cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' רומני
כניסה לתפקיד וכהונה
רומני הושבע כמושל מישיגן ב-1 בינואר 1963. דאגתו הראשונית הייתה לבצע ראורגניזציה כללית במבנה הפיננסי ובהכנסות של המדינה, שאושר על ידי הוועידה החוקתית. ב-1963 הוא הציע לשנות באופן כולל את תעריפי מס ההכנסה, אך השגשוג הכלכלי הכללי הקל על הלחץ שהביא איתו תקציב המדינה, והרשות המחוקקת של מישיגן דחתה את תוכניותיו של רומני. הקשיים המוקדמים של רומני עם הרשות המחוקקת ערערו את התפיסה שלו כדמות פוליטית לאומית בקרב עמיתיו לשעבר של ריצ'רד ניקסון. אחד מחברי המפלגה הדמוקרטית במישיגן אמר על רומני: "הוא עדיין לא למד שדברים בממשלה לא בהכרח נעשים ברגע שהאיש בראש נותן פקודה, הוא להוט ולפעמים חסר סבלנות". אבל בשנתיים הראשונות של רומני בתפקיד הוא היה מסוגל לעבוד עם הדמוקרטים - שלעיתים קרובות הייתה להם שליטה חלקית על הרשות המחוקקת - וקואליציה דו-מפלגתית לא רשמית אפשרה לרומני להשיג הרבה ממטרותיו ויוזמותיו.
רומני ערך שורה של כנסי מושל. הוא פתח את משרדו בקפיטול של מישיגן למבקרים, בילה חמש דקות עם כל אזרח שרצה לדבר עמו בבוקר יום חמישי, ותמיד לחוץ את ידיהם של תלמידי בתי הספר שביקרו בקפיטול. הוא כמעט תמיד נמנע מפעילות פוליטית ביום ראשון, שבת המורמונית. התנהגותו הבוטה והחד-משמעית גרמה לפעמים לחיכוך בין קרוביו, לכן עמיתים ובני משפחתו השתמשו במושג "שור בחנות חרסינה" כדי לתאר אותו. הוא נקט בגישה תיאטרלית במקצת לממשל, וביצע הופעות פתאומיות בסביבות שבהן היה עשוי להיות בלתי רצוי מבחינה פוליטית. רומני ראה את ההיבט המוסרי בכל נושא ועניין; הסופר תיאודור ה. וייט אמר "כאשר נפגשתי ושוחחתי עם ג'ורג' רומני לפני מספר שנים, הייתה בשיחה כנות עמוקה עד כדי כך, שבשיחה, אחד היה כמעט נבוך".
דעותיו
רומני תמך בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח אף על פי שהשתייך לכנסייה שלא אפשרה לאנשים שחורים להיות אצלה כמרים. הוא הרהר, "רק אחרי שהגעתי לדטרויט הכרתי כושים והתחלתי להעריך אותם, והתחלתי להבין שכמה כושים מסוגלים להיות טובים יותר מלבנים". כשנאם את נאומו הראשון כמושל בינואר 1963, הצהיר רומני כי "בעיית זכויות האדם הדחופה ביותר של מישיגן היא אפליה גזעית - בדיור, בהתאמות הציבוריות, בחינוך, בממשל הצדק ובתעסוקה". רומני עזר ליצור את ועדת זכויות האזרח הארצית הראשונה.
כאשר מרטין לותר קינג הגיע לדטרויט ביוני 1963 ונאם שם מול 120,000 איש, שלח רומני את הסנאטור של המדינה, סטנלי ת'אייר לצעוד עם קינג כשליחו, זאת מאחר שלא השתתף בעצמו כי האירוע התקיים ביום ראשון. רומני השתתף במצעד הרבה יותר קטן שנערך בשבת הבאה, שהפגין נגד אפליית הדיור בעיר גרוס פוינט, לאחר שמרטין לותר קינג עזב את מישיגן. התביעה של רומני לקיים את זכויות האזרח הביאה לו ביקורת מצד אחדים בכנסייתו: בינואר 1964 כתב אחד מחבריו לקוורום כי הצעת חוק זכויות האזרח היא "חקיקה מרושעת" ו"הוא הניח את הקללה על הכושי". רומני סירב לשנות את עמדתו והגביר את מאמציו למען זכויות האזרח. בנוגע למדיניות הכנסייה, רומני נמנה בין אותם מורמונים ליברלים שקיוו שהמנהיגות של הכנסייה תשנה את הפרשנות התאולוגית המונחת ביסודה, אך רומני לא האמין בביקורת פומבית על הכנסייה, ובהמשך אמר כי גינויו של איש הממשל סטיוארט אודל המורמוני על מדיניותו "אינו יכול לשמש כל מטרה דתית שימושית".
בשנת 1965 ביקר רומני בדרום וייטנאם במשך 31 ימים ואמר כי הוא ממשיך בתמיכתו החזקה במעורבות הכוחות המזוינים של ארצות הברית שם. במהלך 1966, בעוד בנו מיט נכח בצרפת במסגרת עבודה מיסיונרית, ג'ורג' שכנע את ארוסתו של מיט, אן דייוויס, להמיר את דתה למורמונים. המושל רומני המשיך את תמיכתו בזכויות האזרח; לאחר פרוץ האלימות במצעדים מסלמה למונטגומרי ב-1965, הוא צעד בדטרויט בחזית עם הצועדים. ב-1966 זכה רומני להצלחה האלקטורלית הגדולה ביותר שלו, וזכה בבחירות 1966 למושלות מישיגן עם 527,000 קולות וגבר על עורך הדין הדמוקרטי זולטון פרנסי (הפעם זכה רומני לתקופת כהונה בת ארבע שנים, לאחר שינוי בחוקת מישיגן). הוא זכה ל-30% מקולות השחורים במישיגן, הישג חסר תקדים לרפובליקני.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964, הסנאטור בארי גולדווטר הפך במהרה למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית. גולדווטר ייצג זרם חדש של שמרנות אמריקנית, שרומני המתון לא היה חלק ממנו. רומני גם הרגיש שגולדווטר יביס את כל הרפובליקנים המתונים האחרים שיתמודדו למשרה פוליטית כלשהי, וחשש גם על מקומו (באותה התקופה מושל במישיגן הוגבל לתקופת כהונה בת שנתיים). לבסוף, רומני הסכים עם השקפותיו של גולדווטר בנוגע לזכויות האזרח ולימים יאמר:
במהלך ועידת המושלים הארצית של יוני 1964, 13 מתוך 16 מושלים רפובליקנים התנגדו לגולדווטר; מנהיגי מחנה זה היו ג'ים רודס מאוהיו, נלסון רוקפלר מניו יורק (שהקמפיין שלו הושהה עם הפסדו לגולדווטר בקליפורניה), ויליאם סקרנטון מפנסילבניה ורומני. במסיבת עיתונאים יוצאת דופן, רומני הצהיר: לעומת זאת, רומני נשבע בעבר בפני הבוחרים במישיגן כי לא ירוץ לנשיאות בבחירות 1964. העיתונים של דטרויט הצביעו על כך שלא יתמכו בו בכל הצעה כזאת, ורומני החליט במהירות לכבד את התחייבותו להישאר מחוץ למירוץ לנשיאות. במקום זאת נכנס סקרנטון, אך גולדווטר השתלט בהחלטיות על הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964. שמו של רומני נכנס למועמדות כבן מועדף בידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'רלד פורד ממישיגן (שלא רצה לבחור בין מועמדים במהלך במערכה הראשונית) וקיבל את קולותיהם של 41 צירים במִפְקָד (40 קולות מתוך 48 של מישיגן ואחד מקנזס).
בוועידה, רומני העצים את סעיף זכויות האדם במצע המפלגתי, והבטיח לחסל את האפליה והקיפוח ברמה הארצית, המקומית והפרטית, אך הוא הובס בהצבעה קולית. הוא גם לא זכה לתמיכה בהצהרה שהוקיעה את הקיצוניות של השמאל והימין מבלי לנקוב בשמות של ארגונים, שאיבדה את תמיכתה בהצבעה ברוב דחוק של שניים לאחד. שתי עמדותיו נתמכו על ידי הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר, שהיה בעל גישה לאחריות אזרחית דומה לזו של רומני. לאחר שהסתיימה הוועידה, רומני לא תמך ולא התנגד לגולדווטר ולעמיתו למרוץ ויליאם אדוארד מילר, ואמר כי הוא מסתייג מחוסר התמיכה של גולדווטר בזכויות האזרח ומהקיצוניות הפוליטית שלו.
במהלך הבחירות לנשיאות 1964, רומני התנער מצמד המועמדים הרפובליקנים לנשיאות, סירב אפילו להופיע במקומות בהם התנוסס שמם של הצמד והמשיך להילחם בגולדווטר באופן פרטי. הוא נלחם על קולות האזורים הדמוקרטים במישיגן בבחירות למושלות המדינה, וכאשר נשאל בהופעות הקמפיין שלו למושלות על תמיכתו בגולדווטר, הוא השיב: "לכל הרוחות, אתה יודע היטב שאני לא!". רומני נבחר מחדש ב-1964 ברוב דחוק של 380,000 קולות וניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי ניל סטייבלר.
