cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Superfrog
כדור כתום
השחקן לא יכול להפסיד, אלא אם כן נגע בקוצים או באש, מרגע שבו נגע בשיקוי הכחול עד שמסתיימות מאז 20 שניות לערך.
סופר-פרוג HD
בשנת 2013 יצא לשווקים משחק נוסף של team 17 בשם Superfrog HD בסגנון דומה למשחק מ-1993.
שינויים
בגרסה זו דמות השחקן נראית מבוגרת משהייתה בגרסה הקודמת.
בגרסה זו איכות המשחק גבוהה יותר.
בונוס הכדור הכתום שונה לשיקוי כחול.
גבריאל לוין
גבריאל לוין (Gabriel Levin; נולד ב-1948 בצרפת) הוא מתרגם, משורר ומסאי ישראלי הכותב בשפה האנגלית.
ביוגרפיה
לוין הוא בנם של הסופר מאיר לוין ושל הסופרת הצרפתית טרסקה טורס. הוא נולד בצרפת, וגדל בארצות הברית ובישראל. למד באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1972 עלה לישראל וסיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואחר כך עבד כפסיכולוג.
לוין מתרגם לאנגלית מעברית, צרפתית וערבית. בין השאר תרגם שירה של יהודה הלוי ושל טהא מוחמד עלי. כמו כן לוין פרסם מספר ספרי שירה פרי עטו. מחזור שירים מתוך ספרו To These Dark Steps, אשר נכתב בתגובה למבצע עפרת יצוקה, עובד ליצירה מוזיקלית עבור תנור, מקהלת ילדים ואנסמבל ידי המלחין הבריטי אלכסנדר גר (Alexander Goehr). השמעת הבכורה של היצירה בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בספטמבר 2012. לוין שימש כעורך הראשון של הוצאת Ibis Editions, אשר מתמקדת בתרגום שירה ופרוזה מזרח תיכונית לאנגלית. לימד באוניברסיטת ווסליאן (Wesleyan University) ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במשכנות שאננים, בקולג' נוקס (Knox College) ובסיטי קולג' של ניו יורק.
מספריו
שירה: פרוזה: תרגום: תרגומים של ספריו:
ארקה פילנדר
אֶרְקָּה פִילַנְדֶר (בפינית: Erkka Filander; נולד בשנת 1993) הוא משורר פיני.
ביוגרפיה
ארקה פילנדר נולד בשנת 1993 בעיר אֶסְפּוֹ, הסמוכה להלסינקי.
פִילַנְדֶר נטש את לימודיו בתיכון כדי להתמסר לכתיבת ספרו הראשון, "הסערה הלבנה של ההתעוררות" (Heräämisen valkea myrsky; 2013). ספר זה זיכה אותו בפרס העיתון "הֶלְסִינְגִין סָנוֹמָט" ותורגם לפולנית. תרגומים עבריים של אחדים משיריו ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
חיים אישיים
כיום גר בטורקו, העיר הגדולה ביותר בדרום-מערב פינלנד.
הוצאת שם רע
הוצאת שם רע היא מושג הלכתי להפצת שקרים על אדם אחר כדי להכפישו. הדוגמה בתורה למוציא שם רע היא אדם שמוציא שם רע על אשתו שזינתה בין האירוסין לנישואין, ועונשו לפצות את חמיו במאה שקלי כסף, ובנוסף נאסר עליו לגרש את אשתו כל ימיו.
יש להבחין בין איסור הוצאת שם רע, הנוגע לפרסום דברי שקר, לאיסור לשון הרע, הנוגע לפרסום אמת על אדם במטרה להשפילו. בנוסף לאלו ישנו איסור "אבק לשון הרע", הנוגע לאמירת שבחים על אדם באופן שעלול לעודד אחרים לגנותו. במשפט הישראלי משמעות המושגים שונה, וחוק איסור לשון הרע עוסק למעשה בהוצאת שם רע.
פליקס פיליפ קאניץ
פליקס פליקס קאניץ (בגרמנית: Felix Philipp Kanitz; 2 באוגוסט 1829, בודפשט, האימפריה האוסטרית - 8 בינואר 1904, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה גאוגרף, אתנוגרף, ארכאולוג, חוקר טבע וצייר ממוצא יהודי אשר נודע במסעותיו ברחבי הבלקנים לחקר הסלאבים הדרומיים תוך שהותיר ציורים ואיורים רבים אודות מחקריו.
הוצאת שם רע
המקור בתורה
המושג מופיע בתורה בקשר לאדם שהוציא שם רע על אשתו, בטענה שבעודה נערה המאורסה לו, כלומר לאחר שכבר קידש אותה, נבעלה לאדם אחר. כשמתברר השקר, העונש הוא תשלום של מאה כסף לאבי הנערה, וכן לא יכול יותר הבעל לגרשה כל ימיו. אם מתברר כי אמת דיבר, ואכן היא זינתה בין ארוסיה לנישואיה, דינה בסקילה על פתח בית אביה. אם התברר שזינתה לאחר הנישואין ולפני הבעילה הראשונה לבעלה - גם אז דינה בסקילה, על אף שבאופן רגיל העונש על זנות לאחר הנישואין הוא חנק, ולכן דין זה מוגדר כחידוש.
פליקס פיליפ קאניץ
קורות חייו
פליקס פיליפ קאניץ נולד בבודפשט למשפחה יהודית אמידה. ב-1846 למד אמנות באוניברסיטת וינה ובהמשך נסע לאזור גרמניה, בלגיה, איטליה וצרפת. ב-1856 התיישב בווינה.
הוצאת שם רע
המקור בתורה
ההרחבה למושג זה נמצאת כבר במסכת ערכין, שם נכתב: הגמרא מרחיבה אם כן את המושג להוצאת שם רע כללית על כל אדם ובכל הקשר והעונש על כך הוא צרעת (בדומה ללשון הרע). בהקשר הזה מופיע המושג הוצאת שם רע גם בספרי הראשונים והאחרונים.
עונשו של מוציא שם רע
לפי דין תורה, עונשו של מוציא שם רע הוא תשלום קנס, שנאמר:. בעונש זה נענש המוציא שם רע בידי אדם, כלומר בידי בית דין. בידי שמים עונשו של המוציא שם רע, חמור יותר והוא חייב מיתה. בתורה ישנה התייחסות למוציא שם רע רק בהקשר לנערה ובטענת אי מציאת בתולים, אולם דינו מוציא שם רע על חבירו לא התבאר במקרא.
פליקס פיליפ קאניץ
קורות חייו
ב-1858 יצא למסע בדלמטיה, והחל לחקור את נושא הסלאבים הדרומיים. בהמשך, ביקר בבוסניה, הרצגובינה, סרביה, ובאזורי בולגריה העות'מאנית ומונטנגרו. הוא סייר לסירוגין בבלקנים עד 1889.
הוצאת שם רע
עונשו של מוציא שם רע
הרב ישראל איסרלן לומד דין מוציא שם רע, מדינו של המבייש את חבירו, שרבי יוסי בר אבין בתלמוד פטרו מעונש עם כל זאת ישנה דעה רווחת בפוסקים שיש לבית דין כח להעניש את המוציא שם רע על חבירו, עונש זה מסור בידי הדיינים. המקור לדין זה הוא הנאמר בתלמוד לפי הסברו של הרא"ש התלמוד לא התכוון בדווקא לעונשים אלו אלא העונש מסור לדיין. דברי הרא"ש נפסקו בספרי ההלכה.
פליקס פיליפ קאניץ
קורות חייו
קאניץ צייר, אייר וכתב אודות מהלך מסעותיו, היישובים בהם ביקר ובני הלאומים השונים שחיו בהם.
הוצאת שם רע
סליחה למוציא שם רע
הוצאת שם רע נחשבת לאחת העבירות החמורות שבין אדם לחברו עד כדי כך שעל אף שביהדות הגישה כלפי אדם המביע חרטה על מעשיו סלחנית והנעלב נדרש למחול על עלבונו, בהוצאת שם רע לא קיימת דרישה זו והנעלב רשאי שלא למחול למוציא השם הרע. התלמוד הירושלמי קובע: "ומניין שלא יהא המוחל אכזרי [מלמחול] וכו' א"ר ייסה הדא דתימר (זה שתאמר [שצריך למחול]) שלא הוציא לו שם רע, אבל הוציא לו שם רע אין לו מחילה עולמית".
פליקס פיליפ קאניץ
קורות חייו
בין 1862 ל-1904 פרסם 8 ספרי מחקר ומסעות. המיר את דתו לנצרות קתולית.
הוצאת שם רע
סליחה למוציא שם רע
כמו כן, קיים חרם קדמונים מיוחד על הוצאת שם רע על מת.
פליקס פיליפ קאניץ
קורות חייו
קאניץ נחשב לאחד מהחוקרים הראשונים של הסלאבים הדרומיים, וזכה להוקרה רבה בבולגריה ובסרביה. היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
הוצאת שם רע
סליחה למוציא שם רע
על חומרת עוון זה נכתב בתוספתא מקל וחומר מעונשם של חטא המרגלים שעליהם נאמר: :
רבנו יונה בספרו שערי תשובה מוסיף כי המוציא שם רע בענייני פגם משפחה, למרות שמת, אין לו כפרה לעולם, כיוון שלא פגם רק באדם החי שיכול למחול לו, אלא גם בהוריו והורי הוריו שכבר אינם בחיים.
פרס אוסטריה לספרות אירופית
פרס אוסטריה לספרות אירופית (בגרמנית: Österreichischer Staatspreis für Europäische Literatur) הוא פרס ספרותי המוענק משרד החינוך והאמנות האוסטרי לסופרים אירופאים. הפרס נוסד בווינה בשנת 1965. בצד הפרס מענק כספי של 25 אלף אירו (נכון ל-2007).
