cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוקר
על הסוקר להיות מסוגל להקריא את השאלות בבהירות וברהיטות ולכן העבודה אינה מתאימה לאדם הסובל מגמגום או מבעיות דיקציה אחרות. עבודתו מצריכה סבלנות רבה ואורך רוח, משום שעליו לחזור על אותן שאלות שוב ושוב, והוא נתקל בסירובים רבים, וחווה נטישה של מרואיינים באמצע הסקר.
הסוקר הטלפוני מקבל רשימת טלפונים אקראית או רשימה של אנשים בעלי מכנה משותף (לקוחותיה של החברה שהזמינה את הסקר וכדומה) - ועליו לתעד מה הייתה תוצאתה של כל שיחה: שיחה ללא מענה, מספר שגוי, משיבון וכדומה. תוצאות הסקר מוזנות לשאלונים מודפסים, או אל מערכת מידע, וכך מועברות לשולחו של הסוקר, המבצע את ניתוח הנתונים, לרוב על ידי סטטיסטיקאי.
בדרך כלל הסוקר הטלפוני כפוף לאחראי משמרת שמפקח על עבודתו, במטרה לוודא שהוא מבצע אותה כנדרש. לעיתים נערכת האזנה לשיחות הסקר, לשם בדיקת איכותן. במקרה של סוקר שטח, הפיקוח יכול להתבצע על ידי "נסקר סמוי".
פעמים רבות עבודתו של הסוקר היא עבודה זמנית, לשם עריכתו של סקר מסוים.
דף אינטרנט דינמי
דף אינטרנט דינמי (באנגלית: dynamic web page) הוא דף אינטרנט שהתוכן שלו משתנה בהתאם לפרמטרים המסופקים על ידי המשתמש או על ידי תוכנת מחשב.
תכנות צד לקוח
תסריטים (סקריפטים) בצד הלקוח משנים את התנהגות הממשק בדף אינטרנט ספציפי בתגובה לפעולות עכבר או מקלדת, או באירועים מתוזמנים. במקרה כזה ההתנהגות הדינמית מתרחשת בשכבת התצוגה. התוכן של צד הלקוח מעובד ומורץ על גבי המחשב המקומי של המשתמש.
דפי אינטרנט כאלה משתמשים בטכנולוגיות פרזנטציה המאפשרות ליצור את מה שנקרא בשם הכולל "יישום אינטרנט עשיר" (rich internet application). בדרך כלל, שפות תסריט לצד הלקוח כדוגמת JavaScript ו-ActionScript המשמשות עבור הטכנולוגיות DHTML ו-Flash בהתאמה, משמשות כדי "לתזמר" סוגים שונים של מדיה (קול, אנימציה, טקסטים מתחלפים, וכדומה) בשכבת התצוגה.
סקריפטים כאלה מאפשרים גם שימוש ב-remote scripting – טכניקה אשר באמצעותה דפי DHTML מבקשים נתונים נוספים מהשרת, באמצעות שימוש בתגיות, באובייקטי XMLHttpRequest או באמצעות web services.
תכנות צד שרת
תוכנה אשר רצה על גבי שרת HTTP יכולה לשמש כדי לשנות את התוכן של דפי אינטרנט, או כדי להשפיע על הסדר או הטעינה מחדש של דפים. תגובות השרת יכולות להקבע בהתאם לפרמטרים הבאים:
דפי אינטרנט כאלה בדרך כלל נוצרים בעזרת שפות תכנות לצד שרת כגון WebDNA ,Ruby ,PHP ,Perl ,ColdFusion ,ASP ואחרות. לעיתים קרובות שפות צד שרת אלה משתמשות ב-Common Gateway Interface כדי ליצור דפי אינטרנט דינמיים. שני מקרים בולטים היוצאים מכלל זה הן ASP.NET ו-JSP, אשר משתמשות בעקרונות של CGI ב-API שלהן, אבל בעצם מעבירות את כל בקשות הרשת למכונה וירטואלית משותפת.
דוגמה פשוטה לדפי אינטרנט דינמיים הם כלל הדפים באתר ויקיפדיה, הכתובים בשפת PHP. כאשר גולש נכנס לדף כלשהו, מוצג לפניו דף אחיד המשמש לכל כניסה שהיא, כאשר תוכן הדף מותאם לבקשת הגולש הנשלחת באמצעות הפרמטרים שבכתובת ה-URL.
שילוב
Ajax היא טכניקת פיתוח ווב המשמשת להחלפת תוכן בצורה דינמית, אשר שולחת בקשה אל השרת לצורך קבלת נתונים. השרת מחזיר את הנתונים המבוקשים, אשר לאחר מכן מעוצבים על ידי סקריפט בצד הלקוח. טכניקה זו מקטינה את העומס על השרת מכיוון שהלקוח לא מבקש יצירה מחדש של דף אינטרנט שלם; רק התוכן שישתנה מועבר ברשת. גוגל מפות היא דוגמה ליישום רשת המשתמש בטכניקות Ajax.
תוכנת לקוח ווב (כדוגמת דפדפן) יכולה לגשת לנתונים ממגוון שרתים שונים, כדוגמת NNTP ,FTP ,Gopher או HTTP. שרתי HTTP תוכננו במיוחד עבור ה-web, והם משתמשים בפרוטוקול (מערכת מסרים) אשר תומך בשליחת מסמכים מהשרת לדפדפן, וגם שליחת נתונים מורכבים מהלקוח חזרה לשרת. ישנן כמה שיטות HTTP בשביל לעשות זאת (HTTP methods - מושג המתאר את האופן בו נתונים נשלחים בין הלקוח לשרת).
וסרמיל (סרט)
וסרמיל הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בתסריט ובימוי של מושון סלמונה.
זה סרט נעורים על שלושה נערים בשכונה בבאר שבע המחפשים את דרכם במציאות חיים קשה בשכונת עוני כאשר הסיכוי היחיד להצלחה הנראה לעין הוא הכדורגל. שם הסרט נגזר משמו של אצטדיון הכדורגל המרכזי בבאר שבע בין 1959 ובין 2015, אצטדיון וסרמיל.
השחקנים פרט לקובי מאור ועירית בנדק אינם מקצועיים.
תקציר העלילה
שלומי (נדיר אלדד) חי עם אמו האלמנה, אחותו הקטנה ואב חורג, ועובד כשליח בפיצרייה של חיים (קובי מאור) ואסתר (עירית בנדק). לאחר שהווספה שלו נגנבת הוא מפוטר על ידי חיים. אחיו העבריין איציק (יניב עדני) משכנע את חיים לקבלו שוב לעבודה, ואת שלומי לחזור לעבודה שם למרות התנגדותו.
עדיאל (עדיאל זמרו), בן הקהילה האתיופית, מטפל באחיו הקטן יונתן (בני אדגה) ובאמו החולה ומרבה להיעדר מבית הספר. הוא נתקל פעמים רבות בהערות גזעניות לגבי צבע עורו.
דימה (דוד טפליצקי) הוא בן למשפחת עולים מרוסיה. אביו מובטל ואימו מפרנסת את המשפחה. הוא משמש כבלדר סמים לאלכסיי (סרגי גנטיוק), ונעדר מבית ספר לעיתים קרובות.
יום אחד מציב בית הספר אולטימטום בפני דימה ועדיאל. ההזדמנות האחרונה שלהם להישאר תלמידים היא אם יצטרפו לקבוצת הכדורגל של בית הספר, בניצוחו של המאמן מתן (אבינועם בלומנקרנץ).
מתן הסמכותי מציב את עדיאל כחלוץ מרכזי ואת דימה כשוער. הם מצטיינים ומתחילה ידידות ביניהם. מתן מעודד אותם ואומר כי אם יתמידו יש להם עתיד להיות מקצוענים ולצאת מהסביבה בה הם חיים, לפנימיה שם ימשיכו בלימודים ואימונים.
המטרה היא לנצח בטורניר בתי הספר ביום העצמאות באצטדיון וסרמיל. הקבוצה מנצחת בחצי הגמר ועומדת לעלות למשחק הגמר, אך הכל משתבש. עבריינים מכים את שלומי על רקע הסכסוך שלו עם חיים, שוטרים תופסים על חם את דימה, בשעה שהוא מחלק סמים, ועדיאל נאלץ לחפש את אחיו יונתן שברח.
משה פרופס
משה פרופס (1922 – 1985) היה צייר ישראלי.
חייו ומפעליו
משה פרופס נולד בפולין, ועלה עם הוריו ב-1925 לארץ ישראל.
פרופס נמנה עם מייסדי קיבוץ הראל. במלחמת הקוממיות שירת כקצין תרבות בחטיבת גבעתי שלחמה בחזית הדרום. בתום המלחמה יצא ללימודים בפריז, בירת הציור העולמי אז. משחזר לארץ הצטרף לקיבוץ עין החורש, והיה חבר בו משנת 1951 עד שנת 1958. משנת 1960 ועד מותו בשנת 1985 היה מורה מוכר מכובד ואהוב במכון אבני.
משה פרופס הציג אמנם כאמן אורח בתערוכה השנייה והתערוכה השלישית של קבוצת אופקים חדשים (אוקטובר 1949 במוזיאון תל אביב לאמנות ונובמבר אותה שנה בבית האמנים בירושלים), אך לא נמנה עם חבריה. יתרה מכך, במרוצת שנות החמישים נמנה עם חברי קבוצת העשרה שקמה כתגובת-נגד לקו הסגנוני של אופקים חדשים, יחד עם ציירים כאליהו גת, אלחנן הלפרן, שמעון צבר, קליר יניב, צבי תדמור ואחרים.