המהומות בדטרויט
לעיר נשלחו כוחות צבא גדולים שכללו רכבים קרבים משוריינים, ואלפי חיילים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ומהדיוויזיה המוטסת ה-101. כשהמצב בדטרויט החמיר, אמר רומני לסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית, סיירוס ואנס, "אנחנו חייבים לפעול, בן-אדם, אנחנו חייבים לפעול". סמוך לחצות 24 ביולי אישר נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון לאלפי צנחנים להיכנס לדטרויט. ג'ונסון הלך לטלוויזיה הלאומית, הודיע על פעולותיו והתייחס שבע פעמים לחוסר יכולתו של רומני לשלוט על המהומות באמצעות כוחות מקומיים. אלפי מעצרים נערכו והפרעות נמשכו עד ה-27 ביולי. ההשלכות הסופיות של מהומות אלו היו הקשות ביותר מכל התקוממויות אזרחיות אחרות בחמישים השנים האחרונות בארצות הברית: 43 הרוגים, למעלה מאלף פצועים, 2500 חנויות נבזזו, מאות בתי מגורים נשרפו ונגרם נזק לרכוש בסך 50 מיליון דולר אמריקני.
לאחר המהומות
להתמודדות עם המהומות בדטרויט היו השלכות פוליטיות קשות עבור רומני, שכן הוא נתפס כמנהיג רפובליקני שעתיד להוות אתגר לנשיא ג'ונסון בבחירות לנשיאות שהתקיימו שנה לאחר מכן. רומני האמין שהבית הלבן האט במכוון את תגובתו לאירועים וטען שג'ונסון "התנהג באופן פוליטי" בפעולותיו. למרות המהומות, עד סוף שלטונו של רומני במישיגן, המדינה זכתה להישגים גדולים בתחום זכויות האזרח הקשורות לתעסוקה ציבורית, קבלנות ממשלתית והנגשת הדיור הציבורי. בתקופת שלטונו נעשו שיפורים קטנים יותר במאבק באפליה במגזרי התעסוקה הפרטית, הדיור, החינוך ואכיפת החוק.
רומני הרחיב משמעותית את גודל הממשלה של מישיגן כמושל. תקציב המדינה הראשון שלו, בשנת 1963, עמד על 550 מיליון דולר, גידול של 20 מיליון דולר לעומת קודמו בתפקיד, ג'ון סווינסון. נוסף על כך, רומני ירש גירעון תקציבי בסך 85 מיליון דולר, אך עזב את משרדו עם עודף. בשנים הפיסקליות הבאות גדל תקציב המדינה לכ-684 מיליון דולר ב-1964, 820 מיליון דולר ב-1965, מיליארד דולר ב-1966, 1.1 מיליארד דולר ב-1967, ו-1.3 מיליארד דולר ב-1968. רומני הוביל את הדרך לעלייה גדולה בהוצאות המדינה בתחום החינוך, ומישיגן החלה לפתח את אחת ממערכות ההשכלה הגבוהה הגדולה ביותר של האומה האמריקנית. בכהונתו היה גידול משמעותי במימון התמיכה עבור ממשלות מקומיות וניתנו הטבות נדיבות לעניים ולמובטלים. ההוצאות הכספיות של רומני התאפשרו הודות להתרחבות הכלכלית שלאחר מלחמת העולם השנייה, שהביאה לעודפים בתקציבי הממשלה ובהסכמתן של שתי המפלגות במישיגן לשמור על בירוקרטיה ממשלתית רחבה והגדלת שירותי המגזר הציבורי.
הקואליציות הדו-מפלגתיות שאיתן עבד רומני בבית המחוקקים של המדינה אפשרו לו להגיע לרוב מטרות החקיקה שלו. ניסיונו כמושל המשיך את המוניטין החיובי שלו, כפי שכתב הסופר תיאודור ה. וייט, "כישרון לסיים התחייבויות". ההיסטוריון של אוניברסיטת מישיגן, סידני פיין, העריך אותו כמושל מצליח ביותר.
לפני ההתמודדות למועמדות הרפובליקנית
היבחרו של רומני מחדש למושלות מישיגן בנובמבר 1966 דחפה אותו לחזית המפלגה הרפובליקנית. נוסף על ניסיון העבר הפוליטי שלו, רומני הגבוה, היפה והמרשים תאם את התכונות שהציבור חשב שלנשיא ארצות הברית ראוי שיהיו. מושלים רפובליקנים היו נחושים בדעתם לא להניח להפסד של גולדווטר לחזור, ולא רוקפלר ולא סקרנטון רצו להתמודד שוב; המושלים החליטו במהרה שרומני הוא מועמדם המועדף בבחירות למועמדות הרפובליקנית לנשיאות במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968. חבר הקונגרס האמריקאי לשעבר ויושב ראש הוועידה הרפובליקנית הלאומית, לאונרד וו. הול, הפך למנהל הקמפיין הבלתי רשמי של רומני. סקר של חברת גאלופ (Gallup) לאחר הבחירות בנובמבר הראה כי רומני היה מועדף בקרב הרפובליקנים על פני סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון כמועמד הרפובליקני, ביחס של 39%-31% וסקר של חברת האריס הראה כי רומני מנצח את הנשיא ג'ונסון בקרב כל המצביעים ביחס של 54%-46%. ניקסון ראה ברומני את יריבו הראשי. רומני הכריז בפברואר 1967 כי קיימים הסיכויים שיתמודד לנשיאות, במהלך ביקור באלסקה ובמדינות הרי הרוקי.
החולשה הגדולה ביותר של רומני הייתה היעדר מומחיות במדיניות חוץ, והצורך בעמדה ברורה בנוגע למלחמת וייטנאם. הסיקור העיתונאי של הביקור של רומני באלסקה התמקד בסוגיית וייטנאם ובעיתונים שרר תסכול בשל סירובו של רומני לדבר על כך. התכונות שעזרו לרומני כמנהל בתעשייה פעלו נגדו כמועמד לנשיאות: הוא התקשה להתבטא, ופעמים תכפות הוא דיבר בהרחבה ובצורה גלויה מדי בנושא, ואחר כך תיקן את עצמו בביטול אמרותיו הקודמות.
התחושה שרומני נוטה לפלוט אמירות שנויות במחלוקת גדלה. מטה הבחירות, שהיה שרוי ביריבויות פנימיות, עבר במהרה מספר ארגונים מחדש. עד אז, ניקסון כבר עקף את רומני בסקר ההעדפות הרפובליקניות של גאלופ. הטכניקות שהביטחו את ניצחונותיו במישיגן, כדוגמת שמירת מרחק מהארגוניים החיצוניים של המפלגה הרפובליקנית, לא הוכיחו יעילות בבחירות למועמדות הרפובליקנית לנשיאות. מהומות יולי 1967 בדטרויט לא שינו את מעמדו בקרב הרפובליקנים, אלא נתנו לו קפיצה בסקרים הלאומיים נגד הנשיא הלא-פופולרי.
לעיתים נשאלו שאלות על זכאותו של רומני להתמודד לנשיאות מאחר שנולד במקסיקו, לאור העובדה שהביטוי "אזרח מלידה" המופיע בחוקת ארצות הברית עמום. לימים יעזוב רומני את המירוץ בטרם תוכרע הסוגיה באופן מוחלט, אם כי עיקר הדעה אז הייתה שהוא זכאי להתמודד לנשיאות.
הוא היה המורמוני הראשון שנחשב למועמד רציני לנשיאות. הוא היה ידוע במורמוניות שלו, אולם לא הזכירו את דתו במהלך מסע הבחירות. השיח שכן היה בנוגע לדתו הבליט את היחס של הכנסייה המורמונית לשחורים, אולם הוא עצמו היה תומך מובהק בזכויות האזרח ולכן סייע לתדמית הכנסייה. מורמונים והיסטוריונים רבים טענו שאם מסע הבחירות היה ממושך יותר ומוצלח יותר, העיסוק בדת היה הולך וגובר. מסע הבחירות של רומני התמקד לעיתים קרובות באמונות הליבה שלו – למשל, על שלט חוצות של רומני בניו המפשייר התנוססה הסיסמה "הדרך לבולם את הפשיעה היא לעצור את הדעיכה המוסרית". הסטודנטים בדארטמות' קולג' שבניו המפשייר לגלגו על כך והניפו בגנותו שלטים עם משפטים נוסח "אלוהים חי וחושב שהוא ג'ורג' רומני". שלל ספרים פורסמו על אודותיו מכל מועמד אחר בבחירות אלה, בהם ביוגרפיה ידידותית לקראת מסע הבחירות, התקפה עליו מצד חבר סגל לשעבר ואוסף נאומים.
ב-31 באוגוסט 1967, בריאיון מוקלט לתוכנית האירוח המקומית והמשפיעה (והמופצת ברמה הלאומית) של לו גורדון מתחנת הרדיו WKBD-TV בדטרויט, אמר רומני: "כשחזרתי מווייטנאם (בנובמבר 1965) פשוט עברתי את שטיפת המוח הכי גדולה שכל אחד יכול לקבל". אחר כך הוא דיבר בגנות המלחמה: "אני כבר לא מאמין שהיה לנו צורך להסתבך בדרום וייטנאם כדי לעצור את התוקפנות הקומוניסטית בדרום-מזרח אסיה". הוא כינה את הסכסוך "הטרגי", ודרש "שלום תקיף בדרום וייטנאם בשלב מוקדם". כך התכחש רומני למלחמה ונסוג מהשקפתו המוקדמת על המלחמה, שלפיה היא "נכונה וצודקת מבחינה מוסרית".
ההתייחסות ל"שטיפת המוח" בנוגע למלחמת וייטנאם הייתה הערה מאולתרת, לא מתוכננת, שנפלטה בסוף יום ארוך שכלל לוח זמנים עמוס. ב-7 בספטמבר ההערה מצאה את דרכה ל"הניו יורק טיימס". שמונה מושלים אחרים שהיו באותו הביקור בווייטנאם ב-1965 הסתייגו מדבריו של רומני, ואחד מהם, הסנאטור פיליפ הוף מורמונט אמר כי דבריו של רומני "מקוממים, מסריחים [...] או שהוא אדם נאיבי או שהוא חסר שיפוט". חוויותיהם של שבויי מלחמה אמריקאים (שהודגשו בסרט השליח ממנצ'וריה ב-1962), הפכו את דבריו של רומני להרסניים והוסיפו לדימויו השלילי של רומני שכבר התפתח. הנושא של שטיפת המוח הפך במהרה היה הזדמנות של התקשורת והעיתונים לחבוט ברומני, וזה הפך למושא חוכא ואילטוטא. הסנאטור יוג'ין מקארתי, שהתמודד נגד ג'ונסון בבחירות למועמדות הדמוקרטית, אמר שבמקרה של רומני, "שטיפה קלה הייתה מספיקה".
