cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עברית מקראית
תנועות
בשלב קדום בתולדות העברית חל מעתק a ארוכה ל-o ארוכה (המעתק הכנעני). לדעת חלק מהחוקרים מעתק זה חל בהברה מוטעמת, ולדעת אחרים היה בלתי מותנה. הארכת התנועה בהברה פתוחה מוטעמת אף היא קדומה יחסית, ואולי קדמה לנשילת התנועות הסופיות. בהמשך נעלמו בהדרגה הדיפתונגים aw ו-ay, שנעתקו בהתאמה ל-o ול-e ארוכות. משערים שתנועת aw נעתקה ל-u ארוכה כשקדם לה העיצור למ"ד (למשל במילה -louwaḥ* > לוּחַ). בשלבים מאוחרים יותר חלו בהברות פתוחות שתי תופעות: הארכה של התנועה בהברה שלפני הטעם (הארכה פרה-טונית), וחיטוף של תנועה קצרה שאינה במעמד זה. שינויים אלה קרו אולי בלחץ המבטא הארמי, שבו תנועה קצרה לא יכלה להתקיים בהברה פתוחה בלתי מוטעמת.
תורת הצורות
המורפולוגיה המקראית בנויה בעיקרה, בדומה לשאר השפות השמיות, על שיבוץ של שורשים בבניינים ובמשקלים. מערכת הפועל מקיימת שבעה בניינים סדירים – קל (פָּעַל), נִפְעַל, הִפְעִיל, הֻפְעַל, פִּעֵל, פֻּעַל, הִתְפַּעֵל – ושרידים של בניין נוסף, סביל פנימי של בניין קל. בדרך כלל אין מעבר של שורש מבניין אחד לאחר באופן חופשי אלא רק תוך חילוף משמעות. מערכת השם מגלה פחות סדירות, ויש נטייה למשמעות חופשית למשקלים השונים. בפרט אין גם משקלים סדירים לשמות הפעולה, וסדירות כזו התפתחה רק בלשון חז"ל. בתוך בניין קל יש הבחנה מסוימת של משקלים שונים לפעלים המציינים פעולה (קָטַל – אָכַל, הָלַךְ) ולפעלים המציינים מצב (קָטֵל, קָטֹל – יָשֵן, יָכֹל).
בתוך מערכת הפועל יש מגוון גדול של צורות. על הפועל הבסיסי נוספות צורות מוארכות (אֵלֵךְ - אֵלְכָה) ומקוצרות (יִפְנֶה - וַיִּפֶן), וכן צורות שונות לסימון הגוף והמין (תשְמְרִי - תשְמְרִין, עָשְׂתָה - עָשָׂת). גם בשימוש הזמנים אין חוקיות מלאה, ואפשר למצוא צורות פָּעַל המסמנות הווה ועתיד וצורות יִפְעַל המסמנות עבר (בין השאר צורות הפותחות במה שמכונה ו"ו ההיפוך). הן במערכת הפועל והן במערכת השם כל צורה יכולה לעמוד בשלוש דרגות חיבור למילה שאחריה: צורה צמודה, צורת הקשר וצורת הפסק (בפועל: שְמָרַתְהוּ-שָמְרָה-שָמָרָה; בשם: עַבְדְּךָ-עֶבֶד-עָבֶד).
לשון השירה מקיימת כמה צורות מורפולוגיות חריגות, כגון הסיומות לִמְנוּחָיְכִי, יֹאכְלֵמוֹ.
תחביר
תחביר הצירוף נעזר בעיקר בשיטת הסמיכות ופחות בצירופים מורכבים יותר. במשפטים עצמם מובא בדרך כלל הנשוא לפני הנושא ("וילך משה"), למעט לצורכי הדגשה או גיוון ("ומשה יִקַּח את האֹהל"). כרוב השפות השמיות גם העברית המקראית מקיימת משפטים שמניים שאין בהם פועל כלל. החוקרים חלוקים בשאלה אם קיימים משפטי ייחוד במקרא. הקישור בין משפטים הוא בדרך כלל בדרך של איחוי ("ויאכל וישת ויקם וילך ויבז עשו את הבכרה") ופחות בדרך של שעבוד וזיקה באמצעות מילות קישור.
ככל הנראה היו בעברית הקדומה תנועות סופיות ששימשו כיחסות המסמנות את תפקידה התחבירי של המילה. במקרא התנועות הללו כבר נעלמו אולם שרידים להן עדיין נשמרו, בפרט בלשון השירה ("בלעם בנוֹ בעור", "מעונָה אלהי קדם").
אוצר מילים
אוצר המילים של העברית המקראית מוכר לנו כמעט באופן בלעדי מהמצוי במקרא, אשר מונים בו כ-8,000 מילים מילוניות. המילים בחלקן מקבילות למילים בשפות השמיות הקרובות, ויש גם שאילה של מילים משפות אחרות, כגון הארמית והאכדית. מערכת שלמה של אוצר מילים נמצאת בלשון השירה, שבה לעיתים קרובות משמשות מילים אחרות מאשר בפרוזה, עם נטייה רבה לכיוון הארמית (ראה-חזה, יין-חמר). מילים רבות בתנ"ך הן מילים יחידאיות שמשמעותן לא ידועה בבירור, וחלקן שימשו בשלבים מאוחרים של העברית במשמעות שאיננה בהכרח משמעותן המקורית. אף על-פי-כן, מספר המילים היחידאיות במקרא קטן מכפי שאפשר היה לצפות בהתחשב באורכו של הטקסט (אפשר להעריך באמצעות חישוב סטטיסטי את מספר המילים היחידאיות הצפויות בטקסט נתון בהתחשב באורכו). עובדה זו הביאה להשערה שהטקסט המקראי נכתב במתכוון תוך שימוש באוצר מילים קטן, זאת למעט קטעי השירה שבהם אוצר המילים עשיר יותר.
כתיב
הכתיב בעיקרו עיצורי ולא מסומנות בו התנועות. אמות הקריאה נוספו כנראה בשלב מאוחר ונוצרו בתחילה מכיווצי דו-תנועות כגון נַוְלַד > נוֹלַד, יִיְשַׁן > יִישַׁן.
תקופות בעברית המקראית
משנות ה-70 של המאה ה-20, פיתח אבי הורביץ מהאוניברסיטה העברית שיטת מחקר משווה של התפתחות הלשון לפי תקופות, על פי ניתוח משווה, ועל פי נתונים חוץ מקראיים. בספרו "בין לשון ללשון", הוא קובע שאף חלק מהתורה לא יכול היה להתחבר לפני לשונו בימי הבית השני. ההבדלה בין התקופות נעשית על פי קריטריונים בלשניים: 1. תכונות ארכאיות בתורת הצורות, 2. תכונות ארכאיות בתחביר, 3. תכונות ארכאיות באוצר המילים.
על פי המחקרים האחרונים מתחלקת העברית המקראית לארבע תקופות:
1. עברית המקרא הקדומה, הבאה לידי ביטוי בכמה שירות מקראיות קדומות כמו שירת הים, שירת דבורה, ושירת דוד. לשירות אלה קשר הדוק לשפות השמיות של אמצע האלף השני לפנה"ס, בפרט לכתבי אוגרית. 2. עברית המקרא הקלאסית, הבאה לידי ביטוי ברוב חיבורי הפרוזה המקראיים כמו התורה ונביאים ראשונים, וברוב השירה המקראית שבספרי נביאים אחרונים ומזמורי תהלים, 3. תקופת מעבר בין הלשון הקלאסית לבין הלשון המאוחרת, בחיבורים שנכתבו סמוך לתקופת הגלות כמו ספרי ירמיהו ויחזקאל, 4. עברית המקרא המאוחרת, המאפיינת חיבורי פרוזה מקראיים שנכתבו אחרי גלות בבל כמו ספרי אסתר, עזרא ונחמיה, קהלת ודברי הימים, וכן בשירה פרקי נבואה מסוימים ומזמורי תהלים מאוחרים.
ישנם גם חיבורים שאפיונם הלשוני איננו מובהק, כמו ספר יונה, מגילת רות ופרקי השירה שבספר איוב. בחיבורים הפרוזאיים, הקושי נובע מקיומן של צורות לשון מאוחרות, אך בכמות שאיננה גדולה דיה כדי להיות מובהקת. הסיבה לכך עשויה להיות סגנונית או דיאלקטלית מצד אחד, או סופר מאוחר המנסה לחקות את סגנון העברית המקראית הקלאסית מצד שני. בחיבור השיריים, הקושי נובע מקיומן של צורות לשון שאינן מאפיינות את העברית המקראית הקלאסית, אך שלא ברור אם יש לאחרן או להקדימן משום שניתן לפרשן או כארמיזמים מאוחרים או כשימור של אוצר המילים השמי הקדום.
יש הסוברים כי החלוקה של הורביץ מבוססת היטב ומפריכה את הגישה המינימליסטית בחקר המקרא, המטילה ספק בערכו ההיסטורי ובקדמותו. כך, למשל, כותב איתמר זינגר: "על פי המחקרים הלשוניים: הגישה הניהליסטית קורסת במבחן לשוני פשוט (ראה הורביץ). יש הבחנה ברורה בין העברית הקלאסית של ימי בית ראשון לבין העברית המאוחרת, רוויית ה"ניאולוגיזמים" והשפעות ארמיות, של ימי בית שני, שבה נכתבו הספרים המאוחרים (אסתר, דניאל, עזרא, נחמיה ודברי הימים). לדוגמה, "מכתב" יכונה "ספר" בעברית קלאסית, "איגרת" בעברית מאוחרת. ההבחנה בין רובדי הלשון מוצאת את אישורה גם במכלול הכתובות העבריות שנתגלו בחפירות בארץ, ותמוה הדבר שבעלי הגישה "הניהיליסטית" מתעלמים מנתון חשוב זה".
