחינתו להתקדמות מקצועית, שכן רוסטוק שיחקה אז בליגת הבונדסליגה. רהמר שיחק במועדון שתי עונות וחצי, והפך לשחקן חשוב במערך ההגנתי של הקבוצה. בשנת 1999 עזב את האנזה רוסטוק, לאחר שכבש ארבעה שערים ב-81 הופעות, ועבר להרטה ברלין.
איינטרכט פרנקפורט
רהמר שיחק שנתיים באיינטרכט פרנקפורט, אך המשיך לסבול מפציעות רבות. למרות זאת, בעונת 2007 סייע לקבוצה להינצל מירידה אל הבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לרהמר 35 הופעות במדי נבחרת גרמניה, בהן הבקיע ארבעה שערים. רהמר זומן ליורו 2000 בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים, ולמונדיאל 2002, בו פתח בהרכב ושיחק מחצית אחת במשחק שמינית הגמר נגד נבחרת פרגוואי, עקב הרחקתו של קארסטן ראמלו במשחק האחרון בשלב הבתים. רהמר היווה במונדיאל זה בעיקר גיבוי מהספסל, ונבחרתו הגיעה עד למשחק הגמר, בו הפסידה 2-0 לנבחרת ברזיל. הופעתו האחרונה של רהמר בנבחרת גרמניה הייתה בשנת 2003.
תארים
עם הרטה ברלין:
ספין-דיקטטורים
ספין-דיקטטורים: פניה המשתנות של הרודנות במאה ה-21 הוא ספר במדע המדינה, מאת סרגיי גורייב, פרופסור לכלכלה רוסי המתגורר בצרפת, ודניאל טריזמן, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הספר בוחן כיצד דיקטטורים ואוטוקרטים מתמקדים בשיטות תעמולה כמו ספינים, דיסאינפורמציה ולוחמה פסיכולוגית על האוכלוסייה כדי לגרום לה לפחד מהאחר, במקום שיטות של רדיפה פוליטית ודיכוי פוליטי שהיו נהוגות על ידי דיקטטורים בעבר, בהם יוסיף סטלין בברית המועצות ומאו דזה-דונג בסין. על פי הספר, הספין-דיקטטורים הראשונים היו לי קואן יו בסינגפור ואלברטו פוג'ימורי בפרו, ושיטותיהם הועתקו על ידי ולדימיר פוטין ברוסיה, רג'פ טאיפ ארדואן בטורקיה, ויקטור אורבן בהונגריה והוגו צ'אווס בוונצואלה.
הספר מציג כיצד ספין-דיקטטורים משמרים את שליטתם בעם לא באמצעות כוח, צבא ודיכוי, אלא בעיקר באמצעות שליטה באמצעי התקשורת ותעמולה אפקטיבית. המחברים טוענים שספין-דיקטטורים מודרניים מתיימרים להיות דמוקרטים, ויאפשרו, למשל, פרסום מאמרים של מתנגדי השלטון בעיתונים בעלי תפוצה נמוכה, כדי להראות שהם מכבדים, כביכול, את חופש הביטוי ואת חופש העיתונות. לצד "פתיחות" זו הם ירדפו גופי תקשורת גדולים, יאיימו בסגירתם ויכבידו עליהם מבחינה כלכלית. מנהיגים אוטוריטריים אלה לא יצנזרו את כלי התקשורת אלא ישתמשו בהם להפצת טענותיהם.
דייוויד לנגטון
דייוויד מיור לנגטון (באנגלית: David Muir Langton; נולד בשם בזיל מיור לנגטון-דודס; 16 באפריל 1912 - 25 באפריל 1994) היה שחקן בריטי הזכור בעיקר מהופעתו בתפקיד ריצ'רד בלמי בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים".
ביוגרפיה
דייוויד לנגטון נולד בשם בזיל מיור לנגטון-דודס למשפחה מהמעמד הבינוני במת'רוול שבלאנאקשייר בסקוטלנד. אביו היה סוחר יין. כשהיה דייוויד בן ארבע עברה המשפחה לאנגליה. הוא למד בבית ספר פרטי (prep school) בבאת' שבסאמרסט, וסיים את לימודיו בגיל 16. אביו עודד אותו לעסוק במשחק, ומצא עבורו את העבודה הראשונה בסיבוב הופעות עם להקת תיאטרון שייקספירית.
בגיל 19 עזב לנגטון את התיאטרון והלך לגור באי יל שבשטלנד, שם גידל כבשים וניסה להיות סופר. מאוחר יותר הודה שזה היה "אסון", וכשחזר ליבשת עקב מחלתה של אימו, הבין שהוא לא רוצה לחזור לאי. ב-1938 חזר לנגטון לעבוד במשרה מלאה בתיאטרון. בתקופה זו שינה את שמו לדייוויד לנגטון מכיוון שכבר היה שחקן בשם בזיל לנגטון, ושמו הרשמי היה דייוויד מיור לנגטון. ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה ועד מהרה הוא התגייס. בתחילה שירת ברגימנט הארטילריה המלכותי עד לדרגת סרג'נט, ואחר כך הוצב ביחידת ההוסרים של נורת'מברלנד וסיים בדרגת מייג'ור. לנגטון שירת בצרפת, גרמניה ובבלגיה.
