cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה פיינסוד
קורות חיים
ב-1966 החל משה פיינסוד את התמחותו בנוירוכירורגיה בביה"ח האוניברסיטאי הדסה בירושלים. במהלך הלימודים וההתמחות עסק גם בחקר הפעילות החשמלית של המוח בעזרת פוטנציאלים מעוררים (sensory evoked potentials). בשנים 1972 עד 1974 התמחה בנוירואופתלמולוגיה וביישום קליני של טכניקת הפוטנציאלים המעוררים במחלקה הנוירוכירורגית באוניברסיטת קליפורניה שבסן פרנסיסקו.
בשנת 1981 נבחר משה פיינסוד לעמוד בראש המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי רמב"ם בחיפה. במלחמת לבנון הראשונה ובמלחמות שבאו אחריה, הופנה הרוב המכריע של פצועי הראש למחלקה שבניהולו, ועיקר הפעילות הקלינית והמחקרית של פיינסוד וצוות הרופאים היה בטיפול בפצועים תוך שימוש בטכניקה החדשה של דימות בטומוגרפיה ממוחשבת (CT) ואמצעי ניטור נוספים ביחידה לטיפול נמרץ נוירוכירורגי. לקראת תום הפעילות הקלינית החל לעסוק בהיסטוריה של הרפואה ובעיקר בהיסטוריה של מדעי הנוירולוגיה.
משה פיינסוד נשוי לרחל (לבית היילפרין) בוגרת הפקולטה לרפואה בירושלים, העוסקת בפסיכיאטריה של קשישים. לזוג חמישה ילדים ועשרים נכדות ונכדים.
פעילות אקדמית
עם תום פעילותו הקלינית, בצאתו לגמלאות, נטל על עצמו פיינסוד בהתנדבות את חידוש ההוראה של היסטוריה של הרפואה בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, והחל להעביר קורס בתחום.
בכל שנה מקיים משה פיינסוד יום עיון בנושא היסטוריה של מדעי הנוירולוגיה שבו משתתפים מיטב החוקרים והעוסקים בתחומי היצירה על השתקפותם של מדעי הנוירולוגיה וחקר המוח במגוון הפעילויות האנושיות. יום העיון מתקיים ברציפות במשך עשרים שנים. בשל מגפת הקורונה, בשנת 2020 עבר הכנס להיות משודר בטכנולוגיה מקוונת.
במקביל החל משה פיינסוד להיות פעיל בחברה הבין לאומית להיסטוריה של מדעי הנוירולוגיה, היה לחבר המערכת של כתב העת Journal of the history of the Neurosciences בתחום הנוירוכירורגי, הרצה בכל כנסי החברה וב-2012 זכה באות כבוד על מפעל חיים.
בשנת 2019, בגיל 81, הוענק למשה פיינסוד תואר דוקטור נוסף מהטכניון, והוא היה המבוגר ביותר מבין מקבלי התואר באותה השנה. התואר הוענק לו לאחר שהשלים דוקטורט נוסף שעסק בהיסטוריה של מדידת טמפרטורת המוח. כיום הוא ממשיך בהוראה ובמחקר.
פרופ' משה פיינסוד כתב 182 מאמרים בתחום הנוירוכירוגיה וההיסטוריה של הרפואה.
מאז הצטרפותו לפקולטה לרפואה בטכניון, משביע פרופ' פיינסוד את בוגרי הפקולטה לרפואה ב"שבועת הרופא העברי", שאותה חיבר מורו וחותנו פרופ' ליפמן היילפרין והיא השבועה הנהוגה בכל הפקולטות לרפואה בישראל.
משה פיינסוד, יחד עם אהרון בלר ואברהם סהר, היה מראשוני איבחון הקשר שבין הקרנות לגזזת בילדות בשנות ה-50 בישראל לבין הופעתם של גידולי מוח, מנינגיומות בבגרות.
מחקרים
מחקריו של פרופ' משה פיינסוד עוסקים בתחום ההיסטוריה של מדעי הנוירולוגיה. ברבות מהעבודות מובלטת דמותו של דומיניק ז'אן לארה, הכירורג הראשי של צבא נפוליאון שהקדים את זמנו בתובנות הנוירואנטומיה. מחקרים נוספים עוסקים בדמות הרופא בימי הביניים, בשבועת הרופא בישראל ובמחברה פרופ' ליפמן היילפרין, ובהתפתחות הרפואה בארץ ישראל.
בואינג אקספרס
עלילה
מוטי מרום, טייס הולל המנהל מערכת יחסים במקביל עם מספר דיילות אוויר ממדינות שונות, יום אחד מקבל ירושה על סך שלושת רבעי מיליון שקל, אך התנאי לקבלת הירושה הוא שהוא יהיה נשוי.
הוא רושם פתק שבו הוא רושם את הצעת הנישואים ומניח אותו בפנסיון "חיים קלים" לשם הוא נוהג לקח את נשותיו, העלילה מסתבכת בכך ששלוש הדיילות מוצאות את הפתק, מכאן מתחילה קומדייה של טעויות.
הפקה
המחזה הועלה באותה שנה על ידי "התיאטרון העממי" בבית ארלוזורוב, את התפאורה והתלבושות עיצב אריק קרונברג.
המשתתפים:
ביקורת
על המחזה נשמעה ביקורת פמיניסטית על כך שהדמויות של הדיילות במחזה מוצגות כנשים הרודפות גברים בכל מחיר.
דליה דרבישייר
דרבישייר היוותה מקור השראה לאמנים רבים, ביניהם אפקס טווין ו-The Chemical Brothers.
ביוגרפיה
בשנת 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, על מנת להיות בטוחה יותר היא עברה לפרסטון, היכן שרוב משפחתה המורחבת התגוררה.
דרבישייר הייתה נבונה מאוד וכבר בגיל 4, לימדה את חבריה לכיתה קרוא וכתוב. למרות זאת, לפי דבריה, עבודתה ברדיו הייתה מקור חינוכה. היא נמשכה למוזיקה כבר מגיל צעיר. בילדותה היא רצתה ללמוד לנגן על כלי נגינה, ובגיל 8 הוריה קנו לה פסנתר. היא התמקצעה בנגינה, ונכחה במספר תחרויות בצעירותה.
לבסוף דרבישייר החליטה ללמוד בגירטון בין השנים 1956 ל 1959. היא למדה מתמטיקה במשך שנה, ולאחר מכן אושרה לעבור למסלול מוזיקה. לאחר שנתיים, דרבישייר סיימה תואר שני, המורכב חלקית מלימודי מתמטיקה וחלקית ממוזיקה (היא התמחתה בהיסטוריה של המוזיקה מימי הביניים ומהתקופה המודרנית). דרבישייר פנתה ללשכת המשרות באוניברסיטה ואמרה שהיא מעוניינת בעבודה הכוללת סאונד, מוזיקה ואקוסטיקה. הם ייעצו לה לבחור עבודה בעזרה לחירשים או במדידת עומק באמצעות צליל. בסופו של דבר, היא הגישה בקשה לעבוד בדקה (חברת תקליטים), אבל נאמר לה שחברה זו לא מעסיקה נשים.
ביוני 1959 עברה דליה דרבישייר לז'נבה, שווייץ. היא לימדה פסנתר את ילדי הקונסול הבריטי, ומתמטיקה את ילדי דיפלומטים קנדיים ודרום אמריקאים. בעודה שוהה בז'נבה, היא החלה לעבוד עם איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי - סוכנות של האו"ם העוסקת ברדיו ובנושאי טלקומוניקציה אחרים ברמה בינלאומית.
בשנת 1960 היא חזרה לקובנטרי, ושם לימדה בבית ספר יסודי. לאחר מכן היא עברה ללונדון, ובמהלך כחצי שנה עבדה כעוזרת מחלקת קידום של יוצרי מוזיקה בחברת ההוצאה לאור "".
עבודתה ב-BBC
בנובמבר 1960 הצטרפה ל - BBC כעוזרת מנהלת אולפן ועבדה ב "Record Review", תוכנית מגזינים בה סקרו המבקרים הקלטות של מוזיקה קלאסית. לאחר זמן מה, היא שמעה על "בית המלאכה הרדיופוני של ה-BBC" ("BBC Radiophonic Workshop"), שלוחה של ה-BBC שמטרתה ליצור אפקטי סאונד למען רדיו וטלוויזיה, והחליטה ששם היא מעוניינת לעבוד. הדבר התקבל בתמיהה מסוימת על ידי ראשי המחלקות בתפעול התוכנית המרכזית, כי בדרך כלל אנשים "הוקצו" לבית המלאכה. לבסוף, באפריל 1962, היא התקבלה לעבוד במקום ועבדה שם במשך 11 שנים. בזמן הזה, היא יצרה מוזיקה וסאונדים עבור כ־200 תוכניות רדיו וטלוויזיה.
