cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויולה טורק
ביוגרפיה
ויולה נישאה בנישואים שניים לד"ר גבריאל טורק, רופא אורתופד במקצועו. השניים הצליחו להימלט מסלובקיה ועלו לארץ ישראל. היא התקבלה לעבודה כרופאה בבית מרפא בבאר יעקב, בו טופלו ניצולי השואה. בשנת 1954 נסעה להשתלמות בחו"ל למשך כשנה. בשנת 1959 עברה עם משפחתה לבאר שבע והתגוררה בשכונה ד'. במשך 22 שנים, משנת 1966 ועד 1988 עבדה טורק כרופאה מחוזית ומנהלת הלשכה המחוזית של משרד הבריאות, ופיתחה את שירותי הרפואה בנגב לתושביו. היא ייסדה את שירותי הבריאות לבדואים בנגב. יחד עם בעלה הייתה בין מייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בשנת 1988 פרשה טורק לגמלאות, בהיותה בת 72 והמשיכה להתנדב בתחומים רבים. בשנה זו הוענק לה התואר יקירת באר שבע.
בשנת 1998 השיאה משואה בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה שנערך ביד ושם.
בשנת 2004 קיבלה טורק את "אות יקיר הנגב" מאוניברסיטת בן-גוריון, כהוקרה על תרומתה לפיתוח הרפואה בנגב.
לטורק שני ילדים. בתה, פרופ' חנה יבלונקה, היא היסטוריונית, חוקרת השואה, ראש המחלקה ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון. בנה ירום נשוי למיכל ארלוזורוב, בתו של שאול ארלוזורוב ונכדתו של חיים ארלוזורוב. נכדתה של טורק היא השחקנית דבי יבלונקה, ואחייניה הם הרב מיכאל הרשקוביץ ופרופ' מיכה קליין.
ב-27 ביולי 2022 הלכה טורק לעולמה בגיל 106.
החדקרן האחרון (סרט)
החדקרן האחרון (באנגלית: The Last Unicornn; ביפנית: 最後のユニコーン) הוא סרט הנפשה יפני-בריטי-אמריקאי משנת 1982, שמבוסס על הספר "החדקרן האחרון" מאת פיטר ביגל. הסרט בוים והופק על ידי ארתור רנקין ג'וניור וג'ולס באס. הסרט מספר את סיפורה של חד-קרן אשר לומדת שהיא האחרונה בעולם ויוצאת למסע כדי לגלות מה קרה לגזע שלה.
בסרט דיבבו אלן ארקין, ג'ף ברידג'ס, מיה פארו וכריסטופר לי. את המוזיקה והשירים בסרט הלחין ג'ימי ווב והם בוצעו על ידי להקת אמריקה והתזמורת הסימפונית של לונדון.
תקציר העלילה
חדת הקרן האחרונה בעולם יוצאת למסע כדי לגלות מה קרה לגזע שלה. בדרך היא פוגשת בשלל טיפוסים מעניינים, הכוללים את שמנדריק הקוסם, מולי גרו, אישה הגיונית קשישה ואת המלך האגארד הרשע. הסיפור הוא בחלקו אגדה, בחלקו אלגוריה ובחלקו סיפור על החיים עצמם.
סגי
סגי (בהונגרית: Szegi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. הכפר נקרא עד שנת 1914 פוסטסג (Pusztaszeg) ובשנת 1950 התאחד עם בודרוגקישפלוד (Bodrogkisfalud) לכפר בשם בודרוגסגי Bodrogszegi ובשנת 1991 נפרדו בחזרה לשני הכפרים, סגי ובודרוגקישפלוד.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית סגי קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-360 תושבים בשנת 1991 עד 260 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-27%).
יהודי סגי
בסגי חיו עשר משפחות יהודיות שתאריך התיישבותן במקום לא ידוע. בעקבות הקרע ביהדות הונגריה במאה ה-19 הקהילה הצטרפה לזרם האורתודקסי. במקום היה בית כנסת ובית קברות ושרותי הדת סופקו על ידי קהילת בודרוגקרסטור.
בראשית שנות הארבעים גויסו שלושה מיהודי סגי לעבודות כפייה ואיש מהם לא חזר עם תום המלחמה. באפריל 1944 נלקחו יהודי המקום לגטו שהוקם בשאטוראליאויהיי יחד עם שאר יהודי המחוז. כמה ימים לפני חג השבועות שולחו לאושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו 12 ניצולים והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה וכעבור זמן קצר עזבו את הכפר.
ג'יימס (נהר)
נהר ג'יימס (באנגלית: James River) הוא נהר מרכזי במדינת וירג'יניה ואורכו כ-560 קילומטרים, ועולה ל-715 קילומטרים, אם מחשבים את נהר ג'קסון, אשר הוא הארוך ביותר מבין שני פלגי המקור של הנהר. חלק ניכר ממקורות המים במרכז וירג'יניה מתנקזים לנהר. זהו הנהר במקום ה-18 באורכו בארצות הברית, וה-12 באורכו עבור נהרות שנמצאים במדינה אחת בלבד.
הרכבת האווירית לברלין
הרכבת האווירית לברלין (אנגלית: Berlin Airlift; גרמנית Berliner Luftbrücke) היה מבצע הטסה ענק לעיר ברלין שבגרמניה, שנערך על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה מחודש יוני 1948 ועד לחודש ספטמבר 1949. הרכבת האווירית נערכה על מנת להעביר לעיר את האספקה הדרושה לקיומם של אוכלוסייתה ושל חילות המצב המערביים בה לאחר שדרכי האספקה היבשתיות לעיר נחסמו על ידי ברית המועצות. במהלך המבצע הועברו לעיר 2.32 מיליון טון של אספקה במסגרת 277 אלף טיסות, והוא היווה את הגורם המרכזי להסרת הסגר היבשתי על העיר.
רקע – הסגר על ברלין
לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה חולקה גרמניה המנוצחת לאזורי כיבוש (Sectors) בין ארבע בעלות הברית העיקריות שכבשוה. ארצות הברית, בריטניה וצרפת שלטו בחלקיה המערביים של המדינה וברית המועצות שלטה בחלקה המזרחי. העיר ברלין, שנמצאה כולה בתוך שטח הכיבוש הסובייטי, חולקה אף היא: ברית המועצות שלטה בחלקה המזרחי ושלוש בעלות הברית המערביות שלטו בחלקה המערבי. התנועה של בעלות הברית המערביות אל העיר נעשתה בהסכמה עם ברית המועצות דרך השטח המוחזק על ידה, בכבישים וכן בנתיבי מים.
היריבות בין ברית המועצות לבין בעלות הברית המערביות – שזכתה במהרה לשם המלחמה הקרה – התלקחה כמעט מיד לאחר תום המלחמה, ונסבה במיוחד על שאלת גורלה לעתיד של גרמניה הכבושה. על רקע זה החלו השלטונות הסובייטיים באפריל 1948 להקשות על התחבורה המערבית אל ברלין ולהטרידה. ב-26 ביוני הטילה ברית המועצות חסימה מלאה על דרכי הגישה ביבשה ובמים אל ברלין המערבית, שאוכלוסייתה מנתה אז למעלה מ-2 מיליון תושבים. גם אספקת החשמל אליה נותקה. מטרת החסימה הייתה מניעת אספקה חיונית לעיר ולכוחות הצבא המערביים שבה, על מנת לאלץ את מדינות המערב להסיג את חייליהן ממנה ולמוסרה לידי כוחות ברית המועצות.
שלושה מסדרונות אוויר ממערב גרמניה לברלין נקבעו בהסכם בין מעצמות הכיבוש, ברוחב של 32 קילומטרים כל אחד. מסדרונות אלו נותרו פתוחים לאחר הטלת הסגר על העיר. היה זה כך ככל הנראה משום שברית המועצות סברה שלבעלות הברית המערביות בגרמניה – שצימצמו את כוחותיהן בה במידה ניכרת – לא נותרה יכולת תובלה אווירית משמעותית.
הפעלת הרכבת האווירית
לאחר הטלת הסגר היבשתי על העיר פנה מפקד כוחות ארצות הברית בגרמניה, הגנרל לושיוס קליי (Lucius D. Clay), אל מפקד כוחות האוויר האמריקניים באירופה, לוטננט גנרל קרטיס לה מיי, בשאלה אם יוכל להטיס אספקה אל העיר. לה מיי השיב בחיוב והטיסות החלו בו ביום.
הטסה מוגבלת של אספקה אל ברלין כבר נערכה על ידי מטוסי תובלה אמריקניים ובריטיים במשך 11 יום, החל ב-1 באפריל 1948, בעקבות ההטרדות הסובייטיות של התנועה היבשתית אל העיר, והגיעה להיקף מרבי של 38 טיסות ביום. עתה נדרשה הטסה בהיקף גדול בהרבה.
אנשי מטהו של לה מיי מצאו במהרה (בסיוע מחקר שערך חיל האוויר המלכותי הבריטי זמן מה לפני כן) כי צורכי האספקה היומיים המינימליים של העיר הם 2,000 טון פחם (להסקה ויצור חשמל) ו-1,439 טון מזון (צורכי האספקה היומיים הרגילים של העיר היו 13,500 טון). באותה עת נראתה הטסת כמות מטען יומית שכזו אל העיר כבלתי אפשרית לאור מספרם המוגבל של מטוסי התובלה הזמינים. זאת ועוד – צורכי האספקה של שום עיר בעולם לא מולאו לפני כן באמצעות רכבת אווירית.
