cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת ראדין
מלחמת העולם הראשונה
ב-1916 חיפשו מקום מפלט חדש, כשאזור הקרבות התקרב, והישיבה נעה עמוק יותר לתוך רוסיה, לשומיאץ שבמחוז מוהילב ואחרי כן בסנוֹבסק במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה. הכוחות הגרמניים כבשו את מינסק ב-1918. הייתה זאת תקופה סוערת, כשהשלטונות אוסרים תלמידים מהישיבה ששוחררו רק אחרי מאמצים רבים והוצאות כספיות גדולות. עם עליית הקומוניזם המצב לא היה עתיד להשתפר. אחרי שהשלטונות גרמו לכך שהישיבה לא תוכל לשרוד ברוסיה היא פנתה לפולין לכיוון ראדין. החזרה לראדין הואצה עם מותו של חתן החפץ חיים הרב צבי הירש לוינסון ב-1921 אחרי מחלה קצרה.
חזרה לראדין
אחרי היתקלות בקשיים בקבלת אישור נסיעה וחציית הגבול לפולין, שקיבלה זה עתה עצמאות, התעכבה הישיבה במינסק בערך חודשיים. כאשר ניתן האישור הגיעה הישיבה לברנוביץ' שם נשארו כמה ימים. באביב של 1921 שבה הישיבה לראדין. הרב משה לנדינסקי המתין בתחנת הרכבת כדי לברך את החוזרים. כאשר הם הגיעו לבנין הישיבה הם מצאו את חלקו הפנימי הרוס ונטוש. הגרמנים החרימו את הבניין והפכו אותו אורווה לסוסיהם ולמחסן תחמושת. התלמידים נאלצו להשתכן בבית המדרש המקומי. החלונות היו מנופצים והריהוט נעלם. האפשרות היחידה הייתה לשפץ את הבניין ולהשתמש בו. עם הזמן פרחה הישיבה בהנהגתו של הרב נפתלי טרופ והרב משה לנדינסקי. בנו של הרב לוינסון יהושע מונה למנהל וחתנו אליעזר קפלן למשגיח הרוחני.
עם פטירתו של הרב טרופ ב- 1928 פחת מעמדה של הישיבה בהדרגה. גם כאשר מונו שני ראשי ישיבה צעירים, הרב ברוך יוסף פייבלזון (חתנו של הרב טרופ) והרב מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים) לא חזרה הישיבה למעמדה הקודם.
עם פטירתו של הרב ברוך יוסף פייבלזון ב- 1933 נותר הרב מנדל זקס ראש הישיבה היחידי. בנוסף, הרב אברהם טרופ מסר שיעורים בסגנון של אביו שהיה מקובל על התלמידים הוותיקים. המוסד כלל גם כולל שהתמקד בלימוד סדר קדשים. הרב אלחנן וסרמן והרב יוסף שלמה כהנמן היו בין אלה שלמדו שם.
אף על פי שהחפץ חיים מסר שיעורים לעיתים רחוקות ולא החזיק אף פעם בתפקיד של ראש ישיבה הוא היה הכוח המניע שלה. כאשר הוא נפטר ב-1933 נעשה המשך המימון לישיבה בעייתי. הרב משה לנדינסקי נאלץ לנסוע עד לונדון כדי לגייס כסף. הרב לנדינסקי עצמו נפטר כמה שנים מאוחר יותר, ב- 1938 בגיל 77.
מלחמת העולם השנייה
עם פריצתה של מלחמת העולם השנייה השתלטה ברית המועצות על ראדין. רוב תלמידי הישיבה עברו לווילנה שבליטא בעוד שמיעוטם נשאר בראדין וביניהם קרובו של החפץ חיים הרב מרדכי דב רויטבלאט. הרב הלל גינזבורג חתנו של אליעזר זאב קפלן והרב אברהם טרופ. כאשר התנאים בווילנה נעשו קשים מדי החליטו, שוב, לפצל את הישיבה לשניים. מחצית אחת התמקמה באיישישוק בהנהגתו של יהושע לוינסון והאחרת באוטיאן. כאשר הסובייטים כבשו את ליטא הפסיקה הישיבה לתפקד. למרות שנעשו מאמצים גדולים כדי לאפשר לתלמידי הישיבה להימלט רק מעטים הצליחו לקבל ויזות ולהגר.
המבנה היום
עד לשנת 2018 שימש המבנה כמוקד בילוי ובית קולנוע לתושבי העיירה והסביבה. בתחילת 2018 נקנה המתחם על ידי קבוצת יהודים, במטרה לחדש את הישיבה במקום.
ישיבות על שם ישיבת ראדין
לאחר השואה הקימו בני משפחותיהם של ראשי הישיבה ישיבות בארצות הברית ובישראל, לזכר הישיבה המקורית שחרבה.
ארצות הברית
בארצות הברית הקימו הרב מנחם מנדל זקס והרב מרדכי לנדינסקי את "ישיבת ראדין" או "ישיבת חפץ חיים". מאוחר יותר הצטרף אליהם הרב גרשון זקס, בנו של ר' מנחם מנדל ותלמידו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. בראשית שנות ה-60 עברה הישיבה לטולמן (Tallman) ניו יורק. אחרי פטירתו של הרב מנדל זקס ב- 1974 קיבל בנו גרשון את תפקידו עד פטירתו ב- 1990. היום עומדים בראש הישיבה הרב ישראל מאיר זקס והרב אריה זאב זקס.
ישראל
בשנת 1963, לאחר שהוקצה לכך שטח על ידי עיריית נתניה, החל הרב מרדכי לנדינסקי, בנו של הרב משה לנדינסקי, בפעולות לפתיחת ישיבת ראדין בנתניה. דוד רזניק שהיה נכד אחיו של הרב משה לנדינסקי פעל רבות להקמת הישיבה ושימש כראש ועדת הבניין של הישיבה, כאשר הרב חיים פלאטו משמש כראש הישיבה. ישיבה זו נסגרה והוקמה מחדש על ידי חתנו של הרב דוד רזניק, הרב אברהם גוגיג בשנת 1994. ראש הישיבה שנבחר על ידי הרב שך היה הרב מנחם דן מייזלס, מחבר ספר פתחי מגדים, תלמידם של הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב מאיר חדש. ב- 2005 היו בה כמאה תלמידים. בשנת 2009 נסגרה הישיבה.
בשנת 2017 נפתחה שוב ישיבה במבנה חדש ב"קריית ראדין" בפאתי העיר נתניה (בסמיכות למושב אביחיל) בראשות הרב מיכאל גוגיג ובנשיאות הרב אברהם גוגיג. באייר אותה שנה מונה הרב עובדיה ברוידא לראש הישיבה, לצד הישיבה כולל אברכים ובו כחמישים אברכים רובם תושבי נתניה והסביבה, בראשות הכולל עומדים הרב חנוך גוגיג והרב אהרן אריה וולדנברג, בין רבני הישיבה: הרב יואל שפירא ר"מ בישיבת עטרת ישראל במודיעין עלית, הרב דניאל זורייבין בנו של הרב אפרים זורייבין, הרב ידידיה וניט
ז'אן-מיקאל סרי
תחילת הקריירה
סרי נולד בחוף השנהב. בשנת 2010 החל לשחק במימוסאס, מועדון פאר מאביג'אן, בירת חוף השנהב, לאחר שהגיע אליו ממחלקת הנוער של אפריקה ספורטס. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 16 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ואף זכה באליפות חוף השנהב לעונת.
פורטו ב' ופאסוס די פריירה
ב-2 בנובמבר 2012 עבר סרי אל פורטו ב', קבוצת המילואים של פורטו. הוא שיחק בקבוצה במשך עונה אחת, בה ערך 19 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-31 באוגוסט 2013 עזב סרי את פורטו ב' על-מנת לחתום על חוזה לשלוש שנים בפאסוס די פריירה מליגת העל הפורטוגלית. ב-14 בספטמבר ערך סרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 80 דקות בהפסד 1–3 לבנפיקה ליסבון במסגרת המחזור הרביעי בליגה. ב-2 במרץ 2014 הבקיע סרי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-54 בניצחון 1–3 על מאריטימו במסגרת המחזור ה-21 בליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך סרי 21 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, ובעונתו השנייה הוסיף שער אחד ב-33 הופעות ליגה.
ניס
ב-11 ביוני 2015 חתם סרי בניס מליגת העל הצרפתית. ב-8 באוגוסט ערך סרי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 למונקו במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-27 בספטמבר הבקיע סרי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-53 בניצחון 1–4 על סנט אטיין במסגרת המחזור השמיני בליגה. סרי שיחק בכל משחקי הליגה של קבוצתו בעונתו הראשונה בה (35 משחקים בהרכב הפותח ושלושה משחקים כמחליף), והבקיע שלושה שערים.
פולהאם
ב-12 ביולי 2018 חתם סרי בפולהאם מהפרמייר ליג לארבע שנים. ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–2 לקריסטל פאלאס. ב-25 באוגוסט כבש את שערו הראשון בניצחון 2–4 על ברנלי.
קריירה בינלאומית
ב-6 בספטמבר 2015 ערך סרי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. ב-17 בנובמבר 2015 הבקיע סרי את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בדקה ה-64 בניצחון 0–3 על נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מרד הרקליוס
מרד הרקליוס (613–617 לספירה) היה מרד היהודים נגד הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית ותמיכתם בכיבוש ירושלים בידי הפרסים במהלך הפלישה הפרסית לארץ ישראל. היה המרד האחרון בסדרת מרידות יהודה ברומא וחלק מהמלחמות הביזנטיות-סאסאניות.
