cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר אבן אלדבי
יחוסו להרא"ש
אם מניחים שהרא"ש היה סבו, עם זאת עדיין לא ניתן לקבוע את רמת הפרש הדורות בינו לבין סבו; ייתכן שהיה בן בתו של הרא"ש, אך ייתכן שהיה בן בן בת בתו של הרא"ש וכדומה. ברם יש לשער שבכל מקרה לא היה נין לאחר דור רביעי מהרא"ש. לידת הרא"ש הייתה בסביבות 1250 לספירת הנוצרים, ופטירתו הייתה בסביבות שנת 1327 לספירה זו. אבן אלדבי חי בין השנים 1310–1360 (=שנת ק"כ), והיות שהוא משתמש בלשון ז"ל על סבו, יש להניח כי כתב את ספרו לאחר שנת 1327. כל זה מוביל למסקנה שר' מאיר אבן אלדבי חי בזמנו של הרא"ש, אם כן לכל היותר הוא צריך להיות מהדור השלישי שראה הרא"ש.
אביו של רבי מאיר אבן אלדאבי, ומשפחת אבן אלדבי
בספר "שבילי אמונה" אין אזכור של אביו מלבד פעם אחת - בהקדמה שבה הוא מזכיר את עצמו וקושר לשמו האישי את אביו.
בכתבי הרא"ש אין אזכור מפורש לחתנו זה, כמו כן גם בכתבי בניו אין אזכור מפורש לגיסם החסיד.
צאצאיו ומשפחתו
מדבריו בהקדמת ספרו משתמע שהיו לו אחים שכן הוא מעיד על עצמו שהוא הצעיר במשפחת בית אביו; יש עדויות לשם משפחה זו ממספר ארצות בצפון אפריקה, ונקל לשער ששם משפחה זו הוא שארית לפליטה ממשפחתו שגלו לשם עם גירוש ספרד. בזמננו שם משפחה זה, שכיח מעט, וייתכן כי נושאי שם משפחה זה הם בני משפחתו.
לייב שרה'ס
רבי יהודה לֵיְבּ בן יוסף מרובנה הידוע בכינויו רבי לֵיְבּ שָׂרָה'ס (י"ז בתמוז ה'ת"ץ, 1730 – ד' באדר ב' תקנ"א, 1791) היה מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש. הרבה לנדוד בקהילות ישראל ולעסוק בפדיון שבויים.
קורות חייו
רבי לייבּ (שרה'ס) בן-שרה נולד בי"ז בתמוז ה'ת"צ לשרה, וליוסף שהיה נצר לשושלת המהר"ל מפראג, סמוך לעיר רוֹבנה, שבה פעל המגיד ממזריטש. בתולדות התנועה החסידית נקראו רבנים בודדים בלבד על שם אִמם. על פי האגדה החסידית, מקור שמו של רבי לייבּ, היה במעשה של אמו:.
עוד מנעוריו דבק ברבי ישראל הבעל שם-טוב שהעיד עליו: "רבי לייבּ מתענה משבת לשבת לא משום שברצונו לצום, אלא משום שבדבֵקותו בבורא הוא שוכח לאכול". מתוקף סמיכותו לרובנה, עירו של המגיד ממזריטש, היה מבאי ביתו של המגיד וממקורביו.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של רבי לייבּ בן-שרה. קיימת עדות על קיומו של אח בשם מרדכי, אולם אין במסורה החסידית הרחבה ביוגרפית על אודות אחים ואחיות נוספים. על שרה האם, שהאגדה החסידית מרחיבה בתיאורי צדיקותה ויופייה, מסופר שהקדישה בשנות אלמנותה את כל כוחותיה וכישוריה בגידול בניה במסירות נפש.
שני אירועים בִּלבד שמורים מימי ילדותו ונעוריו של רבי לייבּ. האזכּור הראשון הוא הסתלקות אביו רבי יוסף ובחירתו לזַכּות את בנו הפעוט להיקרא בשם אִמו. הסיפור השני מתייחס לשנת כניסתו של רבי לייבּ לעול המצוות. לפי האגדה הייתה נשמתו 'דו פרצופין', שכן בהיותו בר-מצווה קיבל מהמגיד ממזריטש גם את נשמתו של רבי חיים בן-עטר, בעל "אור החיים", שהיה נערץ על החסידים.
שתי אבני הדרך הבאות במסלול חייו המתועד של רבי לייבּ הצעיר כרוכות במסכת יחסיו המופלאה עם רבי ישראל הבעש"ט. תחילה מסופר על אירוע חריג שהתרחש במחיצת הבעש"ט וקרוּאיו. במִתוועדים אחזה תדהמה נוכח השתלחותו עזת הפנים של לייבּ הנער, ונוכח היחלצותו המפתיעה של הבעש"ט למענו: "בהיותו בן ט"ו שנים נכנס פתאום לייבּ הצעיר לחדרו של הבעש"ט, כשהוא מקפץ ומרקד. תלמידי הבעש"ט התרעמו על חוצפתו של הנער ועמדו לגרשו החוצה, אולם הבעש"ט שידע את שורש נשמתו הגדולה, הרגיע את הפרץ והסער שחולל תלמידו עז הפנים ופנה אל הנער: "חריף אתה ונועז. יודע אני מעשיך ואולם סכנות חמורות אורבות בדרכך. הולך הִנךָ על חודה של חרב. אחוז בי חזק ואכוון דרכך". מאז דבק רבי לייבּ בבעש"ט והיה שליחו הנאמן בכל העניינים והמשימות שהשתיקה יפה להן, ובכל אותם פעולות ומעשים שחייבים היו להיעשות בהסתר. הסיפור השני הוא תיאור המעמד הטעון בעוצמות רגשיות נדירות כאשר שכב הבעש"ט על ערש דווי והטיל על רבי לייבּ, פנים אל פנים, לרשת מקומו במצוות פרנסת ל"ו הצדיקים הנסתרים בדורו.
יופיו החיצוני של רבי לייבּ בן-שרה וחוסנו הגופני מהווים נדבך משמעותי בתיאור דמותו. "במזל יופי בא רבי לייבּ לעולם, ושפע עליון ניתן לו תמיד בעין יפה וביד רחבה", כתב הסופר אליעזר שטיינמן. "הוא עצמו זכה למידת הגבורה, כי גיבור היה בגופו, פשוטו כמשמעו. מעשה שתלמידו רבי יצחק מלבוב רצה לקחת תיבת מטלטליו ולהרימה כדי לשמש את רבו, ולא הצליח להרימה מחמת כובדה. אמר לו רבי לייבּ: כתוב 'גיבורי כוח עושי דברו' (תהִלים כג, כ), כי להיות מעושי דברו של הקב"ה צריך להיות גיבור בכוח... ואכן, רבי לייבּ היה גיבור חיל, נאה בקומתו, ויפה תואר במראהו. ובמקום שאתה מוצא את יופיו וגבורתו, מוצא אתה כי נשמתו החצובה מהיכל היופי והגבורה הייתה מקורבת לעולם הניגון".
ידוע שרבי לייבּ היה למדן מופלג ודרש בדברי תורה עם רבי יעקב שמשון משיפיטובקה – הלמדן של החסידות. בזקנותו נעזר ברבי עזריאל מפולוצק, מתועמלני החסידות החשובים ומגדולי תלמידיו של המגיד, שהיה נִלווה אליו בנסיעותיו. רבי לייבּ בן-שרה נִמנה עם הצדיקים הנסתרים בתולדות החסידוּת. כל ימיו היה סובב בערים ובעיירות, מבקר בירידים ובמקומות אחרים, והיה עוסק בדבר מִצווה. בייחוד הקדיש מכוחותיו למצוות פדיון שבויים והצלת רדופים מיָד עושקיהם. רבי לייבּ נודע במאבקיו נגד אדנוּתם של הגבירים היהודיים מבית. הוא לא נרתע מכוחם והתעמת ללא חת בהתעמרות ובגזל שהייתה מנת חלקה של דלת העם מידי בני עמם. קרוב לוודאי שגם מכאן נובעת תהילתו בקרב פשוטי העם. דמותו שימשה נושא לעשרות סיפורי עם חסידיים. לפי האגדה היה נוסע ב'קפיצת הדרך' גם לווינה ומשתדל אצל רבי הממלכה למען היהודים. החסידות ראתה בקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, אויב מר ומסוכן ליהדות, והאגדה החסידית העמידה את רבי לייבּ בן-שרה לעמוד בפרץ ולנקום במדיח ובפורענויותיו. מסופר שרבי לייבּ נכנס כ'רואה ואינו נראה' לארמון הקיסר, והתאמץ להשפיע עליו לבטל את חוק החינוך לילדי ישראל משנת תקמ"א (1781). במשך עשור שנים לא הוכרעה, לכאורה, ההתמודדות בין רבי לייבּ בן-שרה והקיסר יוזף השני, עד הסתלקותם מן העולם בהפרש זמן בן כשנה (1790–1791).
חוקר החסידות יצחק אלפסי מגדיר את רבי לייב שרה'ס כ"דמות האגדתית הציורית ביותר בעולם החסידות"; "דמות שכולה מסתורין ופלאים... מעשרה קבין של אגדות מופלאות הוא נטל תשעה מהם". אגדות רבות מלוות אותו מיום הולדתו ועד לפטירתו. על פי האגדה החסידית כל ימיו היה מסתובב בערים ובעיירות או מבקר בירידים ובמקומות אחרים ועוסק במצוות שונות. בייחוד הרבה לעסוק בפדיון שבויים ובסיוע ליהודים שנרדפו בידי אחרים. בניגוד לתלמידים אחרים של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש, לא שימש כרב או כאדמו"ר, אלא המשיך את מסורת צדיקי החסידות בדור הראשון, שהיו מסתובבים בדרכים ובעיירות, ומחזקים את היהודים שפגשו ומקרבים אותם לאמונה ולקיום מצוות.
