cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאב דרורי
עשייה לאחר שחרורו מצה"ל
דרורי בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, נושא עבודת המאסטר שלו היה "מדיניות הגמול בשנות החמישים: חלקו של הדרג הצבאי בתהליך ההסלמה". שימש כעמית מחקר במרכז דיין ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז למורשת בן-גוריון בשדה בוקר. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון, עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהנחיית פרופסור זאב צחור וכותרתה "חלקו של צה"ל בהתיישבות, בקליטת העלייה ובחינוך במדינת ישראל בראשיתה, 1948 - 1953". כיהן כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה להיסטוריה בשנים 2000 עד 2003, ראש החטיבה ללימודי צבא וביטחון ומרצה מן המניין בשנים 2006–2007. ב-2008 התמנה למנכ"ל המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן. בשנת 2016 מונה לפרופסור וראש המחלקה ל-B.A. רב תחומי במכללת כנרת.
דרורי הוא ממקימי חוגי סיירות על שם אורי מימון, חבר ילדותו עמו היה גם בגרעין ובצבא. בשנת 2016 נבחר ליו"ר אגודת חוקרי צבא חברה בישראל.
החל משנת 2019 לימד במכון האקדמי שכטר בירושלים,
משנת 2020 ואילך עמית מחקר בכיר במוסד ICT במכללה הבין תחומית בהרצליה
חיים פרטיים
מאשתו הראשונה, בתיה, נולדו לו ארבעה ילדים. את אשתו השנייה, דורית הראל, הכיר עוד בשרותו בצה"ל כקצין החינוך של חטיבת הצנחנים, כשהייתה קצינת תנאי שירות, במשרד הסמוך ללשכתו. לאחר מותו של בעלה הראשון, ב-1996, התגרש דרורי והשניים נישאו בסביבות 1998 וחיו יחד במושב שילת. אמה וכמה מבני משפחתה של הראל נפטרו ממחלה סופנית נדירה (GSSS). בשנת 2007 החמיר מצבה הרפואי והיא החליטה לשים קץ לחייה. דרורי הכיר את יעל, שותפתו השלישית לחיים במכללה האקדמית כנרת. לאחר שנים מספר בה חיו לשפת הכנרת, עברו השניים לירושלים.
קונסטנטין קורובין
קונסטנטין אלכסייביץ' קורובין (ברוסית: Константи́н Алексе́евич Коро́вин; 23 בנובמבר 1861 (לפי הלוח היוליאני: 5 בדצמבר) – 11 בספטמבר 1939) היה צייר רוסי. קורובין נחשב לאחד הציירים האימפרסיוניסטיים המובילים של רוסיה.
קורות חיים
קורובין נולד במוסקבה למשפחת סוחרים שמקורה בוולדימיר. אביו, אלכסי מיכאילוביץ' קורובין למד באוניברסיטה והתעניין באמנויות ובמוזיקה יותר מאשר בעסק המשפחתי שנוסד על ידי סבו של קונסטנטין קורובין. אחיו הגדול של קונסטנטין, סרגיי קורובין, למד אמנות והפך לאמן ידוע בתחום הריאליזם.
בשנת 1875 התקבל קורובין לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת וסילי פרוב ואלכסי סאווראסוב. במהלך שנות לימודיו קונסטנטין ואחיו (אשר למדו יחדיו) התחברו עם תלמידים אחרים ובהם ולנטין סרוב ויצחק לויתן, ואלה נותרו חברים לכל ימי חייהם.
פולנוב הציג את קורובין לאנשי מושבת אבראמצבו: ויקטור וסנצוב, אפולינארי וסנצוב, איליה רפין, מרק אנטוקולסקי ואחרים, ואלה השפיעו על יצירותיו של קורובין ובייחוד על היצירה "אידיליה צפונית". בשנת 1885 עבד קורובין עבור בית האופרה של סאבה מאמונטוב וצייר עבורו את התפאורות לאופרות "אאידה" של ג'וזפה ורדי, "לקמה" של ליאו דליב, ועבור "כרמן" של ז'ורז' ביזה.
