cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגרטה, רוזנת טירול
ביוגרפיה
מרגרטה הייתה בתו השורדת היחידה של היינריך, מלך בוהמיה, אז דוכס קרינתיה והרוזן של טירול, ואשתו השנייה אדלייד, בתו של היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג. מכיוון ששלושת נישואיו של אביה לא הניבו יורשים זכרים, בשנת 1330 הוא הגיע להסכם עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה לודוויג הרביעי, שאיפשרה למרגרטה לרשת אותו ואת נכסיו. כשהייתה בגיל 12 נישאה ליאן ז'ינדריך, מרקיז מורביה, בנו הצעיר בן ה-8 של יוהאן, מלך בוהמיה ואחיו של קרל הרביעי המלך העתידי של בוהמיה.
מרים פרוינד-רוזנטל
פעילות פילנתרופית
בין השנים 1953–1956 שימשה כיושבת הראש של ארגון עליית הנוער במשך תקופה זו סייעה להעלאת רבבות נערים ונערות יהודיים מרחבי אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון ואף הגיעה יחד עם משלחת פעילים יהודים לקזבלנקה כדי לפגוש את הרב הראשי של מרוקו ולשמוע את תלונות הקהילה היהודית המקומית לגבי יישום תוכנית עליית הנוער.
מרגרטה, רוזנת טירול
בציור
ככל הנראה, היצירה "הדוכסית המכוערת" של הצייר הפלמי קווינטן מאסיס משנת 1513 לערך, מתבססת על דיוקנה של הדוכסית שהייתה ידועה לשמצה בתור "האישה המכוערת ביותר בעולם", ואשר לפי השערות של חוקרים בתחום הרפואה הייתה אולי חולה במחלת פאג'ט (מחלה הגורמת לעיוות בעצמות). היצירה גם היוותה מקור השראה לאיורו של ג'ון טניאל משנת 1869 של "הדוכסית המכוערת" בספרו של לואיס קרול, "עליסה בארץ הפלאות"
בספרות
הדוכסית הייתה גיבורת הרומן של ליון פויכטוונגר, "הדוכסית המכוערת".(Die häßliche Herzogin) משנת 1923.
מרים פרוינד-רוזנטל
תקופת הנשיאות בארגון הדסה
בשנת 1956 נבחרה פרוינד לנשיאות ארגון נשות הדסה, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 1960. היא נכנסה לתפקיד הנשיאות על רקע מבצע קדש וסייעה לאנשי הסוכנות היהודית בהעלאתם של רבבות יהודים לארץ מפולין והונגריה אשר חוו רדיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות.
במהלך ארבע שנות כהונתה גיבשה והוציאה לפועל פרויקטים רבים ושונים. ביניהם בניית מוסד רפואי חלופי לבית החולים הדסה הר הצופים, אשר נמצא באותם ימים תחת ריבונות ירדנית. בית החולים הדסה עין כרם נחנך בשנת 1961, לפרויקט הבנייה גייסה פרוינד את האמן מארק שאגל לעיצוב שנים עשר חלונות ויטראז' המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל ומעטרים את חלונות בית הכנסת של בית החולים גם בימינו אלו.
במהלך הקונגרס האוריינטליסטי העולמי ה-25 שנערך במוסקבה בשנת 1960, הציגה את מחקרה בנושא  רפואה והמסורת היהודית.
סיום תקופת הנשיאות  והמשך פעילות פילנתרופית
עם סיום כהותה כנשיאת ארגון הדסה המשיכה פרוינד להחזיק במספר תפקידים חשובים במסגרת הארגון ביניהם:
שינויים אישיים בחייה
בשנת 1968 נפטר בעלה של פרוינד כתוצאה מאירוע לב. כשש שנים לאחר מכן, בשנת 1974 נישאה בשנית להארי רוזנטל  (Harry Rosenthal) איש עסקים אמריקאי יהודי ופעיל ציוני נלהב. עם נישואיהם עברו להתגורר בעיר סנט פול (St. Paul) מינסוטה ויחד הקימו קרן פילנתרופית חינוכית בחסות ארגון הדסה.
פעילות דיפלומטית למען שחרור אסירי ציון והעלאת יהודי אתיופיה
לקראת תחילת שנות ה-70 ואמצע שנות ה-80 פעלה פרוינד במסגרת המאמץ לשחרור יהודי ברית המועצות, אסירי ציון שנכלאו בבתי הסוהר הסובייטים והעלאת יהודי אתיופיה. בשנת 1970 ביקרה בברית המועצות יחד עם נכדה. בשנת 1972 ביקרה לראשונה באתיופיה ואף נפגשה עם הקיסר האתיופי היילה סלאסי.
לקראת סוף ימיה
גם בעשור השמיני לחייה המשיכה בפעילות בארגון הדסה וסייעה בעריכת אוסף זיכרונות וראיונות של מנהיגות הארגון (1989) "A Tapestry of Hadassah  Memories" ”.
פרוינד סייעה בהקמת "המוסד למנהיגות צעירה" (The Young Leaders Institute) במטרה להכשיר את דור המנהיגים הבא ולהעשירו בידע אודות מורשת והיסטוריה יהודית ציונית  באמצעות פעילותן של נשות הדסה.
בשנת 1991 נבחרה לכהן כחברת הנהלה בכירה במרכז האוניברסיטאי הבינלאומי להוראת תרבות ישראל (The International Center for University Teaching of Jewish Civilization)
באוטוביוגרפיה שכתבה אודות חייה ופועלה ציינה פרוינד כי חייה עוצבו בהשפעתן של שלוש נשים: הראשונה, אמה רבקה קוטלר (Rebecca Kottler) השנייה, הנרייטה סאלד נשיאת הדסה הראשונה ואלינור רוזוולט רעייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, האחרונה פעלה וסייעה להצלת חייהם של ילדים יהודים במסגרת עליית הנוער.
ב-18 בינואר 1999 נפטרה מרים פרוינד רוזנטל כשהיא בת 93. היא הותירה אחריה משפחה רחבה החיה בארצות הברית וישראל. פרוינד הקדישה את מרבית חייה לפעילות פילנתרופית אשר הדגישה את אהבתה למסורת היהודית, לציונות ולמדינת ישראל, אותה ביקרה במהלך חייה יותר ממאה פעמים.
קומדיה דל'ארטה
הקומדיה דל'ארטה (איטלקית: Commedia dell'arte) היא סוג של קומדיה, שהייתה נפוצה באיטליה בתקופת הרנסאנס במאות ה-16 וה-17, והייתה מבוססת על האטלן הרומאי. שגיאה נפוצה היא לתרגם את השם כ"קומדיית אמנות", בעוד שלמעשה, פירוש המילה arte באיטלקית של ימי הביניים ושל הרנסאנס הוא "עיסוק" או "מלאכה", כלומר, המילה האיטלקית arte אינה מקבילה למילה האנגלית art - אמנות, אלא למילה האנגלית artisanship - אֻמנות. הקומיצ'י דל'ארטה היו שחקנים מקצועיים, שעסקו בקומדיה לפרנסתם, והכינוי נועד להבחין בינם לבין שחקנים חובבים, שהיו בני מעמד גבוה ולא עשו זאת למחייתם.
את הצגות הקומדיה דל'ארטה העלו שחקנים אשר אלתרו את דבריהם במהלך ההצגה, תוך התבססות על עלילה קבועה ועל כמה דמויות סטריאוטיפיות ומוכרות לכל: במרכז הקומדיה עמדו המשרתים ארלקינו ושותפתו קולומבינה הערמומית, פנטלונה העשיר והקמצן, אל דוטורה המאהב המזדקן והפטפטן, אל קפיטנו החייל שמעמיד פני אמיץ, בריגלה הנבל, פולצ'ינלה הערמומי ופדרולינו התמים שקל להונות אותו. בקומדיה זו היו משתתפים גם זוג אוהבים, ששמם היה בדרך כלל פלורינדו ואיזבלה. כל דמות אופיינה בעזרת שפת גוף ובעזרת מסכה משל עצמה. הקומדיה דל'ארטה שילבה מוטיבים שונים ומגוונים מתקופות רבות בהיסטוריה, החל ברומא העתיקה וכלה בקרנבל המסכות של ונציה.
הקומדיה דל'ארטה נחלה הצלחה כבירה במאות ה-16 וה-17, והשפיעה רבות על התיאטרון ועל מחזאים רבים, ובראשם מולייר. במאה ה-18 החלה הקומדיה דל'ארטה לקפוא על שמריה, אולם רבות מהדמויות שהופיעו בה משמשות השראה לדמויות בתסריטים ובמחזות מודרניים.
הקומדיה
בשלב הראשון התבססה הקומדיה על "ארבע המסכות" - שני הזקנים (הסוחר "איל מאניפיקו", שהתגלגל להיות פנטלונה והדוטורה) ושני משרתים ("זאני") - ערמומי ותככן ("הזאני הראשון") וטיפש ובטלן ("הזאני השני"). עיקר הקומדיה היה בהיפוך בין העשירים המכובדים כביכול המושמים ללעג על ידי משרתיהם וסיבוך העלילה עד אבסורד עקב מזימותיו של הזאני הראשון וחוסר-הבנתו של הזאני השני. בשלב מאוחר יותר התווספו גם דמויותיהם של האוהבים, צעיר וצעירה (זוג אחד או יותר ולעיתים גם מספר אי-זוגי). הצעירים, אשר אותם שיחקו לעיתים גם שחקנים מבוגרים שנעזרו באיפור, שיחקו ללא מסכות. העלילות התפתחו מסיפור אהבה זוגי לעלילות של משולשי אהבה, חילופי זוגות, התחפשות של נשים לגברים ולהפך וטעויות בזיהוי וכל זאת תוך כדי תעלולי המשרתים. הצעירים היו לעיתים ילדיהם של הזקנים ולעיתים זקן היה אחד ממחזריה של צעירה. צעירה יכולה להיות גם אשתו של זקן, נישואין שנותרו בלתי ממומשים עקב אין-אונותו של הזקן. ככלל, העלילה מציגה היפוך מעמדי ומגדרי שלא התקיים כלל מחוץ לבמה. עדיפות של המשרתים הערמומיים על אדוניהם הטיפשים והמושחתים, עדיפות של הצעירים מלאי האנרגיה על הזקנים הרופסים, עדיפות של האשה הצעירה על הגבר השולט בחייה (אב או בעל זקן) ועדיפות של האהבה על הממסד והנימוס המקובל.