סיפורים חסידיים רבים נפוצו על אודותיו, ורבים מהם כונסו בספר "גבורת ארי". אחד הסיפורים המופלאים הוא על המשפט "שתפתחו לבו של לייב בן שרה ללמוד תורה" המוזכר בספר רזיאל המלאך שנדפס לראשונה בשנת תס"א, שלושים שנה קודם לידתו. החסידים ייחסו תפילה זו על רבי לייב שרה'ס
ממכתב ההמלצה של המגיד ממזריטש ניתן ללמוד על אישיותו ועל פעולותיו. המכתב נדפס לראשונה בסוף ספר "דרכי ישרים" שנים ספורות לאחר פטירתו של רבי לייב שרה'ס. וכך כתב המגיד:
הפולמוס על זהותו
הרבי מלובביץ' העלה השערה כי מכיוון שישנם קווי דמיון רבים בינו לבין רבי אריה לייב משפולי, "הסבא משפולי", והידיעות על אודותיהם דלות ומוטלות בספק, נראה שמדובר באותו אדם (הרבי התייחס לשאלה שהוצגה על השערתו זו ולפיה אין התאמה בין שמות אימהותיהם - שם אימו של ר' לייב שרה'ס היה שרה בעוד שלאם הסבא משפולי קראו בשם אחר. על כך אמר הרבי כי: א) שאפילו לגבי זהות שם אמו של הרה"ק רבי לוי-יצחק מברדיצ'וב מצינו סתירות (בספר 'קב ונקי' מעיד שראה נוסח פדיון של רבי לוי-יצחק שבו הוא חותם בשם אמו אחרת מבשאר המקומות, וקובע שהשם המפורסם - בטעות יסודו); ב) ייתכן שהוסיפו לה שם, ג) אפשר שהיו לה כמה שמות, ד) קיימת אף אפשרות ששמה הוחלף.) עד אשר לא יימצא איש נאמן שיוכיח בוודאות כי בידו הוכחה מוצקת או עדות מהימנה (שראה שתי מצבות של שני אישים שונים במקומות שונים וכן 'יארצייטין' שונים שמדובר בשני אישים שונים) שאז יוכח שהם שתי דמויות אחרות ועד אז שלום על ישראל.
על השערה זו חלקו רבים עקב מספר סיבות; שמותיהם הפרטיים (אריה לייב ויהודה לייב ושמות אבותיהם שונים (יוסף וברוך), ימי הפטירה שלהם שונים, הם מופיעים במסמכים במקומות מגורים שונים), שנת פטירתו של ר' לייב שרה'ס (תקנ"א) אינה תואמת עדויות חב"דיות על פעילויות של הסבא משפולי בשנת תק"ע, וכן עד היום קיימות משפחות של צאצאים המתייחסים אליהם, ואין ביניהן שום קשר.
בסופו של דבר מצאו לפני מספר שנים שתי מצבות שונות.
מעבר לכך קיימת עדות של הרב ביק אב"ד מז'יבוז', מצאצאי אחותו של רבי יוסף מרובנא אביו של ר' לייב שרה'ס כי היה להם אח נוסף שהיה אביו של רבי ברוך אבי הסבא משפולי, כלומר שהיו קרובי משפחה.
פטירתו וקברו
רבי לייב שרה'ס נפטר בד' באדר ב' תקנ"א (10 במארס 1791) בכפר יאלטושקוב שבפודוליה. על פי המסורת המקובלת הוא ביקש להיקבר ללא גינוני כבוד מיוחדים ואף סירב להקמת אוהל על קברו. נראה שמאוחר יותר הוקם על קברו אוהל צנוע כפי שתיאר עד ראייה את מראהו החיצוני של הקבר בשנת 1913 כ"סוכה קטנה עשויה עץ ומכוסה גג קש כעין כיפה. מסביב לקבר מונחים גלים שלמים של פתקאות". ב-1991 לאחר התפרקות ברית המועצות, חידש הרב לייבּ סירקיס מניו-יורק את אוהל הציון על הקבר ביאלטושקוב. מאז פוקדים את אתר הקבורה עולי רגל יהודים מרחבי תבל.
צאצאיו
רבי לייבּ בן-שרה התרחק מהשררה והפומביות, התנזר באדיקות מתיעוד מעשיו ודבריו ונמנע מהקמת חצר חסידים פרטית. דבריו המועטים ואוסף האגדות עליו פורסמו בספרות החסידית המאוחרת (במחצית השנייה של המאה ה-19). במקורות הכתובים כמעט לא מתועדת המשפחה שהקים ברובנה, ומרבית חוקרי החסידות כלל לא ידעו על דבר קיומה. רק בשִלהי המאה ה-20 הופיעו פרסומים מחקריים ראשונים על צאצאיו של רבי לייבּ, שהתבססו על מסורות משפחתיות ועל תיעוד מצבות בבתי עלמין במזרח אירופה. על חוקרי תולדותיו של רבי לייבּ בן-שרה נמנים הרב אשר אהרון קרישבסקי, ד"ר ניר מן, מחדש המצבות אריק דותן והרב יהודה זייבלר. נבצר עדיין מהחוקרים לגבש תמונה משפחתית מלאה. ידוע כי שם משפחתם של שני בניו של רבי לייבּ היה בהר"ל (בני הרב לייבּ). לפי מסורת במשפחת טווער-ברימט, לרבי לייבּ נולדה לפחות בת אחת, ששמה אינו ידוע והיא זכתה לצאצאים רבים משלה.
בספר "רבי לייבּ בן-שרה", שחיבר ניר מן, מיוחד פרק שלם לכמה אישים בני העת החדשה המתייחסים לשושלת היוחסין של רבי לייבּ, ובהם: הרב זלמן סורוצקין, יו"ר מועצת גדולי התורה של "אגודת ישראל" ומייסד רשת החינוך העצמאי (1881–1966); אברהם יוסף בהרל, חבר "השומר" והחלל הראשון של הארגון (1886–1910); הרב יוסף קדיש קרישבסקי, חסיד ומקובל מבוני ירושלים (1878–1941); ישראל גלילי, ממייסדי "הנוער העובד והלומד", חבר קיבוץ נען, ראש המפקדה הארצית של ארגון "ההגנה" ושר בממשלות ישראל (1911–1986); שלמה סופר, מקים משטרת ירושלים ומפקדה הראשון (1900-1999); אפרים שמאראגד, חבר "גדוד העבודה וההגנה", חבר קיבוץ תל-יוסף ומזכיר התאחדות מגדלי בקר בישראל (1902–1976). מבין צאצאיו כיום אפשר למנות את משפחות גלויברמן, וולס, ופוטש, וקרישבסקי, על פי ספר יוסף קדישא.
הכוחות המזוינים של מרוקו
הכוחות המזוינים של מרוקו או כוחות הצבא המלכותי של מרוקו (בערבית: القوات المسلحة الملكية المغربية) הם הכוחות הצבאיים של ממלכת מרוקו. הם מורכבים מהצבא, הצי, חיל האוויר, הז'נדרמריה המלכותי והמשמר המלכותי.
הכוחות המזוינים של מרוקו גדולים, מאומנים היטב עם ניסיון רב-נגד התקוממות, לוחמה במדבר ופעולות אוויר-קרקע. ניסיון נוסף הגיע מהשתתפות בפעולות שמירת השלום.
היסטוריה
הכוחות הצבאיים המרוקאים העתיקים ביותר הם אלו של ממלכות המאורי הברבריות מסביבות 225 לפנה"ס. הצבא המרוקאי קיים ברציפות מאז עלייתה של אימפריית אלמורוויד במאה ה-11. בתקופת החסות (1912–1955), מספר גדול של מרוקאים גויסו לשירות הגדודים של צבא אפריקה הצרפתי. רבים שירתו במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמת העולם השנייה שירתו יותר מ-300,000 חיילים מרוקאים (כולל כוחות עזר גומראיים) עם הכוחות הצרפתיים החופשיים בצפון אפריקה, איטליה, צרפת ואוסטריה. עם תום מלחמת העולם השנייה, כוחות מרוקו היוו חלק מחיל המשלוח הצרפתי למזרח הרחוק שהיה מעורב במלחמת הודו-סין הראשונה בין השנים 1946–1954.
הצבא הספרדי עשה גם הוא שימוש נרחב בחיילים מרוקאים שגויסו במרוקו הספרדית הן במהלך מלחמת הריף של 1921–1926 והן במהלך מלחמת האזרחים בספרד של 1936–1939. המרוקאים, יחד עם הלגיון הספרדי, היוו את צבא אפריקה הספרדי. הז'נדרמריה, הידועה בשם "מהל-לה ג'ליפיאנאס" ומעוצבת על פי הגומראיים הצרפתיים, הועסקה באזור הספרדי.
לאחר פירוק מרוקו הצרפתית ב-1955, הוקמו ב-14 במאי 1956 הכוחות המזוינים המלכותיים. 14,000 אנשי צבא מרוקו מהצבא הצרפתי ו-10,000 מהכוחות המזוינים הספרדיים הועברו לכוחות המזוינים החדשים שנוצרו, מספר זה גדל בכ-5,000 לוחמי גרילה לשעבר מ"צבא השחרור", כ-2,000 קצינים ומש"קים צרפתים נשארו במרוקו בחוזים קצרי טווח עד שתוכניות ההכשרה באקדמיות הצבאיות יצרו מספר מספיק של קצינים מרוקאים.
