cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס פרגוסון
המושל הכללי של ניו זילנד
לאחר ניסיון בלתי מוצלח להיבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה של דרום איירשייר בבחירות הכלליות של 1923, התמנה פרגוסון ב-1924 להיות המושל הכללי של ניו זילנד, תפקיד אותו מילא עד 1930. אביו, סר ג'יימס פרגוסון, היה מושל ניו זילנד ובנו, ברנרד פרגוסון היה המושל הכללי העשירי של ניו זילנד והבריטי האחרון שמונה לתפקיד.
ב-20 ביוני 1929 היה פרגוסון מעורב בתאונת רכבת שאירעה בעקבות רעידת האדמה שהתרחשה באי הדרומי. קרונו של המושל הכללי, שבו הוא נסע יחד עם אשתו ואנשי פמלייתו, היה מחובר לרכבת שיצאה מתערוכת החלב הלאומית בפלרמרסטון נורת' ועליה 200 איש. בין פיקקריקי לבין מפרץ פוקרואה שבאי הצפוני נפל קטר הרכבת למדרון תלול של הנהר הסמוך ונהג הקטר נפצע. שלושת הקרונות הראשונים של הרכבת ירדו מהמסילה, אך קרונו של המושל הכללי נותר על הפסים ופרגוסון ופמלייתו יצאו מהתאונה עם פצעים ושריטות קלות.
בונה חופשי
פרגוסון היה חבר בבונים החופשיים. במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי של ניו זילנד הוא היה גם הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
משפחתו
ב-18 ביולי 1901 נשא פרגוסון לאישה את לידי אליס מרי בויל, בתו של דייוויד בויל, רוזן גלאזגו השביעי, שהיה גם הוא מושל ניו זילנד. לזוג נולדו חמישה ילדים. צ'ארלס פרגוסון מת ב-20 בפברואר 1951.
חוף אמונדסן
חוף אמונדסן (באנגלית: Amundsen Coast) הוא אזור חוף בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
חוף זה הוא מקטע החוף שמדרום למדף הקרח רוס, בין פסגת מוריס (שממזרח לקרחון ליב), לבין צידו המערבי של קרחון סקוט.
מקור השם
שמו של החוף ניתן לו בשנת 1961 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
הוועדה קראה לחוף על שמו של קפטן רואלד אמונדסן, מגלה הארצות הנורווגי, שהיה הראשון שהגיע אל הקוטב הדרומי עם משלחת הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911. אמונדסן בנה את בסיסו - פראמהיים, בקצה מדף הקרח רוס, והמשתמש במזחלות על מנת להגיע דרומה לאורך המדף, עד שנחת בסמוך לחוף אמונדסן, ומשם מצא דרך במעלה קרחון אקסל הייברג, כדי להגיע אל רמת הקוטב, ודרכה אל הקוטב הדרומי.
לקריאה נוספת
• IAN JOUGHIN, BENJAMIN E. SMITH, BROOKE MEDLEY, Marine Ice Sheet Collapse Potentially Under Way for the Thwaites Glacier Basin, West Antarctica, Science 16 May 2014: Vol. 344, Issue 6185, pp. 735-738 DOI: 10.1126/science.1249055
• S. E. Stammerjohn, T. Maksym, R. A. Massom, K. E. Lowry, K. R. Arrigo, X. Yuan, M. Raphael, E. Randall-Goodwin, R. M. Sherrell, P. L. Yager, Seasonal sea ice changes in the Amundsen Sea, Antarctica, over the period of 1979–2014, Elem Sci Anth, 3, p.000055. DOI: http://doi.org/10.12952/journal.elementa.000055
ולדיסלב גומולקה
ולדיסלב גוֹמוּלְקָה (בפולנית: Władysław Gomułka ; 6 בפברואר 1905, קרוסנו – 1 בספטמבר 1982, קונסטנצ'ין) היה פוליטיקאי ומנהיג קומוניסטי פולני, מנהיגה דה פקטו של פולין בין השנים 1945 ל-1948 ומנהיגה בשנית בין השנים 1956 ל-1970.
שנותיו הראשונות
בין השנים 1922 ל-1925 נטל חלק בתנועת הנוער של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ושימש כמזכיר התנועה במחוז דרוהוביץ' (אז בשטחה של פולין). ב-1925 הפך לפעיל במפלגת האיכרים העצמאית, וכשנה לאחר מכן, הצטרף להמפלגה הקומוניסטית של פולין. ב-1926 נעצר בפעם הראשונה בגין השתתפותו בארגון שביתה, אך שוחרר זמן קצר לאחר מכן.
ב-1932 נעצר שוב, הפעם בגין ארגון שביתה בלודז'. במהלך מעצרו נורה, וסבל מפציעת ירי קשה שהותירה אותו עם שיתוק מוטורי חלקי ברגל. המעצר הניב כתב אישום שבמסגרתו נגזר עליו עונש מאסר של 5 שנים בעוון "פעילות נגד המדינה הפולנית ולמען האינטרסים של רוסיה". לאחר שהות של כמעט שנתיים בבית הסוהר הוא השתחרר, ונסע בשם בדוי לברית המועצות. גומולקה חי במוסקבה במשך כשנה, עד 1935, אז חזר לפולין והתיישב בשוויינטוחלוביצה.
ב-1936 נעצר בפעם השלישית, ונותר בכלא עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
תקופת הכיבוש הנאצי והסובייטי
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח גומולקה מהכלא ולאחר שהות קצרה בוורשה, הגיע אל ביאליסטוק, שם היה למנהל מקלט ליוצאי המפלגה הקומוניסטית של פולין. ב-1940 עבר ללבוב, שם הפך לראש המחלקה לייצור מחברות באחד המפעלים בעיר. ב-1941 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. לאחר מבצע ברברוסה, שב לקרוסנו, והצטרף למפלגת הפועלים הפולנית (המפלגה הקומוניסטית החדשה). כשנה מאוחר יותר עבר לוורשה, והפך בה לאחד המנהיגים של המפלגה - תחילה שימש כחבר הוועד המרכזי של המפלגה, לאחר מכן כיהן כחבר מזכירות הוועד המרכזי של המפלגה, וב-23 בנובמבר 1943 מונה למזכיר הכללי של מפלגת הפועלים הפולנית.
תקופת מפלגת הפועלים הפולנית
ב-1945 מונה להיות סגן ראש הממשלה ושר "השטחים המוחזרים" (השטחים שהועברו מגרמניה לפולין לאחר מלחמת העולם השנייה) תחילה ב"ממשלה הפולנית הזמנית" ולאחר מכן ב"ממשלת האחדות הלאומית הזמנית" אשר שלטה בפולין עד לבחירות של שנת 1947. לפני משאל העם של 1946 (שכונה "שלוש פעמים כן", שכן נשאלו בו שלוש שאלות - האם אתה בעד ביטול "הסנאט של פולין", האם אתה בעד רפורמה אגררית, והאם אתה בעד ייצוב גבולה המערבי של פולין על קו נהרות האודר והנייסה. המפלגות הקומוניסטיות תמכו בשלוש הנקודות) - גומולקה ובולסלאב ביירוט, שני המנהיגים של המפלגה, נפגשו עם יועץ סובייטי שהדריך אותם כיצד לבצע זיוף בתוצאות המשאל כדי לבסס את שלטון המפלגה, וליצור מקסם שווא של דמוקרטיה ותמיכה עממית.
בפגישה של מנהיגי המפלגות הקומוניסטיות בעולם, שנערכה בפולין ב-1947, ושבה נוסד הקומינפורם, נשא גומולקה נאום בו טען כי פולין לא צריכה להפוך למדינה בעלת מנגנון של מפלגה אחת, וכי יש צורך לשמור על ההפרדה בין מפלגת הפועלים הפולנית לבין המפלגה הסוציאליסטית הפולנית. במהלך נאומו רבים מהמשתתפים יצאו בהפגנתיות מן החדר. נאום זה ביטא הלך רוח שונה מן הקו הרשמי של המפלגה שקבע באותה העת יוסיף סטלין ביד רמה.
באוגוסט 1948 הודח גומולקה מראשות המפלגה בשל "סטייה ימנית לאומנית", ובמקומו מונה בולסלאב ביירוט לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה. בינואר 1949 הודח גומולקה גם מכלל התפקידים המיניסטריאליים שלו, ובאוגוסט 1951 גורש מן המפלגה (שהפכה למפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת, לאחר האיחוד עם המפלגה הסוציאליסטית הפולנית), ונעצר בעוון "סטייתו המחשבתית". גומולקה נותר במעצר עד לדצמבר 1954.
תקופת מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת
עם מותו של המנהיג הסטליניסטי של פולין, בולסלאב ביירוט, במרץ 1956, והשינויים שעברה ברית המועצות, עברה פולין תהליך של דה-סטליניזציה, מה שהעלה את התקווה הציבורית לרפורמה. ביוני 1956 שבתו העובדים בעיר פוזנן, במחאה על מחסור במוצרי מזון ומוצרי צריכה, על תנאי הדיור הגרועים, על הירידה בהכנסה הריאלית, ועל הניהול הכושל של הכלכלה הפולנית. בתחילה ניסתה הממשלה הפולנית לדכא את המהומות בכוח הזרוע, באמצעות הצבא הפולני, ובתוך כך שמונים איש נהרגו, אך לאחר שהבינה כי לא תוכל להמית את המחאה, דאגה הממשלה להעלות את המשכורות ב-50%, ונוסף על כך, הבטיחה שינויים מרחיקי לכת בכלכלה ובפוליטיקה הפולנית. בעקבות כך, מי שהיה יורשו של בולסלאב ביירוט כמזכיר המפלגה וכנשיא פולין, אדווארד אוחאב, החליט "לטהר" את שמו של גומולקה, ולהעביר לידיו את תפקיד מזכיר המפלגה באוקטובר 1956.
