cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולמוס רמח"ל
רוב הידיעות על הפולמוס מקורן בתיק מסמכים שנמצא בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה ובו למעלה ממאה ושלושים מכתבים בנושא. על פי יהונתן גארב, קשה לאמוד את היקף הפולמוס והשפעתו בקרב יהדות אירופה, שכן כמעט לא נותרו בידינו עדויות על הפולמוס מלבד תיק המסמכים המדובר, אם כי קרוב לוודאי שהפולמוס עורר 'התרגשות רבה' בחלקים גדולים מהעולם היהודי.
רקע
במחצית המאה ה־16 גזרה הכנסייה איסור על החזקת התלמוד והורתה לשרוף את כל ההעתקים הקיימים, הגזרה התקבלה בעיקר במדינות האפיפיור שבאיטליה, שם גרמו שרפות התלמוד התכופות והאיסורים על החזקתו להפיכת התלמוד לספר נדיר ובמקומות מסוימים אף בלתי מצוי כלל.
באותה מאה, יסדו רבי יצחק לוריא (האר"י) ותלמידו רבי חיים ויטאל מצפת אסכולה חדשה בתורת הסוד, הגורסת בעיקרה כי יש בכוחו של כל יחיד ויחיד להחיש את הגאולה על ידי כוונות ויחודים. בלית ברירה ועקב ההגבלות על לימוד התלמוד, הפנו יהודי איטליה את התענינותם לתורת הסוד והקבלה שעליה לא נגזרו איסורים בבולות שפורסמו על־ידי האפיפיורים. תורת הקבלה של האר"י תפסה לה כר נרחב להתפשט בו באיטליה, ובמהלך המאות הבאות, שומרה ופותחה האסכולה הצפתית בעיקר על ידי רבנים איטלקיים, ובהם - רבי אהרן ברכיה ממודנה, רבי מנחם עזריה מפאנו, רבי משה זכות ממנטובה ורבי בנימין הכהן ויטאלי מרג'ו אמיליה.
הפניית ההתעניינות מהסוגיות השכליות שבתלמוד ל"הזיות המשיחיות שבקבלה" כלשונו של בצלאל ססיל רות, גרמה ליהודי איטליה להיות מושפעים מכל התלהבות משיחית והיוותה כר פורה לנוכלים ושרלטנים למיניהם להציג את עצמם כמשיחים.
התאסלמותו של שבתי צבי לא הרגיעה את האקסטזה המשיחית באיטליה ובשנת 1680 זכה המטיף מרדכי אייזנשטט (מרדכי מוכיח) לקבלות פנים נלהבות במודינה וברג'ו אמיליה, אף לאחר שהוברר שגם הוא משיח שקר, כעבור כשלושים שנה הצליח נחמיה חייא חיון להסעיר גטו אחרי גטו בכל רחבי איטליה.
לאחר רצף מקרים אלו, היה מנוי וגמור עם רבני איטליה למנוע את הישנותם, והשאיפה בקרב אליטת יהודי איטליה ואירופה כולה להתרחק ממגמות המשיחיות ששטפו את אירופה בכלל ואת איטליה בפרט הולידה סלידה מכל מה שריח מיסטי נודף ממנו, כולל תורת הקבלה היהודית.
עם התגברות הפולמוס נגד רמח"ל ניסו רבני ונציה לאסור לחלוטין הדפסת ספרי קבלה.
רמח"ל
רמח"ל הרבה ליחד ייחודים, ובמכתב לרבו הוא כותב כי במשך שנים יחד כל רבע שעה יחוד אחד.
כרבים מבני הקהילה היהודית באיטליה למד לימודים כלליים באוניברסיטת פדובה במקביל ללימודי הקודש ב'חברת מבקשי השם'.
חבורת מבקשי ה' וגילוי המגיד
בי"ג בתשרי תפ"ו נסמך רמח"ל לרבנות על ידי רבי שבתי מאריני.
בראש חודש סיון תפ"ז החל מגיד להתגלות לרמח"ל ולמסור לו סתרי תורה, גילויים אלה ביססו את מעמדו של רמח"ל בין חבריו בחבורת מבקשי ה' ואלה קיבלו אותו עליהם כמנהיג החבורה, תחת הנהגתו גדלה החבורה וסחפה אליה צעירים רבים, שחלק מהם למדו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פדובה. בין הצעירים שהתקרבו לחבורה נמנה יקותיאל גורדון, שבא מווילנא לפדובה כדי ללמוד רפואה, יקותיאל גורדון נסחף לחבורה ונעשה אחד מראשיה.
בעקבות פעילותו של רמח"ל התרחבה חבורת מבקשי השם והתעוררה תנועת תשובה רחבה בקרב יהודי פדובה.
החבורה התגבשה סביב רמח"ל ובמקביל לגילויים, ובי"ז בשבט תצ"א חתמו בני החבורה על 'שטר התקשרות' לרמח"ל ועל 'תקנות החבורה', שבהן מתחייבים בני החבורה לקבוע לימוד תמידי ורצוף בספר הזהר, ללמוד לשם 'תיקון השכינה' ובתענית דיבור, להשלים מדי חודש לימוד כל התנ"ך וש"ס משניות, ועוד הנהגות חסידות, בשנים הבאות חגגו רמח"ל ותלמידיו מדי שנה בי"ז בשבט את יום יסוד החבורה.
חיבורי רמח"ל
כמו כן כתב רמח"ל לפחות שלשה חיבורים זוהריים - חיבור כעין ספר הזהר על מגילת קהלת, שבעים תיקונים על הפסוק "ולכל היד החזקה", שהוא הפסוק האחרון בתורה שבכתב, המקבילים לשבעים תיקוני הזוהר על הפסוק "בראשית ברא", שהוא הפסוק הראשון בתורה שבכתב, וחיבור בשם "זוהר תניינא" על חמשה חומשי תורה.
רמח"ל גם כתב ספרי חול ובהם - ספרי דקדוק, רטוריקה, לוגיקה ומחזות.
מרכיבי הפולמוס
ישעיה תשבי כותב שרוב כתבי הפולמוס מלאים בהגזמות ובהכרזות סתמיות ללא מקור, וכי רק דברי הביקורת של הרב חגיז והרב עמדין ראויים לעיון ולדיון.
ביקורת על רמח"ל
הרב יוסף אירגס, הרב שמשון מורפורגו ושד"רי חברון מתחו ביקורת על רמח"ל ש"מבטל מצווה ראשונה של תורה", ו"שרוי בלא אשה". רמח"ל נמנע מטבילה במקוואות, פרקטיקה לוריאנית שכל מקובלי התקופה הקפידו עליה, הימנעות זו גררה ביקורת מצדו של המקובל רבי יוסף אירגס. רמח"ל גילח את זקנו, תופעה שגונתה בתוקף על ידי מקובלים בני התקופה, ובראשם רבי יונתן אייבשיץ. רמח"ל הואשם על ידי מתנגדיו בגאווה, ואף רבו, הרב באסאן תמה על טענתו של רמח"ל שהשיג דרגות גבוהות יותר ממה שהשיג האר"י, טענות על גאווה נשמעו לכל אורך הפולמוס. מתנגדי רמח"ל טענו נגדו שהוא עדיין נער, וצעיר מכדי לחבר חיבורים ולהנהיג תלמידים, רמח"ל שבעת פרוץ הפולמוס היה רק בן עשרים ושלש, וההתארגנות של חבורת מבקשי השם סביבו, נתפסו כאיום על הקהילה היהודית הממסדית, מתנגדיו שבו והדגישו את גילו הצעיר, בטענה כי הפעילות הקבלית של רמח"ל מתאימה למקובלים ותיקים ומבוגרים המוחזקים בחסידות ופרישות, ולא לבחור צעיר כרמח"ל. רמח"ל הושפע מהתרבות האיטלקית בת זמנו, ואף כתב ותרגם מספר מחזות לטיניים ואיטלקיים, תלמידי רמח"ל אף הרחיקו לכת עוד יותר מרבם ובמהלך ימי השבע ברכות של רמח"ל העלו קומדיה על מלחמת גוג ומגוג. רמח"ל עמד בקשר עם בכירי כמורה מפדובה, ואחד מידידיו - ככל הנראה מדובר בקלמנס השנים עשר - נבחר לאפיפיור, רמח"ל שמר איתו על קשר ואף כתב לכבודו שיר, אם כי בנימין קלאר מעריך שרמח"ל כתב את השיר לכבוד אנדרה-הרקול דה פלרי שהיה בין השנים 1726 ל־1743.
רבני ונציה ביקרו את רמח"ל על ש'נתחתן באחות לוט"ן' ועל כך שהושפע מהתרבות הנוצרית.
שבתאות ומשיחיות
הרב חגיז כתב במפורש שרמח"ל שבתאי, והרב יעקב עמדן מצא מקום לחשוד ברמח"ל בשבתאות ממה שכתב רמח"ל שמאמיני שבתי צבי 'טועים' ולא כתב במפורש שאמונתו שקר וכזב.
לטענת רבי מרדכי שמואל גירונדי, האשמת רמח"ל בשבתאות היא 'שקרים וכזבים אשר העלילו עליו הקנאים', הוא חזר על קביעתו זו גם אחר שקמו עליה עוררין וטען בתוקף כי רמח"ל לא היה שבתאי.
מאיר בניהו, לעומת זאת, חולק בתוקף על קביעתו של תשבי וטוען שרמח"ל כלל לא היה שבתאי ומקורות רעיונותיו מובאים בספרי קבלה קדומים ובראשם ספר הזהר.