העלילה נקטעת פעמים לרוב בסצנות שירה, ריקוד, תיאטרון בובות או להטוטנות שאינן מקדמות את העלילה אלא נועדו לבידור ומשיכת קהל בלבד. התירוץ העלילתי (אם קיים כזה) יכול להיות חגיגה עממית, מחזה-בתוך-מחזה, תהלוכה היתולית וכדומה. בנוסף, על מנת להרבות צחוק ובלבול, נכנסים ויוצאים שחקנים ב"רקע" הבמה במהלך מעמד "רציני" בין שניים או שלושה שחקנים אחרים, במהלך מרדף, דו-קרב וכדומה. העלילה רצופה בצירופי-מקרים, התחפשות אח לאחות, אציל למשרת, גילוי בני משפחה אובדים, התאהבות בלתי אפשרית שנפתרת לבסוף (למשל התאהבות של אציל צעיר בטורקיה שמתברר שהיא בת-אצולה שנחטפה בילדותה או התאהבות של אח באחותו מבלי דעת, שמתבטלת כאשר השניים מתאהבים כל אחד באהוב אחר).
הדמויות אופיינו גם על ידי מוצא סטריאוטיפי שהתבטא בעגה בה דיברו ובבדיחות מקומיות על חשבון האופי שיצא לבני המקום.
מבנה הסיפור לעיתים תכופות היה כדלקמן: ישנו זוג אוהבים הרוצה לממש את אהבתו, אך קיים לכך מחסום בדמותו של האב של אחד מבני הזוג, או בדמותה של כל דמות חזקה אחרת. האוהבים ינסו להתגבר על המחסום בעזרת תחבולות שאותן מבצעים המשרתים ארלקינו או קולומבינה, או האם של אחד מבני הזוג (גם אם האם היא שמבצעת את התחבולות, יעורבו אף המשרתים בתכנונן). הדמות המרושעת תאיים על מבצעי התחבולות ותצדד בדמות החוסמת. הסיפור ייגמר כשאותו המחסום יישבר, כלומר, כאשר הדמות החוסמת תיכנע או תצא מהתמונה, כשהדמות המרושעת תקבל את עונשה וכששני האוהבים יוכלו לממש את אהבתם.
הפסטורלה
לעיתים פחות תדירות העלו להקות הקומדיה דל'ארטה גם מחזות מסוג הפסטורלה. בעוד שהקומדיה מתרחשת בחלל עירוני מובהק, הפסטורלה מתרחשת מחוץ לעיר. בני אדם (עירוניים או בני דמותם הכפריים של גיבורי הקומדיה) נקלעים או מגיעים למקום כגון יער, חורשה, הר, אחו, אי בודד או מקום ליד מערה. שם הם נתקלים בנימפות, סאטירים, רוחות טובות ורעות ויצורים שונים (מן המיתולוגיה הרומאית בעיקר). חלק מהיצורים העל-טבעיים מסייעים לאוהבים וחלקם שמים להם מכשול או משטים בהם - עד הסוף הטוב. פעמים רבות מתרחש חלק ניכר של העלילה בלילה, לאור לפידים וירח.
הסצנריו
הסצנריו היה תקציר מחזה ששימש כבסיס לאלתור. קובץ הסצנרי הראשון שראה אור בדפוס ההוא הקובץ Il Teatro delle Favole Rappresentative ("הצגות תיאטרון הסיפורים"), שפורסם לראשונה ב-1611 על ידי השחקן, המחזאי ומנהל הלהקה פלמיניו סקאלה.
פרנסיסקו פלורס
פלורס התחיל את הקריירה הפוליטית שלו במפלגה השמרנית הברית הלאומית רפובליקאית ARENA (הNationalist Republican Alliance) וכיהן כסגן שר ב-1989 בממשלתו של אלפרדו כריסטיאני. ב-29 במרץ 1998 ה-ARENA הכריזה על פלורס כמועמד שלהם בבחירות לנשיאות בשנה שאחרי. בבחירות במרץ 1999, פלורס נבחר לנשיא אל סלוודור ונכנס לתפקיד ב-1 ביוני. תקופת שלטונו הסתיימה כעבור 5 שנים והוא הוחלף באנטוניו סאקה, חבר מפלגתו.
קומדיה דל'ארטה
הסצנריו
הקובץ מחולק לחמישים "ימים" (כמו הדקאמרון של בוקאצ'ו) כאשר כל "יום" הוא תקציר מחזה. כל סצנריו כולל פתיחה ובה ארגומנט - תקציר עלילת המחזה והאירועים שקדמו לראשית ההצגה, רשימת שחקנים ורשימת אביזרים נחוצים. לאחר הפתיחה מתואר המחזה, שכולל שלוש מערכות וכל אחת מהן מחולקת לתמונות. בכל תמונה נרשמו כניסות ויציאות של שחקנים ובסיס טקסטואלי, ששימש להרחבה ואלתור חופשי על ידי השחקנים. כן ניתן נספח ובו מונולוגים לשימוש, רשימת פתגמים ובדיחות, קללות והעלבות ודברי שבח וחיזור. מתוך חמישים המחזות אחד מוגדר כטרגדיה, תשעה כפסטורלה והשאר - קומדיות.
פרנסיסקו פלורס
במאי 2014 הואשם שנטל לכיסו 15 מיליון דולר, שהועברו ב-2003 מטאיוואן כתרומה לנפגעי רעש האדמה של שנת 2001. בחודש ספטמבר, לאחר מספר חודשים במחתרת, הסגיר עצמו לרשויות והושם במעצר בית.
קומדיה דל'ארטה
עיצוב במה, תפאורה ואמצעים אמנותיים
התיאטרון יכול היה להציג באותה עת הן בכיכר העיר על גבי במה מאולתרת והן באולם ייעודי בביתו של אציל. כך שעיצוב הבמה היה מודולרי. העיצוב הסטנדרטי של קומדיה היה רחוב או כיכר עיר, כאשר משני צדדי הרחוב לפחות שני בתים אליהם ניתן להיכנס ולצאת. הבתים צוידו בפתחים (דלת, חלון, מרפסת) שאיפשרו תנועה ומבט פנימה. לא ניתן היה לצפות לתוך הבית אך היה ניתן לשמוע קולות מתוכם. הבתים ייצגו את בתיהם של שני הזקנים. הפעילות התרחשה בחוץ, ברחוב. ברחוב פעלו האדונים, המשרתים והמשרתות. עם זאת, גבירה כבודה נשארה בביתה והתקשורת שלה עם הנעשה בחוץ הייתה או מבעד לחלון או למרפסת או כאשר התחפשה לנער או למשרתת. מחיצות או וילונות היו נפוצים מאוד ואיפשרו האזנה בסתר למתרחש.
פרנסיסקו פלורס
בחודש ינואר 2016, לקה בדמם מוחי, הוא נפטר ב-30 בינואר בבית חולים פרטי בסן סלוודור לאחר שעבר ניתוח חירום.
קומדיה דל'ארטה
עיצוב במה, תפאורה ואמצעים אמנותיים
תפאורת פסטורלה דימתה חלל חוץ הכולל יער או חורשה, הר, אחו או פתח-מערה.
המסכות
המסכות בקומדיה דל'ארטה היו שונות מן המסכות שבהן השתמשו בתיאטרון ביוון העתיקה: בעוד שהמסיכות שבהן השתמשו ביוון, כיסו את כל פני השחקן, בקומדיה דל'ארטה השתמשו בחצאי מסיכות, שכיסו רק את אפו, עיניו ואת חלק מלחייו של השחקן. במסיכות הקומדיה דל'ארטה נוקבו חורים לעיניים, ואזור פיו של השחקן נשאר לא מכוסה. שינוי זה תרם לשיפור הדיקציה של השחקן. יתרון נוסף לחלקיותן של המסכות בקומדיה דל'ארטה, היה ה'נייטרליות' שלהן: המסכות לא ייצגו מצב רוח מוגדר ונתנו לשחקן חירות מסוימת 'לעבוד' על הדמות כראות עיניו.
נשק להשמדה המונית בגרמניה
לגרמניה יש את הכושר לפתח ולייצר נשק להשמדה המונית, אך מאז מלחמת העולם השנייה היא נמנעה מלעשות זאת.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה השתמש הצבא הגרמני בחזית המערבית ובחזית המזרחית בנשק כימי, לרבות גז חרדל, כלור ופוסגן. גם מדינות ההסכמה השתמשו בנשק כימי נגד אויביהן.
השימוש בנשק כימי היה הפרה של הוראות אמנות האג משנת 1899 ומשנת 1907.
מלחמת העולם השנייה
גרמניה עשתה במהלך המלחמה מאמץ שלא עלה יפה לפתח נשק גרעיני.
