cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נורברט נחום קריסטיאנפולר
ביוגרפיה
נחום נולד בבאדן שבאוסטריה ב-21 בספטמבר 1920 לאידה לבית ביגלאיזן ולרב ד"ר אלכסנדר קריסטיאנפולר, חוקר תלמוד ונצר למשפחת הרבנים של קריסטיאנפולר. בשנת 1938 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הממשלתית בווינה ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. בין השנים 1942 ל-1944 השתתף במחקר שנערך על ידי הצבא הבריטי במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית. בין השנים 1944 ל-1957 לימד פיזיקה, כימיה ומתמטיקה בתיכון בתל אביב. בשנת 1946 הוענק לו תואר שני מהאוניברסיטה העברית בפיזיקה, כימיה ומתמטיקה ובשנת 1960 סיים דוקטורט. בשנת 1957 החל ללמד באוניברסיטה העברית. ובשנת 1960 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב ובשנת 1972 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין. בשנת 1988 יצא לגמלאות. חוקר ופרופסור אורח במספר מוסדות אקדמיים בחו"ל, בהם באוניברסיטת פרינסטון (1969), אוניברסיטת קרוליינה הצפונית (1973-1974) ואוניברסיטת אוקספורד (1979-1980).
היה נשוי לברכה לבית פריד ואב לשלושה בנים.
נפטר בגיל 96 ב-8 במאי 2017 בירושלים.
פרנסואה אטיין דה קלרמן
פרנסואה אטיין דה קלרמן, דוכס ואלמי השני (בצרפתית: François-Étienne Kellermann; 4 באוגוסט 1770 – 2 ביוני 1835) היה גנרל פרשים צרפתי שנודע במעלליו הנועזים והמיומנים במהלך מלחמות נפוליאון. הוא היה בנו של פרנסואה כריסטוף דה קלרמן ואביו של הדיפלומט פרנסואה כריסטוף אדמונד דה קלרמן.
ראשית חייו ומלחמות המהפכה הצרפתית
קלרמן נולד ב-4 באוגוסט 1770 במץ, ושירת תקופה קצרה ברגימנט ההוסרים של אביו לפני שנכנס לשירות הדיפלומטי ב-1791. ב-1793 שוב הצטרף לצבא, שירת בעיקר תחת פיקודו של אביו בהרי האלפים, ועלה ב-1796 לדרגת שף דה בריגדה. בחלק האחרון של המערכה האיטלקית המהוללת של בונפרטה בשנים 1796־1797 משך קלרמן הצעיר את תשומת לבו של הקיסר העתידי על ידי התנהלותו המבריקה בעת חציית הטאגלימנטו. הוא מונה מיידית לגנרל הבריגדה, והמשיך באיטליה לאחר שלום קמפו פורמיו, כשהוא מועסק ברציפות בצבאות רומא ונאפולי בפיקודם של מקדונלד ושמפיון.
בקרב מרנגו (1800) פיקד על חטיבת פרשים כבדה תחת הקונסול הראשון והוא יזם ויישם את אחת מהסתערויות הפרשים המפורסמות ביותר בהיסטוריה, אשר, עם התקפת הרגלים של דסה, הכריעה את הקרב. הכוחות הצרפתיים נלחמו כל היום ונסוגו. הכוחות האוסטריים יצרו טורים גדולים כדי לרדוף אחרי הצרפתים הנסוגים. בערב חזרה חטיבת הפרשים המדולדלת של קלרמן שהועסקה מדרום לשדה. יחד עם כמה אסקדרונים של דרגונים ואלמנטים אחרים, ההסתערות המתוזמנת בצורה מושלמת של אנשי קלרמן רכבה במורד שלושה גדודי גרנדירים אוסטריים. לאחר מכן, הוא דרבן במהירות את חייליו, הסתער וניתק גדוד דרגונים אוסטרי. הדרגונים דרסו דרך טורי חיל הרגלים האוסטריים, וגרמו לנסיגה כללית, והבטיחו ניצחון צרפתי בקרב שנראה כמעט אבוד רק שעה קודם לכן.
הוא הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה בבת אחת, אך כבר בערב הקרב התרעם על מה שלדעתו היה ניסיון לזלזל במעשה הגבורה שלו. לאחר מכן נוצרה מחלוקת סוערת באשר להשפעת הסתערותו של קלרמן על מהלך הקרב, ובמחלוקת זו הוא לא הפגין טאקט ולא אורך רוח. עם זאת, יתרונותיו היו גדולים מכדי שהקריירה שלו תיהרס בין אם על ידי התנהלותו בסכסוך או על ידי השערוריות התכופות, ואפילו על ידי הונאות, של חייו הפרטיים.
מלחמות נפוליאון
בניגוד לאביו, התואר שלו לתהילה לא נשען על הזדמנות אחת. אף על פי שלא היה המפורסם ביותר, הוא היה אולי המוכשר ביותר מבין כל מנהיגי הפרשים של נפוליאון, והתבלט בקרב אוסטרליץ בפיקוד על דיוויזיית פרשים קלה באגף השמאלי. קלרמן פיקד על דיוויזיית פרשים בפיקודו של ז'אן-אנדוש ז'ונו בפלישה לפורטוגל ב-1807. בקרב וימירו הוא הוביל את עתודת הגרנדירים ולאחר התבוסה הצרפתית, השתמש בכישורים הדיפלומטיים הרבים שלו במשא ומתן על אמנת סינטרה. בקרב אלבה דה טורמס ב-28 בנובמבר 1809, הוא הוביל 3,000 חיילים במתקפת פרשים מבריקה שהובילה את הצבא הספרדי של הדוכס דל פארקה לנסיגה. הוא שירת בהצטיינות בהזדמנויות אחרות במלחמת חצי האי. הדורסנות שלו הייתה ידועה לשמצה בספרד, ובכל זאת נפוליאון קיבל את התירוצים הלא משכנעים שלו במילים, "גנרל, בכל פעם ששמך מובא בפניי, אני לא חושב על דבר מלבד מרנגו".
הוא היה בחופשת מחלה במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812. עם זאת, בשנים 1813 ו-1814 הוא הוביל את קורפוס הפרשים הרביעי במיומנות בולטת. הוא שמר על דרגתו תחת הרסטורציה הראשונה, אך הצטרף לנפוליאון במהלך מאה הימים, ופיקד על קורפוס הפרשים השלישי במערכה בווטרלו.
קלרמן זכה לחרפה ברסטורציה השנייה, ולאחר שזכה לתואר ולמושבו של אביו בלשכת עמיתים ב-1820, מיד תפס ושמר עד נפילתו של שארל העשירי ב-1830 יחס של התנגדות נחושה לבורבונים. הוא מת בפריז ב-2 ביוני 1835.
KELLERMANN, F. רשום על העמוד הדרומי (העמוד ה-21) של שער הניצחון.
אליס בריידי
אליס בריידי (באנגלית: Alice Brady, נולדה כמרי רוז בריידי; 2 בנובמבר 1892 – 28 באוקטובר 1939) הייתה שחקנית אמריקאית, שהחלה את דרכה בעידן הסרט האילם ושרדה את המעבר לקולנוע. היא עבדה עד שישה חודשים לפני מותה מסרטן בשנת 1939. בין סרטיה נמנים "My Man Godfrey" (1936), בה היא מגלמת את דמותה של האם קלת הדעת של קרול לומברד, וב"שיקגו העתיקה" (1937) עליה זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ביוגרפיה
מרי רוז בריידי נולדה בעיר ניו יורק. אביה, ויליאם א' בריידי, היה מפיק תיאטרון חשוב. אמה, השחקנית הצרפתייה רוז מארי רנה, נפטרה בשנת 1896.
כבר מגיל צעיר החלה להתעניין בלהיות שחקנית. לראשונה עלתה לבמה כשהייתה בת 14 וקיבלה את עבודתה הראשונה בברודוויי בשנת 1911 בגיל 18, במופע אליו אביה היה קשור.
קריירה
כמרי רוז, עלתה בריידי על הבמה בשנת 1911 בניו הייבן באופרטה "הנסיכה הבלקנית". בשנת 1913 הופיעה בריידי עם ג'ון ברימור בסרט "גנב לילה" (שעובד על ידי פ. ג'. וודהאוס והמחזאי ג'ון סטייפלטון מתוך הרומן של Wodehouse, "Gentleman of Leisure") בתיאטרון מקוויקר בשיקגו. היא המשיכה להופיע בברודוויי (לרוב בהופעות שאביה הפיק) בעקביות במשך 22 השנים הבאות. בשנת 1931 הופיעה בבכורה של הסרט האבל הופך אלקטרה של יוג'ין או'ניל. אמה החורגת הייתה השחקנית גרייס ג'ורג' (1879–1961), איתה אביה התחתן כשאליס הייתה ילדה. אחיה למחצה היה ויליאם א 'בריידי ג'וניור, בנם של אביה וגרייס ג'ורג'. אביו של בריידי עבר להפקה והצגה של סרטים בשנת 1913, עם חברת הקולנוע העולמית שלו, ובריידי הלכה בעקבותיו, והופיעה לראשונה בסרט האילם "As Y Sow" בשנת 1914. היא הופיעה ב-53 סרטים בעשר השנים הבאות, וכל זאת תוך שהיא ממשיכה להופיע על הבמה, כאשר תעשיית הקולנוע התמקדה באותה עת בניו יורק.