אייל (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
אורי שאלתיאל
אורי שאלתיאל (נולד ב-1970) הוא עיתונאי ועורך ישראלי.
ביוגרפיה
שאלתיאל נולד בירושלים, בנם של העיתונאית והקריינית כרמית גיא ופרופ' אלי שאלתיאל.
שאלתיאל החל את הקריירה העיתונאית שלו בתחילת שנות ה-90, במדור הספורט של היומון "חדשות". בשנת 1999 היה ממקימי את שבועון הכדורגל "ראשון". בשנים 2004–2005 שימש כעורך השבועון הירושלמי "כל העיר". בראשית 2006 מונה לעורכו של המקומון התל אביבי "העיר".
בשנת 2010 עזב שאלתיאל את "העיר", ומונה לתפקיד העורך הראשי הראשון של מגזין התרבות החדש "טיים אאוט ירושלים", המהדורה ירושלמית של Time Out תל אביב. במאי 2011, כשנה לאחר פרסום הגיליון הראשון, הודיע יובל סיגלר, בעלי העיתון ומוציאו לאור, על סגירת המהדורה הירושלמית בשל חוסר כדאיות כלכלית.
חיים אישיים
שאלתיאל אב לשלושה ילדים: איתי, נמרוד ורונה.
יוחנן האחד עשר
האפיפיור יוחנן האחד עשר (בלטינית: Ioannes XI; 910 בערך – דצמבר 935) היה אפיפיור ממרץ 931 (בגיל 20) עד מותו בדצמבר 935.
ביוגרפיה
אמא שלו מרוזיה הייתה דה-פקטו השליטה הרומית בזמנו, וכתוצאה מכך אחראית על מינויו של האפיפיור. בעקבות הדחתה של מרוזיה סביב 932, יוחנן האחד עשר הפך לכפוף לשליטתו של אלבריק השני מספולטו, הצעיר, אחיו למחצה. השליטה היחידה שנשארה בידי האפיפיור הייתה מילוי חובותיו הרוחניות. כל שאר השליטה הייתה בידי אלבריק השני, אשר התערב לא רק בניהול החילוני, אלא גם בענייני הכנסייה.
אורקש
אוּרקֶש (היום תל מוֹזַן) הוא תל השוכן למרגלות הרי הטאורוס במחוז אל-חסכה, בצפון סוריה. התל נוסד באלף ה-4 לפנה"ס כנראה בידי החורים, באתר שכנראה כבר היה מיושב במשך כמה מאות שנים.
היסטוריה
אורקש הייתה בעלת ברית של האימפריה האכדית באמצעות, לפי הסברה הרווחת, מסורת של נישואי שושלות. טרעם-אגדה (Tar'am-Agade) בתו של המלך האכדי נרם-סין נישאה כנראה למלך אורקש. בתחילת האלף ה-2 לפנה"ס העיר עברה לידיהם של שליטי מארי, עיר הממוקמת כמה מאות קילומטרים דרומה. מלך אורקש הפך צמית (וואסל) של מארי. תושבי העיר כנראה התמרמרו על כך, ובארכיון המלכותי במארי ישנן ראיות להתנגדות החזקה שלהם: במכתב אחד, מלך מארי מספר לעמיתו באורקש כי "לא ידעתי שבני עירך שונאים אותך בגללי. אבל אתה שייך לי, גם אם העיר אורקש לא." באמצע האלף, תל מוזן היה אתר דתי עבור ממלכת מיתני. העיר כנראה ננטשה ברובה בסביבות 1350 לפנה"ס, אם כי הסיבה לכך אינה ידועה.
ארכאולוגיה
האתר משתרע על פני כ-1350 דונם, כשרוב השטח מהווה את העיר התחתית. העיר העליונה תופסת כ-180 דונם, ומתנשאת לגובה של 25 מטר. יש בה 5 תלוליות והגבוהה בהן מוקפת חומת לבני בוץ שהייתה בערך 8 מטר רוחב ו-7 מטר גובה. באזור בו שוכן התל נמצאים אתרים נוספים מתקופה דומה למשל תל שאע'ר בזאר השוכנת 22 ק"מ דרומית לתל מוזאן, תל ארביד 45 ק"מ דרומית, ותל ברק 50 ק"מ דרומית לתל מוזאן.
מבנים חשובים שנחפרו כוללים את ארמון המלוכה של Tupkish, מבנה תת-קרקעי נקרומנטי, מקדש מונומנטלי עם רחבה בחזיתו, אזורי מגורים, שטחי קבורה, ואת חומות העיר הפנימית והחיצונית.
בדיקה ראשונית באתר נעשתה על ידי מקס מלוואן. אשתו, אגאתה כריסטי, כתבה כי הם בחרו שלא להמשיך באתר משום שהוא נראה כאתר רומאי. עם זאת, בחפירות מאוחרות יותר, לא נמצא זכר לשרידים רומאיים. מלוואן המשיך לחפור בתל שאע'ר בזאר, אתר נוסף דרומית לאורקש/תל מוזן. החפירות בתל מוזן החלו בשנת 1984 ונערכו במשך 17 עונות. העבודה נוהלה על ידי ג'ורג'יו בוצ'לטי (Giorgio Buccellati) מ-UCLA ומרילין קלי-בוצ'לטי (Marilyn Kelly-Buccellati) מאוניברסיטת קליפורניה. עונת 2007 הוקדשה בעיקר לעבודה על פרסום הממצאים. החפירות נעזרו בגופים שונים ובהם המכון הארכאולוגי הגרמני.
החפירות בתל מוזן משלבות טכנולוגיה בהקשר ארכאולוגי, גם בתיעוד הממצאים וגם בשימור האתר עצמו.
הממצאים מוצגים במוזיאון דיר א-זור כ-200 קילומטרים דרומית מערבית לאתר. המוזיאון מכיל ממצאים רבים ובהם את רוב לוחות החרסית בכתב יתדות שנמצאו במארי.
דן לחמן
דן (דני) לַחמָן (22 באפריל 1941 – 6 בספטמבר 2012) היה פעיל חברתי בתחום ההגנה על זכויות הפרט, תסריטאי ומבקר תרבות ישראלי. אחד האנשים שהשפיעו ועיצבו את התרבות הגאה בישראל. יזם את הקמת "הקו הלבן" כקו סיוע לפונים במצוקה ואת המרכז לסיוע לנפגעי תקיפה מינית. השתתף בכתיבה ובעריכה בעיתוני הקהילה הגאה מראשיתם וכיהן כחבר ועד אגודת הלהט"ב מראשיתה ויו"ר האגודה בשנים 1982–1985.
ביוגרפיה
לחמן נולד בתל אביב. בנעוריו היה פעיל בבנק"י, תנועת הנוער הקומוניסטי. בצעירותו הכיר את העיתונאי ומבקר התרבות מיכאל אוהד, הוא אף התלווה אליו בשנת 1961, להצגת הבכורה החגיגית למחזה החדש של ניסים אלוני "בגדי המלך". השניים חיו בזוגיות במשך עשרים ושתיים שנה. בשנת 1975 היה בין המצטרפים הראשונים לאגודה לשמירת זכויות הפרט. משנת 1976 היה שותף לעריכת "ריש גלי", כתב העת ההומו-לסבי הראשון בישראל, ולעריכת יורשו "נתיב נוסף". ב-1977 ייסד את "הקו הלבן" – קו תמיכה להומואים, לסביות והוריהם במצוקה. בשנת 1983 יזם הקמת ועד פעולה למלחמה באיידס, שהיה לוועד למלחמה באיידס, שנוסד רשמית ב-1985.
בשנת 1990, לאחר שנים רבות של התנדבות בער"ן, יזם את הקמת המרכז לסיוע לנפגעי תקיפה מינית.
פעל במקביל כתסריטאי בישראל ובארצות הברית. יחד עם עמוס גוטמן חיבר את התסריט לסרטים "מקום בטוח", "נגוע" ו"צל אחר". הוא הופיע על המסך בסרטים "נגוע" הקצר, "עמוס גוטמן - במאי קולנוע", "מקום בטוח" ו"ילדים טובים".
כמבקר תרבות פרסם כתבות ומאמרים ב"דבר" (במסגרת המדור "הומוגני" שנכלל במוסף השבועי של העיתון), בכתבי העת של הקהילה הגאה "מגעים", "הזמן הוורוד" והפורטל GoGay ופרסם רשימות בנושאי תרבות, ספרות, קולנוע ותיאטרון באתר אימגו.
ביוני 2005 זכה בפרס יקיר הקהילה הלהט"בית על מפעל חיים.
נפטר בספטמבר 2012, בגיל 71. לחמן היה אב לבן. לבקשתו, נשרפה גופתו.
בשנת 2019 יצא סרט הקולנוע התיעודי "הדווקאים", שכולל בתוכו ראיונות עם לחמן.
חצי האי פפור
חצי האי פפור (באנגלית: Pefaur Peninsula) או חצי האי (ונטימילייה) פפור (באנגלית: Pefaur (Ventimiglia) Peninsula) או חצי האי ונטימילייה (באנגלית: Ventimiglia Peninsula) הוא חצי האי הבולט מחוף דנקו לכיוון צפון מערב, בצידו המערבי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 11 קילומטרים.
חצי האי מכוסה קרחונים.
מצפון מזרח לחצי האי מצוי מפרץ יוז, ומדרום לחצי האי מצוי מפרץ שארלוט.
מצר ז'רלאש מפריד בין חצי האי לבין האי בראבאנט שמצפון מערב לחצי האי.
