cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיבה 421
לקראת צליחת התעלה
גשר הגלילים היה אמור להיות מוטל למים בשעה 22:30, אולם הגרירה נמשכה כל הלילה. הגשר, שתוכנן להרכבה במישור שממזרח לסוללת התעלה, לא נבנה לגרירה באזור דיונות חדות. ציר התנועה של הגרירה חצה פעמים רבות את ציר "עכביש" המתפתל, שהיה עמוס לעייפה בכלי רכב ורק"ם של היחידות שהשתתפו בקרב לכיבוש החווה הסינית ושל חטיבה 247. הגרירה החלה עם 10 טנקים גוררים, ולקראת בוקר כבר היו רתומים לגשר 18 טנקים גוררים, כשטנקי דחפור מסייעים למאמץ הגרירה בדיונות החדות. עם בוקר נקרע הגשר כתוצאה מהעומסים שהופעלו עליו במשך הגרירה.
גם אלמלא קריעת הגשר לא היה הכח הגורר מצליח לבצע את משימתו, משום שהמשך ציר הגרירה - ציר "טרטור", עדיין היה תפוס בידי האויב, וכל מאמצי חטיבה 14 במשך הלילה לפרוץ אותו, שעלו בחללים רבים, לא צלחו. כדי לסייע לחטיבה 14 הועבר לפיקודה לפנות בוקר גדוד 599 של חטיבה 421.
בינתיים, הגיעו גדוד 264 ומפקדת החטיבה לחצר הצליחה ב"מצמד", וגדוד 257 קיבל פקודה לעזוב את הגשר ולהתקדם במהירות לאזור הצליחה. תוך כדי תנועתו על ציר "עכביש" נכנס הגדוד למארב נ"ט באזור תעלות החווה הסינית, ושלושה טנקים, בהם טנק המג"ד, נפגעו. מפקד טנק נהרג. גדוד 599, אשר צורף לחטיבה 14, קיבל פקודה לנסות לפתוח את ציר "טרטור". הניסיון נכשל ועלה לגדוד בחלל אחד ובטנקים פגועים נוספים.
הצליחה והקרבות ממערב לתעלה
עם בוקר התרכזו בחצר הצליחה ב"מצמד" פלוגות מגדודים 264 ו-257, וכן הגיעו לחצר דוברות סער מתנייעות מסוג "תמסח" (ג'ילואה). 27 טנקים צלחו את התעלה על גבי ה"תמסחים" אל הגדה המערבית, לתוך ראש הגשר במחנות אבו סולטאן שנתפס על ידי חטיבה 247 בפיקודו של דני מט.
לאחר הצליחה הוקצתה פלוגה מגדוד 257 לגדוד מחטיבת הצנחנים שמשימתו הייתה לכבוש ולטהר את השטח לאורך תעלת המים המתוקים צפונה. הפלוגה נלחמה עם הצנחנים באזור סרפאום ואחד מלוחמיה נפל. הכח החטיבתי בפיקוד המח"ט, הכולל גדוד בפיקודו של מג"ד 264, ובו שתי פלוגות טנקים, האחת מגדוד 264 והשנייה מגדוד 257, ופלוגת קורס מכ"ים חרמ"ש על גבי נגמ"שים, יצא למבצע במערב התעלה. הכח החטיבתי נע במשך יום שלם (ה-16 באוקטובר) עשרות קילומטרים בעומק אדמת מצרים כשהוא משמיד בדרכו בסיסי טילים נגד מטוסים, טנקים, רכב ומתקנים של הצבא המצרי.
ביום 17 באוקטובר צלחו יתר יחידות החטיבה את התעלה. ביום זה החלו המצרים להתעשת והזרימו כוחות נגד ראש הגשר. גדודי החטיבה 264 ו-599 ניהלו קרבות נגד טנקים וכוחות מצריים במחנות דור סואר, אבו סולטאן ובמתחם "אורי", והניסיון המצרי נבלם. בקרבות אלה נהרגו ארבעה לוחמים. בימים שלאחר מכן הרחיבה החטיבה את ראש הגשר, ועד להפסקת האש ב-24 באוקטובר כבשה החטיבה כברת ארץ של כ- 250 קילומטרים מרובעים במישורים המדבריים שממערב לתעלת סואץ ותעלת המים המתוקים. בקרבות אלה נפלו 12 מחיילי החטיבה. הפסקת האש מצאה את החטיבה כשהיא מחזיקה את הפינה הצפונית- מערבית של המובלעת שכבש צה"ל במצרים (שכונתה "ארץ גושן"), יושבת על כביש קהיר איסמעיליה במרחק כ-15 קילומטרים מדרום מערב לאיסמעיליה. לאחר הפסקת האש החזיקה החטיבה בגזרתה עד לפינוי צה"ל מהמובלעת שממערב לתעלת סואץ במרץ 1974 במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים. לאחר אימון רענון בשבטה השתחררה החטיבה בסוף מרץ 1974.
48 מלוחמי החטיבה נפלו במלחמת יום כיפור.
פעילות בשנים 1974 - 1986
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה העשרים, ובמחצית הראשונה של שנות ה-80', המשיכה החטיבה במסגרת בפעילות ביטחון שוטף (בט"ש) בכל הגזרות מאילת והערבה ועד לגבול הצפון ורמת הגולן, תוך קיום אימונים שנתיים, בדרך כלל במתקן האימונים בצאלים, לשמירת כשירותה הקרבית.
במלחמת לבנון, ביוני 1982, גויסה החטיבה במסגרת האוגדה אך לא השתתפה בלחימה. החטיבה פורקה בשנת 1986 במסגרת צמצומים הלוחם של צה"ל. ותיקי החטיבה המשיכו לקיים קשרים ענפים במסגרות הגדודים והפלוגות, כשמדי פעם מתקיימים מפגשים וכנסים יחידתיים.
לקראת יום השנה ה-28 למלחמת יום כיפור, ב-2001, חנכו ותיקי החטיבה אנדרטה בפארק עוצבות השריון הצמוד למוזיאון יד לשריון בלטרון. האנדרטה מבטאת את מסלול הלחימה של החטיבה במלחמת יום כיפור - היציאה מקרבות הבלימה הקשים לקרב הצליחה ולפריצה למרחבים שממערב לתעלת סואץ. האנדרטה משמשת את ותיקי החטיבה כמקום זיכרון וכאתר למפגשי החברים.
מיסטיק (נהר)
נהר מיסטיק (באנגלית: Mystic River) הוא נהר באורך 11.3 ק"מ במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. שמו נגזר מהביטוי Wampanoag muhs-uhtuq, שמשמעותו "נהר גדול". בשפה האלגונקית פירוש הביטוי "נהר גדול שמימיו מונעים על ידי גלים", לרמז לאופי הגאות והשפל המקורי של המיסטיק. הדמיון למילה האנגלית מיסטיק הוא צירוף מקרים.
היסטוריה
בשנת 1631, לאחר הגעת המתיישבים האנגלים לאזור מסצ'וסטס, נבנתה על חופי הנהר "ברכת המפרץ"( Blessing of the Bay) האונייה הראשונה שבנו אירופאים במסצ'וסטס. כמה שנים אחר כך (1637) נבנה הגשר הראשון; מאבק בין היישובים הסמוכים על עלויות הגשר נמשך יותר ממאה שנה.
למעלה ממאה שנה לאחר מכן, נהר המיסטיק מילא תפקיד במהפכה האמריקאית כאשר ב־1 בספטמבר 1774, כוח של בערך 260 חיילים בריטים הפליג במעלה הנהר מבוסטון לנקודת נחיתה ליד וינטר היל בסומרוויל של ימינו. משם הם צעדו כ-1.6 ק"מ לבית האבקה, שם נשמר אספקה גדולה של אבק שרפה מחוזית, ואחרי הזריחה הם הסירו את כל אבק השרפה והציתו התקוממות פופולרית המכונה "אזעקת האבקה". בשנת 1775 התרחש הקרב על צ'לסי קריק בקו המים של הנהר בחודש מאי, והבריטים תקפו דרך חוף הנהר בקרב על גבעת בונקר ביוני.
בשנת 1805 חיברה תעלת מידלסקס את נהרות צ'ארלס והמיסטיק לנהר מרימאק בלוול, ובמהלך המאה ה -19, 10 מספנות לאורך נהר מיסטיק בנו יותר מ־500 ספינות קליפר. בניית ספינות הגיעה לשיאה בשנות ה -40 של המאה ה -19 כשסקונרים וסלופים הובילו עצים ומולסה למזקקות רום בין מדפורד לאיי הודו המערביים.
עד שנת 1865, דיג יתר וזיהום כולם מלבד ביטלו את הדיג המסחרי.
עד 1909 סביבות הנהר היו מוצפות בביצות מלח. באותה שנה נבנה סכר קרדוק לוקס (Craddock Locks), הסכר הראשון על הנהר. בעקבות בנייתו הפכו הביצות לביצות מים מתוקים, דבר שאיפשר את פיתוח האזור. סכר על שם אמיליה ארהרט, נבנה בשנת 1966. יש לו שלושה מנעולים המאפשרים מעבר של סירות, והוא מצויד במשאבות לדחיפת מים מתוקים אל הנמל אפילו בזמן הגאות. מפעילי הסכר משאירים את המנעולים פתוחים לפעמים כדי לאפשר מעבר של דגים. יש סולם דגים, אך הוא מעולם לא היה פונקציונלי. הסכר סגור לקהל.
בשנת 1950 הושלמה בניית גשר מוריס ג'יי טובין, המחבר את צרלסטאון וצ'לסי.