בשנת 1888 נסע קורובין לאיטליה וספרד, ובמהלך ציור זה צייר את היצירה "על המרפסת, הנשים הספרדיות לאונורה ואמפארה", וכן נסע ברחבי רוסיה, הרי הקווקז ואסיה המרכזית, ולצפונה של רוסיה ולנורווגיה. בתקופה זו צייר קורובין בסגנון האמפרסיוניסטי ובהמשך בסגנון האר-נובו.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף קורובין לתנועה האמנותית מיר איסקוסטווה.
בשנת 1894 נסע בשנית לצפונה של רוסיה, וראה את עבודות בניית מסילת הרכבת הצפונית. בנסיעה זו צייר קורובין מספר ציורי נוף ובהם: "הנמל הנורווגי", "פלג טריפון הקדוש", "האור הצפוני בהמרפסט" ו"חוף מורמנסק". יצירות אלה הוצגו בתערוכת כל רוסיה בשנת 1896 בניז'ני נובגורוד.
בשנת 1900 עיצב קורובין את תערוכת אסיה המרכזית בביתן רוסיה הקיסרית בתערוכה העולמית שנערכה בפריז, וקיבל עבור עיצוב זה את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
בראשית המאה ה-20 התמקד קורובין בתפאורות לתיאטרון ועבר מבית האופרה של מאמונטוב לתיאטרון מארינסקי שבסנקט פטרבורג. עד אותה עת היה מקובל לעצב תפאורה המראה את מקום ההתרחשות של המערכה בהצגה. קורובין עיצב תפאורות שנועדו ליצור מצב רוח ואווירה בקרב הצופים במערכה. קורובין עיצב תפאורות ל"פאוסט" (1899), "הסוס הגיבן הקטן" (1901) ו"סאדקו" (1906) - תפאורות אלה התפרסמו בעיצובם החדשני וברגשות שעוררו בקרב הקהל.
בשנת 1905 החל קורובין ללמד אמנות, ובין השנים 1909–1913 לימד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה (בו למד).
בתקופה זו הרבה קורובין לצייר את נופי פריז, ובין יצירותיו הידועות תקופה זו יש למנות את "קפה דה לה פיי" (1905), "כיכר הבסטיליה" (1906), "פריז לעת לילה", "שדרת האיטלקים" (1908), "קרנבל הלילה" (1901), ו-"פריז לעת ערב" (1907).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש קורובין כיועץ לענייני הסוואה במפקדת הצבא הרוסי, והגיע פעמים רבות לקו החזית. לאחר מהפכת אוקטובר קורובין שב לעבוד בתיאטרון ותכנן תפאורות לאופרות "הוולקירות" ו"זיגפריד" מאת ריכרד וגנר ול"מפצח האגוזים" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בשנת 1923 נסע קורובין לפריז בהוראת קומיסר התרבות הסובייטי, אנטולי לונצ'ארסקי, על מנת שיוכל לקבל טיפול רפואי למחלת הלב שלו, וכן על מנת שיוכל לסייע לבנו הנכה. בתקופה זו נשדדו רבות מתמונותיו וקורובין נותר עני מרוד. במשך מספר שנים הוא צייר גרסאות רבות של "חורף רוסי" ו"שדרות פריז" להתפרנס למחייתו.
בשנות חייו האחרונות עיצב קורובין תפאורות לתיאטראות רבים באירופה, אמריקה ואוסטרליה, שהידועה ביותר היא תפאורתו לבית האופרה של טורין עבור האופרה "תרנגול הזהב" של ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
קורובין נפטר בפריז ב-11 בספטמבר 1939.
בנו של קורובין, אלכסי קורובין שנולד בשנת 1897, צייר ידוע בעצמו, הפך לנכה בשל תאונה בילדותו בעקבותיה נקטעו שתי רגליו.
Tragic Kingdom
Tragic Kingdom ("ממלכה טראגית") הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הסקא האמריקאית נו דאוט. האלבום הופץ ב-10 באוקטובר 1995, ב-Trauma Records, השייכת לחברת התקליטים אינטרסקופ.
האלבום הופק על ידי מתיו ויילדר ואת המיקסים ערך פול פאלמר. ההקלטות נערכו ב-11 אולפנים שונים בלוס אנג'לס רבתי ובוצעו בין מרץ 1993 לאוקטובר 1995. בין השנים 1995 ל-1998, הופצו ממנו שבעה סינגלים, הכוללים את השיר "Just a Girl", שנכנס למצעדים בילבורד הוט 100 ומצעד הסינגלים הבריטי, ואת "Don't Speak", שעמד בראש Billboard Hot 100 airplay והגיע ל"חמשת הטובים" במצעדים רבים.