בשנת 1951 זכה בפרס דיזנגוף לציור, ובשנת 1958 זכה בפרס ההסתדרות לציירים חברי ההסתדרות.
משה פרופס התפרסם בעיקר באיורי ההגדה של פסח שלו: ההגדה הקיבוצית שיצאה לקיבוצי השומר הצעיר, וההגדה המסורתית שיצאה בהוצאת זימזון. וכן ההגדה של פסח, מהדורת מעריב. ההגדה הקיבוצית שאייר מוצגת בתערוכת ההגדות בהיכל שלמה.
א-ראדי
אַ-רַּאדִי בִּאללַּהּ אַבּוּ אלְ-עַבַּאס מֻחַמַּד בְּן אלְ-מֻקְתַדִר בִּאללַּה (בערבית: الراضي بالله أبو العباس محمد بن المقتدر بالله; תרגום הלקב: המרוצה באל; 907–23 בדצמבר 940) היה הח'ליף העבאסי העשרים. שלט בין השנים 934–940.
ביוגרפיה
א-ראדי היה בנו של הח'ליף אל-מקתדר. שבע שנותיו של א-ראדי בשלטון היו תקופה של חוסר מזל ואומללות. א-ראדי היה נתון תחת שליטתו של הווזיר הגדול. הווזיר הראשון שלו נכלא בידי אויביו, השני ערק והשלישי, אבן ריאק, הצליח לכפות על א-ראדי ליצור בעבורו את משרת "אמיר אל-אומראא" ('נסיך הנסיכים') אשר הפכה אותו לאדונה דה-פקטו של בגדאד וסביבתה. שמו של אבן ריאק אף הוכרז לצד זה של א-ראדי בתפילות יום השישי.
בימי א-ראדי זכתה האסכולה החנבלית ליד רמה וחופשית בכל הקשור לענייני דת. בגיבוי המוני עם, ערכו משמרותיהם פשיטות על בתים פרטיים בעיר והשמידו כל דבר שעמד בסתירה לעקרונותיהם. כך, הוקמה לה "אינקוויזיציה סונית" אשר ניתצה כדי יין, כלי מוזיקה ופשפשה ברשימות המסחריות של סוחרי הבזאר בחפשה אחר הפרות של עקרונות הדת האוסרים על ריבית ועושק. מלומד שיעי שערך עלייה לרגל לקברי משפחת הנביא הוצא להורג בגין אמונותיו. מלומד אחר, אשר לימד קריאות לא קאנוניות של הקוראן, נאלץ להתכחש בכתב לאמונותיו ולברוח על חייו.
א-ראדי זכור בהיסטוריוגרפיה האסלאמית כ"אחרון הח'ליפים האמיתיים". הוא היה הח'ליף האחרון שנהג להטיף דרשות בתפילות יום השישי במסגד, האחרון לערוך ישיבות התדיינות עם פילוסופים ותיאוסופים בענייני דת וממשל והאחרון לפזר צדקה לנזקקים או להתערב כנגד פקידים שנהגו בעם בשררה. אך, עם כל זאת, הוא עדיין היה תלוי באחר, בן חסותו של הווזיר הגדול. לח'ליפות אבדו זה מכבר שטחיה במזרח, באפריקה ובמצרים; כמו כן חלקים גדולים מסוריה, הלבנט וחצי האי ערב הכירו בח'ליפים זרים. אף בעיראק גופא, היו מוסול, בצרה וואסט אחוזות במרד.
צפירה עוגן
צפירה קטינסקי-עוגן (לעיתים: צפירה ברוך) (כ"א באלול תרע"ט, 16 בספטמבר 1919 – ט"ו בניסן תשע"א, 19 באפריל 2011) הייתה מוזיקולוגית, ד"ר לספרות עברית, סופרת ומחנכת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, בתם הצעירה של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק. למדה בגימנסיה הרצליה ובבית המדרש למורים. בשנות ה-30 הייתה קשרית ב"הגנה" ופעילה בש"י. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי, ובמשך ארבע שנים הייתה סרג'נט מייג'ור (רס"רית) בחיל העזר לנשים במצרים.
השתלמה במוזיקה בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. במשך שנים רבות הייתה מחנכת ומורה למוזיקה בתל אביב. רוב חייה התגוררה בבניין המשפחתי שבנה אביה ברחוב שינקין בתל אביב.
מאז שנות ה-50 פרסמה בשבועוני הילדים סיפורים קצרים ורשימות על מוזיקה. כמו כן פרסמה מספר ספרים בתחום תולדות המוזיקה וסיפורי ילדים.
הייתה נשואה ליהושע בלום, וכעבור זמן התגרשו. חלק מספריה יצאו תחת השם צפירה ברוך. מנישואיה הראשונים נולדה בתה נעמי קורדובה. ב-1965 נישאה למשורר יצחק עוגן, שהתאלמן ב-1964 מאשתו הראשונה, השופטת לאה עוגן.
בסוף שנות ה-50 התגייסה לצה"ל בדרגת רב-סרן, והקימה יחידה שהעניקה השכלת יסוד לחיילים שלא סיימו בית ספר יסודי. במלחמת יום הכיפורים, בהיותה כבת 54, שבה והתגייסה ושימשה כקצינת קשר עם משפחות הנעדרים.
בשנת 1996, בגיל 77, הגישה את הדוקטורט שלה בספרות באוניברסיטת בר-אילן על שירת החשק העברית בספרד.
בשנת 2003 יצרה אחייניתה, פרופ' יעל קציר, את הסרט התיעודי המשפחתי "שבעה על אמא", שבו הייתה צפירה עוגן אחת הדמויות המרכזיות. בשנת 2009 יצרה קציר את הסרט "צפירה מלכת שיינקין", על צפירה עוגן.
נפטרה בשנת 2011, בגיל 91. נקברה לצד בעלה, יצחק עוגן, בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
צבי ברקאי
שירותו הצבאי
ברקאי התגייס לצה"ל בשנת 1976, ושובץ בחטיבת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס חזר לחטיבה ומונה למפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה. בהמשך שימש כמפקד פלחה"ן גולני, והוביל אותה במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב על הבופור. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 13 בין השנים 1984–1985, בתקופת יאיר נוה.
לאחר מכן הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13 בין השנים 1987–1988, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון. בהמשך הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת הגולן. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת עודד. בהמשך מונה למפקד מחוז חיפה בפיקוד העורף בין השנים 1997–2001. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של פיקוד העורף בין השנים 2002–2004. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
לאחר שחרורו, השלים לימודי דוקטורט במדע המדינה. בהמשך נבחר כחבר מועצת העיר קריית ביאליק. בשנת 2013 התמודד על ראשות העיר, לא זכה בתפקיד, אך המפלגה בראשותו זכתה בשני מנדטים. הוא בעל חברות עסקיות העוסקות במסחר בדלק ואנרגיה, מרצה בפרויקט חברתי (של משרד הביטחון ומשרד החינוך) המכוון את בני הנוער לגיוס איכותי ומיטבי, חבר בעמותות שונות הקשורות לחטיבת גולני, סגן יו"ר עמותת גדעון (גדוד 13), ומרצה לבני נוער, חיילים ומבוגרים, בנושאי צבא, חברה וביטחון. בשנת 2017 נבחר להיות יושב ראש האיגוד הישראלי לשחמט, בהסכם רוטציה, לפיו יכהן בתפקיד במשך שנה ולאחר מכן ישמש שנה נוספת כסגן ראש האיגוד. בשנת 2019 נבחר שוב לכהן כיושב ראש האיגוד. בשנת 2021 נבחר פעם נוספת לקדנציה נוספת של שלוש שנים.
פטריס לומומבה
פטריס אמרי לומומבה (בצרפתית: Patrice Émery Lumumba; 2 ביולי 1925 – 17 בינואר 1961) היה מנהיג קונגולזי שנבחר וכיהן כראש ממשלתה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לאחר שסייע בהשגת עצמאותה מבלגיה ביוני 1960, אך ממשלתו הופלה בהפיכה עשרה שבועות בלבד לאחר שנבחרה. לומומבה הושם במעצר בית, ניסה להימלט, נתפס ולאחר מכן הוצא להורג בידי כיתת יורים תחת פיקוד בלגי.
השתלשלות האירועים שהובילה למותו חוללה סערה גדולה בשל חוסר ההתערבות של כוח האו"ם המצומצם שהוצב במדינה ובשל אחריותן של בלגיה וארצות הברית, שהתנגדותו של לומומבה לקולוניאליזם ולאימפריאליזם הפכה אותו למטרה בעיניהן. על בסיס פרסומים מאוחרים, הן אף תכננו להדיחו. לומומבה היה ראש הממשלה הקונגולזי היחיד שנבחר בבחירות דמוקרטיות הוגנות במדינה ומותו הוביל לשלטון דיקטטורי מושחת ולאחריו למלחמת אזרחים עקובה מדם הנמשכת, ברמות משתנות של אלימות במשך השנים מאז.