ההתמודדות למועמדות הרפובליקנית
שבועיים לפני הפריימריז ב-12 במרץ, סקר פנימי הראה רומני יפסיד לניקסון בהפרש 1–6 בניו המפשייר. רומני הודיע על פרישתו מהבחירות למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-28 בפברואר 1968.
לאחר ההתמודדות למועמדות הרפובליקנית
ניקסון המשיך וזכה במועמדות. בוועידה הרפובליקנית הלאומית שהתקיימה במיאמי ביץ' שבפלורידה, רומני מיאן לקרוא לתומכיו לתמוך בניקסון, דבר שניקסון לא ישכח. רומני סיים במקום החמישי, עם 50 קולות בלבד. כאשר המחנה הליברלי של המפלגה הרפובליקנית הביע את מורת רוחו מבחירתו של ספירו אגניו לסגנות נשיאות ארצות הברית בידי ניקסון, החליט רומני להתמודד גם לסגנות הנשיאות. רומני אמר שלא הוא יזם את המהלך, אבל הוא גם לא התנגד לו במאום. ניקסון ראה פעולה זו כאיום על מנהיגות המפלגה, אך בסופו של דבר הפסיד רומני לאגניו וסיים במקום השני עם 186 קולות לעומת אגניו, שזכה עם 1119 קולות. רומני, לעומת זאת, תמך בקמפיין המוצלח של ניקסון בסתיו, ובכך הרוויח את תודתו.
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, ניקסון נקב בשמו של רומני כמועמד למזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית. הנשיא הנבחר הכריז על ההודעה כחלק מהצגת הקבינט החדש שלו ב-11 בדצמבר 1968. ניקסון שיבח את רומני על "ההתלהבות המיסיונרית" שלו ואמר כי יוטל עליו גם גיוס ארגוני מתנדבים במלחמה בעוני ובמחלות בתוך ארצות הברית. למעשה, ניקסון לא סמך על רומני מבחינה פוליטית, ומינה אותו לסוכנות פדרלית בעלת אופי ליברלי ופרופיל-נמוך, כדי להתפייס עם הרפובליקנים המתונים, וגם כדי לצמצם את הפוטנציאל של רומני להתמודד על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות בבחירות 1972.
מינויו של רומני אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ללא התנגדות ב-20 בינואר 1969, יום השבעתו של ניקסון, והושבע לתפקידו ב-22 בינואר, כשניקסון לצדו. רומני התפטר מתפקידו כמושל מישיגן באותו היום, והוחלף על ידי סגן המושל ויליאם מיליקן. הרפובליקנים החזיקו במשרת המושל עוד שלוש כהונות עד 1983, אם כי מישיגן הייתה מדינת צווארון כחול ברובה.
כמזכיר, רומני ניהל את הרה-אורגניזציה הראשון של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית מאז היווסדה בשנת 1966.
חוק ההגירה ההוגן משנת 1968 הטיל חובה פדרלית על ביטול האינטגרציה הגזעית בדיור הציבורי, וחייב את מחלקת השיכון והפיתוח העירוני לכוון את תוכניותיה לפי מתווה זה. רומני, מלא תשוקה מוסרית, עסק במרחב הכלכלי והגאוגרפי המתרחב בין לבנים ושחורים באמצעות הרחקת שחורים מהגטאות של העיר הפנימית לפרוורים. רומני הציע תוכנית דיור פתוחה כדי להקל על ההפרדה הגזעית, המכונה "קהילות פתוחות"; מחלקת השיכון והפיתוח העירוני תכננה זאת חודשים רבים מבלי ליידע את הנשיא ניקסון. בראשית מרץ 1969 יצא שר השיכון מרדכי בנטוב לחלקו השני של סיור עבודתו בארצות הברית, שנקטע עם שובו לארץ להלוויית לוי אשכול, במהלכו נועד עם רומני, מקבילו האמריקאי.
כאשר הצעת הדיור הפתוח התפרסמה, התגובה המקומית הייתה עוינת במידת מה. כזאת הייתה התגובה של תושבים רבים בוורן שבמישיגן, פרוור לבן ממעמד צווארון כחול של דטרויט. מחלקת השיכון והפיתוח העירוני הפכה את וורן ליעד ראשוני לאכיפת "הקהילות הפתוחות" ואיימה להפסיק את כל הסיוע הפדרלי לעיר, אלא אם כן תנקוט השורה של פעולות לסיום האפליה הגזעית שם; פקידי העירייה אמרו כי חלה התקדמות מסוימת וכי אזרחיהם התרעמו מאינטגרציה גזעית כפויה. רומני דחה את התגובה הזאת, בין היתר משום שכאשר היה מושל, תושבי וורן זרקו סלעים ואשפה ואף צעקו גסויות במשך ימים אצל זוג שנחשב בן תערובת ושעקר לעיר.
רומני ביקר בוורן ביולי 1970, שם פנה למנהיגיה של העיר וכן של כ-40 פרוורים סמוכים. הוא הדגיש שהממשל מעודד פעילות מתקנת ולא אינטגרציה כפויה, אולם רוב האוכלוסייה המקומית לא ראתה שום הבדל, ורומני נלעג כאשר ליווי משטרתי לקח אותו ממקום המפגש. ניקסון ראה את מה שקרה בוורן ולא היה לו כל עניין במדיניות הקהילות הפתוחות, והעיר ליועץ הנשיא לענייני פנים, ג'ון ארליכמן, כי "מדינה זו אינה מוכנה בשלב זה לדיור משולב או לחינוך משולב בכוח". מדיניות "הקהילות הפתוחות" התנגשה עם השימוש של ניקסון באסטרטגיה הדרומית שלו שכללה תמיכה פוליטית בקרב הדמוקרטים הלבנים. רומני נאלץ לחזור לוורן ולשחרר עבורם כספים פדרליים ללא תנאי.
לרוב, רומני היה מחוץ למעגל הפנימי של הנשיא והייתה לו השפעה מזערית על ממשל ניקסון. הסגנון האינטנסיבי והבומבסטי שלו, של התקדמויות נועזות ושל נסיגות מביכות, לא היה הולם להצלחה בוושינגטון הבירה. מאמצי ההפרדה בתעסוקה ובחינוך הצליחו יותר מאשר בדיור במהלך ממשל ניקסון, אך משימותיה הרבות של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית ומבנה הבלתי-מסורתי, שעבדו לעיתים בצולבות, הפכו אותה לפגיעה מבחינה מוסדית להתקפה פוליטית. רומני גם לא הבין כיצד לעקוף את השימוש של ניקסון ביועצו ארליכמן ובראש סגל הבית הלבן, בוב הולדמן, כשומרי סף של מדיניותו, וכתוצאה מכך הורידו את כוחם של מזכירי המחלקות. רומני היה רגיל להקשיב לניקסון ולקבל החלטות משלו. הוא אפילו הרגיז אותו בכך שקטע אותו בפגישותיו. בנקודת זמן מסוימת, ניקסון אמר להולדמן, "רק תרחיק ממני את רומני". הצהרה של רומני כי הוא יקטין מרצון את משכורתו כדי לסייע לתקציב הפדרלי, נתפסה על ידי ניקסון כ"משחק לא-יעיל".
בתחילת 1970, ניקסון החליט שהוא רוצה שרומני יועבר מתפקידו. ניקסון, ששנא לפטר אנשים, וכפי שארליכמן תיאר מאוחר יותר, "כישלון ידוע לשמצה", במקום זאת טיפח את רומני בהתמודדות לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן. במקום שהוא יתמודד לסנאט, הציע רומני שאשתו לנור תתמודד, והיא קיבלה גיבוי של כמה רפובליקנים. רעייתו נחלה הפסד קשה בבחירות הכלליות לדמוקרט פיליפ הארט. רומני האשים אחרים בכך שאשתו נכנסה למרוץ, בשעה שהיה הכוח העיקרי שעמד מאחוריה.
בשלהי 1970, לאחר שההתנגדות למדיניות קהילות הפתוחות הגיעה לשיאה, ניקסון שוב החליט שצריך לפטר את רומני. אך הוא עדיין לא רצה לפטרו, וניקסון ניסה דחק ברומני להתפטר תוך שהוא מאלץ אותו להיכנע לשורה של סוגיות מדיניות. רומני הפתיע את ניקסון ואת הולדמן בכך שהסכים לסגת מעמדותיו, וניקסון שמר אותו כמזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית. ניקסון העיר לאחר מכן באופן פרטי, "(רומני) מדבר בגדול אבל מתקפל תחת לחץ".
רומני סוף סוף הגיש את התפטרותו ב-9 בנובמבר 1972, בעקבות בחירתו מחדש של ניקסון לנשיאות ארצות הברית. התפטרותו הוכרזה ב-27 בנובמבר 1972, כחלק מהגל הראשון של התפטרויות מהקבינט הראשון של ניקסון. רומני אמר שהוא לא מרוצה מהמועמדים לנשיאות שסירבו להתייחס ל"בעיות האמיתיות" מול האומה מחשש שיפסידו קולות, ואמר כי הוא יקים ארגון לאזרחים חדשים שינסו להאיר את הציבור בנושאים החשובים ביותר. הוא הוסיף כי הוא יישאר מזכיר המחלקה עד שיורשו ימונה ויושבע, והמשיך לכהן בתפקידו עד השבעתו השנייה של ניקסון ב-20 בינואר 1973. עם עזיבתו, רומני אמר שהוא מצפה "בהתלהבות רבה" לשובו לחייו הפרטיים.