נו דאוט יצאה בסבב הופעות לקידום האלבום. סבב זה תוכנן על ידי Project X ונמשך כשנתיים וחצי. אחת מההופעות הראשונות, באנהיים, צולמה והפכה לאלבום Live in the Tragic Kingdom שהופץ בתחילה ב-VHS ולאחר מכן ב-DVD.
האלבום דורג במקום ה-441 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר של המגזין רולינג סטון.
בטי אוליברו
בטי אוליברו (נולדה ב-16 במאי 1954) היא מלחינה ישראלית, פרופסור מן המניין למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
אוליברו נולדה בתל אביב, בת לדורה קפון ואלי אוליברו, שעלו לארץ ישראל מיוון. בגיל ארבע החלה ללמוד נגינה בפסנתר, וכבר בילדותה עסקה בהלחנה.
בטי אוליברו נמנית עם חבר המייסדים של "המרכז למחקר ע"ש לוצ'יאנו בריו" באיטליה, יחד עם פייר בולז, מאוריציו פוליני ואחרים. אוליברו הוזמנה כמרצה אורחת באוניברסיטאות יוקרתיות בארצות הברית, בהן אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת יוסטון, אוניברסיטת רייס, בארד קולג' ובתי ספר גבוהים למוזיקה, כמו בתי הספר ג'וליארד, מאנס ובית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק, ופיבודי במרילנד, ובאירופה בקונסרבטוריון ע"ש ורדי במילאנו שבאיטליה, ובבית הספר הגבוה איינסלר בברלין שבגרמניה.
בשנת 2001 החלה ללמד בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, וקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטה זו על יצירתה "הושענות" ועל תזה שכתבה על המוזיקה של בריו. בהמשך מונתה לפרופסור מן המניין שם. בין השנים 2004–2008 הייתה מלחינת הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים. אוליברו התאלמנה ומתגוררת בישראל עם שני ילדיה.
יצירתה
חלקה הגדול של המוזיקה של אוליברו מתייחס למסורת מוזיקלית יהודית. ביצירות רבות היא משתמשת בנעימות עממיות וליטורגיקה של המסורת הספרדית והמזרח תיכונית. יצירותיה בוצעו על ידי מיטב התזמורות וההרכבים, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק, הפילהרמונית של מינכן, תזמורת רשות השידור הבריטית, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, הסינפונייטה של לונדון, אנסמבל ג'וליארד, הסינפונייטה של אמסטרדם, רביעיית ארדיטי ועוד. יצירותיה נוגנו בפסטיבלים בינלאומיים כגון פסטיבל "אופקים" במרכז לינקולן בניו יורק, ימי המוזיקה הבינלאומיים בסטוקהולם, סיאול, לוגאנו וליובליאנה, הביאנאלה של מינכן, פסטיבל שלזוויג-הולשטיין, המאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה, פסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו, שבוע גאודאמוס בהולנד, פסטיבל ישראל ועוד.
איל זמיר (משפטן)
איל זמיר (נולד ב־27 באפריל 1961, במושב היוגב) הוא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטה העברית, המתמחה בדיני חוזים, וניתוח כלכלי והתנהגותי של המשפט, ומנהל מרכז אהרן ברק למחקר משפטי בינתחומי.
ביוגרפיה
זמיר סיים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1982, במסגרת העתודה האקדמית. את לימודי הדוקטורט סיים בשנת 1989, באוניברסיטה העברית, תחת הנחייתו של פרופ' גד טדסקי.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין, ובין השנים 2002–2005 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1991 היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 2005–2006 שימש כעמית מחקר בכיר באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 2008–2009 שימש כפרופסור אורח במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
זמיר זכה בפרסים רבים, בהם פרס זוסמן למשפט לשנת תשמ"ח; מלגת פולברייט למחקר (תש"ן); מלגת רוטשילד (תש"ן); מלגת אלון (תשנ"א-תשנ"ד); פרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין על-שם פרופ' יורם בן פורת (תשנ"ה) ופרס חשין לשנת 2014.
זמיר חבר בהנהלת האגודה הישראלית למשפט פרטי.
זמיר נשוי לפרופ' דפנה לוינסון-זמיר.