יהודי ארץ ישראל חברו לפרסים במרד נגד הרקליוס במטרה לשחרר את ירושלים מהשלטון הביזנטי. השליטה בירושלים נפלה לידי הכוחות היהודים-פרסיים בהנהגת בנימין מטבריה ונחמיה בן חושיאל  בתום קרב ומצור בן כעשרים יום, בו היוו הכוחות יהודים גורם משמעותי. תחת השלטון הפרסי פרסית, היהודים קיבלו את השליטה בעיר למשך חמש השנים הבאות. באותה העת ישבו ברחבי ארץ ישראל כ-150,000 יהודים, פזורים ב-43 יישובים.
לאורך ההיסטוריה כתבים עתיקים יחסו לתקופה זו את חורבן הקהילה הנוצרית, על ידי היהודים והסאסאנים, לא רק בירושלים אלא ברחבי המזרח התיכון כולו, דבר שאפשר את הצלחת הפלישה הערבית. עם זאת, מחקרים ארכאולוגים מודרניים אינם תומכים בקביעה זו. לאור זאת בתקופה זו גובשו והוגדרו היהודים כאויבי הצלב והנצרות הרומית. בשנת 638 האימפריה הביזנטית איבדה את השלטון באזור לטובת הערבים. הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, שעמד בראש האימפריה המוסלמית-ערבית, כבש את מסופוטמיה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים. כשבראשית תקופה זו היהודים שוב התמרדו נגד האימפריה הביזנטית המדכאת.
רקע
בעקבות רדיפות האימפריה הביזנטית הנוצרית את היהודים והשומרונים, הגיבו האחרונים במספר מרידות, תוך תפיסת התקופה כאחרית הימים. בה הביזנטים הם אדום, שבמסווה של קבלת ערכי היהדות פועלים לשינוי אופייה; זאת דרך חיזוק, הכוונה ושינוי ערכי היהדות דרך הנצרות. במטרה להרוס את היהדות בקלות ומבפנים, תוך שינוי הנצרות בצורה שתתאים לביזנטים והסטת הנוצרים-יהודים נגד היהודים, מעיין הפרד ומשול. הכנסייה הביזנטית בתגובה החלה להפיץ תעמולה דתית נגד היהודים בכוונה להחליש את היהודים ולהפריד בין הנוצרים ליהודים תוך הסתתם נגד היהודים. היהודים בתגובה ביקשו לשתף פעולה עם הסאסאנים נגד הביזנטים.
פוגרום שהתקיים בשנת 608 ביהודי אנטיוכיה הוביל למרד היהודי של 610, שדוכא. במרידות נוספות שהתקיימו באותה השנה בצור ובעכו, יהודי צור נטבחו כפעולת תגמול. לאור תפיסת היהודים את הביזנטים ככובשים מדכאים, שלא כמו בפעמים עברו בהן היהודים התנגדו לנוכחות הסאסנית בארץ ישראל, כמו בתקופת שאפור הראשון, בשנת 610 בירכו האחרונים על הנוכחות הסאסאנית.
בעקבות קרב אנטיוכיה בשנת 613, הוביל שהרבראז  את כוחותיו לארץ ישראל ובשנת 614 כבש את קיסריה, שהייתה הבירה האדמיניסטרטיבית של פלשתינה פרימה. עם פלישתו של שהרבראז החל מרד יהודי נגד הביזנטים שכלל כ-20,000 איש שהצטרפו ללוחמה נגד הביזנטים. בנימין מטבריה, ונחמיה בן חושיאל הנהיגו את המרד ושיתוף הפעולה עם הסאסאנים מול הביזנטים. איגדו חיילים שהורכבו מקבוצות שנות של אנשים שכללו ערבים ויהודים מטבריה, נצרת והגליל והחזירו את השליטה היהודית על ירושלים ללא התנגדות.
אוטונומיה שלטונית יהודית בירושלים והאפשרות שחודשה עבודת הקורבנות
החזרת השליטה על ירושלים ליהודים ומינוי בנימין מטבריה למושל העיר התפרשה בהקשר משיחי, וייתכן כי נבנה מזבח, בית תפילה וחודשה עבודת הקורבנות על הר הבית. נרקמו תוכניות להקמת בית המקדש השלישי ומינוי הכהנים דרך מיון ובחינת השושלות. את התשתית לסברה שחודשה הריבונות היהודית בהר הבית ולו להרף עין היסטורי, הניסיון היהודי השלישי לאחר חורבן בית המקדש השני לחזור אל ההר, הניח מיכאל אבי יונה בספרו 'בימי רומא וביזנטיון'. החרו החזיקו אחריו חוקר הר הבית ארנון סגל והארכאולוג, אסף אברהם, שאחת האפשרויות שהוא מעלה, שהיה ניסיון יהודי בתפר שבין התקופה הפרסית לתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל להקים מבנה על אבן השתיה בתבנית האדריכלות המתומנת המוכרת ליהודים עוד מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל בהתחשב בממצא ארכאולוגי כפסיפסים ושרידי מבנים מהתקופה הביזנטית שנחשפו בהר ובפרויקט סינון העפר מהר הבית כאשר אין כל עדות כתובה לבניה ביזנטית בהר הבית במשך כל מאות שנות שלטונם וגם לא לבנייה פרסית בירושלים בשנים הספורות לאחר מרד הרקליוס. גם ההיסטוריון דן בהט, מחוקרי ההר, אינו פוסל את האפשרות שחודשו הפולחן והתפילה באופן חלקי ומוגבל במקום המקדש. תנא דמסייע לסברה לעיל היא ניתוחו של הפילולוג עזרא פליישר פיוט עתיק של רבי אלעזר הקליר, 'העת לגעור חיית יער', שנמצא בגניזה הקהירית ולפיו הפולחן חודש ועל מדרש ספר זרובבל.
במקביל כרתו הסאסאנים הסכם שלום עם הנוצרים, שלפי מקורות נוצריים לא התקבל על ידי היהודים שטבחו בכנסיות וקדושים נוצריים. עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להרס כנסיות כפי שנטען על ידי המקורות הנוצרים העתיקים. לאחר מספר חודשים החל המרד הנוצרי; נחמיה ומועצת 16 החכמים שהקים נהרגו, יחד עם יהודים רבים אחרים, שמספרם לא ידוע. כשמספר אנשים זרקו עצמם מחוץ לחומות העיר לקראת ההפסד. בעקבות ההתפרעויות האלימות מספר שורדים יהודים נמלטו לשהרבראז בקיסריה.
מאוחר יותר קיוו היהודים כי ח'וסרו השני יסייע להם להשיג את השליטה המחודשת על ירושלים בתמורה לתמיכתם, אולם מספרם המועט של היהודים באותה העת בירושלים לא אפשר זאת. לתקופה מסוימת הייתה נוכחות יהודית דומיננטית בירושלים אף על פי שייתכן והמצב היה תחת אנרכיה. בשנת 617 הסאסאנים היפכו את תמיכתם מהיהודים לנוצרים, סביר להניח כתוצאה מלחץ נוצרי שהופעל על השלטון באזור מסופוטמיה, והחלו להטיל על יהודי ארץ ישראל מיסים כבדים. באותה העת גם נאסר על יהודים להתיישב בירושלים וסביבתה ונהרס בית הכנסת הקטן שהוקם על הר הבית.
המרד הנוצרי
בתקופת ביניים זו כוחות נוצריים השתלטו על העיר, לפני שקירות העיר נפרצו על ידי כוחותיו של שהרבראז שהטילו מצור על העיר. לפי בישופים והיסטוריונים ארמנים, כמו סבאוס (המאה ה-7), המצור הסתיים במספר כולל של 17,000 הרוגים נוצרים; ו-4,518 אסירים שנטבחו, בפעולת תגמול על המרד והפוגרומים הנוצריים על היהודים. מקורות נוצריים מאוחרים מגזימים אף יותר בתיאור היקף הטבח, בטענה כי מניינם עמד על 90,000; בנוסף ל-35,000 או 37,000 אנשים שגורשו לאזור מסופוטמיה, כולל פטריארך ירושלים זכריה, ואף טיעונים לשריפת העיר. עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתפשטות שרפה או הרס כנסיות כפי שנטען על ידי המקורות הנוצרים העתיקים.
אנטיוכוס הנזיר ממנזר מר סבא (המאה ה-7) טוען כי היהודים הציעו לשבויים הנוצרים עזרה מלהינצל ממות, בתנאי שיחזרו ליהדות ויתכחשו לישו, השבויים סירבו. בכעסם היהודים אז החליטו להרוג את הנוצרים. בשנת 1989 התגלה במערת ממילא, בדומה לתיאורו של אנטיוכוס, קבר המוני של לכל הפחות 526 איש, סמוך לאתר שבו תיאר אנטיוכוס כי בוצע הטבח.
עלילת צור
לפי אוטיכיוס מאלכסנדריה (המאה ה-10) קבוצות יהודים מירושלים, טבריה, הגליל, דמשק, וקפריסין שמנו כ-20,000 איש, הוזמנו על ידי 4,000 תושביה היהודים של העיר להפתיע ולטבוח בנוצרי העיר, בליל הפסחא. עם זאת לאחר שלמדו תושביה הנוצרים של צור על התוכנית היהודית כביכול, לקחו את 4,000 יהודי צור כבני ערובה. בתגובה היהודים צרו על העיר והרסו מספר כנסיות שסבבו את העיר, הנוצרים בתגובה הרגו 2,000 מהשבויים היהודים והשליכו את ראשיהם מחוץ לקירות העיר. במטרה להציל את יתר השבויים הצרים סיימו את המצור ונסוגו.
