cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפסטיבל הקלאסי לכדורים פורחים באלבמה
מהלך הפסטיבל
הפסטיבל מתקיים בשטח פארק פוינט מלארד, מתחם נופש עירוני בגודל של 35 דונם (140,000 מ') שכולל פארק מים עם בריכת גלים, בריכות שחייה אולימפיות, נהר, מגלשות מים, מגרשי טניס, מגרשי כדור, מסלולי הליכה, מתחם קמפינג, מגרש גולף אולימפי עם 18 חורים, החלקה על הקרח במבנה מקורה ומרכז בילוי.
היסטוריה
פסטיבל כדורים הפורחים הקלאסי באלבמה, הוא אחד הפסטיבלים הוותיקים בתחום הכדורים הפורחים. הפסטיבל הראשון התקיים בשנת 1978, וכלל תחרויות בין 17 כדורים פורחים ממדינות שונות מארצות הברית: אלבמה, קנטקי, אוהיו, ג'ורג'יה, מיסיסיפי ולואיזיאנה. כיום מושך אליו הפסטיבל כ-60 מטיסים מלמעלה מ-20 מדינות בארצות הברית ועוד מספר ארצות מכל העולם. במסגרת הפסטיבל שנמשך כיומיים, מתקיימות מספר תחרויות בין הצוותים המשתתפים. הפופולריות רבת השנים של הפסטיבל זיכתה את העיר המארחת, דיקייטר, בתואר הרשמי  כ"בירת הכדורים הפורחים של אלבמה".
הנס מזר
הנס קארל מֶזֶר (בגרמנית: Hans Karl Möser; 7 באפריל 1906 – 26 בנובמבר 1948) היה קצין נאצי באס אס שהיה חלק מסגל מחנה נוינגמה, אושוויץ ודורה-מיטלבאו במהלך מלחמת העולם השנייה. עד לסיום המלחמה הגיע לדרגת אובר-שטרומפירהר, נלכד והועמד לדין על ידי בית דין צבאי אמריקאי בגין פשעי מלחמה. היה הנאשם היחידי מבין 19 הנאשמים במשפט דורה-מיטלבאו שנגזר עליו גזר דין מוות, הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג בשנת 1948.
ביוגרפיה
הועבר למחנה דורה-מיטלבאו ב-1 במאי 1944. תחילה שימש כסגן מפקח המחנה ובהמשך עלה בדרגתו למפקח הראשי של המחנה (בגרמנית הדרגה נקראה "שוצהפטלאגפיהרר"). במחנה זה ביצע את הזוועות שהובילו למעצרו ולהוצאתו להורג. במהלך תלייה של אסירים למשל, הוא חתך את חבלי התלייה שלהם בעודם בחיים על מנת להאריך את סבלם. בפברואר 1945, עם התחזקות הצבא האדום בחזית המזרחית והשמדתו מוצבים גרמנים, סגל מחנה אושוויץ פונה למחנה דורה-מיטלבאו. מפקד מחנה אושוויץ ריכרד בר וצוותו השתלטו על מתחם המחנה ומזר חזר לתפקידו הקודם כסגן מפקח המחנה, הפעם תחת פיקודו של פרנץ הסלר.
ב-5 באפריל 1945, כאשר הדיוויזיה המשוריינת השלישית של הצבא האמריקאי התקרבה למחנה, מזר הורה על פינוי ברכבת של 3,000 אסירים למחנה נוינגמה. בשל אילוצי המלחמה הרכבת הוסטה למחנה ראוונסבריק. לבסוף הוצעדו האסירים בצעדת מוות מערבה לתוך שטח גרמניה.
משפט והוצאה להורג
מזר נעצר בסוף מלחמת העולם. לאחר שנחקרו תנאי העבדות במפעל "מיטלוורק" אליו נשלחו אסירים ממחנה דורה-מיטלבאו, מזר הועמד למשפט בפני בית דין צבאי אמריקאי, אחד מבין 19 נאשמים במשפט דורה שהיה חלק ממשפטי דכאו. המשפט נמשך מה-7 ביולי 1947 ועד ל-30 בדצמבר של אותה שנה. במשפט עלה שמזר נכח בתליות למוות של אסירים וכן שהוציא להורג ביריות אסירים שניסו להימלט מהמחנה. האחריות על צעדת המוות מן המחנה עם פינויו הוטלה אף היא על מזר. בעדותו במשפט אמר: "באותו האופן, עם אותו התענוג, בו אתה יורה באייל, אני יריתי בבן אדם. כאשר הצטרפתי לאס אס והיה עלי לירות לראשונה בשלושה אנשים, האוכל שאכלתי לא היה טעים במשך שלושה ימים, אבל היום זהו תענוג. זהו אושר בשבילי". הוא נמצא אשם והיה היחידי מבין כל הנאשמים שנגזר עליו גזר דין מוות. לאחר הערעורים במשפט, מזר הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-26 בנובמבר 1948.
המשימה האבודה
הספר מספר על חבורת יהודים צעירים בגילאים 13 ומעלה החיים בקהיר ובאלכסנדריה שבמצרים ומספר על התבגרותם, על האידיאלים שלהם, אהבתם לישראל, חלומם הציוני והתגייסותם למחתרת במטרה להגן על המשפחות שלהם. הספר פורש בפני הקורא את עלילותיהם המופלאות משנות נעוריהם בבית הספר התיכון, ועד רגעי ההתמוטטות הנוראים של המחתרת, ומעמד גזרי הדין האכזריים שהוטלו עליהם. העלילה בספר מבוססת על הפרשיה שהתחוללה בשנות ה-50 שנודעה בכינויה "העסק הביש".
רקע על הספר ועלילתו
לקראת כתיבת הספר, נפגשה עינת וראיינה את גיבורי פרשת "העסק ביש" שנותרו בחיים, וכך יצרה את עלילת הספר. בסיפור זה מסופר על עשרה צעירים יהודים ממצרים, תשעה בחורים ובחורה אחת. אשר הוטל עליהם על ידי גורם אנונימי מהארץ לרגל ולחבל עבור מדינת ישראל. הפעולה שנדרשה מהם נועדה לכישלון מכמה סיבות. החוליה לא הייתה מוכנה כראוי לפעולה, לא הייתה סיבה הגיונית לביצוע הפעולה ומפעיליה לא היו ידועים. חברי המחתרת נאסרו באשמת ריגול למען ישראל וזאת בעקבות בגידה, רשלנות וחוסר מקצועיות של מפעיליהם בארץ. במשפט שתוצאותיו נקבעו מראש נידונו שניים מהם למוות בתלייה ושישה לתקופות מאסר ארוכות. שני מעורבים אחרים בפרשה התאבדו – אחד מהם בבית הכלא המצרי.
שם הספר "המשימה האבודה" נבע מכך שהמשימה הייתה משימה שמלכתחילה נועדה לכישלון.
רקע היסטורי על הפרשה
"עסק הביש" היה למעשה כינוי לכישלון מספר פעולות ביטחוניות של חוליה יהודית שפעלה במצרים בראשית שנות החמישים והייתה מורכבת מיהודים מקומיים. תפקידה היה לחבל ולשבש את יחסיה של מצרים ושליטיה החדשים עם ארצות המערב, בריטניה וארצות הברית בפרט בזמן שמצרים ניהלה משא ומתן על עתיד תעלת סואץ.
על שניים מהם, ד"ר משה מרזוק ושמואל עמר, נגזר עונש מוות והם הוצאו להורג, על שישה מהם נגזרו עונשי מאסר ארוכים והם שוחררו בשנת 1968 והגיעו לארץ. שני סוכנים נוספים ישראלים נשפטו בהיעדרם.
הוועדה לא הגיעה למסקנות חד משמעיות. כתוצאה מפרשה זו ומחילוקי דעות בממשלה פרק לבון מתפקיד שר הביטחון. גם בנימין ג'יבלי הועבר מתפקידו. בעקבות התפטרות לבון חזר בן-גוריון לכהן בתפקיד שר הביטחון.
ייחודו של הספר
ייחודו של הספר הוא שהסופרת אינה מתמקדת בצד ההיסטורי המדויק של הפרשה ואינה מתמקדת בהתנהלותו של הממסד הישראלי. הספר כתוב מנקודת מבטם של חברי החוליה עצמם, ובין דפיו נחשף הקורא לתחושותיהם של הגיבורים ולרגשותיהם. כך למשל מתואר מצבם של הגיבורים בתוך הכלא המצרי, רגעים לפני מותם, מפי הסוהר המצרי: "פניו היו שקטים ועיניו היו פקוחות בלי צל של פחד עד הרגע האחרון ממש".
באופן דומה מתואר האופן שבו הסתירו את אהבתם לארץ: "שם היו שולפים בזריזות ובחיפוי של עץ או מבנה נטוש את פיסת הבד הלבנה עליה שורטט בטוש כחול סמל של מגן דויד ונוגעים בו". את אהבתם לארץ ממחיש גם תיאור ההתרגשות בעלייה לארץ ובלבישת המדים של צה"ל לראשונה: "ויקטור היה הראשון שזכה לנסוע לאימונים של ממש בישראל", ""ויקטור היה נרגש עד דמעות כשלבש מדי צה"ל בפעם הראשונה". נקודת המבט הייחודית עולה גם מתיאור אהבתם של סוזי וויקטור על ידי מכתבים: "סוזי שלי, באיזה מהירות עברו הימים שלנו יחד. לא מספיק ימים. לא מספיק שעות. לא מספיק רגעים..."