חיות בר
בתקופה מסוימת, נהר המיסטיק היה ביתם של מינים רבים של דגים, כולל סלמון, מספר סוגים של הרינג, בס מנומר, כחלחל, בס קטן, מגרד, באגוויל, קרפיון ועוד. אף על פי שרוב המינים הללו עדיין חיים בנהר המיסטיק, בניית זיהום וסכר פגעו קשות באוכלוסיות. זיהום הגיע מטחנות שונות ומחצר קטנה לבניית אוניות בעבר. המקור העיקרי לזיהום במאה העשרים ועד ימינו הוא מניקוז מערים ועיירות באגף המים. רבים מהרישומים של צנרת הניקוז הסמוכה אבדו, או שינויים והסחות דעת ללא תיעוד. פעם שתואר כמי שיש כל כך הרבה הרינג שאפשר לחצות את הנהר על גבם, הריצת הרינג של מיסטיק נהר היא קטנה בהרבה מכפי שהיה בתקופות היסטוריות. הזיהום העלה את רמות החיידקים והעכירות, מה שהופך את זה לדליל לחיובי.
בתרבות נפוצה
בשנת 1844 תיארה סופרת הסרטן של מדפורד והסופרת לידיה מריה צ'ילד את מסעה ברחבי המיסטיקן לבית סבה בשיר "מעבר לנהר ודרך העץ." (בית סבא, ששוקם על ידי אוניברסיטת טופטס בשנת 1976, עדיין ממוקם ליד הנהר ברחוב דרום במדפורד.) הרומן הפופולרי של ג'ון טאונסנד טרובברידג' משנת 1882, "גאות הטחנות של האחים טינקהאם", התמקם לאורך הנהר בתקופה שבה עדיין היו מים מלוחים הגיע לאגמים המיסטיים. ברומן של דניס להיין בשם זהה, המיסטיק ריבר בבוסטון מחזיק בהתפתחות סיפורית מרכזית בתעלומה. מאוחר יותר ביים קלינט איסטווד את העיבוד הקולנועי המהולל.
בשיר "טרמפ של פול ריבר" משנת 1861 מאת הנרי ווסוורת' לונגפלו, פול רוובר לאורך גדות נהר המיסטיק.
M109
M109 (מ-Messier 109 או NGC 3992) היא גלקסיית מוט ספירלית הנמצאת במרחק של כ-45 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה. היא הוספה לקטלוג מסיה רק בשנת 1953, 172 שנים אחרי גילוייה, על ידי האסטרונום אוון גינגריץ'.
היסטוריה
ב-12 במרץ 1781 צפה עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן בערפילית ליד הכוכב פקדא ודיווח על כך למסיה. מסיה צפה בה ככל הנראה ב-24 במרץ כאשר צפה בערפילית הינשוף (M97) וב-M108, אך הוסיף לקטלוג רק את M97 וציין לגבי M109 שהיא התגלתה על ידי מאשן ושהיא נמצאת באותה עלייה ישרה כמו פקדא ומעלה אחת דרומה. מסיבה לא ידועה מסיה חישב את מיקומה המדויק של M109 רק אחרי פרסום הקטלוג ולכן היא לא נכללה בו, אך מסיה רשם את הקואורדינטות שלה על גבי עותק פרטי של הקטלוג. הקואורדינטות שמסיה רשם לא תואמות את המיקום של הערפילית כפי שתואר על ידי מאשן, כך שככל הנראה מאשן ומסיה לא צפו באותו העצם. במכתב ששלח מאשן בשנת 1783 ליוהאן ברנולי השלישי הוא סיפר על גילויה של M109, וציין את מיקומה בסמוך לפקדא, אך ככל הנראה העצם שבו צפה הוא הגלקסיה NGC 3953 הסמוכה שנמצאת כמעלה ושליש דרומית לפקדא. (γ בדובה הגדולה) ויליאם הרשל צפה בגלקסיה ב-12 באפריל 1789 בלי שידע על גילויה המוקדם יותר על ידי מסיה, ותיאר אותה כבהירה למדי, מאורכת בכיוון צפון-דרום ושמרכזה בהיר יותר משוליה ויש לה שתי זרועות חיוורות. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1831 ותיאר אותה כערפילית בהירה וגדולה ועם מרכז שנעשה בהיר בפתאומיות. רק ב-1953 גילה אוון גינגריץ' את הזהות של הקואורדינטות שרשם מסיה ושל המיקום של NGC 3992 והוסיף את M109 לקטלוג מסיה.
עד היום נצפתה ב-M109 סופרנובה אחת, SN 1956A, מסוג I שהגיעה לדרגת בהירות 13.
תצפית
M109 נמצאת כ-40 דקות קשת ממזרח-דרום-מזרח לכוכב פקדא וכ-4.5 מעלות מדרום-מערב לכוכב מגרז. עם בהירות נראית מדרגה 9.8 קשה לצפות בה באמצעות משקפת ונדרשת משקפת איכותית ותנאי תצפית מיטביים על מנת להבחין בה. בטלסקופ חובבים קל לאתר אותה אבל למעשה ניתן לראות רק את מרכזה הבהיר. נחוץ צילום ארוך חשיפה כדי לראות את המוט המרכזי ואת זרועותיה שחיוורים בהרבה ממרכזה. במרחק של כ-1.2 מעלות מדרום-דרום-מזרח ל-M109 נמצאת NGC 3953 שלה דרגת בהירות דומה לשל M109 ושאותה ככל הנראה גילה פייר מאשן, כ-6.5 מעלות בכיוון מערב-צפון-מערב ל-M109 נמצאת ערפילית הינשוף וכ-7 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת M106.
תכונות
מישור הדיסקה של M109 נטוי ב-33 מעלות לקו הראייה אליה כך שהיא נראית אליפטית. אורכה הזוויתי הוא כ-7.6 דקות קשת שממרחק של 45 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-100,000 שנות אור. מהירות הסיבוב של החומר בשוליה היא כ-260 קילומטר בשנייה כך שניתן להעריך את מסתה בכ- מסות שמש. מסת המימן הנייטרלי שבה מוערכת בכ- מסות שמש. את M109 מקיפות לפחות שלוש גלקסיות לווייניות, אך בהירותן קטנה בהרבה ונדרש טלסקופ מקצועי על מנת להבחין בהן.
קרנית
הקרנית (בלטינית: Cornea, "קורנאה") היא חלקה הקדמי של העין, המכסה את הקשתית, האישון והלשכה הקדמית. הקרנית מספקת את רוב העוצמה האופטית של העין. ביחד עם העדשה, אחראית הקרנית לשבירת האור ולפיכך יש לה חלק במיקוד הדמות. הקרנית אחראית לכשני-שלישים משבירת האור הכללית בעין, אך השבירה הסופית נעשית בעדשה שיכולה לשנות את עקמומיותה בעוד שעקמומיות הקרנית היא קבועה.
לקרנית קצות עצבים שאינם מצופים מיאלין. הם בעלי רגישות למגע, לטמפרטורה ולכימיקלים; מגע בקרנית יגרום לסגירה רפלקסיבית של העפעף.
לשקיפותה של הקרנית חשיבות רבה, שכן היא משפיעה על טיב הדמות שהעין יוצרת. לכן, היא איננה מכילה כלי דם אלא ניזונה על ידי דיפוזיה של דמעות בחלקה החיצוני ומן הלשכה הקדמית בחלקה הפנימי, כמו על ידי נוירוטרופינים המועברים אליה דרך קצות העצב. בקרב בני האדם, קוטר הקרנית עומד על כ־11.5 מילימטר ועוביה התקין נע בין 0.5 מילימטר ל-0.6 מילימטר במרכז ובין 0.6 מילימטר ל-0.8 מילימטר בהיקפה.
בשנת 2019 דווח לראשונה על השתלת קרנית שהתקבלה מתאי גזע.
שכבות הקרנית
עד לשנת 2013 הוכרו בקרנית האנושית, כמו בזו של שאר הפרימטים, חמש שכבות. קרנית שקופה ודקה הבנויה מחמש שכבות ידועות וייתכן שיש שכבה שישית, אם כי קיומה עדיין לא הוכח באופן חד משמעי. קרניתם של טורפים כמו הכלב והחתול היא בעלת ארבע שכבות בלבד.
ניתוחי ראייה
עיוותים בצורת הקרנית פוגעים בראייה וגורמים לאסטיגמציה או לקוצר ראייה. בניתוחי לייזר "מגלפים" מחדש את פני השטח של הקרנית כדי להעלים את העיוות הגאומטרי.
התפתחות ניתוחי הראייה
עד לתחילת העת החדשה טיפולים בבעיות ראייה נסובו בעיקרם סביב מיתוסים עממיים. המאה ה-18 הייתה תקופת מעבר בהקשר זה, לצד תחילתה של המיקרוביולוגיה, וכבר בסוף המאה ה-18 חוקרים שונים, ביניהם ארסמוס דרווין, העלו השערות שונות לגבי דרכים לבצע ניתוחים בקרנית.
בשנת 1818 החלה לראשונה סדרת ניסויים בנושא, כאשר המדען פרנץ רייזינגר יזם סדרת ניסויים בהשתלת קרנית בבעלי חיים, אך בשלב זה ניסויים אלו לא נחלו כל הצלחה. הצלחה ראשונית הגיעה לבסוף בשנת 1837, כאשר החוקר סמואל ביגר הצליח להשתיל בהצלחה קרנית של צבי בצבי אחר.
השתלת הקרנית המוצלחת אל עין אנושית נחלה הצלחה לראשונה בשנת 1905, אך לקתה בחסר בעקבות מחסור בהבנה רפואית משלימה בנוגע לחיטוי, הרדמה וכדומה. ההתפתחות של תחומי הרפואה השונים הללו במקביל, יצרה התקדמות עקבית לאורך המאה ה-20 בהפיכתם של ניתוחי השתלת קרנית למעשיים.
