cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוואדי מאביקה
מוואדי מאביקה (Mwadi Mabika; נולדה ב-27 ביולי 1976 בקינשסה), היא כדורסלנית קונגולזית ששיחקה בקבוצות ליגת ה-WNBA לוס אנג'לס ספארקס ויוסטון קומטס ובקבוצת א.ס. ל.כ.ן. רמת השרון בליגת העל בישראל.
מאביקה הגיעה לארצות הברית בשנת 1997, והצטרפה ללוס אנג'לס ספארקס, עימה זכתה באליפויות בשנים 2001 ו-2002. בשנים 2000 ו-2002 נבחרה לאולסטאר ה-WNBA, וב-2002 אף נבחרה לחמישייה הראשונה של ליגה זו. בשנת 2008 עזבה את הספארקס והצטרפה לקבוצת יוסטון קומטס, אך הקבוצה התפרקה במהלך העונה.
בדומה לכדורסלניות אחרות, במקביל למשחקיה ב-WNBA, המתקיימים בחודשי הקיץ, הצטרפה מאביקה בחלק מהשנים לקבוצות כדורסל אירופיות בחודשי החורף. כך, שיחקה מאביקה גם בפנאתינייקוס היוונית (1998), באס"א ירושלים (1999), בבני יהודה (2000), ברמת השרון (2001 ו-2006), ובקבוצות הרוסיות צסק"א סמארה (2004) ודינמו מוסקבה (2005).
בשנת 2004 הקימה מאביקה קרן לסיוע לנשים וילדים נפגעי התעללות מינית בקונגו.
מי שעומד מאחורי...
מי שעומד מאחורי... (באנגלית: Ready or Not) הוא סרט קומדיית אימה אמריקאי, אשר בוים על ידי מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט, הופק על ידי טריפ וינסון, ג'יימס ונדרבילט, ויליאם שרק ובראדלי ג'יי. פישר, הוסרט על ידי גיא בוסיק ור. כריסטופר מרפי ונערך על ידי טרל גיבסון. רווחיו של הסרט עומדים על כ-57.6 מיליון דולרים.
הסרט הוקרן לראשונה ב-27 ביוני 2019 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פנטזיה. הוא עלה לאקרנים בארצות הברית ב-21 באוגוסט 2019.
עלילה
הסרט מתחיל בכך שבילדותו, נקלע דניאל לה דומאס (אדם ברודי) במצב בו חתן בשם צ'ארלס מבקש ממנו עזרה. במקום זאת, הוא קורא לבני משפחתו הלבושים במסיכות ובגלימות, שהורגים את אותו החתן, תוך שכלתו זועקת שלא יעשו זאת. בהמשך, מתגלה כי מדובר במסורת של בני המשפחה.
שלושים שנה לאחר מכן, אחיו של דניאל, אלכס (מארק או'בריאן), שמנהל את החברה המשפחתית אמור להתחתן עם גרייס (סמארה ויבינג). ביום חתונתה פוגשת גרייס את משפחת לה דומאס: דניאל ואשתו האדישה צ'רטי; אחותו של אלכס המכורה לקוקאין, אמילי, בעלה פיץ' והבנים שלהם ג'ורג'י וגייב; דודתו של אלכס, הלן והוריו טוני ובקי. לאחר טקס מסוים, טוני מסביר שאביו הקדום ויקטור לה דומאס עשה עסקה עם אדם בשם "לה בייל" במסגרתו תקיים המשפחה מסורת: כל חתן או כלה חדשים יבחרו קלף משחק מתיבתו של לה בייל. מה שייצא באותו הקלף, יצטרך להתממש (עד עלות השחר) גם אם מדובר ברצח אותו החתן או אותה הכלה. לבסוף, מגלה גרייס על כך; דבר שמוביל אותה להילחם בבני המשפחה.
בסוף הסרט, לא מצליחים בני משפחת לה דומאס להרוג את גרייס, דבר שמוביל לכך שראשיהם מתפוצצים. זאת, תוך שגרייס צופה בכל זה ומחכה שהמשטרה תגיע.
הפקה
בנובמבר 2017 הוכרז כי מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'יל יביימו את הסרט, לפי תסריט שכתבו גיא בוסיק ור. כריסטופר מרפי. "מי שעומד מאחורי..." הופק על ידי טריפ וינסון, ג'יימס ונדרבילט, ויליאם שרק ובראדלי ג'יי. פישר ונערך על ידי טרל גיבסון. מאוגוסט עד אוקטובר 2018 לוהקו לסרט סמארה ויבינג, אנדי מקדואל, אדם ברודי, מארק או'בריאן, מלאני סקרופאנו, הנרי צ'רני ואליס לווק.
אדמון ז'אבס
אדמון ז'אבס (בערבית: إدمون جابيس; בצרפתית: Edmond Jabès; 16 באפריל 1912 – 2 בינואר 1991) היה סופר ומשורר יהודי-צרפתי, ואחת מהדמויות הספרותיות הנודעות ביותר בצרפת בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
ז'אבס הוא בן למשפחה יהודית-מצרית ממוצא ספרדי-איטלקי. הוא גדל בקהיר, שם קיבל חינוך צרפתי קולוניאלי קלאסי. הוא החל לפרסם בצרפתית בגיל מוקדם, וקיבל את התואר Knight of the Legion of Honor (אות לגיון הכבוד) בשנת 1952 בשל הישגיו הספרותיים.
בזמן שמצרים גירשה את אוכלוסייתה היהודית ב-1956 בעקבות מלחמת סיני, נס ז'אבס לפריז, שם הוא ביקר לראשונה בשנות השלושים, בפריז ניצתה מחדש ידידותו עם הסוריאליסטים חרף העובדה שהוא מעולם לא היה חבר בקבוצה זו. הוא קיבל אזרחות צרפתית ב-1967, באותה השנה הוא זכה להיות אחד מארבעת הצרפתים (לצד ז'אן-פול סארטר, אלבר קאמי, וקלוד לוי-שטראוס) שהציגו את עבודותיהם בתערוכה העולמית במונטריאול. ז'אבס זכה בפרסים ואותות נוספים - Prix des Critiques (פרס המבקרים) ב-1972 והתמנה לקצין באות לגיון הכבוד ב-1986. ב-1987 הוענק לו Grand Prix national de la poésie (פרס המשמר הצרפתי הלאומי לשירה).
הלווייתו של ז'אבס התרחשה מספר ימים לאחר לכתו לעולמו, בהיותו בן 78, בבית הקברות פר לשז.
עבודותיו
ז'אבס נודע במיוחד בשל ספרי השירה שלו, פורסמו לפעמים במחזור רב-כרכים, לפחות ארבעה עשר מהם תורגמו בידי Rosmarie Waldrop (רוזמארי וולדרופ) - המתרגמת העיקרית של ז'אבס לשפה האנגלית. ז'אבס הרבה להציג בהם אזכורים למיסטיקה היהודית ולקבלה.
יעקב יצחק נימירובר
הרב יעקב יצחק נימירובר (רומנית: Iacob Niemirower;, (1 במרץ 1872, א' באייר תרל"ב – 18 בנובמבר 1939) היה פילוסוף והיסטוריון יהודי-רומני יליד למברג, כיהן בין 1921 ל-1939 כרב הראשי הראשון של רומניה. היה חבר בסנאט הלאומי מ-1927 עד מותו. הרב ד"ר נימירובר היה לוחם ללא חת באנטישמיות, הנהיג את יהדות רומניה בדרך המודרניזציה של חיי הקהילה, דגל ביהדות כתרבות ובפתיחות לתרבות רומניה ושאר העמים, תמך בהתלהבות בציונות, הגן בקול אמיץ על זכויות המיעוט היהודי.
נימירובר היה ציוני נלהב, שימש כחבר נשיאות הקונגרס הציוני השלישי ולאחר מותו של הרצל, הספיד אותו בבית הכנסת בנוכחות חברי הקונגרס.
תקופת לימודיו
נימירובר נולד בלמברג, גליציה המזרחית, כבן יחיד לאמו ממשפחת מרגושס ולאביו נחום הכהן נימירובר (נמירובר), סוחר אדוק. הוא למד בתלמוד תורה אצל המלמד חיים איש סקולה, ובהשגחת הרב יצחק אהרן אטינגר מעיר הולדתו. עוד בהיותו ילד עבר עם משפחתו ליאשי שברומניה, שם היו קרובי אביו ודוד של אימו, הפובליציסט מרגושס. מוריו שם היו סבו מצד אביו, הרב שמואל מרדכי נימירובר, הרב מנדל באראש והרב יעקב טאובס (טויבש). כבר בילדותו נהג לקרוא וללמוד ממורה נבוכים. בגיל בר מצווה למד את האלפבית הלטיני והחל לקבל שיעורים גם בלימודי חול.
בתחילת דרכו יעקב יצחק נימירובר הושפע מחסידות בלז, אך בהמשך נהה אחר ההשכלה. הוא עזב את החסידות, תוך קריאת ספרי הרמב"ם, יהודה הלוי, נחמן קרוכמל, יצחק בר לווינזון ופרץ סמולנסקין והתקרב לרעיונות תנועת ההשכלה היהודית.