ביקורת
הביקורות מציינות שעמלה עינת בחרה להתייחס בספרה לגורלם הטרגי של גיבורי הפרשה עצמם ולא התייחסה למשמעות המדינית ולהשלכות הפוליטיות של הפרשיה. בביקורות ישנה התייחסות לכך שעינת חקרה את הפרשה היטב הן מתוך פרטים היסטוריים והן באמצעות ריאיון עם גיבורי הפרשה שנותרו בחיים וקרוביהם של שאר חברי המחתרת. בזכות הידע של עינת ודמיונה הפורה היא הצליחה ליצור עלילה סוחפת המעמידה במרכז את הצעירים חברי המחתרת.
בשנת 2018, במסגרת פרויקט 70 שנה למדינת ישראל, נבחר הספר המשימה האבודה על ידי משרד החינוך לרשימת הספרים המומלצים לנוער בנושא מלחמות ישראל.
אמסלם תיירות ונופש
אמסלם תיירות ונופש בע"מ, המוכרת במותג אמסלם טורס, היא סוכנות נסיעות ישראלית המתמחה בתחום הנסיעות העסקיות. בחברה, שנוסדה בשנת 1983, מועסקים כ-400 עובדים בישראל ומחוצה לה והיא נמצאת בבעלות משותפת של יעקב ואליעזר אמסלם.
לחברה חברות בנות תחת המותג וסניפיה ממוקמים בארצות הברית (בחוף המזרחי ובחוף המערבי), מקסיקו, בריטניה, טורקיה, הודו והונג קונג. כולן בעלות רישיונות מקומיים למכירת מוצרי תיירות.
החברה כוללת ארבע חטיבות: תיירות עסקית, תיירות פרטית לחו"ל, תיירות פנים: משווקת נופש בישראל וחטיבת תיירות נכנסת. החברה עוסקת גם בארגון אירועים וכנסים. בנוסף, פועלות בחברה מחלקת כנסים ואירועים, מחלקת סידורי קרקע, מחלקת ויזות ודרכונים, מחלקת און ליין וחברות בנות נוספות: מסעות וטיולים גאוגרפיים, אמסלם מדיקל (תיירות רפואית והטסות רפואיות), אמסלם שור (ביטוחים וביטוחי נסיעה), פאנטסתי FUNטסתי (חבילות נופש בחו"ל) וא-קרוז A-Cruise (חופשות שיט). לחברה מרכז הזמנות ותפעול הפועל 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע ומפעיל צוות של סוכני נסיעות המסתייע במחלקות החברה.
דורון
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם דורון:
ראו גם
}}
ריו נגרו (פירושונים)
פירוש השם ריו נגרו (Río Negro) בספרדית ובפורטוגזית הוא "נהר שחור" (או "הנהר השחור").
עשהאל בן צרויה
סיפורו
על עשהאל סופר שהיה קל רגלים כצבי:. במהלך המלחמה בין צבא איש בושת לצבא דוד בבריכת גבעון (שהחלה כ"משחק" כלשון התנ"ך), רדף עשהאל אחרי אבנר בן נר. אבנר הפציר בו שירפה ממנו, מאחר שאם ימיתו, לא יוכל "לשאת פניו" אל יואב אחיו. משסירב עשהאל, הרגוֹ אבנר בחניתו. מאוחר יותר נקם יואב את נקמת עשהאל אחיו, והרג את אבנר. יואב היה שר הצבא של דוד המלך ואילו אבנר בן נר היה שר צבאו של שאול המלך, ושל בנו איש בושת.
על שמו נקרא היישוב עשהאל בהר חברון.
Songs for You
Songs for You (בעברית: שירים בשבילך) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טינשיי. האלבום יצא לאור ב-21 בנובמבר 2019 על ידי חברת התקליטים טינשיי מיוזיק. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
האלבום הגיע למקום ה-147 במצעד הבילבורד 200.
האחים מונגולפייה
האחים מונגולפייה, (בצרפתית: Montgolfier) ז'וזף מישל (26 באוגוסט 1740 - 26 ביוני 1810) וז'אק אטיין (6 בינואר 1745 - 2 באוגוסט 1799), היו הראשונים לבנות כדור פורח.
Songs for You
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי טינשיי בדומה לשאר אלבומיה, תוך שהשתתפו בהפקתו שלל מפיקים מוזיקליים כדוגמת היט-בוי, טורן מי אפ ג'וש, קינגדום, בוסטון, דריון ג'בון, סמאש דייוויד, ריילי מקדונו, טוד פריכארד וגו גריזלי.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
האחים מונגולפייה
האחים היו בניו של יצרן נייר מהעיירה אנונה (Annonay), מדרום לליון שבצרפת. בעת משחק עם שקיות נייר מעל אש גילו שהשקיות מתרוממות באוויר, תגלית שהובילה אותם להתנסות עם שקים גדולים יותר מחומרים אחרים. במהלך 1782 ביצעו ניסויים בביתם עם אריגים שונים דוגמת משי ופשתן.
בהדגמה פומבית באנונה עיירת הולדתם ב-4 ביוני 1783, הטיסו האחים בלון (שנקרא על שמם - המונגולפייר) בנפח 900 מטרים מעוקבים. הבלון טס למשך 10 דקות, עבר מרחק של 2 ק"מ, והגיע לגובה משוער של בין 1000 ל-2000 מטר. הבלון היה עשוי משילוב של חומרים שונים ביניהם נייר, אריגים ואלומיניום שנועד למנוע שריפה, שחוברו יחדיו באמצעות יותר מ-2000 כפתורים. האוויר בבלון חומם באמצעות להבה שבערה על רחבה שמתחת לו. הדלק לבעירה היה תבן, צמר ואף נעליים ישנות. הסיבה להרכב המוזר של חומרי הבערה היא שהאחים לא הבינו נכונה את הפיזיקה שמאחורי הבלון, וסברו שהעשן הוא שגורם להתרוממותו.
ב-19 בספטמבר 1783, בנוכחות המלך לואי ה-16, נערך בוורסאי ניסוי נוסף, ועל הבלון בנפח של 1400 מטרים מעוקבים הועלו תרנגול, ברווז וכבשה על מנת לבחון את בטיחות הטיסה. הבלון התרומם, טס למרחק של 3 ק"מ, והגיע לגובה משוער של 500 מטרים.
ב-21 בנובמבר 1783 עלה לאוויר הכדור הפורח המאויש הראשון בעולם. נוסעיו של הכדור היו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה ופרנסואה לורן המרקיז מארלנדה, שטסו כ-25 דקות למרחק של 9 ק"מ ובגובה של 100 מטר מעל פריז. נפחו של הכדור היה 2200 מטרים מעוקבים, והוא נחת באזור בוט או קיי שברובע השלושה-עשר של פריז.
טיסות נוספות נמשכו בכדורים הפורחים, וב-7 בינואר 1785 חצו ג'ון ג'פריז וז'אן-פייר בלנשאר את תעלת למאנש.
למרות הצלחתם הכבירה, רק אחד מהאחים מונגולפייה טס בכדור פורח, ועשה זאת פעם אחת בלבד.
במקביל להתפתחות הכדורים הפורחים המונעים באוויר חם, התפתחו גם כדורים פורחים שמולאו במימן ופותחו על ידי הצרפתי ז'אק שארל. כדורים אלו זכו בבכורה במאות השנים הבאות ורק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם התחלת השימוש בגז בישול כמקור דלק, חזר השימוש בכדורים פורחים המלאים אוויר חם.
תוכנית מפורטת
במערכת התכנון והבנייה בישראל, תוכנית מפורטת היא תוכנית שיש בה רמת פירוט מספקת, המאפשרת להבין איזה מבנה ניתן לבנות על הקרקע.
בדרך כלל, זו תהיה התוכנית הנמוכה ביותר במדרג התוכניות, כאשר מעליה קיימות תוכנית רבות אחרות: תוכנית מתאר מקומית, תוכנית מתאר מחוזית, תוכנית מתאר ארצית, ולעיתים יותר מאחת. עם זאת, גם תוכנית מתאר ארצית עשויה להיות תוכנית מפורטת דיה באופן שמאפשר להוציא מכוחה היתר בניה. למשל - תמ"א 36 מאפשרת להוציא מכוחה היתר בנייה לאנטנות סלולריות, ותמ"א 18/ 4 מאפשרת להוציא מכוחה היתר לתחנות תדלוק.
בתוכנית מפורטת נכללים פרטים שלא קיימים בתוכניות המצויות מעליה. התוכנית המפורטת כוללת פירוט בדבר ייעוד קרקעות לדרכים, שטחים פתוחים, גנים, בתי ספר, מקומות לצורכי דת, בריאות, תרבות, חניה, מתקני דואר, נופש, מקלטים ומחסנים ציבוריים. היא קובעת מה יהיה גובהו של המבנה שניתן לבנות, מה יהיה שטחו, כיצד הוא ייראה מבחינה אדריכלית ועוד.
תוכנית מפורטת מוגשת בהתאם לנוהל מבא"ת של מינהל התכנון.
Beats International
Beats International ("ביטס אינטרנשיונל") היו להקת מוזיקה אלקטרונית בריטית, שנוסדה בשנות ה-80 המאוחרות על ידי נורמן קוק (הידוע גם בשם הבמה Fatboy Slim), לאחר שעזב את ההאוסמרטינס.
היסטוריה
חבורת מוזיקאים בודדים שהפכו ללהקה, כללה בראשה את נורמן קוק, מייסד הלהקה, ובליין-אפ נכללו גם לינדי לייטון, שהייתה הסולנית של להקת נורת' אוף קורנוואליס (North of Cornwallis), לסטר נואל, די-ג'יי בפטיסט, אמ. סי. ווילדסקי והנגן אנדי בושר. בניגוד ללהקות אחרות, בליין-אפ של הלהקה נכלל גם אמן גרפיטי, REQ, שהיה מצייר את הרקע מאחורי הלהקה בזמן שהלהקה מנגנת.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Let Them Eat Bingo", אשר יצא לשווקים ב-1990 כלל בתוכו את הלהיט מס' 1 שלהם "Dub Be Good To Me", גרסה מחודשת לשיר של להקת SOS Band שזכה לשהות במקום הראשון של המצעדים בחו"ל, "Just Be Good To Me", והוא מבוסס על חלקים מהשיר של הקלאש, "Guns of Brixton" כשלייטון אחראית על הקולות.