חלומו של הרקליוס
הרקליוס היה בין הקיסרים היחידים שהשיקו קמפיין המרה לנצרות. מסופר כי הרקליוס חלם שחורבן האימפריה הביזנטית יבוא בידי אנשים נימולים. בעקבות זאת, הציע להרוג כל יהודי שלא יסכים להתנצר. מסופר כי הוא שכנע את מלך הפרנקים להתנהג באופן דומה. התוכנית הייתה שכל יהודי האימפריה ימותו או יהפכו לנוצרים תוך עשרים שנה. דאגה נוספת של הרקליוס הייתה מפני מרידה נוספת וחבירה של יהודי האזור לאימפריה הערבית העולה.
סוף דבר
למרות האוטונומיה המסוימת לה זכו היהודים, הם הרגישו שסופה קרב והציעו להעביר את תמיכתם לביזנטים בתמורה להבטחה כי יחוסו על חייהם אחרי הכיבוש, מספר מלומדים טוענים כי הבטחה זו היא אגדה ומכנים אותה כ"שבועת הרקליוס". בשנת 622 איגד הרקליוס את צבאו כדי לכבוש מחדש את ארץ ישראל וירושלים ובשנת 628 לאחר שהוחלף ח'וסרו השני בקבאד השני, חתם הרקליוס על הסכם שלום עם האימפריה הסאסאנית.
בשנת 625 הצבא הביזנטי כבש את האזור מחדש והשאיר את בנימין מטבריה ואנשיו בחיים כפי שהובטח. יש הטוענים כי בנימין אף ליווה את הרקליוס במסעותיו ומאוחר יותר המיר לנצרות תחת לחץ. הרקליוס המיר לנצרות ולאחר שהגיע לירושלים בתהלוכת ניצחון, אף על פי שיהודי טבריה ונצרת כבר עברו לצד הביזנטי, טבח ביהודים לאור הסתה לכך מצד נזירים נוצרים. רק מספר זעום של יהודים הצליחו לברוח ולמצוא מקלט במצרים או במערות ויערות. לפי המסורת, ככפרה על הפרת הבטחתם ליהודים, הנזירים קיבלו על עצמם יום צום, אותו הקופטים שומרים עד היום. הצלב עליו נטען כי נצלב ישו, שכביכול נלקח על ידי הסאסאנים הושב לפי האגדה רק מאוחר יותר על ידי שהרבראז.
טריקולור (חברה)
"טריקולור" (ברוסית: «Триколор»; עד 15 באוגוסט 2018 — "טריקולור TV") היא ספקית שירותי טלוויזיה בלוויין הגדולה ברוסיה עם 12.2 מיליון מנויים המהווים 29% מסך שוק הטלוויזיה המסחרית ברוסיה נכון ל-2018. משדרת לכל שטחה של רוסיה באמצעות הלוויינים Eutelsat 36 ו-Eutelsat C 36, "אקספרס-1" ו-"אקספרס-2".
היסטוריה
החברה ומ באוקטובר 2005 בשם חברת הלוויין הלאומית (ברוסית: «Национальная спутниковая компания»). שידור הניסיון החלו בליל ה-1 באוקטובר 2005,באמצעות הלווין Eutelsat 36A. וב-12 בנובמבר — החלו השידורים לכל שטחי רוסיה האירופית.
בסוף מאי 2006 כבר היו לחברה 150 אלף מנויים ולקראת פברואר 2007 500 אלף משקי בית היו מחוברים לחברה. ב-14 בינואר 2008 נרשם המנוי המיליון.
במרץ 2008 החלו שידורים גם לשטחי סיביר באמצעות הלווין Bonum-1. ביולי 2009 מספר המנויים הגיע ל-5 מיליון ובינואר 2010 — 6 מיליון. בנובמבר 2011 בסיס המנויים הגיע ל-9 מיליון וב-22 במרץ 2012 התחבר המנוי ה-10 מיליון.
ב-7 בפברואר 2012 החברה הודיעה על שינוי מדיניות ואסטרטגיה. בתערוכת התקשורת הרוסית CSTB-2012 מנכ"ל החברה אלכסנדר מקרוב הודיע שהחברה תציג חבילות ובהן שידורים של ערוצים זרים ושידורים בפורמט HDTV. ב-1 באפריל החברה כללה בשידוריה את הערוצים הזרים: France 24, Deutsche Welle, National Geographic, Nat Geo Wild ואחרים ועשרה ערוצים באיכות HDTV. ב-4 בספטמבר אותה שנה החברה הודיעה כי מאה אלף מנויים התחברו לשירותים באיכות הגבוהה. בדצמבר 2012 צורפו הערוצים הפדרליים רוסיה-1 והערוץ הראשון לשידורי HD.
ביולי 2013 החברה החלה בהכנות לשידורים באמצעות הלוויין Express-AT1, ששידורים מסחריים באמצעותו החלו במרץ 2014, ובכך החברה יכלה לערוך מודרניזציה באופן השידורים לשטחי סיביר. בפברואר 2016 שידורי הערוצים הועברו לשטחי רוסיה האירופית באמצעות הלוויין Eutelsat 36C.
ב-27 ביוני 2013 טריקולור TV הייתה המפעילה הרוסית הראשונה לשדר טלוויזיה בלוויין באיכות UHDTV 4K. שידורי תוכן באיכות UHDTV 4K בוצעו באמצעות לוויין Eutelsat 36A, אשר איפשר לחברה להשיק ב-22 באוקטובר 2014 ערוץ טלוויזיה ראשון ברוסיה באיכותUltra HD 4K.
ב-9 באפריל 2013 קבוצת VTB Capital הודיעה על רכישת מניות חברת הלוויין הלאומית, שמפעילה את טריקולור TV. בדצמבר 2014 מושל סנקט פטרבורג גאורגי פולטאבצ'נקו ויו"ר דירקטוריון חברת הלוויין הלאומית חתמו על הסכם שיתוף פעולה בין העיר לחברה.
באפריל 2015 החברה הייתה הראשונה לספק שידורים על ערוץ CNN International, אחרי רענון וחידוש מדיניות הרישוי בטלוויזיה הרוסית. באותו חודש החברה גם השיקה ערוץ טלוויזיה עצמאי. ב-23 באפריל 2016 החברה נכנסה לספר השיאים של גינס אחרי שהתקינה בתערוכת VDNH 4,300 תיבות קינון.
בנובמבר 2015 החברה חנכה פורטל אינטרנט עצמאי על בסיס מגזין Tricolor TV Magazine — tricolortvmag.ru. ב-7 בספטמבר 2016 החברה החלה יחד עם חברת Eutelsat בשידורי ניסיון באינטרנט. באוקטובר 2016 החברה השיקה גם פורטל לצפייה ישירה בכתובת kino.tricolor.tv. במאי 2017 הושק יישום לטלפונים ניידים שמאפשר ללקוחות לשלוט בתוכן ובחשבון שלהם באמצעות היישום. באותו החודש החברה עברה למשרדים חדשים בשטח כולל של 5.17 אלף מ"ר בשדירות מוסקבה שבעיר סנקט פטרבורג.
ב-6 בספטמבר 2017 הספקית החלה גם בשידורים דרך האינטרנט. באוגוסט 2018 החברה החלה במיתוג מחדש שבמסגרתו החברה שינתה את שמה מטריקולור TV לטריקולור בפשטות והוצג לוגו חדש.
טושיהיקו קוגה
ביוגרפיה
קוגה נולד במיאקי שביפן ב-1967. הוא החל להתאמן בג'ודו בבית הספר היסודי, במהלך תקופת חטיבת הביניים קוגה נסע לטוקיו על מנת ללמוד בקודוגאקושה, בית ספר לג'ודו שבו למדו ג'ודוקא יפנים אולימפיים נוספים. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ניפון למדעי ספורט. קוגה התחרה באליפות יפן בשנת 1985 כאשר היה כבן 18 וזכה במדליית הכסף. באותה השנה השתתף בטורניר 'Hungaria Cup Budapest' הבינלאומי וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר ליריב יפני. ב-13 באפריל קוגה השתתף באליפות העולם לנוער שנערכה ברומא וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את אלכסנדר זחרקין הרוסי. ב ב-3 בנובמבר 1986 הוא התחרה בגביע ג'יגורו קאנו טוקיו היוקרתי (כיום גראנד סלאם טוקיו), וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את מייקל סוואין האמריקאי.
באליפות העולם 1987 שנערכה באסן, קוגה זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח את אנג'לו רואיז מפוארטו ריקו, בשמינית הגמר את לואיס אונמורה הברזילאי וברבע הגמר הפסיד למייקל סוואין האמריקאי ונשר לבית הניחומים שם גבר על לי ג'ונג-וו הקוריאני והגיע לקרב על הארד. בקרב על המדליה ניצח את צ'נג סו-לי הצפון-קוריאני.
באליפות יפן 1987 שנערכה בפוקואוקה, קוגה זכה לראשונה במדליית הזהב כשניצח בקרב הגמר את סאטושי פורוטה. עוד באותה השנה זכה בטורניר 'Matsutaro Shoriki Cup Tokyo' כאשר שוב ניצח בגמר את מייקל סוואין האמריקאי.
קוגה השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים בסיאול 1988 והודח בסיבוב השלישי. באותה השנה זכה באליפות יפן ובטורניר 'Matsutaro Shoriki Cup Tokyo'.
באליפות העולם 1989 שנערכה בבלגרד התחרה קוגה בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את צ'ונג סיו צ'ין מהונג קונג, בשמינית הגמר ניצח את עבדלחאק מאך המרוקאי וברבע הגמר את מג'מיט אומגבלוווג'ה האמריקאי. בחצי הגמר ניצח את צ'אנג סו-לי הצפון-קוריאני ובגמר ניצח את מייקל סוואין האמריקאי. באותה השנה זכה בטורניר 'Matsutaro Shoriki Cup Tokyo' ובאליפות יפן בפעם השלישית ברצף לאחר שניצח בגמר את הידמאסה טוקויאסו.
