cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארצות הברית במשחקים האולימפיים (1992 ואילך)
שחייה
מליסה פרנקלין, הייתה לספורטאית המעוטרת ביותר במשחקים אלו, עם 5 מדליות מהן 4 זהב, ניצחה בשני משחי הגב, ובמשחה ל-200 מטר אף קבעה שיא עולם חדש, 2:04.06 דקות. פרנקלין גם סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חופשי וסיימה במקום החמישי במשחה ל-100 מטר חופשי. רבקה סוני קבעה פעם נוספת שיא עולם ב-200 מטר חזה (2:19.59 דקות), ובמשחה ל-100 מטר חזה זכתה במדליית כסף. גם דנה וולמר קבעה שיא עולם, כשניצחה במשחה ל-100 מטר פרפר (55.98 שניות). אליסון שמיט קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי (1:53.61 דקות) וגם זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי. קייטי לדקי בת ה-15 זכתה במדליית הזהב במשחה ל-800 מטר חופשי. אליזבת בייזל זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב, וקייטלין לאוורנז זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וכן סיימה במקום השישי במשחה למרחק הכפול. נבחרת השליחות ל-100X4 מעורב, בה היו חברות פרנקלין, סוני וולמר ושמיט, קבעה שיא עולם חדש (3:52.05 דקות), ואילו נבחרת השליחות ל-200X4 מטר חופשי, שכללה את פרנקלין, וולנר, שמיט ושאנון פרילנד קבעה שיא אולימפי חדש (7:42.92 דקות). במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי הסתפקו האמריקניות במדליית הארד.
מחוץ לבריכת השחייה, הייתה היילי אנדרסון לאמריקאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בשחייה במים פתוחים. אנדרסון זכתה במדליית הכסף.
שחיינים אמריקאים נוספים שהעפילו למשחי גמר, אך לא זכו במדליות, כללו את קתלין הרסי (מקום רביעי ב-200 מטר פרפר), אנתוני ארווין (מקום חמישי ב-50 מטר חופשי), קונור דווייר (מקום חמישי ב-400 מטר חופשי), סקוט ולץ (מקום חמישי ב-200 מטר חזה) קאמיל אדמס (מקום חמישי ב-200 מטר פרפר), אריאנה קוקורס (מקום חמישי ב-200 מטר מעורב אישי), קונור ג'ייגר (מקום שישי ב-1500 מטר חופשי), בריג'ה לארסון (מקום שישי ב-100 מטר חזה), קלארק ברקל (מקום שישי ב-200 מטר חזה), מיקה לורנס (מקום שישי ב-200 מטר חזה), ג'סיקה הארדי (מקום שביעי ב-50 מטר חופשי ומקום שמיני ב-100 מטר חופשי), טיילר מקגיל (מקום שביעי ב-100 מטר פרפר) וקלייר דונהיו (מקום שביעי ב-100 מטר פרפר).
אתלטיקה
באתלטיקה זכו האמריקאים ב-28 מדליות, מהן 9 מדליות זהב.
אליסון פליקס, שהייתה לאתלטית המעוטרת במשחקים אלו, עם 3 מדליות זהב, הובילה את נבחרת השליחות האמריקאית (טיאנה מדיסון, ביאנקה נייט וכרמליטה ג'טר) ל-100X4 מטר חופשי לשיא עולם חדש, 40.82 שניות. פליקס זכתה גם במדליית הזהב בריצת 200 מטר, וכן סיימה במקום החמישי בריצת 100 מטר. כרמליטה ג'טר, זכתה גם במדליית הכסף בריצת 100 מטר ובמדליית הארד בריצת 200 מטר. סניה ריצ'רדס ניצחה בריצת 400 מטר, ודידי טרוטר זכתה במדליית הארד. שתיהן, כמו גם אליסון פליקס, היו חברות בנבחרת השליחות ל-400X4 מטר שזכתה אף היא במדליית זהב. ריצ'רדס גם סיימה במקום החמישי בריצת 200 מטר. בקפיצה לרוחק זכתה בריטני ריס במדליית הזהב וג'נאי דלואץ' במדליית הארד. ג'ן שור שיפרה את הישגה מבייג'ינג וזכתה במדליית זהב בקפיצה במוט, ובריגטה בארט זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה. דון הרפר איבדה את תוארה בריצת 100 מטר משוכות, והסתפקה במדליית הכסף, וקלי ולס זכתה במדליית הארד במרוץ זה. בריצת 400 מטר משוכות זכתה לשינדה דמוס במדליית כסף.
אשטון איטון זכה במדליית הזהב בקרב עשר, וסגנו היה טריי הארדי. גם בקפיצה משולשת היו שני הראשונים אמריקאים - כריסטיאן טיילור וויל קליי. קליי גם זכה במדליית הארד בקפיצה לרוחק. מקצוע נוסף בו שני המנצחים היו אמריקאים היה ריצת 110 מטר משוכות - ארייס מריט זכה בזהב וג'ייסון ריצ'רדסון. מרוץ זה היה היחיד בריצות הקצרות בו הצליחו אצנים אמריקאים לגבור על הג'מייקנים. אריק קינרד זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה לאחר שאיוון אוחוב מרוסיה נפסל בשל אימרוץ והאצן האמריקאי היחיד שזכה במדליה בריצות הקצרות היה ג'סטין גטלין, שזכה במדליית הארד בריצת 100 מטר. גם נבחרת השליחים ל-400X4 מטרים זכתה אף היא במדליית הכסף, לאחר שהגיעה אחרי האצנים מאיי בהאמה. שלושה רצים נוספים זכו במדליות כסף: מייקל טינזלי (ריצת 400 מטר משוכות), לאונל מנזאנו (ריצת 1500 מטר) וגיילן ראפ (ריצת 10000 מטר). ראפ סיים גם בקום השביעי בריצת 5000 מטר. את תמונת המדליות השלימו ריס הופה מדליית ארד בהדיפת כדור ברזל. נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים נכנעה לנבחרת הג'מייקנית וזכתה במדליית הכסף. התוצאה שקבעה, 37.04 שניות, הייתה התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה. עם זאת, בשנת 2014 התברר כי אחד האצנים, טייסון גיי, השתמש בחומרים אסורים. הנבחרת כולה נפסלה בשל כך, התוצאה בוטלה, והמדליות נשללו מחברי הנבחרת.
אתלטים אמריקאים נוספים שרשמו הישגים נאים כללו את טייסון גיי (מקום רביעי בריצת 100 מטר), טיאנה מדיסון (מקום רביעי בריצת 100 מטר), וולאס ספירמון (מקום רביעי בריצת 200 מטר), דוויין סולומון (מקום רביעי בריצת 800 מטר), מתיו צנטרוביץ' (מקום רביעי בריצת 1500 מטר), ברנרד לאגאט (מקום רביעי בריצת 5000 מטר), לולו ג'ונס (מקום רביעי בריצת 100 מטר משוכות), מב קלפזיגי (מקום רביעי במרתון), כריסטיאן קאנטוול (מקום רביעי בהדיפת כדור ברזל), ראיין ביילי (מקום חמישי בריצת 100 מטר), ניק סימונדס (מקום חמישי בריצת 800 מטר), אליסיה מונטניו (מקום חמישי בריצת 800 מטר), אנג'לו טיילור (מקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות), ג'ורגאן מולין (מקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות), מישל קארטר (מקום חמישי בהדיפת כדור ברזל), שאנון רוברי (מקום שישי בריצת 1500 מטר), טיארה בראון (מקום שישי בריצת 400 מטר משוכות), איוואן ג'אגר (מקום שישי בריצת 3000 מטר מכשולים), ג'יימי נייטו (מקום שישי בקפיצה לגובה), שונטה לווה (מקום שישי בקפיצה לגובה), פרנסינה מקורורי (מקום שביעי בריצת 400 מטר), קירון קלמנט (מקום שמיני בריצת 400 מטר משוכות), דונלד קבראל (מקום שמיני בריצת 3000 מטר מכשולים), סטפני בראון טרפטון (מקום שמיני בזריקת דיסקוס), ג'סי ויליאמס (מקום תשיעי בקפיצה לגובה), בקי הולידיי (מקום תשיעי בקפיצה במוט), ראיין וייטינג (מקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל), קיבווה ג'ונסון (מקום תשיעי ביידוי פטיש), לופז לומונג (מקום עשירי בריצת 5000 מטר), שאליין פלאנאגאן (מקום עשירי במרתון) ומרקיז גודווין (מקום עשירי בקפיצה לרוחק).
ענפי כדור קבוצתיים
כל נבחרות הנשים האמריקאיות במשחקי הכדור, פרט לנבחרת ההוקי שדה, העפילו לשלב הגמר, ושלוש מהן גם זכו בתואר. נבחרת הכדורסל עשתה זאת (בפעם החמישית ברציפות) לאחר שהביסה את נבחרת צרפת בתוצאה 50–86. במהלך הטורניר הביסה הנבחרת את יריבותיה בתוצאה הממוצעת 56–91, ורק נבחרת אוסטרליה הצליחה לקלוע מולה למעלה מ-70 נקודות. נבחרת הכדורגל זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות, לאחר שגברה במשחק הגמר על אלופת העולם נבחרת יפן בתוצאה 1–2. במהלך הטורניר הבקיעה אבי וומבאך חמישה שערים לזכות הנבחרת. נבחרת הכדורמים זכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה 5–8 על נבחרת ספרד. הנבחרת היחידה שלא הצליחה לזכות במדליית זהב הייתה נבחרת הכדורעף, שבפעם השנייה ברציפות הפסידה לנבחרת ברזיל במשחק הגמר.