בשנת 1890 נסע לברלין להשלמת לימודיו לתעודת בגרות. לאחר זאת לקח קורסים בפילוסופיה, היסטוריה וספרות וב-1895 עמד בבחינות הדוקטור, בהצטיינות יתרה (Magna cum laude), באוניברסיטת ברן, בהדרכת פרופסור לודוויג שטיין על עבודת דוקטור בשם "הקורלציה שבין חופש הבחירה, המצפון ושכר ועונש". עבודת הדוקטור פורסמה על ידי פרופסור לודוויג שטרן בכתב העת "ארכיב לפילוסופיה ותולדותיה". במקביל לקח קורסים בבית המדרש לרבנים בברלין, שם היה תלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר, אחד מאבות הנאו-אורתודוקסיה. ב-1897 נסמך לרבנות על ידי הרב האורתודוקסי ארנסט ביברפלד, ובהמשך ביקש וקיבל סמיכות גם מהרב הליברלי המבורגר ממקלנבורג-שטרֶליץ.
בתקופה זו התיידד עם מוריץ לצרוס, ידידות שנמשכה 13 שנה וב-1896, נשא לאישה את פאני מרגוליס, בעלת תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, נכדת הרב אפרים זלמן מרגליות (הראז"מ).
כהונתו ביאשי ופועלו בה
בדצמבר 1896 שב ליאשי ומיד נשכר לשמש כרב וכדרשן בבית הכנסת המודרני בית יעקב או היכל נוישוץ. הרב הבכיר ביאשי, אורי שרגא פייבל טאובס ומחנה היהודים המסורתיים התנכרו לו בגלל דעותיו המודרניות. הקהילה היהודית נחצתה לשני מחנות, במרכז העיר חסידי נימירובר השואפים לחדשנות ובשכונות היהודים השמרנים יותר. התנהגותו המאופקת של נימירובר וידענותו המופלגת כבשו לבבות רבים ולאחר מותו של טאובס, בשנת 1908, נבחר נימירובר, שזכה כבר לפופולריות גדולה, לרב הבכיר של יהדות יאשי. נימירובר תמך ברעיון הציוני, בשנים 1897–1898 חידש את פעילות האיגוד הציוני "אהלי שם" לקידום הספרות היהודית והעברית שפעל בעבר ביאשי (אחרי 1878) בהנהגתם של ד"ר קרפל ליפה, סולומון מנדל מאטס ואחרים. במסגרת איגוד זה הירצה רבות על מדעי היהדות. בשנת 1898 הנהיג לראשונה ביאשי שעות תפילה לתלמידי בתי הספר היהודיים וקורס לתולדות עם ישראל המיועד לתלמידים היהודים בבתי הספר הממלכתיים. ביאשי קמו באותן השנים (1900) חמישה חוגים ציונים כשאחד מהם נשא את השם "ד"ר נימירובר". מאוחר יותר, בשנת 1910 הם התאחדו בארגון ציוני מאוחד של יהודי העיר.
בשנת 1900 נסע לחו"ל כדי לגייס עזרה לטובת המהגרים היהודים ששהו ברומניה והתחיל לארגן בשבילם את מפעל רווחה קהילתי. החל משנת 1901 עמד בראש התנועה לארגון הקהילות היהודיות בכל רחבי רומניה ובו זמנית ניהל מאבק עיקש נגד חוקים או תקנות אנטישמיות כמו "שבועת היהודים" (more judaico) המיוחדת, שנכפתה על היהודים על ידי השלטונות. בגלל סירובו לשתף פעולה עם השבועה הורשע ונקנס בשנת 1911 על ידי בית משפט רומני ביאשי אך המשיך להיאבק והגיע עם התביעה לביטולה עד לבית המשפט הגבוה לצדק של הממלכה. במאבקו הצודק קיבל את תמיכת ראשי המשפטנים ביאשי ובבוקרשט, והשבועה בוטלה בסופו של דבר כעבור שנה, ב-1912.
הרב נימירובר השתתף בקונגרס הציוני של 1905 והיה בין מתנגדי תוכנית אוגנדה. ב-1908, בנאום בקונגרס הציוני, עורר הדים שימושו במושג "ציונות סינתטית" כדי לציין דרך, עדיפה בעיניו, שתאחד את הציונות המדינית עם הציונות המעשית.
הרב נימירובר היה בין התומכים העיקרים של חיזוק החינוך היהודי המודרני המשלב לימודי יהדות ועברית עם לימודי חולין. תמך בהקמת בתי ספר תיכון "תרבות" ובשנת 1899 יחד עם ד"ר קרפל ליפה ניהל בית ספר יהודי ראשון למסחר המיועד לילדי קהילת יאשי. החל משנת 1906 יחד עם הינריך רוזנבאום ומשכילים יהודים אחרים של השורה הראשונה ייסד מעין אוניברסיטה עממית יהודית בהשראה ציונית - "טוינבי הול" (Toynbee Hall) שפעלה ביאשי במשך כעשר שנים.
בהגיעו לגיל שישים התפרסם בכתב העת קבוצי אפרים מדור של ברכות ודברי הערכה מרבנים רבים מרחבי אירופה.
כהונתו בבוקרשט ופועלו שם
בשנת 1911 נבחר נימירובר לרבה (חכם) של קהילת היהודים הספרדים של בוקרשט, למרות היותו אשכנזי. בחירתו התבססה על דעותיו הליברליות שהתאימו לקהילה הספרדית של בוקרשט. בתקופת כהונתו כרב של הקהילה "הספרדית", שמנתה כ-1000 משפחות בבוקרשט, יזם נימירובר פעילויות רבות בתחום הרווחה, החינוך והתרבות היהודית. הנהיג, בין היתר, קורסים לדת ישראל ולתולדות העם היהודי המיועדים לתלמידי בתי ספר יסודיים, תיכוניים ומקצועיים. באותה תקופה שירת גם כרב (לפי המונחים הרשמיים "רב מוודה") של חיל המצב של בוקרשט, מורה להיסטוריה ודת בבתי הספר "תרבות" ("קולטורה") וחבר בוועדת משרד החינוך הרומני להסמכת המורים לשפה העברית. היה בין ראשי פעולות הסיוע למשפחות החיילים המגויסים ולמשפחות השכולות בימי מלחמת העולם הראשונה וחזר בימי שלום להרצות על פילוסופיה של תולדות עם ישראל במסגרת "אגודת שרון". הוא מילא שליחות זו עד 1921. ב-1912 הקים גם בבוקרשט חוג תרבותי לפי הדגם של "טוינבי הול" (Toynbee Hall), כפי שעשה לפני כן ביאשי. ב-1919 היה חבר במשלחת של יהודי רומניה לוועידת השלום שנערכה בפריז.
לאחר שהפדרציה הציונית של יהודי רומניה עברה מגאלאץ לבוקרשט, הקים סקציה ציונית בשם "יבנה".
ב-17 במאי 1921 נבחר לתפקיד הרב של קהילת היכל קורל של בוקרשט הליברלית. תחילה רצה לאחד את שתי הקהילות, קהילת קורל והקהילה הספרדית של בוקרשט, אך התעוררה התנגדות וזה לא עלה בידו. ב-1926 הוכרה היהדות רשמית כדת בעלת מסגרת ארגונית ריכוזית, דוגמת יתר הדתות שפעלו ברומניה ונימירובר נבחר, בלחץ קהילת היכל קורל, לרב הראשי של יהדות רומניה, בהתחלה של קהילות ה"ממלכה הישנה" (ולאכיה ומולדובה) ולאחר מכן של רומניה כולה והמשיך בכך עד מותו. נימירובר היה רב ליברלי ובחירתו לרב ראשי החמירה את המתח עם גורמים בקהילה האורתודוקסית, גם משום ששתי הקבוצות נתמכו, כל אחת מהן לחוד, על ידי מפלגות רומניות יריבות.
נימירובר היה יחד עם הרב מאיר אברהם הלוי אביה הרוחני ואחד ממיסדיה של החברה ללימודים יהודיים ברומניה. סביבו, במכון התרבותי של היכל קורל של בוקרשט התגבשה מעין אקדמיה יהודית שכללה דמויות חשובות מהאליטה האינטלקטואלית והדתית היהודית ברומניה: משה גסטר, אדולף שטרן ואחרים.
בשנת 1927 הצליח הרב נימירובר לקבל אישור מהשלטונות להקמת בית מדרש לרבנים בבוקרשט אך לבסוף התוכנית, שהייתה יקרה ללבו, לא יצאה לפועל בגלל קשיים כלכליים החל משנת 1926 כיהן בסנאט של רומניה כנציג הקהילה הדתית היהודית. נימירובר היה הסנטור היהודי הראשון מתוקף ייצוג המיעוט היהודי. כמו כן, היה פעיל בבני ברית, ומשנת 1898 הנהיג את ארגון "בני ברית" בעיר יאשי ולאחר מכן ברומניה כולה.
בשנת 1938 הגיע לארץ ישראל לקראת המכביה השלישית ובניסיון לארגן עלייה המונית מרומניה לארץ ישראל, אך שלטונות המנדט הבריטי התנגדו ושנה לאחר מכן נפתחה מלחמת העולם השנייה שסגרה לגמרי את האופציה. זמן קצר אחרי פתיחת המלחמה הלך יעקב נימירובר לעולמו.