מנגד, יש שהעבירו ביקורת על מסקנותיו של הורביץ, כך איאן יאנג, הטוען כי ההבחנה בין שתי תקופות אינה מוכחת, וייתכן שמדובר בסגנון 'עכשווי' מול סגנון 'שמרני'. כאשר הספרים כדוגמת עזרא ונחמיה נכתבו בסגנון עכשווי, ואילו ספרים אחרים בחרו בסגנון שמרני ועתיק יותר. ומסתייע מכך שספרים כדוגמת יואל, יונה, איוב, רות, מאובחנים ככתובים בעברית המקראית הקדומה, בעוד לדעת הרבה חוקרים נכתבו גם הם בתקופה הפרסית.
בייב רות'
ג'ורג' הרמן רות' ג'וניור (אנגלית: .George Herman Ruth Jr; 6 בפברואר 1895 – 16 באוגוסט 1948), הידוע בכינויו: "Babe", "The Bambino" ו-"The Sultan of Swat", היה שחקן בייסבול אמריקאי ששיחק בליגת ה-MLB בין השנים 1914–1935. על פי דירוגים רבים נחשב רות' כשחקן הבייסבול הטוב בהיסטוריה. מספר חבטות ההום ראן יחד עם אישיותו הכריזמטית האדירו את תדמיתו על רקע שנות העשרים הסוערות. רות' היה השחקן הראשון ב-MLB שהשיג 60 חבטות הום ראן בעונת משחקים אחת (1927), שיא אשר החזיק מעמד לאורך 34 שנים, עד שנשבר בשנת 1961 על ידי רוג'ר מאריס. במשך כל שנותיו כשחקן מקצועי הכה רות' 714 הום ראן, שיא שעמד משך 39 שנה, עד שנשבר על ידי האנק ארון בשנת 1974. שלא כמו רבים מן החובטים רבי העוצמה, לרות' היה גם ממוצע מרשים בחבטות מוצלחות: 34.2% בסה"כ. הממוצע העשירי בטיבו בהיסטוריה של הבייסבול.
קריירה
בסוף 1919 עבר רות' לניו יורק יאנקיז בעסקה שנויה במחלוקת, לפי הנרטיב הפופואלרי כספי העסקה שימשו את בעלי הרד סוקס למימון הצגה בברודוויי. המעבר של רות' ליאנקיז הביא להתפתחות אחת היריבויות הגדולות ביותר בספורט האמריקאי, בין הרד סוקס ליאנקיז. כמו כן, החלה בבוסטון תקופת בצורת ממושכת של 86 שנה ללא זכייה בתארים, אשר כונתה בשם "קללת הבמבינו".
ביאנקיז הפך רות' ממגיש לחובט פותח וכבר בעונתו הראשונה בניו יורק חבט ל-54 הום ראנס, ושנה לאחר מכן, ב-1921 כבר השיג 59, ועלה למקום הראשון בטבלת החובטים, בעונתו השמינית בלבד בליגה. הוא הוביל את היאנקיז לזכייה ב-4 וורלד סיריס, כולל ב-1923, בה זכה גם לתואר ה-MVP.
בשנת 1936 היה רות' לאחד השחקנים הראשונים אשר שמם נחקק בהיכל התהילה הלאומי של הבייסבול. בשנת 1969 הוא נבחר לשחקן הבייסבול הגדול בכל הזמנים, בהצבעה שנערכה לכבוד 100 שנה לבייסבול המקצועי. ב-1999 נערך סקר של ESPN שבחר את הספורטאי הגדול ביותר במאה ה-20, רות' נבחר במקום השני לאחר מייקל ג'ורדן.
מעבר להישגיו המקצועיים, רות' שינה את פני הבייסבול המקצועי בארצות הברית. בזכות משחקו, עלתה בשנות ה-20 הפופולריות של המשחק בצורה חדה. אף אופיו של המשחק ראה שינוי הודות לתוצאות הגבוהות שהושגו לראשונה בזכות הצטיינותו במשחק.
מחוץ לשדה המשחק רות' נודע בתרומותיו הנדיבות למפעלי צדקה לצד אורח חייו הנהנתי, אשר אפיין את שנות ה-20 בארצות הברית, בטרם פרוץ השפל הגדול. רות' הפך למושא הערצה בארצות הברית ואף שהלך לעולמו לפני שמונה עשורים שמו עדיין נישא בפי רבים מחובבי הספורט בארצות הברית. בעקבות ביקורו ביפן בשנת 1934, שם שיחק במשחק ראווה של כוכבי הליגה, נדבקה אף מדינה זו בקדחת הבייסבול, משחק הממשיך למשוך המונים ביפן עד היום.
ב-1942 שיחק בסרט גאוות היאנקים את תפקיד עצמו לצידו של גרי קופר שגילם את דמותו של שחקן הבייסבול האגדי לו גריג. בנובמבר 2018 העניק לו הנשיא דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
לווייתן מקור ישר-מקור
לווייתן מקור ישר-מקור (שם מדעי: Mesoplodon mirus) הוא מין בינוני בגודלו ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים הנפוץ באוקיינוס האטלנטי וההודי, אך לא באזורים הטרופיים.
אורכו 5.3 מטרים ומשקלו 1,400 קילוגרם אצל הנקבות ו-1,010 קילוגרם אצל הזכרים. הצעירים נולדים באורך 2.2 מטרים בלידה. צבעם אפור עד אפור חום ואזור הגב בעל כתם גדול לבן. כמו כן השפתיים לבנות וסביב העין גם יש אזור לבן. הגוף של הזכרים כמו רוב בני הסוג, מכוסה צלקות הנוצרות מנשיכות כרישים.
מין זה קיבל את שמו עקב הלסתות דמויי המקור הישרות והקצרות יחסית והמצח תפוח וגדול בהרבה מהמקובל בסוג זה. סנפיר הגב קטן ומקומט מעט וסנפירי הגפיים קטנים.
המין חי בחבורות קטנות בטבע ויכול לצלול עד 20 דקות לעומקים שם הוא צד בעיקר דיונונים.
הם נצפו באזור הצפוני מנובה סקוטיה עד אירלנד ודרומה עד פלורידה, איי בהאמה והאיים הקנריים. כמו כן הם נצפו בחצי הכדור הדרומי בין השאר בניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה. הם כלל לא מופיעים בימים הטרופיים וגם לא באוקיינוס השקט. למעשה זהו אחד מהלווייתנים הנדירים שהכי פחות נמצאו בטבע.
ציד
צַיִד הוא פעילות לתפיסה והריגת בעלי חיים לא מבויתים אשר אינם כלואים. הציד נעשה לרוב לשם ניצול בשרם, פרוותם, עורם, שומנם או חלקים אחרים של בעלי החיים הניצודים (ראו: תעשיית הפרוות), אך לעיתים גם לשם הנאתו של הצייד בלבד.
היסטוריה
לפני ביות בעלי חיים על ידי האדם, בחרו לעיתים בני האדם בציד כאחת הדרכים להשגת מזון, ביגוד או צרכים אחרים שנזקקו להם, וייתכן שאף לשם הנאה, כפעילות חברתית או טקסי חניכה או בגרות שבטיים. השגת המזון העיקרית של בני האדם התבצעה על ידי איסוף גרגרים, עלים ופירות ובשלב התפתחותי מאוחר יותר, גם על ידי ציד של בעלי חיים. לאחר פיתוח החקלאות במסגרת המהפכה הנאוליתית ובעקבות ביות בעלי חיים, נחלש הצורך של האדם לצוד לשם השגת חלבונים, שהכרחיים לתזונתו של האדם.
בתקופה הפרה היסטורית סיפק הציד את עיקר תזונתו של האדם. העורות והפרוות של החיה הניצודה סיפקו לאדם ביגוד ומחסה (אוהלים). העצמות והקרניים שימשו לאדם חומרי גלם לייצור כלים שונים.
עם ראשית ביות בעלי החיים החל האדם להשתמש גם בבעלי חיים לעזרה בציד, למשל בכלבים, בציפורי ציד ובסמורים.
בימי הביניים באירופה נהגו משפחות האצולה להחזיק בבעלותן שטחי ציד, בהם הותר רק לבני אותה המשפחה לצוד.
ציד בימינו
בעולם המערבי, החקלאות התעשייתית מביאה לכך שמרבית בני האדם לא צדים או מגדלים את מזונם, ורוב החלבונים מן החי מגיעים מחיות משק המגודלות לשחיטה ומאכל.
ברבות ממדינות אפריקה, הציד עדיין מהווה מקור עיקרי לחלבונים עבור כ-80% מהכפריים.
ציד כאמצעי לשמירה על הטבע
מצד אחד יש הטוענים שציד מבוקר של פרטים יכול לתרום לבריאות אוכלוסייתם של מיני חיות מסוימים. כך למשל, באזורים בהם יש חשש מהשתלטות של מין אחד על הסביבה מותר לעיתים הציד. כך מותר באוסטרליה ציד הארנבות. בעונות מסוימות מותר ציד של איילים על מנת למנוע גידול יתר של האוכלוסייה. מנגד, יש הטוענים שיעילותו בצמצום אוכלוסייה מוטלת בספק, בשל הפיצוי הטבעי ועליית ההתרבות הטבעית כתגובה לציד כזה. טענה נוספת בהקשר זה נוגעת לקושי המוסרי בפעולות הללו, ולקיומן של חלופות הומניות יותר, כמו עיקור וסירוס, סניטציה, גידור ועוד.
