cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהויקים פאפוריש
דרכי הוראתו
פרט לספרי הלימוד כתב עשרות מאמרים בתחומי הוראתה הגאוגרפיה בביטאונים שונים, וכן הוציא שתי מונוגרפיות גדולות: האחת על מצרים והשנייה על ארצות הברית ובשנות ה-60 פרסם גם ספר כללי על מתודיקה של גאוגרפיה.
יצחק לומברוזו
תולדות חייו
בשנת תע"ח (1718) שימש כדיין קהילת גראנה. בשנת תצ"ח (1738) מונה לתפקיד הרב הראשי של קהילה זו, אב בית הדין וראש הישיבה. בשנת תק"א (1741), לאחר פטירתו של רבי אברהם טייב, אשר שימש כרב הראשי של יהדות תוניסיה כולה, נתמנה רבי יצחק למלא את מקומו ולכהן כרבה הראשי גם של הקהילה ה"תוניסאית", ונחשב למורם ורבם של רוב רבני תוניסיה.
רבי יצחק נפטר בשנת תקי"ב (1752) ונקבר בבית הקברות היהודי הישן של העיר תוניס.
משפחתו
סבו היה רבי מאיר לומברוזו שהיה רב גדול בתוניס (ככל הנראה דיין או רב ראשי), חי בסוף המאה ה-17.
אחיו רבי אברהם (הראשון), נפטר בסביבות שנת 1770 ונכתב עליו בספר "פרי קדש" כי נקרא אברהם החסיד, מפני שלפי המסופר, נגלה אליו אליהו.
בנו, רבי אברהם (ג'אקומו) (השני). על פי ספר "חיים וחסד" היה תלמיד חכם וחסיד גדול. חתום בהקדמה לספר "זרע יצחק" ובהסכמות לספרים נוספים. נפטר ב־14 בנובמבר 1782 (ח' כסלו תקמ"ג).
מוצא המשפחה הוא מאיטליה. בהמשך הגרה המשפחה לתוניסיה, כחלק מקהילת גראנה.
תאונת הצוללות ליד האי קילדין
תאונת הצוללות ליד האי קילדין הייתה אירוע בו התנגשו צוללת גרעינית של צי ארצות הברית USS באטון רוז' (מדגם לוס אנג'לס SSN-689) וצוללת גרעינית של חיל הים הרוסי B276 קוסטרומה (מדגם סיירה) ליד בסיס הצי הרוסי סברומורסק ב-11 בפברואר 1992. האירוע התרחש בעת שהצוללת האמריקאית עסקה ככל הנראה ביירוט תקשורת צבאית רוסית.
רקע כללי
בעקבות נפילת ברית המועצות בשנת 1991 שררה אי-ודאות בקרב קהילת המודיעין האמריקאית ביחס לכוחות הסובייטים לשעבר, ובמיוחד באשר לנכסים האסטרטגיים שנותרו בשליטת רוסיה. חיל הים האמריקני המשיך לנטר את בסיסי הצוללות הגרעיניות הרוסיות כדי לעקוב אחר ההתפתחויות. במהלך המלחמה הקרה, סוג זה של מעקב אחר צוללות היה ידוע בכינוי מבצע "אבן קדושה" (Holy Stone Operation). הסופר ג'פרי טי ריצ'לסון טוען כי מבצע "אבן הקדושה" נמשך ללא הפוגה והאירוע ב-1992 היה חלק ממנו. איסוף מודיעין זה כלל התחברות והאזנה לכבלי תקשורת צוללת רוסים/סובייטים, איסוף מודיעין אלקטרוני ומודיעין אקוסטי מצוללות וכן תצפית על ניסויי טילים בליסטיים.
הגורם האפשרי
האירוע התרחש בתאריך 11 פברואר 1992 בשעה 20:16 שעון מקומי, בנקודה שנמצאת כ-20 ק"מ מקו החוף, באזור שנחשב מים בינלאומיים לפי השקפת ארצות הברית ומים טריטוריאליים לפי השקפת רוסיה (עקב החישוב הרוסי בקו בסיס ישר). המשימה של "באטון רוז" ליד סברומורסק הייתה, על פי הדיווחים תחזוקת והתקנת מכשירים לניטור מודיעין אלקטרוני על קרקעית הים. העיתונות האמריקאית טענה כי הצוללת ניטרה תעבורת קשר אלחוטית בין בסיסים רוסיים, אך העיתונות ברוסיה טענה כי שני כלי השיט היו מעורבים במשחק "חתול ועכבר". לפי אנליסט חיל הים הרוסי יוג'ין מיאסניקוב, כמות אמצעי הגילוי והעיקוב נגד הצוללות שפרסו הרוסים לאורך חופיהם הופכת את האפשרות הראשונה לבלתי סבירה. לטענתו, נראה כי גם הטיעון השני חלש בהתחשב בנסיבות וכי נראה שהתאונה אירעה ממש במקרה.
משברי הגלים במים הרדודים באותו אזור בים ברנץ מנעו גילוי אויב מוקדם על ידי אחת מהצוללות. בזמן האירוע, שתי הצוללות השתמשו בסונארים פסיביים בלבד. מיאסניקוב טען כי צוללות מדגם "לוס אנג'לס'" אינן מסוגלות לזהות אותות אקוסטיים ממטרות הממוקמות ב"שטח מת" הנמצא בתוך חרוט של 60 מעלות בצידן האחורי, ולכן התרחיש הסביר ביותר היה ש"הקוסטרומה" הייתה מאחורי ה"בטון רוז'". ואכן, ההתנגשות התרחשה כאשר ה"קוסטרומה" צפה ופגעה בצוללת ארצות הברית מתחת לחלקה האחורי. גם הסונאר של צוללות מדגם "סיירה" "חירש" לכיוון האחורי. עם זאת, ניתן אולי להסיק מהאירוע כי צוללות תקיפה רוסיות מסוגלות להימנע מזיהוי אקוסטי פסיבי, לפחות בתנאים מסוימים.
הנזק
לשתי הצוללות נגרם נזק, אך לא דווח על נפגעים. דיווחים רוסים ומעקב אווירי אמריקני מסרו כי גשר הפיקוד של ה"קוסטרומה" ניזוק. על פי דיווח של חיל הים הרוסי נמצאו פיסות של חומר מרוכב בולע מכ"ם שהיה בחיפוי החיצוני של "באטון רוז'". הצי האמריקני טען כי מלבד שריטות, שקעים ושני חתכים קלים במיכל הנטל שלה בנמל, "לבאטון רוז'" לא נגרם נזק גדול. עם זאת, בעקבות הפגיעה, כל קרע בגוף הצוללת היה מסכן את עמידתה בלחץ בעת צלילה. "באטון רוז'" הוכרזה כמושבתת ב-17 בספטמבר 1993, אם כי יש גורמים שטענו כי הצוללת האמריקאית כבר הוצאה משירות בינואר 1993. לדברי גרגורי סטיב, אוצר המוזיאון הימי של ארקנסו, וכמה מקורות אירופיים, עלויות תיקון גוף הצוללת הפגום, יחד עם תדלוק גרעיני מתוכנן, היו הרבה מעבר לתקציב המתוכנן והצי האמריקני בחר לפרק את הצוללת. קציני חיל הים הרוסים טענו כי הצוללת האמריקאית הפכה ללא שמישה לחלוטין מיד לאחר ההתנגשות. "באטון רוז'" הושבתה במספנת הצי מר (אנ')  בקליפורניה ב-1 בנובמבר 1993 ונגרטה במספנת הצי פוגה סאונד (אנ') בברמרטון, וושינגטון. 17 שנים וחצי מאז הושקה, ב-13 ינואר 1995, היא הפכה לצוללת הראשונה מדגם לוס אנג'לס שיצאה מהשירות. חלק מאחיותיה שירתו למעלה מ-25 שנים. פירוק הצוללת נסתיים סופית ב-30 ספטמבר 1997.
השלכות פוליטיות
האירוע ייצר מבוכה בוושינגטון. רוסיה התלוננה בערוצים דיפלומטיים, והפנטגון הודה במהרה בניגוד למדיניות רשמית באותה תקופה כי התרחשה תאונת התנגשות. בהמשך נערכה פגישה בין שר החוץ ג'יימס בייקר לנשיא רוסיה בוריס ילצין. הצי הרוסי האשים את ארצות הברית בהמשך פעולות מודיעין סביב המים הטריטוריאליים של רוסיה למרות סיום המלחמה הקרה. הדבר הביא את חיל הים האמריקני לעצור פעילויות ספציפיות של צוללות מנגד לבסיסים הרוסים, כמו ציתות לכבלי תקשורת תת-מימיים או יירוט תקשורת אלחוטית. צעד זה לא מנע מאוחר יותר תקרית במארס 1993, כאשר צוללת אמריקנית בשם גריילינג (אנ') (מדגם סטורגון) התנגשה בצוללת רוסית בשם נובומוסקובסק (אנ') (מדגם דלתא) בסמוך לחצי האי קולה.
עמודי תבל (מיני-סדרה)
תקציר עלילה
כמו ברומן שעליו מבוססת הסדרה, העלילה מתרכזת בבניית הקתדרלה בעיר הבדיונית קינגסברידג', בתקופה הסוערת הידועה בשם האנרכיה, שהתרחשה ב.