בשנת 1990, קוגה השתתף במשחקי אסיה שנערכו בבייג'ינג וזכה במדליית הארד. ב-2 בדצמבר זכה בטורניר הבינלאומי 'גביע ג'יגורו קאנו טוקיו' לאחר שניצח בגמר את בן ארצו היפני דייסוקה הידשימה. באותה השנה התחרה באליפות יפן בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג ובקטגוריית המשקל הפתוח. בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג קוגה זכה במדליית הזהב ובקטגוריית המשקל הפתוח קוגה זכה במדליית הכסף לאחר שהצליח להגיע עד הגמר ובו הפסיד לנאויה אוגאווה, אלוף העולם המכהן במשקל פתוח.
לאליפות העולם 1991 שנערכה בברצלונה, קוגה הגיע כאלוף העולם המכהן. הוא הצליח לשמור על התואר כאשר זכה שוב במדליית הזהב. בקרב הראשון הוא ניצח את לורן פלה השווייצרי, בשמינית הגמר ניצח את צ'נגשנג שי הסיני וברבע הגמר ניצח את מאסימו סולי האיטלקי. בחצי הגמר גבר באיפון על ברטלן האג'טוס ההונגרי ובגמר ניצח את חואקין רואיז הספרדי. באליפות יפן באותה השנה זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 71 ק"ג בפעם החמישית ברצף.
באליפות העולם 1995 שנערכה בצ'יבה שביפן, קוגה התחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג וזכה במדליית הזהב. בקרב הראשון קוגה ניצח את ארטגין בויאנג'רגאל המונגולי באיפון תוך פחות מדקה, בשמינית הגמר הוא ניצח את הרוסי קונסטנטין סבצ'ישקין וברבע הגמר ניצח באיפון את אלכסנדרו צ'ופה הרומני. בחצי הגמר ניצח באיפון את דג'מל בורס הצרפתי ובגמר גבר שוב באיפון על אורן סמדג'ה הישראלי.
ב-23 בדצמבר 1995 התחרה באליפות יפן וזכה במדליית הזהב השביעית שלו באליפות כשניצח בגמר קטגוריית עד 78 ק"ג את טאטסוטו מוצ'ידה.
באטלנטה 1996, קוגה התחרה בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג וזכה במדליית הכסף. בקרב הראשון קוגה ניצח את לו ווי-יו מטאיוואן, בשמינית הגמר את ברוניסלב וולקוביץ' הפולני וברבע הגמר גבר באיפון על פלאביו קנטו הברזילאי. בחצי הגמר ניצח את צ'ו אין-צ'ול הקוריאני ובגמר הפסיד בהחלטת שופטים לדג'מל בורס הצרפתי.
בשנת 2000, קוגה הכריז על פרישתו מג'ודו תחרותי ומונה למאמן נבחרת ג'ודו הנשים של יפן. באפריל 2003 הוא ייסד בית ספר לג'ודו לילדים בשם 'קוגה ג'וקו' בעיר קווסאקי.
קוגה נפטר ב-24 במרץ 2021 בביתו שבקווסאקי לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן.
ברביקן (אדריכלות)
ברביקן (בלטינית: Barbecana) הוא מבנה קדמי מבוצר או מבנה שער מבוצר, המהווה חלק מביצורי עיר או ביצורי טירה או מצודה. בדרך כלל מדובר במבנה המצוי בחלקו החיצוני של גשר לשם הגנה על הגשר.
מבנים אלה היו פופולריים עד המאה ה-15 עת הפיתוחים במתקני המצור ובארטילריה הפכו אותם ללא יעילים. האחרונים שבברביקנים נבנו במהלך המאה ה-16.
מועצת השורא (רע"מ)
(ערבית: مجلس الشورى) היא המועצה הקובעת את מדיניות הרשימה הערבית המאוחדת (רע"ם). פירוש המילה שורא בערבית הוא "התייעצות", ובמועצה אומרים כי "ההתייעצות היא חופשית - אך ההחלטה מחייבת". המועצה מקבלת את החלטותיה בהתאם לעמדת הרוב, אבל כשמדובר בהחלטות גורליות - כמו ההחלטה על כניסת רע"ם לקואליציה או הדיונים על הפרישה ממנה - נדרש רוב של שני שלישים ויותר. המועצה מתכנסת מד שבועיים בכפר קאסם או באמצעות זום.
הרכב המועצה
במועצה ישנם 32 חברים, בהם חברי הכנסת לשעבר ואנשי־דת של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, שנבחרים, אחת לארבע שנים, על ידי כ-600 חברי התנועה האסלאמית בישראל.
ג'המי
ג'המי (בערבית: جهمي) הוא כינוי גנאי לקבוצת החסידים של ג'אהם אבן ספוואן. הכינוי היה נפוץ בקרב מוסלמים בעבר, ובעיקר בקרב חסידי האסכולה החנבלית.
חסידי אבן ספוואן האמינה בדטרמיניזם, תפיסה שגורסת כי לבני האדם אין רצון חופשי, ומשמעותה באסלאם היא שאללה קובע את כל המאורעות בעולם הזה.
בזמנים המודרניים, נעשה שימוש במושג הזה בעיקר על ידי סלפים קיצוניים, כדי ללעוג לקבוצות סופיות שמחזיקות בתאולוגיה הדטרמיניסטית המדוברת.
מהדורת חדשות
מהדורת חדשות היא תוכנית טלוויזיה או תוכנית רדיו, המציגה דיווחים בנושאים אקטואליים ("חדשות").
האי הגעשי צ'ג'ו וצינורות הלבה
היסטוריה ורקע
צ'ג'ו הוא אי געשי אליפטי השוכן על גבול מצר צושימה (מצר קוריאה) וים סין המזרחי, כ-130 ק"מ מדרום לקוריאה הדרומית. שטחו של האי הוא 1,846 קמ"ר וגילו כ-1.2 מיליון שנים. האי עשוי מרצף של שכבות לבה עבות שכיסו אותו שוב ושוב, ויצרו מסיב או רמה געשית מכוסה בכיפת טרכיט (Trachyte). תחילתו של האי בהתפרצות תת-ימית במדף היבשתי. הוא כוסה בשכבות הלבה שפרצה מכ-360 חרוטים געשיים - בעיקר חרוטי סקוריה, אך גם חרוטי טוף. זרמי הלבה פרצו מצינורות, שהפכו, עם התקררותה, למערות לבה, וכ-120 תצורות כאלה מוכרות כיום ברחבי צ'ג'ו. תופעות אלה ממחישות את מקורה ואת אופן היווצרותה של רמה געשית ממקור בזלתי אחיד, בנקודה חמה בקו סגירת אוקיינוס - יבשה.
אתר המורשת העולמית מורכב משלושה אזורים נפרדים בשטח כולל של 94,752 דונם (188,460 דונם כולל שטח החיץ - כעשירית משטח האי), כדלקמן:
הפארק הלאומי האלאסאן
הפארק הלאומי האלאסאן מקיף בצורת אליפסה רחבה את פסגת האלאסאן שבמרכזו. ההר הוא הר געש רדום שהתפרץ לאחרונה בשנת 1007, ופסגתו המתנשאת לגובה של 1,950 מטרים והשוכנת במרכז האי, היא הנקודה הגבוהה ביותר בצ'ג'ו ובמדינה כולה. הפסגה עשויה טרכיט והיא תוצר של מחדר פלוטוני שאירע לפני 25,000 עד 30,000 שנים. שטחו של הפארק הוא 153,380 דונם והוא הוכרז בשנת 1970. מאז שנת 2002 מוגדר מרכז האי צ'ג'ו גם כשמורה ביוספרית בשטח של 830,094 דונם. הנוף המגוון כולל את אגם הלוע הגעשי, המשתרע על-פני שטח של 16 דונם ואשר עומקו מגיע ל-108 מטרים, אגם נוסף שהתהווה בכיפת הטרכיט, מישורי לבה וסדרה של עמודי בזלת מחוברים זה לזה היוצרים צוקים נישאים. האלאסאן נחשב לסמלו של צ'ג'ו והוא נראה מכל רחבי האי. אל פסגת ההר מובילים חמישה שבילי הליכה, הנפגשים בשביל המקיף את הלוע העליון של האלאסאן שקוטרו כ-400 מטרים. למרגלות ההר שוכן אחד המקדשים הבודהיסטים העתיקים בקוריאה.
שדה צינורות הלבה של ג'ומונורום
בג'ומונורום השוכן בצפון-מזרח האי, נמצאים צינורות לבה מוארכים, שמקורם בהתפרצויות חרוט הסקוריה ג'ומונורום לפני 300,000 עד 100,000 שנים. הלבה זרמה מהחרוט, שגובהו 456.6 מטרים, לכיוון צפון-צפון-מזרח, לאורך 13.4 ק"מ עד קו החוף. הצינורות התהוו לאורך נתיב הלבה בשל קצבים שונים של התקררות החומר, והם שונים זה מזה בממדיהם ובהרכבם. חמישה מהצינורות כלולים בהכרזה, ואלה הם:
חרוט הטוף סונגסאן אילצ'ובונג
סונגסאן ("הר המצודה") אילצ'ובונג (הנגול 성산 일출봉; הנג'ה 城山 日出峰 מכונה גם "פסגת הזריחה") הוא חרוט טוף געשי השוכן על חצי אי קטן בקצה המזרחי של צ'ג'ו. בצידו הצפון-מערבי מחובר חצי האי אל צ'ג'ו במצר יבשה שעליו שוכן הכפר סונגסאן-רי. החרוט נוצר שנוצר בהתפרצות פריאטית דומה לזו שיצרה את האי האיסלנדי סירטסיי בשנות ה-60 של המאה ה-20, ואשר ארעה לפני כ-5,000 שנים. שטחו של החרוט 377,872 מטרים רבועים, גובהו של החרוט 182 מטרים וגובה הלוע שבפסגתו הקעורה הוא 90 מטרים. קוטר הפסגה הוא כ-570 מטרים ושטחה 26 דונם. פעולת הבליה של הגלים בשלושת צדדי החרוט הפונים אל הים, חשפה את תשע השכבות הבונות אותו ואת מבנהו הפנימי. פעולת הגלים הייתה חזקה במיוחד בצידו הצפון-מזרחי של סונגסאן, ובצד זה התבלתה הסוללה ההיקפית של החרוט כמעט עד לגובה הלוע שבמרכז הפסגה. לעומת זאת, בצידו הצפון-מערבי הפונה אל היבשה, השתמרה הסוללה והיא משמשת עדות לצורתו המקורית של ההר.