גזי העצבים הראשונים בהיסטוריה, טבון וסארין, פותחו בגרמניה בשנים שלפני המלחמה. במהלכה ערכו הגרמנים ניסויים בבני אדם על ידי גז חרדל. גרמניה בנתה לעצמה מאגר של חומרי לחימה כימיים, אך נמנעה מלעשות בהם שימוש בלחימה. בסך הכל ייצרה כ-78 אלף טון של חומרי לחימה כימיים. מאלו היו כ-12 אלף טון של טבון וכ-450 קילוגרם של סארין. אמצעי השיגור המיועדים לגזי העצבים היו פגזי ארטילריה בקוטר של 105 ו-150 מילימטר, רקטה בקוטר של 150 מילימטר ופצצת אוויר במשקל של 250 קילוגרם.
גרמניה לא השתמשה בגז הטבון אפילו כאשר עמדה בפני תבוסה. שר החימוש הנאצי אלברט שפר התנגד לשימוש בו וב-1943 הביא אל שליט גרמניה אדולף היטלר את מומחה גז העצבים אוטו אמברוס מחברת א.ג. פארבן על מנת לתת דין וחשבון. אמברוס אמר להיטלר כי בעלות הברית מנעו פרסום עוד מראשית המלחמה של מידע על מחקר שערכו בנוגע לגזי עצבים מראשית המלחמה, כי טבעם של גזי העצבים היה ידוע כבר מתחילת המאה, וכי לדעתו אין ספק שבעלות הברית הצליחו לייצר גזי לחימה דוגמת הטבון. לא כך היה בפועל, אך היטלר קיבל את מסקנותיו של אמברוס ומלאי גז הטבון של גרמניה נותר ללא שימוש.
המלחמה הקרה ולאחריה
במסגרת ההליכים הבינלאומיים לנירמול מעמדה של גרמניה והשבת עצמאותה בשנות החמישים נאסר עליה (במסגרת אמנת בריסל ) מ-1954 להחזיק כלי נשק ללוחמה גרעינית, כימית וביולוגית. איסור זה עוגן במשפט הפנימי הגרמני במסגרת החוק לבקרת נשק (Kriegswaffenkontrollgesetz). במהלך ימי המלחמה הקרה הוצבו כלי נשק גרעיניים בשטחה של גרמניה על ידי ארצות הברית (בגרמניה המערבית) ועל ידי ברית המועצות (בגרמניה המזרחית). אף על פי שהיא לא הייתה מעצמה גרעינית, היה לגרמניה המערבית עניין במצב מרוץ החימוש הגרעיני הבין-גושי ומנהיגיה התבטאו בנושא במהלך השנים, ובכלל זה נגד הצבת כלי נשק גרעיניים לטווח קצר של נאט"ו באירופה, שבמקרה של מלחמה היו צפויים לזרוע הרס בשטחיהן של שתי הגרמניות.
לאחר ייסוד סוכנות האטום האירופית קיוותה גרמניה להתקדם במסגרת הפעילות של אנרגיה גרעינית לצורכי שלום לקראת אפשרות של פיתוח כלי נשק גרעיניים משלה בשיתוף פעולה עם צרפת ואיטליה, והקנצלר קונראד אדנאואר התבטא בעניין זה במפורש בפני ממשלתו. אפשרות זו הורדה מעל הפרק על ידי שארל דה גול לאחר שנבחר לנשיא צרפת ב-1958. סוכנות האטום האירופית הגבילה את פעולתה לשימוש באטום לצורכי שלום במסגרת הקהילה הכלכלית האירופית.
גרמניה מערבית אשררה את חתימתה על פרוטוקול ז'נבה מ-1925, שאסר על שימוש בכלי נשק כימיים וביולוגיים. היא אשררה גם את חתימתה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, על אמנת הנשק הביולוגי ועל אמנת הנשק הכימי. גרמניה המזרחית אשררה בנפרד את חתימתה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ועל אמנת הנשק הביולוגי.
קודם לאיחוד גרמניה מחדש אשררו שתי הגרמניות את חתימתן על ההסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה. גרמניה אשררה בו את הסכמתה להימנע מייצור והחזקה בבכלי נשק גרעיניים, כימיים וביולוגיים ושליטה בהם. ההסכם אסר על קיום נוכחות צבאית זרה בשטחי גרמניה המזרחית לשעבר ובנוסף אסר להציב בה כלי נשק גרעיניים וכן פלטפורמות לנשיאת כלי נשק שכאלה והפך אותה לאזור חפשי מנשק גרעיני. הותר לצבא הגרמני להחזיק בכלי נשק קונבנציונליים בעלי יכולת נשיאה של כלי נשק להשמדה המונית, ובלבד שהם לא ישמשו לכך כלל.
ארצות הברית העבירה לגרמניה 60 פצצות גרעיניות טקטיות מדגם B61 וזאת במסגרת ההסכם של נאט"ו לשיתוף בכלי נשק גרעיניים. פצצות אלו מוחזקות בבסיס חיל האוויר הגרמני בוכל שבמדינת ריינלנד-פפאלץ ובשעת מלחמה הן יועברו לשימוש על ידי מטוסי טורנדו גרמניים. הסדר זה מהווה הפרת של אמנת בריסל, שאמנם בוטלה בשנת 2010. מדינות רבות סבורות שהוא מהווה גם הפרה של הוראות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. ארצות הברית מחזיקה בעמדה כי הוראות האמנה לא הופרו שכן הפצצות נמצאות בשליטתה שלה וכי הן לא יועברו לשליטה ושימוש על ידי אחרים עד אשר תתקבל ההחלטה לצאת למלחמה - מצב שבו האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני לא תהא מחייבת עוד. עם זאת, ידוע שטייסים ואנשי צבא גרמניים אחרים מתאמנים בטיפול בפצצות ובשימוש בהן לקראת יום פקודה, וקשה לראות איך פרקטיקה זו עולה בקנה אחד עם מטרת האמנה ורוחה.
בשנת 2007 התבטא שר ההגנה הגרמני, רופרט שולץ, כי גרמניה צריכה לשאוף להיות מעצמה גרעינית. באותה שנה הציע נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לגרמניה להשתתף בשליטה על הארסנל הגרעיני הצרפתי. קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ושר החוץ פרנק-ואלטר שטיינמאייר דחו את ההצעה ואמרו כי לגרמניה אין שום עניין להחזיק נשק גרעיני. מאוחר יותר, נוכח הדאגה מפני מהלכיה של רוסיה בהנהגת ולדימיר פוטין, שינתה מרקל את עמדתה ואמרה ב-2010 כי "כפי שאמרה נאט"ו, כל עוד קיים בעולם נשק גרעיני, אנו צריכים שתהיה לנו יכולת שכזו."
המדינות חברות נאט"ו, לרבות גרמניה, נמנעו מלחתום על האמנה לאיסור של כלי נשק גרעיניים, אשר מטרתה קיום מגעים לקראת פירוק כולל של הנשק הגרעיני בעולם. על אמנה זו חתמו יותר מ-120 מדינות.
הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (1994)
הפיגוע
ב-26 ביולי 1994 מכונית תופת מסוג אאודי, בה הוטמנו כ-20 עד 30 קילוגרמים של חומר נפץ בתא המטען של המכונית, חנתה מול בניין שגרירות ישראל בלונדון. מן המכונית יצאה אישה בסוף שנות החמישים לחייה אשר נטשה את המכונית. בסביבות השעה 12:10 בצהריים, דקות ספורות בלבד לאחר שהנהגת נטשה את הרכב, הרכב התפוצץ. בפיגוע זה נפצעו 20 אזרחים.
הפיגוע יצא לפועל שמונה ימים בלבד לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בו נהרגו 85 בני אדם ונפצעו 330 נוספים.
13 שעות לאחר הפיגוע בשגרירות, ב-27 ביולי 1994 בשעה 00:46, מכונית תופת נוספת התפוצצה מחוץ ל"בית בלפור" שבצפון לונדון בו נמצאים ארגונים יהודיים וישראלים שונים. בפיגוע זה נפצעו שישה אזרחים.
אחרית דבר
שגריר ישראל ואנשי המודיעין הבריטי ציינו כי הפיגוע בוצע להערכתם על ידי פעילים קיצונים פרו-איראנים אשר קשורים ככל הנראה לארגון הטרור חזבאללה.
בינואר 1995 נעצרו חמישה פלסטינים בחשד לכך שהיו מעורבים בפיגועים. בדצמבר 1996, שניים מן החשודים, שניהם בוגרי לימודים מדעיים אשר התחנכו בבריטניה, ג'וואד בוטמה וסאמאר עלמי, נמצאו אשמים בקשירת קשר לביצוע פיגוע בבניין האולד ביילי. השניים נידונו ל-20 שנות מאסר. אף אחד מהם לא הורשע בפועל על מעורבות בפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון.
בוטמה שוחרר מהכלא ב-5 באוגוסט 2008.
משה מבורגוס
רבי משה בן שלמה בן שמעון מבורגוס היה מגדולי מקובלי קסטיליה. נולד בין השנים 1220–1225 ופעל במאה ה-13 בספרד בעיר בורגוס.
ביוגרפיה
רבי משה היה תלמידו של רבי אברהם אבולעפיה - בזמן שערך מסע מסע נדודים ברחבי אירופה, אסף אבולעפיה קבוצות קטנות של תלמידים ולימדם תורה, ובפרט את "מורה נבוכים" בשיטתו המיוחדת. תלמידיו הבולטים במסע זה היו שניים: רבי משה בן שמעון מבורגוס, שעליו הוא כתב "אדם גדול ונכבד", ור' יוסף בן אברהם ג'יקטיליה בעל הספר "שערי אורה".