הבדלים בין הסדרה לרומן
נערכו שינויים אחדים באפיון של חלק מהדמויות. למשל, ולראן הוא מבוגר יותר מאשר ברומן, ואילו רמיגיוס הוא צעיר יותר. כמו כן השחקנים המגלמים את אלפרד, ג'ק, ריצ'רד ואליינה הם מבוגרים יותר מאשר גילם בתחילת הרומן. הדמויות של הנרי מבלואה, אנדרו סקריסט, מיליוס, ותומאס בקט, לא מופיעות כלל בסדרה. גילוי העריות שבין ריגאן לבנה ויליאם, לא קיים ברומן. סיפורם של פיליפ ואחיו פרנסיס, שניצלו על ידי האב פיטר אחר מות הוריהם, הושמט מהסדרה. במקום זה סופר שאב המנזר ג'יימס הוא זה שהביא את פיליפ הילד למנזר. הדמות של הגנב שתוקף את מרתה, וגונב את החזיר שלהם, מתמזגת בסדרה עם הנזיר ג'וני אייטפנס.
יש שינויים גם באירועים שקורים לדמויות שונות. ג'ק שרבורג, המאהב של אלן ואביו של ג'ק, לא נהרג בתלייה אלה מועלה על המוקד. אלן אינה בהיריון, אלא נושאת בידיה תינוק. הקשר הרומנטי בין אלן לטום לא מתרחש אחרי מותה של אגנס, אלא אלן מתקרבת אל טום, כשהיא מבקשת שג'ק יהיה חניך שלו בבנייה. כמו כן, לא נראה שאלפרד מתנהג בבריונות כלפי מרתה או ג'ק. סצנת התלייה של ברת'ולמיו, בה אליאנה פונה בתחינה לסטיבן שיחוס על אביה, וסטיבן מציע לריצ'רד להיות אביר, לא מתרחשת ברומן, שבו ברת'ולמיו מת לבדו בכלא. ברומן ג'ק לא נלחם בוולטר כדי לקבל את הזכויות על המחצבה, כפי שבמופיע בפרק שלוש, וידו אינה נשברת. פרסי האמליי מת ברומן מוות בתליה, ואילו בפרק ארבע של הסדרה, רייגאן אשתו מקיזה את דמו עד מוות. כמו כן נוספה לסדרה הרעלה של ג'ק שמתרחשת בפרק השישי.
שינויים נוספים בעלילה כוללים את גופת הקדוש שנשרפת בכנסייה, ולא נשמרה כמו ברומן, ואילו הגולגולת נעלמת. עוד בסדרה, טום אומר לג'ק לפסל את דמותו של אדולפוס הקדוש. ברומן הנרי מבלואה, ולא סטיבן, הוא שמבקר באתר הבנייה של הקתדרלה. הסצנה של השחייה באגם, שבה אליינה שוחה ואחר כך מצילה את אלפרד מטביעה, אינה מופיעה ברומן. סיפור מסעותיהם של ג'ק ואליאנה בספרד אינו מתרחשים בסדרה. לכן, במקום הפסל הבוכה שג'ק מקבל בטולדו, הוא מגלף בעצמו פסל מעץ, ושם בו אבן שנדחתה על ידי הבנאים בסן דניס. לא מופיעים ברומן אירועים שמתרחשים בפרק 7 של הסדרה, בהם הפיכת רמיגיוס לאב המנזר במקום פיליפ, ניסיון ההתנקשות של קאתברט בג'ק, ורצח רייגאן על ידי ויליאם. בסדרה ולראן נופל מהקתדרלה ונהרג, ואילו ברומן הוא נאשם על חלקו ברצח תומאס בקט, יורד מגדולתו והופך לנזיר. לבסוף, ולראן ובני הזוג האמליי אינם מוזכרים ברומן כמי שנכחו בספינה הלבנה, ולא הוצגו כמו שהתקיפו את הנסיך הצעיר ואשתו. אחת הסצנות המרגשות ברומן, בה מתוארת פגישתו של ג'ק עם משפחת אביו, מוצגת בסדרה בצורה נטולת דרמה.
הפקה
הפקת המיני-סדרה ארכה לערך שנה, ועלותה הייתה כארבעים מיליון דולר. את הפרויקט מימנו חברת ההפקה הגרמנית Tandem Communications, החברה הקנדית Muse Entertainment Enterprises, וחברת Scott Free Productions שבסיסה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת. הצילומים נערכו באוסטריה ובהונגריה בשנת 2009. צילומי האוויר העכשוויים בסיום הסדרה נעכו בעיר סולסברי. באמצעות טכניקת CGI שולבו בצילומים קתדרלת סולסברי וקתדרלת ולס, כדי לייצג את הקתדרלה הבדיונית של קינגסברידג'. אלה היו שתי הקתדרלות שהיוו השראה לפולט בכתיבת הרומן. ב-2012 הופקה סדרת המשך המבוססת על הרומן "עולם ללא קץ", ספר ההמשך של "עמודי תבל".
צבא האסלאם
שמאל|ממוזער|250px|מתקני קידוח הנפט סמוך לבאקו עולים באש בעת קרב באקו צבא האסלאם (טורקית İslam Ordusu) היה כוח צבאי שהקימה האימפריה העות'מאנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה בהוראתו של שר המלחמה איסמאיל אנוור פאשה. צבא האסלאם הוקם בחודש מרץ 1918 והתקיים עד לאוקטובר 1918.
חלקם של הרוסים במלחמת העולם הראשונה החל להצטמצם בשל מצב התוהו שהשתלט על רוסיה לאחר מהפכת פברואר. במשך שנת 1917 הלך הצבא הרוסי בן חצי מיליון החיילים והתפזר, עד שבראשית 1918 נותרו ממנו כמה אלפי חיילים וכמאתיים קצינים. ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק ולפיו פרשה רוסיה מהשתתפותה במלחמת העולם הראשונה וויתרה על כל השטחים שנמסרו לה בקווקז מכוחו של קונגרס ברלין. למרות מחלוקת בעניין בין הממשלה העות'מאנית לבין בת בריתם גרמניה, החליט אנוור פאשה לקדם את תוכניתו ולכבוש את דרום הקווקז תוך ניצול התוהו שפקד את רוסיה. לשם כך הקים את צבא האסלאם שמנה בין 14,000 ל-25,000 חיילים, כולם מוסלמים ומכאן שמו של הכוח. באופן מכוון לא כלל הכוח קצינים גרמנים, דבר שהיה מקובל בצבא העות'מאני משך כל שנות המלחמה, שכן אנוור פשה סבר כי לגרמניה ולאימפריה העות'מאנית שוב אין מטרות משותפות לאחר פרישת רוסיה מהמערכה.
צבא האסלאם לא נתקל בהתנגדות ממשית בדרכו מזרחה דרך הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, ובשורה של קרבות שברובם ניצח הגיע עד לבאקו שלחופי הים הכספי. בינתיים הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז התפרקה לשלוש ישויות שונות - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. ב-4 ביוני 1918, לאחר שצבא האסלאם הגיע למרחק של שבעה ק"מ הלבד מירוואן, נחתם הסכם בתומי אשר סיים את מצב הלוחמה עם הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, אם כי כוחות ארמנים פורשים המשיכו להילחם בעות'מאנים גם לאחר מכן. קרב באקו שנערך באזרבייג'ן בין 26 באוגוסט 1918 ו-14 בספטמבר 1918, בין צבא האסלאם וכוחות לא סדירים אזרים לבין כוח בריטי, חיילים ארמנים, כוחות אזרים אנטי-קומוניסטים וחיילים מהצבא הלבן הסתיים בניצחונם של הראשונים. בקרב זה איבד צבא האסלאם כ-2,000 לוחמים.
זירת הקווקז הייתה לזירה היחידה, למעט הדרדנלים, בה הגיעה האימפריה העות'מאנית להישגים צבאיים בני קיימא במלחמת העולם הראשונה. ואולם זמן קצר לאחר מכן, עם כניעת העות'מאנים בהפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918, פורק גם צבא האסלאם והעות'מאנים נסוגו מכל השטחים שכבשו.
לירוי צעירי
לירוי צעירי (נולד ב-2 במרץ 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר. הוא אחיו הבכור של הכדורגלן בן צעירי.
קריירה
בקיץ 2011 עבר צעירי לקבוצת מכלן, במדיה ערך 15 הופעות בליגת העל הבלגית. לאחר שנה בבלגיה חזר צעירי לישראל, והושאל למכבי חיפה, במדיה שותף ב-19 משחקי ליגה בעונת 2012/2013. בקיץ 2013 השתחרר מחוזהו במכלן וחזר לבני יהודה. בעונת 2013/2014 כבש שני שערים, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. ב-4 בנובמבר 2014 חתם צעירי לעונה אחת בהפועל פתח תקווה, במדיה כבש ארבעה שערי ליגה בעונת 2014/2015, ובסופה ירד עמה לליגה הלאומית וסיים את דרכו במועדון.
ב-18 ביוני 2015 חתם צעירי לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בבית"ר ירושלים. ב-2 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשהשלים 90 דקות בתיקו 0–0 נגד אורדבסי שימקנט הקזחית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-28 בספטמבר 2015 כבש צעירי את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–1 על הפועל כפר סבא, ובסך הכל כבש שער אחד ב-25 הופעות ליגה בעונת 2015/2016. בתום העונה החליטה הקבוצה שלא לממש את האופציה וצעירי שוחרר מהקבוצה. ב-29 ביוני 2016 חתם צעירי לשנתיים במכבי פתח תקווה. בעונת 2016/2017 כבש חמישה שערי ליגה, ובעונת 2017/2018 כבש שער אחד.
ב-26 באוגוסט 2018 חזר צעירי לבית"ר ירושלים, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון. הוא שיחק שבעה משחקים בלבד בעונת 2018/2019, וב-5 בפברואר 2019 חתם בעירוני קריית שמונה, אך במדיה לא שיחק כלל עד תום העונה. ב-15 באוגוסט 2019 חתם צעירי בהפועל כפר סבא. ב-11 בפברואר 2020 עבר למכבי הרצליה מליגה א'.