למרות שטחו הקטן של החרוט, גדלים במקום 222 מיני צמחים כולל שישה מינים נדירים: שרך (Crypsinus hastatus), סחלב (Neofinetia falcata), שני צמחים טפילים (Aeginetia indica ו-Orobanche coerulescens) ושני צמחים עשבוניים (Arisaema heterophyllum ו-Glehnia littoralis). מביניהם נחשב Aeginetia indica כצמח חשוב במיוחד משום שבקוריאה מצוי צמח זה רק בלוע של סונגסאן אילצ'ובונג. בנוסף יש במקום כ-300 מיני אצות.
קרוקמבוש
קרוקמבוש (בצרפתית: Croquembouche, בתרגום חופשי: "מתפצח בפה") הוא מאפה מהמטבח הצרפתי, המוגש לרוב בחתונות מסורתיות ובאירועים שונים.
הקרוקמבוש הוא מגדל פחזניות במילוי קרם. המגדל בנוי בצורת קונוס גבוה, ומורכב ממספר רב של פחזניות ממולאות בקרם פטיסייר, המוחזקות אחת בצמוד לשנייה באמצעות קרמל.
את הקרוקמבוש מרכיבים על-גבי דף אפייה העטוף מסביב לקונוס, כאשר הדף מורחק לאחר ההרכבה וטרם ההגשה. לאחר ההרכבה והרחקת דף האפייה הקרמל הוא זה שמונע מהמבנה מלקרוס.
לעיתים הקרוקמבוש מצופה ב"שערות" קרמל, שקדים מסוכרים, פירות יער, שוקולד, עוגיות מקרוּן ואף פרחים וסרטים.
טמיאס ננסי
טמיאס ננסי (שם מדעי: Tamias minimus) הוא מין של מכרסם מהסוג טמיאס שבמשפחת הסנאיים והוא המין הקטן ביותר בסוגו. הוא חי באמריקה הצפונית באזורים ממוזגים.
מאפיינים
אורכו של הטמיאס 15–25 ס"מ ומשקלו 25–66 גרם. הוא בעל גוף כתום ערמוני ועליו פסים שחורים ואחריהם לבנים לאורך הגב ועד הזנב. הראש גם מפוספס ובעל כיסי לחיים לבנים ושמנים. האוזניים קטנות ולמרות שהטמיאס הוא סנאי אין לו זנב שעיר זקור אלא זנב פשוט חום.
הוא חי ביערות מחטניים ובערבות שיחים ומצפין עד לטונדרה. הטמיאס שוכן בין העצים והחורים שלהם ולא על הקרקע (כמו שאר סנאי הקרקע). הטמיאס פעיל ביום ומחפש גרגרים, פירות יער, זרעים ואצטרובלים לאכילה אך יאכל גם חרקים וביצים ואף גוזלים ונבלות בעתות רעב.
מקצרת קנה סוכר
מקצרת קנה סוכר (אנגלית: Sugarcane harvester) היא מכונה המשמשת לקצירה ועיבוד חלקי של קנה סוכר.
עקרון הפעולה של המכונה הוא בדומה לקומביין תבואות, המכונה פותחה ב-1920 ופועלת בשיטה דומה גם כיום. בדרך כלל המכונה נפרדת ונמשכת על ידי כלי רכב אחר. המקצרה חותכת את הקנים בבסיסם, מורידה את העלים ואז חותכת את הקנים לחתיכות. לאחר מכן עוברות החתיכות למיכל ייעודי שנמצא על המכונה או אל תוך רכב נפרד שנוסע בצמוד אליה. הפסולת שהופרדה נפלטת חזרה לשדה כחומר דשן.
העובד הציוני
העובד הציוני היא תנועת התיישבות שנוסדה בארץ ישראל ככל הנראה כבר בשלהי 1932 שכן כבר בינואר שנת 1933 היא התמודדה כסיעה בבחירות לוועידת ההסתדרות (ראו 'דבר', 15 בינואר 1933). סיעת העובד הציוני נוסדה על ידי חברי תנועת הנוער הציוני. העובד הציוני ראתה עצמה כחלק מהמחנה של הציונים הכלליים, ולמרות שלא ראתה עצמה כחלק מהמחנה הסוציאליסטי, היא פעלה לאור ערכי תנועת העבודה. כפי שהראתה ההיסטוריונית נעמי שילוח בספרה 'מרכז הולך ונעלם' (2001), 'הציונים הכלליים' היו מפולגים בין אגף 'אזרחי' (ימין) לאגף 'מתקדם' (שמאל). 'העובד הציוני' רובו ככולו השתייך לצד השמאלי ופעל כחלק מהאגף 'המתקדם' של הציונים הכלליים. כאמור, תנועת 'העובד הציוני' נחשבה גם לחלק מתנועת העבודה באגפה הימני. היא פעלה בעיקר כסיעה בהסתדרות. בשנת 1948 לקחה חלק בהקמת המפלגה הפרוגרסיבית.
הקמת התנועה
תנועת "הציונות הכללית" הצמיחה מספר תנועות נוער, בהם "הנוער הציוני". בסופה של העלייה הרביעית נוצר בגליציה גרעין חלוצי שהשתוקק להקים בארץ ישראל קבוצה עצמאית. ראשוני העולים מתנועת "הנוער הציוני" עלו לארץ בתחילת שנות ה-30. היא הייתה קבוצה מאורגנת, שהתיישבה במחנה עבודה ליד פתח תקווה. בעקבות מאורעות תרפ"ט, שרר בארץ מחסור בעבודה והתקיימו מאבקים בין ארגוני הפועלים על כיבוש כל מקום עבודה פנוי. חברי הקבוצה עברו קשיים וייסורי קליטה, שהיו מנת חלקם של כל הקבוצות במושבות, אולם הם שאבו את כוחם מהכרת שליחותם כלפי התנועה בגולה – לשמש לעולים החדשים מסגרת לקליטתם. כמו כן הם רצו להוכיח את זכות קיומו של סוג חדש במחנה העבודה, עובד ציוני-כללי, תוך הבלטת הייחוד שבהשקפת עולמו ושאל דמות זו יתחנכו אלפי החברים בגולה.
חברי "הנוער הציוני" ראו כחובתם להצטרף להסתדרות הכללית, אך דרשו מהארגון אוטונומיה רעיונית מלאה, לרבות הכרה בזכותם להתנגד לאחד במאי כחג העבודה ולהנפת הדגל האדום. עליית הנוער הציוני גברה במסגרת גל העלייה החמישית והם תרמו לבניית מושבות חדשות כמו: נס-ציונה, כפר סבא ויבנאל. באותו זמן התאגדו בערים צעירים רבים הקרובים ברוחם לנוער הציוני. בשנים 1934-1935 התפלגו שורותיו של "הנוער הציוני" לציוני א – התאחדות הציונים הכלליים, חסידי רעיון של הסתדרות עובדים מאוחדת, ולציוני ב' – ברית הציונים הכלליים, אשר דגלו בדרך נפרדת לעובדים הציונים הכלליים. העובדים הציוניים-הכלליים שהשתייכו להסתדרות ראו צורך להתלכד ולהניח יסוד לסיעה מאורגנת בהסתדרות. לשם כך נקראו ב-22 בנובמבר 1935 לכינוס כללי של חברים ברעננה, שם נאמו מנהיגי התנועה משה קול (קולודני) ודניאל טנא (טננבוים). בכינוס השתתף באופן פעיל ברל כצנלסון, שהשמיע את דעתו על בעיות שונות שהועלו בו. כך קמה סיעת העובדים הציונים הכלליים בהסתדרות - "העובד הציוני".
עקרונותיה של התנועה
הכינוס הכללי של החברים החליט, כי הסיעה כיחידה שלמה אינה משתייכת לאף גוף פוליטי ציוני-כללי כלשהו, אולם לחברים כפרטים ולקיבוצים הרשות להשתייך ולפעול בתוך המחנה הציוני-כללי. כמו כן הוחלטו העקרונות הבאים:
במרוצת השנים הצליחה סיעת "העובד הציוני" להכות שורשים בהסתדרות ולהתפתח. חברי התנועה ראו בהסתדרות מסגרת חיונית להקמת חברה עברית עובדת, להגנה על העובד, להגשמת הציונות ולבנין הארץ, אולם התנגדו לסוציאליזם ולמלחמת מעמדות. בראש "העובד הציוני" עמד משה קול (קולודני), שהיה גם נציג התנועה בוועד הפועל של ההסתדרות ושימש אחראי על חלוקת העבודה. הוא נבחר גם מטעם התנועה להנהלת הסוכנות היהודית ושימש בה כראש מחלקת עליית הנוער.