כמו כן היה רבי משה תלמידם של האחים רבי יעקב הכהן, ורבי יצחק בן יעקב הכהן, הוא למד מהם במחצית הראשונה של המאה ה-13.
רבי משה הוא הראשון שמאחר את לימודי הקבלה מגיל 40 ואילך וכפי שכתב בספרו: רבי משה התנגד בצורה חריפה לפילוסופיה וכדברי תלמידו רבי יצחק דמן עכו,
חיבוריו
רבי משה חיבר חיבורים שונים, כולם עוסקים בענייני קבלה, אך רבים נשארו בכתב יד ולא נדפסו מעולם:
מעשי הטבח בקרמניצ'קה ובנמצקה
הרציחות בסלובקיה נערכו על ידי אנשי איינזצגרופה H, שהוקם על מנת להשלים את השמדת היהודים שם. הטבח בשני הכפרים בוצע על ידי אנשי איינזצקומנדו 14, אחת מיחידות המשנה של איינזצגרופה H.
הטבח
לאחר חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה קמה בסלובקיה מדינה עצמאית בראשותו של יוסף טיסו, אשר שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית. חרף זאת התקיימה בסלובקיה התנגדות מסוימת לממשלו של טיסו ולגרמנים. היא הבשילה בקיץ 1944 למרד שבו השתתפו עשרות אלפי לוחמים. מוקד המרד היה בעיר באנסקה ביסטריצה. במהלך המרד נמלטו אל העיר יהודים רבים כדי להציל את עצמם מהרדיפות נגדם.
המרד לא צלח, ודוכא בתוך חודשיים על ידי כוחות גרמניים ויחידות משמר הלינקה, ארגון פשיסטי סלובקי ששיתף פעולה עם הגרמנים. כ-2,500 יהודים, פרטיזנים וחשודים כפרטיזנים נעצרו על ידם ונכלאו בתנאים קשים בבית הכלא בבאנסקה ביסטריצה. בין העצורים היו הצנחנים הארץ-ישראלים חביבה רייק, רפאל רייס וצבי בן יעקב, שפעלו להצלת יהודים בסלובקיה.
הרציחות בקרמניצ'קה
ב-5 בנובמבר החלו הגרמנים להסיע אסירים מהכלא אל הכפר קרמניצ'קה (Kremnička) שמדרום לבאנסקה ביסטריצה, אל תעלה נגד טנקים שנחפרה על ידי הפרטיזנים הסלובקים. טבעת שומרים הקיפה את האתר. האסירים הובלו בקבוצות אל שפת התעלה, אולצו לכרוע ברך על שפתה, נורו בעורפם והושלכו לתוך התעלה. כמה מהאסירים קפצו לתוך התעלה בניסיון להימלט, אך הגרמנים איתרו אותם בתוכה וירו בהם. אנשי משמר הלינקה השתתפו ברציחות ובאבטחה ההיקפית.
רציחות נוספות התקיימו ב-20 בנובמבר (282 קרבנות), 12 ו-19 בדצמבר, 5 ו-20 בינואר 1945, וב-19 בפברואר. בסך הכל נרצחו בקרמניצ'קה 747 אנשים, מהם 211 נשים ו-58 ילדים. כמחצית מהקרבנות היו יהודים. בין הנרצחים ב-20 בנובמבר היו גם הצנחנים רייק ורייס.
הרציחות בנמצקה
בינואר 1945 החלו הגרמנים לרצוח אסירים גם בכפר נמצקה (Nemecká) שממזרח לבאנסקה ביסטריצה. המקום נבחר משום שהיה בו כבשן אבן, ששימש את הגרמנים על מנת לשרוף את גופות הנרצחים. הם נורו והושלכו אל תוך האש, ולפעמים גם נזרקו לתוכה כשהם חיים. אפרם הושלך לנהר הרון, מיובליו של הדנובה. הרציחות נערכו מ-4 בינואר ועד 11 בינואר על ידי גרמנים ואנשי משמר הלינקה. כיוון שהגופות נשרפו לא ידוע מספרם המדויק של הקרבנות שנרצחו שם, והוא מוערך בכ-500 עד 900. ביניהם היו יהודים, צוענים, פרטיזנים, וכן אמריקאים, צרפתים וסובייטים. כדי לטשטש את עקבות הפשע שביצעו רשמו בגרמנים בספרי בית הכלא בבאנסקה ביסטריצה רישומים מזויפים שהעידו כי האסירים שנרצחו שוחררו ממנו.
לאחר הטבח
לאחר כיבוש סלובקיה על ידי הצבא הסובייטי נפתחו קברי האחים בכפר קרמניצ'קה על מנת לזהות את הקרבנות, אך לא כולם זוהו. גופותיהם של חביבה רייק ורפאל רייס זוהו והועברו על ידי הצבא הבריטי לקבורה בחלקה צבאית בריטית בפראג. בשנת 1952 הם הועלו לקבורה בישראל.
בשני אתרי הרצח הוקמו אנדרטאות לזכר הנרצחים והמרד הסלובקי. האנדרטה בקרמניצ'קה עוצבה על ידי האדריכל דושאן יורקוביץ'. שולב בה עיצוב באבן של מנורת שבעת קנים יהודית, שתחתיה מופיעה המילה זכור.
גרינבאום
גרינבאום (או בגרסה היידית גרינבוים) הוא שם משפחה יהודי ממקור גרמני, שפירושו "עץ ירוק".
פסיכודינמיקה
פסיכודינמיקה היא תאוריה ומחקר שיטתי של הכוחות הפסיכולוגיים שביסודה של ההתנהגות האנושית. הפסיכודינמיקה עוסקת בפעולה ההדדית של המודע והלא-מודע. הטיפול הפסיכודינמי עוסק בקונפליקטים פנימיים של האדם, ומטרתו היא יצירת תובנות לגבי קונפליקטים אלו, ומציאת דרכי התמודדות עימם.
המושג פותח על ידי זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה. פרויד טען כי תהליכים פסיכולוגיים מושפעים מזרמים של אנרגיה נפשית היוצרים "דינמיקה" בתוך הנפש. האנרגיה הנפשית נקראת ליבידו.
הטיפול הפסיכודינמי מיועד למטופלים בעלי מגוון הפרעות נפשיות (אם כי לרוב לא במטופלים שנמצאים במצב פסיכוטי פעיל), וכן לאנשים בעלי קשיים בחייהם שאינם מסווגים כהפרעה נפשית (למשל קשיים בקשר הזוגי). הטיפול עשוי להיות ממושך, לאורך מספר שנים, אך בעשורים האחרונים פותחו מספר שיטות טיפוליות דינמיות קצרות מועד, שהן ממוקדות מטרה ועשויות להימשך 12–30 פגישות.
גישה טיפולית נוספת שפותחה בשנים האחרונות בטיפול הדינמי, היא טיפול אינטרסובייקטיבי, המתמקדת ביחסים בין המטפל והמטופל כדרך ליצירת תובנות לגבי הקונפליקטים של המטופל.
ליגת הכדורגל של קוריאה הדרומית
ליגת הכדורגל הקוריאנית, או ליגת K 1 (בקוריאנית: K 리그 1) היא ליגת הכדורגל הבכירה בדרום קוריאה ונחשבת לאחת הליגות החזקות באסיה.
פורמט
בתחרות משתתפים 16 מועדונים מקצועיים. האליפות מתקיימת בשני שלבים. בשלב הראשון כל המועדונים משחקים בשני סבבים, להכרעת שש הקבוצות החזקות ביותר. בשלב השני הקבוצות משחקות זו נגד זו: הנוהל המתואר לעיל נכנס לתוקף בשנת 2007.
שינויי מיקום
במערך ליגות הכדורגל של דרום קוריאה מתחת לליגת הבכירה, המכונה ליגה 1, נמצאת הליגה הלאומית: ליגה חובבנית-חצי-מקצוענית עם 15 קבוצות וליגת K-3 החובבנית (עם 17 מועדונים) שנמצאת ברמה השלישית. אין כל כללי ספורט מוגדרים בבירור למעבר מליגה K לליגה הלאומית ולהפך. המעברים הם נדירים ביותר, מכיוון שכדי להעפיל לליגה K, על קבוצת הליגה הלאומית לעמוד בדרישות המחמירות הנוגעות לתשתיות וביטחון פיננסי.
היסטוריה
בשנת 1986 שינתה הליגה את שמה ל"הליגה המקצוענית בכדורגל", ובעונת 1987 החלה לקיים מפגשים כפולים של בית-חוץ.
בשנת 1998, נערכה רפורמה נוספת בליגה המקצוענית שקיבלה את שמה הנוכחי - ליגת K. אחרי עונת 2011 נסגרה ליגת ה-"K-ליג צ'מפיונשיפ" ו"גביע הליגה הקוריאני", ובמקום זאת נוצרה ליגה שנייה אחת שהתפצלה ל-2 ליגות עד 2013. הליגה הראשונה נקראה "K-ליג קלאסיק" והליגה השנייה נקראה "K-ליג צ'אלנג'" מאז הקמתה, הליגה התרחבה מ-5 ל-22 מועדונים בהדרגה. מתוך המועדונים המקימים של הליגה נשארו רק יוקון אלפנטס (כיום קרויה "ג'ג'ו יונייטד"), פוהנג סטילוורקס (כיום קרויה "פוהנג סטילרס"), ודייוו רויאלס (כיום קרויה "בוסאן איי-פרק"), כאשר קוקמין בנק נשרה לליגות הנמוכות בסוף 1984, והללויה בסוף 1985, ומעולם לא חזרו לליגה הבכירה.