נבחרת הגברים היחידה שזכתה במדליית זהב הייתה נבחרת הכדורסל, לה היה זה התואר ה-14. בדומה לבייג'ינג, גם הפעם היריבה בגמר הייתה נבחרת ספרד, והאמריקנים ניצחו 100–107. קווין דוראנט הוביל את קלעי הנבחרת עם 21.2 נקודות בממוצע למשחק, והיא כללה גם את אנדרה איגודלה, כרמלו אנתוני, קובי בראיינט, לברון ג'יימס, אנתוני דייוויס, ג'יימס הארדן, דרן ויליאמס, ראסל וסטברוק, קווין לאב, כריס פול וטייסון צ'נדלר. נבחרת הכדורעף הודחה בידי נבחרת איטליה ברבע הגמר, ונבחרת הכדורמים סיימה במקום השמיני.
ענפים אחרים
בהתעמלות זכו האמריקאים בשש מדליות. נבחרת הנשים זכתה במדליית הזהב בקרב-רב, לראשונה מזה 16 שנים. אלי רייזמן זכתה גם במדליית הזהב בתרגיל הקרקע ובמדליית הארד בתרגיל הקורה, וכן סיימה במקום הרביעי בקרב-רב. גבי דאגלס זכתה במדליית הזהב בקרב-רב, סיימה במקום השביעי בקורה ובמקום השמיני במקבילים המדורגים. מתעמלת נוספת, ג'ורדין ויבר העפילה לגמר הקרקע וסיימה במקום השביעי. נבחרת הגברים סיימה במקום החמישי, וכמה מחבריה העפילו גם לגמרים אישיים: דאנל לייבה זכה במדליית הארד בקרב-רב וסיים במקום החמישי במתח, ג'ייק דלטון סיים במקום החמישי בתרגיל הקרקע, סאם מיקולאק סיים במקום החמישי בתרגיל הקפיצות, ג'ונתן הורטון סיים במקום השישי במתח וג'ון אורוזקו סיים במקום השמיני בקרב-רב. בטרמפולינה סיימה סוואנה וינסנט במקום השישי.
הטניסאית סרינה ויליאמס זכתה לראשונה במדליית זהב אולימפית, לאחר שגברה במשחק הגמר על מריה שראפובה. יחד עם אחותה ונוס זכתה במדליית זהב שלישית בטורניר הזוגות, לאחר שהשתיים גברו על הצמד הצ'כי אנדראה חלאוואצ'קובה ולוציה חראדצקה. זוג אמריקאי נוסף, ליזל הובר וליסה ריימונד, סיים במקום הרביעי. האחים בוב ומייק בריאן זכו אף הם בטורניר הזוגות, לאחר שגברו על הצמד הצרפתי מיקאל ליודרה וז'ו-וילפריד צונגה. בטורניר הזוגות המעורבים זכו מייק בריאן וליסה ריימונד במדליית הארד, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לבלארוסים ויקטוריה אזרנקה ומקס מירני, וגברו על הגרמנים כריסטופר קאס וסבינה ליזיקי. בטורניר היחידים הודח ג'ון איזנר ברבע הגמר, בידי המדורג ראשון רוג'ר פדרר, ואילו אנדי רודיק הודח כבר בסיבוב השני, בידי המדורג שני, נובאק ג'וקוביץ'.
בקליעה זכו האמריקאים בארבע מדליות. וינסנט הנקוק שמר על תוארו מבייג'ינג ואף קבע שיא אולימפי חדש. קים רוד זכתה במדליית זהב שלישית וג'יימי לין גריי קבעה שיא אולימפי בירי משלושה מצבים, וכן סיימה במקום החמישי בירי ברובה אוויר. מאט אימונס זכה במדליית ארד, בירי משלושה מצבים. גם בהיאבקות זכו האמריקאים בארבע מדליות. ג'ורדן בורואוז וג'ייקוב ורנר זכו במדליות זהב, וקולמן סקוט וקלריסה צ'ון זכו במדליות ארד. מתאבק נוסף, טרוול דלאגנב, סיים במקום הרביעי. באופניים, שמרה קריסטין ארמסטרונג על תוארה במרוץ אופני כביש נגד השעון. שרה האמר זכתה במדליית כסף באומניום, וגם עם נבחרת הנשים במרוץ מרדף. רוכבת נוספת, ג'ורג'יה גולד, זכתה במדליית ארד במרוץ אופני הרים. טיילור פיני סיים פעמיים במקום הרביעי.
דייוויד בודיה היה לאמריקאי הראשון שזוכה במדליית זהב בקפיצה מ-10 מטרים מאז גרג לוגאניס עשה זאת באולימפיאדת סיאול (1988). יחד עם ניק מקרורי (שסיים תשיעי בגמר), זכה גם במדליית ארד בקפיצה סינכרונית. גם טרוי דומה וקריסטיאן איפסן זכו במדליית ארד, בקפיצה מ-3 מטרים. דומה סיים במקום החמישי במקצה היחידים. בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטרים לנשים, זכו קלסי בראיינט ואביגייל ג'ונסטון במדליית כסף.
בכדורעף חופים העפילו לגמר הנשים שני צמדים אמריקאיים. קרי וולש ומיסטי מיי טרינור זכו בתואר בפעם השלישית ברציפות, לאחר שניצחו את ג'ניפר קסי ואפריל רוס. שמיניית החותרות האמריקאית זכתה במדליית זהב, ורביעיית החותרות ורביעיית החותרים זכו כל אחת במדליית ארד. שמיניית החותרים וצמד החותרות סיימו כל אחד במקום הרביעי. בטורניר האיגרוף הראשון שנערך אי פעם לנשים זכתה קלריסה שילדס במדליית זהב, ומרלין אספראזה זכתה במדליית ארד. אף אחד מהמתאגרפים הגברים לא עבר את שלב רבע הגמר. קיילה האריסון הייתה לג'ודוקא האמריקאית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, ומארטי מאלוי זכתה במדליית ארד. בין הגברים בלט טראוויס סטיבנס, שסיים במקום החמישי. נבחרת הקשתים האמריקאית זכתה במדליית כסף, והקשתת חטונה לוריג סיימה במקום הרביעי. שני לוחמי טאקוונדו אמריקאים זכו במדליות ארד: טרנס ג'נינגס ופייג' מקפירסון. במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הסייפות, בדקר. מריאל זגוניס, שנשאה את הדגל האמריקאי בטקס הפתיחה, לאחר שזכתה בשתי מדליות זהב ברומח באולימפיאדות הקודמות, הסתפקה הפעם במקום הרביעי. הישג דומה רשמו נבחרת הסייפים ברומח ווסטון קלזי בדקר. ספורטאיות בולטות נוספות שבלטו במשלחת האמריקאית כללו את מרגו איסקסן שסיימה במקום הרביעי בקרב חמש מודרני, הטריאתלטית שרה גרוף שסיימה אף היא במקום הרביעי וצוות שייטות האליוט 6 מטר שסיים במקום החמישי.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתתפו 555 ספורטאים אמריקאים. הם זכו ב-121 מדליות, מספר המדליות הגבוה ביותר בו זכתה משלחת אמריקאית באולימפיאדה מחוץ לארצות הברית, והגבוה ביותר מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). מספר מדליות הזהב היה 46, כבלונדון. בניגוד למשחקים הקודמים, חלה ירידה בהישגי המשלחת הסינית, ושליטתה של ארצות הברית בטבלת המדליות הייתה בלתי מעורערת.
שחייה
שליטתה של ארצות הברית בבריכת השחייה נמשכה גם בתחרויות השחייה בריו. השחיינים האמריקאים זכו ב-33 מדליות, מהן 16 מדליות זהב.
מייקל פלפס הגיע לאולימפיאדה החמישית שלו אחרי שכבר הכריז על פרישתו וחזר ממנה. הוא הוסיף למאזנו 6 מדליות, והגיע ל-23 בסיכום כללי, יותר מכל ספורטאי אחר בהיסטוריה. מבין 6 המדליות, 5 היו מדליות זהב. במשחה ל-200 מטר פרפר השיב לעצמו את התואר לאחר שבלונדון הפסיד לצ'אד לה קלו, והשלים זכייה שלישית במשחה. במשחה ל-200 מטר מעורב אישי זכה בפעם הרביעית ברציפות, הישג שאף שחיין לא רשם מעולם. במשחה ל-100X4 מעורב היה שותף לזכייה אמריקאית תשיעית ברציפות בתואר האולימפי, שהייתה הזכייה השלישית שלו כחבר הנבחרת. במשחה ל-200X4 מטר חופשי היה שותף לזכייה אמריקאית רביעית ברציפות, שגם לו הייתה הרביעית ברציפות. גם במשחה השליחים ל-100X4 מטר חופשי זכה פלפס במדליית הזהב יחד עם הנבחרת האמריקאית. המשחה היחיד בו התחרה ולא זכה במדליית זהב היה המשחה ל-100 מטר פרפר, בו ניצח ג'וזף סקולינג, בעוד פלפס חלק את מדליית הכסף עם צ'אד לה קלו ולאסלו צ'ה.