מקור השם
לחצי האי יש שמות שונים - צ'ילה קוראת לו "חצי האי פפור" על שמו של חיימה פפור (Jaime E. Pefaur) ביולוג מאוניברסיטת צ'ילה, שהיה חלק ממשלחת החקר האנטארקטית הצ'יליאנית בעונת המחקר 1968–1967.
ארגנטינה קוראת לחצי האי בשם "חצי האי ונטימילייה".
סטיב מיקס
סטיבן צ'ארלס "סטיב" מיקס (באנגלית: Steven Charles "Steve" Mix; נולד ב-30 בדצמבר 1947) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1969–1983. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן פילדלפיה 76', וממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגת ה-NBA הם 10.6 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
מיקס נולד וגדל בטולידו שבאוהיו, ובין השנים 1965–1969 למד באוניברסיטת טולידו. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של הקבוצה שיתף פעולה עם כוכב ליגת ה-ABA לעתיד ג'ון בריסקר, ורשם ממוצעים של 23.0 נקודות ו-11.9 ריבאונדים למשחק. בעונת 1966/1967 הוביל את טולידו להשתתפותה השנייה אי פעם בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, ובעונת 1968/1969 זכה בתואר שחקן העונה של מחוז MAC.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 1969 נבחר מיקס בבחירה ה-61 (סיבוב חמישי), על ידי דטרויט פיסטונס. בשתי עונותיו הראשונות בדטרויט שימש כשחקן ספסל, וקלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק. לאחר 8 משחקים בעונת שוחרר מהקבוצה. לאחר מכן השתתף במשחק אחד במדי דנוור רוקטס מליגת ה-ABA בטרם שוחרר גם ממנה. בעונת 1972/1973 שיחק בקבוצת "גרנד ראפידס טאקרס" מ"ליגת ה-CBA" החצי-מקצוענית (להבדיל מליגת ה-CBA). בעונתו היחידה בקבוצה הצטיין עם ממוצע של 31.1 נקודות למשחק, והוביל את הטאקרס לזכייה באליפות הליגה.
לקראת עונת חתם מיקס על חוזה בפילדלפיה 76', בה שיחק ב-9 העונות הבאות. בעונתו הראשונה בקבוצה קלע 14.9 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת השיג שיאי קריירה של 15.6 נקודות ו-10.9 ריבאונדים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA בפעם היחידה בקריירה. ב-7 העונות הבאות המשיך להציג יכולת סולידית בפילדלפיה עם ממוצע של 10.4 נקודות למשחק, והעפיל עם הקבוצה שלוש פעמים לגמר ה-NBA: בפלייאוף הפסידה פילדלפיה מול פורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 2–4, ובעונות  ו- הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס באותה תוצאה.
לקראת עונת חתם על חוזה במילווקי באקס. באפריל 1983 שוחרר מהבאקס וחתם על חוזה עד לסיום העונה בלוס אנג'לס לייקרס. בפלייאוף 1983 העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA בפעם הרביעית בקריירה שלו, אך באופן אירוני הפסיד מול קבוצתו לשעבר, פילדלפיה 76', אשר זכתה באליפות ה-NBA. בסיום אותה עונה פרש מיקס ממשחק, בגיל 35.
אוטוקרס
אוטוקרס (Autocars Ltd) הייתה חברה שהוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי יצחק שובינסקי ולדיסלאב שנלר והייתה מחלוצות תעשיית הרכב בישראל, ובפרט הראשונה ליזום תכנון ויצור רכב "ישראלי". המפורסם מבין כלי הרכב שיצאו את שערי המפעל הוא המכונית "סוסיתא", ולצדה יוצרו דגמי "כרמל", "סברה ספורט" ועוד.
החברה פורקה בתחילת שנות ה-70 בידי כונס נכסים לאחר כ-14 שנות פעילות.
תעשיית הרכב בישראל עם קום המדינה
מקובל לראות את תחילתה של תעשיית הרכב בישראל עוד בשנות השלושים (1935), בניסיון ראשון של החברה הישראלית לאוטומובילים להרכיב בארץ כלי רכב בריטי – הסטנדרד כרמל. ניסיון זה בא אל קצו לאחר ייצורן של כעשרים מכוניות בלבד.
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, החלה ממשלת ישראל לנסות וליזום הקמת מפעלי תעשייה בארץ. בשנים אלה היצוא היה מצומצם, ומחסור תמידי במטבע חוץ אפיין את הפעילות הכלכלית והקשה על יבוא של מוצרים הכרחיים למדינה המתפתחת. נסיונותיה של הממשלה לקיים בארץ מפעלי רכב כשלוחות של יצרנים בינלאומיים, נכשלו. תוכניות להקמת מיזמים כאלה בשיתוף עם פורד האמריקאית ופיאט האיטלקית לא יצאו אל הפועל בלחץ החרם הערבי. בבסיסו של הצורך להקמת תעשייה מקומית ובכלל זה תעשיית רכב, עמדו כמה גורמים, ובהם הצורך ביצירת מקומות תעסוקה, הצורך באספקה סדירה לשוק המקומי, ואולי החשוב מכל - הכנסת מט"ח ארצה מתוצרת מיוצאת.
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל. המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר פרייזר (Kaiser-Frazer). המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך "ג'יפ ויליס", "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, קונטסה 900, וקונטסה 1300 מתוצרת חברת הינו מוטורס היפנית
חברת אוטוקרס בע"מ
תחילת הדרך, בדומה למפעל "קייזר-אילין", הייתה בחיפוש אחר דגמי מכוניות המיוצרות בהצלחה בעולם והרכבתם במפעל בארץ. גם שובינסקי נתקל באותם קשיים שמקורם בחרם הערבי, והחברה התקשתה מאוד ליצור שיתופי פעולה מסוג זה, למעט אותו שיתוף פעולה קיים עם רליאנט הבריטית. קושי זה הוביל את "אוטוקרס" להכרה כי יזדקקו לרכב מתכנון מקורי. כך, לראשונה בישראל, החלה לקרום עור וגידים תוכנית לייצור רכב שאינו מבוסס על הרכבה מקומית של דגם קיים, אלא על תכנון של רכב חדש שמכלוליו יתבססו ככל שניתן על רכיבי מדף הקימים בעולם.
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – הסוסיתא
רליאנט נרתמה למלאכת התכנון, ואבטיפוס ראשון נבנה באנגליה והגיע לישראל בשנת 1958. מרכבו של הרכב המתוכנן נבנה מפיברגלאס ולא ממתכת כמקובל בענף הרכב, בעיקר בשל מגבלותיה של התעשייה הישראלית הצעירה בתחום עיבוד המתכת ובשל ההשקעות האדירות שדרשה בניית מפעל מתכת יצרני כזה.
רובן של מכוניות ה"סברה" מצא את דרכו בחזרה במפעל בדרגות התפרקות שונות. אופן חיבור הפיברגלאס למסגרת העץ ולשלדת הפלדה התברר כעמיד לכמה אלפי קילומטרים בלבד.
בשנים 1960-1959 התחוללו מספר שינויים. המתחרה הישיר בארץ, "קייזר-אילין", איבד את החוזה עם "רנו", ולא ייצר עוד דגמי סטיישן וטנדר לשוק המקומי, ובעקבות כך אישרה הממשלה ל"אוטוקרס" לייצר כלי רכב בפלח זה לשוק המקומי. בנוסף, עבר המפעל למיקום חדש, גדול יותר (1200 מ"ר על מגרש בן 4 דונמים) והשילדות החלו מיוצרות בארץ.
בשלב זה העסיק המפעל כ-70 עובדים. שיטות הייצור השתפרו ועברו לייצור בשיטת הסרט הנע, ונערכה פנייה אל הציבור בארץ במסגרת תחרות לבחירת שם למכונית הישראלית הראשונה. השם הנבחר, "סוסיתא", זיכה את ההוגה ב-500 ל"י.
במהלך 1960 יוצרה הסדרה השנייה של כלי הרכב, 300 במספר, רובם ככולם לשוק המקומי, ורובם ככולם סובלים מאותן בעיות חיבור פיברגלאס-עץ-מתכת. באותה שנה בוצעו שינויים תכנוניים במבנה הסוסיתא. בעיית מסגרת העץ נפתרה עם החלפת מבנה הפיברגלאס לאחוד (מיציקה אחת), והותקנו מנועים חדשים מתוצרת פורד. שנה מאוחר יותר, ב-1961, הגיעו מכירות ה"קובייה" ל-760 יחידות. כדי לענות על הביקוש לרכב שהלך והתברר כהצלחה, התרחב המפעל, מספר העובדים הגיע ל-150, ושובינסקי החל לחפש אחר רעיונות לדגמים נוספים.
כלי רכב נוספים
שנותיה הראשונות של אוטוקרס אופיינו בפיתוח מואץ ובחיפוש מתמיד אחר דגמים ואפשרויות נוספות.
רכב הספורט – סברה ספורט Sabra Sport
כבר בשנת 1960 החל יצחק שובינסקי להתעניין בייצורה של מכונית ספורט שתתאים לשוק הבינלאומי, ובעיקר לשוק האמריקאי. שובינסקי מצא באנגליה תוכניות לבניית שלדה ומרכב פיברגלאס המיועדים למכונית ספורט. שובינסקי ביקר בתערוכת מכוניות ספורט בשנת 1960 בלונדון והתרשם מדגם "Ashley (automobile)" העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח "Leslie Ballamy", וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס. כך פותחו רליאנט סברה בבריטניה וסברה ספורט בישראל.