גם בישראל מותר ציד מנימוק של שמירה על מגוון ביולוגי, וכן מנימוקים של מניעת נזקים לחקלאות ושל מניעת סכנה לאדם. מנימוקים אלו ניתנים היתרי פגיעה נרחבים לציד של חזירי בר, עורבים, שפני סלע ועוד.
המתנגדים לציד מבוקר טוענים גם כי הסדרים עם האוכלוסייה המקומית הם מטבעם שבריריים, ושקשה מאוד לכפריים עניים לעמוד בפיתוי מול סכומי כסף שמציעים ציידים עשירים. כך למשל, בשנת 2014 נרכשה הזכות לצוד קרנף שחור בנמיביה תמורת 350 אלף דולר.
ציד לתעשיית הרפואה המסורתית באסיה
הרפואה הסינית המסורתית עושה שימוש גם באיברי חיות, בעיקר חיות מרשימות כמו טיגריסים, אריות, פילים, וקרנפים, אך גם באברי חיות רבות נוספות. בעולם קיים שוק שחור לסחר באברי חיות אלה, המושגים לרוב בציד בלתי חוקי. הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), מתעדת הפרות רבות של היתרי ציד ומקרי ציד בלתי חוקי בכל רחבי העולם, ומעריכה כי המחזור הכספי של הציד הבלתי חוקי בעולם (כלומר כזה שאינו מעוגן בחוק) הוא כארבעה מיליארד דולר בשנה.
ציד ספורטיבי
ציד ספורטיבי היה משויך מאז ומתמיד לאצולה וככזה מקושר לעושר ומעמד עד ימינו. כך למשל באירופה, מלך ספרד הקודם, חואן קרלוס יצא למסעות ציד באפריקה, וכן ידוענים נוספים, כמו הכדורגלן זלאטן איברהימוביץ משוודיה , ועומר אדם ואביב גפן בישראל. באסיה ישנם מסעות צייד לצייד טגריסים וחיות נוספות, ובארצות ערב מקובל ציד באמצעות ציפורים דורסות מאולפות. בארצות הברית סוגיית הציד, כמו סוגיית השימוש בנשק חם, הן מקור למחלוקת בין הרואים אותן בחיוב לבין המתנגדים להן. הציידים רואים בציד פרקטיקה המאפשרת התחברות לטבע ולסביבה, כחלק משמירה עליהם, בעוד שהמתנגדים רואים בו שריד מימי קדם, שאינו נחוץ עוד להישרדות בימינו, וגורם לפגיעה בטבע והכחדה של מינים.
בישראל מותר ציד ספורטיבי, בהסדרים הקבועים בתקנות להגנת חיית הבר, תשל"ו-1976, בעונת הציד החלה בין האחד בספטמבר ל-31 בינואר. המינים המותרים בציד ספורטיבי הם מינים של ברווזי בר, מינים של יוני בר, זרזירים ותורים מצויים. בשנת 2021 נורו בציד חוקי 86,077 בעלי חיים, לפי נתוני רשות הטבע והגנים - רובם יוני סלעים ויוני בית.
ציד ספורטיבי ביבשת אפריקה
ציד ספורטיבי במדינות אפריקה הוא תופעה נפוצה הן בגלל היותה בית גידול לחיות גדולות ומרשימות (פילים, קרנפים, אריות, היפופוטמים, אנטילופות וקופים), והן בשל הרגולציה הרופפת באשר לציד. בשנת 2015 נורה למוות האריה ססיל, אחד מסמליה של זימבבואה, על ידי רופא שיניים מארצות הברית. האירוע גרם לתקרית דיפלומטית בין זימבבואה וארצות הברית, ומשך תשומת לב גלובלית לסוגיית ציד חיות בר באפריקה.
Canned hunting - ציד במתחם סגור
בדרום אפריקה ובמדינות נוספות התפתחה תופעה שזכתה לשם "Canned hunting" או "ציד במתחם מוגבל" (מילולית "ציד בקופסת שימורים"). חיות הציד (לרוב אריות, אך גם חיות אחרות) מגודלות בשבי, תמונותיהן מועלות לקטלוג שממנו יכולים ציידים להזמין את החיה שברצונם לצוד ולתאם תאריך לציד. בהגיע הצייד לאפריקה, החיה שהזמין מוכנסת למתחם מגודר גודל משתנה והצייד צד אותה בקלות יחסית.
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "אריות הדמים" (בדומה לתופעת "יהלומי הדמים") בבימויה של פיפה הנקינסון. הסרט חשף כיצד שיטה זו של ציד מתנהלת תחת מסווה של "שמורות טבע פרטיות", שבה מורבעים אריות שוב ושוב למטרת ציד ומוחזקים בתנאים בלתי הולמים. הסרט חשף גם כי לא אחת החוות מארחות מתנדבים מכל העולם המשוכנעים כי הם מגדלים גורי אריות יתומים כאשר בפועל אין כל כוונה להחזיר את האריות לטבע. הסרט עורר את המודעות ברחבי העולם לנושא (הבמאית אף הוזמנה להקרנה בסינימטק תל אביב) ועורר את דעת הקהל העולמית נגד שיטת ציד זו. ב-6 במאי 2021 הודיעה ממשלת דרום אפריקה כי לא תאפשר יותר את תעשיית גידול האריות בשבי לצורך ציד.
שיטות ציד
כיום עיקר הציד נעשה באמצעות ירי מרובה ציידים – רובה ציד חלק קדח (Shotgun) או רובה צלפים מחורק קנה (Rifle) – כאשר הציד יורה מן המארב ולעיתים תוך כדי שימוש בהסוואה.
שיטות ציד נוספות כוללות ציד באמצעות בעלי חיים אשר אומנו לציד, כגון כלב ציד ובז מאולף. באזורים שונים בעולם נעשה הציד באמצעות מלכודות, ובירי בחצי קשתות.
בעבר, לפני המצאת הנשק החם, הציד נעשה בעיקר באמצעות חץ וקשת, כאשר בעלי חיים גדולים ניצודו באמצעות יידוי חניתות וכידונים מחודדים. הציד נעשה הן ביחידים והן בקבוצות, כאשר בקבוצה נהוג להבריח את בעל החיים הניצוד לתוך מארב או מלכודת שהוטמנו מראש.
ציד בסרטים
סרטים מצוירים נוהגים להציג את הציד מנקודת מבטו של הניצוד. כך הסרטים המצוירים מאולפני וולט דיסני כמו במבי המתאר את ציד האיילים ושלגיה ושבעת הגמדים המציג את שלגיה שכמעט נצודה על ידי צייד. כמו כן, הרשע בסרט היפה והחיה הוא צייד.
ציד בישראל
נושא הציד בישראל מעוגן באמצעות חוק להגנת חיית הבר, תשט"ו-1955, וכן באמצעות תקנות להגנת חיית הבר, תשל"ו-1976. חוק זה מגדיר את התנאים הנדרשים לקבלת רישיון ציד, וכן אוסר על שיטות ציד הנחשבות אכזריות (לדוגמה אסור לצוד באמצעות הרעלה, חומרי נפץ, מלכודות ועוד) עונות הציד הספורטיבי המותרות ועוד.
הגוף המפקח על נושא הציד הוא רשות הטבע והגנים אשר מנפיקה גם את רישיונות הציד.
בשנת 2021 ניצודו בישראל 130,177 בעלי חיים לפחות בציד חוקי ומדווח.
ציד לא חוקי בישראל
ציד לא חוקי הוא ציד שנעשה שלא על פי החוק, לדוגמה ציד ללא רישיון, ציד של חיות האסורות בציד, ציד באמצעים פסולים (כגון באמצעות דריסה) ועוד.
אף על פי שהחוק מגדיר ענישה של שנתיים מאסר, בפועל, בתי המשפט לא ממהרים לשפוט למאסר בפועל וקיימת ביקורת על היחס המקל של בתי המשפט לעבריינים
מחאה נגד ציד בישראל
ב-2020 נפתח קמפיין משותף של החברה להגנת הטבע, תנו לחיות לחיות ואנימלס במטרה להחמיר את האכיפה על ציד לא חוקי ולאסור על ציד חוקי כתחביב. בעקבות הקמפיין, החליט המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד הציפורים שליו נודד ותור מצוי, שני מינים שאוכלוסייתן נפגעה בעקבות ציד (ובמקרה של התור המצוי, אף הגיעה לסכנת הכחדה).
ציד ביהדות
הציד הוא אחת מל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת על פי ההלכה. אם הציד כרוך בפציעה של החיה חייב גם משום נטילת נשמה שהיא תולדה של מלאכת שוחט.
כיוון שעל פי ההלכה היהודית נדרשת שחיטה כדי להתיר בשר חיה לאכילה, יש צורך לתפוס את בעל החיים הניצוד כשהוא בחיים. כמו כן, גם בעל חיים שנפצע באופן רציני אינו כשר לאכילה, כיוון שהוא בגדר טרפה. דרישה זו מגבילה מאוד את אפשרויות הציד שכן לא ניתן לירות חצים או כדורים על חיה שרוצים לצוד כדי לאוכלה.
ציד שנעשה לשם שעשוע וספורט נחשב מעשה שלילי. בתנ"ך, מוזכרים נמרוד ועשו כציידים, וחז"ל במדרשים ייחסו להם תכונות שליליות הנקשרות למלאכת הציד. כך למשל על הפסוק שנאמר לגבי עשו "כי ציד בפיו", דרשו שעשו היה מרמה בני אדם.