בשנת 1923 היא הפסיקה להופיע בסרטים כדי להתרכז במשחק על הבמה, ולא הופיעה על המסך עד שנת 1933, אז עשתה את המעבר להוליווד והסרט - "When Ladies Meet" של MGM הפך לסרט המדבר הראשונה שלה. מאז ואילך היא עבדה לעיתים קרובות עד יום מותה, ועשתה עוד 25 סרטים בתוך שבע שנים. סרטה האחרון היה "מר לינקולן הצעיר" (1939).
חיים אישיים ומוות
בריידי הייתה נשואה לשחקן ג'יימס קריין בין השנים 1919 ל־1922, השנה בה התגרשו. הם השתתפו יחד בשלושה סרטים אילמים: "ליל הכלולות שלו" (1919), "חוטאים" (1920) ו"פנס אפל" (1920). לזוג נולד ילד אחד, דונלד.
בריידי נפטרה מסרטן ב־28 באוקטובר 1939, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-47.
פרסים
על גילומה של גברת מולי אולירי - גרסה בדיונית של קתרין אולירי - בשנת 1937 ב"שיקגו העתיקה" זכתה בריידי בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא הייתה מועמדת לאותו פרס גם בשנה הקודמת, על עבודתה בסרט "אישי גודפרי".
אחד המיתוסים המסופרים אומר,כי בארוחת פרס, לוחית פרס האוסקר של בריידי, (פסלונים לא הוענקו עבור הקטגוריות התומכות עד 1943) נגנב על ידי אדם שעלה על הבמה לקבל את הפרס מטעם השחקנית הנעדרת. זה מעום לא הוכח והמתחזה מעולם לא נמצא. האקדמיה הוציאה אז לוח חלופי שהוגש מאוחר יות לבריידי.
עם זאת, על פי העיתונות באותה עת במאי הסרט, הנרי קינג, קיבל מטעמה את הלוחית בטקס וחבריה של גב 'בריידי העבירו אותו לביתה מאוחר יותר באותו לילה. לזוכים מוענקים פרסים ריקים בטקס ומחזירים אותם לאקדמיה כדי לחרוט אותם לאחר מכן. העלמה בריידי פעלה על פי נוהג זה, מה שאולי הוביל לסיפור שהאקדמיה העניקה לה גביע חלופי.
אברהם יצחק בלוך
הרב אברהם יצחק בלוך (תר"ן, 1890-כ' בתמוז תש"א, 1941) היה ראש אב בית דין טלז וראש ישיבת טלז בליטא. נספה בשואה עם קהילת טלז.
תולדות חייו
נולד לרב יוסף יהודה לייב בלוך ולבת הרב אליעזר גורדון.
בתרפ"א מונה לראש ישיבת טלז לצד אביו, ולאחר פטירת אביו בז' בחשוון תר"ץ נבחר לרבה של קהילת טלז. כמו כן נבחר כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וחבר תנועת "יבנה".
בעקבות כניסת הרוסים לליטא הם סגרו את כל הישיבות וגם ישיבת טלז פוזרה. התלמידים המשיכו ללמוד במחתרת בחמש ערים שונות בליטא, והרב בלוך המשיך לדאוג להם ככל יכולת אף בתנאים הקשים האלו.
בתמוז תש"א פלשו הגרמנים לליטא ובכלל זה לטלז, והקהילה עם רבם ורבני הישיבה ובהם האח הבכור, הרב זלמן שמואל שהיה המנהל הרוחני של הישיבה ודיין בטלז, חוסלה. הרב בלוך נרצח עם בנו אליעזר בן ה-16 ביום כ' בתמוז ה'תש"א, 15 ביולי 1941. אשתו ראשא (44) וילדיהם: חסיה (19), פנינה (10) ויוסף יהודה ליב (4) בכפר ראיין הסמוך לטלז בי"ג בטבת ה'תש"ב, 2 בינואר 1942.
מלון צ'לסי
הסופר והמדען ארתור סי. קלארק כתב את הספר 2001: אודיסיאה בחלל בזמן ששהה במלון צ'לסי, והמשוררים אלן גינסברג וגרגורי קורסו בחרו בו כמקום למפגשי התרבות שערכו. המקום ידוע גם כמקום שבו שהה המשורר הוולשי דילן תומאס טרם מותו ב-1953, כמו גם המקום שבו נמצאה גופתה הדקורה של ננסי ספנג'ן, חברתו של סיד וישס (חבר להקת הסקס פיסטולס) ב-1978. לאונרד כהן כתב על המלון את שירו Chelsea Hotel, המתייחס גם לג'ניס ג'ופלין. הבניין נקבע כאתר תיירות בעיר ניו-יורק החל מ-1966, ואתר לשימור לאומי החל מ-1977.
היסטוריה
הבניין נבנה בין השנים 1883–1885, ונפתח ב-1884, בטרם הסתיימה בנייתו. היה זה אחד מחמשת בנייני הדירות הקואופרטיבים הראשונים בעיר. בעת בנייתו, הבניין בן 12 הקומות היה הגבוה ביותר בעיר ניו-יורק, והשקיף על מרכז העיר ניו-יורק ורובע התיאטראות. למרות ייחודו, בחלוף מספר שנים הקואופרטיב פשט את הרגל, והבניין הוסב למלון. בשנת 1939 פשט המלון את הרגל, ונרכש על ידי שלושה שותפים, ג'וזף גרוס, ג'וליוס קראוס ודייוויד בארד, שניהלו אותו עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר פטירתם של קראוס וגרוס, המשיך לנהל את המלון בנו של דייוויד בראד, סטנלי.
במאי 2011 נמכר המלון לסוחר נדל"ן במחיר של 80 מיליון דולר. החל מאוגוסט 2011 הפסיק המלון לקבל הזמנות חדשות במטרה להתחיל בתהליך שיפוצו (אף על פי שדיירים ותיקים ממשיכים לגור בו).
אמנים מתחום הכתיבה
מארק טוויין, או. הנרי, דילן תומאס, ארתור סי. קלארק, ארתור מילר, גור וידאל, טנסי ויליאמס, סימון דה בובואר, ז'אן-פול סארטר, תומאס וולף, קוונטין קריספ, רוברט האנטר, לאונרד כהן ורבים אחרים.
רבים מיוצרי דור הביט חיו ויצרו במלון. בהם ויליאם ס. בורוז, גרגורי קורסו, הרברט הנקה, אלן גינסברג, ג'ק קרואק (שכתב בזמן שהותו במלון את ספרו הידוע "בדרכים"), וצ'ארלס בוקובסקי.
הסופר צ'ארלס ר. ג'קסון (מחבר הספר "סוף השבוע האבוד") התאבד בחדרו בספטמבר 1968.
שחקנים ובמאים
סטנלי קובריק, מילוש פורמן, שירלי קלארק, ג'יין פונדה, אליוט גולד, הקומיקאי מיץ' הדברג, אית'ן הוק, דניס הופר, וינסנט גאלו, אדי איזרד, אומה תורמן, מייקל אימפריולי, אידי סדג'וויק, גבי הופמן ואמה, ויווה, שהייתה שחקנית בסרטיו של אנדי וורהול.
מוזיקאים
חברי להקת הגרייטפול דד, טום וייטס, פטי סמית', איגי פופ, חברי להקת The Velvet Underground, חברי להקת מוד פאן, וירג'יל תומסון, ג'ף בק, צ'יק קוריאה, די די ראמון, ג'וני ת'אנדרס, סולן להקת Thin Lizzy פיל ליינוט, ג'ון קייל, אדית פיאף, ג'וני מיטשל, בוב דילן, אליס קופר, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס, חברי להקת Canned Heat, סיד וישס, ריצ'רד הל מלהקות טלוויז'ן וההארטבקיירס, רופוס ויינרייט, ריאן אדמס, לו ריד, עבדולה איברהים והזמר הקנדי לאונרד כהן (שמזכיר את המלון בשירו הידוע "צ'לסי הוטל מספר 2").
בין דיירי המלון היו גם אנתוני קידיס מלהקת רד הוט צ'ילי פפרז, מדונה (שהתגוררה בו בשנות השמונים וצילמה בחדר 822 את התמונות לספרה SEX), הזמר פאלקו וחברי להקת הליברטינז.
אמנים
הצמד כריסטו וז'אן-קלוד, ג'וליאן שנאבל, פרידה קאלו ודייגו ריברה, ג'ספר ג'ונס, קלאס אולדנבורג, וילם דה קונינג, והצלמים אנרי קרטייה ברסון ורוברט מייפלת'ורפ.
כוכבי וורהול
לעיתים קרובות נקשר בית המלון בשמם של כוכבי אנדי וורהול (חבורה שקודמה על ידי וורהול ביצירותיו ונהגה להתלוות אליו באירועים חברתיים).
בשנת 1966 צילמו וורהול והבמאי פול מורייסי את הסרט "צ'לסי גירלס'" (בנות הצ'לסי) שתיעד את המשתתפים הקבועים ב"בית החרושת" (הפקטורי) של וורהול ואורח חייהם במלון צ'לסי. בין הסופרסטארים של וורהול שנהגו לגור במלון צ'לסי ניתן למנות את אידי סדג'וויק, ויוה, אולטרה ויולט (איזבל קולין דופרסן), מארי וורנוב, הולי וודלון, אנדרה פלדמן, פול אמריקה, בריגיד ברלין ואת הזמרת ניקו (שהייתה שותפה ללהקת הוולווט אנדרגראונד).