שנותיו הראשונות של גומולקה בשלטון לוו בשיפור היחסים עם הכנסייה הקתולית, הרחבת חופש המחשבה וחופש הביטוי, העלאת השכר, והפחתת הדיכוי המשטרתי. בין שאר פעולותיו, התיר גומולקה באופן חריג ליהודי פולין לעזוב את המדינה, אם ברצונם לעלות למדינת ישראל, וכך עלו לישראל כ־35 אלף יהודים, חלקם מברית המועצות, שהיו אזרחי פולין בעבר. על שמו נקראה עלייה זו "עליית גומולקה".
לאחר גל הרפורמות הראשון, בתחילת שנות ה-60, איבד המשטר של גומולקה מן האידיאליזם שליווה אותו בתחילתו, ומרבית ה"רפורמיסטים" סולקו ממוקדי הכוח. במרץ 1968 פרצו הפגנות סטודנטים בוורשה, לאחר שהממשלה אסרה על העלאת מחזהו של אדם מיצקייביץ' "דזיאדי", שנכתב בשנת 1824, בשל כך שהוא כולל לכאורה "התייחסויות אנטי סובייטיות". מייצ'יסלאב מוצ'אר, מי שהיה פרטיזן בעת המלחמה, ניסה לחתור תחת גומולקה, וייסד פלג פנים-מפלגתי בשם "הפרטיזנים", שהתבסס על לאומנות פולנית ורגשות אנטישמים, השתמש בהפגנות הסטודנטים כדי לפתוח במסע אנטי-יהודי בכלי התקשורת, כאשר טען כי מי ששורשיו יהודים מגלה נטיות ציוניות, ואינו נאמן לפולין. בעקבות מסע הכפשה זה, החליט השלטון לעשות מעשה, וכעשרים אלף יהודים איבדו את משרותיהם ונאלצו להגר מפולין; בהקשר זה התפטר במחאה שר החוץ הפולני אדם רפצקי, אשר כביטוי מחאה הוסיף את שמו לרשימת המפוטרים היהודים במשרדו. המסע שבתחילה כוון כנגד היהודים שהחזיקו במשרות עוד מתקופת הסטליניזם, השפיע על כל היהודים, גם על אלו שלא היו קומוניסטים. גומולקה יכול היה להתנגד למסע התקשורתי, אך התיר לו להימשך, בתקווה כי ידעך מעצמו. המסע פגם במוניטין של פולין מחוץ לגבולותיה, ובמיוחד ביחס של ארצות הברית לפולין. אינטלקטואלים רבים התנגדו למסע התעמולה האנטישמי, ומוצ'אר הפך לדמות שנואה. בהקשר זה יש לציין כי גומולקה עצמו היה נשוי לפולנייה ממוצא יהודי ממנה נולד לו בן.
באוגוסט 1968 השתתף הצבא הפולני בפלישה לצ'כוסלובקיה. אינטלקטואלים פולנים מחו על המעשה, וריצ'רד סיבייץ שרף עצמו חי במחאה על הפעולה. ההשתתפות הפולנית בדיכוי ה"סוציאליזם בעל פני אנוש" הביאה לניכור נוסף בין גומולקה ותומכיו לשעבר, הליברלים.
הדחתו ומותו
בדצמבר 1970 זכה גומולקה בניצחון פוליטי כאשר השיג את הכרת גרמניה המערבית בגבול האודר-נייסה בין המדינות. קנצלר מערב גרמניה, וילי בראנדט כרע על ברכיו בבקשת מחילה על פשעי הנאצים. על אף שמחווה זו הופנתה בראש ובראשונה כלפי יהודי גטו ורשה, רבים הבינו אותה כבקשת סליחה מן העם הפולני כולו. את ההצלחה הזו ניצל המשטר כדי להעלות את המחירים על מוצרי היסוד (בעיקר בשר ומוצרי חלב), מה שהוביל למחאה ציבורית תקיפה שכללה הפגנות כנגד עליית המחירים ברחבי פולין. המשטר נתן פקודה לירות בכל מפגין שינסה לחזור לבתי החרושת, דבר שהביא למותם של מאות עובדים והגדיל את המחאה. מנהיגות המפלגה, בשיתוף עם מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, החליטה לגרום לפרישתם של גומולקה ושאר מנהיגי המשטר שהיו מזוהים עם ההוראה לפתיחה באש על המפגינים, ובכך סיים ולדיסלב גומולקה את תפקידו ואת חייו הפוליטיים.
גומולקה נפטר ב-1 בספטמבר 1982 מסרטן הריאה.
אנדרה סלמון
אנדרה סלמון (בצרפתית: André Salmon; 4 באוקטובר 1881 – 12 במרץ 1969) היה משורר, עיתונאי, מבקר אמנות וסופר צרפתי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
אנדרה סלמון נולד בפריז, ילדם הרביעי של אמיל-פרדריק סלמון, פסל וחרט, וסופי-ג'ולי קטיו. מוצאם ממשפחה יהודית, אולם אנדרה סלמון עצמו הטיל ספק בכך.
בעשור הראשון של המאה ה-20 הוא התערבב עם חוגים ספרותיים ברובע הלטיני של פריז. באותה תקופה הקים יחד עם קבוצת אמנים צעירים קבוצה אמנותית שכונתה "סאז'ס" ("חוכמה"), בה נמנו גם ז'אן פולן, פייר רוורדי, פייר מק אורלן, מקס ז'אקוב וארמן לובן.
בשנת 1904 עבר לבאטו-לבואר והתגורר שם עם פאבלו פיקאסו, מקס ג'ייקוב ואפולינר. במשך כמה שנים חי חיי בוהמה. הוא מצא עבודה כעיתונאי. ביולי 1909 נשא את ז'אן בלאזי-אסקארפט והם עברו לגור ברובע השביעי של פריז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס סלמון לצבא כמתנדב. לאחר מכן עבד כעיתונאי בעיתונים שונים. פרסם שירים, סיפורים קצרים, ביקורות ומאמרים. משנת 1928 סלמון עבד ב"לה פטיט פריזיאן" ככתב משפטי. בשנות השלושים נקלע לקשיים כלכליים, סלמון נשלח לספרד על ידי ה"פטיט פריזיאן" כדי לדווח על מלחמת האזרחים בספרד מהצד הפרנקואיסטי. הדיווחים שלו, שהיו ביקורתיים כלפי הפשיסטים, צונזרו על ידי העיתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כתב צבאי. לאחר נפילת צרפת הוא עשה את דרכו חזרה דרך מארסיי לפריז. הוא הצטרף שוב ל"לה פטיט פריזיאן", אך נמנע מכל נושא שנוי במחלוקת, ונאלץ להגן על עצמו מפני התקפות מהימין הקיצוני שהאשימו אותו בהיותו יהודי ותומך ב"אמנות מנוונת". לאחר שחרור צרפת הוא כתב במשך כמה שנים בשם בדוי.
אשתו נפטרה ב-1949. ב-29 באוקטובר 1953 הוא נשא את ליאו, דוגמנית לשעבר. בנובמבר 1961 עבר מפריס לסאנארי. בשנת 1964 הוענק לסלמון ה"גרנד פרי" לשירה מטעם האקדמיה הצרפתית.
סלמון נפטר ב-12 במרץ 1969 בביתו בפרובנס.
יוהאן גאורג רמזאואר
יוהאן גאורג רמזאואר (בגרמנית: Johann Georg Ramsauer; 7 במרץ 1795 - 14 בדצמבר 1874) היה מנהל עבודה במכרה אוסטרי בכפר האלשטאט וארכאולוג חובב. בשנת 1846 הוא גילה בעיירת הולדתו את שדה הקברות המפורסם מתקופת הברזל ובעקבות זאת ניהל בו חפירות ראשונות בשנים 1863-1846.
קורות חיים
רמזאואר נולד בהאלשטאט, כפר ציורי של כורי מלח בזאלצקמרגוט בדרום מערב אוסטריה, אז באימפריה הרומית הקדושה וכבר בגיל 13 נכנס לעבוד כחניך (Manipulationszögling) במכרה המלח. בגיל 36 התמנה לתפקיד בכיר (Bergmeister) במכרה.
בנובמבר 1846, בעת פתיחת מחצבה חדשה התמזל מזלו לגלות שדה קברות לא ידוע עד אז, שהיווה תגלית חשובה בחקר ההיסטוריה הקדומה של אירופה; היה זה שריד של תרבות הלסטט מתקופת הברזל המוקדמת.