פעילות של התנועה
עד לראשית המאה ה-21 הקימה תנועת העובד הציוני 6 קיבוצים (אושה, תל יצחק, ניצנים, עין השלושה, כפר גליקסון והסוללים) וכ-30 מושבים, 5 מוסדות חינוך במסגרת ארגון "יסודות" ואת מכון משואה להוראת השואה. קיבוצי התנועה היו מאורגנים תחילה במסגרת איחוד הקבוצות והקיבוצים עד למיזוגם לתק"ם ומאוחר יותר לתנועה הקיבוצית. ואילו המושבים היו מאוגדים בתנועת המושבים של העובד הציוני. הקיבוץ הראשון של התנועה היה אושה, שהוקם ב-7 בנובמבר 1937 על ידי חברי התנועה מפולין במסגרת התיישבות חומה ומגדל.
מפלגת "העובד הציוני" הייתה אחד משני המרכיבים העיקריים (יחד עם מפלגת "עלייה חדשה") שיסדו את המפלגה הפרוגרסיבית עם הקמת המדינה ב-1948. בהסכם האיחוד סוכם כי "העובד הציוני" יהיה נציג המפלגה בהסתדרות. משה קול היה יושב ראש המפלגה המאוחדת ושימש שר מטעמה.
"ברית הציונים הכלליים" הייתה מחדשת לפעמים את ניסיונה להקים ארגון נפרד – אך תמיד ללא הצלחה. קצתם של חברי "הארגון" היו פורשים ממנו ומצטרפים לסיעת "העובד הציוני" בהסתדרות. בסופו של דבר הצטרפו כל העובדים הציוניים הכלליים להסתדרות, והארגון הנפרד של העובדים הציוניים הכלליים חדל מלהתקיים. התנועה השתתפה בבחירות להסתדרות בין השנים 1942-1959.
ב-1961 התאחדה "המפלגה הפרוגרסיבית" עם "הציונים הכלליים" למפלגה הליברלית, ובהסתדרות התאחדה סיעת "העובד הציוני" עם סיעת "איגוד העובדים הציונים הכלליים" בתוך מסגרתה של הסיעה הליברלית. בשלב מאוחר יותר, בתאריך 16 במרץ 1965, התפצלה תנועה זו מן הליברלים והקימה את המפלגה הליברלית העצמאית שראשיה היו משה קול שר בממשלות ישראל, גדעון האוזנר ויצחק ארצי חברי כנסת.
ארנסט נואמה
ארנסט אפיה נואמה (באנגלית: Ernest Appiah Nuamah; נולד ב-1 בנובמבר 2003 בקומאסי שבגאנה) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת נורשלן מליגת העל הדנית.
קריירת מועדונים
נואמה גדל באקדמיית רייט טו דרים, ובחודש ינואר 2022 עבר למחלקת הנוער של נורשלן. בהמשך אותה שנה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית.
ג'ק באואר
ג'ק באואר (באנגלית: Jack Bauer) הוא הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה האמריקאית 24. דמותו מגולמת על ידי השחקן קיפר סאת'רלנד.
בסדרה באואר הוא סוכן ממשלתי, שעבד במספר תפקידים ממשלתיים: צבא ארצות הברית, כוח דלתא, LAPD ,SWAT ,CIA והיחידה ללוחמה בטרור (CTU) בלוס אנג'לס. באואר נחשב לסוכן CTU הטוב ביותר. עבודתו מערבת אותו בניסיונות להציל את ארצות הברית מהתקפות טרור. למרות מאמציו, לעיתים נאלצים גם קרוביו להיות מעורבים במשימותיו.
ביוגרפיה של הדמות
באואר נולד בסנטה מוניקה, קליפורניה, ב-18 בפברואר 1966. אביו הוא פיליפ באואר, שהקים ועבד בחברה BXJ טכנולוגיה. שם אימו של באואר לא ידוע. יש לו אח אחד בשם גראהם באואר. אביו תכנן לתת את החברה לג'ק, אך ג'ק לא רצה אותה.
לבאואר יש תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ותואר שני בקרימינולוגיה ומשפטים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית. הוא שירת בחיל הרגלים ועבר הכשרה כלוחם. בהמשך עבר הכשרה כסייר, קורס צניחה וקורס קציני חי"ר. באואר התנדב לכוחות המיוחדים ובהמשך שירת גם בכוח דלתא. באואר פרש מן הצבא לאחר חמש עשרה שנות שירות בדרגת קפטן. באואר עוטר על גבורתו בשדה הקרב וזכה בין היתר לעיטורי כוכב הכסף ולב הארגמן. לאחר מכן התגייס למשטרת לוס אנג'לס ושירת בימ"מ. משם המשיך באואר לשירות בסוכנות הביון המרכזית כאיש האגף לפעולות מיוחדות, ולבסוף הוא גויס ל-CTU על ידי כריסטופר הנדרסון.
באואר מציג מיומנות גבוהה עם נשק וכוח סיבולת מול עינויים. הוא שולט בשפות ספרדית, רוסית, סרבית וגרמנית.
העונה הראשונה
במשך העונה, אשתו של באואר, טרי (לסלי הופ), ובתו, קים (אלישה קאת'ברט), נחטפו על ידי ויקטור דרייזן, טרוריסט שג'ק חשב שהוא הרג אותו בקוסובו שנתיים לפני כן. ג'ק היה צריך לעזור למשפחתו, ובו זמנית למנוע ניסיון התנקשות בסנאטור ובמועמד לנשיאות דייוויד פאלמר (דניס הייברסט). כאשר נודע לג'ק (כחלק ממזימה של דרייזן, כדי שג'ק יבוא אחריו, מנינה מאיירס) שקים נרצחה על ידי דרייזן, הוא הורג אותו ואת חייליו. כאשר ג'ק חוזר ל-CTU, הסוכנת נינה מאיירס (שרה קלארק) שהתגלתה כמרגלת, רוצחת את טרי ( ששמעה חלק מתוכנית הבריחה שלה) ומנסה לברוח אך נתפסת בידי ג'ק. ג'ק (שעדיין לא מודע למותה של טרי) מתלבט אם להרוג את נינה אך בסוף מוסר אותה לידי הC.T.U. העונה מסתיימת בדמותו של באואר המתאבל כשגופתה של טרי בידיו.
העונה השנייה
שמונה עשר חודשים לאחר הירצחה של טרי, באואר התבקש ממנהל CTU, ג'ורג' מייסון (קסנדר ברקליי) לחזור ל-CTU במטרה לעצור טרוריסטים שמנסים לפוצץ פצצה גרעינית בארצות הברית. בהתחלה, ג'ק סירב בגלל מות אשתו ובגלל שביתו לא רצתה שום קשר עמו. אך לבסוף נשיא ארצות הברית, דייוויד פאלמר, שכנע אותו לחזור ולהציל את המדינה מאסון נוסף.
העונה השלישית
שלוש שנים מאוחר יותר, ג'ק חזר ממבצע עוקץ סודי שנועד למעצרו של רמון סלזאר, סוחר סמים מקסיקני. למרות שמבצע העוקץ הצליח וג'ק הצליח לאסור את רמון, ג'ק התמכר לסמים במהלך ניסיונו לשמור על הכיסוי שלו בשהותו במקסיקו. אחיו של רמון, הקטור, התעקש להחזיק בחיים בג'ק כדי לקנות וירוס קטלני ולמכור אותו לשוק השחור. ג'ק הצליח לרכוש את אמונו של רמון, אך הוא גילה שיש עוד קונה לווירוס, שאותו ייצגה נינה מאיירס. הווירוס נקנה על ידי נינה, אך ג'ק הצליח לחטוף ממנה אותו. ג'ק הרג לבסוף את נינה כאשר הוא ראה שהיא חסרת ערך עבורו. ג'ק גילה שסטפן סנדרס, סוכן ביון לשעבר שעבד עמו בעבר, הוא העומד מאחורי הפצת הווירוס. לבסוף, ג'ק וצ'ייס אדמונס (ג'יימס דייל) תפסו את סטפן והוציאו ממנו מידע לגבי הווירוס.
העונה הרביעית
שלושה חודשים אחרי כן, ג'ק פוטר מ-CTU על ידי ארין דריסקול (אלברטה ווטסון). ג'ק מצא תעסוקה בתור עוזר בכיר לשר ההגנה האמריקני, והתאהב בבתו של השר, אודרי ריינס (קים רייבר). כאשר ג'ק נקרא ל-CTU במטרה לתפוס את המחבל חביב מרוואן, אודרי הייתה עדה לעינויו של בעלה, פול ריינס, על ידי ג'ק. אודרי הזדעזעה מאוד מהמקרה. מאוחר יותר באותו יום, ג'ק נאלץ לפרוץ לקונסוליה הסינית במטרה להוציא משם מידע על חביב. במהלך הפעולה נהרג הקונסול, והסינים גילו שג'ק פיקד על המשימה הזו. בסוף העונה ג'ק, שתכנן להסגיר את עצמו לידי הסינים, ביים את מותו, לאחר שדייוויד פאלמר הזהיר אותו כי הסוכן שנשלח לעצור אותו קיבל פקודות להורגו, כדי שלא יוכל למסור מידע סודי לסינים.
העונה החמישית
לאחר מותם של מישל דסלר (רייקו איילסוורת'), דייוויד פאלמר וניסיון החיסול של טוני אלמיידה (קרלוס ברנארד) על ידי מתנקשים אלמוניים, ג'ק נאלץ לצאת ממחבואו. הוא גילה שתוכניתם של המתנקשים הייתה להפליל אותו. ג'ק הציל את קלואי או'בריאן (מרי לין רייסקוב) מהמתנקשים, ורדף אחרי כריסטופר הנדרסון שהיה האחראי לאירועי היום ורצח, בסופו של דבר, את טוני אלמיידה. לבסוף, ג'ק תפס והרג אותו על מעורבותו ברצח חבריו. במהלך העונה בוצעה מתקפה כימית על מטה הCTU. בסוף היום, ג'ק נחטף על ידי הסינים על מעורבותו ברצח הקונסול שמונה עשר חודשים לפני כן.