אחריתו והנצחתו
לפני מותו הרב נימירובר הכין את הרב מאיר אברהם הלוי להיות יורשו. הרב נימירובר נפטר בבוקרשט, במפתיע, ב-18 בנובמבר 1939 ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של בוקרשט. לאחר מותו של נימירובר התכנסו רבני ואדמו"רי רומניה (רגאט) כדי לבחור את יורשו. בכנס היה רוב בעד הרב אלכסנדר שפרן, שנתמך גם על ידי הרבנים היותר שמרנים, והם הכריעו נגד המועמד העיקרי, הנחשב עוד יותר מודרני, (76 נגד 50), הרב הלוי, ונגד עוד חמישה מועמדים אחרים, ובהם הרב היינריך אלפרין והרב מאיר תאֶנן שנתמך על ידי איגוד היהודים הרומנים של ד"ר פילדרמן. לתפקיד הרב הראשי נבחר הרב הצעיר אלכסנדר שפרן, שקיבל מתוקף בחירתו גם את הכיסא בסנאט. אף על פי שבא מהמורשת היותר שמרנית של אביו, בצלאל שפרן, הרב אלכסנדר שפרן היה גם הוא בעל ידע רב בתרבות העולם ובעל אופקים רחבים והוקיר מאוד, בדומה לאביו, את פעלו היוצא דופן של הרב נימירובר.
בארכיון האוניברסיטה העברית בירושלים מצויה תכתובת עשירה שניהל ד"ר נימירובר עם אישים דוגמת דוד וולפסון, קרפל ליפה, שלום עליכם, אליאס שוורצפלד, ש"י עגנון ואחרים.
בשנת 2005, בהוצאה HASEFER, יצאה לאור אנתולוגיה בשם: Iudaismul (היהדות), שהוכנה על ידי ליאה בנימין ומיכאלה פופוב, עם מבוא מאת ההיסטוריון הישראלי לוסיאן-זאב הרשקוביץ' על עבודותיו ומחקריו של נימירובר.
על שמו רחובות בשכונת רמת החייל בתל אביב ובגבעת שמואל.
מיקומו של הרב נימירובר בין זרמי היהדות של תקופתו
נימירובר דיבר על שלושת ה"לוציפרים" (עברית: מאורות), שהיו מנהיגיה הרוחניים של האומה: משה מנדלסון, הגאון מווילנה וישראל בעל שם טוב, שלדבריו האירו את ההיסטוריה היהודית בעת החדשה, אך הציג את דבקותו אל הרפורמה ביהדות וההשתלבות התרבותית בגרמניה. הוא ביטא סימפתיה כלפי כל הזרמים שהופיעו במאה ה-19, החל מהרפורמים כמו שמואל הולדהיים, אברהם גייגר ולודוויג פיליפסון, עבור בזכריה פרנקל הקונסרבטיבי ועד לנאו-אורתודוקסיה של רש"ר הירש. הרב נימירובר טען שהוא ממשיך את היהדות התרבותית בדרכו ובשיטתו של ידידו מוריץ לצרוס.
תפיסתו באה לידי ביטוי הלכה למעשה בהנהגת הקהילה; את הדרשות בהיכל קורל של בוקרשט נשא בשפה הרומנית, במדי שרד שדמו במקצת ללבושם ההדור של כהני דת הבכירים של הנוצרים, ועל כך משך אליו הערות אירוניות מצד היהודים האורתודוקסים והצעירים הציונים החילוניים. במאמר הספד שכתב ב-1936, לאחר מות ידידו, הרב יהושע טהון מקרקוב, הזדהה איתו נימירובר עם דרכו הדתית של הנפטר ושל עוד כמה אישים אינטלקטואלים ורבנים שפנו לדרך זו, רפורמה דתית מתונה המשלבת בין המסורת היהודית ובין התרבות המודרנית.
ממקומו המיוחד התפלמס נימירובר עם המתבוללים ועם היהודים הלאומיים הרדיקלים, עם האורתודוקסים הישנים ועם החסידים וגם עם הנאו-אורתודוקסים של גרמניה. הוא הטיף לכל אלה על כך שהיהדות היא גם דת, אך גם לאום וצריך ללמוד לשלב ביניהם, אך גם להפריד כשיש צורך בכך.
הרב נימירובר פעל לגישור וקירוב בין הזרמים השונים ביהדות רומניה וגם כדי לקרב בין היהודים ובין הסביבה הרומנית הכללית. נימירובר אמר שהרב צריך לאחד בתוכו בין "הכוהן" העומד על משמר "מזבח העבר" ובין "הנביא" הטווה מסילות חדשות אל העתיד. לאורך דרכו חתר לגישור בין מסורות מקודשות ביהדות לבין אתגרי המודרניות.
לנימירובר הייתה השקפה אינטגרליסטית לגבי התופעות החברתיות, הרוחניות והתאולוגיות. מצויד בידע הרחב שרכש בעת שהכין את הדוקטורט שלו לגבי הקשר בין הבחירה החופשית, המצפון, הגמול והעונש, הקדיש כתבים רבים לפרובלמטיקה של המוסר היהודי, שבעיניו היה תמצית של שלושת הת"ווים, תורה, נ"ך ותלמוד.
העולם היהודי בעיני הרב נימירובר
במבוא היסטורי לפילוסופיה של היהדות, שפרסם הרב נימירובר, הוא מתאר את ברוך שפינוזה כמי שזהר על שמי האנושות בתקופה חשוכה. הוא הסתייג ממי שראה בו פלגיאטור של הפילוסופיה היהודית, וטען שפילוסוף עולמי זה משתייך גם לפילוסופיה יהודית. לגבי התקופה המודרנית הציג נימירובר בראש את משה מנדלסון, אותו תיאר כסוקרטס של תקופתו וציין את השפעת הפילוסופיה של עמנואל קנט על הוגים יהודים בני התקופה. לדעת נימירובר, הפילוסופיה הדיאלקטית של הגל, לפי תפיסתו של היינריך היינה, השפיעה על הוגים רדיקליים דוגמת פרדיננד לאסאל וקרל מרקס, נימירובר טען שהיהדות המתקדמת (פרוגרסיסטית) רואה בנחמן קרוכמל הגל יהודי, באברהם גייגר רב רפורמי, יוצר ערכים חדשים ביהדות ואנשי האתיקה מוריץ לצרוס ושטיינטל (גיסו של לצרוס), ההיסטוריונים של הקבלה לשיטתו: אדולף פרנק ואהרן ילינק ובעיקר הרמן כהן, היו השליחים החשובים ביותר של הפילוסופיה היהודית הדתית בתקופה המודרנית.
הפיצול בעולם היהודי
הרב נימירובר טען שיש פיצול צורות ביהדות ומוכרות לו יותר ממאה צורות שונות. לדבריו ראובן בריינין מנה 60 קבוצות כאלה רק ברוסיה. במסה שלו על "רגעים חשובים בהיסטוריה היהודית לפי תפיסות שונות של היהדות", חילק נימירובר את התפיסה היהודית לשש קבוצות עיקריות:
היהדות כדת וכלאום
לנימירובר הייתה השקפה על פיה היהדות היא שילוב של דת ושל לאום, המתקיימים כמו תאומים סיאמיים, אותם אפשר להפריד בניתוח, אך עדיף שלא. הוא קיבל את העובדה שכל פרט יהודי יכול לבחור להיות יהודי רק מבחינה דתית או רק מבחינה לאומית ועדיין ראה בפרט כזה יהודי, גם אם התכחש לחלוטין לדת. הוא לא הלך צעד נוסף ולא היה מוכן להכיר בפרט כיהודי, אם עבר למחנה של דת אחרת, גם אם אותו פרט ראה את עצמו כיהודי מבחינה לאומית.
היבנאיזם
מהות היהדות, עם, אומה, או קהילה דתית ויחסו של הפרט היהודי אליה, העסיקו אותו רבות והוא נתן לכך ביטוי בכתביו. נימירובר קרא להשקפתו לגבי מציאת פתרונות למצב העם היהודי בעולם יבנאיזם (נגזר מיבנה). הוא שילב בהשקפה "יהודית תרבותית" זו יסודות של ציונות רוחנית מהגותו של אחד העם עם התזה של אוטונומיה תרבותית בגולה של ההיסטוריון שמעון דובנוב. מתוך השקפה זו העלה אף את הרעיון של הקמת תחליף מודרני לסנהדרין, מעין אקדמיה בירושלים, שדוגמת חכמי יבנה בתקופה הרומית, תהיה מרכז רוחני מנחה של העם היהודי.
העבודה
נימירובר ייחס חשיבות רבה לערך העבודה, ראה בה את בסיס החיים ופעילות שהתורה מצווה עליה. בכתבו הקרוי Munca, baza vieţii (העבודה, בסיס החיים) כתב:
צוקי אולסן
צוקי אולסן או הר אולסן או גבעת אולסן (באנגלית: Olsen Crags) הם מספר מצוקים תלולים המקיפים רכס הרים קטן ממזרח לקרחון אמונדסן, צפונית לקרחון אפלר, בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
גובהו של הרכס 2,100 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
המצוק מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות תצלומי אוויר של צי ארצות הברית שצולמו בין השנים 1960–1964.
שמם של הצוקים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והם נקראים על שם קאריניוס אולסן, שהיה הטבח על האונייה פראם, אשר הובילה את משלחת הקוטב הדרומי שבראשה עמד רואלד אמונדסן בין השנים 1910–1912, וזאת לאור העובדה שאמונדסן קרא לאחד ההרים באזור "הר ק. אולסן" (אך לא ידוע באיזה הר מדובר).
אולסן היה בן 20 בעת ששירת על הפראם, ואמונדסן אמר.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 178
נשיא פקיסטן
נשיא פקיסטן (באורדו: صدر مملکت پاکستان) הוא ראש המדינה הטקסי של פקיסטן ומי שמייצג את "אחדות הרפובליקה" הנשיא מחזיק בתוארו על פי החוק והוא המפקד האזרחי העליון של הכוחות המזוינים של פקיסטן.