לאחר שהלהקה התפרקה מכן קוק הקים את ההרכב פריק פאוור יחד עם נגן הקרן אשלי סלייטר והזמר ג'סי גרהם.
גלגוליו של מעיל
גלגוליו של מעיל (ביידיש: אַ מאַנטל פון אַ טונקעלן געוואַנטל, מילולית: "מעיל מאריג כהה") הוא שיר ילדים מאת המשוררת היידית קדיה מולודובסקי.
היסטוריה
השיר נדפס לראשונה ככל הנראה בקובץ שיריה של המשוררת "מעשֹהלעך" ('מעשיות'; התת-כותרת: היא "גייען שיכעלעך אַוועק וווּ די וועלט האָט נאָר אַן עק" – 'הולכות נעליים במקום שבו רק יש לעולם סוף), שהתפרסם בוורשה בהוצאת ארגון בתי הספר היהודיים בפולין (דער יידישער שול-אָרגאניזאציע אין פּולין) ב-1931. השיר התפרסם ביידיש גם בעיתון הילדים "גרינינקע ביימעלעך" ('העצים הירקרקים'), שיצא לאור בווילנה, בגיליון מחודש ספטמבר 1933.
השיר, בתרגומה לעברית של פנינה הלפרין ומלווה באיוריו של נחום גוטמן, התפרסם ב-9 בפברואר 1934 במוסף לילדים של העיתון "דבר" בשם "יקטן". תרגום נוסף, מאת שמשון מלצר, התפרסם במרץ 1937 ב"דבר לילדים" בשם "יגיל והמעיל".
השיר התפרסם בתרגומו של נתן אלתרמן, בשם "גלגוליו של מעיל", ופורסם בספר פתחו את השער: שירי ילדים (איירה: תרצה טנאי; הקיבוץ המאוחד, תש"ו 1945).
השיר מתאר את קורותיו של מעיל שנתפר במיוחד לילד, ולאחר שהילד גדל, המעיל עובר לילדים אחרים. במהלך גלגוליו הרבים, מתבלה המעיל ומאבד אט-אט חלקים ממנו, עד שלבסוף מתפורר לגמרי.
אחמד נאטור
פרופ' קאדי אחמד חסן נאטור (נולד ב-1953) הוא משפטן, מרצה, מחבר ואיש דת. הוא היה קאדי ונשיא בית הדין השרעי העליון לערעורים של ערביי ישראל בין השנים 1994–2014. הוא נחשב לאבי ומייסד בתי הדין השרעים המודרניים בישראל ומי שחולל רפורמה רחבה ומעמיקה בבתי הדין המוסלמים ופתיח זכויות הנשים והילדים. מרצה מבוקש בתחומי המשפט, יישוב סכסוכים, אסלאם ומדיניות. חוקר אקדמי בעל שם ומחבר ספרי ילדים. נשיא המרכז הערבי הארצי ליישוב סכסוכים.
חייו המוקדמים
נאטור נולד בעיירה קלנסווה במרכז הארץ. הוא הבן האמצעי למשפחה מרבת ילדים. אביו אבו מת'קאל נאטור, אישיות מרכזית בקרב החברה הפלסטינית ומוכרת כאחד מנכבדיה. אמו פהימה בת למשפחה מכובדת מהעיירה ענבתא הפלסטינית.
השכלה וקריירה אקדמית
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא עבר לירושלים ללמוד באוניברסיטה העברית. לנאטור שני תארים ראשונים: בשפה וספרות ערבית ולימודי האסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים; ובמשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
הוא המשיך את לימודיו והוסמך לתואר שני בתקשורת המונים ותרבות באוניברסיטה העברית וכן לתואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הוא השלים תואר שלישי וקיבל תואר ד"ר למשפטים מהאוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון DC.
כיום הוא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
קרירה
א. נאטור נבחר לתפקיד קאדי בשנת 1983 ושמש כקאדי של יפו והדרום. זו הייתה תקופה קשה מבחינת ניסיונות השתלטות  גורמים אנטרסנטים יהודים על נכסי הווקף – ההקדש המוסלמי. נאטור התייצב בראש החנית להגנה על המקומות  הקדושים והודיע ברבים שבית הדין אשר שמש כלי בידי השלטונות כדי לגזול נכסים אלה, יהפוך מעתה למבצר להגנה עליהם. לאחר שהובא לידיעתו שישנו ניסיון למכור בית קברות מוסלמי, בכפר הפלסטיני אלג'מאסין בצפון תל אביב, הוא כינס  ביוזמתו ובצעד חריג, את נכבדי העיר ומסר בנוכחותם החלטה עקרונית ראשונה מסוגה שמבטלת את פסיקות הקאדים שקדמו לו והמתירות מכר בתי קברות  וצווה על ביטול כל עסקה שהתרחשה או עומדת להתרחש בעניין בית קברות ג'מאסין.
הוא פטר את המתוולי עלי רשידי והצהיר שאיננו מכיר בוועד הנאמנים על הווקף שמנתה הממשלה. כתוצאה מכך, ולאחר שורה של אסיפות ופעולות מחאה נגד הוועד הממונה ותמיכה בקאדי , קם ביפו גוף חלופי נבחר ושמו המועצה המוסלמית הנבחרת של יפו. זו הייתה הפתווא – פסק ההלכה, הראשונה לאחר קום המדינה שמבטלת כל אפשרות של שימוש בבתי קברות לא פעילים למטרות חילוניות. לאחר   מכן הוציא קאדי נאטור שורה של פסקי הלכה שמטילים איסור נצחי ומוחלט  על כל שימוש באדמות בתי הקברות והמסגדים שאינם פעילים למשרות שלא לשמם נוצרו. בכך הוא הצליח להציל אתרים מוסלמים מאבדון, הביא לשינוי  תוואי כביש 6 באום אלתות ולביטול סלילת קווי מים של מקורות בנבי ימין ע'י כפר סאבא ובמקומות אחרים. בית המשפט המחוזי בתל –אביב  הסתמך על עמדת הקאדי נאטור וביטל את ניסיון מכר בית הקברות  ג'מאסין סופית.
מיד עם היבחרו לתפקיד נשיא בית הדין העליון לערעורים, הוא מיהר להוציא מנשר שיפוטי (مرسوم قضائي) באמצעותו הוא הטיל איסור מוחלט על הוצאת פסקי הלכה שמתירים שימוש במקומות קדושים למטרות שלא לתפילה ולקבורה וקבע שקדושתם היא קדושה נצחית ואינה ניתנת להסרה ,
מרסום זה הצטרף לפסקי ההלכה שהוא הוציא בעניין אשר שמשו את התנועות האסלאמיות וגופים ערבים אחרים,  כבסיס משפטי בתביעות שהגישו לבתי המשפט להגנה על מקומות קדושים רבים בארץ.
חוקרים סבורים  שהצוו שהוציא  הקאדי נאטור לבתי הדין בעניין איסור שינוי יעודם של נכסי ווקף שהוקדשו כמסגדים ובתי קברות חולל מהפכה רבתי בעניין זה. נטען גם שמאז שהוא  הוציא את המרסום הקדאי הנ"ל לא היה אף מקרה של מכר של בתי קברות או מסגדים בארץ.
ב. הקאדי נאטור חולל גם מהפיכה של ממש בבתי הדין השרעיים הן  בדין הסובסטנטיבי והן והפרוצדורלי  כאחד. הוא גם העביר את מערכת המשפט השרעית לעידן המודרני גם מבחינת השכלת העובדים, הרמה המקצועית של הקאדים, המבנים, המחשוב ודרכי העבודה.ביוזמתו תוקנו חוקים כגון חוק הקאדים באשר לדרישה שהמועמדים לתפקיד קאדי חייבים להיות אקדמאים בתחום הרלוונטי וכי עליהם לעבור בחינה מקצועית מקיפה כתנאי למועמדות. הוא גם פעל והצליח להשוות את הקאדים לדרגתם של השופטים המקבילים במערכות השיפוט האחרות. בתחום הדין המהותי  הוא יצר בפסיקה עקרונות משפטיים שהפכו להלכות כגון עניין טובת הילד כעקרון על בכל הקשור לאחזקת ילדים, אי ההפרדה בין ילדים בין שני ההורים, השימוש בפקיד הסעד ככלי לאיתור טובת הילד.
הוא גם הרחיב את יריעת זכות העמידה בעניין החזקת הילדים לאחר שקבע שיש בעניין לא רק זכות של בני האדם אלא גם זכות של אלוהים –כלומר, זכות הכלל. משמעות הדבר היא מתן זכות תביעה לכל  מוסלמי באשר הוא בהסתמך על עיקרון החסבה (حِسْبَةً). אך אחד החידושים החשובים שלו מתבטא בהפיכת קביעות המשפטנים הקלאסיים מאמירות מחייבות לחזקות שניתנות לסתירה. כמו במקרה של אמו של קטין הנישאת לגבר זר, היא  הייתה מאבדת  באופן אוטומטי, זכותה לגדל את הילד בהתאם לעמדת האסכולה החנפית. נאטור קבע שמדובר בחזקה שניתנת לסתירה, ולכן יש לאפשר לאם להרים את נטל הראיה כדי לְהָזֵם את החזקה. דוגמה נוספת קשורה לקביעת האסכולות בעניין גיל הילד : נאמר על ידי האסכולה החנפית למשל שילד עד גיל 7 יישאר אצל אמו היות שהוא עדיין זקוק לעזרתה. ילדה תישאר אצל אמה עג גיל 9. אחרי גיל זה הם יועברו לאביהם. נאטור הפך זאת לפריזומפציה שניתנת לסתירה.