למרות המכשולים החל חיל האוויר האמריקני בפעולה להגדלת נפח ההטסה בשיתוף עם חיל האוויר המלכותי הבריטי. חיל האוויר של צרפת לא היה מסוגל להשתתף בפעולה בשל קשיי שפה ונקבע מראש שהאספקה עבור הכוחות הצרפתים בברלין תוטס לשם על ידי האמריקנים והבריטים. האמריקנים נתנו לחלקם במבצע את שם הקוד מבצע ויטלס (Operation Vittles) והבריטים נתנו לשלהם את שם הקוד מבצע פליינפייר (Operation Plainfare).
תחילה כונסו לבסיסי אוויר במערב גרמניה כל מטוסי התובלה הזמינים באירופה – כמעט כולם מדגם C-47 (דקוטה), שכושר ההובלה שלהם היה שלוש טונות בלבד (הבריטים כבר החלו לכנס את מטוסיהם מוקדם יותר). במקביל החל חיל האוויר האמריקני להזעיק לאירופה את מטוסי התובלה שלו מדגם C-54 (Skymaster), שכושר הטסת המטען שלהם הגיע ל-10 טון, ועמם אנשי צוות אוויר וצוותי תחזוקת מטוסים. הם נקראו לשם גם מבסיסים מרוחקים כמו ביפן, אלסקה ופנמה. אנשי צוות קרקע, אזרחים גרמנים ברובם, גויסו במערב גרמניה ובברלין על מנת להעמיס את המטען על המטוסים ולפרוק אותו מהם בברלין.
בתוך ארבעה ימים מתחילת המבצע הגיע מספר המטוסים היומי שהגיע לשני שדות התעופה המערביים בברלין טמפלהוף וגאטו (Gatow) ל-150, במחיר מאמץ רב שנדרש מצוותי האוויר, אך מטענם הגיע רק לחלק קטן מן האספקה שנדרשה לעיר.
בתום עשרה ימים מתחילת המבצע הגיעה כמות האספקה היומית שהוטסה על העיר ל-1,000 טון. ב-30 ביוני החלו מטוסי C-54 להגיע לגרמניה ולהצטרף למבצע. במחצית חודש יולי הגיע היקף ההטסה היומי ל-2,000 טון, שמהם הוטסו 500 טון (או, לפי גרסה אחרת, ל-995 טון) על ידי חיל האוויר הבריטי. בתום 28 הימים הראשונים הגיע היקף ההטסה היומי ל-3,028 טון. האספקה שהוטסה כללה מזון, תרופות וביגוד וכן פחם ומוצרי דלק שונים. האספקה שהגיעה הובלה למחסנים שמוקמו בכל רחבי העיר.
במהלך חודש אוגוסט הטיסו מטוסי המעצמות המערביות לעיר 121 אלף טון אספקה (ממוצע של כ-3,900 טון ליום).
כאשר התברר שהפעלת הרכבת האווירית תתמשך על פני זמן רב נשלח בסוף יולי לגרמניה לפקד על המבצע מייג'ור גנרל ויליאם טאנר. הוא היה קצין חיל האוויר האמריקני שצבר ניסיון רב במבצעי תובלה מוטסים במלחמת העולם השנייה. בין השאר הוא פיקד על טיסות תובלה מהודו אל סין מעל לרכס ההימלאיה. בהסכמת בריטניה מונה טאנר לפקד גם על כוח התובלה האווירי הבריטי. לימים נטבעה סיסמה עבור הרכבת האווירית – "טונאז' עבור טאנר" (Tonnage for Tunner). ב-15 באוקטובר הוקמה בויסבאדן מפקדת כוח המשימה המשולב של הרכבת האווירית.
יום שישי השחור
13 באוגוסט 1948 היה "יום שישי השחור" של הרכבת האווירית לברלין. ביום זה התחוללה סופת גשם מעל ברלין שהקטינה את הראות לאפס והפריעה להכוונת המכ"ם של המטוסים לנחיתה. לשני מטוסי C-54 אירעו תאונות נחיתה והמסלול בשדה התעופה טמפלהוף נחסם. מטוסי תובלה רבים היו בדרכם לעיר ופקחי הטיסה הורו להם להיכנס לטיסה בנתיבי המתנה בגבהים שונים. גנרל טאנר, שנמצא באחד המטוסים, התערב ופקד על פקחי הטיסה לשלוח את כל המטוסים הממתינים חזרה למערב גרמניה עם מטענם, והוא עצמו נחת בהמשך בשדה טמפלהוף.
לימים אמר טאנר כי הוא מאמין שהצלחת הרכבת האווירית נבעה דווקא מיום זה. בעקבותיו נערך שינוי יסודי בנוהלי ההטסה לברלין. לכל מטוס שהמריא ממערב גרמניה נקבעה שעת המראה מדויקת והוא טס (כמקודם) בנתיבי האוויר המוסכמים אל ברלין – מרחק של כ-190 קילומטרים – על ידי הכוונה של משואות רדיו והונחה לנחיתה על ידי מפעיל מכ"ם על הקרקע. נקבע כי לכל מטוס תהיה הזדמנות אחת לנחות, ואם יהיה עליו לבטל את הנחיתה מכל סיבה שהיא הוא יטוס מיד חזרה לבסיס המוצא שלו עם מטענו. באופן זה נמנעה האפשרות שמטוס אחד יעכב את נחיתת הבאים אחריו. בעקבות שינוי זה החל היקף המטען היומי שהוטס לברלין לעלות בהתמדה. המטוסים טסו אל העיר סביב השעון, ביום ובלילה.
שינוי נוסף שהכניס טאנר היה חיסכון בזמן פעולה על ידי קיצור זמן השהייה של המטוסים על הקרקע בברלין. לצורך כך הוא קבע שלאחר שמטוס תובלה ינחת לא יעזבו אותו אנשי צוותו אלא יישארו לצידו בעוד מטענו נפרק. היתר ההמראה ותחזית מזג האוויר לטיסה חזרה יובאו אליהם על ידי קציני קרקע (במקום שאנשי הצוות יאספו אותם) ומזנונים ניידים על גבי ג'יפים יגיעו אל המטוסים לצורך רענון אנשי הצוות. בדרך זו קוצץ משך השהייה של המטוסים על הקרקע במחצית, לכ-30 דקות.
צוותי הקרקע שהעמיסו ופרקו מטען מן המטוסים, גרמנים ברובם, נדבקו אף הם באווירת התחרותיות של המבצע והשתדלו להגדיל את מהירות פעולתם. צוות אחד בן 12 איש השיג שיא שלא נשבר של העמסת תשעה טון מטען בתוך 5 דקות ו-45 שניות בלבד.
המשך ההטסה
בספטמבר 1948, לקראת הסתיו, ניכרה דרישה גוברת בברלין לפחם להסקה, וקיבולת שני שדות התעופה הפעילים בה לא הספיקה להטסתו. לכן הורה הגנרל קליי לבנות שדה תעופה חדש בצפון מערב ברלין, ליד העיירה טגל (ראו להלן). נעשה גם ניסיון שלא נחל הצלחה להטיל מן האוויר בשטח העיר מטעני פחם.
עד ראשית אוקטובר 1948 הגיע היקף ההטסה היומי לברלין ל-5,000 טון, אך הוא צנח בחדשים נובמבר ודצמבר, שהיו הקשים ביותר לרכבת האווירית. תנאי מזג האוויר החמירו מאוד. ערפל וקור עז אילצו מטוסים רבים שהגיעו לברלין לנטוש את הנחיתה ולשוב לבסיסיהם כשמטענם עמם.
בנוסף להפרעות מזג האוויר השתדלו הסובייטיים להפריע למבצע. מטוסיהם ביצעו יעפים בסמוך למטוסי התובלה ואף ירו והטילו פצצות בקרבתם. בלוני מחסום שוחררו בנתיבי הטיסה של המטוסים, שידורי רדיו הפריעו להם וזרקורים כוונו אליהם. יחידת נ"מ רוסית הטרידה את המטוסים שהשתמשו בשדה התעופה הבריטי בגאטו. במקרה אחד חלף מטוס רוסי קרוב מדי למטוס בריטי והביא להתרסקות שניהם ולמותם של 35 איש. סיכום סטטיסטי שהוכן הצביע על 733 אירועי הטרדה סובייטים מסוגים שונים נגד מטוסי הרכבת האווירית.
מזג האוויר השתפר בראשית 1949 והיקף ההטסה היומי עלה שוב. בינואר הגיעו לעיר יותר מ-171 אלף טון, בפברואר – 152 אלף, במרץ – יותר מ-196 אלף טון, ובאפריל – 234.5 אלף. למרות ההתקדמות החליט טאנר להעמיד בפני כוח המשימה אתגר גדול יותר, שאפתני אך בר השגה. הוא החליט לחתור להגעה להיקף הטסה יומי של 10,000 טון, כ-20% יותר ממה שהושג עד אז. נקבע שתוספת המטען תהיה פחם, ויום היעד נקבע ליום ראשון של חג הפסחא, 16 באפריל 1949. באותו יום ערכו מטוסי התובלה האמריקנים והבריטים 1,398 טיסות ולברלין, שנשאו 12,940 טון מטען, וזאת ללא אף תאונה או אירוע חריג.