רמזאואר הצטיין בתיעוד המדוקדק של הממצאים יחד עם הכורה איזידור אנגל שרשם אותם בציורים וסקיצות. ב-17 השנים הבאות נחפרו על ידו 980 קברים, שהכילו 19,497 פריטים. בגלל מליחות הקרקע חפצי ברונזה וברזל רבים נשמרו בצורה טובה. בגלל היותו חסר הסמכה מקצועית בתחום, לא זכה רמזאואר בזמנו להערכה על פועלו ופנייתו בשנת 1859 לקיסר פרנץ יוזף שבה ביקש לציין את תרומתו בפרוטוקולים של החפירות, נדחתה. רמזאואר העניק בדרך כלל יותר תשומת לב לחפצי המתכת מאשר לשלדים ולכדים. בסופו של דבר, קיבל הדרכה בהמשך החפירות מטעם מוזיאון פרנציסקו-קרולינום שבלינץ ואחר כך מה"קבינט למטבעות ועתיקות" בווינה, שגם כיסה את הוצאות החפירות.
יוהאן גאורג רמזאואר היה נשוי שלוש פעמים והיה אב ל-22 ילדים; ב-5 בנובמבר 1863 פרש לגמלאות והתיישב בעיר לינץ, בה נפטר בשנת 1874.
שדה הקברות בהאלשטאט
בשנת 1872 טבע ההיסטוריון השוודי האנס הילדברנד את המונח "תרבות האלשטאט" המציין את תקופת הברזל המוקדמת שממצאי שדה הקברות העתיק בהאלשטאט השתייכו עליה. למרות שרמזאואר סבר כי החפירות במקום מוצו, עד שנת 1939 המשיכו להתגלות בו קברות רבים אחרים. בשנת 1994 חודשו בו בהצלחה עבודות חפירה מטעם המוזיאון להיסטוריה של הטבע מווינה (Naturhistorisches Museum Wien).
רודולף קרפאטי
רודולף קרפאטי (בהונגרית: Kárpáti Rudolf; בודפשט, 17 ביולי 1920 – בודפשט, 1 בפברואר 1999) היה סייף הונגרי אלוף אולימפי בעל 6 מדליות זהב ב-4 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952, מלבורן 1956 ורומא 1960), אלוף עולם בעל 13 מדליות, מהן 8 זהב, שופט, מנהל ספורט וקצין צבא.
ביוגרפיה
רודולף קרפאטי היה אחד הספורטאים המצליחים ובעל ההישגים בהיסטורית הספורט של הונגריה. הסיוף שלו התאפיין בכישורים טכניים גבוהים ויוצאי דופן, ברמה גבוהה של בגרות טקטית וחוש קצב יוצא דופן, שהיה ככל הנראה תוצאה ישירה של החוש המוזיקלי הברור שלו. הוא היה שחקן של מועדוני הסיף של BBTE, ואשאש ולאחר מכן של בודפשט הונבד.
קרפאטי הוא בעל 7 תוארי אליפות לאומית של הונגריה, 2 בחרב אישי (1948, 1955), 4 בחרב קבוצתי ואחד בדקר קבוצתי.
הוא זכה בשש מדליות זהב ב-4 אולימפיאדות:
בהיסטוריה של הספורט בענף זה הוא הצליח לזכות באותה אולימפיאדה פעמיים (כלומר לנצח גם ביחיד וגם בקבוצתי). בעבר רק סייף נוסף הצליח בכך, היהודי-הונגרי ד"ר ינה פוקס (1908, 1912). גם באליפויות העולם זכה בשתים עשרה מדליות בשנים 1954 ו-1961. הוא זכה בחמש זהב קבטצתי בשלוש זהב ביחיד, בנוסף לזכייה ב-3 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד. הוא זכה בשתי מדליות זהב גם באליפות האוניברסיאדה.
לאחר פרישתו שימש כשופט בינלאומי עד 1976 ולאחר מכן היה שופט ראשי בתחרויות. מ-1961 עד 1991 היה חבר בהנהלת איגוד הסיף ההונגרי. ביוני 1963 מונה למנהל הנבחרת הלאומית של הונגריה בחרב. קרפאטי היה נשיא איגוד הסיף של בודפשט מאז 1977. בשנת 1990 הוזמן להיות גם נשיא הכבוד של מועדון ה-BBTE שהוקם מחדש. הוא היה חבר הנשיאות של הוועד האולימפי ההונגרי (MOB). וכן היה נשיא ענף החרב של פדרציית הסיף הבינלאומית וחבר בוועדת השיפוט.
הקונגרס הלאומי הסורי
הקונגרס הלאומי הסורי (מכונה גם הקונגרס הפאן-סורי או הוועידה הכל-סורית; בערבית: المؤتمر السوري العام, תעתיק: אל-מואתמר א-סורי אל-עאם) התקיים בשנת 1919 בדמשק, לאחר סילוק האימפריה העות'מאנית מן האזור במלחמת העולם הראשונה, ובעת שבדמשק פעלה ממשלה בראשות פייסל. באפריל 1919 אישר פייסל את כינונו של הקונגרס כגוף פרלמנטרי לאומי. משימת הקונגרס הייתה לדון על עתיד "סוריה", כפי משמעותה על פי האוטופיה הפאן-ערבית אודות "סוריה הגדולה". הקונגרס גם נועד להציג את השקפות הערבים לועדת קינג-קריין האמריקאית. הקונגרס נחשב לפרלמנט הלאומי הראשון בהיסטוריה המודרנית של סוריה.
הקונגרס הראשון, 1919
בתחילת יוני 1919 נערכו בחירות לקונגרס ברחבי סוריה, והוא נתכנס לראשונה ב-6 ביוני. הקונגרס אמור היה לכלול 120 חברים, אולם התכנסו בו רק 69 חברים ואליהם הצטרפו נוספים. רבים מחבריו באו מקרב אישי ה"אעיאן" (הנכבדים) הוותיקים, שניצלו את השפעתם על האוכלוסייה וזכו במושבים רבים, אך דיוניו נשלטו בידי הלאומיים ובראשם אנשי "אל-פתאת". הקונגרס דחה את רעיון המנדט. הקונגרס שנתכנס ביולי 1919 נערך בבית "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם שנה קודם לכן בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. מזכיר "המועדון הערבי", עזת דרוזה משכם, היה גם מזכיר הקונגרס. בראש הקונגרס עמד האשם אל-אתאסי והשתתפו בו נציגים מכל חלקי "סוריה". ככל הנראה, השתתף בו גם נציג יהודי אחד, יוסף לניאדו. הנציגים הערבים מארץ ישראל היו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות. בין הצירים היה גם ראע'ב נשאשיבי. מלבד הנציגים שנשלחו מארץ ישראל, השתתפו בוועידה גם מספר פלסטינים צעירים שכבר ישבו בדמשק באותה תקופה. צעירים אלה המשיכו לפעול בדמשק והשתתפו גם בקונגרס הכלל-סורי השני. אזורי עבר הירדן יוצגו בידי עשרה נכבדים.
מספר משתתפים הביעו את תמיכתם בדרישות פייסל, אולם אחרים החלו לפקפק בו בשל מוכנותו להסכים לויתורים לקבוצות פרו-ציוניות.
בנוסח החלטות הקונגרס מיום 3 ביולי 1919, שהוגשו לוועדת קינג־קריין, קבע סעיף 6: "אנו איננו מכירים בתביעה כלשהי של מדינת צרפת לחלק כלשהו של ארצנו הסורית, ומסרבים לקבל ממנה כל עזרה, ומתנגדים שידה תהיה מעורבת בארצנו באיזו צורה שהיא". התזכיר שהגיש לוועדה כלל תביעה ל"עצמאות מדינית גמורה, בלי כל חסות, דחיית המנדט הצרפתי", וכן דחיית תביעות הציונים על "חלקה הדרומי של סוריה, הידוע בשם פלסטין, וגם לא של אזור החוף המערבי, הכולל את לבנון, מהארץ הסורית". בתגובה, ועדת קינג-קריין המליצה כי "אחדותה של סוריה תישמר".
הקונגרס השני, 1920
ב-7 וב-8 במרץ 1920 נערך מושבו השני של "הקונגרס הלאומי הסורי". ב-8 במרץ הכריז הקונגרס על עצמאותה של סוריה רבתי (כולל לבנון, עבר הירדן וארץ ישראל), והכריז על פייסל "מלך סוריה". בהצהרת העצמאות של הקונגרס ב-8 במרץ, נאמר: הקונגרס החל בניסוח חוקה למשטר פרלמנטרי במדינה שלשונה ערבית, ודתה האסלאם. משתתפי הקונגרס העיראקיים נתכנסו בנפרד תחת השם "הקונגרס הלאומי העיראקי", והכריזו על עצמאות ארצם והמלכת עבדאללה עליה.
המדינה החדשה, הממלכה הערבית של סוריה, התיימרה לכלול את סוריה, ארץ ישראל, לבנון וחלקים מצפון מסופוטמיה. באותו הזמן, הנסיך זייד, אחיו של פייסל, הוכרז כעוצר מסופוטמיה. האשם אל-אתאסי הוכרז כראש הממשלה ויוסוף אל-עט'מה (يوسف العظمة) הפך לשר המלחמה וראש המטה הכללי.
הקונגרס המשיך להתקיים לאורך חייה הקצרים של הממלכה עד יולי 1920, כאשר הצרפתים הציבו לפייסל אולטימטום להיכנע או להילחם. פייסל נכנע, פיזר את הקונגרס ב-17 ביולי, והביא לסופה של הממלכה ולפירוק מוסדותיה.
מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים
מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים (באנגלית: The Grove Dictionary of Music and Musicians) הוא מילון אנציקלופדי של מוזיקה ומוזיקאים. ביחד עם "Musik in Geschichte und Gegenwart" בשפה הגרמנית, הוא העבודה העיונית הגדולה ביותר על מוזיקה מערבית. המילון יצא במספר מהדורות מאז שלהי המאה ה-19 ומשתמשים בו בהרחבה. בשנים האחרונות הוא נעשה זמין באופן מקוון באינטרנט.
מילון גרוב
המילון ראה אור לראשונה כ"מילון למוזיקה ומוזיקאים" (A Dictionary of Music and Musicians) בארבעה כרכים (1878 ,1880, 1883, 1899) ונערך בידי סר ג'ורג' גרוב עם נספח אותו ערך ג'ון אלכסנדר פולר מייטלנד ומפתח עניינים אותו ערכה מרת אדמונד וודנהאוס.
הגרוב החדש, מהדורה ראשונה
כשהמהדורה הראשונה הופיעה ב-1980, היא נקראה בשם מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים (The New Grove Dictionary of Music and Musicians) והורחבה במידה ניכרת עד שכללה עשרים כרכים עם 22,500 מאמרים ו-16,500 ביוגרפיות.
היא נערכה בידי סטנלי סיידי.
היא הודפסה מחדש עם תיקונים מזעריים מדי שנה עד לשנת 1995, פרט ל-1982 ו-1983. באמצע שנות ה-90 עלה עותק של האנציקלופדיה $2,300. מהדורה בכריכה רכה הודפסה מחדש ב-1995 ועלתה $500. בשלב זה החליטו העורכים להקדיש את מאמציהם להכנתה של המהדורה השנייה, במקום להמשיך ולתקן את הטעויות של המהדורה המקורית משנת 1980.
כמה חלקים מהגרוב החדש גם פורסמו כספרים בודדים על נושאים מסוימים.
הגרוב החדש, מהדורה שנייה
המהדורה השנייה הנושאת שם זה (השביעית בסך הכול) ראתה אור ב-2001, בעשרים ואחד כרכים. היא הייתה זמינה גם באינטרנט באמצעות מינוי לשירות הנקרא Grove Music Online.
היא נערכה שוב בידי סטנלי סיידי, והעורך משנה היה ג'ון טירל. היא יועדה להיות מופצת במקור גם כ-CD-ROM, אולם תוכנית זו ננטשה. סיידי כתב את ההקדמה, "ההרחבה הגדולה ביותר במהדורה הנוכחית הייתה בכיסוי מלחיני המאה העשרים". המהדורה עוררה גם ביקורת שלילית (לשם דוגמה בPrivate Eye) בשל המספר המשמעותי של טעויות דפוס ושגיאות עובדתיות. כמה מהטעויות יוחסו לשימוש בסטודנטים לבדיקת המילון, אם כי למעשה לא הועסקו שום סטודנטים בין חברי המערכת. שני כרכים הוצאו מחדש בגרסאות מתוקנות, אולם שגיאות בהפקה גרמו להשמטת החלקים על רשימת היצירות של איגור סטרווינסקי והביבליוגרפיה של ריכרד וגנר.
מילון גרוב למוזיקה המקוון
פרסום המהדורה השנייה של הגרוב החדש לווה בגרסה באינטרנט. היא עוררה מעט ביקורת בתחילה, לשם דוגמה בשל הדרך שבה לא שולבו תמונות לתוך הטקסט, אלא נכללו בנפרד.
ב-2008 הוחלף מילון גרוב מוזיקה המקוון במילון אוקספורד מוזיקה המקוון (Oxford Music Online).
מילון אוקספורד למוזיקה המקוון
במרץ 2008 הוצאת אוניברסיטת אוקספורד השיקה שירות מקוון חדש שנקרא אוקספורד מוזיקה המקוון (Oxford Music Online), שהחליף את גרוב מוזיקה המקוון. השירות החדש מתוכנן לספק "מבוא שיספק למשתמשים את היכולת, בפעם הראשונה מאז ומעולם, את הגישה לחיפוש צולב cross-search של משאבים נרחבים של ספרי העיון של מוזיקת אוקספורד באתר אחד." בנוסף לכך שהיא מספקת ממשק משתמש חדש, השירות החדש משלב יחדיו את אנציקלופדיית הגרוב ביחד עם the Oxford Companion to Music, the Oxford Dictionary of Music, and the Encyclopedia of Popular Music. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד מתכננת להמשיך ולהוסיף עבודות עיוניות אחרות לשירות, בכללן Oxford History of Western Music של ריצ'רד טארוסקין.
מילון גרוב, הנכלל כחלק ממוזיקת אוקספורד המקוון, ממשיך להיות מעודכן בהרחבה כפי שמלון מוזיקה גרוב המקוון היה, עדיין בניהולה של לורה מייסי, העורכת בפועל של מלוני גרוב.
מעמד
מילון הגרוב החדש הוא תכופות מקור המידע הראשוני בו משתמשים מוזיקולוגים דוברי אנגלית להתחלת מחקריהם או לחיפוש מידע על רוב הנושאים המוזיקליים. היקפו והביבליוגרפיה הנרחבת שלו הופכים אותו למקור בעל ערך רב לכל חוקר.
המילון יצא לאור בהוצאת מקמילן (Macmillan Publishers) אולם נמכר ב-2004 להוצאת אוניברסיטת אוקספורד. מתחרהו העיקרי הוא Musik in Geschichte und Gegenwart" (MGG), המקיף כעת עשרה כרכים העוסקים בנושאים מוזיקליים ושבעה עשר כרכים של ביוגרפיות על מוזיקאים, הכתובים בשפה הגרמנית.
הסדרה בת ארבעת הכרכים, New Grove Dictionary of Opera, היא מקור המידע העיקרי בשפה האנגלית אודות האופרה.
תוכן
מהדורת 2001 מכילה:
הומור
שני ערכים על מלחינים שלא היו קיימים הופיעו במילון:
שבעה ערכים פרודיים, נכתבו בידי כותבים עבור מהדורת 1980, והרבה משחקי מילים מוזיקליים ו-in-jokes dictionary, פורסמו במהדורת פברואר 1981 של The Musical Times (שאף הוא נערך בידי סטנלי סיידי באותה עת).
ערכים אלה מעולם לא הופיעו במילון עצמו והם:
רוברט קר (מושל אוקלהומה)
רוברט סמואל קר (באנגלית: Robert Samuel Kerr; ) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-12 בשנים 1943–1947, הראשון מבין מושלי המדינה שנולד על אדמתה, וכסנאטור מטעמה מ-1949 ועד מותו. טרם הגיעו לפוליטיקה, הקים קר חברת נפט. כפוליטיקאי פעל קר למען משאבי הטבע, ומורשתו כוללת נתיבי מים שמחברים את נהר ארקנסו למפרץ מקסיקו.
ראשית חייו
רוברט קר נולד בבקתת עץ במחוז פונטוטוק, ליד העיר אדה, שכיום משמשת כמקום מושב המחוז, שבטריטוריה האינדיאנית. הוא היה בנם של ויליאם סמואל קר, חוואי, פקיד ופוליטיקאי, ושל מרגרט אלודה רייט. לגידולו של קר ברוח הבפטיזם של דרום ארצות הברית הייתה השפעה עמוקה על חייו. אמונותיו הדתיות לא רק שהובילו אותו ללמד בבית ספר של יום ראשון ולהתנזר ממשקאות חריפים בבגרותו, הם גם סייעו לשאיפותיו הפוליטיות במדינה בה הבפטיסטים היו העדה הדתית הגדולה בה. כבר בשנתו האחרונה בבית הספר התיכון הוא התקבל לאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה שבעיר שווני. בהמשך הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת איסט סנטרל שבאדה. לזמן קצר הוא למד משפטים באוניברסיטת אוקלהומה עד שמצבו הכלכלי אילץ אותו ב-1916 לנשור מהלימודים. ב-1917, כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קיבל קר מינוי כלוטננט משנה בצבא ארצות הברית. הוא לא השתתף בקרבות, אך הוא עשה שימוש במעורבותו הפעילה במשמר הלאומי של אוקלהומה ובליגיון האמריקאי כדי לקדם את הקריירות העסקית והפוליטית שלו. לאחר המלחמה שב קר ללמוד משפטים בהדרכתו של שופט מעירו. ב-1922 הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, אך כישלון עסקי שלו בשנה שקדמה לכך הותיר אותו בחובות כבדים. ב-1919 נשא קר לאישה את רבה שלטון. ב-1924, בעת שכרעה ללדת תאומות, נפטרה רבה יחד עם שתי הבנות. בשנה שלאחר מכן, נשא קר לאישה את גרייס ברין, הבת הצעירה של משפחה עשירה מטולסה. לשניים נולדו ארבעה ילדים.
קר עשה שימוש בקשרים של משפחתו החדשה כדי להיכנס לעסקי הנפט יחד עם גיסו, ג'יימס אנדרסון, כשותף. ב-1929 כבר הייתה חברת קידוחי הנפט אנדרסון-קר למשגשגת במידה כה רבה, כך שקר נטש את עיסוקו בעריכת דין כדי להתמקד בעסקי הנפט. ב-1936 פרש אנדרסון מהחברה, ודין א. מקגי, הגאולוג הראשי לשעבר של חברת הנפט פיליפס, הצטרף לחברה, שב-1946 שינתה את שמה ל"קר-מקגי תעשיות נפט". החברה גיוונה את עסקיה לקידוחי נפט ברחבי העולם ועסקה בעיבוד של דלקים ומינרלים, כולל אורניום והליום.