העבודה המפורסמת ביותר שלה הייתה מנגינה אלקטרונית שהיא יצרה בתחילת דרכה, ב-1963. זו הייתה המנגינה האלקטרונית הראשונה שהושמעה בטלוויזיה. המנגינה הולחנה על ידי רון גריינר למען מנגינת הפתיחה של תוכנית המדע הבדיוני דוקטור הו, ונוצרה, בעזרת חיבור ייחודי של אפקטי סאונד, על ידיה. כאשר גריינר שמע את התוצאה, תגובתו הייתה "באמת כתבתי את זה?" דרבישייר ענתה לו "את הרוב". הגיע לה לפחות חצי מהקרדיט, ועם זאת, היא לא זכתה לקבלו. באותה התקופה, ה-BBC העדיפו לשמור את עובדיהם אנונימיים ולא מוכרים. היא לא זכתה לקרדיט על עבודותיה על המסך עד לספיישל יום השנה ה-50 של דוקטור הו,. העיבוד המקורי של דרבישייר שימש כשיר הפתיחה המרכזי של הסדרה לשבע עשרה העונות הראשונות שלה, בין השנים 1963 עד 1980. דרבישייר הלחינה מוזיקה לתוכניות נוספות ששודרו ב-BBC, כגון "הינומות כחולות", "חולות זהובים" ו"מצב דליאן".
Unit Delta Plus
"Unit Delta Plus" היה ארגון שהוקם ב־1966 על ידי דליה דרבישייר,, ו. מטרת ארגון זה הייתה ליצור מוזיקה אלקטרונית ולקדם את השימוש בה בטלוויזיה, בקולנוע ובפרסום. הם הציגו את המוזיקה שלהם בכמה פסטיבלים למוזיקה אלקטרונית. בשנת 1967, הארגון התפרק.
אולפן קליידופון (Kaleidophon studio)
בשנות השישים המאוחרות, דרבישייר יצרה ביחד עם בראין הודגסון ודייוויד וורהאוס את "אולפן קליידופון". האולפן הפיק מוזיקה אלקטרונית למגוון בתי קולנוע בלונדון. בשנת 1968 הפיקו ויצרו השלושה בסטודיו את אלבומם הראשון כלהקה. הופעת הבכורה שלהם, An Electric Storm"", נחשבת לאלבום חשוב ומשפיע בפיתוח המוזיקה האלקטרונית. לאחר מכן, דרבישייר והודגסטון עזבו את הקבוצה, והאלבומים הבאים של white" noise" היו פרויקטים יחידניים של וורהאוס.
חיים אישיים
בשנת 1974 דרבישייר התחתנה עם דוד האנטר. מערכת היחסים הייתה קצרה ולא מוצלחת, ומעט מאוד ידוע עליו. עם זאת, הם לא התגרשו. בשנת 1978 היא הכירה את קלייב בלקברן; הוא נשאר בן הזוג שלה להמשך חייה.
לנקה
לנקה קריפאק (באנגלית: Lenka Kripac; נולדה ב-19 במרץ 1978) מוכרת בשם הבמה Lenka, היא זמרת פופ אוסטרלית, מוכרת בעיקר משירה "The Show" מאלבומה הראשון Lenka. השיר "Everything at Once" היה הפסקול של פרסומת הטלוויזיה הרשמית של Windows 8 והפסקול לפרסומת של וולט דיסני.
ביוגרפיה
לנקה היא בתם של אדן וג'ירי קריפאק. אביה, ג'ירי היה חצוצרן צ'כי ואמה הייתה מורה בבית ספר באוסטרליה. לנקה גדלה בעיירת חוף אוסטרלית במדינת ניו סאות' ויילס עד גיל שבע, אז משפחתה עברה לסידני, שם לנקה התחנכה והחלה ללמוד משחק ושירה.
קריירה
כנערה, לנקה למדה משחק בתיאטרון אוסטרלי, שם למדה עם השחקנית קייט בלאנשט. בשנות התשעים, לנקה כיכבה בסדרת הדרמה האוסטרלית G.P. של רשת ABC-TV ושיחקה את דמותה של ונסה קייפק, היא גם הנחתה את התוכנית Cheez TV ושיחקה מספר פרקים בסדרות טלוויזיה אוסטרליות שונות וביניהם קרוב רחוק, Wild Side ,Head Start, ובמלכודת העולמות. היא הופיעה בסרטים האוסטרלים The Dish, Lost Things ובנוסף בהפקות תיאטרון שונות.
לפני שהחלה בקריירת סולו מוזיקלית, לנקה הייתה אחת מחברי הלהקה האלקטרונית Decoder Ring בשני אלבומם הראשונים. בשנת 2007 היא עברה לקליפורניה.
לאחר שאימצה את שמה הפרטי כשם הבמה שלה, לנקה הוציאה לאור את אלבום הסולו הראשון שלה הנושא את שמה ב-24 בספטמבר 2008, האלבום כולל בתוכו את הסינגל "The Show" אשר נבחר להיות הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום. האלבום למקום השיא 142 ברשימת בילבורד 200 האמריקאי. שירה, "Everything at Once" היה הפסקול בפרסומת הטלוויזיה של Windows 8, והפך להצלחה עולמית. סגנון הקול שלה הוא צירוף של פופ והשפעות שונות.
חייה האישיים
לנקה מתגוררת כיום בין סידני לברוקלין, ניו יורק. לנקה נשואה לאמן החזותי ג'יימס גוליבר הנקוק. ב-27 בספטמבר 2011, היא הודיעה שהיא בהריון. במרץ 2012, היא הודיעה ברשתות החברתיות שהולידה את בנה הבכור, קווין.
ההתערבות הסיבירית
ההתערבות הסיבירית הייתה אחת מההתערבויות של ההסכמה המשולשת (אנטנט) במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. במבצע בין 1918 לבין 1922, הגיע כוח של מאות אלפי חיילים ממדינות האנטנט (רובם מהאימפריה היפנית) כדי לכבוש את אזור פרימוריה ולעזור לרוסים הלבנים להילחם נגד הצבא האדום הבולשביקי.
למרות שהחיילים ספגו אבדות לא משמעותיות בהשוואה למספרם, הם עזבו את האזור ב-1920, למעט היפנים. הצבא היפני הקיסרי, לעומת זאת, הוצב באזור עד 1922, ולאחר מכן הוא נאלץ לפנות את אזור החוף עקב לחץ של ארצות הברית של אמריקה והצלחות צבאיות סובייטיות.
רקע כללי
לאחר המהפכת אוקטובר 1917, הבולשביקים לקחו את השלטון ברוסיה ועשו שלום נפרד (חוזה ברסט-ליטובסק) עם הרייך הגרמני. למהלך זה הייתה השפעה רצינית מאוד על מדינות ההסכמה המשולשת, שכן הגרמנים, שנאלצו להילחם במלחמה דו-חזיתית, יכלו כעת לשלוח חיילים וחומרי מלחמה לחזית המערבית. בנוסף, הגרמנים שמו את ידם על כמויות גדולות של אספקה רוסית שנאגרה במורמנסק, ארכנגלסק, ולדיווסטוק. יתר על כן, הלגיונות הצ'כוסלובקיים של מעצמות ההסכמה, שמנתה יותר מ-50,000 איש, מצא את עצמו לפתע בשטח האויב ויכול היה להגיע למזרח הרחוק רק על ידי לחימה בצבא האדום והתקדם דרך שטח האויב.
לאחר מכן החליטו ממשלות בריטניה וצרפת להתערב ברוסיה כדי להפיל את הממשלה הבולשביקית. היו להם שלוש מטרות עיקריות שקיוו להשיג באמצעות ההתערבות הצבאית:
מכיוון שלמעצמות ההסכמה המשולשת עדיין חסרו חיילים, הם העלו את הרעיון שארצות הברית של אמריקה, שהצטרפה לאחרונה למלחמה, צריכה לשלוח חיילים למערכה בצפון רוסיה ולמערכה בסיביר. ביולי 1918, ועל אף התנגדויות מחלקת המלחמה, הסכים הנשיא וודרו ווילסון לשלוח 5,000 חיילים אמריקאים לצפון רוסיה ו-10,000 לסיביר. במקביל, ממשלת הרפובליקה של סין (סין היבשתית) קיבלה את בקשת הרוסים ושלחה 2,000 חיילים עד אוגוסט. הסינים כבשו גם את מונגוליה החיצונית ואת טובה ושלחו חיילים למערכה הצפונית.
הממלכה המאוחדת
הבריטים, שכל כוחותיהם היו מרותקים למתקפה הגרמנית המתקרבת, יכלו לגייס רק 1,500 חיילים לצבא ההתערבות.
קנדה
חיל המשלוח הסיבירי הקנדי הוקם באוגוסט 1918 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס ה' אלמסלי ו-4,192 חיילי היחידה נשלחו עד מהרה לוולדיווסטוק כדי להכין את המתקפה של מדינות ההסכמה שם בשיתוף הכוחות הלבנים. היחידה חזרה לקנדה בין אפריל ליוני 1919. החיילים ששירתו שם לא ראו הרבה לחימה ורק 100 מהם שירתו באומסק, סמוך לקו החזית, כצוות מנהלי של הכוחות הבריטיים. רוב הקנדים היו בעיר ולדיווסטוק וביצעו מטלות שגרתיות ושיטור.
איטליה
חיל המשלוח האיטלקי של המזרח הרחוק באיטלקית "Corpo di Spedizione Italiano in Estremo Oriente") היה יחידה שאומנה על ידי ז'נדרמים (carabinieri), שכללה 2,500 אנשי לגיון ראדנטה האיטלקי, שכמו החיילים הדרום טירוליים (כיום טרנטינו-אלטו אדיג'ה באיטליה) של האימפריה האוסטרו-הונגרית, היו בעבר שבויי מלחמה ברוסיה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. למרות שהיחידה האיטלקית הייתה קטנה מאוד במספר, היא עדיין מילאה תפקיד חשוב במהלך המערכה. אזור הפעילות שלה כלל את הסביבה של אירקוטסק, חרבין ולדיווסטוק. המשימה שלהם, בלחימה משותפת עם הלגיון הצ'כוסלובקי, הייתה לשלוט על קו הרכבת הטרנס-סיבירי ולהבטיח את פעולתו. קולונל פוסיני קאמוסי (Fossini Camossi) היה מפקדם וכוח המשלחת כלל ארטילריה אלפינית ומשטרה צבאית (carabinieri).