ב-1960 הוקם הצי המלכותי המרוקאי.
הפעילות הראשונה של צבא מרוקו במסגרת מדינה עצמאית הייתה במלחמת החולות בתחילת שנות ה-60 נשלחו כוחות מרוקו לקונגו כחלק מהאו"ם הרב-תכליתי הראשון מבצע שמירת השלום ONUC, הכוחות המזוינים המלכותיים של מרוקו לחמו בחזית הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים (בעיקר בקרב על קוניטרה). הכוחות גם נטלו חלק סמלי במלחמת המפרץ בקרב שאר צבאות ערב.
בשנים 1975–1991, הכוחות המזוינים של מרוקו נלחמו במלחמת סהרה המערבית נגד חזית פוליסריו, תנועת שחרור לאומית של מורדים בתמיכת אלג'יריה המבקשת את עצמאותה של סהרה המערבית ממרוקו. הצבא המרוקאי השמיד את כל המוצבים שיצר הפוליסריו וניצח באופן מכריע ברוב הקרבות, אך מתקפות הגרילה נמשכו, ומרוקו הייתה במתיחות כלכלית ופוליטית בעקבות המלחמה.
ב-14 ביולי 1999 השתתפו הכוחות המזוינים של מרוקו, בהזמנת נשיא צרפת ז'אק שיראק, במצעד יום הבסטיליה בשאנז אליזה, מדובר היה באירוע יוצא דופן עבור כוחות מזוינים שאינם צרפתים.
זרועות
הצבא המרוקאי המודרני מורכב מהזרועות הבאות:
הצבא המלכותי
הצבא המלכותי המרוקאי הוא הזרוע של הכוחות המזוינים המלכותיים של מרוקו האחראי על פעולות צבאיות יבשתיות. כוחות הצבא מונים כ-195,000 חיילים, ובמקרה של מלחמה או מצב מצור, כוח נוסף של 150,000 חיילי מילואים וכוחות חצי-צבאיים, כולל 20,000 סדירים של הז'נדרמריה המרוקאית המלכותית ו-30,000 כוחות עזר (כוח פלמנטרי) תחת פיקוד משרד ההגנה.
המשמר המלכותי
רשמית המשמר המלכותי המרוקאי הוא חלק מהצבא המלכותי המרוקאי, אולם הוא נמצא בשליטה מבצעית ישירה של המלך, חובתו הבלעדית של המשמר היא לספק את הביטחון והבטיחות של המלך ומשפחת המלוכה של מרוקו.
חיל האוויר המלכותי
חיל האוויר המלכותי המרוקאי הוא זרוע חיל האוויר של הכוחות המזוינים של מרוקו, הוא מעסיק 13,000 עובדים ומצויד ביותר מ-300 מטוסים. במאה ה-21 החל חיל האוויר המלכותי המרוקאי בתוכנית מודרניזציה מתקדמת של הצי המיושן ושיפור יכולות מבצעיות.
הז'נדרמריה המלכותי
הז'נדרמריה המלכותי המרוקאי הוא גוף הז'נדרמריה של מרוקו, החקיקה שייסדה את הז'נדרמריה מתארת אותה ככוח ציבורי שנועד להבטיח את ביטחון הציבור והסדר הציבורי ויישום החוקים. נוסח חקיקה זה מצרף את הז'נדרמריה לצבא המלכותי של מרוקו, ומהווה כוח צבאי במבנה, בממשל ובצורות הפיקוד שלו. הוא מורכב מקצינים ומש"קים.
שיתופי פעולה עם צה"ל
בנובמבר 2021 ביקר שר הביטחון בני גנץ במרוקו וחתם על מזכר הבנות ביטחוני שכלל בין היתר קשרים בין צה"ל לצבא מרוקו.
בג"ץ התנועה למען איכות השלטון בישראל נגד הכנסת
פסיקה וחקיקה שהובילו לעתירה
ב־21 בפברואר 2012 פסק בג"ץ ש"חוק טל" אינו חוקתי, ולכן הכנסת לא תוכל לשוב ולהאריכו מעבר למועד פקיעת תוקפו, 1 באוגוסט 2012. בעקבות זאת אישרה הכנסת ב-2014 את תיקון 19 לחוק שירות ביטחון, שקודם על ידי הקואליציה ובהובלתה של השותפה השנייה בגודלה בממשלה, מפלגת יש עתיד, שראתה בתיקון הגשמה של קריאתה ל'שוויון בנטל'. בתיקון נקבע כי זמני ההמתנה עד קבלת הפטור ישתנו, על כך התווסף לחוק פרק ג1 הקובע את שילובם בצה"ל של בוגרי הישיבות ומוסדות החינוך החרדיים. על פי ההסכמים הקואליציוניים עם המפלגות החרדיות, אושר בנובמבר 2015 תיקון 21 לחוק, שבין היתר האריך בכמה שנים את תקופת ההסתגלות, ודוחה את האפשרות להטלת סנקציות פליליות על תלמידי ישיבות עד 2023, אז יוכל להחליט זאת שר הביטחון אם לא יתמלאו יעדי הגיוס. התיקון עבר ברוב של 49 מול 36 מתנגדים.
פסק הדין
בעתירה דן הרכב מורחב של 9 שופטים. הנשיאה מרים נאור, שכתבה את חוות הדעת המרכזית של שופטי הרוב, קבעה כי הסדר הגיוס פוגע בשוויון בצורה הפוגעת בזכות לכבוד האדם. לדעתם, על הכנסת לקבוע הסדר שיביא שוויון מלא בהקדם. על ההסדר לצמצם את ההפרשים בצורה מדורגת וכך ליצור שינוי חברתי. לדעתה של הנשיאה נאור החוק מאפשר פטור מגיוס לאוכלוסייה נרחבת מדי ובנוסף מעניק כוח רב מדי לשיקול דעתו של שר הביטחון. עוד בעיה בהסדר היא הזמניות שלו, מפני שהוא אמור להסתיים ב-2023 בלי שנקבע הסדר שיחול אחר כך. המסקנה של נאור הייתה שההסדר לא מצמצם את אי השוויון בחלוקה בנטל השירות הצבאי, ולא יוצר שינוי מהותי בנושא.
השופט נעם סולברג היה היחיד שהתנגד לביטול התיקון וסבר שיש לדחות את העתירות. הוא טען שלא ניתן לדעת בבירור אם החוק אינו חוקתי ולכן לא ניתן להחליט על ביטולו. סולברג ציין שהפגיעה בשוויון במקרה זה איננה קלאסית, כדוגמת קבוצה המופלית לרעה ביחס לאחרות, אלא של קבוצה המופלית לטובה בעוד האחרות אינן נפגעות או אף מושפעות. הוא מוסיף שהוויכוח הנוקב בנושא בחברה הישראלית אינו משפטי אלא נובע מתפיסות עולם שונות. אחת רואה את הגיוס כחובה מוסרית בעוד האחרת רואה בו כ"גזירת שמד".
כל השופטים קבעו כי הסדר הגיוס החדש פוגע בשוויון. שמונה שופטים בהרכב קבעו כי הפגיעה בשוויון איננה מידתית ולכן ההסדר איננו חוקתי. הוחלט ברוב דעות על ביטולו של הסדר הגיוס החדש לגבי תלמידי הישיבות ש"תורתם אומנותם", ביטול שיכנס לתוקף שנה אחרי מועד מתן פסק הדין, זמן שנועד לאפשר לכנסת לחוקק חוק מתוקן. מלבד זאת, בוטלה הסמכות של שר הביטחון לפטור משירות את הדוחים.
בעקבות פסק הדין
במשך השנים שעברו ממתן פסק הדין ביקשה המדינה שוב ושוב דחיות בביטול החוק, בטענה שהמצב הפוליטי, מערכות הבחירות הרצופות ומגפת הקורונה בישראל לא מאפשרים לממשלה לגבש חוק מוסכם בנושא.
בפברואר 2018 הקים שר הביטחון אביגדור ליברמן ועדה המורכבת מנציגי צה"ל ומשרד הביטחון, משפטנים ברובם, במטרה להציע נוסח חוק שיעמוד במבחן בג"ץ. ביוני פורסמו המלצות הוועדה, הכוללות יעדי גיוס המעוגנים בחוק וסנקציות כלכליות במקרה שהיעדים לא ימולאו. ב-3 ביולי 2018 אושרה בכנסת בקריאה ראשונה הצעת חוק מתוקנת המבוססת על הצעת הוועדה. הסיעות החרדיות הצביעו נגד הצעת החוק, וסיעת "יש עתיד" הצביעה בעדה מהאופוזיציה. בג"ץ נעתר חלקית לבקשתו של שר הביטחון החדש, בנימין נתניהו, והאריך את תוקפו של החוק הקודם עד ל-15 בינואר 2019. בדצמבר הודיע יו"ר "יש עתיד", יאיר לפיד, שבקריאה שנייה ושלישית סיעתו לא תתמוך בחוק, ועל רקע הקושי בהעברתו החליטה הקואליציה להקדים את הבחירות לאפריל 2019. בעקבות כך בג"ץ אישר דחייה נוספת של ביטול החוק, ל-28 ביולי 2019. לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת הייתה הצעת החוק סלע מחלוקת שמנע הקמת קואליציה, והוביל להחלטה של הכנסת העשרים ואחת על פיזורה.