שירות ציבורי ושנותיו האחרונות
רומני היה חסיד של שירות ציבורי, והתנדבות הייתה תשוקתו. הוא יזם תוכניות התנדבות אחדות, בעודו מושל מישיגן, ובראשית דרכו של ממשל ניקסון עמד בראש ועדת הקבינט להתנדבות מרצון. בעקבות זאת הוקם המרכז הלאומי לפעולות התנדבותיות : ארגון עצמאי, פרטי, ללא כוונת רווח, שנועד לעודד התנדבות מצד אזרחים וארגונים אמריקאיים, לסייע בפיתוח תוכניות למאמצים וולונטריים ולהפיכת פעילות התנדבותית לעמוד תווך בחברה האמריקנית. ההתעניינות הארוכה של רומני בהתנדבות נבעה מן האמונה המורמונית בכוחם של המנהגים לשנות את אורח חייו של האדם.
מוסטפא עלי
עדיל עלאם (באנגלית: Adeel Alam; נולד ב-28 במרץ 1986), הידוע יותר בשם הבמה שלו, מוסטפא עלי הוא מתאבק אמריקאי ממוצא פקיסטני, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
לפני חתימתו ב-WWE, עלאם התאבק בעיקר בארגוני ההיאבקות העצמאיים מאז הופעת הבכורה שלו בענף בשנת 2003, כשבד בבד עבד כשוטר בפרוורי העיר שיקגו במשך ארבע שנים. בשנת 2016, הוא השתתף בטורניר ה-Cruiserweight Classic אשר קבע את אלוף ה-WWE במשקל קל כאחד מהמשתתפים המחליפים. לאחר שנקרא לדגל והחליף את אחד המשתתפים הפצועים ובעקבות הופעותיו, הוא קיבל חוזה למשרה מלאה בארגון ה-WWE. תחילה, הוא התאבק בעיקר במחלקת משקל הקל של הארגון כחלק מהמותג 205 לייב, הבלעדי למחלקה זו. בדצמבר 2018, הוא הועבר למותג סמאקדאון. ביולי 2020, הוא הועבר למותג Raw. בחודש אוקטובר של אותה השנה, הוא חשף את עצמו כמנהיג קבוצת הנבלים רטרביושן, מה שביסס את דמותו לראשונה כדמות רעה.
ארגונים עצמאיים (2003–2016)
עלאם התאבק במגוון ארגונים עצמאיים, כולל הארגון Dreamwave, שבו היה אלוף פעמיים בשתי קטגוריות שונות. כמו כן, התאבק במספר ארגונים אחרים, שבהם גם זכה באליפויות.
דיוויזיית משקל קל (2016–2018)
ב-25 ביוני 2016 לאחר שהמתאבק הברזילאי, זומבי, לא יכל ליטול חלק בטורניר המשקל קל בעקבות בעיות באשרה, ה-WWE החליטו שעלי יחליף אותו. ב-20 ביולי הודח עלי בסיבוב הראשון על ידי לינסה דוראדו. ב-17 באוגוסט, עלי הופיע בתוכנית NXT, שם הפסיד בקרב להידאו איטמי. ב-28 בספטמבר עלי ודוראדו השתתפו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, שבו הודחו בסיבוב הראשון על ידי קוטה איבושי ו-TJ פרקינס.
לאחר שאליפות ה-WWE במשקל קל נלקחה מאנזו אמורה בעקבות אישומי האונס שהוגשו נגדו והובלתם לפיטוריו, עלי התחרה בטורניר להכתרת האלוף החדש. בסיבוב הראשון ניצח את ג'ק גלאגר, ברבע הגמר גבר על באדי מרפי, בחצי הגמר על דרו גולאק ובגמר פגש את סדריק אלכסנדר לקרב על אליפות ה-WWE במשקל קל הפנויה באירוע רסלמניה 34, בקרב זה עלי הפסיד לאלכסנדר. ב-8 במאי עלי הפסיד למרפי. שבוע לאחר מכן, במסגרת הקרב המרכזי של 205 לייב, עלי, אלכסנדר ופלאש מורגן וובסטר ניצחו את דרו גולאק, ג'יימס דרייק וג'וסף קונרס. ב-12 ביוני עלי ניצח את טוני ניס. שבוע לאחר מכן בקרב המרכזי של התוכנית, עלי התחרה בקרב משולש נגד באדי מרפי והידאו איטמי, בקרב זה עלי הוצמד לניצחון על ידי איטמי. ב-3 ביולי עלי ניצח את מרפי בקרב ללא פסילות. ב-24 ביולי עלי התחרה בקרב מרובע נגד דרו גולאק, הידאו איטמי ו-TJ פרקינס בקרב אשר קבע את זהות המועמד לאליפות ה-WWE במשקל קל. בקרב זה גולאק הכניע את עלי לניצחון. ב-7 באוגוסט, עלי הפסיד להידאו איטמי. ב-25 בספטמבר, עלי ואיטמי נאבקו בקרב שנגמר בספירת חוץ כפולה, אך ב-24 באוקטובר, עלי הצליח לגבור על איטמי בקרב ספירות בכל מקום. שבוע לאחר מכן, עלי ניצח את טוני ניס והפך למועמד לתואר אליפות ה-WWE במשקל קל של באדי מרפי. באירוע סדרת ההישרדות, שנערך ב-18 בנובמבר, עלי כשל בניסיונו לזכות בתואר האליפות לאחר שהפסיד לבאדי מרפי. ב-28 בנובמבר, עלי ואלכסנדר ניצחו בקרב זוגות את מרפי וניס.
רטרביושן (2020–2021)
לאחר היעדרות מן המרקע, עלי חזר להופיע ב-20 ביולי בפרק של התוכנית Raw, כשחבר לשורות סדריק אלכסנדר וריקושט בניצחונם על בובי לאשלי, MVP ושלטון בנג'מין. שבוע לאחר מכן, עלי הפסיד בקרב יחידים לבובי לאשלי.
ב-5 באוקטובר בפרק של התוכנית Raw, עלי נחשף כמנהיג קבוצת רטרביושן לאחר שהוא הורה לקבוצה לתקוף את קבוצת The Hurt Business במהלך הקרב שלו מול MVP, בצעד שהפך אותו לדמות הרעה בפעם הראשונה בקריירה שלו ב-WWE. שבועיים לאחר מכן בתוכנית, עלי חשף שהוא היה ההאקר המסתורי ששלח מסרים נסתרים במשך חודשים במהלך פרקי התוכנית סמאקדאון. באותו הערב, עלי וקבוצת רטרביושן הפסידו בקרב ארבעה נגד ארבעה לקבוצת The Hurt Business. ב-9 בנובמבר, עלי רשם ניצחון על ריקושט. ב-28 בדצמבר, עלי ניצח את ריקושט. ב-1 בפברואר 2021, עלי הפסיד לאקסבייר וודס. במופע המקדים לאירוע תא ההדחות, שנערך ב-21 בפברואר, עלי השתתף בקרב מרובע נגד אליאס, ג'ון מוריסון וריקושט, שבו המנצח בקרב התווסף לקרב משולש על אליפות ארצות הברית באירוע עצמו; בסופו של דבר, מוריסון הוא זה שהצמיד את עלי על מנת לנצח בקרב. ב-1 במרץ, עלי גבר על רידל. ב-15 במרץ ובמופע המקדים לאירוע פאסטליין, שנערך ב-21 במרץ, עלי כשל בניסיונו לזכות בתואר ארצות הברית לאחר שהפסיד לאלוף, רידל; לאחר הקרב האחרון מבין המקרים, עלי הביע את תסכולו להפסד כשגער בחבריו לקבוצת רטרביושן עד למצב שבו טי-באר ומייס ביצעו עליו את מהלך הצ'וקסלאם, במה שהוביל לסיום קיומה של הקבוצה.
מגוון פיודים; היעדרות וחזרה (2021–היום)
ב-29 במרץ בפרק של התוכנית Raw, המעשה הראשון של עלי לאחר פירוקה של קבוצת רטרביושן היה תקיפתו של דרו מקינטייר לאחר הקרב שלו עם ריקושט, צעד שגרם לקיום קרב בינו לבין מקינטייר, כשעלי לבסוף נחל הפסד. זמן קצר לאחר מכן, עלי חידש את היריבות שלו עם ריקושט במסגרת התוכנית השבועית Main Event, שבה הם התמודדו זה מול זה בסדרת קרבות, כשהאחרון ביניהם היה קרב 2 מתוך 3 הכרעות, שבו עלי נחל הפסד. בחודש יוני, עלי פצח בעלילה עם מנסור, כאשר הוא ניסה לשכנע אותו שיתר הכוכבים של ה-WWE הם "צבועים ורמאים אשר יעשו כל דבר כדי להשיג את מבוקשם". שיכנוע זה הוביל לבסוף לקיום קרב בין השניים ב-5 ביולי בפרק של התוכנית Raw, שבו עלי יצא עם ידו על העליונה לאחר שזייף פציעת ברך. שלושה שבועות לאחר מכן בתוכנית זו, השניים חברו זה לזה, כשביחד הם גברו על מייס וטי-באר, ניצחון שביסס את מעמדו כדמות הטובה.
