cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שושלת יואן
שלטונו של קובלאי חאן
קובלאי חאן קידם את הצמיחה הכלכלית, המדעית והתרבותית. הוא תמך בסוחרים של רשת נתיבי הסחר של דרך המשי באמצעות הגנה על מערכת הדואר המונגולית, בניית תשתיות, מתן הלוואות שמימנו שיירות מסחר, ועידוד ההפצה של שטרי כסף (鈔, צ'או). פקס מונגוליקה (בלטינית: Pax Mongolica), "השלום המונגולי", אפשר את התפשטות הטכנולוגיות, המוצרים הבסיסיים (דוגמת מתכות) ותרבות בין סין למערב. קובלאי האריך את התעלה הגדולה מדרום סין לדאידו בצפון. השלטון המונגולי תחת קובלאי חאן היה קוסמופוליטי. הוא ברך על בואם של מבקרים זרים לחצרו, כדוגמת הסוחר הוונציאני מרקו פולו שחיבר את הדו"ח הידוע ביותר על סין תחת שלטון שושלת יואן שנכתב על ידי אירופאי. מסעותיו של מרקו פולו יהוו בעתיד השראה לרבים אחרים דוגמת כריסטופר קולומבוס לנסות לאתר נתיב למזרח הרחוק בחיפוש אחרי עושרו האגדי.
לאחר שחיזק את ממשלו בצפון סין, ישם קובלאי מדיניות של התפשטות על פי המסורת של האימפריאליזם הסיני והמונגולי. הוא חידש את המערכה הכבדה כנגד שושלת סונג בדרום. בין השנים 1268 ל-1273 הטיל צבאו של קובלאי מצור על שְׂיָאנְגְיָאנְג, המכשול האחרון בדרכו לאגן הנהר יאנגצה. ב-1274 נכשלה משלחת צבאית ימית בניסיון לפלוש ליפן. ב-1276 לכד צבא קובלאי את האנגג'ואו, בירת שושלת סונג והעיר העשירה ביותר בסין. נאמני שושלת סונג נמלטו מהבירה והמליכו נער צעיר כקיסר בינג. הם הובסו בקרב יאמן ב-1279. קיסר סונג האחרון טבע, ובכך בא הקץ על שושלת סונג. כיבוש סין שתחת שושלת סונג איחד מחדש את צפון סין עם דרומה בפעם הראשונה מזה כשלוש מאות שנים.
לאחר 1279 נתקל ממשל קובלאי חאן בקשיים כלכליים. המלחמות ומיזמי הבנייה רוקנו את אוצר הקיסרות. ניסיונות להגדיל את ההכנסה באמצעות הגדלת מיסים כשלו בגלל מעשי שחיתות ושערוריות ציבוריות. לקשיים הכלכליים התווספו מסעות צבא כושלים. הניסיון השני של קובלאי לפלוש ליפן ב-1281 כשל בשל טייפון עז, אותו כינו היפנים קמיקזה (神風, "רוח שמימית"), שהטביע את כל צי הפלישה. כישלונות צבאיים היו גם בפלישות לאנאם וצ'מפה (וייטנאם של ימינו) ולג'אווה. הצבא המונגולי אומנם ניצח במערכה בבורמה, אבל היה זה ניצחון פירוס. המשלחות הצבאיים סבלו ממחלות, אקלים עוין, ושטחים של צמחייה טרופית שלא התאימו לאופי הלחימה של הפרשים המונגולים. אף על פי שאנאם וצ'מפה ניצחו במערכה הצבאית הם הצטרפו לבורמה בכך שהכירו בהגמוניה המונגולית והפכו למדינות חסות המעלות מס לשושלת יואן.
ההתדרדרות לאחר קובלאי
לאחר שכבשו את ממלכת דאלי (כיום במחוז יונאן בדרום סין) ב-1253, מינו המונגולים את משפחת המלוכה הקודמת משושלת דְווָאן (Duan) לתפקיד טוּסְה (土司, בפין-יין: Tǔsī), מושלים כלליים, מטעמם. המינוי כפקידים ביונאן מטעם הקיסרות הוכר במשך מאות השנים אחר-כך גם על ידי שושלות קיסרי סין הבאות, שושלת מינג ושושלת צ'ינג. בניגוד לכך, נושא הירושה בשושלת יואן היווה תמיד בעיה קשה ומסובכת, שגרמה אחר-כך לסכסוכים ועימותים פנימיים. עובדה זו צצה כבר בשלהי כהונתו של קובלאי. במקור ייעד קובלאי את בנו השני גֶ'נְגִ'ין (真金, בפין-יין: Zhēnjīn) ליורש העצר, אך האחרון מת ב-1286, שמונה שנים לפני אביו. בתמיכת קוקג'ין (Kökejin), אלמנתו של גֶ'נְגִ'ין, ומפקד הצבא בָּאיְיֵן (Bǎiyǎn), מינה קובלאי לתפקיד את טמור (Temür), בנו השלישי של גֶ'נְגִ'ין. לאחר מותו של קובלאי עלה טמור על כס הקיסרות כקיסר טמור חאן או בשמו הסיני צֶ'נְגְדְזונְג (成宗, בפין-יין: Chéngzōng). הוא שלט על קיסרות יואן בין 1294 ל-1307. טמור המשיך במדיניות של סבו, כרת ברית שלום עם הח'אנות המונגוליות שבמערב כמו גם עם המדינות השכנות, דוגמת וייטנאם, שהכירו נומינלית בכפיפותן לשושלת יואן והעלו לו מס במשך כמה עשורים. עם זאת, השחיתות בממשל יואן החלה במהלך שלטונו של טמור חאן.
עם מותו של טמור חאן עלה אחיינו, קולוג חאן, על כס השלטון כקיסר ווּדְזונְג (元武宗, בפין-יין: Wǔzōng). פעולתו החשובה ביותר הייתה רפורמה מוניטארית שאותה כינה "הסדרים החדשים". במהלך ארבע שנות שלטונו (1311-1307), הלך והעמיק המשבר הכלכלי, בחלקו בשל החלטות שגויות של קולוג. בעת מותו הייתה סין שקועה בחובות כבדים וחצר יואן ניצבה בפני התמרמרות הולכת וגוברת של נתיניה.
קיסר יואן הרביעי בויאנטו חאן (איורברוואדה), אחיו של קולוג, עלה כס השלטון כקיסר זֶ'נְדְזונְג (仁宗, בפין-יין: Rénzōng). הוא נחשב קיסר מוכשר והיה הקיסר הראשון משושלת יואן אחרי שלטונו של קובלאי חאן שתמך ואימץ באורח פעיל בזרם המרכזי של תרבות סין, למרות ההתנגדות של חלק מהאליטה המונגולית. המדריך הרוחני שלו היה לִי מֶנְג (李蒙, בפין-יין: Lǐ méng), מלומד קונפוציאני. בויאנטו ערך מספר רפורמות, כולל חיסול המחלקה לענייני המדינה (尚書省, בפין-יין: Shàngshū shěng), ועקב כך הוציא להורג חמישה מהפקידים רמי המעלה. החל ב-1313 חידש את הבחינות הקיסריות עבור מועמדים לשרת בממשל, בהן נבחנו על מידת הידע שלהם בחיבורים היסטוריים חשובים. כמו כן הורה לאגד את החוקים לספר חוקים, להוציא לאור או לתרגם ספרים וחיבורים בסינית.
השנים האחרונות של שושלת יואן התאפיינו במאבקים, רעב המוני והתמרמרות בקרב האוכלוסייה. במשך הזמן איבדו יורשיו של קובלאי חאן כל השפעה על הנחלות המונגוליות האחרות ברחבי אסיה, בעוד שהמונגולים מחוץ לממלכה התיכונה ראו אותם כמי שהפכו ל"יותר מדי סינים". בהדרגה הם איבדו השפעה גם בסין גופא. תקופת שלטונם של קיסרי יואן האחרונים הייתה קצרה והתאפיינה בקנוניות ויריבויות. הם איבדו עניין במנהל ועקב כך הם התרחקו הן מהצבא והן מהאוכלוסייה וסין נקרעה מבפנים בשל מחלוקות ומתיחויות. פורעי חוק שדדו את האוכלוסייה באין מפריע מצד צבא יואן שהלך ונחלש.
קיסר יואן החמישי גגין חאן, בנו ויורשו של בוינטו, עלה על כס השלטון כקיסר יִינְגְדְזונְג (仁英宗, בפין-יין: Yīngzōng). הוא שלט שנתיים בלבד, מ-1321 עד 1323, והמשיך במדיניות של אביו לבצע רפורמות בממשל על בסיס העקרונות הקונפוציאניים, בעזרת ראש הממשלה החדש, בָּאיְג'וּ' (Baiju). במהלך שלטונו הוכרז רשמית על ה"המוסדות המקיפים של יואן הגדולה" (大元通制, בפין-יין: Dà yuán tōng zhì), אסופה גדולה של חוקים ותקנות של שושלת יואן שהכנתה החלה בימיו של אביו. גגין נרצח בהפיכה שבה השתתפו חמישה נסיכים מסיעה יריבה, וייתכן שהיו אלו בני אצולה מונגולים שהתנגדו לרפורמות הקונפוציאניות. באוקטובר 1323 העלו הנסיכים על כס השלטון את יסון טמור (Yesün Temür), נכדו של גֶ'נְגִ'ין, בנו של קובלאי חאן, כקיסר טָאיְדִינְג (泰定, בפין-יין: Tàidìng). היסטוריונים סיניים תיארו אותו כעצל וטיפש. הוא מת במפתיע בשנגדו ב-1328, חמש שנים לאחר שעלה לשלטון.
לפני תקופת שלטונו של יסון טמור הייתה סין שלווה יחסית ומאז תקופתו של קובלאי חאן לא אירעו בה התקוממויות עממיות. בתקופתו החלה השליטה של שושלת יואן להתרופף באזורים שבהם התגוררו מיעוטים אתניים. התקוממויות אלו ודיכוייהן החמירו את הקשיים הכספיים של ממשל יואן. הממשל נאלץ לנקוט בכמה אמצעים להגדיל את הכנסתו, כולל מכירת משרדים, כמו גם צמצום ההוצאות על פריטים מסוימים.