ראשית הקריירה פוליטית
בשנות ה-30 הקנו לקר עושרו וקשריו העסקיים כוח רב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה. הוא פעל לגיס תרומות למושלים א. ו. מרלנד וליאון פיליפס. ב-1940 הוא נבחר כנציג אוקלהומה בוועדה הדמוקרטית הלאומית. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד על מועמדות המפלגה למשרת מושל אוקלהומה, וניהל את מסע הבחירות שלו הן כתומך הניו דיל והן כתומך בתפקידה החשוב של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הדמוקרטים באוקלהומה היו מפולגים בנוגע למדיניותו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובכך הפך מסע הבחירות שלו למריר וצורב. קר ניצח ניצחון דחוק בבחירות המקדימות והמשיך וניצח גם בהפרש קטן בבחירות הכלליות. הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שנולד על אדמתה.
מושל אוקלהומה
ארבע שנות כהונתו של קר כמושל היו לנקודת מפנה בפוליטיקה ובכלכלה של אוקלהומה. בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה, היו יחסי הרשות המבצעת עם הרשות המחוקקת לבביים, בעיקר בשל מנהיגותו הסבלנית של קר. כאשר לא עסק בטיפוח היחסים עם המחוקקים, הוא הכין את המדינה לסערות הכלכליות שלאחר המלחמה. קר נסע יותר מ-400,000 מילים כדי למכור את המוצרים שיוצרו במדינה ואת הפוטנציאל שלה בכל רחבי ארצות הברית. שלא באופן מקרי, דחיפתו זו של קר גם הקנתה לו הון פוליטי. ב-1944 הוא נבחר לשאת את הנאום המרכזי בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שם הוא היה דמות מובילה מאחורי הקלעים של בחירתו של הארי טרומן כסגן נשיא ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה, על אף נטייתם של אנשי אוקלהומה להרחיק מעליהם את הממשלה הפדרלית, קידם קר את הקשרים עם הממשלה, ביודעו כמה חשובות המשרות והפעילות הכלכלית ליצירת שגשוג במדינה. אוקלהומה הייתה לביתם של תעשיות ביטחוניות רבות ומקום לעריכת אימונים לכוחות המזוינים. לאחר המלחמה הוא קרא להגדלת ההוצאה כדי לאפשר לפיתוח הבתר-מלחמתי של המדינה. את מסעותיו לקידומה של המדינה ברחבי ארצות הברית הוא עשה גם על חשבונו הפרטי.
בפוליטיקה הארצית
קר היה בין 12 המועמדים להיבחר על ידי הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1944 כמועמדים לסגן הנשיא כעמית למרוץ של רוזוולט בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. הוא עשה שימוש בהצלחתו כמושל כקרש קפיצה לסנאט של ארצות הברית ב-1948. על אף שאיפותיו הלאומיות של קר, הוא תמיד שם את מה שהחשיב כאינטרסים של אוקלהומה במקום הראשון. שלא כמו רבים מעמיתיו הוא הזניח סוגיות שתפסו כותרות בעיתונים, כולל האנטי-קומוניזם, יחסי החוץ וזכויות האזרח (אף על פי שב-1956 הוא חתם על "המניפסט הדרומי" והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957 והתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית), לטובת סוגיות גשמיות יותר כמו מדיניות הנפט ועבודות ציבוריות. הוא האמין שהרווח של תושבי אוקלהומה יהיה גבוה, ושהם יתמכו בו באופן רחב, אם הוא יתמקד בסוגיות הכלכלה.
סנאטור
במרוץ צמוד היה קר למושל אוקלהומה הראשון שנבחר לסנאט. לזמן קצר היו לו שאיפות לנשיאות ב-1952, אך לא עלה בידו להשיג את מועמדות מפלגתו., תחת זאת הוא הקדיש את כוחותיו לבניית הקריירה שלו בסנאט.
האקטיביזם של קר בנוגע לרגולציה על הנפט הקנה לו עד מהרה בקרב עמיתיו מוניטין כמגן נאמן של אזורו והאינטרסים המיוחדים שלו, כולל של חברת הנפט הפרטית שלו. אישיותו העצימה את הרושם הראשוני הזה. עמיתיו של קר החשיבו אותו כמתדיין מבריק שהכה בהלם את יריביו עם תשוקתו ובקיאותו בפרטי המדיניות.
בעקבות אכזבתו ב-1952, נטש קר את כל תקוותיו להיות למועמד לנשיאות והטיל את יהבו באופן מוחלט לעבודת החקיקה. הוא יצר בריתות עם הסנאטורים מהדרום ומהמערב ששלטו בסנאט, כולל ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה ולינדון ג'ונסון מטקסס. על שני ידידיו אלו הוא סמך מאוד. הוא גם הסתמך על הכנות בעבודת הוועדות כדי לדחוף לפיתוח כלכלי אזורי.
מערכת השיט של נהר ארקנסו, שנודעה גם כ"מערכת הניווט של נהר ארקנסו על שם מקללן-קר", הייתה למטרה המרכזית של קר במהלך שנותיו בסנאט. מיזם פדרלי זה, בהיקף של 1.2 מיליארד דולר, התמקד בצפון-מזרח אוקלהומה, קידם פיתוח מסחרי ותעשייתי בהיקף של יותר מ-3 מיליארד דולר באגן נהר ארקנסו במהלך השנתיים שלאחר השלמת בנייתו ב-1971. חלק זה של אוקלהומה, שבעבר היה מוזנח, עלה עד מהרה כמרכז כלכלי אזורי.
בנוסף לכך כיהן קר כחבר בכמה מוועדות המפתח של הסנאט, כשהבולטות ביניהן היו ועדת הכספים וועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט. הוא היה יושב הראש של ועדת האווירונאוטיקה ומדעי החלל של הסנאט מ-1961 ועד למותו.
כאיש תעשיית הנפט, קידם קר אינטרסים של נפט וגז טבעי ודחף לשימור משאבי הטבע. ברוח דבריו של אביו: "כדי להקים משפחה עליך להחזיק בשלושה דברים - אדמה, עצים ומים".
לתבונה החקיקתית של קר, בשילוב עם השינויים במנהיגות הקונגרס, הייתה השפעה בהעצמת חשיבותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי כבעל ברית לתוכניות שנרקמו בגבעת הקפיטול. בסוגיות של אינטרסים משותפים, כמו חלל ומיסוי, שיתף קר פעולה עם קנדי כדי להבטיח הצלחה משותפת. אך בתחומים בהם היו השניים חלוקים בדעותיהם, כמו סוגיית מערכת הבריאות, עמד קר למכשול לנשיא. בינואר 1963 סיכם העיתון וול סטריט ג'ורנל את מערכת היחסים בין השניים באופן מוגזם משהו: "מר קנדי ביקש, מר קר החליט".
מותו
רוברט קר נפטר ב-1 בינואר 1963 בוושינגטון הבירה כתוצאה מהתקף לב בו לקה מוקדם יותר באותו יום. בתחילה נטמן קר באחוזת הקבר המשפחתית באדה, אך מאוחר יותר הוא הועבר לבית הקברות רוזהיל שבאוקלהומה סיטי.
הנצחתו ומורשתו
כתב ה-Associated Press הסכים במאמר שפורסם זמן קצר לאחר מותו עם כותרת של מאמר שנכתב קודם לכן בעיתון The Saturday Evening Post. בשני המאמרים הוא כונה "המלך הבלתי מוכתר של הסנאט".
מורשתו העיקרית של קר באוקלהומה היא סדרה של מיזמי מערכות מים וסכרים שהפכו את נהר ארקנסו למערכת תעלות פנימית. במהלך כהונתו כמושל, הוא היה עד לייאוש שגרמו ההצפות של נהר ארקנסו ויובליו בשל רדידותו של הנהר, שמנעו מהתעבורה הימית בו מלהגיע לאוקלהומה. החוק הראשון שהוא יזם בעת כהונתו בסנאט היה הקמת ועדת הבדיקה של נהרות ארקנסו, הנהר הלבן והנהר האדום, שתכננה את פיתוח הקרקע והמים באזור. קר נפטר לפני שזכה לראות את פרי עבודת הוועדה, מערכת הניווט של נהר ארקנסו שנקראה על שמו ועל שם הסנאטור ג'ון מקללן, שהיה שותף ליוזמה, והייתה סדרה של 18 תאי שיט וסכרים שאפשרו ניווט מטולסה ועד נהר המיסיסיפי.
עשרות בתי ספר, מבנים, כבישים, רחובות, פארקים, ארגונים ואירועים באוקלהומה קרויים על שמו של קר. הבולט ביותר הוא הקטע של הרחוב השני, בין שדרת א. ק. גיילורד ובין שדרות קלאסן, שבמרכז אוקלהומה סיטי, שקרוי שדרות רוברט ס. קר. מסמכיו משנות כהונתו כמושל וכסנאטור, כולל נאומיו, שמורים במרכז קארל אלברט שבאוניברסיטת אוקלהומה.
ב-1956 נכנס קר להיכל התהילה של אוקלהומה.
מותו של קר תרם לקשיים של הנשיא קנדי בשדה החקיקה ב-1963, שנה שעמדה בסימן תום השליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אוקלהומה.