צביקה שוורצברג
צביקה שוורצברג (נולד ב-19 בדצמבר 1956) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
שוורצברג נולד בחיפה בבית אמיד, ובגיל חמש נסע עם הוריו לאפריקה, שם אביו עבד מספר שנים בפרויקט להקמת שדה תעופה בעיר איבדאן שבניגריה. בילדתו חלם להיות שחקן והשתתף בסדנת תיאטרון של אברהם קלינגר (שם גם למדו השחקנים צחי נוי, איקה זוהר, אדם וחברו יהויכין פרידלנדר), אך הוא גם הצטיין בלימודים ואביו הועיד אותו להמשיך את העסק המשפחתי. אחרי השירות הצבאי נסע ללונדון וגר שם בקומונה. שחזר התחתן עם אורלי, אותה הכיר בצבא, למד כלכלה ותיאטרון, אולם עזב לאחר זמן קצר וסיים תואר בהנדסת חשמל בטכניון, כדי להשתלב בעסק של אביו ואחר כך הצטרף לעסק.
בגיל 29, לאחר שראה את ההצגה "כולם היו בני חוץ מנעמי" שהעלה הסטודיו למשחק ניסן נתיב, בה שיחק חברו יהויכין פרידלנדר, החליט שוורצברג לעבור עם משפחתו לתל אביב וללמוד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. בסיום לימודיו, בסוף שנות ה-80 החל להופיע בתיאטרון, בתוכניות טלוויזיה ובהצגות ילדים. בין השאר שיחק בתוכניות הילדים "רחוב סומסום" ו"סופי לעת עתה" ב, ב שיחק במחזה "הגולם" (1989) בבימוי גדליה בסר ובמחזה "המתלבט" (1990) שכתב וביים חנוך לוין.
קריית דיבוב
שוורצברג התמקד בהמשך הקריירה שלו בדיבוב ודיבב מאות סדרות וסרטים, ביניהם: נסיך הרעם (רעם כחול), דרגון בול Z (פיקורו), בובספוג מכנסמרובע (פלנקטון), גלקטיק פוטבול (בליילוק / נוראטה) גיבורי התנ"ך הגדולים (דמויות שונות), מדלן (המספר), טוטלי ספייס (דמויות שונות), החלילן מהמלין (ראש העיר), צבי הנינג'ה (שרדר), חברים בחווה (דמויות שונות), לאקי לוק (ג'ו דלתון), תפוס ת'כריש (קולות רקע), גורמיטי (ראזל), נארוטו (זאבוזה), סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר (לורד רופ), הארי פוטר (רמוס לופין), סוניק X וסוניק בום (דוקטור אגמן), מדלן היפה (מספר), הסיפור של באטמן (אקוומן), הדרקון הראשון שלי (סטויק הרחב), גנוב על המיניונים (אל-מאצ'ו), גוסט פורס (מר ולאדובסקי / רולנד) ומזלגוני שואל שאלה (מלפיל ברוקס).
ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי
ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי (באנגלית: United Nations Industrial Development Organization, או בראשי תיבות: UNIDO) הוא ארגון של האומות המאוחדות הכפוף למועצה הכלכלית חברתית של הארגון אשר הוקם ב-17 בנובמבר 1966. המטה הראשי של הארגון ממוקם בווינה, אוסטריה, ומשרדי הארגון ממוקמים בעוד כ-60 מדינות. מטרת הארגון היא לסייע למדינות בפיתוח כלכלי ותעשייתי.
נכון לאפריל 2019 חברות בארגון כ-170 מדינות שמשפיעות על מדיניותו. בארגון עובדים כ-670 איש ואישה והוא נעזר בייעוץ של כ-2,800 מומחים מרחבי העולם.
ישראל אישררה את הצטרפותה לארגון בשנת 1983.
פסל המורד הקטן
פסל המורד הקטן, או "הצופה הקטן" (בפולנית: Mały Powstaniec) הוא פסל המנציח את הילדים-חיילים שלחמו ומתו במהלך מרד ורשה 1944. הוא ממוקם בסמוך לחומות העיר העתיקה של ורשה.
הפסל הוצב בשנת 1983. הוא מתאר נער צעיר לובש קסדה גדולה מדי לראשו, ומחזיק תת-מקלע, שלפי גודלו עשוי להיות לכאורה גם צעצוע. הדמות עוצבה בדמותו של  "אנטק" ("antek"), נער לוחם, בנו של רופא קרדיולוג שהיה בין המורדים, שכינויו בפי הלוחמים היה "קרלי", שנהרג במקום זה ב-8 באוגוסט 1944 בגיל 13. הקסדה ותת-מקלע מפוסלים בדמות הציוד שהיה בשימוש לוחמי תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה נגד גרמניה הנאצית.
הפסל מייצג את הילדים, הנערים והנערות, רבים מהם חניכי תנועת הצופים בפולין (ולכן מכונה גם "פסל הצופה הקטן"),  שנהרגו בעת ששימשו כשליחים, כמובילי נשק ותחמושת, כתצפיתנים וכשדרים, בעת המרד של המחתרת הפולנית בוורשה כנגד הגרמנים הנאצים הכובשים, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה. הפסל יז'י יארנוצקייביץ' (Jerzy Jarnuszkiewicz) עיצב את האנדרטה כבר בשנת 1946, אולם המשטר הקומוניסטי שראה בלוחמי המחתרת הפולנית תנועה לאומנית, לא איפשר את הצבתו בפומבי. עותקים מוקטנים של האנדרטה נפוצו ברחבי המדינה כבר בסוף שנות ה-40, והפכו במהרה לסמל למאבקה של פולין לחירות. מאחורי הפסל חרוטות בפולנית מילות שיר פופולרי מאותה תקופה, המתאר נאמנות למולדת.
משה רוסנק
משה רוסנק (י"ז באייר ה'תרפ"ד - כ"א בתמוז ה'תשס"ו; 21 במאי 1924 – 17 ביולי 2006) היה מפקד הרובע היהודי במלחמת העצמאות. יקיר ירושלים לשנת 2005.
ביוגרפיה
משה רוסנק נולד בשנת 1924 בקושיצה (אז בצ'כוסלובקיה, כיום בסלובקיה), למשפחה דתית וציונית. סבו, יהושע רוסנק, שימש כציר בקונגרס הציוני. לאביו של רוסנק היה בית חרושת למגבעות, ואמו הייתה עקרת בית. בצעירותו היה חבר בתנועת בני עקיבא בעירו. כשהיה בן 9 עלו אביו ושני אחיו הגדולים לארץ ישראל, באופן בלתי לגאלי. רוסנק הצטרף אליהם יחד עם אמו, אחיו הצעיר ואחותו כעבור שנה.
משפחת רוסנק שינתה את שם המשפחה ל"לוי" כדי להתחמק מהשלטונות הבריטיים בארץ ישראל. המשפחה התגוררה בדירת חדר בשכונת בית ישראל בירושלים, ופתחה חנות מגבעות. רוסנק למד בתלמוד תורה מזרחי בעיר. בשנת 1938, נפטר אביו של משה מלוקמיה.
מפקד העיר העתיקה בתש"ח
בתחילת מלחמת העצמאות נשלח לפקד על מחלקת חי"ש ברובע היהודי בירושלים. במרץ 1948 החליף את אברהם הלפרין בתפקידו כמפקד הרובע, ונערך עם לוחמיו להגנה על הרובע מפני תקיפות הלגיון הערבי. ב-28 במאי, לאחר תקופה של מצור ולחימה מתמשכת ברובע, ובסיומו של קרב קשה, חתם רוסנק יחד עם ההנהגה האזרחית על הסכם הכניעה, ויצא לשבי הירדני. לאחר מספר חודשים שוחרר מהשבי.
בשנת 2005 הוענק לרוסנק תואר יקיר ירושלים. בנימוקי הוועדה נכתב כי הפרס מוענק לרוסנק
משה רוסנק נפטר בכ"א בתמוז ה'תשס"ו (2006) ונטמן בהר הזיתים בסמוך לקבר האחים לחללי הרובע היהודי ושל לוחמי העיר העתיקה במלחמת העצמאות.
הפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב (2003)
הפיגוע
זמן קצר לאחר הפיגוע נטלו גדודי חללי אל אקצה, הזרוע הצבאית של הפת"ח, אחריות. בהודעה שפרסמו ציינו כי מבצעי הפיגוע הם סאמר נורי, בן 19, ובוראק חילפי, בן 21, שני תושבי שכם, אולם בלילה לאחר מכן פרסמו הודעה נוספת, לפיה המחבלים הם לא מאנשי התנועה. גם אנשי הג'יהאד האיסלאמי נטלו אחריות לפיגוע בשיחות עם כתבים, אולם ראשי התנועה לא ידעו לאשר את מעורבות אנשיהם באירוע.
באור גדול
באור גדול הוא סינגל של הזמרים הישראלים אייל גולן ועדן חסון, אשר יצא לאור ב-11 בפברואר 2021, כסינגל מתוך אלבומו ה-24 של גולן, "להיות מאושר". השיר נכתב, הולחן והופק על ידי חסון עצמו, יחד עם יעקב למאי והצמד דולי ופן.
רקע
בסמוך לצאתו, פרסם חסון על השיר: "בכל אחד מאיתנו יש פיסה של אור. אחרי 120 שנים, האור שקיבלנו חוזר למעלה, לאותו מקום שהגיע. הוא יכול לשוב ולדבוק מעלה בחזרה רק אם הוא נקי, כביום שקיבלנו אותו. לכן עלינו לעבוד על המידות שלנו. החשובות שבהן - הן לבחור בטוב, לא לכעוס ולא לפחד. הזמן הזה הוא בדיוק השלב בו העולם נבחן על המידות האלו. אז בואו נעמוד במבחן הזה ביחד, ויחד נהיה אור גדול!".