צ'נקייו
צ'נקייו (בספרדית: Chanquillo) הוא מתחם מונומנטלי עתיק בחוף המדברי של פרו, שנמצא ב שבמחוז אנקש של פרו, כ-300 קילומטרים צפונית-צפונית-מערבית לבירה לימה. זהו המתחם העתיק ביותר הידוע מסוג זה מתרבויות טרום האינקה. ההריסות כוללות את מבצר צ'נקייו על ראש הגבעה, האתר הסמוך המכונה "שלוש עשרה המגדלים", ואזורי מגורים והתכנסות. ההשערה המקובלת היא ש-13 המגדלים הם מצפה אסטרונומי שנבנה במאה ה-4 לפני הספירה. התרבות שייצרה את צ'נקייו נקראת או מכלול הסצ'ין. האתר הוגדר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביולי 2021.
האתר משתרע על פני כארבעה קילומטרים רבועים ומשערים ששימש כמקדש מבוצר.
מצודת ההר
האתר כולל מבצר בראש גבעה של מבנים בצורת טבעת, שאולי גם התבצעו בו טקסים. ישנם ממצאים רבים הקשורים לכך. נראה שזה היה מרכז טקסי עתיק. נמצאו כמה מבנים וכיכרות, כמו גם מתחם מקדשים מבוצרים בצורת טבעת.
על מנת ליצור מבנים כה משוכללים ומסובכים, ניתן להניח כי האליטה השלטונית או הדתית הייתה בעלת כוח רב.
מצפה השמש של שלושה עשר המגדלים
שלושת-עשר המגדלים של צ'נקייו נבנו במרחק שווה זה מזה על גבי רכס גבעה נמוכה העוברת מצפון לדרום, ויצרו קו רקיע "משונן". גובה המגדלים עד שישה מטרים ויש בהם מדרגות המובילות לבמות תצפית. המרחק בין המבנים הוא כ-5 מטרים. התיארוך הראשוני של בניית המגדלים היה בסביבות 300 לפני הספירה, כלומר 600 שנים לפני תרבות מוצ'ה, שנחשבה בעבר לתרבות המתקדמת העתיקה ביותר באזור.
משערים ש-13 המגדלים שנמצאו כאן שימשו כמצפה כוכבים על פי מחקר עדכני של איוואן גצי (Iván Ghezzi) מ בלימה וקלייב ראגלס (Clive Ruggles) מאוניברסיטת לסטר. כפי שגילו הארכאולוגים, ניתן להשתמש במגדלים כדי לקבוע את מיקומה של שמש בתאריכים בולטים כמו נקודת ההיפוך. ממזרח וממערב, משני צידי שורת המגדלים, נמצאו בחפירות שתי נקודות תצפית שהוקמו באופן מלאכותי. מנקודות מבט אלה, פריסת המגדלים לאורך 300 מטר לאורך האופק תואמת מאוד את מיקומה של השמש בזריחה ובשקיעה של השמש במהלך השנה. בתקופת היפוך החורף, השמש זורחת מאחורי המגדל השמאלי ביותר של צ'נקייו ובהמשך היא זורחת מאחורי כל אחד מהמגדלים עד שהיא מגיעה למגדל הימני ביותר שישה חודשים מאוחר יותר בהיפוך הקיץ, מה שמציין את חלוף הזמן. שלושת עשר המגדלים של צ'נקייו יכולים להיות מצפה הכוכבים המוקדם ביותר הידוע ביבשת אמריקה. תושבי צ'נקייו היו מסוגלים לקבוע תאריך מדויק, בטעות של יום או יומיים, על ידי צפייה בזריחה או השקיעה מהמגדל הנכון. באקלים היבש מאוד של חופי האוקיינוס השקט של פרו, ידע מדויק היה חיוני להישרדותה של חברה חקלאית, למשל לשם קביעת זמנים נוחים לזריעה. לדברי איוואן גצי, הממצאים האסטרונומיים הבסיסיים עתיקים בהרבה מהחורבות שהשתמרו עד היום.
המגדלים היו מוכרים למטיילים במשך 200 שנה, אך לא זוהו כאתר אסטרונומי עד המחקר ב-2007 של איוואן גצי וקלייב ראגלס.
אינטגריטי
אינטגריטי
אינטגריטי מוסמכת POSIX ומיועדת לשימוש במערכות משובצות 32 סיביות או 64 סיביות. ארכיטקטורות מחשבים נתמכות כוללות וריאנטים של: ARM, Blackfin, ColdFire, MIPS, PowerPC, XScale ו-x86. כמו כן אינטגריטי נתמך על ידי ספריות SSL/TLS פופולריות כגון wolfSSL.
אינטגריטי-178B
אינטגריטי-178B היא גרסה תואמת התקן התעופתי DO-178, של אינטגריטי. משתמשים בה בכמה מטוסי צבא כמו ה-B-2 -16, F-22 ו-F-35, וכלי הטיס המסחרי איירבוס A380. תכנון הליבה שלה מבטיח זמני מחשוב מוגבלים על ידי ביטול תכונות כגון הקצאת זיכרון דינמית.
יכולות הביקורת והנדסת האבטחה אפשרו לה להשיג את דירוג הערכת הבטחת הערכה (EAL) ברמה 6, על ידי הסוכנות לביטחון לאומי (NSA). אולם יש לציין כי הערכת האבטחה (TOE) של ארכיטקטורת היעד של לא כוללת רכיבים כמו מערכת קבצים ותקשורת, ומתמקדת כמעט אך ורק בליבה. מערכות הפעלה אחרות, כגון Windows, MacOS או Linux, אף שהן מוערכות ברמות אבטחה נמוכות יותר, כוללות בדרך כלל יכולות אלה בתוך ה-TOE שלהן.
ארכיטקטורות מעבדים נתמכות
חבילת התמיכה בארכיטקטורה (ASP) של אינטגריטי מספקת תמיכה למשפחות מעבדים רבות:
מנולו קלארס
מנואל "מנולו" קלארס גרסיה (בספרדית: Manuel "Manolo" Clares García, נולד ב-23 בפברואר 1948 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כחלוץ במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. קלארס נודע בשל תקופתו בברצלונה, ובנוסף לכך שיחק גם בקאסטיון ובראיו ואיקאנו. קלארס ערך הופעה אחת במדי נבחרת ספרד.
תחילת הקריירה
קלארס שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד שמעיר הולדתו. הוא עזב אותה עוד לפני שהגיע לקבוצה הבוגרת של המועדון ועבר לחטאפה דפורטיבו, קבוצה קטנה מפרוורי העיר מדריד. מאוחר יותר הצטרף לגאנדיה והוא שיחק עמה בליגה השלישית. בתחילת 1971 עבר לקאסטיון ששיחקה בליגה השנייה, וכבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה הבקיע שער. עד סוף העונה שיחק בכל משחקיה בליגה והבקיע שער נוסף. בעונת 1971/1972 עזר לקאסטיון להעפיל לליגה הבכירה בספרד מהמקום השני בליגה, בכך שהבקיע 13 שערים ב-36 הופעות.
בעונת 1972/1973 הוביל קלארס את קאסטיון לעונה הטובה ביותר בהיסטוריה שלה. הוא היה המבקיע הראשי בקבוצה, עם 11 שערים ב-30 משחקים, והוא עזר לה להגיע למקום ה-5 בליגה וכן לגמר הגביע הספרדי, שם הפסידה קאסטיון 2-0 לאתלטיק בילבאו. ריאל מדריד וברצלונה התעניינו בשירותיו של קלארס, ולמרות התקדמות במשא ומתן עם ברצלונה על העברתו, בלם מאמן קאסטיון לוסיאן מולר את המהלך. בשל יכולתו הטובה זומן לנבחרת ספרד והוא ערך את הופעתו היחידה במדיה, במשחק ידידות עם ב-17 באוקטובר 1973. גם בעונת 1973/1974, בה השתתף בכל מחזורי הליגה למעט הראשון, הבקיע 11 שערי ליגה. אולם קאסטיון הציגה יכולת דלה מאוד וירדה חזרה לליגה השנייה מהמקום ה-16, וזאת על אף שהייתה במקום ה-13 ערב המחזור האחרון של העונה.
ברצלונה
לאחר שהסתיימה הליגה, החלו משחקי הגביע הספרדי, בו הורשו לשחק רק שחקנים ספרדיים. ברצלונה, בה שיחק יוהאן קרויף ההולנדי, חיפשה לו מחליף, ולכן היא צירפה את קלארס במאי 1974. הוא ערך את הבכורה במדיה ב-26 במאי, בשמינית גמר הטורניר נגד ריאל אוביידו, והוא הבקיע אחד משערי קבוצתו שניצחה 3-2. בשישה משחקים בטורניר כבש 5 שערים ועזר לקבוצתו להגיע לגמר הגביע, שם הובסה על ידי ריאל מדריד בתוצאה 4-0. הרמה הטכנית הנמוכה שהציג במדי ברצלונה גררה ביקורת מצד התקשורת, אך למרות זאת הוא הצליח להבקיע בתדירות גבוהה יחסית. כבר במשחקו הראשון בליגה במדי ברצלונה הבקיע שער, בהפסד 3-2 לריאל סוסיאדד. במשחקו השני בגביע אירופה, בניצחון 5-0 נגד לינץ ב-2 באוקטובר 1974, הבקיע צמד. בסך הכול בעונת 1974/1975 הבקיע 10 שערי ליגה ב-29 הופעות, כולל צמד נגד אספניול בדרבי העירוני. הוא הבקיע ארבעה שערים בגביע אירופה, האחרון שבהם היה בגומלין חצי גמר גביע אירופה נגד לידס יונייטד, שהדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 3-2.