גם בהלכה קיימת הסתייגות מציד לשם ספורט. הרמ"א פוסק: "ויש אומרים אף בחול אסור לצוד ב[עזרת ]כלבים משום מושב לצים". דברים חריפים בעניין כתב הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג ומגדולי הפוסקים בחציה השני של המאה ה-18 בשו"ת "נודע ביהודה". הוא אמנם מתיר ציד מעיקר הדין, וכותב שאין בדבר משום צער בעלי חיים, מכיוון שציד הוא בכלל צורכו של בן אדם, אך הוא מסתייג מאוד מציד ספורטיבי:.
קנדיס ברגן
קנדיס פטרישיה ברגן (באנגלית: Candice Bergen; נולדה ב-9 במאי 1946) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ודוגמנית עבר אמריקאית. הייתה מועמדת לפרס האוסקר וזכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי. בראשית הקריירה שלה הייתה דוגמנית וזכתה לפרסום כשכיכבה במספר סרטים בולטים בהוליווד בתחילת שנות ה-70. לאחר מכן התפרסמה כשכיכבה בסדרות הטלוויזיה "מרפי בראון" ו"בוסטון ליגל"; בשני תפקידיה אלה גילמה דמות נשית דעתנית וקשוחה.
ילדות ונעורים
נולדה בבוורלי הילס שבקליפורניה להורים ידועים בעולם הבידור ההוליוודי. אם דוגמנית ואב שהיה שחקן וקומיקאי פיתום. כילדה נהגו לכנות אותה "אחותו הקטנה של צ'ארלי מק'קארתי" (שמה של בובת הפיתום של אביה), כינוי שגרם לה לרוגז. התחנכה בבתי ספר בלוס אנג'לס, בוושינגטון ובפנימייה בשווייץ. החלה ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה אך נשרה לפני השלמת הלימודים. במקביל ללימודי הקולג' שלה החלה לדגמן ב"סוכנות הדוגמנות פורד" במטרה לממן רכישת מצלמות מתוך מטרה לעסוק בצילום בו החלה לעסוק כתחביב.
קריירה קולנועית
הופיעה לראשונה בגיל 12 יחד עם אביה בחידון הטלוויזיה הקומי של גראוצ'ו מרקס "You Bet Your Life".
ב-1970 זכתה לפרסום נרחב עת שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו מעורר המחלוקת של הבמאי ראלף נלסון, חייל בכחול (Soldier Blue), סרט שעסק במלחמה בין לבנים ובין אינדיאנים במאה ה-19 אך היווה אלגוריה למלחמת וייטנאם שהתחוללה באותה עת. בנוסף למחלוקת שהתעוררה בציבור האמריקאי עקב ההשוואה שעשה הסרט בין טבח סנד קריק ובין טבח מי ליי, התפרסם הסרט גם עקב צילומי סצינות אלימות שלא היו מקובלות באותה עת בקולנוע האמריקאי.
ב-1971 השתתפה בסרטו של הבמאי מייק ניקולס, ידע הבשרים (Carnal Knowledge), שעלילתו עקבה אחרי עשרים שנות תהפוכותיהם של שני זוגות, המתלבטים בשאלות זוגיות, נישואין ומין ומשרטטים תמונת מצב אפלה ופסימית של חיי המעמד הבינוני הגבוה בארצות הברית.
לאורך כל שנות השבעים המשיכה לשחק בסרטים אמריקאים מול מיטב כוכבי הוליווד. ב-1979 הייתה מועמדת לפרס האוסקר על תפקיד משנה בסרט "להתחיל מחדש" (Starting Over). ב-1981 כיכבה בסרט "עשירות ומפורסמות". ב-1982 השתתפה בסרט עטור הפרסים גנדי בתפקיד הצלמת מרגרט ברק-וייט. ב-1985 ילדה את בתה קלואה (מנישואיה לבמאי הצרפתי לואי מאל) והפסיקה את השתתפותה בסרטים אליהם חזרה רק בתחילת שנות ה-2000 בתפקידי משנה בקומדיות כ-"איזה מין שוטרת" (Miss Congeniality) בכיכובה של סנדרה בולוק, או גרושתו של מייקל דאגלס ב"מתחתנים עם ההורים". ב-2009 שיחקה בסרט "מלחמת הכלות".
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "סיפורי מאירוביץ" בבימויו של נוח באומבך. באותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית "כולם חוזרים הביתה".
בשנת 2018 שיחקה בדמותה של שרון בסרט הקומי "מועדון הספר הטוב". בשנת 2020 שיחקה בסרט "הכל דיבורים" שביים סטיבן סודרברג בתפקיד של רוברטה, חברתן של אליס וסוזנה, אותן גילמו מריל סטריפ ודיאן ויסט.
בשנת 2023 שבה לגלם את שרון בסרט ההמשך "מועדון הספר הטוב: הפרק הבא".
קריירה טלוויזיונית
עוד בשנים בהן כיכבה בקולנוע השתתפה ברגן מדי פעם כאורחת בסדרות טלוויזיה. ב-1976 אף הייתה האישה הראשונה שהופיעה כמנחה אורחת בתוכנית סטרדיי נייט לייב. ברגן, שרוב תפקידיה בקולנוע היו של דמויות רציניות, החלה ב-1988 לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית מרפי בראון בה גילמה כתבת טלוויזיה קשוחה. למרות שמדובר היה בסדרת קומדיה מצליחה, עסקו לעיתים פרקי הסדרה בנושאים חברתיים טעונים. בתחילת סדרה הוצגה מרפי בראון כמי שנגמלה מאלכוהוליזם. בהמשכה היא הפכה לאם חד הורית ואף נאבקה בסרטן השד. ב-1992 מתח דן קווייל, (סגן נשיא ארצות הברית באותה עת) ביקורת על התוכנית המציגה את דמות מרפי בראון "השמה ללעג את חשיבותם של האבות בכך שהיא מביאה לעולם ומגדלת ילד לבדה ומכנה זאת כעוד בחירה של אורח חייה". אמנם הסדרה השתמשה בתגובתו של קווייל ולעגה לו באחד מפרקי הסדרה בעת שמרפי בראון, בתגובה לצפייה ב"נאום האמהות החד-הורית" של קווייל שולחת לכתובתו משאית עמוסה בתפוחי אדמה וזו פורקת את מטענה בפתח ביתו (כתזכורת לשגיאתו באיות potato), אך ברגן עצמה הודתה כי הסכימה עם חלק מדבריו של קווייל. ברגן זכתה להצלחה גדולה בגילום תפקידה של מרפי בראון. בין השנים 1989 ו-1995 היא הייתה מועמדת שבע פעמים ברציפות לפרס אמי וזכתה בחמישה פרסים. בשנים שלאחר זכייתה החמישית סירבה להיות מועמדת לפרס על תפקידה כמרפי בראון. לאחר שגילמה במשך שנים רבות עיתונאית, הציעה לה רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS הזדמנות ליצור כתבות לתוכנית התחקירים 60 דקות. ברגן דחתה את ההצעה וציינה כי מקצועה הוא שחקנית וכי איננה מעוניינת שתפקידיה הטלוויזיוניים יתערבו בקריירה המקצועית שלה.
לאחר סיום הפקת "מרפי בראון" ב-1998 חזרה ברגן למשחק בסרטי קולנוע ובמקביל הנחתה את התוכנית הטלוויזיונית "Exhale". מ-2005 היא משתתפת בסדרת הטלוויזיה בוסטון ליגל. בסדרה היא מגלמת את שירלי שמידט, עורכת-דין קרירה ועניינית השותפה במשרד מצליח ומנהלת התגוששויות מקצועיות עם שותפה למשרד, ויליאם שאטנר, שהוא טיפוס צבעוני. בשנים 2006 ו-2008 הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה על תפקידה בסדרה.
בנוסף להשתתפותה בשתי סדרות אלו, התארחה ברגן במספר רב של סדרות ידועות כגון: החבובות, סיינפלד, חוק וסדר, איש משפחה, ויל וגרייס וסקס והעיר הגדולה בה השתתפה במספר פרקים. כמו כן, הייתה במשך מספר שנים הפרזנטורית של חברת התקשורת האמריקאית ספרינט-נקסטל.
חיים אישיים
בצעירותה הייתה פעילה פוליטית, הזדהתה עם תרבות הנגד של שנות ה-60 בארצות הברית ואף נטלה חלק פעיל במספר אירועים בעלי אופי מחאתי. ב-1980 נישאה לבמאי הצרפתי לואי מאל ולזוג נולדה בת, קלואה, ב-1985. ברגן ומאל חיו בארצות הברית ונשארו נשואים עד מותו של מאל ב-1995 ממחלת הסרטן. ברגן מרבה בנסיעות בעולם ומנהלת אורח חיים טבעוני. משנת 2000 נשואה ליזם הנדל"ן הניו יורקי מרשל רוז. היא דוברת צרפתית שוטפת.
מיקי-מהו ואליהו
"מיקי-מהו ואליהו" היא רצועת קומיקס שחיבר ואייר סופר הילדים והמחנך עמנואל יפה ופורסמה בשנת 1935 בעיתון "עיתוננו לקטנים". סדרת קומיקס זו נחשבת לקומיקס הראשון שנכתב ופורסם בארץ ישראל.
בשנת 1935, הופיעו בעיתון "עיתוננו לילדים" מספר רצועות קומיקס מתורגמות. עמנואל יפה, איש חינוך עברי, חיבר עבור העיתון את "מיקי-מהו ואליהו", סדרת רצועות קומיקס המלוות בחרוזים שהתבססה על דמויות אנימציה מוכרות, כגון מיקי מאוס ופליקס החתול, ואף היה דומה בצורתו לאחרון. השם "מיקי-מהו" הושאל מסדרה של סיפורים שחיבר אברהם שלונסקי ואייר אריה נבון במוסף לילדים של העיתון "דבר" בשנת 1933 (השם הוא פרפרזה עברית על "מיקי מאוס").