ילדות, משפחה ותחילת הקריירה
פטריס לומומבה נולד בשנת 1925 באונלואה במחוז קסאי בקונגו הבלגית והשתייך לקבוצה האתנית טטלה (Tetela). הוא גדל במשפחה קתולית כאחד מתוך ארבעה אחים והתחנך בבית ספר יסודי של מיסיון קתולי, אותו סיים בהצטיינות. קיבל הכשרה כאח בשנים 1943–1945 (הכשרה שנחשבה כמתקדמת ביותר עבור קונגולזי באותה תקופה) ועבד כפקיד בחברת מכרות באזור קיוו. לאחר מכן הועסק כפקיד דואר וכסוכן מכירות של בירה בליאופולדויל (קינשאסה של ימינו) וסטנליוויל (קיסאנגאני של ימינו). ב-1951 נשא לאשה את פולין אופאנגו (Pauline Opangu) ולזוג נולדו שישה ילדים. ב-1955 התמנה לראש היחידה האדמיניסטרטיבית (Cercles) של סטנליוויל והוא הצטרף למפלגה הליברלית של בלגיה, שם ערך והפיץ את ספרות המפלגה. לאחר טיול לימודים בן שלושה שבועות בבלגיה, נעצר לומומבה באשמת מעילה בכספי משרד הדואר. עונשו, שנתיים מאסר, הומתק לשנה לאחר שהחזיר את הכסף, והוא שוחרר ביולי 1956. לאחר שיחרורו עזר בגיוס כספים לתנועה הלאומית הקונגולזית (MNC) ב-1958 והפך בהמשך לנשיא הארגון. לומומבה וצוותו ייצגו את ה-MNC בוועידה הכל-אפריקנית שנערכה באקרה שבגאנה בדצמבר 1958. ועידה בינלאומית זו שאירח נשיא גאנה רב ההשפעה קוואמה נקרומה, הגביר את נטיותיו הפאן-אפריקניות של לומומבה.
מנהיג ה-MNC
בסוף אוקטובר 1959 נעצר לומומבה בשנית באשמת הסתה למרי אזרחי. מעצרו הביא למהומות אנטי-קולוניאליות בסטנליוויל, שבהן נהרגו כשלושים איש. על אף כליאתו, זכה ה-MNC לרוב משכנע בבחירות המקומיות שנערכו במדינה בדצמבר. התאריך לפתיחת משפטו של לומומבה נקבע ל-18 בינואר 1960, שהיה גם יומה הראשון של ועידה שנערכה בבריסל ודנה בעתידה של קונגו. כתוצאה ממחאות נציגים בוועידה שזעמו על מאסרו, הוא שוחרר והורשה להגיע לוועידה, אשר ננעלה ב-27 בינואר 1960 בהכרזה על הענקת עצמאות לקונגו ב-30 ביוני 1960, ועל בחירות כלליות שייערכו בין ה-11 ל-25 במאי; היות שהבלגים סירבו לאפשר תקופת מעבר ומסירה מסודרת של מוסדות השלטון לפני הענקת העצמאות.
בבחירות זכתה ה-MNC בחלק גדול מן הקולות בחמישה מתוך ששת המחוזות, והיא הייתה למפלגה הגדולה ביותר, עם מעט פחות מ-30% מהקולות. גם מפלגתו של ז'וזף קסא וובו זכתה במספר גדול של קולות ובין שני היריבים נפתח מרוץ לגיבוש קואליציה. תחילה הודיע קסא וובו כי הצליח לגבש רוב להקמת ממשלה, אולם לאחר יומיים הושגה הסכמה על הקמת קואליציה בראשות לומומבה. ב-24 ביוני 1960, נבחר לומומבה, שהיה אז בן 34, כראש ממשלתה הראשון של קונגו על ידי בית הנבחרים, בעוד ז'וזף קסא וובו נבחר כנשיא בהצבעה משותפת של בית הנבחרים והסנאט.
נאום יום העצמאות
חגיגות יום העצמאות נערכו ב-30 ביוני ונכחו בהן נכבדים רבים וביניהם גם בודואן, מלך הבלגים ועיתונאים זרים. לומומבה נאם את נאומו המפורסם לאחר שרשמית הוסר נאומו מתוכנית האירוע, זאת על אף ששימש כראש הממשלה. נאומו של מלך בלגיה שיבח את התפתחותה של קונגו תחת הקולוניאליזם והתייחס ל"גאוניותו" של דודו מדרגה שנייה, לאופולד השני, שתחת שלטונו בוצעו זוועות באוכלוסייה המקומית בתקופת "מדינת קונגו החופשית". המלך הוסיף והזהיר בנאומו, שעל המדינה החדשה להיזהר מפני רפורמות פזיזות שעלולות לסכן את עתידה ולא להחליף את התשתית הארגונית שמשאירים הבלגים אחריהם עד שיהיו מוכנים לעשות כן. המלך הבטיח שבלגיה תישאר תמיד לצדה של קונגו, תייעץ ותסייע לה.
נאום התגובה של לומומבה הזכיר לקהל הנוכחים שעצמאותה של קונגו לא הוענקה בזכות אצילות לבם של הבלגים:
בניגוד לנאום המפוייס של נשיא קונגו, קסא וובו, התייחסותו של לומומבה לסבל שנגרם בשל הקולוניאליזם הבלגי הביאה לחוסר שקט בקהל מחד, והשפילה את מלך בלגיה ופמלייתו מאידך. אמצעי תקשורת מערביים רבים באותה תקופה ביקרו בחריפות את לומומבה ותיארו את נאומו כ"לא ראוי". מאידך, נאומו לא ספג ביקורת מאף אחת ממדינות אפריקה.
פעולות כראש ממשלה
מספר ימים לאחר שהוכרזה עצמאותה של קונגו, קיבל לומומבה החלטה גורלית והעלה את משכורותיהם של כל עובדי המדינה, מלבד הצבא. כמו כן, בקרב יחידות רבות בצבא הייתה קיימת התנגדות חזקה כנגד הקצונה הבלגית; מפקד הצבא, הגנרל יאנסנס (Janssens), הודיע לפקודיו שהעצמאות לא תשנה את מעמדם (כלומר, לא תהיה אפריקניזציה של הקצונה) והם התמרדו במחאה. המרד התפשט במהירות ברחבי המדינה, תוך שהוא מביא להתמוטטות מוחלטת של החוק והסדר. על אף שהפרות הסדר לבשו ברובן אופי מקומי, נוצר הרושם כאילו המדינה נכבשת בידי כנופיות שודדים ובוזזים, מה שהביא גם לסערה תקשורתית שהשפיעה במיוחד על האירופאים, שנמלטו מהמדינה. המרד דעך לאחר שהגנרל יאנסנס וקציניו הודחו ובמקומם מונו קצינים אפריקאים.
הקצינים הבלגיים שהודחו התרכזו בפרובינציית קטנגה (שאבה של ימינו) אשר בדרום מזרח קונגו. בהנהגתו של מואיז צ'ומבה ובתמיכת שכירי חרב, כוחות צבא בלגיים וחברות כרייה בלגיות, ששאפו לשמור על השקעותיהן ושליטתן במחוז העשיר במחצבים, הוכרז על פרישת המחוז מהרפובליקה של קונגו ב-11 ביולי 1960. מחאה חריפה של ברית המועצות ומדינות נוספות מהגוש האסייתי-אפריקני הביאו להחלפתם של הכוחות הבלגיים בכוח משימה של האו"ם בעוד המהומות נמשכות. עקב סירובם של כוחות האו"ם לסייע בדיכוי המרד בקטנגה, ביקש לומומבה מברית המועצות סיוע בצורת נשק, מזון, ציוד רפואי, משאיות ומטוסים במטרה לחזור ולשלוט במחוז המורד. הסיוע שניתן לא הצליח לדכא את המרד, אך הדאגה מהתגברות השפעתה של ברית המועצות באזור הביאה ללחץ של ה-CIA על הנשיא קסא וובו, שהעדיף לנקוט בדרכים מתונות יותר.
הדחה ומעצר
בספטמבר הדיח הנשיא קסא וובו את לומומבה מתפקידו כראש הממשלה. לומומבה מחה על חוקיות המהלך ובתגובה הדיח את קסא וובו מתפקידו כנשיא וזכה להצבעת אמון מצד הסנאט, בעוד ראש הממשלה שמינה הנשיא נכשל בהצבעת האמון שלו. המדינה נקרעה בין שתי הקבוצות היריבות שכל אחת מהן טוענת לשליטה החוקית במדינה.
ב-14 בספטמבר התחוללה הפיכה צבאית בהנהגתו של קולונל ג'וזף מובוטו ובתמיכת ה-CIA האמריקני. לומומבה הושם במעצר בית, אולם כוחות של האו"ם הוצבו סביב הבית כדי להגן עליו, תוך הבטחת שלומו כל עוד יישאר במתחם אך ללא גישה לאמצעי תקשורת, דבר שניתק את לומומבה מתומכיו ולמעשה נטרל אותו פוליטית. עקב זאת, הוא החליט להימלט ולעורר את תומכיו במחוז האוט-קונגו בצפון מזרח המדינה. לאחר שהוברח מן הבית, ניסה לומומבה להגיע לסטנליוויל במטרה להקים שם צבא וממשלה משלו. כוחות צבא הנאמנים למובוטו רדפו אחריו בסיוע ה-CIA והוא נלכד ב-1 בדצמבר והוטס לליאופלדוויל (קינשסה). הוא פנה לעזרת כוחות האו"ם המקומיים, אך כבר לא היה תחת אחריותם. מובוטו החליט להעמיד את לומומבה לדין באשמת הסתת הצבא למרד ופשעים נוספים. מזכ"ל האו"ם, דאג האמרשלד, פנה לקסא וובו וביקש שללומומבה תשמר הזכות להליך הוגן. ברית המועצות האשימה את האמרשלד ואת מדינות המערב במעצרו ודרשה את שחרורו.