אפשר שההישג של אותו יום (וכן חתימת הסכם הקמת ברית נאט"ו ב-4 באפריל) שכנע את הסובייטים שבעלות הברית המערביות נחושות להחזיק בברלין. משא ומתן החל בין מעצמות הכיבוש, ובסופו, ב-4 במאי 1949, הוסכם על הסרת הסגר ביבשה ובים על ברלין החל מה-12 במאי. לאור הטרדות שעדיין נמשכו של התחבורה אל ברלין המשיכה הרכבת האווירית לפעול עד ה-30 בספטמבר על מנת לצבור מלאי של מצרכים בברלין למקרה של חידוש הסגר. עד סיום פעולתה ערכו מטוסי התובלה 276,926 טיסות אל העיר.
מטוסים ושדות תעופה שהשתתפו במבצע
כאמור הפעיל חיל האוויר האמריקני במסגרת המבצע בעיקר מטוסי תובלה מדגם C-54 (כולל מטוסים שסיפקה הזרוע האווירית של הצי האמריקני). השימוש במטוסי הדקוטה הופסק לחלוטין עד 1 באוקטובר 1948, ועד מועד זה הוכנסו לשימוש במבצע 225 מטוסי C-54. מטוסי תובלה מדגמי דאגלס C-74 גלובמאסטר ובואינגC-97 סטרטופרייטר הוטסו לברלין לניסיון במשך זמן קצר. נעשה ניסיון להפעיל גם מטוסי פיירצ'יילד C-82.
חיל האוויר האמריקני הציב במערב גרמניה מטוסי קרב מדגם P-47 ת'נדרבולט כדי להתכונן לאפשרות שהסובייטים ינסו להתנכל לרכבת האווירית. אליהם הצטרפו בהמשך מטוסי קרב סילוניים מדגם P-80, שהובאו מבסיס אמריקני בפנמה.
לצורך הטסת הציוד והאספקה הדרושים למבצע מארצות הברית לאירופה נעשה שימוש במטוסי דאגלס DC-4 (המטוס ממנו פותח ה-C-54) של מספר חברות אזרחיות.
חיל האוויר המלכותי הבריטי הציב למבצע 58 מטוסי דקוטה ו-40 מטוסי אוורו יורק. מנובמבר 1948 הצטרפו אליהם מטוסי תובלה מדגם הנדלי פייג' הייסטינגס החדש. הופעלו גם תריסר מטוסי דקוטה מחילות אוויר של מדינות חבר העמים הבריטי וביניהן אוסטרליה. 10 ספינות טיס מדגם שורט סנדרלנד, שקיבולתן הייתה 4.5 טון מטען, ערכו בקיץ 1948 1,000 טיסות מנהר האלבה ממערב להמבורג אל אגם האוול בברלין, עד אשר קפיאתו חייבה את הפסקת טיסותיהן.
מטוסי התובלה האמריקנים יצאו לברלין משדות התעופה האמריקניים הקרובים ביותר לגבול עם שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה – בסיסים בוויסבאדן ובפרנקפורט. המטוסים הבריטים פעלו תחילה משדה וונסטורף (Wunstorf), בהמשך משדה פסברג (Fessberg) ולבסוף משדה ליבק (Lübeck), וכן משדות התעופה בצֶלֶה (Celle) ובשלזוויגלנד (Schleswigland). עד סיום המבצע הופעלו תשעה שדות תעופה במערב גרמניה כבסיסי יציאה לטיסות המטען אל ברלין.
בברלין נחתו המטוסים הבריטים בשדה התעופה גאטו (Gatow) שבדרום-מערב העיר. המטוסים האמריקניים השתמשו בשדה התעופה טמפלהוף שבדרום העיר. לאחר הפעלת הרכבת האווירית התברר שמסלול אדמת העשב בטמפלהוף, שבבסיסו הונחו משטחי פלדה, לא יוכל לשמש לזמן רב לנחיתה והמראה של מטוסי תובלה כבדים. לפיכך נסללו במקביל אליו שני מסלולי בטון, והמסלול המקורי חוזק.
כאשר עלה מספר הטיסות שהגיע לברלין הוברר ששני שדות התעופה הפעילים לא יספיקו לקבלתן. לכן הוחל בספטמבר 1948 בבניית שדה תעופה חדש בשטח של בסיס צבאי גרמני לשעבר בשטח הכיבוש הצרפתי בצפון מערב ברלין, ליד העיירה טגל (הוא נודע לימים כנמל התעופה ברלין טגל). לצורך הבנייה נדרש שימוש במכבשי דרכים, שהיו גדולים מכדי להיות מובלים במטוסים. לכן פורקו המכבשים וחלקיהם נחתכו במבערים, ולאחר שהוטסו החלקים לברלין הם חוברו שם בריתוך והוכנסו לפעולה. שדה התעופה החדש נפתח לטיסות ב-15 בדצמבר.
מגדל רדיו בגובה של 60 מטר בשולי שדה התעופה החדש איים להפריע לשימוש בו. הגרמנים סירבו לבקשת טאנר לסלק את המגדל, מן הסתם משום שהוא נמצא בשטח הכיבוש הסובייטי. מפקד שטח הכיבוש הצרפתי בברלין פתר את הבעיה, כאשר ב-16 בדצמבר הפילה התפוצצות מסתורית את המגדל.
תחזוקה וכוח אדם
גנרל טאנר ואנשי מטהו ארגנו תוכנית תחזוקה למטוסי התובלה, שנזקקו לבדיקה לאחר כל 25 שעות טיסה ולטיפול מקיף יותר לאחר כל 200 שעות טיסה. הטיפולים למטוסים האמריקניים נערכו בבסיס ליד מינכן ובהמשך בבריטניה. לאחר אלף שעות טיסה הוחזרו המטוסים לארצות הברית לטיפול. חיל האוויר הבריטי קיים תוכנית תחזוקה משלו למטוסיו.
החמרת מזג האוויר בסתיו גרמה בעיות של הצטברות קרח על גבי כנפי מטוסי התובלה. איש תחזוקה של חיל האוויר האמריקני הגה רעיון להציב מנוע סילון של מטוס P-80 על גבי משאית ולהשתמש בו להמסת הקרח, ומספר רכבי תחזוקה מעין אלה הורכבו והוכנסו לשימוש.
בית ספר להכשרת אנשי צוות אוויר אמריקניים למבצע נפתח בבסיס חיל האוויר במונטנה. מדי שבוע הגיעו אליו 29 טייסים חדשים, שאומנו תוך סימולציה מדויקת של תנאי הטיסה לברלין והנחיתה בה (מטוסי האימון הטיסו שקי חול).
למבצע נדרשו מכונאים לתחזוקת המטוסים. למרות האיסור על התרועעות אמריקנים עם האוכלוסייה הגרמנית (Nonfraternization) השיג טאנר רשות מגנרל קליי לגייס מכונאים לשעבר של הלופטוואפה לעבודה זו. קצין גרמני ששלט באנגלית תרגם לגרמנית את מדריכי התחזוקה, גייס מכונאים גרמנים ופתח עבורם בית ספר לתחזוקת מטוסי ה-C-54.
לצורך שיכון אנשי צוותי האוויר והתחזוקה המערביים הרבים שנדרשו למבצע הוקמו אוהלים ומבנים ארעיים, וחדרי האוכל עבורם הופעלו במשך כמעט כל שעות היממה, בהתאם לזמני הפעולה של הרכבת האווירית. התארכות המבצע ותנאי המחיה הקשים פגעו במורל הצוותים, ולכן השתדל טאנר להחזיר בהם רוח תחרותיות ואף יסד עלון חדשות של הרכבת האווירית, שבו פורסמו הסטטיסטיקות השוטפות של ההטסה וכן קריקטורות הומוריסטיות.
מבצע ויטלס הקטן
טייס אמריקאי בשם הבחין בסיור מסביב לבסיס בילדים המתבוננים במטוסים הנוחתים וחילק להם ממתקים. לאחר שראה שהם מתרגשים מחלוקת הממתקים הבטיח להם לזרוק להם ממתקים כשהוא נוחת. מכיוון שנחתו עשרות מטוסים ביום וכדי שיצליחו להבחין במטוסו, גיל אמר להם שסימן הזיהוי שלו יהיה ניענוע הכנפיים בעת הנחיתה. לאחר זמן מה, התקבלו מכתבים רבים לחיל האוויר האמריקאי המיועדים ל-"Uncle Wiggly Wings", ""The Chocolate Uncle" ו-"The Chocolate Flier" מילדים ברלינאים. כך גילה גנרל טאנר על הדבר, אישר את הרעיון וכינה אותו מבצע ויטלס הקטן (Operation Little Vittles). ביולי 1948 החלו הצוותים של מטוסי התובלה האמריקאים להטיל מעל מערב ברלין ממתקים עבור ילדי העיר. מאוחר יותר המאמץ גדל וילדים בארצות הברית החלו לתרום ממתקים למטרה זו, ואף מספר יצרני ממתקים הצטרפו ליוזמה. בסך הכל הוטלו מעל לעיר יותר משלושה טון ממתקים והמבצע הפך להצלחה תעמולתית גדולה של בעלות הברית המערביות.