העונה השישית
20 חודשים אחר כך, ג'ק שוחרר מהכלא הסיני בעקבות בקשת הנשיא ווין פאלמר (די. בי. וודסייד). ג'ק מגלה שאביו, פיליפ באואר, ואחיו, גראהם באואר, מעורבים באירועי הטרור של אותו יום. כאשר פיליפ גילה שג'ק ידע על מעורבותו עם המחבלים, הוא לקח את נכדו, ג'וש באואר, ואיים על חייו. לבסוף, ג'ק הצליח להציל את ג'וש מסבו. הוא גילה שאודרי נשבתה על ידי הסינים. כאשר הצליח לשחרר אותה מהם, הוא החליט לנתק איתה קשר, על פי דרישת אביה, שר ההגנה ג'יימס הלר (ווילאם דנביי).
24: גאולה
ג'ק ברח למדינה הסאנאגלה במטרה לברוח מממשלת ארצות הברית, שניסתה להעמיד אותו לדין על כמה ממעשיו ב-CTU. ג'ק עזר לחברו קארל בנטון בבית היתומים שלו. כשמתרחשת הפיכה צבאית במדינה, נאלץ ג'ק לקחת את היתומים לשגרירות ארצות הברית, במטרה לפנות אותם לארצות הברית, ובסיום אנשי השגרירות עצרו אותו.
העונה השמינית
ג'ק החלים מהמחלה, בתו קים התחתנה וילדה לו נכדה. מטה ה-CTU הוקם מחדש ובראשו עומד מפקד חדש. קלואי או'בריאן עדיין עובדת שם, אך נכנסה למטה דמות חדשה בשם דנה וולש. בזמן שהנשיא עומר חסן נמצא בבניין האו"ם בניו יורק מתנקשים מנסים לחסל אותו ללא הצלחה, כדי לגנוב מוטות דלק גרעיניים. ג'ק גייס לטובתו את סוכנת ה-FBI לשעבר רנה ווקר והם יוצאים למשימה חשאית. מתגלה שאחיו של הנשיא הוא זה שמבקש במותו, והוא פועל עם המאפיה הרוסית להשגת הדלק הגרעיני. רנה ווקר נרצחת בידי הרוסים וג'ק יוצא למסע נקמה שמגיע עד נשיא רוסיה שניצל ברגע האחרון.
מיני-סדרה
הסדרה מתחילה בשעה 11:00 ב. ג'ק מארגן את תפיסתו על ידי ה־CIA כדי לשחרר את קלואי שכלואה אצלם אחרי שהייתה פעילה בקבוצת האקרים אנרכיסטיים. במקביל, קבוצת טרוריסטים שבראשותה עומדת מרגו אל חרזי, משתלטת בעזרת התקן אלקטרוני על מל"טים אמריקנים מעל לעיר ומאיימת לבצע בעזרתם פיגועי ענק, אלא אם נשיא ארצות הברית ג'יימס הלר יסגיר אליה את עצמו תוך 3 שעות. היא עושה זאת כדי לנקום את מות בעלה, פעיל, שחוסל על ידי מל"ט אמריקני שנתיים קודם לכן. בעזרת קלואי, סוכנת ה־CIA קייט מורגן ושאר ה-CIA, ג'ק מזייף את מותו של ג'יימס הלר ומחסל את מרגו אל חרזי. מתברר כי ההתקן נבנה עבור צ'נג ז'י, סוכן מודיעין סיני נמלט, שעובד עבור ה. צ'נג משתמש בהתקן כדי להורות לצוללת אמריקאית להטביע נושאת מטוסים סינית במטרה לגרום לפריצת מלחמה בין ארצות הברית לסין. ג'ק מנסה ללכוד את צ'נג כדי לתפוס את ההתקן וכדי לנקום בו על שעינה אותו ואת אודרי בין עונה 5 ל־6. צ'נג משתמש באודרי כבת ערובה כדי למנוע מג'ק לרדוף אחריו, במהלך הניסיון לחלצה, היא מתה במקום. ג'ק תופס את צ'נג, מאמת את זהותו בפני הסינים, ועורף את ראשו. קלואי נלקחת כבת ערובה על ידי הרוסים, וג'ק מוסר את עצמו לידיהם בתמורה לשחרורה.
אלכסנדר בנואה
אלכסנדר ניקולאייביץ' בֵּנוּאָה (רוסית: Александр Николаевич Бенуа; 21 באפריל 1870, רוסיה – 9 בפברואר 1960) היה אמן, צייר, מבקר אמנות, תפאורן ומעצב תלבושות רוסי, ערך את כתב העת "עולם האמנות" בסנקט פטרבורג יחד עם סרגיי דיאגילב וליאון באקסט.
ביוגרפיה
בנואה, יליד סנקט פטרבורג ובן למשפחת אמנים, סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג בגיל עשרים וארבע, שלוש שנים אחר כך צייר סדרת ציורי מים בורסאי לאחר שהוצג על ידי פאבל טרטיאקוב נוצר קשר בינו ובין ליאון בקסט ודיאגילב אשר יסדו ביחד את כתב העת "עולם האמנות" שנועד לעודד את תנועת האסתטיקה ואמנות האר נובו ברוסיה.
ב-1901 מונה כמנהל בתיאטרון מריאינסקי ומאז הקדיש את כל זמנו לעיצוב הבמה.
בין השנים 1918–1926 היה אחראי על גלריית יצירות מופת בארמיטאז'. במקביל הוא עבר בתיאטרון הדרמה הגדול כצייר התיאטרון וכבמאי. החל משנת 1926 התגורר בפריז.
עבודותיו עבור הבמה: תפאורה ותלבושות עבור להקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב: לה סילפיד (1909), ז'יזל (1910), פטרושקה (1911), שיתף פעולה גם עם תיאטראות אחרים. בנואה הוא אחי סבו של השחקן הבריטי פיטר יוסטינוב.
קץ כלזמן (סרט, 1976)
קץ כלזמן (בהונגרית: A halhatatlanság halála) הוא מחזה טלוויזיוני מדע בדיוני הונגרי שנעשה בשנת 1976 על בסיס הרומן של אייזק אסימוב על פי תסריט של אנדרס ראינאי שביים אותו. הסרט שודר בערוץ 4 של הטלוויזיה ההונגרית.
עלילה
באמצעות שדה זמן שהתגלה במאה ה-21 בערוץ הזמן, גוף חיצוני "כלזמן" מפקח על התפתחות האנושות. בשלב מסוים הם מתערבים בהיסטוריה של האנושות על מנת להימנע מהתפתחויות שנחשבות להן בלתי רצויות. כמות האנרגיה העצומה הדרושה לשמירה על שדה הזמן מתקבלת מ"הזמן העליון" כאשר השמש כבר הפכה לסופרנובה. עם זאת, בין המאות יהיו יצורים בכדור הארץ שלא יאפשרו לעצמם לפלוש לזמנם ולהגן על עצמם מפני מטיילים בזמן.
אנדרו הרלן, עובד כטכנאי בארגון זה. תחום העניין העיקרי שלו הוא ההיסטוריה של ימי הביניים הפרימיטיביים לפני המצאת תחום הזמן. זה גורם לו להתחבר לקופר, נוסע בזמן צעיר, שרוצה לנסוע חזרה למאה ה-21 כדי להעביר את הידע המתמטי הדרוש לממציא תחום הזמן.
כדי לפתור את הבעיות שהתעוררו במאה ה-48, לצורך היכרות טובה יותר של אותה תקופה, הרלן, נשלח לערוך תצפיות. הטכנאי הטוב ביותר יפגוש כאן את למבנט נוי ויתאהב בו. במהלך המהפך המוקדם יותר של המאה ה-48 נהרסו כל ההמצאות והטכניקות הקשורות לנסיעות בחלל. הם יצרו חברה שמשרתת את עצמה, נמלטה מתענוגות. אנדרו מבין למה לצפות. כאשר הוא מגלה שנוי תיעלם, הוט משתמש במכונת הזמן. המאה בורחת למבואה. עם זאת, יצורי המאה הסמויה יוצרים מחסום זמן כך שהטכנאי לא יכול לחזור לאהובתו.
580
נולדו
אהרון הגבר
נפטרו
שולץ ברדדה
רפאל יוסף חזן
הרב רפאל יוסף חזן (מכונה היר"ח או החק"ל; ה'תק"א, 1741 – 31 באוקטובר 1820, כ"ג בחשוון ה'תקפ"א) היה פוסק הלכה, מגדולי חכמי איזמיר, חברון וירושלים שכיהן כראשון לציון לאחר שעלה לארץ ישראל. ספרו "חקרי לב" הוא אחד מספרי השו"ת החשובים.
ביוגרפיה
נולד בשם יוסף חזן באזמיר שבטורקיה בשנת ה'תק"א (1741), לרב חיים חזן (השני), מרבני איזמיר, בן לשושלת רבנים מפוארת: אביו היה רבי דוד חזן (מחבר ספר חוזה דוד), בנו של הרב חיים חזן (מחבר ספר שנות חיים), בנו של הרב יוסף חזן, מחבר ספר עין יהוסף, בנו של הרב אליהו חזן, מחשובי הרבנים בדורו, ומצאצאי רבי אברהם חזן מגירונה, בן חבורתו של הרמב"ן מהמאה ה-13, ומחבר הפיוט "אחות קטנה" לראש השנה.