יהונתן גארב, על פי ניתוח מחדש של כתבי רמח"ל כולל כתבים שהתגלו רק לאחרונה מציע 'פשרה' ביחס לרמח"ל וטוען כי רמח"ל לא שאב אף רעיון משבתי צבי עצמו - אם כי שאב מספר רעיונות יסודיים מתורתו של נתן העזתי, זאת, לצד היחס האוהד של רמח"ל לנתן - נביאו של שבתי צבי, הביאו את גארב להניח כי אף אם רמח"ל לא היה 'שבתאי' במלא מובן המילה, יש מקום להגדירו כ'נתנאי'. רמח"ל עסק בפעילות אסכטולוגית מעשית, וניסה לקרב את הגאולה מספר פעמים.
מתנגדי רמח"ל טענו שהוא רואה בעצמו משיח, הרב עמדן ביסס האשמה זו על מכתב תלמידי רמח"ל. רבני ונציה והרב חגיז ראו במגמה משיחית זו את המשכה של המשיחיות השבתאית וחששו מפניה.
ירוחם פישל לחובר כתב שרמח"ל ראה עצמו כ'התלבשות' או 'עיבור' של משה רבנו בתפקידו כגואל - מה שמכונה בספרות הקבלית "", לדעתו של לחובר, על פי ניתוח של השיח המשיחי בכתבי רמח"ל, רמח"ל זיהה את עצמו כמשה - הגואל הראשון בדווקא, ולא כמשיח בן דוד - הגואל האחרון.
תשבי, שגילה את כתובת רמח"ל, ניתח לפיה ולפי כתבים נוספים את אישיותו של רמח"ל והתפתחות הזהות המשיחית שלו ומסיק כי בהזדהותו של רמח"ל עם משה רבנו לא ראה את עצמו רמח"ל כמשיח בן דוד - תפקיד אותו הועיד לרבי משה דוד ואלי, אלא ככל הנראה תפס את עצמו בתפקיד "רעיא מהימנא" - רועה נאמן שתפקידו להנהיג את המשיחים - משיח בן יוסף ומשיח בן דוד ולאחֵד אותם.
יהונתן גארב חולק על תשבי בזיהויו החד משמעי את רמח"ל כ"רעיא מהימנא", וטוען שרמח"ל זיהה את עצמו כניצוץ מנשמת משיח בן יוסף, שתפקידו להתחבר עם משיח בן דוד ומשה - שאת שניהם מזהה גארב בכתבי רמח"ל ותלמידיו כרבי משה דוד ואלי ששני שמותיו רומזים ל"כפל התפקידים" שלו בגאולה.
מכתב יקותיאל גורדון
בה' באלול תפ"ט כתב תלמידו של רמח"ל, יקותיאל גורדון מכתבים לרבי העשיל אב"ד וילנה ולמרדכי יפה מווינה, באגרותיו הוא מפרט על רמח"ל, חבורתו וגילויי המגיד, גורדון מספר כי רמח"ל כותב חיבור כעין זוהר על ספר קהלת, תיקונים על פסוק 'ולכל היד החזקה' ושלושה ספרים על התורה, הכל בלשון הזוהר. רבי מרדכי יפה העביר את המכתב לרבני אשכנז, ומשם התגלגל המכתב לידיו של רבי משה חגיז שהיה באותו זמן באלטונה, הרב חגיז שיגרוֹ לרבני ונציה וכתב בשוליו "אתם הרי ישראל מורי ורבותי, אל חכמי רבני ומנהיגי הקהילות הקדושות שבגולה מוטל הדבר לקרוע על כתב זה ולדרוש ולחקור ולעקור מן השורש חברה רעה זו, קודם שתתפשט צרעתה בין ההמוניים, ולדון את כל בני חברה זו כרודפים את ישראל, ואני את נפשי הצלתי".
הפולמוס הראשון (ת"צ)
בג' בכסלו ת"צ התכנסו רבני ונציה לישיבה מיוחדת לדון במכתבו של יקותיאל גורדון ובהוספת הרב חגיז בשוליו. בדיון זה גבו עדות חיובית על רמח"ל מהשד"ר הצפתי רבי רפאל ישראל קמחי, בפרוטוקול הדיון מעירים הרבנים שאינם מבינים מה עורר את הרב חגיז להכריז על רמח"ל ותלמידיו כרודפים שכן לא נזכר באגרתו של יקותיאל גורדון "לא מעניין נביא ולא מעניין ש"ץ (=שבתאי צבי) אלא שבחים של האדון בתכלית המעלה העליונה", החלטות הרבנים היו לגעור ביקותיאל גורדון ולהשאיר את הטיפול ברמח"ל לרבו רבי ישעיהו באסאן.
רבני ונציה העבירו את המכתבים שקיבלו מרבי משה חגיז ואת עדות הרב קמחי לרב באסאן בצירוף בקשה לברר את העובדות ולהודיעם מה העלה בחקירתו, בסוף המכתב ממענים רבני ונציה קטע לחמיו של הרב באסאן, רבי בנימין הכהן ויטאלי ומבקשים שיחווה גם הוא את דעתו על רמח"ל.
מיד עם הגעת המסמכים לרב באסאן כתב רמח"ל מכתב לרב חגיז בו הוא מכחיש את שבתאותו ואת מה שפורסם בשמו לפיו טען שהוא נביא, ומבקש מהרב חגיז לא להרבות מחלוקת ולא לחרוץ את דינו בלי לדרוש ולחקור אחר האמת, במכתב מבקש רמח"ל מהרב חגיז לכתוב לרב באסאן ולברר אצלו עליו. בט"ו בכסלו ת"צ כתב הרב באסאן לרמח"ל מכתב בו הוא מזהירו לשמור על כבודו של הרב חגיז "כי הוא מן היוצאים לריב מהר ולשונו כאש צרבת", הוא ממליץ לרמח"ל לקיים 'הצנע לכת' ולא לדבר בפומבי על המגיד ועל גילויים כיון שזה יעורר את המתנגדים אליו.
בסוף כסלו שלח רמח"ל לרב בנימין הכהן אגרת בה הוא מפרט את השתלשלות גילויי המגיד אליו ומוסר לו כמה מהגילויים, רבי בנימין הכהן קיבל את דבריו של רמח"ל ואף שלח אליו כמה שאלות למגיד, לתמיכתו של רבי בנימין הכהן שהיה מחשובי הרבנים באיטליה ברמח"ל נודעת חשיבות עליונה והיא חיזקה מאוד את מחנם של תומכי רמח"ל.
בתחילת שבט ת"צ שלח הרב חגיז לרבי יעקב פופרש רבה של פרנקפורט ולרבני קהילות נוספים אגרת סיבובית בה הוא קורא לשרוף את ספרי רמח"ל ומגדיר את יקותיאל גורדון כמסית ומדיח, בנוסף הוא מתייחס למכתבו של רמח"ל אליו וכותב "ויצא לכתוב אלי בגאוה ובוז, שכל מה שכתב עליו הרב יקותיאל גורדון שהוא אמת, הרי הוא נתפס בכל מקום שיש בו גסות כאילו עבד עבודה זרה, ומאחר שהוא נוטה והולך לו למכור עצמו לה, הרי זה מתחייב בנפשו ודמו בראשו".
בי"ז בשבט נפטר רבי בנימין הכהן שהיה מחשובי רבני איטליה ומגדולי התומכים ברמח"ל, ומיד לאחר מכן בתחילת חודש אדר ת"צ כתב רבי יחזקאל קצינאלפוגין רבה של קהילת אה"ו מכתב לרבני ונציה בו הוא מבקש מהם לחקור את רמח"ל ודורש מהם לרדוף אותו, הוא מציע לגייס את רבני אשכנז ופולין לרדוף את רמח"ל וחבורתו. בנקודה זו הפך הפולמוס מסוגיה פנים קהילתית איטלקית למחלוקת כלל־אירופית, ורמח"ל נשאר כמעט בלי תמיכה.
למחרת פטירתו של הרב בנימין הכהן כתב הרב נחמיה כהן מפרארה מכתב לרב באסאן בו הוא כותב על פי דברי הרשב"א בשו"ת שענייני גילויים וכדומה צריך לברר מקרוב על ידי חֶבֶר תלמידי חכמים, ומציע שהרב באסאן יסע לפדובה לברר את עניין רמח"ל, נחמיה כהן מוסיף שבאם הרב באסאן מעוניין - הוא מוכן להצטרף אליו לנסיעה לפאדובה ולקחת על עצמו את הוצאות הדרך.
בשולי אגרת תנחומים על פטירת הרב בנימין הכהן ששלח רבי יוסף אירגס לרבי ישעיה באסאן שואל הרב אירגס מה טיבו של רמח"ל ומבקש פרטים על הגילויים, ובאגרת נוספת הוא כותב שאין בכוחו לנסוע לפדובה לתהות על קנקנו של רמח"ל, אבל על פי מה ששמע מאנשים שדיברו עם רמח"ל יש לחשוש שמא הגילויים באים לרמח"ל מכח הטומאה, או על כל פנים לחשוש שהוא פשוט שרלטן.
בכ"ה באדר שלח רמח"ל לרב יחזקאל קצנלבוגן אגרת, בה הוא מבקש לדרוש ולחקור היטב לפני חריצת דינו, כנספח למכתב צירף רמח"ל מאמר אחד מספר 'זוהר תניינא' שחיבר על פי מגיד.
באותו יום כתב הרב חגיז לרבי שמשון מורפורגו שקנה ניסיון במאבק בשבתאות בפרשת נחמיה חיון וביקשו לצרף אליו את הרב אברהם סגרי ואת רבי יוסף אירגס ולבחון את רמח"ל "כדי שמדעת שלושתכם, רועי ישראל, יתברר לנו כל דבר שורש ועל פיהם יהיה כל ריב וכל נגע לטהרו או לטמאו".