ביקורות
דודי פטימר ממעריב אונליין תיאר את השיר כ"אחד הלהיטים הראויים להוביל את מצעדי ההשמעות בשנת 2021" והוסיף כי "הטקסט המעולה, המתכתב היטב עם המצב הנוכחי של קורונה שנע בין חוסר אונים משווע לבין תקווה וציפייה להתחלה חדשה - משלב בין קודש לחול בצורה מדויקת ומוציא מהשניים את מיטב האמוציות והסנטימנטים המוליכים שיר טוב". את מנגינת השיר תיאר כ"מלודית, קליטה, בנויה בצורה הנכונה של בית מתון המכין את הקרקע לפזמון מפוצץ ששובה את הלב למן השמיעה הראשונה וזוכה להרמוניות נהדרות בין השניים, שמתאימים זה לזה ככפפה ליד".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר הוצג בשידור בכורה בערוצו של גולן ביוטיוב בסמוך לצאת הסינגל. הקליפ בוים על ידי דורון סרי ומשתתף בו השחקן ישראל אטיאס.
צבי רים
צבי רים (שם מדעי: Gazella leptoceros; קרוי גם צבי דק-קרניים או צבי חול אפריקני), הוא מין אנטילופה בינונית בסוג צבי החי בצפון ומרכז מדבר סהרה ומצוי בסכנת הכחדה. הוא תואר לראשונה בשנת 1842 על ידי החוקר והביולוג הצרפתי פרידריק קיוויה וקרוב מבחינה גנטית לצבי קיווייה וצבי החול. משמעות שמו המדעי של המין היא "עז דקיקת קרן", בהתייחס לסימן ההיכר שלו.
תיאור
צבי רים מתאפיין בזוג קרניים ארוכות וספיראליות, והן דקות ביותר מכל מיני הצבאים ומאפשרות לזהות אותו בקלות רבה. המבנה של הקרניים עדין יותר משל רוב המינים, בדרך כלל בצורת נבל או חצי קשת, ולעיתים רחוקות עם צורת "S" ברורה. הקרן צומחת ישר לכיוון מעלה, מתעגלת באלגנטיות לאחור ובחזרה לקדימה תוך כדי הטיה קטנה לצדדים, וישנם פעמים בודדות שהיא ישרה כמעט לחלוטין כקרני הראם. אצל צבי זה גם נפוץ שאין לקרניים צמיחה אחידה, ואחת מהן עלולה להיות עקומה לעומת חברתה. הקרניים ממוקמות במרכז המצח מעל העיניים, ובמרחק ניכר מהן ומהאוזניים. המרחק בין הקרניים זהה בדרך כלל בין הבסיס לקצוות, אך תלוי בכיוון הצמיחה שלהם. ההפרש בעובי הקרן בין הבסיס לקצוות נמוך מאוד במין זה ופעמים רבות נעדר, ועובי הקרן זהה לפחות בשני שלישים מהקרן. מהבסיס לאורך הקרן ישנם 14–30 טבעות או חצאי טבעות גדולות ובולטות, וזהו הצבי בעל מספר הטבעות הרב ביותר; הקצוות חלקות וחדות. צבע הקרניים שחור חלודה, שחור כחלחל ואפרפר, ולפעמים הקצוות בצבע כהה משאר הקרן. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים עבות וארוכות בצורה ניכרת, והטבעות ברורות ובולטות יותר. קרני הנקבות גם גליליות ועדינות מאלו של הזכרים. הפרווה של צבי רים קצרה וחלקה ומורכבת משערות דקות ודלילות, ובכך מותאמת במיוחד לאקלים המדברי והיבש של מדבר הסהרה. צבע הפרווה חיוור במיוחד ומקנה לצבי שני יתרונות: הפרווה הבהירה מתמזגת לחלוטין עם דיונות החול במדבר ומקשה על טורפים וציידים למוצאו, ובנוסף, הצבע הבהיר גורם לקרינת השמש שנקלטת על צבע כהה לחזור חזרה, ובכך מסייעת לו להתמודד בקלות יותר עם האקלים המדברי. צבע הפרווה הוא גוונים של צהבהב וורדרד בהיר\שמנת, בז' קרמי או חום חולי המקנה לו את שמו הנוסף. הגחון, המותניים, העכוז והחזה בצבע לבן בוהק, וסמוך לעכוז יש פסים דהויים בצבע חום כהה. הרגליים מתחלקות בין לבן בוהק בצד הפנימי לחום בהיר\חולי\קרמי בצד החיצוני. מעל המותניים הלבנות יש פס כהה ועבה האופייני לצבאים, אך הוא דהוי ובהיר מאוד ביחס לשאר - בצבע חום בהיר או כהה מעט. בדומה לצבי פרסי, גם לצבי רים אין זה נדיר שהפס נעדר לחלוטין. זנבו של צבי רים הוא האזור הכהה ביותר בגופו ונע בין חום שוקולד לשחור, והוא שעיר למדי ביחס לשאר הפרווה. אזורים כהים נוספים הם הברכיים והאזור הסמוך לפרסות.
צבע הפנים של צביי רים בהיר בדומה לשאר הגוף, וסימוני הפנים קלושים וחיוורים ביחס לסימוני הפנים של מינים כדוגמת צבי תומסון, צבי סומרינג וצבי גראנט. הלחיים בצבע צהבהב\ורדרד\קרמי, המצח והחרטום בצבע אדמדם או חום בהיר, כשבמרכז החוטם יש רצועה שחורה קטנטנה. מעל העיניים ועד ללוע נמשך פס קרמי עבה, ומתחתיו במקביל ישנו פס אדמדם\חום בהיר שמתחיל בתחתית העיניים ומסתיים אף הוא סמוך ללוע. סביב האף, השפתיים והסנטר יש כתם בצבע לבנבן\אפרפר, ומהסנטר ועד לחזה ישנו פס לבנבן. האוזניים בצע חום בהיר או קרמי בצד החיצוני, כשהקצוות והצד הפנימי בצבע לבן בוהק.
גופו וצוואר של צבי רים ארוכים ודקים למדי, וראשו קצר ובעל חרטום משולש. אוזניו דקות, ארוכות ומשולשות, וזנבו קצרצר. רגליו ארוכות ודקיקות, והאחוריות גבוהות במעט מאוד מהקדמיות, ומשום כך יש לו לעיתים מראה כפוף ומקושת. העיניים גדולות ושחורות, ומהם יוצא פס דק וקצר המאפיל על בלוטות הריח. הנחיריים והפה ארוכים ודקים בצבע שחרחר. הפרסות של צבי רים דקות וחדות כיתר הצבאים, אך הן רחבות מעט בבסיס בדומה לפרסתני ביצות כקובוס וצבי סוף, ומקלות על הצבי לנוע במהירות על פני מרחבי החולות. מלבד הקרניים ההבדלים בין הזכרים לנקבות מועטים יחסית, כשהזכרים כבדים וכהים במעט מהנקבות. מידות הגוף של צבי רים: גובה הכתפיים: 72-66 ס"מ. אורך הראש והגוף: 110-100 ס"מ. אורך קרני הזכר: 41-30 ס"מ. אורך קרני הנקבה: 38-20 ס"מ. אורך הזנב: 20-15 ס"מ. משקל: 30-14 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
צבי רים היה נפוץ בעבר לכל אורך צפון, דרום, ומרכז צפון אפריקה. תפוצתו משרעת כיום במספר אוכלוסיות מבודדות אחד מהשני במדינות הבאות: מצרים (מחוזות: אל-ואדי אל גדיד ומטרוח). לוב (במחוזות שבחבלים הבאים: חבל קירנאיקה - אל בוטנאן ואל כופרה, חבל טריפוליטניה - נאלות ואל-ג'באל אל-ערבי; חבל פזאן - ע'את, וואדי אל-חיאה וסבהא). אלג'יריה (מחוזות: אדראר, לאגוואט, אל-ג'לפה, בשאר, ורקלה, אל-ביד, אל-ואד, א-נעאמה, ע'רדאיה, ותאמאנראסט). תוניסיה (מחוזות: קבילי, טטאוניה וטוזיאור) צ'אד (מחוזות: בורקו, אנדי וטיבסטי), סודאן (מחוזות: א-שימאליה, וצפון דארפור), ניז'ר (מחוז אגדז), מאלי (מחוז קידאל). הטווח הגדול ביותר של תפוצתו משתרע על מרחבי החולות והדיונות העצומים של ערג' המערבי הגדול, ערג' המזרחי הגדול, וחמדה אל חמדה, הנמצאים במרכז אלג'יריה ומערב לוב. למרות הטווח הגדול של תפוצתו, הנוכחות שלו במדינות הסהרה הדרומיות לא מאומתת כבר שנים רבות. בעבר היו גם דיווחים על הצבי ממרוקו, אך הם התבררו כלא נכונים.
בית הגידול של צבי רים הוא מהצחיחים ביותר על פני כדור הארץ, וכולל את מרחבי החול העצומים של מדבר סהרה שבהם צמחייה ומטעי שיטה דלילים, ופסיפס של דיונות, אזורים סלעיים או הרריים, נאות מדבר, ושקעי חול כדוגמת שקע קטרה. הוא מצוי בעיקר בגבהים נמוכים, החל מ-133 מטר מינוס ועד ל-1,000 מטר מעל פני הים. הטמפרטורות בתחומי תפוצתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100-0.5 מילימטר לשנה.