תחומי מחקר
תחום התמחותו המרכזי של זמיר הוא דיני חוזים ותאוריה של דיני חוזים. כן עוסק זמיר בניתוח כלכלי והתנהגותי של המשפט, משפטים ואתיקה נורמטיבית והיבטים רכושיים של הסכסוך הישראלי-ערבי.
זמיר כתב כמה ספרים בסדרת "הפירוש לחוקי החוזים" בעריכת גד טדסקי שיצאו במכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי סאקר. ספריו על חוק המכר וחוק חוזה קבלנות נחשבים לספרי בסיס בנושא אותו הם סוקרים.
כן כתב, בשיתוף עם פרופסור גבריאלה שלו ופרופסור אלפרדו מרדכי ראבילו מספר מהדורות של "הפירוש הקצר לדיני החוזים", מעין מדריך מקוצר לדיני חוזים, הכולל את לשון החוק, ותקצירי פסיקה, ואמור לשמש ככלי עזר לעורכי דין.
פרסומים נוספים של זמיר עוסקים בהיבטים קנייניים וחוזיים של הסכסוך הישראלי ערבי.
האחים טביאני
האחים טביאני (Taviani) הם ויטוריו (Vittorio) טביאני (20 בספטמבר 1929 - 15 באפריל 2018) ואחיו הצעיר פאולו (Paolo) טביאני (נולד ב-8 בנובמבר 1931), הם צמד קולנוענים איטלקיים ידועים, אשר בחלק מסרטיהם הביעו את מחאתם נגד המלחמה, הפאשיזם, אודות חיי הנישואים והגירושין, המסורתיות נגד המודרניזם וחיי הפועלים העניים.
האחים טביאני למדו באוניברסיטת פיזה שבאיטליה. בתחילת הקריירה שלהם, עבד ויטוריו על קטעים קצרים בסרטיו של אחיו פאולו. בהמשך עבדו השניים במשותף, כאשר ב-1954 הוציאו את סרטם "סן מיניאטו" המספר על אירועי עירם תחת השלטון הנאצי. בתחילת שנות ה-60 יצרו את הסרטים "Un Uomo da bruciare", ו-"I Fuorilegge del Matrimonio" המביעים את סלידתם מטיפשותה של המלחמה, וזאת בבימוי משותף עם ולנטינו אורסיני. את סרטיהם יצרו כך שאת כתיבתם ביצעו האחים יחד ואילו את מלאכת הבימוי ביצעו בנפרד וללא התערבות האחד בעבודת השני. בשנות ה-70 ביימו את הסרטים "Allonsanfan", ו"פדרה פדרונה" (1979), שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ב־1982 זכו בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן על סרטם "הלילה של סן לורנצו". ב-1984 הוציאו את סרטם "קאוס", שנחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר של הקולנוע האיטלקי, וב-1987 את סרטם הראשון באנגלית, "Good Morning Babylon".
ב-1994 שיחק ויטוריו תפקיד משנה בסרט "The True Life of Antonio H".
בשנת 2007 ביימו האחים את סרט הדרמה אודות רצח העם הארמני "חוות העפרונים" בכיכובם של מוריץ בלייבטרוי, פאס וגה ומוחמד בכרי.
ב-2012 זכה סרטם "קיסר חייב למות" בפרס דב הזהב.
משה רינות
משה (רינהולד) רינות (23 בנובמבר 1917–5 בנובמבר 1984 ) היה ממקימי אוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
רינות נולד באוסטריה אך גדל בגרמניה. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל. שירת בבריגדה היהודית בצבא הבריטי כקצין בגדוד השלישי, והשתתף בקרב לה ג'ורג'טה בחזית איטליה, ליד נהר סניו. כן שירת כרב-סרן בצה"ל ונטל חלק בהסכמי שביתת הנשק עם ירדן בתום מלחמת העצמאות. למד בבית בית המדרש למורים העברי.
שימש כמנהל מחלקת החינוך בעיריית חיפה, ובתפקידו זה יזם והקים יחד עם ראש העיר אבא חושי את אוניברסיטת חיפה. לאחר הקמת האוניברסיטה עבר למסלול האקדמי, קיבל את התואר פרופסור וניהל את בית הספר לחינוך בשנים 1968–1974. נולדו לו ארבעה ילדים.