הרב מורפורגו, שעמד בידידות עם רמח"ל השיב לרב חגיז אגרת, בה הוא כותב שביקש מרבי שבתי מאריני שידרוש מרמח"ל להפסיק להפיץ את כתביו, והרב מאריני ענהו שאין ביכולתו לצוות על רמח"ל לחדול, הרב מורפורגו מוסיף כי כתב גם לרבנים אברהם סגרי, יוסף אירגס ודוד פינצי שידרשו מרמח"ל להפסיק להפיץ את תורתו. יעקב שפיגל מעיר שממכתבו של הרב מורפורגו נראה שהוא לא ראה צורך בחקירה שהרב חגיז דרש ממנו לערוך, ולדעתו די בכך שרמח"ל יפסיק להפיץ את דברי תורתו, כמו כן, נמנע הרב מורפורגו מלהיכנס בעובי הקורה, והוא עצמו נשאר כמשקיף מן הצד, וכדי ש'וועדת הבדיקה' שביקש הרב חגיז למַנות תִמנה שלושה רבנים, צירף אליה הרב מורפורגו את הרב דוד פינצי, מתומכי רמח"ל המובהקים. לדעת גארב, מורפורגו חתר להוציא את ההכרעה בעניינו של רמח"ל מידי הרב חגיז ורבני אירופה ולהשיבה לרבני איטליה.
באגרותיו לרבנים הנזכרים מבקשם הרב מורפורגו ללחוץ על רמח"ל לעלות לארץ ישראל או לחלופין לגנוז את כתביו בקבלה, פחות או יותר בזמן זה, שלח הרב מורפורגו אגרת נוספת לרב מאריני בה הוא מבקשו שיציע לרמח"ל לעלות לארץ ישראל או ש"יעלים כתביו מעין כל", כתנאי להפסקת רדיפתו, הצעה זו מכונה 'מתווה מורפורגו'.
בי"א באייר כתב רמח"ל לרב מורפורגו אגרת בה הוא מגיב להצעת המתווה שנמסרה לו על ידי הרב מאריני, רמח"ל טוען באגרתו כי מעולם לא היה בכוונתו להתפרסם ולהפיץ את דברי תורתו, ואת חיבוריו כתב לו ולבני חבורתו בלבד, וכי כל פרסומו ופרסום כתביו נגרמו על ידי הרב רפאל ישראל קמחי שעיין בהם ללא רשות והפיץ את דבר קיומם בקרב קהילות איטליה, רמח"ל מוסיף כי לוּ היה הרב חגיז מחריש - לא היה עניין מתפרסם, וכי מאז כתב הרב חגיז לרבני ונציה, רק התרבו תלמידיו והתפרסמו דברי תורתו, רמח"ל מכחיש גם את הטענות לשבתאותו ומוסיף כי אם רצון מתנגדיו להשקיט את פרסומו - יתכבדו הם להפסיק להריץ מכתבים נגדו בכל ארצות אירופה, וכי במקומו בפאדובה בכל מקרה אין הוא עושה דבר בפרסום.
בי"ח באייר השיב הרב מורפורגו לרמח"ל אגרת בה הוא מתייחס למכתבו של יקותיאל גורדון לרב יפה - המכתב שהצית את הפולמוס - וכותב שהרב גורדון הפריז בשבחי רמח"ל, ולכן יש לדון לכף זכות את הרב חגיז שחשד את רמח"ל בשבתאות, הרב מורפורגו מבקש מרמח"ל לחדול לגמרי מלהפיץ וללמד את חיבוריו, אף שהוא מברכו שימשיך ללמד תורה לרבים.
בכ"ז באייר כתב הרב מורפורגו לרב חגיז על המתווה שהציע לרמח"ל, ושרמח"ל נאות לקבלו, הרב מורפורגו מוסיף שכל עוד רמח"ל כותב את חיבוריו לעצמו ואין בכוונתו להדפיסם - אין שום טעם לברר אם הם כשרים או לא, לכן הוא יועץ לרב חגיז להניח לרמח"ל לעמוד בראש חבורתו כל עוד הוא מלמדם רק דברי מוסר, ואם יתחיל להפיץ את כתביו בקבלה - לעורר את הפולמוס מחדש, הרב מורפורגו מוסיף שלדעתו אם רמח"ל הוזה - ההתלהבות סביבו תדעך עם הזמן, וימים יגידו אם באמת נגלה אליו מגיד או שהוא שוגה בדמיונות.
ככל הנראה בחודש סיון שלח הרב חגיז לרב מורפורגו עדויות נוספות על רמח"ל, שכן באמצע תמוז הגיב מורפורגו לאגרת מרמח"ל ושם הוא כותב שאחרי ששמע שרמח"ל ממשיך בהפצת דברי תורתו ברבים הוא מסכים לדרישתו של הרב חגיז להחרים את רמח"ל.
השבועה בפדובה
בכ"ה בתמוז כתב הרב באסאן לרב גבריאל דיל ריאו מליוורנו שהוא והרב נחמיה כהן יוצאים לפאדובה לברר את עניין רמח"ל פנים אל פנים, וכי ייתכן שגם הרב דוד פינצי יצטרף אליהם, הרב באסאן כותב כי לא ישא פנים לרמח"ל וכי אם ימצאו בו דברים שלא כשורה "ידי תהי בו בראשונה", אולם אם לא ימצא בו "כל מחמצת" כלשונו, הוא לא רואה שום סיבה להגבילו ולמנוע ממנו להפיץ את תורתו, בהמשך האגרת תוקף הרב באסאן את אלו שיצאו ללחום ברמח"ל בלי לבדוק את העובדות לאשורן.
החוקרים חלוקים באשר לאופן התפתחות הפולמוס בשלב זה, לדעת אלישבע קרלבך, הרב באסאן הצליח לגבש קואליציה נגד הרב חגיז והביא לקבלת 'מתווה מורפורגו' שלאחר מכן חוזק באמצעות שבועה. לעומת זאת, יהונתן גארב טוען שהצדדים הגיעו למבוי סתום, כשהרב חגיז השיג תמיכה נרחבת ברחבי אירופה, בעוד רמח"ל נתמך על ידי רוב רבני איטליה וכי הרב באסאן הציע את השבועה כדרך לסיים את המחלוקת - פעולה שבאמת הצליחה להשקיט את הרוחות למספר שנים.
בג' באב חתם רמח"ל על שבועה שבה הוא מתחייב לחדול מלחבר חיבורים על פי מגיד או בלשון הזוהר, ולגנוז את כל ספריו שכבר כתובים כך, מלבדו חתומים על השבועה גם הרבנים נחמיה כהן מפרארה, יעקב בליליוס ומשה מנחם מררי - שניהם מוונציה.
כיום מצויים בידינו שני נוסחים של השבועה, האחד, בכתב ידו של הרב באסאן, השמור באוסף האוטוגרפים על שם שבדרון (נוסח א), והשני, כפי שהודפס על ידי רבי יעקב עמדין בספר תורת הקנאות (נוסח ב). ישנם מספר הבדלים בין הנוסחים, כשבכלל, נוסח ב יותר מחמיר מנוסח א, כך לדוגמה, בנוסח א מתחייב רמח"ל שלא לכתוב חיבורים בלשון הזוהר או בשם מגיד, ובנוסח ב מתחייב רמח"ל שלא לכתוב חיבורים קבליים כלל, כמו כן בנוסח א מתחייב רמח"ל לאסוף אליו את כל כתביו המפוזרים בין תלמידיו ושלא להפיצם בלא רשותו של הרב באסאן, בעוד בנוסח ב מתחייב רמח"ל להפקיד את כל הכתבים אצל רבו.
על שאלת היחס בין הנוסחים ומה מהם המהימן יותר נחלקו החוקרים, שמעון גינזבורג טוען שנוסח א הוא המקורי ונוסח ב זויף או נערך, הוא דוחה את הטענה שהרב באסאן הכין שני עותקים של השבועה - אחד כלפי חוץ ואחד כלפי פנים.
ישעיה תשבי טוען שהנוסח השני נכתב משום שהנוסח הראשון לא סיפק את מתנגדי רמח"ל, או שהנוסח השני הוא כעין 'פירוש' של הנוסח הראשון.
מאיר בניהו מעיר על הקלה בנוסח ב לעומת נוסח א ומצביע על תנאי שנוסף בנוסח ב בו משאיר רמח"ל לעצמו את הזכות לכתוב חיבורים בקבלה בלשון הקודש ושלא על פי מגיד, לדעתו, הנוסח הראשון נכתב על ידי רמח"ל על פי קווים כלליים שנתן הרב באסאן, אמנם נוסח זה לא סיפק את סיעת מתנגדי רמח"ל והרב באסאן עצמו כתב נוסח שני שהתקבל על כל הנוכחים, הכתב הראשון נשאר בידי רמח"ל והנוסח השני נשמר אצל הרב באסאן.
לאחר השבועה כינס הרב באסאן את כל כתבי רמח"ל וגנזם בתיבה סגורה שננעלה בשני מנעולים והופקדה למשמרת בבית משה אלפרון, דודו של רמח"ל. בניהו משער שהסיבה שהתיבה הונחה בבית משה אלפרון היא משום שיחסיו עם רמח"ל היו רעועים, מפתחות התיבה נמסרו לשני אנשים נאמנים.
בין הפולמוסים
בעקבות השבועה חדל רמח"ל מכתיבת חיבורים קבליים משיחיים־התגלותיים והחל לכתוב פירושים לספרי קבלה, דבר שלא נאסר עליו בשבועת פדובה. בתקופה זו התמתן מאוד השיח המשיחי בכתבי רמח"ל ובני חבורתו, דבר הבא לידי ביטוי גם בנוסח שטר ההתקשרות שכתבו בני החבורה לרמח"ל בו נכתב שבני החבורה מקבלים על עצמם "שלא לזלזל בשום חומרא ומנהג ישראל... אלא לעשות משמרת למשמרת להיות נקיים לפני ה' אלקי ישראל".
שינוי נוסף בחייו האישיים של רמח"ל הוא נישואיו בכ"ז באב תצ"א לציפורה, בתו של רבה של מנטובה, הרב דוד פינצי.