ראשית לימודו היה אצל אביו, אך האב נפטר בהיותו רך לימים. לעזרת משפחתו עמדו קרוביו וגבירי העיר, ביניהם הרב דוד מורדוך, הרב דוד אליהו חזן והרב דוד פאלאג'י, ובעזרתם יכול היה להתמסר ללימוד התורה. בשנת ה'תקי"ח (1758), בגיל 17, החל לדרוש בציבור, בקהילת קודש עץ חיים, בה התפללו אבותיו ובה כיהן כרב . שימש בתפקידים שונים בקהילתו, כאפוטרופוס על נכסי יתומים ואלמנות, ועל נכסי הקדש שונים.
בשנת ה'תקל"ד, ארבע שנים לאחר מכן, נתמנה למרביץ תורה שני.
בראש חודש ניסן ה'תקנ"ד (1794), לאחר שהרב חיים מודעי, ראש רבני איזמיר, חזר לצפת, ולאחר הפצרות רבות מצד הקהילה, מונה הרב חזן, יחד עם רבי רפאל יצחק מאיו, על ידי טובי העיר, ל"רב הכולל" - רבני העיר איזמיר, וראשי ישיבת "בית יעקב רבי". לאחר פטירת הרב מאיו, שימש הרב חזן כרב כולל היחיד. אחד מחברי בית דינו היה הרב רחמים אריה אברהם הכהן ארייאש.
בשנת ה'תקע"ג (1813) עלה לארץ ישראל יחד עם תלמידו ומשמשו רבי בכור איסטורגו והתיישב בחברון, שם שימש כאב בית דין מספר שנים.
לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב קוראל, בשבט ה'תקע"ח (1818), נתמנה תחתיו לראשון לציון בירושלים. בדרכו לירושלים ליוו אותו רבני חברון "בתופים ובמחולות" . בעקבות השמועה על מינויו הדליקו יהודי ליוורנו את כל עששיות בתי הכנסת בעיר לכל השבת מרוב שמחתם.
בשנת ה'תקפ"ז נפטרה אשתו ריינא.
היה בקיא גם בתורת הסוד. גדלותו התורנית הביאה לכך שלמרותו סרו גם בעדת האשכנזים. הוא השיב תשובות בכל מקצועות התורה לאלפי שואלים ממקומות רבים, וגם תלמידי הגאון מווילנה שישבו בערי הגליל פנו אליו בשאלות הלכתיות. מסופר עליו כי פעם אדם בירך ושתה לפניו חלב שנחלב על ידי גוי בלי שראה אותו ישראל, והיר"ח אמר לו: "התורה הקדושה היא תתבע עלבונה לצבות בטן ולנפיל ירך" ומת החוטא כעבור ימים מועטים.
אף על פי שחלה לעת זקנותו, ולא היה יכול לאכול דברים קשים, ובני ביתו הצטערו על כך, אמר להם:
הרב חזן נפטר בכ"ג בחשוון ה'תקפ"א (1820), בנוכחות בנו, רבי אליעזר חזן, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.
תפילה
סבר שעקרונית כדאי לקצר את התפילה משמעותית אם ארכה בא על חשבון הבנת המילים בתפילה והכוונה בה עד שהיה מורגל לומר:
עוד סבר שיש לומר קודם ברכת חתימת מוסף של שבת וראש חודש מעין החתימה "וחוקי שבתות וראשי חדשים להם קבעת" כדברי רוב הראשונים, ושלא כנוסח הספרדי המקובל, וכך נהג בתפילתו, אך לא שינה את המנהג הכללי באזמיר כדי שלא להוציא לעז על הראשונים.
כבוד התורה
מחל על כבודו כליל, אלא אם נקשר הדבר לכבוד התורה:
כשהיה מוכיח אנשים בפני בניו, היה מזהירם שלא יאמרו את דבריו, כי.
תלמידיו
היר"ח העמיד תלמידים הרבה, ובראשם בניו אשר מביאים מתורתו בספריהם פעמים רבות. מלבדם יש למנות את חתנו, הרב יעקב חיים פאלאג'י (אביו של החבי"ף) ואת נכדו הרב חיים פאלאג'י, רבי דוד מורדוך, רבי ברוך קאלומיטי, רבי רפאל ארדיט (מחבר ספר מרפא לשון), רבי מאיר ארדיט, רבי בכור איסטרוגו, רבי נסים חיים מקושטא ועוד.
צאצאיו
הרב חזן נשא לאשה את רושא חוה (ריינא), בת הגביר דניאל פאלאג'י ונולדו להם חמישה בנים ובת.
בירת מצרים החדשה
בירת מצרים החדשה (בערבית: العاصمة الإدارية الجديدة; בתרגום מילולי: בירת המינהל החדשה) הוא פרויקט רחב היקף שהוכרז על ידי שר הבינוי של מצרים מוסטפא מדבולי בכנס לפיתוח כלכלי של מצרים ב־13 במרץ 2015. עיר הבירה נחשבת לאחת התוכניות והפרויקטים לפיתוח כלכלי, המהווה חלק מיוזמה גדולה יותר הנקראת חזון מצרים 2030.
עד 2020 צפויה הייתה אוכלוסיית הבירה החדשה להגיע לחמישה מיליון איש אך תחזיות אלה לא התממשו.
גאוגרפיה
העיר החדשה ממוקמת מזרחית לקהיר (20 ק"מ מזרחית לפרבריה המזרחיים של קהיר החדשה) ובסביבה הקרובה לכביש הטבעת השנייה באזור הלא מפותח כרגע עד נמל סואץ.
אקלים
הבירה העתידית תמוקם בקו רוחב של כ־30 מעלות צפונית לקו המשווה בגבול הדרומי של האזור הסובטרופי. החורף במחוז קהיר, בה תהיה העיר ממוקמת, חם, הקיץ חם מאוד, הטמפרטורה לרוב עולה על C° 40. בימי החורף הטמפרטורה בדרך כלל עולה על C° 20, בלילה היא מתקררת יותר עד C° 10, בכמה לילות - עד C° 5, ומדי פעם יש כפור אדמה. משקעים באזור זה הם נדירים ביותר (האקלים צחיח). הסיבה היא הקרבה למדבר סהרה.
אנרגיה
תחנת כוח בהספק ייצור של 4,800 מגה ואט נמצאת בבנייה שתהיה מוזנת בצינור גז טבעי.
רובע פיננסי וגורדי שחקים
החברה הסינית, "CSCEC" (תאגיד הנדסת הבניין הממשלתי של סין), בונה את "המגדל האייקוני", גורד השחקים הגדול באפריקה, שגובהו 345 מטר, ולצידו נבנים 12 מתחמי מסחר, חמישה בנייני דירות ושני מלונות. בנוסף מתוכנן להיבנות עד שנת 2030, גורד השחקים "אובליסק הבירה" שתוכנן על ידי חברת התכנון המצרית, IDIA. המגדל החדש יתנשא לגובה של כ־1,000 מטר - מה שיקנה לו עם השלמת בנייתו את תואר "המגדל הגבוה בעולם".
הקמת העיר
ב־13 במרץ 2015, שר הבינוי המצרי מוסטפא מדבולי, בכנס לפיתוח כלכלי של מצרים, הודיע על הכנות לבניית בירת מצרים החדשה. העיר החדשה תהיה ממוקמת מזרחית לקהיר (20 ק"מ מזרחית לפרבריה המזרחיים של קהיר החדשה) ותשתרע עד לתעלת סואץ ותוכל להתחרות במרכזים העסקיים המפורסמים ביותר בעולם. עלות הפרויקט מוערכת בכ־45 מיליארד דולר. על פי התוכניות, העיר חסרת השם תהפוך לבירה המינהלית והפיננסית החדשה של מצרים, מיקומם של משרדי הממשלה והמחלקות העיקריות. יוקם מתחם של מוסדות ממשלה, ארמונות פרלמנטריים ונשיאותיים, וכן רובע דיפלומטי בו ימוקמו שגרירויות זרות. בשטח הכולל של כ־700 קמ"ר יתגוררו עד חמישה מיליון איש. כמו כן, מתוכנן להקים את הפארק הגדול בעולם - "גדול פי ארבעה מדיסנילנד בקליפורניה", להקצות כ־90 קמ"ר ל"חוות סולאריות" - תחנות כוח שמקבלות אנרגיה מקרינת השמש ולבנות נמל תעופה בינלאומי חדש.
הבירה החדשה תחובר לקהיר באמצעות רשת רכבות, נמל תעופה משלה. יוקמו מלונות גורדי שחקים עם 40 אלף חדרים ו־25 מגדלים למגורים.
בנייה
ב־14 במרץ 2015 חתמו ממשלת מצרים ותאגיד ההשקעות במפרץ (Gulf Investment Сorporation) של איחוד האמירויות הערביות על הסכם לבניית הבירה המנהלית החדשה של מצרים. עלות השלב הראשון של הפרויקט יסתכם ב־45 מיליארד דולר, ועל פי התוכניות של הממשלה המצרית תיושם בתוך שבע שנים. מספר ימים לאחר מכן החל הצבא המצרי לבנות כביש המחבר בין קהיר לבירה החדשה.
הקמת העיר אמורה להתבצע עד 2020, כאשר לאחר סיום הבנייה הממשל הנשיאותי, משרדי הממשלה, הפרלמנט, השגרירויות והנציגויות הדיפלומטיות יעברו. בתחילת יוני 2015 הודה שר השיכון מוסטפא מדבולי כי קשיים רבים התעוררו במשא ומתן עם משקיעים.
ב־10 ביולי 2015, קיבל הפרויקט מימון ראשון בסכום של 5 מיליארד לירות מצריות.