בתוקף תפקידו הנשיא הוא מנהיג האומה והוא מעודכן כל עת על ידי ראש ממשלת פקיסטן בכל נושאי מדיניות הפנים ויחסי החוץ של פקיסטן, וכן בהצעות חוק. חוקת פקיסטן מעניקה לנשיא את הסמכות להענקת חנינה ואת השליטה בכוחות המזוינים. עם זאת, כל המינויים בפיקוד הצבאי הבכיר מתבצעים על ידי הנשיא על בסיס הצרכים ובהתייעצות עם ראש הממשלה ובאישורו.
הנשיא נבחר באופן עקיף על ידי הפרלמנט של פקיסטן באמצעות גוף בוחר לתקופת כהונה של חמש שנים. החוקה דורשת שהנשיא יהיה בן הדת המוסלמית ובעת היבחרו לא יהיה בן פחות מ-45 שנים. הנשיא מתגורר במעונו באסלאמאבאד הידוע כ"אייוואן-י סאדר" (מילולית: "ארמון הנשיאות"). עד כה כיהנו בתפקיד 12 אישים. בהיעדרו של הנשיא מכהן כנשיא בפועל נשיא הסנאט של פקיסטן עד לשובו של הנשיא לתפקידו או עד לעריכת בחירות חדשות לנשיאות. מאז ה-9 בספטמבר 2018 מכהן בתפקיד עאריף עלוי.
תפקידי הנשיא
משרת נשיא פקיסטן מהווה חלק חיוני ממוסד השלטון של פקיסטן והוא חלק ממבנה הפרלמנט הדו-בתי. סמכויות הנשיא הן טקסיות וביצוען דורש פנייה בנאום לפרלמנט וקבלת הכוונה ממנו בנוגע למדיניות הלאומית. בנוסף, הנשיא הוא גם המפקד העליון האזרחי של הכוחות המזוינים, כשיושב ראש וועדת ראשי המטות הוא היועץ צבאי הראשי של הנשיא ובאמצעותו הוא שולט על הכוחות המזוינים. לאחר תהליך בחינה יסודית מצדו של ראש הממשלה, הנשיא מאשר את מינויי השופטים של מערכת בתי המשפט הארצית. בנוסף, החוקה מאפשרת לנשיא להעניק חנינות על פי המלצות הרשות המבצעת והרשות השופטת. לנשיא עצמו מוקנית חסינות משפטית מוחלטת מפני הליכים פליליים ואזרחיים ולא ניתן לפתוח נגדו בשום הליכים משפטיים או להמשיך בהם במהלך כהונתו.
בין השנים 2000 – 2009 שימש הנשיא כיושב ראש המועצה לביטחון לאומי שבידה הייתה השליטה במאגר הנשק הגרעיני והאסטרטגי של פקיסטן. לאחר מכן הוחזר תפקיד זה לידיו של ראש הממשלה. יתרה מכך, סמכויות הנשיא צומצמו משמעותית כאשר המשטר בפקיסטן חזר להיות משטר רפובליקני פרלמנטרי דמוקרטי.
הדרישות לתפקיד ותהליך הבחירה
חוקת פקיסטן מגדירה את הכישורים העיקריים הנדרשים למועמד למשרת נשיא פקיסטן. הנשיא צריך להיות: אזרח פקיסטן, מוסלמי, בגיל 45 לכך הפחות ובעל הכישורים הנדרשים לבחירה לאספה הלאומית של פקיסטן.
בחירת הנשיא והשבעתו
הנשיא נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים והוא יכול להיבחר ללא יותר משתי תקופות כהונה רצופות. על הנשיא לשאת את שבועתו ולחתום עליה בפני נשיא בית המשפט העליון ועל פיה הוא נשבע להגן ולשמור על החוקה בנוסח הבא:
סדר הירושה
החוקה דנה באפשרות של כהונת ממלא מקום לנשיא. עם זאת, מספר מחזיקי משרות זכאים להיבחר כמועמדים לנשיאות במקרה של התפנות משרת הנשיא, שכן החוקה לא מתירה את כהונתו של סגן נשיא. ממלאי מקום לתפקיד הנשיא יכולים להיות יושב ראש הסנאט ויושב ראש האספה הלאומית. הנשיא יכול להיות מועבר מתפקידו לפני תום תקופת כהונתו באמצעות תהליך הדחה. הנשיא יכול להיות מודח בשל הפרת החוקה של פקיסטן. תהליך ההדחה עשוי להתחיל בכל אחד משני בתי הפרלמנט. הבית שיוזם את התהליך עושה זאת באמצעות הצגת ההאשמות כנגד הנשיא. ההאשמות מפורטות בהודעה החתומה על ידי יושב הבית על סמך רוב של שני-שלישים מחבריו. ההודעה נשלחת לנשיא ותוך 14 ימים מתקיים עליה דיון. החלטה על הדחת הנשיא חייבת להתקבל על ידי רוב של שני שלישים. לאחר מכן מזמן יושב ראש האספה הלאומית ישיבה משותפת של שני הבתים לא מוקדם יותר משבעה ימים לאחר מכן. לנשיא הזכות להגן על עצמו. אם ההחלטה עובר ברוב של לפחות של שני שלישים בישיבה המשותפת שבה מוכרז שהנשיא בלתי כשיר למלא את תפקידו עקב מגבלה רפואית או עקב אשמה בהפרת החוקה או התנהלות חריגה בלתי ראויה, אזי חדל הנשיא לכהן בתפקידו באופן מידי לאחר קבלת ההחלטה. אף אחד מנשיאי פקיסטן לא עמד בפני תהליך הדחה, אך ב-2008 החל תהליך הדחה של הנשיא דאז, פרבז מושארף שהגיש את התפטרותו לפני שתם התהליך.
היסטוריה
בין השנים 1947 – 1956 שימש המושל הכללי של פקיסטן כנציגו של ראש המדינה, ג'ורג' השישי (עד 1952) ואליזבת השנייה (מ-1952). עם כינון חוקת פקיסטן הראשונה, הפכה המדינה ב-1956 לרפובליקה אסלאמית והמושל הכללי הוחלף בנשיא. המושל הכללי שכיהן אז, איסכנדר מירזא, היה לנשיא הראשון של פקיסטן. במסגרת ההפיכה שהתקיימה ב-1958 הוא השעה את החוקה ומינה את המפקד העליון של הצבא, גנרל איוב ח'אן כמפקד הצבאי הראשון. כתוצאה מכך פיטר ח'אן את מירזא ומינה עצמו כנשיא.
החוקה השנייה של פקיסטן, שהונהגה על ידי ח'אן הפכה את המדינה לרפובליקה בעלת משטר נשיאותי ללא בחירות ישירות לתפקיד הנשיא. עם זאת, תחת לחץ פנימי ובינלאומי, ערך ח'אן בחירות ארציות לנשיאות ב-1965. הוא ניצח בבחירות שבהן הוא התמודד מול יריבתו, פאטימה ג'ינה על כהונה שנייה, אך לטענת רבים הוטו הבחירות לטובתו של ח'אן.
מחלוקות בנוגע למשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960, להפרטה ב-1963 ומלחמת הודו-פקיסטן ב-1965, גרמו לעלייתה של אופוזיציית שמאל חזקה בהנהגתם של זולפיקר עלי בהוטו ממפלגת העם הפקיסטנית ושל המנהיג הבנגלי שייח' מוג'יבור רחמן, שבתמיכת ההמונים החלישה את מעמד הנשיאות. כשהוא סובל משיתוק ומבריאות רופפת, העביר ח'אן את הנשיאות לידיו של מפקד הצבא, הגנרל יחיא ח'אן שהטיל על המדינה משטר צבאי והכריז על עריכת בחירות כלליות ב-1970. בבחירות שהתקיימו זכתה מפלגת העם הפקיסטנית ברוב המושבים במערב פקיסטן (שטחי פקיסטן של היום) וליגת אוואמי של בנגלדש זכתה ברוב המושבים במזרח פקיסטן (שטחי בנגלדש של היום).
לאחר שלא עלה בידו להשיג פשרה בין מפלגת העם הפקיסטנית לבין ליגת אוואמי, הזמין הנשיא יחיא ח'אן את נורול אמין מהליגה המוסלמית של פקיסטן לכהן כראש הממשלה וכן מינה אותו כסגן הנשיא הראשון. החרפת האלימות כנגד הפקיסטנים במזרח פקיסטן אילצה את הנשיא יחיא ח'אן להשתמש בכוח כדי לשמור שם על הסדר ובהמשך גרמה ההסלמה לפרוץ מלחמת העצמאות של בנגלדש. מתקפות מקדימות כנגד הודו הובילו לפרוץ מלחמה נוספת בין שתי המדינות ב-1971, שבמסגרתה שוחררה מזרח פקיסטן ונוסדה בנגלדש.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1988 ניצחה מפלגת העם הפקיסטנית ויושב ראש הסנאט, ע'ולאם איסחאק ח'אן, נבחר כנשיא. המחלוקת בינו לבין ראש הממשלה בנזיר בהוטו התגלעה על רקע שתי סוגיות שנגעו למינויים. הנשיא גילה מעורבות חוזרת ונשנית בענייני הממשלה והטיח האשמות בבהוטו. ב-1990 הוא פיטר אותה מתפקידה. לאחר הבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה מיסד ראש הממשלה נוואז שריף אידאולוגיית ממשל שמרנית והנשיא ח'אן ניסה ללא הצלחה להדיחו מתפקידו. לאחר ניסיונות התערבות של בית המשפט העליון ושל יושב ראש המטות המשולבים, הגנרל שמים עלאם, הגישו ב-1993 הנשיא ח'אן וראש הממשלה שריף את התפטרותם.