ביקורת
במאמר שפורסם במגזין CounterPunch, שכותרתו הייתה "כיצד קנו הבנקאים את וושינגטון: הפוליטיקאים הזולים שלנו", ציין העיתונאי אנדרו קוקברן מקרה של מעשה שחיתות משנות ה-50: "רק לפני דור אחד בלבד, הפגינו המחוקקים שלנו גישה בריאה יותר כלפי אלו שביקשו עזרה. בזיכרונותיו המאלפים 'לדחוף ולסחור - וידויים של עובד גבעת הקפיטול', נזכר העוזר הפרלמנטרי בסנאט, בובי בייקר, במאמציו לאסוף חצי מיליון דולר במזומן שדרש הסנאטור רוברט קר מאוקלהומה מענף החסכונות וההלוואות באוקלהומה תמורת תיקונים בחקיקה לטובתם".
רועי בקל
רועי בקל (נולד ב-7 באוקטובר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
בקל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. ב-13 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0-1 על בני יהודה תל אביב במסגרת גביע הטוטו. עד לסיום העונה ערך בסך הכל ארבע הופעות בגביע הטוטו. ב-8 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 3-0 למועדון ספורט אשדוד. בקיץ הושאל להפועל רמת השרון. מהליגה הלאומית. ב-13 בנובמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 5-3 להכח עמידר רמת גן במסגרת גביע הטוטו. בקיץ חזר למכבי פתח תקווה, וכבש שני שערים ב-24 הופעות בליגת העל.
יעקב שגיא
יעקב (יענקל'ה) שגיא (וייסמן) (2 בנובמבר 1937 – 29 בספטמבר 1980) היה מלחין, מוזיקאי וחצוצרן ישראלי, ניצול השואה.
קורות חיים
נולד ב-2 בנובמבר 1937 בבוקרשט שברומניה. ב-1940 עברה משפחתו לצ'רנוביץ. בשנת 1941 נכנסו הגרמנים לצ'רנוביץ ויהודיה גורשו לטרנסניסטריה. לאחר שאביו נספה בעת ניסיון בריחה ממחנה עבודה גרמני, שגיא ומשפחתו מצאו מחסה אצל איכרה רומנייה שהסתירה אותם בביתה.
ב–1947 עלה שגיא בן העשר ואמו, לארץ ישראל באוניה "מדינת היהודים". במהלך התהליך, נתפסה האנייה על ידי הבריטים שגיא ואמו גורשו לקפריסין.
ב-1948 הם הגיעו ארצה ויעקב נקלט בקיבוץ עין השופט.
בגיל 13 קיבל במתנה חצוצרה ואז התגלה כישרונו המוזיקלי. בצה"ל שירת בחטיבת גולני ואחר כך בתזמורת צה"ל.
שגיא למד מוזיקה וניצוח באקדמיה למוזיקה בתל אביב. לימד מוזיקה ונגינה בכלי נשיפה במוסד החינוכי בקיבוץ עין השופט.
ב-1972 יצא לשליחות למשך שלוש שנים בשיקגו, ארצות הברית. במסגרת זו למד שגיא הוראת כלי נשיפה אצל מומחים מהתזמורת הפילהרמונית של שיקגו.
עת סיים שגיא את שליחותו, מילא תפקידים שונים גם בתנועה וגם בקיבוץ, ובין היתר לימד בסמינר אורנים.
נוניים גייט
נוניים גייט בע"מ, המוכרת במותג Noname Security היא חברה ישראלית העוסקת באבטחת ממשקי תכנות יישומים (API).
היסטוריה
החברה הוקמה בפברואר 2020 על ידי עוז גולן (מנכ"ל החברה) ושי לוי (מנהל טכנולוגיות ראשי), יוצאי יחידה 8200. החברה עוסקת באבטחת ממשקי תכנות יישומים (API). התוכנה של החברה אוספת מידע ללא התקנת תוכנה על כל ה-API המשמשים את הארגון, ולנתח את הקוד, ההגדרות, התצורה והתנועה ברשת, על מנת לזהות פרצות אבטחה. את תוכנת האבטחה ניתן להתקין ברשת הארגונית או להשתמש בה במודל SaaS. מטה החברה  שוכן בפאלו אלטו, קליפורניה, ומרכז הפיתוח שלה (נוניים גייט בע"מ) שוכן בתל אביב.
יעקב שגיא
קורות חיים
לאורך השנים, השירים שהלחין שגיא הושפעו מהקיבוץ והתנועה. שני שיריו המפורסמים הם: "שוב יוצא הזמר" למילים של נתן יונתן, "שיבולי פז" למילים של עמירם קופר ו"עוד נשוב מחר" למילים של אלי נצר.
בשנת 1980 נפטר בפתאומיות והוא בן 43 שנים בלבד.
נוניים גייט
גיוס הון
בדצמבר 2020 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
ביוני 2021 גייסה החברה 60 מיליון דולר, בהובלת אינסייט פרטנרס.
בדצמבר 2021 גייסה החברה 135 מיליון דולר, לפי שווי של מיליארד דולר, והפכה לחד-קרן.
דלקת הנרתיק והפות
דלקת הנרתיק והפות (בלועזית: Vulvovaginitis) היא מחלה דלקתית שמערבת את הנרתיק והפות, אשר עלולה לבוא לידי ביטוי בנוכחות הפרשה ובהרגשת צריבה, גירוד, או כאב באזור הפות והנרתיק, כתוצאה מזיהום פטרייתי (בעיקר פטריות בסוג Candida), חיידקי, או טפילי (Trichomonas vaginalis). בחלק מן המקרים תיתכן דלקת ללא תסמינים כלל.
מערכת המין הנשית היא מערכת אקולוגית מורכבת, מאוזנת ומארחת מגוון של מיקרואורגניזמים. שינויים בסביבת הנרתיק כגון, שינויים ברמת החומציות ושטיפות באזור הנרתיק עלולים ליצור חוסר איזון בפלורה הפיזיולוגית ולגרום למיקרואורגניזמים, אשר בדרך כלל לא נמצאים באזור או נמצאים בתת-שליטה לשגשג. כתוצאה מכך עלולה להתפתח דלקת בנרתיק. מעריכים שבעולם יש יותר מ-300 מיליון מקרים בשנה של דלקות בדרכי שתן, פטרת נרתיק, ווגינוזיס חיידקי (Bacterial vaginosis, בקיצור BV)
הפלורה הרגילה
איברי המין של אישה בריאה כוללים כ-50 מינים של מיקרואורגניזמים, אשר נבדלים בהרכב על פי שלבי רבייה וחשיפה למספר גורמים, דוגמת אנטיביוטיקה וקוטלי זרע. במצבה התקין של פלורת הנרתיק, מתקיים איזון בין המיקרוארוגניזמים השונים, כשמיני הסוג Lactobacillus מהווים את המיקרואורגניזמים הדומיננטיים. לעומת זאת במצב של זיהום, או הפרת האיזון התקין מתרחש שגשוג וקולוניזציה של מיקרואורגניזמים פתוגניים או חיצוניים. קיימים שני מנגנונים המספקים הגנה לפלורה באופן טבעי והם:
ביופילם (Biofilm)
על העור והריריות של הנרתיק מתפתח ביופילם של הפלורה הטבעית המיוצר על ידי מיקרואורגניזמים. ביופילם זה מגן מפני התיישבות של מיקרואורגניזמים פתוגניים פוטנציאליים חיצוניים. תהליך היווצרות הביופילם מורכב משני שלבים: הביופילם אחראי על שמירת היחידה האקולוגית במצב יציב. כאשר החיידקים המעורבים הם לא פתוגניים, הדבר נחשב ליתרון משום שהוא תומך בהקמה קבועה וארוכת טווח של חיידקים אלו, והוא מספק הגנה מפני מיקרואורגניזמים פתוגניים פולשניים.
חומצה לקטית
הגנה נוספת באפיתל הנרתיק מסופקת על ידי חומצה לקטית המיוצרת על ידי חיידקי הסוג Lactobacillus. הצטברות חומצת חלב שומרת על החומציות 3.8-4.5 בנרתיק. דבר זה מגן על חלל הנרתיק מהתיישבות של חיידקים חוץ-נרתיקיים שונים דוגמת חיידקי המעיים (Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae, Enterococcus ועוד), וכפועל יוצא מגן מפני זיהומי נרתיק, רחם, ודרכי שתן. הפלורה הטבעית של נשים לפני גיל המעבר מורכבת בעיקר מחיידקי Lactobacillus ממינים: Lactobacillus jensenii, Lactobacilus crispatus, ו-Lactobacillus iners. למינים אלה מאפיינים חשובים בהענקת הגנה למארח (יכולת יצירת ביופילם וייצור חומצות, מי חמצן וחומרים פעילי שטח). מיקרואורגניזם נוסף שניתן למצוא כחלק מהפלורה הטבעית התקינה בכ-25% בנשים בריאות לפני גיל המעבר היא פטרייה מהמין Candida albicans.