עלי הועבר למותג סמאקדאון כחלק מהדראפט של שנת 2021. ב-11 באוקטובר בפרק של התוכנית Raw, עלי נזף במנסור ואף תקף אותו מאחורי הקלעים לאחר הפסדם לקבוצת The Hurt Business, תקיפה זו השיבה את דמותו בחזרה לרעה ולמעשה סיימה את השותפות שלו עם מנסור. עלי הפסיד למנסור באירוע היהלום שבכתר, שנערך ב-21 באוקטובר. בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון, עלי התמודד מול מנסור בקרב חוזר, שבו הוא פעם נוספת הפסיד. שבוע לאחר מכן בפרק של תוכנית זו, עלי נוצח על ידי דרו מקינטייר ולאחר מכן נעדר מהופעות טלוויזיוניות.
ב-16 בינואר 2022, עלי ביקש באופן פומבי את שחרורו מהחוזה שלו בארגון, אך הוא נדחה על ידי וינס מקמהן. מספר חודשים לאחר מכן, עלי חזר להופיע כחלק מפרק של התוכנית Raw, שהתקיים ב-25 באפריל, כאשר עשה זאת בתור הדמות הטובה ואף זכה לרשום ניצחון על המיז. לעומת זאת, לאחר קרב זה הוא הותקף על ידי צ'אמפה. ב-2 במאי, עלי הפריע לפינת ה-Miz TV של המיז, כשביקש קרב על אליפות ארצות הברית. המיז נענה בחיוב להצעתו, אך הפך את הקרב ביניהם לקרב האנדיקאפ 2 נגד 1, שבו שותפו של המיז היה ת'יאורי. עלי נוצח בקרב זה על ידי המיז לאחר שספג את מהלך הסיום של האחרון, הסקול קראשינג פינאלי. באירוע גיהנום בכלוב, שנערך ב-5 ביוני, עלי כשל בניסיונו לזכות באליפות ארצות הברית לאחר שהפסיד לת'יאורי. ב-3 באוקטובר, עלי נוצח על ידי בובי לאשלי בקרב שאינו היה על אליפות ארצות הברית של האחרון. ב-17 באוקטובר, עלי התעמת עם סת' "פריקין" רולינס ואף תקף אותו. ב-18 בנובמבר, עלי הפסיד לריקושט.
חיים אישיים
עלאם הוא הראשון ממוצא פקיסטני שהצטרף ל-WWE. ב-25 בינואר 2017, לפני עליית התוכנית 205 לייב לאוויר, נמתחה על עלאם ביקורת על כך שאינו מציג את דגל פקיסטן. בתגובה ציין: "לא אכפת לי מהלאום. אכפת לי מאחדות. אני לא מתכוון לפגוע באף אחד, אני רק בא לציין שהלאום הוא לא מה שמגדיר אותנו, אלא הוא זה שמפריד בינינו".
פילמוגרפיה
ב-18 במאי 2019, ה-WWE שחררו סרט תיעודי על עלי אשר עקב אחר חייו בתוך הזירה ומחוצה לה בין התאריכים 30 באפריל 2019 ל-14 במאי 2019 כחלק מהסדרה Chronicle ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
אלפיים (כתב עת)
אלפיים - כתב עת רב-תחומי לעיון, הגות וספרות היה כתב עת שיצא לאור מדי כחצי שנה, החל משנת 1989 ועד 2009 בהוצאת עם עובד. בכתב העת התפרסמו מאמרים בתחומי מדעי החברה ומדעי הרוח, מאמרים בתחומי דעת נוספים, וכן שירה.
עורכו הראשון של כתב העת, אהוביה מלכין, הציג את יעדיו בפתח הגיליון הראשון:
החל מגיליון 7 ערכה את כתב העת ניצה דרורי-פרמן. הגיליון האחרון שיצא היה מספר 34.
אליעזר שוויגר
הרב ד"ר אליעזר (אלויס) שווייגר (1872–1943) היה רב, ד"ר לפילוסופיה ואתנולוג. רב של קהילות סטטוס קוו בסלובקיה ובהונגריה, וראש פדרציית 'ישורון' - איגוד קהילות הסטטוס-קוו והקהילות הנאולוגיות בסלובקיה. בנו של אב"ד וראש ישיבת טופולצ'אני הרב יצחק שווייגר.
ביוגרפיה
נולד ב-1872 בטופולצ'אני לר' יצחק וגיטל שוויגער. בצעירותו למד בישיבתו של אביו ובישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר ('השבט סופר'), ומשם המשיך ללימודים אקדמיים באוניברסיטת פרנקפורט בגרמניה ובאוניברסיטת ברן בשווייץ עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה. בין השנים 1904 ו-1929, שירת כרב בקהילת הסטטוס-קוו בעיר אגר (ערלוי) שבצפון הונגריה, ולאחר מכן ברבנות קהילת 'ישורון' בניטרה שבסלובקיה. בתקופה זו, היה מנהיגה הרוחני של פדרציית "ישורון" - איגוד קהילות הסטטוס-קוו והקהילות הנאולוגיות בסלובקיה. הר' אליעזר פרסם מספר רב של מאמרים אקדמיים (חלקם הגדול בהונגרית), ותרגם מספר ספרי קודש מעברית לסלובקית, ביניהם סידור התפילה וההגדה של פסח.
פנייתו של ר' אליעזר לעולם האקדמיה ולחוגי הרבנים הליברליים באירופה, עוררה על אביו תרעומת מסוימת בקרב חוגים חרדיים, בתוכם ר"מ בישיבתו בשם ר' מנחם מנדל דייטש (מחותנו של הרב יוסף חיים זוננפלד). הדבר מסופר בכתב העת אפיריון: "ר' מנחם מענדיל לא היה יכול נשוא מרות ראש המוסד... ר' יצחק שוויגער, הגם כי התנהג בחסידות, היה לו בן אשר נסע לפרנקפורט באשכנז להשתלם ולהיות רב מודרני, וזה עורר ברבינו חרון גדול...ובנו של הראש בית דין נעשה לדוקטור ראבינער, שומו שמים!".
בנערותו, היה ממובילי ומראשוני התנועה הציונית בטאפאלצ'אני, והיה בין הצעירים שקלטו את רעיונות התנועה הציונית בערים הגדולות בהם למדו בישיבה, והביאו אותם איתם חזרה לעיירות בכלל ולטאפאלצ'אני בפרט. בספר הזיכרון של הקהילה, מובאת עדות לקשר שלו עם הרצל במטרה לקדם את רעיונות הציונות בהונגריה.
הוא השתתף בשיירה לארץ ישראל שיצאה בשנת 1904 מהונגריה, שאורגנה על ידי יהודים מחוגי ה"מתקדמים" (בעיקר קהילות סטטוס-קוו), אך כללה גם יהודים חרדים דוגמת הרב שלמה צבי שיק, קרובו ותלמידו של המהר"ם שיק. הרב אליעזר נשא דברים בפני קהל רב בעצירתה במצרים, לפני הכניסה לארץ ישראל, ובהגעתה השיירה עגנה ביפו, וחבריה נפגשו עם רבים מחכמי העדות השונות בארץ ישראל, ובתוכם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והחכם באשי.
הוא נרצח באושוויץ בשנת 1943 עם גירוש יהודי הונגריה.
גופן ברוחב אחיד
גופן ברוחב אחיד או מונוספייס (באנגלית: monospace; נקרא גם גופן ברוחב קבוע, fixed-width font, או גופן לא-פרופורציונלי, non-proportional font) הוא גופן שלאותיותיו רוחב אחיד – להבדיל מגופנים ברוחב-משתנה, variable-width fonts, שלא לכל אות בהם רוחב שווה (בעברית, שי"ן רחבה מיו"ד, למשל).
מכונות הכתיבה הראשונות יכלו לנוע מרחק קבוע קדימה עם כל אות חדשה שנכתבת, ולכן השתמשו בגופן ברוחב אחיד (להבדיל מסדר דפוס, שבו שמשו גופנים ברוחב משתנה).
השימוש במחשבים
מדפסות מחשב רבות הדפיסו גופן ברוחב אחיד. גם מסכי המחשב בתקופה שקדמה לממשק המשתמש הגרפי (למשל במערכת ההפעלה DOS) הציגו גופן ברוחב אחיד, והוא הקנה להם מראה אופייני.
עם התקדמות הטכנולוגיה רבות מהתוכנות לעיבוד תמלילים והצגת טקסט עברו לגופנים ברוחב משתנה, שכן הוא עדיף חזותית, קרוב יותר לאותיות הנכתבות, ומקל את הקריאה. עם זאת, בתוכנות המיועדות לכתיבת קוד כגון סביבת פיתוח משולבת מקובל כברירת מחדל שימוש בגופן ברוחב אחיד. בכתיבת קוד יש חשיבות לכל תו ולכן יש הרואים בגופן מסוג זה גופן נוח למתכנתים, המגביר את רמת הקריאוּת של הקוד. שימושים אחרים כוללים הדמיית מסוף וסטים של נתונים מוזחים במסמכים עם טקסט ברור. שימוש אחר רווח במדריכים טכניים: ההבחנה בין מילת התפקוד for למילה for בתכנות, והצגת בלוקים של קוד באופן המבדל אותם מטקסט בשפה טבעית. גופנים מוכרים ברוחב אחיד הם Courier,Presitge Elite ו-Monaco.
Broke with Expensive Taste
Broke with Expensive Taste הוא אלבום הבכורה של הראפרית האמריקאית אזיליה בנקס. האלבום, שתוכנן לצאת לאור בשנת 2012 אך הוצאתו נדחתה מספר פעמים, יצא לאור ב-7 בנובמבר 2014.