הוא גם הפך את זכות הראיה של ההורה הלא מחזיק בילד לאירוח יותר ארוך ותכוף – דבר שיש בו כדי להעמיק את החוויה האנושית והסוציאליזציה שבמפגש ביניהם.
שינוי נוסף שבא אחרי עשרות שנים גם הוא מתבטא בהפיכת הגירושין המשולשים במעמד אחד לגירוש אחד חוזר וזאת לשם השמירה על שלימות המשפחה ועל מעמד האשה. יצוין שעמדה זו מנוגדת לעמדת האסכולה החנפית.
במסעו לשיפור זכויות האשה קבע נאטור שבניגוד למנהג המשפטי שהיה קיים בבתי הדין בארץ ועודנו קיים במדינות האסלאם המתבטא בחיוב התובע/תובעת (בדרך כלל האשה היא התובעת) פירוק נישואין כושלים בעל כורחו של הבעל,בהרמת נטל הראיה, יש להסתפק בהנחת דעתו של בית הדין. שינוי זה העלה באופן משמעותי ביותר את האופציות להיענות בתי הדין לבקשות נשים להשתחרר מנישואין כושלים גם אם הבעל אינו מסכים לכך.
המנשרים השיפוטיים :
נאטור ראה בתפקידו כראש הקאדים במדינה לא מוסלמית כאילו עליו מוטלות חובות הסולטאן. לכן, הוא הרחיב את פעילותו הציבורית הרבה מעבר למצופה ממנו כשופט. הוא נהג להתלונן על יחס המדינה לאסירים הפלסטינים ודרש שחרורם, בקר בכפרים הלא מוכרים בנגב , עמד בראש המועצה הערבית  לחנוך מיוחד,  הרחיב את מספר ימי האבל לקרובי המת המוסלמי ל-7 ימים מיום הקבורה בדומה ליהודים(במקום 3 ימים מים הפטירה), קבע את מועדי החגים  המוסלמים לאחר שהביא לתיקון תקנה 32.122 מתקנות שירות המדינה. ומעל לכל הוא העמיד את עצמו בראש החנית  להגנה על המקומות הקדושים והקריאה לאחדות לאומית בין מרכיבי הציבור הפלסטיני בישראל. הוא גם היה שותף פעיל במאבק הלאומי של עדות ערביות אחרות. ככלי לפיתוח המשפט המוסלמי בבתי הדין השרעים המציא הקאדי נאטור לראשונה  את שיטת המנשר השיפוטי – المرسوم القضائي.הוא הצהיר לא פעם שהכוונה מהמנשרים השיפוטיים היא לחולל רפורמה חיונית במשפט  אך היא חייבת לבוא אך ורק מתוך השריעה עצמה ובהסתמך על עקרונות החידוש המשפטי – التجديد, ומבלי להזדקק למעורבות הפרלמנט הלא מוסלמי.
הוא התנגד נחרצות לכל התערבות של הכנסת או של בתי המשפט בדין השרעי.
- המנשר הראשון  שהוא הוציא קבע כי אין להסיר קדושת מקומות קדושים כגון בתי קברות אף אם הם עתיקים וגם מסגדים אף אם הם הרוסים או שאינם בשימוש. הוא גם נוטל את סמכות בתי הדין האזוריים למנות נאמן לווקף – متولّي الوقف והעביר אותה לבית הדין לערעורים. חשיבותו של מנשר זה היא שהוא מטיל איסור מוחלט על סחר במקומות קדושים   ומבטל את פסקי ההלכה של הקאדים הקודמים ומונע הסרת קדושה ומכר נכסי ווקף בעתיד. הוא גם חתום בחתימת כל הקאדים. מנשר שיפוטי זה שמש אסמכתא  בידי תובעים ערבים להגנה על המקומות הקדושים בבתי המשפט.
המנשר השני מבטל את השיטה הישנה שהייתה נהוגה בבתי הדין בכל הקשור להערכת גובה המזונות לנשים ולילדים. נאטור מצא שהשימוש במיידעים – مخبرون  כפי שהיה נהוג עשרות בשנים הוא בעצם שאוב מהאסכולה החנפית אשר התירה לשופט להיעזר בעדי גלוי מידע – شهود استكشاف וזאת במקרה ומדובר בתביעת מזונות העושר של אשה שטוענת שבעלה אמיד אך אין בידה ראיה על כך. בטעות, התפשטה הטכניקה הזו על כל תביעות המזונות של הנשים והילדים גם כאשר מדובר במזונות ה- כפאיה نفقة الكفاية. נאטור קבע במנשר שלו שאל לו לשופט להיעזר בגורמים מחוץ לכותלי בית המשפט וכי במדינה מודרנית תוכל התובעת להביא ראיות על הכנסותיו של בעלה וכי מי שעליו מוטלת אחריות קביעת גובה המזונות הוא השופט עצמו ולא כל גוף או אדם אחר. רפורמה זו  הביאה  באופן מידי לזינוק מסחרר בגובה המזונות הנפסקים לנשים ולילדים בבתי הדין. בדיקה שנעשתה על ידי ארגון נשים מצאה שגובה המזונות הנפסקים בבתי הדין השרעיים אחרי החלת מנשר זה הוא הגבוה בין כל בתי המשפט ובתי הדין בארץ.
המנשר השלישי של הנשיא נאטור עוסק במתן זכות  ע"פ עקרון הייצוג לנכד שאביו נפטר לפני סבו לייצג את  אביו המנוח והזכייה בחלקו של האב מעזבון הסב. לפני פרסום מנשר זה, לנכד לא הייתה כל זכות בעזבון סבו מאחר שהוא מוסתר – محجوب ע'י דודיו בהיותם שייכים לפרנטלה היותר קרובה לסב המנוח. רפורמה זו נעשתה קודם לכן במצרים, בסוריה ובירדן אך החוק במדינות אלה העניקו זכות הייצוג רק לבן הבן. לעומת זאת, ומאחר והרפורמה מסתמכת על עקרון הצדק ןהאקוויטי  - العدل والانصاف כפי שבטא אותו אבן חזם אלדאהרי, נאטור קבע כי  הצדק יחול על כלם ; כלומר גם בן הבן ובת הבן וגם בן הבת ובת הבת.
'''ג. בתחום הפרוצדורה'''
גם בתחום סדרי הדין חולל  הקאדי נאטור רפורמה משמעותית. אחד הדברים החשובים שהוא עשה היה שינוי דרכי עבודתו של בית הדין לערעורים. מאז היווסדו פעל בית הדין השרעי לערעורים ע"פי תקנות מנדטוריות  לפיהן בית הדין לא ישמע צדדים ולא יקיים דיונים אלא יסתפק בבדיקת הפרוטוקולים בלבד.  נאטור שראה בבית הדין לערעורים ערכאה שיפוטית עליונה האמין שיש להפוך אותה לערכאת ערעור של ממש. הוא העביר החלטה בין חברי בית הדין לערעורים שלפיה הצדדים יזומנו לשמיעת ערעורם ויתקיים דיון  כמו שערכאת ערעור אמורה לקיים. הוא אמר לא פעם שהאזרח זכאי לקבל את יומו בבית המשפט. רצוי שהשופט יתרשם מהצדדים וכי צדק צריך גם להיראות .  הוא גם הוציא חוזרים כדי להסדיר תחומים מסוימים כגון מסירת כתבי בית דין.
שינוי מבני דרמטי לא פחות הוא הצלחתו של הנשיא נאטור להעביר את מערכת השיפוט השרעית ממשרד הדתות אל משרד המשפטים – דבר ששחרר אותה מהזנחה משוועת, מפוליטיזציה ומשליטת המפלגות הדתיות היהודיות.
בתקופתו של נאטור התעצמו בתי הדין השרעיים וזכו לאמון הולך וגובר של הציבור המוסלמי מחד ולהערכת שאר בתי המשפט והקהילה המקצועית מאידך.
ספרי ילדים
נאטור איש רב כישורים : כותב שירה, למשך תקופה הוא שימש עורך ראשי וכותב מאמר המערכת של שבועון "כל-אלערב"  הרואה אור בנצרת. מחבר ספרי לימוד וגם ספרי ילדים לבתי-ספר בתחום לימודי האסלאם ונואם מוכשר בשלוש שפות : ערבית, אנגלית ועברית. הוא  גם מחבר ספרי ילדים. בספרי הילדים ניתן לחוש את הנטייה העזה שלו לחינוך לרחמנות וחמלה לבעלי חיים. מספריו המוכרים:
- הזבוב המיואש,  דיון בין הזבוב הקטן לבין אמו מדוע כולם שונאים אותו ומגרשים אותו.
- רזין והטלה, טלה שקוץ נתקע לו בגרון ומחכה בקוצר רוח שיגיע חברו רזין להוציא את הקוץ
- הזחל המתחפש, ילד שנשבה ביופיו המרהיב של פרפר ומבקש ממנו חברות. הפרפר מבקש לוודא תחילה שהוא ימשיך לרצות בחברתו גם לאחר שידע את האמת על שלבי התפתחותו.
- מאס והנמלה. נמלה שמתקשה לחצות את הכביש. הילדה מאס נחלצת לעזרתה.
-  גאזל צוללת ביפו. ילדה שאוהבת לטייל עם אביה ביפו והולכים לצלול בנמל יפו, בקרקעית הים היא מגלה אוצר של זהב מימי הפאטמים.
- אני לא פחדן, על פחדים אצל ילדים.
