cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנק מרפי
שופט בבית המשפט העליון
מרפי נודע ככל הנראה בעיקר בשל התנגדותו הנחרצת לפסיקת בית המשפט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית משנת 1944, שקבע את ההתאמה לחוקה של כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא מתח ביקורת קשה על דעת הרוב בתיק זה בהגדירו אותה "לגליזציה של הגזענות". הייתה זו הפעם הראשונה בה הוזכרה המילה גזענות בפסק דין כלשהו של בית המשפט העליון (מרפי עשה שימוש במושג פעמיים בחוות דעת הרוב שכתב ושפורסמה באותו יום בפסק הדין "סטיל נגד חברת הרכבות של לואיוויל ונאשוויל" ). הוא ישתמש במונח זה שוב בחמישה פסקי דין נוספים לפני שמושג לא יוזכר שוב לא בפסקי הדין שלו ולא בפסקי הדין של בית המשפט העליון בכלל במשך כמעט שני עשורים, עד שהופיע מחדש בהחלטה שהיוותה ציון דרך בפסק דין לאבינג נגד וירג'יניה מ-1967 שקבע את אי ההתאמה לחוקה של החוקים נגד יחסי זוגיות בין-גזעיים בארצות הברית.
אף על פי שמרפי כיהן על כס השיפוט בתקופת מלחמת העולם השנייה, הוא עדיין השתוקק להיות חלק מהמאמץ המלחמתי, ובמהלך פגרות בית המשפט הוא שירת בפורט בנינג כקצין רגלים.
ב-30 בינואר 1944 כמעט שנה לפני שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945, חשף מרפי את הקמתה של "הוועדה הלאומית נגד הרדיפות הנאציות וההשמדה של היהודים". בשמשו כיושב ראש הוועדה, הוא הכריז שהיא הוקמה כדי להיאבק בתעמולה הנאצית "שזרעה את זרעי השנאה נגד היהודים". הכרזה זו נעשתה ביום השנה ה-11 לעלייתו לשלטון של אדולף היטלר כקנצלר גרמניה. על 11 חברי הוועדה נמנו סגן הנשיא הנרי וולאס, המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות 1940 ונדל וילקי והנרי סנט ג'ורג' טאקר, הבישוף של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית.
מרפי היה אחד מ-12 המועמדים להיות שותפו למירוץ של רוזוולט בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1944 לקראת הבחירות לנשיאות של אותה שנה. בנוסף לתפקידו כיושב ראש הוועדה הלאומית נגד הרדיפות הנאציות וההשמדה של היהודים הוא גם היה יושב ראש הוועדה לסיוע מלחמתי לפיליפינים.
מותו והנצחתו
פרנק מרפי נפטר בשנתו בבית החולים על שם הנרי פורד שבדטרויט ב-19 ביולי 1949 בגיל 59 כתוצאה מפקקת כלילית. יותר מ-10,000 איש נכחו בטקס ההלוויה שלו בדטרויט. הוא נטמן בבית הקברות הקתולי אגם יורון של גבירתנו שליד הארבור ביץ'.
היכל הצדק על שם פרנק מרפי הוא משכנו של בית המשפט של דטרויט וכיום הוא משכן חלק מבית המשפט בסבב השלישי של מישיגן. בקומה הראשונה של הבניין ניצב לוח זיכרון לזכרו.
מחוץ לבניין ניצב פסלו של קארל מילס "יד האל". הפסל נוצר לכבודו של מרפי ובנייתו מומנה על ידי איגוד עובדי הרכב. הפסל מציג דמות עירומה הצצה מידו השמאלית של האל. אף על פי שהוזמנה ב-1949 והושלמה ב-1953, בין השאר בשל העירום הגברי שבה, הושארה היצירה באחסון במשך 17 שנה. היא הונחה על כן ב-1970 בסיועו של מרשל פרדריקס, שהיה תלמידו של מילס.
בעיר הולדתו של מרפי הוקם מוזיאון בבית בו הוא התגורר, שכולל מספר רב של חפצים אישיים מחייו ומהקריירה שלו, כשהבולטים מביניהם מתקופת שירותו בפיליפינים. מסמכיו ומכתביו שמורים בספרייה ההיסטורית בנטלי שבאוניברסיטת מישיגן.
Huanghai Raytour
Huanghai Raytour היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכבים הכבדים הסינית SG Automotive (שם רשמי: Liaoning Shuguang Automotive Group, Ltd), על ידי חטיבת המכוניות "Huanghai Auto" אשר מיוצרת משנת 2016 ועד היום.
פרנק מרפי
מותו והנצחתו
לזכרו של מרפי, שהיה אחד משלושה בוגרים של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן שהגיעו לבית המשפט העליון, תרם עורך הדין הוושינגטוני ג'ון פיקרינג, שהיה עוזרו המשפטי של מרפי, סכום נכבד לבית הספר למשפטים, שבאמצעותו הוקם חדר סמינרים על שמו של מרפי. ב-1939 העניקה אוניברסיטת מישיגן למרפי תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים. באוניברסיטת דטרויט קיימת אגודת זיכרון לזכרו של מרפי. בדטרויט קיים בית ספר יסודי על שמו.
חיים אישיים
מרפי היה מושא ל"שמועות על הומוסקסואליות ...במשך כל חייו הבוגרים". על פי הספר "חיזור משפטי: הומוסקסואלים ולסביות נגד בית המשפט העליון" (Courting Justice: Gay Men and Lesbians v. The Supreme Court):
בנוסף ליחסיו הקרובים של מרפי עם קמפ, מצא הביוגרף של מרפי, סידני פיין, במסמכיו האישיים, מכתב ש"אם המילים בו כוונו למה שנאמר בהן, הן מתייחסות לפגישה על רקע הומוסקסואלי בין מרפי לבין כותב המכתב כמה שנים קודם לכן". כותב המכתב רמז שהוא ומרפי היו מאהבים כאשר מרפי היה התובע הכללי ובירך אותו לרגל מינויו לבית המשפט העליון.
למרפי היו לפחות שתי בנות זוג שראויות לציון. אן פרקר נראתה לעיתים קרובות רוכבת על סוס יחד עם מרפי בוושינגטון במהלך כהונתו כתובע הכללי, והדבר הוביל להשערות בעיתונות על רומן בין השניים. זמן קצר לפני מותו היה מרפי מאורס לג'ואן קאדהי וחתונתם של השניים נועדה להתקיים בחודש שלאחר פטירתו.
דש בית השקעות
דש בית השקעות הייתה חברה ישראלית הפעילה בתחום הפיננסים, שמוזגה עם מיטב השקעות בשנת 2013 ליצירת מיטב דש השקעות בע"מ, חברה ציבורית שמניותיה רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. נכון לסוף הרבעון השני של 2014 ניהלה מיטב דש נכסים בשווי של כ-133 מיליארד ש"ח.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1992 על ידי עמית ברגר ואודי דור תחת השם דור-ברגר ניהול תיקי השקעות בע"מ. בשנת 1998, הפכה החברה לחברה ציבורית, כשמניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2001 מכר אודי דור את חלקו בחברה לעמית ברגר תמורת 5.3 מיליון שקל. בעל מניות נוספים באותה עת היו כור בית השקעות (חברת-בת של מנורה-גאון שוקי הון) שהחזיקה ב-29% ממניות החברה ומיכאל שטראוס שהחזיק ב-10% (שטראוס מכר את חלקו בשנת 2004) . בשנת 2002, שונה שמה של החברה לשם ברגר הולדינגס בע"מ, באותה שנה קנה עמית ברגר את מניותיה של כור בית השקעות בברגר הולדינגס, ובמקביל צירף שותפים חדשים לגרעין השליטה, את חיים סקאל וחברת הוד יובלים שבבעלות קרן הפנסיה של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 2004, רכשה ברגר הולדינגס את בית ההשקעות הפרטי אייפקס השקעות תמורת כ־34 מיליון שקל. איפקס שהוקמה בשנת 1989, הוחזקה אז בידי ויקטור שמריך (24%), עידו נויברגר (24%) ומוזי ורטהיים (15.4%). כמו כן רכשה ברגר הולדינגס את חברת דש מידי קבוצת "שרם-פודים-קלנר" תמורת 50 מיליון שקל (דש השקעות הוקמה בשנת 1991 תחת השם דוברת שרם ושות' ניהול השקעות בע"מ, על ידי אהרן דוברת ויצחק שרם). באותה שנה השלימה חברת הוד יובלים השתלטות הדרגתית על חברת ברגר הולדינגס והחזיקה כ-88% ממניות החברה. אך אגף שוק ההון במשרד האוצר הורה להוד יובלים למכור את השליטה בחברה, מכיוון שהשליטה בחברה נוגדת את תקנות האוצר לניהול קרנות פנסיה, האוסרות על קרן פנסיה להחזיק את השליטה בחברה ריאלית. עקב דרישת משרד האוצר הכניסה חברת הוד יובלים את מוזי ורטהיים כשותף בברגר הולדינגס ואחר כך מכרה כ-25% מברגר הולדינגס תמורת 24 מיליון שקל לחיים כצמן ונתן חץ. בשנת 2005, שונה שמה של החברה לשם דש איפקס הולדינגס בע"מ.