תגובת האו"ם
מועצת הביטחון התכנסה ב-7 בדצמבר 1960 כדי לדון בדרישות ברית המועצות לשחרר מיידית את לומומבה, להשיבו לראשות ממשלת קונגו, לפרק את כוחותיו של מובוטו מנשקם ואת פינויים המיידי של הבלגים מהמדינה. בתגובה לדרישות הסובייטים, ענה האמרשלד שאם כוחות האו"ם יפונו הוא "חושש שהכל יתמוטט". האיום על פעילות האו"ם חוזק על ידי הודעתן של יוגוסלביה, איחוד האמירויות הערביות, סרי לנקה, אינדונזיה, מרוקו וגינאה על הוצאת כוחותיהם מכוח המשימה של האו"ם. ההצעה שהועלתה במועצת הביטחון של האו"ם על ידי ברית המועצות ותומכיה הובסה ברוב של 8 מול 2. באותו היום נחסמה הצעת החלטה מצד המערב לגבי הגדלת סמכויותיו של האמרשלד בטיפול במשבר בקונגו בווטו סובייטי.
ימיו האחרונים, ההוצאה להורג ותוצאותיה
לומומבה הועבר לבסיס צבאי, כ-150 ק"מ מליאופולדוויל. הבלגים לא הסתפקו בכך, ודרשו כי יוסגר לידי אויבו הראשי, צ'ומבה, עקב החשש שישוחרר בידי תומכיו. ב-15 בינואר 1961 דרשו הבלגים רשמית כי צ'ומבה יקבל לידיו את העציר, דבר שהיה כחריצת דין מוות ללומומבה. ב-17 בינואר הוא הוטס לאליזבטוויל (לובומבאשי של ימינו) והוחזק בבית ברואז (Brouwez House) שם עונה, בעוד צ'ומבה וממשלתו דנים מה לעשות בו.
לומומבה הוסע ליער שבו המתינו שלוש כיתות יורים בפיקוד בלגי. לומומבה ושניים מתומכיו, מוריס מפולו (Maurice Mpolo) וז'וזף אוקיטו (Joseph Okito), נקשרו לעץ והוצאו להורג ביריות בזה אחר זה, בנוכחות צ'ומבה, ארבעה משריו וקציני משטרה בלגיים שעבדו עבור הממשלה הקטנגית. ההוצאה להורג ארכה פחות מחמש עשרה דקות ולאחריה נקברו הגופות בסמוך, בקברים שנחפרו מראש.
יום לאחר מכן הוצאו גופותיהם של לומומבה ותומכיו מקברן, מחשש שלהוצאה להורג ולקבורה היו עדי ראייה, והועברו למקום בסמוך לגבול עם רודזיה לקבורה מחדש. גם במבצע זה נטלו חלק אנשי משטרה בלגיים. ב-21 בינואר בוצע השלב האחרון בניסיון להפטר מהגופות: הן הוצאו מקברן בשנית, בותרו והומסו בתוך חבית שהכילה חומצה גופרתית בידי שני שוטרים בלגיים ועוזרים אפריקניים. שרידי הגופות (העצמות והשיניים) פוזרו בדרכם חזרה כדי להעלים כל זכר לגופות לומומבה ואנשיו.
במשך שלושה שבועות לא פורסם דבר אודות הרצח, אך שמועות אודותיו התפשטו, עד שרדיו קטנגה הודיע על דבר מותו. סופר, כי לומומבה נמלט ונרצח על ידי איכרי הסביבה הזועמים.
לאחר הידיעה על מותו של לומומבה, החלו הפגנות במספר ערים באירופה: בבלגרד בזזו מפגינים את השגרירות הבלגית והתעמתו עם המשטרה. בלונדון צעדו המפגינים מכיכר טרפלגר אל השגרירות הבלגית, אליה נשלח מכתב מחאה, והתעמתו גם הם עם המשטרה.
נאמני לומומבה בראשות אנטואן גיזנגה הקימו ממשלה בסטנליוויל, שטענה כי היא הממשלה החוקית של קונגו. ממשלה זו זכתה בהכרת ברית המועצות והגוש המזרחי, וכן המשטרים השמאלנים באפריקה.
בקונגו נוצרו שלושה מרכזי כוח: באליזבטוויל - בראשות צ'ומבה, בליאופולדויל - בראשות קסא וובו ובסטנליוויל - בראשות גיזנגה ונאמני לומומבה אחרים.
במשך כשנתיים נעשו ניסיונות לישב את המשבר בחסות האו"ם ומזכיר האו"ם דאג האמרשלד מצא את מותו בדצמבר 1962 כשמטוסו התרסק בטיסתו לפגישה עם צ'ומבה.
כוחות האו"ם פתחו במתקפה, ובינואר 1963 ביטלו את פרישת קטנגה. לאחר פינוי כוחות האו"ם פתחו נאמני לומומבה במרידה. צ'ומבה, שהתמנה לראש ממשלת קונגו, דיכא את המרד ואז החל מאבק בין צ'ומבה לקסא וובו עד שמפקד הצבא מובוטו התערב, הדיח את שניהם והקים, בעזרת סיוע אמריקני מסיבי, שלטון יחיד עריץ ומושחת שהחזיק מעמד עד 1997.
הרצח הפוליטי של לומומבה והמאורעות שקדמו לו או התרחשו אחריו, סימלו יותר מכל את הקשיים העצומים העומדים בפני מדינות אפריקה שזכו לעצמאות החל מסוף שנות החמישים.
לומומבה נפל קורבן לעוצמת הכוח הקולוניאלי הבלגי, שהמשיך להתקיים בקונגו גם לאחר הכרזת עצמאותה הפורמלית, כשהוא משרת את האינטרסים של חברות המחצבים שרצו בהמשך ניצול משאביה של קונגו. ארצות הברית ובלגיה עשו שימוש בעימות עם ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה כדי להצדיק את מעורבותן בסילוקו של לומומבה, בטענה שביקש סיוע סובייטי והיה בעל השקפת עולם קומוניסטית. למעשה, פנה לומומבה לעזרתה של ברית המועצות לאחר שמדינות המערב סירבו לסייע לו ונטה לכיוון "נייטרליות חיובית" בין מזרח למערב, תוך שימת דגש על הלאומיות האפריקנית ושיחרור (פוליטי וכלכלי) מהקולוניאליזם.
המעורבות האמריקנית והבלגית
הפאן-אפריקניות של לומומבה וחזונו לקונגו מאוחדת העניקו לו אויבים רבים. ארצות הברית ובלגיה גם יחד, רצו במותו. ה-CIA הורה להתנקש בחייו אך לא היה מסוגל לבצע את המשימה. במקום זאת, תמכו ארצות הברית ובלגיה ביריביו הפוליטיים, שתפסו את השלטון ועצרו אותו. נשיא ארצות הברית באותה תקופה, דווייט אייזנהאואר, "רמז לראש ה-CIA דאז, אלן דולס, ש'יש לנטרל את לומומבה'". מידע זה שוחרר במסגרת חקירת ועדת השירותים החשאיים של הסנאט באוגוסט 2000, במהלכו התברר שאף על פי שה-CIA תכנן לחסל את לומומבה, הוא לא לקח חלק פעיל בהתנקשות עצמה.
ועדת צ'רץ'
ב-1975 פרסמה ועדת צ'רץ', את הוראתו של ראש ה-CIA אשר תיאר (במילותיו שלו) את ההתנקשות בלומומבה כ"פעולה דחופה ובעלת עדיפות גבוהה לביצוע". בנוסף מסמכים שנחשפו הצביעו על שתי תוכניות חיסול: התנקשות באמצעות ירי, ובאמצעות רעל. על אף שמספר מקורות מציינים שהתוכניות להתנקש בחייו הופסקו מרגע שנעצר, אין עדות לכך במסמכי ה-CIA.
החקירה הבלגית
בשל "חוק השומרוני הטוב" שלה, הייתה בלגיה אשמה באי מניעת ההתנקשות, וכמו כן הפרה את התחייבותה בפני החלטת האו"ם מס' 290 משנת 1949, "להימנע מפגיעה או החלשה של החירות, העצמאות או אחדותה של מדינה אחרת".
ב-5 בפברואר 2002 פרסמה ממשלת בלגיה התנצלות רשמית בפני העם הקונגולזי והודתה ב"אחריות מוסרית" למותו של לומומבה.
ראסטי נייל
מסמר חלוד, או ראסטי נייל (באנגלית: Rusty Nail) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-45 מ"ל ויסקי סקוטי ו-25 מ"ל ליקר דרמבוי.
איריס פרוש
איריס פרוש (נולדה ב-21 בפברואר 1943) היא פרופסור אמריטה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
איריס פרוש נולדה וגדלה בירושלים. עשתה את חוק לימודיה הגבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון בחוג לספרות עברית ופילוסופיה כללית ותארים שני ושלישי בחוג לספרות עברית. בעבודת הגמר לתואר השני, שנכתבה בהדרכתו של פרופסור גרשון שקד, עסקה ביוסף חיים ברנר. נושא עבודת הדוקטור, שנכתבה בהדרכתו של פרופסור מנחם ברינקר, היה: "הקנון בביקורת הספרות של שמואל עגנון בהשוואה לי. קלוזנר וי.ח. ברנר – לברור הרקע האידאולוגי והאסתטי של הדיונים בשאלת הקאנון בביקורת העברית: 1920-1880". הדוקטורט אושר ב-1987. ב-1980 החלה ללמד ספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1988 מונתה לדרגת מרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון, בשנים 1990-1989 עשתה בתר דוקטורט בתוכנית ללימודי יהדות באוניברסיטת סטנפורד. ב-1994 מונתה למרצה בכירה, וב-2001 מונתה לפרופסור חבר. שימשה כראש המדור לספרות העברית החדשה באוניברסיטת בן-גוריון ובין השנים 2004-2001 כיהנה כמשנה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה. שהתה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת שיקגו ובמרכז ללימודים מתקדמים במדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה. היא בתו של ויקטור שם-טוב. ילדיה, תמר (1969) ואורי (1973).