פסק הדין נכלל גם הוא בדיון הציבורי בחברה הישראלית לגבי סמכותו של בג"ץ ויכולתו לבטל חוקים אותם חוקקה הכנסת.
ב-13 במאי 2020 נחתמו ההסכמים הקואליציוניים להקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש. בין השאר נכללה בהסכם התחייבות לשמור על הסטטוס קוו בנושאי דת ומדינה, וכן תיקון חוק הגיוס "ברוח המדיניות שבמדינת ישראל לא יגבילו את מכסת לומדי התורה".
ב-3 בנובמבר 2020 דחה בג"ץ את בקשת המדינה להארכה נוספת במועד התיקון לחוק, הארכה השמינית במספר, ובעקבות זאת ביטול הסדר הגיוס אמור היה להיכנס לתוקף ב-1 בפברואר 2021. המדינה ביקשה דחייה על סמך חוק יסוד: הכנסת ומערכת הבחירות באותה העת.
בג"ץ הודיע כי קיבל את עמדת היועץ המשפטי לממשלה לפיה מועד פקיעת חוק הגיוס ידחה לשלושה חודשים לאחר השבעת הכנסת העשרים וארבע, ופקיעת תוקף החוק נדחתה ל-6 ביולי 2021. לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, ביקשה המדינה דחייה נוספת בחצי שנה, ואושרה דחייה ל-6 בינואר 2022. קווי היסוד של הממשלה כללו תמיכה במתווה משרד הביטחון כפי שאושר בקריאה ראשונה בכנסת ה-20, כולל הוראת שעה לתקופת המעבר, כך שגיל הפטור יעמוד על 21. לא אושר מתווה חדש על ידי הממשלה עד נפילתה. לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע, בג"ץ דחה את ביטול חוק הגיוס לאוגוסט 2023.
עדה אהרוני
עדה אהרוני (נולדה ב-30 ביולי 1933 בקהיר) היא סוציולוגית, סופרת, משוררת, מחזאית, מפיקת סרטים, מתרגמת ופעילת ציבור ישראלית. חוקרת בתחום הספרות, תולדות יהודי מצרים וסוציולוגית התרבויות. סוציולוגית בתחום פתרון סכסוכים והחינוך לתרבות השלום. עד הפרישה, הרצתה בטכניון בחיפה ובאוניברסיטת חיפה. היא פרסמה 33 ספרים, שתורגמו לשפות רבות, וקבלו פרסים בישראל ובעולם, בהם: פרס המועצה הבריטית, פרס הנשיא שמעון פרס – לתרבות השלום, ופרס כתר הזהב העולמי. היא יקירת חיפה, ויקירת אגודת הסופרים בישראל. אהרוני היא המייסדת והנשיאה העולמית של איפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום|הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום.
ביוגרפיה
אהרוני נולדה בקהיר בשם אנדרֵה ידיד (Andrée Yadid) לנסים ידיד, סוחר קמח מבוסס יליד מצרים, ולפורטונֵה (Fortunée, לבית חמסי). משפחתה הייתה בעלת אזרחות צרפתית ובבית דיברו בעיקר צרפתית. דודה היה דיין בבית הדין הרבני של יהודי מצרים. בנעוריה הייתה אהרוני פעילה בארגונים של נוער ציוני (מכבי החלוץ), במצרים. היא למדה ב"בית הספר האנגלי לבנות" ALVERNIA ברובע זמאלכ בקהיר, בבית הספר היא למדה ספרות אנגלית ובאותן השנים התחילה לכתוב שירים באנגלית. בריאיון ל"ג'רוזלם פוסט" אמרה שבאותן שנים החליטה להיות סופרת.
בשנת 1949 בעקבות המלחמה נגד ישראל הונהגו חוקים ותקנות כנגד היהודים במצרים. עקב כך בוטל רישיון המסחר של אביה והמשפחה נאלצה לעזוב את מצרים. בהגיעם בשנת 1949 לצרפת גילה אביה כי נותרו חסרי כל לאחר שכל כספם שהופקד בבנק שווייצרי במצרים הופקע על ידי ממשלת מצרים. תוך זמן קצר מרגע הידיעה לקה אביה בהתקף לב ונפטר לאחר מכן. המשפחה השתקעה בצרפת ובשנת 1950 בגיל 17 עלתה עדה אהרוני לבדה לישראל.
בהגיעה לישראל ללא משפחתה בשנת 1950 הייתה חברה בגרעין של השומר הצעיר בקיבוץ עין שמר יחד עם חלוצים צעירים אחרים מבין חניכי השומר הצעיר במצרים, וביניהם בעלה, חיים. נכנסו לעימות עם הנהגת הקיבוץ, לאחר שדרשו השוואת שכרם של העובדים יוצאי תימן לשאר הפועלים חברי ההסתדרות. סירובה של הנהגת הקיבוץ להשוואת השכר ועוד מחלוקות רעיוניות נוספות, הובילו בשנת 1953 לעזיבתם את הקיבוץ, יחד עם 52 חלוצים נוספים מתנועת השומר הצעיר ממצרים.
אהרוני קיבלה תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה, סוציולוגיה, וספרות אנגלית, בשנת 1964. תואר שני בספרות באוניברסיטת לונדון על יצירתו של הנרי פילדינג. בשנת 1975 תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקרה "הסיפורת האינטרוספקטיבית של סול בלו".
אהרוני לימדה ספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה. הייתה גם מרצה בכירה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון ולימדה שם סוציולוגיה – לימודי פתרון קונפליקטים, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועל יהדות ארצות ערב. אהרוני הייתה מרצה אורחת ופרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות ביניהן אוניברסיטת פנסילבניה ממנה קיבלה פרופסורה ב-1985. אהרוני התפרסמה, בין השאר, בפעילותה להשגת פיוס בין היהודים והערבים על בסיס הכרה הדדית בסבל שנגרם לערבים הפלסטינים וליהודים מארצות ערב, בנסיבות הסכסוך בין שני העמים.
אהרוני היא המייסדת והנשיאה של איפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום. אהרוני ייסדה את "אגודת שוחרי הספרות" באזור חיפה והצפון, שפעלה לגישור בין תרבויות ועדות ושימשה כיו"ר שלה וכעורכת כתב העת "גלים" במשך 20 שנה. היא הוציאה לאור 20 אנתולוגיות "גלים", ביניהם מס. 8 לזכר יצחק רבין. בנוסף, היא הייתה המארגנת ונשיאת של הקונגרס העולמי השני של יהודי מצרים (WCJEׁׂ) שהתקיים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006. אהרוני הייתה בשנת 2012 לאישה הראשונה שנאמה במסגד האחמדים שבכבאביר חיפה.
בשנת 2012 הוענק לעדה אהרוני אות המתנדב על ידי הנשיא שמעון פרס, על פעילותה לקידום "תרבות השלום" וקידום יוזמות שלום בין ערבים ויהודים. מנימוקי ועדת הפרס: "אהרוני מאמינה בכוחה של התרבות והיצירה ובכוחה של המילה. היא משוכנעת שקומוניקציה, ספרות ותרבות יכולות לעזור לרפא את המחלות העיקריות של הכפר הגלובלי שלנו: מלחמה, טרור ואלימות. הנושאים: יישוב סכסוכים, פיוס, דו – קיום ושלום, כמו גם שוויון זכויות לנשים, תופסים מקום נרחב במחקריה, ספריה ושיריה ובפעילותה התרבותית הנמרצת. על כל פועלה הייחודי הוענק לפרופ' עדה אהרוני "אות הנשיא שמעון פרס למתנדב".תבנית:מקור
בשנת 2015 הוענק לה עיטור ההוקרה "יקירת העיר חיפה".בשנת 2017 הוענקה לה תעודת "יקירת אגודת הסופרים העבריים" כהוקרה על יצירתה ופעילותה למען הספרות התרבות העברית.
עדה אהרוני היא תושבת העיר חיפה. היא הייתה נשואה משנת 1950 לחיים אהרוני, פרופסור מן המניין להנדסה כימית בטכניון, אף הוא יליד קהיר, שנפטר בשנת 2006. לזוג שני ילדים: אריאל – רופא גניקולוג וטליה וינקלר, מייסדת "דורות", שנפטרה בשנת 2011 ממחלת הסרטן.
אקסודוס השנייה – יציאת מצרים השנייה
המונח "יציאת מצרים השנייה" הוטבע על ידי עדה אהרוני ומתייחס להגירה הכפויה של יהודי ארצות ערב אחרי הקמתה של מדינת ישראל ב-1948. ההערכה היא שכמיליון יהודים נעקרו, רובם הגיעו למדינת ישראל. לעומתם כ-650,000 פלסטינים ברחו מישראל לארצות ערב השכנות. העקירה של היהודים זכתה להתעלמות גם בניסיונות הפיוס בין הישראלים לפלסטינים. אהרוני כותבת במחקר שלה "ההגירה הכפויה של יהודים מארצות ערב והשלום" וגם במאמרה בויינט "מה עם הנכבה היהודית?". אהרוני טוענת שלשתי הטרגדיות האלה ולקהילות שחוו אותן יכול להיות אפקט מפייס על שני הצדדים, מה שיכול לתרום לקידום השלום.
73 הסיפורים של אנשים שנעקרו ממצרים נאספו בספר מונומנטלי "עידן הזהב של יהודי מצרים – עקירה ותקומה בישראל", החל מ-2013 נערכו ופורסמו על ידי עדה אהרוני בהוצאת אוריון,2017 ,2018.