בעקבות הבחירות שנערכו באותה שנה, הקימה בנזיר בהוטו ממשלה חזקה לאחר שהובילה את בחירתו של פארוק לע'ארי לתפקיד הנשיא. עם זאת, האשמות בשחיתות ומותו המסתורי של אחיה של בהוטו, מורתזה, ב-1996, הובילו לפיטוריה של בהוטו על ידי הנשיא לע'ארי. ב-1997 לא עלה בידו של לע'ארי להתמודד עם התמיכה הציבורית הרחבה בראש הממשלה נוואז שריף. לע'ארי תמך ללא הצלחה בנשיא בית המשפט העליון, סאג'ד עלי שאה ושניהם התפטרו מתפקידיהם ובכך הושם הקץ לעימות בין מערכת המשפט, הממשלה והפרלמנט. לאחר בחירתו של מוחמד רפיק תאראר לנשיא, העביר הפרלמנט בהצלחה תיקון לחוקה שהגביל משמעותית את סמכויות הנשיא. לאחר שביצע הפיכה ב-1999, פיטר הגנרל פרבז מושארף את ראש הממשלה שריף ואת הנשיא תאראר ב-2001 ולקח על עצמו את סמכויות הנשיא. בינואר 2004 נבחר מושארף כנשיא על ידי הגוף הבוחר.
הנשיא מושארף המשיך לגלות מעורבות בניגוד לחוקה וכתוצאה בכך נוצר מבוי סתום ביחסים עם מערכת המשפט וב-2007 הוא הכריז על מצב חירום, לאחר שפיטר את השופטים הבכירים של בית המשפט העליון. אף על פי שמושארף נבחר מחדש ב-2007, היה שלטונו שנוי במחלוקת. מחאה חוקתית עממית גרמה בסופו של דבר להתפטרותו. בספטמבר 2008 נערכו בחירות חדשות לנשיאות.
בבחירות אלו נבחר אסיף עלי זרדארי שהוביל תיקון חוקתי להשבת חוקת 1973. ב-2010 הצביע הפרלמנט ברוב סוחף על התיקון ה-18 לחוקה. התיקון צמצם משמעותית את סמכויות הנשיא והפך את מערכת המשטר של פקיסטן מנשיאותית-למחצה לרפובליקה פרלמנטרית, עם תקוות גדולות ליציבות ממשלתית בעתיד. בספטמבר 2013 נבחר ממנון חוסיין כנשיאה ה-13 של פקיסטן.
קאי-דין, קיסר וייטנאם
קַאי-דִּין (בוייטנאמית: Khải Định, משמעות מילולית: "הצהרת המעלות"; 8 באוקטובר 1885 – 6 בנובמבר 1925) בשמו הפרטי נֵגוֹייְן פּוֹק בְּיוּ דָּאוּ (Nguyễn Phúc Bửu Đảo), היה קיסר וייטנאם השנים עשר משושלת נֵגוֹייְן אשר משל בין השנים 1916 – 1925. קַאי-דִּין נחשב להיות בין הקיסרים הווייטנאמים הנאמנים ביותר לרשויות השלטון הקולוניאליות הצרפתיות בתקופת הודו-סין הצרפתית. הוא היה הקיסר הווייטנאמי האחרון למשול עד למותו. יורשו, בָּאוּ-דַּאִי, היה הקיסר האחרון של וייטנאם.
ביוגרפיה
קַאי-דִּין היה בנו הבכור של הקיסר דּוֹנְג קָ'אן. לאחר כהונתם של הקיסרים תָ'אַנְג-תָּאִי (1889–1907) ודְּוּי-טָאן (1907–1916) מונה קַאי-דִּין לקיסר וייטנאם בידי רשויות השלטון הצרפתיות מכיוון שנחשב לבעל ברית אמין של צרפת, בשונה מקודמיו. הוא האמין כי וייטנאם נחשלת טכנולוגית מכדי לקבוע את ריבונותה בקרב המדינות המודרניות וכי עליה לרכוש הבנה של הציוויליזציה הצרפתית וידע מדעי מערבי לפני שתהיה למדינה ריבונית. הוא הפך לקיסר הווייטנאמי הראשון שביקר באירופה כאשר השתתף בתערוכה קולוניאלית במרסיי בשנת 1922 ודגל בווייטנאם אוטונומית הקשורה לאימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
בשנת 1919 הוציא צו קיסרי ששינה את האלפבית הרשמי של השפה הווייטנאמית מכתב סיני לאלפבית לטיני בתוספות שהתאימו אותו לשפה. הכתב הלטיני של הווייטנאמית נותר רשמי בווייטנאם עד היום. שינוי הכתב היה חלק מתהליך המודרניזציה של וייטנאם מכיוון שהאלפבית הלטיני הוא קל ללמידה יותר מהסיני. הגישה הפרו-צרפתית של קַאי-דִּין גונתה על ידי לאומנים וייטנאמים, שהאשימו אותו בבגידה בעמו. שיא ההתנגדות העממית לקַאי-דִּין הגיעה בשנת 1923, כאשר הביע תמיכה בהעלאת המיסים מצד הרשויות הצרפתיות על האוכלוסייה האיכרית של וייטנאם. נוסף על כך, קַאי-דִּין הורה על סדרת מעצרים של פעילים לאומניים וייטנאמים שהתנגדו לממשל הצרפתי הקיים. בשנת 1925 נפטר קַאי-דִּין בכהונתו ובמקומו מונה בָּאוּ-דַּאִי, קיסר וייטנאם.
אולשטין
היסטוריה
המסדר הטווטוני החל בבניית טירה במקום בו שוכנת כיום אולשטין בשנת 1347, והישוב מוזכר לראשונה בכתבים בשנת 1348. שמה המקורי בגרמנית, אלנשטיין, משמעו הטירה על נהר האל (Alle), כיום נהר הלינה. ממלכת פולין כבשה את העיר פעמיים, בשנת 1410 וב-1414, אך לאחר מכן היא הוחזרה למדינת המסדר הטווטוני. אלנשטיין הצטרפה לפדרציה הפרוסית ב-1440 ומרדה באבירים הטווטונים ב-1454 במסגרת מלחמת שלוש עשרה השנים ולאחר המלחמה היא הועברה לחסות הכתר הפולני. קופרניקוס היה מנהלה של העיר בין 1516 ל-1521, והיה אחראי על הגנתה בזמן המלחמה בין המסדר הטווטוני לבין ממלכת פולין (1519–1524). אלנשטיין סופחה לפרוסיה ב-1772 במסגרת חלוקת פולין הראשונה, ובצנזוס שנערך באותה שנה נרשמו ביישוב 1,770 איש. אלנשטיין הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית ב-1871 לאחר איחוד גרמניה.
בעקבות הפסד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, בוטלה מדינת פרוסיה, וגבולות פולין הורחבו וכללו גם אזור ורמיה-מזוריה. תושביה הגרמנים של אולשטיין גורשו, ובמקומם יושבו תושבים פולניים שעברו למקום, חלקם מהגרים פולנים מהאזורים שסופחו לברית המועצות בקו קרזון, והעיר הפכה לחלק מפולין.
היסטוריה יהודית
יהודים נזכרים לראשונה כתושבי העיר בשנת 1764. היישוב היהודי בעיר היה קטן ברב שנות קיומו. לרשות הקהילה לא עמדו מוסדות ציבור עצמאיים, כמו בערים אחרות בפולין. מרבית מתושביה היהודים התפרנסו ממסחר. בין שתי מלחמות עולם הצטמצמו מקורות העבודה ויהודי העיר סבלו מאנטישמיות. בשנת 1942 פעל גטו בעיר אליו גם הגיעו פליטים מערים אחרות. ב-7 באוקטובר שולחו יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה. רובם נרצחו.
סם פיבניק
סם (שמואל) פיבניק (בפולנית: Szmuel Piwnik, "שמואל פיבניק"; 1 בספטמבר 1926–30 באוגוסט 2017) היה ניצול השואה ששרד את התופת במחנה הריכוז אושוויץ. ב-30 באוגוסט 2012 יצא לאור ספר על זיכרונותיו מתקופת השואה: Survivor - Auschwitz, The Death March and My Fight for Freedom ("ניצול - אושוויץ, צעדת המוות ומלחמתי לחירות"). הספר נכתב באנגלית, יצא לאור בהוצאת Hodder & Stoughton,  ותורגם לאיטלקית, פולנית, צרפתית והולנדית.
פרטיו האישיים נלקחו ממנו, הוא נרשם במצבת אסירי המחנה וקועקע במספר האסיר 135913. לאחר תקופה של שבועיים באזור ה"הסגר" בבירקנאו, הוא שובץ ביחידת ה"רמפקומנדו" שתפקידה היה להוציא את האסירים שהובלו למחנה מהרכבות לפני קליטתם במחנה או הוצאתם להורג בגז. הדבר נתן לו גישה למזון ולחפצי ערך שהיו במטען המשלוחים, והוא עשה בהם שימוש כדי לשחד את הקאפואים ואת אסירי המחנה האחרים.