פרופ' נאטור זוכה להערכה ציבורית ומקצועית בקרב הציבור הערבי והכללי. הוא זכה לשני תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה ומאוניברסיטת באר שבע בנגב. לא פעם בחר הציבור הערבי על כל עדותיו וזרמיו, לתפקידים ציבוריים כמו יו"ר ועדת החקירה בסכסוך שהאב אלדין בנצרת. הוא גם שימש חבר בוועדת הפיוס של ערביי ישראל אשר הביאה לאיחוד המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת.
תפקידים נוספים
נאטור מילא מספר תפקידים במערכת בתי הדין השרעיים: בשנים 1981-1982 כיהן כסגן מנכ"ל בתי הדין השרעיים, לאחר מכן ב-1985-1994 היה קאדי בבית הדין השרעי ובשנים 1994-2014 היה נשיא בית הדין השרעי לערעורים.
הוא כיהן בעבר ובהווה בתפקידים הציבוריים הבאים:
קפיטליזם וחירות
קפיטליזם וחירות הוא ספר פילוסופי-כלכלי מאת הכלכלן וחתן פרס נובל לכלכלה מילטון פרידמן, שפורסם בשנת 1962. בספר מציג פרידמן את השקפת עולמו על תפקידן של ממשלות בעולם ועל תפקידו של קפיטליזם כמחולל חירות. הספר דן בנושאים כלכליים ומוסריים שונים ובוחן אותם בעיקר אל מול דוגמאות מן הכלכלה האמריקאית במחצית הראשונה של המאה ה-20. הספר נחשב לספרו החשוב ביותר של פרידמן והשפיע רבות על התחזקות התפיסה הקפיטליסטית בעולם. הספר תורגם ל-18 שפות (בהן עברית) ונמכר במאות אלפי עותקים ברחבי העולם.
השפעת הספר
הספר השפיע במידה רבה ומגוונת על ההתנהלות הכלכלית של ממשלות ברחבי העולם. רבות מהצעותיו של פרידמן בספר יושמו והיו נתונות למחקר מקיף. כך למשל במדינות רבות יושמו הצעותיו לרפורמה והפרטה של מערכת החינוך, חברת החשמל, הרכבות, ביטול הפיקוח הממשלתי הישיר על שער המטבע, צמצום ההגנה בחוק על חופש ההתאגדות, החלה של מס הכנסה שלילי וצמצום של מכסים ופיקוח ממשלתי. לעומת זאת רעיונות אחרים של פרידמן, דוגמת ביטול הפיקוח הממשלתי על רישוי בעלי מקצוע, ביטול מס הכנסה על תאגידים וביטול החוקים נגד אפליה גזעית בקבלה לעבודה מעולם לא יושמו ונחשבים לרדיקליים עד היום. למרות ביקורות רבות על הצעותיו של פרידמן, הספר נחשב לאחד מהספרים המשפיעים ביותר במאה ה-20. בעזרת ספרו זה, הצליח פרידמן להביא לתודעת הציבור הרחב את רעיונותיו הכלכליים בתחומים שונים ומגוונים.
חירות וכסף
בפתח ספרו, פרידמן מצטט את הפסקה המפורסמת של הנשיא קנדי: "אל תשאל מה ארצך יכולה לעשות למענך - שאל מה אתה יכול לעשות למען ארצך". משפט זה, שנראה כי ניתן להשיג סביבו קונצנזוס פטריוטי, מותקף בחריפות על ידי פרידמן. לדעתו, לא האדם אמור לפעול למען ארצו, ולא הארץ אמורה לפעול למען אזרחיה. המדינה היא רק אמצעי בידי היחידים. לטענת פרידמן חירות כלכלית היא תנאי בסיסי להשגת חירות פוליטית, לכן יש למנוע כרסום בחירויות הכלכליות.
פרידמן עובר על שורה של חוקים ותוקף אותם בהיותם סותרים את החירות. למשל, חובת ההפרשה לפנסיה. נכון שרק מעטים מתנגדים לה, למשל בני כת האמיש, אך "המאמין בחירות מעולם לא ספר ראשים". פרידמן מקבל רק סוג אחד של הגבלה על חירותו של אדם: הגנה על חירות האחר. הוא מצטט שופט עליון שאמר: "החירות שלי להרים את אגרופי חייבת להיות מוגבלת על ידי קרבת הסנטר שלך".
כדי לצמצם את הפגיעה בחירות הכלכלית פרידמן טוען כי יש להגביל ככל האפשר את הפיקוח המוניטרי, לאפשר קיום שערי חליפין ניידים, ולבטל באופן חד צדדי מכסים.
מערכת החינוך
לפי פרידמן, יש לאפשר להורים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים ולקבל שוברים מהמדינה למימון שכר הלימוד בגובה ההוצאה על חינוך בבית ספר ציבורי. הוא סבור שההוצאה על חינוך מספקת, אך אינה מנוצלת ביעילות בשל ההלאמה של מערכת ההשכלה.
לגבי חינוך אוניברסיטאי מקצועי, מציע פרידמן עריכת חוזים, שלפיהם גופים פרטיים או אף הממשל הפדרלי יממנו את לימודי הסטודנט תמורת אחוזים ממשכורתו בעתיד.
לגבי חינוך גבוה שאינו מקצועי (למשל מדעי הרוח) מציע פרידמן את אותה שיטת מימון בשוברים, עליה כתב בנוגע לחינוך היסודי והתיכוני.
אפליה
לפי פרידמן על הממשל להימנע מהתערבות נגד אפליה בשוק העבודה, וודאי שלא לנקוט באפליה מתקנת. לדעתו, אפליה אינה משתלמת כלכלית ולכן חזקה על השוק החופשי שלא ישלים עימה. פרידמן גם טוען כי אין להתערב באפליה בקבלה למוסדות חינוך ובתי ספר וטען כי כוחות השוק יעלימו עם הזמן אפליה זו באופן יעיל יותר.
רישוי בעלי מקצוע
פרידמן תוקף את ההגבלות על רישוי מקצוע, ומציין תקנות מגוחכות לפיהן הסתייגות מקומוניזם היא תנאי לעיסוק בווטרינריה, היאבקות ואפילו כיוון פסנתרים. עמדתו בנוגע לתחום ההגבלות על רישוי המקצוע נחשבה לקיצונית בכל הקשור לרופאים. לדעת פרידמן, יש להחליף רישיונות בהסמכות ממשלתיות, כך שכל אדם החפץ בכך יוכל לעסוק ברפואה, והציבור יוכל להחליט אם ברצונו לפנות לרופא "מוסמך" או עצמאי.
חלוקת ההכנסה
פרידמן מציג את הדעות השונות לגבי אי שוויון בהכנסות, הוא מביא דעה רווחת הטוענת שיש לחלק בין אי שוויון הבא מירושה, לאי שוויון הצומח מעושר שאדם הרוויח בעצמו על ידי כשרונותיו, ודוחה את הטענה הזו משום שלדעתו, ירושת כסף אינה פחות הוגנת מירושת כישרון, ובכל מקרה, פגיעה בעיקרון הירושה תגבה מחיר כבד מהחירות.
המונולית מכורח
המונולית מכורח הוא מצבה מהמאה התשיעית לפנה"ס הנושאת כתובת מלכותית של שלמנאסר השלישי מלך אשור המתארת את מלחמותיו בשש שנות מלכותו הראשונות, מתוך 35 שנות שלטונו, כשברקע הכתובת חרוטה דמותו של שלמנאסר. הקרב האחרון המתואר בכתובת הוא קרב קרקר, שבו נלחם המלך שלמנאסר בברית של שנים עשר מלכים מאזור דרום סוריה, לבנון וארץ ישראל.
קפיטליזם וחירות
עוני
פרידמן טוען כי דווקא במדינות נחשלות, ההכנסה מרכוש תופסת מקום נכבד, רב יותר מאשר במדינות קפיטליסטיות מערביות. לפיכך הוא סבור שדווקא הקפיטליזם מאפשר לכל אחד ואחד להתפרנס מכישוריו. ההתקדמות הטכנולוגית שאפשר הקפיטליזם העבירה את המותרות להמונים.
המונולית מכורח
גילוי המונולית
המונולית התגלה בשנת 1861 על ידי הארכאולוג הבריטי ג'ון ג'ורג' טיילור (John George Taylor), שהיה קונסול הכללי הבריטי בכורדיסטן בתקופה העות'מאנית, הוא מצא את המונולית בחפירה ארכאולוגית בכפר הכורדי כורח (Kurkh) שבדרום מזרח טורקיה, קרוב לעיר דיארבקיר. כיום מוצג המונולית שגובהו 2.2 מטרים במוזיאון הבריטי.
קפיטליזם וחירות
עוני
פרידמן איננו מתעלם ממצוקתם של העניים וכסיוע להם הוא מציע מס הכנסה שלילי: עבור הכנסה שמתחת לסף מסוים - תשלים הממשלה חלק כלשהו (למשל 50%) מההפרש שבין הסף לבין ההכנסה בפועל.
ביקורת
הספר זכה לביקורת מגוונת ורבה לאורך השנים. נטען כלפיו כי הוא אינו מתחשב בהשלכות החברתיות שמעלה קפיטליזם ללא מגבלות; נטען כי הלוגיקה בטיעונים רבים בו פגומה או חלקית; נאמר כי אינו מתייחס לפערי המעמדות דה-פקטו הנוצרים בחברה קפיטליסטית; וכי אינו נותן מענה לתופעות כגון מלכודת העוני, תקרת הזכוכית ואפליית מיעוטים.
המונולית מכורח
חשיבות המצבה
במחקר ההיסטורי של המזרח הקרוב נודעה למצבה תרומה משמעותית בתיאור קרב קרקר, בדגש על אזכור השתתפותו של אחאב מלך ישראל במרד, החשיבות של ממלכת ישראל בהתבסס על סדר כוחותיהם בקרב והאזכור בפעם הראשונה של אישיות ערבית (גינדיבו הערבי) והמושג ערבי באופן כללי.