ב-10 באוגוסט 2021 הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
ונוס מווילנדורף
ונוס מווילנדורף הידועה גם בתור האשה מווילנדורף היא צלמית פרהיסטורית של אישה בגובה 11.1 ס"מ שנתגלה ב-1908 באתר מהתקופה הפלאוליתית העליונה סמוך לווילנדורף (Willendorf) בעמק הוואכאו שבאוסטריה, על ידי הארכאולוג יוזף סומבתי. הצלמית מגולפת באבן גיר אואוליטית מסוג שאינו מצוי באזור וצבועה באוכרה אדומה.
בבדיקה חוזרת של הסטרטיגרפיה באתר העריכו החוקרים שגיל השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית הוא כ-30,000 שנים לפני זמננו.
הצלמית לא נועדה כנראה להיות פורטרט ריאליסטי אלא אידיאליזציה של הגוף הנשי. הפות, השדיים והבטן התפוחה מודגשים מאוד, דבר המרמז על קשר חזק לפוריות. זרועותיה הזעירות מקופלות מעל שדייה, ואין לה תווי פנים ברורים. ראשה מכוסה במה שנראה כצמות מלופפות, או סוג של כיסוי ראש.
רגלי הצלמית לא עוצבו כך שהיא תוכל לעמוד בעצמה. עקב כך משערים כי הצלמית נועדה להיות מוחזקת בידיים ולא רק להביט בה בלבד. ארכאולוגים אחדים טוענים שהיא שמשה כקמע למזל. אחרים העלו את ההשערה כי הצלמית נועדה להחדרה לפות, כסוג של כישוף שנועד להגביר את הפוריות.
מאז שצלמית זו נתגלתה וקיבלה את שמה נתגלו צלמיות דומות נוספות וצורות אמנות אחרות מאותה התקופה, המכונות כיום צלמיות ונוס.
אבי וייס (רב)
אַבְרָהָם חַיִּים יוֹסֵף הַכֹּהֵן (אָבִי) וַיְס (נולד ב-24 ביוני 1944) הוא רב אמריקאי המשתייך לזרם האורתודוקסיה הפתוחה, תת-זרם ליברלי ביותר בתוך האורתודוקסיה המודרנית. עמד בראש בית הכנסת "המכון העברי ריברדייל" שברובע הברונקס בניו יורק והיה נשיא ומייסד ישיבת חובבי תורה.
ביוגרפיה
נולד בניו יורק, בנם של הרב משה ומרים וייס.
בשנת 1964, היה מראשוני הפעילים שהצטרפו ליעקב בירנבאום במאבק למען יהודי ברית המועצות, והיה ממייסדי ארגון הסטודנטים SSSJ (Students Struggle for Soviet Jewry). מאז ועד שנות ה-90 הפגין עבור מטרות יהודיות וישראליות רבות בארצות הברית ובעולם. אחת מההפגנות הידועות הייתה נגד המנזר הכרמליתי במחנה ההשמדה אושוויץ. במהלך מלחמת המפרץ הפגין נגד שר החוץ המערב גרמני הנס-דיטריך גנשר שביקר בישראל.
וייס משתייך לצד הליברלי של זרם האורתודוקסיה המודרנית. הוא מכנה את שיטתו "אורתודוקסיה פתוחה". מאז שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים הפך בית הכנסת שלו למוקד משיכה בימי חג ומועד גם למאות ישראלים חילוניים שהתגוררו בריברדייל וסביבתה. הוא תומך במעורבות רבה יותר של נשים בתחומים שבציבור האורתודוקסי שמורים לגברים, כגון תפילת נשים ופסיקת הלכה בידי נשים. ביוני 2009 הסמיך הרב וייס את תלמידתו, שרה הורביץ, לתואר "מהר"ת" (מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית). בפברואר 2010 שינה את התואר ל"רבה" ("Rabba"). בעקבות ביקורת ציבורית שנמתחה על המהלך התחייב וייס שלא יסמיך תלמידות נוספות לתואר זה. בנוסף, הוא הקים ישיבה מתחרה לישיבה יוניברסיטי בשם "ישיבת חובבי תורה".
בשנת 2013 הודיעה הרבנות הראשית לישראל שלא תקבל עדות שלו על יהדות ומצב משפחתי של אדם, בנימוק שקיים ספק ביחס ל"מידת מחויבותו להלכה היהודית הנהוגה והמקובלת". הרבנים דוד סתיו, שלמה ריסקין, יהודה גלעד ואחרים התייצבו לצדו של הרב וייס. בעקבות הסערה שהתעוררה ולאחר מאבק משפטי, הודיעה הרבנות הראשית לרב וייס שתכיר במסמכים החתומים על ידו.
ביוני 2013 פרש מתפקיד נשיא ישיבת חובבי תורה וביולי 2015 פרש גם מתפקיד רב בית הכנסת שייסד. "האורתודוקסיה הפתוחה" הוכרזה כתנועת כפירה על ידי מועצת גדולי התורה באמריקה ומרכז רבני אירופה.
זי קיי
זוהר כספי (נולד ב-4 במרץ 1988), ידוע בשם הבמה זי קיי (Z.K), הוא ראפר ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
זוהר כספי נולד ב-1988 בבאקו, אזרבייג'ן. ב-1994 עלה עם משפחתו לישראל. גדל והתחנך בקריית אתא.
קריירה
ב-2006 חבר לסיי אבשלום, יחד הקימו את ההרכב "הצד האחר" והוציאו את האלבום "זה לא עובר רדיו". לאחר מכן, הוציאו שני פרויקטים נוספים, "זה לא עובר גראמי" ב-2008, ו"Audi Alteram Partem" ב-2010.
ב-2012 פרסם הראפר רון נשר דיס המכוון כלפי זי קיי בשם "חלומות שחורים". כתגובה, הוציא זי קיי שיר הנושא את אותו השם.
ב-2020 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "ניו.זי.לנד". האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, ביניהם זי קיי עצמו ודודו טסה.
בסמוך לפעילותו כראפר, זי קיי פועל כמפיק מוזיקלי. בין האמנים איתם עבד ניתן למנות את רביד פלוטניק, טונה, דודו טסה וסול ג'יי.
Head (יוניקס)
head היא פקודת Unix ומערכת הפעלה דמוית יוניקס, שמטרתה להציג את תחילתם של קובצי טקסט או מידע שמועבר באמצעות צינור עיבוד נתונים.
הפקודה המשלימה שמציגה את סופם של קבצים היא הפקודה tail.
פעולה
כאשר עובדים בשורת פקודה קיימת מגבלה של מספר התווים אותם יכול להכיל החלון ולכן נוח יותר להציג מספר תווים מוגבל. לדוגמה בעת עבודה עם קבצים גדולים בהם נרצה לקרוא רק את כותרת הקובץ בלבד.
שימוש
הצגת 10 השורות הראשונות בקובץ הצגת 3 השורות הראשונות בקובץ הצגת 3 התווים הראשונים בקובץ קבלת פלט באמצעות צינור עיבוד נתונים והצגת 10 השורות הראשונות קבלת שם באמצעות צינור עיבוד נתונים והצגת 3 התווים הראשונים
Only You (שיר של צ'יט קודס)
Only You (בעברית: רק אתה) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס, ביחד עם צ'יט קודס. השיר יצא לאור ב-22 ביוני 2018, כסינגל על ידי חברות התקליטים 300 אנטרטיינמנט וסייקו מיוזיק. השיר נכלל בגרסת הדלוקס של אלבומה החמישי של ליטל מיקס, LM5.
השיר הגיע למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-185 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא לאור ב-12 ביולי 2018 והועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של ליטל מיקס. הקליפ עוסק בקהילת הלהט"ב ובו ניתן לראות שתי בנות (שמגולמות על ידי ליסה סטארט ופייטון ליסט) כשהן חוגגות בבית, תוך שאחת מהן הופכת בפתאומיות לבת ים. את הקליפ ביים פרנק בורין.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-55 מיליון צפיות.
זיהום מים
זיהום מים הוא מצב שבו ריכוזם של חומרים מסוימים אשר אינם מהווים חלק טבעי מתכולת המים עולה. כתוצאה מכך, תפקוד המערכת האקולוגית ויכולת הניצול של המים על ידי בני אדם נפגעת. למשל: מי נחל, שהיו בית גידול לדגים, סופגים חומרים זרים הגורמים להכחדת בעלי החיים בתוך הים.
הגורמים לזיהום המים
ישנם מקורות זיהום טבעיים של מים, ביניהם הצטברות סחף, הפרשות בעלי חיים, אבק, חול, ופיח. אך הגורם העיקרי לזיהום המים הוא האדם, אשר פעולות שונות שהוא עושה עלולות לזהם את מקורות המים הקיימים.
הזרמת שפכים, ביתיים או תעשייתיים (תוצרי לוואי של ייצור חומרים שונים), לנחלים, נהרות וימים, משנה את הרכב המים ואת השפעתם על צורות החיים הקשורות בהם, וביניהם גם האדם. שפכים מכילים חיידקים, וירוסים, מתכות כבדות וכימיקלים. לרוב מרעילים השפכים את המים עבור מרבית היצורים החיים.
שאיבת יתר של מי תהום עשויה להביא להשוואת לחצים עם מים מלוחים, ובכך להמלחתם על ידי חדירת מי ים אל האקוויפר.