ייצור סברה המשיך בארץ תחת השם "סברה" ובאנגליה תחת השם "רליאנט סאברי (reliant sabre), ורובן יוצאו לארצות הברית וקנדה. הרכב זכה לקבלת פנים נלהבת בעולם, ואף השתתף במספר מרוצים בינלאומיים, אך לאחר ייצורן של כ-280 מכוניות (מתוכן כ-100 במפעל בישראל) – נפסק בשנת 1968 ייצורה של מכונית הספורט העברית הראשונה, בעיקר עקב כישלונן של אוטוקרס ורליאנט לקיים מערך שירות ראוי לכלי הרכב.
כיום נחשבות מכוניות אלה לפריטי אספנות נדירים ומבוקשים בכל העולם. רובן מצויות בארצות הברית ובבלגיה.
ה"כרמל"
בשנת 1962 עלתה אל פס הייצור מכונית משפחתית קטנה וחדשה, סדאן 2 דלתות – ה"כרמל". הכרמל עוצבה בדומה לאחותה האנגלית מבית רליאנט – ה"Regal". הרכב שווק בשני דגמים עם מנועי פורד אנגליה – 1000 (מנוע 997 סמ"ק) ו-1200 (מנוע 1197 סמ"ק), אך הוא התקשה להתחרות בתוצרת "קייזר-אילין" ואף בסוסיתא. ייצורו הופסק ב 1964.
בהמשך, השם "כרמל" הוצמד לדגמי הסדאן 2 דלתות בדורות הבאים של סוסיתא: "כרמל" (סוסיתא 12 סדאן 2 דלתות), ו "כרמל דוכס" (סוסיתא 13/60 סדאן 2 דלתות). דגמים אלה נמכרו במספרים יפים למשרד הביטחון, שם שימשו בעיקר כרכב צמוד לקצינים בדרגות סא"ל.
ה"טריומף 1300" וה"טריומף 1500"
בשנים 1967–1973 עלתה על פס הייצור מכונית משפחתית "טריומף 1300", 4 דלתות שהורכבה מקיטים, מורכבים חלקית, שיובאו מ- אנגליה. סך הכל הורכבו 3,716 יחידות מהדגמים "טריומף 1500" ו- טריומף 1300.
פורד אסקורט
בישראל הורכבו 27,605 יחידות של פורד אסקורט (מהדור הראשון והדור השני). ההרכבה החלה בינואר 1968 ונמשכה עד 1981.
מהדור הראשון של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנועי 1,100 סמ"ק, בתצורת 2 דלתות, ותמסורת ידנית. מחיר היחידה בשנת 1970 היה במדינת ישראל 14,575 ל"י. הורכבו מהדור הראשון 14,905 יחידות, כולל 400 טנדרים.
מהדור השני של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנוע 1,100 סמ"ק ו- 1,300 סמ"ק, רוב המכוניות בתצורת 4 דלתות ורק 150 יחידות בתצורת 2 דלתות. סך הכל הורכבו 12,700 יחידות. בשנת 1976 - הורכבו 3,801 יחידות. באפריל 1981 יצאה מהמפעל בנצרת הפורד אסקורט האחרונה שהורכבה בארץ.
ההתרחבות והנפילה
בשנים 1965-1963 בנתה אוטוקרס את מפעלה החדש בטירת כרמל. במהלך אותן שנים חלו שינויים משמעותיים במבנה החברה. השותפה, "החברה הישראלית לאוטומובילים" מכרה את החזקותיה, ושיתוף הפעולה עם רליאנט הסתיים. תחתיהם נכנסה יצרנית המשאיות והאוטובוסים "ליילנד" באמצעות חברת הבת שלה, "סטנדרד-טריומף" ולשותפות נכנסה גם חברת כור תעשיות. אוטוקרס, שהייתה מיזם שרוכז בעיקר בידיו של יצחק שובינסקי, הפכה לחברה המוחזקת בידי קונצרנים וחולשת על מספר מפעלים. היזם שובינסקי עצמו אחז ב-27% ממניות החברה.
במסגרת המלצותיה של ועדה ממשלתית – ועדת ברתל, נעשה ניסיון למזג את תעשיות הרכב בארץ, תעשיות שכללו בעיקר את "אוטוקרס", "ליילנד" (שייצרה בעיקר אוטובוסים באשדוד) ו"קייזר-אילין" שהייתה מצויה כבר בקשיים כלכליים. בשנת 1969 בוצע המיזוג הכפוי כש"אוטוקרס" רכשה את "קייזר-אילין". במקביל הוקם מפעל רכב חדש בנצרת בבעלות "החברה הישראלית לאוטומובילים", סוכני פורד ושותפי העבר של "אוטוקרס". הגידול המהיר היה בעוכריה של אוטוקרס. מניהול ריכוזי המבוסס על אדם אחד הפכה החברה לגוף קונצרני המייצר במספר מפעלים, מכוניות משפחתיות, ג'יפים וכלי רכב כבדים (במפעל ליילנד באשדוד).
משנת 1966 פקד את ישראל מיתון קשה. היקף ההזמנות מהמפעל ירד, ייצורם של דגמים חדשים כמו ה"גלבוע" נכשל בשווקים, והמכונית החדשה של אוטוקרס, ה"טריומף", לא זכתה להצלחה, בעיקר בשל דרישת הממשלה שלא לייצרו בנפח מנוע של 1300 סמ"ק, אלא רק 1500 סמ"ק, כדי שלא להתחרות עם ה"אסקורט" שהחל לצאת מקו הייצור של מפעלי הרכב בנצרת. גל פיטורין פקד את אוטוקרס, במסגרתו פוטרו 200 עובדים. הצרכן הכמעט יחיד היה צה"ל, ודגמים נוספים שיצאו אל השוק בסוף שנות ה-60 ובמהלך שנות ה-70 לא הצליחו להתבסס בשוק האזרחי.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 החלו חשדות כלכליים ופליליים מרחפים מעל ראשו של יצחק שובינסקי, חשדות מהם זוכה בסופו של דבר. יחסיו עם השותפה כור תעשיות עלו על שרטון, והשותפות התפרקה כאשר שובינסקי נותר עם המפעל בטירת כרמל.
הפיחות הגדול בשנת 1971, ביקושים יורדים לתוצרת המפעל ועצירת האשראי על ידי הבנקים הביאו את "אוטוקרס" אל פשיטת רגל ובמסגרת כינוס הנכסים איבד שובינסקי את החזקותיו בחברה. באוגוסט 1971 פורקה החברה. מפעל "קייזר-אילין" נסגר ויצור הג'יפים שלו הועבר למפעלי נצרת. מפעל "אוטוקרס" בטירת כרמל נמכר קונצרן "כלל" ששינה את שמו ל"תעשיות רום כרמל". אחר כך עבר לפעול תחת קבוצת "אורדן תעשיות", חטיבת המתכת של קונצרן כלל.
בשנת 1976 החל "תעשיות רום כרמל" לייצר רכב חדש, גם הוא מפיברגלאס ומצויד במנוע פורד – הרום כרמל 1300 רכב זה יוצר כרכב פרטי, סטיישן, מסחרי וטנדר ומחליפו רום כרמל 1301 שיוצר עד לשנת 1981. אחר כך המשיך מפעל "תעשיות רום כרמל" לייצר חלקי חילוף לרכב, עד שנסגר סופית בשנת 1987.
ראטאן
ראטן (Rattan) הוא שם עממי של כ-600 מינים של דקל, הגדלים באזורים טרופיים באסיה, אפריקה, ואוסטרליה.
עיבוד
ביערות בהם הראטן גדל, הערך הכלכלי שלו עשוי לסייע בהגנה על אדמת היער, על ידי מתן חלופה לחוטבי עצים, אשר מוותרים על כריתת עצים ובמקומם קוצרים קני ראטן. הרבה יותר קל לקצור ראטן; כלי העבודה, הדרושים, פשוטים יותר וההובלה שלו קלה מאוד. צמחי ראטן אף גדלים בקצב הרבה יותר מהיר מרוב העצים הטרופיים, מה שהופך אותם לאמצעי אפשרי לתחזוקת היער, מאחר שהם מספקים יבול רווחי, שקל להחליפו, במקום עצים. נותר לחכות ולראות אם צמחי ראטן יכולים להיות רווחיים או שימושיים כמו החלופות. באופן כללי, ראטן גולמי מעובד לכמה מוצרים, המשמשים כחומרי גלם להכנת רהיטים. קוטר גבעולי זני הראטן השונים נע בין מילימטרים ספורים עד 5-7 ס"מ. לרוב, עוברים גדילי הראטן קילוף והמעטפת משמשת כחומר אריגה. הליבה הנותרת יכולה לשמש למטרות שונות בתעשיית הריהוט. ראטן הוא חומר מצוין בעיקר משום שהוא קל משקל, עמיד וגמיש עד גבול מסוים.
נושאים סביבתיים
צמחיית הראטן נמצאת בסכנת הכחדה, עקב קצירה מוגברת וחיתוך הגבעולים הצעירים בשלב מוקדם מדי, דבר אשר פוגע ביכולתם להתרבות. קציר בלתי נשלט של ראטן יכול להוביל לפגיעה הדרגתית ביער, המשפיעה על המערכת האקולוגית הכוללת של היער ושירותיה. גם תהליך העיבוד עלול לזהם. השימוש בכימיקלים רעילים ובדלק, במהלך עיבוד ראטן, משפיע על הקרקע, האוויר ומקורות מים ובסופו של דבר על בריאות האנשים. בינתיים, הדרך המקובלת לייצור ראטן מאימת על יכולת האספקה ארוכת הטווח של הצמח ועל הכנסות העובדים.
המוזיאון האמריקאי לאמנות עממית
המוזיאון האמריקאי לאמנות עממית (אנגלית: The American Folk Art Museum) נוסד בשנת 1961. כיום המוזיאון שוכן ברחוב 53 מערב באי מנהטן שבעיר ניו יורק, בארצות הברית. המוזיאון עבר למושבו הנוכחי ב-11 בדצמבר 2001.