הפולמוס השני (תצ"ה)
בשנת תצ"ב נקלע אביו של רמח"ל לקשיים כלכליים ומצבו הורע עוד יותר לקראת אמצע שנת תצ"ד, בניסיון לשקם את העסק המשפחתי (סחר במשי) נשלח אחיו של רמח"ל לאמסטרדם, שהייתה מרכז ההדפסה החשוב והגדול בעולם באותו זמן. רמח"ל רצה לנצל את ההזדמנות שאחיו באמסטרדם ולהדפיס בעזרתו את אחד מספריו, הוא שלח לרב באסאן חיבור אפולוגטי בשם 'מאמר הוויכוח' שעיקרו הגנה על תורת הקבלה מפני טענות רבי יהודה אריה ממודנה, וביקש את רשותו והסכמתו להדפסה.
הרב באסאן - שחשש שהדפסת הספר "לא תיטב בעיני רבים" טען שהספר מיותר, מכיוון שאין בו חידוש, ושכבר קדמוהו בזה הרב אביעד שר שלום באזילה בספרו אמונת חכמים והרב הישר מקנדיא בספרו מצרף לחכמה, וכי מתנגדי רמח"ל ינצלו דברים תמוהים שימצאו בספר כדי לנגח בהם את רמח"ל - נקט סחבת מכוונת ועיכב את תשובתו לרמח"ל כחצי שנה, לאחר לחץ מצד רמח"ל הוא נעתר לכתוב לו הסכמה להדפסת הספר "שלא כרצוני".
בסוף תשרי תצ"ה שהה רמח"ל בוונציה כחלק מההכנות למסעו לאמסטרדם, שם היה אמור להצטרף לאחיו ולסייע בעסק המשפחתי, בזמן שהותו באמסטרדם הגיע מלשין אנונימי המכונה שלום בן כל חוזה לרבני ונציה וטען שרמח"ל מתכוון לנסוע לאמסטרדם כדי להדפיס שם ספר ולעבור על תנאי השבועה שנשבע בפאדובה בשנת ת"ץ, בעקבות ההלשנה שלחו רבני ונציה לרמח"ל משלחת שכללה את הרבנים יעקב בליליוס, משה מנחם מררי וגבריאל פדובני, הללו הזהירו אותו לא להדפיס דבר והוא ענה להם שהוא כלל לא נוסע למטרת הדפסה וסיבת נסיעתו לאמסטרדם היא עסקית בלבד, אמנם ייתכן שידפיס שם חיבור שכבר הורשה עליו מרבו הרב באסאן, רבני המשלחת דרשו מרמח"ל לחתום על שבועה חדשה שתגביל אותו מלהדפיס ספרים בלי רשות מרבני ונציה ורמח"ל ענה להם שהוא מפדובה ולא מוונציה ואינו כפוף להם, ושאם ברצונם לחייב אותו בשבועה נוספת שיפנו לרבו.
רבני ונציה גבו מספר עדויות מהשלוחים לרמח"ל, וציוו שכל מי שיש לו פרטים על רמח"ל מחויב לספר לבית הדין, בית הדין קיבל את עדויותיהם של יעקב בליליוס, על כך שרמח"ל הכחיש בתוקף שכתב ספר כעין ספר תהילים, ושבחיפוש בארון הספרים שלו נמצא הספר, וכן נמצאו בארונו כתב יד מלא השבעות לס"מ וכלי משחית הנצרכים להשבעות, ובהם: מראה עם מסגרת שחורה, וסכין עם קת שחורה ונר שעוה שחור. הרב שלמה זלמן מלבוב העיד שיש בידו מכתבים בהם מוכח שרמח"ל מסר מכתביו לתלמידיו אחרי השבועה בפדובה, ולאחר מספר ימים הציג את המכתבים המקוריים. הרב משה מנחם מררי העיד שאמנם לא ראה את הדף ובו ההשבעות לס"מ אך ראה את המראה והסכין והעיד שרמח"ל הסביר שהוא משתמש בהם כדי להתגלח. בתוספת אנונימית לגביית העדות, מספר הכותב כי עדותו של הרב מררי הוכחשה על ידו וכי הדברים נכתבו בשמו ללא ידיעתו.
רבני ונציה כתבו לרב חגיז וביקשו את עזרתו להחרים את רמח"ל, ושבועיים לאחר מכן בח' בכסלו שלחו אגרת סיבובית בה הם מחרימים את רמח"ל ואת כתביו.
השבועה בפרנקפורט
בשעת הכרזת החרם בוונציה כבר יצא רמח"ל מאיטליה בדרכו לאמסטרדם ובי' בכסלו שלח איגרת לתלמידיו מבולזאן, בה הוא מקבל עליו את הדין וכותב להם שהוא לא זונח אותם, ומבקש מהם להמשיך בלימוד כתקנות החבורה. בטבת הגיע רמח"ל לפרנקפורט עם כתב המלצה מחמיו הרב דוד פינצי וביקש להיפגש עם הרב פאפירש, רבה של העיר, הלה - שכבר קיבל מראש מכתב מהרב חגיז בו הוא מודיע לו שרמח"ל בדרכו לפרנקפורט - קיבלו בקרירות ושאלו למעשיו בעירו, רמח"ל ענה שהוא בדרכו לאמסטרדם 'כדי שיהיה לו פרנסתו על ידי זה', הרב פאפירש הראה לו את המכתבים שקיבל מהרב חגיז ובהם העתקה מהשבועה בפאדובה ומהחרם של רבני ונציה ונזף בו על כך שהוא עובר על תנאי השבועה ומפיץ את ספריו, רמח"ל אמר שהוא מסכים לקבל עליו כל מה שיפסוק הרב פאפירש, ובתנאי שיתאפשר לו להגן על עצמו ולהציג את טיעוניו, הרב פאפירש שהיה חולה וחלוש מכדי לעיין בדינו של רמח"ל העביר את הטיפול בעניין לרבני העיר ופרנסיה, הללו החליטו להחתים את רמח"ל על שבועה חדשה בה הוא מתחייב שלא לעסוק בקבלה כלל עד הגיעו לגיל ארבעים, מעדות אנונימית שנשתמרה, נראה כי רמח"ל היה נתון ללחצים מצד עסקני פרנקפורט, שאיימו על רמח"ל בפניה לקיסר ולאפיפיור, רמח"ל עצמו גם הוא זילזל בשבועה זו שנעשתה בכפייה ובאונס, אם כי לא עבר עליה.
הרב פאפירש שלח לקהילת אמסטרדם ולאלטונה, מקום מושבו של הרב חגיז, הודעות על השבועה והחרם וכתב שבידי רמח"ל לא היה שום ספר מלבד ספר הוויכוח שלדעת הרב פאפירש אין בו פגם, כיון שצורפו אליו הסכמות הרבנים ישעיה באסאן, דוד פינצי ואביעד שר שלום, ובכל זאת הרב פאפירש הורה להוציא את הספר מרשות רמח"ל ורמח"ל המשיך בדרכו לאמסטרדם בידיים ריקות.
בתחילת טבת הכריזו הרב יחזקאל קצנלבוגן והרב חגיז חרם על כל מי שיפרסם, ידפיס או יסייע להדפיס את כתבי רמח"ל, ומבקשים מרבני אירופה וארץ ישראל שיבואו לעזרתם.
בתגובה כתבו רבני פדובה איגרת בשבח רמח"ל והרב באסאן, ומוסיפים כי בניגוד לשמועות, תיבת ספרי רמח"ל סגורה כמקדם ולא הוצא ממנה דבר.
בח' בניסן כתבו הרב קצנלבוגן והרב חגיז לרב באסאן וביקשו את עזרתו לבער את כתבי רמח"ל, הם מוסיפים כי יש בידם כבר ארבעים חתימות של רבנים שונים שתומכים במהלך זה.
בה' בסיון כתב רמח"ל לרבו אגרת מאמסטרדם בה הוא מספר שהקהילה היהודית באמסטרדם קיבלה אותו בחיבה יתירה וכי הוא קיבל מקום בישיבתם ומלגת קיום, רמח"ל מוסיף שקבלת פנים זו היא מ'מפלאות תמים דעים', שכן 'הספרדים פה (-אמסטרדם), מאוסים האיטליאני בעיניהם מאוד'. רמח"ל מוסיף שעל אף הלחצים מצד בני הישיבה באמסטרדם, הוא נמנע מללמדם קבלה, 'ולא משום איסור פרנקפורט אני עושה זה, כי כל המעשה ההוא אצלי כחרס הנשבר'.
בה' בחשוון תצ"ו גזרו רבני ונצי החרם מחודש על כל כתבי רמח"ל - אפילו על שיריו ומכתביו - ומצווים לשורפם, כמו כן דורשים הרבנים שמי שיודע היכן תיבת הספרים נמצאת מתבקש להודיע לרבני הישיבה, רבני ונציה מוסיפים ומקללים ומנדים את העובר על החרם. למחרת הטלת החרם כתב הרב מורפורגו לרב חגיז כי אין צורך לשרוף את כתבי רמח"ל ואת הכתבים שבתיבה ולדעתו יש להסתפק בגניזתם, שבוע לאחר מכן העלה הרב מורפורגו רעיון לשלוח את תיבת הספרים 'אל איזה אב"ד' ולהעביר את ההחלטה בעניין הכתבים לדמות מוסכמת.
בי"ח בחשוון כתב רמח"ל לרב באסאן כי אם תיבת הספרים מעוררת סער גדול, הוא מבקש לשרוף אותה.