פטרת הנרתיק
הפתוגנזה של פטרת נרתיק (Vulvo-Vaginal Candidiasis, בקיצור VVC) היא נושא שנוי במחלוקת. פטרת נרתיק נראית כאשר יש הפרה באיזון בין המיקרואורגניזמים הקיימים בנרתיק, באופן שמקל על שגשוג ה-Candida באזור. הגורמים המגבירים את הסיכון להתפתחות של פטרת בנרתיק הם: טיפול אנטיביוטי, קוטלי זרע, גלולות למניעת הריון, טיפול באסטרוגן, סוכרת, וקיום יחסי מין תכופים. בעת התפתחות פטרת נרתיק, נשים מתלוננות על הפרשה לבנה עבה וגרד, ולעיתים קרובות נפיחות בפות. תסמינים אלו דומים גם למצב של וגינוזיס חיידקי, ולכן לעיתים קרובות מתקיימת אבחנה שגויה ביניהם, במיוחד אם היא מתרחשת לאחר טיפול אנטיביוטי. גם טיפול אנטיביוטי דרך הפה יכול להוביל לפטרת בנרתיק. נמצא כי 3-20% מהחולות עם פטרת VVC אידיופטית קיבלו אנטיביוטיקה דרך הפה, וככל שמשך הטיפול ארוך יותר כך הסיכון לפטרת עולה. השינוי בפלורה יכולה להסביר את הפטרת הנגרמת על ידי אנטיביוטיקה, בהתחשב בכך שישנו מתאם הפוך בין נוכחות של חיידקי Lactobacillus בפלורה של הנרתיק לבין דלקת נרתיק.
הטיפול ב-VVC מתחלק לשתי זרועות, טיפול בזיהום לא מסובך הנגרם על ידי הפטרייה Candida albicans לעומת זיהום מסובך הנגרם על ידי מינים אחרים של Candida, או הישנות של הפטרייה. בשני המקרים אפשרות הטיפול נעה בין טיפול מקומי או טיפול אוראלי. במקרים הפחות מסובכים הטיפול המקומי מתבסס על תרופות מקבוצת האזולים (Azoles). טיפול זה הוא קצר טווח (שלושה ימים, או טיפול אוראלי במנה חד פעמית של פלוקונאזול במינון של 150 מ"ג). לרוב במקרים אלה התסמינים נעלמים לאחר יומיים עד שלושה. במקרים היותר מסובכים VVC דרוש טיפול יותר ממושך, אותו טיפול בפלוקונאזול ניתן שלוש פעמים בפער של 72 שעות, או טיפול מקומי יומי במשך שבוע ימים. השימוש בפרוביוטיקה, המוגדרת כמיקרואורגנזמים חיים שיש להם פעילות אנטגוניסטית כנגד פתוגנים ומנוהלים בכמויות מספיקות להעניק יתרון בריאותי למארח, לטיפול ב-VVC שהתפתחה כתוצאה משגשוג Candida albicans לאחר טיפול אנטיביוטי הוא נפוץ ומומלץ, אך טיפול מונע בהישנות פטרת נרתיק הוא שנוי במחלוקת.
וגינוזיס חיידקי
וגינוזיס חיידקי היא מחלה נפוצה בקרב נשים, אשר באטיולוגיה והפתופיזיולוגיה של המחלה אינן מובנות לחלוטין ולכן הטיפול הקלאסי לא תמיד יעיל. באנשים בריאים חיידקי Lactobacillus נמצאים בדרך כלל במערכת העיכול והמין ולהם תפקיד בעיכול המזון, כמו גם יצור חומרים אנטי-מיקרוביאליים הכוללים: Lactocidin, Acidolin ו-Bactriocidin. וגינוזיס חיידקי היא מחלה המאופיינת בירידה בריכוז של חיידקי ה-Lactobacillus וצמיחת יתר של מיקרואורגנזמים אחרים, במיוחד חיידקים אנאירוביים גראם-שליליים, כגון Gardnerella Vaginalis וחיידקי הסוג Mobiluncus. וגינוזיס חיידקי הוא זיהום שלא מועבר דרך מגע מיני אולם מאופיין בשיעור גבוה בקרב נשים פעילות מינית. התסמין הנפוץ של הזיהום הוא הפרשות עם ריח רע, במיוחד אחרי קיום יחסי מין. עם זאת ביותר ממחצית המקרים של וגינוזיס חיידקי אין תסמינים כלל.
טריכומוניאזיס
טריכומוניאזיס הוא זיהום שכיח מחלה מועברת המועבר באמצעות מגע מיני. זיהום זה נגרם על ידי טפיל חד-תאי הנקרא Trichomonas vaginalis. הזיהום יכול להופיע בגברים ובנשים, אך הוא יותר שכיח בנשים. לעיתים קשה לאבחן זיהום זה מפני ש-50% מהמקרים הם ללא סימפטומים, והאבחון היחידי של הטפיל מבוסס על הימצאותו בהפרשות הנרתיק. התסמינים בקרב נשים כוללים גרד וכאב באזור הנרתיק, ושינויים בהפרשות הנרתיק. בקרב גברים התסמינים כוללים כאב לאחר מתן שתן או שפיכת זרע. טפיל זה הוא גורם עיקרי לדלקת נרתיק, דלקת השופכה, וערמונית. בנשים הרות הידבקות בטפיל יכולה לגרום ללידות מוקדמות ומשקל לידה נמוך. במקרים של סיבוכים עלול להגרום נזק לאזור צוואר הרחם וסיכון להידבקות בנגיף הכשל חיסוני הנרכש.
טיפול הבחירה בטריכומוניאזיס מתבסס על מתן אנטיביוטיקת מטרונידזול. במקרים של אי סבילות למטרונידזול ניתן לטפל באנטיביוטיקה אחרת. יש ליטול את כל המנה המומלצת ולהימנע ממגע מיני עד לחלוף הזיהום, במטרה למנוע הידבקות והישנות.
סן אלפונסו דל מאר
סן אלפונסו דל מאר (ספרדית: San Alfonso del Mar) הוא אתר נופש פרטי ליד העיר אלגרובו (Algarrobo) בחוף האוקיינוס השקט בצ'ילה, כ-100 קילומטרים ממערב לבירת המדינה סנטיאגו. האתר ידוע בכך שקיימת בו בריכת השחייה המלאכותית השנייה בגודלה בעולם.
הבריכה, שנפתחה בדצמבר 2006, בנויה במקביל לחוף האוקיינוס באורך של 1,013 מטרים. היא משתרעת על פני שטח של 80 אלף מטר רבוע. עומקה המרבי הוא 3.5 מטרים והיא מכילה 250 מיליון ליטר של מי ים. אלו נשאבים מהאוקיינוס, מסוננים ומטופלים לפני הזרמתם אל הבריכה. במהלך חודשי הקיץ נשמרים מי הבריכה בטמפרטורה של 26 מעלות צלזיוס, הגבוהה מטמפרטורת מי האוקיינוס הסמוך. לאורך חופה המזרחי של הברכה משתרעים בנייני אתר הנופש.
הבריכה נבנתה על ידי החברה הצ'ילאנית Crystal Lagoons.
ידידיה טיאה וייל
רבי ידידיה טיאה וַיְיל (בגרמנית: Tia Weil; י' בתשרי ה'תפ"ב, 30 בספטמבר 1721 – י"ז בתשרי ה'תקס"ו, 10 באוקטובר 1805) היה רב העיר קרלסרוהה, בנו של "הקרבן נתנאל", ותלמידו של הרב יהונתן אייבשיץ.
תולדותיו
רבינו ידידיה נולד בליל יום הכיפורים (י' בתשרי) ה'תפ"ב (1721) בפראג, בנו של הרב נתנאל וייל. עד גיל עשר למד אצל אביו ואחר כך למד בישיבתו של הרב יהונתן אייבשיץ. בשנת ה'תק"ג עזב את פראג ונסע לברסלאו, לאחר שרבו הרב אייבשיץ עזב שנה לפני כן את העיר ונסע למץ.
בשנת ה'תק"ד חזר לפראג ונשא את גיטל בת רבי יעקב איגר ראש הקהל בפראג. בפראג למד גם אצל הנודע ביהודה.
בשנת ה'תקי"ד התמנה לרב באוטיץ, שם ישב ארבע שנים. באותה תקופה חלה בעיניו ונסע לעיירת המרפא קרלסבד להתרפא.
בשנת ה'תקי"ח חזר לפראג ושהה שם חמש שנים. באלול ה'תקכ"ג (1763) נסע עם אחיו אליעזר ליפמן לקרלסרוהה, מקום כהונת אביהם. כשנפטר אביו בל' בניסן ה'תקכ"ט (מאי 1769), התמנה לרב העיר; בתחילה סירב, אך בשבועות ה'תק"ל (1770) התרצה והנהיג את הקהילה עד יום מותו.
בי"ט בטבת ה'תקמ"ח (1787) נפטרה אשתו גיטל, והוא נישא לשיינכא בת מרדכי אופנהיים. באותה שנה נפטרה גם היא, והוא נשא אישה שלישית: פראדא בת גבריאל ממנהיים, שגם היא נפטרה לאחר זמן מועט בשנת ה'תקס"א.