שירה
שירתה של אהרוני יכולה להיות מחולקת לשלוש קטיגריות: שלום, אהבה, נשים. לעיתים קרובות הנושאים הליריים המרגשים חופפים רעיונות השלום, ביטול המלחמה, שוויון נשים וכוח הנשים קידום שלום.
שירת שלום
בגיל 13 אחרי מלחמת העולם השנייה, אהרוני ביחד עם תלמידה ערביה, ערכה עדה את עיתון בית-ספר שנקרא "קשת בענן באלברניה", המוטו של העיתון היה:ביטול מלחמות לעד. משורר השלום הבריטי וילפרד אוון היווה השראה לשירת השלום שלה. הוא הראה לה את האבסורדיות שבמלחמה. אהרוני החלה לכתוב שירה על מלחמה ושלום במהלך מלחמת יום-כיפור. ג'ואל בניין כתב ב"תפוצה של יהדות מצרים" שברוב שיריה הראשונים של אהרוני של מלחמה ושלום מוצאה ממצרים מושהה בדיסקרטיות ברקע, מה שמדגים את גיוון הזהויות שלה ושל יהדות מצרים. "המשא-ומתן הישראלי-מצרי והסכמי הפסקת האש לאחר המלחמה שינו את שירתה מקריאה כללית לשלום לקריאה לשלום ישראלי-ערבי תוך היזכרות בחייה במצרים, ועקירת קהילת יהודי מצרים המפוארת.
אהרוני נזכרה בתחושת הניכור בעת מפגש טלוויזיוני עם סטודנט ערבי שהרהר על המקום בו הוא חי. אהרוני שאלה אותו:האם אתה מרגיש ערבי-ישראלי או ישראלי ערבי? אני נזכרת בפצע חסר השורשים שלי במצרים ואני כואבת את כאבך בן דודי.
כוחו של השיר
אהרוני מאמינה ששירה היא כלי יעיל לבניית אמון וכבוד בין תרבויות ובאנושות בכלל. במהלך הזמן נעשינו ניידים יותר וההבדל המשמעותי בינינו היא התרבות ולא הטריטוריה. לשירת שלום יש את היכולת להציג את סיפורם של שני הצדדים בקונפליקט, "על כל המציאות שלה, כאב, תקווה וגעגועים לשלום".
דוגמאות לשתי נקודות ההשקפה נמצאות בשירים "המלחמה הארורה" ו"תזכרו אותי כל פעם שהירח זורח מעל הספניקס", שקיבלו השראה ממכתבים שנכתבו על ידי חיילים ישראלים ומצרים שנפלו בשבי במלחמת יום הכיפורים.
"הדרך היחידה לגשר בין תרבויות שונות ובין אנשים היא דרך הידע על האחר", אהרוני אמרה זאת במהלך ריאיון לספרה של בירות' ראג'ין "פרפר הברזל: נשים משנות את עצמן ואת העולם".בספר אהרוני היא אחת מפרפרי הברזל. בשירה של אהרוני "גשר של שלום" פורשת גשר לנשים פלסטיניות:"אחותי הערבית, בואי נבנה גשר איתן מעץ הזית שלך לשלי, מעולמי הכתום לשלך.... אנו לא רוצות לגרום אחת לשנייה לפחד תחת גפנינו ותחת תאנותינו."
כמה משמיריה של אהרוני אף הולחנו ויצאו בשלושה אלבומים: שבוע ירוק, לחיים – שירי אהבה, פרח נדיר.
בשנת 2017 אהרוני פרסמה את הספר "אופק של תקווה":קובץ שירה דו לשונית עברית-אנגלית, על אהבה, שלום, שירת נשים, שירה המבוססת על מכתבי חיילים לאהובותיהם בישראל במהלך מלחמות לבנון ועזה, כמו גם שירה נגד טרור ונגד דאעש.
סגנון
בהקדמה ל"שירה מישראל" שהוזכרה קודם גולדוויז מתאר את שפת השירה של אהרוני כלא יומרנית:"היא לא מתחבאת מאחורי המילים" וזה יוצר "אמת חסרת רחמים". גולדוויז גם מציין את השימוש הבלתי רגיל שלה בחריזה ובבתים,"זו צורה של עירום, בגלל שכ"כ הרבה שירה גרועה מתחבאת מאחורי חריזה בוטה".
פרופסור רבקה אוקספורד בספרה "שפת השלום – תקשורת יוצרת הרמוניה", מנתחת את השימוש של אהרוני "בביטויים של שלום כדרך לגשר חוצה תרבויות" בשיר:"גשר של שלום", פרופ' אוקספורד טוענת שהמסלול הדימויים והביטויים " עולם זית", ו"עולם כתום" מביאים את שתי הנשים (ישראלית ופלסטינית) יחדיו ומראים שיש להן מן המשותף. "גשר של הבנת יסמין", היכול לגרש את הפחד, כשהוא מרשה לכל אישה לשבת עם תינוקה "מתחת לגפן ולתאנה ושום דבר לר יגרום להן לפחד".
אהרוני בריאיון לירחון הספרותי סקצ'בוק מאשרת שהיא מעדיפה שירה פתוחה מכיוון שהיא מאפשרת יותר עומק ואינטימיות.
איפלק:הפורום הישראלי והבינלאומי לספרות ותרבות שלום
אהרוני היא המייסדת של איפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום. הארגון נוסד בשנת 1999 במטרה לבנות גשרים של הבנה ושלום דרך תרבות, ספרות ותקשורת. שגרירי איפלק נמצאים בעשרים מדינות.
עדה אהרוני כיו"ר איפלק ערכה ופרסמה יותר מ-4500 לקטים של איפלק באינטרנט בשם:"איפלק דייג'סט". בשנת 2017, היא פרסמה באמזון אנתלוגיה בעלת עוצמה ותפוצה עולמית בשם:"אנתלוגיה איפלק לשלום ונגד טרור" ובשנת 2018:"אנתלוגיה איפלק אנטי-מלחמה". שתי האנתלוגיות החשובות כוללות:מאמרים מעמיקים, סיפורים אמיתיים ושירה מרגשת, מישראלוממיטה החוקרים, הסופרין והמשוררים מ-25 מדינות. האתלוגיה נלמדת באוניברסיטאות ומכללות ברחבי העולם.
WCJE- . WORLD CONGRESS OF THE JEWS FROM EGYPT – הקונגרס העולמי ליהודים ממצרים
אהרוני שימשה כנשיאה של הקונגרס העולמי השני ליהודים ממצרים. הקונגרס התקיים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006 בהשתתפות של 350 כתובים וחוקרים. בשנת 2007 התקיים סימפוזיון של הקונגרס בשיתוף אוניברסיטת חיפה ובשנת 2008 התקיים סמפוזיון של הקונגרס באוניברסיטת בר-אילן. ההרצאות והמסקנות של הקונגרס פורסמו בספר "היסטוריה ותרבות של יהודי מצרים בזמנים המודרניים", שיצא לאור באנגלית עברית וצרפתית.
פעילותה ודעותיה בנושא הסכסוך הערבי-ישראלי
בפועלה הציבורי ובכתביה טוענת אהרוני כי יהודי מדינות ערב ובכללם יהודי מצרים עברו טיהור אתני. היא טוענת כי טיהור זה, אובדן הנכסים והרכוש, והקשיים שליוו את הגירתם הכפויה וקליטתם בישראל, שעד לאחרונה לא זכה לטענתה להכרה בישראל או בקרב האומות, חופפים לגורל הפלסטיני ולשיח הנכבה. לכן שני הסיפורים יכולים לשמש גשר בין שני העמים, בבחינת "כולנו קורבנות, שילמנו את מחיר הסולחה כבר לפני חצי מאה שגזלה מיהודי ארצות ערב את כל מחייתם ורכושם", עובדות היסטוריות אלה יכולות להוות בסיס לסיום הסכסוך הערבי-ישראלי והפלסטיני-ישראלי.
לטענת אהרוני לאורך שנים התעלמה ההסברה הישראלית משיח הפליטות המשותף לכמחצית מתושביה – הפליטים היהודים ממדינות ערב וצאצאיהם. מפליא אותה שהמדינה לא עשתה שימוש בעניין זה על מנת לקדם את ענייני ישראל בעולם וזאת אף על פי שבעיית הפליטים במזרח התיכון משמשת כלי ניגוח עיקרי בידי מבקרי ישראל. לדעת אהרוני, הרצון של האליטה האשכנזית השלטת בישראל לשמר את ההגמוניה בידה, מנע את הפצת שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב:את העלאת נושא עקירתם וסבלם של יהודי ארצות ערב. עקב המשך הרדיפות האנטי-ציוניות על ידי המשטרים הערבים- הפצת הנרטיב על הטיהור האתני- העקירה היהודית ההמונית מארצות ערב, היא תגובה הולמת. עדה אהרוני מנסה לרתום לטובת השגת פיוס או "סולחה" בין העם היהודי בישראל ובין עמי ערב. פעילות זאת באה לידי ביטוי בפורומים שהקימה – כמו האיפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום" שהיא הקימה בשנת 1999 והוא נושא מרכזי בכל יצירותיה.
עדה אהרוני פעילה במסגרת כמה ארגונים של יהודי מצרים שנמנתה עם מייסדיהם: "האיגוד נביא דניאל", "הקונגרס העולמי של יהודי מצרים" ו"האגודה למחקר ולהפצת מורשת יהדות מצרים" ממנה קיבלה את עיטור ה-MERIT בשנת 1997 בניו-יורק.