בב' בכסלו כתבו רבני מודנה אגרת בה הם מגבים את הרב באסאן ואת רמח"ל ומכחישים את שנטען בשם רמח"ל שמעולם לא כתב ספר כעין ספר התהילים, ומצטטים ממכתב של רמח"ל בו הוא כותב במפורש לגבי התהילים כי הוא אכן כתב ספר כזה אך הוא לא יודע מי מפיץ בשמו את השמועה שלעתיד לבוא יחליפו התהילים שלו את ספר התהילים של דוד המלך. עוד כותבים רבני מודנה על ההשבעות לסטרא אחרא שנטען שנמצאו בכתביו של רמח"ל - שבדקו בכל כתביו ולא מצאו שום דבר מעין זה, ומה שהעידו על רמח"ל שנמצא בין כתביו דף ובו השבעות לשדים - כותבים רבני מודנה שהם ראו את הדף ומה שיש בו זה ציור של העשר ספירות. עוד כותבים הרבנים כי לא הוצא דבר מתיבת הספרים.
בכ"ב בכסלו כתב הרב באסאן כי הוא מסכים לשלוח את תיבת הספרים לוונציה בתנאי שיקיימו דיון הוגן, ומזהיר אותם שאם ישרפו את התיבה בלא לחקור לפני כן אם באמת דין הכתבים לשריפה, כל החרמות בטלים.
בי"ב באייר נשלחה תיבת הספרים מפדובה לפרנקפורט - לידי רבי יעקב פופרש, שהקים בית דין מיוחד לדון בכתבי רמח"ל, במהלך חורף תצ"ז נדונו כתבי רמח"ל - מיעוטן לשריפה ורובן לגניזה, במכתב לרב חגיז מל' בשבט תצ"ז מבשר הרב פופרש על כילוי כתבי רמח"ל שהיו בתיבה ומבקש מהרב חגיז לבער את כתבי רמח"ל מהעולם.
בקיץ תק"ג עלה רמח"ל לארץ ישראל, ובכך מילא את רצונו שהביע כבר שלש עשרה שנה קודם - בשלהי שנת ת"ץ, אז כתב לרבו כי ברצונו לעלות לארץ ישראל.
השלכות בדורו של רמח"ל
עם עזיבת רמח"ל לאמסטרדם הדלדלה החבורה ותלמידי רמח"ל התפזרו, יקותיאל גורדון, שחזר לווילנה, הקים שם חבורה בדמותה של חבורת רמח"ל, וכלקח מאירועי הפולמוס החבורה שמרה על פרופיל נמוך ובשלבים מסוימים אף חשאית לגמרי, חבורה זו תרמה להפצת כתבי רמח"ל באירופה ולהפחתת השפעתם של החרמות נגדו בבתי המדרש בליטא וסביבותיה.
השלכות בדורות הבאים
ביאליק כותב במסתו 'הבחור מפדובה' כי רמח"ל הוא אביהן של שלוש אסכולות חדשות ביהדות שהתפתחו קצת אחרי מותו - החסידות, ההשכלה, ותנועת המוסר, כך כתב גם הרב הנזיר בספרו קול הנבואה והוסיף כי "גם תנועת תחית הקודש למרן הרב זצ"ל נוקטת בשיטת רמח"ל".
יחס הקבלה לרמח"ל
ככלל, כתבי רמח"ל נחשבים כיום מיסודות הקבלה, וכמעט כל המקובלים שבאו אחריו הושפעו מכתביו. עם זאת, בשל הפולמוס, היו גם מקובלים שהסתייגו משיטתו או התנגדו לה, הרב שלמה אלישיב ביקר בחריפות את כתבי רמח"ל ואת תרגום המושגים הקבליים למושגים ארציים, עניין יסודי המצוי במרכז משנתו של רמח"ל, הרב אלישיב תוקף גם את המקובלים שהעמיקו בדבריו 'יותר ממה שכיוון הוא' ומוסיף כי 'הגם שכוונתם רצויה אבל מעשיהם בזה אינם רצויים כל כך', לדעת גארב התקפתו של הרב אלישיב מכוונת לרבי נפתלי הרץ הלוי שחיבוריו 'אמרי שפר' ו'ברית עולם' הושפעו מכתבי הקבלה של רמח"ל.
אחרון המסתייגים משיטת רמח"ל הוא הרב יעקב משה הלל, בזה הוא ממשיך את דרכם של המקובלים הספרדים מהדורות הקודמים שדגלו בקבלת רבי חיים ויטאל והרש"ש תוך דחיית מסורות קבליות אשכנזיות.
יחס החסידות לרמח"ל
תשבי מצא הקבלה בכמה פרטים בין תורת החסידות לבין תורתו של רמח"ל, ומכיוון שכתבי רמח"ל נפוצו בערש החסידות בתקופת צמיחתה, אין להניח ששאבו ממקורות משותפים אלא יש לראות ברעיונות אלו את עקבות רמח"ל בתורת החסידות, תשבי מוסיף כי אין לדעת בוודאות מה מידת השפעתו של רמח"ל על החסידות, אך לדעתו ברור ש'הליכות מיסטיות חשובות' עברו לתורת החסידות ממשנתו של רמח"ל ונעשו לאבני־שתייה במשנת החסידות וארחותיה.
עם זאת, כמה חסידויות ובהם חב"ד וקומרנה הסתייגו מרמח"ל ומחיבוריו.
גארב מציין כי תורת רמח"ל השפיעה גם על מוטיבים מרכזיים בתורת ברסלב.
יחס ההשכלה לרמח"ל
יחסה של ההשכלה לרמח"ל היה מורכב, מחד, ראתה בו תנועת ההשכלה את אבי הספרות והשירה העברית והעריצה את דמותו כמשורר, ומאידך, סלידתה של תנועת ההשכלה מהקבלה וממשיחיות בכלל יצרה רתיעה מדמותו של רמח"ל כמקובל.<!-- דמותו של רמח"ל כמחזאי ומשורר הייתה לדמות מופת בעיני תנועת ההשכלה היהודית, לעומת דמותו כמקובל, ממנה סלדו המשכילים.
בכובעו כמשורר זכה רמח"ל להערצה כאחד מגדולי המשוררים העבריים, כנראה מדברי הספדו של שי"ר על רנ"ק, שניהם מראשי תנועת חכמת ישראל, שי"ר כתב כי רנ"ק "ידע להפיח תשוקתו הרבה בלבות הנדברים אתו, לכל מדע ולשון [...] לא חדל ללמוד וללמד מדעים בכל עניין. כל מכיריו [...] השיגו תועלת בחברתו, לאלה פקח לב על כוח נשגב של שירי האשכנזים געטע ושיללער ועל היופי הרב בשירי העברים לוצאטו וּויזל, ולאחרים הראה נפלאות בחכמת השיעור והמדידה.
גם אלמנצי כותב כי "לחיי עולם לתהילה ולשם ולתפארת יעמדו בקרב הגוים שיריו הנחמדים וספריו המלאים מברכת ה' אשר אין להם יד ושם בחכמת הקבלה".
יחס הגאון מווילנה ובית מדרשו לרמח"ל
הגאון מווילנה שאב מתורת רמח"ל ואמר עליו 'שהוא ידע הנמשל של כתבי האר"י ז"ל', ואף שילם מחיר מופרז על הספר מסילת ישרים.
רבי יצחק מלצן, מחשובי ממשיכי ומנחילי תורת הגאון מווילנה, כותב ב'פתח דבר' שהקדים לספר דרך ה', שכשהשיג הגאון את כתבי רמח"ל לבש בגדי יום־טוב, הוא כותב עוד ששמע שכשראה הגאון את הספר מסילת ישרים אמר כי אילו היה מחבר הספר חי, היה הולך אליו ברגליו.
בקרב תלמידי הגר"א היו שני ענפים, האחד, הליטאי, שנוסד על ידי רבי חיים מוולוז'ין ותלמידיו, וממנו התפתחה תנועת המוסר, שאמנם התבססה על הספר מסילת ישרים, אך הביעה הסתייגות ממגידים. בענף השני, הארצישראלי, שנוסד על ידי רבי מנחם מנדל משקלוב ופותח על ידי תלמידו רבי יצחק אייזיק חבר, קיבלו גם את כתביו הקבליים של רמח"ל, ציטטו מהם בהרחבה ואף כתבו עליהם פירושים.
סוס נדנדה
סוס נדנדה הוא צעצוע ילדים דמוי כיסא נדנדה, המעוצב כסוס. כרהיט בית לחדר הילדים, בסיסו הוא שתי קשתות, שכל אחת מהן מחברת שתי רגלי כיסא, המעוצבות כרגלי סוס. כרהיט גן, הוא מקובע לקרקע בקפיץ גדול. אין לו משענת, וקדמתו מעוצבת כראש סוס וממנו מזדקרות ידיות, המשמשות לאחיזה בעת הנדנוד.
סוס הנדנדה הקלאסי יוצר מעץ מלא, בדרך כלל מלוחות (בדומה לסוס שבקדמת התמונה). עם תחילת השימוש בפלסטיק כחומר גלם לצעצועים החלו סוסי הנדנדה להשתנות: הסוסים (בעיקר הראש והמושב) החלו לקבל צורות תלת־ממדיות מובהקות. הקשתות הבודדות החלו להפוך למשטחים מקושתים שלמים. כיום ניתן למצוא אף סוס נדנדה אשר מתנתק מן המשטח המקושת וניצב על גלגלים.
סוסי נדנדה נבדלים במידת יציבותם. ככל שהצעצוע יציב יותר (מרכז הכובד שלו נמוך יותר וחופש התנועה שלו קטן יותר) הוא מתאים לילדים צעירים יותר. סוסי נדנדה יציבים מומלצים בדרך כלל לגיל שנה או שנה וחצי ומעלה. סוסי נדנדה גבוהים יותר ויציבים פחות מצוידים לעיתים ברגליות מוגבהות שמאפשרות נדנוד פראי יותר.