חלחול של נוזלים שונים שמקורם בפסולת שהושלכה, עשוי להגיע למקורות מים תת-קרקעיים ולשנות אותם. מקורות מים אלו משפיעים על הצומח הניזון מהם, או על כלל החיים לאחר נביעתם.
חלחול או הזרמה של חומרי דשן - אדם מדשן שדותיו, אך הדשן, כשיורד גשם, מחלחל למי התהום ומזהם אותם. דליפה של חומרי דשן לים, גם אם אינה מזהמת, עשויה להביא לפריחת אצות שאם תחמיר תגרום לחוסר מכליות נפט, אשר פולטות שאריות נפט כחלק מתפקודן השוטף (במהלך מילוי וריקון המכלית במים בעת שהיא ריקה מנפט ובמהלך ניקויה) וכאשר הן נפגעות כתם הנפט הנוצר במקרה כזה הורג דגים ועופות מים והורס במחי יד בית גידול שלם. אסון מפורסם הוא מכלית הנפט אקסון ואלדז שדלפה מול חופי אלסקה.
השלכה של פסולת מוצקה למים: אנשים יוצאים לפיקניקים וארוחות בחיק הטבע וליד מקורות מים. בסיום הארוחה הם מתעצלים להרים את הפסולת שהשליכו על הרצפה והיא נופלת או מושלכת למים. בעלי חיים אינם מסוגלים לעכל שקיות פלסטיק, והם מתים לאחר שהם בולעים את השקיות הצבעוניות והמושכות.
זיהום תרמי: חימום המים על ידי תחנות כוח ומפעלים. חימום המים יכול גם הוא לגרום לפריחת אצות.
זיהום הים
עם התפתחות הטכנולוגיה החל זיהום הים, ממספר סיבות:
השפעת הזיהום בעולם
זיהום מסוג זה מפר את האיזון הטבעי, פוגע באיכות מאגר המים הגדול בעולם, גורם להכחדת בעלי חיים ימיים, אם באופן ישיר ואם בפגיעה במזונם. כן פוגע הזיהום בדגה המשמשת לתזונת אדם. בתוך גופת לוויתן ממין זיפיוס חלול חרטום בפיליפינים נמצאו למעלה מ-40 ק"ג של פסולת.
צמצום הזיהום בעולם
עיקר הזיהום נגרם על ידי תאגידים מסחריים בעלי כוח כלכלי ופוליטי רב. ישנן עמותות שמתמקדות בנושא זה, שבין היתר קובעות תקנים, מבצעות מחקרים וכותבות דו"חות על המצב.
על מנת לשפר את המצב נדרשת מעורבות של ממשלות העולם בחקיקה, ומעבר לכך, באכיפה.
העמותה הפעילה ביותר היא עמותה בברצלונה שקבעה תקנים שהועברו כחוק המגדיר את סוגי האשפה שאותם ניתן להשליך או לשפוך למים. אך החברות ממשיכות לעבור על חוק זה וכך גם מדינות רבות אחרות.
זיהום מים בישראל
משאבי מים בישראל הכוללים את מי התהום - אקוויפרי החוף וההר, הנחלים, הכנרת, הים התיכון, ים המלח ומפרץ אילת עומדים בסכנה מתמדת של זיהום ישיר - הזרמה או השלכה ישירה לגופי המים או עקיף - זיהום קרקע המחלחל למי התהום. תשטיפי פסולת המסוכנים לאדם וסביבתו מוזרמים תדיר או כתוצאה מכשל טכני או אנושי ללא טיהור או טיהור ברמה נמוכה כתוצרי לוואי של פעילות במפעלים תעשייתיים, תחנות דלק, מחנות צבא, מזבלות, מכוני טיהור שפכים מפעלי התפלה, מחצבות, בתי חולים, ופעילות חקלאית - גידול מזון מן החי והצומח.
בישראל ידועים בזיהומם חלקו המרכזי של נחל הירקון ונחל הקישון אליהם הוזרמו לאורך שנים שפכים מזוהמים. באסון המכביה התמוטט גשר שעבר מעל נחל הירקון, וכתוצאה מההתמוטטות נפגעו חלק מהאנשים שבאו במגע עם המים, ייתכן שמחומרים מזהמים שהוצפו מקרקעית הנחל עקב התמוטטות הגשר.
חלק מזיהום המים נוצר מזיהום קרקע, וניתן להפחית את הסיכוי לזיהום המים בישראל דרך עבודה לפי עקרונות IRBCA. דוגמה לזיהום קרקעות שגרם לסגירת מספר בארות מים היא הזיהום שנמצא בכמה אתרי ייצור של תע"ש באזור גוש דן והשרון.
ב-2011 זוהם נחל צין ביותר ממיליון וחצי ליטרים (לפי הערכות) של דלק סילוני שדלפו עקב מחדל בעת עבודות תשתית של חברת קצא"א. ב-2014 התרחש אירוע נוסף של כשל בתשתית של קצא"א בערבה שלפי הערכות דלפו בו כ-5 מיליון ליטרים של נפט גולמי. ב-2017 זוהם נחל אשלים בכמאה אלף מטר מעוקב של שפכי גבס חומציים שזרמו לנחל ממפעל רותם אמפרט עקב קריסת קיר של אחד המאגרים.
בעקבות משבר המים ברצועת עזה וקריסת מערכת הביוב העזתית, מספר פעמים זרם ביוב מעזה אל מאגר המים של המועצה האזורית חוף אשקלון.
Tail (יוניקס)
tail היא פקודת Unix ומערכת הפעלה דמוית יוניקס, שמטרתה להציג את סופם של קובצי טקסט או מידע שמועבר באמצעות צינור עיבוד נתונים.
הפקודה המשלימה שמציגה את תחילתם של קבצים היא הפקודה head.
שימוש
הצגת 10 השורות האחרונות בקובץ הצגת 3 השורות האחרונות בקובץ הצגת 3 התווים האחרונים בקובץ הצגת 10 השורות האחרונות בקובץ ולאחר מכן כל השורות שנוספות לקובץ (מתאים למעקב אחרי קבצים שמתעדכנים באופן רציף) קבלת פלט באמצעות צינור עיבוד נתונים והצגת 10 השורות האחרונות  קבלת שם באמצעות צינור עיבוד נתונים והצגת 3 התווים האחרונים (יוצגו שני תווים כי שורה חדשה זה גם תו)
פרנקו וספקטור
פרנקו וספקטור סדרת דרמה טלוויזיונית ישראלית העוסקת במשרד עורכי דין ששודרה בשנים 2003–2004 על ידי זכיינית ערוץ 2, קשת.
הפקה ושידור
הסדרה הייתה ניסיון ליצור גרסה ישראלית לסדרה האמריקאית "הפרקליטים". בכתיבת התסריט השתתפו עורכי דין, כדי לספק לה אמינות.
"פרנקו וספקטור" צולמה בקיץ 2003, ועלתה לשידור ב-6 בנובמבר 2003. הסדרה זכתה למדרוג (רייטינג) ממוצע של כ-9%.
הסדרה הייתה מעומדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "סדרת הדרמה הטובה".
עלילה
הסדרה מביאה את סיפורם של עובדי המשרד שנפלטו ממערכות קודמות בהם עבדו או חיו ומנסים לשקם את הקריירה שלהם במסגרת חדשה. הדמויות הראשיות בה הן: עו"ד דוד פרנקו (בגילומו של משה איבגי), עו"ד דפנה ספקטור (רונית אלקבץ), עו"ד נמרוד סגלסון (מארק איווניר), מזכירת המשרד, עו"ד מרגלית בר-ששת (רותי בורנשטיין) והחוקר נועם נאור (צחי גראד). הסדרה חושפת בכל פרק דילמה מוסרית או משפטית ובוחנת איך עורכי הדין מתמודדים איתה. במקביל מתוארות מערכות היחסים בין עובדי המשרד והקונפליקטים הפנימיים של כל אחד מהם, כשבמהלך הסדרה נחשף הפער העמוק בין החוק לצדק בחברה הישראלית.
פרקים
רצועת השיעור שודרה בליל שישי החל מתאריך 14 בנובמבר 2003, ומהפרק החמישי הוחלפה לימי שלישי.
יקב 3 גפנים
יינות יקב 3 גפנים זכו במספר פרסים בשנות קיום היקב. היקב מקיים טעימות לקהל.
העיבוד והייצור של היין
הכרם הוותיק ביותר של היקב נקרא "כרם השזיף", והוא ניטע בשנת 2000. בכרם זה גדלים כיום ענבי קברנה סוביניון ומרלו, ומהם נבצרו היינות הראשונים של היקב.
בשנת 2003 ניטע בעמק קֶדֶש כרם נוסף, שקיבל את השם "כרם מֵס". כרם מֵס ממוקם בשוליו הצפוניים הגבוהים של העמק, על קרקע קלה, מדרונית ומנוקזת היטב. תנאי הקרקע והאקלים מהווים שילוב ייחודי לגידול גפנים. הגפנים בכרם זה משמשות לייצור יינות היקב וכוללות את זני הפטיט ורדו, קברנה סוביניון, קברנה פרנק, ברברה, סירה, מלבק וויונייה.
יוסי בן ברק משמש ככורם וכיינן היקב. בן ברק הוא בוגר מגמת הייננות במכללה האקדמית תל חי. ככורם הוא אחראי לטיפול אישי באשכולות הענבים לפני הבציר. הבציר נעשה בשלב לא מאוחר של הבשלת הענבים, כדי לקבל יין בעל גוף בינוני, שלהשקפתו של בן ברק מתאים יותר לשתייה באקלים המקומי. היינות מתיישנים בחביות עץ אלון חדשות וישנות.
לדברי בן ברק, הוא אינו שואף לייצר את אותו היין פעמיים, אלא לגוון את טעמי היינות משנה לשנה.