שפי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלישע לינדר
אלישע לינדר (2 באוגוסט 1924 - 7 ביוני 2009) היה מחלוצי מחקר הארכאולוגיה הימית בישראל ומייסד האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
אודות
לינדר נולד בצ'רנוביץ שברומניה. הוא התייתם מאמו בגיל ארבע, וגודל על ידי דודתו. כשהיה לינדר בן 11, עקב עליית היטלר לשלטון, עלתה המשפחה לישראל. אביו נשלח למחנה עבודה ונרצח על ידי הנאצים. הוא למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב והיה חבר ב"גוש הצופים הקשישים" של הצופים. הוא הצטרף בשנת 1942 לפלמ"ח, אולם עקב בעיות בריאות עזב את השירות ועבר ללימודי הוראה בסמינר הקיבוצים. הוא ניהל את המכון למדריכי חוץ לארץ ופגש בו את אשתו פנינה, חניכת השומר הצעיר מארצות הברית, לה נישא בשנת 1951 בארצות הברית ולזוג נולדו שלושה בנים. בשנת 1955 הגיעו הזוג לקבוץ מעגן מיכאל.
לינדר למד היסטוריה מקראית באוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל תואר מוסמך מן המחלקה ללימודי השפות השמיות באוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק, ובשנת 1970 סיים דוקטורט באוניברסיטת ברנדייס, מסצ'וסטס.
הוא החל לאסוף ממצאים ארכאולוגיים שעלו ברשתות המכמורת של דייגי הקיבוץ והיווה בסיס להקמת המוזיאון הימי הארכאולוגי שייסד לינדר בשנת 1959 בקיבוצו. האוסף הועבר ברבות הימים ל בחיפה. לינדר החל להתעמק בארכאולוגיה ימית ובשנת 1961 יזם יחד עם אבנר רבן את הקמת 'האגודה למחקר תת-ימי בישראל'.
אחת החפירות החשובות אותן ניהל לינדר הייתה חפירת הספינה העתיקה ממעגן מיכאל שהתגלתה באקראי בשנת 1985. הספינה מתוארכת לסוף המאה ה-5 לפנה"ס. המחקר על הספינה שהתנהל במסגרת המכון ללימודי ים באוניברסיטת חיפה, הוסיף ידע רב להבנת התפתחות תהליכי הבנייה של ספינות עתיקות.
לינדר היה מרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ומרצה אורח בטכניון.
לינדר זכה לפרסים שונים בארץ ובעולם. ביניהם פרס החברה הארכאולוגית הימית באנגליה, פרס הוועידה הבינלאומית למורשת תרבות ימית בים התיכון בסיציליה, פרס 'קלשון הזהב' של האקדמיה האיטלקית לפעילות תת-ימית, פרס פרשיה שימל לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא מטעם מוזיאון ישראל וכן הוא היה לחבר כבוד של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
אלישע לינדר נפטר בשנת 2009, ונקבר בבבית העלמין שבקיבוצו מעגן מיכאל.
ריקרדו אלפיסי
ריקרדו דוד אלפיסי (Ricardo Alfisi) הוא כירורג, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה של הטכניון, מנהל החטיבה הכירורגית במרכז הרפואי הלל יפה בחדרה.
ביוגרפיה
אלפיסי בוגר לימודי רפואה בטכניון. בשנת 1982 החל להתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים הלל יפה וסיים את התמחותו בשנת 1990.
בשנת 1996 מונה אלפיסי למנהל יחידת הטראומה.
בשנת 1999 מונה אלפיסי למנהל מחלקת כירורגית ב'.
בדצמבר 2012 מונה אלפיסי למנהל המערך הכירורגי בבית החולים הלל יפה. המערך הכירורגי כולל את המחלקות כירורגית א' ו-ב', כירורגיית כלי דם וכירורגיית ילדים.
מאוגוסט 2015 עומד אלפיסי ביחד עם פרופ' מיכאל קראוס בראש המעבדה למחקר רפואי במרכז הרפואי "הלל יפה".
אלפיסי מתגורר בבורגתא.
תפקידים ציבוריים
אלפסי מכהן כיושב ראש הוועדה למעמד הכירורג של איגוד הכירורגים.
אלפסי כיהן כיושב ראש איגוד הכירורגים בישראל בהסתדרות הרפואית בישראל.
פאלאצו דאריו
הארמון בנוי בסגנון הגותי הוונציאני, אולם שופץ בסגנון הרנסאנס.
היסטוריה
הארמון שופץ בשנת 1486 בהוראת ג'ובאני דאריו, מזכיר הסנאט של רפובליקת ונציה והבעלים של הארמון. לאחר מותו של דאריו בשנת 1494, ירשה את הארמון בתו, מארייטה, אשר נישאה לווינצ'נזו באבארו (בנו של ג'אקומו בארבארו, הבעלים של פאלאצו בארבארו הסמוך), ועברה להתגורר עמו. הארמון הושכר באותה עת על ידי הסנאט לדיפלומטים טורקים. בשנת 1522 ירשו את הארמון בניה של מארייטה והם שווי להתגורר במבנה. בני משפחת באבארו התגוררו במבנה עד אמצע המאה ה-18.
הארמון נחשב לאחד הארמונות היפים בוונציה (אחרי הקא' ד'אורו), ועל כן כבר בסוף המאה ה-19 החל פרויקט נרחב לשקם את הארמון (שהיה באותה עת בבעלות הרוזנת דה לה בומה-פלווינה (de la Baume-Pluvinel). במהלך שיפוץ זה נוספו לארמון המרפסות הנאו גותיות.
בשנת 1908, בעת ביקורו בוונציה, צייר קלוד מונה את הארמון. ציור זה מוצג כיום במכון האמנות של שיקגו.
כיום הארמון נמצא בבעלות פרטית, אולם לעיתים נערכות במקום תערוכות זמניות ביוזמת מוזיאון אוסף פגי גוגנהיים.
מרטין סיאם
אולה מרטין סיאם ;(בנורווגית: Ole Martin Siem ; 6 בינואר 1915, הורטן, נורווגיה - נובמבר 1996, אוסלו), היה תעשיין ומנהל מספנות.
משפחה ולימודים
אביו של סיאם, אולה סיאם היה קצין בחיל הים הנורווגי בדרגת סא"ל. אמו מארי אוגוסטה אורסין-הולם. סיאם ב-1915 נולד בכפר הורטן בכניסה למפרץ אוסלו. מאוחר יותר המשפחה עברה לנמל טרומסה שם למד בתיכון. בשנת 1933 החל ללמוד במכון הנורווגי לטכנולוגיה במקצוע מהנדס אוניות. לאחר שהוסמך בשנת 1938 החל לעבוד במספנות טרונדהיים. בשנת 1939 נישא לאינגר אאגארד ובשנת 1940 החל לעבוד במספנות אקרס באוסלו.
פעילות במחתרת הנורווגית
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחם סיאם בצבא הנורווגי בקרב מבצר הגרה שהיה העמדה האחרונה שנכנעה לגרמנים ב-5 במאי 1940. לאחר הכניעה הוחזקו המגינים במחנה שבויים כחודש ימים עד ששוחררו. סיאם חזר לעבודתו במספנות אקרס.
הוא השתתף בפעילות המחתרת הנורווגית והעביר מידע תוך כדי עבודתו במספנות. המידע שהעביר כיסה את הפעילות הגרמנית בנמל אוסלו ואפשר חבלה באוניות גרמניות. מאוחר יותר אחרי שהחבלנים נאלצו לברוח בסתיו 1943, קיבל סיאם אחריות על הפעילות יחד עם איש מחתרת נוסף. גולת הכותרת הייתה חבלה תת-ימית באנייה SS Donau שהועסקה בהעברת גייסות לגרמנים ופעם אחת גם הובילה יהודים למחנות ההשמדה.
בשנים 1947 עד 1950 שימש כמהנדס אוניות בחברת וסטפל-לרסן בברגן. בשנת 1951 חזר למספנות אקרס כסגן מנהל. בשנת 1953 קודם לתפקיד מנהל הביצוע הראשי. בשנת 1958 לתפקיד נשיא ובשנת 1965 קודם לתפקיד המנהל הכללי.
מספנות אקרס שהוקמו באמצע המאה ה-19 היו בבעלות פרטית ומשפחת פרד אולסן הייתה בעל המניות עיקרי. היה זה המפעל הגדול ביותר לבניית אוניות בנורווגיה ועסק גם בבניה עבור קידוחי הגז. המשימה העיקרית שסיאם היה גאה בה הייתה הצלחתו בהסדרת יחסי העבודה. היותו מנהל שעלה משורות העובדים סייעה לו ליצור אמון ולפרק מתחים. בחירת דרך פעולה שמנעה שביתות ונעשתה דוגמה לכל מספנות נורווגיה.
ספינות שרבורג
באמצע שנות השישים בנתה החברה הימית להובלת פרי 8 אוניות קירור בנורווגיה. ונוצר קשר בין מילה ברנר עם מרטין סיאם. חברת אקרס הייתה מעורבת בהקמת קו צינור אילת אשקלון וכך הכיר גם את מוטי פרידמן מחברת נתיבי נפט.
כאשר האלוף מרדכי לימון חיפש דרך לשחרור חמש ספינות סער שעוכבו בשרבורג. נוצר קשר עם סיאם, באמצעות מוטי פרידמן מנהל חברת נתיבי נפט. בפגישה עסקית בקופנהגן התבקש סיאם על ידי לימון ופרידמן, לייצג חברה שתקנה את הספינות. לכאורה לצורך עזרה במתקני קידוחי נפט. התיווך היה כרוך בתמורה סבירה. סיאם לא הבטיח דבר ולאחר שהתייעץ עם מילה ברנר וקיבל את אישור הבעלים פרד אולסן הסכים. סיאם ייצג חברה פנמית STARBOAT S.A שמעונינת לרכוש את הספינות.