רקע
בנקס החלה בעבודה על האלבום יחד עם המפיק פול אפוורת' בשנת 2011, בתקופה בה היא עדיין לא הוחתמה תחת חברת תקליטים. שנה לאחר מכן, בינואר 2012, הוחתמה בנקס בחברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס, דרכן תכננה להוציא את האלבום, ואף חודש לאחר חתימתה בחברות הודיעה בנקס כי האלבום יקרא Broke with Expensive Taste. שנה לאחר מכן סיימה בנקס את העבודה על האלבום, אך חברות התקליטים לא היו מרוצות מעבודתה של בנקס, בטענה כי אין להיטים באלבום. לשם כך הקליטה בנקס את השיר "Chasing Time", אך הדעות עדיין היו חלוקות, ובעקבות חוסר ההסכמה בין הצדדים סיימה בנקס את החוזה שלה ביולי 2014. עם עזיבתה הוחתמה בנקס בחברת התקליטים פרוספקט פארק, ושלוש שנים לאחר תחילת העבודה עליו, הוציאה בנקס את אלבום הבכורה שלה ב-7 בנובמבר 2014 ללא הודעה מוקדמת.
קדוש מגן
קדוש מגן של קבוצת אנשים מסוימת, בכנסיות נוצריות המאמינות בתיווך על ידי קדושים, הוא קדוש נוצרי שלו יחס מיוחד אל אותה קבוצה והחברים בה, והנחשב לקשוב יותר לתפילותיהם של אנשים אלה. קדוש מגן מקושר פעמים רבות למקומות גאוגרפיים - ממדינות, דרך ערים כפרים או רבעים ועד אתרים ספציפיים (כגון בית תפילה כלשהו או אתר טבע), למקצועות או עיסוקים (חיילים, בנאים, כוורנים, יוצקי שעווה וכו'), חולים במחלה או בעלי מום, ולקבוצות אחרות. קדושים מגנים רבים מופקדים על בריאותם של בעלי חיים (חיות בית, צאן, דבורים וכו'), אם כי ברור שהכוונה היא כי הם קשובים לבעליהם.
הקשר בין קדוש מגן לבין נושא פטרונותו עשוי לנבוע ממאפיינים שונים:
יום חגו של קדוש מגן מצוין פעמים רבות על ידי אלה שהקדוש הוא מגנם, והדבר נכון במיוחד במקרה של קדוש מגן לאומי, שיומו הופך ליום חג לאותו לאום.
תופעה דומה של קישור בין ישות אלוהית לבין קבוצת בני אדם מוכרת גם בדתות לא מונותאיסטיות ורווחה עד מאוד במיתולוגיה היוונית (דוגמה אחת מני רבות היא האלה אתנה שהייתה האלה המגנה של אתונה העתיקה), וברומא העתיקה שם רווחו אלי בית ומשפחה, ואלים אשר הופקדו על תחום מסוים (לדוגמה יאנוס שהופקד על שערים, דלתות, זמן ועוד).
פלונגה
פּלוּנגֶה (בליטאית: Plungė; ביידיש: פלונגיאן) היא עיר בליטא במחוז טלז, בת 23,246 תושבים. לפני מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיר קהילה יהודית גדולה, אך כולה נספתה במהלך השואה.
משוער כי היישוב הוקם בין המאה ה-1 למאה ה-5 לספירה. היישוב הוקם על אדמות יער סמוגיטיה והיה חלק של דוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1792 העיר קיבלה זכויות מגדבורג. בשנת 1806 ועד 1822 היא הייתה שייכת לפלטון זובוב. עם פטירתו היא עברה למשפחת אוגינסקי ובשנת 1879 הם בנו בעיר ארמון ששרד עד ימינו.
ערב מלחמת העולם השנייה 44% מתושבי העיר היו היהודים, אך בשנת 1941 הושמדו מרבית יהודי העיר בידי הנאצים וסייעניהם הליטאים.
לאחר המלחמה חזרו כמה עשרות מיהודי פלונגיאן לעיר והקימו בה קהילה קטנה. בערב ראש השנה ה'תשי"ט (1958) נערך פוגרום ביהודי העיר.
אינגבורג בכמן
אינגבורג בכמן (גרמנית: Ingeborg Bachman; 25 ביוני 1926 – 17 באוקטובר 1973) הייתה משוררת אוסטרית, סופרת ומסאית.
חייה
אינגבורג בכמן נולדה בקלגנפורט שבמחוז קרינתיה שבאוסטריה. היא החלה לפרסם את יצירתה בשנת 1946, ועוררה מיד תשומת לב רבה בעולם הספרות הגרמני. ניהלה מערכת יחסים אינטימית עם המשורר היהודי בלשון הגרמנית פאול צלאן. מראשית שנות החמישים זכתה להכרה בארצות דוברות הגרמנית, ספריה התפרסמו והיא זכתה בפרסים ספרותיים חשובים.
אינגבורג בכמן העתיקה את מקום מגוריה לרומא ושם התגוררה תקופות ארוכות בחייה. לאחר הקשר הקרוב שהיה לה עם צלאן, היא התקשרה עם המחזאי השווייצרי הנודע מקס פריש, וחייתה עמו במשך כמה שנים. היא הייתה אנטי נאצית חריפה ביותר וניהלה מאבקים ספרותיים וחוץ ספרותיים חריפים נגד הנאצים ומורשת הנאציזם בגרמניה ובאוסטריה.
בספטמבר 1973 פרצה שרפה בחדר השינה שלה ברומא לאחר שככל הנראה, נרדמה עם סיגריה בוערת. בכמן נכוותה קשות, הובהלה לבית החולים ברומא ושם נפטרה לאחר שלושה שבועות.
אינגבורג בכמן נחשבת לאחת מן הסופרות הראשונות בספרות האירופית שהעלו בחריפות רבה את שאלת מצבה של האישה בחברה המודרנית. הלחצים והמתחים בעולמה הפנימי חברו לקראת מותה לקשיים חיצוניים של ביקורת פוליטית ומערכות מוסריות שניהלה, וייתכן כי היא שמה קץ לחייה.
ספריה של אינגבורג בכמן בעברית
וכן תורגמו לעברית שירים בודדים מיצירתה, על ידי כמה מתרגמים, שלא כונסו עדיין בספר. ביניהם:
יחסי לוב–קוסטה ריקה
יחסי לוב–קוסטה ריקה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין רפובליקת קוסטה ריקה. קוסטה ריקה מכירה ומקיימת עם מועצת המעבר הלאומית הלובית קשרים דיפלומטיים, אך צרים ביותר וללא שיתופי פעולה מיוחדים.
כלכלת קוסטה ריקה
התמ"ג לנפש בקוסטה ריקה עמד ב-2005 על 11,100 דולר לשנה, מספר המציב אותה קרוב למדינות מזרח אירופה והרבה מעל לשכנותיה. התוצר הוא השני בגובהו באמריקה הלטינית.
היציבות הפוליטית, רמת ההשכלה הגבוהה יחסית של האוכלוסייה, ועידוד מצד הממשלה, על ידי הקמת אזורי סחר חופשי, משכו השקעות גדולות מצד חברות זרות, ותרמו בשנים האחרונות לקידום מהיר של התעשייה במדינה. אינטל למשל פתחה מפעל גדול לייצור מיקרו-מעבדים, חלק מענף האלקטרוניקה המפותח במדינה, וחברת פרוקטר אנד גמבל קבעה במדינה את מרכז פעילותה בחצי הכדור המערבי. מיקומה של המדינה, באזור זמן של מרכז ארצות הברית ובטווח טיסה של שלוש שעות מלוס אנג'לס, לצד ההבדלים ברמות השכר בין ארצות הברית וקוסטה ריקה, הפכו אותה ליעד אטרקטיבי למיקור חוץ של חברות אמריקניות, למשל מרכזי תמיכה טלפונית או ניהול חשבונות. החקלאות מהווה 8.5 אחוז מן התוצר, (2005), התעשייה 29.7% (2004), והשירותים, בכלל זה תיירות, 61.8% (2004)
כלכלת לוב
כלכלת לוב מבוססת בעיקרה על מספר תחומים: תעשייה, נפט וחקלאות. התעשייה בלוב נשענת בעיקר על תעשיות הטקסטיל, הביגוד והמזון. ישנה גם תעשייה מתפתחת של מפעלים פטרוכימיים.
חלקם היחסי של ענפי הכלכלה השונים בתוצר הלאומי הגולמי:
הגוף הכלכלי המרכזי בלוב הוא הבנק המרכזי של לוב, המרכז ומווסת את מרבית הפעילות הכלכלית במדינה.
סחר
לוב לא ייצאה לקוסטה ריקה אף דולר אחד מאז שנת 2013 בה היא ייצאה אליה לוחות ברזל בשווי אלף דולר אמריקאי. מה שמראה על הקושי הכלכלי הלובי. קוסטה ריקה ייצאה ללוב בשנת 2015 806 אלף דולר אמריקאי של בננות ופירות טרופיים אחרים.
קייסי קוט
קייסי מורטון קוט (באנגלית: Casey Morton Cott; נולד ב-8 באוגוסט 1992) הוא שחקן אמריקאי, מוכר בזכות תפקידו כ"קווין קלר" בסדרת הטלוויזיה "ריברדייל" של הרשת "The Cw".
ילדותו
קוט גדל בצ'רצ'ינג פולס שבאוהיו. הוא למד באוניברסיטת בוסטון לפני שהחליט ללמוד משחק, הוא עבר ללמוד משחק בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת קרנגי מלון, אותו סיים בשנת 2016. הוא אחיו של קרלי קוט והשחקן קורי קוט.
קריירה
בשנת 2012, הופיע קוט בהפקה מקומית באוהיו בהצגות Bloody Bloody Andrew Jackson ו"רומיאו ויוליה". בשנת 2014, הוא השתתף במחזה "Parade" בתיאטרון ניו הזלט בפיטסבורג, שם הוא מככב לצד כמה מחבריו מבית הספר למשחק. באוגוסט 2016 הוא שיחק את משה בקונצרט הבכורה של הפרויקט המוזיקלי של סטיבן שוורץ, בתיאטרון ביי סטריט בסאג' הרבור שבניו יורק.