ב-27 בדצמבר 1943, אושפז בבית החולים שבמחנה (בלוק 9) עם חשד לטיפוס. הוא סיפר שהודות לשהייתו בבית החולים ניצל מסלקציה למוות במחנה ב-11 בינואר 1944. לאחר החלמתו מהטיפוס נשלח לתת-המחנה פירסטנגרובה, מכרה פחם שבו נכפה עליו לעבוד כ"פורארבייטר" (Vorarbeiter – "משגיח", בגרמנית). לדבריו, בעת שהייתו באושוויץ ראה במו עיניו את אוטו מול ואת יוזף מנגלה.
ב-19 בינואר 1945 פונה מחנה פירסטנגרובה עקב התקדמות הצבא האדום לעברו. האסירים שהיו חזקים דיים הוצעדו לצד מסילת רכבת בגליווייס. רובם של אלו שלא היו כשירים לצעוד בצעדה נורו למוות על ידי שומרי המחנה תחת פיקודו של מקס שמידט. לאחר מסע רגלי שנמשך תשעה ימים ובמהלכו לא ניתנו לאסירים מנות מזון, קבוצתו של פיבניק הגיעה למחנה דורה-מיטלבאו ב-28 בינואר 1945. במשך שלושה חודשים שהה פיבניק במחנה בו נכפו עליו עבודות בנייה, ולאחר מכן נשלח ביחד עם כמאתיים אסירים אחרים ממחנה פירסטנגרובה על גבי דוברות לאורך נהר האלבה לעבר העיר הולשטיין שבצפון גרמניה. בהולשטיין נכפתה על האסירים עבודה חקלאית, ופיבניק נשלח לעבוד בחוות הוריו של מקס שמידט.
בתחילת מאי 1945, אסירי מחנה פירסטנגרובה לשעבר ופיבניק הוצעדו לנמל נוישטאדט אין הולשטיין ומשם הובלו לאונייה קאפ ארקונה בתאריך 3 במאי 1945. אסירים אחרים הובלו לאוניות נוסעים אחרות, ושעות ספורות לאחר שפיבניק היה על המשט הם הותקפו על ידי חיל האוויר הבריטי והמשט עלה באש והוטבע. כאחד האחרונים שעלו לאונייה, פיבניק ניצב ברציף העליון ולכן יכל לקפוץ ממנה ולשחות לעבר החוף. מתוך כ-7,000 אסירים שהובלו במשט שרדו לא יותר מ-500 איש.
משפחת היטלר
משפחת היטלר הייתה משפחתו של קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר.
סם פיבניק
פיבניק שוחרר על ידי הצבא הבריטי בנוישטאדט ב-4 במאי 1945.
הוא נפטר ב-30 באוגוסט 2017 בבית אבות יהודי בלונדון.
משפחת היטלר
אלויס שיקלגרובר, אביו של אדולף היטלר
אלויס שיקלגרובר (בגרמנית: Alois Schicklgruber; 7 ביוני 1837 - 3 בינואר 1903) כאשר הוטבל אביו של היטלר לנצרות, לא מילאו את שם אביו בספר ההטבלות וכתוצאה מכך זהותו אינה ידועה בוודאות עד היום (ראו להלן). חמש שנים לאחר הולדת אלויס, נישאה אמו, מריה אנה, לפועל שכיר בשם יוהאן גאורג הידלר. כאשר היה אלויס בן תשע, מתה אמו והוא הועבר וגדל אצל אחיו של יוהאן גאורג, יוהאן נֵפּוֹמוּק הידלר.
שנים רבות לאחר מכן, כאשר היה אלויס בן 39, הוא שינה את רישומיו בספר ההטבלות, כך שהוצג כבנו של אביו החורג יוהאן גאורג הידלר (שמת 19 שנים לפני כן), וכן שינה את שם משפחתו להיטלר (Hitler).
הועלו מספר השערות לפשר שינוי מפתיע זה במעמדו של אלויס. הראשונה היא כי יוהאן נפומוק ביקש להפוך את אלויס ליורשו הרשמי. עדות מחזקת לכך ניתן למצוא בכך שהשינוי בוצע רק אחרי מות אשתו של יוהאן נפומוק, וכן מכך שלאחר מותו של יוהאן נפומוק קנה לו אלויס בית מרווח בסכומים שעמדו לרשותו לפתע באופן מסתורי.
בגיל צעיר קץ אלויס בחיי החווה שבה גדל ועבר לווינה. הוא עבד זמן מה כמתמחה אצל סנדלר ולאחר מכן הצטרף לשירות הציבורי האוסטרי כפקיד מכס. עם הזמן הגיע לדרגת מפקח ובשנת 1875 הפך עוזר מפקח ראשי במכס באזור מגוריו, הדרגה הגבוהה ביותר האפשרית לאדם בעל השכלת בית-ספר יסודי.
ב-7 בינואר 1885, בגיל 48 ולאחר שני נישואים כושלים מהם נולדו לו שני ילדיו, אנגלה ואלויס הבן, נישא אלויס בשלישית לנכדתו של נפומוק, קלרה פלצל (Pölzl).
קלרה פלצל, אמו של אדולף היטלר
קלרה פלצל (בגרמנית: Klara Pölzl; 12 באוגוסט 1860 - 21 בדצמבר 1907) נולדה בכפר האוסטרי שפיטל (Spital), הייתה נוצרייה קתולית אדוקה, וביקרה בכנסייה בקביעות.
לאחר שנישאה לאלויס שיקלגרובר ילדה שישה ילדים, אך רק שניים מהם, פאולה ואדולף, הגיעו לבגרות. קלרה עסקה בגידול הילדים, ואלויס העדיף לבלות את זמנו הפנוי בברים או בגידול דבורים. קלרה ילדה ארבעה בנים, ששלושה מהם מתו בינקותם. ב-20 באפריל 1889 ילדה את הרביעי, אדולף היטלר, שהיה הבן היחיד ששרד. בשנת 1896 ילדה בת, פאולה, ששמרה על קשר רופף עם האח המפורסם, ובמלחמת העולם השנייה שירתה כמזכירה בבית חולים צבאי. אחרי המלחמה נחקרה פאולה על ידי המודיעין האמריקני, וחזרה לאוסטריה. היא מתה ב-1 ביוני 1960 בגרמניה, ולא ילדה ילדים.
פאולה היטלר
פאולה היטלר (בגרמנית: Paula Hitler; 21 בינואר 1896, אוסטריה - 1 ביוני 1960, גרמניה) הייתה אחותו הצעירה של אדולף היטלר.
פאולה הייתה בתם של אלויס וקלרה היטלר. היא הייתה צעירה מאחיה אדולף בשבע שנים. כאשר הייתה בת שש, מת אביה והמשפחה נותרה ללא מקור פרנסה. ביומניה כתבה פאולה שאדולף נהג להכות אותה בילדותם, עם זאת, נראה שהיא הייתה האחות המועדפת על אדולף, שכן הוא ויתר על הקצבה שקיבל מממשלת אוסטריה ונתן אותה לאחותו. לאחר מכן עברה פאולה לווינה, שם עבדה כמזכירה. לא היה לה כל קשר עם אחיה בזמן שהוא היה צייר או כאשר שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. היא נפגשה איתו רק ב-1930, ומאז ראתה אותו בערך פעם בשנה. על פי עדותה, את אווה בראון היא פגשה רק פעם אחת.
בפברואר 1960 בית משפט פסק שהיא זכאית לשני שלישים מירושתו של היטלר, שכללה את זכויות היוצרים על ספרו מיין קאמפף. אולם היא מתה ב-1 ביוני 1960, בגיל 64. בהיעדר יורשים, הונה עבר למחוז בוואריה.
ספקולציות בנוגע ל"סב יהודי" של היטלר
כאמור, אביו של היטלר נולד מחוץ לנישואין ועל כן זהות אביו, סבו של היטלר, לא נרשמה בתעודת הלידה. הדבר הוביל לטענה שאותו סב אלמוני היה יהודי. טענה זו מופיעה בזיכרונות שכתב הנס פרנק, המושל הכללי של פולין, בעת שהמתין להוצאתו להורג בתלייה בעקבות משפטי נירנברג. לטענת פרנק, פנה אליו היטלר בשנת 1930 בבקשה לחקור את מוצאו, בעקבות מכתב מאחיינו, ויליאם פטריק היטלר, המאיים לחשוף את "קלון" יהדותו של היטלר ברבים. מחקרו של פרנק העלה, לדבריו, כי סבתו של היטלר ילדה את אלויס בעת שעבדה כמשרתת בביתו של יהודי מגראץ בשם פרנקנברגר, ושמהתכתבויות ביניהם עולה שהוא שילם עבור הילד מזונות, באופן בלתי רשמי, עד גיל ארבע עשרה. פרנק כתב כי כאשר סיפר על כך להיטלר לא הופתע האחרון ואמר כי אביו האמיתי של אלויס היה גאורג הידלר, שעמו התחתנה מריה אנה אחרי כן, אך בגלל הצורך הנואש שלה בכסף היא נאלצה להשתמש בטענות כזב כדי לסחוט את הכסף מפרנקנברגר, ביודעה שהלה יחשוש מחשיפת השערורייה בפומבי.