יפן
היפנים הוזמנו ב-1917 על ידי צרפת להתערב ברוסיה, דבר שהיא דחתה בזמנו. אולם לאחר נפילת המשטר של הצאר הגיע המטה הכללי היפני להחלטה שניתן לעצור את איום הבולשביזם אם יכבוש את המזרח הרחוק הרוסי וייצור בו מדינת בובה. לכן ממשלת יפן שדחתה תחילה את כל הבקשות לצבא משלחת, עהסכימה לבסוף עקב התפתחות האירועים ב-1918 לשנות את מדיניותה הקודמת. ביולי 1918 ביקש הנשיא וילסון מממשלת יפן לשלוח 7,000 חיילים לתמוך בכוח ההתערבות בן 25,000 איש כדי לחלץ את הלגיון הצ'כוסלובקי ולמנוע מהאספקה המאוחסנת שם ליפול לידיים גרמניות. לאחר דיון עם הפרלמנט, הסכים ראש הממשלה מסטאקה טראוצ'י לספק 12,000 חיילים למבצע, אך בתנאי שהם יישארו בשליטה יפנית לאורך כל הדרך. ראש היחידה הפך ליואי מיצואה, שהחל מיד לבצע את תפקידו ולתכנן את המבצע.
ארצות הברית
על 7,950 הקצינים והאנשי של חיל המשלוח האמריקני פיקד מייג'ור גנרל וויליאם ס. גרייבס. היחידה כללה מתנדבים מגדודי חי"ר 27 ו-31, מגדודי חי"ר 13 ו-62 וכמה מחברי הגדוד ה-12.
למרות שגרייב לא הגיע לאזור עד ספטמבר 1918, 3,000 חברי היחידה כבר הוזמנו לשם בין ה-15 ל-21 באוגוסט, ועד מהרה ביצעו משמרות שמירת קו הרכבת בין ולדיווסטוק לאוסוריסק.
בניגוד לחברות הקונפדרציה שלו, גרייבס האמין שמטרת המבצע בסיביר היא להגן על נכסים אמריקאים ולפנות את הלגיון הצ'כוסלובקי, ולא להילחם בבולשביקים. הוא קרא כל הזמן לאיפוק, ולכן התעמת לעיתים קרובות עם קצינים בריטים, צרפתים ויפנים, שעודדו את הכוחות האמריקאים לקחת תפקיד פעיל יותר.
התערבות כוחות ההסכמה (1918–1919)
ההתערבות של כוחות ההסכמה החלה באוגוסט 1918. היפנים הצעידו כ-70,000 חיילים דרך ולדיווסטוק וגבול מנצ'וריה. בגלל הכוח הצועד העצום, הפכו בעלות הברית חשדניות לגבי המטרות היפניות האפשריות. ב-5 בספטמבר פגשו הכוחות היפנים את מוצבי הלגיון הצ'כוסלובקי. בימים לאחר מכן הצטרפו אליהם הכוחות הבריטיים, האיטלקים והצרפתים כדי לדחוק לאחור ביחד את הכוחות הבולשביקים אל מעבר להרי אורל ולהפיל את שלטון האדומים. הכוחות היפנים, תוך התחשבות במטרותיהם, סירבו להתקדם ממערב לימת באיקל והאמריקאים, שמצאו את התנהגותם של היפנים חשודה, נשארו מאחור כדי לפקח עליהם. עד נובמבר, היפנים כבשו את כל החוף ואת העיר צ'יטה בסיביר.
נסיגת כוחות ההסכמה (1919–1920)
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הגיעו מנהיגי האנטנט להחלטה להתערב במלחמת האזרחים הרוסית עם כוחות גדולים יותר ולסייע לכוחות הלבנים להילחם בבולשביקים. הממשלה שבסיסה היה באומסק, בראשות האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, הוכרה כהנהגה הלגיטימית של רוסיה. אולם במהלך תקופה זו המשיכו היפנים לתמוך ביריבים של קולצ'אק, כמו גריגורי סמיונוב ואיבן קלמיקוב. בשנת 1919, הממשלה הלבנה קרסה כאשר הלגיון הצ'כוסלובקי מסר את האדמירל קולצ'אק לידי הצבא האדום.
הנוכחות הצבאית היפנית גרמה לחשודה בארצות הברית של אמריקה. האמריקאים חששו שליפן יש תוכניות התיישבות לסיביר. ראש הממשלה קאטו טומוסאבורו הוציא את החיילים היפנים מהאזור באוקטובר 1922 עקב הלחץ האמריקאי והבריטי הגובר, כמו גם ההתנגדות מקומית עקב הפסדים והעלויות.
כדורמים במשחקים האולימפיים
תחרויות כדורמים נערכו לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900), ומאז אולימפיאדת לונדון (1908) הן נערכות ברציפות. טורניר כדורמים לנשים נערך מאז אולימפיאדת סידני (2000).
היסטוריה
בטורניר הכדורמים האולימפי הראשון, באולימפיאדת פריז (1900), לא השתתפו נבחרות לאומיות, אלא שבעה מועדוני כדורמים (ארבעה מצרפת, אחד מבלגיה, אחד מבריטניה ואחד מגרמניה). הם שיחקו בשיטת נוקאאוט, שכללה שלושה שלבים. לא נערך משחק על המקום השלישי, ושתי המפסידות בשלב חצי הגמר זכו במדליית ארד. אחד ממועדונים אלה, המועדון הצרפתי ליבלול דה פריז, העפיל אוטומטית לשלב חצי הגמר, וכך קרה ששחקניו זכו במדליית ארד אולימפית בגין משחק אחד בו השתתפו והפסידו.
באולימפיאדת לונדון (1908) נערך לראשונה טורניר בהשתתפות נבחרות לאומיות. חמש נבחרות היו אמורות להשתתף בטורניר, ולכן נערך משחק אחד בשלב רבע הגמר, בין נבחרות בלגיה והולנד, ושלוש הנותרות העפילו אוטומטית לחצי הגמר. במשחק אחד שיחקה בלגיה, שניצחה את הולנד, מול נבחרת שוודיה, ובמשחק השני אמורות היו להתמודד נבחרות בריטניה ואוסטריה, אלא שהאחרונה פרשה, ולכן בריטניה העפילה אוטומטית לשלב הגמר. היא זכתה בסופו של דבר במדליית זהב לאחר ששיחקה משחק אחד בלבד. נבחרת שוודיה, ששיחקה אף היא משחק אחד בלבד, בחצי הגמר בו הפסידה לבלגיה, זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) השתתפו 6 נבחרות. בשלב רבע הגמר נערכו שלושה משחקים, אחת הנבחרות, אוסטריה, העפילה אוטומטית לשלב הגמר, ושתי הנותרות שיחקו בשלב חצי הגמר. המפסידות בכל שלב המשיכו להתחרות זו בזו, בטורניר על מדליית הכסף. שיטה זו הובילה לכך שהזוכה במדליית הכסף לא הייתה אוסטריה, אלא שוודיה, שניצחה בטורניר המפסידות. למעשה, אוסטריה נותרה ללא מדליה כלל.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) עלה מספר הנבחרות ל-12. שמונה מהן התחרו בשלב שמינית הגמר, וארבע העפילו אוטומטית לרבע הגמר. בריטניה זכתה במדליית הזהב, ולאחר מכן התמודדו הנבחרות שהפסידו לה בשלבים השונים, ספרד, ארצות הברית ובלגיה, בטורניר על מדליית הכסף. בהמשך, נערך גם טורניר על מדליית הארד. הטורניר באולימפיאדת פריז (1924) נערך במתכונת דומה, אלא שמספר הנבחרות המשתתפות עלה ל-15.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערך טורניר במתכונת נוקאאוט רגילה. 14 נבחרות השתתפו בטורניר, שתיים מהן העפילו אוטומטית לשלב רבע הגמר. המנצחת בגמר זכתה במדליית זהב, המפסידה במדליית כסף, ושתי המפסידות בחצי הגמר התמודדו זו מול זו במשחק על מדליית הארד.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סבלה ממיעוט משתתפים בשל השפל הגדול, ורק חמש נבחרות השתתפו במשחקים, בבית אחד בו שיחקו אחת נגד השנייה. בנבחרת הונגריה שזכתה במדליית הזהב השתתפו 3 שחקנים יהודים אישטוואן ברטה, גאורג ברודי ומיקלוש שרקן. נבחרת ברזיל הודחה מהמשחקים כבר לאחר המשחק השני, מול נבחרת גרמניה, לאחר ששחקניה קיללו את השופטים.