שחיין בולט נוסף, ראיין מרפי, זכה ב-3 מדליות זהב. הוא קבע שיא אולימפי במשחה ל-100 מטר גב (51.97 שניות), זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב ובמשחה שליחים 100X4 מטר מעורב בשיא אולימפי חדש תוך כדי שהוא קובע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב (51.85 שניות). אנתוני ארווין בן ה-35 זכה במדליית הזהב במשחה ל-50 מטר חופשי, 16 שנים לאחר שניצח בו באולימפיאדת סידני. באותו משחה זכה נייתן אדריאן במדליית ארד. אדריאן זכה במדליית ארד גם במשחה ל-100 מטר חופשי, בו ניצח בלונדון ובסך הכל צבר 4 מדליות, 2 זהב במשחי השליחים (100X4 מטר חופשי ו-100X4 מטר מעורב) ו-2 ארד. קונור יגר זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי, עם שיא אמריקאי חדש (14:39.48 דקות) וכן סיים חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי. במדליות כסף נוספות זכו ג'וש פרנוט (200 מטר חזה) וצ'ייס קייליש (400 מטר מעורב אישי). קונור דוואייר זכה במדליית ארד ב-200 מטר חופשי, סיים רביעי במשחה למרחק הכפול וזכה במדליית זהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי, דייוויד פלאמר זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב וקודי מילר זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה, עם שיא אמריקאי חדש (58.84 שניות).
כל יתר השחיינים האמריקאים שהתחרו בריו העפילו למשחי גמר. ג'ורדן וילימובסקי סיים רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי, וכן סיים חמישי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים. קווין קורדס סיים רביעי במשחה ל-100 מטר חזה ושמיני במשחה ל-200 מטר חזה, טאונלי האס סיים חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי וזכה במדליית זהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי, ראיין לוכטה סיים חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי וזכה במדליית זהב במשחה ל-200X4 מטר חופשי ובכך זכה ב 12 מדליות אולימפיות מהן 6 זהב והיה לשחיין השני הכי מעוטר בהיסטוריה של השחייה, ג'יי לית'רלנד סיים חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, ג'ייקוב פבלי סיים חמישי במשחה ל-200 מטר גב, קיילב דרסל סיים שישי במשחה ל-100 מטר חופשי וזכה במדליית זהב במשחה שליחים 100X4 מטר חופשי וטום שילדס סיים שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר.
אצל הנשים בלטה קייטי לדקי, שזכתה ב-5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. היא שמרה על תוארה במשחה ל-800 מטר חופשי, עם שיא עולם חדש (8:04.79 דקות). גם במשחה ל-400 מטר חופשי קבעה לדקי שיא עולם (3:56.46 דקות), ובמדליית זהב נוספת זכתה במשחים ל-200 מטר חופשי ובמשחה השליחות ל-200X4 מטר חופשי. בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי. סימון מנואל חלקה את מדליית הזהב במשחה ל-100 מטר חופשי עם הקנדית פני אולקסיאק, והייתה לשחיינית האפרו-אמריקאית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. התוצאה שקבעו השתיים, 52.70 שניות, הייתה שיא אולימפי חדש. בנוסף, זכתה מנואל במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי והייתה שותפה למדליית הזהב של השליחות האמריקאיות במשחה ל-100X4 מטר מעורב ומדליית כסף במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי. לילי קינג קבעה אף היא שיא אולימפי חדש, במשחה ל-100 מטר חזה - 1:04.93 דקות וזכתה במדליית הזהב במשחה ל-100X4 מטר מעורב. במדליית זהב נוספת זכתה מאיה דיראדו, במשחה ל-200 מטר גב. דיראדו זכתה במדליית זהב נוספת במשחה השליחות ל-200X4 מטר חופשי, במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. קתלין בייקר זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב ובמדליית זהב במשחה ל-100X4 מטר מעורב, קייטי מיילי זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה, דנה וולמר איבדה את תוארה ב-100 מטר פרפר וזכתה אף היא במדליית ארד במדליית זהב במשחה ל-100X4 מטר מעורב ובמדליית כסף במשחה השליחות ל-100X4 מטר חופשי, וליה סמית' זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי, סיימה שישית במשחה ל-800 מטר חופשי וזכתה במדליית זהב במשחה השליחות ל-200X4 מטר חופשי. אליסון שמיט זכתה במדליית זהב במשחה השליחות ל-200X4 מטר חופשי ובסך הכל צברה במהלך הקריירה שלה 8 מדליות אולימפיות מהן 4 זהב.
שחייניות אמריקאיות נוספות שהעפילו לשלב הגמר כללו את קאמיל אדמס (מקום רביעי ב-200 מטר פרפר), מלאני מרגליס (מקום רביעי ב-200 מטר מעורב אישי), אליזבת בייזל (מקום שישי ב-400 מטר מעורב אישי), אוליביה סמוליגה (מקום שישי ב-100 מטר גב), אבי וייצל (מקום שביעי ב-100 מטר חופשי) והאלי פליקינגר (מקום שביעי ב-200 מטר פרפר). מיסי פרנקלין כוכבת השחייה באולימפיאדת לונדון, לא הצליחה לעלות למשחי הגמר בשני המשחים בהם השתתפה, אך היא הייתה שותפה לזכייה במדליית זהב במשחה השליחות ל-200X4 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות ובסך הכל צברה במהלך הקריירה שלה 6 מדליות אולימפיות מהן 5 זהב.
על השתתפותם של השחיינים האמריקאים במשחקים העיבה תקרית בה היו מעורבים ראיין לוכטה ושלושה משחייני נבחרת השליחים, ג'ימי פייגן, גונאר בנץ וג'ק קונגר. לוכטה טען כי הארבעה היו קורבן לשוד מזוין במהלך שהותם בריו דה ז'ניירו. עד מהרה התברר כי השוד לא היה ולא נברא, וכי הארבעה גרמו נזק לשירותים של תחנת דלק בעודם שיכורים, והנשק שכוון לעברם היה נשק של אנשי אבטחה שדרשו כי ישלמו על הנזק שגרמו.
אתלטיקה
באתלטיקה זכו האמריקאים ב-32 מדליות, מהן 13 מדליות זהב. הנציגים נקבעו בתחרות מבחנים.
בקפיצה משולשת דורגו שני אמריקאים במקומות הראשונים: כריסטיאן טיילור שמר על תוארו מלונדון, וכמו בלונדון, גם בריו סגנו היה ויל קליי. גם בהדיפת כדור ברזל דורגו אמריקאים בשני המקומות הראשונים. ראיין קראוזר קבע שיא אולימפי חדש (22.52 מטר) וזכה במדליית הזהב, וג'ו קובץ' זכה במדליית הכסף. אשטון איטון שמר על תוארו בקרב עשר, וגם הוא קבע שיא אולימפי חדש - 8893 נקודות. מתיו צנטרוביץ' זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר, קירון קלמנט ניצח בריצת 400 מטר משוכות, וג'ף הנדרסון בקפיצה לרוחק. נבחרת השליחים ל-400X4 מטר זכתה אף היא במדליית זהב, ואחד החברים בה, לאשון מריט, זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר וגם סיים שישי בריצת 200 מטר. ג'סטין גטלין בן ה-34 זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר, שהייתה המדליה האולימפית החמישית שלו. איוואן ג'אגר זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים והאתלט יליד קניה פול צ'לימו זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר. קלייטון מרפי זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר וסם קנדריקס זכה במדליית ארד בקפיצה במוט. גאלן ראפ זכה במדליית ארד במרתון, וכן סיים חמישי בריצת 10000 מטר.
אתלטים אמריקאים נוספים שבלטו בריו כללו את ג'ריון לוסון (מקום רביעי בקפיצה לרוחק), דבון אלן (מקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות), ברנרד לאגאט (מקום חמישי בריצת 5000 מטר), ג'ארד וורד (מקום שישי במרתון), אריק קיינרד (מקום שישי בקפיצה לגובה), זאק זימק (מקום שביעי בקרב עשר), רוני אש (מקום שמיני בריצת 110 מטר משוכות), בן בלנקנשיפ (מקום שמיני בריצת 1500 מטר), טרייבון ברומל (מקום שמיני בריצת 100 מטר) ובוריס בריאן (מקום שמיני בריצת 800 מטר). במרוץ השליחים ל-100X4 מטר נפסלה הנבחרת האמריקאית בשלב הגמר.