סרט – רימון הסולחה והכבוד
סרט בהפקתה של עדה אהרוני. הסרט מאיר את הצורך להגיע לשלום בין הישראלים והפלסטינים. הסרט מבוסס על הסיפור האישי של עקירתם של יהודי מצרים. אהרוני מצטטת את אלי ויזל מנאום הזכייה שלו בפרס נובל:"מי הוא אויב?", "האויב הוא סיפור שאינך יודע!" אהרוני אומרת לחברים הפלסטינים שלה שהיא הצליחה לספר את סיפור העקירה שלה בעוד שמיליון יהודים מארצות ערב עדיין לא הצליחו. בסרט היא מספרת לשכנים הפלסטינים שלה את סיפורה התקווה שבסוף הם יהיו חברים ולא אויבים. זהו גם סיפורה של "יציאת מצרים השנייה" של יהודי מצרים בחצי השני של המאה ה-20.
ראיונות בכלי התקשורת
עדה אהרוני העניקה ראיונות רבים בכלי התקשורת בישראל ובעולם על מחקריה וספריה ועל עושר הספרות והתרבות בישראל. הראיון האחרון התקיים בקול ישראל על "יציאת מצרים השנייה", על ידי ד"ר יצחק נוי בתוכנית: "תרבות עולמית".
ריצ'רד סימונס
ריצ'רד סימונס (נולד מילטון טייגל סימונס, באנגלית: Milton Teagle Simmons; ב-12 ביולי 1948) הוא מדריך כושר גופני וידוען אמריקאי המקדם תוכניות כושר להרזיה. המוּכרת ביותר מבין תוכניות אלו היא "Sweatin' to the Oldies" - סדרה לפעילות אירובית בת חמישה חלקים שיצאה בוידאו וב-DVD. סימונס ידוע באופן ההגשה שלו ואופיו האקסצנטרי והמוחצן. בנוסף, סימונס כתב לפחות 12 ספרים, והוציא יותר מ-40 קלטות ותקליטורי DVD.
סימונס החל את הקריירה שלו בפתיחה של חדר כושר בבוורלי הילס שבקליפורניה, והפך מפורסם דרך הופעותיו בטלוויזיה וקו המוצרים שלו. אישיותו המוחצנת הפכה אותו לאייקון תרבות וגררה הייחסויות פארודיות רבות, וכמו כן הוא אורח פופולרי בתוכניות אירוח.
אודותיו
סימונס נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית להורים אנשי עסקים בתחום הבידור. הוא חונך כקתולי וסבל בילדותו מהשמנת יתר חולנית, ושקל מעל ל-120 קילו. לאחר שסיים תואר ראשון באומנות עבר לניו יורק שם עבד במגוון עבודות, בין השאר בתעשיית הפרסום, כמלצר ואף בחברות קוסמטיקה שונות ובכללן "רבלון".
בשנות ה-70 עבר ללוס אנג'לס והחל לעסוק במסעדנות כמארח ('Maître d) בבוורלי הילס. במקביל החל להתעניין בכושר גופני והשיל כמחצית ממשקלו. בהמשך פתח בעיר חדר כושר משלו תחת השם "The Anatomy Asylum", מקום שהתמקד בפעילות גופנית לצד תזונה נכונה ובו פעלה גם מסעדה בסגנון בר סלטים.
עם הצלחת מועדון הכושר שלו שבהמשך שונה שמו ל-"Slimmons" החל סימונס לקבל תשומת לב תקשורתית והוא הופיע בתוכניות אירוח רבות כמו אלו של דייוויד לטרמן וג'יי לנו, גילם את דמותו בקומדיות מצבים שונות, השתתף בתוכניות כמו "של מי השורה הזאת בכלל?", הפך אורח קבוע בתוכניתו של הווארד סטרן והופיע בפרסומות.
סימונס מתגורר לבדו בהוליווד. הוא מעיד על עצמו כאדם ללא חברים רבים, "אין לי הרבה להציע לאדם אחד, יש לי הרבה להציע להרבה אנשים". למרות שספקולציות על נטיותיו המיניות עולות באופן תדיר בשיח אודותיו, הוא עצמו מעולם לא התייחס לנושא באופן פומבי.
התבודדות
החל מפברואר 2014 סימונס לא נראה בציבור והפסיק לצאת מביתו. הוא הפסיק להתקשר ולשלוח מכתבים, וסגר את מכון הכושר שלו. במרץ 2016, אף הועלו תאוריות שהוא מוחזק בביתו נגד רצונו. בתגובה, ריצ'רד ריאיון קולי בתוכנית "Today show" המכחיש את השמועות. בפברואר 2017, פודקאסט בשם Missing Richard Simmons החל לחקור מדוע ריצ'רד עזב את החיים הציבורים בצורה כל כך חדה. {{ניווט .
קלטות וידאו
}}
בית האצילים
בית האצילים הוא ספר מאת ג'יימס קלאוול אשר פורסם בשנת 1981, ומתרחש בהונג קונג בשנת 1963. בספר זה מתואר המשך עלילות חברת בית האצילים - חברת סחר וספנות חזקה שתוארה בספר קודם של קלאוול - טאי פאן.
בית האצילים מציג עלילה מורכבת וסבוכה, העוסקת במסחר ובכלכלה הסבוכים של הבורסה המערבית והסינית בהונג קונג, על רקע ניסיונה של חברה אמריקאית להיכנס לעסקים שם.
עלילה
בית האצילים מתרחש בראשית שנות השישים של המאה העשרים, כאשר איאן סטרואן דאנרוס מקבל לידיו את מנכ"לות חברת בית האצילים - אחת מחברות הסחר והספנות החזקות ביותר בהונג קונג. מנכ"ל החברה עדיין מכונה טאי פאן, כפי שכונו כל מנכ"ליה מאז דירק סטרואן, ועדיין נחשב לבכיר סוחרי הונג קונג. הספר עוסק במאבקי הכוח הנוצרים כאשר מנכ"ל חברה אמריקאית, לינק בארטלט, עם סגניתו קייסי צ'ולוק, מגיעים להונג קונג במטרה לקנות לעצמם דריסת רגל בכלכלת הונג-קונג, בכל דרך, ומאלצים את דאנרוס, וסוחרים אחרים, להילחם על המשך קיומם העצמאי. סביב קו העלילה המרכזי מתנהלים מאבקים כלכליים בינלאומיים, פרשיית ריגול ומאבקים אישיים שהם ספיחי האיבה בין סטרואן לברוק מראשית ימיה של הונג-קונג, כפי שתוארו בספר טאי פאן. בסופו של דבר, כמו בספר טאי פאן, רק איתני הטבע הם שמכתיבים את המנצחים והמפסידים במאבק.
הספר עובד בשנת 1988 למיני-סדרת טלוויזיה, בכיכובו של פירס ברוסנן.
הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה
שמאל|ממוזער|250px|הסמל הרשמי של הASALA הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה (בראשי תיבות נפוצים ASALA באנגלית: Armenian Secret Army for the Liberation of Armenia, בארמנית: Հայաստանի Ազատագրութեան Հայ Գաղտնի Բանակ) הוא הזרוע הצבאית של ארגון המחתרת הארמני (ה-PKK הארמני), שפעל משנת 1975 עד שלהי שנות ה-90.
אידאולוגיה
המחתרת הארמנית הייתה בעלת אידאולוגיה לאומנית ארמנית ומטרותיה היו לחייב את ממשלת טורקיה להכיר בפומבי ברצח העם הארמני, לשלם פיצויים ולוותר על שטח המולדת הארמנית. כאשר בפועל, המטרה העיקרית של הזרוע הייתה להקים מחדש את ארמניה ההיסטורית בשטחי מזרח טורקיה וארמניה הסובייטית. אותם שטחים שהובטחו לארמנים בהסכם סוור אך לא אושררו על ידי הממשל האמריקאי ובוטלו בהסכם לוזאן.
פעולותיו של הארגון
הארגון הוכר במדינות רבות כארגון טרור, לדוגמה, ארצות הברית הכירה בASALA כארגון טרור בשנת 1980.
46 אנשים נהרגו ו-299 נפצעו כתוצאה מהפיגועים וההתנקשויות של ה-ASALA, אשר תקף בעיקר דיפלומטים טורקיים ובני משפחותיהם. הארגון קיבל תמיכה חשאית מהפזורות הארמניות בארצות הברית ואירופה. הארגון סבל משסעים פנימיים רבים, במיוחד לאחר ניסיון החיסול הכושל של השגריר הטורקי בהונגריה ב-1991. מאז ועד היום הארגון חדל מפעולותיו המיליטנטיות.
אורורה (מטוס ריגול)
אורורה (באנגלית: Aurora) הוא כביכול מטוס ריגול של ארצות הברית, שקיומו לא אושר מעולם.
אודות המטוס
המטוס הוא בעל מאפיינים של חללית, כלומר, בעל יכולת להמריא באופן רגיל משדה תעופה ולהגיע לקצה האטמוספירה, כמעט עד לחלל. בנוסף, הוא יכול להגיע למהירות של מאך 7, והוא בעל מבנה חמקני.
לא הרבה ידוע על המטוס ולא בטוח שהוא אכן קיים. הטענות לקיומו הועלו בשנות ה-90 המוקדמות בכלי תקשורת, והתבססו בעיקר על מספר תצפיות, ועל מדידות סייסמוגראפיות, אשר מסוגלות לאתר בומים על-קוליים. תצפיות מתארות את המטוס כמטוס בעל תצורת כנפי דלתא, ושני הגאי כיוון.