שלט הוליווד
שלט הוליווד (באנגלית: Hollywood Sign) הוא שלט מפורסם ואייקון תרבותי הממוקם בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא הוקם במקור בשנת 1923 כדי לפרסם פרויקט בנייה חדש באזור גבעות הוליווד של הרי סנטה מוניקה. צורת השלט, הממוקם על הר לי, היא כיום סימן מסחר רשום ואין להשתמש בה בלי אישור מועצת המסחר של הוליווד. השלט ממוקם בגובה 478 מטרים מעל פני הים.
השלט לעיתים קרובות נראה בתרבות פופולרית, בפרט עבור סצנות מעבר (המעידות על מיקום העלילה) בסרטים וסדרות המצולמים בקרבת הוליווד.
היסטוריה
במקור היה כתוב על השלט "הוליוודלנד" (HOLLYWOODLAND) - היינו, "ארץ הוליווד" ומטרתו הייתה לפרסם את פרויקט פיתוח הגבעות שמעל מחוז הוליווד של לוס אנג'לס. יזם בשם ה. ג'. ויטלי (H.J. Whitley) עשה שימוש בשלט דומה על-מנת לפרסם את פרויקט הבינוי רמות ויטלי (Whitley Heights) שהיה ממוקם בין שדרות הילנד (Highland Avenue) וויין (Vine) והציע לחברו, הארי צ'נדלר (Harry Chandler) הבעלים של הלוס אנג'לס טיימס להשתמש בשלט דומה על-מנת לפתח את האזור שבבעלותו - אזור גבעות הוליווד. צ'נדלר שכר את חברת השלטים קרסנט (Crescent Sign Company) להקים את השלט לכיוון דרום. השלט עוצב על ידי הבעלים של חברת הסרטים - תומאס פיסק גוף Thomas Fisk Goff (נולד ב-1890 - נפטר ב-1984). השלט נחנך רשמית ב-13 ביולי 1923, ובאותה עת הואר על ידי נורות שהקיפו את האותיות. גובה כל אות היה 15 מטרים ורוחב כל אות היה 9 מטרים.
בעת הקמתו של השלט לא הייתה כל כוונה כי יישאר שם באופן קבוע. היזמים התכוונו שהשלט יישאר במקומו רק למשך כשנה, על-מנת לפרסם את הפרויקט.
בספטמבר 1932, השחקנית פג אנטוויסטל התאבדה בקפיצה מהאות "H". החוזה עם חברת האחזקה של השלט הסתיים בשנת 1939, ולאחר כמה שנים מצבו של השלט התדרדר. בשנות ה-40, אלברט קות'ה (Albert Kothe) שהיה אחראי על תחזוקת השלט הזיק בשוגג לאות "H", כאשר נהג בשיכרות והתנגש באות. בשנת 1949 רכשה לשכת המסחר של הוליווד את השלט, הורידה את המילה "לנד" ותיקנה את שאר השלט. על מנת שלא לשלם בגין עלויות התאורה לא החליפה את נורות השלט. במהלך השנים התדרדר מצב האותיות, האות "O" נשברה (והפכה להיות "U"), ועל כן הוחלט בשנת 1978 לשקם את השלט. תשעה תורמים ובהם השחקן ג'ין אוטרי, המו"ל יו הפנר, הזמר אנדי ויליאמס ואליס קופר תרמו כל אחד 27,700 דולרים על מנת לשקם את השלט. הפעם נבנה השלט מפלדה אוסטרלית. גובה כל אות בשלט החדש 13.7 מטרים ורוחב כל אות נע בין 9.3 ל-11.8 מטרים. השלט החדש נחנך ביום השנה ה-75 להקמת העיר הוליווד, ב-14 בנובמבר 1978. הטקס שודר בטלוויזיה בשידור חי בו צפו כ-60 מיליון צופים.
אזכורים בקולנוע ובטלוויזיה
מספר רב של סרטים וסדרות טלוויזיה הציגו את השלט המפורסם:
שינויים שנעשו לשלט
בעבר הרשתה העיר לעשות שינויים זמניים בשלט לצרכים מסחריים, בשל התנגדות התושבים כיום הדבר נאסר, אולם במקרים רבים עוברים על החוק ומשנים את השלט ובהם:
הדי סלימאן
הֶדי סלימאן (נהגה אדי; בצרפתית: Hedi Slimane; נולד ב-5 ביולי 1968) הוא צלם ומעצב אופנה. ידוע בעיקר בשל שינויו את הצללית הגברית המקובלת בעולם האופנה ויצירת גזרה צרה, נערית ואנדרוגיניתבעת עבודתו ב"דיור אום", קו הגברים של בית האופנה כריסטיאן דיור.
ביוגרפיה
סלימאן נולד ב-1968 בפריז לאם איטלקייה ואב תוניסאי. בנעוריו התעניין בצילום, ובגיל 16 החל להכין את בגדיו בעצמו. הוא למד היסטוריה של האמנות וב-1992 החל לעבוד עם יועצת האופנה ג'ין-ג'אק פיקארט בפרויקט המאה של בית האופנה לואי ויטון. בשנת 1995 סיים את עבודתו שם ומונה למנהל קו הגברים בבית האופנה איב סן-לורן. כשנה לאחר מכן מונה למנהל האומנותי של הקו.
לאחר תצוגת סתיו- חורף 2000, בה הציג את הצללית הגברית השחורה המפורסמת שלו, עזב סלימאן את איב סן-לורן. סלימאן סירב להצעת עבודה בבית האופנה ז'יל סאנדר עקב עזיבת המעצב המייסד וקיבל על עצמו את תפקיד המנהל הקריאייטיבי ב"דיור הום".
סלימאן התיידד עם מספר מוזיקאים בעת שעיצב להם תלבושות להופעה על במה, ועודד אותם ליצור קטעים מוזיקליים לתצוגות האופנה שלו. באותן השנים העמיק את התעניינותו בצילום, והוציא מספר ספרים: אודות סצנת המועדונים בברלין, תחיית מוזיקת הרוק ואודות המוזיקאי האלמוני עד אז פיט דוהרטי.
בשנת 2006 עלה לאינטרנט הבלוג שלו, בו תועדו תצלומים של צעירים כמו גם מוזיקאים מהגדולים בעולם. בקיץ של אותה השנה, החליט שלא לחדש את חוזה העבודה שלו בדיור הום וסירב למספר הצעות עבודה מבית האופנה. עם השעייתו של ג'ון גליאנו מבית האופנה דיור, נקשר שמו כמועמד להחליפו.
ב-2012 מונה סלימאן רשמית למנהל קריאייטיבי באיב סן-לורן וחולל מספר שינויים, ביניהם העברת סטודיו העיצוב מפריז ללוס אנג'לס ושינוי את שם המותג ל"סאן לורן פריז".
משנת 2018, עובד סלימאן כמנהל האמנותי והיצירתי של המותג סלין.
המסור 2
בסוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית הסרט גרף 31.5 מיליון דולר.
עלילת הסרט
השוטר מייקל מתעורר בחדר כשעליו מסכה עם דוקרנים נעולה על צווארו, ומסרב להוציא את המפתח שבעינו, ונהרג כשהמסיכה נסגרת על ראשו. בזירת הרצח של מייקל, הבלשית אליסון קרי מקבלת הודעה מבן זוגה לשעבר, אריק מת'יוס. מת'יוס מצטרף לחקירה עם קרי, הסגן ריג וצוות הימ"מ, ומוצאים את ג'ון קרמר (ג'יגסו). ורואים צגי מחשב המראים כי שמונה אנשים נמצאים כעת ב"משחק" של ג'יגסו ולכודים בתוך חדר הדולף ממנו גז עצבים, הכולל את השורדת הראשונה של ג'יגסו, אמנדה יאנג, בנו של מת'יוס - דניאל, אקסבייר, ג'ונאס, לורה, אדיסון, אובי וגאס. לקורבנות יש שעתיים לשרוד, וכי אם לא, ימותו. ג'ון מבטיח למת'יוס שאם ימלא אחר המשחק שלו, יראה את דניאל. לפי דרישותיה של קרי, מת'יוס מסכים לבזבז זמן לצוות הטכנולוגי להגיע ולעקוב אחר אות הוידאו. במהלך שיחתם, ג'ון מגלה למת'יוס שהמניע העיקרי שלו למשחקיו היה ניסיון התאבדות לאחר אבחון במחלת הסרטן שלו, שהוביל להערכה חדשה לחיים, והמשחקים נועדו לעזור לקורבנותיו לפתח את אותה הערכה.
לאחר שראה את אקסבייר רודף אחרי בנו, מת'יוס תוקף את ג'ון ומאלץ אותו להוביל אותו אל הבית. הצוות הטכני עוקב אחר מקור הסרטון ובזמן שהצוות של ריג מחפש את הבית, קרי מבינה שהמשחק התרחש ימים לפני שהם לכדו את ג'ון עד שפג תוקף הטיימר למשחק של מת'יוס, וכי דניאל נמצא בתוך כספת, כבול ונושם במסכת חמצן. מת'יוס לא מודע לאירועים הללו, ונכנס לבית לבדו ועושה את דרכו לשירותים, שם הוא מוכנע על ידי דמות רעולת במסכת חזיר. הוא מתעורר כבול בקרסול לצינור ומוצא קלטת שהשאירה אמנדה, שחושפת שהיא הפכה לשוליה של ג'ון לאחר ששרדה את המלכודת הראשונה שלה ועזרה לו להקים את המבחן של מת'יוס במהלך המשחק בבית, ומצהירה כי היא תמשיך בעבודתו של ג'ון לאחר מותו. אמנדה מופיעה ואז סוגרת את הדלת בצמד המילים: "המשחק נגמר".
תקציב ורווחים
עם תקציב קטן יחסית לסרט אימה של ארבעה מיליון דולרים, "המסור 2" הכניס ברחבי העולם 147 מיליון דולרים, מתוכם 87 מיליון בארצות הברית.