בסיפורי הקומיקס "מהו-מיהו ואליהו" כיכבו הדמויות מיקי-מהו, בדמות של מעין חתול, וידידו אליהו, ילד בעל ראש גדול הלבוש מכנס קצר. בסיפורים השונים שובצו גם אלמנטים פדגוגים כגון התייחסויות לחגי ישראל. בשנת 1939 פרסם יפה ספר ובו עלילות שהופיעו בעבר וזכו לאיורים חדשים. החל משנות ה-60 זכה הספר למספר הוצאות מחודשות בצבע.
פוסטצ'לאד
פוסטצ'לאד (בהונגרית: Pusztacsalád) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בפוסטצ'לאד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 326 תושבים, ובשנת 2019 רק 285 תושבים.
יהודי פוסטצ'לאד
בפוסטצ'לאד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ארט דיירקטור
ארט דיירקטור או רעיונאי חזותי (במשרד פרסום) הוא תפקיד שהנושא בו, יוצר, ביחד עם הקופירייטר, את התשתית הרעיונית לחומר הפרסומי ואחראי על העיצוב הגרפי. התוצרים של עבודתו הם: מודעות בעיתונות, שילוט חוצות, מדיה דיגיטלית ועוד, ואופי העבודה יכול לנוע בין יצירת שפה עיצובית חדשנית לבין הגדלת הלוגו של הלקוח והזזתו ימינה ושמאלה. ההכשרה לתפקיד היא בדרך כלל לימודי עיצוב גרפי במכללה גבוהה לעיצוב (כגון בצלאל, תילתן, מנשר האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, שנקר והמכון הטכנולוגי חולון) לתקופה של ארבע שנים.
תפקיד שונה במהותו ממלא ארט דיירקטור בתחום הקולנוע, הצילום והטלוויזיה, שם הוא אחראי על בחירה וסידור האביזרים והאלמנטים המצולמים.
מגדל מונפרנאס
מגדל מֶן־מוֹנְפַּרְנַאס (בצרפתית: Tour Maine-Montparnasse), המוכר יותר בשם מגדל מונפרנאס, הוא גורד שחקים בן 210 מטר (59 קומות) בשכונת מונפרנאס בפריז, שתוכנן בידי האדריכלים רוז'ה סובו, אז'ן בודואן, אורבן קסן ולואי וואם דה מריאן. הבניין נבנה בין השנים 1969 ו־1972 והיה אז הבניין הגבוה ביותר בצרפת, כיום השני. בעת בנייתו הוא היה הבניין הגבוה ביותר באירופה. ביום בהיר ניתן להשקיף מנקודת התצפית שבראש הבניין למרחק 40 קילומטר לכל כיוון. בדומה לאקס היסטוריק של פריז, המקשר בין מספר מונומנטים בולטים בעיר, משלים מגדל מונפרנאס יחד עם מגדל אייפל, ארמון שאיו, בית הספר הצבאי והגרנד ארש קו ישר אחד הנראה בקו הרקיע של העיר.
משמר החופים של ארצות הברית
משמר החופים של ארצות הברית (באנגלית: The United States Coast Guard, בראשי תיבות: USCG) הוא זרוע של הכוחות המזוינים של ארצות הברית האחראית על הגנת הציבור והסביבה ושמירה על האינטרסים האמריקאים (בתחום הכלכלה והביטחון) בכל אזור ימי שבו הם עלולים להיות בסיכון. האזורים כוללים מים בינלאומיים, חופי ארצות הברית, נמלים ומקוות מים בפנים הארץ (אגמים, נהרות).
מגדל מונפרנאס
היסטוריה
המגדל עומד מעל תחנת המטרו "מונפרנאס־ביינוונו" (Montparnasse–Bienvenüe), במקום בו עמדה תחנת הרכבת "מונפרנאס", שהייתה צרה ורציפה קצר מדי ונסגרה בשנת 1934. עיריית פריז החליטה על הקמת תחנה חדשה במקומה אך התוכנית נגנזה בעקבות התנגדויות מרובות. תוכנית ניהול תנועה משנת 1956, אשר שמה לה למטרה לשנות את אופי השכונה ולהפוך אותה למרכז תעבורתי, כללה הריסת כמה רחובות בשכונה – בעיקר רחובות שבהם התגוררו תושבים החיים בעוני ונתפסו כאזור שבו רמת הפשע גבוהה – ויצרה במקום אתר בנייה בן 80 דונם. בשנת 1964 הוצגה תוכנית להתחדשות האזור אשר כללה מבני מגורים רבים וביניהם מגדל בן 50 קומות. ב־1969 הוחלט לוותר כליל על הקמת תחנת רכבת חדשה במקום התחנה שנסגרה ולהקים במקומה מגדל משרדים ומרכז מסחרי (תחנת מונפרנס החדשה נפתחה מדרום למיקומה המקורי). התוכנית זכתה לתמיכתו הנלהבת של הנשיא ז'ורז' פומפידו, שרצה לחולל מהפכה בתשתיות העירוניות ולהקים בה מבנים מודרניים רבים; בזכות תמיכה זו אושרה התוכנית על אף ההתנגדויות הרבות שעוררה.
משמר החופים של ארצות הברית
משמר החופים נוצר ב-1915 על ידי מיזוג שירות ספינות המכס (United States Revenue Cutter Service) והשירות להצלת חיים בים (United States Life Saving Service) המוטו של משמר החופים הוא Semper Paratus - תמיד מוכנים.
מגדל מונפרנאס
היסטוריה
הבניין נבנה בשנים 1969–1972 על חורבות תחנת הרכבת ונחנך בשנת 1973. במהלך הבנייה פונו מהאתר 420,000 מטרים מעוקבים של עפר ושרידי המבנים הישנים. יסודות המגדל בנויים מ־56 כלונסאות מבטון מזוין בעומק של 70 מטרים מתחת לפני הקרקע. מתחת למגדל נבנתה תחנת מטרו תת-קרקעית, מוגנת במעטה בטון מזוין אשר מפזר את הלחץ שמפעיל המגדל. קורות אופקיות ארוכות הונחו כדי לפנות מקום למסילות הרכבת. בניין הכניסה לתחנה הועתק לעברו השני של הכביש, מול הכניסה למגדל.
מאפיינים
מגדל מונפרנאס מתנוסס לגובה 210 מטרים ומשקל 150,000 טון. בסיסו מתפרש על שטח של 50 מטרים על 32 מטרים וצורתו מנדרולה שבשני קצותיה מגרעות משולשות. למגדל ארבעה מפלסים תת־קרקעיים ו־59 קומות ששטחן הממוצע 1,700 מטר רבוע כל אחת. שטח הנכסים, ובכללם גג המגדל, כ־120,000 מטר רבוע. רוב שטח המגדל משמש למשרדים המעסיקים כ־5,000 עובדים בסך הכול. למעקה הטראסה מנגנון הידראולי המאפשר לו להתקפל בתוך שתי דקות בכדי להפוך את הגג למנחת מסוקים.
משמר החופים של ארצות הברית
לרשות משמר החופים עומדות סירות מהירות ומסוקי חילוץ וסיור בהם הם משתמשים לצורך מילוי משימותיהם.
מגדל מונפרנאס
מאפיינים
לבניין 25 מעליות וחמש מעליות משא, אף אחת מהן אינה משרתת את כל הקומות. המהירה מכולן היא המעלית הישירה מקומת הכניסה לקומה ה־56. מעלית זו עולה 196 מטרים ב־38 שניות: 5 מטר בשנייה. הקומות העליונות וגג המגדל נגישים באמצעות מדרגות בלבד.
מגדל מונפרנאס הוא חלק מקומפלקס מסחרי גדול ששטחו 300,000 מטרים רבועים, המתחלקים בין כ־300 בעלי נכסים המשלמים מדי שנה כ־20 מיליון אירו בהיטלים שונים. המתחם כולל מרכז מסחרי ושני מגדלים נוספים, נמוכים יותר.
הקומה היחידה במגדל הפתוחה לקהל היא הקומה ה־56, שבה ישנה מסעדה, תערוכה המציגה את ההיסטוריה של העיר פריז ונקודת תצפית המאפשרת לצפות על המראות ונחיתות מטוסים בנמל התעופה אורלי, כ־13 קילומטרים מהמגדל. המגדל מושך אליו כ־600,000 מבקרים מדי שנה.
המחלוקת סביב המגדל
מיום בנייתו שנוי הבניין במחלוקת עזה וביקורת רבה נמתחה על מידותיו המשמעותיות וצורתו המונוליתית בטעה כי הן אינן משתלבות היטב עם מרקמה העירוני של פריז. בעקבות הביקורת החליטה עיריית פריז שנתיים לאחר השלמת הבנייה לאסור בניית גורדי שחקים במרכז העיר. לעיתים קרובות נאמר על המגדל (בפרפרזה על דבריו של טריסטאן ברנאר על מגדל אייפל) כי הנוף מקומת התצפית הוא היפה ביותר בפריז, שכן זהו המקום היחיד בעיר שממנו לא ניתן לראות את מגדל מונפרנאס. עוד ספג הבניין ביקורת על היעדר חלונות בחללים הפנימיים, שאינם משיקים לדפנות המגדל החיצוניים.
בארי מרשל
בארי ג'יימס מרשל (באנגלית: Barry James Marshall; נולד ב־30 בספטמבר 1951, קלגורלי, מערב אוסטרליה) הוא רופא ופרופסור למיקרוביולוגיה קלינית באוניברסיטת אוסטרליה המערבית. הוא מוכר כמי שהוכיח כי החיידק Helicobacter pylori הוא הגורם למרבית מקרי כיב הקיבה (אולקוס), ובכך הפך את הדוקטרינה הרפואית שטענה כי אולקוס נגרם כתוצאה ממתח נפשי, מאוכל חריף ומעודף חומציות.