בינואר 2010, השתלטה על דש קבוצת BRM (שבבעלות האחים ניר ואלי ברקת ויובל רכבי) בעסקה מורכבת, שכוללה רכישת מניות מחמישה בעלי מניות בו זמנית, מוזי ורטהיים (12%), נתן חץ (8.3%), קרן אולד לאן שבבעלות סיטי (13%) והמנכ"לים המשותפים ויקטור שמריך ועידו נויברגר (כ־3.9% כל אחד) תמורת כ-600 מיליון שקל. בחודש מרץ 2013 הודיעה דש בית השקעות על השלמת המיזוג בינה לבין מיטב בית השקעות, מהלך אשר הפך את הגוף הממוזג לשני בגודלו בישראל בתחום. שמו של הגוף המאוחד שונה, והוא עתה מיטב דש בית השקעות. בעקבות עסקת המיזוג פוטרו כ-200 עובדים, ומספר מנהלים פרשו מתפקידם, וביניהם שני המנכ"לים הקודמים של דש בית השקעות, עידו נויברגר וויקטור שימריך. את הגוף החדש מנהל מי שהיה מנכ"ל בית ההשקעות מיטב, אילן רביב. יו"ר דירקטוריון החברה הוא אלי ברקת.
תחומי עיסוק
כיום מציעה החברה מגוון שירותים בעולם הפיננסי ובשוק ההון, וביניהם:
מבנה ארגוני
קבוצת דש בית השקעות מורכבת מכמה חברות בנות אשר אחראיות, כל אחת בתחומה, לניהול השוטף של השירותים השונים. בתחום הגמל והפנסיה מטפלת חברת הבת דש גמל ופנסיה בע"מ, שהתמזגה בשנת 2012 עם חברת מיטב גמל ופנסיה בע"מ. בתחום תעודות הסל מטפלת חברת תכלית תעודות סל.
משרדי מיטב דש בית השקעות ממוקמים במגדל צ'מפיון בבני ברק, ברחוב ששת הימים 30, מול קניון איילון.
ג'ו זאווינול
ג'וזף אריק "ג'ו" זאווינול (בגרמנית: Josef Erich "Joe" Zawinul; 7 ביולי 1932 – 11 בספטמבר 2007) היה פסנתרן וקלידן ג'אז אוסטרי, מחלוצי זרם הפיוז'ן במוזיקה. הוא זכה 30 פעם בתואר "קלידן הג'אז הטוב ביותר" בסקרי כתב העת דאון ביט.
שנים ראשונות
זאווינול נולד בווינה, אוסטריה, סבתו הייתה ממוצא צועני. חברו לספסל הלימודים היה תומאס קלסטיל, לימים נשיא אוסטריה. זאווינול רכש את השכלתו במוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון של וינה.
ב-1959 קיבל מלגה ללימודים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והיגר לארצות הברית. הוא החל לנגן בהרכבו של החצוצרן מיינרד פרגוסון שם פגש את נגן הסקסופון ויין שורטר, שלימים יהיה שותפו להנהגת להקת 'תחזית מזג האוויר' (Weather Report). עד מהרה עזב שורטר את ההרכב כדי לנגן עם ארט בלייקי וזאווינול עזב על מנת ללוות את הזמרת דיינה וושינגטון.
אוטומציה של בניית תוכנה
אוטומציה של בניית תוכנה או אוטומציית בנייה (באנגלית: "Build Automation") היא התהליך של אוטומציה ויצירת סקריפטים לבניית תוכנה וביצוע של מגוון משימות אחרות שמפתחי תוכנה עושים בעבודה היום-יומית שלהם, והיא כוללת פעולות כגון:
ג'ו זאווינול
עם קנונבול אדרלי
ב-1961 החל זאווינול לעבוד עם נגן הסקסופון קנונבול אדרלי, שותפות שתמשך כתשע שנים. זאווינול כתב את הקטעים "Mercy, Mercy, Mercy" ,"Walk Tall" ו-"Country Preacher", שהוקדש לכומר ג'סי ג'קסון, פעיל התנועה לזכויות האזרח. זאווינול הוכיח הבנה ושליטה במקצבים האפרו-אמריקאים ובגישת הנגינה שזכתה לכינוי "cool". אלבומו "Country Preacher" והופעה חיה שלו בשיקגו במסגרת השקת מיזם "Operation Breadbasket" של ג'סי ג'קסון (ארגון לשיפור המצב הכלכלי של קהילות האפרו אמריקאים ברחבי ארצות הברית בראשית שנות השישים) סימנו את האימוץ ההדדי של זאווינול וקהילת האפרו אמריקאים. בתקופה זו החל להתנסות בהכנסת נגינה על פסנתר חשמלי Fender Rhodes ועל אורגן חשמלי לג'אז המסורתי, עובדה שצדה את תשומת לבו של מיילס דייוויס שהזמין אותו לנגן עמו ולהרחיב את אופקי הסגנון.
אוטומציה של בניית תוכנה
יתרונות
בין היתרונות של אוטומציית בנייה לפרויקטי פיתוח תוכנה ניתן למנות:
ג'ו זאווינול
עם קנונבול אדרלי
ב--1968 יצר אלבום בשם "The Rise and Fall of the Third Stream" (עלייתו ונפילתו של הזרם השלישי), בהשתתפות הרכב גדול שכלל נגני כלי קשת.
אוטומציה של בניית תוכנה
היסטוריה
היסטורית, מתכנתים השתמשו באוטומציה לבניית תוכנה כדי לקרוא למהדרים ולמקשרים (linkers) מתוך סקריפט במקום לעשות זאת משורת הפקודה. זה לא קשה להשתמש בממשק שורת הפקודה כדי להעביר מודוּל אחד של קוד מקור אל המהדר ואז אל המקשר על מנת לקבל את התוצר הסופי. אולם הניסיון להדר ולקשור הרבה מודולים של קוד מקור, לפי סדר מסוים, הוא אינו פתרון מעשי על ידי שימוש בממשק שורת הפקודה. שפת הסקריפטים Make הציעה אלטרנטיבה טובה יותר. היא אפשרה לכתוב סקריפט בנייה שקורא לפי הסדר לשלבי ההידור והקישור כדי לבנות את היישום. גרסת ה-GNU Make הציעה גם אפשרויות נוספות כדוגמת makedepend שאפשרה גם ניהול מסוים של תלויות בקוד המקור (dependency management) ובנייה אינקרמנטלית. זאת הייתה ההתחלה של אוטומציית בנייה והיא התמקדה באוטומציה של הקריאות למהדרים ולינקרים. ככל שתהליך הבנייה הפך מורכב יותר, מפתחים החלו להוסיף פעולות לפני ואחרי הקריאות למהדר, כגון הוצאה של קוד מקור ממערכת ניהול גרסאות (check-out) והעתקה של האובייקטים המוכנים לפריסה לסביבת הבדיקות. כיום המושג "אוטומציית בנייה" כולל את הניהול של פעולות ההידור והקישור עצמן, כמו גם הפעולות שבאות לפני ואחרי פעולות אלה.
ג'ו זאווינול
עם מיילס דייוויס
בסוף שנות ה-60 חבר זאווינול למיילס דייוויס בהקלטות אולפן. הוא היה שותף ליצירת התקליט " In a Silent Way", שאת רצועת-הנושא שלו הלחין. בהמשך כתב את היצירה בת 20 הדקות "ריקוד פרעה" (Pharaoh's Dance), המוקלטת על צידו הראשון של התקליט הכפול החשוב "Bitches Brew", המסמל את פריצת הפיוז'ן.
אוטומציה של בניית תוכנה
כלים מזן חדש
בשנים האחרונות, כלים לניהול בנייה סיפקו אפילו יותר תמיכה באוטומציה של תהליך הבנייה. קיימים הן כלים מסחריים והן כלים בקוד פתוח לביצוע בנייה אוטומטית ועיבוד של שלבי העבודה השונים. חלק מהכלים מתמקדים באוטומציה של השלבים שבאים לפני ואחרי הקריאה לסקריפט הבנייה, בעוד שמטרת כלים אחרים היא לפשט ולייעל את קריאות ההידור והקישור עצמן, מבלי שיהיה צורך בהרבה קידוד ידני. כלים אלה שימושיים במיוחד לבנייה במסגרת continuous integration, שם נדרשות קריאות תכופות לתהליך ההידור ונדרש עיבוד לבנייה אינקרמנטלית (incremental build processing).
אוטומציית בנייה מתקדמת
אוטומציית בנייה מתקדמת מאפשרת לבצע בנייה ו/או עיבוד מבוזרים באמצעות סוכן (agent) מרוחק. משמעות המושג "בניות מבוזרות" (distributed builds) היא שהקריאות למהדר ולמקשר יכולות להשלח למספר מקומות שונים על מנת לשפר את מהירות הבנייה. לעיתים קרובות מבלבלים מושג זה עם המושג "עיבוד מבוזר" (distributed processing).
עיבוד מבוזר היא היכולת לשלוח כל שלב בתהליך העבודה לביצוע על גבי מכונה אחרת. לדוגמה, ייתכן שבשלב הבא אחרי בניית התוכנה נרצה להריץ תסריטי בדיקות על גבי מספר מכונות שונות. עיבוד מבוזר יכול לשלוח את תסריטי הבדיקה השונים למכונות שונות. בנייה מבוזרת היא לא עיבוד מבוזר. עיבוד מבוזר אינו יכול לקחת סקריפט Ant, Make או Maven, לפרק אותו לחלקים ולשלוח אותו למכונות שונות לביצוע הידור וקישור.