ראטאן
שימושים
ישנו שימוש נרחב בראטן לצורך הכנת רהיטים וסלים. חיתוך הראטן למקטעים, מאפשר להשתמש בו כעץ, לייצור רהיטים. הראטן סופח צבעים וכתמים כמו סוגים רבים אחרים של עץ, על כן הוא זמין בצבעים רבים; וניתן לעצב אותו בסגנונות שונים. יתר על כן, הליבה הפנימית ניתנת להפרדה ולעיבוד בצורת נצרים. בשל חוזק הראטן ועמידותו מפני התפצלות לשבבים, מקטעים של ראטן יכולים לשמש כמוטות או קנים לאמנויות לחימה - באמנויות לחימה, שמקורן בפיליפינים, בפרט ארניס מודרני ואסקרימה, עושים שימוש במקלות ראטן באורך 70 ס"מ, הנקראים 'באסטון'. באופן כללי, ראטן הוא החומר היחיד, המקובל על האגודה לאנכרוניזם יצירתי (SCA), לשם בניית נשק להלקאה בקרבות. מסיבות דומות, הראטן הוא חומר נפוץ בבניית המקל, המשמש להזזת הקוביות על ידי אנשי הקזינו, המטפלים במשחקי קובייה. ראטן, כמו הליבנה והבמבוק, הוא חומר נפוץ לייצור ידיות ופטישי הקשה, במיוחד מקושים עבור מקלדות של כלי הקשה (ויברפון, קסילופון, מרימבה וכו').
הפרי, של חלק מצמחי הראטן, מפריש שרף אדום, המכונה 'דם דרקון'. בימי קדם נחשב שרף זה לבעל תכונות מרפא ואף שימש בין היתר לצביעת כינורות. באופן רגיל, לצבע המתקבל מהשרף על גבי עץ גוון אפרסק בהיר.
המוזיאון האמריקאי לאמנות עממית
במקור המוזיאון נקרא "המוזיאון לאמנות עממית של האמריקאים הראשונים" ( Museum of Early American Folk Arts). בשל קשיים תקציביים נאלץ המוזיאון, בשנות ה-70, למכור חלק ממוצגיו.
ראטאן
שימושים
בתחילת שנת 2010, הכריזו מדענים באיטליה, כי עצי ראטן ישמשו בתהליך חדש, 'עץ לעצם', לשם הפקת עצם מלאכותית. השיטה משתמשת בפיסות קטנות של ראטן, המוכנסות לכבשן, שם מוסיפים סידן ופחמן. העץ עובר חימום נוסף תחת לחץ עז במכונה נוספת, דמוית תנור, אליה מחדירים תמיסת פוספט. תהליך זה מייצר העתק כמעט מדויק של חומר העצם. התהליך כולו לוקח בערך 10 ימים. בעת ההכרזה נבחנה העצם המלאכותית על כבשים, ללא כל סימני דחייה. חלקיקים מגוף הכבשים היגרו ל'עצם העץ' ויצרו עצמות ארוכות ומתמשכות. התוכנית החדשה לפיתוח 'עצם העץ' ממומנת על ידי האיחוד האירופי .על פי הצפי, בשנת 2015, יחלו עם שתלים בבני אדם.
המוזיאון האמריקאי לאמנות עממית
המוזיאון לכל אורך פעילותו הציג הן אמנות עממית מקורית, והן אמנות עממית עכשווית.
ראטאן
שימושים
גמישותם ועמידותם של קני הראטן הופכות אותם לכלי יעיל עבור הטלת עונש משמעתי כואב (הלקאה). מקל ראטן, באורך 1.2 מטר ובעובי של 1.5 ס"מ, משמש לענישה גופנית מרתיעה במלזיה, סינגפור וברוניי. לפני השימוש, מושרה המקל במים, כדי להפכו לכבד וגמיש יותר. את העונש מקבל העבריין על ישבנו החשוף. היה זה ראטן (ולא במבוק, כפי שדווח בטעות) ששימש להלקאה של מייקל פ. פיי בשנת 1994. מקלות הראטן משמשים גם לשם הטלת משמעת על חיילים סוררים בצבא סינגפור (ראו כאן).
קני ראטן מעט דקים יותר היוו כלי ענישה גופני שגרתי בבתי ספר באנגליה ובוויילס ומשמשים עדיין לאותה המטרה בבתי ספר בסינגפור, מלזיה ומספר ארצות אפריקאיות (ראו כאן). "רותאן" משמעו במאלאית "אלה עשויה ראטן" המשמשת לבצוע עונש המלקות, דבר שמקושר במאלאית אל "מלקות", "מכות", "שוט".
גלישת נהרות
גלישת נהרות (באנגלית: River Surfing) הוא ספורט של גלישת גלים בעזרת גלשן-גלים בתוך נהר, בניגוד לים או אגם כמקובל.
התחום החל להתפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20. בין הראשונים בתחום היו שני אחים גרמנים, ארתור ואלכסנדר פאולי, אשר החלו לגלוש בנהר איזר (Iser). עם הזמן עניינו השניים אחרים ואף ייסדו מועדון גולשים בנהר. עם השנים, התחום נהיה יותר ויותר פופולרי, במיוחד באירופה. גלישת נהרות אינה אפשרית בכל נהר, אלא רק בנהרות מסוימים, אשר עקב המיקום והמבנה שלהם מסוגלים לייצר גלים, לדוגמה נחשול גאות.
הילטל
מסעדת הילטל (Hiltl) היא מסעדה צמחונית בשווייץ. המסעדה מחזיקה בשיא גינס על היותה המסעדה הצמחונית הפתוחה הוותיקה ביותר בעולם. המסעדה ממוקמת בשדרת סיהלסטראסה שבציריך.
היסטוריה
בשנת 1898 ייסדו מספר גרמנים את "Vegetaria AG". שנה לאחר מכן נפתחה מסעדת "Vegetarierheim and abstinence Café" במיקום הנוכחי שלה שבסיהלסטראסה, ציריך.
ב-1898 הגיע החייט הגרמני אמברוסיוס הילטל לציריך. בשנת 1901 הוא חלה קשות בשיגרון ולא יכול לממש את המקצוע שלו. הוא התחיל לתרגל את הדיאטה הצמחונית שהציע מקסימיליאן בירכר-בנר. הילטל החל לתמוך בדוקטרינת בירכר-בנר והפך לצמחוני.
בשנת 1903 הייתה Vegetarierheim AG במשברים כלכליים. אמברוסיוס הילטל עלה לתפקיד מנכ"ל המסעדה ושינה את תדמית המקום למסעדה צמחונית. המסעדה החלה לשגשג יותר, והרווח היומי עלה לכ-35 פרנק. בשנת 1904 נישא הילטל למרתה גנאופל והזוג ניהל יחד את המסעדה. בשנת 1907, הוא קנה את הנכס עם משפחתו, והפך לאזרח רשמי בשווייץ.
בשנת 1931 הפכה הילטל למסעדה הראשונה בציריך עם מטבח חשמלי. המסעדה הועברה בסופו של דבר לבניו, וולטר ולאונרד. תפריט המסעדה עבר שינויים משמעותיים כאשר אשתו של לאונרד, מרגריט הילטל נסעה להודו, השתתפו בקונגרס הצמחוני בניו דלהי ולמדה את המטבח ההודי בפירוט רב. היא חזרה לשווייץ על מנת לכלול את המטבח ההודי בתפריט של המסעדה, הרעיון התקבל בברכה על ידי מנהלי המסעדה. לפיכך, ראש ממשלת הודו דאז, מוררג'י דסאי, נהג לסעוד בהילטל בביקוריו הרשמיים בשווייץ.
בהמשך הועברה המסעדה הועברה לבנם של לאונרד ומרגריט, היינץ הילטל, והמשיך לעבור שינויים. שמה של המסעדה שונה ל-Hiltl Vegi.
בשנות התשעים מסר היינץ את המסעדה לבנו רולף, שחידש את המסעדה באופן דיגיטלי. הוא הרחיב את שעות הפתיחה עד השעה 23:00 והציג רשימת יינות חדשה, שהגבירה את הפופולריות בקרב הקהל הצעיר. המסעדה הציגה מערכת הזמנות מקוונת וזכתה לביקורות חיוביות באתרי אינטרנט גדולים. לאור עליית רווח המכירות ל-10 מיליון פרנק שווייצרי ב-1998, פרסמה המסעדה את הספר "Hiltl. Virtouso Vegetarian" ובו רשימת המתכונים של מנות המסעדה. נמכרו מספר מיליוני עותקים ושל הספר, והוא תורגם לאנגלית וצרפתית, עם למעלה מ-14 מהדורות. בהמשך פרסם רולף הילטל ספר בישול חדש עבור יום השנה ה111 של המסעדה - "Hiltl. Veggie international. A world of difference".
ייעוץ וסיוע
ב-1998 השתתפו האחים רטו, כריסטיאן ודניאל פריי במיזם Venture, תחרות עסקית שתוכננה על ידי המכון הטכנולוגי של ציריך ומקינזי והציגה תוכנית להקים מסעדה צמחונית מהמעלה הראשונה. התוכנית העסקית זכתה למשוב חיובי בתחרות והם החליטו ליישם אותה. האחים שתפו פעולה עם הילטל על מנת להוציא לפועל את Tibits, מסעדה צמחונית שפעלה בבזל, ברן, ציריך, וינטרטור ולונדון.