תוצאות המבצע
הרכבת האווירית לברלין פעלה במשך 321 ימים (לא כולל משך פעולתה אחרי הסרת הסגר על העיר). בסך הכל הוטסו אליה 2,323,067 טון מטען (מהם 400 אלף טון על ידי חיל האוויר המלכותי) ו-227,655 נוסעים טסו אל העיר וממנה. עלות המטענים שנשלחו אל העיר כוסתה על ידי ארצות הברית (345 מיליון דולר), בריטניה (17 מיליון לירות שטרלינג) וגרמניה הכבושה (150 מיליון מרק). המחיר בחיי אדם היה 75 אמריקנים ובריטים שנהרגו במהלך המבצע.
לקחים מבצעיים חשובים רבים הופקו מן המבצע בכל הנוגע לטיסה במזג אוויר גרוע, טכניקות מבצעיות, פיקוח טיסה ותחזוקת מטוסים, והוכחה ההיתכנות של הטסה מסיבית של מטענים בדרך האוויר במבצע מאורגן סביב השעון.
מועצת העיר ברלין החליטה לשנות את שמה של הכיכר שליד שדה התעופה טמפלהוף ל"כיכר הגשר האווירי" (Air Bridge Square) וכיום ניצבת בה אנדרטה לזכר חללי מבצע ההטסה.
בשנת 1950 הופק סרט הקולנוע The Big Lift ("ההטסה הגדולה"), המשחזר את המראות והאווירה של המבצע.
הערות שוליים
Berlin Blockade
סמואל אינגהם
סמואל דלוצנה אינגהם (באנגלית: Samuel Delucenna Ingham; 16 בספטמבר 1779 – 5 ביוני 1860) היה מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון ולפני כן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו
סמואל אינגהם נולד בניו הופ, פנסילבניה לג'ונתן אינגהם, רופא בפילדלפיה, ולאן לבית ולדינג. לאחר שלמד לימודים קלאסיים, הוא עבד כשוליה אצל יצרן נייר בפניפק קריק, לא הרחק מפילדלפיה. לאחר סיום הכשרתו כשוליה, היה אינגהם למנהל מפעל לייצור נייר בבלומפילד, ניו ג'רזי, שם הוא הכיר את רבקה דוׂׂׂד, שאיתה הוא התחתן ב-1800 ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים. באותה שנה הוא שב לפנסילבניה ושם הוא הקים מפעל לייצור נייר בשטח החווה של אמו (אביו נפטר ב-1793), שהיה למקור פרנסתו העיקרי בשנים הבאות.
חבר הקונגרס
ב-1822 נשא אינגהם לאישה את דבורה הול מסיילם, ניו ג'רזי. יחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים. באותה שנה הוא נבחר שוב לקונגרס וכיהן שם עד 1829. הוא שב גם לתפקידו כיושב ראש ועדת הדואר.
מזכיר האוצר
לאחר תום כהונתו בקונגרס ועד 1831 כיהן אינגהם כמזכיר האוצר של ארצות הברית. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הבנק השני של ארצות הברית נחזה על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון כבלתי חוקתי וכמונופול מסוכן. זו הייתה דאגתו העיקרית של אינגהם. ג'קסון סבר שלא צריכים להיות במחזור שטרות כסף אלא רק מטבעות, ושחוקת ארצות הברית הגדירה שלא יהיו שטרות כסף במערכת המוניטרית. אינגהם האמין בבנק השני של ארצות הברית וניסה ליישב את העימותים בין ג'קסון, שביקש לחסל את הבנק, לבין נשיא הבנק ניקולס בידל.
על אף אי יכולתו להגיע לפתרון העימות בין ג'קסון לבין בידל, פרישתו של אינגהם מתפקידו כמזכיר האוצר אירעה על רקע שערורייה שבה היו מעורבים חברי הקבינט בממשלו של ג'קסון ונשותיהם. בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, נידו נשים אלו נידוי חברתי את מזכיר המלחמה ג'ון איטון ואת רעייתו פגי איטון. שערורייה זו נודעה כפרשיית התחתונית.
ב-17 ביוני 1831, יום לפני שאיטון התפטר באופן רשמי, הופיע מאמר בעיתון Telegraph שעל פיו "הוכח" שמשפחותיהם של אינגהם, מזכיר הצי ג'ון בראנץ' ושל התובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין סירבו להתרועע עם פגי איטון. ג'ון איטון כתב לכל השלושה מכתבים בהם דרש את תגובתם על המאמר. אינגהם השיב במכתב מלא בוז וציין שעל אף שהוא לא היה המקור למאמר, המידע בו נכון. ב-18 ביוני קרא איטון לאינגהם להתמודד מולו בדו-קרב. את הדרישה הוא העביר באמצעות מי שייעד להיות עוזרו בדו-קרב, גיסו, דר' פיליפ ג. רנדולף, שהגיע לאינגהם פעמיים ואיים עליו בפעם השנייה שהוא ייפגע פיזית אם הוא לא יענה לדרישותיו של איטון. למחרת שלח אינגהם הודעה שהוא מסרב להתייצב לדו-קרב. מצב זה שם את איטון כמי שראוי ל"רחמים ובוז". הוא כתב מכתב נוסף לאינגהם והאשים אותו בפחדנות. אינגהם קיבל ידיעה שאיטון, רנדולף ואחרים מחפשים אחריו כדי לתקוף אותו. בכל אופן, הוא דיווח שבשני הלילות הבאים המשיכו איטון ואנשיו לארוב סביב לביתו ולאיים עליו. לאחר מכן הוא עזב את העיר ושב בבטחה לביתו. הוא דיווח לג'קסון את גרסתו על מה שהתרחש וג'קסון ביקש מאיטון להשיב על ההאשמה. איטון הודה שהוא "עבר ליד" המקום בו אינגהם התאכסן, "אך בשום נקודת זמן לא ניסה להיכנס... או לכתר את המקום".
שנותיו האחרונות
לאחר התפטרותו מתפקידו כמזכיר האוצר שב אינגהם לעסקי ייצור הנייר ועסק גם בפיתוח מכרות פחם. הוא היה מעורב בארגון חברת הרכבות ביבר מדוו, שלתקופת מה הוא שימש כנשיאה. הוא גם היה קשור לארגון חברת הפחם הייזלטון. הוא פעל לקידום כרייתן של תעלות כמו תעלת להי ותעלת דאלוור. ב-1849 הוא עבר לטרנטון, ניו ג'רזי, שם הוא עבר עבור בנק מקומי.
מותו ומורשתו
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא היה חבר באגודה היוקרתית, "המכון הקולומביאני לקידום האומנויות והמדעים" (Columbian Institute for the Promotion of Arts and Sciences), שבין חבריה נמנו הנשיאים לשעבר אנדרו ג'קסון וג'ון קווינסי אדמס ואישים בולטים רבים מאותה תקופה, כולל אנשי צבא, ממשל, רפואה ומקצועות נוספים.
פורד מודל K
פורד מודל K (באנגלית: Ford Model K) היא מכונית פתוחה בסגנון מכונית עידן פליז בתצורת "Touring car" מתוצרת יצרנית הרכב פורד האמריקאית אשר יוצרה בין השנים 1906–1908.
מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה
העיטור נוסד בפברואר 1976 בהוראת נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד. הוא מוענק לקצינים בכירים שמילאו תפקיד במחלקת ההגנה, במטות המשולבים, סוכנות ביטחון או פעילות משולבת זרועות אחרת. המדליה מוענקת על ידי מזכיר ההגנה של ארצות הברית או מי שהוסמך על ידיו.
תיאור
המדליה דומה בעיצובה למדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה, למעט צבע המדליה, שהוא כסוף ולא זהב, וכמו כן צבעי הסרט והאות שונים.
חזית המדליה מורכבת מסמל משרד ההגנה של ארצות הברית בצבע כסף: עיטם לבן-ראש האוחז בטפריו שלושה חצים ולצדיו 13 כוכבים המסמלים את 13 המושבות. העיטם נמצא על רקע מחומש (פנטגון) כחול המסמל את חמש זרועות הכוחות המזוינים וכן את הפנטגון, מטה משרד ההגנה.
בגב העיטור חרותות המילים: "For Superior Service", ובמרכז המדליה "From The Secretary of Defense To".
ישראל באירוויזיון 2016
ישראל השתתפה באירוויזיון 2016 עם השיר "Made of Stars", שנכתב על ידי דורון מדלי ובוצע על ידי חובי סטאר. רשות השידור שיתפה פעולה יחד עם שידורי קשת, על מנת לבחור את הנציג הישראלי לאירוויזיון 2016 שהתקיים בעיר סטוקהולם, בירת שוודיה. תוכנית המציאות לתחרות שירה הכוכב הבא לאירוויזיון 2016, שאורגנה על ידי שידורי קשת, שימשה לבחירת האמן שייצג את ישראל. התחרות הכילה חמישה עשר משדרים ומשדר הגמר שהתקיים ב-3 במרץ 2016, בהשתתפות ארבעת המבצעים הפיינליסטים שלהם הותאם שירי אירוויזיון פוטנציאליים. "Made of Stars" שבוצע על ידי חובי סטאר זכה בהצבעת הקהל.
ישראל השתתפה בחצי הגמר השני של התחרות, שהתקיימה ב-12 במאי 2016 והיה ה-4 בסדר ההופעה, "Made of Stars" הוכרז בין 10 השירים הנבחרים בחצי הגמר השני ולכן העפיל לגמר ב-14 במאי. מאוחר יותר פורסם שישראל הגיעה למקום ה-7 מתוך 18 המדינות שהשתתפו בחצי גמר וקיבלה 147 נקודות. בגמר ישראל הופיעה ה-7 בסדר ההופעה והגיעה למקום 14 מתוך 26 המדינות שהשתתפו עם 135 נקודות.