על מנת שתהליך הבנייה המבוזר יוכל לשלוח את שלבי ההידור והקישור השונים למכונות שונות, עליו להיות בעל "אינטליגנציית מכונה" שתאפשר לו להבין את התלויות (dependencies) שבקוד המקור. הכלי לאוטומציית בנייה צריך להיות מסוגל לנהל תלויות אלה על מנת שיוכל לתמוך בבנייה מבוזרת. חלק מכלי הבנייה יכולים לגלות תלויות אלה תכנותית (programmatically), בעוד שכלים אחרים דורשים קונפיגורציה של התלויות על ידי המשתמש.
אוטומציית בנייה שיודעת להבין את יחסי התלויות בקוד המקור ניתנת להגדרה כך שתוכל גם להריץ את פעילויות ההידור והקישור בצורה מקבילית. המשמעות של כך היא שהקריאות למהדר ולמקשרים יכולות להתבצע מתהליכונים שונים ובכך לנצל את היכולות של מכונה שיש לה מספר ליבות.
לא כל הכלים לאוטומציית בנייה יודעים לבצע בניות מבוזרות. רובם תומכים רק בעיבוד מבוזר. בנוסף, רוב המוצרים שתומכים בבנייה מבוזרת יודעים לטפל רק בקוד בשפות C ו-++C. מוצרים לאוטומציית בנייה שתומכים בעיבוד מבוזר בדרך כלל מבוססים על Make, ורובם אינם תומכים ב-Maven או Ant.
ג'ו זאווינול
תקופת "תחזית מזג האוויר" (מ-1970 עד 1986)
בשנת 1970, לצד ויין שורטר ונגן כלי ההקשה איירטו מוריירה (שגם הם היו יוצאי ההרכב של מיילס דייוויס), הקים זאווינול את 'תחזית מזג האוויר' (Weather Report) חברים נוספים בהרכב המקורי היו הבסיסט מירוסלב ויטוס והמתופף אלפונז מוזון. לאחר עזיבתו של ויטוס ב-1973, הנהיגו שורטר וזאווינול את ההרכב יחדיו עד פירוקו ב-1985. מוזיקאים רבים ניגנו בהרכב המשתנה בגלגוליו השונים, הבולט ביותר היה הבסיסט המהפכני ג'אקו פסטוריוס. אלבומיהם החשובים, בהם הוגדר "הצליל של 'תחזית מזג האוויר'" היו "Sweetnighter" (השלישי, 1973) ו-"Mysterious Traveller" (הרביעי, 1974) בהם התפתחה המוזיקה הן באורך הקטעים, הן בתחכומם. נוספו אלמנטים של פאנק (Funk), של מוזיקת רוק ושל מוזיקה קלאסית תוך אלתור קבוצתי.
ב-1985 יצא התקליט החשוב האחרון של ההרכב והארבעה עשר במספר, "Sportin' Life", שאירח את בובי מקפרין בשירה.
לאחר פירוק "תחזית מזג האוויר"
בשנת 1993 כתב זאווינול סימפוניה בשם "סיפורי הדנובה" ("Stories of the Danube") לכבוד פתיחת פסטיבל אנטון ברוקנר בעיר לינץ שבאוסטריה. שבעת פרקי היצירה עוקבים אחר מהלך הנהר ממוצאו (בלב גרמניה) ועד שפכו בים השחור (המיוצג ביצירה על ידי מוזיקה מן האימפריה העות'מאנית). היצירה הוקלטה על ידי התזמורת הסימפונית של צ'כיה בשנת 1996.
ב-7 באוגוסט 2007 אושפז זאווינול בעיר הולדתו, וינה, לאחר סיבוב הופעות באירופה ואובחן כסובל מסוג נדיר של סרטן עור (Merkel Cell Carcinoma - MCC) כחודש מאוחר יותר נפטר.
בלה השני, מלך הונגריה
בלה השני, (העיוור) מלך הונגריה (בהונגרית: II. (Vak) Béla; מחוז טולנה, בסביבות 1108 – סקשפהרוואר, 13 בפברואר 1141) היה המלך ה-12 של ממלכת הונגריה, ששלט בשנים 1131–1141. אביו היה הנסיך אלמוש, בנו של גזה הראשון, מלך הונגריה, אמו הייתה פרדסלאבה בתו של סוויאטופולק השני, נסיך קייב.
תחילה נראה היה שלבלה אין סיכוי לשבת על כס המלכות, שכן אביו מרד ללא הרף בשלטונו של קלמן, מלך הונגריה, אשר, לאחר תקופה ארוכה של סבלנות וחמלה, עיוור לבסוף את אחיו הצעיר ואת הנסיך הקטן בלה, כדי להפכם ללא כשירים לשלוט. עם זאת, בנו ויורשו של קלמן, אישטוואן השני, מלך הונגריה מת ללא ילדים, ולכן אחד המועמדים האפשריים למלך היה בלה, שיכול היה לשבת על כס המלכות של הונגריה לאחר מותו של בן דודו.
מוגבלותו הפיזית ואורח חייו ההולל לא אפשרו לו להשתתף בענייני היומיום ולכן בתקופת שלטונו שלטה במדינה אשתו, המלכה בעלת היד ההחזקה אילונה (בהונגרית) שהיא ילנה מראשקה, מלכת הונגריה. בין ילדיו של בלה ירש אותו הבכור, גזה השני, מלך הונגריה, ולאחר מותו שני בניו הנוספים של גזה, לאסלו ואישטוואן התייצבו נגד נכדו אישטוואן השלישי, מלך הונגריה שירש את השלטון ואת כס המלוכה.
ילדות
חייו של אבי בלה, הנסיך אלמוש, התאפיינו במאבקו הבלתי פוסק על הכתר ההונגרי, לפעמים בחשאי, לפעמים בגלוי. החיים העמוסים וההרפתקניים הללו הותירו את חותמם גם על חיי משפחתו. בהתחשב במנהגי התקופה, למשפחתו של אלמוש הייתה סיבה לחשוב שגם הם יצטרכו לשלם על חטאיו של אלמוש. יום אחד, לאחר צעדיו הפזיזים של אלמוש זה אכן קרה בסביבות שנת 1115. לאחר אחת מפעולותיו של הנסיך, בפקודת המלך קלמן הוא נענש בכך שעיוורו אותו, יחד עם כמה מאנשיו ובנו בלה, שהיה אז בן שבע. אלמוש ובלה נלקחו למנזר דמש. באמצע שנות ה-1120, הם נאלצו לברוח שוב. הפרטים לא ידועים, אבל ההנחה היא שאלמוש החל להתארגן שוב, כדי להשיג את הכוח העיקרי והממשי בממלכה. הנסיך הגיע לביזנטיון, אך בלה הגיע למנזר פצ'ווארד מסיבה לא ידועה.
בסביבות 1128 אישטוואן השני, מלך הונגריה קיבל ידיעות על אחיינו שהסתתר בפצ'וואראד (Pécsvárad). המלך ביקש מבלה להינשא לאילונה, בתו של הז'ופאן הגדול הסרבי אוּרוש הראשון, ולאחר מכן יישב את הזוג בטולנה. על פי דברי ימי הביניים, אישטוואן "חיבק" את קרוב משפחתו העיוור, כי לו עצמו לא היה בן ורצה להפוך את בלה ליורשו. זה לא תואם את המציאות, כי באותה תקופה לאישטוואן כבר היה יורש ייעודי בדמותו של שאול, נסיך הונגרי, בנה של ז'ופיה, אחות המלך.
אישטוואן מת ב-1131. הוא מת בתחילת מרץ, אך בלה הוכתר רק חודשיים לאחר מכן. מכאן ניתן להסיק שהתנהל מאבק על כס המלכות בין שאול לבין בלה, שהסתיים בניצחונו של בלה. הארכיבישוף פליציאן מאסטרגום הכתיר אותו למלך הונגריה ב-28 באפריל בסקשפהרוואר בשם בלה השני. הכוח עבר אפוא מענף קלמן של בית ארפאד לענף אלמוש.
גיבוש הכוח, האספת בארד
העברת הכוח מענף אחד למשנהו מלווה בדרך כלל בארגון מחדש של יחסי הכוחות הפנימיים. הלורדים הראשיים שתמכו בקלמן ובאישטוואן נדחקו מהשלטון ואלו שתמכו בבלה בעבר זכו בעמדות כוח. אולם במקרה זה, ככל הנראה בגלל הכעס, הייאוש והתשוקה לנקמה שהורגשו בשל עיוורונו של בלה, החל שינוי הכוח הזה באירוע עקוב מדם. באספה הלאומית (הפרלמנט) שהתקיימה ליד העיר ארד בשנת 1131, נרצחו באכזריות הלורדים המובילים שניתן היה להניח שהם אחראים לעיוורון של בלה. לפי המקורות, שישים ושמונה אצילים נפלו קורבן לקטל. למלכה אילונה היה תפקיד מכריע בארגון וביצוע האירוע כולו.