Flight 666 – The Original Soundtrack
Flight 666 – The Original Soundtrack ("טיסה 666 - הפסקול המקורי") הוא אלבום הופעה מאת להקת ההבי מטאל המצליחה איירון מיידן שיצא ב-22 במאי 2009 בבריטניה. בארצות הברית האלבום יצא ב-9 ביוני 2009 על מנת לתאם את יציאתו עם הסרט הדוקומנטרי הנלווה, Iron Maiden: Flight 666.
האלבום מכיל שירים מהופעות שהיו חלק מהסיבוב הראשון של סיבוב ההופעות "Somwehere Back In Time World Tour"- סיבוב הופעות שהתרכז בחומר המוקדם של הלהקה (למעשה, למעט השיר "Fear Of The Dark" מ-1992, כל השירים בהופעות היו משנות ה-80). הבמה עוצבה גם היא באופן מיוחד- היא דמתה מאוד לבמה של סיבוב ההופעות World Slavery Tour משנת 1985 (בהתאם לאלבום Powerslave הבמה עוצבה בסגנון מצרי עתיק). רוב השירים באלבום הוקלטו בהופעות שנערכו באמריקה הדרומית שם איירון מיידן הם פופולריים במיוחד מאז הופעתם ב-Rock In Rio 1985 ששודרה בטלוויזיה ברחבי אמריקה הדרומית.
צמוקי מינסק
מינסק (בבלארוסית: «Мінск», בעבר "צמוקי מינסק", Цмокі-Мінск) הוא מועדון כדורסל בלארוסי מהעיר מינסק, שהוקם ב-2006. בעונת 2010/2011 הצטרף המועדון לליגה המאוחדת של VTB. עד 2012 נקרא בשם "מינסק-2006". מינסק, אחת הקבוצות המובילות בבלארוס והקבוצה המעוטרת ביותר במדינה, זכתה ב-15 תוארי אליפות לאומיים בשנים 2009 עד 2023. בנוסף היא זכתה 12 פעמים בגביע בלארוס בשנים 2009 עד 2022.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשם "מינסק-2006" בשנת 2006. בשנת 2006/2007 הקבוצה החלה להשתתף באליפות הליגה הבלארוסית. כבר בעונת הבכורה המועדון העפיל לשלב חצי גמר פלייאוף הליגה והפסיד רק לקבוצת "ויטאליור", שמאוחר יותר הוכתרה לאלופת בלארוס. בעונת 2007/2008 "מינסק" שוב העפילה לחצי הגמר, הפעם הפסידה לקבוצת OSAA אוסיפוביצ'י. הקבוצה סיימה לבסוף במקום הרביעי לאחר שהפסידה במשחק על המקום השלישי למועדון "גרודנו-93". בעונה ההיא בוצע שינוי קיצוני בהרכב. בהרכב הקבוצה הבלארוסית שיחקו כדורסלנים אמריקאים כדוגמת: דנטה סטיגרס ותומאס בלאנט.
בעונת 2010/2011 "מינסק" זכתה שוב באליפות בלארוס. בעונה זו המועדון גם התחיל לשחק בליגה המאוחדת של VTB. ב-14 בספטמבר 2012 המועדון שינה את שמו ל-"צמוקי מינסק". לפי המיתולוגיה הבלארוסית "צמוקום" הוא שמו של נחש שהביא כסף לאדונו והפרה את שדותיו. המועדון שב וזכה באליפות הבלארוסית עוד 3 פעמים רצופות והפך לאחד ממועדוני הכדורסל המעוטרים בבלארוס. בעונת 2019/2020 הקבוצה העפילה לרבע גמר היורופקאפ.
באוגוסט 2022 הקבוצה שינתה את שמה ל"מינסק", במסגרת מיתוג מחדש.
מוזס פינלי
סר מוזס פינלי (באנגלית: Sir Moses I. Finley; 20 במאי 1912 – 23 ביוני 1986) היה היסטוריון קלסיקאי, יהודי אמריקאי - בריטי. ספרו הידוע ביותר הוא The Ancient Economy בו טען שהכוחות המניעים את הכלכלה בעת העתיקה היו המעמד והאידאולוגיה החברתיים ולא המניעים הכלכליים הרציונליים.
קורות חיים
פינלי נולד בניו יורק ב-1912 בשם משה ישראל פינקלשטיין לנתן פינקלשטיין ואנה כצנלסון והלך לעולמו ב-1986 כנתין בריטי. הוא למד באוניברסיטת סירקיוז ובאוניברסיטת קולומביה. למרות שהוא עשה תואר שני במשפט ציבורי, רוב המחקרים שפרסם היו בנושא ההיסטוריה של העת העתיקה, והם דנו בעיקר בהיבטים חברתיים וכלכליים של העולם הקלאסי.
הוא לימד באוניברסיטת קולומביה ובסיטי קולג' בניו יורק, שם הושפע מחוקרים של אסכולת פרנקפורט שעבדו באמריקה. בזמן המקארתיזם, ב-1952, פוטר פינלי ממשרת ההוראה באוניברסיטת ראטגרס; הוא זומן לוועדת ביטחון של הסנאט ונשאל אם היה אי פעם חבר במפלגה הקומוניסטית האמריקאית. הוא השתמש בתיקון החמישי לחוקה וסירב לענות על השאלה.
מכיוון שלא עלה בידו למצוא עבודה בארצות הברית, עזב פינלי לאנגליה ב-1955, שם הוא לימד לימודים קלאסיים במשך שנים רבות באוניברסיטת קיימברידג' בהתחלה כ-reader (פרופסור חבר) של החברה העתיקה וכלכלה היסטורית בג'יזאס קולג' (1970-1964); אחר כך כפרופסור מן המניין להיסטוריה עתיקה (1979-1970) ולבסוף כמנהלו של דרווין קולג' (1982-1976). במחקריו חרג מעבר לפילולוגיה כפי שהיה מקובל ושילב בהם גם תרבות, כלכלה, וחברה. הוא קיבל נתינות בריטית ב-1962 ונבחר לעמית באקדמיה הבריטית ב-1971; והוענק לו תואר אבירות ב-1979.
בין עבודותיו ניתן למנות את הספר 'עולמו של אודיסאוס' (מהדורה ראשונה ב-1954; מהדורה מורחבת ב-1978) שהניב מחקרים רבים בתחום. בספר הוא מיישם את ממצאי האתולוגים והאנתרופולוגים כמו מרסל מוס על מנת להאיר באור חדש את כתבי הומרוס; גישה רדיקלית שחייבה את עורכו להוסיף מבוא שכתב הקלסיקאי הידוע מוריץ בורה (Maurice Bowra). פול קארטלדג' (Paul Cartledge) טען ב-1995: "...במבט לאחור, ניתן לראות את יצירת המופת הקטנה של פינלי כמי ששתלה את הזרע של הפריחה העכשווית במחקרים מבוססי אנתרופולוגיה של התרבות והחברה של העת העתיקה".
עבודתו המשפיעה ביותר של פינלי היא ספרו The Ancient Economy (1973), שמבוסס על הרצאות סאטר (Sather Lectures) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שנה קודם לכן. בספר זה פותח פינלי בהתקפה על המסורת המודרנית בדיסציפלינה של ההיסטוריה הכלכלית של העת העתיקה. בעקבות הדגם שהציב קרל פולאני, טוען פינלי שאין לנתח את הכלכלה העתיקה תוך שימוש בתפישות של מדע הכלכלה המודרני, מכיוון שלאדם הקדום לא ראה את הכלכלה כחלק נפרד של החברה והיות שהפעולות הכלכליות בעת העתיקה נקבעו בעיקר ממניעים חברתיים ופחות מסיבות כלכליות.
חסידות רחמסטריווקה
תולדות החסידות
רבי יוחנן נולד בשנת ה'תקע"ו לרבי מרדכי טברסקי בנו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל ולפייגא בת רבי דוד לייקעס, תלמידו של הבעל שם טוב. נישא לחנה בתו של הרב פנחס מקולק (בן רבי זאב וולף מז'יטומיר). לאחר פטירת אביו בכ' באייר ה'תקצ"ז (1837) החל רבי יוחנן לכהן כאדמו"ר. נודע בענוותנותו הרבה. רבי יוחנן לא אמר דברי תורה בטיש, שלא כמנהגם של אביו וסבו.
ארבעת בניו כיהנו באדמו"רות, שלושה מהם ברחמסטריווקה ואחר כך בארץ ישראל.
רבי מרדכי מרחמסטריווקה
בנו השני של רבי יוחנן, רבי מרדכי טברסקי (ה'ת"ר, 1840 - י"ז באייר ה'תר"ף, 1920) כיהן ברחמסטריווקה. בשנת תרס"ו (1906) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, וסביבו התקבצו חסידים. נפצע במאורעות תר"פ בדרכו חזרה מהכותל ונפטר מפצעיו לאחר מספר שבועות בי"ז באייר ה'תר"ף. נטמן באוהל אדמו"רי רחמיסטריווקה בבית הקברות בהר הזיתים. את מקומו בירושלים מילא אחיו רבי מנחם נחום.
שני בניו כיהנו באדמו"רות באירופה:
רבי מנחם נחום מרחמסטריווקה
בנו השלישי של רבי יוחנן, רבי מנחם נחום ("רבי נחומטשע"; ה'תר"ג - כ"ח בשבט ה'תרצ"ו, 1936) כיהן ברחמסטריווקה. חסידיו היו בעיקר מהמוני העם. נישא לחוה בתו של רבי זאב אוירבך מצאצאי רבי אברהם דב מחמלניק, ובשנית נישא לבתו של רבי יעקב יוסף הורנשטיין מברדיצ'ב. בשנת ה'תרפ"ו עלה לירושלים ומילא את מקום אחיו רבי מרדכי לאחר הירצחו. נטמן בבית הקברות בהר הזיתים. חתנו היה רבי חיים משה מהורניסטייפול.