רקע
רשות השידור אישרה את השתתפותה של ישראל בתחרות ב-21 בספטמבר 2015, והחליטה לשתף פעולה עם שידורי קשת וטדי הפקות על מנת לבחור את נציג ישראל לאירוויזיון 2016, רשות השידור הייתה צפויה להיסגר בשנת 2016 ובמקומה יוקם תאגיד השידור הישראלי, שלה תהיה הזכות בכל הקשור לתחרות האירוויזיון. זו הייתה הפעם השלישית שנציג ישראל ניבחר באמצעות שיתוף פעולה עם שידורי קשת וטדי הפקות, רשות השידור שיתפה פעולה עם גורמים אלה על מנת לבחור את נציג ישראל בשנים 2008 ו-2015.
הכוכב הבא לאירוויזיון 2016
בחירת נציג ישראל לאירוויזיון 2016 נעשתה באמצעות תחרות שירה, הכוכב הבא לאירוויזיון 2016, שהופק על ידי טדי הפקות ושידורי קשת. הכוכב הבא שימש ב-2015 גם כן לבחירת נציג ישראל לאירוויזיון 2015, אך ב-2016, שמה שונה במיוחד לתחרות האירוויזיון ובחרה גם את הנציג וגם את השיר לאירוויזיון. את התחרות הנחו אסי עזר ורותם סלע ופאנל השופטים הורכב מאסף אטדגי, מוקי, קרן פלס והראל סקעת, שהיה נציג ישראל באירוויזיון 2010. לתחרות היו 25 משדרים, שהחלו ב-5 בדצמבר 2015 והסתיימו ב-3 במרץ 2016. התחרות שודרה בערוץ 2 ובאתר מאקו.
בשלב האודישנים של התחרות נדרשו המבצעים להשיג 70% מהקולות במהלך הופעתם כדי לעבור לשלב הבא, כל חבר בפאנל השופטים יכול להצביע ולהעלות את הציון של המבצע ב-10%. לאחר מכן פאנל השופטים בחר את השישה עשר המועדפים מבין כל המבצעים שעברו את שלב האודישן. לאחר מכן, שש עשרה המועדפים התחרו בשמונה דו-קרבים עם שני מבצעים בכל דו-קרב, שהביא בסופו להדחתם של שבעה מבצעים. תשעת המבצעים הנותרים חולקו לקבוצות של שלושה, והשניים המועדפים מכל קבוצה עברו לשלב הבא. שישת המבצעים הנותרים התמודדו בדו-קרב נוסף, שבו שלושה מבצעים הודחו, בעוד שלושת הזוכים האחרים בדו-קרב עלו לשלב הגמר. אחד משלושת המבצעים שהודחו בשלב האחרון של הדו-קרב קיבל הזדמנות לעלות לדב הגמר בגלגל הצלה. ארבעת המועמדים הסופיים היו: אלה דניאל, חובי סטאר, נופר סלמאן וגיל חדש.
הגמר התקיים ב-3 במרץ 2016 באולפני ג.ג נווה אילן, ירושלים. לארבעת המבצעים הותאם שיר פוטנציאלי לאירוויזיון שנבחר מתוך למעלה מ-100 הצעות על ידי ועדה מקצועית מרשות השידור, שידורי קשת ותאגיד השידור הישראלי. לפני הגמר, הושמעו השירים לראשונה בתוכנית הרדיו של רשת ג' "באוויר" ב-1 במרץ 2016. הזוכה נבחר בשני סבבים. בסיבוב הראשון התחרו ארבעת המבצעים בדו-קרבים וכל אחד מהם ביצע קאבר לשיר. שני הזוכים בדו-קרב עלו לסיבוב השני להצבעת הקהל, כמו גם להצבעת השופטים, שהייתה להם אפשרות להעלות את הציון של המבצע ב-3%. שני הזוכים בתחרות היו חובי סטאר ונופר סלמאן. פאנל השופטים לבדו בחר את המבצע השלישי מהשניים שלא עברו את שלב הדו-קרב כדי לעבור לשב הבא הסיבוב השני; אלה דניאל הייתה הבחירה של השופטים. בסיבוב השני, שלושת המבצעים שעברו את הסיבוב הראשון שרו כל אחד מהם את השיר המיועד לאירוויזיון, "Made of Stars" בביצועו של חובי סטאר, נבחר רק על ידי הצבעת הקהל. הצבעת הקהל שהתקיימה בשני הסיבובים נעשתה כולה באמצעות יישום מאקו.
שלב האודישנים
שלב האודישנים שודר מ-5 בדצמבר 2015 ועד 30 בינואר 2016. 48 מתוך 75 המתמודדים עברו לשלב הבא לאחר שקיבלו לפחות 70% מהקולות.
בין המתמודדים היו ליאור כהן (קיארה דופלה) שהוא חלק מהרכב פאות קדושות, חובי סטאר שהשתתף בעונה השביעית של כוכב נולד, אמנון ארגוב אחיו של זוהר ארגוב, הסופר והמחזאי דורון בראונשטיין (בשם הבמה אפולו), אחי נתן שהשתתף בתוכנית המציאות האח הגדול עונה 6 והילה בן דוד שהשתתפה בקדם-אירוויזיון 2013.
שלב האודישנים האינטימי
האודישן האינטימי שודר ב-30 בינואר 2016. באודישן זה צומצמה הנבחרת ל-16 מתמודדים שעברו לשלב הבא.
שלב הדו-קרב
שלב הדו-קרב שודר מה-5 בפברואר 2016 ועד ה-13 בפברואר 2016. כל 16 המתמודדים צומדו לזוגות והשתתפו ב-8 קרבות. מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא. בסוף המשדר האחרון בשלב זה הוחלט על ידי צוות השופטים להציל מהדחה את המתמודדת גיל חדש מתוך 8 המתמודדים שהודחו.
הצמד עלמנור התפרק ועלמה השתתפה כיחידה.
רבע הגמר
רבע הגמר: ספיישל משפחות שודר בשני חלקים 19 ו-20 בפברואר 2016. תשעת המתמודדים השתתפו בשלושה קרבות. מכל תלת-קרב, שני המתמודדים עם הציון הגבוה יותר עברו לשלב הבא.
חצי הגמר
חצי הגמר שודר בשני חלקים 26 ו-27 בפברואר 2016 והורכב משני שלבים: בשלב הראשון ששת המתמודדים השתתפו בשלושה קרבות. מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא. בשלב השני שלושת המתמודדים שקיבלו את הציון הנמוך מכל דו-קרב התמודדו בתלת קרב שנקרא "כרטיס אחרון לגמר". המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא.
הגמר
הגמר שודר ב-3 במרץ 2016 והורכב משני שלבי דו-קרב.
שלב ראשון
בשלב הראשון ארבעת המתמודדים הנותרים הוצמדו לשני זוגות דו-קרב. מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה עבר לשלב הבא של התחרות. בשלב זה לכל שופט הייתה אפשרות להעניק 3% מההצבעה. בסיום השלב הראשון השופטים הצילו מהדחה את אחד מתוך שני המתמודדים שהיה עם הביצוע הטוב לדעתם.
מוקי לא היה צריך להצביע משום שכבר הוחלט כי אלה דניאל תינצל מהדחה.
שלב שני
בשלב השני כל מתמודד בחר וביצע שיר אחד מתוך שלושת השירים שוועדה מטעם רשות השידור בחרה לאירוויזיון. המתמודד עם הציון הגבוה ביותר זכה במקום הראשון ולייצג את ישראל באירוויזיון 2016. בשלב זה רק לקהל הייתה זכות הצבעה.
באירוויזיון
החצי גמר והגמר שודרו בשידור חי בהערוץ הראשון עם כתוביות בעברית ובערוץ 33 עם כתוביות בערבית. בגלל ערב יום הזיכרון שהתנגש עם התאריך של חצי הגמר הראשון, שודר חצי הגמר בערוץ 1 לפני הגמר ב-14 במאי. חצי גמר 2 והגמר שודרו בנוסף גם ברדיו בעברית ב-88 FM עם פרשנות של קובי מנורה, אור וקסמן וננסי ברנדס. השדרן הישראלי, שהכריז על 12 הנקודות שהוענק על ידי חבר השופטים הישראל במהלך הגמר הוא עופר נחשון.
חצי גמר
חובי סטאר השתתף בחזרות הטכניות ב-4 וב-7 במאי, ואחרי בחזרות עם התלבושות ב-11 וב-12 במאי. שכלל את חבר השופטים ב-11 במאי שבו חבר השופטים המקצועי מכל מדינה צפו והצביעו לשירים המועדפים עליהם.
חובי סטאר הופיע בחליפה שחורה עטורה באבני סברובסקי עם שני אקרובטים שהופיעו על חישוקים ענקיים. הבמה הייתה חשוכה בעיקר עם מסכי LED שהציגו כוכבים ואפקט מפל פירוטכני בסוף ההופעה. שני האקרובטים שהופיעו על הבמה עם חובי סטאר היו אמיר נר-גואן וג'ניפר כהן. לחובי סטאר הצטרפו גם שלושה זמרי ליווי: אימרי זיו, אלמוג קאפח ומתן אגמי.