כשיסון טמור מת בשנגדו ב-1328 הוכתר בנו, רגיבגה (Ragibagh), כקיסר יואן השביעי בעזרת היועץ הראשי ליסון טמור, המוסלמי דאולט שאח. במקביל הזעיק שר הצבא הקיפצ'קי המכונה אל טמור (El Temür) את טוג טמור (Tugh Temür), בנו השני של קולוג חאן, לחאנבליק והכתיר אותו בשם ג'איאטו חאן (Jayaatu Khan), כקיסר וֶנְדְזונְג (文宗, בפין-יין: Wénzōng). במלחמת האזרחים שפרצה בעקבות ההכתרה הכפולה ניצח טוג טמור את רגיבגה בעזרת נסיכים מצפון סין. בינתיים צבר אחיו הבכור קוסלה (Kuśala) צבא ובעזרת הח'אן של צ'אגאטאי, השתלט על קארקורום בירת מונגוליה ובפברואר הוא הוכתר כקיסר יואן בשם חוטוגו חאן (Khutughtu Khan). טוג טמור הכיר בעליונות הצבאית של אחיו ובאפריל 1329 ויתר על כס המלוכה והזמין את אחיו לבירת השושלת. שני האחים נפגשו בדרך באוגוסט אותה שנה, וארבעה ימים אחר-כך מת קוסלה בחטף, ככל הנראה הורעל בידי אל טמור וטוג טמור עלה שוב על כס השלטון. אף שטוג טמור שלח שליחים לח'אנות המונגוליות המערביות, אורדת הזהב ואילחאן על מנת שיכירו בו כשליט העליון של המונגולים, הוא היה במשך שלוש שנות שלטונו שליט בובה בידיו של אל טמור שדאג לטהר את הפקידות והצבא מתומכיו של קוסלה, והעניק סמכויות למצביאי הצבא ששלטונם העריץ מסמן באופן ברור את ההתדרדרות של השושלת.
טוג טמור מת ב-1332 ובמקומו הוכתר רינצ'ינבל חאן (Rinchinbal Khan), בנו בן השש של קוסלה, אלא שתקופת שלטונו הייתה הקצרה ביותר מבין קיסרי שושלת יואן, והוא מת באותה שנה, חודשיים לאחר שעלה לשלטון. במקומו עלה לשלטון טוגון טמור (Toghun Temür) בנו בן ה-13 של קוסלה, כקיסר חְווֵיְדְזונְג (惠宗, בפין-יין: Huìzōng), הקיסר האחרון מבין תשעה היורשים של קובלאי חאן. לאחר מותו של אל טמור ב-1333 הפך שר הצבא וראש הממשלה באייאן לדמות החזקה בממשל כפי שאל טמור היה. כשטוגון טמור גדל, הוא החל להביע מורת רוח משלטונו האוטוקרטי של באייאן. ב-1340 הוא חבר לטוקטואה (Toqto'a), אחיינו של באייאן, שנטר לדודו טינה ובאייאן סולק מהשלטון. עם פיטוריו של באייאן הפך טוקטואה לאיש החזק בממשל יואן.
בתקופת שלטונו הראשונה הוא הפיח רוח רעננה בממשל. אחד המיזמים המוצלחים שלו היה לסיים את כתיבת ההיסטוריה הרשמית שהתעכבה במשך זמן רב של שושלת ליאו, שושלת ג'ין, ושושלת סונג, שהושלמו בסופו של דבר ב-1345. ועם זאת, ב-1344 התפטר טוקטואה מתפקידו בהסכמת טוגון טמור בשל ויכוח על תוכניתו להסיט את מימי הנהר יוּנְגְדִינְג על מנת לספק מים לבירה. הוא נקרא לשוב לתפקידו ב-1349.
מאז שנות ה-40 של המאה ה-14 סבלו התושבים בכפרים מאסונות טבע תכופים כבצורת, שיטפונות ועקב כך רעב המוני, וחוסר היכולת של הממשל להתמודד ולהציע עזרה הוביל לאובדן התמיכה הציבורית בו. ב-1351 החל מרד הטורבן האדום והתפשט לכדי מרד כלל ארצי. ב-1354 כאשר טוקטואה הוביל צבא גדול על מנת לחסל את מורדי הטורבן האדום, הורה טוגון טמור במפתיע על פיטוריו בחשש מבגידה. פעולה זו אומנם חיזקה את מעמדו של טוגון טמור בממשל, אבל החלישה את הממשל המרכזי. לטוגון טמור לא הייתה ברירה אלא להסתמך על כוחם הצבאי של מצביאים מקומיים, ובהדרגה איבד עניין בפוליטיקה וחדל להתערב במאבקים פוליטיים. צבאו הובס בקרבות כנגד צבאו של ג'ו יואנג'אנג, המפקד הראשי בצבא הטורבן האדום, וב-1368 נמלט מחאנבליק לשנגדו. ג'ו יואנג'אנג הכתיר את עצמו כקיסר חונְגְווּ, הקיסר הראשון משושלת מינג. כשצבא מינג התקרב לשנגדו נמלט טוגון טמור שוב, והפעם ליִינְגְצָ'אנְג (כיום במונגוליה הפנימית) ושם מת שנתיים אחר-כך ב-1370. יִינְגְצָ'אנְג נכבשה על ידי צבא מינג זמן קצר לאחר מותו. כמה צאצאים של משפחת המלוכה חיים עדיין בחנאן.
כיסי התנגדות לשושלת מינג המשיכו להתקיים תקופה קצרה אחר-כך. בסלאוורמי נסיך ליאנג, שהיה מצאצאי קובלאי חאן, שלט ביונאן ובגוויג'ואו, אבל כוחותיו הובסו בצורה מוחצת ב-1381, והוא התאבד. ב-1387 נכנעו הכוחות הנותרים של שושלת יואן במנצ'וריה תחת פיקודו של נאהקו (Nahacu) לצבא שושלת מינג.
שושלת יואן הצפונית
צבא מינג רדף אחרי הכוחות של שושלת יואן הצפונית לתוך מונגוליה ב-1372, אבל הובס בידי צבא איושרידר, בנו של טוגון טמור, שעלה על כס השלטון כקיסר ביליגטו חאן (Biligtü Khan) שהונהג בידי שר צבאו קוקה טמור (Köke Temür). צבא מינג ניסה שוב ב-1380, ובסופו של דבר הביס את שושלת יואן הצפונית ב-1388. כ-70,000 מונגולים נלקחו בשבי וקארקורום, בירת יואן הצפונית נבזזה. שמונה שנים אחר-כך נתפס כס שושלת יואן הצפונית בידי יסודר (Yesüder) בשם ג'וריגטו חאן (Jorightu Khan). הוא היה אחד מצאצאיו של אריק בוק, במקום, כמקובל, אחד מצאצאיו של קובלאי חאן. במאות השנים הבאות עלו על כס השלטון שליטים שהיו צאצאים של ג'ינגיס חאן, רבים מהם היו לא יותר מבובות שהועלו על כס השלטון בידי המצביאים שהיו במקרה החזקים ביותר באותה תקופה. תקופות של עימותים עם סין תחת שושלת מינג התחלפו לסירוגין בתקופות של שלום וסחר הדדי. ב-1402 ביטל השליט אורוג טמור חאן (Örüg Temür Khan) את השם יואן הגדולה, אבל הובס בידי אולג'יי טמור חאן (Öljei Temür Khan), שהיה בן חסות של טימור לנג ב-1403. כמה עשרות שנים אחר כך נטל בטומונגקה, החאן החדש, את התואר "דיין חאן" (Dayan Khan), שיבוש של הצירוף הסיני "דה יואן" ("יואן הגדולה") ואיחד מחדש את כל המונגולים. יורשיו המשיכו לשלוט במונגוליה עד שנכנעו לצבא שושלת צ'ינג ב-1635, וכך בא הקץ על שושלת יואן הצפונית.
מורשת
שלטון שושלת יואן (1368-1271) היה הפעם הראשונה שזרים שלטו על כל סין. בהיסטוריוגרפיה של מונגוליה, היא נחשבת בדרך כלל להמשך ישיר של האימפריה המונגולית. בהיסטוריוגרפיה של סין נחשבת שושלת יואן כשושלת לגיטימית בין שושלת סונג לשושלת מינג, כאשר נוהגים להאריך את תקופת שושלת יואן לפני ההכרזה הרשמית של קובלאי על הקמת השושלת ב-1271, בחלקו משום שקובלאי מיקם את סבו ג'ינגיס חאן בתיעוד הרשמי כמייסד השושלת בשם טָאיְדְזוּ (太祖, בפין-יין: Tàizǔ). גם ממשל שושלת מינג, שהפיל את שושלת יואן, הכיר בלגיטימיות של השושלת הקודמת ואף הושפע ממנה. ג'ו יואנג'אנג, קיסר מינג הראשון (1397-1368), העריץ את תהליך איחוד סין בידי המונגולים ואימץ את שיטת חילות המצב שלהם.
בשנות קיומה של שושלת יואן שגשגה התרבות בסין. ההישגים האמנותיים העיקריים היו התפתחות הדרמה וכתיבת הרומנים והשימוש הגדל בכתיבה בניב סיני מקומי במקום בסינית הקלאסית. כלי נגינה שהובאו מהמערב העשירו את אמנויות הבמה בסין, ולתרבויות ולעמים האחרים באימפריה המונגולית הייתה השפעה רבה על סין. התקדמות ניכרת חלה גם בתחומי ספרות המסעות, קרטוגרפיה, גאוגרפיה והחינוך המדעי.