המאבק נגד בוריס
בנו הבלתי חוקי של המלך קלמן, בוריס, שידע שמלך עיוור יושב על כס המלכות ההונגרי, ראה את הזמן כמתאים להתחיל במאבק על הכתר ההונגרי. לשם כך חיפש בעל ברית בחצר בולסלאב השלישי, עקום הפה בפולין. מכיוון שיחסי הונגריה-פולין היו עוינים מאז 1127, בוריס מצא שם קבלת פנים חיובית וכוחות צבא של פולין החלו לצאת לקרב נגד הונגריה. בלה, דרך נישואיו האוסטריים של אחיו מצא בעל ברית צבאי במרקיז האוסטרי ליאופולד השלישי. ב-22 ביולי 1132 בקרב בעמק נהר הסלאנה הנחילו הצבאות ההונגריים והאוסטריים תבוסה קשה לצבאות בוריס ובולסלאב. בוריס לא מת בקרב, אבל הוא כבר לא איים על מלכותו של בלה. זה נבע בעיקר ממדיניות החוץ היעילה של בלה.
מדיניות החוץ
בתקופתו של בלה השני, מדיניות החוץ ההונגרית הייתה יעילה ומוצלחת ביותר. במהלך המלחמה נגד בוריס, המרקיז מאוסטריה ומבוהמיה היו בעלי בריתם של בלה באמצעות נישואים. האיבה ההונגרית-פולנית הופסקה על ידי זכייתו של בלה בתמיכת לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלפי דרישתו חזר בולסלאב מתמיכתו בבוריס.
מדיניות הפנים
לאחר העימותים העקובים מדם, החלה עבודה קונסטרוקטיבית גם בחיים הפוליטיים הפנימיים. לפי תעודות ששרדו, בתקופתו של בלה השני החל להתארגן בחצרו משרד שעסק במתן תעודות לא רק מדי פעם, אלא בצורה מקצועית וקבועה. המשרד הזה יכול להיחשב כקודמתה של הקנצלריה שהוקמה בתקופתו של בלה השלישי, מלך הונגריה.
בלה שמר על קשר טוב עם מנהיגי הכנסייה המקומיים ותרם תרומות משמעותיות לכנסייה. גם מנזר פאנונהאלמה, שנשרף בשנת 1137, נבנה מחדש בעזרתו. כל אלה תרמו רבות לגיבוש המדינה.
משפחתו
השכלתה, האינטליגנציה והאופי הנחוש של המלכה אילונה גרמו לה להופיע בפועל כשליטה שותפה לצד בלה. על פי עדויות והתעודות, גם תושבי הארץ היו מודעים לכך ששני אנשים שולטים בהם. הזוג השולט גם הבטיח את הישרדותה של שושלת בית ארפאד, שהייתה כמעט על סף הכחדה ב-1131.
נולדו להם הילדים הבאים:
בלה שמר באדיבות על זכר אביו: בשנת 1137, הוא הביא את גופתו הביתה מביזנטיון וקבר אותה בבזיליקת ההכתרה בשקספהרוואר.
המלך העיוור חווה את האירועים הקשורים למשפחתו בצורה עמוקה ורגישה יותר מהרגיל בגילו. הודות למקור זר נשתמרו דברי הפרידה מבתו ז'ופיה, שיצאה לחצר הקיסרות (משנת 1139):
בחצר הקיסרית הגרמנית-רומית הנסיכה ז'ופיה שהגיעה ממשפחת המלוכה ההונגרית זכתה ליחס אכזרי ומשפיל, כי לדעתם של הגרמנים לא הייתה משכילה. בלה כבר לא זכה לראות זאת.
מותו
בלה השני מת ב-13 בפברואר 1141. הוא נקבר בבזיליקת ההכתרה בסקשפהרוואר. עצמותיו זוהו ב-2019.
ניתוח DNA קודם של עצמות מחפירות בסקשפהרוואר במאה ה-19 אישר שאחד האנשים (שהוא כנראה בלה השלישי שנח משמאל לקבר ליד) הוא קרוב משפחתו של בלה, וניתוח הפחמן הרדיואקטיבי שלאחר מכן הבהיר כי זהו סבו (בלה השני) של בלה השלישי.
פול דרולד
פול דרולד (בצרפתית: Paul Déroulède; 2 בספטמבר 1846 - 30 בינואר 1914) היה סופר, משורר, מחזאי, איש צבא ומדינאי צרפתי.
קורות חייו
פול דרולד נולד בפריז. שיריו הראשונים הופיעו ב"כתב העת הלאומי" תחת השם ז'אן רבל (Jean Rebel). ב-1869 כתב מחזה במערכה אחת בשם "ז'ואן סטרנר" (Juan Strenner) שהוצג ב"קומדי פראנסז" בפריז. פול דרולד הצעיר נמנה עם הרפובליקנים ועם החוגים הספרותיים של פריז, אך ב-1870, כאשר פרצה מלחמת פרוסיה-צרפת, נטש את הפציפיזם, התגייס כחייל וגילה אומץ לב בקרב. הוא נפצע בקרב סדאן, נלקח בשבי ונשלח לברסלאו (כיום העיר ורוצלב שבפולין), אך הצליח להימלט. לאחר מכן השתתף בנסיגה לשווייץ. ב-1871 השתתף בדיכוי הקומונה הפריזאית. הוא קיבל דרגת קצין, אך נאלץ לסיים את הקריירה הצבאית שלו בגלל תאונה שבה נפל מסוסו.
ב-1882 ייסד את "הליגה של הפטריוטים" (Ligue des patriots), שמטרתה לקדם את הנקמה בגרמניה. מספר חברי הליגה הגיע במהרה ל-182,000, וב-1885 הפך פול דרולד לנשיא הליגה. ליגה זו שמה לה למטרה לעודד את הרגשות הפטריוטיים בקרב הסטודנטים, הרפובליקנים וההמונים. הוא הציע רפורמות שנדחו על ידי בית הנבחרים הצרפתי. אחרי שלא עלה בידו להיבחר כציר בית הנבחרים, החליט פול דרולד כי השיטה הפרלמנטרית הבריטית איננה מתאימה לצרפת, וכי יש לשנותה לרפובליקה נשיאותית שבה חברי הממשלה יתמנו על ידי מי שייבחר לנשיא - מה שהיווה מאוחר יותר את הבסיס לחוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית מייסודו של הגנרל שארל דה גול.
פול דרולד ניסה לגייס את "הליגה של הפטריוטים" לעמוד לצדו של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה ולשכנע אותו לעלות על ארמון האליזה, אך רבים מחברי הליגה התנגדו לצעדים אלה ופול דרולד נאלץ להתפטר מתפקידו כנשיא הליגה. למרות זאת, חלק מאנשי הליגה נשארו אתו, וב-1889 נאלצה הממשלה לנקוט צעדים נגד ליגה זו.
באותה שנה נבחר לציר בית הנבחרים מטעם הקומונה אנגולם שבחבל פואטו-שראנט, אך גורש משם ב-1890 אחרי שהפריע לדיונים. ב-1893 לא עמד לבחירה, אך נבחר שוב ב-1898 והתפרסם בשל התנהגותו האלימה כנציג התנועה הלאומית, שנטתה ללאומנות ולאנטישמיות. כציר בית הנבחרים הגן על הקתוליות, ולפעמים במונחים אנטישמיים. במשך פרשת דרייפוס תמך פול דרולד בעמדתו של הצבא שדרש להאשים את אלפרד דרייפוס בבגידה.
הוא תקף את ז'ורז' קלמנסו בשל פרשת השוחד של תעלת פנמה ("שערוריית פנמה") והיה מתנגד חריף לקולוניאליזם משום שסבר כי אל לה לצרפת להתיש את כוחותיה, וכי עליה להתרכז במלחמה הבאה נגד גרמניה, ובעיקר בשחרור אלזס-לורן. לצורך זה גרס כי על צרפת לכרות ברית עם בריטניה נגד גרמניה.
אחרי מותו של נשיא הרפובליקה פליקס פור (16 בפברואר 1899) ניסה פול דרולד להשפיע על הגנרל רוז'ה לעלות על ארמון האליזה, ואחרי שגנרל זה נמנע מלעשות כן דרש פול דרולד לעמוד למשפט באשמת בגידה. במשפטו הצהיר שאם ישוחרר ימשיך בפעילותו המהפכנית, והוא שוחרר כמנצח.
ב-12 באוגוסט 1899 הוא נעצר והואשם בקשר נגד הרפובליקה יחד עם אנדרה בופה (André Buffet), ז'ול גרן ואחרים. אחרי משפט ארוך בפני הסנאט הצרפתי, ששימש כבית המשפט העליון, הוטלו עליו עשר שנות גלות (25 בינואר 1900). הוא פרש אל העיר סן סבסטיאן שבספרד, אך חוק החנינה של 1905 איפשר לו לשוב לצרפת. הוא סיים את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נכשל בבחירות של 1906.
ב-1908, למרות בקשתו של מוריס בארס, סירב פול דרולד להגיש את מועמדותו לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של פרנסואה קופה שמת ב-1905. הוא אמר: "מקומי איננו בין אנשי העילית, אלא בין ההמונים." הוא פרש אל העיר גורה שבמחוז שראנט ושם סיים את כתיבת ספרו "עלי דרך" (Feuilles de route). בינתיים התרחקה ממנו התנועה הלאומית החדשה, כי למרות שקיבלה את רעיונותיו, סירבה לנקוט אמצעי אלימות להשגת מטרותיה.
פול דרולד מת בביתו במון-בורו שליד ניס ב-1914. גופתו הובאה לקבורה בפריז, שערכה לו הלוויה גדולה שלא הייתה כמותה מאז מותו של ויקטור הוגו.