עלייתו של פאקו פורטס לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, לצד עזיבתו של המאמן רינוס מיכלס, הקטינה משמעותית את חלקו של קלארס במשחקי הקבוצה. בעונת 1975/1976 פתח בהרכב ב-3 משחקי ליגה בלבד ונכנס כמחליף ב-5 נוספים. הוא הבקיע שער אחד, נגד לאס פאלמס ב-30 בנובמבר 1975. מיכלס שב לקבוצה בסוף העונה, פורטס הושאל למאלגה וקלארס חזר להיות השחקן ההתקפי המרכזי בקבוצה. עונת 1976/1977 הייתה הפורייה ביותר בקריירה של קלארס, שהבקיע 22 שערים ב-32 משחקי ליגה, והיה שני רק למריו קמפס בטבלת מלך השערים של הליגה. הוא כבש צמדים במשחקים מול סלמנקה, סלטה ויגו ואספניול ושלושער מול בורגוס. השיא היה ב-28 בנובמבר 1976, במשחק מול ולנסיה שהגיעה כמובילת הליגה הספרדית: קלארס הבקיע חמישייה, ברצלונה ניצחה 6-1 ועלתה למקום הראשון. בגביע אופ"א עזר לברצלונה להגיע לרבע הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בתוצאה המצטברת 4-3, בכך שהבקיע 5 שערים ב-7 הופעות.
אחד האירועים השנויים במחלוקת במהלך העונה קרה ב-6 בפברואר 1977, במשחק בין ברצלונה למאלגה בקאמפ נואו. שגיאות של השופט ריקרדו מלרו גואסה הביאו למספר מהומות, והוא הרחיק את יוהאן קרויף, לאחר שלפי טענתו קילל אותו בגסות. קרויף תמיד הכחיש את טענת השופט, וטען שאמר למעשה "מנולו, תבקיע כבר!". בעקבות דו"ח השיפוט השעתה ההתאחדות הספרדית את קרויף ל-3 משחקים, בהם הפסידה ברצלונה פעמיים וסיימה בתיקו עם אתלטיקו מדריד, שזכתה בסוף העונה באליפות בהפרש של נקודה.
בעונה הבאה איבד את מקומו בהרכב פעם נוספת. הוא אמנם ערך 18 הופעות בליגה, אך רק ב-6 השלים 90 דקות. ב-5 במרץ 1978, במשחק נגד הרקולס, הבקיע את השער היחיד לעונה זו - הוא נכנס כמחליף כשהתוצאה הייתה 1-1 ובדקה ה-89 הבקיע את שער הניצחון לזכות ברצלונה. ברצלונה פעם נוספת סיימה במקום השני, הפעם אחרי ריאל מדריד. בסוף העונה זכה בתואר ראשון ויחיד כשחקן ברצלונה, לאחר שברצלונה ניצחה את לאס פאלמס בתוצאה 3-1 בגמר הגביע הספרדי, אך קלארס לא שותף במשחק זה. ביולי 1978, עם תחילת כהונתו של הנשיא ז'וזפ ליואיס נונייז ועם הגעתו של המאמן לוסיאן מולר, הוצע קלארס להעברה לקבוצה חדשה, וכך תמה דרכו בברצלונה.
סוף הקריירה
רק כעבור שלושה חודשים, באוקטובר, נמצאה לו קבוצה חדשה - ראיו ואיקאנו, ששילמה לברצלונה עבורו 4 מיליון פסטות. קלארס השתלב באופן מידי בקבוצתו החדשה והחל לפתוח בהרכבה מיד לאחר צירופו. בעונתו הראשונה בקבוצה פתח ב-20 משחקי ליגה, נכנס כמחליף בשניים נוספים וכבש 5 שערים, כולל שער השוויון במשחק מול קבוצתו הקודמת, ברצלונה, ב-27 במאי 1979. הוא עזר לראיו להישאר בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום ה-15, אחד מעל הקו האדום שמוביל לירידה לליגה השנייה. בעונה הבאה, עונת 1979/1980, שותף ב-25 משחקים והבקיע 4 פעמים, אך לא הצליח למנוע את ירידת קבוצתו לליגה השנייה מהמקום ה-16. בסוף העונה היה חופשי, ולמרות משא ומתן עם קאסטיון ואאורופה, החליט לפרוש מכדורגל מקצועני, בגיל 32. בשנתיים הבאות שיחק מעט בליגה הרביעית, בקבוצות גאנדיה וויאריאל, לפני שפרש באופן מוחלט.
קיטוב מעגלי
קיטוב מעגלי של הגל הוא קיטוב שבו השדה החשמלי שמייצר את הגל לא משנה את עוצמתו אלא משנה רק את כיוונו.
באלקטרומגנטיות, כאשר שדה חשמלי משנה את כיוונו או גודלו הוא יוצר תופעה של התפשטות גל במרחב במישור שמאונך למישור השינוי. לדוגמה, אם השינוי בשדה מתבצע במישור אזי הגל יתקדם לאורכו של ציר \hat{z} המאונך להם.
עוצמת וכיוון השדה החשמלי מוגדרות על ידי וקטור השדה החשמלי. במקרה של גל מקוטב מעגלית הקצה של וקטור השדה החשמלי מתאר מעגל ככל שמתקדם הזמן. אם נקפיא את הזמן נוכל לראות שהגל שמתקדם במרחב יוצר לנו צורה של סליל – אשר צפיפותו תלויה בתדר הגל (או אורכו - \lambda).
קיטוב מעגלי הוא מקרה פרטי של המקרה הכללי יותר, קיטוב אליפטי. ואילו קיטוב ליניארי הוא מקרה פרטי של קיטוב מעגלי.
קיטוב מעגלי ימני ושמאלי
הקיטוב המעגלי מחולק לשתי צורות של קיטובים – קיטוב מעגלי ימני (עם כיוון השעון RHCP ) וקיטוב מעגלי שמאלי (נגד כיוון השעון LHCP). צורת הקיטוב מוגדרת לפי צורת הסיבוב של הווקטור השקול. אך מתעוררת בעיה בזמן קביעת כיוון הקיטוב שהרי הוא תלוי בנקודת המבט על וקטור השדה.
בעת שידור של קיטוב מעגלי שמאלי הקליטה תהיה של קיטוב מעגלי ימני, מכיוון שכיוון הקיטוב משתנה לפי נקודת המבט של המתבונן. שהרי במבט מכיוון השידור לכיוון הקליטה ייראה שוקטור השדה מסתובב שמאלה ובמבט מכיוון הקליטה לכיוון השידור ייראה הווקטור מסתובב ימינה.
מנקודת המבט של המקור
בהנחה שהקיטוב נקבע מנקודת המבט של המקור (המשדר) לכיוון התקדמות הגל במרחב. בעת השימוש בהנחה זאת הקיטוב נקבע ע"פ כיוון הסיבוב של וקטור השדה בעת התקדמותו במרחב. במבט מהמקור והלאה, לכיוון התפשטות הגל, ניתן לראות את כיוון הסיבוב של השדה ולקבוע את קיטובו.
דרך נוחה למצוא את הקיטוב היא להצביע עם אגודל יד ימין לכיוון התקדמות הגל ובעזרת אצבעות לייצר צורה של סליל. אם וקטור השדה נע בכיוון זהה עם כיוון האצבעות זהו קיטוב מעגלי ימני, אחרת הקיטוב הוא מעגלי שמאלי.
בשימוש בהנחה זו, וקטור השדה החשמלי של קיטוב ימני, מוגדר על ידי הצורה הבאה:
אמנה זאת, שהקיטוב נקבע על פי נקודת המבט של המקור, היא בהתאם למכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה העולמי הידוע בשמו IEEE וכתוצאה מכך זוהי השפה המקובלת הנפוצה בקרב המהנדסים
.
מנקודת המבט של הקולט
בהנחה זו, הקיטוב נקבע על פי נקודת המבט של הקולט, הפוך מכיוון התפשטות הגל. בהנחה זו נצביע עם אגודל יד ימין לכיוון ההפוך מהתפשטות הגלים וכך נחליט על כיוון הקיטוב בהתאם לאצבעות כף היד, כפי שהסברנו בפיסקה הקודמת.
כאן כמו בהנחה הקודמת, קיטוב ימני מכונה גם כאן 'עם כיוון השעון' וקיטוב שמאלי 'נגד כיוון השעון'. ספרי לימוד רבים של אופטיקה משתמשים באמנה השנייה.
ייצוג מתמטי
כפי שהוסבר לעיל, תנועת הגל נוצרת כתוצאה משינוי השדה החשמלי במישור מסוים והגל ינוע במישור המאונך למישור השינוי. על כן, וקטור השדה מיוצג על גבי שני צירים, ציר \hat{x} וציר \hat{y} וע"י כך מתקבלת תנועה של הגל במישור המאונך אליהם – ציר \hat{z}.