קאנון ספרותי ואידאולוגיה לאומית
זהו ספרה הראשון של פרוש, שראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1992. ספר זה, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, הוא מן הראשונים שעסקו בתהליכי קאנוניזציה של הספרות העברית החדשה, ובתולדות הביקורת המודרנית של ספרות זו. במרכז הספר עומדת ביקורת הספרות של דוד פרישמן, יוסף קלוזנר ויוסף חיים ברנר, כולם מבקרים בעלי השפעה רבה בתקופתם, המייצגים שלוש תקופות בתולדות הביקורת במעבר מהשכלה לתחייה. פרוש מראה שפרישמן, קלוזנר וברנר מייצגים לא רק שלוש נטיות פואטיות שונות אלא בעיקר שלוש תפיסות שונות של אידאולוגיה לאומית: פרישמן היה אנטי-ציוני, יחסו של ברנר לציונות היה מורכב וביקורתי, בעוד שקלוזנר היה ציוני-לאומי. לאור עמדותיהם של השלושה באשר להרכב הקאנון והמדרג הפנימי בתוכו פרוש מנתחת את השיקולים האידאולוגיים שנטלו חלק בעיצובו של הקאנון של הספרות העברית החדשה. כמו כן היא מצביעה על הזיקות המורכבות בין שיקולי הערכה הקשורים באידאולוגיה הלאומית, הציונית או הלא-ציונית של המבקרים, לבין השיקולים האסתטיים שהדריכו אותם בעיצובו של הקאנון ובדירוגו. במסגרת זו פרוש מראה שלשיקולים האסתטיים יש אוטונומיה יחסית. הם אינם באים להסוות את השיקולים האידאולוגיים ואין הם מייצגים אותם ייצוג פשוט ושקוף. בשל חוסר החפיפה המלא בין שיקולים אידאולוגיים לעיצוב הקאנון מתגלות בין המבקרים אופוזיציות וקואליציות בהכרעות בלתי צפויות, לכאורה, אם באשר לכלילת יוצרים בקאנון ואם באשר לדירוגם בתוכו.
התפתחות הלשון של הספרות העברית החדשה
פרוש עשתה מספר עבודות בינתחומיות בשיתוף עם ברכה דלמצקי-פישלר, מהמדור לספרות החדשה במפעל המילון ההיסטורי שבאקדמיה ללשון עברית.
במסגרת זאת נחקרו שיקולי לשון, ספרות וחברה במעבר של הספרות העברית מלשון מקראית טהרנית ללשון מעורבת, הכלולה מכל רובדי הלשון העברית. כמו כן נחקרה לשון המבואות של שלושת חלקי "ספר תולדות הטבע" לש"י אברמוביץ (מנדלי מוכר ספרים) כדגם להתפתחות לשונו בראשית דרכו. מחקרים אלה פורסמו במספר מאמרים שעוסקים בהתפתחות לשונה של הספרות העברית החדשה בכלים סוציו-תרבותיים. מאמר נוסף, העוסק בלשונו של חיים הזז בכלים אלה, מציע קריאה חדשה, לא אנטי גלותית, בסיפורו המפורסם "הדרשה".
נשים קוראות: יתרונה של שוליות בחברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה
זהו ספרה השני של פרוש, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2001. הוא תורגם לשפה האנגלית וראה אור ב-2004 בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס. פרוש קיבלה על הספר את פרס זלמן שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשס"א מטעמה של החברה ההיסטורית הישראלית.
פרוש הגיעה לחקר ההיסטוריה של הקריאה בחברה היהודית המזרח אירופית במאה התשע-עשרה, ופרט לחקר קריאת הנשים, כפועל יוצא של עיסוקה בלשון ובספרות העברית בהקשר של אוריינות, כלומר בזיקה לשאלות כמו מי היו הקוראים הפוטנציאליים של התוצר הספרותי בתקופה הנידונה בעברית, ביידיש ובלעז? מי ידע לקרוא ובאיזו לשון? עם אילו אילוצים התמודדו הסופרים כשכתבו את יצירותיהם בלשונות השונות, ומי היו הנמענים שאליהם הם פנו ועליהם הם ניסו להשפיע? פרוש טוענת שלא ניתן להבין את היחס בין הספרות הגבוהה לפופולרית וגם לא את היחס בין הספרות העברית לספרות הכללית בלי לעסוק בשאלות של אוריינות ושל קהל הקוראים.
עד לעת האחרונה חקר הקריאה של קהלים רחבים, ושל קוראים אלמונים כמו הנשים הקוראות, למשל, נחשב לבלתי אפשרי. זאת, בין היתר, כי בשונה מן הקריאה של האינטליגנציה, הנוטה להעלות את רשמיה על הכתב, הקריאה של הקוראים האלמונים אינה מותירה אחריה עקבות. חקר הקריאה של הנשים לווה בשכלול שיטת מחקר המבוססת על עדויות עקיפות לקריאת נשים, שנדלו מתוך מסה של אוטוביוגרפיות וספרי זכרונות. רוב החומרים הללו אינם אלא אנקדוטות שנדחקו לכתביהם של הגברים כהערת אגב זניחה, והעמדתם במרכז מנוגדת, במידה רבה, להתכוונות העיקרית של הכותבים. בדרך זו נוצר קליידוסקופ של נשים קוראות והתגלו דמויות של נשים חזקות ומשפיעות, וקהלי קוראות מגוונים ושונים בהרכבם – קוראות יידיש, קוראות לעז וקוראות עברית.
פרוש מראה שרמת האוריינות בקרב נשים הייתה יותר גבוהה ממה שסברו, והשפעתן כקוראות הייתה רבה. אבל טענתה העיקרית נעוצה בהעמדת המודל הפרדיגמטי של מה שהיא מכנה "יתרונה של שוליות", הנזכר גם בכותרת משנה לספר. היא טוענת שבסיטואציות של שינוי חברתי וחילופי נורמות כמו במעבר ממסורת למודרנה, קבוצות השוליים, ובמקרה זה הנשים בחברה היהודית, יכולות ליהנות מדרגות חופש שבני האליטה המועדפת (במקרה זה גברים) אינם נהנים מהן. דווקא בשל חוסר ההערכה לכישוריהן האינטלקטואליים, ישנם תחומים, כמו הקריאה, למשל, שבהם הן אינן נתונות לפיקוח צמוד. הניצול של דרגות החופש בתחומים אלה יכול להפוך ליתרון גדול בעבורן, כי משאבים בלתי חשובים על פי החברה תפיסת החברה המסורתית, יכולים לשמש להן מנוף של עוצמה ויכולת השפעה. לדעת פרוש כך קרה לנשים האורייניות שהפכו, ביודעין או שלא ביודעין, לסוכנות של שינוי חברתי לקראת מודרניזציה וחילון.
מבחר מחקרים בנושאי אתנוגרפיה, היסטוריוגרפיה וסוציולוגיה של הספרות
פרוש חקרה את יחסה העוין של החברה היהודית המסורתית להוראת הלשון העברית. על הגורמים לעוינות זו, על ההימנעות מהוראת דקדוק הלשון העברית, ועל השפעתם של אלה על הספרות העברית החדשה וקהל קוראיה, היא כותבת במאמרה:"מבט אחר על 'חיי העברית המתה' – הבערות המכוונת בלשון העברית בחברה היהודית המזרח אירופית במאה הי"ט והשפעתה על הספרות העברית וקוראיה"
מאמר המוקדש למסת המבוא של דב סדן "על ספרותנו" עוסק בתחום ההיסטוריוגרפיה של הספרות העברית החדשה. במאמר זה פרוש מנתחת את יחסו של סדן ל"ספרות הלאומית" בעברית, ביידיש ובלעז, את יחסו ל"ספרות הראשה" של יוצאי "שבט אשכנז" ואת יחסו לספרותם של ספרדים ויוצאי ארצות המזרח.
בשניים ממאמריה פרוש עוסקת בסוגיות בתחום האתנוגרפיה וההיסטוריוגרפיה של הספרות. המאמר האחד מוקדש לחקר מעמדם של הבדחנים במזרח אירופה במאה התשע-עשרה. הוא דן בקרבתם הייחודית לקהל הנשים ועומד על חלקם בהנחת יסוד לתהליך הלגיטימציה של כתיבת שירה. בין השאר עוסק המאמר בהשוואה בין תפישת הפולקלור של דב סדן לזו של איציק מאנגער, וביחס בין ספרות קאנונית לספרות פופולרית. המאמר מאתגר את הגבולות המוצקים בין השירה הקאנונית ללא קאנונית ומציב את השירה הפופולרית במקום שונה מזה שיוחד לה.
לסוגיות של אתנוגרפיה בחקר ספרות ההשכלה מוקדש גם מאמרה של פרוש "סוציולוגיה של הספרות וחקר ההשכלה".