בתקופה זו החלו סינים רבים בצפון מערב ובדרום מערב סין להמיר את דתם לאסלאם בהשפעת מוסלמים ממרכז אסיה. נצרות נסטוריאנית וקתולית נהנו מתקופה של סובלנות. הבודהיזם (בייחוד בודהיזם טיבטי) שגשג, אם כי כלפי הדאואיזם גילה ממשל יואן, שהעדיף את הבודהיזם, הרבה פחות סובלנות ומאמיניו נרדפו. חצר שושלת יואן התנהל על פי כללי ממשל קונפוציאניים, וחזר לקבל עובדים לממשל על בסיס הבחינות המבוססות על הכרת הכתבים הקלאסיים, מנהגים שהשימוש בהם פסק בצפון סין בתקופה שסין הייתה מפולגת, ככל הנראה מתוך תקווה לשמור על הסדר הציבורי בחברה של הסינים בני ההאן.
ממשל יואן לקח על עצמו לבצע מיזמים נרחבים של עבודות ציבוריות, ובין המהנדסים והמדענים שעבדו עבור קובלאי חאן בלט האסטרונום גְווֹ שׁוֹאוּגִ'ינְג (郭守敬, בפין-יין: Guō Shǒujìng; 1316-1231), שעליו הוטלו לבצע מיזמים רבים של עבודות ציבוריות, דוגמת חפירת אגם קונמינג (כיום בשטח ארמון הקיץ בשטח בייג'ינג), על מנת שישמש מאגר מי שתייה לבירה. אחד מהישגיו הבולטים ביותר היה רפורמה בלוח הירחי-שמשי. בעזרת מצפה הכוכבים שנבנה בדנגפנג ו-26 מצפים נוספים הוא הצליח למדוד את אורך השנה בדיוק של 365.2425 ימים, רחוק כדי 26 שניות בלבד מהלוח הגרגוריאני שנוצר 300 שנים אחר-כך. דרכים ותעלות מים נבנו מחדש או שופצו. שיפורים אלו שבוצעו מסיבות מסחריות עודדו מסחר יבשתי וימי בכל רחבי אסיה ואפשרו מגע ישיר בין סין לאירופה. על מנת להתגונן בפני רעב המוני, נבנו ממגורות דגן בכל רחבי האימפריה. חאנבליק, עיר הבירה (לימים בייג'ינג), נבנתה מחדש וכללה ארמונות ובהם פארקים ואגמים, גבעות והרים מלאכותיים. בתקופת שושלת יואן הפכה חאנבליק לקצה הצפוני של התעלה הגדולה, שעברה שיפוץ מלא.
לשלטון המונגולי של שושלת יואן על כל סין ושל בני הברית הכפופים נומינלית בפרס ובאילחאן הייתה השפעה מייצבת שעודדה את המסחר בין המזרח למערב, תופעה שההיסטוריוגרפים מכנים פקס מונגוליקה (לטינית Pax Mongolica), השלום המונגולי. הקשרים הענפים של המונגולים עם מערב אסיה ואירופה אפשרו מידה רבה של חילופי תרבויות. לבודהיזם, ובמיוחד לבודהיזם הטיבטי בזרם הוג'ריאנה הייתה השפעה גדולה על ממשל יואן. המוסלמים של שושלת יואן הביאו למזרח אסיה את הקרטוגרפיה, האסטרונומיה, הרפואה, הלבוש והמאכלים של המזרח התיכון. פירות וירקות שגדלו במזרח דוגמת גזר, לפת זנים חדשים של לימונים, חצילים ומלונים, סוכר גבישי באיכות גבוהה, וכותנה הגיעו מהמזרח או שהפכו עממיים בתקופת שושלת יואן. כמה המצאות ומוצרים סיניים, כדוגמת סלפטר מזוכך, טכניקות דפוס, חרסינה, קלפי משחק וספרות רפואית יוצאו לאירופה ומערב אסיה, ובכיוון ההפוך הסינים אימצו ושכללו את טכניקות ייצור האירופאיות של הזכוכית הדקה וטכניקת הדבקת האמייל על כלי מתכת המכונה קלואזונה (cloisonné). נוסעים סינים שהגיעו למערב היו מסוגלים לסייע בשטחים דוגמת הנדסת משאבי מים וסביבה. מגעים עם המערב הביאו לסין, סוג חדש של דגן, דורה, וכן מוצרי מזון זרים אחרים ושיטות להכנת מזון.
המסעות המתועדים הראשונים של אירופאים לסין ובחזרה הם מתקופה זו. הנוסע המפורסם ביותר מתקופה זו היה מרקו פולו הוונציאני, שתיאור מסעות ל"קמבלוק" (Cambaluc, עיוות של השם חאנבליק), בירת החאן הגדול, והחיים בה הדהימו את האירופאים. יומן מסעותיו שיצא לאור במקור בצרפתית עתיקה בשםDivisament du monde ("תיאור העולם", תורגם לשפות אחרות בשם "מסעות מרקו פולו"), יצא לאור ב-1299. אף שהדעה הרווחת בקרב היסטוריונים היא שמרקו פולו אכן הגיע לסין, ישנם המפקפקים בקביעה זו וטוענים שלא הגיע כל כך רחוק ושלמעשה סיפר סיפורים ששמע מפי אחרים, למשל מסוחרים פרסיים שנהגו לסחור לאורך דרך המשי בין המזרח הרחוק למזרח התיכון וסיפרו בפירוט רב על הקורות אותם במהלך המסעות. הוכחה לכך הם מוצאים בעובדה שחלק גדול מהשמות בהם נקב מרקו פולו הם השמות הפרסיים של מקומות אלו. הספקנים טוענים שבסיפוריו של פולו ישנן השמטות רבות ובולטות, כגון הכתב הסיני, מקלות אכילה, כריכת רגליים, בתי תה (תרבות שתיית תה עוד טרם הגיעה לאירופה) והחומה הגדולה של סין.
ממשל
מבנה הממשל של שושלת יואן התגבש במהלך שלטונו של קובלאי חאן (1294-1260). אף שחלק מהתפקידים של מוסדות מסוימים עברו כמה שינויים, המרכיבים המהותיים של הבירוקרטיה הממשלתית לא השתנו מתחילתה של השושלת ועד נפילתה ב-1368.
המערכת הביורוקרטית שיצר קובלאי חאן שקפה תרבויות שונות באימפריה, כולל אלו של הסינים בני ההאן, החיטאיים, הג'ורצ'ד, המונגולים והבודהיסטים טיבטיים. מהטרמינולוגיה הרשמית של המוסדות השתמע כאילו מבנה הממשל היה מבוסס כמעט אך ורק על השושלות הסיניות הקודמות, אבל הבירוקרטיה של יואן הייתה מורכבת מתערובת של אלמנטים מתרבויות שונות. האלמנטים בסגנון סיני של הבירוקרטיה נגזרו מהממשלים של שושלות טאנג וסונג הסיניות, כמו גם משושלת ליאו החיטאית ושושלת ג'ין הג'ורצ'נית. ליועצים סינים דוגמת לְיוֹ בִּינְגְג'ונְג (劉秉忠, פין-יין: Liú bǐngzhōng) ויָאו שׁוּ (姚璹, פין-יין: Yáo shú) הייתה השפעה ניכרת על חצר קובלאי חאן, והמנהל של הממשל המרכזי נקבע בעשור הראשון לשלטונו. ממשל זה אימץ את החלוקה הסינית המסורתית לשלוש רשויות: עניינים אזרחיים, צבאיים ופיקוח, כולל המזכירות הכללית (中書省) שהייתה אחראית על העניינים האזרחיים, המועצה החשאית (樞密院) שטיפלה בענייני הצבא, והצנזורה (御史臺) שתפקידה לנהל מעקב פנימי ופיקוח. בפועל הייתה חפיפה רבה בין סמכות השיפוט האזרחית לסמכות השיפוט הצבאית של מוסדות הממשל הכללי והמקומי, בשל ההסתמכות המסורתית של המונגולים על משרדים ומוסדות צבאיים כליבת השלטון. עם זאת, בירוקרטיה אזרחית כזו, שבה המזכירות הכללית פעלה כמוסד העליון שהייתה אחראית (במישרין או בעקיפין) למרבית הסוכנויות הממשלתיות האחרות (כדוגמת ששת המשרדים שפעלו בסגנון הסיני המסורתי), אכן הוקמה בסין. בזמנים שונים הוקם מוסד ממשלתי מרכזי אחר שנקרא "מחלקת ענייני המדינה" (尚書省) שעסק בעיקר בענייני כספים (לדוגמה בזמנם שלטונו של קולוג חאן), אך בדרך כלל פורק המוסד זמן קצר אחר-כך.
בעוד שקיומם של מחלקות ממשל מרכזיות אלו וששת המשרדים (שיטה שהחלה עוד בתקופת שושלות סווי וטאנג) נראה לכאורה כיישום שיטות ניהול סיני במנהל יואן, התפקידים שהיו למשרדים אלו בפועל שקפו כיצד סדרי העדיפויות של המונגולים ומדיניותם עיצבו מחדש ושינו את דרך פעולתם של מוסדות אלו. לדוגמה, למערכת המשפט של יואן, משרד המשפטים, לא הייתה סמכות לשפוט במקרים שבהם היו מעורבים מונגולים או בני קבוצות אתניות אחרות שלא היו סינים. דוגמה נוספת הייתה חוסר חשיבותו של משרד המלחמה בהשוואה לשושלות סיניות מקוריות, שכן הסמכות הצבאית האמיתית הייתה בידי המועצה החשאית.
אורח החיים של הקיסרים
נראה כי בעלי אחוזות מונגולים בתקופת שושלת יואן חיו חיי בטלה וניוון, כאשר ההכנסה מהיבולים של האריסים הסינים הוצאה כולה על גיוס חיילים וציודם כשנקראו לדגל. המונגולים נהגו לגבות חובות על ידי קבלת תשלום של עבדים. בהגיע 1290 נהגו פשוטי העם המונגולים בכל רחבי האימפריה המונגולית למכור את ילדיהם לעבדות. קובלאי חאן ראה במנהג זה סכנה לאומה המונגולית, ואסר על מכירה של מונגולים מחוץ למונגוליה ב-1291, ומתוך מחשבה דומה תקצב גזאן, האילח'אן (1304-1295) בפרס קרנות לפדות עבדים מונגולים.