משוואת הגל הכללית היא:
בניתוח פשוט, וקטור השינוי בשדה מיוצג על ידי שני וקטורים משתנים מחזוריים על צירים. להלן הסבר קצר של מאפייני המשוואה:
על מנת לפתח פונקציה של קיטוב מעגלי, נדרוש שהפונקציה על ציר ה \hat{x} והפונקציה על ציר \hat{y} יהיו באותה תדירות אך בשינוי פאזה של 90{}^\circ ולכן נקבע את. כמו כן נדרוש שהעוצמה בשני הצירים תהיה שווה ולכן. ונקבל:
בקצרה:
נירמול גודל וקטור השדה להיות 1:
נבחר את, שכן אין לה משמעות לגבי צורת הקיטוב, אלא רק לזווית ההתחלה של וקטור השדה החשמלי. נקבל:
על מנת לקבל קיטוב מעגלי ימני נדרוש שבהתחלה הרכיב בציר \hat{y} יגדל כאשר הרכיב בציר \hat{x} קטן ולכן נדרוש sin חיובי, במשוואה לעיל. (הקיטוב המעגלי השמאלי הוא אותו דבר פשוט הפוך.)
נקבל לבסוף:
אולאוון
אוּלַאווּן (באנגלית: Ulawun), מכונה גם The Father ("האב"), North Son ("הבן הצפוני") ו-Vatr, הוא הר געש פעיל באי בריטניה החדשה, השייך לפפואה גינאה החדשה.
גאוגרפיה ותיאור
הר הגעש אולאוון שוכן במזרח האי בריטניה החדשה שבמרכז פפואה גינאה החדשה, כ-130 קילומטרים דרומית מערבית לעיר רבאול, כשהוא משתרע על הגבול בין מחוז "מזרח בריטניה החדשה" מדרום מזרח ומחוז "מערב בריטניה החדשה" מצפון מערב. ההר שוכן על חופו הצפוני של האי כשהוא צופה על ים ביסמרק. דרומית מערבית לו שוכן ההר באמוס (Bamus), הר געש פעיל נוסף כשביניהם מפריד אוכף. צורת ההר חרוטית, מדרונותיו תלולים, והפסגה בגובה 2,334 מעל פני הים היא הפסגה הגבוהה ביותר בקשת הגעשית של ביסמרק, שרשרת של הרים באורך של כ-1,000 קילומטרים המשתרעת מרבאול במזרח ועד ויוואק במערב וכוללת לא פחות מ-21 הרי געש. פסגת אולאוון היא גם הנקודה הגבוהה ביותר בארכיפלג ביסמרק.
אולאוון הוא הר געש שכבתי הבנוי משכבות שהתקשו של לבה, וטפרה (אפר געשי וסלעים) שנפלטו בהתפרצויות קודמות. צורת ההר סימטרית למעט מתלול גדול בצידו הדרומי שככל הנראה נוצר עקב שקיעה. לועות צדדים שוכנים על המדרונות המזרחיים והצפון-מערביים. קניון שקירותיו תלולים התחתר בצד הצפון מערבי של ההר ודרומית לו יש מתחם של קילוחי לבה. האקלים באזור בו שוכן ההר הוא אקלים טרופי ולכן צומח יער גשם טרופי על מדרונותיו, למעט 1,000 המטרים האחרונים שבשל ההתפרצויות חשופים לגמרי מצמחייה.
פעילות געשית
אולאוון הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בפאפואה גינאה החדשה, והוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר בעולם. הלבה שההר פולט במהלך התפרצויות מתפוצצות היא בזלתית עד אנדזיטית. הרי הגעש בפאפואה גינאה החדשה הם בין המקורות השופעים ביותר לגופרית דו-חמצנית. מחקרים שנערכו לאחרונה הראו שמהר אולאוון נפלטים כ-7 ק"ג SO2 לשנייה, כ-2% מסך הפליטה העולמית של SO2 לאטמוספירה.
ההתפרצויות הגעשיות מתחוללות מהלוע המרכזי של ההר ואופיין הוא בדרך כלל סטרומבוליאני עד פלאני: התפרצויות מתפוצצות, זרמים פירוקלסטיים, להארים והתפרצות פריאטיות. מדד ההתפרצות הגעשית (VEI) הוא בדרך כלל בין 1 ל-3.
ההתפרצות הגעשית המתועדת הראשונה של ההר הייתה של שודד הים ומגלה הארצות האנגלי ויליאם דמפייר (William Dampier; 1715-1651) ב-1700. התיעוד הבא היה רק 178 שנים אחר כך. ב-1878 דיווח איש עסקים אוסטרלי בשם וילפרד פאוול (Wilfred Powell) על התפרצות ההר. מהמאה ה-18 תועדו 22 התפרצויות בהר. התפרצות גדולה ב-1915 השקיעה 10 סנטימטר של אפר בטוריו (Toriu), כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית להר. כמעט לאורך כל השנים האחרונות הייתה באולאוון פעילות געשית רציפה והתפוצצויות קטנות מתרחשות לעיתים קרובות בהר. הפעילות הגעשית בהר התגברה החל מ-1970 ובסדרה של התפרצויות התחולל שינוי בצורת הלוע המרכזי של ההר. התפרצות ב-1980 פלטה עמוד אפר לגובה של 20 קילומטרים וזרמים פירוקלסטים שסחפו את כל מדרונות ההר וגרמו נזקים לאזור בגודל 20 קמ"ר. הפעילות הגיעה לשיא בהתפרצות שהחלה ב-28 בספטמבר 2000 ונמשכה עד חודש נובמבר 2000 שבה מדד ההתפרצות הגעשית היה 4, ובמהלכה היו התפוצצויות, זרמים פירוקלסטיים ולהארים שגרמו נזק רב לרכוש ואילצו לפנות כ-4,000 תושבים מהאזורים בסיכון בסמוך להר.
הסכנה הרצינית ביותר מההר היא התמוטטותו שעלולה לגרום נזק לשטח בגודל של מאות קמ"ר. מכיוון שההר גבוה בכ-400 מטרים ממרבית הרי הגעש בקשת הגעשית של ביסמרק חוששים החוקרים שההר הגיע לגבול היציבות המבנית שלו. לנוכח סיכון זה ולנוכח ההיסטוריה הגעשית של ההר והקרבה לאוכלוסייה בת כמה אלפי תושבים המתגוררים ביישובים הסמוכים הוא הוכרז על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
חנוך בן משה
לפי רבי אברהם אבן דאוד, ב"ספר הקבלה", היו רבנו חנוך בן משה ואביו רבנו משה בן חנוך, בין ארבעת השבויים (האב - ממניין השבויים, והבן שבוי יחד איתו), שתרמו משמעותית ללימוד התורה בקרב הקהילות היהודיות בספרד ובצפון אפריקה.
ביוגרפיה
פרטים נוספים על חיי חנוך בן משה התבררו מתוך קטעי מכתבים שנמצאו בגניזה הקהירית. בגניזה זו נמצאו גם תשובות הלכתיות שלו שהתפרסמו באסופות שונות שפורסמו מכתבי הגניזה. שמחה אסף סבור כי יחסיו עם רב שרירא גאון היו מתוחים בסוף ימיו של האחרון, ולכן לא הזדרז רב שרירא לענות למכתביו של רבנו חנוך.
לפי המסופר בספר הקבלה, נהרג רבנו חנוך בן משה בתאונה, בעת שעמד יחד עם נכבדי הקהל על הבימה בבית הכנסת בשמחת תורה, כאשר נקרא לעלות לתורה כ"חתן תורה"; בשל העומס הרב ולחץ הקהל על הבימה, קרסה בימת העץ והוא נפצע, ונפטר מפצעיו לאחר מספר ימים.
חידושיו בהלכה ובמנהג
מחלוקת קיימת בינו לבין רב האי גאון באשר למנהג לברך על כוס יין בעת טקס ברית מילה. לדברי רב האי גאון גם בימי צום מברכים על הכוס למרות שלא ניתן לשתות ממנה; למצער, נהוג לתת מן היין מעט לפיו של הרך הנימול. רב האי גאון מנמק את דינו בכך שהמנהג התקבע בקרב הציבור ואין לשנותו. אך לדעת רבנו חנוך בן משה, אם אין במקום מי שיכול לשתות את הכוס, כגון אישה יולדת מיד לאחר הלידה שאינה צריכה לצום, אין לברך על הכוס. לדעתו הצטרפו רבנים נוספים מן הראשונים..
כמה מתשובותיו נכללו בקובץ תשובות גאוני מזרח ומערב על ידי יואל מילר, ה'תרמ"ח.
הקיקלופ
הקיקלופ הוא מחזה סאטירי שנכתב על ידי אוריפידס במאה ה-5 לפני הספירה לכבוד פסטיבל דיוניסיה באתונה של אותה שנה.
עלילה
בדרכו חזרה מטרויה נקלע אודיסיאוס עם עמיתיו אל מערת הקיקלופ פוליפמוס. לאחר שהקיקלופ צולה ואוכל צמד יוונים, מחליט אודיסיאוס להשקות את הקיקלופ ביין, ולפגוע בו. לאחר שאודיסאוס נעלם מהאי, הקיקלופ וסילנוס יושבים לשתות יחד. כשהקיקלופ משתכר הוא מספר שהוא רואה את האלים וקורא לסילנוס בוגד. הקיקלופ חוטף את סילנוס למערה שלו, כשהוא יוצר רושם שבכוונתו לבצע בו מעשים בעלי אופי מיני. אודיסאוס מחליט לפעול שוב. הוא ואנשיו שורפים את עינו של הקיקלופ. הסטירים (העבדים של הקיקלופ) משתחררים. כשהגיעו לאי אודיאוס סיפר לקיקלופ ששמו "שום-אדם", כך שכשהקיקלופ צרח מי האחראי לפגיעה בו, היה זה כאילו אומר "שום-אדם לא פגע בי". אודיסיאוס עושה טעות ומגלה לקיקלופ את שמו האמיתי בעת בריחתו, ככל-הנראה מתוך רצון לפאר את עצמו. למרות שהצליח לברוח מהקיקלופ, במהלך מסעו בהמשך נתקל אודיסאוס בבעיות רבות הקשורות לפגיעתו בקיקלופ, שכן אביו של הקיקלופ הוא פוסידון אל הים.