החוטאים בכתיבה: מהפכת הכתיבה בחברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע-עשרה
ספר, פרי עטה של פרוש, העוסק במשמעותה החברתית-תרבותית של הכתיבה בחברה היהודית המזרח-אירופאית במאה התשע-עשרה, פורסם בשנת 2017. הספר עוסק ביחסה הסבוך של החברה היהודית במזרח אירופה במאה התשע–עשרה אל מעשה הכתיבה, החל בהימנעות מהוראת הכתיבה במערכת החינוך המסורתית וכלה בלבטי הכתיבה של סופרים עברים בני התקופה.
קישורים חיצוניים
על ספרה "נשים קוראות"
טופיה מצויה
טופיה מצויה (שם מדעי: Tupaia glis) הוא מין יונק מהסוג טופיה שבמשפחת הטופיים אשר חי בדרום-מזרח אסיה. מין טופיה זו היא מבין הגדולות שבבני משפחתה. תפוצתה בטבע היא בתאילנד, סינגפור, מלזיה ומערב אינדונזיה. היא נמצאת במצב שימור ללא חשש, אם כי בית גידולה בטבע בסכנה. במין זה ישנם 2 תת-מינים: Tupaia glis longipes ו-Tupaia glis salatana. הם נבדלים בעיקר בצבע פרוותם.
מאפיינים
טופיה זו מגיעה לאורך 16-21 ס"מ ולמשקל 190 גרם. הפרווה של הטופיה משתרעת על גוני חום-אדמדמם, אפרפר ועד שחור. הבטן שלה לבנה והיא בעלת כפות רגליים ארוכות וורודות. הראש מוארך עם עיניים גדולות וחוטם מחודד שסביבתו חסרת שיער. הטופיה מתמחה בטיפוס על עצים בייחוד בזכות זנבה הארוך והעבה שאורכו 12-20 ס"מ.
הטופיה חיה ביערות גשם לחים בטווח שבין תאילנד עד למערב אינדונזיה ובייחוד באיים ג'אווה וסומטרה ואולי אפילו בסראוואק שבבורנאו ביערות הרריים. הטופיות הם פעילי יום המחפשים מזון לבד או בזוג על הקרקע ובין העצים. הם ניזונים מצוף פרחים, פירות, ירקות שונים, זרעים, עלים ופרוקי-רגליים כמו עכבישים וחרקים שונים, בעיקר נמלים. כמו כן הם יצודו לטאות ועוד חולייתנים קטנים מהם. בתורם הם עלולים ליפול לטרף בידי עופות דורסים, נחשים או טיגריסים, אך זריזותם לרוב מצילה אותם.
טופיות אלה הם חיות מאוד טריטוריאליות ויתקפו מסיגי גבול לאורך קילומטרים רבים במתקפה אגרסיבית. בעונת הרבייה הזכרים והנקבות חיים יחדיו באותם שטחים עד הרבייה.
אוטוקר
אוטוקאר היא יצרנית אוטובוסים, משאיות, נגררים ורכבים צבאיים שהתבססה ב-1963 בנפת סקריה שבמחוז מרמרה בצפון־מערב טורקיה. היא חברה בת של Koç Holding.
החברה פועלת באירופה, מרכז אסיה, אפריקה ובמזרח התיכון. היא מייבאת לארץ את דגמי האוטובוסים שלה בלבד על ידי קבוצת עפיפי משנת 2018.
בין החברות הרוכשות בישראל אלקטרה-אפיקים, בית שמש אקספרס, מטרופולין, נסיעות והתיירות נצרת, נתיב אקספרס, סופרבוס, ש.א.מ. תנופה.
אמימר
אמימר היה אמורא בבלי בן הדור החמישי והשישי, מחשובי החכמים שבדורו ומראשי חכמי ישיבת נהרדעא. עם תלמידיו נמנו אמוראים מגדולי הדור השישי, ובהם רב אשי, ראש ישיבת סורא, שהיה לו כתלמיד חבר, ורב הונא בר נתן, ראש הגולה. חבריו של אמימר היו מר זוטרא ורב אשי, ובתלמוד הבבלי מוזכרים השלושה ביחד פעמים רבות. עירו הייתה נהרדעא, אך בהמשך עבר לעיר מחוזא וגם בה שימש דיין.
היה בן בתו של רמי בר חמא, שהיה חתנו של רב חסדא.
לימודיו
אמימר נולד בעיר נהרדעא שבבבל. בצעירותו למד אצל חכמי הדור שלפניו, ובתלמוד הוא מוסר מאמרים בשמם. עם רבותיו הראשונים נמנים רב יוסף ורבא, שבשמם מסר מאמרים אחדים בתלמוד, וכן מסר גם מאמר בשם רב נחמן. למד גם אצל זקני ישיבת פומבדיתא, תלמידיו של רב יהודה, ומסר שמועות בשמם.
מאוחר יותר למד אצל תלמידי אביי ורבא שהיו מבוגרים ממנו, ובהם רב זביד מנהרדעא, שהיה מרבותיו המובהקים. כן למד מפי רב דימי מנהרדעא, רב פפא, רב חמא וחכמים נוספים. מאמרים שמסר אמימר בשמם מובאים בתלמוד הבבלי.
אין לבלבל בין אמימר לבין רב אמימר בר מר ינוקא, אבל יש מקרים אחדים בתלמוד שהשם הסתמי "אמימר" מכוון לרב אמימר בר מר ינוקא.
תלמידיו
עם תלמידיו של אמימר נמנו גדולי הדור השישי של האמוראים, ובראשם רב אשי, ראש ישיבת סורא, רב הונא בר נתן, ראש הגולה, ורב אחא בריה דרבא, ראש ישיבת פומבדיתא. לימים היה רב אשי לחברו של אמימר. עם תלמידיו של אמימר נמנו גם האמוראים רב מניומי בריה דרב נחומי, רב גמדא, ועוד. גם בנו, מר בר אמימר, היה מתלמידיו.
בין אמימר לרב אשי, תלמידו, היו דיונים הלכתיים רבים, שחלקם מובאים בתלמוד הבבלי. ברבות הימים היה רב אשי לחברו של אמימר רבו. אחד מהדיונים שביניהם עסק בנושא רפואה לכאבי עיניים ביום טוב ובשבת: התלמוד משלב בסוגיה דיון אחר שהיה בין אמימר לרב אשי, בנושא כחילת העין בשבת:
דיין ופוסק הלכה בנהרדעא ובמחוזא
אמימר היה גם פוסק הלכה בעירו, נהרדעא, ואף שימש בה דיין וראש ישיבה.
משפחתו
ידוע כי אמימר היה נכדו, בן בתו, של רמי בר חמא. מן המקורות ידוע על בנו, המוזכר בשם מר בר אמימר, שנמנה עם החכמים. גם הוא מסר שמועות הלכתיות בשם רבא, ונשא ונתן בהלכה עם רב אשי. פעמים אחדות מסר לרב אשי על מנהגי אביו, אמימר.
מצאצאיו של אמימר כיהנו כגאונים בישיבת סורא ובישיבת פומבדיתא, והיו מצאצאיו מצויים כתלמידים בישיבת פומבדיתא.
פטירתו
לפי המתואר בתלמוד הבבלי, פטירתו של אמימר באה בעקבות דיון הלכתי בהלכות איסור ריבית. בדיון הוזכר מנהגם של בני העיר מחוזא למסור סחורה לסוחרים על מנת שיסחרו בה ויתחלקו ברווחים, ובשטר המתעד עסקה זו נכתב שהסוחר חייב לבעל הסחורה את שווי הסחורה בתוספת הרווח המשוער. רבא שלל מנהג זה, שכן ייתכן שלא יצליחו הסוחרים במשימתם ולא יגיע הרווח המצופה, ונמצא שכשיגבה בעל הסחורה אחר כך את חובו מן הסוחר, יגבה את מלוא הסכום הכתוב בשטר, הגבוה משווי הסחורה שנמסרה לסוחר. נמצא אפוא, שהסוחר לקח סחורה בשווי מסוים, ומשלם עליה לאחר זמן סכום גבוה יותר, ויש בכך איסור ריבית (מדרבנן).
בהקשר זה העיר מר בנו של אמימר לרב אשי: אבא (אמימר) היה מוסר סחורה לסוחרים וכותב שטר כזה, הכולל את שווי הקרן בתוספת הרווח המשוער. וכשבא הסוחר אליו לאחר מכן, אם היה טוען שלא הרוויח כפי ששיערו - היה אמימר מאמין לו ולא גבה את מלוא הסכום. על מנהג זה של אמימר מתח רב אשי ביקורת, באומרו: כל זמן שאביך חי כשחוזר הסוחר, מוטב, אבל מה יהיה אם אביך נפטר לפני שהסוחר חוזר? במקרה כזה שטר החוב ייפול לידי היורשים, והם לא יאמינו לסוחר שיטען שלא היה רווח כמצופה! הם יגבו מן הסוחר את מלוא הסכום שבשטר, ויש כאן איסור של ריבית דרבנן!
מתורתו
מאמריו של אמימר מוזכרים פעמים רבות בתלמוד הבבלי. לעיתים אלו שמועות הלכתיות, לעיתים משא ומתן תלמודי, קושיות ותשובות, ואחדים מהם מאמרים בנושאי אגדה. להלן אחדים מהם.