מקור השם "אורורה" הוא מאזכור שהופיע באחד מספרי התקציב של הממשל האמריקני, בו מוזכר תקציב גבוה עבור פרויקט המכונה בשם זה. התקציב הועבר לחיל האוויר האמריקאי. עם זאת, הממשל האמריקאי וחיל האוויר טוענים בנחישות שהמטוס אינו קיים, וששם הקוד "אורורה" מתייחס לפרויקט הרכש של המפציץ החמקני האמריקאי B-2, שבאותו זמן עדיין היה תחת מעטה סודיות.
הטיעונים הסותרים את קיומו של המטוס מתבססים על היעדר ראיות. מרבית התצפיות יכולות להיות תצפיות של כלי טיס ניסיוניים אחרים של הצבא האמריקאי, כאלו שעצם קיומם אינו מוטל בספק. כמו כן, לאחר סוף שנות השמונים, קוצץ תקציב הביטחון של ארצות הברית במידה משמעותית בשל סיום המלחמה הקרה. קיצוץ זה הוביל לצורך במטוסים זולים יותר, הן מבחינת התחזוקה והן מבחינת המחיר עצמו. מטוס מתקדם כדוגמת ה"אורורה", לא עומד באף אחת משתי דרישות אלו. ידוע על פרויקטים שאפתניים רבים של חיל האוויר האמריקאי שלא הפכו למציאות בגלל בעיות של תקציב, ואם פרויקט כדוגמת "אורורה" אכן התקיים, הוא היה ככל הנראה נקלע לבעיה דומה, ומתבטל. סיבה נוספת שבגללה סביר שהמטוס אינו קיים היא משום שבעקבות התפתחות הטכנולוגיה של מל"טים, מזל"טים, ולווייני ריגול, הצורך במטוס ריגול אסטרטגי ירדה במידה ניכרת. כמו כן, לאחר פירוק ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה, הצורך במטוס ריגול אסטרטגי ירד במידה משמעותית.
לפי תצפיות, המטוס מונע באמצעות מנוע פיצוץ פעימות- טכנולוגיית הנעה מתקדמת ביותר, שככל הידוע, לא נמצאת בשימוש כלל, מלבד במספר אבות טיפוס נסיוניים. לפי תצפיות, אשר אחת מהן תועדה על ידי סטיבן דאגלס בשנת 1992, ליד אמרילו, טקסס, המטוס מותיר מאחוריו פס התעבות ייחודי, שבו יש "טבעות", הממוקמות במרחקים שווים זו מזו. סטיבן דאגלס מתאר את הרעש שהמטוס משמיע כ"שאגה פועמת, מוזרה...בדומה לרעש של מנוע רקטי, אך עמוק יותר, עם פולסים במרווחי זמן קבועים".
סלובניה במשחקים האולימפיים
בשמונה אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפו, צברו הספורטאים הסלובנים 28 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. המדליות הושגו ב-9 ענפים שונים, הבולטים שבהם ג'ודו, אתלטיקה וחתירה. במשחקי החורף צברו הסלובנים 24 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב. הענף הבולט במשחקים אלה הוא הסקי האלפיני.
היסטוריה
בהופעת הבכורה האולימפית שלה כמדינה עצמאית, באולימפיאדת ברצלונה, שלחה סלובניה 35 ספורטאים, שזכו בשתי מדליות ארד בחתירה. איזטוק צ'ופ ודניס ז'ווגלי במקצה הזוגות, ובמדליית ארד נוספת זכו רביעיית החותרים. באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתתפו 37 ספורטאים סלובנים, שזכו בשתי מדליות כסף: בירגיטה בוקובץ בריצת 100 מטר משוכות וחותר הקיאק אנדרז' וחובר במקצה הסלאלום.
המשלחת הסלובנית לאולימפיאדת סידני (2000) כללה 74 ספורטאים. אחרי שתי מדליות ארד בברצלונה ושתי מדליות כסף באטלנטה, זכו הסלובנים בסידני בשתי מדליות זהב. הקלע ריימונד דבווץ זכה במקום הראשון במקצה הירי משלושה מצבים, וכמוהו גם צמד החותרים איזטוק צ'ופ ולוקה שפיק. להישג נוסף הגיעה האתלטית בירגיטה לנגרהולץ, שסיימה במקום הרביעי בריצת 800 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) נטלו חלק 79 ספורטאים סלובנים. ההישג הטוב ביותר היה בחתירה - צ'ופ ושפיק איבדו את תוארם מסידני, אך זכו במדליית כסף. יולנדה צ'פלאק הפסידה את מדליית הכסף בריצת 800 מטר, בפער של פחות ממאית השנייה למרוקאית חאסנה בנחאסי, וזכתה במדליית ארד. בשתי מדליות ארד נוספות זכו הג'ודוקא אורשקה ז'ולניר והשייט וסילי ז'בוגאר, בדגם לייזר. ספורטאים סלובנים נוספים שבלטו באתונה כללו את הקלע ריימונד דבווץ (מקום רביעי בירי בשלושה מצבים), השייטות וסנה דקלבה וקלרה מאוצ'ץ (מקום רביעי בדגם 470), רוכב האופניים אנדריי האופטמן (מקום חמישי במרוץ אופני כביש), האתלט פרימוז' קוזמוס (מקום שישי ביידוי פטיש), חותר הקאנו סימון הוצ'וואר (מקום שישי בסלאלום) והשחיין בלאז' מדוושק (מקום שמיני ב-200 מטר גב. מרלין אוטי, אתלטית ג'מייקנית שזכתה בעבר במספר מדליות אולימפיות עבור ג'מייקה ועברה לייצג את סלובניה ב-2002, לא הצליחה להעפיל לשלב הגמר בריצת 100 מטר לאחר שסיימה במקום העשירי בחצי הגמר, ונפצעה בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר. אוטי הייתה בת 44 בעת שנערכו המשחקים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) פחת מספר הספורטאים הסלובנים ל-62, אך מספר המדליות עלה לחמש. פרימוז' קוזמוס זכה במדליית הזהב היחידה, ביידוי פטיש. שייט הלייזר וסילי ז'בוגאר שזכה במדליית ארד באתונה זכה במדליית כסף. במדליית כסף נוספת זכתה השחיינית שרה איסקוביץ', במשחה ל-200 מטר חופשי. איסקוביץ' גם קבעה שיא אולימפי במשחה המוקדמות (1:55.86 דק'; השיא נשבר מאוחר יותר בידי האיטלקייה פדריקה פלגריני, שזכתה במדליית הזהב). הקלע ריימונד דבווץ זכה במדליית ארד בירי בשלושה מצבים, וכמוהו הג'ודוקא לוציה פולאוודר. ספורטאים סלובנים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את רביעיית החותרים (מקום רביעי), המתעמל מיטיה פטקובשק (מקום חמישי במקבילים, האתלטית מריה שסטק (מקום שישי בקפיצה משולשת), הקיאקיסטית שפלה פונומרנקו (מקום שישי במקצה ל-500 מטר), צמד החותרים איזטוק צ'ופ ולוקה שפיק (מקום שישי) ושייט הפין גשפר וינצ'ץ (מקום שביעי).
65 הספורטאים הסלובנים שהשתתפו באולימפיאדת לונדון (2012) זכו בארבע מדליות. הג'ודוקא אורשקה ז'ולניר זכתה במדליית זהב. פרימוז' קוזמוס איבד את תוארו ביידוי פטיש, וזכה במדליית כסף. שתי אתלטיות נוספות העפילו לשלבי הגמר אך לא זכו במדליות: מרטינה ראטיי סיימה במקום השביעי בהטלת כידון ומריה שסטק סיימה במקום ה-11 בקפיצה משולשת. החותרים לוקה שפיק ואיזטוק צ'ופ זכו במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השלישית של שפיק והרביעית של צ'ופ. במדליית ארד נוספת זכה הקלע ריימונד דבווץ, בירי מ-50 מטר בשכיבה. ספורטאים סלובנים נוספים שבלטו בלונדון כללו את לוחמת הטאקוונדו פרנקה אניץ' שסיימה במקום החמישי, השייט ואסילי ז'בוגאר שסיים במקום השישי בדגם פין, הקיאקיסט פטר קאוזר שסיים במקום השישי בסלאלום וחותר הקאנו בנימין סאוושק שסיים במקום השמיני בסלאלום.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הסלובנים בארבע מדליות. הג'ודאית טינה טרסטניאק זכתה במדליית זהב ואנמארי ולנשק זכתה במדליית ארד. הקיאקיסט פטר קאוזר זכה במדליית כסף בסלאלום, ובמדליית כסף נוספת זכה ואסילי ז'בוגאר. לז'בוגאר בן ה-40 הייתה זו מדליה אולימפית שלישית, וראשונה בדגם פין. הקיאקיסטית שפלה פונומרנקו סיימה במקום הרביעי במקצה ל-200 מטר, הג'ודוקא אדריאן גומבוץ סיים במקום החמישי, חותר הקאנו בנימין סאוושק סיים במקום השישי בסלאלום, שייטות ה-470 ורוניקה מצארול וטינה מראק סיימו במקום השישי וחותרי הקאנו לוקה בוזיץ' וסאשו טליאט סיימו במקום השביעי במקצה הזוגות בסלאלום. נבחרת הכדוריד הודחה בשלב רבע הגמר בידי דנמרק וסיימה במקום השישי.