בתום ההופעה הוכרזה ישראל כאחת מעשרת השירים המועדפים שהעפילו לגמר. מאוחר יותר התברר שישראל הגיעה למקום השביעי בחצי הגמר, וקיבלה 147 נקודות: 20 נקודות מהקהל ו-127 נקודות מחבר השופטים.
גמר
זמן קצר לאחר חצי הגמר השני, התקיימה מסיבת עיתונאים של עשר המדינות שהעפילו לגמר. במסגרת מסיבת עיתונאים זו השתתפו המבצעים כדי לקבוע באיזו מחצית השתתפו בגמר. ישראל הוגרלה להתחרות במחצית הראשונה. ישראל הופיעה ה-7 בסדר ההופעה אחרי איטליה ולפני בולגריה.
חובי סטאר שוב לקח חלק בחזרות עם התלבושות ב-13 ו-14 במאי לפני הגמר, שכלל את חבר השופטים, שבו שופטים מקצועיים מעניקים את הנקודות שלהם לפני הופעת הגמר. חובי סטאר חזר על הופעתו מהחצי גמר בגמר ב-14 במאי. ישראל הגיעה למקום ה-14 בגמר עם 135 נקודות:
אחרי אהדה גדולה מחבר השופטים אשר העניקו לו 124 נקודות ודירגו אותו במקום ה-8, ניקוד הקהל היה נמוך והעניק לו רק 11 נקודות נוספות אשר הורידו את חובי למקום ה-14 בתום התחרות.
הצבעה
להלן פירוט הנקודות שהוענקו לישראל והוענקו על ידי ישראל בחצי גמר ובגמר, והתפלגות ההצבעה של השופטים והקהל משני המופעים.
פיצול תוצאות ההצבעה
חמשת החברים הבאים היו השופטים מישראל:
פימלודיים
פּימֶלוֹדיים (שם מדעי: Pimelodidae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים ובה מיני דגים גדולים. במשפחה זו 30 סוגים.
אלה הם דגים טורפים אגרסיביים בעלי שפמים ארוכים העוזרים להם לחוש את טרפם במים. הם מצויים ברחבי נהרות ואגמים במקסיקו, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית. אורכו של הגדול במיני המשפחה, פיראיבה, עשוי להגיע ליותר מ-3 מטר.
הכיפה הירוקה
הכיפה הירוקה (בערבית: القبة الخضراء) הוא המבנה שמעל קברו של מוחמד, מייסד האסלאם, ושל הח'ליפים הראשונים מהראשידון, אבו בכר ועומר. המבנה, בצורת כיפה בצבע ירוק, נבנה איפה שבעבר היה חדרה של עאישה, אשתו השלישית של מוחמד. הכיפה ממוקמת בפינה הדרום־מזרחית של מסגד הנביא במדינה, ערב הסעודית. מיליונים מבקרים בו מדי שנה, כמסורת לאחר העלייה לרגל למכה וקיום מצוות החג'.המבנה הנוכחי מתוארך לשנת 1279 לספירה, אז נבנתה כיפת עץ לא צבועה מעל הקבר. מאוחר יותר הוא נבנה מחדש ונצבע בצבעים שונים, פעמיים בסוף המאה ה-15, ופעם אחת ב-1817. הכיפה נצבעה בירוק לראשונה ב-1837, ומכאן שמה.
היסטוריה
הכיפה נבנתה בשנת 1279 לספירה (שנת 678 בלוח השנה ההיג'רי) בתקופת שלטונו של הסולטאן הממלוכי קלאוון. המבנה המקורי היה עשוי מעץ והיה חסר צבע, ונצבע בלבן וכחול בשחזורים מאוחרים יותר. בשריפה שפרצה בשנת 1481, המסגד והכיפה נשרפו כליל, והסולטאן קאיתבאי יזם פרויקט שיקום. במהלך השיקום הוחלף רוב בסיס העץ במבנה ללבנים, כדי למנוע את קריסת הכיפה בעתיד. הבונים השתמשו בצלחות עופרת לכיסוי כיפת העץ החדשה. הבניין, שכולל את קברו של הנביא מוחמד, חודש בהרחבה בחסותו של קאיתבאי. הכיפה הנוכחית נוספה בשנת 1818 על ידי הסולטן העות'מאני מהמוט השני. בשנת 1837 נצבעה לראשונה בירוק.
כאשר סעוד בן עבדול-אל-עזיז אל סעוד כבש את מדינה ב-1805, חסידיו, הווהאבים, הרסו כמעט כל כיפת קברים באל-מדינה, בהתבסס על אמונתם שהערצת קברים, ומקומות שייוחסו להם כוחות על טבעיים, היא עבירה על ה"תווחיד", עקרון יחידות האל. הקבר הופשט מהזהב והתכשיטים שעיטרו אותו, אך הכיפה נשמרה. ההנחה היא שהניסיון להרוס אותה נכשל, או כי מוחמד אבן עבד אל-והאב כתב שהוא לא רוצה לראות את הכיפה הרוסה, למרות הסלידה שלו מאנשים שמתפללים ליד הקבר. אירועים דומים התרחשו ב-1925 כאשר המיליציות הסעודיות, אל-אח'ואן, כבשו מחדש את העיר. רוב חוקרי הווהאבים תומכים בסברה שהתקבלה החלטה על ידי הרשויות הסעודיות לא לאפשר הערצה לקבר, אשר נבנה מאות שנים לאחר מותו של מוחמד, ולכן נחשב כ"חידוש".
קבר מוחמד והח'ליפים הראשונים
קברו של מוחמד נמצא בגבולות מה שהיה הבית שלו ושל אשתו עיישה. במהלך חייו של מוחמד, החדר היה צמוד למסגד. המסגד הורחב בתקופת הח'ליף האומיי ווליד הראשון כדי שיכלול את הקברים של מוחמד, ושני הח'ליפים הראשונים מהראשידון, אבו בכר ועומר, הקבורים לידו. עומר קיבל מקום ליד אבו בכר, שבמקור ייועד לעיישה.
קברו של מוחמד הוא סיבה חשובה לקדושתו הגבוהה במיוחד של המסגד. "כיפת הנביא" מסמנת את מיקומו של הקבר. לא ניתן לראות את הקבר עצמו, כי האזור מגודר ברשת זהב ווילונות שחורים. משערים כי ישנה גומחה השמורה לעיסא (ישו), במקרה שישוב בביאה השנייה. הקברים, ומה שנשאר מביתה של עיישה, תחומים במבנה בן 5 צלעות, ללא דלתות וחלונות, שנבנה על ידי הח'ליף עומר השני. צורת המחומש נבחרה בכוונה, כדי לגרום לה להיראות שונה מהכעבה בעלת 4 פאות, ובכך למנוע מאנשים לבצע "טוואף", קרי: הקפה סביב הקבר. למתחם זה לא נכנסו מאז השחזור של קאיטביי ב-1481. רק את הקיר הזה, העטוף בבד ירוק, ניתן לראות מבעד לרשתות הקיר החיצוני, שנבנה כמה מאות שנים מאוחר יותר, ולימים הונגש לציבור.
שבט מנשה
שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך. הוא נקרא על שם אבי השבט מנשה, בנו הבכור של יוסף שהיה בן לרחל וליעקב. יוסף הוא הבכור לבני רחל, ואחיו השני, בנימין, הוא בנה הצעיר.
ברכת יעקב
יעקב בירך את שני בניו של יוסף בברכה ייחודית, מלבד הברכה שבירך מאוחר יותר את יוסף על זרעו יחד עם ברכת שאר בניו של יעקב: על אף שיוסף העמיד את בניו לפי סדר חשיבותם, את מנשה הבכור מימין יעקב ואת אפרים הקטן משמאלו, החליף יעקב את ידיו וסמך את יד ימינו על אפרים, ואת יד שמאלו על מנשה. לשאלת יוסף על המעשה, ענה יעקב:.
גם בהוספת הברכה השנייה לבני יוסף, המשיך יעקב להעדיף את אפרים על פני מנשה:.
בעקבות דברי יעקב, המשיך המנהג לברך את הבנים במילים "ישימך א-להים כאפרים וכמנשה" עד ימינו.
ברכת משה
גם משה כלל את שני בני יוסף בברכה אחת בפרשת וזאת הברכה, ופירט את שמות שניהם:
סמלי השבט: אבן החושן והדגל
על פי הפירוש, האבן שמייצגת אותו ואת שבט אפרים היא אבן השוהם שאותה נשא אהרן הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על לבו.
ה"אות" של שבט זה (כלומר הדגל שלו) היה ציור של ראם על רקע שחור, בתוספת ציור של מצרים. על פי הכתוב: "בְּכוֹר שׁוֹרוֹ הָדָר לוֹ וְקַרְנֵי רְאֵם קַרְנָיו, בָּהֶם עַמִּים יְנַגַּח יַחְדָּו אַפְסֵי אָרֶץ, וְהֵם רִבְבוֹת אֶפְרַיִם וְהֵם אַלְפֵי מְנַשֶּׁה:" (דברים פרק ל"ג 17).
נשיאי השבט
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט אפרים במדבר: גַּמְלִיאֵל בֶּן פְּדָהצוּר. בפרשת מסעי נזכר הנשיא חניאל בן אפוד.
נציג בית יוסף בשנים עשר המרגלים היה: לְמַטֵּה יוֹסֵף לְמַטֵּה מְנַשֶּׁה גַּדִּי בֶּן-סוּסִי. (במדבר יג יב)
המסע במדבר
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט מנשה לאחר שבט אפרים במחנה שהיה ממערב למשכן.