תרבות
עובדה חשובה בנוגע לאמנויות מתקופת שושלת יואן היא שהרבה יותר פריטי אמנות שרדו מתקופה זו בהשוואה ליצירות מהתקופות הקודמות של שושלת טאנג ושושלת סונג, שלעיתים נשמרו טוב יותר במקומות מחוץ לסין דוגמת מוזיאון שוסואין (正倉院) ביפן.
מתמטיקה
במהלך תקופת יואן קידמו מתמטיקאים את תחום האלגברה הפולינומית. המתמטיקאי ג'וּ שְׁגְ'יֵה (朱世杰, בפין-יין: Zhū Shìjié 1314-1249) פתר מערכת משוואות ליניאריות עם עד ארבעה נעלמים תוך שימוש במערך ריבועי של מקדמים, מקביל למטריצה מודרנית. ג'ו השתמש בשיטת האלימינציה על מנת לצמצם את המשוואות למשוואה אחת שבה נעלם אחד בלבד. השיטה שפיתח מופיעה בספר מראת הירקן של ארבעת הנעלמים, שנכתב ב-1303. דיאגרמה של משולש פסקל מופיעה בדפים הראשונים. נושא סיכום של טור חשבוני סופי מכוסה גם הוא בספר.
האסטרונום גְווֹ שׁוֹאוּגִ'ינְג (郭守敬, בפין-יין: Guō Shǒujìng; 1316-1231) השתמש במתמטיקה לבניית לוחות שנה. הוא היה אחד המתמטיקאים הראשונים בסין שעבדו על טריגונומטריה ספירית. גוו גזר את נוסחת האינטרפולציה המעוקבת לשם חישוביו האסטרונומיים. לוח השנה שלו ה"שׁוֹאוּשְׁה לִי" (授時暦) או "לוח השנה לסידור העונות", התקבל ב-1281 כלוח השנה הרשמי של שושלת יואן. ייתכן שלוח השנה הושפע גם מעבודתו של האסטרונום שֶׁן קְווֹ (沈括, פין-יין: Shěn Kuò) משושלת סונג ואף ייתכן שגם מחיבוריהם של אסטרונומים ערביים. אין סימנים חד משמעיים להשפעות מוסלמיות בלוח השנה "שׁוֹאוּשְׁה לִי", אבל ידוע שהשליטים המונגולים התעניינו בלוחות השנה המוסלמיים. ידע מתמטי מהמזרח התיכון הגיע לסין תחת שלטון המונגולים, ואסטרונומים מוסלמים הביאו את הספרות ההודיות-ערביות לסין במאה ה-13.
רפואה
הרופאים בחצר יואן הגיעו מתרבויות מגוונות. המרפאים התחלקו בין רופאים שאינם מונגולים המכונים "אוטאצ'י" והשמאנים המונגולים המסורתיים. המונגולים אפיינו את הרופאים המכונים "אוטאצ'י" בשימוש שעשו בתרופות מן הצומח, בשונה משיטות הריפוי הרוחניות של השמאניזם המונגולי. רופאים קיבלו תמיכה רשמית מממשל יואן וניתנו להם זכויות משפטיות מיוחדות. קובלאי הקים את האקדמיה הקיסרית לרפואה על מנת לנהל כתיבת חיבורים רפואיים ומתן השכלה לרופאים חדשים. מלומדים קונפוציאנים נמשכו למקצועות הרפואיים משום שהבטיחו הכנסה גבוהה והאתיקה הרפואית תאמה לפילוסופיה הקונפוציאנית.
המסורת הרפואית הסינית של שושלת יואן התבססה על "ארבע האסכולות הגדולות" ששושלת יואן ירשה משושלת ג'ין. כל ארבע האסכולות היו מבוססות על אותו בסיס אינטלקטואלי, אבל תמכו בגישות תאורטיות שונות כלפי הרפואה. תחת המונגולים התפשט השימוש ברפואה הסינית לחלקים אחרים של האימפריה. רופאים סינים התלוו למערכות צבאיות שניהלו המונגולים במערב. הטכניקות הרפואיות הסיניות כדוגמת דיקור סיני, מוקסה, ניתוח דופק ותמיסות וסמים שונים מן הצומח נקלטו במקומות אחרים באימפריה ואף הגיעו למזרח התיכון. כמה חידושים רפואיים נעשו בתקופת שושלת יואן. הרופא וֵיי יִילִין (危亦林, בפין-יין:Wēi Yìlín 1347-1277) המציא שיטת מתיחה לשחזר מפרקים שעברו פריקה למקומם, שאותה יישם תוך שימוש בסמים מאלחשים. הרופא המונגולי חוּ סְה-חְווֵי (忽思慧) תיאר ב-1330 במסה רפואית את חשיבות התזונה הבריאה.
הדפסה והוצאה לאור
השליטים המונגולים נתנו את חסותם לתעשיית ההדפסה בתקופת שושלת יואן. המונגולים למדו את טכנולוגיית ההדפסה הסינית דרך מתווכים אויגורים וטיבטים. כמה מהמסמכים שחוברו בתקופת שושלת יואן, דוגמת "נוֹנְג שׁוּ" של עובד הציבור והממציא וָאנְג גֶ'ן (王禎, בפין-יין:Wáng Zhē 1333-1290) הודפסו בדפוס בלט שבו האותיות היו עשויות מחרס, טכנולוגיה שהומצאה במאה ה-12 על ידי בי שנג. עם זאת, מרבית החיבורים הודפסו עדיין בטניקה המסורתית של חיתוך עץ. ההוצאה לאור של טקסט טאואיסטי המוקדש לטורגן חתון (Töregene Khatun), אשתו של אוגדיי חאן, הייתה אחת הספרים הראשונים המודפסים שמומנו על ידי המונגולים. ב-1273 הקימו המונגולים את דירקטוריון הספרייה הקיסרית, מחלקת הדפסה שמומנה על ידי הממשלה. ממשל יואן הקים מרכזים להדפסה בכל רחבי סין. בתי ספר מקומיים וסוכנויות ממשלתיות קיבלו מימון להדפיס ספרים.
גם מפעלי הדפסה פרטיים שגשגו תחת שושלת יואן. הם הדפיסו מגוון נרחב של ספרים, והדפיסו טקסטים לימודיים, ספרותיים, רפואיים, דתיים והיסטוריים. כמות החומר המודפס הייתה עצומה. ב-1312, הודפסו 1,000 עותקים של טקסט בודהיסטי מוער בבייג'ינג לבדה. ב-1328 עבר קצב המכירות השנתיות של לוחות שנה מודפסים ואלמנכים מעל שלושה מיליון עותקים.
אחד מהיישומים הבולטים של טכנולוגיית הדפוס היה הצ'או, שטר הכסף של שושלת יואן. שטרי הצ'או היו עשויים מקליפת עץ התות. ממשל יואן השתמש בלוחות עץ על מנת להדפיס את שטרי הכסף, אך עבר ללוחות ארד ב-1275. המונגולים ערכו ניסויים במערכת מוניטארית המבוסס על שטרי הכסף בסגנון סיני בטריטוריות בשליטת המונגולים מחוץ לסין. בולאד, שר בממשל יואן, נשלח לאירן שם הסביר את שיטת שטרי הכסף של שושלת יואן לחצר האילח'אן גייחטו. ממשל האילח'אן הדפיס שטרי כסף ב-1294, אבל החשדנות של הציבור כלפי המטבע האקזוטי החדש דנה את הניסוי לכישלון.
משקיפים זרים שמו לב לטכנולוגיית ההדפסה בסין בתקופת שושלת יואן. מרקו פולו תיעד את הדפסת שטרי הכסף של ממשל יואן והשנתונים המכונים tacuini. רשיד א-דין המדאני, יהודי שהתאסלם והגיע לדרגת סגן הווזיר הגדול בממשל האילח'אן הביע צער שהניסוי המונגולי בהדפסת שטרי כסף נכשל בעולם המוסלמי. לדעתו של רשיד א-דין לא היו שותפים היסטוריונים אחרים במזרח התיכון, שהיו ביקורתיים כלפי הפגיעה של הניסוי בממשל האילח'אן.
מעמדות חברתיים
מערכת הממשל שיצר קובלאי חאן הייתה תוצר של פשרה בין הפיאודליזם המונגולי והמערכת האוטוקרטית-בירוקרטית הסינית המסורתית. עם זאת, בדרך כלל לא זכו הסינים מהאליטה של המשכילים לאותה דרגת הערכה אותה קיבלו בעבר תחת השושלות הסיניות המקוריות. אף שהאליטה המסורתית של הסינים המשכילים נדחקה לשוליים ומוסרות השלטון היו בידי המונגולים והסמורן (קבוצות בני ברית ממרכז אסיה וחלקה המערבי של האימפריה) נשארו האחרונים בדרך כלל מנוכרים לתרבות הסינית, המדינה עליה שלטו, ודיכוטומיה זו העניקה במידת מה גוון של קולוניאליזם למשטר יואן. ייתכן כי היחס הבלתי שוויוני היה בשל חשש מהעברת סמכויות שלטוניות לסינים אתניים שתחת שלטונם. המונגולים והסמורן קיבלו זכויות יתר מסוימות תחת שלטון השושלת, ומצב זה נמשך גם לאחר שחודשה מסורת הבחינות הקיסריות בתחילת המאה ה-14. בדרך כלל היו מעט מאוד סינים צפוניים או דרומיים שהגיעו למשרה הרמה ביותר בממשל שושלת יואן בהשוואה לאפשרות שפרסים יגיעו אליה תחת ממשל האילח'אן. מאוחר יותר יזכיר הקיסר יונגלה, הקיסר השלישי משושלת מינג, את האפליה שהייתה קיימת בזמן שושלת יואן. בתגובה להתנגדות להעסקת "ברברים" בממשלו ענה יונגלה: "...המונגולים נקטו באפליה במהלך שושלת יואן, והעסיקו רק "מונגולים" ו"טרטרים" ונפטרו מסינים צפוניים ודרומיים וזו הייתה בדיוק הסיבה שהמיטה עליהם אסון".