קורות חיים
פרופ' מרשל (לרפואה ולפרמקולוגיה) השלים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת אוסטרליה המערבית ב־1974. הוא פגש את רובין וורן, פיזיולוג שהתעניין במחלת הגסטריטיס, במהלך הכשרה ברפואה פנימית בבית החולים המלכותי בפרת' ב־1981. יחדיו, השניים חקרו את נוכחות חיידק סלילי אצל חולי גסטריטיס. בשנה שלאחר מכן (1982), הם הצליחו לגדל את התרבית הראשונית של H. pylori ופיתחו את ההשערה שלהם הקושרת בין החיידק לבין אולקוס וסרטן הקיבה.
תיאורית ה־H. pylori זכתה ללגלוג בידי המדענים והרופאים הממסדיים, שלא האמינו לכך שחיידק יכול לחיות בסביבה החומצית של הקיבה. במסגרת מאמציו להוכיח כי החיידק גורם לאולקוס, בשנת 1984 שתה מרשל צלחת פטרי מלאה בחיידק ופיתח במהרה תסמינים של דלקת רפידת הקיבה, שנעלמו לאחר שלקח אנטיביוטיקה, אך לא פיתח אולקוס. באותה השנה הוא גם זכה למלגת מחקר על שמו של רוברט קוך והמשיך לחקור את ה־H. pylori והגסטריטיס והפך לחוקר באוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית. הוא שב לאוסטרליה ב־1997, ועמד בראש קתדרה על שם ברנט באוניברסיטת מערב אוסטרליה בין השנים 1998–2003.
ב־2005 העניקה האקדמיה השוודית למדעים לו ולעמיתו פרופ' ורן את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על "התגלית שלהם של החיידק ה־H. pylori, ותפקידו במחלות כיב הקיבה ודלקת הקיבה". פרופ' מרשל ממשיך במחקר על H. pylori ומונה למנהל המעבדה לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת מערב אוסטרליה. בתחילת 2007 זכה לקבל אות מלכותי מיוחד לתושבי אוסטרליה ממלכת אנגליה, אליזבת השנייה.
כיום מקדם בארי מרשל יוזמות בתחום החיסון דרך מוצרי מזון בסיסיים. חלקן מתבסס על חשיפת גוף האדם לנגיפים שמקושרים ל-H. pylori.
אנה היינל
אנה היינל (במקור הולצר, בהונגרית: Hajnal Anna; ג'פיפיזש, 1 בפברואר 1907 – בודפשט, 6 בספטמבר 1977) הייתה משוררת זוכת פרס באומגרטן (1947) ופרס אטילה יוז'ף (1966), מבקרת ספרות אחותו של המשורר גאבור היינל (1912–1987), אשתו של אימרה קסי (1910–1974). היא נחשבת כדור השלישי של כתב העת ניוגט.
ביוגרפיה
אנה הולצר נולדה במשפחה יהודית כבתם של וילמוש הולצר (1877–1940), סוחר כללי ושל רוזה טרביטש (1886–1958). היא השלימה את לימודיה בבית הספר היסודי בכפר הולדתה ובכפר פינקפה (שניהם היום באוסטריה על הגבול ההונגרי, אז היו שייכים להונגריה) וסיימה את ארבע הכיתות של חטיבת הביניים בעיר סומבטהיי. ב-1926 עברה עם משפחתה לבודפשט, לרחוב וארמן, שם התפרנסה ממתן שיעורים פרטיים וממתן שיעורים באנגלית.
היינל ואימרה טרנצ'ני-ולדאפפל הקימו את אגודת ארפאד טוט, שבין חבריה היו הכישרונות הגדולים של הספרות ההונגרית דאז כמו כמו שאנדור ורש, מיקלוש רדנוטי, גאבור דבצ'רי, אנטאל סרב, לאסלו צ'. סאבו ועוד, אך גם ציירים ופילולוגים קלאסיים השתתפו. התכנסויותיהם נערכו בדירתה של אנה היינל, שם ארגנו בינם לבין עצמם ערבי קריאה וקיימו דיוני אמנות.
שיריה פורסמו על ידי כתבי העת "נקודת עמדה" (Álláspont) ו"מדורת רועים" (Pásztortűz). בדצמבר 1933 פורסם לראשונה שירה בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגאט, שלאחריה פרסמה שם בקביעות את כתביה.
אנה היינל ואימרה טרנצ'ני-ולדאפפל הוציאו וערכו ביחד את ה"ארגונאוטים" בשנים 1937–1938. מגזין, שבו פורסמו שירים של משוררים בני התקופה מאנדרה וסי ועד מיקלוש רדנוטי, לרבות שיריה של אנה היינל. אז הבחין בה מיהאי באביץ', שאותו ראתה אנה היינל כמורה ומאסטר שלה.
שירתה של אנה היינל הושפעה בעיקר מהורטיוס ומהמשורר ההונגרי דניאל ברז'ני שנפטר 100 שנים לפני כן (המנונים ומזמורים, 1938). כרך השירים הראשון שלה ראה אור ב-1935 תחת הכותרת "התעורר בי, בחלומי". אחרי מלחמת העולם השנייה (כניצולת שואת יהודי הונגריה) פרסמה את יצירותיה הקודמות תחת הכותרת "שירים אסופים", ואחריו לא פרסמה שירים עד 1952.
ב-19 בדצמבר נישאה בבודפשט לד"ר אימרה קרמר, שהפך לסופר הידוע בשם אימרה קסי.
מ-1949 עבדה כמתרגמת ספרותית (רוברט ברנס, אנדרה ברטון, אדוארד ליר, ויליאם בלייק, אלג'רנון צ'ארלס סווינברן) וכלקטורית (הספרייה הלאומית). ספרה "המאה של הענקים" ראה אור ב-1952, מאז ואילך המשיכה לכתוב ולפרסם את ספריה עד מותה. יצירותיה כוללות שירים וסיפורים לילדים; כמה משיריה הולחנו על ידי אנסמבל קלאקה ושל יודית הלאס. המלחין ג'רג' קושה כתב יצירת מקהלה מיצירותיה בשם "שלוש יצירות מקהלה לשיריה של אנה היינל".
כיכר האוניברסיטה
בכיכר האוניברסיטה שוכנים מבנים של אוניברסיטת בוקרשט, התיאטרון הלאומי על שם יון לוקה קאראג'אלה ובית המלון אינטרקונטיננטל.
אוניברסיטת בית לחם
אוניברסיטת בית לחם (בערבית: جامعة بيت لحم) היא אוניברסיטה פלסטינית נוצרית-קתולית, הנמצאת בעיר בית לחם. מספר הסטודנטים באוניברסיטה הוא 2,788, ומספר הבוגרים הוא 10,647.
היסטוריה
שורשיה של האוניברסיטה נטועים בשנת 1893, כאשר עמותת האחים הנוצרים על שם דה לה סאלה פתחה מספר בתי ספר נוצריים בארץ הקודש, בערים בית לחם, ירושלים, יפו, נצרת, וכן במקומות נוספים במזרח התיכון.
בעת ביקור של האפיפיור פאולוס השישי בגדה המערבית בשנת 1964, הופנתה אליו בקשה מטעם ראשי הקהילה באזור לפתיחת מוסד אקדמי נוצרי, והתקבלה תמיכתו העקרונית ברעיון להפוך את בית הספר על שם האחים הנוצרים סאלה לאוניברסיטה קתולית. אולם הדבר לא יצא אל הפועל. בשנת 1973 התקיימו דיונים בתוך ההנהגה הערבית ביהודה ושומרון על הקמת אוניברסיטה אך יוזמה זאת לא התקדמה בגלל חילוקי דעות בין גורמים שונים ביהודה ושומרון. בינתיים החליטו בבית לחם לקדם את היוזמה הישנה להקמת אוניברסיטה בעיר בתמיכת הוותיקן. בספטמבר 1973 הוחל ברישום תלמידים ולאחר שב-1 באוקטובר 1973 ניתן רישיון מטעם השלטון הצבאי הישראלי, האוניברסיטה נפתחה. בכך היא הייתה האוניברסיטה הראשונה שנפתחה בגדה המערבית. בשנה הראשונה למדו בה כ-100 סטודנטים. בסוף 1982 למדו באוניברסיטה כ-1200 תלמידים. בשנים 1987-88 היו באוניברסיטה כ-1600 תלמידים.
עימותים עם השלטונות הישראלים
ביוני 1975 נעצר מנהל המכללה על ידי כוחות הביטחון הישראליים. בסוף פברואר 1978 נעצרו 18 תלמידים במכללה לאחר שאחד התלמידים במכללה נהרג בבעת שנסיסה לבצע פיגוע באוניברסיטה העברית. הפגנות התקיימו במקרים רבים באוניברסיטה ואלו הביאו לסגירת המכללה 12 פעמים על ידי השלטונות. באוקטובר 1986 ההתפרעויות באוניברסיטה עלו מדרגה, כאשר הושלך בקבוק תבערה על חיילי צה"ל מתוך הקמפוס. במהלך האינתיפאדה הראשונה המכללה הייתה סגורה מ-1987 ועד 1990. הפסקות אלו בפעילות וכן המחסומים, הגבלות התנועה ועוצר מקשים על תפקודה הכלכלי והאקדמי
פעילות
באוניברסיטה פועלות המחלקות הבאות:
בשנת 2014 למדו באוניברסיטה כ-3,200 סטודנטים (88% מהם לתואר בוגר כ-4% לתואר מוסמך והיתר לימודי דיפלומה שונים), 77% מהסטודנטים היו נשים, 74% היו מוסלמים והיתר נוצרים. 49% מהסטודנטים באו מאזור בית לחם, 41% מירושלים, ו8% מאזור חברון.