חיים אישיים
קוט מתגורר בעיר ניו יורק.
אסן
אֶסֶן (Essen) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. באסן, השוכנת במרכזו של חבל הרוהר, מתגוררים כ-589,145 תושבים (נכון למרץ 2016). זוהי העיר התשיעית בגודלה בגרמניה, השנייה בגודלה בנורדריין-וסטפאליה (אחרי קלן) והגדולה ביותר בחבל הרוהר. מספר תושביה כמעט זהה לזה של שטוטגרט ודורטמונד, ושלוש הערים מתחלפות לעיתים תכופות ברשימת הערים הגדולות של גרמניה.
בעיר אסן ממוקמים המשרדים הראשיים של 13 מתוך 100 התאגידים הכי גדולים בגרמניה, מה שמציב את העיר במקום השלישי אחרי מינכן ופרנקפורט במספר המשרדים הגדולים במדינה. בין התאגידים הנ"ל ניתן למנות את חברת אלדי,רשת שיווק מזון מהגדולות בעולם, חברת טיסנקרופ יצרנית פלדה מהגדולות בעולם, ואת DAX - חברה למדד המניות הגדולה בגרמניה.
אסן נוסדה בשנת 845 וקיבלה זכויות עיר בשנת 1244. שם העיר הוא שיבוש של "מזרח" (Öst בגרמנית, East באנגלית), שכן היא שוכנת מזרחית ליישובים קדומים יותר בחבל הרוהר. השם הלטיני הקדום של העיר הוא אסינדיה (Assindia).
החל מסוף המאה ה-16 הפכה אסן למרכז תעשייתי חשוב, במיוחד בתחום תעשיות הפלדה והפחם אשר משכו לאזור עובדים מכל גרמניה. לשיאה הגיעה העיר ב-1965 עם 727,000 תושבים. המכרה הראשי של העיר היה לתקופה מכרה הפחם הגדול בעולם. המכרה נסגר ב-1986 והוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. כיום הוא פתוח למבקרים ומשמש כמוזיאון. בשנת 1896 עברה אסן את קו 100,000 התושבים והפכה ל"עיר גדולה" (Großstadt) רשמית בגרמניה.
ב-2010 כיהנה אסן כבירת התרבות של אירופה. ב-2017 היא נבחרה ל"בירה הירוקה באירופה".
באסן ארבעה מוזיאונים, שלוש תיאטראות ואולם Saalbau Essen לתזמורת פילהרמונית. מרכז הירידים של אסן מארח מדי שנה כ-50 ירידים מסחריים, כשהגדול בהן הוא Essen Motor Show עם 530,000 מבקרים.
באסן חיו יהודים מזה מאות שנים. בית הכנסת הישן של אסן הוקם ב-1913 (אז נקרא "בית הכנסת החדש") ונחרב בליל הבדולח ב-1938. לאחר מלחמת העולם השנייה בנתה הקהילה היהודית בית כנסת קטן לשימושה; בית הכנסת הישן שוקם וכיום הוא מהווה מרכז תרבותי ואינו משמש לתפילה. ארכיון העיר אסן שוכן בצמוד לבית הכנסת. בית הכנסת הישן הוא הגדול שבבתי הכנסת בגרמניה; סגנונו הארכיטקטוני ייחודי ומרשים. הקהילה היהודית של אסן מונה כיום באופן רשמי 800 חברים.
כ-11.5% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; זהו משיעורי הזרים הנמוכים ביותר בחבל הרוהר. כשליש מהזרים טורקים.
ראש עיריית אסן בין השנים 1946 ו-1949 היה ד"ר גוסטב היינמן, אשר כיהן כנשיא גרמניה בין 1969 ו-1974.
אסן היא עיר תאומה של תל אביב מאז שנת 1991. בית העירייה של אסן הוא הגבוה בגרמניה - 120 מטרים.
היסטוריה מוקדמת
אסן הייתה חלק מאזורי התיישבות של כמה עמים גרמאניים (צ'אטי, ברוקטרי, מרסי). הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר שנמצאו בעיר הם מהמאה השלישית לפני הספירה. טירת אלטבורג שבדרום אסן מתוארכת למאה הראשונה או השנייה לפנה"ס, וטירת הרנבורג למאה ה-8 לספירה.
בסביבות 845 לספירה, הקדוש אלפריד (סביבות 800–874), שהפך מאוחר יותר לבישוף של הילדסהיים, ייסד מנזר לנשים (קנוביום Astnide) במרכז העיר אסן של היום. האזור היה מאוכלס בדלילות עם מספר קטן של חוות smallholding וטירה ישנה ונטושה. המנזר הזה לא היה מנזר במובן הרגיל של המילה. הוא נועד כמקום מגורים ומוסד חינוכי לנערות ולאלמנות האצולה הגבוהה והן לא חויבו לנדור נדרי צניעות. בשנת 870 הסתיימה בניית המכללה של הכנסייה השייכת למנזר, בנייה שנמשכה כ-20 שנים. בשריפה גדולה אשר פרצה בשנת 946 ניזוקו קשות הכנסייה והמנזר. הכנסייה נבנתה מחדש והורחבה במידה ניכרת, והיא הבסיס של קתדרלת אסן הנוכחית.
האזכור המתועד הראשון של העיר אסן מתוארך ל-898, כאשר וונטיבולד, מלך ותרנזיה, הגיע לשטח על הגדה המערבית של נהר הריין אל של המנזר. מסמך נוסף, המתאר את יסודות המנזר וכנראה מתוארך ל-870, נחשב כיום לזיוף מהמאה ה-11.
בשנת 971 לקחה מטילדה השנייה, נכדתו של הקיסר טו הראשון, פיקוד על המנזר, והייתה לאם מנזר החשובה ביותר בהיסטוריה של אסן. היא עמדה בראשו במשך למעלה מ-40 שנה, והעניקה לאוצר המנזר חפצי ערך שלא יסולאו בפז, כגון המנורה הקדומה ביותר של שבעת הקנים, ואת מדונת הזהב של אסן, הפסל הידוע ביותר של מרים הבתולה בעולם המערבי. אסן הפכה רשמית לעיר בשנת 1003 ובשנת 1041 קיבלה זכות להחזיק בשווקים.
המאות ה-13 עד ה-17
בשנת 1216, המנזר, שהיה בעל קרקעות חשוב, זכה למעמד של מקום מושב נסיכי, כאשר פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קרא במכתב רשמי לאם המנזר אליזבת הראשונה בתואר Reichsfürstin (נסיכת האימפריה). בשנת 1244, 28 שנים לאחר מכן, אסן קיבל את החותמת הרשמית של העיר כאשר קונרד פון הוכשטאדן, הארכיבישוף של קלן, הקים יחד עם תושבי המקום את חומת העיר. הדבר שחרר זמנית את אוכלוסיית העיר משליטת הנסיכה, אך בשנת 1290 המלך רודולף הראשון החזיר לאם המנזר ריבונות מלאה על העיר, למורת רוחם של התושבים אשר קראו לממשל עצמי ולמיידיות אימפריאלית. תואר העיר האימפריאלית החופשית ניתנה לבסוף על ידי הקיסר קרל הרביעי בשנת 1377. זאת לאחר שרק חמש שנים לפני כן, בשנת 1372, הוא אישר באופן פרדוקסלי את החלטתו של רודולף הראשון משנת 1290, להשאיר הן את המנזר והן את העיר בשליטת האימפריה. המחלוקות בין העיר לבין המנזר על השליטה באזור נמשכו עד להתפרקותו של המנזר ב-1803. תביעות רבות הוגשו לרייכסקאמרגריכט, אחת מהן נמשכה כמעט 200 שנה. החלטתו הסופית של בית המשפט בשנת 1670 הייתה, כי על העיר להיות "צייתנית בעשה ואל תעשה", ועם זאת לשמור על זכויותיה הישנות - החלטה שלא ממש פתרה אף אחת מהבעיות.
בשנת 1563, מועצת העיר, עם התפיסה העצמית שלה בתור השליטה הלגיטימית היחידה של אסן, הנהיגה בעיר את הרפורמציה הפרוטסטנטית. למנזר הקתולי לא היה את הכוח הצבאי להילחם בהתפתחות הזאת.
מלחמת שלושים שנה
במלחמת שלושים השנה, העיר הפרוטסטנטית והמנזר הקתולי התנגדו זה לזה. בשנת 1623, הנסיכה ואם המנזר מריה קלרה פון ספור, Pflaum und Valör, הצליחה להסיט את הספרדים הקתולים נגד העיר על מנת לכונן רפורמציה נגדית. בשנת 1624, נחקק החוק "קתוליות מחודשת", והדת הייתה תחת פיקוח קפדני. בשנת 1628, מועצת העיר הגישה בשל כך תביעה לייכסקאמרגריכט. מריה נאלצה לברוח לקלן כאשר ההולנדים הסתערו על העיר ב-1629. היא חזרה בקיץ 1631 מלווה בחיילים בווארים בהנהגתו של גוטפריד היינריך גראף פונהיים, אך נאלצה להימלט שוב בספטמבר של אותה השנה. היא מתה ב-1644 בקלן.
המלחמה הנחיתה על העיר מכה קשה, עם מעצרים תכופים, חטיפות ומעשי אונס. עם כינון ההסכם שלום וסטפליה ב-1648 נותרו חיילים בעיר עד 9 בספטמבר 1650.
תקופת התיעוש
מכרה הכסף הראשון נפתח באסן בשנת 1354, אבל כריית הפחם החלה רק בשנת 1450.