בשנת 1969 כובד סיאם על ידי אולף החמישי, מלך נורווגיה באות מסדר אולף הקדוש. כבוד המוענק לקראת סיום תפקידו כמנכ"ל אקרס. מרטין סיאם העמיד את המוניטין שלו למען הצלחת המילוט.
המעורבים בפרשה לא שיערו את עצמת הפרסום שקיבלה יציאת הספינות. מעורבותו של סיאם נחשפה ובביתו התקבלו איומים טלפוניים. המשטרה הנורווגית התייחסה בחומנרה והציבה שמירה על הבית. סיאם הוזמן לברור למשרד המשפטים הנורווגי. בנו קריסטיאן שהיה אז בן 17 סיפר על כך למילה ברנר. ברנר הגיע לאוסלו והודיע שסיאם רכש את הספינות לפי בקשתו בשביל החברה הימית להובלת פרי שלזכותה בניית מספר אוניות בנורווגיה. כל זאת כאשר הספינות עדיין בדרכן. הלחץ הממשלתי התפוגג, אף כי לנורווגים היה ברור שהספינות מיועדות ליותר משירותי נפט.
פיתה (ימאות)
בימאות, פיתה (שיבוש של המונח באיטלקית: Bitta; על-פי האקדמיה ללשון העברית: זָקֵף) היא עמוד קצר המחובר לרציף (באנגלית, "Mooring bollards") או לכלי השיט (ומכונים באנגלית "Bitts"). אל עמוד זה מחברים את חבלי ההיקשרות או הגרירה באמצעות ליפוף סביב הפיתה.
הפיתה יכולה להיות עשויה מעץ, מתכת או אבן, אולם בכל מקרה תסתיים בבליטה בצורת פטריה בחלקה העליון, המגנה מפני החלקת החבל מהפיתה בעת מתיחה.
הר שפי
הר שפי היא פסגה בגובה 694 מטרים בהרי ירושלים, מדרום למושב כסלון. {{פירושונים|
ראו גם
}}
צוותי הווי פיקוד מרכז
"פרצופים צוחקים"
צוות הווי פיקוד המרכז הוקם לראשונה בשנת 1972. שם התוכנית שהעלה היה "פרצופים צוחקים". בין חברי הצוות היו בין השאר אלה לזר (שריף), רוחמה רז, אורי הרפז ועוד.
בין שירי התוכנית בלט השיר "אי שם בבקעה" שהלחינה חברת הצוות אלה לזר (כיום אלה מילך-שריף). רוחמה רז, שנכנסה לצוות ההווי במקומה של לזר, הייתה לסולנית בשיר. שיר נוסף היה "אין בגני שקדיה", על פי הלחן של הביטלס, ( בשירם Here, There and Everywhere) למילים של נעמי שמר. שירי התכנית יצאו על גבי תקליט אריך נגן שנקרא בשם התכנית.
"צוות הווי פיקוד המרכז עם רוחמה"
ב-1976 הוקם צוות חדש שתפקידו היה ללות את רוחמה רז, שכבר השתחררה מהצבא, במה שהיה למעשה אלבום הסולו הראשון שלה שנקרא "צוות הווי פיקוד מרכז עם רוחמה", בו בלטו בין היתר השירים "ההר הירוק תמיד" שכתבו יורם טהרלב ומוני אמריליו  ו"בזכותם" שכתבו שאול טשרניחובסקי ונעמי שמר וכמו כן חידוש לשירם של נתן אלתרמן וסשה ארגוב, "שיר ערש".
"שירי ירושלים"
ב-1977 עלתה התוכנית החדשה "שירי ירושלים" אותה ביים דני ליטאי, ושם בלט הסולן יואל לרנר בשיר "שומר החומות" שכתב דן אלמגור והלחין ועיבד בני נגרי. הצוות לא הוציא תקליט לתוכנית זו, אלא הקליט את השירים לרדיו על גבי תקליטי שדרים.
"צנחן שלי"
צוות הווי חטיבת הצנחנים הוקם ב-1970, והעלה באותה שנה את התוכנית "צנחן שלי", ממנה יצאו השירים "צנחן עם מרץ", "שיר לי שמחה", "תשאלי ירושלים" ועוד וכמו כן שירים מתורגמים כמו: "השוטה על הגבעה" ו"קר חם" של הביטלס ושירים נוספים, שיצאו על תקליט שנקרא בשם התכנית. בין חברי הצוות היו דודו זכאי, אברהם זיגמן, אורי שבח, רונית אופיר, לואי להב, צרויה להב (חפרי) ועוד.
"אחרי לצנחנים"
כעבור כמה חודשים הפיק הצוות את התוכנית "אחרי לצנחנים". זו הייתה תוכנית משותפת עם שלישיית פיקוד המרכז (ראו למטה), בה בלט השיר "מקפלות המצנחים" שכתב ,הלחין ועיבד יאיר רוזנבלום ושירים נוספים של שלישיית פיקוד המרכז. בין חברי הצוות היו: נאוה ברוכין, אלי גורנשטיין, עוזי חיטמן, יעקב מנדל, איריס הרפז, אבי גרוס, ריקי יששכר, דליה מנטבר-שגב, רונית חמדי, איתן בן דב ויואב רמון. בתום התוכנית הוחלט לאחד את הצוות עם שלישיית פיקוד המרכז ואכן הצוותים הללו אוחדו ללהקת פיקוד המרכז שהעלתה את התוכנית "שר מי ששר אחרון" ב-1972 (בה נטלה חלק בין היתר גם נשיאת בית המשפט העליון לעתיד אסתר חיות) בה בלטו במיוחד השיר "האיש מן הבקעה" שכתב חיים חפר והלחין ועיבד מוני אמריליו והשיר "מסביב למדורה" שכתב נתן אלתרמן והלחין ועיבד יאיר רוזנבלום.
שלישיית פיקוד המרכז
למרות ששלישיית פיקוד המרכז שהורכבה מהסולנית דורית ראובני ולצידה גיא יפה, צבי וינברגר ושלום קוולר, פעלה פחות משנתיים, היא הקליטה כמה שירים שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי. במיוחד בלט השיר "היום היום" שזכה להצלחה גדולה, ואף נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ב. בנוסף בלטו השירים : "יש פרחים" ו"ציפור בגשם", שלושת השירים הולחנו ועובדו על ידי מוני אמריליו שהיה המנהל המוזיקלי של השלישייה.
ג'יימס גוסלינג
ביוגרפיה
גוסלינג נולד בסמוך לקלגרי וסיים תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטה בעיר. ב-1983 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קרנגי-מלון. את שנותיו הראשונות כמתכנת עשה בחברת IBM. לאחר מכן, ב-1984, הצטרף לסאן מיקרוסיסטמס.
צוותי הווי פיקוד מרכז
שלישיית פיקוד המרכז
באותה שנה הוחלט לאחד את השלישייה עם צוות הווי צנחנים ואכן הצוותים הללו אוחדו ללהקת פיקוד המרכז שהעלתה את התוכנית "שר מי ששר אחרון" ב-1972 (בה נטלה חלק בין היתר גם נשיאת בית המשפט העליון לעתיד אסתר חיות) בה בלטו  בה בלטו במיוחד השיר "האיש מן הבקעה" שכתב חיים חפר והלחין ועיבד מוני אמריליו והשיר "מסביב למדורה שכתב נתן אלתרמן והלחין ועיבד יאיר רוזנבלום.
ג'יימס גוסלינג
ביוגרפיה
הפרויקט הראשון של גוסלינג בחברת סאן היה NeWS, מערכת חלונות ל-Unix מבוססת פוסטסקריפט, שאת פיתוחה הוביל, אולם לבסוף נדחקה הצידה על ידי מתחרה מצליחה יותר, X Window System. ב-1991 המציא גוסלינג את שפת Java, פרויקט מוצלח הרבה יותר, אשר אותה עיצב ועבורה כתב את המהדר הראשון ואת המכונה וירטואלית הראשונה. מאז הוא עוסק בקידומה של השפה ברחבי העולם ובמתן הרצאות על עתידה, כמניעה של מסחר אלקטרוני ושל ה-World Wide Web.
צוותי הווי פיקוד מרכז
תוכניות
1971: "צנחן שלי": צוות הווי חטיבת הצנחנים 1971: "אחרי לצנחנים": צוות הווי חטיבת הצנחנים ושלישיית פיקוד מרכז
ג'יימס גוסלינג
ביוגרפיה
יצירת השפה הפופולרית הקנתה לו מקום באקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית, כמו גם תואר קצין במסדר קנדה, הדרגה השנייה בחשיבותה בבכיר שבאותות הכבוד של קנדה.
צוותי הווי פיקוד מרכז
תוכניות
1973: "פרצופים צוחקים": צוות הווי פיקוד המרכז
ג'יימס גוסלינג
ביוגרפיה
ב-2 באפריל 2010 עזב גוסלינג את סאן, לאחר שזו נרכשה על ידי חברת אורקל. באשר לסיבות לעזיבתו, הוא כתב בבלוג שלו שכל דבר מדויק וכן שהוא יכול לומר בנושא יגרום יותר נזק מתועלת. ב-28 במרץ 2011 חשף כי החל לעבוד בחברת גוגל.