בריצת 100 מטר משוכות זכו אצניות אמריקניות בכל שלוש המדליות: בריאנה רולינס זכתה בזהב, ניה אלי בכסף וקריסטי קסטלין בארד. בקפיצה לרוחק דורגו אמריקאיות בשני המקומות הראשונים: טיאנה ברטולטה זכתה בזהב, והאלופה היוצאת בריטני ריס זכתה בכסף. בריצת 400 מטר משוכות זכתה דלילה מוחמד במדליית הזהב ואשלי ספנסר זכתה במדליית הארד, ובמדליית זהב נוספת זכתה מישל קרטר, בהדיפת כדור ברזל. שתי נבחרות השליחות זכו במדליות זהב. בריצת 100X4 מטר נקבע תחילה כי האמריקאיות נפסלו בשלב המוקדמות, אך לאחר שערעור שהוגש התקבל, התמודדו האצניות במרוץ נפרד נגד השעון, והתוצאה שהשיגו הספיקה להן כדי להעפיל לשלב הגמר, בו ניצחו. חברת נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר טורי בואי זכתה גם בשתי מדליות אישיות, מדליית כסף בריצת 100 מטר ומדליית ארד בריצת 200 מטר. אליסון פיליקס, שהתחרתה בני מרוצי השליחות זכתה גם במדליית כסף בריצת 400 מטר. בכך, הגיעה למאזן של 9 מדליות אולימפיות בארבע אולימפיאדות. סנדי מוריס זכתה אף היא במדליית כסף, בקפיצה במוט. ג'ניפר סימפסון זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר ואמה קובורן עשתה זאת בריצת 3000 מטר מכשולים.
אתלטיות אמריקאיות נוספות שבלטו בריו כללו את קטורה אורג'י (מקום רביעי בקפיצה משולשת), נטשה הייסטינגס (מקום רביעי בריצת 400 מטר), שונטה לאו (מקום רביעי בקפיצה לגובה), שאנון ראוברי (מקום רביעי בריצת 1500 מטר), רייבן סונדרס (מקום חמישי בקפיצה לגובה), פיליס פרנסיס (מקום חמישי בריצת 400 מטר), אינגליש גרדנר (מקום שישי בריצת 100 מטר), מולי האדל (מקום שישי בריצת 10000 מטר), שאליין פלנגן (מקום שישי במרתון), אמבר קמפבל (מקום שישי ביידוי פטיש), דזירה לינדן (מקום שביעי במרתון), דיאז'ה סטיבנס (מקום שביעי בריצת 200 מטר), קייט גרייס (מקום שמיני בריצת 800 מטר), דיאנה פרייס (מקום שמיני ביידוי פטיש) וקולין קוויגלי (מקום שמיני בריצת 3000 מטר מכשולים).
התעמלות
ענף נוסף בו הובילה ארצות הברית את טבלת המדליות היה ההתעמלות, עם 12 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
מעל כולם התעלתה סימון ביילס, שזכתה במדליות זהב בקרב-רב, בתרגילי הקרקע והקפיצות, ועם הנבחרת האמריקאית, ובמדליית ארד בתרגיל הקורה. חברתה לנבחרת, אלי רייזמן, שהייתה האלופה האולימפית בתרגיל הקרקע בלונדון, זכתה הפעם במדליות כסף, הן בקרב-רב והן בקרקע. לורי הרננדז זכתה במדליית כסף בתרגיל הקורה, מדיסון קושיאן זכתה במדליית כסף במקבילים המדורגים, ואילו גבי דאגלס, שהייתה האלופה האולימפית בקרב-רב בלונדון, הסתפקה במקום השביעי בתרגיל המקבילים המדורגים. כל חמש המתעמלות היו שותפות לזכייה במדליית הזהב הקבוצתית.
אצל הגברים בלט דאנל לייבה, שזכה במדליות כסף במקבילים ובמתח. אלכס נאדור זכה במדליית ארד בסוס הסמוכות, ואילו סאם מיקולאק העפיל לשלושה גמרים, אך באף אחד מהם לא זכה במדליה. הוא סיים רביעי במתח, שביעי בקרב-רב ושמיני בקרקע. מתעמל נוסף, ג'ייקוב דלטון, סיים שישי בתרגיל הקרקע. הארבעה סיימו גם במקום החמישי עם הנבחרת.
ענפי כדור קבוצתיים
נבחרת הגברים בכדורסל שבה וזכתה בתואר האולימפי. הפעם פגשה את ספרד רק בחצי הגמר, ואילו בגמר הביסה את סרביה בתוצאה 66–96. נבחרת הנשים שמרה אף היא על תוארה, לאחר ניצחון 72–101 על ספרד במשחק הגמר.
ענפים אחרים
רוכבת האופניים קריסטין ארמסטרונג זכתה בפעם השלישית ברציפות בתואר האולימפי במרוץ נגד השעון. קונור פילדס זכה במדליית כסף באופני BMX, ובתחרות הנשים זכתה אליס פוסט במדליית כסף. בשתי התחרויות דורגו אמריקאים במקום הרביעי, ניקולאס לונג אצל הגברים וברוק קריין אצל הנשים. שרה האמר שחזרה את הישגה מלונדון עם שתי מדליות כסף, באומניום ובמרוץ המרדף הקבוצתי. מארה אבוט סיימה במקום הרביעי במרוץ אופני כביש וליאה דייוויסון סיימה שביעית במרוץ אופני הרים.
הלן מארוליס הייתה למתאבקת האמריקאית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. בקרב הגמר גברה על היפנית סאורי יושידה, שהייתה האלופה האולימפית שלוש פעמים ברציפות, והפסידה לפני כן פעמיים בלבד בכל הקריירה. קייל סניידר זכה אף הוא במדליית זהב וג'יידן קוקס זכה במדליית ארד. פרנק מולינארו, טרוול דלאגנב וילנה פירוז'ובה סיימו במקום החמישי ואדלין גריי סיימה במקום השביעי. המתאגרפת קלאריסה שילדס שמרה על תוארה מלונדון, שאקור סטיבנסון זכה במדליית כסף, וניקו הרננדז זכה במדליית ארד. שלושה מתאגרפים נוספים הודחו בשלב רבע הגמר: קרלוס בלדראס, גארי אנטואן ראסל ומיקאלה מאייר.
בטניס, זכו שני צמדים אמריקאים במקומות הראשונים בטורניר הזוגות המעורבים: בתאני מאטק-סאנדס וג'ק סוק זכו במדליית זהב, וונוס ויליאמס וראג'יב ראם זכו במדליית כסף. סוק זכה גם במדליית ארד בטורניר הזוגות לגברים, יחד עם סטיב ג'ונסון, שבטורניר היחידים הודח בשלב רבע הגמר. בטורניר היחידות הצליחה ויליאמס פחות מאשר בטורניר הזוגות המעורבים, כשהודחה כבר בסיבוב הראשון, ואילו אחותה, סרינה, שהגיעה כמדורגת ראשונה בעולם, הודחה בסיבוב השלישי. בטורניר הזוגות לנשים הודחו השתיים בסיבוב הראשון. טניסאית אמריקאית נוספת, מדיסון קיז, סיימה במקום הרביעי בטורניר היחידות.
בסיף זכו האמריקאים בארבע מדליות. סייף הרומח אלכסנדר מסיאלס זכה במדליית כסף אישית ובמדליית ארד עם הנבחרת. סייף החרב דריל הומר זכה אף הוא במדליית כסף, ונבחרת הנשים בחרב זכתה במדליית ארד. נבחרת הנשים בדקר סיימה במקום החמישי. דייוויד בודיה איבד את תוארו בקפיצה למים מ-10 מטר, אך זכה במדליית ארד. בקפיצות הסינכרוניות זכה במדליית הכסף, יחד עם סטיל ג'ונסון. סאם דורמן ומייקל היקסון זכו אף הם במדליית כסף, בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטר. בקפיצה ל-3 מטר ליחידים סיים קריסטיאן איפסן במקום החמישי ואצל הנשים סיימו איימי קוזאד וג'סיקה פראטו במקום השביעי בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטר. ברכיבה זכתה נבחרת הקפיצות במדליית כסף, וקנט פארינגטון סיים חמישי בתחרות היחידים. פיליפ דאטון, לו הייתה זו אולימפיאדה שישית, זכה במדליית ארד באיוונטינג, ונבחרת הדרסאז' זכתה אף היא במדליית ארד. אחת מחברות הנבחרת, לורה גרייבס סיימה במקום הרביעי בתחרות היחידות.
נבחרת הגברים בקשתות זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, ואחד החברים בה, בריידי אליסון, זכה במדליית ארד בתחרות היחידים. בשיט זכה שייט הפין קיילב פיין במדליה היחידה, מדליית ארד. דייוויד יוז וסטוארט מקניי סיימו במקום הרביעי בדגם 470, אני היגר ובריאנה פרובנצ'ה סיימו במקום השביעי בתחרות המקבילה לנשים, ובורה גולארי ולואיזה צ'אפי סיימו במקום השמיני בנאקרה 17. לוחמת הטאקוונדו ג'קי גאלוויי זכתה במדליית ארד, וסטיבן לופז, באולימפיאדה החמישית שלו, סיים במקום החמישי. מרימת המשקולות שרה רובלס זכתה אף היא במדליית ארד, ועמיתותיה מורגן קינג וג'ני ארתור סיימו במקום השישי. קרי וולש איבדה את תוארה בכדורעף חופים לאחר שלוש זכיות רצופות, וזכתה במדליית ארד, יחד עם אפריל רוס. בטורניר הגברים הודחו פיל דלהאוזר וניק לוסנה בשלב רבע הגמר. בטורניר הגולף האולימפי הראשון מזה 112 שנה זכה מאט קוצ'אר במדליית ארד, וסטייסי לואיס סיימה במקום הרביעי.