בסוף המאה ה-16, מכרות פחם רבים נפתחו באסן, והעיר הפכה למרכז חשוב לתעשיית הנשק. בסביבות 1570, יצרני הרובים השיגו רווחים גבוהים ובשנת 1620 הם ייצרו 14,000 רובים וכלי יריה שונים בשנה. העיר נעשתה חשובה יותר ויותר מבחינה אסטרטגית.
כתושבי אסן מאז המאה ה-16, משפחת קרופ (Krupp) והעיר אסן עיצבו אחת את השנייה. בשנת 1811 הקים פרידריך קרופ את מפעל הפלדה הראשון של גרמניה באסן, והניח את אבן הפינה למה שהיה אמור להיות המפעל הגדול ביותר באירופה במשך כמה עשורים. מפעלי הנשק באסן נעשו כה חשובים עד ששלט שעמד מול תחנת הרכבת המרכזית בירך את המבקר בניטו מוסוליני ב-1937 בברכת "נשקיית הרייך". עובדי המפעלים של משפחת קרופ גם היו הסיבה העיקרית לצמיחה האוכלוסייה בעיר החל באמצע המאה ה-19. בשנת 1896, הגיעה אסן לאוכלוסייה של 100,000 תושבים. תעשיינים אחרים, כגון פרידריך גרילו, שבשנת 1892 תרם לעיר את "תיאטרון גרילו", מילאו תפקיד מרכזי בעיצוב העיר ואזור הרוהר כולו בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
מלחמת העולם הראשונה
"עיר התותחים" אסן מילאה תפקיד מיוחד במלחמת העולם הראשונה, עקב הביקוש העצום לנשק ולתחמושת. במהלך המלחמה תעשיות קרופ הפיקו 22,500,000 פגזים ו-25 מיליון מחסניות ובמפעלי הפלדה שלהם נבנו תותחים ענקיים דוגמת הדגם "ברטה השמנה". ככל שהמלחמה נמשכה, חיי היומיום נעשו קשים יותר ויותר, מחירי המזון עלו והשכר נשאר נמוך. בחורף של 1916/1917 נוצר משבר רעב חמור אשר פגע בחלקים נרחבים מאוכלוסיית העיר. משפחות העובדים התרוששו ובפברואר 1917 פרצו מהומות בעקבות התמוטטות אספקת הקמח. במפעלי קרופ היו שביתות. 15,000 חיילים מאסן נפלו במלחמה וכ-5,000 הוכרזו כנעדרים.
כיבוש חבל הרוהר
ב־11 בינואר 1923 נכבש חבל הרוהר על ידי הכוחות הצרפתים והבלגים אשר פלשו לאזור, לאור טענתו של ראש ממשלת צרפת ריימונד פוינקרה, כי גרמניה לא עמדה בדרישות חוזה ורסאי. בבוקר 31 במרץ 1923 העימות הגיע לשיאו העגום, כשכח צבאי צרפתי קטן השתלט על מפעל המכוניות של קרופ על מנת להחרים כלי רכב. באירוע נהרגו 13 איש ונפצעו 28. הכיבוש הסתיים בקיץ 1925.
עליית הנאציזם
לאחר תפיסת השלטון בידי נאצים, מונה ב-5 באפריל 1933 תיאודור רייזמן-גרונה לראש העיר של אסן, והעיר חולקה ל-27 שכונות. בליל 10 בנובמבר 1938 נבזז בית-הכנסת הגדול של העיר, אך רוב המבנה נשאר על עמדו ושופץ לאחר המלחמה. בית הכנסת של שכונת Steele נהרס לחלוטין.
מחנות ריכוז ומחנות כפייה
במהלך תקופת השלטון הנאצי תעשיית הנשק וכרייה באסן השתמשה בעובדי כפייה. עשרות אלפי אנשים נכלאו ב-350 מחנות ואתרים אשר נבנו באסן, ונאלצו לעבוד בכפייה בכריית פחם ובייצור נשק עבור חברות כמו קרופ וסימנס. במהלך המלחמה נבנו בעיר מחנות ריכוז משניים Subcamps.
מלחמת העולם השנייה
כמרכז תעשייתי גדול, היוותה העיר אסן יעד להפצצות מאסיביות של בעלות הברית. חיל האוויר המלכותי הטיל סך של 36,429 טונות של פצצות על העיר, בלמעלה מ-270 פשיטות אוויריות, אשר השמידו 90% ממרכז העיר ו-60% מהפרברים. ב-5 במרץ 1943 הייתה אסן נתונה לאחת מהפצצות האוויר הכבדות ביותר של המלחמה, במהלכה נהרגו 461 בני אדם, 1,593 נפצעו ועוד 50,000 מתושבי אסן הפכו לחסרי בית. ההתקדמות הקרקעית של בעלות הברית לגרמניה הגיעה לאסן באפריל 1945. רגימנט הרגלים האמריקני ה-507 של הדיוויזיה המוטסת ה-17, נכנסה לעיר ללא התראה והשתלטה עליה ב-10 באפריל 1945. לאחר חלוקת גרמניה הייתה אסן תחת שליטת בריטניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
המטרה הדחופה ביותר לאחר המלחמה הייתה שיקום העיר וסביבתה. שרידי המפעלים ההרוסים של קרופ, אשר יצרו לפני המלחמה ובמהלכה בעיקר כלי נשק ושריון, ועברו לייצור מוצרי "שלום" שמטרתם תיקון ובנייה מחדש, כגון משאיות וקטרים. בין השנים 1950 ל-1961 נבנו בעיר מעל 100,000 יחידות דיור חדשות. מרכז העיר נבנה מחדש והורחב. כבישים פנים-עירוניים הוסטו מהמרכז כך ששטחים נרחבים הפכו לשטחי מדרחוב לרווחת התושבים. בנוסף נבנו בעיר רבי-קומות אשר שימשו בעיקר למשרדים ומבנים מנהליים. ב-5 באוקטובר 1967 נחנך קו התחתית הראשון של אסן. אורכו היה 600 מטר.
משנות ה-70 ועד היום
לאחר 1970 ייצור התעשייה הכבדה בעיר החל לרדת בהדרגה וכתוצאה מכך עלה כוחו של מגזר השירותים. בספטמבר 1970 הושלמו העבודות על מנהרת Ruhrschnellweg והיא נחנכה ב-25 בספטמבר על ידי נשיא גרמניה גוסטב היינמן. אוניברסיטת אסן נוסדה בשנת 1972 כבית ספר תיכון כללי של המחוז. היא נוצרה בכוונה במקביל להקמת חברות סטארט-אפ חדשות, כאמצעי במהלך השינוי המבני באזור הרוהר ממרכז הפחם והפלדה למרכז מגזר השירות של גרמניה. בניין האוניברסיטה הראשון נפתח בפברואר 1974. הרקטור הראשון של האוניברסיטה היה וולטר קרול. בית העירייה של אסן, שגובהו 106 מ' והוא בעל 22 קומות, נחנך ב-7 בנובמבר 1979. יום לאחר מכן נפתח "מרכז העיר" של אסן, על שטח של 26,000 ק"מ.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר באסן ב-2 במאי 1987. העצרת הגדולה ביותר בהיסטוריה של העיר התקיימה ב-1 בינואר 1993. יותר מ-300,000 איש הגיעו להפגין נגד שנאת זרים בגרמניה ולהדליק נרות למען אנושיות וידידות. בשנת 2006 זכתה אסן בתחרות על תואר הבירה התרבותית של אירופה יחד עם אזור הרוהר.
כללי
אסן ממוקמת במרכז חבל הרוהר, שהוא אחד האזורים העירוניים הגדולים ביותר באירופה. הכולל 11 ערים עצמאיות וארבעה מחוזות עם כ-5.3 מיליון תושבים בסה"כ. גבולות העיר הם 87 ק"מ והיא גובלת בעשר ערים, כשחמש מתוכן הן ערים עצמאית וחמש הן kreisangehörig (כלומר, השייכות למחוז), עם אוכלוסייה כוללת של כ-1.4 מיליון איש. העיר משתרעת על פני 21 ק"מ מצפון לדרום ו-17 ק"מ ממערב למזרח, בעיקר מצפון לנהר רוהר.
שטחים גדולים מדרום לנהר רוהר (כולל פרברי Schuir ו-Kettwig) הם ירוקים למדי, ומובאים לעיתים קרובות כדוגמאות של מבנים כפריים באזור הרוהר המרכזי המאוכלס בצפיפות יחסית. על פי נתוני המשרד הסטטיסטי הפדרלי של גרמניה, העיר אסן היא העיר "הירוקה" ביותר באזור צפון ריין וסטפליה, עם 9.2% משטח העיר המכוסה על ידי ירוק, והעיר "הירוקה" השלישית בגרמניה רבתי. העיר הייתה מועמדת פעמיים ברציפות לתואר "הבירה הירוקה של אירופה", בשנים 2016 ו 2017, ואכן זכתה בתואר זה בשנת 2017. זאת ועוד, העיר מהווה דוגמה בעבור ההתמחות שלה בהגנה על הטבע והמגוון הביולוגי ומאמציה לצמצם את צריכת המים. אסן משתתפת במגוון של יוזמות להפחתת פליטות גזי החממה ולשיפור עמידותה לנוכח שינויי האקלים.
אקלים
לאסן חורפים מתונים וקיצים קרירים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת שלה עומדת על 10 מעלות צלזיוס: 13.3 מעלות צלזיוס במהלך היום ו-6.7 מעלות צלזיוס בלילה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 934 מ"מ. החודש הקר ביותר של השנה הוא ינואר, כאשר הטמפרטורה הממוצעת היא 2.4 מעלות צלזיוס. החודשים החמים ביותר הם יולי ואוגוסט, עם טמפרטורה ממוצעת של 18 מעלות.