סכר אל-וחדה
סכר אל-וחדה (בערבית: سد الوحدة; בתרגום לעברית: סכר האחדות) הוא סכר על נהר הירמוך הממוקם על גבול ירדן-סוריה, כ-10 ק"מ מזרחית למשולש הגבולות ישראל-ירדן-סוריה.
הירמוך זורם מאזור החורן שבסוריה, מערבה לאורך כ-70 קילומטרים, עד שנשפך לנהר הירדן בנהריים. שטח אגן ההיקוות שלו הוא כ-7,000 קמ"ר. הירמוך מהווה גבול טבעי בין ירדן לסוריה וחלוקת מימיו בין שתי המדינות הוסדרה בהסכם שנחתם ב-1987 וחודש ב-2001. רעיון לסכר במקרין עלה בתוכנית ג'ונסטון בשנות החמישים, ושוב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בתכנון אז הייתה גם תחנת כוח הידרואלקטרית, אך יוזמה זו לא יצאה לפועל. בניית הסכר החלה ב-2004 והסתיימה ב-2011. המימון לפרויקט הגיע מהקרן הערבית לפיתוח כלכלי וחברתי (60%), קרן הפיתוח של אבו דבי (10%) וממשלת ירדן (10%).
מים מן האגם שנוצר מועברים אל תעלת המלך עבדאללה (המוביל הארצי הירדני). כמות המים שאוגר הסכר נמוכה מהצפוי, עקב עשרות סכרים שבנתה סוריה על יובלי הירמוך.
יחסי אלג'יריה–קפריסין
יחסי אלג'יריה-קפריסין (בערבית: العلاقات الجزائرية القبرصية, ביוונית: Σχέσεις Αλγερίας-Κύπρου) מתייחסים ליחסים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין רפובליקת קפריסין. אלג'יריה מיוצגת בקפריסין באמצעות שגרירותה בביירות, לבנון. קפריסין מיוצגת באלג'יר באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
פגישות רשמיות
בנובמבר 1998 פגש שר החוץ האלג'יראי את מקבילו שר החוץ הקפריסאי.
בפברואר 2001 ביקר שר החוץ האלג'יראי בקפריסין.
בנובמבר 2001 קיבל נשיא הרפובליקה של קפריסין, גלפקוס קלרידיס את אישורי השגריר החדש של אלג'יריה, מר אחמד בודהרי.
בספטמבר 2003 נפגש נשיא קפריסין וראשי אלג'יר, סנגל, כווית כדי לדון בסוגיות אזוריות.
הסכמים, סחר והשקעות
בדצמבר 2001, החברה האלג'ירית סונטראץ' וחברת הנפט הקפריסאית מדקס נפט חתמו על עסקת חיפושים לנפט בצפון בורדג' ובעומר אידריס באגן איליזי בדרום מזרח אלג'יריה.
קפריסין מחשיבה את אלג'יריה כשותפה פוטנציאלית לסייע בהוצאת נפט וגז בלתי מנוצלים מהאזור הכלכלי הבלעדי של האי. שותפים פונטציאלים נוספים הם לוב, רוסיה ואלג'יריה - הפרטים המלאים על המשא ומתן טרם פורסמו לרשות הרבים.
הספל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שמי צור
שמי צור (נולד ב-21 בינואר 1945) היה שגריר ישראל בקפריסין (1993–2000), בפינלנד (2003–2007), בניו זילנד (2010–2013), בטורקמניסטן (2013–2015) ובאסטוניה. כמו כן היה קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בסידני, ממלא מקום שגריר בפיג'י, וממלא מקום השגריר באנגולה ובמוזמביק, שגריר שאינו תושב בארמניה, בקירגיזסטן, בטונגה, בסמואה ובאיי קוק.
השכלה
משנת 1968 עד 1971 למד היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים אישיים
צור נשוי ואב לשלושה ילדים.
משרד החוץ של אלג'יריה
משרד החוץ האלג'רי (בערבית: وزارة الشؤون الخارجية) הוא משרד של הממשלה האלג'ירית המפקח על קשרי החוץ של אלג'יריה. המשרד הראשי נמצא באל מורדיה.
השר לענייני החוץ מאז אפריל 2019 הוא סברי בוקדום.
קהילת יהודי לובביץ'
קהילת יהודי לובביץ' שברוסיה התקיימה החל מהמאה ה-19. לוּבַּבִיץ' ידועה בהיותה מרכז חסידות חב"ד בליטא, רוסיה הלבנה ואוקראינה המזרחית.
ראשית הקהילה
האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד, כותב בחיבורו "ספר הזכרונות" כי הכפר נקרא על שם מקימו רבי מאיר, שהיה מלא באהבה לזולת (אהבה ברוסית = ליובא), ונוספה לו הסיומת הרוסית "וויטש".
התפתחות הקהילה
בשנים הראשונות לקיומו היה הכפר בשטח האיחוד הפולני-ליטאי, עד שנת 1654.
ב-1784 התרחב היישוב והשתייך אז למשפחת הדוכס סטניסלב ליובומירסקי (Любомирские).
בעת הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812, נכבש היישוב על ידי כוחותיו של נפוליאון שהחזיקו בו במשך שבועיים.
2010 בקולנוע הישראלי
פרסים
{|
קהילת יהודי לובביץ'
התפתחות הקהילה
בתקופת האימפריה הרוסית היה הכפר לשטעטל בפלך מוהילוב.
ב-1857, התגוררו בכפר כ-2,500 איש. על פי מקור משנת 1880 בכפר גרו 1,516 איש בלבד (978 מתוכם היו יהודים). על פי מקורות שונים מאותה שנה היו בכפר 313 בתים, שתי כנסיות אורתודוקסיות ושני בתי כנסת.
בסוף המאה ה-19, לקראת תחילת המאה ה-20, התפתח בלובביץ' השוק הגדול ביותר בפלך מוהילוב, שגלגל למעלה מ-1.5 מיליון רובלים. לאחר מהפכת אוקטובר נטשו מנהיגי חסידות חב"ד את הכפר והאוכלוסייה היהודית של הכפר החלה להצטמצם ומספרהּ ירד בהדרגה.
בין מלחמות העולם יהודי המקום התפרנסו ממלאכה זעירה, מסחר ועבודה חקלאית.
רבנים
השני בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד - רבי דובער שניאורי, ה"אדמו"ר האמצעי", התיישב בכפר זה בשלהי שנת תקע"ג (1813), וייסד בכך את הזרם החב"די הקרוי גם על שם העיירה, "חב"ד ליובאוויטש". מהדור הרביעי של חב"ד התקיימו במקביל לחב"ד ליובאוויטש זרמים חב"דיים אחרים, שנקראו בשם העיירות בהן ישבו אדמו"ריהם, דוגמת חב"ד קאפוסט וחסידות ליאדי. אדמו"רי שושלת ליובאוויטש ישבו בכפר במשך 102 שנים. העובדה כי בסופו של דבר מכל ענפי השושלת החב"דית התמיד בקיומו רק ענף זה הביאה לזיהוי של חב"ד בכלל עם שם הכפר.
בזמן מלחמת העולם השנייה
הגרמנים כבשו את לובוויצ'י ב-21 ביולי 1941. לאחר ימים אחדים נאסרה קבוצת יהודים; נאמר להם שהם מובלים לעבודה, אך כולם נורו למוות. כחודש לאחר מכן הוכרחו יהודי לובוויצ'י לשאת טלאי עגול צהוב על החזה ועל הגב – לאחר מכן הוחלף הטלאי בסרט צהוב – ונאסר עליהם לבקר במקומות ציבוריים ולקיים כל מגע עם האוכלוסייה המקומית; העונש על הפרת האיסור היה מוות. עם הקרבנות הראשונים של הגרמנים נמנו יהודים זקנים, שעברו מסכת התעללויות קודם שנרצחו.
יהודי לובוויצ'י רוכזו בגטו ב-27 בספטמבר 1941. הם נצטוו להתייצב בכיכר המרכזית של העיירה ולקחת אִתם מטען יד בלבד. בכיכר הם נשדדו, 17 מהם נאסרו ונרצחו, והיתר הועברו לגטו תחת משמר של שוטרים רוסים ושל אנשי פלוגת ס"ס שהגיעו מרודניה (Rudnya).
גטו לובביץ' כלל רחוב אחד בלבד, וב-19 הבניינים שבו נדחסו כ-500 יהודים – בני המקום ופליטים ממקומות אחרים. בגטו לא הייתה הספקה סדירה של מזון ושל חומרי הסקה. תושביו נלקחו לעבודת כפייה בתיקון ואחזקת דרכים וגשרים וכיוצא באלה עבודות.
חיסול גטו לובוויצ'י החל ב-4 בנובמבר 1941. אנשי ה-ס"ס מרודניה ושוטרים מקומיים כיתרו את הגטו. היהודים גורשו מבתיהם לכנסייה, וממנה נלקחו בקבוצות ונרצחו בירי בתעלה לא רחוק מהעיירה.
לאחר השואה
בסוף שנות ה-80 רכשה קהילת חב"ד במוסקבה את בית אדמו"רי חב"ד. בשנת 2001 נחנך מוזיאון לתולדות חסידות חב"ד, וב-16 ביולי 2002 נחנכה אנדרטה לזכר יהודי לובביץ'.