טולוס הוסטיליוס
טולוס הוסטיליוס (673 לפנה"ס – 641 לפנה"ס) היה מלכה האגדי השלישי של רומא. הוסטיליוס היה הראשון ממלכי רומא שהרחיבו את גבולות הממלכה מעבר לחומות העיר. דמותו כמעט וזהה לזאת של רומולוס: שניהם הכפילו את אוכלוסיית הממלכה, שניהם לחמו בוואינים ובפדיאנים, שניהם ארגנו את הצבא ושניהם עזבו את פני האדמה בסערה. עקב דמיון זה, יש רבים המייחסים את דבר חייו למיתוס. המלך נופל תחת דפוס המלכים השלווים והמלכים התוקפניים, שאפיין את ארבעת המלכים הראשונים של רומא. מה גם שהמקור הראשי, והכמעט יחיד, לגביו (ולגבי מרבית המלכים הרומאיים האחרים) הוא זה של טיטוס ליוויוס, היסטוריון שנוי במחלוקת.
עם מותו של נומה פומפיליוס, מיהר העם להמליך את טולוס הוסטיליוס למלכה השלישי של רומא, ואף הסנאט לא איחר לאשר את המינוי. טולוס נודע בקרב ההמונים כנכדו של אחד הלוחמים האמיצים שסייעו רבות לרומולס. תשוקת הקרב של הוסטיליוס עלתה אפילו על זאת של רומולוס ולא ידעה שום מעצור.
כעבור זמן מה, הכריזו הפדיאנים והוואינים מלחמה על רומא. המלך הרומי יצא לשדה הקרב וקרא לצבא אלבה לונגה לעזרתו. בשדה הקרב נטשוהו בני אלבה לונגה, אך הוא הצליח להביס את אויביו. כעונש על בוגדנותם הוציא מלך רומי להורג את מטיוס, השמיד את אלבה לונגה והעביר את אוכלוסייתה לגבעה חקלאית ברומא. הוסטיליוס הקים את גייס הפרשים הרומי ואת בית הסנאט החדש. הוא החל מלחמה נוספת בסביאנים והוואינים, וניצח גם בה.
על פי האגדה, התעסקותו הרבה במלחמה הביאה לעבודה לא תקינה, אם בכלל, של האלים. אלו בתגובה הפילו על רומא מגפה, שאף טולוס לקה בה. כשהתחנן בפני יופיטר על חייו, גמל לו האל בברק שהפכו לאפר. הרומאים הסיקו כי הם צריכים מלך שליו יותר, ופנו לאנקוס מארקיוס, נכדו של נומה.
בעיית זרימה
בעיית "Min cost flow" היא בעיית אופטימיזציה שמטרתה מציאת הדרך הזולה ביותר להעברת זרימה בגודל מסוים ברשת זרימה קיימת.
הגדרה
בהינתן, רשת זרימה כאשר s \in V צומת מקור, t \in V צומת בור וקשת (u,v) \in E בעלת קיבולת \,c(u,v), זרימה \,f(u,v) ומחיר \,a(u,v). מחיר העברת הזרימה בקשת (u,v) הוא.
מטרת הבעיה היא להעביר כמות נתונה של  זרימה \,d מקודקוד המקור (s) לקודקוד הבור (t), כך שהמחיר הכולל, הפתרון נדרש לקיים את אילוצי הזרימה הבאים:
הכללה ובעיות הקשורות לבעיית Min cost flow
גרסאות אחרות של בעיה זו מדברות על מציאת זרימה מקסימלית בעלת המחיר הקטן ביותר מבין כל הזרימות המקסימליות האפשריות, בעיות מסוג זה נקראות "minimum cost maximum flow". הכללה של בעיה זו היא minimum cost circulation problem שבעזרתה ניתן לפתור את הבעיה הנדונה. זה נעשה על ידי חסימת ערכי קיבולות הקשתות ברשת על ידי 0 (חסם תחתון) והוספת קשת נוספת בעלת קיבולת c(t,s)=d וחסם תחתון l(t,s)=d, (המחברת ישירות את קודקוד הבור (t) חזרה לקודקוד המקור (s)) אשר קובעת את הזרימה הכוללת להיות f(s,t)=d. את הבעיה ניתן לחלק למקרים פרטיים בהם אילוצי הקיבולת מוסרים (ולכן הבעיה הופכת לבעיית מציאת המסלול הקצר ביותר), ומקרים בהם אנו מתעלמים ממחיר הזרימה (ולכן מחיר הזרימה דרך כל אחת מהקשתות שווה), בהם נקבל את בעיית הזרימה המקסימלית.
שיטות לפתרון הבעיה
בעיית min cost flow ניתנת לפתרון על ידי תכנון ליניארי, מאחר שאנו מחפשים אופטימיזציה לפונקציה ליניארית וכל האילוצים הם פשוטים. כמו כן, קיימים אלגוריתמים קומבינטורים לפתרון הבעיה כאשר חלקם הכללות של אלגוריתמים לחיפוש ומציאת זרימה מקסימלית ברשת וחלקם האחר נוקט בגישות אחרות שונות.
אלגוריתמים ידועים (שקיימים במספר וריאציות שונות) לפתרון הבעיה הם:
Still Life
Still Life הוא אלבום האולפן השישי של להקת ואן דר גראף ג'נרייטור הבריטית משנת 1976, והשני שבו הלהקה הפיקה בכוחות עצמה.
באלבום חמישה שירים, וב-2005, נוסף לאלבום רצועה נוספת בגרסה המחודשת לאלבום. הרצועה הייתה ביצוע חי של יצירה בשם "Gog".
ל'אקווילה (נפה)
נפת ל'אקווילה (באיטלקית: Provincia di L'Aquila) היא נפה במערבו של מחוז אברוצו שבאיטליה.
היסטוריה
שטחה של הנפה חופף פחות או יותר לשטחה של נפת "אברוצו אולטריורה סקונדו" (באיטלקית: Abruzzo Ulteriore Secondo) .שמה של הנפה נגזר משם שבט הלטיני " אברוציום אולטרה פלומן פיסקאריה " ( Aprutium ultra flumen Piscariae) שמשמעה "אברוצו בצדו השני של נהר אטרנו-פסקארה (Fiume Aterno-Pescara)".
נפת התקיימה בממלכת נאפולי ובממלכת שתי הסיציליות. בשנת 1840 התגוררו בה 9,500 נפש. בירת הנפה הייתה העיר ל'אקווילה. ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי, ועקב כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה, ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
גאוגרפיה
הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת פסקארה ובנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת איסרניה במחוז מוליזה בדרום-מזרח, בנפת פרוזינונה ובנפת רומא ובנפת ריאטי במחוז לאציו במערב.
נחל פרס
נַחַל פֶּרֶס (בערבית: ואדי פארש) הוא נחל אכזב בצפון־מזרח הנגב. אורכו כ־17 ק"מ והוא זורם בכיוון דרום־מזרח, במקביל ומצפון למעלה תמר (כביש 25). תחילתו בבקעת צבאים, כ־3 ק"מ ממזרח לצומת צפית, ובסופו הוא נשפך לנחל תמר, כקילומטר וחצי מזרחית לצומת הערבה.
נהוג לחשוב כי הנחל קרוי על שם העוף הדורס פרס, אולם מקור שמו הוא במילה "פארש" או "אלפארס" בשפה הערבית, שמשמעותה מרבד, מזרן או מיטה, הוא עמק פרוש וסגור, המתאים לרעיית גמלים. כמו כן, הנחל הוא דרך רומית עתיקה שחיברה בין רפיח לעיר המקראית צוער.
בחלקו המזרחי הנחל זורם בתוך קניון ובו גבים. באזור מעלה פרס, לפני המפגש עם נחל תמר, ישנו מפל גבוה של כ־50 מטרים.
לנחל פרס ישנו יובל אחד – נחל תחמס, שמקורו במצד תמר, והוא נפגש עמו למרגלות הר צורים.
נחל פרס הוא אחד מהנחלים היכולים להוות את גבולו הדרומי של מדבר יהודה אל מול גבולו הצפוני של הנגב. הנחל מתחתר בחלקו הדרומי של מישור עמיעז, ויש הסוברים כי בשל כך הנחל מסמן את גבולו הדרומי של מדבר יהודה. אחרים יטענו כי נחל חימר הוא דווקא הגבול הדרומי של מדבר יהודה.
דלטון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
פורמוסה הספרדית
פורמוסה הספרדית הייתה קולוניה ספרדית בצפון האי טאיוואן (אותו גילו הפורטוגלים ב-1544 וקראו לו "פורמוזה") שהתקיימה בין השנים 1626 ו-1642. יעודה המרכזי של המושבה היה להגן על הסחר הספרדי והפורטוגזי מפני ההולנדים, להם היה בסיס בדרומו של האי. המושבה התקיימה שנים ספורות בלבד בשל אי נכונותם של השלטונות הקולוניאליים במנילה, מקום מושבה של הקפיטניה חנרל של הפיליפינים, להקדיש את המשאבים החומריים והאנושיים הדרושים לשם הגנה עליה ולשמירה על קיומה, ולאחר שבע-עשרה שנים נפל המבצר הספרדי האחרון במושבה בידי ההולנדים, ששלטו מאז באי כולו לכעשרים שנה נוספות, עד שגורשו משם במרד ילידי.