במפקד שנערך במדבר לאחר יציאת מצרים מנו הגברים מגיל 20-50 בשבט מנשה 32,200 איש. לאחר 40 שנה של נדידה במדבר, מניינם היה 52,700 איש.
נחלת השבט
נחלת שבט מנשה הייתה מחולקת לשתי נחלות נפרדות: חצי שבט המנשה שהיה אחד משניים וחצי השבטים שישבו בעבר הירדן המזרחי וחצי המנשה שישב במרכז ארץ ישראל שבעבר הירדן המערבי.
נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המזרחי גבלה בדרומה בנחלת שבט גד, בצפון ובמזרח בארם, בני עמון ואשור ובמערב בשבט דן ושבט נפתלי. בירתו הייתה ככל הנראה העיר יבש גלעד.
נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המערבי גבלה בצפון בנחלות שבט יששכר, שבט אשר ושבט זבולון, במערב בים התיכון, בדרום בשבט אפרים ובמזרח בנהר הירדן ואדמות שבט יששכר.
ערי מנשה נקראו בשמות המשפחות בשבט. גלעד, חוות יאיר, ונובח בעבר הירדן; בהר המרכזי הערים כמו שכם, תרצה, חגלה, נועה, ועמק חפר.
השבט בארץ ישראל
משפחות השבט הגדולות מנויות בתנ"ך באופן פזור. בספרי במדבר ויהושע נמנו שמונה משפחות גדולות יחד: מכיר, גלעד, איעזר, חלק, אשריאל, שכם, שמידע וחפר. בנפרד הוזכרו גם צלפחד בן חפר ובנותיו, יאיר בן מנשה ונובח. בדברי הימים א (ז, יד) נמנו עוד כעשרה מבני השבט.
בין בני שבט מנשה הבולטים היו בין היתר יאיר הגלעדי, גדעון בן יואש ו- יפתח הגלעדי ששפטו את ישראל בתקופת השופטים.
בתקופת המלוכה נגבו המיסים משני שבטים אלה במרוכז וירבעם בן נבט היה אחראי בימיו לסבל בית יוסף שבו השתתפו שבט מנשה ושבט אפרים.
שבט מנשה נחשב במסורת היהודית כאחד מעשרת השבטים האבודים של בני ישראל. עם חורבן ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס לערך, רבים הוגלו לרחבי האימפריה האשורית; אחרים נטמעו בממלכת יהודה. אמנם, בספר דברי הימים ב' פרק ל' מוזכר כי בימי חזקיהו, שארית הפליטה של ממלכת ישראל, כולל שבט מנשה, הוזמנו לירושלים על מנת לחגוג את חג הפסח, ובימי יאשיהו, המקדש משופץ בכסף שנאסף גם "מיד מנשה ואפרים ומכל שארית ישראל" (ל"ד, ט'). מספר מחקרים מהשנים האחרונות מעידים כי ההגליות האשוריות באזור השומרון היו כנראה פחות משמעותיות מהמתואר בספרי מלכים, ונראה שרבים מתושביו נותרו במקומם לאחר הכיבוש האשורי. השומרונים מייחסים את עצמם לשבטי אפרים ומנשה (וגם לוי) שנותרו בארץ לאחר הכיבוש האשורי, והמחקר האקדמי בן-זמננו מאשר במידה רבה את טענה זו.
שיבת ציון
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים (שני השבטים האחרונים היו חלק מתושבי ממלכת ישראל במקור לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, פרופסורים כמו: מ.ד. קאסוטו וא.ש. הרטום מפרשים זאת כ:"שרידי עשרת השבטים שהתיישבו בממלכת יהודה"), עם זאת תיאור בני השבטים: מנשה ואפרים אינו מוזכר בתיאור השבים ארצה שבספר עזרא שבו מתוארים שבי ציון כאנשים משבט יהודה, בנימין ולוי (כולל הכהנים).
מג'יק ליפ
מג'יק ליפ הוקמה על ידי רוני אבוביץ ב-2010 וגייסה 1.4 מיליארד דולר ממשקיעים רבים, כולל גוגל וקבוצת עליבאבא הסינית. ב-2016 פורבס העריך כי שוויה עומד על כ-4.5 מיליארד דולר.
באוגוסט 2018 שחררה החברה את המוצר הראשון שלה, משקפי המציאות הרבודה (Magic Leap One (ML1, ב"מהדורת יוצרים" (Creator Edition), המיועדת למפתחי אפליקציות ויוצרי תוכן, ועוד לא לציבור הרחב. המחיר עמד על 2,295 דולר.
באפריל 2020 פיטרה החברה כ-1,000 עובדים כתוצאה ממשבר הקורונה.
ביולי 2020 הוחלף המנכ"ל רוני אבוביץ על ידי פגי ג'ונסון
טקס פרסי אוסקר ה-65
טקס פרסי אוסקר ה-65 (באנגלית: 65th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1992 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-29 במרץ 1993. השחקן והקומיקאי בילי קריסטל הנחה את הטקס בפעם הרביעית ברציפות.
המערבון "בלתי נסלח" היה מועמד לתשעה פרסים וזכה בארבעה: פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר, פרס לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס לעריכה הטובה ביותר. כמו כן בלט הסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד" אשר קיבל תשע מועמדויות, וזכה בפרסי השחקנית הטובה ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד לבמאי האיטלקי פדריקו פליני, ופרסים לפעילות הומניטרית לשחקניות אודרי הפבורן ואליזבת טיילור. הפבורן נפטרה כחודשיים לפני הטקס, ובנה שון קיבל את הפרס בשמה.
ז'אמבק
ז'אמבק (בהונגרית: Zsámbék; בגרמנית: Schambeck ) היא עיירה במחוז פשט, בנפת בודהקסי, התיישבות כפרית במרחב המחיה של בודפשט.
מיקום, אקלים, נוף
ז'אמבק ממוקמת כ-35 קילומטרים מערבית לבודפשט, למרגלות הרכס של גבעת-ניאקאש, בקצה הצפון מערבי של "אגן ז'אמבק". היא ממוקמת באותו קו רוחב בדיוק כמו האזורים המרכזיים והצפוניים של האי מרגיט בבודפשט, וגם מעט צפונה מכך. מבחינה גאוגרפית, היא שייכת לאחת השלוחות של אזור הגבעות של גרצ'ה. היישובים סביבה: הרצגהאלום, ביצ'קה, סומור ועוד.
תנאי האקלים שלה כמעט זהים לאלה שבצד בודה של הבירה, אם כי היא מתחממת פחות בקיץ ומתקררת יותר בחורף. עם משקעים שנתיים ממוצעים של 550 מילימטרים, זהו אחד היישובים היבשים יותר, אך הנעימים ביותר בהונגריה.
בתקופות העתיקות האזור כולו היה מכוסה בים טתיס. בעלי חיים רבים חיו במימיו הרדודים, ושלדי הגיר שלהם נמצאים בכל מקום סביב העיירה כיום. בתקופות ההיסטוריות לאחר מכן, הים נסוג מספר פעמים ואז חזר וכיסה שוב את האזור. האדמה מורכבת מאבן גיר ומהלס שמכסה אותה.
תחבורה
יש יציאה מהכביש המהיר M1 בקילומטר ה-26 לכיוון ז'אמבק, אך ניתן להגיע אליה גם מהכביש הראשי מספר 1.
ניתן להגיע ליישוב מכיוון בודהקסי ובודפשט רבעים 2 ו-12. ניתן להגיע מביינה, דרך סומור בכביש 1105, וגם מביצ'קה על בכביש 1104. האוטובוסים 770, 774, 775, 777, 778, 798 ו-799 היוצאים מבודפשט, מתחנת הרכבת קלנפלד וכן עם האוטובוסים 783, 784, 785 היוצאים מכיכר סל קלמן ניתן להגיע אליה וגם עם האוטובוסים מסדרת 786, 787, 789, 791 ו-795.
מקור השם
שמו של היישוב נגזר משם פרטי, ניתן לייחסו למילה הלטינית sambucus (סמבוק) וקשור לשם הפרטי סמבוך.
היסטוריה
המקום היה מיושב כבר בתקופה הפלאוליתית. נמצאו באזור גם ממצאים משמעותיים קלטים, אראוואסקים רומים ואווארים, כך נמצאו שרידים קלטיים של עגלת דואר שנמצא במקום (נלקח למוזיאון הלאומי של הונגריה). גם טרומבון מארד שנמצא במקום מוכיח שהאזור היה כבר מיושב במאה ה-2 לספירה.
תקופת הזוהר של ז'אמבק חלה במאות שאחרי כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים בשנת 896, שכן היישוב היה לאורך נתיב הסחר בין אסטרגום וסקשפהרוואר. בשנת 1467 העלה אותו מתיאש הראשון, מלך הונגריה לדרגת עיר שוק. רגע לפני מותו הטירה המקומית נתרמה לבנו יאנוש קורווין, שהיה בעל הבית של הטירה עד 1504.
בשנת 1541 כבשו הטורקים את ז'אמבק ושלטו בה במשך 145 שנה. הם בנו במקום מבצר כדי להגן על התוואי החשוב. בתקופת שלטונם, הכנסייה והמנזר נפגעו במהלך הלחימה. בתקופה זו הכפר סבל רבות, איבד את תפקידו המשמעותי לשעבר והפך לא מיושב.