ארנב (פו הדב)
ארנב או ארנבי (באנגלית: Rabbit) הוא דמות בדיונית בסדרת ספרי "פו הדב" מאת א.א. מילן.
אישיות
לארנב פרווה צהבהבה ושאר גופו לבן.
ארנב הוא אחד מחבריו הטובים ביותר של פו הדב אשר לעיתים חולק איתו בדברים ובתמורה הם מחזירים אחד לשני. ארנב הוא רגיש מאוד אבל מבחוץ מביע אחריות, למשל כשהוא תמיד שומר על מעשי חבריו אם כי לפעמים הם מעלים חמתם לא בכוונה אבל הוא מאוד אוהב לעזור.
מיכל שוורץ (אמן)
מיכל (מיכאל) שוורץ (תרפ"ו - י' באלול תשע"א) היה אמן יהודי אמריקאי, בין היתר צייר כמה מהלוגואים המוכרים של חסידות חב"ד.
ביוגרפיה
בשנת ה'תש"ב, עשה עיצוב ועמוד שער לשיחות לנוער, בהדרכת האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, בהם הורה לו על פרטי הציורים, על לוגו מסוים שיהיה "בסגנון הדומה לדיק טרייסי" ועל מדור "פינת הפלא" שכלל איור של חמישה-ששה ציורים ביקש שיהיה דומה לסגנונו של רוברט ריפלי, לפעמים הגיה הרב שניאורסון את התוכן במדורי העיתון.
בשנת ה'תש"ד הוא צייר לוגו לארגון המרכז לענייני חינוך.
עם הקמת ארגון הילדים צבאות ה' הוא נקרא לעשות לוגו לארגון, לאחר כמה תיקונים הרבי אישר את הסמל, בשנת תשמ"ג הוא עשה את הלוגו של תהלוכת ל"ג בעומר אצל הרבי ומאז משתמשים בזה בתהלוכת ל"ג ברחבי תבל.
בכ"ד באלול תשמ"ט במהלך חלוקת הדולרים ביקש ממנו הרבי מלובביץ' לצייר כיצד יראה העולם כשמשיח יבוא, שוורץ הכין את היצירה במשך כשלוש שנים, בי' בשבט תשנ"ג נערך מעמד סיום היצירה על ידי שוורץ במרכז חב"ד 770, כהיום הציור תלוי במוזיאון הילדים היהודי.
עבודותיו של שוורץ הן ייחודיות בהם משלבות דמויות עם אותיות ומילים מן המקורות. יצירותיו של שוורץ מוצגות במוסדות חשובים בארץ ובעולם כגון בניין האו"ם הבית הלבן, עיריית ירושלים, כנסת ישראל ועוד.
קישורים חיצוניים
שש(ה) מיליון שנרצחו בשואה, סמל ארגון צבאות השם, סמל ל"ג בעומר, דוד בן גוריון מנוסח מגילת העצמאות והחותמים עליה
המלכה כריסטינה (סרט)
הסרט עוסק בכריסטינה, מלכת שוודיה שוויתרה על כתרה, מפרוטסטנטית לקתולית ועזבה את שוודיה. הסיבות האמיתיות לצעדיה הקיצוניים האלה לא התבררו די צרכן אבל הסרט מספק סיבה הוליוודית מתאימה - היא מאסה במנהיגים תאבי המלחמה, התאהבה באציל ספרדי קתולי והחליטה לוותר על כתרה ולצאת איתו לספרד.
בסרט יש שתי סצנות מפורסמות ובלתי נשכחות של גרבו:
תקציר העלילה
1632, המלך השוודי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה נופל בקרב במלחמת שלושים השנה. בתו היחידה כריסטינה בת השש, מוכרזת כמלכה (בעצם כמלך). היא נכנסה לפרלמנט, מטפסת על כיסא המלך ונושאת נאום קצר לנציגי העם בפרלמנט.
1647, כריסטינה היא עלמה צעירה ונאה בת 21. היא מתעניינת בתרבות וספרים, שואפת לשלום ומתעבת את כל המנהיגים תאבי מלחמה. היא מוקפת ביועצים שלוחשים לאזנה. ראש הממשלה (הקנצלר) הוא אקסל אוקסנסטירנה (לואיס סטון) והמנהיג החזק הוא שר האוצר מגנוס (איאן קיית) והמצביא המהולל אהוב העם ועתיר הניצחונות, קרל גוסטב (רג'ינלד אוון).
העם סוגד למנצח קרל גוסטב. הקנצלר מפציר במלכה שתינשא לו ותקים יורש לממלכה אבל היא מסרבת. גם הרוזן מגנוס רוצה לשאת אותה אבל אותו היא מתעבת ודוחה.
רק לאחר שהם מתחילים להתפשט לפני השינה מגלה אנטוניו שמדובר באישה צעירה ויפה. הוא מתאהב בה מיד והם מבלים במקום יומיים כאשר הוא לא יודע שהמדובר בכריסטינה.
כריטינה חוזרת לארמון המלוכה ורק לאחר שאנטוניו מתקבל כראש המשלחת הוא מזהה אותה להפתעתו הרבה. כריסטינה ממשיכה את היחסים עם אנטוניו למרות התנגדות הקנצלר, הפרלמנט ובעיקר לורד מגנוס ששולח את אנשיו להתסיס את העם.
מתארגנת הפגנה גדולה של אנשים מוסתים שרוצים לפרוץ לארמון. כריסטינה נותנת להם להיכנס אך לאחר שהם רואים אותה הם נרתעים ונסוגים. על כריסטינה להחליט אם להמשיך עם אנטוניו או לוותר על המלוכה. היא מחליטה לוותר על כתרה ובטקס מרגש היא מסירה בעצמה את הכתר מראה ומעבירה את המלוכה לבן דודה קרל גוסטב.
היא מתכוונת לעזוב את שוודיה ביחד עם אנטוניו. הם קובעים להיפגש על ספינה בנמל. בינתיים אנטוניו שנעלב מפעולותיו של מגנוס מציע דו-קרב בסיף שבסופו הוא נפצע קשות ומובל גוסס לספינה. כריסטינה מחבקת אותו אך הוא מת בזרועותיה. כריסטינה פוקדת להשיט את הספינה, הולכת לחרטום ומתבוננת בפנים קפואים בים ובעתידה.
הסחבה הטובה
הסחבה הטובה (בגרמנית: Der gute Lappen) היא מעשייה אנטישמית שנספחה אל מעשיות האחים גרים, ולא הופיעה בחלק מהמהדורות. סיפור מספר 4 מתוך נספח מספר 17.
תוכן הסיפור
לשתי אחיות תופרות לא היה דבר מלבד סחבה ישנה שכל מה שעטפו אותו בה הפך לזהב. כאשר היה חסר להן כסף השתמשו בסחבה כדי להתפרנס. אחת האחיות הייתה חכמה, והשנייה טיפשה. יום אחד, כאשר הלכה החכמה להתפלל בכנסייה, הגיע יהודי והציע לטיפשה להחליף את הסחבה הישנה בחדשה. הטיפשה הסכימה, "זה בדיוק מה שהיהודון רצה". כאשר חזרה האחות הביתה נדהמה לגלות שהסחבה נעלמה. הסיפור מסתיים באופן מוזר במילים: "אחר כך יהיו היהודי לכלב והאחיות לתרנגולות, אבל לבסוף יהיו התרנגולות לבני אדם וילקו את הכלב למוות."
קרחון טרנץ'
קרחון טרנץ' או קרחון טרנש (באנגלית: Trench Glacier; מילולית: קרחון התעלה) הוא קרחון עמוק לאורך החוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 11 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 3.7 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח ונשפך אל מדף הקרח ג'ורג' השישי, המכסה את מפרץ ג'ורג' השישי.
הקרחון נשפך אל מדף הקרח מייד בסמוך אל הר אתלסטאן.
גילוי ומיפוי הקרחון
שפכו של הקרחון התגלה ב-23 בנובמבר 1935, על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסה הטראנס-אנטארקטית שערך מן האי דנדי אל מדף הקרח רוס.
הקרחון מופה על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג (Wolfgang Louis Gottfried Joerg) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי אלזוורת'.
ההר נסקר בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון רידוך ריימיל.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שם הקרחון תיאורי, והוא מתאר את הבקע העמוק שהקרחון ממלא.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers,  Coastal-Change and Glaciological Map of the Palmer Land Area, Antarctica: 1947–2009 , U.S. Geological Survey Geologic Investigations Series Map I–2600–C, 1 map sheet, 28-p
קרב גשר בנות יעקב
קרב גשר בנות יעקב - הוא קרב שנערך ב-27 ו-28 בספטמבר 1918 בין כוחות הצבא הבריטי וכוחות של צבא האימפריה העות'מאנית לכיבוש גשר בנות יעקב. היה זה הקרב האחרון על אדמת ארץ ישראל במסגרת המערכה לכיבוש הארץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובמהלכו נהדפו הכוחות הטורקים מזרחה לדמשק.
חשיבות הגשר
התנאים הטופוגרפים של ערוץ נהר הירדן צמצמו את מספר מעברות הירדן, וגם במעברות אלו המעבר קשה לכוחות צבא. מסיבה זו לגשר בנות יעקב ישנה חשיבת גבוהה לצורך אפשור תנועה אזרחית וצבאית. הגשר הוקם בתקופה הממלוכית ושימש בהמשך גם את העות'מאנים.