באולימפיאדת ברלין (1936) השתתפו 16 נבחרות, שחולקו לארבעה בתים. שתי הראשונות בכל בית העפילו לשלב הבא, שכלל שני בתים בני ארבע נבחרות. התוצאה שהשיגו שתי נבחרות ששיחקו זו מול זו בבית המוקדם נחשבה גם לצורך דירוגה בבית חצי הגמר, ולא נדרש משחק נוסף ביניהן. שתי הראשונות בכל בית מבתי חצי הגמר העפילו לבית הגמר, שגם בו תוצאות קודמות נחשבו. במקביל, נערכו משחקי דירוג על מקומות 5 עד 8, בשיטה דומה. בנבחרת הונגריה שזכתה במדליית הזהב בפעם השנייה ברציפות השתתפו 2 שחקנים יהודים גאורג ברודי ומיקלוש שרקן שהשתתפו גם באולימפיאדה הקודמת.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) עלה מספר המשתתפות ל-21. בסיבוב הראשון התמודדו 20 נבחרות בשיטת נוקאאוט. 10 המנצחות העפילו אוטומטית לשלב הבתים. 10 המפסידות המשיכו לשלב נוסף, ו-5 המנצחות בו העפילו אף הן לשלב הבתים. בשלב הבתים השתתפו 15 נבחרות אלו, וכן נבחרת ארגנטינה שהעפילה אוטומטית. הן חולקו לארבעה בתים בני ארבע נבחרות, ומכאן ואילך התנהל הטורניר כמו באולימפיאדת ברלין.
באולימפיאדת מלבורן (1956) פחת מספר המשתתפות משמעותית, ל-10 בלבד. הסיבוב הראשון כלל שלושה בתים. שתי הראשונות בכל בית העפילו לבית הגמר, והיתר התחרו בבית משחקי הדירוג על מקומות 7 עד 10. המשחק בין נבחרות הונגריה וברית המועצות בבית הגמר היא לאחד האירועים המשמעותיים ביותר באולימפיאדת מלבורן, ולאחד ממשחקי הכדורמים הידועים ביותר. המשחקים נערכו בצל הפלישה הסובייטית להונגריה, שהביאה לדיכויו של המרד ההונגרי. תחת הרושם של העימות הצבאי בין שתי המדינות, נפגשו שתי הנבחרות למשחק שהפך להיות אלים במיוחד, וזכה לכינוי "משחק הדם במים", לאחר שכוכב נבחרת הונגריה ארווין זאדור יצא מהבריכה כשהוא מדמם בעקבות אגרוף שקיבל מוולנטין פרוקופייב. בדקות הסיום נאלצה המשטרה המקומית לפנות את הקהל המשולהב, מחשש לתגרה המונית. הונגריה ניצחה במשחק 0-4, ולאחר שבמשחק הבא גברה גם על נבחרת יוגוסלביה, זכתה בתואר האולימפי.
באולימפיאדת רומא (1960) שוב השתתפו 16 נבחרות, באותה שיטה בה נערכו המשחקים באולימפיאדת ברלין. באולימפיאדת טוקיו (1964) השתתפו 13 נבחרות, שהתחרו אף הן באותה שיטה. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתנתה שיטת המשחקים. 15 הנבחרות חולקו לשני בתים. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית המשיכו לשלב חצי הגמר, שנערך בשיטת הצלבה. יתר הנבחרות המשיכו לשחק במשחקי דירוג. השיטה השתנתה פעם נוספת באולימפיאדת מינכן (1972), אז חולקו 16 הנבחרות ל-3 בתים. שתי הראשונות בכל בית העפילו לבית הגמר, שכלל שש נבחרות, והשתיים שסיימו במקום השלישי ובמקום הרביעי בכל בית שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 7 עד 12.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) ירד מספר המשתתפות ל-12, ומאז זה מספר הנבחרות המשתתפות, אף שחלו שינויים רבים בשיטת המשחקים. במונטריאול חולקו 12 הנבחרות לשלושה בתים בני שתי נבחרות. בדומה למינכן, שתי הראשונות בכל בית העפילו לבית הגמר, שכלל שש נבחרות, והשתיים שסיימו במקום השלישי ובמקום הרביעי בכל בית שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 7 עד 12. שיטה זו הונהגה גם בשתי האולימפיאדות הבאות.
באולימפיאדת סיאול (1988) חולקו 12 הנבחרות לשני בתים בני שש נבחרות. שתי הראשונות בכל בית העפילו לחצי הגמר ושיחקו בשיטת הצלבה. שתי הנבחרות שסיימו במקומות השלישי והרביעי בכל בית שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 5 עד 8, וארבע הנותרות שיחקו בבית משחקי דירוג על מקומות 9 עד 12. זו הייתה השיטה גם באולימפיאדת ברצלונה (1992).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) נערך שינוי נוסף. החל מאותם משחקים, ארבע הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר, והמשיכו להתחרות בשיטת נוקאאוט. הנבחרות שדורגו אחרונות בשלב הבתים המשיכו לבית דירוג על מקומות 9 עד 12.
באולימפיאדת סידני (2000) נערכו המשחקים באותה שיטה, ולראשונה נערך גם טורניר לנבחרות נשים. שש נבחרות השתתפו בטורניר זה. הן שיחקו כולן זו מול זו, ולאחר מכן התמודדו בחצאי הגמר הנבחרת שסיימה ראשונה מול הנבחרת שסיימה רביעית, והנבחרת שסיימה שנייה מול הנבחרת שסיימה שלישית.
שינוי נוסף בשיטת התחרות נערך באולימפיאדת אתונה (2004). שתי הראשונות בכל בית העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר, והנבחרות שסיימו במקומות השני והשלישי בכל בית שיחקו בשלב רבע הגמר שנערך בשיטת הצלבה. משחקי הדירוג על מקומות 7 עד 12 נערכו בשיטה דומה, כאשר הנבחרות שסיימו במקום הרביעי העפילו אוטומטית למשחקי הדירוג על מקומות 7 עד 10. גם בטורניר הנשים חל שינוי. מספר הנבחרות עלה ל-8, והן חולקו לשני בתים בני ארבע נבחרות. בדומה לטורניר הגברים, הראשונות העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר, הנבחרות שסיימו במקום השני והשלישי בכל בית שיחקו בשלב רבע הגמר בשיטת הצלבה, והנבחרות שסיימו במקום הרביעי שיחקו זו מול זו על המקום השביעי.
גברים
ב-26 הטורנירים שנערכו עד כה, ניצחו נבחרות מ-10 מדינות. הנבחרות עם מספר הזכיות הרב ביותר הן הונגריה (9), בריטניה (4), איטליה ויוגוסלביה (3 כל אחת).
נשים
בחמשת הטורנירים האולימפיים שנערכו עד כה, זכו ארבע נבחרות שונות. נבחרת ארצות הברית זכתה במדליה בכל אחד מהם, ובשני האחרונים הייתה האלופה האולימפית.
מדליות
נבחרות המייצגות 20 מדינות זכו במדליות בכדורמים בטורנירים האולימפיים.
מדליית הכבוד של ה-IEEE
מדליית הכבוד של ה-IEEE (באנגלית: IEEE Medal of Honor) הוא הפרס הגבוה ביותר שניתן על ידי אגודת מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה. הפרס מוענק מדי שנה, החל משנת 1917, לאדם, בעבור תרומה יוצאת דופן או קריירה בעלת השגים רבים בתחומי העניין של הנדסת החשמל. הפרס מורכב ממדליית זהב, עותק של המדליה מברונזה, תעודה ומענק כספי.
מחמוד עסגרי ועיאז מרהוני
מחמוד עסגרי (בפרסית: محمود عسگري) בן 16, ועיאז מרהוני (בפרסית: عياض مرهوني) בן 18, היו שני נערים איראנים ממחוז ח'וראסאן שהוצאו להורג בתלייה בפומבי ב-19 ביולי 2005 בכיכר משהד שנמצאת בעיר משהד שבצפון מזרח איראן. הם הוצאו להורג לאחר שהורשעו על ידי בית המשפט העליון באיראן באונס נער בן 13. הודעה על ההוצאה להורג פורסמה בין השאר בשפה הפרסית על ידי סוכנות הידיעות האירנית ISNA ועל ידי הזרוע הפוליטית של מוג'אהדין ח'לק. כליאתם, כולל חקירות בעינויים והוצאתם להורג כקטינים, עוררו מאות תגובות וגינויים ברחבי העולם. על פי !OutRage, ארגון בריטי למען זכויות להט"ב, הנערים הוצאו להורג בשל קיום יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה זה עם זה, ולא אונס. הודעתו של הארגון התבססה על תרגום לאנגלית של ההודעה של ISNA.
ארגון Human Rights Watch גינה את ההוצאות להורג של הנערים, אך עם זאת ציין כי "אין כל ראיות לכך שמדובר ביחסי מין בהסכמה", וציין כי "עיקר העדויות מצביעות על כך שהצעירים הועמדו לדין באשמת אונס בן 13, כאשר הטענה שהם נשפטו על קיום יחסי מין הומוסקסואליים מבוססת כמעט כולה על תרגום לא מדויק ודיווחי חדשות לא מבוססים שפורסמו על ידי העיתונות המערבית". כמו כן, הארגון הודיע כי הוא "מוטרד מאוד מהאדישות של אנשים רבים ממעשה אונס לכאורה של בן 13". כתב העת האמריקני "The Nation" פרסם תחקיר ארוך של המקרה, בו מתח ביקורת על פיטר טאצ'ל ו-!OutRage, אשר עיצבו את דעת הקהל להאמין שהצעירים שהוצאו להורג היו הומואים לפני שבדקו את הראיות. על פי התחקיר, עמדתו האידאולוגית של טטצ'ל גרמה לו להתעלם ממידע אשר הטיל ספק בסיפור "הנערים ההומואים". עם זאת, התחקיר איננו שולל את האפשרות שעסגרי ומרהוני נתלו פשוט כי קיימו יחסי מין בהסכמה.