ארבעה ימים אחרי שעזב את הצבא עם סיום המלחמה, לוהק לנגטון למחזה בשם "Fifty Fifty". ב-1950 אחרי תקופה מסוימת ללא עבודה קיבל תפקיד במחזה "Seagulls Over Sorrento". בעקבות מותו של אביו נעלם לנגטון, ולבסוף התגלה בעיר ניו יורק, בדרך לפגוש את אחיו דונלד בקנדה. הוא הסביר שהיה זקוק להפסקה, אבל עד מהרה חזר להופיע במחזה "Seagulls Over Sorrento", שהוצג עד 1953. אחר כך הופיע לנגטון במחזות רבים בהם "Rule of Three" מאת אגאתה כריסטי, ובמחזה "The Devil's Disciple" שם פגש את השחקן טיירון פאואר והתיידד איתו.
תחילת הקריירה של לנגטון בטלוויזיה הייתה בשנות החמישים של המאה העשרים, והוא המשיך להופיע בשנות השישים בתוכניות כגון "The Troubleshooters", כ "Out of the Unknown", "הגומלים", "The Champions", "דוקטור פינלי" ו-"Special Branch". ב-1960 השתתף בסרט "משפטי אוסקר ויילד". ב-1964 הופיע בסרט "לילה של יום מפרך", וב-1965 שיחק בסרט "המחסל".
ב-1968 הבמאי דאגלס קמפילד בחר בלנגטון לגלם את קולונל לת'רברידג'-סטיוארט במיני-סדרה "The Web of Fear" של הסדרה "דוקטור הו", אבל לנגטון עזב את התפקיד כדי להופיע במחזה טלוויזיוני לפני תחילת ההפקה. קמפילד ליהק במקומו את ניקולס קורטני. הדמות של לת'רברידג'-סטיוארט (הבריגדיר) המשיכה להופיע ב"דוקטור הו" כאחת מדמויות המשנה הידועות ביותר עד 1989, ובסדרת הספין אוף "הרפתקאות שרה ג'יין".
ב-1971 זכה לנגטון להכרה בינלאומית כשהחל לגלם את ראש המשפחה ריצ'רד בלמי בסדרת הדרמה התקופתית הפופולרית "על אדונים ומשרתים". הוא קיבל את התפקיד אחרי שפגש במקרה את המפיק ג'ון ויטני במועדון גאריק בלונדון. חלק מהזמן שהסדרה שודרה לנגטון חי באיטון פלייס, המקום בבלגרביה שם מתרחשת עלילת "על אדונים ומשרתים", ואתר צילומי החוץ של הסדרה.
בעקבות ההצלחה של "על אדונים ומשרתים" הופיע לנגטון בעיבוד משנת 1972 של ה-BBC לספר "Clouds of Witness" מסדרת לורד פיטר וימזי מאת דורותי ל סאייר, בתפקיד דוכס דנבר, אחיו הבכור של לורד פיטר וימזי. ב-1976 שיחק בסרט "The Incredible Sarah", וב-1979 הופיע בסרט המדע בדיוני של רוברט אלטמן "קווינטט" בכיכובו של פול ניומן. בשנות השמונים של המאה העשרים הופיע לנגטון בטלוויזיה בסדרה "The Spoils of War" ובסרט הטלוויזיה "עד התביעה" (1982), וגילם את סר צ'ארלס בסקרוויל בעיבוד לספר "כלבם של בני בסקרוויל" משנת 1983. הוא שיחק בתפקיד רוזן מאונטבאטן מבורמה בסרט "צ'ארלס ודיאנה: סיפור אהבה מלכותי" (1982), ובתפקיד הרברט הנרי אסקווית' בסרט "מספר 10". ב-1986 שיחק לצדו של מייקל קיין בסרט "שריקה ברוח". הופעותיו האחרונות בטלוויזיה היו בסדרה "The Case-Book of Sherlock Holmes" בפרק "The Illustrious Client", בתוכנית המערכונים "Absolutely" ובסדרה "The Good Guys" משנת 1992. לנגטון המשיך להופיע על במת התיאטרון במחזות כגון "לילה ויום", "רוס" ו-"Beyond Reasonable Doubt".
חיים אישיים
ב-1940 התחתן עם אשתו הראשונה רוזמרי. עם סיום המלחמה הבינו בני הזוג ששגו בכך שהתחתנו, אבל הם נשארו יחד למען שלושת בניהם. בנם הבכור, סיימון לנגטון, הוא במאי טלוויזיה שעבד עם אביו בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים". לנגטון התגרש מאשתו ב-1966.