קרן ברל כצנלסון
קרן ברל כצנלסון היא מוסד חינוכי ורעיוני הפועל להתחדשות השמאל הציוני בישראל. זאת, באמצעות תוכניות מנהיגות, פעולה בזירה הציבורית ומרכז חשיבה ומדיניות. הקרן פועלת לחיזוק התשתית הרעיונית והאנושית של המחנה ולקידום ערכיו, לאור חזונו של ברל כצנלסון וערכי תנועת העבודה ומתוך מחויבות עמוקה לעתידה של מדינת ישראל כמדינת רווחה יהודית ודמוקרטית שכל אזרחיה שווים.
מטרות
הקרן פועלת לקידום ערכים של ציונות, צדק חברתי, שלום וחברה משותפת בישראל. באמצעות פיתוח מנהיגות ופעולה בזירה החינוכית ובזירה הציבורית.
המרכז הרעיוני הוא הזרוע החינוכית והציבורית של הקרן. המרכז מפתח ומפעיל תוכניות מנהיגות מגוונות ועוסק בהכשרת חוקרים, משרתי ציבור ופעילים. פעילות המרכז נשענת על שלוש רגליים: תוכניות חינוך והכשרה לאנשים הפועלים במערכות השפעה, ביניהם חברי מועצה, מנהיגים מקומיים, כלכלנים צעירים ומנהלי מכינות קדם צבאיות; מרכז חשיבה שבמרכזו 'דרך'- תוכנית עמיתי ברל כצנלסון המורכבת מחוקרים ופעילים מובילים המשמשים כמרצים של הקרן בתוכניותיה השונות; והזירה הציבורית הממוקדת במאבק בגזענות ובקידום אג'נדה סוציאל-דמוקרטית בשיח הציבורי.
היסטוריה
הקרן הוקמה בשנת 1944, לאחר מותו של ברל כצנלסון, מאבות תנועת העבודה, במטרה לתמוך בהקמת בית מדרש המחנך ברוח ערכי התנועה. אבן הפינה לבית המדרש בבית ברל הונחה ביום השנה השני לפטירתו של ברל כצנלסון, 21 באוגוסט 1946.
הקרן תמכה בהקמת סמינרים המיועדים למדריכים בתנועות הנוער העובד והלומד, הצופים והמשמרת הצעירה של מפא"י. בנוסף תמכה הקרן בסמינרים של איחוד הקבוצות והקיבוצים, סמינרים של מושבים, מחנות קיץ וסמינרים לנוער שהגיע לישראל מחו"ל, ובקורסים לעולים חדשים. בתחילת שנות ה-60, בית ברל התפתח למוסד חינוכי שכלל גם בית ספר תיכון שנפתח ב-1961. מדרשה להכשרת מורים וגננות, מרכז כנסים, "המכון להשכלה ולחינוך תנועתי" ומכון מחקר.
ב-1964 הוקמה מחלקת המחקר של הקרן, שעיבדה מחקרים קיימים לצרכים של המפלגה ותרמה מחקרים עצמאיים בנושאים רעיוניים ופוליטיים. ב-1965 נחנך במסגרת הקרן ארכיון לתולדות מפא"י, וב-1997 הועבר הארכיון לתוך ספריית המכללה (כארכיון מפלגת העבודה שהוכר כארכיון ציבור).
ב-1970 הוחלט לפתוח בבית ברל מוסד להשכלה גבוהה שיכול להעניק תואר ראשון. ב-1971 נפתחה מכינה קדם אקדמית, ב-1977 כבר למדו במכינה 3,500 סטודנטים. ב-1972 הוגשה בקשה למועצה להשכלה גבוהה להכרה במכללה כמוסד אקדמי ולהתיר לה להעניק תואר ראשון. האישור להעניק תואר ראשון ניתן למכללה החל משנת 1976. ב-1988 התאחדה המכללה בבית ברל עם המדרשה לאמנות ומספר מוסדות להכשרת מורים. מאז המכללה האקדמית בית ברל הופרדה מהקרן.
בשנת 1977 מונה שר החוץ לשעבר אבא אבן ליושב ראש הקרן. אבן הוחלף בידי ריצ'רד ערמון בשנת 1989, שיזם את הקמת המרכז הרעיוני.
במרץ 2003,השיקה הקרן את כתב העת "אופקים חדשים", ירחון לענייני מדינה וכלכלה.
בספטמבר 2004 יזמה הקרן הדפסת גיליון מיוחד של העיתון דבר, לציון 60 שנה לפטירתו של ברל כצנלסון, שנסגר ב-1995. הקרן גם הודיעה כי בכוונתה לחדש את הוצאתו של העיתון, אך הדבר לא יצא לפעול.
ב-2016 החלה הקרן להפיץ עלון בבתי כנסת בשם "שיחת השבת".
ב-2017 יצרה הקרן שיתוף פעולה אסטרטגי ארוך טווח עם המכללה החברתית-כלכלית.
בינואר 2021 מונה חגי מירום ליושב ראש הקרן.
תוכניות חשיבה והכשרה
הקרן מפעילה מספר תוכניות חשיבה והכשרה, אשר מטרתן להכשיר פעילים ומנהיגים ולעודד בקרב אוכלוסיות שונות חשיבה ביקורתית, דרך הקניית ידע ויכולות ניתוח מעמיקות בסוגיות חברתיות, אשר עומדות על סדר יומה של החברה הישראלית. התוכניות עוסקת, בין היתר, בסוגיות של ציונות, צדק חברתי, אי שוויון, תעסוקה, רווחה, בריאות פערים עדתיים ולאומיים, גלובליזציה וישראל, מפת התקשורת הישראלית ועוד.
בין התוכניות אשר מפעילה הקרן:
דו"ח השנאה
בשנת 2015 החלה הקרן לפרסם את "דוח השנאה", פלטפורמה טכנולוגית המנטרת את גלי השנאה בשפה העברית ברשת. הדו"ח, אשר מנוטר באמצעות חברת המחקר ויגו, חולש כל שעה על מיליוני שיחות (סטטוסים, תגובות, טוקבקים, ציוצים ועוד) ובכך מצליח לייצר תמונה של מצב הסובלנות של השיח. בנוסף, דו"ח השנאה מייצג מחקרי עומק על אירועים או תופעות משמעותיות שקיבלו הדים ברשת.
דו"ח השנאה לשנת 2016 מצא שבר רפאלי הייתה האשה שספגה הכי הרבה תקיפות מילוליות מיזוגניות ברשתות החברתיות בשנת 2016.
דו"ח השנאה שפורסם בנובמבר 2020, מצא התאמה בין ציוצי ראש הממשלה בנימין נתניהו לתקיפת מפגינים. בין החודשים יולי ואוקטובר, ראש הממשלה צייץ לא פחות מ-25 פעמים על המפגינים, ובין היתר כינה אותם "מפיצי מחלות" ו"אנרכיסטים". ציוציו של ראש הממשלה נגד המפגינים זכו ל-42 אלף ציוצים מחדש, והדו"ח מצא כי לפחות ארבעה מקרים של תקיפות מפגינים אירעו בסמוך לציוץ כזה של ראש הממשלה.
מכינה קדם צבאית "בארי"
המכינה הקדם צבאית "בארי" הוקמה בשנת 2016 כבית להכשרת מנהיגות צעירה, מובילה ומשלבת מקרב כלל החברה הישראלית על שלל מרכיביה וגווניה, לרבות: גברים, נשים, יהודים ולא יהודים עולים ובני עולים יוצאי אתיופיה ומדינות חבר העמים, תושבי המרכז והפריפריה החברתית והגאוגרפית, קיבוצניקים מושבניקים ועירוניים. כאשר המכנה המשותף של כולם זה הרצון להכיר ולדעת את החברה בישראל על כל מרכיביה, לעשות שרות צבאי משמועתי ולהיות מנהיגים בחברה האזרחית. במסגרת המכינה החניכים והחניכות נפגשים עם קהלים מגוונים בחברה הישראלית, עובדים ומתנדבים במוסדות ציבור ועמותות לשינוי חברתי. ראש המכינה הראשון היה גדי יברקן.
תקציב
הקרן הוקמה במקור כהקדש ציבורי לטובת מפעל חינוכי. הכנסות הקרן הגיעו מתרומות, משכר לימוד, ומפרדס שהיה בשטח בית ברל, והיו מיועדות למימוש למטרות ציבוריות של חינוך ותרבות. עם זאת היא הייתה בשליטה אפקטיבית של מפלגת מפא"י ואחר כך מפלגת העבודה. בשנת 1984 נאלץ מנכ"ל בית ברל לפרוש מתפקידו לאחר שעלו טענות שהקרן מימנה עסקנים של מפלגת העבודה. תחת היושב ראש ריצ'רד ערמון, הופרדה המכללה האקדמית בית ברל מהקרן, ובשנת 1993, עודכן תזכיר ותקנון ההתאגדות של הקרן, באופן שניתק את הקרן ואת פעילותה מפעילות מפלגתית באופן פורמלי. בשנת 2009 קיבלה הקרן מעמד של חברה לתועלת הציבור. באותה עת גם מכרה הקרן למכללה האקדמית בית ברל, את המתחם שלה בתמורה ל־35 מיליון שקל במזומן, עד אז שילמה המכללה לקרן דמי שכירות. עם זאת מחזיקה הקרן בשטחים נוספים במתחם בית ברל, אותם היא משכירה.
מועצת התלמידים והנוער הארצית
הקמת מועצת תלמידים ונוער נפרדות
בשנת 1989 החליט מנהל חברה ונוער במשרד החינוך לפתח תוכנית מובנית עבור מועצת התלמידים והנוער. בקיץ אותה שנה נערך באשקלון סמינר בן שבועיים ל-104 משתתפים, נציגים מבתי ספר ורשויות.