צוותי הווי פיקוד מרכז
תוכניות
1976: "צוות הווי פיקוד מרכז עם רוחמה"
1977: "שירי ירושלים": צוות הווי פיקוד המרכז
יודה
יודה (באנגלית: Yoda) הוא דמות בדיונית בעולם "מלחמת הכוכבים". יודה הוא אמן ג'דיי בדרגת מאסטר, וחבר במועצת הג'דיי. יודה הוא הזקן שבחברי המועצה והמכובד שבהם, ואף אימן רבים מהם לאבירי ג'דיי. את דמותו החייזרית נמוכת הקומה (66 סנטימטר גובהה) דיבב והפעיל השחקן פרנק אוז (שהתפרסם גם בהשתתפותו ב"חבובות"), באמצעות בובה בסרטים המוקדמים של הסדרה, ובסרטים המאוחרים יותר נוצרה הדמות באנימציה ממוחשבת, אך אוז המשיך לדבב אותה. יוצר הסדרה ג'ורג' לוקאס לא חשף את פרטי חייו של יודה לפני מאורעות "אימת הפנטום", ופרטים מסוימים כמו כוכב הבית ושם הגזע שלו נותרו לא ידועים.
ראש הג'דיי
בתקופת אירועי הסרט הראשון ("מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום") כיהן יודה כמאסטר-ג'דיי וחבר בכיר במועצת הג'דיי. הוא נחשב לגדול אבירי הג'דיי בתקופתו, למרות גילו המופלג (כ-864 שנים).
כמורה ג'דיי, יודה לימד, הכשיר ואימן אבירי ג'דיי נודעים, ובכללם הרוזן דוקו (לפני פנייתו לצד האפל), אובי ואן קנובי (חלקית, לפני שקווי-גון ג'ין לקח על עצמו את אימונו), לוק סקייווקר, אנאקין סקיווקר ואסוקה טאנו.
בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום, יודה ממלא תפקיד חשוב בשכנוע מועצת הג'דיי שלא לאשר את בקשתו של קווי-גון ג'ין לאמן את אנאקין סקייווקר הצעיר עם סיום הכשרתו של אובי ואן קנובי, שהיה אז חניכו. יודה חש שחייו של אנאקין כעבד, וזכר אמו משפיעים עליו במידה המסכנת את עתידו כג'דיי. עתידו של הנער לוט בערפל, טוען יודה.
אף על פי כן, לאחר מותו של קווי-גון ג'ין בידי דארת' מול, מועצת הג'דיי הופכת את החלטתה, מסיבות לא ברורות, ומאשרת את הכשרתו של אנאקין לג'דיי על ידי אובי-וואן קנובי. ייתכן שזיקתו החזקה של אנאקין ל"כוח" היא זו שהשפיעה על המועצה, והם אישרו את הבקשה מתוך מחשבה שיהיה זה בזבוז (ואולי אפילו מסוכן) שלא לאמן את הנער. אפשרות אחרת היא שהמועצה מנסה לכבד את זכרו של קווי-גון ג'ין על ידי מילוי משאלתו האחרונה.
במלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים, יודה הוא גנרל הרפובליקה בקרב על ג'נוסיס, שבו צבא המשובטים של הרפובליקה משתתף לראשונה. בעיצומו של הקרב, מתעמת יודה עם הרוזן דוקו, ומציל מידיו את אובי ואן קנובי וחניכו אנאקין סקייווקר.
נפילת הג'דיי
למרות גדולתו ב"כוח", יודה לא מצליח למנוע את נפילת מסדר הג'דיי ועלייתו של אדון הסית' דארת' סידיוס, הוא הקאנצלר פלפטין, לשלטון. במלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' יודה מתוודה שקצרה ידו לראות מה קורה שכן הצד האפל של הכוח מערפל את העתיד. הוא לא מקדיש תשומת לב מספיקה למצוקותיו של אנאקין סקייווקר ומניח לו ליפול תחת השפעתו של פלפטין. חרף חשדותיו, חשדות המועצה בכוונותיו של פלפטין ואף מתן הוראה לאנאקין לרגל אחרי הקאנצלר, הם נופלים למלכודת של פלפטין ונותנים לו לבודד את אנאקין. יודה נשלח להנהיג את צבא המשובטים על מנת לעזור לווקים (הגזע של צ'ובאקה, טייס המשנה של האן סולו) ואילו אובי ואן קנובי נשלח לצוד את גנרל גריווס בכוכב מרוחק. רק מייס ווינדו נותר להשגיח על אנאקין, אך הריחוק בין השניים גורם להתקרבותו של אנאקין לפלפטין. כאשר פלפטין חושף בפני אנאקין את היותו לורד סית', אנאקין מסגיר אותו למועצה אך כאשר מייס ווינדו מנסה להורגו אנאקין עוצר בעדו ובסופו של דבר עובר לצד האפל ונהפך לתלמידו של פלפטין, תחת השם דארת' ויידר. מגובה באנאקין, פלפטין מתחיל בטיהור הג'דיי הגדול (פקודה 66) ומורה לצבאות המשובטים לחסל את הג'דיי שבסביבתם. רק יודה, אובי ואן ועוד כמה אחדים הצליחו להימלט מהתקיפה. הם טסים בחזרה לקורוסאנט ושם מגלים את מעברו של אנאקין לצד האפל ואת הטבח שערך בחניכי הג'דיי הצעירים, אבירי הג'דיי המבוגרים ובמאסטרים. יודה שולח את אובי ואן להרוג את אנאקין במוסטאפאר ואילו הוא יוצא להתעמת עם פלפטין אך לא מצליח לעצרו. פלפטין מפיל עליו את מושבי הסנאט ומנסה לחשמל אותו אך כשהפסדו של יודה נראה בלתי נמנע הוא מצליח ברגע האחרון להתנגד לחשמל ולהדוף את סידיוס, אך נופל למטה. יודה נמלט לגלות בעזרתו של הסנאטור הנאמן בייל אורגנה, כשהוא מניח לסידיוס לחשוב שהוא נהרג בקרב. אובי ואן חוזר ממשימתו אך מגלה רק בדיעבד שאנאקין שרד ונותר בחיים. הם מיילדים את לוק וליאה, ילדיה של פאדמה ואנאקין. הם מחליטים להפרידם ולהחביאם מוויידר, יודה שולח את אובי ואן להשגיח על לוק בסתר בעוד הסנטור אורגנה מאמץ ביחד עם אשתו את ליאה. באותו זמן יודה מגלה מקווי גון ג'ין המנוח את היכולת להפוך לרוח רפאים והתגלות בכל מקום באמצעות "הכוח".
למרות הפתח לתקווה שנותר, יודה מכיר בכישלונו להביס את הקיסר ולהחזיר את הצד המואר לשלטון בגלקסיה. הוא נמלט לגלות בכוכב דגובה, שם הוא חי בפשטות בביצות, רחוק מעיניה וחייליה של האימפריה.
האימון של לוק
בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית אובי ואן קנובי שולח את לוק סקייווקר לאימון מתקדם אצל יודה, בכוכב לכת דגובה. לוק סקייווקר היה התלמיד האחרון של יודה באימוני ג'דיי.
על פניו מתקבל הרושם שלוק הוא תלמיד איטי. אימוניו אינם מתנהלים טוב ויודה מאוכזב ולעיתים אף מיואש ממנו. למרות זאת משתפרת בהדרגה שליטתו של לוק בכוח, אך הוא קוטע את אימוניו ב"כוח" כדי לסייע לחבריו שנלכדו בידי דארת' ויידר, למרות הפצרותיהם של יודה ואובי ואן שיישאר וישלים את אימוניו.
במהלך הדו-קרב עם דארת' ויידר מאבד לוק את ידו הימנית ומגלה שוויידר הוא אביו. אחרי שהחלים מהגדיעה הוא בונה לעצמו חרב אור חדשה (בצבע ירוק) וטס לחלץ את האן סולו מידיו של ג'אבה ההאט (החילוץ מסתיים בהצלחה). אחרי החילוץ הוא טס בחזרה לדגובה להשלים את אימוניו אך יודה אומר לו שהאימונים כבר הושלמו וכל מה שנותר ללוק כדי להיהפך לג'דיי הוא להתמודד עם דארת' ויידר. יודה מאמת בפניו את העובדה שוויידר הוא אביו ומספר לו שיש עוד סקייווקר לפני שהוא נפטר בשיבה טובה בגיל 900.
מותו
מאסטר יודה מת בתחילת הפרק השישי (שובו של הג'דיי), בגיל 900. הוא מת כאשר לוק סקייווקר נמצא על דגובה (כוכב הגלות של יודה) ומדבר איתו על עברו ומה קרה להוריו של לוק. הוא נפטר כשהוא עומד לספר ללוק שיש לו אחות תאומה.
אפילוג
ברגעי האמת, לוק מוכיח ליודה שהוא אימן אותו כראוי. לוק דוחה את הפיתוי להצטרף לצד האפל ולהרוג את אביו מתוך שנאה. יתרה מכך, הוא מצליח להחזיר את דארת' ויידר, אביו, לצד הטוב של ה"כוח" (למרות שזה היה דקות מעטות לפני מותו) ואף לחסל את הקיסר פלפטין (ויידר זרק את הקיסר לתוך תהום שבה כור גרעיני). בכך אפשר לאנאקין לממש את הנבואה, להשמיד את הסית' ולהביא איזון לכוח.
לאחר 30 שנה, קולו של יודה נשמע במהלך חיזיון שמקבלת ריי לאחר שאחזה בחרב האור של לוק.
יודה נגלה שוב אל לוק כרוח רפאים על מנת לעשות את מה שהאחרון לא הצליח לעשות ולהשמיד את הטקסטים המקוריים של הג'דיי. לוק ההמום שואל אותו מדוע עשה זאת, ויודה מסביר לו כי הם לא היו יכולים לעזור לריי באימוניה, מאחר שהיא הייתה כבר חזקה מספיק. לעומת זאת, לוק היה זה שצריך עזרה ויודה מציין בפני לוק שכמאסטר, עליו להנחיל לתלמידיו הן את חזקותיו והן את חסרונותיו, וביניהם גם כישלון, שזהו המורה הטוב ביותר. העזרה של יודה עודדה את לוק להציל את המחתרת בהמשך.