אושאצ'י (מחוז משנה)
מחוז משנה אושאצ'י (בבלארוסית: Ушацкі раён; ברוסית: Ушачский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר אושאצ'י.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אושאצ'י 15,970 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 13,805 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.83% בלארוסים, 3.99% רוסים ו-1.18% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (88.2%) ורוסית (10.46%).
האוניברסיטה הרפואית של שלזיה
האוניברסיטה הרפואית של שלזיה (בפולנית: Śląski Uniwersytet Medyczny) היא אוניברסיטה בעיר קטוביץ שבפולין. לומדים בה 10,218 סטודנטים, וישנם 1,201 עובדי הוראה, מתוכם 295 פרופסורים.
ישנן חמש פקולטות: רפואה, רפואת שיניים, רוקחות, בריאות הציבור, מדעי הבריאות (כולל תארים בסיעוד, פיזיותרפיה, ותזונה). בחטיבת הלימודים באנגלית בפקולטות לרפואה ולרפואת שיניים לומדים 517 ו-57 סטודנטים בהתאמה.
האוניברסיטה הוקמה ב־20 במרץ 1948 בעיר ביטום בחבל שלזיה, ובדצמבר 1957 הוחלט להעבירה למשכנה הקבוע בעיר קטוביץ, בפרובינציית שלזיה.
בשנת 1996 הוכרה האוניברסיטה על ידי מחלקת החינוך של ארצות הברית והוקמה החטיבה ללימודי רפואה בשפה האנגלית. האוניברסיטה קיבלה מאז הכרה מצד כל 50 המועצות הרפואיות של כל המדינות בארצות הברית. בחטיבה האנגלית, רוב הסטודנטים הם מן המדינות ארצות הברית, שוודיה, נורווגיה, בריטניה, ישראל, ערב הסעודית, ניגריה ודרום אפריקה. סניף של התאחדות הסטודנטים לרפואה בארצות הברית (American Medical Students Association) הוקם על ידי תלמידי החטיבה בשנת 2002. לסטודנטים הישראלים של החטיבה יש אפשרות לסיים את השנים הקליניות של לימודיהם במרכז הרפואי ברזילי באשקלון ובבתי חולים אחרים בישראל.
באוניברסיטה יש שני מסלולים ללימודי רפואה: מסלול שש-שנתי במתכונת לימודים אירופאית, ומסלול ארבע-שנתי במתכונת לימודים אמריקאית לבעלי תואר ראשון רלוונטי.
דלקת פקעיות הכליה
דלקת פקעיות הכליה, נקראת גם גלומרולונפריטיס (Glomerulonephritis, וכן GN), הוא מונח המשמש לתיאור מספר מחלות כליה למשל נפרופתיה של IgA. רוב המחלות מאופיינות בדלקת של הגלומרולוס, ומכאן שם המונח. לא לכל המחלות יש בהכרח מרכיב דלקתי.
כיוון שלא מדובר במחלה אחת, הגדרתו תלויה בסוג המחלה הספציפית: התסמינים יכולים לכלול המטוריה בלבד, פרוטאינוריה בלבד, או שניהם גם יחדיו.
מחלה זו מסווגת לכמה דפוסים פתולוגיים שונים, שמחולקים לשניים עיקריים: גלומרולונפריטיס עם שגשוג תאים, או ללא שגשוג. אבחון דפוס המחלה חשוב לבחירת הטיפול. גלומרולונפריטיס ראשוני נובע ממחלות בכליה עצמה. גלומרולונפריטיס שניוני נובע מזיהומים, תרופות, הפרעות מערכתיות שונות כמו זאבת או בעקבות סוכרת.
תיה
תֶיַה (נכתב במקור תֶיַ) הייתה מלכת מצרים שחיה כנראה בין השנים 1338–1398 לפנה"ס. היא נולדה לפקיד הגבוה יויה ולאשתו תויה, והפכה לאשתו הראשית של מלך מצרים אמנחותפ השלישי. אביה יויה היה בעל אדמות עשיר מהעיר אחמין שבמצרים העליונה, ואימה תויה הייתה כוהנת דת, וכנראה הייתה חלק ממשפחת המלוכה. לתי היה אח שנקרא אנן, והוא שירת ככוהן השני לאל אמון. תיה נישאה לאמנחותפ השלישי בשנה השנייה למלכותו, ולהם נולדו לפחות שבעה ילדים. היא אמו של אמנחותפ הרביעי שידוע יותר בשם אחנתון.
בעלה אמנחותפ השלישי הקדיש לה מספר מקדשים במצרים ובנוביה, וגם בנה אגם מלאכותי לכבודה בשנה ה-12 למלכותו. שמה מופיע לצד שם בעלה בהרבה חפצים קטנים שהתגלו בחפירות, כמו תכשיטים, כלי אגירה וחרפושיות. מכל הממצאים הללו ניתן ללמוד שהייתה לה השפעה רבה בחצר המלוכה בזמן מלכותם של בעלה אמנחותפ השלישי ובנה אחנתון. ישנן עדויות למלכים זרים כגון מלך מיתני ומלך בבל שיצרו איתה קשרים ישירים, אם זה לצורכי שידוך עם בנות משושלת המלוכה או לצורכי מסחר. לאחר מות בעלה היא המשיכה ליעץ לבנה אחנתון, היא ממשיכה להיות מוזכרת במכתבי אל עמרנה ובכתובות מלכותיות. ממכתבי אל עמרנה ניתן ללמוד גם שהיה לה בית בעמרנה, מהכתובות המלכותיות ניתן ללמוד שהיא כנראה המשיכה לחיות לפחות עד השנה ה-12 למלכותו של אחנתון.
תיה כנראה נקברה במקור בעמרנה. ארון הקבורה שלה התגלה בקבר KV55. בשנת 2010 פורסמו תוצאות בדיקת סמני DNA שקבעו שמומיה שהתגלתה בקבר KV35 בעמק המלכים, שנבנה עבור אמנחותפ השני, היא המלכה תיה. המומיה התגלתה כבר בשנת 1898 בקבר KV35 יחד עם עוד מומיות מלכותיות, ביניהן אמנחותפ השלישי. לקחו שיער שנמצא בקבר של תות ענח' אמון, בתוך תיבה שרשום עליה שמה של תיה. את הדנ"א בשיער השוו לדנ"א בשיניים של המומיה, ונמצאה התאמה מושלמת.
סקסטוס קורנליוס דקסטר
סקסטוס קורנליוס דקסטר (בלטינית: Sextus Cornelius Dexter) היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה השנייה. הוא עמד בראש הצי הרומאי הסורי בזמן מרד בר כוכבא ועוטר על ידי אדריאנוס בעיטורים צבאיים על חלקו בדיכוי המרד.
תולדות חייו
כתובת הקדשה של קנטוריון מהלגיון השני טריאנה, מסאלדאי (saldae) שבפרובינקית מאוריטניה, מתארת את הקריירה של סקסטוס קורנליוס דקסטר. הוא יליד הקולוניה סלדאי, בפרובינקיה מאוריטניה. הוא התחיל את שירותו הצבאי בשנת 122 כמפקד של הקוהרטה החמישית ריטורום בפרובינקיה בריטניה, טריבון צבאי של הלגיון השמיני אוגוסטה בפרובינקיה גרמניה עילית, מפקד של האלה אוגוסטה גמינה בפרובינקיה קפדוקיה. לאחר מכן מונה למפקד של הצי הרומאי הסורי, תוך שעל חלקו הוא קיבל עיטורים צבאיים מידי אדריאנוס. לאחר המרד הוא מונה כפרוקורטור של נאופוליס במצרים, ולאחר מכן הפך להיות שופט באלכסנדריה. בתפקידו האחרון הוא מונה לפרוקורטור של פרובינקיית אסיה.
חלקו בדיכוי מרד בר כוכבא
סקסטוס קורנליוס דקסטר עוטר על ידי אדריאנוס בעיטורים צבאיים על השתתפותו בזמן מרד בר כוכבא כמפקד הצי הסורי. מנחם מור טוען כי העיטורים הצבאיים של דקסטר אינם הולמים מפקד צי, ולכן דקסטר השתתף בתור מפקד האלה אוגוסטה גמיניה, ורק לאחר המרד הוא מונה בגלל הצטיינותו למפקד הצי הסורי. וורנר אק לעומתו טוען כי מסדר התפקידים בכתובת עולה בבירור כי דקסטר היה מפקד הצי הסורי בזמן מרד בר כוכבא ועל זה הוא קיבל את העיטורים הצבאיים שלו, כמו כן מצורת הכתב חייבים לתארך את הכתובת המקוטעת למאה השנייה לספירה, ולכן היא שייכת למרד בר כוכבא. כמו כן טוען אק כי בהסתמך על הכתובות והאותות הצטיינות של קורנליוס דקסטר, יש שלושה אתרים אפשריים שבהם הוא עשוי היה להצטיין בימי מרד בר כוכבא: בכנרת, בים המלח או בים התיכון.
ורחניאדזבינסק (מחוז משנה)
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ורחניאדזבינסק 24,675 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 21,876 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 90.06% בלארוסים, 7.38% רוסים, 1.14% אוקראינים ו-1.42% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (68.7%) ורוסית (30.03%).
גרעין האקומבנס
גרעין האקומבנס (NAc) הוא אזור במוח הממוקם בסטריאטום, הוא החלק העיקרי של הסטריאטום הגחוני (ventral striatum) ואחד מגרעיני הבסיס של המוח הגדול.