אקולוגיה ומחזור חיים
צבי רים הוא בעל חיים אפלולי כתוצאה מהאקלים החם, ושיא פעילותו היא בעיקר לאורך הלילה ובשעות הזריחה והשקיעה הקרירות יחסית; בשעות החמות החל מזריחת השמש הוא נח באזור מוצל כדוגמת סלעיים, שיחים או עצים בודדים הפזורים במדבר. מלבד הפרווה החיוורת שלו שכאמור מחזירה את קרינת השמש, האף שלו רחב כדי לאפשר לדם להתקרר ברשת כלי הדם. מאפיינים אלו כמו גם האקולוגיה שלו הופכים אותו למותאם ביותר למדבר סהרה. התזונה שלו רחבה למדי ומורכבת מעשבים, עשבי תיבול, שיחים, צמחים בשרניים, סקולנטים, קקיונות, פקעות - ובאופן כללי כמעט כל צמחייה שנפוצה במדבר. כיון שצבי רים פעיל בעיקר שעות הלילה, הוא מנצל את הטל שיורד על הצמחייה ובכך אינו זקוק כלל למים זמינים; עם זאת, אף על פי שהוא צובר ממזונו מספיק לחות הנדרשת לקיומו, הצבי תמיד ישתה מים כאשר תהיה לו הזדמנות.
כיום אין כמעט לצבי רים טורפים טבעיים לאחר שהם ניצודו מרוב רחבי הסהרה, אך מדי פעם הוא נטרף על ידי ברדלסים וצבועים נקודים בודדים, וכנראה גם על ידי פיתון סלעים אפריקני, אריות, נמרים וזאבים טלואים בטווח הדרומי יותר של תפוצתו.
צביי רים הם בעלי חיים נוודים, הנודדים על פני שטחים גדולים בסהרה בחיפוש אחר מזון, למרות שאין להם מסלול נדידה קבוע. ניתן לזהות נוכחות של צביים אלו על ידי שבילים קבועים בין הדיונות, כמו גם על ידי ערימות זבל אופייניות בצידיהם שנעשות על ידי הזכרים בעיקר. במהלך הנדידה צביי רים נפגשים עם פרסתנים נוספים כדוגמת צבי הנגב, דישון ועבדקן הרעמה. צבי רים הוא בעל חיים חברתי, אך בדומה לפרסתנים אחרים בסהרה המבנה החברתי גמיש למדי ותלוי בעיקר בשינויים בתנאי המחיה. המבנה הקבוע הוא קבוצות או עדרי נקבות בוגרות וצאצאיהן בהיקף של 3–10 פרטים, העשויים להגיע עד 25 פרטים; בדרך כלל בכל עדר יש נקבה דומיננטית הקובעת את כיוון המסע. הזכרים המבוגרים נוטים לחיות בבדידות, בעוד שזכרים צעירים חיים בעדרי רווקים משלהם. למרות זאת אין זה נדיר לראות עדר מעורב של זכרים ונקבות.
עונת הרבייה נמשכת בדרך כלל מאוגוסט עד ספטמבר, ובתנאים אופטימליים של מזון, הזכרים עלולים להקים טריטוריות רופפות בעונה זו. הזכר ממגן על שטחו מפני זכרים אחרים, ומאפשר רק לנקבות להיכנס אליו. עם זאת הנקבות אינן משתפות פעולה תמיד, ועלולות להתרבות גם עם זכרים צעירים יותר הנמצאים בשולי הטריטוריות. למרות המראה העדין והחינני של צביי רים, הזכרים תוקפניים ואגרסיביים במיוחד בעונת הרבייה, והקרבות ביניהם על הטריטוריות סוערים ואכזריים למדי.
ההריון נמשך 156–169 ימים (5.5 חודשים), לאחריהם הנקבות יולדות עופר אחד ולעיתים שניים במהלך חודשי ינואר ופברואר. בדרך כלל שיעורי הלידה עולים כאשר יש שפע במזון. העופרים נגמלים לאחר 3 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר 6–9 חודשים לנקבות, ו-18 חודשים לזכרים. תוחלת החיים של צבי רים היא כ-14 שנים.
איומים ושימור
צבי רים מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ירידה מתמשכת במספר הצביים הבוגרים, הצטמצמות האוכלוסייה לכיסים מבודדים, וההעלמות שלו מחלקים רבים מתפוצתו ההיסטורית כדוגמת המדבר הלובי במזרח, וערג' שש ואיגידי במערב. מגמת האוכלוסייה בירידה החל מ-1986. כיונק הנפוץ במדינות עניות במיוחד, אשר לחלק מהם ישנה תסיסה אזרחית, צביי רים סובלים רבות מאובדן בית גידול ולוחמה של ארגוני טרור בשטחם. הוא גם ניצוד בהרחבה לבשרו או לקרניו הנמכרות כקישוטים. האיום המרכזי לאורך הטווח שלו הוא ההתרחבות המהירה של ההפרעה האנושית הנגרמת על ידי חדירת תיירים ואזרחים בתחבורה מדברית המבוססת על 4x4, חיפושי וקידוחי נפט, וצורות אחרות של תחבורה ממונעת המשפיעות גם על חלק מהאוכלוסיות שנותרו בצפון אפריקה. איומים נוספים הם הידרדרות בנוכחות של הצמחייה על ידי מדבור ובצורות.
צבי רים מופיע בנספח א' של CMS - תוכנית שימור לאנטילופות בסאהל ובסהרה. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים, כשהבולטים שביניהם הם הפארק הלאומי דג'ביל והפארק הלאומי סינג'אר בתוניסיה, הפארק הלאומי טאסילי אגירס באלג'יריה, שמורות נאות סיווה במצרים, ואולי גם שמורת הטבע אווי-טנרה בניז'ר. ישנו מספר קטן של צביי רים הנמצאים ב-20 מרכזי רבייה בשבי באירופה, צפון אפריקה ואמריקה. כל המרכזים מהווים חלק מתוכנית רבייה בינלאומית, ומקורם מקבוצה קטנה מאוד שנתפסו בתוניסיה. מספר הצביים במרכזים אלה מוערך בכ-200 צבאים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביי רים אינו ידוע דיו, ומרבית האוכלוסיות מתמעטות. המספר בוודאות נמוך מ-2,500 פרטים.
דליה בן ארי
דליה בן ארי (נולדה ב-1951) היא עיתונאית ויוצרת סרטי תעודה ישראלית.
ביוגרפיה
בן ארי החלה לכתוב בשבועון "לאישה" בשנות השבעים. בכתבותיה התמקדה בראיונות ובסיפורים אישיים. היא סיקרה בקביעות את טקסי בחירת מלכת היופי ואת הזוכות בתחרות.
בשנות השמונים שהתה תקופה בארצות הברית עקב תפקידו של בעלה כנספח צבאי בוושינגטון.
היא עסקה גם ביצירה דוקומנטרית ויצרה את "מחפשים את אבא", סדרה של חמישה סרטים תיעודיים ששודרו בערוץ 2 אודות ישראלים המחפשים אחר אביהם במקומות שונים בעולם, הסרטים זכו למדרוג גבוה.
בשנת 2012 עזבה את "לאישה". ב-2017 החלה לכתוב עבור הירחון "את".
נשואה לנתן בן ארי ולהם שתי בנות, בניהן היא הדוגמנית שירי בן ארי.
סמל העיר יקנעם עילית
סמל העיר יקנעם עילית, סמלה הרשמי של העיר יקנעם עילית והעייריה, אומץ ב-28 בדצמבר 1961.
תיאור הסמל
הסמל מורכב ממגן בעל מסגרת ירוקה ושדה בצבע ירוק בהיר אשר בתחתיתו הכיתוב "עיריית יקנעם" בעברית ובאנגלית. על גבי המגן מספר סמלים:
היסטוריה
סמלה הקודם של העיר היה בשימוש עוד כשהוכרה כמועצה מקומית. הסמל כלל איור של מבנה צעשיה ובית מגורים צמודים על רקע הרים, מבין המבנים עבר שביל שירד לתחתית הסמל שם היו שני קווים בצורת גל, המסמלים את נחל קישון. בנוסף בראש הסמל הופיע ״ורד העמקים״ שמופיע גם בסמל הנוכחי. הסמל הופיע לרוב על רקע כחול, כשקווי הציוד בו מופיעים בירוק ולבן. הסמל אומץ ב-28 בדצמבר 1961. עם הפיכתה לעיר שונה סמל העיר.
ברוך ארבל
ברוך ארבל (25 ביולי 1931 – 13 באפריל 2019) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר).
ביוגרפיה
נולד בשם ברנרד ארבסמן בברלין בשנת 1931, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן שנתיים בתקופה של עליית הנאצים לשלטון. לקח חלק בהכשרה בגינוסר, ובשנת 1949 התגייס לצה"ל ליחידת הכלבנים של המשטרה הצבאית. בשנת 1953 פורקה יחידת הכלבנים, וארבל עבר ליחידות אחרות במשטרה הצבאית. הוא פיקד על תחנות המשטרה הצבאית בצריפין ובבאר שבע, ולאחר מכן היה ראש מדור היסעים. בשנת 1958 מונה למפקד המשטרה הצבאית בירושלים, ולאחר מכן היה מפקד המשטרה הצבאית בתל אביב. משנת 1960 כיהן כקצין שלישות, בחטיבה 14 ובחטיבה 7, והחל משנת 1968 עד שנת 1973 כקצין שלישות פיקודי של פיקוד מרכז. ביולי 1972 כיהן בהרכב השופטים של קוזו אוקמוטו.
בשנת 1974 מונה לסגן מפקד המשטרה הצבאית ובאוקטובר 1977 מונה לקצין המשטרה הצבאית הראשי והחליף את תא"ל בנימין ענבר. כקצין המשטרה הצבאית הראשית שם דגש על שיקום אסירים בכלא הצבאי, מלחמה בשימוש בסמים בצה"ל והכנת תשתית מודיעינית של המשטרה הצבאית. כמו כן פעל כנגד תאונות דרכים בצבא.