רקע
על פי חוקי השריעה החלים באיראן השיעית, עונש מוות חל על יחסי מין הומוסקסואליים; עם זאת, אמנת זכויות הילד, שאיראן חתומה עליה, אוסרת על הוצאתם להורג של קטינים. לדברי עורך דינו של עסגרי, רוהולה רזאז זאדה, "עונשי מוות הניתנים לילדים על ידי בתי משפט איראניים אמורים להיות מומתקים לחמש שנות מאסר", אך בית המשפט העליון בטהראן אישר את גזר דין המוות. קיימת מחלוקת בנוגע לגיליהם של הבנים: ישנם מספר מקורות הטוענים שהם היו בני ארבע-עשרה ושש-עשרה בזמן מעצרם, ובני שש-עשרה ושמונה-עשר כאשר הוצאו להורג, בעוד אחרים טענו כי המבוגר מהשניים, מרהוני, כבר היה בן תשע-עשרה, ולכן לא היה קטין כאשר הפשע (לכאורה) התרחש.
המאמר של ISNA עורר מחלוקת. הארגון הבריטי למען זכויות להט"ב !OutRage, בהנהגתו של פיטר טאצ'ל, פרסם תרגום חופשי משלו למאמר ב-21 ביולי.
בינתיים, שני מקורות חדשותיים המזוהים עם הגולה האיראנית תרמו להתפשטות הסיפור בעולם המערבי. ב-20 ביולי 2005 פרסמה קבוצת האופוזיציה האיראנית "המועצה הלאומית למחתרת", הזרוע המדינית של מוג'אהדין ח'לק, הודעה לעיתונות בדבר ההוצאות להורג. בהודעה נכתב כי "הקורבנות הואשמו בהפרעה של הסדר הציבורי, בין היתר". לא הוזכרו ההאשמות באונס. אתר החדשות Iran Focus פרסם מאמר על התליות, שבו לא צוינו ההאשמות כלל.
תגובות בינלאומיות
ב-22 ביולי 2005 פרסם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" את ההודעה הבאה:
ב-27 ביולי 2005, לאחר שבחן דיווחים על ההוצאות להורג, פרסם ארגון Human Rights Watch מכתבים לנשיא איראן ולראש הרשות השופטת של איראן, בהם גינו את השימוש בעונש מוות באיראן. הארגון ציין כי השניים "הוצאו למוות ב-19 ביולי לאחר שנמצאו אשמים בתקיפה מינית של נער בן 13, כ-14 חודשים קודם לכן", אך לא נקט עמדה באים דיווחים אלו מדויקים. בהודעה פומבית של הארגון נאמר:
בטהראן, זוכת פרס נובל לשלום, שירין עבאדי, הביעה את עמדתה העקרונית נגד הטלת עונש מוות על קטינים (אך לא התייחסה באופן ספציפי לאישומים שבמקרה זה).
הדיווחים הראשונים בתקשורת האיראנית הציגו את ההוצאות להורג כתוצאה של הרשעה באונס. עם זאת, דיווחים אלו זכו לחשיפה מחוץ לאיראן רק מאוחר יותר, לאחר שדיווחים בשפה האנגלית העלו את האפשרות שהשניים הוצאו להורג בשל היותם הומואים וכי ההאשמות באונס היו "סיפור כיסוי" שהמציאה מאוחרת יותר הממשלה האיראנית - אף על פי שסיפור האונס היה למעשה הסיפור הראשון שדווח בתקשורת. כמה בלוגרים קידמו נחרצות את הסיפור הזה ונתנו כיסוי נרחב לתמונות של הנערים התלויים. הבלוגר האמריקאי דאג אירלנד התייחס להאשמות באונס כ-"סיפור של ממשלת איראן ".
הלוג קאבין רפובליקנס, קבוצה הומוסקסואלית שמרנית בארצות הברית, פרסמה הודעה בה נכתב: "לאור [פרסומם] של כתבות חדשותיות ותצלומים המתעדים את תלייתם של שני נערים איראנים הומוסקסואלים, אנשי הלוג קאבין רפובליקנס מצהירים מחדש על מחויבותם למלחמה העולמית בטרור".
העילה לתביעה
הארגון הבריטי !OutRage טען כי הנערים הוצאו להורג בשל קיום יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה. עם זאת, כמה ארגוני זכויות האדם, ובהם ארגון Human Rights Watch ו-OutRight, קראו להימנע מלהגדיר את האירוע הזה כאירוע "להט"בי", והטילו ספק בטענה שמרחוני ואסגארי נתלו כתוצאה של קיום יחסי מין בהסכמה. הם הדגישו כי ההוצאות להורג הן הפרה של אמנת האו"ם לזכויות הילד והאמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (איראן חתומה על שניהם), האוסרת על הוצאתם להורג של קטינים.
ארגון Human Rights Watch פרסם הצהרה כי "אין כל ראיות לכך שמדובר היה בפעולה [של קיום יחסי מין] בהסכמה", וציין כי "עיקר הראיות מצביעות על כך שהצעירים הועמדו לדין באשמת אונס בן 13, כאשר הטענה כי העמידו אותם לדין בשל קיום לכאורה של יחסי מין הומוסקסואלים בהסכמה מבוססת כמעט כולה על תרגום שגוי של דיווח חדשותי יבש שזכה לתהודה מרחיקת לכת מצד העיתונות המערבית". כמו כן, הארגון הצהיר כי הוא "מוטרד מאוד מהאדישות לכאורה של אנשים רבים לאונס כביכול של ילד בן 13".
!OutRage אף תהו מדוע בן ה-13 מעולם לא זוהה והובא בעצמו לבית המשפט, אם היה קורבן לתקיפה מינית. ככל הנראה, שני הנאשמים היו קטינים בזמן ביצוע העבירה (לכאורה), ויש הסבורים כי אחד מהם היה עדיין קטין בעת הוצאתו להורג. איראן מבצעת לעיתים קרובות הוצאות להורג של אנשים על עבירות שבוצעו בעת היותם קטינים, נוהג פסול על פי אמנות זכויות אדם בינלאומיות.
העובדות אודות מקרה זה עדיין נמצאות במחלוקת ומעוררות דיון סוער. פיטר טאצ'ל, פעיל זכויות אדם בריטי, האשים פעילים שטענו כי שני הצעירים שהוצאו להורג אשמים במעשה אונס כי הם "שמאלנים מערביים איסלאמיסטים" המצטדקים בשם "המשטר האיראני". חלק מהדיווחים ששימשו בתחילה לערעור ההאשמות באונס - מקורן בארגון איראני דיסידנטי שמואשם בהפרות חמורות של זכויות אדם, ומסווג כארגון טרור על ידי ארצות הברית ואיראן.
מחלוקת
בתוך שבועות ספורים, החלו עיתונאים וארגוני זכויות האדם - בעודם ממשיכים לגנות את הברוטאליות של הוצאתם להורג של שני הנערים - לפרסם דיווחים נוספים בנושא. כתב העת האמריקני "The Nation" פרסם תחקיר מקיף של האירוע, בו מתח ביקורת על התנהלותם של פיטר טאצ'ל ו-!OutRage בכך שהפיצו את הטענה שהצעירים שהוצאו להורג היו הומואים לפני שבדקו את הראיות. במאמר הוצגה המסקנה כי בהתחשב בהצהרותיו האחרונות של טצ'ל, נראה כי עמדתו האידאולוגית של טטצ'ל גרמה לו להתעלם ממידע אשר הטיל ספק בסיפור "הנערים ההומואים".
פייסל עלאם, פקיסטני-אמריקאי הומוסקסואל ומייסד "Al-Fatiha" (ארגון למען זכויות הומואים ולסביות מוסלמים), פרסם מאמר דעה בו טען כי "מעט מאוד אנשים לקחו את הזמן לחקור את פרטי המקרה או אפילו להתייעץ עם מומחים העוסקים בחדשות כאלה על בסיס יומי כמעט. למעשה, כמעט שבוע חלף עד שהתחלנו לקרוא דוחות מדויקים יותר על הסיבות לכך שהנערים הוצאו להורג מארגוני זכויות אדם בינלאומיים, כולל ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, ארגון Human Rights Watch והועד הבינלאומי לזכויות הומואים ולסביות - לכולם יש אנשי הקשר באיראן ודרכים לאמת ידיעות על מקרים כאלה ממקורות עצמאיים, אף כי איש לא ידע לעולם מדוע הוצאו להורג שני הצעירים הללו באיראן, מה שנותר ברור הוא שההיסטריה סביב ההוצאות להורג הייתה עצומה ורק הזינה את האיסלאמפוביה הגוברת ואת השנאה כלפי מוסלמים והעולם האיסלאמי".