אישיות ומאפיינים
יודה מדבר גלקטית בסיסית בצורה ייחודית על ידי הקדמת העצם לפועל במשפטי חיווי. צורת דיבור זו בחוגים מקצועיים מוכרת כפורמט "Object Subject Verb" (מושא-נושא-פועל). דוגמה אופיינית אפשר למצוא בסרט שובו של הג'דיי: "When 900 years old you reach, look as good you won't." (בתרגום חופשי "כש-900 שנה גילך יהיה, טוב כל כך לא תיראה"). צורת דיבור זו מאפיינת את יודה ומקנה ניחוח אקזוטי לדמות, אך גם נהייתה מקור לפרודיה. בסדרת הלגו של מלחמת הכוכבים ציין יודה כי הוא מדבר באופן רגיל רק כאשר הוא מחקה אחרים.
יודה הקשיש נעזר במקל הליכה או כיסא-רחפת בחייו היומיומיים, אך למרות חזותו וגילו המופלג, הוא מפגין כישורים מרהיבים בשימוש בכוח בעתות צרה, מה שמעלה תמיהה בקרב מעריצי הסדרה האם השימוש במקל ההליכה נובע אכן ממגבלה פיזית, ממנהג בעל מקור טקסי, או להטעייה.
סגנון הלחימה של יודה מאופיין בקפיצות תכופות ועצבניות שמחפות על יתרון הגובה שיש ליריביו על פניו, ומאפשרות לו לתקוף את יריביו ממספר חזיתות כמעט בו זמנית. יודה מאופיין בשליטה המיוחדת בכוח שמפצה על גודלו, השליטה הייחודית והמרשימה של יודה בכוח הופכת אותו למודל לחיקוי במסדר הג'דיי.
הת'ר מוריס
הת'ר אליזבת מוריס (באנגלית: Heather Elizabeth Morris; נולדה ב-1 בפברואר 1987) היא רקדנית, שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית, ידועה בעיקר בשל תפקידה בסדרה "Glee" בה היא משחקת את המעודדת בריטני.
ביוגרפיה
מוריס נולדה בת'אוזנד אוקס, קליפורניה וגדלה והתחנכה בסקוטסדייל, אריזונה. היא החלה לרקוד כשהייתה בת שנה והתחרתה בגיל צעיר במגוון סגנונות ריקוד. אביה נפטר ממחלת הסרטן כאשר הייתה בת 14: "זה משהו שקשה לי, כי אני עצובה על זה, אבל אני לא עומדת להתעכב על זה", היא אמרה במהלך ריאיון עם תלמידים בדצמבר 2009. "אני יודעת שהוא נמצא במקום טוב יותר, במקום לסבול".
לאחר שסיימה בית ספר תיכון, החליטה מוריס להירשם לאוניברסיטת אריזונה, אך לאחר שנת לימודים היא פרשה ועברה ללוס אנג'לס על מנת לקדם את קריירת הריקוד שלה.
קריירה
ההופעה המשמעותית הראשונה של מוריס הייתה בשנת 2006 בעונה השנייה של התוכנית "אז אתה חושב שאתה יכול לרקוד", ולא הצליחה להגיע ל-20 הראשונים. מוריס לא ויתרה ועברה ללוס אנג'לס, ממוקדת בקריירת הריקוד שלה. בשנת 2007 היא הייתה רקדנית ליווי של ביונסה בסיבוב הופעות העולמי שלה, "The Beyoncé Experience". ב-2008 הייתה רקדנית ליווי של טינה טרנר. מאוחר יותר הופיעה בתפקיד קטן בסרט "סיפורים לפני השינה" וכך פגשה את הכוריאוגרף של הסדרה "Glee". הכוריאוגרף ביקש ממנה ללמד את השחקנים של הסדרה את הריקוד "Single Ladies" של ביונסה (בעקבות כך שעבדה עימה). בזמן שלמדה אותם, רצה שמועה שמחפשים מעודדת בלונדינית וחסרת ידע, מוריס שמעה את השמועה ובאה להבחין לתפקיד, ללא ניסיון קודם במשחק. המפיקים אומרים שמוריס עשתה את האודישן באופן מושלם, וקיבלו אותה. היא גילמה את דמותה של בריטני, ביסקסואלית. היא הופיעה בסדרה עד לירידתה מהמסך ב-2015. בעקבות הסדרה הקליטה מספר שירים.
בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "מעודדים צמודים" של וויל גלאק. בשנת 2010 התארחה בפרק בסדרה "איך פגשתי את אמא" כרקדנית. בשנת 2012 דיבבה את דמותה של קייטי בסרט "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה".
בשנת 2013 שיחקה בסרט "ספרינג ברייקרס". בשנת 2016 שיחקה בסרט האימה "ככל הנראה הוא ימות" לצד ג'ייק ביוסי.
בשנת 2017 השתתפה בעונה ה-24 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים" והגיעה למקום השמיני.
חיים אישיים
בשנת 2008 החלה מוריס לצאת עם שחקן הבייסבול טיילור האבל כשהיה שחקן בייסבול בקולג'. הם למדו באותו בית ספר תיכון באריזונה, אך לא הכירו זה את זה שם. בתחילת 2012 הם עברו להתגורר יחד בלוס אנג'לס.
ב-28 בספטמבר 2013 ילדה מוריס את בנם הראשון, אלייז'ה "אלי" באקוויט, על שם בן דודו הבכור של האבל. במאי 2014 הם התארסו, וב-16 במאי 2015 השניים נישאו. ב-11 בפברואר 2016 ילדה את בנה השני, אוון בארטלט.
שרה (זמרת)
שרה סיני (נולדה ב-1982), הידועה בשמה הפרטי בלבד, היא זמרת ישראלית ששרה שירי פולק-רוק ופופ.
שרה השתתפה בסרט העצמאי יותר איטי מלב שיצא ב-2012 בו היא משחקת בעלת פאב שגם שרה בו משיריה.
דרך עזה (ירושלים)
דרך עזה, לשעבר רחוב עזה, הוא רחוב בירושלים, בשכונת רחביה. לרחוב חשיבות תחבורתית, מסחרית ותרבותית. לאורכו בתי קפה ומסעדות רבות לצד בתי עסק אחרים.
מהלך הרחוב
הרחוב מתפצל מרחוב בן מימון שמקשר בינו לבין כיכר פריז. ומסתיים בסמוך לעמק המצלבה וגבול קריית שמואל ושכונת רסקו, בצומת משותף עם שדרות חיים הזז והרחובות הרב הרצוג וטשרניחובסקי. בנייני הרחוב בנויים ברובם בסגנון הבינלאומי המקובל בשכונה ומצופים באבן ירושלמית.
היסטוריה
מקור שמו של הרחוב נובע ממיקומו על חלק מהדרך ההיסטורית שבין שער יפו שבעיר העתיקה בירושלים אל דרום שפלת החוף הכוללת את העיר עזה. זאת בדומה לרחוב יפו הבנוי על חלק מהדרך שבין שער יפו לעיר יפו, לדרך שכם המובילה לשכם, לדרך חברון המובילה לחברון ולדרך יריחו המובילה ליריחו.
מרכז העסקים השוקק של הרחוב הוא הצומת עזה-בנימין מטודלה-האר"י, בתקופת המנדט הבריטי שכנו במקום זה אורוות הצבא ושטח אימון ולכן נקרא "מגרש הסוסים", לאחר מכן שימש השטח הפתוח לפעילות תנועות נוער. באמצע הדרך בין צומת זה וצומת רחוב טשרניחובסקי דהיום שכנה בתקופת המנדט כלביית משטרת המנדט ולכן נקראה "חורשת הכלבים", כיום נמצא במקום זה גן ציבורי סמוך לרחוב התיבונים, הבתים הבנויים בקטע זה, שכתובתם היא ברחוב עזה, מופרדים משאר הרחוב במקטע דמוי פרסה.
הרחוב מסתיים בצומת גדול (עזה-הרצוג-טשרניחובסקי-הזז) בשולי עמק המצלבה. בנקודה זו ניצבת עמדת משמר בריטית מבטון, "פילבוקס".
במפגש הרחובות עזה וברלין (הקרוי על שם הרב חיים ברלין) שכנה החומוסייה "בין עזה לברלין", שם המשקף את מיקומה המקורי של החומוסייה.
בעת האינתיפאדה השנייה היה רחוב עזה פעמיים זירה לפיגועי התאבדות קשים. במרץ 2002 התבצע בבית הקפה "מומנט" שברחוב פיגוע התאבדות שבו נהרגו 11 בני אדם. בינואר 2004 התרחש פיגוע התאבדות נוסף באוטובוס קו 19 בעת שעבר ברחוב עזה, וגם בפיגוע זה נהרגו 11 אנשים.
אנדרטת בית הקברות הצבאי הארעי בבארי
אנדרטת בית הקברות הצבאי הארעי בבארי ניצבת בקרבת הכניסה לקיבוץ בארי שבנגב המערבי. היא הוקמה לזכר חללי צה"ל שנקברו במקום.
רקע
בשיא השימוש באתר, במהלך מלחמת יום הכיפורים, נטמנו בו ארונותיהם של 460 חללים. בסך הכל שימש האתר בשלוש המלחמות לקבורתם של יותר מ-800 חללי צה"ל. מאז פינוי האתר בקיץ 1974 לא נעשה בו שימוש.
האנדרטה
האנדרטה הוקמה בקצה הדרומי של שטח בית הקברות הארעי, המוקף גדר. היא ניצבת על גבי רחבה מוגבהת ומרוצפת שלרגליה רחבה גדולה יותר המורכבת ממשטחי בטון ולצידה תורן דגל. האנדרטה עצמה כוללת גוש סלע מלבני מאבן בהירה שהובא מסיני, המורכב על גבי כן בעל צלעות משופעות המצופות באבנים עגולות. על גבי פאת הסלע הדרומית נקבע שלט מתכת הנושא את כתובת הזיכרון.