סאקר פאנץ'
סאקר פאנץ' הוא סרט פנטזיה ופעולה אמריקאי בבימויו של זאק סניידר. זהו סרטו הראשון של סניידר המבוסס על רעיון מקורי. בסרט מככבת אמילי בראונינג בתור "Babydoll", אישה צעירה הכלואה במוסד לחולי נפש ומתמודדת על ידי כך שהיא רואה במוסד בית בושת. היא חוברת לארבע רקדניות / אסירות כדי לברוח לפני הלובוטומיה המתוכננת שלה. כשהיא אוספת את הפריטים שהיא צריכה כדי לברוח, היא נכנסת לרמה אחרת של פנטזיה בה הנשים הופכות ללוחמות חזקות ומנוסות. כל פנטזיה מקבילה לאירועים בבית הבושת. אבי קורניש, ג'נה מאלון, ונסה הדג'נס וג'יימי צ'ונג מגלמות את ארבע האסירות / רקדניות. קרלה גוג'ינו מגלמת את ד"ר ורה גורסקי, פסיכיאטרית שהגיבורה מדמיינת אותה כמאדאם גורסקי, כוריאוגרפית במועדון החשפנות. אוסקר אייזק מגלם את בלו ג'ונס, שומר במוסד; במוחה של הגיבורה הוא הבעלים המושחת של בית הבושת.
הסרט יצא לבתי הקולנוע גם בגרסת IMAX בארצות הברית ב-25 במרץ 2011. הסרט קיבל ביקורות שליליות והיה כישלון בקופות.
דגל הרפובליקה העממית של סין
דגל הרפובליקה העממית של סין, הידוע גם בתור "הדגל האדום בעל חמשת הכוכבים" (בסינית: 五星红旗), הוא הדגל הלאומי של הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
הדגל המודרני הסיני הראשון אומץ בתקופת שושלת מינג, שאומץ ב-1867 כדגל משולש, והוחלף ב-1889 בדגל מרובע. הדגל, שכונה 'דגל הדרקון הצהוב', כלל דרקון כחול על רקע צהוב, ועיגול אדום בפינתו השמאלית העליונה.
בשנת 1912 הופלה שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי, והוקמה הרפובליקה הסינית. הדגל הראשון שהונף על ידי הרפובליקה היה דגל בן חמש קווי צבע אדום-צהוב-כחול-לבן-שחור.
ב-1925 הקימה מפלגת הקוומינטנג, שהוקמה ב-1912 בהנהגתו של סון יאט-סן, ממשלה מתחרה בגואנגג'ואו. הממשלה חדשה הניפה דגל אדום בו נקבע בפינה השמאלית סמל המפלגה - שמש לבנה על רקע כחול. הדגל בוסס על דגל המפלגה, בו נמצא הכוכב ומסגרתו במרכז הדגל. הדגל המקורי עוצב ב-1895.
ב-1928 איחד צ'יאנג קאי שק, מנהיג הקוומינטנג, את הרפובליקה הסינית במערכה שזכתה לשם המשלחת הצפונית, ודגל הקוומינטנג הפך לדגל הרפובליקה הסינית.
ב-1927 התפלגה המפלגה הקומוניסטית של סין מהקוומינטנג, ואימצה דגל רשמי ראשון, אשר שימש כדגל הסובייט של שאנגחאי ופוג'יין.
ב-1949, הביסה המפלגה הקומוניסטית של סין את הקוומינטנג במלחמת האזרחים, והקימה את הרפובליקה העממית של סין. המדינה החדשה אימצה כדגל לאומי את הדגל האדום, עליו הוטבעו ארבעה כוכבים.
עיצוב
דגל הרפובליקה העממית של סין עוצב על ידי צ'נג ליאנסונג, כלכלן סיני במקצועו ומעצב גרפי חובב. הדגל נבחר מתוך כ-3,000 עיצובים שונים אשר הוגשו לראשי המפלגה הקומוניסטית במסגרת תחרות עיצוב דגלים לרפובליקה החדשה בחודש יולי 1949. מאו דזה-דונג הניף את הדגל בהצגתו הפומבית הראשונה בכיכר טיין-אן-מן שבבייג'ינג.
עיצוב הדגל כולל חלק מהסמלים המובהקים של הקומוניזם: צבעו אדום, והאובייקטים שעליו מופיעים בצהוב בוהק. הכוכב הגדול שבדגל מסמל את שלטון המפלגה הקומוניסטית של סין. לארבעת הכוכבים הקטנים אשר מקיפים את הכוכב הגדול מעולם לא ניתן הסבר רשמי. אחת ההצעות לפשרם של הכוכבים טוענת כי הם מייצגים את כלל אנשי הרפובליקה. דעה אחרת גורסת כי הם מייצגים את ארבעת המעמדות העיקריים בסין: מעמד הפועלים, מעמד האיכרים, מעמד הבורגנים הזעירים והקפיטליסטים הפטריוטיים. לפי דעה רווחת נוספת הכוכב הגדול מסמל את הסינים בני ההאן בעוד ארבעת הכוכבים הקטנים מסמלים את ארבעת המיעוטים אשר הוכרו בתחילת המאה ה-20 בסין: הטיבטים, המנצ'ורים, המונגולים והאויגורים. אולם כיום מוכרים בסין 55 מיעוטים שונים אשר לכולם מעמד שווה במדינה.
העיצוב המוצע לדגל עבר מספר שינויים לפני שהגיע לגרסתו הסופית ב-27 בספטמבר 1949. הגרסה המקורית הכילה את סמל הפטיש והמגל הקומוניסטי על גבי הכוכב הגדול. גרסה נוספת כללה מספר פסים צהובים אופקיים אשר סימלו את גזע ההאן לפי הצעה אחת ואת הנהר הצהוב לפי אחרת. עיצובים אלו נזנחו כדי לקבל דגל פשוט יותר.
הדגל מכיל את הריכוז השני הגבוה ביותר של הצבע האדום (אחרי דגל מרוקו) – 97.6% ממנו צבועים באדום.
כיפת מדיאה
כיפת מדיאה (באנגלית: Medea Dome) היא כיפת שלג, המהווה את הקצה המזרחי של מעלה פיליפי, בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הכיפה 350 מטרים מעל פני הים.
גילוי הכיפה
הכיפה מופתה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1953.
ההיא שחוזרת הביתה
ההיא שחוזרת הביתה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בכתיבה ובימוי של מיה דרייפוס, עם טלי שרון, אלון אבוטבול, לאורה ריבלין ואלי כהן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בחורה הנאלצת לשוב לבית הוריה ומתחילה ברומן סוער עם גבר נשוי ומבוגר.
מיה דרייפוס הייתה מועמדת לפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר וזכתה בפרס על סרט הביכורים הטוב ביותר באותו פסטיבל.
תקציר העלילה
מיכל (טלי שרון) היא תסריטאית בת 33 שנמצאת במשבר יצירה ומפרידה מבן זוג ונאלצת לעבור לבית הוריה. בדרך לשם כשהיא קצת שתוייה היא עוצרת פתאום ורכב פוגע בה מאחור. נהג הרכב הפוגע הוא זאב (אלון אבוטבול) סמג"ד במילואים שחוזר לאחר שירות מילואים. זאב מסיע אותה לבית הוריה, נעמי (לאורה ריבלין) ואלכס (אלי כהן). הוא מספר להם שהוא כעת מנהל בית הספר התיכון בו למדה מיכל.
למחרת מבקרת מיכל בבית הספר, נפגשת באלון ומספרת כי ברצונה לראיין תלמידים עבור תסריט שהיא כותבת. בחצר היא נפגשת במזכירה דינה (הילה שיניצקי) ובתלמיד רומן (איבן מרצ'נקו) שמרבה להתחמק מהכיתה.
זאב מספר לה שהוא נשוי ויש לו שתי בנות והיא נמשכת אליו למרות שהוא מבוגר ממנה ב-17 שנים.
הם קובעים להיפגש בבית מלון ומיכל מגיעה אליו בלבוש מגרה "כמו זונה". הם מתחילים להתגפף אבל מיכל מתנגדת וזאב כופה עליה את רצונו בכוח.
היא נמלטת משם וחוזרת שבורה לבית ההורים המתוסכלים ממנה. היא מאוננת ויוצאת לשוטט ברחובות תל אביב עד שהיא נתקלת בחבורת תלמידים ובהם רומן ש"נדלק" עליה. שני השתויים חוזרים בשקט לבית ההורים של מיכל ומתגפפים במיטה.
בבוקר רואים ההורים את מיכל ורומן מתנשקים. אלכס לא יכול לשאת זאת ולאחר הסתלקותו של רומן הוא סוטר למיכל ומכנה אותה "זונה".
מיכל מגיעה לנשף הסיום בבית הספר, פוגשת שוב את זאב שרודף אחריה. הם מתגפפים בשירותים אך מיכל דוחה אותו. היא נשארת לבד וחושבת על עתידה הלא ברור.
רצח ללא מניע
"רצח ללא מניע" הוא סרט דוקומנטרי ישראלי שיצרה וביימה נילי טל. הסרט עוסק בפרשת רצח אסף שטיירמן ושודר לראשונה בשנת 2003.