מבחינה פונקציונלית, גרעין זה הוא חלק מהמערכת המזולימבית ומהמערכת הלימבית.
תפקוד
גרעין האקומבנס מקבל מידע ממבנים לימביים החיוניים לעיבוד רגשי וכן ממבנים האחראיים על קואורדינציה של התנועה. הוא מקושר לטגמנטום הגחוני כחלק מהמערכת המזולימבית mesolimbic system של המוליך העצבי דופמין.
גרעין האקומבנס מעורב במנגנוני חיזוק וקשב. אותות דופמינרגיים הנשלחים אל גרעין האקומבנס מסמנים נוכחות או אפשרות של גמול. לפיכך, הוא מעורב בתהליכים שונים הקשורים להנעה (מוטיבציה) וגמול, ולעיתים אף מכונה "מרכז העונג" של המוח. גרעין האקומבנס שולח מידע אל קליפת המוח הקדם-מצחית כדי לסייע בארגון של פעולות מוטוריות וקוגניטיביות וממלא תפקיד מרכזי במערכת החיזוק במוח.
לגרעין האקומבנס יש חשיבות רבה לתהליכי הוויסות של התנהגויות המכוונות לקבלת גמול. הוא חיוני ליצירת אינטגרציה של מידע מוטיבציוני לצורך ויסות ההתנהגות. עלייה ברמות הדופמין שמגיע לגרעין האקומבנס מתרחשת בעקבות ציפייה לגמול עתידי ולא רק בעקבות גישה לתגמולים קיימים. על ידי כך הוא מעודד בחירה של פעולות, אשר יובילו לגמול מצופה.
בנוסף, לגרעין האקומבנס יש תפקיד מרכזי בוויסות של אימפולסיביות.
אזור זה נחקר רבות בהקשרים של התמכרות לסמים, וידוע כי סמים ממכרים גורמים לעלייה ברמת הדופמין בתוך גרעין האקומבנס.
מבנה
גרעין האקומבנס מורכב משני חלקים עיקריים:
ג'ונתן מן
ג'ונתן מן (Jonathan Mann; 30 ביולי 1947 – 2 בספטמבר 1998) היה ראש תוכנית האיידס הגלובלית (GPA) של ארגון הבריאות העולמי. כיהן כאפידמיולוג במדינת ניו מקסיקו, וכסגן מנהל משרד הבריאות של ניו מקסיקו. בשנים 1984-1986 כיהן מן כמייסד ומנהל פרויקט SIDA בזאיר. מן מונה לתפקיד ראש תוכנית GPA בשנת 1986. ב-1998 נהרגו מן ואשתו, ד"ר מרי-לו קלמנטס-מן, בהתרסקות טיסה 111 של סוויסאייר.
שנותיו הראשונות
בשנת 1974 קיבל מן תואר ד"ר מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. הוא החל את לימודי הרפואה שלו בשאיפה להתמקצע כרופא עיניים, אך במהרה החל להתעניין בנושא בריאות הציבור. לאחר קבלת התואר מן וזוגתו עברו להתגורר בניו מקסיקו, שם עבד כאפידמיולוג ב'מרכז לבקרת ומניעת מחלות'. בהמשך השתלב מן במחלקת המדינה של ניו מקסיקו לבריאות הציבור, שם עבד 10 שנים כשעיקר עיסוקו סבב את המאמץ למגר את מחלת הדבר.
גילוי האיידס
בשנת 1981 הופיע לראשונה נגיף האיידס בארצות הברית, תחילה בקרב קהילת ההומוסקסואלים בסן פרנסיסקו, קליפורניה. המחלה התפשטה במהירות ברחבי המדינה ותוך זמן קצר אובחנו אלפי מקרים של הידבקות בה. עד שנת 1983 ה'מרכז לבקרת ומניעת מחלות' אסף מידע מספק כדי להכריז כי זו מחלה המועברת על ידי הדבקה מנשא של המחלה וכי קיימות דרכי הדבקה ברורות. רוב מקרי האיידס באותה תקופה אובחנו בקרב הומוסקסואלים. במקביל, מאירופה החלו מגיעים דיווחים על כך שמהגרים אפריקאים מבקשים טיפול רפואי עבור מחלה שתסמיניה היו דומים לאלו של האיידס ושפוגעת בגברים ונשים כאחד.
פרויקט SIDA
ב- 18 באוקטובר 1983, קבוצת מדענים מרחבי העולם הגיעה לקינשאסה, זאיר (כיום הרפובליקה של קונגו). החוקרים הבחינו כי בבית החולים Mama Yamo התרחשו מקרי מוות רבים של חולים ללא אבחנה ברורה. בקרב החוקרים עלתה ההשערה כי ייתכן שהתופעה בה הם חוזים בזאיר זהה לתופעות שהתרחשו באותה עת בארצות הברית ואירופה. צוות המומחים שנשלחו מה'מרכז לבקרת ומניעת מחלות' ומ'המוסד הלאומי לבריאות' הבלגי, בראשות פיטר פיו, גילה את נגיף האבולה, המועבר, בדומה לHIV, דרך נוזלי הגוף. לאור הממצאים בזאיר החליט מנהל ה'מרכז למניעת ובקרת מחלות' למנות את מן, האפידמיולוג הראשי של ניו מקסיקו, לעמוד בראש תוכנית מחקר בינלאומית בנושא האיידס שתפעל בזאיר. מן היה מועמד טבעי לתפקיד בשל מומחיותו כאפידמיולוג וידיעתו את השפה הצרפתית. מן קיבל את ההצעה ועבר עם משפחתו להתגורר בזאיר לפרק זמן של שנתיים, במהלכן הקים את פרויקט SIDA, מיזם מחקר משותף בנושא האיידס של המדינות זאיר, ארצות הברית ובלגיה.
התוכנית הגלובלית לאיידס (GPA) של ארגון הבריאות העולמי (WHO)
מן גילה בשהותו באפריקה את ממדיה העצומים של מחלת האיידס באזור שמדרום לסהרה. חשיפה זו הבהירה לו את חומרת המצב ויצרה אצלו מחויבות רבה למלחמה בנגיף. הוא הפך לדמות מובילה בקהילת המדענים ופעילי זכויות האדם, אשר הפכו מודעים יותר ויותר לממדי המגפה. מן החזיק בתובנה כי איידס הוא מחלה זיהומית אשר משגשגת בתנאים של עוני, הגירה לעיר, דיכוי ואלימות חברתית, ולפיכך לא ניתן לטפל בה כבכל מחלה זיהומית אחרת. מן הבין שחלק מהמרכיבים הקשורים לנסיבות ההידבקות אינם ביו-רפואיים גרידא: נשים עלולות שלא לדרוש מבעליהן להשתמש בקונדומים בשל חשש מאלימות, ילדי רחוב ואלמנות חסרות זכויות ירושה, התלויים במין למחייתם לא יכולים להפחית את כמות הפרטנרים שלהם ליחסי מין (ראו גם: 'משנתו של מן'). ב-20 בנובמבר 1986 הוכרז במטה האו"ם על מחויבות ארגון הבריאות העולמי למניעת ומיגור מחלת האיידס. מן מונה לראש התוכנית הגלובלית למניעת איידס של ארגון הבריאות העולמי. מינויו של מן, אזרח ארצות הברית, לתפקיד כה בכיר בארגון לא היה טריוויאלי, אך ניסיונו המחקרי בזאיר, ידענותו המופלגת בתחום והחזון שהציג למאבק במחלה הלמו את התפקיד המאתגר של הובלת החזית הבינלאומית נגדה. באותה תקופה הגישה בעולם כלפי האיידס הייתה שמרנות מלווה באימה: עד שנת 1987, 81 מדינות יצרו חקיקה נגד נשאי איידס או נגד קבוצות סיכון לחלות במחלה (בעיקר גברים הומוסקסואלים וזונות). אל מול אותה שמרנות הציג מן עם כניסתו לתפקיד קו מחשבה הגיוני לפעולה וחומל עבור כל אדם.
מן כיהן כראש התוכנית הגלובלית למניעת איידס עד שנת 1990. במהלך כהונתו הושגה התקדמות אינטנסיבית במלחמה באיידס. תוך שנתיים גייס מן סכום של כמעט 100 מיליון דולר עבור פעילות הארגון. מדיניות הארגון הלמה את הפילוסופיה של מן. במהלך עימותים רבים שנאלץ לקיים עם פקידי ממשל במדינות שונות הוא הבין כי השליטה במגפה באופן רציונלי לא מתאפשרת כאשר אין הסכמה על הנחת הבסיס כי חייהם של כל בני האדם הם שווים בערכם. לפי השקפתו של מן הדרת קבוצות חברתיות ואי הגנה על זכויות אדם עשויה לא רק למנוע את עצירת המגפה אלא אף להקל על התפשטותה. הוא קרא להגנה על כלל האוכלוסייה ולשמירה על זכויות אדם.
יוזמה נוספת של מן הייתה כינוס של שרי בריאות מכ- 150 מדינות בלונדון, בו הוחלט על קידום אסטרטגיה של שיתוף פעולה לעידוד השימוש בקונדומים על מנת לבלום את התפשטות המגפה.