משפטו
באמצע 1980 הגיעו לידיעת הרמטכ"ל, רפאל איתן, תלונות על התנהגות לא הולמת של ארבל, מצד פקודים שלו, שנדונו בעצמם על התנהגות לא ראויה. ארבל הוצא לחופשה, ואיתן ביקש משירות הביטחון הכללי לבחון את החשדות, ולאחר בדיקה אלו העבירו את העניין למשטרה, בליווי של תא"ל דב תמרי. החשדות נסבו על שחרור מכרים משירות מילואים, הענקת תנאים מיוחדים בכלא צבאי לבקשת מכרים, והענקת רישיון לאקדח, שלא לפי הנוהל. על פי החשדות תמורת אלו קיבל ארבל הטבות שונות ממכריו. על חקירת המשטרה ניצח איתן גולן, לימים תנ"צ.
בדו"ח ביניים של החקירה בתחילת ספטמבר 1980 נכתב שלא אומתו חשדות פליליים, אולם בהמשך נעשו מעצרים וגויס עד מדינה ובדצמבר 1980 המליצה המשטרה להעמיד את ארבל לדין באשמת קבלת שוחד, מסירת סודות, חריגה מסמכות ושימוש לרעה ברכוש צבאי. עם זאת, חלק מהתלונות נמצאו חסרות בסיס.
בינואר 1981 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, על העמדתו של ארבל לדין. בעקבות החקירה פרש ארבל מצה"ל באוקטובר 1980, תוך שהוא מוותר על חופשת שחרור. למרות זאת, הועמד ארבל לדין בפני בית דין צבאי, כשעל התביעה ניצח התובע הצבאי הראשי, אילן שיף. ארבל נידון לשלושה חודשי מאסר והורדה לדרגת סגן-אלוף. השופטים ציינו שהקלו בעונשו מכיוון שלא זכה לטובות הנאה ממשיות. הרמטכ"ל, רפאל איתן, המיר את עונש המאסר בפועל למאסר על תנאי, בניגוד להמלצת הפרקליט הצבאי הראשי. ארבל טען שנעשה לו עוול: "כמה אנשים מכובדים שהעידו במשפט הסתכלו לי בעיניים ושיקרו במצח נחושה". לטענתו, הוא פעל על פי הנורמות הנהוגות.
היה נשוי לתהילה לבית זילברהפט, ילידת 1941. לשניים נולדו ארבע בנות.
ברוך ארבל נפטר ב-13 באפריל 2019 ונטמן בבית העלמין ביהוד.
קורמורן נאוטרופי
קורמורן נאוטרופי (שם מדעי: Phalacrocorax brasilianum) הוא מין של עוף ימי ממשפחת הקורמורניים החי באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית בטווח שבין חוף המפרץ וריו גראנדה ועד לצ'ילה וכן לאורך הקריביים, כשרוב האוכלוסיות מקומיות אף שמספר אוכלוסיות נודדות. הוא קרוב ביותר למין קורמורן מצויץ.
קורמורן זה בינוני בגודלו ומגיע לאורך 64 ס"מ בממוצע, בעל מוטת כנפיים של 100 ס"מ ולמשקל של 1.1 ל-1.5 ק"ג. הזכרים גדולים יותר מהנקבות, אשר קטנות מהם ב-50 עד 100 גרם בקירוב. למרות הבדלי המשקל אין הבדלים גדולים בין זכרים לנקבות.
הקורמורן בעל כסות שחורה עם פנים צהובות, מקור דק ומעוקל אפור בהיר והגרון חום-צהוב. בעונת הרבייה הקורמורן מגדל נוצות זקורות מצידי ראשו.
מין זה מצוי הן במים מתוקים והן במים מלוחים ובחופים כשהוא מחפש במים דגים שונים, צפרדעים, ראשנים, שבלולים וחרקים. לרוב הוא מחפש מזון במים רדודים בקרבת היבשה וכן הוא נוטה לדוג בקבוצות, אשר בתורם מונעות דרכי נסיגה מהטרף.
עמנואל סולומון
עמנואל סולומון (1800 – 3 באוקטובר 1873; באנגלית: Emanuel Solomon) היה איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אוסטרלי בימיה הראשונים של מושבת דרום אוסטרליה. ממייסדי העיר פורט פירי.
קורות חיים
עמנואל נולד בלונדון למשפחה יהודית. היה בנם של סמואל מוס סולומון (1769 - 13 במאי 1842) ואשתו הראשונה אליזבת לבית מוזס (1772-1814). הוא ואחיו וייבן סולומון (1802 - 21 ביוני 1860) הועברו לסידני, שהייתה מושבת עונשין, בעוון גנבה. הם הגיעו ב־1 במאי 1818 על סיפונה של "ליידי קסטלריג". הוא הגיע לדרום אוסטרליה בשנת 1837 והיה ממקימי הקהילה העברית באדלייד. הוא הקים את "תיאטרון המלכה" באדלייד עם אחיו וייבן וכן עם מעורבות לא קבועה של האחיין יהודה מוס סולומון (1818–1880), אביו של וייבן לואי סולומון.
בשנת 1848 רכשו הוא ומתיו סמית' אדמות בשטח של כ-344 דונם במפרץ ספנסר וחילקו אותן כעיירה שכונתה פורט פירי. התפתחות מעטה התרחשה באתר ובסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 היו רק שלוש מבנים על שפת הנהר. לאחר מכן הוא נמדד מחדש ונבנה עליו הפרבר סולומונטאון של פורט פירי, המכונה בדרך כלל "סולי". סולומון שמר חלקת אדמה לבית כנסת, שמעולם לא הוקם על ידי היהודים המעטים בפורט פירי. סעיף בצוואתו הותיר אותו כפנוי לבנייה לכל שימוש שהוא, והוא נלקח על ידי "הכנסייה הנוצרית התנ"כית".
בנובמבר 1862 הוא נבחר, לצד ג'יימס קראב ורקו, כנציגה של אדלייד המערבית באספה המחוקקת של דרום אוסטרליה. הוא התפטר בשנת 1865. בשנת 1867 הוא נבחר למועצה המחוקקת ופרש בספטמבר 1871.
סולומון מונצח ביצירותיה של הנזירה מרי מק'קילופ, עמה היה מיודד ואף סיפק לה משענת כלכלית. בנובמבר 1871 נתן בית לאחיות סנט ג'וזף שפונו מהמנזר שלהם וכן נשא בהוצאות שכר הדירה שלהן.
בדצמבר 1871 הוא אירח קבלת פנים עבור 500 ממתיישביה הראשונים של דרום אוסטרליה לרגל חגיגות 35 שנה להקמת המושבה. הצלם הנרי ג'ונס צילם אותם. הוא הציג לסולומון צילום מורכב גדול, ובשנת 1910 נרכש אחד נוסף על ידי האחים באומן, אשר נתרם לספרייה הציבורית והוצגת במבואת הכניסה.
משפחתו
הוא התחתן עם מרי אן וילסון ב־6 בנובמבר 1826. ב־12 באפריל 1844 התחתן עם ססיליה אדלייד סמית' (24 ביולי 1852) שמתה בסידני; באותה שנה התחתן בפעם השלישית, לקתרין אברהמס (1819 - 2 ביולי 1901). היו לו שישה ילדים:
אחיו הבכור מוס סולומון (1796 - 3 בפברואר 1849) היה אביו של יהודה מוס סולומון וסבו של וייבן לואיס סולומון.
שלמה נתן קוטלר
רבי שלמה נתן נטע קוטלר (תרכ"ו, 1865, קובנה - כ"ה בשבט תש"ה, 8 בפברואר 1945, ירושלים) היה רב וראש ישיבה ליטאי. שימש במשרות רבניות בקהילות יהודיות בליטא, בארצות הברית ובירושלים.
קורות חיים
נולד בקובנה בשנת תרכ"ו, בצעירותו היה מקורב לרב יעקב יוסף (חריף), אז בקובנה ולימים "הרב הכולל" של ניו יורק. נישא לחיה טויבע, וכבר בהיותו בגיל 21 התמנה למשרתו הראשונה כר"מ בישיבת לומז'ה. אחר כך שימש במשך שנים כר"מ בישיבת סלובודקה, כרב ור"מ בעיר בירז', ועם פתיחת ישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק, כיהן בה כר"מ ראשון והעביר שיעורים בתלמוד.
התפרסם מאוד בישיבות ליטא, ותלמידי חכמים חשובים הפליגו בשבחו, כך מצוטט הרב אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה כמי שאמר עליו שהוא "הקצות החושן של דורנו".
במשך חמישים שנה שימש ברבנות בערים שונות, רבנותו הראשונה הייתה בעיר אוזבנט בליטא, כשהתמנה מכרו רבי יעקב יוסף חריף כרב הראשי (הראשון והיחיד) של העיר ניו יורק, התלווה אליו כעוזר לכל ענייני הרבנות, ובתקופת מחלתו כיהן כממלא מקום הרב הראשי לניו יורק. כשחזר מארצות הברית התמנה לרבנות העיר קורשן במחוז שאוויל, ומשם עבר לכהן ברבנות לוקניק. בתקופת כהונתו כרבה של לוקניק הסמוכה לטלז, נהגו בחורים מישיבות טלז וסלובודקה לסור לביתו כדי לשוחח עמו בדברי תורה, הוא גם היה אחראי להענקת כתבי סמיכה לתלמידי ישיבת טלז, ורק לאחר הסכמתו היו ראשי הישיבה מצרפים את חתימתם.