שאול שץ
קורות חיים
שץ נולד בקיבוץ שריד, בן לבלה ומשה שץ, חברי קיבוץ שריד. אחיו,, נהרג בקרב על תעלת סואץ, במלחמת יום הכיפורים. בשנת 1965 החל את לימודיו ב"בצלאל". ב-1967 למד באקדמיה גריט ריטוולד לאמנות ולעיצוב באמסטרדם, ובאקדמיה פריי, בהאג. לאחר שהות בת כשנתיים חזר שץ להתגורר בירושלים. בין השנים 1978–1982 לימד רישום במחלקה לאמנות באקדמיה בצלאל. בין היתר, בתקופת פעילותו בירושלים, היה שותף בקבוצת האמנים משקוף. במהלך שנות השמונים חזר שץ בתשובה והתגורר עם אשתו מירב ושבעת ילדיו, בבית המכונה "בית שץ" שנקרא על שמו, והיה בטיילת ארנון הנציב. בשנת 2006 מכר שץ את ביתו לעמותת אלע"ד שמקימה במקום מרכז מבקרים, והוא עבר עם משפחתו למודיעין עילית שם הוא מנהל אורח חיים חרדי.
אליפות העולם בכדורסל 1990
אליפות העולם בכדורסל 1990 היא אליפות העולם ה-11, שנערכה על ידי פיב"א. האליפות נערכה בארגנטינה בין התאריכים 8 באוגוסט ל-19 באוגוסט 1990 וכללה 16 נבחרות.
ידידיה טיאה וייל
תולדותיו
הרב וייל נפטר בי"ז בתשרי (חול המועד סוכות) ה'תקס"ו (1805), ונקבר ליד קבר אביו בקרלסרוהה.
אליפות העולם בכדורסל 1990
נבחרת יוגוסלביה בכדורסל ניצחה באליפות במשחק הגמר. זו הייתה הזכייה השלישית של הנבחרת באליפות העולם.
ידידיה טיאה וייל
תולדותיו
בין בניו: הרבנים אברהם וייל רב בזולצבורג (1754–1831) ונתן וייל (1756–1829).
אליפות העולם בכדורסל 1990
זו הייתה האליפות האחרונה בהשתתפות יוגוסלביה וברית המועצות.
ידידיה טיאה וייל
ספריו
בחייו של וייל נדפס רק ביאורו להגדה של פסח, וזאת בעילום שמו והוא אף נתן הסכמה לספר. שאר ספריו נותרו בכתב יד, וחלקם יצא לאור בשנות השבעים ואילך של המאה העשרים.
אליפות העולם בכדורסל 1990
שיטת המשחקים
בתחרות בנוסף לקבוצה המארחת (ארגנטינה), האלופה (ארצות הברית), ארבע קבוצות מאליפות אמריקה (ברזיל פוארטו ריקו, ונצואלה וקנדה) חמש קבוצות מיורובסקט (יוגוסלביה, ברית המועצות, יוון, איטליה וספרד), שתי קבוצות מאליפות אפריקה (אנגולה ומצרים), אלופת אוקיאניה (אוסטרליה), ושתי קבוצות מאליפות אסיה (הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הדרומית).
ידידיה טיאה וייל
ספריו
אביו, הקרבן נתנאל, מביא מחידושי בנו מספר פעמים בספרו.
אליפות העולם בכדורסל 1990
שיטת המשחקים
הקבוצות חולקו לארבעה בתים בשלב המוקדם, בני ארבע קבוצות כל אחד. שתי הראשונות מכל בית העפילו לסיבוב השני שנערך בשיטת שני בתים. שתי קבוצות חזקות מכל בית המשיכו לחצי הגמר ומשחק הגמר.
בית ב'
המשחקים התקיימו ברוסריו באולם "Sociedad Alemana de Gimnasia" שכולל כ-10,000 מקומות.
בית ג'
המשחקים התקיימו בויז'ה בז'סטר באולם "Sociedad Alemana de Gimnasia," שכולל כ-5,000 מקומות.
בית ד'
המשחקים התקיימו בקורדובה באולם "Polideportivo Municipal Carlos Cerutti" שכולל כ-3,700 מקומות.
בית I
המשחקים התקיימו בבואנוס איירס באולם "לונה פארק" שכולל כ-9,300 מקומות.
בית II
המשחקים התקיימו בבואנוס איירס באולם "לונה פארק" שכולל כ-9,300 מקומות.
בית III
המשחקים התקיימו בסלטה באולם "Polideportivo Delmi" שכולל כ-6,000 מקומות.
בית IV
המשחקים התקיימו בסלטה באולם "Polideportivo Delmi" שכולל כ-6,000 מקומות.
רחב זנב שחור-רצועות
רחב זנב שחור-רצועות (שם מדעי: Laticauda semifasciata) הוא מין של נחש ים מהסוג רחב זנב המצוי בטבע במזרח האוקיינוס השקט לחופי יפן, סין, טאיוואן וקוריאה ובחלק מדרום-מזרח אסיה בווייטנאם, סינגפור, הפיליפינים ובאינדונזיה. לאחרונה מין זה נצפה באזורים צפוניים, ככל הנראה בשל שינויי אקלים המשפיעים על בתי גידולם. מין זה קרוב לקרייט ימי מפוספס.
מאפיינים
לנחש רצועות שחורות לאורך גופו הבהיר והוא בעל ראש רחב אך קצר וזנב רחב. הנחשים הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות מינית באורך 80 ס"מ ו-70 ס"מ בהתאמה, עם אורך מקסימלי של 170 ס"מ. הנחש מותאם לחיים בים והוא יכול לעצור את נשימתו עד לשש שעות מתחת למים. בניגוד לשאר נחשי הים הנקבות מטילות 3–6 ביצים על החוף.
ג'רי מרטינז
'''ג'רי פ. מרטינז (באנגלית: Jerry P. Martinez''') הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, שירת כמפקד חיל האוויר החמישי של ארצות הברית ומפקד פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן.
ביוגרפיה
שירת כטייס ומדריך טיסה על מטוסי בואינג KC-135 והשתתף במלחמת המפרץ. לאחר מכן שירת כמוביל מבנה ומדריך טיסה על מטוסי לוקהיד C-141 סטארליפטר. בתום לימודים במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית שירת כקצין תכנון במטה חיל האוויר.
בשנים 1999–2001 שירת כמפקד טייסת התובלה הרביעית, בשנים 2001–2003 שירת כראש מחלקת מערכות ניידות אווירית וראש מרכז מבצעי תובלה משותפים בפיקוד התובלה של ארצות הברית.
ביוני 2004 מונה לסגן מפקד להק המבצעים 436 בחיל האוויר ה-18 ושנה אחר כן מונה לסגן מפקד כנף התדלוק האווירי 22. במרץ 2006 מונה למפקד כנף התובלה 62 המפעילה מטוסי בואינג C-17. בינואר 2008 מונה לעוזר מפקד פיקוד התובלה של חיל האוויר ובספטמבר אותה שנה מונה למפקח הכללי של הפיקוד. בפברואר 2010 מונה לסגן מפקד המפקדה המאוחדת להעברת השליטה הביטחונית באפגניסטן לכוחות הממשלה המקומית. בשנים 2011–2013 שירת כראש ענף לשילוב כוחות וסגן קצין אג"ם במפקדת חיל האוויר. ביוני 2013 מונה לסגן ראש מטה מפקדת כוחות בעלות הברית בהולנד וקודם במהלך כהונתו לדרגת מייג'ור גנרל. במאי 2015 מונה לקצין אג"ם פיקוד התובלה של חיל האוויר.
במהלך שירותו צבר מרטינז למעלה מ-4,000 שעות טיסה, על מטוסי לוקהיד C-141 סטארליפטר, C-5 גלקסי, בואינג C-17 גלובמאסטר III ובואינג KC-135.
מרטינז בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא, בוגר המכללה למלחמה של חיל האוויר, ובוגר המכללה למטה של הכוחות המשולבים.
ז'אן-בטיסט איזבה
ז'אן-בטיסט איזַבּה (בצרפתית: Jean-Baptiste Isabey; 11 באפריל 1767 – 18 באפריל 1855) היה צייר צרפתי יליד ננסי.
ביוגרפיה
בגיל תשע עשרה, לאחר לימודים אצל צייר המיניאטורות פראנסואה דומונט, מי שאייר בין היתר את מארי אנטואנט, נעשה לתלמידו של ז'אק-לואי דויד. בהוראת המלכה הועסק בוורסאי בציורי דיוקנאות של דוכסים, והוא התמיד עד מותו ב-1855 בציור שליטים ונכבדים צרפתים.
איזבה עלה לגדולה בחסות ג'וזפין ונפוליאון בונפרטה. הוא צייר את טקסי הכתרתם והכין רישומים שנועדו להנצחתם הרשמית, יצירה שעבורה שילם המלך לואי ה-18, שאת דיוקנו צייר עוד ב-1814. איזבה הוקיר את נפוליאון בשובו מאלבה, ועם זאת מעמדו לא נפגע בתקופה הרסטורציה הצרפתית, והוא השתתף בהסדרים להכתרתו של שארל העשירי.
בתקופת המונרכיה של יולי הוקצה לו תפקיד חשוב בניהול האוספים המלכותיים, ונפוליאון השלישי העניק לו פנסיה ועיטור מפקד בלגיון הכבוד. הציור "סקירת הכוחות על ידי הקונסול הראשון" נמנה עם היצירות החשובות ביותר שלו. "הסירה" הוא רישום שלו ושל בני משפחתו בתקופה בה התמקד באומנות הליתוגרפיה, יצירה שזכתה להצלחה גדולה בסלון הפריזאי של 1820. ציורו "נפוליאון במלמיזון", נחשב לאחד המשובחים בדיוקנאות נפוליאון. ברישום של קונגרס וינה תיעד את המשתתפים הבכירים.