פרשיית עזיבתו של מן את התוכנית הגלובלית למניעת איידס (GPA)
כאשר מונה ד"ר הירושי נאקז'ימה מיפן לראש ארגון הבריאות העולמי, הוא ביטא אי שביעות רצון ממעמדו הרם של מן בארגון. נקז'ימה החל לקצץ בתקציבה של התוכנית הגלובלית למניעת איידס ובמשאביה, כאשר הוא מסתמך על דיווחים מהמזכירות שלו ומיריבים פוליטיים של התוכנית הגלובלית למניעת איידס. נקז'ימה קיבל את הערכותיהם לפיהן התוכנית של מן אינה מידתית ביחס לכמות מקרי האיידס אותם ניתן להוכיח. המדיניות של נקז'ימה העדיפה התמקדות במאבק במלריה והשקעת משאבים בתוכניות בנושאים שהיו פופולריים וזכו לתשומת לב ציבורית רבה. העימות הגלוי הראשון בין נקז'ימה למן התרחש בוועידת 'יום האיידס העולמי' הראשונה שהתקיימה ב- 1.12.1988. ימים ספורים לפניה נחשף מן לתמלילי ריאיון שהעניק נקז'ימה, שהיה עתיד להתפרסם בעיתון הצרפתי לה מונד, בו רמז כי יש לאזן בין הזכויות של חולי האיידס לבין האינטרסים הרחבים של החברה. מן היה מזועזע מהדברים וראה בהם כמבשריה של מדיניות איסורים והגבלות על ההגירה והתעסוקה של חולי האיידס. הוא איים שאם הריאיון יפורסם, יתפטר במהלך נאומו בוועידה. אמנם לבסוף משך נקז'ימה את הריאיון אך תהליך הדרתו של מן מישיבות נמשך ונעשתה פגיעה ביכולתו לממש את תקציב הנסיעות שלו לצורכי עבודה. בשנת 1990, על רקע המחלוקות בינו לנקז'ימה, החליט מן לפרוש מתפקידו.
פעילות לאחר עזיבת ה-GPA
בשנת 1993 מונה מן כפרופסור לעמוד בראש 'מרכז Francois-Xavier Bagnoud לבריאות ולזכויות אדם' באוניברסיטת הרווארד, אשר תרם גם להקמתו. מן ייסד את כתב העת 'בריאות וזכויות אדם' שיוצא לאור במסגרת המרכז. כחלק מפעילות המוסד קידם את המאבק להנגשת תרופות לחולי HIV במדינות מתפתחות וארגן כנסים בנושא מגפת האיידס העולמית באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1995 פרסם מן מסמך תחת הכותרת 'הצהרה עולמית בדבר זכויות אדם'. במסמך טען כי יש להבין לעומק את הגורמים הבסיסיים המחמירים את הפגיעות למחלת האיידס, וכי קיימות דרכים רבות בהן המחלה יכולה לחדור לקהילה או מדינה מסוימת. הוא טען כי ללא תלות במקור הופעת המחלה, מי שהופכים הכי פגיעים לה אלו הקבוצות המודרות שבשולי החברה. הוא אף טען כי לא ניתן לעצור התפשטות המחלה בלי טיפול בהקשר החברתי ובנושא זכויות האדם.
בינואר 1996 מונה מן למנהל בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת אלגייני (Allegheny).
נישואים שניים
בשנת 1996 נישא מן בשנית למרי לו קלמנטס, חוקרת מיקרוביולוגיה מולקולרית ואימונולוגיה. בין השניים התקיימו שיתופי פעולה מקצועיים: קלמנטס אימצה את מחויבותו הרבה של מן לזכויות אדם, והוא אימץ את אמונתה כי על מנת לקדם חיסון לאיידס יש לערוך מחקרים על מועמדים זמינים לניסוי. הנושא היה שנוי במחלוקת וגרר גינויים מטעם רופאים ומדענים רבים, אך מן טען כי כאשר לא מתבצעים ניסויים מתרחשת פגיעה גדולה יותר בזכויות אדם.
מותו של מן
ב-2 בספטמבר 1998 היו בני הזוג מן בדרכם לכינוס של האו"ם בנושא חיסון לאיידס בז'נבה. מטוס סוויסאייר בו טסו התרסק וכל נוסעיו נהרגו. ערב התאונה שסיימה את חייו כיהן מן כדיקן בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת 'אלגני' למדעי הבריאות, מנהל מרכז 'פרנסואה-ז׳אבייר בגניו' לבריאות וזכויות אדם באוניברסיטת הרווארד, מנהל מרכז האיידס הבינלאומי באוניברסיטת הרווארד, ויו"ר ארגון 'קואליציית מדיניות האיידס הגלובלית'.
פעילות אקדמית
מן סיים את לימודיו לתואר הראשון בהיסטוריה בהרווארד בשנת 1969. לאחר מכן קיבל תואר דוקטור לרפואה (MD) מבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. בשנת 1974 התמנה מן כאפידמיולוג במרכז לבקרת ומניעת מחלות בניו מקסיקו ובחטיבת שירותי הבריאות של ניו מקסיקו. בשנת 1980 שב מן להרווארד ללימודי תואר שני בבריאות הציבור. עם סיום לימודיו הקדיש את זמנו לחקר התפשטות האיידס באפריקה - הוא ייסד וניהל את פרויקט SIDA., פרויקט של שיתוף פעולה בחקר האיידס בהשתתפות המרכז לבקרת מחלות של ארצות הברית ומשרד הבריאות האמריקאי, המרכז למחלות טרופיות מאנטוורפן, בלגיה, ומשרד הבריאות הזאירי.
בשנת 1990 חזר מן להרווארד כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות בינלאומית. מן היה ממקימי מרכז 'פרנסואה-ז׳אבייר בגניו לבריאות וזכויות אדם' בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד (François-Xavier Bagnoud Center for Health and Human Rights), וכיהן כמנהלו הראשון משנת 1993. מן פעל במרכז 'פרנסואה-ז׳אבייר בגניו' במשך חמש שנים ומיסד מסגרת עבודה התואמת להשקפתו בנושא הקשר בין זכויות אדם למדיניות בריאות ברחבי העולם. המרכז השיק תוכנית לימודים חדשה בנושא בריאות וזכויות אדם, זכויות ובריאות הילד ואיידס/HIV, וכן אירח כנסים וועידות בינלאומיים בנושא. מן היה עורך שותף של שני ספרים בנושא איידס: איידס בעולם (Harvard University Press, 1992) ואיידס בעולם II (Oxford University Press, 1996). בשנת 1994 השיק מן, במסגרת המרכז, את כתב העת 'בריאות וזכויות אדם'.
בריאות וזכויות אדם
בוועידה הבינלאומית השנייה לבריאות וזכויות אדם שנערכה בשנת 1996, נוכח מגפת האיידס המתפשטת, נשא מן נאום בו הציג את משנתו לגבי הדרך הנכונה בה יש לנהוג על מנת לקדם את התחום של בריאות וזכויות אדם. מן חיבר בין שתי זירות שעד אז נתפסו כמקבילות: זכויות אדם ובריאות הציבור.
מן האמין כי ניתן לראות בזכויות אדם מודרניות את ההדרכה הטובה ביותר בבואנו לזהות, לנתח ולהגיב, בצורה ממוקדת וישירה לתנאים הסוציאליים הקריטיים, מאשר אפשרה לנו כל מסגרת עבודה אחרת בין אם הגיעה מהמורשת הביו-רפואית או ממסורתה הנוכחית של בריאות הציבור. לפיכך, למטרות קידום והגנה של הבריאות הוא מציע לסמוך על קידומן והגנתן של זכויות האדם. מן מציע לקשור את שני הנושאים הללו האחד בשני, משום שרק אם יאוחדו וישלימו האחד את השני יתאפשר שיפור אמיתי בשני התחומים.
הדרך לעשות זאת: מן הסביר כי הגישה הנכונה לביצוע ניתוח של הנושא זכויות אדם ובריאות, היא בחשיפת המקרים בהן מופרות זכויות, את הכישלון ביישומן, ובחשיפתן של פגיעות בכבודו של אדם, אשר מהוות כולן, את השורשים החברתיים לבעיות בריאותיות. על פי גישתו האדם הופך פגיע למגוון רחב של פתוגניים, ולתנאים לא בריאותיים כתוצאה של היחס לו הוא זוכה מצד החברה, כלומר, על מנת להילחם במחלות כמו מחלת האיידס, הציע מן, להכשיר את המצב החברתי כך שיאפשר לאנשים את התנאים בהם יוכלו להימנע מהדבקה או הידבקות במחלות. בזאת הוא הציג את היסוד של תפיסתו, כי נסיבות חייו של אדם, שאינן גזרת שמיים, מגדילות או בהתאמה מקטינות את פגיעותו הבריאותית.
תחום הבריאות וזכויות אדם, נמצא בצומת הדרכים בין שתי הפרדיגמות זכויות אדם ובריאות הציבור, באמצעותו לעמדתו של מן, ניתן לשפוך אור על שתי פרדיגמות אלה, הלוקות במידת אמורפיות מסוימת, אמורפיות אשר לעמדתו אין בה כדי להשהות ניתוח וטיפול בנושא הדחוף.