בשנת 1689 קנתה משפחת זיצ'יי את הכפר ובנתה את הטירה בסגנון הבארוק המוקדם באתר הטירה שנהרסה בשנת 1710. לאחר גירוש הטורקים הגיעו מתיישבים שוואבים (בעיקר מאזור קיסלג) להחליף את התושבים שברחו או נכחדו בתקופות הטורקית.
במלחמת העולם השנייה ז'אמבק שוב הייתה שדה קרב, בשנת 1944 התרחשו כאן חלק מהתנועות האיגוף הסוביטיות של בודפשט.
בשנת 1946 גורשו 95% מהאוכלוסייה השוואבית (שבט גרמני) לגרמניה. מתיישבים הונגרים הגיעו הגיעו למקום מהמישור ההונגרי הגדול. היישוב עיר מאז 1 ביולי 2009.
קהילת ז'אמבק
יהודים התיישבו בז'אמבק במחצית הראשונה של המאה ה-18, באישור בעל האחוזה. באותה עת התיישבו במקום גם גרמנים שהתייחסו בעוינות ליהודים. ב-1840 ישבו בז'אמבק 494 יהודים. רובם עסקו במסחר. במקום היו חברה קדישא ושני בתי קברות, האחד לגברים והשני לנשים. בית הכנסת נבנה ב-1810, וב-1887 נוסדה אגודת נשים.
בתקופת ה"טרור הלבן" (פרעות ביהודים ובאנשי שמאל בידי גורמים ימניים בשנים 1919–1921 בעקבות נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) נשדדו חנויות של יהודים בידי כנופיות הפורעים של הטרור הלבן, ששיתפו פעולה עם תושבי המקום הגרמנים. יהודים הותקפו ברחובות, ובית הכנסת חולל. כעבור זמן מה הפקיעו תושבים מקומיים בהסכמת השלטונות חנויות ועסקים שהיו בבעלות יהודים. ב-1930 ישבו בז'אמבק 180 יהודים.
תקופת השואה
עוד בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939) הורע מצבם של יהודי הונגריה הפרו-גרמנית, עם החלת החוקים האנטי-יהודיים (החוק היהודי הראשון השני והשלישי שפגעו ביהודים לרעה בתחומי הכלכלה והתרבות. בז'אמבק הופעלו החוקים בכל חומרתם.
אחרי פרוץ המלחמה נשלחו גם בז'אמבק הגברים היהודים לשירות העבודה (עבודות כפייה כשרות עזר לצבא ההונגרי והועסקו בעבודות ביצורים ושירותים נוספים כגון כרייה, בניית דרכים, חפירת מלכודות נגד טנקים, פינוי שדות מוקדשים ועוד). משפחות המגויסים שנותרו בעיירה סבלו מהתנכלויות תושבי העיירה הגרמנים.
במרץ 1944, ימים אחדים אחרי הכיבוש של הצבא הגרמני (הוורמכט) את הונגריה (מבצע מרגרטה), נצטוו היהודים להסתגר בבתיהם. ב-31 במאי הובלו כולם לגיטו בקאשמגייר (Békásmegyer), ומשם שולחו ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
אלביון הצבועה
אלביון הצבועה שהוא השם המקובל יותר בעברית, או אָלְבְּיוֹן הבוגדנית או אלביון הבוגד שהם תרגומי השם המקובל בלועזית: Perfidious Albion, או אלביון הנוכלת, הוא ביטוי גנאי המשמש לתיאורה של בריטניה. הביטוי מבוסס על השם היווני הקדום שהוענק לאיים הבריטיים – "אלביון" (ביוונית: Ἀλβιών).
את הכינוי העניקו לבריטניה הצרפתים בעקבות מלחמת מאה השנים. הצרפתים ראו בפריצת המלחמה ביטוי להפרת היחסים הפיאודו-וסאלים בין מלך אנגליה אדוארד השלישי ומלך צרפת פיליפ השישי. מעת זאת החל הביטוי להתפשט, והוא נכנס לשימוש בכל פעם שבריטניה ביצעה עוולה לדעת מתנגדיה; וגם מחוץ לשפה הצרפתית, והיה בשימוש עמים במצב מלחמה או ביריבות עם בריטניה. כך לדוגמה עשו הגרמנים שימוש בביטוי כדי לעודד גיוס לצי הקיסרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בביטוי העברי אלביון הבוגד ודומיו, נעשה שימוש על ידי מנהיגי היישוב, סופרים ועיתונאים, בתקופת המנדט על רקע הספר הלבן ונסיגתה של בריטניה מהצהרת בלפור, ואף בראשית שנות המדינה.
הערות שוליים
Albion
פרס גרנד פרי
פרס גרנד פרי (בצרפתית: Grand Prix; בתרגום חופשי: "פרס גדול") הוא פרס המוענק בפסטיבל הקולנוע בקאן על ידי חבר השופטים של הפסטיבל, לסרט עלילתי המשתתף בתחרות. זהו הפרס השני בחשיבותו המוענק בפסטיבל, אחרי דקל הזהב. לפני ייסודו, פרס חבר השופטים המיוחד נחשב לפרס "המקום השני".
שם
מאז 1995, השם הרשמי של הפרס הוא פשוט הגרנד פרי, אך היו לו שני שמות נוספים מאז הקמתו בשנת 1967: "Grand Prix Spécial du Jury" (1967–1988) ו-"Grand Prix du Jury"'' (1989–1994).
רוברט שטולץ
רוברט אליזבת שטולץ (בגרמנית: Robert Elisabeth Stolz 25 באוגוסט 1880 - 27 ביוני 1975) היה פזמונאי ומנצח אוסטרי, כמו גם מלחין אופרטות ומוזיקה לסרטים.
חייו
שטולץ נולד להורים מוזיקליים בגראץ. אביו היה מנצח ומלחין, אמו הייתה פסנתרנית קונצרטים, והוא היה קרוב משפחה של זמרת הסופרן טרזה שטולץ. בגיל שבע, סייר באירופה כפסנתרן וניגן מיצירות מוצרט. הוא למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה אצל רוברט פוקס ואנגלברט הומפרדינק. משנץ 1899 כיהן משרות ניצוח במריבור (שנקראה אז מרבורג), זלצבורג וברנו, לפני שתפס את מקומו של ארטור בודנצקי בתיאטר אן דר וין בשנת 1907. הוא ניצח שם, בין השאר, על ביצוע הבכורה של "חייל השוקולד" מאת אוסקר שטראוס בשנת 1908. בשנת 1910 פרש ממשרתו כדי להיות מלחין ומנצח עצמאי. בינתיים החל להלחין אופרטות ושירים נפרדים וקצר כמה וכמה הצלחות בתחומים אלה.
אחרי ששירת בצבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה, הקדיש שטולץ את זמנו בעיקר לקברט, ובשנת 1925 עבר לברלין. בסביבות 1930, החל לחבר מוזיקה לסרטי קולנוע, בהם הסרט המדבר הגרמני הראשון "שני לבבות בקצב הוואלס", שוואלס הנושא שלו היה עד מהרה לחביב הקהל. כמה יצירות קודמות של שטולץ, כגון "Adieu, mein kleiner Gardeoffizier" מתוך האופרטה שלו "נשות וינה העליזות", התפרסם בקהל הרחב באמצעות מדיום הקולנוע, לאחר ששולב ב"פונדק הסוס הלבן".
עקב עליית המשטר הנאצי בגרמניה חזר שטולץ לווינה, שם היה שיר הנושא שלו לסרט Ungeküsst soll man nicht schlafen gehn ללהיט. הוא המשיך בפעילותו גם בברלין. בנסיעותיו הלוך ושוב מעיר לעיר הבריח יהודים ופליטים פוליטיים מגרמניה לאוסטריה בתא המטען של הלימוזינה שלו. הוא חזר על כך 21 פעמים. אז הגיע האנשלוס ושטולץ עקר שוב את מושבו, תחילה לציריך ואחר לפריז, שם נכלא בשנת 1939 כגורם עוין. הוא שוחרר בעזרת ידידים וב-1940 יצא לניו יורק.
בארצות הברית נחל שטולץ תהילה הודות לקונצרטים של מוזיקה וינאית שערך, החל ב"לילה בווינה" בקרנגי הול. כתוצאה מכך, קיבל הזמנות רבות להלחין מוזיקה להצגות ולסרטים, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר: "ואלס בעננים" ל"מצעד האביב" היה מועמד ל"שיר המקורי הטוב ביותר" ב-1941, והמוזיקה שלו לסרט "זה קרה מחר" הייתה מועמדת לפסקול הסרט לדרמה או קומדיה הטובה ביותר ב-1945.
ב-1946 חזר שטולץ לווינה, שם חי את שארית חייו. בשנות ה-60' וה-70' הרבה להקליט אופרטות של מלחינים כיוהאן שטראוס הבן, פרנץ להאר, אמריך קלמן ולאו פאל, שהכיר קודם לכן.
בשנת 1952 החל שטולץ להלחין ל"רביו הקרח של וינה". הוא הקדיש את הראשונה ב-19 אופרטות הקרח שלו ("אוה הנצחית") לאלופת אירופה אוה פאווליק. ב-1970, לציון יום הולדתו ה-90, הוענק לו תואר "אזרח כבוד של וינה", המוזיקאי השני שזכה לכבוד זה אחרי ריכרד שטראוס. דמותו מונצחת גם על בול דואר בסדרת זיכרון של הדואר הווינאי.