המונגולים העסיקו זרים זמן רב לפני זמנו של קובלאי חאן, מייסד שושלת יואן. אבל בתקופת שלטונו של קובלאי חאן נקבעה היררכיה של נאמנות התושבים. האוכלוסייה חולקה למעמדות הבאים:
סוחרים, מפקחים על המסחר בנמלים וגובי מס שלא היו מונגולים היו מהגרים או בני קבוצות אתניות מקומיות. וכך בסין הם היו מוסלמים אויגורים, טורקסטנים ופרסים ונוצרים. נוכרים שהגיעו מחוץ לאימפריה המונגולית, דוגמת משפחת פולו, התקבלו בברכה בכל מקום.
במקביל להזמנת מוסלמים ממרכז אסיה לשרת כמנהלנים בסין, שלחו המונגולים סינים בני האן וחיטאנים מסין לשרת כמנהלנים בשלטון המונגולי על האוכלוסייה המוסלמית בבוכרה במרכז אסיה. השימוש במנהלנים נוכרים נועד לקצץ בכוחם של התושבים המקומיים בשני המקומות.
למרות המעמד הגבוה שקיבלו המוסלמים נקטו הקיסרים משושלת יואן כלפיהם במדיניות מפלה, כשהם מגבילים את המנהגים המוסלמים דוגמת שחיטת חלאל או מילה, כמו גם את השחיטה היהודית, וחייבו אותם לאכול בשר גם של בעלי חיים בלתי כשרים על פי דתם. לקראת סופה של שושלת יאן הפכו השחיתות והרדיפות נגדם כה חמורות עד שמצביאים מוסלמים הצטרפו לסינים במרד נגד המונגולים. תחת פיקודו של ג'ו יאונג'נג, מייסד שושלת מינג, היו מצביאים מוסלמים דוגמת לָאן יוּ' (藍玉) שהתמרד כנגד המונגולים והביס אותם בשדה הקרב. לכמה קהילות מוסלמיות היה שם משפחה סיני שפירושו "קסרקטין" וייתכן גם שפירושו "תודה". מוסלמים סינים רבים טוענים כי מקור שם זה בתפקיד החשוב ששיחקו בהפלת משטר שושלת יואן וניתן על ידי סינים בני האן כתודה עבורם הסיוע שהגישו. המוסלמים במעמד הסמורן התמרדו אף הם כנגד שושלת יואן, מרד שכונה מרד איספה (亦思巴奚兵乱, 1366-1357), אבל מרד זה דוכא באכזריות והצבא המונגולי בפיקודו של הסיני צֶ'ן יוּאוּדִינְג (陈友定) ערך טבח במוסלמים.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
השטח עליו שלטה שושלת יואן חולק ל"אזור המרכזי" (腹裏) ואזורים תחת שליטתם של שִׂינְג ג'ונְגְשׁוּשֶׁנְג (行中書省 או 行省) שונים או תחת שליטה של שׂוֵ'אנְגֶ'נְג יְוֵּ'אן (宣政院, בפין יין: Xuānzhèng yuàn).
"האזור המרכזי" שהשתרע על המחוזות חביי, שאנדונג, שאנשי של ימינו, החלק הדרם-מזרחי של מונגוליה הפנימית של ימינו והחלק בחנאן צפונית לנהר הצהוב נחשב לאזור החשוב ביותר של השושלת ונשלט ישירות על ידי ג'ונְגְשׁוּשֶׁנְג ("המזכירות") שישבה בחאנבליק, בדומה, מחלקה מנהלתית רמת דרג המכונה שׂוֵ'אנְגֶ'נְג יְוֵּ'אן שלטה על כל שטח טיבט של ימינו וחלקים מקשמיר.
שִׂינְג ג'ונְגְשׁוּשֶׁנְג (行中書省, "מזכירות משנה") או בפשטות שִׂינְגְשֶׁנְג (行省, בפין-יין: Xíng shěng), היו מוסדות או יחידות מנהל ברמת מחוזות, שלעיתים נוהגים לתרגם בערך כ"פרובינציה", אף שלא היו בדיוק פרובינציות במובן המודרני של המילה. היו 11 שִׂינְגְשֶׁנְג תחת שושלת יואן:
מתחת לרמת השִׂינְגְשֶׁנְג, החלוקה האדמיניסטרטיבית הגדולה ביותר הייתה "מעגל" (道), אחר-כך נציבות, שנוהלה על ידי מושל (פרפקט) ותת-נציבויות (州) שנוהלו על ידי תת-מושלים. החלוקה המנהלית הקטנה ביותר הייתה נפה (縣) שעליה פיקח שופט. מבנה מנהלי זה הועתק אחר-כך על ידי שושלות מינג וצ'ינג.
אי החלומות
אי החלומות (ברוסית: Остров Мечты) הוא פארק שעשועים המקורה הגדול ביותר באירופה הנמצא במוסקבה שנחנך ב-27 בפברואר 2020 ונפתח לקהל יומיים לאחר מכן.
בפארק אולם הקונצרטים ל-3,500 מושבים וקומפלקס הקולנוע הגדול ביותר במוסקבה שכולל 17 אולמות, כולל IMAX. הפארק נמצא בבעלות קבוצת רגיונים. עלות הקמת הפארק 1.5 מיליארד דולר.
בנייתו החלה בפברואר 2018 והושלמה בדצמבר 2019. בפארק שלל מתקנים המבוססים על דמויות הדרדסים, צבי הנינג'ה, מפלצת של מלון, ספר הג'ונגל ודמויות של חברת וולט דיסני וסויוזמולטפילם.
אזורי הנושא הבאים מוצגים בפארק השעשועים:
אקיטן החדשה
אקיטן החדשה (בצרפתית: Nouvelle-Aquitaine) הוא חבל בדרום-מערב צרפת, החל מ-2016. בירת המחוז היא בורדו. החבל הורכב משלושה חבלים קודמים: אקיטן, לימוזן ופואטו-שראנט. בעקבות רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית. מספר חבלי הארץ ירד מ-22 חבלים ל-13 חבלים. החבל מורכב מ-12 מחוזות: שראנט, השראנט הימי, קורז, קרז, דורדון, ז'ירונד, לאנד, לוט וגארון, הפירנאים האטלנטיים, דה-סוור, ויין וויין עילית.
בירת החבל היא בורדו. ב-1 בינואר 2016 ניתן לחבל שם זמני שנוצר מאיחוד שמות החבלים אקיטן-לימוזן-פואטו-שראנט. ביולי 2016 מועצת החבל נתנה לחבל את השם אקיטן החדשה, שם שאושרר במועצת המדינה של צרפת.
נכון ל-2012 בחבל היו 5,844,177 תושבים, 4 מתוך 18 חבלים, ושטח החבל הוא 84,061, הגדול בחבלי צרפת.
החבל מוביל בצרפת מבחינה חקלאות בכלל וחקלאות יין בפרט.
גאוגרפיה
חבל זה נמצא בדרום מערב צרפת המטרופוליטנית וגובלת במפרץ ביסקאיה במערב, ספרד בדרום. במזרח היא גובלת בחבלים אוקסיטניה ואוברן-רון-אלפ ובחבלים פיי דה לה לואר וסאנטר-עמק הלואר בצפון.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2012 בחבל היו 5,844,177 תושבים. רביעית מתוך 13 חבלי צרפת המטרופוליטנית. בחבל 25 שטחים אורבניים גדולים כאשר הגדול מביניהם היא בירת המחוז בורדו ופרווריה. במטרופולין בורדו יש 1,140,000 תושבים. לאחריה נמצאים באיון ולימוז' עם כ-280 אלף תושבים, פואטייה עם 250 אלף, פו 240 אלף, לה רושל עם 200 אלף תושבים ועוד 11 שטחים אורבניים גדולים.
אקיטן החדשה הוא החבל השני בחדשנות ולימודים גבוהים, אחרי איל-דה-פראנס, עם 5 אוניברסיטאות גדולות (אוניברסיטת בורדו, אוניברסיטת לה רושל, אוניברסיטת פואטייה ואוניברסיטת פו)
מיכל קפטה
מיכל קפטה (נולדה ב-17 בדצמבר 1971) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
קורות חייה
קפטה גדלה בתל אביב, וכשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה לרמת השרון.
הוריה הם דני ואטי קמחי. אביה הוא מוזיקאי, היה הבעלים של להקות חתונות ומועדוני לילה, לה אח ואחות.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון.
קפטה תמיד רצתה להיות שחקנית וכששבה לישראל מיפן נפתח ערוץ 2 והיא ניגשה לאודישנים. הסדרה הראשונה בה השתתפה הייתה "עניין של זמן" ב-1995, בה גילמה את דמותה של דפנה, ילדה טובה, מלכת היופי של התיכון, שהיא בת זוגו של ליאור (ליאור כלפון). למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנים 1995–1996 ולמדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס בשנים 1997–1999.
בשנת 1999 השתתפה בסרט הפעולה האמריקאי "כוח דלתא אחד: הפטרול האחרון" בבימויו של ג'וזף דיטו ובכיכובם של ג'ון ריס-דייוויס, גארי דניאלס, מייק נוריס וזאב רווח. בסרט קיבלה קפטה את התפקיד הנשי הראשי, היא גילמה את דמותה של דיאנה אריקסון, רופאה, קצינה ולוחמת בכוח דלתא אחד; לצורך התפקיד היא עברה אימונים בקרב מגע ובירי. הסרט הוא בהפקתו של יורם גלובוס והוא צולם בים המלח וביריחו.