הרקע לקרב
המשימה הבאה שהוטלה על הכוחות הבריטים הייתה השתלטות על גשר בנות יעקב על מנת להבטיח מעבר כוחות מהיר לכוון דמשק.
הכח הבריטי
כוחות מהקורפוס המדברי הרכוב, בפיקודו של הגנרל הנרי שובל שנשלחו לדמשק דרך גשר בנות יעקב כללו את היחידות הבאות: במקביל ל-2 הדיוויזיות שנשלחו לדמשק דרך גשר בנות יעקב נשלחה דיוויזיית הפרשים הרביעית לדמשק דרך דרעא. שלוש הדיוויזיות השתתפו בהמשך בקרב לכיבוש דמשק.
הכח הטורקי/גרמני
הכח הטורקי/גרמני בפיקוד אוטו לימן פון זאנדרס כלל חיילים טורקים מהארמיות השביעית והשמינית אשר נסוגו מהקרבות בשומרון, סמח', מגידו, נצרת וטבריה. מטרת הכח הייתה לעכב את הכוחות הבריטים על מנת לאפשר לכח הטורקי העיקרי לסגת בצורה מסודרת ולהתארגן להגנה בדמשק. סאנדרס ייצב קו הגנה על מורדות רמת הגולן מגשר בנות יעקב עד ימת החולה עם יחידה שנאחזה בצידו המערבי של נהר הירדן. כחלק מההתארגנות ההגנתית הרסו הטורקים את אחת מקשתות הגשר.
מהלך הקרב
הקרב החל ב-27 בספטמבר 1918, עם אור ראשון, כשדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית החלה לנוע מטבריה לכוון צפון מזרח ובעקבותיה דיביזיית הפרשים 5. הבריגדות של הדיוויזיה המובילה התפצלו כך: בעקבות ההתנגדות על הגשר והקשיים של בריגדה 3 במעבר הצפוני של הירדן התקדמה הבריגדה ה-4 והחליפה את הבריגדה ה-5 מול הגשר ובריגדה 5 ירדה דרומה מהגשר על מנת לעבור את הירדן בנקודה רדודה בקרבת מצד עתרת (מול עין עלמין).
המשך התקדמות הכוחות
הבריגדה ה-3, שחצתה את הירדן מצפון לגשר, התקדמה במהלך הלילה של 27 בספטמבר במעלה ההר על מנת לחסום את הציר לקוניטרה וללכוד את הכוחות הטורקים שנסוגים מאזור הגשר. אולם הכוחות הטורקים הקדימו את האוסטרלים וחלקם התבצרו באזור דיר סרס בניסיון להאט את הכוחות הרכובים. בהסתערות לילית שערך במקום הרגימנט ה-10 של הבריגדה נכבש המוצב ונשבו 12 חיילים גרמנים, 41 טורקיים וכן כלי נשק, תחמושת וציוד צבאי. בבוקר 28 בספטמבר, לאחר תיקון הגשר, הגיעו למקום שאר הכוחות להמשך המסע לדמשק.
שיקוף הקרב באומנות
את מהלך המלחמה ליוו צלמים וגם ציירים שהנציחו את אתרי הקרב. את הכוחות שלחמו על הגשר ליוו הציירים ג`ורג` למברט וג`יימס מקביי שתמונותיהם משקפות את רוח הקרב.
אילזה סטבה
אילזה סטֶבה (בגרמנית: Ilse Stöbe; 17 במאי 1911, ברלין – 22 בדצמבר 1942, ברלין) הייתה עיתונאית גרמנייה מרגלת לטובת ברית המועצות ולוחמת התנגדות אנטי-נאצית.
ביוגרפיה
אילזה סטבה גדלה במשפחה ממעמד הפועלים בברלין. סטבה הייתה בתם היחידה של הנגר מקס סטבה ואשתו פרידה, לבית שומאן. היה לה אח למחצה בן שמונה מנישואיה הראשונים של אמה, קורט מולר. היא גדלה במיינצר שטראסה 1 בליכטנברג, ברלין קיים מידע מועט על נעוריה. רוב המידע הידוע הוא מחקירותיו של אחיה למחצה שהואשם על ידי הנאאצים כבוגד.
סטבה למדה בבית ספר למסחר כדי ללמוד קצרנות. לאחר הלימודים היא הועסקה לראשונה בהוצאה לאור של רודולף מוסה, ולאחר מכן עבדה כמזכירה של העיתונאי והסופר תיאודור וולף בברלינר טאגבלאט. וולף פרסם את הרומן "השחיין" בארצות הברית בשנת 1937, ובו תיאר את אהבתו משכבר הימים לסטבה. סטבה פגשה את רודולף הרנשטאדט, אליו מאוחר יותר תתארס.
בשנת 1929 הצטרפה סטבה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. משנת 1931 עבדה עם הרנשטאדט, שהקים קבוצת מודיעין של המדור הצבאי של האינטרנציונל הקומוניסטי, אשר בנוסף לו ולסטבה היו חברים בה, גרהרד קיגל ואשתו שרלוט ווגט, לעיתים גם המו"ל הלמוט קינדלר ועורך הדין לותר בולץ. בשנת 1934 הם עברו לוורשה, שם עבדה ככתבת חוץ של ה-"Neue Zürcher Zeitung" עד ספטמבר 1939 וכן כתבה לעיתונים שווייצריים אחרים. סטבה הייתה אז חברה במפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית) ובאמצע 1934 מונתה לנספח התרבות של משרד החוץ של המפלגה הנאצית בפולין.
לדברי הלמוט קינדלר, היא נותרה איתו בקשר חברי מאז ילדותה. במהלך אולימפיאדת הקיץ של 1936 בברלין, פגשה סטבה את המו"ל השווייצרי רודולף הובר, שהשאיר לה חלק מרכזי מהונו בצוואתו כאשר נפטר בשנת 1940.
זמן קצר לפני פלישת גרמניה לפולין, חזרה לברלין מוורשה ועבדה במחלקת המידע במשרד החוץ.
מרגלת בשירות ברית המועצות
סטבה (שם הקוד "אלטה") שלחה שוב ושוב הודעות אזהרה לברית המועצות על פלישת גרמניה הממשמשת ובאה נגד ברית המועצות הרבה לפני ההתקפה.
היא נעצרה ב-12 בספטמבר 1942 על ידי הגסטפו, בחשד בריגול לטובת ברית המועצות ובגין חברות התזמורת האדומה (שולצה-בויזן והארנק). דו"ח גסטפו מנובמבר 1942 מציין כי הודעת רדיו שיורתה, מברית המועצות מצוין כי לוחמת התנגדות מוצנחת תגיע לכתובת שלה. לאחר שבעה שבועות של עינויים נאלצה להודות בקשרים קונספירטיביים לשירות החשאי הסובייטי ולאנשים כמו רודולף פון שליכה. לאחר מכן הוא נעצר גם ב-12 באוקטובר 1942. שניהם נידונו למוות בגין בגידה ב-14 בדצמבר 1942 על ידי הרייכסקריגסגריכט, והוצאו להורג ב-22 בדצמבר 1942 בכלא פלצנזה בברלין, היא בגיליוטינה והוא בתלייה על וו לתליית בשר. הסוכן הסובייטי, היינריך קואן, שנחת בגרמניה בצניחה, נעצר בביתה על ידי פקיד גסטפו שהמתין לו.
אמה נעצרה גם היא ונשלחה למחנה הריכוז רוונסברוק, שם נפטרה בשנת 1943. אחיה של סטבה קורט מולר הצליח להימלט ממעצר ולהמשיך בפעילות ההתנגדות. הוא נרצח בכלא בידיו שוביו ביוני 1944.
הכרה
סטבה הייתה האישה היחידה שהוצגה על מטבע מיוחד שהונפק על ידי משרד המדינה במזרח גרמניה (שטאזי) כדי להנציח מרגלים חשובים בשירות הקומוניסטי במהלך המלחמה. בית הספר המקצועי במארקט שטראסה בברלין נקרא על שמה.
ביולי 2014 כיבד משרד החוץ של גרמניה את אילזה סטבה על מעשיה נגד הנאצים.
מרים אליאש
מרים אליאש (3 בינואר 1909 – 8 בספטמבר 1987) הייתה אשת ציבור משך עשרות שנים בזרם הציונות הדתית בישראל, ממייסדות והעומדות בראש ארגון הפועלות של הפועל המזרחי (לימים אמונה).
קורות חיים
מרים אליאש לבית וורובל נולדה ב 3 בינואר 1909 בעיירה בלז שבגליציה המזרחית שהייתה שייכת אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום היא חלק מאוקראינה. אביה היה הרב בן ציון וורובל שהיה אב בית דין בבלז ונמנה עם חכמי גליציה ומקורב לאדמו"רי בלז . אמה יוכבד לבית טאובה נפטרה כשמרים הייתה בת 6.
על אף שהבית היה אנטי ציוני הצטרפה מרים לחוגים ציוניים וייסדה סניף "תורה ועבודה" בבלז. מתוך כבוד לאביה, התגברה על רצונה לעלות לארץ ישראל, ורק לאחר פטירתו עלתה ב 1934 על סיפון האוניה "פולניה" יחד עם חברתה, טובה סנהדראי, עימה הייתה קשורה כל חייה.