!OutRage ופיטר טאצ'ל המשיכו לדבוק בטענתם כי שני הקורבנות נתלו כי הם היו נאהבים. !OutRage לעיתים קרובות תוקפים פעילים אשר נוקטים בעמדה אחרת משלהם. הם האשימו אותם בכך שהם "מתנצלים" ונותנים ל-"ממשל האיראני ליהנות מן הספק". ארגונים אחרים למען זכויות להט"בים וזכויות אדם, אשר בחנו את המקרה, גינו את ההרג של הומואים וזכויות אדם שחקרו את המקרה גינו את ההוצאות להורג וקבעו שמדובר בהפרות חמורות של זכויות אדם. עם זאת, ברט לוק מ-!OutRage טען כי קבוצות "לא הראו דאגה" לגבי הפרות זכויות האדם באיראן:
טאצ'ל האשים בגזענות את כל מי שחלק עליו אודות נסיבות המקרה. !OutRage טענו כי בעקבות המקרה יש "לדחוק את הקהילה הבינלאומית להתייחס לאיראן כאל מדינה מנודה". טאצ'ל הצהיר כי "אין יחסים נורמליים עם משטר לא נורמלי".
סקוט לונג מארגון Human Rights Watch ציין ב-2006 כי מקורותיו של ג'מא "סירבו לדבר עם כל אדם אחר, כולל חוקרי זכויות אדם", וכי הטענות בדבר רדיפות נגד הומואים באיראן מבוססות על עדויות יד שנייה במקרה הטוב. לונג גם מתח ביקורת על דאג אירלנד בשל "דיווח חסר אחריות" בכך שאימץ את עמדותיהן של קבוצות גולים איראניות להשתלשלות האירועים, ללא כל אימות. לונג כתב:
אחרית דבר
בנוסף לארגון Human Rights Watch, אמרה פאולה אטלבריק, מנכ"לית הועד הבינלאומי לזכויות הומואים ולסביות, כי "זה לא היה מקרה הומוסקסואלי". אטלבריק גם אמרה שהיא מוטרדת גם מן השפה הטעונה בה משתמשות כמה קבוצות למען זכויות להט"בים על מנת לגנות את ההוצאות להורג, והצביעה על הצהרתו של פיטר טאצ'ל, "זהו רק המקרה הברברי האחרון של האסלאמיסטים-פאשיסטים באיראן".
הן שוודיה והן הולנד הגיבו לדיווחים אודות ההוצאות להורג שנערכו במשהד והודיעו כי יפסיקו לאלתר את הסגרות לאיראן של להט"בים המבקשים מקלט מדיני. כמו כן, ממשלת הולנד הודיעה שמשרד החוץ שלה יחקור את היחס כלפי הומואים ולסביות באיראן. ארגוני זכויות אדם בארצות הברית, בריטניה ורוסיה קראו גם הם למדיניות דומה.
במרץ 2006 הציעה ריטה ורדונק, שרת ההגירה ההולנדית, להפסיק את ההקפאה של גירוש מבקשי מקלט הומוסקסואליים לאיראן, בטענה כי "עכשיו ברור כי אין שאלה של הוצאות להורג או גזר דין מוות רק על בסיס העובדה כי הנאשם הוא הומו", והוסיפה כי הומוסקסואליות מעולם לא הייתה האשמה העיקרית נגד אנשים. אולם תחת לחץ פרלמנטרי, ובהסתמך על עדויות של ארגונים, כולל ארגון Human Rights Watch, שעינויים של הומוסקסואלים באיראן נמשכים, היא נאלצה להאריך את ההקפאה על גירוש לשישה חודשים נוספים. בסוף שנת 2006, גם בשל שדלנות מטעם ארגוני זכויות אדם, כולל ארגון Human Rights Watch, הנהיגה הולנד מדיניות חדשה המקלה בנטל ההוכחה מצד פליטים איראנים התובעים לקבל מקלט.
ב-2006, יום השנה הראשון לתלייה במשהד, יזמה !OutRage יום של פעילות בינלאומית נגד הרדיפה ההומופובית באיראן, עם עצרות המתוכננות להתקיים באמסטרדם, ברלין, בריסל, שיקגו, פורט לודרדייל, פרנקפורט, לונדון, מרסיי, מקסיקו סיטי, מוסקבה, ניו יורק, סן דייגו, סן פרנסיסקו, סיאטל, סטוקהולם, טורונטו, ונקובר, וינה, ורשה, וושינגטון, וערים אחרות, עם דיונים המתוכננים להיערך בבית הנבחרים הבריטי. הפגנות אלה חידשו את המחלוקת באם הטענות אודות המקרה שהופצו על ידי !OutRage היו חסרות כל בסיס.
ה"ניו יורק טיימס" דיווח כי סוכנות הסטודנטים האיראנית לחדשות ISNA צילמה את ההוצאות להורג. ה"וושינגטון פוסט" דיווח כי תמונות של התליות נישאו על ידי מפגינים בעצרות ובהפגנות ביותר משני תריסר אירועים ברחבי העולם.
שימוש בתצלומי ההוצאות להורג
בתצלומי ההוצאות להורג של עסגרי ומרהוני נעשו שימושים למטרות שונות: חרט וילדרס, פוליטיקאי הולנדי ימני, השתמש בהם בסרטו הקצר "פתנה" כאזהרה על מה שיקרה להומואים בעתיד דיסטופי שבו המוסלמים שולטים בהולנד, והם הוצגו בצורה לא נכונה במדיה החברתית כפלסטינים, ולא כאיראנים, שנתלו בשל היותם הומוסקסואלים.
התצלומים הוצגו בפני נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, במהלך ראיון שנערך ב-2008 והוא נשאל אם לדעתו "גברים הומוסקסואלים ולסביות צריכים למות באיראן?" אחמדינז'אד השיב: "לא, אין חוק להוצאתם להורג באיראן. או שהם היו סוחרי סמים או שהם הרגו מישהו אחר. מי שהרג מישהו אחר או מי שביצע מעשי אונס יכול להיענש על ידי הוצאה להורג. מעבר לכך, אפילו לא יודעים מי הם הומוסקסואלים, כך שאין לנו הוצאות להורג של הומוסקסואלים".
זוכת פרס נובל לשלום שירין עבאדי, אירנית הידועה כפעילת זכויות האדם ומייסדת "Defenders of Human Rights Center" (ארגון איראני למען זכויות אדם), מחתה על הוצאתם להורג של קטינים. פיליפ קניקוט, חתן פרס פוליצר לביקורת, כתב ב-"וושינגטון פוסט" כי "אולי הדבר העצוב ביותר בתמונות האלו הוא שאף ארגון חדשות חשוב מחוץ לאיראן לא הצליח לחשוף את מה שבאמת קרה. ההשפלה האחרונה של חייהם הקצרים של הבנים הייתה שהם לא היו חשובים מספיק על מנת לעורר חקירה רצינית".
לאונה וודס
לאונה וודס (באנגלית: Leona Harriet woods; 9 באוגוסט 1919 – 10 בנובמבר 1986) הייתה פיזיקאית אמריקאית. מאוחר יותר היא נודעה בשמות לאונה וודס מרשל ולאונה וודס מרשל ליבי. היא עבדה בקבוצה של אנריקו פרמי, שבמסגרת פרויקט מנהטן פיתחה את הכור הגרעיני הראשון בעולם ואת הפצצה האטומית הראשונה. היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה שם בתחום מדידת הקרינה ועקב היותה האישה היחידה בקבוצה זו.
פרויקט מנהטן
במהלך לימודיה כתבה וודס מחקרים רבים. אחד מהמחקרים שעשתה במהלך הדוקטורט שלה היה "על פסי סיליקון חמצני" (on silicon oxide bands). במהלך מחקר זה, הכירה את הרברט אנדרסון שעבד באותה העת במעבדתו של אנריקו פרמי. בעקבות המלצתו של אנדרסון, כשוודס סיימה את הדוקטורט היא החלה לעבוד בקבוצת הפיזיקאים של אנריקו פרמי במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו על פרויקט מנהטן – פרויקט שמטרתו הייתה לפתח פצצת אטום לצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה. כשהכור הגרעיני (Chicago Pile-1) הופעל לראשונה ב-1942, תפקידה היה לכייל את הגלאים על ידי מדידת חתך רוחב הנייטרונים בעזרת רדיום בריליום ורדיד מנגן, אותם היא עזרה לפתח ולבנות. בשנת 1944 היא נסעה יחד עם מרשל להנפורד לפקח על הפעלת הכור הגרעיני. ב-27 בספטמבר באותה השנה כבה הכור והיא עזרה לג'ון ווילר לפתור את הבעיה בו. קבוצתו של פרמי הייתה אחראית לפיתוח הפצצות הגרעיניות הראשונות שהושלכו על הירושימה ונגסאקי בסוף מלחמת העולם השנייה. וודס מספרת שלא היו לה חרטות על הפצצות האלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
אחרי מלחמת העולם השנייה וודס ומרשל חזרו לאוניברסיטת שיקגו, שם וודס המשיכה לעבוד בשביל (בשנת 1955 שונה שמו למכון אנריקו פרמי) תחת פרמי. בשנת 1949 כשנפרדה ממרשל, החלה לעבוד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון וב ("BNL") של משרד האנרגיה האמריקאי, ובשנת 1960 בפקולטה באוניברסיטת ניו יורק. במותה היא השאירה מאחוריה כ-200 מאמרים מדעיים ושלושה ספרים, ביניהם "אנשי האורניום" ו"אקלים בעבר".
פרס לאונה וודס המכובד למרצים פוסט-דוקטורטים
בשנת 2017 מחלקת הפיזיקה של המעבדה הלאומית ברוקהבן חנכה פרס חדש על שמה של לאונה וודס. הפרס ניתן פעמיים כל שנה לפיזיקאים ופיזיקאיות מקבוצות מיעוטים שעוסקים בנושאים רלוונטיים לתחומי המחקר של המעבדה.