קפיטליזם וחירות
ביקורת
מבקר בולט של פרידמן הוא הכלכלן, חתן פרס נובל אמרטיה סן. סן יצא כנגד ההתנערות של פרידמן מאחריותם החברתית של עסקים והדגיש את בעיית הרכוש הציבורי וההחצנות הסביבתיות, אשר לטענתו לא מקבלות מענה מספק על ידי פרידמן.
המונולית מכורח
קרב קרקר במונולית מכורח
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "בשנת האפונים דין-אשור, בי"ד באייר, יצאתי מנינוה ועברתי את החידקל. התקרבתי אל ערי גימ שעל נהר בלח. הם פחדו מאימת אדנותי ומזוהר כלי נשקי העזים ובנשקם הרגו את גימ אדונם. נכנסתי אל הערים סחלל ותל-ש-תרח. הכנסתי את צלמי אלוהי להיכליו וערכתי סעודת חג בהיכליו. פתחתי את אוצרו וראיתי את חפציו היקרים. את חפציו ורכושו שללתי והובלתים לאשור עירי.
קפיטליזם וחירות
הספר בעברית
הספר תורגם לעברית כבר בשנות השבעים ויצא לאור בשם "קפיטליזם וחופש" בהוצאת "מציאות" שהייתה שייכת לדן בן אמוץ. בשנת 2002, "מכון שלם", המתמחה בהוצאת ספרי הגות המצדדים בעמדה קפיטליסטית, הוציא לאור תרגום חדש של הספר לעברית, בשם "קפיטליזם וחירות".
המונולית מכורח
קרב קרקר במונולית מכורח
יצאתי מסחלל והתקרבתי אל כר-שלמנאסר. עברתי בפעם השנייה את הפרת בגאותו על גבי סירות עשויות נאדות עור. קיבלתי את מנחתם של מלכי עבר הפרת בעיר אנ-אשור-אתר-אצבת שבעבר הפרת על נהר סגר אשר אנשי ארץ חת קוראים לה פתור, מאת סנגר מכרכמיש, כנדשפ מכמח, ארמ בן גש, לל ממלד, חינ בן גבר, כלפרד מפתנ, וכלפרד מגרגם, כסף, זהב, בדיל, ארד, קערות ארד. יצאתי מן הפרת והתקרבתי אל חלב. הם (אנשי חלב) פחדו מקרב ואחזו ברגלי. קיבלתי כסף וזהב כמנחתם והעליתי קורבנות לאל אדד של חלב.
קפיטליזם וחירות
הספר בעברית
פרידמן כתב הקדמה במיוחד עבור המהדורה העברית המבוססת על הרצאתו בטקס חלוקת תארים באוניברסיטה העברית. בהקדמה זו הוא כותב:
בהקדמה מציין פרידמן עוד כי הקפיטליזם הוא שאפשר ליהודים להתקדם. לאורך ההיסטוריה לא הייתה המדינה שליטה בשוק וכך לא יכולה הייתה למנוע מכישרונותיהם המסחריים של היהודים לאפשר להם הצלחה והשפעה. פרידמן גם מציין כי הציונות עצמה לא פותחה על ידי שום מדינה. מקורה בפעילותם ובכספם של יחידים, ולפיכך גם היא הייתה בלתי אפשרית אם הממשלות היו נוטלות לעצמן את כל המשאבים.
המונולית מכורח
קרב קרקר במונולית מכורח
נלחמתי אתם בעוצמה הנעלה שהעניק לי אשור אדוני ובנשק החזק שהעניק לי נרגל ההולך לפני. הנחלתי להם מפלה מקרקר עד גלזא. 14,000 מלוחמיו הכיתי בחרב. כמו אדד המטרתי עליהם מבול. פיזרתי את גוויותיהם ומילאתי את פני השדה בחייליהם הרבים. <הכיתים> בחרב והגרתי את דמם בנחלים (?) של X X. המישור היה קטן מהכיל את (כל) גוויותיהם והשדה הרחב לא הספיק לקבורתם. הגעתי אל נהר ארנת על גבי גוויותיהם כמו (על) סוללה. בתוך הקרב ההוא, לקחתי מהם את מרכבותיהם, פרשיהם, וסוסיהם הרתומים לעול."
נינג'ה
נינג'ה (בקאנג'י: 忍者) הוא מושג שנטבע בסוף המאה ה-17 על מנת לתאר בדיעבד קבוצות מגוונות של לוחמי גרילה סדירים או שכירי חרב מתקופת הסנגוֹקוּ ביפן, שהתרחשה במאות ה-15 וה-16.
אטימולוגיה
המילה "נינג'ה" אינה בת התקופה, אלא מושג שנטבע בדיעבד. מקורה בקריאת אונ-יומי (קריאה סינית של סימני קאנג'י יפניים) של הסימנים 忍者. בהגיית קונ-יומי (הגייה יפנית קלאסית) המילה מבוטאת שינוֹבי, גרסה מקוצרת של הביטוי 忍の者 (רומאג'י: shinobi-no-mono) שמשמעותו בקירוב היא "האדם הגונב" או "האדם המסתיר". המילה נינג'ה לא הייתה בשימוש בתקופת הסנגוקו, באזורים שונים השתמשו במילים שונות על מנת לתאר לוחמי גרילה ומודיעין שדה. בנוסף לשינובי (שהיא המילה שמוזכרת ברוב תעודות המקור), השתמשו בביטויים מוֹנוֹמי ("האחד שרואה"), נוֹקיזארוּ ("מקוק על הגג") ראפָּה ("בריון" או "פרחח"), קוּסא ("עשב", על שם שיטת מארב בה לוחמי גרילה היו מסתתרים בעשב גבוה), או איגה-נו-מוֹנוֹ ("בן מחוז איגה").
המושג קוּנוֹאיצ'י (רומאג'י: kunoichi, היראגאנה: くノ一) משמש, בעיקר בספרות המודרנית כדי לתאר נינג'ה אישה. מקור המושג הוא בשפת גנבים יפנית, סימני ההירגאנה く ノ 一(המבוטאים קוּ, נוֹ ו- איצ'י משמאל לימין) דומים לפירוק סימן הקאנג'י 女 (המבוטא אוֹנַה) שמשמעותו "אישה".
שינובי במאות ה-15 וה-16
מיומנים, ספרי היסטוריה מקומיים וכרוניקות של משפחות לוחמים, עולה תמונה מגוונת ומורכבת על תולדות השינובי בתקופת הסנגוקו. אחדים מהם היו נזירים שניטו-בודהיסטים מיליטנטיים המכונים שוּגֵנְדוֹ אשר אספו מודיעין עבור צבאות של דאימיו שונים. אחרים היו סמוראים שנודעו כבעלי כישרון התגנבות, וביצעו משימות ריגול או לחימת גרילה בשעת הצורך. בצבאות אחדים היו לוחמי גרילה מקצועיים שנודעו בשם קוּסָא (מילולית: עשב). הקוסא היו יחידות שהתמחו במארבים לפרשי האויב בתוך צמחייה גבוהה, הפילו אותם מסוסיהם והרגום. קבוצה אחרת שכונתה שינובי ופעלה בעיקר במזרח יפן, נקראה רָאפָּה (מילולית: בריונים או פרחחים). הראפה היו דומים לפריבטירים, שודדי הים ברישיון ממעצמות אירופה. כנופיות מאורגנות של ראפה עבדו עבור שלל ביזה לטווח ארוך עבור אדון מסוים, הגנו על נחלותיו מפושעים ומפולשים, וחדרו לנחלות של אדונים אחרים כדי לשדוד, לשרוף, לאסוף מודיעין ולחטוף בני ערובה. כרוניקת לוחמים בשם הוג'ו גודאייקי מספרת על צבא מאורגן של ראפה, בראשותו של "אדם רשע" בשם קָזַאמָה (או פוּמָה) קוטארו, שנוהל על ידי ארבעה קציני מטה: אחד התמחה בשוד הרים, שני התמחה בשוד ים, ושני האחרים היו "שודדים ופושעים" באופן כללי.
קומונות השינובי של איגָה וקוֹגָה
בדרום מערב הונשו, האי המרכזי של יפן, במחוז מיאה של היום, שכנו בתקופת הסנגוקו מחוזות הרריים בשם איגה וקוגה. תושבי המחוזות הללו, שהונהגו בידי וסאלים (ג'יזמוראי ביפנית), התארגנו בקומונות חקלאיות עם הסדרי שלטון וחוקות מקומיות והגנו בקנאות על השטח שלהם מפני אדונים פיאודליים שכנים. לפי כרוניקה מקומית בשם איראן קי, הסמוראים הכפריים אימנו את האיכרים הצעירים באמנויות לחימה מדי יום בשעות הבוקר המוקדמות. הטופוגרפיה ההררית של האזור אפשרה לאנשי האיגה והקוגה להסתמך על שיטות של לוחמת גרילה, כגון מארבים, פשיטות פתע והתגנבות בעורף האויב. בהדרגה, בשלהי המאה ה-15 ובמהלך המאה ה-16, אנשי איגה וקוגה התחילו להשכיר את חרבם לאדונים שונים כלוחמים חשאיים. לוחמים אלו נהגו לעבוד בקבלנות עבור המעסיקים שלהם, הדאימיו היה מנסח חוזה ועל הקומונה לבצע אותו. ההתמחות של אנשי האיגה והקוגה הייתה בראש ובראשונה פריצה והתגנבות לטירות מבוצרות בחסות החשיכה כדי לאסוף מודיעין, לחטוף בני ערובה או להעלות אותן באש כדי "לרכך" מטרות לפני תקיפה רגלית. לוחמי אזורים אלו נודעו במומחיותם ושמם, אנשי האיגה (רומאג'י: Iga-no-mono) אף הפך מילה נרדפת ללוחמי גרילה. הם מהוים את הבסיס העיקרי למיתוס הנינג'ה שנוצר ביפן של המאה ה-17 ונדד למערב בתקופה המודרנית.