קפטה זכתה להד והחשיפה הציבורית הגדולים ביותר בישראל בעקבות השתתפותה בשתי הטלנובלות "לגעת באושר" ו"לחיי האהבה".
בטלנובלה היומית "לגעת באושר" גילמה קפטה את דמותה של דנה, ידידתו של נדב סופר (דן תורג'מן), שמנהלת עמו רומן ובסוף הוא עוזב איתה והולך עם בחירת ליבו האמיתית. הסדרה שודרה בערוץ ויוה לראשונה בשנת 2001 ושודרה בשידורים חוזרים שש פעמים מאז בערוץ 10 ובהוט.
בטלנובלה היומית "לחיי האהבה" שיחקה קפטה בתפקיד גלית קדמי, אשתו של יונתן (נתן רביץ), שבתחילת הסדרה מוצגת כטיפוס מתוק ובמהלכה משתנה. בעקבות רומן מחוץ לנישואים של יונתן, מעלילה עליו שהוא מכה אותה. הסדרה הוקרנה בערוץ 3 בשנת 2002 ובשידורים חוזרים בערוצים 10 והוט בשנים 2006–2007.
בשנים 2000–2002 שיחקה קפטה בהצגה "אני פה בגלל אשתי". ההצגה גוללה את סיפורם של שלושה זוגות שבאים לטיפול קבוצתי אצל מטפל זוגי: זוג פריקים, זוג ערסים וזוג צפונים. ההצגה נחלה הצלחה רבה והשחקנים נסעו איתה לסבב הופעות בקהילות היהודיות בארצות הברית.
לקפטה הייתה תוכנית ברדיו 90FM רדיו אמצע הדרך בשנת 2001 בשם "לחיי ההפתעה", תוכנית שבה הפתיעה מאזינים בהקדשת שיר וברכה על ידי האנשים הקרובים שלהם.
בשנת 2002 עברה קפטה עם משפחתה לקוסטה ריקה, שם רכשו 500 דונם ובנו עליה שכונת וילות ומרכז קניות. ב-2006 עברו ללוס אנג'לס שם למדה קפטה משחק אצל סטלה אדלר, היא הלכה לאודישנים ועבדה מעט בתעשייה ההוליוודית.
ב-2008 שבה קפטה עם משפחתה לישראל ושיחקה בסדרה "5 גברים וחתונה" בבימויו של אריק רוטשטיין בתפקיד אורנה, בחורה שנירו לוי מנסה להשיג בשקרים והתחזות.
בשנת 2010 השתתפה קפטה בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף" שהוקרנה בערוץ 10 בסדרה היא שיחקה צרפתייה בשם סופי, שכנתה של המשפחה שעליה נסובה הסדרה, שמתעניינת בשלומם וחייה מתקתקים ומושלמים.
ב-2010 עברה קפטה סדנאות משחק אצל איבונה צ'אבק ובסדנאות הבמה.
ב-2011 שיחקה בסרט דתי בשם "עיוורת", בבימויו של אריאל כהן, בו היא משחקת את ראשל, צרפתייה שחיה בפריז, ועוזרת לבת דודתה שילדתה נחטפה.
בשנים 2009–2011 הייתה פרזנטורית של הגרה.
ב-2012 הנחתה בערוץ החיים הטובים ושימשה כפרזנטורית של סולגר.
אחיה של קפטה, ישראל קמחי, הוא מלחין ומתופף ואחותה שרון לין היא מאמנת כושר פרטית.
טדי פרויס
טדי פרויס (6 באוקטובר 1931 – 26 בנובמבר 2001) היה סופר, מתרגם ועיתונאי ישראלי. חבר מערכת העיתון "דבר".
ביוגרפיה
פרויס עלה לישראל עם הוריו מברסלאו, גרמניה (כיום חלק מפולין), והיה מבוגרי המחזור הראשון של תיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב. לא גויס לשירות בצה"ל בשל בעיות גב, דבר שהטריד את מנוחתו. במקום זאת השתתף בחקר מלחמת הקוממיות בענף היסטוריה בצה"ל. למד באוניברסיטה העברית ונמנה עם קבוצת אינטלקטואלים וסופרים, "החבורה הירושלמית", שנהגה לנהל דיונים מלאי להט ב"קפה ניצן", וכללה בין היתר את דן הורוביץ (דינדוש), חיים גורי, חגי אשד, יצחק טאוב ומרדכי נסיהו.
כתב במיוחד על המדינות יוגוסלביה ושוודיה, בהן גם ביקר פעמים רבות. התריע מפני האופטימיות שאחזה בישראל לאחר מלחמת ששת הימים. את בניין האוניברסיטה בהר הצופים, שנבנה בתקופה זו, הגדיר: "בנייה מונומנטלית הדומה לזו של משטרים טוטליטריים, כמו אלה שרואים בבואנוס איירס של פרון ובערי איטליה של מוסוליני". בנוסף, במאמר ב"דבר" ב-1970, קרא למשא ומתן ישיר עם הפלסטינים בניגוד לעמדת ראש הממשלה גולדה מאיר שהכריזה במפורש ש"אין דבר כזה, עם פלסטיני".
דעיכת "דבר", שכאבה לו מאוד, הביאה אותו לכתוב בירחון "מוניטין". בשנת 1984 פרסם את ספרו "בגין בשלטון" המסכם את שנות שלטונו של מנחם בגין, ולא חסך בו את שבט לשונו מבגין. במחצית השנייה של שנות ה-80 כתב גם בשבועון "כותרת ראשית" ואחר כך היה בעל טור בעיתון "חדשות".
בסוף חייו תרגם מגרמנית את "המיניאטורה שנעלמה".
עגור (סוג)
עגור (שם מדעי: Grus) הוא סוג של עופות במשפחת העגוריים. זה הוא הסוג הגדול במשפחה, והוא מכיל 12 מינים מתוך 15 המינים שיש במשפחה זו (לצד שני מיני עגור הכתר וכן המין עגור כרבלתי).
בישראל המינים עגור אפור ועגור חן הם מינים חולפים, אשר לעיתים עוצרים לשהייה קצרה, בעיקר בשמורת החולה.
מיגל אנחל לופס (רוכב אופניים)
מיגל אנחל לופס מורנו (בספרדית: Miguel Ángel López Moreno; נולד ב-4 בפברואר 1994) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני בקבוצה הקולומביאנית מדרג קונטיננטל, Team Medellin - EPM. לופס הוא מנצח טור דה סוויס משנת 2016, ומנצח הוולטה אה קטלוניה משנת 2019. סיים שלישי בג'ירו ד'איטליה 2018 ווואלטה אספניה 2018, כשבג'ירו באותה המהדורה ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר.
2014: ניצחון בטור דה ל'אווניר
לופס ניצח במרוץ היוקרתי לרוכבים הטור דה ל'אווניר, שנחשב למרוץ היוקרתי ביותר לרוכבים עד גיל 23. במרוץ עצמו, ניצח את הקטע השישי, וניצח את קטגוריית מלך ההר. הוא זכה במרוץ כולו בפער של 30 שניות מרוברט פאוור האוסטרלי. הוא סיים רביעי באליפות קולומביה עד גיל 23. באליפות העולם עד גיל 23, סיים במקום ה-36 במקצה נגד השעון, 2:37 דקות פער מהמנצח, קמפבל פלייקמור האוסטרלי. במרוץ הכביש, הוא סיים במקום ה-26, לאחר שהגיע עם הפלוטון במרחק של שבע שניות מהמנצח, סוון אריק בייסטרום.
2015
לופס חתם בקבוצת אסטנה (אופניים) הקזחית, הוא סיים שמיני באליפות קולומביה. והשתתף בטור של טורקיה, שם סיים שני בקטע השישי ובמקום ה-15 הכללי, 3:51 דקות מקריסטיאן דוראסק הקרואטי שניצח במרוץ. לופס סיים שביעי בטור דה סוויס, 3:06 דקות אחרי סימון שפילאק הסלובני שניצח במרוץ. בוואלטה אה בורגוס, לופס ניצח את הקטע הרביעי וסיים רביעי גם בדירוג הכללי (12 שניות פער מריין טאראמה האסטוני שניצח).
2016: ניצחון בטור דה סוויס
לופס פתח את העונה בטור דה סן לואיס, וניצח את הקטע השישי והגיע למקום הרביעי הכללי (38 שניות פער מדאייר קינטנה המנצח), וניצח את דירוג הצעירים. הוא סיים רביעי באליפות קולומביה בנגד שעון, וסיים שלישי בטור דה לאנגווקי (ניצח את הקטע הרביעי). בחודש יוני, רשם את אחד מההישגים הגדולים בקריירה שלו, כאשר ניצח את מרוץ הטור דה סוויס ואף סיים שני בקטע ה-7 וה-8. הוא נבחר לראשונה לגראנד טור, כאשר רכב במרוץ הוואלטה אספנייה, אך פרש במהלך הקטע השישי. בנוסף לכך, לופס ניצח את המרוץ החד יומי האיטלקי, מילאנו–טורינו.
2017: ניצחון בשני קטעים בוואלטה אספנייה
לופס סיים שני בקטע הפרולוג בטור של אוסטריה, וניצח את הקטע הרביעי, בסופו של דבר, סיים במקום השני הכללי (מרחק של 22 שניות מדליו פרננדז הספרדי שניצח). הוא ניצח את הקטע החמישי בוואלטה של בורגוס, וסיים רביעי כללי. לאחר שהבכורה שלו בוואלטה אספנייה ב-2016, לא הלכה טוב והוא פרש בקטע השישי, ב-2017 הוא כבר ניצח שני קטעים. את הקטע ה-11, כשהוא מקדים את כריסטופר פרום ווינצ'נצו ניבאלי. ואת הקטע ה-15, כשהוא מקדים את אילנור זאקארין וווילקו קלדרמן. בסופו של דבר, סיים במקום השמיני הכללי, מרחק של 9:13 דקות מכריס פרום המנצח.