האנדרטה הוקמה בשנות השבעים ביוזמת משרד הביטחון. היא תוכננה על ידי האדריכלים יצחק המבורג ואריה פטרן.
במלאת 40 שנים לפרוץ מלחמת יום הכיפורים חודשה האנדרטה ביוזמת המועצה האזורית אשכול ובשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל.
כפר האורנים
כפר האורנים היא התנחלות עירונית בעלת אופי חילוני המשתייכת למועצה אזורית מטה בנימין. הקו הירוק עובר בגבולו הדרומי של היישוב, בינו לבין היישוב לפיד כך שחלק מהבתים ביישוב נמצאים בתחומי הקו הירוק וחלק מעבר לו. כפר האורנים ממוקם דרומית למודיעין עילית, וכארבעה קילומטרים צפונית לעיר מודיעין-מכבים-רעות.
היסטוריה
הגבעה שבה שוכן היישוב הייתה מיושבת עוד מתקופת מרד בר כוכבא (במקום נמצא מטבע מתקופה זו), ואולי אף קודם לכן. בלב היישוב יש מערות מסתור ושרידי בית מרחץ מהתקופה הרומית. מצפון למערות נתגלה מקווה שתועד ונהרס בשל הבנייה במקום. בסמוך למקווה נמצאו מטבעות בר כוכבא. כק"מ דרומית נתגלו שרידי חווה חקלאית וגת, מהתקופה הביזנטית.
במלחמת העצמאות התחולל על הגבעה המזרחית של היישוב קרב חירבת כוריכור, כחלק מהמערכה לכיבוש לטרון, במבצע דני. 82 לוחמי פלמ"ח נשלחו לחסום תגבורת שריוניות של הלגיון הירדני. בקרב נהרגו 45 מהם.
הקמת היישוב
קבוצת יזמים בראשות משה דולגין, לוחם האצ"ל בעברו, רכשה בשנת 1979 את הקרקע שעליה נמצאים היום כפר האורנים ולפיד. ב-1981 החל תכנון של יישוב כפרי על השטח. אבן הפינה הונחה ביולי 1984 בהשתתפות ראש הממשלה יצחק שמיר. תחילה נקרא היישוב ״גבעת אהוד״, על שם אחיינו של השר מרדכי ציפורי,, שהיה טייס חיל האוויר ונהרג בתאונת אימונים. בהמשך שונה השם ל"מנורה", כדי להנציח את זכר מ"ה הנופלים בקרב חירבת כוריכור. בשל עיכובים משפטיים הקשורים לבעלות על הקרקע, התעכבה ההקמה עד לאמצע שנות ה-90. בשנות ה-90 הגיעה עמותה של לוחמי צה״ל והצטרפה ליזמים המקוריים. באותו זמן רכשה חברת "אופק רכסים" את הקרקע מ״ברטורא״, והחלה ב-1995 לשווק את הגבעה בשם המסחרי "כפר אורנים".
בסוכות ה'תשנ"ח - אוקטובר 1997, נכנסה ליישוב המשפחה הראשונה, חודש אחר כך נכנסו חמש משפחות נוספות, ועד סוף 1997 גרו ביישוב כעשרים משפחות. בדצמבר 1998 התקיימו בחירות ראשונות רשמיות לוועד היישוב, שמנה 80 משפחות. לאחר מכן נקבע שם היישוב סופית ל"כפר האורנים", כדי שהאותיות ה"מ ימשיכו להנציח את זכרם של 45 הנופלים במקום במלחמת השחרור.
ביישוב פועלת תנועת הנוער האיחוד החקלאי בתוך מתחם הנוער הכולל חדרי פעילות, מועדון ובית קפה לנוער.
במרכז היישוב נחשף בית מרחץ מהתקופה הביזנטית.
ליד בריכת השחייה הוקם אתר הנצחה ל-45 הנופלים בקרב חירבת כוריכור שהתחולל במקום במלחמת העצמאות.
נכון לשנת 2018 מתגוררות ביישוב כ-550 משפחות. עם תושביו נמנה הרמטכ"ל הרצי הלוי, השרה גלית דיסטל-אטבריאן ומנכ"ל הכנסת משה אדרי.
לפי נתוני המוסד לביטוח לאומי, השכר הממוצע למשרת שכיר ביישוב הוא הגבוה ביותר בישראל (19,332 שקלים לחודש) ב-2016.
מוסדות ציבור
ביישוב פועלים כמה מוסדות ציבור: מבני ציבורי נוספים ביישוב הם בית כנסת, בריכת שחייה, אולם ספורט, מגרשי ספורט, גן שעשועים, מבנה מזכירות וכן מתחם נוער שמשמש את סניף תנועת הנוער האיחוד החקלאי.
במרכז היישוב קיים מרכז מסחרי קטן.
מכונית מעופפת
מכונית מעופפת היא כלי תחבורה שיכול לתפקד גם ככלי רכב וגם ככלי טיס. מונח זה מתייחס גם לכלי רכב המתפקדים כאופנועים בנסיעה על כביש. לעיתים המונח מתייחס כולל גם מכוניות מרחפות או כלי רכב אישיים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית.
מאז תחילת המאה ה-20 נבנו אבות טיפוס רבים לרכבים מעופפים, תוך שימוש במגוון טכנולוגיות טיסה. רובם תוכננו להמריא ולנחות באופן קונבנציונלי באמצעות מסלול המראה. אולם אף אחד מהם לא הגיע לכדי ייצור סדרתי. זאת למרות התפתחות פרויקטים של המראה ונחיתה אנכית. עתידנים ציפו שעד סוף המאה ה-20 מכונית מעופפת אישית תהיה ברת קיימא, ציפייה אשר התבדתה. באנגלית, הביטוי "איפה המכונית המעופפת שלי?", מבטא את כישלון החיזיון בנוגע לטכנולוגיית העתיד, וכן סיסמה בקרב אנרכיסטים וניאו־היפים המאוכזבים מהמאה ה-21.
מכוניות מעופפות הן גם נושא פופולרי בסיפורי פנטזיה ומדע בדיוני.
היסטוריה
מעצב המטוסים גלן קרטיס בנה את המטוס האוטומטי שלו בשנת 1917. המטוס של קרטיס היה מסוגל לקפוץ אך לא לעוף.
בשנת 1935 בנה קונסטנטינוס ולאכוס אב טיפוס של רכב 'תלת-פיבי' עם כנף עגולה, אך הוא עלה באש לאחר שהמנוע התפוצץ בזמן הדגמה בוושינגטון די.סי. ולאכוס עצמו נפצע קשה ובילה מספר חודשים בבית חולים. כלי הטיס בלט בעיקר בזכות יומן קולנוע שתיעד את האירוע.
חברת "אוטוג'ירו אוף אמריקה" בנתה את האב טיפוס AC-35. היה זה אוטוג'ירו בעל יכולת נסיעה על כביש. הוא הוטס לראשונה ב־26 במרץ 1936. ב־26 באוקטובר 1936 הוסב המטוס לתצורת כביש. למרות שהוא נבדק בהצלחה, AC-35 לא נכנס לייצור מסחרי.
המטוס הראשון עם כנף קבועה שהיה גם בעל יכולת נסיעה בכביש נבנה על ידי וולדו ווטרמן. ווטרמן היה בקשר עם קרטיס בזמן שהאחרון היה חלוץ בתחום המטוסים האמפיביים באי הצפוני של מפרץ סן דייגו בעשור השני של המאה ה-20. ב-21 במרץ 1937, עלת לראשונה לאוויר מטוסו של ווטרמן "Arrowbile". היה זה שדרוג של מטוס חסר הזנב של ווטרמן, ה-"Whatsit". הייתה לו מוטת כנפיים של 12 מטר ואורך של 6.25 מטר. על הקרקע ובאוויר הוא הונע על ידי מנוע סטודבייקר. הוא יכל לטוס במהירות של 180 קמ"ש ולנסוע במהירות של 90 קמ"ש.
בשנת 1942, הצבא הבריטי בנה את האפנר רוטאבאגי, אוטוג'ירו נסיוני בעל יכול נסיעה על כביש, שפותח במטרה לייצר דרך להוריד מהאוויר רכבי שטח צבאיים. אף על פי שבדיקות ראשוניות הראו שהרוטאבאגי נוטה לרטט כבד במהירויות הגבוהות מ־72 קמ"ש, עם שיפורים השיג הרוטאבאגי מהירות טיסה של 113 קמ"ש. עם זאת, הכנסת דאונים צבאיים בעלי יכולת נשיאת כלי רכב הביאה לביטול הפרויקט. אף על פי שמספר עיצובים הגיעו לכדי תעופה, אף אחד מהם לא זכה להצלחה מסחרית. לרוב אלה שטסו לא הגיעו לתודעה הציבורית, אולם יוצאת מן הכלל היא אארוקאר משנת 1949. האארוקאר, שתוכננה ונבנתה על ידי מולט טיילור, ביצעה טיסה מוצלחת בדצמבר 1949, ובשנים הבאות עברו הגרסאות סדרה של מבחני דרכים וטיסה. בדצמבר 1956 אישרה רשות התעופה האזרחית האמריקאית את העיצוב לייצור המוני, אך למרות פרסום רחב וגרסה משופרת שיוצרה בשנת 1989, טיילור לא הצליח להביאה לייצור המוני. בסך הכל נבנו שישה דגמים, כאשר היחידה ששרדה שמרה על כשירות גם בעשור השני של המאה ה-21. אחד העיצובים הבולטים היה ה-AVE Mizar של הנרי סמולינסקי. הייתה זו התאמת קצהו האחורי של המטוס ססנה סקיימאסטר עם הרכב פורד פינטו. בשנת 1973 נערכה טיסת המבחן, במהלכה הכנפיים נפלו מהמכונית, וסמולינסקי והטייס נהרגו.