לגרסה זו של פרנק אין סימוכין ממשיים והיא ככל הנראה פרי דמיונו. בגראץ לא התגוררה משפחה ששמה פרנקנברגר, ולמעשה, לא ישבו יהודים במחוז זה באותה תקופה. לא נמצאו גם עדויות להתכתבות בין מריה אנה לפרנקנברגר כלשהו. לפי בריגיטה האמאן, פרנק טען כך בגלל האנטישמיות המושרשת שלו, שהובילה אותו לייחס את האסון שהביא היטלר על גרמניה למוצאו היהודי. פרנק לקה באי-דיוקים נרחבים גם בפרטים היסטוריים אחרים שכתב בסוף ימיו.
לטענת גוסטב מארק גילברט, ששימש כפסיכולוג לנידוני משפטי נירנברג, יכול הסיפור להסביר את השורשים הפסיכולוגיים של משטמתו העזה של היטלר ליהודים. היטלר היה צריך להפגין שהוא האנטישמי הגדול מכולם, כדי להתמודד עם טענות בדבר מוצאו היהודי. אולם, אין עדות לכך שהיטלר היה אנטישמי מובהק לפני שבגר ועבר להתגורר בווינה. כאשר מתה אמו, בהיותו בן 18 (בשנת 1907), לא הפגין היטלר יחס אנטישמי או הסתייגות מהרופא היהודי שטיפל בה. אחרי מותה של אמו ומעברו לווינה היו קשריו עם מחוז הולדתו רופפים ביותר, כך שלא סביר שהשמועות או הסיפורים שנפוצו שם היו שורש "התסביך היהודי" שלו. רוב הטענות שייחסו מוצא יהודי להיטלר היו חלק מפולמיקה שגרתית כנגד יריבים פוליטיים, והוטחו בהיטלר כאשר היה כבר אנטישמי מושבע.
בשנת 2022, טען שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, כי "להיטלר היו שורשים יהודיים". האמירה גונתה על ידי ארגון יד ושם.
קינואה היטומי
קינואה היטומי (ביפנית: 人見 絹枝; 1 בינואר 1907 - 2 באוגוסט 1931) הייתה אתלטית יפנית, שיאנית עולם בריצת 100 מטר, בקפיצה לרוחק במשך 12 שנים ובקפיצה משולשת במשך 13 שנים.
היטומי הייתה האישה היפנית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית.
ביוגרפיה
היטומי נולדה באוקיאמה. בשנת 1923, כשהייתה בת 16 בלבד, קבעה הטומי שיא יפן בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.67 מטר, ובשנת 1925 קבעה בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 11.35 מטר.
במהלך תחרות בחודש מאי 1926 שיפרה את שיאה היפני בקפיצה לרוחק והעמידה אותו על 5.06 מטר, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.39 מטר ובריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 15.4 שניות. באוגוסט אותה השנה נערכו משחקי העולם לנשים בגטבורג, שוודיה. היטומי, אשר הייתה הנציגה היחידה ששלחה יפן, זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא עולם חדש של 5.50 מטר, במדליית זהב בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 2.49 מטר, במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.61 מטר ובמדליית ארד בריצת 100 יארד בתוצאה של 12.0 שניות, במקום חמישי בריצת 60 מטר ובמקום שישי בריצת 250 מטר. בתחרות שנערכה בחרבין באוקטובר אותה שנה היא קבעה בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 11.62 מטר, שהחזיק מעמד 13 שנים.
בתחרות שנערכה בטוקיו במאי 1927 קבעה היטומי בקפיצה לרוחק מהמקום שיא עולם חדש של 2.61 מטר ובאוקטובר אותה שנה השוותה את שיא העולם בריצת 50 מטר בתוצאה של 6.4 שניות. במאי 1928 היא קבעה בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 12.2 שניות ושיפרה בשנית את שיא העולם בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.98 מטר, שהחזיק מעמד 11 שנים.
היטומי נבחרה להיות האישה הספורטאית היחידה במשלחת היפנית לאולימפיאדת אמסטרדם (1928). במשחקים עצמם לאחר שהודחה בחצי גמר ריצת ה-100 מטר, החליטה היטומי לקחת חלק בתחרות ריצת 800 מטר בה לא התחרתה מעולם. היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 2:17.6 דקות, אחרי לינה רדקה מגרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 2:16.8 דקות ולפני אינגה ינצל משוודיה (2:17.8 דקות) ובכך הייתה ליפנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג, צ'כוסלובקיה בספטמבר 1930 זכתה היטומי ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.90 מטר, מדליית כסף בטריאתלון (100, גובה, כידון) בתוצאה של 194 נקודות ומדליות ארד בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.8 שניות ובהטלת כידון בתוצאה של 37.01 מטר.
קפיצה למים באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
העפלה
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לספורטאי. הספורטאים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 15 עד 17, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2002). כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 2 ספורטאים, ספורטאי לכל מגדר, מלבד המדינה המארחת,, הזכאית לשלוח 4 ספורטאים, 2 ספורטאים לכל מגדר.
הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית השחייה הבינלאומית סיכמו כי בכל תחרות ישתתפו 12 ספורטאים מכל מגדר ובתחרות המעורבת ישתתפו כל 48 הספורטאים. מכסה בודדת, לכל תחרות, ניתנה למדינה המארחת,. 9 מכסות נוספות יחולקו באליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018 אשר התקיימה בקייב עבור כל תחרות. שתי מכסות נוספות בכל תחרות יחולקו כהקצאה עולמית. במידה, ומדינה תבחר שלא לעשות שיבות במכסה שלה, המכסה תועבר למדינה המדורגת הבאה בהתאם לתוצאות של אליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018.
חנה רוט
חנה רוט (8 בינואר 1939, י"ז בטבת ה'תרצ"ט – 5 בדצמבר 2019, ז' בכסלו ה'תש"ף) הייתה זמרת, שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, סופרת ומשוררת ישראלית, בעלת קריירה בינלאומית שמרביתה באיטליה.
ביוגרפיה
רוט נולדה בפירנצה שבאיטליה למשפחה ממוצא בולגרי. בינקותה עלתה עם הוריה לארץ ישראל. לאחר שהשתקעו בתל אביב למדה תיאטרון וספרות באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן שבה לאיטליה, והקדישה מרב זמנה ללימוד וחקר הפולקלור והשירה העממית, היהודית והאיטלקית. למטרה זו, בין היתר, נפגשה עם קבוצת מחקר ולהקת פולקלור מהחשובות בעולם. באותה עת אספה מאות שירי עם יהודיים, וחקרה את אופן ביצועם העממי. בעקבות כך הופיעה במופעים רבים של שירה עממית, נושאי שירי עם יהודיים ממקורות שונים. במסגרת פעילותה זו הופיעה ב"פסטיבל ונציה למוזיקה מודרנית ולשירה עממית" (1967), הופעה שנודעה כהצלחה רבתי. במסגרת מפעלה זה הוציאה תקליטים של שירי עם יהודיים ואיטלקיים.
בסוף שנות השישים שבה לישראל סופית והצטרפה לתיאטרון "בימות", ובמסגרתו הופיעה, בין היתר, ב"גבעת ספון ריבר", אוסף סיפורים ופזמונים שנושאים אנשיה המתים של עיירה אמריקאית.
עוד השתתפה בהצגה המקורית "איש חסיד היה" (1968), ובה סיפורים, שירים ואמרות חסידים, שזכתה להצלחה עצומה, והוצגה יותר מ-500 פעם. במופע זה שרה רוט כסולנית את השירים "יער, יער" ו"העצבות רק לטיפשים היא".
בעקבות הצלחות אלה הקליטה שני תקליטים בישראל:
ב-1970 השתתפה בתיאטרון "בימות" בהצגות "מחברות החשק" ו"נפוליון - חי או מת!" - מאת נסים אלוני ובבימויו. במהלך הצגה זו שרה בין היתר את "שיר התהילה", שהלחין גארי ברתיני.
ב-1975 השתתפה בתוכנית הרדיו של קול ישראל "על הדרך עץ עומד", שהוקדשה לשירים יידיים שתורגמו לעברית על ידי יעקב שבתאי. השירים הוקלטו עבור התוכנית ויצאו גם על גבי תקליט.
הצגות ומופעים שבהם השתתפה בתפקידים מרכזיים:
השתתפה בסרטים "מגש הכסף" (1984) כזמרת וב"אלכס חולה אהבה" (1986) בתפקיד אמו של אלכס, הדמות המרכזית.
בשנים 1983–1986 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה הנודעת לילדים "רחוב סומסום" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1987 השתתפה במופע המחווה לזמר ולהומור היידי, שהפיקו גלי צה"ל ותיאטרון "הבימה". במופע שרה את השיר "לחיים", אותו ביצעה באותה עת בהצגה "השקיעה", שהועלתה ב"הבימה" בבימויו של לובימוב. בהצגה זו ביצעה בלווית גיטרה שירים שונים ביידיש, כקטעי קישור בין התמונות השונות במחזה.
בשנת 1991 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
בשנת 1995 שיחקה את הבייביסיטר רגינה, בסדרה הקומית ייסורי אפרים.
בשנת 2000 דיבבה ציפור בסדרת הילדים "נימנומים " בשידורי קשת.
בשנת 2004 שיחקה בסדרה "כל שבת שנייה" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2006 שיחקה בסרט "ימים לבנים" ששודר בסינמטק שדרות.
בשנת 2007 הופיעה בסרט "אסקימוסים בגליל" בבימויו של יונתן פז לפי תסריט של יהושע סובול.
בשנת 2010 שיחקה במחזה "מכולת" מאת הלל מיטלפונקט, בהפקה משותפת של הקאמרי ותיאטרון בית לסין.