2018: מקום שלישי בג'ירו ד'איטליה ובוואלטה אספנייה
לופס ניצח את הקטע ה-5 בטור של עומאן, וסיים שני כללי וניצח את דירוג הצעירים. הוא סיים שלישי כללי בטור של אבו דאבי, וניצח גם שם את דירוג הצעירים. הוא סיים במקום ה-16 הכללי במרוץ הטירנו - אדריאטיקו, וניצח את הקטע השני בטור של האלפים, אך סיים במקום השלישי הכללי (מרחק של 15 שניות מטיבו פינו הצרפתי). בג'ירו ד'איטליה, שימש לופס כמוביל קבוצתו והיה חלק ממאבקי הדירוג הכללי, לאחר קריסתם של סיימון ייטס ודומניקו פוצוביבו בקטע ה-19, עלה לופס למקום השלישי הכללי ושמר עליו עד לסיום, 4:57 מכריסטופר פרום הבריטי שניצח, וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר ביתרון של 47 שניות על ריצ'רד קאראפז האקוואדורי. הוא ניצח את דירוג המאיצים בוואלטה אה בורגוס, וסיים במקום השני הכללי, לאחר איוואן רמירו סוסה המנצח.. לאחר מכן התחרה בוואלטה אספנייה וסיים במקום השלישי הכללי (2:04 שניות מסיימון ייטס המנצח), לופס היה קרוב לניצחון בקטע ה-20, אך נכנע לאנריק מאס בספרינט הסיום. לקראת סוף העונה התחרה במילאנו–טורינו והיה בעמדה טובה לקראת ניצחון שני במרוץ, אך התנגש בדוד גאודו בדיוק לאחר שהתקיף, וסיים את המרוץ במקום השני, אחרי טיבו פינו המנצח.
2019: ניצחון בטור של קולומביה
לופס ניצח את הטור של קולומביה. הוא סיים שני באליפות קולומביה בנגד השעון וניצח את מרוץ הוולטה אה קטלוניה, וגם את דירוג הצעירים במרוץ ואת הקטע הרביעי. בג'ירו ד'איטליה, הוא סיים במקום השביעי הכללי, מרחק של 7:26 דקות מריצ'רד קאראפז המנצח, אך ניצח את דירוג הצעירים במרוץ. בקטע ה-20 במרוץ, רשם תקרית לא נעימה כאשר התעמת פיזית עם אוהד שהפריע לו במהלך הרכיבה.
2020
את 2020 פתח לופס בוולטה או אלגארבה, הוא ניצח את הקטע ה-4 במרוץ לאחר שהקדים את דן מרטין ואת רמקו אוונפול, אך בסופו של דבר סיים את המרוץ כולו במקום ה-3, 39 שניות אחרי אוונפול המנצח. הוא חזר מפגרת הקורונה למרוצים בצרפת, כשסיים במקום ה-12 באתגר המון ונטו וחמישי בקריטריום דו דופינה, 1:38 דקות מבן מדינתו דניאל פיליפה מרטינס. בטור דה פראנס ערך לופס הופעת בכורה ושימש כמוביל אסטנה לדירוג הכללי, בקטע ה-17 הוא עקב אחר התקפה של ספ קוס בעלייה האחרונה של הקטע, ה"קול דה לוז", לופס פירק את קוס בהמשך העלייה והמשיך לרכיבת סולו עד לניצחון בקטע, מקדים ב-15 שניות את פרימוש רוגליץ' וב-30 שניות את טאדיי פוגאצ'אר, בעקבות הניצחון הוא עלה למקום השלישי הכללי, 1:26 דקות מרוגליץ'. בקטע ה-20 והלפני אחרון במרוץ, שהיה נגד השעון, סיפק לופס ביצוע רע, כשסיים את הקטע במקום ה-45, 6:17 דקות מפוגאצ'אר שניצח את הקטע, בעקבות התוצאה התדרדר לופס עד למקום השישי הכללי, בו גם סיים את הטור, 6:47 דקות מפוגאצ'אר המנצח. לאחר הטור אמור היה לופס להתחרות בג'ירו ד'איטליה, אך הוא התרסק במהלך קטע נגד השעון הפותח של המרוץ, סמוך לנקודת מדידת הזמן הראשונה, ונאלץ לפרוש מהמרוץ ולסיים את עונתו.
דגל ססקצ'ואן
דגל ססקצ'ואן מורכב משני פסים אופקיים. הפס העליון, שצבעו ירוק, מסמל את החלק הצפוני של הפרובינציה שהוא מיוער ברובו. בצד שמאל של חלק זה מופיע גם סמל האבירים של ססקצ'ואן.
הפס התחתון בצבע זהוב מסמל את החלק הדרומי של הפרובינציה, בו גדלים דגנים שונים. בצד ימין של הדגל, על שני הפסים, מופיעה חבצלת מערבית, הפרח המסמל את הפרובינציה.
דגל ססקצ'ואן אומץ בשנת 1969.
דגל יוקון
דגל טריטוריית יוקון שבקנדה הוא טריקולור בצבעים ירוק, לבן וכחול, אשר במרכזו מופיע סמל יוקון מעל זר של ערברבה צרת-עלים (fireweed), הפרח הרשמי של הטריטוריה. הוא נבחר בתחרות עיצוב אשר נערכה ברחבי הטריטוריה בשנת 1967, באותו העשור בו עוצבו דגל קנדה ודגלי פרובינציות נוספים.
היסטוריה
דגל יוקון אומץ ב-1 במרץ 1968 לאחר תחרות עיצוב אשר נערכה ברחבי הטריטוריה ב-1967 כחלק מחגיגות המאה של קנדה. התחרות אורגנה על ידי ענף וייטהורס של הלגיון המלכותי הקנדי ולזוכה הובטח פרס של 100 דולר קנדי. לוועדה הוגשו 137 הצעות כאשר ההצעה הזוכה הוגשה על ידי בוגר הקולג' של יוקון לין למברט, אשר הגיש עשר הצעות שונות שמיתוכן אחת עלתה לשלישית הזוכים אשר הוגשה לבחירת הוועדה. גרסת אב טיפוס נשלחה לאוטווה על מנת לקבל עיצוב הרלדי מקובל והדגל הוחזר לווייטהורס עם תיקונים קלים. הדגל נקבע כדגל הטריטוריה על ידי חוק דגל ב-1 בדצמבר 1967.
סמליות
הדגל מחולק לשלושה שדות צבועים.
במרכז השדה הלבן מופיע שלט האצולה של יוקון מעל זר של ערברבה צרת-עלים, הפרח הלאומי של הטריטוריה. בציצה מופיע כלב המזחלות אלסקן מלמוט, חית עבודה טיפוסית לטריטוריה, על גבעונת של שלג. המגן של הסמל מכיל בחלקו העליון את צלב ג'ורג' הקדוש האנגלי עליו דיסקה עם תבנית ואיר (פרווה הרלדית). במרכז המגן יורדים שני קווים גליים לבנים המסמלים את נהרות הטריטוריה על רקע כחול ושני משולשים אדומים המיצגים את הרי הטריטוריה ועיגולי זהב כסמל למחצבי הטריטוריה.
עיצוב
יחס האורך/רוחב של דגל יוקון הוא 1:2 כאשר (בדומה לדגל קנדה) ורוחבו של הפס הלבן המרכזי הוא אחד וחצי מרוכבם של שני הפסים הצבעוניים הצדדיים (1 - 1.5 - 1).
על פי מושגי הדגלים הדגל הוא טריקולור, דגל המורכב משלושה צבעים. אך הדגל אינו טריקולור אמיתי וזאת כיוון שהוא מוטען בסמל יוקון במרכזו, בעוד שטריקולור אמיתי חלק מכל סמל.
חום יולי אוגוסט (שיר)
חוֹם יולי אוגוסט הוא שיר של שלמה ארצי משנת 1988. זהו שיר הנושא מאלבומו באותו השם, בהפקתו של לואי להב.
רקע
את השיר כתב ארצי לאחר שצפה בסרט המלחמה של אוליבר סטון פְּלָאטוּן (1986), העוסק בפלוגת חי"ר שחייליה נהרגים במלחמת וייטנאם, ובהתבסס על סיפורי קרב ישראליים ובפרט על חוויותיו של ארצי משירותו בחיל התותחנים ובלהקת חיל הים בעת מלחמת ההתשה.
במקור קרא ארצי לשיר בשם "הפלוגה".
השיר
במסגרת כתבה מיוחדת בידיעות אחרונות לרגל יום הולדתו ה-70 של ארצי כתב רז שכניק על השיר כי השיר, בדומה ללילה לא שקט, כולל "ההתבוננות על הקרבות לא מגיעה מנקודת מבט הרואית או מעריצה אלא ממבט אנושי ורגיש של פחד, חולשה, סבל". השיר זכה להשמעות רבות ברדיו.
קישורים חיצוניים
ביצועים:
Walking Out
Walking Out (בעברית: עוזבת) הוא שיר שיבוצע על ידי סרבוק. השיר ייצג את ארמניה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל.
השיר הופיע ראשון בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2019, בסופו סיים במקום ה-16 ולא העפיל לגמר.
יחיאל
ראו גם
}}
רכס איתנה
רכס איתנה או רכס איטנה (בספרדית ובולנסית: Aitana) הוא הר ברכס פריבטיקוס בקצהו המזרחי של חצי האי האיברי. בחלקו הצפוני של מחוז אליקנטה, בולנסיה שבספרד. שיאו של ההר, שגובהו 1,557 מטרים מעל פני הים הוא הנקודה הגבוהה ביותר במחוז.
גאוגרפיה
רכס איתנה משתרע על פני שטח של 2,000 דונם, כ-15 קלומטרים מחוף הים התיכון. פסגת איתנה היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס, הנותנת לרכס את שמו. פסגות נוספות ברכס הן:
משמר איילון
משמר איילון (מִשְׁמַר אַיָּלוֹן) הוא מושב השוכן בשפלת יהודה, הנמצא בתחום המוניציפלי של מועצה אזורית גזר ומשתייך לתנועת המושבים.