בשנת 2009, יזמה הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים של ארצות הברית את תוכנית ה־"Transformer" לפיתוח מטוס ל-4 אנשים בעל יכולת נסיעה על כביש. הוא אמור היה להיות בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית ולהגיע לטווח 450 קילומטר. תאגיד AAI ולוקהיד מרטין זכו בחוזים בסך 65 מיליון דולר, אך התוכנית בוטלה ב-2013.
חברת "קליין ויז'ן" פיתחו אב-טיפוס של "AirCar", מכונית ספורט בעלת כושר טיסה באמצעות מדחף וכנפיים מתקפלות. ביוני 2021, אב הטיפוס ביצע טיסה של 35 דקות בין שדות תעופה ניטרה וברטיסלבה מסלובקיה.
יורם אורון
יורם אורון (נולד במאי 1948) הוא מחלוצי תעשיית ההיי-טק בישראל. מ-1997 מכהן כיושב ראש ושותף-מייסד בקרנות ההון סיכון "ורטקס" (Vertex Ventures) ו"רד-דוט קפיטל פרטנרס" (Red Dot Capital Partners).
ביוגרפיה
יורם גדל והתחנך בבאר שבע, ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון מקיף א' בעיר. בשנת 1966 סיים את לימודיו והתגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, במהלכה למד הנדסת חשמל בטכניון. באותן שנים כיהן אורון גם כיו"ר אגודת הסטודנטים בטכניון. ב-1970 השלים את לימודיו והחל את שירותו במערכת הביטחון ובחיל התותחנים. בשנת 1975 השתחרר מהצבא בדרגת סרן ופנה ללימודי תואר שני במנהל עסקים (MBA) בפקולטה לניהול על שם רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, אותם השלים בשנת 1976.
פעילות עסקית
עם סיום שירותו בקבע במשרד הביטחון, החל אורון לעבוד בחברת טלכור (חברת בת של כור תעשיות). בשנת 1983 נסע ללימודי המשך בוורטון, בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית. בזמן לימודיו, החל בגיוס ההשקעה הראשונית לחברה שהקים, רשף טכנולוגיות (Reshef Technologies). עם חזרתו לישראל, שימש אורון כמנכ"ל החברה. לימים, נרכשה רשף טכנולוגיות על ידי חברה ציבורית אמריקאית בשם Patlex, שהתפצלה בהמשך לחברות הציבוריות GeoTek האמריקאית, וארית תעשיות הישראלית, שנסחרה בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. בארית, שימש אורון כמנכ"ל החברה, עד לשנת 1997. במסגרת תפקידו בארית, היה שותף להקמת חברת Telegate שעסקה בתקשורת טלפוניה, על גבי תשתית כבלים. אורון כיהן כיושב ראש החברה מיום הקמתה ועד למכירתה כחמש שנים מאוחר יותר, לחברת טריון.
קרן ורטקס
ב-1997 ייסד את קרן ההון סיכון "ורטקס" (Vertex Ventures), במסגרת "תוכנית יוזמה", תוכנית הממשלתית לעידוד השקעות הון סיכון במדינת ישראל. הקרן זכתה להצלחה שהביאה לגיוסי קרנות המשך, והפיכתו של אורון לאחר מאנשי ההון סיכון הבולטים בישראל. במהלך השנים הקרן השקיעה בחברות רבות בהן: ווייז, סייברארק, סולאראדג', אקטימייז, ארגוס ועוד. קרן ורטקס היא אחת מקרנות ההון סיכון הגדולות, הוותיקות והמובילות בארץ, ומנהלת הון בהיקף של למעלה ממיליארד דולר, במסגרת שש קרנות שונות. בין השנים 2004-2006 כיהן אורון כיו"ר איגוד קרנות ההון סיכון בישראל. ב-2006 קיבל אורון את פרס "מנכ"ל השנה בהיי-טק" מטעם המרכז הישראלי לניהול, לצד דב מורן, חיים שני, קובי בן צבי, ואלכס קורנהאוזר.
קרן רד דוט קפיטל פרטנרס
יורם אורון הוא יו"ר ושותף מנהל בקרן רד דוט קפיטל פרטנרס, קרן הון סיכון ישראלית המתמקדת בהשקעות בחברות הזנק טכנולוגיות בשלב הצמיחה. רד דוט מסייעת לחברות הפורטפוליו שלה ביצירת ובניית קשרים אסטרטגיים עם דגש על דרום מזרח אסיה ויפן, לרבות בעזרת משקיעיה. המרכזית שבהם היא טמאסק (Temasek Holdings).
חיים אישיים
יורם אורון נשוי ואב לשניים.
קרון מסעדה
קרון מסעדה (באנגלית אמריקנית: Dining car, באנגלית בריטית: Restaurant car) הוא קרון רכבת, המשמש כמסעדה וכחדר אוכל. ברכבות הנוסעות למרחקים ארוכים כגון הרכבת הטרנס-סיבירית וקו הקליפורניה זפר קרון המסעדה הוא מקום הבילוי המרכזי של הנוסעים במחלקה הרגילה אשר עבורם הישיבה שם היא ברירת המחדל היחידה.
להבדיל מקרונות הבר והמזנון הפופולרים מאוד באירופה ואוסטרליה שבהם הנוסעים יכולים לקנות או להזמין אוכל ושתייה שאותם הם נושאים למקום הישיבה, קרונות המסעדה כוללים בעיקר שולחנות, כיסאות ומטבח אוכל הנמצא בקרון נפרד בדרך כלל. סוג נוסף של קרונות אוכל אשר דומים מעט לקרונות המסעדה הם קרונות הגריל: בקרונות אלו הנוסעים קונים מזון מהיר שאותו אוכלים בישיבה על ספסלי עץ הקבועים משני צידי הקרון.
היסטוריה
עקב הביקוש הגובר החלו בשנות ה-80 של המאה ה-20 לפעול גם קרונות מסעדה שיועדו לציבור הרחב. הפופולריות של קרונות אלו גברה מאוד ועקב כך החלו לפעול קרונות דומים במדינות רבות נוספות.
עם התגבר התחרות בין חברות הרכבות השונות החלו מחירי הארוחות לרדת ורמת השירות לעלות. באירופה, שם קרונות המסעדה היו נפוצים מאוד ירדו באותה עת המחירים עד כדי מחירי הפסד. בשנות התשעים חברות הרכבות הציעו שירותי מסעדה ברמה גבוהה יותר משל רוב המסעדות שבאותה התקופה.
ולדימיר קוסמה
ולדימיר קוסמה (ברומנית: Vladimir Cosma; נולד ב-13 באפריל 1940) הוא מלחין, מנצח וכנר צרפתי.
קורות חייו
קוסמה נולד בבוקרשט, רומניה, למשפחה יהודית בעלת רקע מוזיקלי. אביו תאודור היה פסנתרן ומנצח, אמו הייתה מלחינה ודודו מנצח ומלחין. הוא למד מוזיקה ברומניה, ועבר לפריז ב-1963 כדי להמשיך בבית הספר למוזיקה אקול נורמל דה מוזיק (École Normale de Musique de Paris), שם למד אצל נדיה בולאנז'ה.
הוא כתב מוזיקה לעשרות סרטים צרפתיים, וחלק מנעימותיו הפכו ללהיטים. בין הסרטים להם כתב שיגעון של מסיבה, הבלונדיני עם הנעל השחורה, וכן "הנעימה של נדיה" במיני סדרה הטלוויזיונית מיכאל סטרוגוב, בה יש שימוש בבללייקה, ונעימת מיני סדרה הטלוויזיונית החטוף ("השיר של דייוויד") שמבוססת על ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון.
הנעימה הידועה ביותר שחיבר היא ככל הנראה מנגינת הנושא לסרט הרפתקאותיו של רבי יעקב, המופיעה בפתיחת הסרט ובסיומו, וכן בסצינות רבות בסרט. קוסמה כתב מנגינה קצבית ומהירה, שהיא שילוב של פופ צרפתי משנות ה-70 עם מוזיקה חסידית בעל נגיעות מזרח אירופיות. המנגינה הייתה ללהיט במדינת ישראל בשנות ה-70 והושמעה פעמים רבות ברדיו ובטלוויזיה. חלק ממנה נלקח לנעימת הפתיחה של אירוויזיון 1979 שהתקיים בישראל, והיא שימשה את הערוץ הראשון במספר תשדירים, לרבות המשדר ההיסטורי של "המהפך" בבחירות לכנסת התשיעית, בשנת 1977 ומספר מערכות בחירות שלאחר מכן, כמו גם בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, בהן היה מהפך הפוך, מהשלטון הימני של שמיר לשלטון השמאלי של רבין.
נפת חאשורי
נפת חאשורי (בגאורגית: ხაშურის მუნიციპალიტეტი, מילולית: חאשוּריס מוניציפליטי) היא נפה בדרום-מערב מחוז כארתלי הפנימית שבגאורגיה. היא גובלת מצפון-מזרח, מזרח ודרום-מזרח בנפת כארלי, מדרום ודרום-מער בנפת בורג'ומי, ממערב בנפת חרגאולי ובצפון-מערב בנפת סצ'חרה. בצפון היא גובלת בנפת סצ'חרה ונפת כארלי. המרכז המינהלי של הנפה הוא חאשורי.
עד שנת 1930 נכללה באוייזד גורי שבפלך טביליסי. משנת 1930 ראיוני (נפה) נפרדת. משנת 2006 ועד היום נקראת בשם הנוכחי.