יינות היקב
ביקב מיוצרים יינות זניים וכן יינות מִמְסך (בלנד). המופקים משמונה זנים שונים: קברנה סוביניון, מרלו, ברברה, סירה, ויונייה, פטי ורדו, קברנה פרנק ומלבק. בשלוש שנות הפעילות הראשונות (2003-2005) יוצרו ביקב היינות הזנים קברנה סוביניון ומרלו. בשנים שלאחר מכן יוצרו ביקב גם יינות ממסך על בסיס קברנה סוביניון, מרלו וסירה. בשנת 2010 נבצר לראשונה כרם מֵס ומאז מגיעים היינות מכרם זה.
בין היינות המופקים ביקב:
כמו כן מיוצרים יינות מִמְסך (בלנדים) מעירובים שונים של 4-6 זני ענבים, ביניהם "עמק קֶדֶש", "קרן נפתלי" ו"נֶבי יושע".
יקב 3 גפנים זכה במספר מדליות במסגרת תחרויות TERRAVINO (תחרות יין בינלאומית המתקיימת בישראל), ביניהן מדליית Double Gold וכן מדליית Champion Category שניתנו לקברנה סוביניון 2003. היקב הוכתר בתור יקב ביתי הטוב ביותר לשנת 2013 בתחרות הבינלאומית TERRAVINO אשר מייצר עד 1,000 בקבוקים עבור היין ויונייה 2012.
Cp (יוניקס)
שימוש
העתקת קובץ לתיקייה אחרת העתקת קובץ לתיקייה אחרת לאחר קבלת אישור במקרה שקיים קובץ עם שם זהה שיידרס העתקת קובץ לתיקייה אחרת מבלי לחכות לאישור העתקת מספר קבצים לתיקייה אחרת העתקת תיקייה לתיקייה אחרת - אם directory2 אינה קיימת אז תיווצר תיקייה חדשה ואם directory2 קיימת אז directory1 תועתק לתוכה
מלחמת סין–יפן השנייה
מלחמת סין–יפן השנייה, הידועה בסין גם כמלחמת ההתנגדות נגד יפן, וביפן כתקרית סין, התחוללה בין 7 ביולי 1937 ל-9 בספטמבר 1945 בין הרפובליקה הסינית לבין האימפריה היפנית. מרבית המלחמה התנהלה במקביל למלחמת העולם השנייה, והיא נחשבת כאחת הזירות במסגרת מלחמה זו. אף שהיו תקריות צבאיות בין שני הצדדים כבר החל מ-18 בספטמבר 1931, רק ב-1937 פרצה ביניהם מלחמה בהיקף מלא. הפלישה היפנית לסין הייתה חלק מתוכנית אסטרטגית של הצבא היפני הקיסרי להשתלטות על חלקים נרחבים במזרח אסיה ובאגן האוקיינוס השקט, ותוכננה עוד לפני 1937. האירועים המלחמתיים שהתרחשו בין שני הצדדים לפני 1937 כונו "תקריות". הפלישה היפנית למנצ'וריה בשנת 1931 החלה באירוע שנקרא "תקרית מוקדן". האחרונה בתקריות שלפני פרוץ המלחמה הייתה תקרית גשר מרקו פולו ב-1937, שסימנה את תחילתה של המלחמה.
משנת 1937 ועד 1941, למעט תקופה קצרה של לחימה בין יפן לברית המועצות שהסתיימה בתבוסה יפנית בקרב חלקין גול, נלחמה סין לבדה. לאחר ההתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הפכה המלחמה לחלק מהעימות הכלל עולמי של מלחמת העולם השנייה. המלחמה הסתיימה בכניעת יפן לבעלות הברית בספטמבר 1945.
המלחמה הייתה עימות ארוך ועקוב מדם בין שני עמי המזרח הרחוק הגדולים, רצוף במעשי טבח, פשעי מלחמה והפצצות אוויריות מאסיביות חסרות הבחנה על ריכוזי אוכלוסייה שביצעו היפנים בסינים. במהלך המלחמה נהרגו כ-20 מיליון סינים, רובם המכריע אזרחים, וכ-1.8 מיליון יפנים.
רקע
לאחר מרד שינהאי, שבעקבותיו נפלה שושלת צ'ינג, נוסדה הרפובליקה הסינית ב-1912. אלא שהרפובליקה הסינית החדשה הייתה חלשה מהשלטון הקיסרי הקודם כתוצאה מהדומיננטיות של המצביאים הסינים. השאיפה לאיחוד פלגיה של סין תחת הרפובליקה הסינית התגלתה כבלתי ניתנת לביצוע. גם כושרה של הרפובליקה להילחם באופן אפקטיבי בתקיפות מבחוץ היה חלש, והיו אף מפקדים סינים שפעלו יחד עם הכוחות התוקפים היפניים במטרה לחזק את מעמדם בסין ונגד מפקדים אחרים. לדוגמה, ג'אנג דזוו-לין, המפקד ממנצ'וריה, שיתף פעולה בגלוי עם היפנים על-מנת לקבל סיוע צבאי וכלכלי מיפן.
בראשית ימי הרפובליקה הסינית הסתמנה יפן כאיום החיצוני הגדול ביותר על העצמאות הסינית. בשנת 1915 הוציאה יפן את מסמך "עשרים ואחת הדרישות", שבו הגדירה את האינטרסים הפוליטיים והכלכליים שלה בסין. לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה יפן מגרמניה את אזור ההשפעה הגרמני בשאנדונג. סין, לעומתה, תחת שלטון ממשלת בייאנג, נותרה מפולגת וחלשה מכדי להתנגד באופן אפקטיבי לפלישות מבחוץ, וזאת עד למשלחת הצפונית שבין השנים 1926 - 1928, שבוצעה על ידי מתנגדי ממשלת בייאנג - המפלגה הלאומית הסינית, הקוומינטנג, שמרכזה היה בגואנגג'ואו. המשלחת הצפונית שטפה את צפון סין ונעצרה בשאנדונג, שבה זאנג זוגצ'אנג, איל המלחמה מכוחות בייאנג, כשהוא נתמך בידי היפנים, ניסה לעצור את צבא הקוומינטנג מניסיונם לאחד את סין. מצב זה התפתח ב-1928 ל"תקרית ג'ינאן", שבה התעמת הצבא הסיני הלאומי עם כוחות יפנים. באותה שנה נרצח המפקד הצבאי המנצ'ורי, ג'אנג דזוו-לין, בשל סירובו לשתף פעולה עם היפנים. בהמשך לתקריות אלו, הצליח לבסוף צ'יאנג קאי שק, מפקד הצבא הלאומי הסיני, לאחד את סין ב-1928.
למרות איחוד סין בידי צ'יאנג קאי שק, נמשכו תקריות אלימות בין סין ויפן, וזאת בשל התחזקות הלאומנות הסינית ובשל שאיפת הסינים להשתחרר מהכיבוש הזר היפני. בנוסף, המשלחת הצפונית הצליחה לאחד את סין כנגד הפולש הזר רק להלכה, ובשטח נמשכו תקריות אלימות בין אילי המלחמה הסינים המקומיים לבין יחידות צבאיות של הקוומינטנג. בנוסף, הקומוניסטים הסינים מרדו נגד שלטון הרפובליקה המרכזי. כתוצאה, הפנה השלטון הסיני משאבים גדולים כדי לדכא את המרידות, כשהוא מקיים מדיניות של "תחילה שקט מבית, ורק אחר-כך טיפול בפלישות חיצוניות". מצב זה הקל על יפן להמשיך במדיניות המלחמתית שלה נגד סין. ב-1931 פלשו היפנים למנצ'וריה מיד לאחר "תקרית מוקדן". לאחר חמישה חודשי לחימה, ב-1932, נוסד באזור מנצ'וריה משטר בובות יפני, הוא מנצ'וקוו, והיפנים הציבו בראשו את פויי, הקיסר הסיני האחרון. סין פנתה לחבר הלאומים בבקשת עזרה, ובדו"ח ליטון שהוציא חבר הלאומים, גונתה יפן על פלישתה למנצ'וריה, מה שהביא אותה לפרוש מחבר הלאומים. מסוף שנות ה-20 ובמשך שנות ה-30 נקטה הקהיליה הבינלאומית מדיניות של פיוס אל מול היפנים, בעוד שהיפנים המשיכו לראות בשטחה של מנצ'וריה כמקור עיקרי לחומרי גלם לתעשייה היפנית, כמו גם כאזור חיץ חשוב בין אזורי שליטתה ביבשת לבין ברית המועצות.
בנוסף, יפן טיפחה את הקונפליקטים שבין הפלגים הסינים השונים, תוך שהיא מנצלת את העובדה שעל אף שעברו מספר שנים מאז האיחוד הסיני משנת 1928, השלטון הסיני המרכזי שלט למעשה רק באזור הדלתה של הנהר יאנגצה, ואזורים אחרים בסין המשיכו להישלט בידי כוחות מקומיים. היפנים חברו לעיתים קרובות עם אותם כוחות מקומיים כדי לקעקע את מאמצי השלטון המרכזי להביא לאיחוד כל חלקי סין. היפנים אף שתלו מושלים סינים אזוריים מטעמם במחוזות סיניים אוטונומיים, והללו אכן שתפו פעולה עם יפן. מדיניות יפנית זו נקראה "תנועת צפון סין האוטונומית".