הקומונות של איגה וקוגה חוסלו לקראת סוף המאה ה-16 על ידי הדאמיו המפורסם אודה נובונאגה כשהחל את פרויקט איחוד יפן לשוגונות אחת. לאחר שהפתיעו וחיסלו ממארב כוח גדול בפיקודו של בנו, אודה נוֹבּוּאוֹ, החליט נובונאגה לשים סוף לקומונות האלה, אותם תיאר כ-"מורדים שחוצפתם אינה יודעת גבול, ואינם מבחינים בין מעמדות גבוהים לנמוכים". מבחינתו, הם הפריעו לו במאמציו לחיסול המדינות הלוחמות ואיחודה של יפן. בפקודת אביו, חדר נובואו לאיגה ממספר כיוונים, וצבאו שרף בשיטתיות את הכפרים והמקדשים, תוך שהוא ממלא את פקודתיו של נובונאגה להרוג את כל הסמוראים המקומיים. מעטים מאנשי איגה המשיכו ללחום נגד נובונאגה במחתרת, ואף ניסו להתנקש בחייו, אך לא הצליחו להציל את הקומונות שלהם. לבסוף אנשי קוגה נכנעו ככל הנראה. לאחר שנובונאגה נרצח בידי אחד מאנשיו, עברו שרידי השינובי של איגה וקוגה לשרת את יורשו, טויוטומי הידיושי, וביצעו פעולות חשאיות במהלך פלישת הענק שלו לקוריאה. במאה ה-17 עברו לשרת את יורשו של הידיושי והשוגון הראשון לשלוט על יפן המאוחדת, טוקוגאווה איאיאסו כיחידת האבטחה המיוחדת של ארמונו. הפעם האחרונה שהשתתפו באופן פעיל בקרב כלוחמים הייתה בשנת 1638, כאשר השתתפו כלוחמי קומנדו בדיכוי מרד שימאבארה שבמערב יפן. המסגרת הצבאית התפזרה באופן סופי ב-1740, כאשר פיטר השוגון טוקוגאווה יושימוּנֵה את אנשי איגה וקוגה מתפקידי האבטחה שלהם בארמונו.
מיתוס הנינג'ה בתקופת אדו
בסוף המאה ה-17 נטבע המושג שינובי, בהתחלה לתיאור היסטורי של אנשי איגה וקוגה. מאוחר יותר, הוא הורחב לכל מי שביצע אי פעם פעולת גרילה כלשהי במהלך ההיסטוריה היפנית, והורחב אף לעבר הרחוק, הן של יפן והן של סין העתיקה. מתוכו התפתח מיתוס הנינג'ה, בו הנינג'ות דומו למעין קהילה מקצועית מיתית המרחפת לאורך ההיסטוריה. תקופת אדו הייתה תקופה שקטה בהיסטוריה היפנית, ולפיכך פחת הצורך בלוחמי גרילה. עם זאת, באותה תקופה נוצרה מסורת אזוטרית של אמנויות לחימה יפניות הנקראת נין ג'וטסו (אומנות הנינג'ה) שהועברה באיגרות קנבון סודיות. בתי ספר שלימדו נינג'וטסו משכו אליהם תלמידים לא מעטים במהלך התקופה על אף היותם סודיים. בתי הספר אלו ייחסו לעצמן קשר לשושלות מיתיות וטענו לשורשים ביפן של סוף האלף הראשון, ולעיתים גם לפני כן. במקביל, חדרו הנינג'ה גם לתרבות ההמונים של התקופה, והיו פופולריים הן בהדפסי עץ יפניים והן בתיאטרון הקבוקי.
הנינג'ה כמתנקשים
אין עדויות מהמאות ה-15 או ה-16 על התנקשויות שבוצעו בידי מתנקשים מקצועיים. דאימיו רבים נרצחו במהלך התקופה, אולם לרוב בוצעו מעשי הרצח הללו בידי וסאלים בוגדניים, ולא בידי מתנקשים מקצועיים. העדויות על התנקשויות שבוצעו בידי נינג'ה הן רובן ככולן מאוחרות ובעלות תוקף מפוקפק למדי.
הבגדים השחורים של הנינג'ה
הבגדים השחורים ומסיכת הפנים של הנינג'ה המזוהים איתם יותר מכל במיתוס המערבי אף הם המצאה מאוחרת. המקורות מהמאות ה-15, ה-16 וה-17 לא מתארים מדים ייחודיים ללוחמי גרילה, אולם ניתן להסיק מהם שהתלבשו בהתאם לתפקיד שהוטל עליהם. אין להוציא מכלל אפשרות שלעיתים התלבשו גם בבגדים שחורים, אולם "מדי הנינג'ה" המוכרים הם ככל הנראה מוסכמה אומנותית שמקורה בתיאטרון הקבוקי של המאה ה-17. בתיאטרון זה נהוג להציג תפקידים מסוימים בצורה עקבית בדומה לקומדיה דל'ארטה כדי שהקהל יזהה אותם בקלות, והבגדים השחורים היו סימן הזיהוי של הנינג'ה בהצגות הפופולריות השונות. ניתן לראות נינג'ה בבגדים שחורים גם בהדפסי העץ מאוחרים.
הנינג'ה בתרבות הפופולרית
הנינג'ה, כפי שמוצגים בתרבות הפופולרית, הם לוחמי גרילה לבושי שחורים ורעולי פנים המנצלים ידע באמנויות לחימה לשם ריגול והתנקשויות. הם מומחים בהסוואה, תנועה שקטה וחשאית, העלמות וחמיקה. כלי הנשק האופייניים לנינג'ה בקולנוע המערבי (בעיקר הוליווד) הם חרב נינג'אטו (שאין לה ביסוס היסטורי), פגיונות סאי, שוריקנים ("כוכב נינג'ה"), קונאי ויומי (חץ וקשת יפניים). הם נעזרים גם בפצצות ובפצצות עשן.
נינג'ה מרבים להופיע בסרטי פעולה וסרטי אמנויות לחימה, בעיקר אמריקאיים. "צבי הנינג'ה" הוא חצי-פרודיה על נינג'וטסו כאשר גיבוריו הם ארבעה צבים מוטאנטיים המומחים באמנויות לחימה, ונלחמים כנגד כנופיית נינג'ה בשם שבט הרגל, המונהגת בידי נינג'ה קטלני בשם אורוקו סאקי, הידוע בכינוי "שרדר".
הסרט "נינג'ה קיד" עוסק בשלושה ילדים המאומנים על ידי סבם באמנויות הנינג'ה שנלחמים גם הם נגד כנופיית נינג'ה המונהגת על ידי תלמידו לשעבר של הסב.
גם במשחקי מחשב מופיעות נינג'ה, כגון מאי שיראנוי בסדרה "Fatal Fury" וקאסומי בסדרת "Dead or Alive". בזיכיון משחקי הלחימה "מורטל קומבט" יש דמויות רבות של נינג'ות, הידועות שבהן הן סקורפיון וסאב זירו. קיים גם משחק מבית לגו בשם לגו נינג'גו (הלחם בין 'נינג'ה' ו-'לגו') המספר על הרפתקאות ארבעה לוחמי נינג'ה.
ישנה מוסכמה קולנועית לגבי שימוש בנינג'ות שנקראת בהומור "חוק הנינג'ה ההופכי" או "חוק שימור הנינג'וטסו", לפיה אם תוצג נינג'ה אחת בקרב אמנויות לחימה היא תהיה כמעט בלתי מנוצחת, אבל אם יוצגו מספר נינג'ות הן יוצגו כבשר תותחים שאינם מציבים אתגר לדמות הגיבור.
ספורטאיי הפארקור מכונים גם "נינג'ות אורבניות" בשל האתלטיות וקלות-התנועה הנדרשת לספורט זה.
תחרות נינג'ה ישראל ואחיותיה ברחבי העולם נקראות גם הן על שם הנינג'ה, בגלל הדימוי המקצועי והאתלטי של הנינג'ות. בישראל יש ליגת נינג'ה, והענף ממשיך לשגשג.
הנינג'ה בתרבות היפנית העכשווית
הנינג'ה מופיעים רבות בתרבות של יפן המודרנית, בפרט לאחר מלחמת העולם השנייה. אזור איגה, במיוחד, מתגאה במסורת הנינג'וטסו שלו, ה"איגה ריו". ישנו מוזיאון במחוז איגה על תולדות הנינג'ה, בו אפשר אף לנסות להשליך כוכבי נינג'ה ולהתחמק ממלכודות סתרים.
ג'ט בלו איירווייז
ג'ט בלו (באנגלית: JetBlue Airways) היא חברת תעופה אמריקאית וחברה בקבוצת לופטהנזה המוגדרת כחברת תעופה במחיר נמוך. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק.
בנמל התעופה ג'ון פ. קנדי בניו יורק מחזיקה ג'ט בלו בבעלות בלעדית בטרמינל 5.
החברה מפעילה טיסות ל-101 יעדים בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, אמריקה הלטינית,הבהאמאס והאיים הקרביים.
לחברה הסכם קוד עם מספר חברות בינלאומיות וביניהן אל על.
ג'ט בלו מספקת גם שירותי אינטרנט בטיסה מסוג Fly-Fi בכל צי האיירבוס שלה. היא מספקת ללקוחותיה אפשרות לרכוש כרטיסים משלושה תעריפים ממותגים הכוללים כחול, כחול פלוס וכחול פלקס. כל אחד מהמחירים הללו כולל הצעות שונות, כגון תיקים משובצים בחינם, דמי שינוי מוזלים ונקודות נוסע מתמיד נוספות.