חיים אישיים
חנה רוט הלכה לעולמה ב-5 בדצמבר 2019, בגיל 80. רוט הותירה אחריה בעל, שני ילדים ושני נכדים.
התחלות
ברפואה ופסיכולוגיה, הִתחלות היא זיוף תסמינים של מחלה גופנית או נפשית, לרבות העמדת פנים כאילו התסמינים חמורים מכפי שהם באמת.
להתחלות עשויים להיות מניעים מגוונים, ביניהם קבלת פיצוי כספי (לעיתים קרובות הִתחלות קשורה במעשה מרמה), השתמטות מעבודה, משירות צבאי או מהליכה לבית ספר, קבלת התאמות במערכת החינוכית, קבלת מרשם לסמים, ריצוי עונש קל יותר בהליך פלילי, או רכישת אהדה ותשומת לב. מגוון מטרות אלה, אשר מוגשמות באמצעות הִתחלות, מכונות בשם "רווח משני". הפרעת התנהגות זו שונה מתסמונות בקבוצת התסמונות המזויפות ובקבוצת התסמונות הסומטיות אשר בהן המטרה היא רווח פסיכולוגי עיקרי המושג מההתחלות, למשל הפחתת חרדה או גילום תפקיד החולה.
מבחינה משפטית הִתחלות היא בדרך כלל מחלה מזויפת. התסמינים המזויפים בשכיחות הגבוהה ביותר בין מִתחלים הם: כאב ראש, דאבת השרירים, תסמונת העייפות הכרונית וכאבים כרוניים. מקרי הִתחלות מנצלים חלק משמעותי ממשאבי מערכת הבריאות.
היסטוריה
בספר שמואל מסופר אירוע הִתחלותו של דוד המלך בפני אכיש מלך גת:
גלנוס הרופא הנודע מן התקופה הרומית תיעד בכתביו שני מקרי הִתחלות. מטופל אחד אשר התחזה כסובל מכאבי בטן כדי לפטור עצמו מהופעה פומבית ואילו השני התחזה כבעל פגיעה בברכו כדי לפטור עצמו ממסע ארוך בחברת אדונו.
בתקופה המודרנית תופעת ההִתחלות הייתה כה נפוצה בברית המועצות עד שהשלטונות הגבילו את סמכותו של הרופא לצוות על ימי מחלה וטיפולים. בעת שמיליוני בני אדם הועסקו בעבודות כפייה בברית המועצות, הרופאים המטפלים התמודדו עם ארבעה סוגים עיקריים של הפונים לעזרה רפואית: 1. אלה אשר נזקקו לעזרה רפואית; 2. אלה אשר חשבו שהם זקוקים לעזרה רפואית (היפוכונדרים); 3. מִתחלים; 4. אלה שפנו מפורשות לרופאים בתחינה לפטור אותם מעבודה. תלות זו אשר פיתחו העובדים בכפייה ברופאים המטפלים שינתה את אופי יחסי מטפל-מטופל לכזה של חוסר אמון ורמיה.
תסמינים
קיימת קשת נרחבת של שיטות להִתחלות. בין מגוון השיטות שדווחו בספרות לצורך הִתחלות פיזית, יש המתמקדות בזיוף ממצאי מכשירי מדידה רפואיים, כגון מדחום, יצירת נפיחות ברקמות, עיכוב החלמת פצעים, מאמץ-יתר, מינון-יתר של תרופות, פגיעה עצמית, או דיווח שקרי על תסמיני מחלה אשר נלמדו בעל פה מתוך ספר רפואה, או מקור מידע רפואי אחר. מִתחלים עשויים לדווח לרופא על עבר רפואי שקרי, כגון תיאור התקפים אפילפטיים או תסמיני התקף לב, לעיתים התיאור מלווה בשימוש בתרופות אשר תופעות הלוואי שלהן מחקות את תסמיני המחלה, כגון נטילת תרופות אנטי-פסיכוטיות הגורמות לרעד שרירי בלתי נשלט. זיהוי מקרי הִתחלות קשה יותר אצל מטופלים הסובלים כבר ממחלה מאובחנת בעברם. במקרים שכאלה ההִתחלות מתוארת לעיתים כ"חפיפה פונקציונלית" (באנגלית: functional overlay) על גבי מחלה קיימת.
קיימות מחלות אשר קל יותר לזייף. לדוגמה, כיוון שחוויית כאב מוכרת לרבים, אלה המבקשים להִתחלות יודעים מהם הביטויים החיצוניים של אדם החווה כאב. לכן, כאב הוא אחד התסמינים המופיעים בשכיחות גבוהה יותר בקרב מִתחלים.
אבחון הִתחלות
על פי מהדורה IV-TR של הDSM יש לחשוד בהִתחלות בכל צרוף של התצפיות הבאות: למרות זאת נמצא כי מאפיינים אלה אינם מועילים בזיהוי מעשי של אנשים אשר מִתחלים.
בין המאפיינים של מחלה מזויפת (בין על רקע הִתחלות ובין על רקע הפרעה נפשית) נמצא: זיהוי מקרי הִתחלות לצרכים משפטיים נעשה בדרך כלל בעזרת חוקרים פרטיים המנסים לאסוף ראיות להתנהגות המִתחלה בתצפיות סמויות, הקלטות סתר, איסוף עדויות משכנים וחברים, ועוד.
השפעת תופעת ההתחלות על החברה
תופעת ההִתחלות גורמת נזקים לחברה בשלוש דרכים עקריות. ראשית, הִתחלות פוגעת בתפוקה של התעשייה והצבא עקב היעדרויות מרובות ממקום העבודה. שנית, הִתחלות פוגעת בקרנות ציבוריות ופרטיות המוקדשות לצורכי ביטחון סוציאלי, נכות, פגיעה בעבודה וביטוחי בריאות. שלישית, הִתחלות פוגעת קשות במשאביה של מערכת הבריאות. משאבים יקרים של כוח אדם, בדיקות, מכשור רפואי, ומיטות אשפוז מוקדשים לאבחון ולטיפול בבעיותיהם הרפואיות הדמיוניות של מִתחלים וכדי לפסול את האפשרות שהם סובלים מבעיות רפואיות אמיתיות הדורשות טיפול. תופעת ההִתחלות פוגעת ישירות במשאבים שלהם זקוקים חולים אמיתיים.
נטייה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ברניקי
ברניקי (או ברניקה, ביוונית: Βερενίκη; 28 לספירה – לא לפני 79 לספירה) הייתה מלכה יהודיה מבית הורדוס, בתו של אגריפס מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי. היא הייתה מאהבתו של הקיסר לעתיד טיטוס והודות לכך הפכה לאחת הנשים המשפיעות ביותר ברומא העתיקה.
נישואיה
בהיותה עוד נערה צעירה, נישאה ברניקי לראשונה למרקוס יוליוס אלכסנדר, בנו של אלכסנדר האלברכוס, מנהיג הקהילה היהודית באלכסנדריה ומקורב לחצר הקיסרית ברומא. גיסה היה טיבריוס יוליוס אלכסנדר, שעלה לגדולה בהמשך במסגרת שירותו בצבא הרומאי. נישואיה של ברניקי היו קצרים, ותוך זמן קצר התאלמנה.
כשמלאו לה 16 שנים, השיא אותה אביה לאחיו האלמן הורדוס מלך כלקיס – ממלכה קטנה בצפונה של ארץ ישראל למרגלות הרי הלבנון. לזוג נולדו שני בנים, בֶּרניקְיַנוּס והורקנוס.
באותה שנה (44 לספירה) מת המלך אגריפס הראשון. עם הישמע דבר מותו הפתאומי של אביהן, שימשו ברניקי ואחיותיה הקטנות מטרה קלה לשמחתם של היוונים תושבי קיסריה וסבסטיה לאידם של היהודים על מות מלכם: "והחיילים שנזדמנו (לשם) אותה שעה, ורבים היו, הלכו אל בית (אגריפס) וחטפו את האנדרטות של בנות המלך והביאו אותן מתוך הסכמה כללית לבתי-זונות והעמידו אותן על הגגות, ונהגו בהן מנהג של ביזיון כמה שיכלו, ועשו מעשים מכוערים משאפשר לספרם".
למרות רצונו של קלאודיוס למנות למלך יהודה את בנו של אגריפס, אגריפס השני שגדל ברומא בבית הקיסר ועדיין התחנך אצלו, שינה את דעתו בהשפעת ידידיו, שטענו כי הוא עדיין צעיר מדי (בן 17 בלבד) לשלטון בסדר גודל כזה וממלכת יהודה בוטלה והפכה לאפארכיה. המשימה הראשונה שהטיל הקיסר על הנציב (אפארכוס) החדש ביהודה, הייתה להעניש את תושבי קיסריה וסבסטיה על הביזיון שנהגו במלך המת והגסות כלפי בנותיו, ברניקי ואחיותיה.
בשנת 48 מת הורדוס מלך כלקיס, בעלה השני של ברניקי. לאחר מותו מסר הקיסר קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאגריפס השני, ששלט בה במשך 4 שנים. בשנת 53 החליף קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס בשטחי הטטרארכיה שהייתה בעבר של פיליפוס.
שמועות רבות התרוצצו לגבי היחסים בין ילדיו של אגריפס הראשון. ברניקי קינאה באחותה הקטנה דרוסילה בגלל יופייה, עד שדרוסילה, ש"הצטיינה ביופיה מכל הנשים", נאלצה לברוח ממנה כי "חשדה בה שהיא עלולה להזיק לה במידה לא מעטה".