אולימפיאדות החורף
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה סלובניה הייתה אולימפיאדת אלברוויל (1992). באולימפיאדת לילהאמר (1994) זכו הספורטאים הסלובנים ב-3 מדליות ארד, שלושתן בסקי אלפיני. קטיה קורן בסלאלום, אלנקה דובז'אן במסלול המשולב, ואצל הגברים יורה קושיר בסלאלום. במדליה הבאה זכו הסלובנים באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), כשרביעיית קופצי הסקי הסלובנית זכתה במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה. באולימפיאדת ונקובר (2010) זכו שתי סלובניות בשלוש מדליות. גולשת הסקי האלפיני טינה מאזה זכתה בשתי מדליות כסף, בסופר G ובסלאלום ענק, ופטרה מיידיץ' זכתה במדליית ארד במרוץ הספרינט סקי למרחקים.
אולימיפיאדת סוצ'י (2014) הייתה מוצלחת בכמה רמות. המשלחת הסלובנית צברה בה 8 מדליות, יותר מאשר בכל 6 האולימפיאדות הקודמות גם יחד, ולראשונה זכו הסלובנים גם במדליות זהב. בשתי מדליות הזהב זכתה טינה מאזה, בגלישה במורד ובסלאלום ענק. קופץ הסקי פטר פרווץ זכה במדליית כסף בקפיצה מגבעה רגילה ובמדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה. גולש השלג ז'אן קושיר זכה במדליית כסף בסלאלום מקביל ובמדליית ארד בסלאלום מקביל ענק. וסנה פביאן זכתה במדליית ארד במקצה הספרינט בסקי למרחקים והביאתלטית טיה גרגורין זכתה במדליית ארד במרוץ המרדף.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה סלובניה בשתי מדליות. יקוב פאק זכה במדליית כסף בביאתלון וז'אן קוסיר זכה במדליית ארד בגלישת שלג.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
ולדיווסטוק רבתי
ולדיווסטוק רבתי הוא כינויו של אגלומרט ולדיווסטוק ולפרויקט של ממשלת פרימוריה למיזוג העיר ולדיווסטוק עם עיירות הלוויין הסמוכות שלה לעירייה עירונית אחת: מיזוג מחוזות העיר ולדיווסטוק וארטיומובסקי ובהמשך - מיזוג עם אוסוריסק ונחודקה.
ולדיווסטוק עם ערי הלוויין, שמקורן בתקופה הסובייטית, הפכה לאחת ממיליון המטרופולינים הרוסים הבודדים שאוכלוסייתה עדיין לא הגיעה למיליון איש. בעידן שלאחר התפרקות ברית המועצות העיר וסביבתה חווים פיתוח ניכר משמעותי בשל המרחק מהמרכזים הכלכליים העיקריים של רוסיה, העניין הנמוך של המשקיעים מאזור אסיה-פסיפיק, והשוק הקטן של סחורות מקומיות, שמחריף את היציאה התמידית של האוכלוסייה מהמזרח הרחוק.
התקוות העיקריות בדרך ליישום הפרויקט נקשרו בעת ההכנות לפסגת APEC בשנת 2012 בוולדיווסטוק, אז שופצו כבישים ושדה תעופה בינלאומי באזור. בנוסף, תוכנן לארגן בניית רכבת עירונית במהירות גבוהה שתחבר את ולדיווסטוק עם פרבריה.
בכפוך להיקף המימון, תוכנית פעולה ברורה עם קווי המתאר העיקריים של "ולדיווסטוק רבתי" תוכנן להיות מיושם עד לשנים 2025–2030.
אגלומרט ולדיווסטוק
ב-28 באוקטובר 2014 נחתם הסכם בין ארבע עיריות להקמת אגלומרט ולדיווסטוק. האגלומרט כולל את העיר ולדיווסטוק ואת שלוש העיריות הקרובות לה. המחוזות העירוניים של אוסוריסק (194,250 תושבים בשנת 2015), בולשוי קאמן (39,879 תושבים), פוקינו (23,077 תושבים), נחודקה (156,649 תושבים), שרחוקה יחסית מהעיר ולדיווסטוק, מתפרשים כחלק מפיתוח עירוני היקפי נרחב. אגלומרט ולדיווסטוק יכול להגדיל את אוכלוסיית העיר וסביבתה לכדי 1.2 מיליון תושבים.
קרל האנקה
קרל הַאנְקֶה (בגרמנית: Karl Hanke; 24 באוגוסט 1903 – 8 ביוני 1945) היה פושע מלחמה נאצי, מחליפו של היינריך הימלר בראשות האס אס.
ביוגרפיה
האנקה נולד בעיירה לאובאן שבשלזיה ועבד כשוליה לטוחן ולאחר מכן כמורה להנדסה. בשנת 1928 הצטרף למפלגה הנאצית והתקדם בשורותיה.
בשנת 1932 נבחר כציר לבית הנבחרים (הלנדטאג) בפרוסיה וכן לרייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית. בשנת 1933 מונה למזכירו האישי של יוזף גבלס ולמנהל משרדו. יחסי השניים התערערו כאשר האנקה התאהב במגדה, אשתו של גבלס ואף ביקש מאדולף היטלר רשות לשאתה. הרשות לא ניתנה, שכן מגדה גבלס, אשתו של שר התעמולה, הייתה מעין "הגברת הראשונה" של הרייך השלישי, משום שפילגשו של היטלר אווה בראון הושארה מוסתרת מעיני העם, ומבחינה תעמולתית סברו היטלר וגבלס כי הדבר אינו ראוי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף האנקה לגדוד טנקים ושירת כחייל. שירותו הקרבי "טיהר" את שמו בקרב ההנהגה הנאצית ובשנת 1941 מונה למשרת הגאולייטר (מפקד המחוז) של שלזיה התחתית.
ידידו הטוב של האנקה, שר החימוש הנאצי אלברט שפר, אשר האנקה הוא שהכירוֹ להיטלר, מסר כי בשנת 1944 הופיע האנקה במשרדו מיוסר ויעץ לו שלא להתקרב למחנה הגדול שהוקם בשלזיה עילית, שכן נעשים שם דברים שלא ייעשו. הכוונה הייתה למחנה המוות אושוויץ. האנקה עצמו, שהיה נאצי קנאי, מן הסתם ידע, כגאולייטר, בדיוק מה מתרחש במחנה שהיה סמוך לתחום שלטונו, זמן רב לפני שנת 1944.
עם התקרבות הצבא האדום לשטחי גרמניה הכריז האנקה על העיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין) כמבצר. החוקר אנטוני ביוור מייחס להאנקה בספרו "נפילת ברלין" את גירוש מקצת האוכלוסייה האזרחית הגרמנית מן העיר בינואר 1945 ואת מותם של רבים מהם ברעב ובחשיפה לקור. בעיר הושלט משטר אימים, והאנקה תלה את ראש העיר הקודם. בפברואר 1945 השלימו הרוסים את המצור על העיר כשהם לוכדים בתוכה חיל משמר בן 80,000 חיילים גרמנים וכן אזרחים רבים, כלפיהם הפעיל האנקה וכן הפלדמרשל פרדיננד שרנר אמצעים של טרור כדי לגרום להם להילחם, כאשר שאר ערי גרמניה (לרבות ברלין) כבר נכנעו. ברסלאו נכנעה ב-6 במאי 1945, לאחר שבמצור נהרגו עשרות אלפי אזרחים.
ימיו האחרונים
בסוף אפריל פיטר היטלר את היינריך הימלר מכל משרותיו והורה על מעצרו, מכיוון שהימלר ניהל משא ומתן עם הרוזן פולקה ברנדוט על כניעה. הקנאות של האנקה והציות הבלתי מותנה לפקודותיו של היטלר הרשימו אותו ועם מותו מינה זה בצוואתו את האנקה ל"רייכספיהרר אס אס" במקומו של הימלר. סמוך לתאריך זה, במועד בלתי ידוע
שמונה ימים לפני כן, זכה האנקה לעיטור הגבוה ביותר של המפלגה הנאצית, המסדר הגרמני, כפרס על הגנת ברסלאו נגד הצבא האדום הסובייטי המתקדם.
האנקה קיבל הודעה על קידומו ב--5 במאי 1945. תוך שימוש מבצעי באחד המסוקים הראשונים, טס הנקה אל פראג. וצירף את עצמו לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18. האנקה בחר ללבוש מדים של טוראי אס-אס, כדי להסתיר את זהותו במקרה של לכידה. הקבוצה ניסתה להילחם בדרכה חזרה לגרמניה, אך לאחר קרב עז עם פרטיזנים צ'כים, נכנעה בנוידורף ב-6 במאי. זהותו האמיתית לא התגלתה על ידי שוביו, והאנקה הוכנס לפיכך למחנה שבויי מלחמה לצד אנשי אס אס בדרג נמוך. היו בסך הכל 65 שבויי מלחמה כשהצ'כים החליטו להעביר את כולם ברגל ביוני 1945. כשרכבת עברה את נתיב הצעדה, האנקה ועוד כמה שבויי מלחמה ניסו להימלט, ונצמדו לרכבת. הצ'כים פתחו באש ופצעו את האנקה ושני שבויים נוספים. לאחר מכן הם הוכו למוות בקתות רובים על ידי הצ'כים.
אות מערכה (ישראל)
ככלל, האות ניתן לכל חייל צה"ל ששירת בזמן המערכה בשירות סדיר או במילואים במשך "התקופה הקובעת" תקופת זמן מינימלית (אם הוא נהרג, נשבה, נעלם או חלה - גם במשך תקופה קצרה יותר). בנוסף, ניתן האות בדרך כלל לחברים נוספים במערכת הביטחון בישראל (כגון שוטרים, סוהרים, אנשי הרשות הארצית לכבאות והצלה, אנשי שב"כ, מוסד ועובדי התעשיות הביטחוניות) וכן לאישים וקבוצות נוספים, בהתאם למאפייני המערכה.