היסטוריה
המושב נוסד בשנת 1949, בסמוך לקו הגבול הירדני, שעבר באותה עת בלטרון (כ 5 ק"מ בכיוון דרום-מזרח), על ידי גרעין של השומר הצעיר שהתארגן כבר ב-1948 בצ'כוסלובקיה. תחילה יישב הגרעין בבתי הכפר הערבי הנטוש אל קובאב. ב-1952 עברו המתיישבים לבתים שנבנו עבורם בסמוך. כל מתיישב קיבל חלקה של 6 דונם, בה בית, רפת, לול וגן ירק. את התוצרת החקלאית שיווקו באמצעות תנובה. בשנים הראשונות תושבי אל קובאב, שברחו ושכנו במחנה פליטים סמוך ללטרון היו מסתננים לאזור בעיקר במטרה לגנוב תוצרת חקלאית. ב-1952 הוקם בסמוך היישוב משמר איילון א' ששמו שונה אחר כך לכפר בן נון. שם היישוב "משמר איילון" נקבע בדצמבר 1949, מאחר שהוא נמצא על תוואי הדרך ההיסטורית בין יפו לירושלים וצופה על צופה על עמק איילון.
בסוף 1952 הוכרז על פרויקט אגם "משמר איילון", על ידי הקמת סכר בשפך נחל נחשון לנחל איילון. האגם, מכיל עד כ-25 מיליון מטרים מעוקבים של מים, שימש, עם השלמת קו ירקון—נגב, כאגם מווסת במפעל העברת מי הירקון להשקיית הנגב. בנוסף שמשו מימי האגם לצורכי השקיה של שטחי החקלאות באזור. מטרה נוספת שלו הייתה מניעת שספונות בוואדי מוצררה בתל אביב, שהציף כל חורף את שכונות התקווה, מונטיפיורי ונחלת יצחק. הסכר הושלם בקיץ 1954.
כביש 424 העובר במושב, היווה ציר תנועה מרכזי לירושלים בין 1967 ועד לסוף שנות ה-70, עת סיום סלילתו של כביש 1. כיום מהווה הכביש אזור רכיבה מועדף לרוכבי אופני כביש. ב-1954 חובר המושב בכביש לקיבוץ שעלבים הסמוך, באותה עת המשכו של כביש 424 היה בשטח ההפקר שבמובלעת לטרון והיה חסום.
בצדו המזרחי של המושב נמצא יער משמר איילון, שנשתל על חורבת הכפר הערבי הנטוש אל קובאב.
אופי היישוב
משמר איילון מציע לתושביו חיי קהילה משותפים, אורח חיים באווירה כפרית, טבע עשיר וסמיכות לאתרים היסטוריים - מקראיים (תל גזר). המושב מונה כ-500 תושבים, העוסקים במקצועות חופשיים או באחד מענפי החקלאות הפעילים במושב – גידולי שדה, נבטים, רפת בקר ומטעי זיתים.
וולוו L340
דגם "וולוו L340" היה עדכון של המשאית וולוו LV101-112 שיוצרה משנת 1938–1950. הרכיבים המכנים היו זהים, אבל המשאית קיבלה חזית מודרנית יותר.
סך הכול יוצרו כ- 4,900 יחידות.
ראובן (פירושונים)
אחר:
ראו גם
}}
שירו של צנחן
שירו של צנחן הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת פיקוד המרכז. השיר התפרסם ב־1969 כאחד משיריה של תוכנית הלהקה "רד אלינו לבקעה".
יהדות נאג'פאלו
נאג'פאלו (נאדי פאלו) או ברומנית - נושפאלאו (בהונגרית: Nagyfalu, ברומנית: Nușfalău) הוא כפר באזור שימלאו סילבאניי (בפי היהודים - שמלוי) ליד העיר סלאז' (סילאג') באזור מרגיטה שבצפון טרנסילבניה. קהילה יהודית ותיקה התקיימה במקום עוד מימי המשטר הפיאודלי עד להשמדתה בשואה, והיא מהקהילות הוותיקות והעתיקות בטרנסילבניה. קהילת נאג'פאלו הייתה מהקהילות היהודיות הראשונות במחוז מרגיטה שזכו להכרה חוקית, וליהודי הקהילה אף הייתה בעלות על אדמות חקלאיות.
שירו של צנחן
רקע וכתיבה
לאחר פירוק להקת פיקוד המרכז על ידי אלוף הפיקוד בשנה הקודמת הוקמה הלהקה מחדש. תוכנית הלהקה בהרכבה החדש, שעלתה בקיץ 1969, כללה מערכונים על סרטי קולנוע לצד שירים ששיקפו את הפעילות בפיקוד המרכז והווי החיילים. להקת פיקוד המרכז הייתה חייבת לשיר בכל תוכנית לפחות שיר אחד על הצנחנים, מכיוון שלצנחנים לא הייתה להקה משלהם.
יהדות נאג'פאלו
תולדות הקהילה
ישנן עדויות לחיים יהודים במקום כבר מהמאה ה-17, וכהנים נזהרו מלעבור באזור מסוים בקרבת הכפר, כיוון שנחשב למקום קבורה של יהודים. ידוע על קיום מניין תפילה קבוע בכפר מראשית המאה ה-19, וכן מקווה ובית עלמין. קיימים ספרי רישום של הנולדים, הנישאים והנפטרים מהשנים 1821-1895. בשנת 1920 התפקדו במפקד אוכלוסין 202 יהודים, ובשנת 1930 התפקדו 214 יהודים.
שירו של צנחן
רקע וכתיבה
הלהקה זכתה בתוכנית הזאת לפופולריות רבה ואף נבחרה ל"להקת השנה" יחד עם להקת הנח"ל במצעד הפזמונים השנתי תשכ"ט. במיוחד בלטו השירים "שנינו מאותו הכפר" ו"שירו של צנחן". ההרכב הזה של הלהקה, שכלל את שלמה בראבא, ניצה שאול, אפרת לביא, דני וסלי, שם טוב לוי, גליה ישי ועמרי ניצן הוכר כהרכב פורה ביותר של הלהקה.
יהדות נאג'פאלו
תולדות הקהילה
קהילת יהודי נאג'פאלו כללה כ-50 משפחות יהודיות, וזכתה להכרה חוקית כקהילה עצמאית בשל התארגנותה המוקדמת לכך, עוד בטרם קיבלו שאר הקהילות היהודיות במרגיטה מעמד חוקי תחת השלטון ההונגרי. גם כשנערכה בכפר פרצלציה (חלוקת קרקעות) נהנתה מכך הקהילה היהודית, וכך נוצר בכפר מצב ייחודי, שבו יהודי העיירה היו בעלים של אדמות.
שירו של צנחן
רקע וכתיבה
אלוף הפיקוד, רחבעם זאבי, גילה מעורבות גדולה בפעילות הלהקה. בביקורו באחת החזרות שמע זאבי את "שירו של צנחן" והודיע למובילי התוכנית שהשיר כפי שהוא לא יוכל להיכלל בתוכנית, מכיוון שהמילים "שייפתח עלי שייפתח" נראו לו כ"פגיעה במורל" – המילים נשמעו לו כמו תפילה, או תחינה, שהמצנח ייפתח. לדבריו, המלים האלה היו יכולות להכניס לראשו של החייל את הרעיון שמצנח עלול גם לא להיפתח, ובכך להפחיד אותו לפני הצניחה, בזמן שהוא גם ככה מפחד. הוא דרש בתוקף לשנות את השורה ואיים להוציא את השיר מהתוכנית במקרה שדעתו לא תתקבל. לאחר כמה דקות של ויכוח הוא הציע בעצמו תיקון: במקום לשיר "שייפתח", הוא הציע לשיר "כשייפתח". דעתו התקבלה, הכ"ף הוכנסה לשיר, והשיר נשאר בתוכנית. עם זאת, ועל אף שמילות השיר שונו, טהרלב טען שהגרסה שהתקבלה והפכה לנפוצה בציבור היא הגרסה המקורית עם המילה "שייפתח".
יהדות נאג'פאלו
תולדות הקהילה
הברון ששלט באזור היה הברון באנפי, אשר בשנת 1821 ניסח כתב הסכמה שמביע את עמדתו החיובית כלפי בניית בית כנסת באדמותיו, בתוספת חתימת עדים.
שירו של צנחן
רקע וכתיבה
זאבי אף דרש שחברי הלהקה יעברו קורס צניחה במיוחד לצילומי הווידאו קליפ של השיר, שתיאר את קורס הצניחה על שלביו, כדי שיוכלו להופיע עם כנפי צניחה מכיוון שרק צנחן רשאי לענוד את כנפי הצניחה (ובסופו קיבלו חברי הלהקה כנפי צניחה).
יהדות נאג'פאלו
תולדות הקהילה
רבה של הקהילה במחצית השנייה של המאה ה-19 היה הרב מרדכי צבי שלזינגר. במחצית הראשונה של המאה ה-20 היה רבה של הקהילה הרב אשר אנשיל וייס, תלמידו של רבי שמואל בנימין סופר. חיבורו שנתפרסם, 'שמן למנחה', מאגד את פירושיו לסוגיות בגמרא.
שירו של צנחן
רקע וכתיבה
השיר זכה למתקפה גם מכיוון אחר. כאשר הגיע הסינגל לרדיו, יצאו אנשי האקדמיה ללשון העברית בתוקף נגד השיר. הם יצאו נגד השימוש במילה "מִצְנָח", לאחר שקבעו שהמילה הנכונה היא "מַצְנֵחַ" ("מִצְנָח" לשיטתם הוא "מִפגַן צניחה"), אך תיקון המילה בשיר הצריך כניסה מחדש לאולפן ההקלטות והוצאות ניכרות, שהצבא לא הסכים להוציא, ולכן החליט צה"ל להשאיר את השיר כמות שהוא.