התקיפות של יפן
מרבית ההיסטוריונים קובעים את תחילת מלחמת סין-יפן השנייה בתקרית גשר מרקו פולו שהתחוללה ב-7 ביולי 1937, ובה התקיף הצבא היפני הקיסרי את אחת מנקודות המעבר החשובות לבייג'ינג (באותה עת - בייפינג) והשתלט עליה. מיד אחר-כך כבשו היפנים את בייג'ינג עצמה ואת טיאנג'ין, תוך ניצול חולשתם של הכוחות הסיניים וציודם הנחות.
המפקדה היפנית האימפריאלית בטוקיו התנגדה תחילה להרחבת העימות לכדי מלחמה כוללת, והסתפקה בניצחונות שהשיגה יפן בצפון סין לאחר תקרית גשר מרקו פולו. אלא שראשי הקוומינטנג לא הסכימו לכיבושים היפניים, וצ'יאנג קאי שק העביר את צבא הרפובליקה ואת חיל האוויר הסיני תחת פיקודו הישיר, ותקף את הכוחות היפניים בשאנגחאי ב-13 באוגוסט 1937. התקיפה הסינית הובילה לקרב על שאנגחאי. הצבא היפני נאלץ להעביר כ-200,000 חיילים יפנים, יחד עם מספר ספינות מלחמה וכוח אווירי על מנת לכבוש מחדש את שאנגחאי. הקרב על שאנגחאי נמשך כשלושה וחצי חודשים והסתיים בניצחון יפני, אך משכו ומספר הקורבנות היפנים היו גבוהים בהרבה מההערכות היפניות הראשוניות.
בתחילת 1938, עדיין קיווה הפיקוד הצבאי בטוקיו שהמלחמה תהיה מוגבלת לאזורי הכיבוש שסביב שאנגחאי, ננקינג וצפון סין, בעיקר כדי לשמור את הכוחות היפנים לעימות מול ברית המועצות. אלא ששליטתו ומרותו של הפיקוד היפני המרכזי על המפקדים היפנים בשטח נחלשה, והגנרלים היפנים המשיכו בלחימה, כבשו את שׂ'וּג'וֹאוּ ונלחמו בטאיארג'ואנג, שבה נחלו מפלה. כתוצאה, שינה הצבא היפני את האסטרטגיה המלחמתית שלו והחליט לפרוש את עיקר כוחותיו לתקיפת ווהאן בלב סין היבשתית, שאליה עברה בירת הרפובליקה הסינית, והייתה המרכז הפוליטי, הכלכלי והצבאי של סין. מטרת היפנים הייתה להרוס את כוחו של צבא הרפובליקה ("הצבא הלאומי המהפכני"), ולאלץ את ממשלת הרפובליקה לשאת ולתת על הפסקת הלחימה. אך לאחר כיבוש ווהאן ב-27 באוקטובר 1938, נסוגו כוחות צבא הרפובליקה לצ'ונגצ'ינג שבדרום-מערב סין, שהפכה לבירה הזמנית החדשה של הרפובליקה הסינית, וצ'יאנג קאי שק המשיך בסרובו לדון עם היפנים אלא אם ייסוגו לקווי 1937 שלפני פרוץ המלחמה.
עם העלייה בכמות הנפגעים והתמשכות הלחימה, החליטה יפן, החל מפברואר 1938, על התקפות אוויריות מאסיביות של מטרות אזרחיות. היו אלו ההפצצות האסטרטגיות הראשונות בהיקף גדול, ונערכו תחילה על הבירה הזמנית צ'ונגצ'ינג, ובהמשך תקפו היפנים כל עיר סינית גדולה באזורים שטרם נכבשו על ידם. מיליוני אנשים נהרגו, נפצעו או נותרו חסרי בית בהפצצות אלו.
מתחילת 1939 נכנסה המלחמה לשלב חדש, כשהצבא היפני ספג מפלות חסרות תקדים מהסינים בקרב צ'אנגשה ובקרב גואנגשי. הצלחות סיניות אלו עודדו את הצבא הלאומי הסיני לצאת למתקפות רחבות היקף ראשונות נגד הצבא היפני בחורף בסוף 1939 ובתחילת 1940. אך בשל חוסר ניסיונם בניהול מערכות צבאיות מודרניות וכושר הייצור הצבאי הנחות שלהם, הובסו הכוחות הסינים במערכות אלו. כתוצאה מכך, נמנע צ'יאנג קאי-שק מלצאת שוב למערכות רחבות, וזאת בשל מצב צבאותיו שהיו בלתי מאומנים, בלתי מצוידים, ובלתי מאורגנים ברמה הנדרשת לביצוע מוצלח של מערכות צבאיות בהיקף גדול. צ'יאנג גם עמד מול התנגדות גוברת למנהיגותו, הן בקוומינטנג והן ברחבי סין. מיטב לוחמיו המאומנים ומיטב ציודו אבדו עוד בקרב על שאנגחאי ב-1937, והוא היה נתון לעיתים לחסדי הגנרלים שתחת פיקודו, ששמרו על מידה רבה של עצמאות מהממשלה המרכזית של הרפובליקה.
החל מ-1940 נתקלו היפנים בקשיים הולכים וגוברים בשליטה על השטחים הנרחבים שכבשו. הם ניסו לפתור את בעיית השליטה על ידי שימוש באסטרטגיה של יצירת ממשלי בובות, כדוגמת "הממשל הלאומי בננקינג" שבראשו הוצב ואנג ג'ינגוויי, שהיה אחד ממנהיגי הקוומינטנג. אלא שממשלים אלה לא נהנו משיתוף פעולה של העם, והיו, לפיכך, בלתי פופולריים ובלתי יעילים. מאידך, הצליחו היפנים לגייס צבא גדול של משתפי פעולה סיניים שעזר בשמירת השקט בשטחים שכבשו.
ב-1941 החזיקה יפן במרבית שטחה המזרחי של סין, ממנצ'וריה שבצפון ועד לווייטנאם בדרום. הסינים פעלו בעיקר בפעולות גרילה מקומיות שהסבו, במקרים רבים, אבדות קשות לכוחות היפנים. המערכה נכנסה למצב סטטי, כשלאף אחד מהצדדים לא היה מספיק כוח כדי להכריע אותה באופן ברור, כפי שנעשה במערכות שהתנהלו באותה עת בחזית האירופית של מלחמת העולם השנייה.
ההתנגדות הסינית
שלא כמו יפן, סין לא הייתה מוכנה למלחמה טוטאלית. היה לה כוח תעשייתי-צבאי קטן, לא היו לה יחידות ממוכנות, והיו לה רק מעט כלים משוריינים. עד אמצע שנות ה-30, קיוותה סין שחבר הלאומים ינקוט בצעדים נגד הפעולות המלחמתיות היפניות בשטחה. בנוסף, ממשלת הקוומינטנג הייתה עסוקה במלחמת אזרחים בעצימות נמוכה נגד הקומוניסטים שבסין, או כפי שצ'יאנג קאי שק צוטט: "היפנים הם מחלה של העור, הקומוניסטים הם מחלה של הלב". "החזית המאוחדת" הסינית, שהוסכם עליה לאחר תקרית שיאן, בין מפלגת הקוומינטנג השלטת ובין המפלגה הקומוניסטית הסינית (CCP), לא התממשה באופן אמיתי, וכל צד התכונן לעימות עם הצד השני ברגע שהיפנים יסיימו את הכיבוש ויעזבו את היבשת.
גם במצב מורכב זה, הבין צ'יאנג שכדי להשיג את תמיכת ארצות הברית ומדינות אחרות, חייבת סין להוכיח את כושרה הצבאי-מלחמתי, ושנסיגה חפוזה תרתיע עזרה חיצונית. הוא החליט, לפיכך, לבצע מאמץ צבאי משמעותי בקרב על שאנגחאי באוגוסט 1937. צ'יאנג שלח לקרב את טובי לוחמיו, אלה שאומנו וצוידו בידי הגרמנים, כדי להגן בפני היפנים על העיר הגדולה והמתועשת ביותר בסין. הקרב נמשך כשלושה וחצי חודשים, נהרגו בו רבים משני הצדדים, אך הוא הסתיים בתבוסה סינית, ובנסיגתם לננקינג. למרות התבוסה הצבאית, הוכיח הקרב שסין לא תובס בנקל, שהסינים נחושים להגן על ארצם, ובאופן פרדוקסלי גרם לעידוד מורלי לעם הסיני. הציפייה היפנית ששאנגחאי תיכבש בתוך שלושה ימים וסין כולה בתוך שלושה חודשים, התגלתה כבלתי מציאותית.
החל מ-1938 אמצו הסינים אסטרטגיה של "קניית זמן תמורת שטח". הצבא הסיני נלחם כדי לעכב ככל שניתן את ההתקדמות היפנית ולאפשר לעורף השלטוני והתעשייתי לסגת מערבה לכיוון צ'ונגצ'ינג. כפועל יוצא, פעלו החיילים הסינים בטקטיקה של אדמה חרוכה, כשהם מפוצצים סכרים וגורמים לשיטפונות גדולים, כפי שנעשה לדוגמה בשיטפון של הנהר הצהוב ב-1938. הטקטיקה נשאה פרי, וההתקדמות היפנית המהירה וחסרת ההפרעה החלה להיתקל בקשיים החל מסוף 1938.
ב-1941 היו בשליטת יפן מרבית השטחים שבמזרח סין עד קו החוף, אך שלטון הקוומינטנג וצבא ה-NRA שלו המשיכו בהתנגדות עיקשת, כשהקומוניסטים הסינים מחזיקים בשטחי מפתח בשאנשי ופועלים צבאית בעיקר בפעולות גרילה וחבלה. בנוסף, השליטה היפנית בשטחי הכיבוש הוגבלה בעיקר לעורקי התחבורה ולערים הגדולות הכבושות ("נקודות וקווים"), אך לא הייתה להם שליטה ונוכחות משמעותית בשטחים הסיניים העצומים באזורי הכפר ובערים הקטנות, שבהם התרכז חלק ניכר מאוכלוסיית סין. מאזורים אלה יצאו תקיפות גרילה נגד הכוחות היפנים. ניצחון יפני מכריע במצב זה נראה כבלתי ניתן להשגה.