למור ננסי שעיר אוזן
למור ננסי שעיר אוזן (שם מדעי: Allocebus trichotis) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הלמורים הצמריים החי ביערות הגשם בצפון-מזרח מדגסקר. זהו אחד המינים הפחות נחקרים מבין הלמורים, כשהוא תואר ב-1875 בידי החוקר אלברט גונטר ושרידיו נמצאו בכמה מוזיאונים. הוא נחשב שנים למין שנכחד בטבע אך נמצאו מספר פרטים חיים שלו ב-1989. כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
אורכו של הלמור 125 עד 145 מ"מ עם זנב שעיר באורך 150 עד 195 מ"מ ומשקלו מגיע ל-75 עד 98 גרם. הפרווה שעירה וצבעה אפור-חום עם חלקים כהים יותר לאורך עמוד השדרה. האוזניים של הלמור שעירות מאוד, מה שמאפיין אותו משאר בני משפחתו הדומים לו.
למור זה הוא פעיל לילה המחפש בין ענפי העצים חרקים שונים, צוף ומוהל שאותם הוא מקלט בלשונו הארוכה ביותר. בימים הלמורים נחים בחללי עצים, לעיתים בקבוצות קטנות ואף עם מיני למורים אחרים. הלמורים ממליטים עד 4 גורים בעונה הגמושה שבין נובמבר לדצמבר. הלמור יכול להיטרף בעיקר בידי טורפי מדגסקר כמו הפוסה ומיני ינשופיים.
הוא נפגע בטבע עקב כריתת יערות מסיבית וכן מציד בידי האדם ועקב בידוד האוכלוסיות.
2009 בארצות הברית
2009 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 233 שנה מיום היווסדה.
רוז שניידרמן
רוז שניידרמן (באנגלית: Rose Schneiderman; 6 באפריל 1882 - 11 באוגוסט 1972) הייתה סוציאליסטית ופמיניסטית יהודיה-אמריקאית ואחת הנשים הבולטות בהנהגת האיגודים המקצועיים בארצות הברית. כחברה בליגת נשות האיגוד המקצועי (WTUL) בניו יורק נאבקה על בטיחות במקומות העבודה לאחר השריפה הגדולה שפרצה במפעל הטקסטיל טריאנגל בניו יורק ב-1911, אשר גבתה את חייהם של 146 בני אדם, רובן נשים. כמו כן נאבקה עבור קיום משאל העם ב-1917 אשר העניק לנשים במדינת ניו יורק את זכות ההצבעה. הביטוי "לחם ושושנים" מיוחס לשניידרמן, בעקבות נאום שלה משביתת הטקסטיל של לורנס כביטוי לזכות הטבעית של הפועל והפועלת לדברים נעלים יותר מלבד הקיום הבסיסי.
ראשית חייה
נולדה בשם רחל שניידרמן ב-6 באפריל 1882, הבכורה מבין ארבעה ילדים בבית יהודי-דתי בעיירה סאווין, כ-14 ק"מ מצפון לחלם שבפולין. הוריה, שמואל ודבורה (רוטמן) שניידרמן עסקו בעסקי התפירה. הלכה לבית ספר יהודי בסאווין, שרוב הלומדים בו היו בנים, ולאחר מכן לבית ספר ציבורי רוסי בחלם. ב-1890 היגרה המשפחה ללואר איסט סייד של ניו יורק סיטי. אביה של שניידרמן נפטר ב-1892 והותיר את המשפחה בעוני. אמא עבדה כתופרת וניסתה להחזיק את המשפחה, אולם המצב הכלכלי אילץ אותה להשאיר את ילדיה בבית יתומים יהודי לתקופה מסוימת. שניידרמן נאלצה לעזוב את ספסל הלימודים ב-1895 לאחר שהשלימה בית ספר יסודי, על אף שרצתה להמשיך וללמוד. היא יצאה לעבודה, תחילה בתור קופאית בחנות כלבו, וב-1898 כתופרת על פס ייצור במפעל לכובעים בלואר איסט סייד. ב-1902 היא ויתר בני משפחתה עברו בחופזה למונטריאול שם פיתחה את תפיסותיה הסוציאליסטיות-רדיקליות ואת העניין באיגוד מקצועי.
באיגוד העובדים
שניידרמן שבה לניו יורק ב-1903 והחלה לארגן את נשות המפעל שלה יחד עם עמיתה לעבודה. כשביקשו לצרף את עובדות המפעל לסניף המקומי של איגוד ייצרני הכובעים - השיבו להם באיגוד כי עליהן לשוב רק לאחר שיצליחו לארגן 25 נשים נוספות, וכך עשו בתוך מספר ימים. הייתה זו התאגדות הנשים הראשונה בסניף המקומי. שניידרמן זכתה להכרה רחבה במהלך שביתת ייצרני הכובעים ב-1905, כנבחרה כמזכירת הסניף המקומי וכצירה באיגוד העבודה המרכזי של ניו יורק. שם התוודעה לליגת נשות האיגוד המקצועי בניו יורק, ארגון אשר פעל לגיוס וריכוז משאבים לטובת איגודן של פועלות. במהרה הפכה לאחת הפעילות הבולטות ונבחרה כסגנית הנשיא המחוזית ב-1908. היא עזבה את המפעל על מנת לעבוד בליגה, כשהיא משלימה את לימודיה באמצעות מלגה מצד אחת התומכות העשירות של הארגון. היא שיחקה תפקיד מרכזי בהתקוממות ה-20 אלף - שביתה גדולה של עובדות תעשיית הטקסטיל בעיר ניו יורק שהוביל האיגוד הבינלאומי של עובדות תעשיית בגדי הנשים ב-1909. היא הייתה גם חברת מפתח בקונגרס הנשים העובדות העולמי ב-1919 ששם לעצמו למטרה לקדם את תנאי עבודתן של נשים באמנת ארגון העבודה העולמי.
השריפה שפרצה ב-25 במרץ 1911 וגבתה את חייהם של 123 עובדות ו-23 עובדים, אשר נשרפו חיים, נחנקו מהעשן ונספו כשקפצו מן הקומה התשיעית של המפעל, הדגישה את תנאי העבודה הקשים והמסוכנים נגדם נאבקה שניידרמן יחד עם ליגת נשות האיגוד המקצועי, ותנועת האיגודים. הליגה תיעדה תנאי עבודה דומים בעשרות מפעלים נוספים בניו יורק סיטי ובסביבותיה - ללא נתיבי מילוט מאש, או כאלה בהם דלתות המפעל ננעלו על העובדים והעובדות במטרה למנוע גנבות. 25 עובדות נוספות נהרגו בשריפה שפרצה בסדנת יזע בניוארק שבניו ג'רזי, רק תקופה קצרה לפני השריפה בטריאנגל.
שניידרמן הביעה את כעסה בנאום שנשאה בכינוס זיכרון לנספות שנערך במטרופוליטן אופרה ב-2 באפריל, מול קהל גדול שהורכב בעיקר מהנשים העמידות, תורמות הליגה:
על אף מילותיה הקשות, שבה שניידרמן לעבוד בליגה כמארגנת, והפכה לנשיאת הסניף בניו-יורק, ולאחר מכן ב-1926 נבחרה כנשיאתה הארצית למשך למעלה מ-20 שנה, עד התפרקותה ב-1950. ב-1920 התמודדה שניידרמן לסנאט האמריקאי כמועמדת מפלגת העבודה של ניו-יורק, אולם הפסידה. המצע שלה כלל בניית דיור ציבורי לעובדים, שיפור בתי הספר השכונתיים, הקמת מערך אנרגיה ושוקי מוצרי יסוד בבעלות המדינה, בריאות ממלכתית ודמי אבטלה.
שניידרמן הייתה ממקימי איגוד חירויות האזרח האמריקני ונהייתה לידידתה של אלינור רוזוולט ובעלה פרנקלין רוזוולט. בשנת 1933 הייתה לאישה היחידה אשר מונתה לוועדת השיקום האדמיניסטרטיבית לעבודה המייעצת לנשיא רוזוולט, והייתה ממקורבי הנשיא לאורך העשור. בשנים 1937–1944 הייתה שרת העבודה של מדינת ניו-יורק וניהלה קמפיין להחלת ביטוח לאומי על עקרות בית ולתשלום שווה לנשים. בסוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 הייתה מעורבת בניסיונות הצלה של יהודים אירופיים מציפורני הנאצים, אולם הצליחה להציל אך מעט.
זכות ההצבעה
שניידרמן הייתה פעילה בתנועה הסופרז'יסטית, וחברת האיגוד הלאומי למען זכות הצבעה לנשים בארצות הברית. היא ראתה בזכות הבחירה חלק בלתי נפרד ממאבקה לשוויון כלכלי. כשמחוקק ניו-יורקי הצהיר ב-1912 כי כניסתן של נשים לשדה הפוליטי רווי המתחים תסרס נשים ותוביל להיעלמות עדינותן וקסמן, השיבה:
מורשת
מייחסים לשניידרמן את הנאום בשביתת הטקסטיל של לורנס ב-1912:
סיסמה זו, שימשה השראה לשירו של ג'יימס אופנהיים 'לחם ושושנים'. ב-1949 פרשה שניידרמן מן החיים הציבוריים, הוסיפה במספר נאומי רדיו מזדמנים, והקדישה זמנה לכתיבת זיכרונותיה אשר פורסמו בספר ב-1967. שניידרמן מעולם לא נישאה, והתייחסה לאחייניה ואחייניותיה כאל ילדיה. הייתה לה מערכת יחסים ארוכה עם מוד או'פרל שוורץ (Maud O'Farrell Swartz, 1879-1937), אישה עובדת ופעילה אף היא בליגת נשות האיגודים. שניידרמן נפטרה בגיל 90 ב-11 באוגוסט 1972 בניו יורק.