כללי היסוד שמציע מן: כלל אחד של מה שמן כינה "האתיקה של העשייה למען בריאות וזכויות אדם", הוא הצורך בכוללנות וסובלנות. כלומר, בעוד אנו מתעקשים על מתן סובלנות כלפי שונות, וכבוד לשונות זו מן האחרים, על הפעילים בתחום לוודא שיפגינו את אותה סבלנות וכבוד בניתוחיהם את המצב ובמעשיהם לשיפורו. כלל זה, נועד להביא להתעלות מעל סולידריות של התבדלות וזאת במטרה להשיג סולידריות של הכללה, שהיא הסולידריות האמיתית היחידה לתפיסתו של מן. כל קבוצה המתמודדת עם דיכוי ואפליה מפתחת בתגובה, סולידריות קבוצתית שפעמים רבות מתאפיינת בהתבדלות. התבדלות כזו, בעוד שמספקת יתרונות פסיכולוגיים ומידיים לחברי הקבוצה, מניבה רק הקלה לטווח קצר ובסופו של דבר תוביל לדעיכתה של הקבוצה. למרות עוצמתו של חוסר הצדק, סבר מן, על אנשים לסרב להתבדל ולשתף פעולה רק עם חברי קבוצתם. הפתרון המעשי לעמדתו, הוא עבודה משותפת עם חברי קבוצות אחרות למען הזכויות שלהם מתוך הבנה כי הגנה על זכויותינו תתאפשר רק אם זכויותיו של האחר יזכו לכבוד אף הן.
הוא קבל כי על אנשים להיות בעלי רמה מספקת של אומץ ויושר, לסרב להשתמש בשיטותיהם של המדכאים, מפרי הזכויות. הוא הדגיש כי דעות קדומות המבוטאות על ידי תומכי זכויות האדם, נותרות דעות קדומות ושימוש בהן פסול ומקומם.
התחומים בריאות הציבור וזכויות האדם יכולים ללמוד רבות האחד מן השני. גילוי אמפתיה והקשבה מצד אנשי בריאות הציבור, לתסכולם של אנשי זכויות האדם, מפאת חוסר פעולתם של הפוליטיקאים ומקבלי החלטות אחרים לגבי סוגיות הנוגעות לזכויות אדם, יגלה כי תסכול זה דומה עד מאוד לדאגותיהם. בתחום בריאות הציבור, דרושה בעיקר מניעה, ולכן לנושאים של הפרת זכויות אדם, ובתוכם תגובה למקרי חירום, לפצועים או חולים, ניתנת עדיפות משום שאלה נתפסים כדחופים יותר. על כן, אנשי המקצוע של בריאות הציבור מקוננים ובצדק, לעמדת מן, על המחסור במחויבות פוליטית לגבי האינטרס הציבורי במניעתן של מחלות, וזאת על אף שהוכחה באופן ניכר חשיבותה של פעולה זו ויתרונותיה בכלל, ובפרט בכל הקשור למניעת אותם המצבים המטופלים על ידי תחום זכויות האדם.
מן סבר כי על העוסקים בתחום זכויות האדם ללמוד לקח חשוב מאנשי בריאות הציבור, שראו כי מניעה מוצלחת, מתרחשת באופן נדיר כתוצאה מטקטיקה אחת או כתוצאה משימוש בטכניקה אחת. על כן, במצב אופטימלי יעשה שימוש בריבוי גישות, שיבחרו ויעוצבו באופן מקומי על ידי האנשים עצמם כך שיתאימו לנסיבות, גישה זו היא הגישה היחידה שהוכחה כיעילה וכמספקת תוצאות, למשל בנושא מניעת התפשטותו של נגיף האיידס.
לשם כך ידרשו חדשנות, ניסוי ותהייה ולקיחת סיכונים. מן מציע כי על המלחמה בחוסר הצדק להתנהל תוך הניסיון לשנות ולשפר את נסיבות חייהם האישיות והחברתיות, של אוכלוסיות שונות. זהו ניסיון לקרוא תיגר על נסיבות אלו, אותן אנו תופסים כמובנות מאליהן, או כגזרת שמיים שאין בכוחנו לשנות. יש להתמיד בקריאת תיגר זו על הסטטוס קוו החברתי הרחב, וחובה להטיל בו ספק, זוהי המשימה האמיתית שיש להגשימה על מנת להביא לשינוי. אין זו משימה פשוטה לבדוק את המובן מאליו במערכת הכלכלית, הפוליטית, הדתית או התרבותית, משימה זו מצריכה רביזיה של ממש בדרכים המוכרות להתארגנות, לחשיבה ולפעולה וליצירתן של דרכים חדשות ויעילות יותר. מן סבר כי עצם הפעולה מתוך אמונה עמוקה שהעולם יכול להשתנות, ויצירת שיתופי פעולה על מנת לשנותו, יביאו בעצמן ללא קשר לתוצאות הסופיות להשפעות חיוביות רבות.
זכויות אדם ואיידס
לפי ג'ונתן מן, האתגר המרכזי במאמצים למניעת איידס כיום הוא הבנה של האסטרטגיות בהן יש לפעול על מנת להשפיע על הגורמים החברתיים היוצרים פגיעות לאיידס. מודעות לצורך זה שהתבטאה בפנייה לממדים החברתיים של האיידס, התפתחה באופן הדרגתי. יחד עם התפתחות המחקר הביו רפואי חלה התקדמות בהבנת ההתנהגות האנושית בהקשר של מניעת איידס. בשנים הראשונות לגילוי המחלה (1981-1984) גורמי בריאות הציבור עסקו בעיקר בהזהרת אנשים מהמחלה ובתרגום עובדות אפידמיולוגיות למסרים לציבור. בהמשך (1985-1988), בריאות הציבור התמקדה בהפחתת הסיכון לפרט. המשקל עבר מהתרעה לגבי קיומו של האיידס למשימה מורכבת יותר של יידוע, חינוך וסיפוק של שירותים חברתיים ובריאותיים כדי לגרום ולשמר שינוי התנהגותי בקרב הפרטים. תוכניות עוצבו בזיקה להתנהגויות הרצויות הקשורות לאיידס ותפיסתן כאחריותו של הפרט כחלק מן החברה וכרציונליות. לכן מודעות לסיכון האישי, יחד עם ידע על צעדים למזעור הסיכון, נתפסו כצעדים הכרחיים לכיוון שינוי התנהגות. בהתאם, סיפוקם של מידע, חינוך ושירותי בריאות לפרטים הנתונים בסכנה הפך למשימה העיקרית של תוכנית האיידס העולמית שהנהיג ארגון הבריאות העולמי. משנת 1988, הגישה המקובלת היא כי יש להוסיף ולשלב מימד חברתי יחד עם הגישה הקודמת של מניעת והפחתת הסיכון של הפרט. המושג 'פגיעות', המתייחס לאילוצים והחסמים לשליטת הפרט על בריאותו, הפך מרכזי בגישה זו. ניתוח של הפגיעות מתייחס לממד החברתי הרחב הכולל את האספקט הפוליטי, החברתי, התרבותי והכלכלי, המשפיעים על ההתנהגות האנושית ועל קבלת ההחלטות.
התייחסות לגורמים החברתיים לאיידס
לפי מן, אפידמיולוגיה מתייחסת לסיכון רפואי במונחים של גורמים אינדיבידואלים והתנהגות פרטנית. היא טרם הצליחה לפתח מודלים ושיטות המתייחסים לממדים החברתיים שמשפיעים בצורה משמעותית על ההתנהגויות הפרטניות. פרדיגמת בריאות הציבור פנתה לאפידמיולוגיה כדי לתאר את היקפו והפצתו המהירה של הזיהום וגילוי נתיבי ההעברה שלו. אולם, התרגום הישיר של בסיס הנתונים האפידמיולוגי על התנהגות מסכנת, המגדירה רק את התנאים האינדיבידואלים, שיש לנקוט למען בריאות הציבור, הסתפקה בפעולות המתמקדות בפרט כדי להשפיע על צמצום התנהגות נוטלת סיכונים דרך מידע, חינוך ושירותים.
ההתמקדות בהפחתת הסיכון האישי הייתה בעלת היבטים חיוביים אך לא מספקת. ישנן עדויות, המגיעות ממגוון מקומות בעולם המצביעות על כך שכאשר פועלים ברגישות, תוך מעורבות של הקהילה, להנחלת מידע, חינוך ומתן שרותי בריאות, ניתן להאט את התפשטות האיידס. עדיין, ניסיון זה מדגים שעל אף שהגישה שעיקרה הפחתת הסיכון להידבקות באיידס לפרט הכרחית ושימושית, זה לא מספק שליטה במגפה: זה עבד עבור חלקים מסוימים מהאוכלוסייה אך זה לא מספק פתרון עבור הרוב. הפוקוס על הפחתת הסיכון לפרט הוא צר מדי, ולא מאפשר התמודדות ממשית עם המציאות החברתית של ילדים, נשים וגברים מסביב לעולם.
מתוקף הבנה זו כי אמנם הנעשה הוא הכרחי אך אינו מספק, מאמצי בריאות הציבור למלחמה באיידס הגיעו לצומת דרכים. לתפיסתו של מן, דרכי הפעולה בהתמודדות עם האיידס צריכות בו בזמן, לזהות ולהתייחס להתנהגות הפרט, ולהתמודד באופן רחב יותר עם הגורמים החברתיים המעצבים ומשפיעים על התנהגות זו.