תולדות החברה
החברה נוסדה בפברואר 1999 על ידי דייוויד נילמן בשם "ניואייר". בספטמבר אותה שנה קיבלה החברה 75 סלוטים להמראות ונחיתות בנמל התעופה קנדי בניו יורק והחלה להפעיל את טיסותיה ב-11 בפברואר 2000. זמן קצר לאחר התחלת הטיסות שונה שם החברה לג'ט בלו. החברה הייתה אחת מחברות התעופה הבודדות בארצות הברית שהמשיכו להרוויח אחרי פיגועי 11 בספטמבר 2001.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא ג'ט בלו איירווייז באתר Airliners.net
ונדיקט ירופייב
ונדיקט ואסילייביץ' ירופייב (ברוסית: Венедикт Васильевич Ерофеев; 24 באוקטובר 1938 – 11 במאי 1990) היה סופר, מחזאי ומסאי רוסי בתקופת ברית המועצות.
בשנת 1969 כתב את ספרו הנודע ביותר "מוסקבה פטושקי". הספר נאסר לפרסום בברית המועצות אך הופץ בעשרות אלפי עותקי "סאמיזדאט" והפך לספר פולחן. הספר הודפס לראשונה ב-1973 בישראל. ירופייב כתב גם מסות ואת המחזה "ליל ואלפורגיס".
ביוגרפיה
ירופייב נולד בעיירה הקטנה פויאקונדה באובלאסט מורמנסק. אביו נכלא בטיהורים הגדולים אך שרד 16 שנים בגולאג. רוב ילדותו עברה עליו בקירובסק שבקרליה. הוא התקבל ללימודי בלשנות באוניברסיטת מוסקבה אך סולק לאחר שנה וחצי משום שסירב להשתתף באימוני החובה הצבאיים. הוא המשיך ללמוד במספר מוסדות בערים קולומנה וולדימיר, אך לא סיים תואר שכן לרוב סולק בשל "בעיות התנהגות" והתבטאויות שלא עלו בקנה אחד עם הדעות השליטות בברית המועצות. בשנים 1958–1975 התגורר ללא רישום רשמי ("פרופיסקה") באוקראינה, בלארוס, ליטא, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן תוך שהוא עובד בעבודות דחק שונות. כתביו, אותם החל לכתוב מגיל 17, לא נתקבלו אפילו בספריות ציבוריות.
ירופייב מת מסרטן הגרון בשנת 1990.
אברהם שלום קמנצקי
אברהם שלום קָמֶנֶצקי (נכתב גם קאמיניצקי, קאמנצקי; בפולנית: Kamieniecki; בכתיב מערב-אירופי: Kamenetzky; ברוסית: Каменецкий; 9 במאי / 3 באוקטובר 1874, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (פולין) – 21 ביוני 1943, גטו לודז') היה מלומד ומורה יהודי-פולני, חוקר המקרא. פרסם מסות ומחקרים בביקורת המקרא (בעיקר ביקורת לשונית, התמחה בספר קהלת) ובהיסטוריה של עם ישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1904 פרסם בכתב העת העברי "השילוח" תרגומים עבריים ביקורתיים להספרים החיצוניים "מזמורי שלמה" (בכותרת "תהִלות שלמה") ו-"עליית משה". בנוסף השתתף בכתב העת "התקופה" ובעיתון "הצפירה", ופרסם גם ביידיש, בגרמנית ובצרפתית.
ב-1908 פרסם ב- Revue des études juives את המאמר "שני מכתבים מתקופתו של ראש הגולה האחרון (1020)", וב-1909 (ב-ZATW) את הביקורת "תעלומת קהלת". עבודות אלה ביססו את מעמדו בקרב ההבראיסטים, חוקרי המקרא והפילולוגים.
משנת 1911 שימש כעורך המדור המקראי ב"יברייסקיה אנציקלופדיה" (האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית), והיה מרצה למקרא ודקדוק עברי וארמי ב"קורסים למדעי המזרח" (מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג עד מלחמת העולם הראשונה (1914). אחרי המלחמה שימש תקופה מסוימת כמנהל הספרייה שליד בית הכנסת הגדול (בית הכנסת טלוֹמַצקָה) של ורשה. לאחר מכן נסע לסלונים, ולבסוף השתקע בלודז' ושימש שם בהוראה.
בראשית שנות ה-20 פרסם ספר לימוד עברי מאויר לגאוגרפיה של ארץ ישראל, שבהמשך אותו עשור ראה אור במהדורות נוספות, מתוקנות ומעובדות. היה עורכה המדעי של המהדורה המלאה בעברית של "דברי ימי ישראל" מאת צבי גרץ (ורשה תרצ"א 1931), ותרגם ממנה את כרכים ג ו-ד.
עם הכיבוש הנאצי בסתיו 1939 נמצא בלודז' עם אשתו חיה בלה (ילידת גרודנו 1880). עם הקמת גטו לודז' מינה אותו ראש היודנראט מרדכי חיים רוּמְקוֹבְסקי למפקח בתי הספר במחלקת החינוך של הגטו, שכללה בתי ספר יסודיים וגימנסיה עברית. זמן-מה לאחר התפרקותה של מערכת החינוך, באפריל 1942, הועבר לעבוד כארכיבאי בארכיון הגטו תחת המנהל המייסד הנריק נפתלין והשתתף בכתיבת הכרונולוגיה של גטו לודז'.
ב-31 ביולי 1942 נפטרה בגטו אשתו חיה בלה. בתוך כך נפטרה גם גיסתו, והוא נותר בגפו. קמנצקי נפטר משחפת כעבור שנה, ב-21 ביוני 1943, בגיל 69. נקבר בבית הקברות במרישין שבצפון-מזרח הגטו.
בליינד דיי
אופי הפעילות
קבוצת "חושבים בצבע" יזמה את רעיון הבליינד דיי, ויום זה מצוין בישראל בכל שנה באופן רשמי בתאריך ה-6.6 מתוך כוונה שב-6.6 כלל אזרחי המדינה, יכולים לחשוב בצבע גם אם הם לא רואים 6/6, בנוסף ליום זה מתקיים יום הראייה הבינלאומי בתאריך 11 באוקטובר מדי שנה.
הבליינד דיי מתנהל מדי שנה על פי הסלוגן: "תעצמו את העיניים – ותראו!" מתוך החשיבה שגם כאשר לא רואים 6/6 ניתן לחשוב בצבע. במסגרת היום, המובל על ידי המרכז לעיוור בישראל, נערכות פעילויות מגוונות העוסקות בתחומי העיוורון, הן על ידי עמותות וארגוני עיוורים רבים, העוסקים מדי יום בשיפור חייהם של העיוורים בארץ, והן על ידי שותפויות עם המגזר הפרטי והציבורי. הפעילויות נערכות תוך שימת דגש על הפעלה חושית שאינה מתבססת על הראייה, וזאת על מנת להבליט ולהראות את מסוגלותם ויכולותיהם של קהילת העיוורים ולקויי הראייה בישראל. אירועי הבליינד דיי מגיעים אל שיאם במסגרת ציון יום הבליינד דיי בכנסת ישראל, אשר במסגרתו מתקיימות ישיבות בוועדות השונות בנושאים העשויים לשפר ולקדם את זכויותיהם ומעמדם של אנשים עם עיוורון/לקויות הראייה והשתלבותם בחברה.
העמותות המצטרפות למרכז לעיוור בישראל מדי שנה ומשתתפות בהפקת הבליינד דיי הן: עמותת על"ה, אופק לילדינו, בית חינוך עיוורים בירושלים, המרכז הישראלי לכלבי נחייה, מגדל אור, יעדים לצפון מיסודה של קרן רש"י, השירות לעיוור במשרד הרווחה, כיוונים, פעול"ה, צמד – אגודת העיוורים הנעזרים בכלבי נחיה, אגודת העיוורים הישראלית ששת, קרן אור, מכון בית דוד, אלי"ע, נא לגעת, דיאלוג בחשיכה, לראות, ידיים רואות וקבוצת "כן ולא".
נהג' אל-בלאע'ה
נַהְג' אל-בַּלַאעַ'ה (בערבית: نهج البلاغة) "דרך הרהיטות", או "פסגת הרטוריקה", הוא אוסף של נאומים, דרשות, מכתבים ואמרות חכמה המיוחסים לעלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד, הח'ליף הרביעי והאמאם הראשון לתפיסת השיעה. הספר נחשב ליצירת מופת של הספרות הערבית, ולאורך השנים צבר פופולריות והערצה רבה. החומרים שהובאו בנהג' אל-בלאע'ה לוקטו על ידי המשורר, התאולוג והפוליטיקאי אבו אל-חסן מחמד בן אל-חסין, הנודע בכינויו אל-שריף אל-רצ'י, שחי בבגדאד בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-11, תחת השושלת הבויהית. לפי התפיסה המסורתית, עד לאיסופם על ידי אל-שריף אל-רצ'י היו החיבורים מפוזרים כפרגמנטים בכל רחבי העולם האסלאמי. אל-רצ'י לא היה הראשון שניסה לאספם לכדי חיבור אחד, אך היה לראשון שהצליח להפוך את חיבורו לספר קנוני של ממש. החיבור, מהווה חלק משמעותי מהקורפוס הספרותי של האסלאם השיעי המתהווה של תקופת חייו של אל-רצ'י. התכונות הלשוניות הגבוהות שיוחסו לו מזכירות במידת מה את רעיון האעג'אז (ההפלאה) של הקראן, לפיו הוא כתוב באופן מושלם כל כך שלא ייתכן שאדם הוציא אותו תחת ידיו.