המושבה הוקמה על רקע התחרות בין ספרד הקתולית והולנד הפרוטסטנטית על הסחר האירופי עם מזרח אסיה ועל השפעתן באזור. המושבה נוסדה כתגובה ישירה להקמת המושבה ההולנדית טאיואן (Tayouan, הנמצאת כיום בנפה אנפינג (Anping) שבעיר טאינאן), ממנה איימו ההולנדים על הנוכחות הספרדית באזור. תחילה נחתו הספרדים ב-7 במאי 1626 בכף סנטיאגו (שם אותו העניקו למקום ואשר נקרא כיום "סנדיאו" (Sandiao)) בצפון-מזרח האי, אולם לאחר שהתברר שהמקום איננו בר-הגנה, התקדמו הספרדים מערבה עד שהגיעו למפרץ חילונג (Jilong, כיום ג'ילונג). שם מצאו הספרדים נמל טבעי עמוק ומוגן היטב ואי קטן, אפינג שמו (Heping), מגונן עליו. הספרדים הקימו את מקום ההתיישבות בנמל לו קראו בשם "השילוש הקדוש ביותר" (Santissima Trinidad). על האי אפינג הקימו את מבצר סן סלבדור (San Salvador). במקום התיישבו כמאתיים ספרדים ולהם מעט יותר מתריסר תותחים. בשנת 1629 הקימו הספרדים נקודת התיישבות שנייה סביב מבצר סן דומינגו שבדנשואי (Danshui).
בשנת 1630 הדפו הספרדים את המתקפה הימית ההולנדית הראשונה על היישוב. חיכוכים בין הספרדים לתושבים ילידי האי הביאו לעימות בשנת 1636 בו הרסו הילידים את מבצר סן דומינגו והרגו כשלושים מתוך שישים מגניו, אולם הספרדים בנו אותו מחדש. אף על פי כן ננטשה נקודת היאחזות זו בשנת 1638 בשל הטייפונים, עוינות התושבים המקומיים וההולנדים והמחלות השונות, בהן המלריה. בשנת 1641 הפכה המושבה למטרד של ממש עבור ההולנדים ואלו החליטו להסיר את האיום הספרדי. המושל ההולנדי הודיע לזה הספרדי על כוונותיו להשתלט על צפונו של האי והמושל הספרדי סירב להיכנע בלא קרב. ההולנדים תקפו את ההיאחזות הספרדית, אולם לא יכלו לה. בשנה שלאחר מכן כבשו ההולנדים את "סנטיסימה טרינידאד" ובכך בא הקץ על ההתיישבות הספרדית בפורמוסה, היא טאיוואן.
במהלך שנות הנוכחות הספרדית בפורמוסה הטבילו מיסיונרים קתולים כ-5,000 ילידים לנצרות.
צבי סינגל
צבי סינגל (15 בדצמבר 1938 – 3 בפברואר 2023) היה כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי. שיחק בהפועל ירושלים בשנות ה-60 וה-70, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות הקבוצה.
ביוגרפיה
סינגל נולד בארגנטינה, ושיחק בקבוצת הנוער של סן לורנסו מבואנוס איירס. בשנת 1959 עלה לישראל, והחל לעבוד בקיבוץ בית השיטה, שם התבלט בזכות כישרונו בכדורגל. המועדון הראשון שביקש לרשום אותו בארץ היה הפועל עפולה, שהיה בסכנת ירידה בעונה זו. בעפולה שיחק סינגל בשם "פופולה" (שחקן שלא שיחק בפועל), מכיוון שהקבוצה זייפה את רישומו בהתאחדות כי איחרה את מועד ההעברות. עובדה זו התגלתה לאחר מכן, וההתאחדות הענישה את עפולה בירידת ליגה, ובמקומה עלתה הפועל נתניה, שמאמנה הוא זה שחשף את הזיוף. במהלך עונת המשחקים בעפולה, במקביל להיותו שחקן, עבד בבית חרושת לסוכר, וגר במגורי עובדים של בית חולים העמק.
בעונה שלאחר מכן הגיע סינגל לשחק בהפועל ירושלים, שבאותה עונה עלתה לליגה הלאומית, הליגה הבכירה בישראל דאז. במקביל לפעילותו ככדורגלן, עבד כשרטט תוכניות בניין. לאחר כחצי שנה בשורות הפועל ירושלים, התגייס לחטיבת גולני, שמפקדיה הסכימו להוציאו לחופשה למשחקי הקבוצה בסופי השבוע. בהפועל ירושלים הגיע סינגל למעמד של שחקן הרכב, ובהדרגה הפך לכוכב הקבוצה, יחד עם אלי בן רימוז', והבקיע שערים רבים.
בשנת 1964 היגר סינגל לאוסטרליה, שם חתם על חוזה עם הכח מלבורן, ושיחק במשך עונה אחת. לאחר מכן חזר להפועל ירושלים. לשיא הקריירה הגיע דווקא בגיל מאוחר, בעונת 1971/1972, אז הגיעה הפועל עד לגמר הגביע אבל הפסידה להפועל תל אביב, ובעונת 1972/1973, העונה בה זכתה הקבוצה בגביע המדינה, התואר היחיד שלה בהיסטוריה עד היום.
כעבור שתי עונות, בשנת 1975, פרש סינגל ממשחק פעיל.
עונה לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן סינגל בקבוצת הפועל בית שמש. בעונת 1976/1977 הגיע לבני יהודה, שהייתה בליגה הארצית, והצליח להביא אליה את בן רימוז' ושלמה מהטבי ששיחקו עמו בהפועל ירושלים. באותה עונה סיימה בני יהודה במקום השני, אך בעקבות צמצום העליות לעולה אחת בלבד מהליגה הארצית, לא הצליחה לעלות ללאומית.
בהמשך, אימן גם בהפועל פתח תקווה, הפועל ירושלים והפועל בית שמש, בה שימש מאמן-שחקן. סינגל לא נשאר זמן רב בתחום הכדורגל, והחל לעבוד כחשמלאי בחברת החשמל.
חיים אישיים
סינגל, שנישא ב-1963, היה אלמן.
ב-3 בפברואר 2023 הלך לעולמו.
קיפוד החולדה
קיפוד החולדה (שם מדעי:  Echinosorex gymnura) הוא מין של אוכל חרקים גדול יחידי בסוגו ממשפחת הקיפודיים שבתת-משפחה קיפודים שעירים. קיפוד זה הוא הגדול שבכל בני משפחתו. הוא חי בטבע בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
אורכו של קיפוד החולדה 32–40 ס"מ, אורך זנבו 20–29 ס"מ ומשקלו 870–1,100 גרם בממוצע והוא יכול להגיע למשקל 2 ק"ג, דבר ההופך אותו לגדול בבני משפחתו. הקיפוד האירופי דומה לו בגודלו, אך בניגוד לקיפוד האירופי, קיפוד החולדה חסר שיער ומזכיר במראהו חולדה, אך מבנה שיניו מותאם לאכילת חרקים. הקיפוד בעל פרווה קצרה בצבע אפור-לבנבן והפרטים החיים בבורנאו בעלי שיער כהה יותר. הוא בעל זנב ארוך וחוטם מוארך והוא בעל ריח גוף חריף.
הקיפוד חי ביערות גשם טרופיים עד לגובה 900 מטר במלזיה ואינדונזיה והוא טפסן עצים מתמחה. לפעמים הוא חי גם ביערות מנגרובים ואף שוחה במים מלוחים בקרבת החוף. הוא פעיל בלילות וניזון מפירות, זרעים, תולעים, פרוקי-רגליים כמו חרקים וסרטנים וגם מחולייתנים קטנים. קיפוד זה נוטה להתבודד. אורך חיו של קיפוד זה עד 5 שנים.
הקיפוד אינו מצוי בסכנה, ואם כי הוא מאוים כתוצאה ממסחר בחיות. בנוסף, בכמה אזורים נמצאת סביבת מחייתו תחת איום עקב חקלאות מואצת. בעבר צדו אותו התושבים למאכל ולשימוש בתרופות מסורתיות.
לקיפוד החולדה שני תת-מינים:
אסטריקס הגלדיאטור
אסטריקס הגלדיאטור (בצרפתית: Astérix gladiateur) הוא הספר הרביעי בסדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". הספר נכתב על ידי הסופר רנה גוסיני ואויר על ידי אלבר אודרזו, והוצג לראשונה במהלך שנת 1962 בהמשכים במגזין "Pilote" בחוברות מספר 126 עד 168. בספר מופיעה לראשונה דמותו של רקתעמיס (financicrisis), הסוחר הפיניקי הימי הממולח. הספר לא תורגם לעברית.
תקציר העלילה
ברומא יוליוס קיסר פוגש בחמשיריקס אך משום שאין לו כל עניין בו הוא מורה להשליכו לאריות במהלך המשחקים הבאים בקולוסאום. בעקבות כך, אסטריקס ואובליקס הופכים לגלדיאטורים במטרה להציל את חייו של חמשיריקס.
אפיקטטוס
אֶפּיקטֵטוס (ביוונית: Ἐπίκτητος; בערך 55–135) היה פילוסוף יווני מן האסכולה הסטואית.
חייו
אפיקטטוס נולד בערך בשנת 55 לספירה בעיר הירפוליס שהייתה בפריגיה (כיום בדרום מערב טורקיה). הוא נולד עבד, נמכר מיד ליד ועבר מעיר לעיר עד שהגיע לרומא כעבד של אפאפרודיטוס, שהיה עבד משוחרר שעלה לגדולה בחצרו של הקיסר נירון. אפיקטטוס היה פיסח, כנראה כתוצאה מאכזריותו של בעליו. אך אפפרודיטוס אפשר לו להשתתף בשיעוריו של הפילוסוף הרומי מוסוניוס רופוס שלימד את התורה הסטואית ברומא. כעבור זמן מה, אפפרודיטוס שחרר את אפיקטטוס מעבדות.