בחנוכה 1990 התקיים בירושלים מפגש ל-330 נציגי מועצות מחוזיות מכל הארץ ובו דנו בהיבטים השונים של הנוער והתלמידים בנושא זכויות וחובות התלמיד. באותה שנה ד"ר אליעזר מרכוס, ששימש כיו"ר המזכירות הפדגוגית החליט על הקמת מועצת תלמידים ארצית ומועצת נוער ארצית. המטרה הייתה ייצוגיות הנוער בעיקר בפני מקבלי ההחלטות במשרד החינוך. בסיום הסמינר נבחרו צביקה ארן מכפר סבא כמייצג התלמידים ואפרת חכם מהרצליה כמייצגת הנוער. פעילותם התבטאה בצרכי התלמידים ובמענה על שעות הפנאי לנוער, זכויות לנוער עובד וכדומה. במשך שלוש שנים המשיכו המועצות לפעול כשני גופים נפרדים.
ב-1994 התקיימה שביתת מורים ממושכת. בסיומה הוחלט לקצר את ימי החופשות של בתי הספר בכל החגים והמועדים, כדי שהמורים לא יפסידו את כספם ושהתלמידים ישלימו את החומר. הפתרון, שגובש בהסכמה עם ארגוני המורים, לא הביא בחשבון את ציבור התלמידים ולא התקיים שום דיאלוג עם נציגיהם. מצב זה גרם לתסכול ולסערה ציבורית רבה בקרב הנוער, והתקיימה שביתה של כלל התלמידים. נציגי המועצות לא אפשרו למורים ולהנהלה לקיים לימודים ופעילות חינוכית בבית הספר. במספר בתי-ספר איימו המנהלים בהשעיית התלמידים, בהורדת ציונים ובעונשים נוספים.
בשביתה היו מעורבים מנכ"ל משרד החינוך דאז, ד"ר שמשון שושני, שהצדיק את קיצור ימי החופשה, אך עם זאת הצדיק את התלמידים על תחושת התסכול שלהם ועל תחושת הקיפוח שחשו בהתעלמות מהם. תופעת שביתה על ידי תלמידים זעזעה את משרד החינוך וגררה תגובות נזעמות ביותר של מנהלים ומורים כאחד.
הקמת יחידת מועצות תלמידים ונוער
בשנת 1994 הוחלט לאחד בין שני גופי התלמידים, ובגוף המאוחד הושם דגש על קיום "ועדת נוער וקהילה" שתפעל למען בני הנוער בקהילה וחברה. בשנת 1995, עם ההכרה שזכתה המועצה בגופי מערכת החינוך והממשל הוחלט על הקמת יחידת המועצות-גוף בין תחומי שירכז ויאגד את עבודת הליווי, ההנחיה וההכשרה של נציגי הנוער מחד ושל מלווי-מנחי המועצות מאידך. כחלק מכך החליטה מועצת התלמידים הארצית גם על הקמת גוף על, "וועידה", שכולל נציגים מכלל המועצות, שתפקידו גיבוש מדיניות, החלטת החלטות וגיבוש עמדה המחייבת את כלל נציגי המועצות והנוער בכלל.
בחירת המועצה בבתי הספר
על פי תקנון העל של מועצות התלמידים והנוער, נציג מועצה נבחר באופן דמוקרטי וחשאי על ידי הארגון אותו הוא מייצג, במקרה של נציג במועצת התלמידים הנבחר הוא התלמיד והבוחרים הם שאר תלמידי הכיתה, לכל תלמיד קיימת הזכות להיבחר לייצג את כיתתו במועצת התלמידים.
גלגל המועצות
גלגל המועצות הוא מונח המתאר את המערך הארצי של המועצות המקושרות זו לזו בשרשרות של נציגות נבחרת. ראשיתה במועצות התלמידים הבית-ספריות, דרך המועצות הרשותיות והמחוזיות וכלה במועצת התלמידים והנוער הארצית. שיטת הבחירות לנציגות במועצות היא מחזורית ולכן לכל מועצה בגלגל אורך קדנציה (תקופת כהונה) של שנה אחת.
מועצות התלמידים בבתי הספר, שנציגיהן נבחרים על ידי התלמידים, בוחרות נציגים מטעמן למועצות נוער רשותיות. מועצות אלו הן לעיתים עירוניות ולעיתים אזוריות ומאגדות בתוכן מספר ישובים. במועצות הרשותיות מיוצגים גם גופים נוספים שבהם פועלות קבוצות התנדבות נוער, כגון מרכזי נוער, תנועות נוער וארגוני נוער. המועצות הרשותיות פועלות בשיתוף פעולה עם העיריות והרשויות המקומיות והן מקדמות פרויקטים למען הנוער והקהילה בתחומן.
מועצות הנוער הרשותיות בוחרות נציגים מטעמן למועצות התלמידים והנוער המחוזיות. שש מן המועצות המחוזיות הן על־פי חלוקה גאוגרפית (מחוז ירושלים, מחוז תל אביב, מחוז חיפה, מחוז צפון, מחוז דרום ומחוז מרכז) ולמועצה של המגזר ההתיישבותי (כפרי) שיישוביה מפוזרים באזורים גאוגרפיים שונים ונמצאים תחת המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך. הנציגים מן הרשויות נבחרים למועצות המחוזית על־פי מפתח נציגות, בהתאם לגודל היישוב. במועצה המחוזית ההתיישבותית אין בתי ספר בחלק מהיישובים, ולפיכך אין במחוז ההתיישבותי רשויות, אלא הנציגים נבחרים מתוך בתי הספר למועצה המחוזית.
תפקידן של המועצות המחוזיות הוא לסייע בפעילותן של המועצות הרשותיות, להקים מועצות חדשות ביישובים שבהם לא קיימת מועצה רשותית, ולייצג את בני הנוער של המחוז במשרד החינוך ומול כלי התקשורת. כל מועצה מחוזית בוחרת נציגים מטעמה למועצת התלמידים והנוער הארצית על־פי מפתח נציגויות הנקבע על־פי גודל המחוז.
המליאה
מליאת מועצת התלמידים והנוער הארצית מורכבת מנציגים, ממלאי מקום ופעילים. במועצת התלמידים והנוער הארצית 47 נציגים על־פי מפתח הנציגויות, כאשר ישנו מקום שמור אחד עבור נציג בדואי ואחד עבור נציג דרוזי ומקום שמור אחד עבור נציג מהעיר ירושלים, מהעיר תל אביב ומהעיר חיפה. כמו כן, נבחרים מכל מחוז שני ממלאי מקום המתפקדים כנציגים לכל דבר אך זכות הצבעה ניתנת להם רק במקרה של היעדרות אחד הנציגים הקבועים. במועצה הארצית חברים גם פעילים, כלומר בני נוער אשר אינם נבחרים למועצה הארצית, ועליהם להיות חברי מועצה מחוזית. מליאת המועצה הארצית מתכנסת כאחת לחודש בבית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער בפתח תקווה - סמינר שיין.
מזכירות המועצה
הגוף המוביל את המועצה הארצית הוא מזכירות המועצה. המזכירות המצומצמת כוללת בתוכה את כל בעלי התפקידים במועצה הארצית. בראש מזכירות המועצה עומד יו"ר המועצה והוא מנהל את ישיבות המליאה ומתפקד כמייצג רשמי שלה בפני כל גוף חיצוני. לצידו פועל סגן יו"ר המסייע לו בפיקוח על פעילות הוועדות. מזכ"ל (מזכיר כללי) המועצה אחראי על ניהול הפעילות השוטפת של המועצה, על הקשר עם חברי המועצה וביניהם, וכן על רישום, ריכוז והפצה של פרוטוקולים. דובר המועצה, המתמקד בעיקר בתדמית המועצה בכלי התקשורת ובאמירת דברו של הנוער בכל פורום רלוונטי, משמש גם כיו"ר ועדת פרסום. במזכירות המצומצמת חברים גם יתר יושבי ראש הוועדות (אתיקה ומשפט, נוער וקהילה) ומבקר המועצה. המזכירות המצומצמת נבחרת אחת לשנה בחודשים יוני או יולי.
המזכירות המורחבת של המועצה הארצית
המזכירות המורחבת של המועצה הארצית היא גוף הכולל בתוכו את כל חברי המזכירות המצומצמת וכן את יושבי ראש המועצות המחוזיות. המזכירות המתכנסת היא מצומצמת ומורחבת לסירוגין ונפגשת כאחת לשבועיים, אך בעת הצורך גם לעיתים תכופות יותר ומקום מושבה אינו קבוע.
תפקידי המזכירות המורחבת של המועצה הארצית הם להוות פורום רחב יותר מהמזכירות הארצית לקבלת החלטות; לקבל, להתאים ולהתוות מדיניות ארצית לכל מועצות התלמידים והנוער בארץ; לקבל פניות ממועצות מחוזיות ורשותיות בארץ ולקבוע מענה להן; לאשר כל שימוש בגלגלי המועצות ועוד.
מבקר המועצה וועדת הביקורת
למועצה קיים גם גוף נפרד שהוא חיצוני למליאת המועצה והוא ועדת הביקורת. חברי ועדת הביקורת, נבחרים אחד מכל מחוז ואינם חברי מועצה ארצית. רק יו"ר ועדת הביקורת, מבקר המועצה הארצית, חייב להימנות על חברי המועצה הארצית. גוף נייטרלי זה מפרסם דו"ח ביקורת אחת לשלושה חודשים והוא מטפל בכל תלונה או פנייה מכל בן נוער על תפקוד של גורם בגלגל המועצות, כערכאה עליונה.
מבקר המועצה הוא חבר במזכירות המועצה, אך אין לו זכות הצבעה בה.
הוועדות ופעילותן
כל חברי המועצה הארצית שותפים לפעילות ועדות המועצה. לפי תקנון המועצה, על הוועדות להתכנס לפחות פעם אחת בין כל שתי ישיבות מליאה.