לאחר שנים ספורות ברבנות לוקניק, החליט לעלות לארץ ישראל, לפני עלייתו נסע בשנית לארצות הברית כדי להיפרד מבניו ובנותיו שגרו שם. בהיותו בדטרויט חלתה ונפטרה אשתו הרבנית, ובשל כך התעכב בדטרויט כ-7 שנים, הוא הדפיס בה את ספרו "בית שלמה". בדרכו לארץ ישראל התעכב שוב בליטא כשנה, ובשנת תרצ"ג הגיע לארץ ישראל.
התיישב בירושלים וגר בה עד פטירתו בכ"ה בשבט תש"ה, 8 בפברואר 1945. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ספריו ופרסומים בעריכתו
מלבד ספרי השו"ת שלו "כרם שלמה" בשלושה חלקים, הדפיס הרב שלמה נתן קוטלר גם ספר בשם "בית שלמה" ובו דרשות ופלפולים לפתיחות וסיומי ששה סדרי משנה ומסכתות התלמוד הבבלי.
הוא גם ערך את הספרים "נטעי נעמנים" ו"עטרת יצחק" של רבי יצחק אייזיק רבינוביץ משאוויל, את ספרו של בנו רבי חיים רבינוביץ, "הפלאה שבערכין" ואת ספרם המשותף "דברי יצחק ודברי חיים". בספרים אלו משוקעים הוספות וחידושים רבים משלו. הוא הותיר אחריו כתבים רבים, חלק מהם נדפסו בכרך השלישי של ספרו "כרם שלמה" שנדפס בירושלים בשנת תשל"א.
מסגד אל-ג'רינה
מסגד אל-גְ'רֵינֵה (ערבית: مسجد الجرينة, "מסג'ד אל-ג'רינה"), שנקרא גם מסגד חיפה הגדול (مسجد حيفا الكبير, "מסג'ד חיפא אל-כביר") היה המסגד הראשי של ערביי חיפה עד מלחמת העצמאות. המסגד נבנה בסוף המאה ה-18 בתקופת השלטון העות'מאני, ושמו היה "אל-נצר" (مسجد النصر, "מסגד הניצחון"), שם שניתן לו לכבוד ניצחונו של האדמירל חסן פאשה אל-ג'זאירלי על דאהר אל-עומר באוגוסט 1775. שמו "אל-ג'רינה" ("הגורן") ניתן לו בשל קרבתו לשוק הפתוח, שהכיכר שלפניו נקראה "ג'רינה". המסגד שוכן בעיר התחתית ברחוב נתנזון (לשעבר רחוב אל-אומייה), ליד מגדל המפרש שבקריית הממשלה.
מבנה המסגד
המסגד מורכב ממספר מבנים הבנויים סביב חצר פנימית גדולה מרובעת ומרוצפת. בחלק הצפוני של רצף המבנים נמצא אולם תפילה מלבני המשתרע בכיוון מזרח-מערב. המחראב פונה למזרח. עד שנת 1948 כלל המסגד מינרט קטן שממנו קרא המואזין לתפילה. מינרט זה נהרס.
בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי שימשה הרחבה שבחזית המסגד מרכז החיים המסחריים והציבוריים של תושבי חיפה הערבים מוסלמים, וסביבה נמצאו חנויות רבות. בין המסגד וכיכר חמרה שבמערבו עבר רחוב השוק, שהיה הרחוב הראשי. בשנת 1958 בוצע שיפוץ במסגד בעלות של מעל 25,000 ל"י. טקס הסרת הלוט מעל לוח הזיכרון לציון שיפוץ המסגד נערך ב-21 באפריל 1958 בנוכחות נכבדים. בשנת 1964 תכננה עיריית חיפה להפוך את המסגד למרכז תרבותי בו יפעלו ספרייה ומועדון, זאת בנוסף להיותו מקום תפילה.
מגדל השעון
בסוף המאה ה-19 נבנה בצידו הדרומי של המסגד מגדל שעון העשוי מאבן כורכר. המגדל נבנה על פי הוראתו של הסולטאן עבד אל-חמיד להקים בערים שונות ברחבי האימפריה העות'מאנית מגדלי שעון לציון חצי יובל למלכותו. את המגדל בחיפה בנה ראש העירייה הרביעי של חיפה, מוסטפא פאשה אל-ח'ליל.
המגדל הוא מרובע בעל שש קומות. מעל הקומה השישית נבנתה כיפה עשויה בטון ומעליה מתנשא עמוד ומעליו סמל חצי סהר. בקומה העליונה נמצאת מרפסת ברזל המקיפה את כל המגדל. בקומה השנייה והרביעית ניבנו חלונות עגולים בכל ארבעת צידי המגדל, ובכל החלונות העגולים של הקומה הרביעית הוצב שעון. השריד האחרון לשעונים אלה הוא השעון בקיר הדרומי, שנותרו בו אותיות לטיניות מברזל. ספרות השעון בשעונים המקוריים היו ספרות ערביות. שביל הכניסה הראשי לחצר המסגד עובר דרך הקומה הראשונה של המגדל. מעל שער הכניסה הוצב לוח עם הכתובת: "חג לרגל שעברו חמש שנים אחרי עשרים שנה. החלה השנה המאושרת שביטויה הנאמן יחי הסולטאן עבד אל-חמיד". ליד הכתובת חקוקה השנה 1316. שנה זו היא השנה 1898/9 לפי לוח השנה הלועזי. בצילום משנת 1905 מופיע בחלון העגול שבקומה השנייה סמל מגן דוד. הסמל הוסר במהלך השנים.
ב-3 במאי 2004 הנפיק השירות הבולאי סדרת בולים בשם "מגדלי שעון עות'מאניים בישראל". בול בערך נקוב של 1.30 ש"ח הוקדש למגדל השעון בחיפה.
קווליה
קווליה (בלטינית: qualia, צורת הרבים של quale) הוא מונח בפילוסופיה של הנפש אשר מתייחס לחוויית התודעה הסובייקטיבית כישות עצמאית אשר מושפעת מהמוח, אך אינה המוח עצמו, וכמכילה ידע שלא ניתן לאמוד בכלים פיזיקליסטיים (כמו עצם החוויה של ראיית צבע).
לארווין שרדינגר הייתה הגישה האנטי-מטריאליסטית הבאה: "תחושת הצבע אינה ניתנת להסברה על ידי תמונת גלי האור האובייקטיבית של הפיזיקאי. האם הפיזיולוג יכול היה להסביר אותה, לו היה לו יותר ידע על התהליכים ברשתית והתהליכים העצביים שהודלקו על ידה בקבוצות העצבים האופטיים ובמוח? איני חושב כך."
הגדרה נוספת היא "המאפיין של 'כמו מה זה' למצבים נפשיים. הדרך בה מורגשים מצבים נפשיים כמו כאב, לראות אדום, להריח ורד וכדומה."
לקווליה יש חשיבות רבה בדיונים בפילוסופיה של הנפש מכיוון שזהו מרכיב מרכזי בהסברים מטריאליסטים של בעיית גוף-נפש. מחלוקות רבות ניצבות סביב קיומם או שלילתם של מאפייני קווליה.
טיעון הזומבי
דייוויד צ'אלמרס טוען כי אם נשבט אדם, ונשלול ממנו את התודעה, הוא יהיה מסוגל לדבר, להתחמק מסכנות, ללכת, לאכול, אך לא תהיה לו תחושת זמן או חוויה נפשית (קווליה) כלשהי. כל זה אפשרי רק אם הגוף והנפש באמת נפרדים.
טיעון הידע
טיעון הידע (knowledge argument) הוא אחד הטיעונים המוכרים בפילוסופיה של התודעה, הטוען לנכונות דואליות תודעתית. הטיעון הוצג לראשונה באמצעות ניסוי מחשבתי פילוסופי שניסח פרנק ג'קסון במאמרו "קווליה אפיפנומנלית" (Epiphenomenal Qualia) נגד פיזיקליזם. עוצמתו טמונה בעיקר בעובדה שקבלת מסקנותיו היא אינטואיטיבית במידה רבה (אך לא מוכחת ריגורוזית).
מרי היא מדענית שיודעת כל מה שניתן לדעת פיזיקלית על צבעים, אבל היא מעולם לא חוותה ראיית צבע. השאלה שמעלה ג'קסון היא: ברגע שהיא רואה לראשונה צבעים, האם היא לומדת משהו חדש? האם היא יודעת לזהות את הצבעים?
לפי אינטואיציה, אף על פי שכל הידע הפיזיקלי קיים ברשותה, היא אינה מסוגלת לזהות את הצבעים. לפיכך, התנסות בצבע (או קווליה) היא תופעה שאינה ניתנת להסבר מדעי; באופן דומה גם כאב וריח.
סטייסי קלרדי
הרמן סטייסי קלרדי השלישי (באנגלית: H. Stacy Clardy, III; נולד ב-1960) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, שירת כמפקד כוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים.
ביוגרפיה
קלרדי נולד בפאוליס איילנד שבמחוז ג'ורג'טאון בקרוליינה הדרומית. אביו היה קצין בדרגת קפטן בצי ארצות הברית, והמשפחה נדדה בעקבות שירותו כולל שנתיים בהליפקס. ב-1983 סיים תואר ראשון בניהול מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית והתגייס לחיל הנחתים.
שירת כמפקד מחלקה בגדוד השלישי של רגימנט הנחתים הרביעי ומפקד פלוגה בגדוד הסיור המשורין השני. שימש מדריך בבית הספר לקצינים ובבית הספר לחי"ר של חיל הנחתים, מדריך מטעם הנחתים באוניברסיטת טוליין. שימש קצין מבצעים של יחידת המשלוח ה-24 של חיל הנחתים שנטלה חלק בכוח קוסובו.