רקע
לאחר תקרית מוקדן ב-1931, היה שליט מנצ'וריה, ה"מרשל הצעיר" ג'אנג שואליאנג (Zhang Xueliang), נתון לביקורת חריפה מצד דעת הקהל הסינית על אי התנגדותו לפלישה היפנית למנצ'וריה, אף שהממשלה המרכזית של הרפובליקה הסינית הייתה אחראית באופן בלתי ישיר למדיניות אי-התנגדות זו. בהמשך, הטיל צ'יאנג קאי שק על ג'אנג שואליאנג ועל הצבא הצפוני שבפיקודו להילחם בצבא האדום הסיני, צבאה של המפלגה הקומוניסטית הסינית (CCP), בשאאנשי, לאחר מסע הנסיגה הארוך שצעדו הקומוניסטים הסינים בראשות מאו דזה-דונג. בלחימה נהרגו רבים מחיילי הצבא הצפוני, אך צ'יאנג לא הושיט לו עזרה בחיילים ובציוד.
ב-12 בדצמבר 1936 החליט ג'אנג, המאוכזב מאי תמיכת צ'יאנג, לקשור קשר עם ה-CCP וחטף את צ'יאנג קאי שק בתקרית שיאן, כדי לכפות את סיום הקונפליקט בין הקוומינטנג והקומוניסטים. כדי להבטיח את שחרורו הבטוח של צ'יאנג, אולץ הקוומינטנג להסכים לסיום זמני של מלחמת האזרחים הסינית וליצירת "חזית מאוחדת" בין מפלגת הקוומינטנג וצבא ה-CCP הקומוניסטי, נגד יפן ב-24 בדצמבר 1936. שיתוף הפעולה הועיל לכוחות הקומוניסטים המכותרים, והם הסכימו להקים את הצבא הרביעי החדש ואת צבא הדרך השמינית, שהיו, להלכה, תחת פיקוד הצבא המהפכני הלאומי שבראשות צ'יאנג.
במהלך המלחמה
הצבא האדום של המפלגה הקומוניסטית, ה-CCP, נלחם יחד עם כוחות הקוומינטנג בקרב על טאיאיואן, ושיתוף הפעולה ביניהם הגיע לשיא ב-1938, בקרב על ווהאן.
אלא שלמרות הכיבושים והניצחונות הצבאיים היפניים בכל מזרח סין, כולל בעמק היאנגצה שבמרכז סין, שרר חוסר אמון בין הלאומיים והקומוניסטים. כתוצאה ממאמצי הקומוניסטים להגביר את כוחם הצבאי על ידי גיוס והפעלה של כוחות גרילה נגד היפנים, כולל ענישה ותקיפה של סינים שסירבו להצהיר נאמנות למפלגה הקומוניסטית הסינית, החלה הברית הרופפת בין שני הכוחות הסיניים להתפורר בסוף 1938. לדוגמה, הצבא הקומוניסטי בפיקודו של הא לונג תקף והשמיד גדוד של צבא הרפובליקה בפיקוד ג'אנג יִין ווּ בחביי ביוני 1939. החל מ-1940 כבר התקיימו עימותים גלויים רבים בין הלאומיים והקומוניסטים בשטחים שנכבשו בידי היפנים אך השליטה היפנית בהם הייתה רופפת, עימותים שהגיעו לשיא בקרב הצבא הרביעי החדש בינואר 1941.
בהמשך, התפרקה לחלוטין "החזית המאוחדת השנייה", והכוחות הקומוניסטים הסיניים החלו לבנות אזורי השפעה קומוניסטית בכל מקום שניתנה להם הזדמנות לכך, בעיקר על ידי העדפת החקלאים העניים באזורים הכפריים, וזאת באמצעות הקמת ארגונים כפריים גדולים, וביצוע רפורמות בשיטת המיסוי על הקרקעות ובאופן רכישת הבעלות עליהן. הלאומיים ניסו לנטרל את התפשטות ההשפעה הקומוניסטית על ידי חסימה והטלת מצור על השטחים שנשלטו בידי הקומוניסטים, ובמקביל נלחמו ככל יכולתם ביפנים.
מעורבות המעצמות הזרות עד פרל הארבור
לאחר פרוץ המלחמה ב-1937, נרתעו מרבית המעצמות ממתן עזרה לסין, מכיוון שהעריכו שסין תפסיד במלחמה בסופו של דבר. המעצמות לא רצו להתעמת עם היפנים, וחששו שכל תמיכה שיתנו לקוומינטנג תדרדר את יחסיהם עם יפן, שלגלגה על הקוומינטנג ודיברה על כיבוש סין בתוך שלושה חודשים. למרות זאת, גרמניה וברית המועצות העבירו תמיכה צבאית וכלכלית לסין לפני כניסת ארצות הברית למלחמה ופרוץ הלחימה בחזית הפאסיפית של מלחמת העולם השנייה. עיקר התמיכה בסין לאחר פתיחת החזית הפאסיפית הגיע מארצות הברית ומשאר בעלות הברית המערביות.
התמיכה הגרמנית בסין עד פרוץ מלחמת העולם השנייה
לפני פרוץ המלחמה היו בין גרמניה לסין יחסים כלכליים וצבאיים קרובים. גרמניה עזרה לסין לחדש את התעשייה שלה ואת צבאה בתמורה לחומרי גלם ששילמה לה סין. יותר ממחצית מיצוא הנשק הגרמני בתקופת ההתחמשות הגרמנית שלאחר עליית הנאצים לשלטון, נעשתה לסין. למרות זאת, ההבטחה הגרמנית להקמת 30 דיוויזיות סיניות מאומנות ומצוידות לא התממשה, וב-1938 נסוגה גרמניה כליל מתמיכתה בסין, כשהיטלר לטש עיניו לברית עם יפן כנגד ברית המועצות.
התמיכה הסובייטית בסין
לאחר חתימת הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה הנאצית ליפן בסוף 1936, ולאחר פרוץ מלחמת סין-יפן, רצתה ברית המועצות לחזק את סין במלחמתה ביפן. בין השאר, כדי למנוע מיפן להפנות את שאיפות ההתפשטות שלה גם כלפי ברית המועצות ולפלוש למזרח הרחוק הסובייטי. בספטמבר 1937 חתמה ברית המועצות על הסכם אי התקפה עם סין, החלה לעזור לסין, ואישרה את מבצע זט, שבו הועברו לסין טייסים מתנדבים סובייטיים. כחלק מהמבצע הסודי, טיפלו טכנאים רוסים ושדרגו אמצעי לחימה שנשלחו לסין. הסובייטים העבירו לסין מפציצים, מטוסי תקיפה ואספקה צבאית, וכן יועצים צבאיים סובייטים ובהם הגנרל וסילי צ'ויקוב, שהתפרסם מאוחר יותר כמפקד הארמייה ה-62 בקרב סטלינגרד. בנוסף, שרשרת העימותים הצבאיים בין הצבא הסובייטי והצבא היפני באזור מונגוליה ומנצ'וריה באביב ובקיץ 1939, גרמה להפניית משאבים צבאיים יפניים במזרח אסיה היבשתית למערכה נגד ברית המועצות, וסייעה באופן עקיף, להקלת הלחץ היפני על סין. במסגרת זו פיקד הגנרל גאורגי ז'וקוב על הכוחות הסובייטיים, שהביסו את היפנים בקרב חלקין גול באוגוסט 1939. בקרב זה התגלו לראשונה כישוריו הצבאיים של ז'וקוב, אחד המפקדים הבכירים והמוכשרים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
לפני כניסת בעלות הברית המערביות למלחמה בסין, היו הסובייטים הספקים הזרים העיקריים של נשק ותחמושת לסין, בשווי שנאמד בכ-250 מיליון דולר. ב-1941 הפסיקו הסובייטים את אספקת אמצעי הלחימה לסין כתוצאה מחתימת הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני, ופלישת הצבא הנאצי לשטח ברית המועצות ביוני 1941 במבצע ברברוסה, שהובילה לפתיחת המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית ובעלות בריתה. הסכם הנייטרליות עם יפן הפחית את האפשרות של פתיחת חזית שנייה מול יפן במזרח, במקביל למערכה הצבאית נגד כוחות הציר במערב.
תמיכת בעלות הברית המערביות בסין
החל מדצמבר 1937 הובילו האירועים הדרמטיים באזור סין, כמו טבח ננקינג וההתקפה היפנית על ספינת המשמר האמריקנית "פאנאי" על הנהר יאנגצה, להפניית דעת הקהל במערב באופן בולט נגד יפן, ולהתגברות החששות מהתפשטות טריטוריאלית יפנית. כתוצאה, החלו ארצות הברית, בריטניה וצרפת לספק אמצעי לחימה לקוומינטנג שבהנהגת צ'יאנג קאי-שק. בנוסף, מנעה אוסטרליה מחברה ממשלתית יפנית מלהשתלט על מכרות הברזל באוסטרליה, וב-1938 אף החרימה יצוא של עפרות ברזל מאוסטרליה ליפן. יפן השיבה במהלך מלחמתי בהודו-סין, ופלשה להודו-סין הצרפתית (כיום וייטנאם) ב-1940, והטילה הסגר אפקטיבי על יבוא אמצעי לחימה, נפט וחומרי אספקה אחרים לסין, שעד אותה עת הועברו מבעלות הברית לסין בהיקף של כ-10,000 טונות מדי חודש באמצעות הרכבת הסינו-וייטנאמית מהייפונג ליואן.