שנים מבניו מילאו יחד את מקומו בירושלים. הם ניהלו שולחנות (טישים) משותפים, ובמסמכים הרשמיים צוין שהחסידות "בנשיאות כ"ק האדמורים שליט"א": בנים נוספים היו:
רבי זאב מרחמסטריווקה
בנו הרביעי של רבי יוחנן, רבי זאב וולף (ה' באדר ה'תר"י - כ' בסיוון ה'תרצ"ז) כיהן אף הוא ברחמסטריווקה. נישא לבת שבע בתו של בן דודו רבי ישעיה משולם זושא טברסקי מצ'רנוביל ולאחר פטירתה, שנתיים לאחר נישואיהם, נישא בשנית לבתו של רבי יעקב שמשון חודרוב מבופולי. היה בעל ידע בפילוסופיה יהודית. כיהן ברבנות במספר עיירות, בהן טולטשין. עלה לארץ ישראל בסיוע ידידו הראי"ה קוק אחרי שנת תר"צ. חתנו, בעל בתו מרגלית, היה רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ. בשנות ה-2000 התגלו כתבי יד רבים שלו. בשנת ה'תשע"ד יצא ספרו "זוהר אור בהיר".
אחד מבניו היה רבי נחום משה אב"ד קובלה, חתן דודו רבי יעקב אריה לייב טברסקי מטריסק, שנספה בשואה עם משפחתו.
החסידות כיום
כיום מכהן רבי דוד טברסקי כאדמו"ר בירושלים. רבי דוד משה טברסקי כאדמו"ר בבורו פארק. רבי יששכר דוב טברסקי, ורבי מנחם נחום טברסקי כאדמו"רים בלייקווד.
רבי דוד
לאחר שרבי ישראל מרדכי נפטר, סירב רבי דוד להתמנות לאדמו"ר והציע לחסידי אביו שיקבלו את מרות דודו או שימנו לאדמו"ר את אחיו הרב נחמן יוסף. בסופו של דבר קיבל על עצמו את התפקיד בהוראת דודו. רבי דוד הוא תלמיד של רבי משה אריה פריינד, שהיה חסיד סאטמר, ובדעותיו נוטה לדעותיו של רבו. בשונה מאביו, אינו מורה להשתתף בבחירות בנימוק שאינו רוצה להתערב בפוליטיקה. כמו כן הורה למוסדותיו להפסיק ליטול כסף מתקציבי מדינת ישראל.
מרכז מוסדות החסידות הנמצא בשכונת גבעת משה כולל בית כנסת, ישיבה גדולה ומקווה. האדמו"ר מתגורר בבניין בית הכנסת. הישיבה הקטנה נמצאת ברחוב דוד ילין בשכונות מקור ברוך-זיכרון משה. בשלהי שנת תשע"ח נפתחה ישיבה קטנה של החסידות גם בביתר עילית. לחסידות מאות חסידים, רובם דור ראשון בחסידות.
ארגון הגג של החסידות נקרא "ממלכת התורה והחסידות רחמיסטריווקא", בניהול בן דודו של האדמו"ר. הארגון מנהל את פעילות בית המדרש שבמרכז החסידות ואת מוסדות החינוך והחסד שלה. מכון "מעיין הברכה" מוציא את דברי תורתם של האדמורי"ם, כולל עלון שבועי. בתי כנסת נוספים של החסידות קיימים בבני ברק, במודיעין עילית, שלושה בבית שמש ושלושה בביתר עילית.
רבי דוד משה
רבי דוד משה מכהן כאדמו״ר מרחמסטריווקא בורו פארק. חתן רבי יעקב יצחק אונגר האדמו"ר מדומברובה וגיס של האדמו"ר מבאבוב - 45, גדל בסקווירא אצל סבו האדמו"ר רבי יעקב יוסף זצ"ל שם למד בתור בחור בישיבה בסקווירא והיה מפורסם בהתמדתו. הוכתר בהלוויית אביו ע״י בן דודו רבי דוד טברסקי למלא את מקום אביו בהנהגת החסידות.
רבי מנחם נחום
רבי מנחם נחום מכהן כאדמו״ר מרחמסטריווקא אוקענדוויין-לייקווד. בן הצעיר של רבי חי יצחק וחתן רבי משה טויב האדמו"ר מקאלוב ומייסד הקהילה החדשה בדרום-לייקווד. הבן הצעיר וחביב של רבי חי יצחק, בחיי אביו היה מוליך ומביא בין החסידים להרבי ועשה הרבה שליחות בדברים של כלל ישראל. גם עומד ליד חותנו הרבי מקאלוב בפעולתיו למען החזרה בתשובה וקירוב רחוקים. הוכתר בהלוויית אביו ע״י בן דודו רבי דוד טברסקי למלא את מקום אביו בהנהגת החסידות.
פדרו פאסוש קואליו
פדרו פאסוש קואליו, בשמו המלא פדרו מנואל ממדה פאסוש קואליו, (בפורטוגזית: Pedro Manuel Mamede Passos Coelho; נולד ב-24 ביולי 1964) הוא פוליטיקאי פורטוגלי, שכיהן כיושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פורטוגל (בשנים 2010–2017), וכראש הממשלה ה-118 של פורטוגל. הוא החליף בשלטון את ז'וזה סוקרטש בעקבות הניצחון בבחירות לפרלמנט מ-5 ביוני 2011. נשבע כראש ממשלה ב-21 ביוני 2011 וכיהן בתפקיד עד 26 בנובמבר 2015. הוא כלכלן ואיש עסקים בהכשרתו. פאסוש קואליו התחיל את דרכו הפוליטית מוקדם בחייו והפך בזמנו למנהיג ארגון הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ביוגרפיה
פדרו פאסוש קואליו נולד ב-1964 בפרגזיה סה נובה בקוימברה כבנם הצעיר של הרופא אנטוניו פאסוש קואליו ושל האחות מריה רודריגש סנטוש ממדה. יש לו אחות יותר גדולה, מריה טרזה, רופאה במקצועה, ואח מבוגר ממנו, מיגל, שנולד עם שיתוק מוחין. פאסוש קואליו בילה את ילדותו באנגולה, בה עבד אביו כרופא. אחרי מהפכת הציפורנים ושחרור אנגולה מהעול הקולוניאלי בשנת 1974 שבה המשפחה לאירופה והתיישבה באחוזת האב על יד וילה ריאל בצפון פורטוגל.
בגיל 24 התחתן עם פטימה פדיניה, חברה בלהקת בנות בשם "דוסה". לזוג נולדה בת. באותה תקופה הפסיק את לימודי המתמטיקה ללא תואר, אם כי הספיק ללמד מתמטיקה תקופה בבית ספר תיכון. פאסוש קואליו הקדיש את רוב מרצו בפעילות פוליטית החל מגיל 14 במסגרת תנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ואחר כך בשורות מפלגה זו. הוא חזר ללימודים מאוחר יותר ובגיל 37 סיים תואר בכלכלה באוניברסיטה לוזיאדה. בינתיים כבר ישב כחבר בפרלמנט בשנים 1991–1999, ועבד ביחסי ציבור וכיועץ בחברה לסחר במתכות ופיננסית.
קריירה פוליטית
בשנים 1996–1999 כיהן כיושב ראש סיעת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בפרלמנט.
אחרי שנת 2004 היה מנהל פיננסים בחברת "פומטינווסט", בשנים 2007–2009 עלה בהייררכיה הניהולית ועד 2009 כיהן כמנכ"ל חברות הבת "ריבטז'ו" ו HLC טז'ו". כמו כן לימד כלכלה יישומית, סחר חוץ וכלכלה במכון הגבוה למדעי חינוך ליסבון. בשנת 2001 יחד עם מיגל פרייטש דה קושטה, לואיש קואימברה, ושקו ראטו, טרזה קואליו ליאל וקרלוש בלנקו דה מוראיש, הקים את תנועת "פורטוגל החושבת". בשנים 2005–2011 כיהן פאסוש קואליו כיושב ראש מועצת העיר וילה ריאל. קודם לכן היה חבר במועצת היישוב אמדורה (2001-1997).
במפלגה הוא קידם אג'נדה נאו-ליברלית ובמאי 2009 נבחר ליושב ראש המפלגה. הקים בהמשך עוד צוות חשיבה הקרוי "'Construir Ideias' ("פיתוח רעיונות").
ראש ממשלת פורטוגל
בבחירות 5 ביוני 2011 כבר התוצאות הראשונות הצביעו על כך שמפלגתו של פאסוש קואליו זכתה ב-40% מהקולות. ב-15 ביוני 2011 התמנה ראש ממשלה על ידי הנשיא אניבל קבאקו סילבה והרכיב מיד ממשלת קואליציה יחד עם המרכז הדמוקרטי וסוציאלי – המפלגה העממית CDS-PP. ממשלתו מונה רק 11 שרים, מתוכם 4 עצמאיים – כולל שר המדינה ושר החוץ פאולו פורטאש ושר האוצר.