קלרדי פיקד על גדוד הסיור המשורין השלישי ברגימנט הנחתים החמישי. בפרוץ מבצע חופש לעיראק היה הגדוד בפיקודו כוח הנחתים שהוביל את הפלישה לכיוון בגדאד. במהלך המלחמה הוביל את המבצע המוצלח לשחרור חמישה חיילי צבא ארצות הברית ושני טייסי מסוק שנפלו בשבי. על שירותו עוטר בכוכב הארד עם אות V לאומץ לב בקרב. ביוני 2006 מונה למפקד רגימנט הנחתים השני, הרגימנט הוצב בעיראק בתקופת תגבור הכוחות וקלרדי שימש מפקד כוחות בעלות הברית בגזרה המערבית של מחוז אל-אנבר.
פיקד על בית הספר לכוחות המשלוח של הנחתים בבסיס קוונטיקו. בספטמבר 2009 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד פיקוד האימונים לכוחות המשימה האוויר-קרקע ומרכז האימונים ללוחמה. בהמשך שירותו שימש ראש מחלקת תוכניות, מדיניות ומבצעים ואגף המבצעים של חיל הנחתים. ביולי 2013 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השלישית. בתפקידו הבא שימש סגן ראש אגף ניהול הכוח במטות המשולבים. באוגוסט 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן הצבאי של תת-מזכיר ההגנה לענייני כוח אדם והערכות. במאי 2019 מונה למפקד כוח המשלוח השלישי של הנחתים.
קלרדי בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת המדינה טרוי, בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי. הוא נשוי לאליסון ששירתה אף היא בחיל הנחתים ואב לשלוש בנות.
צ'וגיאם טרונגפה
צ'וגיאם טרונגפה  (באנגלית: Chögyam Trungpa; 28 בפברואר 1939 – 4 באפריל 1987) היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר על התפתחות הבודהיזם במערב, בעיקר, בצפון-אמריקה. כתב ספרים רבים על הבודהיזם שנמכרו בלמעלה ממיליון עותקים והיה המייסד של אוניברסיטת נרופה בקולורדו, האוניברסיטה הבודהיסטית המוכרת הראשונה בעולם.
ביוגרפיה
טרונגפה נולד במזרח טיבט ב-28 בפברואר 1937. בעקבות המרד שלא צלח נגד השלטון הסיני הקומוניסטי, ברח יחד עם הדלאי לאמה מטיבט בשנת 1959. בשנים 1959–1963 שימש כיועץ בבית ספר בודהיסטי בהודו. בשנת 1963 נסע ללימודים באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה. בשנת 1967 הקים בסקוטלנד את המנזר הבודהיסטי הראשון במערב, בו למד תקופה קצרה, גם הזמר דייוויד בואי.
בשנת 1970 עבר להתגורר בארצות הברית. הוא צבר מוניטין כמורה המסוגל להעביר את עקרונות הבודהיזם תוך שילוב השפעות מערביות בצורה בהירה ומובנת לקהל מאזיניו. בשנת 1974 הקים את מכון נרופה, שהפך מאוחר יותר לאוניברסיטת נרופה, האוניברסיטה הבודהיסטית המוכרת הראשונה בעולם, בעיר בולדר בקולורדו. בין המורים שלימדו באוניברסיטה היו המשורר אלן גינסברג, הסופר ויליאם ס. בורוז, והזמרת מריאן פיית'פול.
הזמרת הקנדית ג'וני מיטשל שלמדה באוניברסיטה הבודהיסטית הקדישה לטרונגפה את הבית הראשון בשיר "Refuge of the Roads" ("למצוא מקלט בדרכים") שיצא לאור באלבומה בשנת 1976. בשיר כתבה:" 'אהבה, הומור וצניעות', הוא אמר, 'יקלו עליך לשאת את המשא הכבד'."
מתחילת דרכו בארצות הברית עודד טרונגפה את תלמידיו לשלב עם הבודהיזם אמנויות שונות כמו קליגרפיה, טקס התה היפני, תיאטרון, קולנוע, שירה ותחומים נוספים, כמו גם פסיכותרפיה. בשנת 1983 הקים מנזר בודהיסטי בנובה סקוטיה בקנדה, ובשנת 1986 העביר את מרכז פעילותו הבינלאומית לעיר הליפקס בירתה של נובה סקוטיה. ב-4 באפריל 1987 נפטר.
הימליה (קבוצת ירחים)
ירחי קבוצת הימליה הם:
מאפיינים
הירחים בקבוצה הם בעלי מסלול עם חצי ציר גדול בטווח של 11.15 ו-11.75 מיליון ק"מ במרחק מצדק, נטיית המסלול בין 26.6° ל-28.3°, ואקצנטריות מסלול של בין 0.11 ל-0.25.
מבחינת מראה חיצוני, הירחים בקבוצה נראים אותו הדבר ודומים לאסטרואידים מסוג C. מכיוון שמסלולם דומה ומראם דומה, משערים שירחי הקבוצה היו פעם אסטרואיד אחד שהתפרק. האסטרואיד ככל הנראה הגיע מחגורת האסטרואידים והיה בעל רדיוס של בערך 89 ק"מ, וקצת גדול יותר מקוטרו של הירח הימליה. הירח הימליה מכיל 87% ממסת אסטרואיד המקור המשוער.
יאקוב ברנום סקווניוס אסטרופ
יאקוב ברנום סקווניוס אסטרופ (בדנית: Jacob Brønnum Scavenius Estrup; 16 באפריל 1825 – 24 בדצמבר 1913) היה פוליטיקאי דני, שכיהן כראש ממשלת דנמרק ושר האוצר בשנים 1875–1894.
ביוגרפיה
אסטרופ נולד ב-16 באפריל 1825 באי שלן.
אסטרופ כיהן כשר הפנים בשנים 1865–1869 בממשלתו של כריסטיאן אמיל פריס.
בשנת 1875 התמנה לראש הממשלה. בשנת 1884 מפלגתו קיבלה רק כ-19 מושבים בפולקטינג (מתוך 102) אך אסטרופ סירב להתפטר והמשיך לכהן בתפקיד עוד כעשור. ב-21 באוקטובר 1885 התרחש ניסיון התנקשות כושל באסטרופ. אסטרופ בתגובה העביר חוקים שונים המגבילים את העיתונות, הגביל את הזכות להחזיק נשק והרחיב סמכויות המשטרה.
בשנת 1878 עוטר במסדר הפיל.
אלווי
אַלְוַוי (שם מדעי: Aloe) הוא סוג צמחים פרחוניים ובשרניים הנמנה עם משפחת העיריתיים (.Asphodelaceae Juss). הסוג מונה כ-594 מינים ו-41 תת-מינים. המין הנפוץ והידוע שבהם הוא האלוורה) . אלוויי הוא צמח טרופי שמופק מן העלים שלו חומר המשמש לתכשירי יופי וריפוי ועוד.
מאפיינים
מוצא הסוג אלוויי הוא ביבשת אפריקה, והוא נפוץ בדרום אפריקה, בהרים הטרופיים של אפריקה, באיים הסמוכים לאפריקה (כדוגמת מדגסקר) ובחצי האי ערב.
על פי שיטת המיון APG II (מ-2003) מסווג סוג זה כשייך למשפחת העירתיים. בעבר שויך סוג זה למשפחות השושניים או השומיים.
לרוב הזנים מסוג זה יש שושנת עלים מורכבת מעלים ארוכים, בשרניים ודקים. לחלק מהעלים צורת רומח, עם קצה דוקרני ושוליים חדים. לפעמים נראה כאילו לצמח אין גבעול מכיוון שהעלים מתחילים לצמוח מגובה האדמה. הגבעולים עשויים להיות פשוטים או מסועפים וצבעם ירוק בהיר, אפור או מנומר. פרחי האלוויים הם צינוריים, לרוב צהובים, ורודים או אדומים. הפרחים צפופים על גבעולים חסרי עלים.
המין אלווי עצי נפוץ בגינות רבות בארץ.
קלונה
היסטוריה
הראשון שהתיישב באזור קלונה היה הנזיר הצרפתי הקתולי שארל פנדוזי (Charles Pandosy) ב-1859. הוא קרא למקום ל'אנס או סבלה (L'anse au sable), שם שמשמעותו היא "מפרץ החולות", והוא מתייחס לחוף החולי של אגם אוקנגן.
קלונה עצמה נוסדה ב-4 במאי 1905. משמעות השם בשפת אוקנגן המקומית היא "דב גריזלי".
כלכלה
בתור העיר הגדולה ביותר בעמק אוקנגן המתויר, כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תיירות. בעיר ובסביבתה יש גם תעשיית ייצור יין ענפה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי קלונה, הנמצא במרחק של כ-11 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
העיר מקושרת לגדה המערבית של אגם אוקנגן על ידי גשר ויליאם ר. בנט.
Getaway Car
Getaway Car (בעברית: רֶכֶב מִלּוּט) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Reputation. השיר יצא לאור ב-7 בספטמבר 2018, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל שיווקי באוסטרליה וניו זילנד בלבד, לרגל הופעתה שם במסגרת סיבוב ההופעות החמישי שלה, "Reputation Stadium Tour". השיר נכתב, הולחן והופק על ידי טיילור סוויפט וג'ק אנטונוף והוא כולל בתוכו את סוגת הסינת'פופ, בשילוב סינתיסייזרים ותופים מתוכנתים. מבחינה לירית, השיר מתאר את המאמצים של סוויפט לברוח ממערכת יחסים במטרה להיות עם מישהו אחר, רק כדי להבין שגם מערכת היחסים הזו תגיע לקצה מהר משחשבה.