בנוסף, הטילו ארצות הברית ובריטניה אמברגו על יפן, ומנעו העברת נפט ועפרות מתכת אליה, מה שהקשה על יפן להמשיך בפעולות מלחמתיות רחבות נגד סין במהלך 1941. פעולות אלו הובילו את יפן לסדרת התקפות על מטרות שבשליטת בעלות הברית המערביות באזור האוקיינוס השקט, ששיאן היה בתקיפת צי המלחמה האמריקני בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941.
מכניסת בעלות הברית המערביות למלחמה ועד סיומה (1941 - 1945)
למחרת המתקפה היפנית על פרל הארבור הודיעו ארצות הברית ובריטניה על הכרזת מלחמה רשמית על יפן, ושלושה ימים אחר-כך, ב-11 בדצמבר 1941, הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית. בעקבות זאת נכנסה ארצות הברית במלוא עוצמתה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית.
גם לאחר הרחבת העימות העולמי לחזית האוקיינוס השקט, המשיך צ'יאנג קאי-שק לקבל אספקה מארצות הברית, אלא שבשונה מנתיב השיירות הארקטיות שדרכו הועברה אספקה לברית המועצות בנתיב ימי שנשאר פתוח במרבית ימי המלחמה, נתיבי הים לסין ומסילת הרכבת הסינו-וייטנאמית היו מנותקים החל מ-1940. בין כיבוש בורמה על ידי היפנים ב-1942 ותפיסת דרך בורמה, ופתיחתה מחדש כדרך לדו ב-1945, הייתה האספקה שהועברה לכוחות הסיניים מוגבלת, והסתכמה במעט שיכול היה לעבור לסין בדרך האוויר מכיוון הודו ומעל להרי ההימליה. מרבית התעשייה העצמית הסינית נתפסה או הושמדה בידי היפנים, וברית המועצות לא הרשתה מעבר של אספקה לסין דרך קזחסטן ולתוך שינג'יאנג הסינית, מכיוון ששליטה, שאנג שיצאי, הפך לאנטי סובייטי בברכתו של צ'יאנג קאי-שק ב-1942. האספקה לסין הייתה, לפיכך, קטנה, מה שהגביל את כושרה לפתח התקפות משמעותיות נגד היפנים. למרות זאת, ב-1943, הצליחו הסינים להדוף התקפות יפניות גדולות בחוביי ובצ'אנגדה.
צ'יאנג מונה בידי בנות הברית למפקד הזירה הסינית ב-1942, כשגנרל ג'וזף סטילוול משמש כראש המטה הצבאי שלו, ובאותה עת גם כמפקד הכוחות האמריקאיים בזירת הלחימה של סין-בורמה-הודו. אלא שעד מהרה התערערו היחסים בין צ'יאנג לסטילוול, וסטילוול מתח ביקורת קשה על ההתנהלות הצבאית של הממשלה הסינית, הן בתקשורת האמריקאית והן בפני הנשיא רוזוולט. צ'יאנג המשיך במדיניות צבאית הגנתית למרות לחצן של בעלות הברית לפתוח במתקפות להסרת ההסגר שהטילה יפן על סין. כתוצאה, החל להתערער אמונן של בעלות הברית בכושרה של סין לפתוח במתקפות מתוך אסיה היבשתית, וריכזו את עיקר מאמציהן נגד היפנים בחזית האוקיינוס השקט, כשהאמריקאים מאמצים אסטרטגיה של כיבוש היקפי של איי האוקיינוס השקט שמסביב ליפן ששימשו להם כבסיסי הגנה והתקפה.
בהמשך המלחמה התגלעו חילוקי דעות נוספים בין סין, בריטניה וארצות הברית. בריטניה לא הסכימה להעביר כוחות בריטיים נוספים כדי לכבוש מחדש את דרך בורמה, על אף שסטילוול לחץ לעשות זאת והחשיב את פתיחתה מחדש של דרך בורמה כחיונית למערכה, מכיוון שהיפנים שלטו בכל הנמלים שבסין ומנעו בכך כל אספקה לסין בדרך הים. בנוסף, מדיניותו של צ'רצ'יל של "אירופה תחילה" עיכבה אף היא את התקדמות המערכה בזירה הסינית. צ'רצ'יל אף לחץ על סין לשלוח יותר ויותר כוחות להודו-סין למערכה בבורמה, אך צ'יאנג קאי-שק חשש שזהו ניסיון בריטי להשתמש בכוחה הצבאי המוחלש של סין כדי להגן על מושבותיה של בריטניה ולמנוע את נפילת בורמה, אחד ה"שערים" להודו, לידי יפן. צ'יאנג גם חשב שסין צריכה להעביר את מעט כוחותיה שבחזית הבורמזית חזרה למזרח סין כדי להגן על בסיסי האוויר האמריקניים שכללו מפציצים אמריקניים כבדים, ושהאסטרטגיה המתאימה באותה עת היא הפצצה אווירית מאסיבית על הצבא היפני. צ'יאנג גם הביע תמיכה בעצמאות הודו מידי הבריטים בפגישה שהתקיימה בינו לבין מהאטמה גאנדי ב-1942, מה שהעכיר עוד יותר את היחסים בין סין לבריטניה.
ארצות הברית, מצידה, ראתה בחזית הסינית אמצעי לריתוק כוחות יפנים גדולים שאחרת היו מופנים כלפיה, ובשטחי סין כבסיס יבשתי בעל חשיבות לבסיסי אוויר אמריקניים לצורך תקיפת יפן עצמה. ב-1944, כשהעמדות היפניות בחזית האוקיינוס השקט החלו להתערער במהירות, העביר אליה הצבא היפני מעל 400,000 לוחמים, ופתח במבצע איצ'י-גו, שהיה המתקפה הגדולה ביותר במלחמת העולם השנייה על בסיסים אמריקניים בסין. במתקפה זו הצליחו היפנים להשתלט על שטחים נרחבים, להפעיל את מסילת הרכבת ממנצ'וריה שבצפון ועד וייטנאם שבדרום למלוא אורכה, ולכבוש כל הערים הסיניות הראשיות במחוזות חונאן, חנאן וגואנגשי. הכישלון הסיני להגן על שטחים אלו הביא להחלפתו של סטילוול במייג'ור ג'נרל אלברט ודמאייר.
בסוף 1944, חברו במונג-יו הכוחות הסיניים מחיל המשלוח הסיני להודו בפיקודו של סוּן לי-גֶ'ן שהחלו במתקפה מכיוון הודו, עם כוחות בפיקודו של ואי ליהואנג שתקפו מיונאן. הכוחות הסיניים סילקו את הכוחות היפניים מצפון בורמה, והשתלטו על דרך לדו החיונית לאספקה שוטפת לסין, ובאביב 1945 פתחו במתקפות חזקות וכבשו מחדש את חונאן וגואנגשי שמדרום ליאנגצה שבמרכז סין. בהמשך 1945 היה כבר הצבא הסיני מצויד כראוי, הודות לאספקה שהגיעה עם פתיחת דרך לדו, והמפקד הצבאי האמריקאי, ודמאייר, תכנן לפתוח באופנסיבה נרחבת, מבצע קרבונדו, בקיץ 1945, כדי לכבוש מחדש את מחוז גואנגדונג שבדרום-מזרח סין, ומשם להמשיך ולכבוש את החוף הסיני המזרחי עד שאנגחאי. אלא שבאוגוסט 1945 הוטלו פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי שהביאו לכניעת יפן, ותוכניות אלו לא יצאו לפועל.
לאחר הטלת הפצצה האטומית הראשונה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, חלה התפתחות מהכיוון הסובייטי בחזית הסינית מול יפן. ב-9 באוגוסט נסוגה ברית המועצות מהסכם אי ההתקפה שחתמה עם יפן, ותקפה את היפנים במנצ'וריה במבצע סערת אוגוסט, זאת על-פי התחייבותה בוועידת יאלטה לתקוף את יפן בתוך שלושה חודשים מיום הבסת גרמניה הנאצית בידי בעלות הברית וסיום המלחמה באירופה. ההתקפה הסובייטית התבצעה על ידי שלוש חזיתות (קבוצות ארמיות) סובייטיות, ובתוך פחות משבועיים הובס צבא קואנטונג שבמנצ'וריה, שמנה כמיליון לוחמים אך חסר כוחות שריון, ארטילריה וכוחות אוויריים ראויים. לאחר הטלת הפצצה האטומית השנייה על נגסאקי, נכנע הקיסר היפני הירוהיטו לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, כשהחתימה על כתב הכניעה נעשתה ב-2 בספטמבר 1945 על אוניית המערכה האמריקנית "מיזורי". כוחות יפן בסין נכנעו רשמית ב-9 בספטמבר 1945, ועל-פי המוסכם בוועידת קהיר מ-1943 הושבו גם מנצ'וריה, טאיוואן ואיי פנגחו לידי סין.
מלחמות הולנד–אנגליה
מלחמות הולנד–אנגליה (באנגלית: Anglo–Dutch Wars) הוא שמן של סדרת מלחמות אשר התרחשו במהלך המאות ה-17 וה-18 בין בריטניה והמחוזות המאוחדים של הולנד, בניסיון להשיג שליטה על ערוצי סחר. בהולנד הן מכונות "המלחמות האנגליות" (Engelse Oorlogen), ובאנגלית מכונות לעיתים "המלחמות ההולנדיות" (The Dutch Wars).