סימונה אמנאר
סימונה אמנאר-טברה (ברומנית: Simona Amânar-Tabără; 7 באוקטובר 1979) היא מתעמלת רומניה בעבר, היא אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות מהן 3 זהב (אטלנטה 1996 וסידני 2000), אלופת עולם בעלת 10 מדליות מהן 6 זהב (1994 - 1999) ואלופת אירופה בעלת 12 מדליות מהן 6 זהב (1994 - 2000).
ביוגרפיה
אמנאר נולדה בקונסטנצה.
אלופת עולם בתחרות קבוצתית
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה, בשנת 1994 זכתה אמנאר במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בסבאה, יפן, בשנת 1995 זכתה אמנאר בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל קפיצות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה אמנאר ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, בתחרות קפיצות בתוצאה של 9.825 נק', לפני מו הוילן מסין (9.768 נק') ובת ארצה ג'ינה גוג'ן (9.750 נק'). מדליית כסף, בתחרות קרקע בתוצאה של 9.850 נק', אחרי ליליה פודקופייבה מאוקראינה (9.887 נק') ולפני דומיניק דווז מארצות הברית (9.837 נק') ומדליות ארד, בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 388.246 נק', אחרי ארצות הברית (389.225 נק') ורוסיה (388.404 נק') ובתחרות קרב-רב אישי ביחד עם בת ארצה לוויניה מילושוביץ' בתוצאה של 39.067 נק', אחרי ליליה פודקופייבה (39.255 נק') וג'ינה גוג'ן (39.075 נק'). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בתרגיל מקבילים מדורגים (9.787 נק').
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה אמנאר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרויות החשבות ביותר, בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 154.608 נק', לפני רוסיה (154.403 נק') וארצות הברית (152.933 נק') ובתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 38.642 נק', לפני בת ארצה מריה אולרו (38.581 נק') וליו שואן מסין (38.418 נק'). מדליית ארד, בתרגיל קרקע בתוצאה של 9.712 נק', אחרי ילנה זמולודצ'יקובה (9.850 נק') וסבטלאנה חורקינה (9.812 נק') שתיהן מרוסיה. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בתרגיל קפיצות בתוצאה של 9.537 נק'.
שמחה זיסל ברוידא
הרב שמחה מרדכי זיסקינד (שמחה זיסל) ברוידא (כ"ד באדר ה'תרע"ב, 13 במרץ 1912 - ט"ז בניסן תש"ס, 21 באפריל 2000) היה ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה
נולד בחצר שטרויס שבירושלים לטובה (בת אחי רבי יצחק אלחנן ספקטור) ולרב חזקיהו אברהם ברוידא, נכדו של הרב אריה לייב ברוידא, אחיו של הסבא מקלם. בילדותו למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים ולאחר מכן למד בישיבת חברון. למד בישיבה עם הרב ראובן טרופ, בנו של הרב נפתלי ולימים ראש ישיבת היישוב החדש, וראה אותו כרבו.
בתחילת שנות ה-40 נשא לאשה את גולדה מרים, בתו של הרב משה פינקל, בנו של הסבא מסלבודקה הרב נתן צבי פינקל וחתנו של הרב משה מרדכי אפשטיין. הרב משה פינקל היה ר"מ בישיבת חברון, ונפטר בצעירותו, בחיי אביו, בחול המועד סוכות תרפ"ו (1925).
בשנות ה-60 התמנה לר"מ בישיבת חברון, ולאחר פטירת ראשי הישיבה הוותיקים הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני התמנה לראש הישיבה, יחד עם עמיתיו הרב חיים סרנא והרב אברהם פרבשטיין.
מלבד עיסוקו בסוגיות התלמוד עסק רבות בפירוש הרמב"ן על התורה, ובמשך שנים רבות מסר שיעורים על פירוש זה. לימים יצאו השיעורים בסדרת ספרי "שם דרך" על ידי תלמידו הרב יעקב יהודה זילברליכט.
משנת תשל"ז היה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, ולאחר הקמת דגל התורה הצטרף למועצת גדולי התורה שלה והשתתף בדיוניה.
נפטר בחול המועד פסח תש"ס, ונקבר ליד קברי אבותיו בבית הקברות בהר הזיתים. ארבעה ימים אחריו נפטרה אשתו מרים (מירקה). שמו של חלק מ"רחוב הישיבה" בשכונת גאולה בירושלים, בסמיכות למבנה הישיבה הישן של ישיבת חברון, הוסב לרחוב הרב ברוידא.
משפחה
לרב ברוידא בן המתגורר בארצות הברית, ובת, הנשואה לשמואל סגל, נינו של הסבא מנובהרדוק.
גיסו הרב דוד פינקל (חתנו של הרב הלל ויטקינד) היה תלמידו המובהק של הרב איסר זלמן מלצר בירושלים. אחיו הוא הרב צבי ברוידא, שהיה אב"ד בפתח תקווה.
קרנר
{{פירושונים|
יוג'יניה קומצ'יבה
יוג'יניה קומצ'יבה (Eugenia Kumacheva) היא פרופסור לכימיה באוניברסיטת טורונטו, חברה בחברה המלכותית למדע בקנדה ואנגליה וחלק ממושב המחקר הקנדי העוסק בחומרים פולימרים מתקדמים. מחקרה עוסק בפולימרים, ננו-טכנולוגיה, מיקרופלואידיקה והנדסה כימית. את הדוקטורט שלה בכימיה פיזיקלית של פולימרים, עשתה יוג'יניה במכון לכימיה פיזיקלית באקדמיה הרוסית למדעים.1 בשנת 2011 פרסמה קומצ'בה ספר על ראקציה מיקרופלואידית אצל חלקיקים פולימרים, אותו כתבה ביחד עם פיוטר גארסטאקי.
עבודתה ומחקרה
לאחר עבודתה במעבדתו של פרופסור יעקב קליין, הצטרפה בשנת 1995 לקבוצת המחקר של פרופסור מיטש וינק במחלקת הכימיה של אוניברסיטת טורונטו, קנדה. בעבודתה עם פרופסור וינק השתתפה במחקר מורפולוגיה של מערכות פולימר מרובות-קומפונסיביות. שנה לאחר מכן הצטרפה קומצ'יבה למחלקת הכימיה באותה אוניברסיטה כפרופסור חבר. את השבתון הראשון שלה, בשנת 2002, בילתה קומצ'יבה בהרווארד ביחד עם פרופסור ג'ורג' וויטסיידס. לאחר השבתון שלה החלה להרצות כפרופסור באוניברסיטאות שונות, ביניהם: אוניברסיטת אוקספורד אוניברסיטת לואי פסטר, אוניברסיטת מוסקבה בשנת 2009, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת ביירות.
חלק מעבודתה ברחבי העולם כלל שירות בוועדת ייעוץ במעבדות שונות: מעבדה הלאומית של ברוקהאבן ומרכז למדע והנדסה של טריינגל מטריאל בארצות הברית, מכון ריקן ביפן, מכון לייבניץ לחומרים אינטראקטיביים בגרמניה, מכון פרייבורג ללימודים מתקדמים ומכון מקס פלאנק למחקר פולימרים בגרמניה. כיום קומצ'יבה היא חלק מהמועצה האירופאית למחקר הכימיה של החברה המלכותית.
בעבודתה מתמקדת קומצ'יבה במדע וטכנולוגיה של פולימרים, ננו-מדע, מיקרופלואידיקה והנדסה כימית. בנוסף למחקרה העיקרי, השקיעה רבות במחקר ביומימטי המרוכז ברקמות ונוזלים ביולוגיים, בסביבות ביולוגיות עם פולימרים ובננו-חומרים.
מחקרה העוסק בייעול פולימרים ותת מבנים ליצירת חומרים חדשים עם תכונות שונות הניב לה את פרס לוראל אונסקו לנשים במדע. מחקרה בנושא זה כלל שימוש בשכבות דקות של פולימרים במסמכים מזהים, שימושם יקל על בדיקות הביטחון ויקצר את זמנן. ביחד עם קבוצתה פיתחה חצי מוליכים תת-חלקיקיים מבוססי מים, דבר שיוכל לשפר את דיוקם של מכשירי ראיית הלילה. דבר נוסף עליו עבדה בנושא שזיכה לה את הפרס הוא עיצוב ופיתוח חומרים שביכולתם לשלוח תרופות בגופם של חולי סרטן, על מנת לטפלם.
קומצ'יבה תרמה לרפואה בדרכים שונות בעזרת מחקריה. יצרה מודלים תאורטיים של אוטם שריר הלב, שבץ, תסחיף ריאתי ומחלות שונות הקשורות לדם, את המודלים פיתחה בעזרת שימוש בפולימרים וננו-חומרים. חלק מהמודלים בנתה כדי להוסיף להבנת המדע על הקשר בין כימיה ופיזיקה לקרישי דם.