.
לווייתן מקור פרין
לווייתן זה נחשב בעבר לתת-מין של לווייתן מקור הקטור אך תואר כמין נפרד רק ב-2002. הוא קרוי על שם החוקר ויליאם פרין.
מין זה הוא בעל ראש קטן, לסתות מעט ישרות וגוף מוארך עם זנב קטן. הם לא בולטים מאוד ואפשר להתבלבל בקלות בינם למיני לווייתני מקור אחרים. הלסת ישרה ובינונית אבל השיניים בולטות ביותר. גם המצח גדול יחסית. סנפיר הגב גדול יחסית למינים דומים.
הם חיים רק בחופים המערבים של ארצות הברית מול קליפורניה, בין הערים סן דייגו למונטריי וכנראה גם עד באחה קליפורניה בדרום ואלסקה בצפון ואולי גם במקומות אחרים בצפון האוקיינוס השקט, אך נמצאים הרחק מהחוף ובדרך כלל צוללים לעומק יותר מ-1,000 מ'. לא ידוע מה גבולות תחומי מחייתו מעבר לחופים אלה, אם כי ייתכן שהוא מגיע עד לקו המשווה.
התנהגות
מעט מאוד ידוע על חייהם של הלווייתנים ממין זה, אך נראה שהם חיים בחבורות קטנות והזכרים נלחמים ביניהם וגורמים אחד לשני פצעים וצלקות גדולים לבנים על הגוף, באמצעות השיניים. צלקות נוספות נגרמות על ידי נשיכות של המין כריש סיגר התוקפני שאינו פוצע אותם קשה מדי.
הם עצמם צוללים לעומק וצדים דיונוני אוקיינוס ודגים. לעיתים האמהות והצעירים לא מצליחים למצוא מספיק מזון ומתים ברעב. ייתכן שזה קשור גם במחלה כלשהי.
סברסטאל צ'רפובץ (כדורסל)
סברסטאל צ'רפובץ (ברוסית: Баскетбольный клуб "Северсталь") היא קבוצת כדורסל מקצוענית רוסית מהעיר צ'רפובץ שבמחוז וולוגדה שהתמודדה בליגת המשנה הרוסית בכדורסל במרבית שנות קיומה.
היסטוריה
בשנת 1993 נרכשה הקבוצה על ידי מפעל סברסטאל המקומי. הקבוצה התחזקה ובעונת 1998/1999 אף סיימה במקום השני באליפות הליגה השנייה, כשמעליה רק חימקי מוסקבה, ברם לא הצליחה להעפיל לליגת העל הרוסית בכדורסל גברים.
מאז 2008 הקבוצה ניסתה להעפיל לליגת הכדורסל הבכירה אך ללא הצלחה. בעונת 2012/13 ירדה לליגה החובבנית אחרי מאזן של 4 ניצחונות ב-28 משחקים. בעונת 2013 חזרה להתמודד בטורניר הסופרליגה הרוסית בכדורסל, השני בחשיבותו במדינה, אך לא החזיקה בה הרבה זמן ובשנת 2014 פורקה סופית.
ג'יידן סמית'
ג'יידן כריסטופר סייר סמית' (באנגלית: Jaden Christopher Syre Smith; נולד ב-8 ביולי 1998) הוא ראפר, פזמונאי ושחקן קולנוע אמריקאי, בנם של השחקנים ויל סמית' וג'יידה פינקט סמית'.
קורות חייו
סמית' נולד במאליבו, קליפורניה, ארצות הברית לשחקן ויל סמית' ולשחקנית ג'יידה פינקט סמית'. יש לו אח למחצה הגדול ממנו, טריי סמית' (1992) ואחות קטנה וילו סמית'.
סמית' למד בבית הספר הפרטי "New Village Leadrship Academy" לפני שעבר לחינוך ביתי. סמית' ושני אחיו היו שגרירי נוער בפרויקט זמבי, המספק סיוע בשיתוף חברת הסברו לילדים זמביים שהתייתמו בשל מחלת האיידס.
חיים אישיים
ביוני 2017 עבר סמית מבית הוריו לבית בשווי 4 מיליון דולר בשכונה היידן הילס שבמחוז לוס אנג'לס.
בשנת 2013, דבריו של סמית העלו מחלוקות כאשר ביקר את החינוך המסורתי והמליץ לצעירים לעזוב את בית הספר. כשדיבר על בני נוער שלומדים בבית ספר ציבורי, אמר סמית' "ילדים שלומדים בבית ספר ציבורי הם כל כך מתבגרים, כל כך נסערים."
סמית יצא עם שרה סניידר משנת 2015 עד 2017. השניים נפרדו לאחר שעלו שמועות בגין בגידות מצדה. סניידר עוררה השראה לשירים רבים באלבום הבכורה של סמית', "Syre".
בנובמבר 2018 במהלך פסטיבל מוזיקה בו הופיעה ג'יידן באצטדיון דודג'ר, סמית' אמר כי הוא נמצא במערכת יחסים עם הראפר טיילר, דה קריאייטור, אם כי טיילר הכחיש את הטענות הללו. בראיון שנערך לאחר מכן לרדיו, ג'יידן חזר והדגיש שטיילר הוא החבר שלו. בתחילת 2020, ג'יידן בירך בזכייה של טיילר בפרס הגראמי בציוץ בטוויטר והוסיף "החבר שלי זכה בגראמי."
נשק להשמדה המונית
נשק להשמדה המונית או נשק בלתי קונבנציונלי (וגם נשק אטומי ביולוגי כימי, ובראשי תיבות: אב"ך, ונהוג גם אב"כ) כולל שלושה סוגים של כלי נשק, המיועדים לגרום להשמדה בקנה מידה המוני:
בגלל הסכנה הגדולה שבשימוש בנשק זה, בעיקר לאוכלוסייה אזרחית שאינה מעורבת בלחימה, הוקמו מנגנונים בינלאומיים לפיקוח על הפצת נשק מסוג זה ולמניעת הפצתו. עם זאת, למנגנונים אלה יש יכולת מוגבלת, בגלל הקושי לגלות פעילויות חשאיות הקשורות בייצור והפצה של נשק זה, והיכולת המוגבלת להטיל סנקציות על מדינות שעברו על אמנות הפיקוח. לעיתים אף פורצות מלחמות עקב רצון לפרק מדינה מנשק בלתי קונבנציונלי, כמו מלחמת עיראק, ולפעמים די באיום של שימוש בנשק לא קונבנציונלי להפסקת מלחמה.
מבין הסוגים השונים של נשק בלתי קונבנציונלי, נשק גרעיני מצריך יכולת מדעית וטכנולוגית מתקדמת, ומתקנים גדולים שקשה להסתירם, ולכן תפוצתו מוגבלת למספר מועט של מדינות. השימוש היחידי בנשק גרעיני נגד אוכלוסייה אזרחית היה על ידי ארצות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה. גם תפוצתו של נשק ביולוגי מוגבלת יחסית. ייצורו של נשק כימי מבוסס על טכנולוגיה נפוצה, ולכן תפוצתו גבוהה יחסית, והוא משמש גם מדינות בעלות יכולת מדעית וטכנולוגית נמוכה.
רבים מתנגדים לשימוש ולעצם קיומו של נשק להשמדה המונית, וקבוצות פוליטיות רבות, בהן התנועה לפירוק נשק גרעיני, פועלות בנושא זה. נשק ביולוגי ונשק כימי נאסרו לשימוש במספר אמנות בינלאומיות, וכמו כן האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני אוסרת על הפצתו של נשק מסוג זה למדינות אשר לא החזיקו בו בעת החתימה על האמנה (ארצות הברית, ברית המועצות רוסיה, סין, בריטניה וצרפת). עם זאת, האמנה לא אוסרת במפורש על השימוש בנשק גרעיני.
בניגוד לעשורים הקודמים, שבהם נשק בלתי קונבנציונלי היה נחלתן של מדינות בלבד, כעת מנסים ארגוני טרור לבצע פיגועים בלתי קונבנציונליים, כמו למשל שימוש ב"פצצה מלוכלכת" המכילה חומר רדיואקטיבי, או משלוח מעטפות המכילות חיידקי גחלת.
בישראל
בשנת 2018 נחקק בישראל החוק למניעת מימון והפצה של נשק להשמדה המונית האוסר על סיוע או על קשרי מסחר עם גורמים העוסקים בנשק להשמדה המונית.
סנטה מריה לה מז'ור
היסטוריה
מיסיונרים ישועים הקימו את הרדוקסיון ב-1626, והוא הועתק למקומו הנוכחי, בסמוך לנהר האורוגוואי, ב-1633. לשיאו הגיע ב-1690, אז התגוררו בו כ-5,500 תושבים, שעסקו בגידול בקר, כבשים וסוסים. בשנות ה-20 של המאה ה-18 פעל בסנטה מריה בית הדפוס הראשון בארגנטינה, והודפסו בו בין היתר מילון גוארני וקטכיזם. הכנסייה שהוקמה בכיכר המרכזית עלתה באש ב-1735, ובמקומה הוקמה כנסייה קטנה יותר, במיקום צדדי יותר. כן הוקם במקום בית כלא קטן ובו שבעה תאים. ב-1767 גורשו הישועים מתחומי האימפריה הספרדית, והמקום ננטש. בדומה למיסיונים דומים באזור, הוא נהרס במהלך מלחמת העצמאות הארגנטינאית, ב-1817. בהדרגה, השתלטה צמחייה על המבנים, והם נהרסו ברובם.