לממשלתו הייתה רוב מוחלט של 132 מתוך 230 חברי הפרלמנט הפורטוגלי. בכניסתו לתפקיד העדיף פאסוש קואליו שלא לעבור לגור במשכן הרשמי של ראש ממשלת פורטוגל, אלא להישאר לגור בביתו. ב-3 במרץ 2012 פאסוש קואליו נבחר שוב, כמועמד יחיד, ליושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בכניסתו לתפקיד הודיע פאסוש רואליו על צעדי צנע על מנת להוציא את פורטוגל מן המשבר הכלכלי. על מנת ליישם את תוכנית ההצלה שהומלצה על ידי האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית ביצעה ממשלתו קיצוצים בתקציב הבריאות, החינוך והרווחה. נערכה רפורמת המנהל המקומי. בוטלו 18 מועצות ברחבי המדינה ומספר גדול של פרגזיות (מספרן הופחת מ-4,261 ל-3,091). בוצעו פיטורים של עובדים בשירות הציבורי וקיצוצים בשכרם. הופרטו מוסדות, חברות וקרנות ממשלתיים. הועלה מס הערך המוסף. שונו תאריכיהם של כמה חגים ציבוריים שהועברו לימי שני או ליום שישי כדי להימנע מהארכת ימי השבתון של הבנקים בסופי השבוע. הופחתו תקופות תשלומי דמי האבטלה ושונו כללי תשלומם. קוצצו פריבילגיות של חברת פורטוגל טלקום. הוקם הבנק הפורטוגזי לפיתוח והופרטה חברת התעופה TAP. הונהגו אגרות חדשות לכבישים מהירים והושהתה התוכנית לבניית קו הרכבת המהירה ליסבון-מדריד. נערכה רפורמה של רשויות הרגולציה שהפכו לעצמאיות, כשתהליך מינוי ראשיהן נעשה בהשתתפות הממשלה, הפרלמנט והנשיא. נערכו רפורמות בתקשורת – בסוכנות החדשות, רשות השידור וערוצי הטלוויזיה. בשנת 2013 התקיימו במדינה הפגנות המוניות נגד תוכניות הצנע של הממשלה. הקואליציה בראשותו איבדה את הרוב בפרלמנט בבחירות בשנת 2015 ופאסוש קואליו נאלץ להרכיב ממשלת מיעוט. עם זאת כעבור חודש הופל על ידי האופוזיציה בהצבעת אי אמון נגד תוכנית הממשלה. לפיכך הוא סיים את תפקידו ב-26 בנובמבר 2015.
פעילותו האקדמית
אחרי סוף כהונתו כראש הממשלה הוא מלמד במכון הגבוה למדעי חברה ומדינה של אוניברסיטת ליסבון ובאוניברסיטת לוזיאדה.
חיים פרטיים
פאסוש קואליו גר במסאמה, יישוב קהילתי במחוז סינטרה בליסבון רבתי. היה נשוי לפטימה פדיניה (שהייתה זמרת בהרכב הבנות "דוסה") ולהם שתי בנות. מנישואיו השניים עם לאורה פריירה, פיזיותרפיסטית בת למסטיסים מביסאו, נולדה לו בת נוספת. אשתו השנייה נפטרה מסרטן בשנת 2020 אחרי ארבע שנות מאבק במחלה. פאסוש קואליו יודע גם צרפתית ואנגלית. הוא למד פיתוח קול וכבריטון שר אריות מאופרות.
11 הנקודות
11 הנקודות הן אחד-עשר יישובים אשר הוקמו במבצע התיישבות גדול בנגב הצפוני, במוצאי יום הכיפורים תש"ז י"א בתשרי, בלילה שבין 5 ל-6 באוקטובר 1946, ביוזמת הסוכנות היהודית. מטרת המבצע הייתה הכללת אזור הנגב בתוך גבולותיה העתידיים של המדינה היהודית. נחשב למבצע ההתיישבות הגדול מסוגו בתקופת היישוב.
הרקע המדיני למבצע
הרוב המוחלט של היישוב היהודי ב-1946 היה מרוכז במרכז הארץ וצפונה. בנגב ישבו מאות בודדות של מתיישבים יהודים במספר מועט של קיבוצים בנגב הצפוני ובשלושת המצפים. האוכלוסייה בנגב מנתה כ-50,000 תושבים, רובם המוחלט בדווים. לאחר פרסום הספר הלבן של שנת 1939 הגבירו מוסדות היישוב רכישה של קרקעות גם בנגב (תוך כדי עקיפת החוק שאסר זאת) כחלק מתוכנית להתיישבות עתידית. ביולי 1946 פורסמה תוכנית מוריסון גריידי, שצמצמה במידה ניכרת את השטח שיועד לבית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. התוכנית קבעה כי מדינה יהודית תקום על 17% משטחי ארץ ישראל המערבית, מדינה ערבית על 40% מן השטח ו-43% אחוז (כולל ירושלים) יישארו בידי המנדט הבריטי. הנגב הצפוני יועד להיות חלק מהמדינה הערבית והנגב הדרומי יועד להישאר בשטח הבריטי.
עוד טרם לפרסום תוכנית מוריסון גריידי, החליטו ראשי היישוב לקבוע עובדות בשטח, מציאות מדינית חדשה, שתאלץ את הגורמים הבינלאומיים לשקול את מפת החלוקה מחדש. העיתוי לפעולה נבחר כתגובה לאירועי השבת השחורה בה נעצרו מרבית מנהיגי היישוב ולאחר ה"עוצר הגדול" (עוצר של 80 שעות על תל אביב בקיץ 1946). לוי אשכול, שמילא זמנית את תפקיד ראש מחלקת ההתיישבות של הסוכנות בארץ, יזם את הקמת 11 היישובים. כתב על כך שמחה בלאס בספרו "מי מריבה ומעש":
כתב על כך ביומנו ד"ר יוסף ויץ, מראשי הקרן הקיימת לישראל (שביוזמתו הוקמו עוד ב-1943 שלושת המצפים):
היקפו הנרחב של המבצע נועד ליצירת מציאות פוליטית חדשה בנגב הצפוני תוך כדי הפניית דעת הקהל של הציבור היהודי בארץ ובחו"ל לחשיבות יישוב הנגב. המארגנים העריכו כי יקשה על הבריטים לפנות בכוח מספר רב של נקודות. הקרבה היחסית בין הנקודות הייתה אמורה לאפשר להן לסייע אחת לשנייה בנושאי ביטחון ולוגיסטיקה.
ההכנות למבצע
הגופים המיישבים דאגו שהקרקעות עליהן עלו 11 הנקודות יהיו בבעלות יהודית. רכישת הקרקעות הייתה חלקה פרי יוזמה פרטית - משה סמילנסקי וחלקה מוסדית - חברת הכשרת היישוב והקרן הקיימת.
לעלייה לקרקע קדמה תוכנית מפורטת להנחת שני קווי מים מקידוח באזור ניר-עם אל היישובים החדשים. התוכנית הייתה של מהנדס המים של מקורות - שמחה בלאס שיזם הבאת צינורות באורך 200 ק"מ, שהוצעו למכירה בלונדון, לאחר שבמשך מלחמת העולם השנייה השתמשו בהם להזרמת מים לכיבוי השריפות שנגרמו על ידי התקפות האוויר הגרמניות. כמו כן הובער בחלק מהם דלק כדי לייצר מסכי עשן מעל לעיר ולהסתירה מהטייסים הגרמניים. על מנת לשמור על חשאיות המבצע, עוכבה הנחת הקווים ובפועל התבצעה רק ב-1947.
איוש הנקודות הוטל על כל הזרמים ההתיישבותיים. נמסרה הודעה ל-11 גופים התיישבותיים. רובם ישבו כפלוגות עבודה במושבות במרכז הארץ ומיעוטם עדיין היו גרעיני נוער במסגרת הפלמ"ח. על כל גוף כזה היה להכין לליל העלייה על הקרקע 25 חברים ו-5 חברות. המיקום המדויק אליו היה מיועד לעלות כל גוף נשמר בסוד עד לליל העלייה.
התאריך המדויק למבצע, במוצאי יום הכיפורים, נבחר על מנת להקטין את ערנות הבריטים ונבע משתי סיבות: הקושי לצפות שיהודים יוציאו לפועל מבצע כה גדול מיד אחרי הצום וגם מאחר שהיה זה מוצאי שבת וערב היום החופשי (יום א') של החיילים הבריטיים.
המוסדות העריכו את המבצע כמורכב ומסוכן ולכן הטילו את תכנון המבצע וביצועו על מטה ההגנה. כמפקד המבצע נקבע יוסף אבידר. לצורך המבצע גויסו מתנדבים מיישובים ותיקים, כלי רכב רבים ונוטרים שתפקידם היה לאבטח את המבצע. כל הציוד וחומרי הבנייה רוכזו בבסיסי היציאה על ידי חברת סולל בונה.
העלייה לקרקע
מספר שעות לאחר סיום צום יום הכיפורים החלו בהעמסת הציוד על המשאיות ובסביבות חצות יצאו משש נקודות הבסיס שיירות של מכוניות לעבר 11 הנקודות. השתתפו במבצע כ־200 משאיות וכלי רכב שונים וכ-1,000 איש. התנועה לנקודות עברה בשלום והשיירות לא התגלו (במקרה של חצרים, המשאיות הגיעו מבארות יצחק שבצפון והאנשים הגיעו במסע רגלי מבית אשל שבמזרח וזאת, כדי למנוע גילוי המשאיות על ידי תושבי באר שבע הערבית שלידה עבר מסלול ההגעה הרגלי). העבודה בנקודות עצמן נמשכה למעשה יומיים עד השלמת כל המבנים והגדרות שתוכננו.
היישובים שעלו באותו לילה על הקרקע הם:
התגובות למבצע
גם בימים שאחרי כן נמנעו הבריטים מפעולה נגד היישובים החדשים. גם בשל העובדה כי החוק העות'מאני של איסור הריסת מבנה מקורה היה עדיין בתוקף, גם כי סברו שהנקודות הן מעין "תחנות ניסויים חקלאיים" (כפי שהיו שלושת המצפים), וגם (ואולי זו הסיבה העיקרית) מחשש לתגובה שלילית בעולם ובמיוחד מהתנגדות אמריקאית.