עם עלותה לארץ ישראל עבדה כפועלת בבית חרושת למרצפות בתל אביב. בינואר 1935 הקימה יחד עם טובה סנהדראי וחברות נוספות את ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ונמנתה עם ההנהלה הראשונה. בשנות ה-30 וה-40 היא עברה במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל ופעלה לארגן בהם סניפים של הארגון. מאז ועד סוף ימייה הייתה פעילה מרכזית בארגון ונציגת הארגון בקונגרסים הציוניים.
בה' ניסן תרצ"ו (1936) נישאה ליחיאל אליאש מייסד בני עקיבא ואליצור.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת התאחדו כל המפלגות הדתיות לחזית דתית מאוחדת ובגלל דרישת נציגי אגודת ישראל נקבע שרשימתם לא תכלול נשים. לאור זאת כמה ממנהיגות הפועל המזרחי התמרדו והקימו מפלגת נשים דתית. אליאש מוקמה במקום השלישי ברשימת הפועלת והאשה הדתית אך הרשימה קיבלה 0.7 אחוזים מהקולות שלא הספיקו למושב.
במהלך השנים השתתפה בהקמת מועצת ארגוני נשים בישראל שהייתה מסגרת לכל ארגוני הנשים. במלחמת העצמאות הייתה חברה בועד למען החייל וכנציגת הוועד, נסעה לירושלים בשיירה הראשונה שעברה בדרך בורמה. כמו כן שירתה כחברת הוועד הפועל הציוני ובהנהלת המפד"ל.
ב-1960 התאחדו ארגון הפועלות של הפועל המזרחי עם ארגון נשי מזרחי בשם "תנועת הנשים הדתית לאומית" (תאד"ל), ששינתה את שמה לימים ל-"אמונה". מרים אליאש כיהנה כגזברית וכראש מחלקת תרבות וארגון בתנועה.
ב-1968 הייתה נציגת הפועל המזרחי בקונגרס הציוני הכ"ז שהתקיים בירושלים. נפטרה בי"ד אלול התשמ"ז (8 בספטמבר 1987) ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
חיים פרטיים
מרים ויחיאל אליאש לימים הם את קבעו מושבם בשיכון הפועל המזרחי בצפון תל אביב. בשיכון הפועל המזרחי בצפון התגוררו חברי הכנסת ושליחי התנועה. ביניהם בנימין שחור, פנחס שינמן וחברתה ושותפתה של מרים לדרך, טובה סנהדראי אשר כיהנה גם כסגנית יו"ר הכנסת במשך שנים רבות. למרים ויחאיל אליאש נולדו 3 בנים: עו"ד ד"ר בן ציון אליאש; עו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן (אשתו היא שולמית אליאש); ד"ר אחיה אליאש (אשתו היא שרה אליאש).
ראובן פרח
ראובן פרח הוא ספורטאי ספורט נכים זוכה 2 מדליות כסף באולימפיאדת הנכים.
ביוגרפיה
פרח שירת בחטיבת הצנחנים והשתתף בקרבות מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. חבר קיבוץ אשדות יעקב מאוחד ששימש עד מלחמת יום הכיפורים נהג משאית.
באולימפיאדת הנכים שנערכה ב-1968 בתל אביב דורג ברמת נכות C והשתתף בתחרויות אתלטיקה (הטלת כידון והדיפת כדור ברזל) ובשחייה.
בשירות המילואים במלחמת יום הכיפורים, ב-17 באוקטובר 1973 התבקש לשמש נהג זחל"ם בסיני. בדרכה של השיירה לשדה התעופה רפיד הותקפו ונתקעו. פרח ספג רסיסים מפגיעת אר פי ג'י ונפגע בידו השמאלית ובעיניו. לאחר שחולץ על ידי כוח בראשותו של עוזי לנדאו, פונה לטיפול רפואי ונתבשר על אובדן כושר הראייה. בתקופה זו עזב את הקיבוץ לתל אביב, עבד בתעשייה הצבאית והחל בפעילות בבית הלוחם וכעבור מספר שנים חזר לקיבוץ ועבד כמרכזן.
תוך זמן קצר החל להתחרות במשחקים בינלאומיים בדרגת נכות A. ב-1975 השתתף במשלחת נכי צה"ל לתחרויות ספורט לעיוורים בגרמניה, שם זכה במקום הראשון בתחרויות הדיפת כדור ברזל וריצת 50 מטר ובמקום השני בתחרויות שחייה ובזריקת כדור תלי. באולימפיאדת הנכים בטורונטו (1976) השתתף בתחרויות הדיפת כדור ברזל (מקום שישי), זריקת דיסקוס (מקום רביעי), ריצת 60 מטר (מקום שישי) קפיצה לרוחק (מקום 17) וזכה במדליית כסף בתחרות קרב חמש.
באולימפיאדת הנכים בארנהם (1980) השתתף במשחקי נבחרת הכדורשער, בתחרויות זריקת דיסקוס (שם הגיע למקום שישי) ובריצת 60 מטר. הוא זכה פעם נוספת במדליית כסף בקרב חמש.
באולימפיאדת הנכים בסיאול (1988) היה חבר, פעם נוספת, בנבחרת הכדורשער.
פרח נשוי ואב לחמישה.
מיכאל רוזנפלד
מיכאל רוזנפלד (בפולנית: Michał Rozenfeld; ורשה 1916 – יער וישקוב, 1 בספטמבר 1943) היה חבר במפקדת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה כנציג של ה-PPR, המפלגה הקומוניסטית. במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי. עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18, יצא מהגטו הבוער ב-10 במאי, יחד עם קבוצת מפקדים ולוחמים, דרך תעלות הביוב. בהמשך הצטרף עם חבריו ליחידת פרטיזנים יהודים ביערות וישקוב, סמוך לוורשה. נפל בקרב נגד הגרמנים. כשנתיים לאחר מותו הוא קיבל אות הצטיינות גבוה מממשלת פולין, כאות הוקרה על לחימתו במרד גטו ורשה.
משפחתו ולימודיו
מיכאל נולד בוורשה בשנת 1916, לאביו דב-בר, שהיה צורף, ולאמו זלטה מבית שיינברג. גדל בוורשה עם שני אחיו, נתן ונחמן, ואחותו, רוז'ה-שושנה.
סיים בהצטיינות את לימודיו בגמנסיה בוורשה.
בוגר לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה והיה תלמידו של פרופ' טדאוש קוטרבינסקי. פעיל בארגון האקדמי "ז'יצ'א".
בעקבות התגברות האנטישמיות בפולין, נקבעה תקנה באוניברסיטאות בסוף שנות ה-30, שעל הסטודנטים היהודים לשבת ב"ספסלי הגטו" שהוקצו בכיתות הלימוד במיוחד ליהודים, כדי להפריד בינם לסטודנטים פולנים וכדי להשפיל אותם. מיכאל, כמו חבריו היהודים, התעלם מהתקנה ועמד במהלך ההרצאות.
היה פעיל ב-PPR, המפלגה הקומוניסטית שהייתה בלתי ליגלית בפולין.
לפני המלחמה עבד בחופשות כמורה במוסד הילדים צנטוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, עזב את שטח הכיבוש הגרמני ועבר לעיר לבוב, שהועברה לשליטת ברית המועצות. ייתכן שסיים בה את לימודיו באוגוסט 1940.
במפקדת אי"ל ובמרד גטו ורשה
בשנת 1942 חזר לוורשה. עם הקמתו של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בחודש אוקטובר, שאיחד את הקבוצות הפוליטיות בחיים היהודיים בעיר, הוא נמנה עם חברי המפקדה הראשית של אי"ל בגטו ורשה, כנציג המפלגה הקומוניסטית- PPR, ללא תפקיד מעשי. על פי עדות נוספת הוא הצטרף למפקדת אי"ל בתקופה מאוחרת יותר.
במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי. יצחק צוקרמן כינה אותו בספרו "המהנדס". לא ברורה המשמעות של הכינוי הזה. ייתכן שהכינוי מרמז שמיכאל היה אחראי על נושא החבלה.
הפעולה היחידה של מיכאל במפקדת אי"ל בבונקר במילא 18 עליה ידוע הייתה ב-29 באפריל, כ-11 ימים לאחר תחילת המרד. באותה עת לא הייתה יכולת להמשיך בלחימה, בגלל מחסור בציוד לחימה וחוסר אפשרות ליצור מגע קרבי עם הכוחות הגרמנים, שכן הם היו מחוץ לשטח הגטו וירו לעברו אש תותחים ולהביורים. הירי הגרמני הכבד הביא להרס הגטו, שריפות נרחבות של בניינים ובונקרים ולאבדות בקרב תושבי הגטו והלוחמים. חברי המפקדה - מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין, מרק אדלמן, ברלינסקי הרש ומיכאל רוזנפלד - התכנסו לישיבה כדי לדון במצב ולבדוק אפשרות של הוצאת הלוחמים מהגטו הבוער אל היער כדי להמשיך בלחימה נגד הגרמנים. הם החליטו לשלוח שני לוחמים, זיגמונט פרידריך, חבר הבונד, ושמחה רותם (קז'יק), אל מחוץ לגטו, כדי ליצור קשר עם חבר המפקדה, יצחק (אנטק) צוקרמן. כן נמסר שמיכאל היה בבונקר המפקדה של אי"ל גם ב-1 במאי.