ב-1984 הוכרז סנטה מריה לה מז'ור כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו, יחד עם שלושה אתרים דומים במיסיונס: סן איגנסיו מיני (השמור שבהם), נואסטרה סניורה דה לורטו ונואסטרה סניורה דה סנטה אנה. רוב המבנים נהרסו, אך ניתן לזהות בהם את שרידי הכנסייה ובית המגורים של הכמרים.
מיוג'ין-שו
מיוג'ין-שו (ביפנית: 明神礁) הוא הר געש תת-ימי השוכן כ-450 קילומטרים דרומית לטוקיו על רכס איזו-אוגסאוורה באיי איזו. פעילות געשית אותרה במקום החל מ-1869. מאז התרחשו במקום התפרצויות געשיות נוספות, החזקה שבהם הובילה להופעתו ואחר להיעלמותו של אי קטן.
מקור השם מיוג'ין-שו בשמה של ספינת דיג "מיוג'ין-מארו מס' 11" מהעיר יאיזו שבמחוז שיזוקה, שצוותה היה הראשון שצפה בהתפרצות הגעשית העיקרית של 1952.
ההתפרצות של 1952-3
ההתפרצות הגעשית מ-1952 עד 1953 הייתה אחת הגדולות בהיסטוריה הכתובה ולוותה בהופעתו ובשקיעתו החוזרת של אי, שבאחת הפעמים התנשא לגובה של כעשרה מטרים מעל פני הים, לפני ששקע שוב לאחר התפרצות געשית עזה בספטמבר 1953. ב-24 בספטמבר 1953 הושמדה ספינת המחקר של המחלקה ההידרוגרפית של סוכנות הבטיחות הימית, ה"קאיו-מארו מספר 5" ו-31 איש (כולל תשעה מדענים שחקרו את ההתפרצות) שהיו על סיפונה נהרגו. עקב כך פיתחה המחלקה את ה"מאנבו" (דג שמש), ספינה בלתי מאוישת המופעלת בגלי רדיו, ועשתה בה שימוש במחקר של אזורי ים מסוכנים כדוגמת הרי הגעש התת-ימיים.
הייתה זו הפעם הראשונה שפעילות געשית אובחנה תוך שימוש בערוץ SOFAR (Sound Fixing and Ranging).
הסקר של 1998-9
בשנים 1998 ו-1999 ערכה מחלקת ההידרוגרפיה סקירה מקיפה של קרקעית הים סביב מיוג'ין-שו, כשהיא עושה שימוש בספינות המחקר החדישות "שויו" ו"מאנבו 2", הדור השני של ספינת "מאנבו". כתוצאה מסקרים אלו מופתה הטופוגרפיה של קרקעית הים סביב למיוג'ין-שו בפעם הראשונה.
"מאנבו 2" ערכה סקירה של האזור הימי ברדיוס של 3 מייל ימיים (כ-4.5 קילומטרים) ממיוג'ין-שו. ה"שויו" ערכה סקירה של האזור הימי ברדיוס של 10 מיילים ימיים (כ-18.5 קילומטרים), אך מחוץ לרדיוס של שלושה מיילים ימיים. "מאנבו 2" פעלה בעזרת הוראות מתוכנות מראש ומדדה את העומק ואת טמפרטורת המים. מדידת העומק בוצעה תוך שימוש בגלאי הד מסוג "PRD-601" במרווחים של 0.2 מיילים ימיים (כ-370 מטרים). "שויו" ערכה סקירה מקיפה הכוללת סקירה גאולוגית וגאופיזית של קרקעית הים. ה"שויו" ביצעה מדידת עומק תוך שימוש בגלאי הד "Seabeam 2112" במרווחים של חצי מייל ימי (כ-930 מטרים).
מבנה
בתחילה הניחו שמיוג'ין-שו הוא חרוט מרכזי של הר געש כפול יחד עם סלעי באיונייז (סלעים שגובהם 9.9 מטרים מעל פני הים), כחלק מהר הגעש מטיפוס סומה (Mita, 1949). כתוצאה מהסקר מצאו החוקרים שגם מיוג'ין-שו וגם סלעי באיונייז הם חרוטים בסומה של הר געש כפול. בסיסו של הר געש כפול זה מצוי בעומק של 1,400 עד 1,500 מטרים מתחת לפני הים וגודלו הוא 30 על 25 קילומטרים מזרח-מערב, צפון-דרום. הסומה היא מעגלית כמעט לחלוטין וגודלה 7 על 9 קילומטרים וגובהה 1,4000-1,000 מטרים. קוטרה של קרקעית הקלדרה הוא 5.6 קילומטרים ועומקה כ-1,110 מטרים. החרוט המרכזי מצוי 328 מטרים מתחת לפני הים וקרוי "טאקאנה-שו".
מערת אלטאמירה
אלטאמירה (ספרדית: Altamira) היא מערת אבן גיר המפורסמת בשל ציורי המערות המתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, הכוללים שרטוטים וציורי סלע מרובי צבעים של יונקי בר וידי אדם. המערה שוכנת ליד העיר סאנטילאנה דל מר בקנטבריה, ספרד, במרחק 30 ק"מ מערבית לעיר סנטנדר. בשנת 1985 העניק אונסק"ו למערה מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור
אורכה של המערה הוא 296 מטרים, והיא מורכבת מסדרה של מעברים וחדרים מפותלים. גובהו של המעבר הראשי הוא בין שניים לשישה מטרים. המערה נוצרה באמצעות קריסות שהתרחשו בגלל המאפיינים הקרסטיים של הסביבה הסלעית בהר ויספיירס.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במערה התגלו מרבצים עשירים משני שלבים של התקופה הפלאוליתית העליונה: שלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים) ותחילת התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים). המערה הייתה מאוכלסת רק על ידי חיות בר בין שני שלבי ההתיישבות. למיקומו של האתר יש יתרון כך שתושבי המערה יכלו לנצל את המשאבים הטבעיים בעמקים המקיפים את ההרים ובאזורי החוף הסמוכים. פתח המערה נאטם לאחר מפולת סלעים שהתרחשה לפני כ-13,000 שנים. המערה התגלתה מחדש רק לאחר שעץ סמוך התמוטט וגרם לתזוזת הסלעים שכיסו את פתח המערה.
בני האדם התיישבו רק באזור הסמוך לפתח המערה, אם כי נמצאו ציורים לאורך כל המערה. האמנים השתמשו בפחם עץ ואוכרה או המטיט על מנת ליצור את התמונות, ולעיתים קרובות הם דיללו את הצבעים על מנת ליצור גוונים שונים ורושם של הדפס בשחור ולבן. כמו כן, האמנים ניצלו את קווי המתאר הטבעיים של קירות המערה על מנת לשוות ליצירותיהם מראה תלת-ממדי. התקרה הרב-צבעית היא המאפיין המרשים ביותר, ועליה מצויר עדר ביזונים בתנוחות שונות, שני סוסים, איילה גדולה וככל הנראה חזיר בר.
היצירות הללו מתוארכות לתקופת ההתיישבות המגדלנית כאשר ציורי בעלי החיים כללו גם צורות מופשטות. בציורים הסולוטרנים מתוארים סוסים, עזים וטביעות של כפות הידיים שנוצרו כאשר האמן הניח את ידו על קיר המערה וריסס צבע מעליה, כך שלאחר הורדת היד נותר על הקיר מעין תשליל. בצפון ספרד יש מערות נוספות המכילות יצירות אמנות פלאוליתיות, אך אף אחת מהן לא דומה לאלטאמירה מבחינת עושר הציורים ואיכותם.
גילוי, חפירות וספקות
בשנת 1879 גרמה בתו בת השמונה של הארכאולוג החובב לגילוי הציורים במערה. סאוטואולה והארכאולוג חואן וילאנובה אי פיירה מאוניברסיטת מדריד ערכו חפירות במערה, והן גרמו לעניין רב כאשר פורסמו במאמר מ-1880 שבו פורשו הציורים כשייכים לתקופה הפלאוליתית. קבוצת מומחים צרפתים, בראשותו של גבריאל דה מורטיל ואמיל קרטיילה, דחתה בתוקף את ההיפותזה של סאוטואולה ופיירה, והממצאים שלהם זכו לביקורת נוקבת בכנס הקונגרס הפרהיסטורי בליסבון בשנת 1880. יתר על כן, סאוטואולה הואשם בזיוף כיוון שהציורים היו באיכות גבוהה ובמצב שימור מעולה. אחד מהאנשים שהתגוררו באזור הסמוך למערה אף טען שסאוטואולה הזמין את הציורים אצל אמן מקומי.
כאשר התגלו ציורים פרהיסטוריים נוספים ב-1902, הם היוו אישור נוסף לגיל של ציורי אלטאמירה, כך שהקהילה המדעית נאלצה לחזור בה מהתנגדותה לעמדה הספרדית. באותה שנה, אמיל קרטיילה הודה בטעותו במאמר מפורסם שכותרתו "Mea culpa d'une sceptique" ("אשמתו של הפקפקן"), שהתפרסם במגזין L'Anthropologie. סאוטואולה, שנפטר 14 שנים לפני כן, לא זכה לראות את השבת כבודו.
חפירות נוספות נערכו במקום על ידי ארמיליו אלקלדה דל ריו (Hermilio Alcalde del Río) בין 1902 ל-1904. תוך כדי חפירותיו אלה הוא גילה את מערת אל קסטיו הסמוכה, שבה נמצאו ציורים עתיקים בהרבה. ארכאולוגים נוספים שחפרו במקום היו הגרמני בין 1924 ל-1925 ו ב-1981.