רינות היה בין ראשוני חוקרי ההיסטוריה של החינוך בישראל, יחד עם פרופ' שמעון רשף סמנו את המעבר מכתיבת היסטוריה בידי מחנכים למחקר היסטורי מקצועי של החינוך המבוסס על מחקר ארכיוני שיטתי והצלבת מקורות.
ג'נין טיסורי
ג'נין טיסורי (נולדה ב-10 בנובמבר 1961, ידועה קודם לכן בקריירתה כג'נין לבנסון) היא מלחינה ומעבדת מוזיקלית יהודייה-אמריקאית. היא המלחינה התיאטרלית הכי פורייה ומצליחה בהיסטוריה, עם חמישה מחזות זמר בתיאטראות ברודוויי וחמש מועמדויות לפרס טוני, מתוכן זכייה אחת. היא זכתה בפרס דרמה דסק לשנת 1999 למוזיקה יוצאת דופן במחזה, להפקה של ניקולס הייטנר ללילה השנים עשר במרכז לינקולן, פרס דרמה דסק לשנת 2004 למוזיקה יוצאת דופן עבור "Caroline, or Change", ופרס טוני למוזיקה המקורית הטובה ביותר לשנת 2015 עבור "Fun Home" (משותף עם ליסה קרון), מה שהפך אותן לצוות הכתיבה הנשי הראשון שזכה בפרס. טיסורי הייתה מועמדת לפרס פוליצר לדרמה פעמיים - עבור Fun Home בשנת 2014 ועבור Soft Power בשנת 2020.
עבודותיה העיקריות כוללות את "Fun Home", "Caroline, or Change", "שרק המחזמר", "מילי המודרנית והמתוקה", "מולאן 2", "ויולט", "עוצמה רכה".
ראשית חייה וחינוך
המפגש הראשון שלה עם תיאטרון היה כשראתה את המחזמר גודספל באוף ברודוויי כשהייתה בת ארבע-עשרה. היא אמרה על האירוע שהיא חשה "באיזה שהוא מקום קורה משהו, ואני לא רוצה להיות באף מקום אחר".
היא למדה בבית הספר התיכון פול ד. שרייבר בפורט וושינגטון בניו יורק. היא בוגרת אוניברסיטת ברנרד קולג' עם התמחות ראשונית קדם-רפואית, אבל היא שינתה את המגמה שלה למוזיקה.
קריירה
טיסורי ביצעה את הבכורה שלה בברודוויי כאשר עיבדה את מוזיקת הריקוד להפקה משנת 1995 של המחזמר איך להצליח בעסקים בלי לנסות באמת. בשנת 1997 הלחינה את המוזיקה עבור המחזמר אוף ברודוויי ויולט, שעבורו היא זכתה בפרס אובי, בפרס מעגל מבקרי הדרמה הניו יורקי עבור המחזמר הטוב ביותר, ובפרס לוסיל לורטל למחזמר הטוב ביותר. היא עיבדה את המוזיקה להפקה משנת 1998 של המחזמר צלילי המוסיקה ובשנת 1999 את הרביו סווינג! היא גם שימשה כמנצחת של הפקות ברודוויי של סוד הגן הנעלם ושל טומי.
בשנת 2000, טיסורי שיתפה פעולה עם הפזמונאי דיק סקנלן כדי לכתוב 11 שירים חדשים עבור העיבוד הבימתי לסרט מילי המודרנית והמתוקה. ריצה מוצלחת בתיאטרון La Jolla Playhouse בסן דייגו הביאה למעבר המחזמר לברודוויי בשנת 2002, וטיסורי הייתה מועמד לפרס טוני עבור המוזיקה המקורית הטובה ביותר ולפרס דרמה דסק למוזיקה יוצאת דופן.
טיסורי שיתפה פעולה עם המחזאי טוני קושנר שלוש פעמים. בשנת 2004 היא הלחינה מוזיקה למחזמר "Caroline, or Change", שהביאה אותה למועמדות שנייה לטוני. בשנת 2006 היא כתבה מוזיקה מקורית לתרגומו החדש של קושנר לאמא קוראז' וילדיה מאת ברטולד ברכט, שהופק במסגרת עונת שייקספיר בפארק 2006, שהועלתה בתיאטרון דלאקורט על ידי התיאטרון הציבורי. בקיץ 2011 אופרה מאת השניים בשת A Blizzard on Marblehead Neck הוצגה ב-Glimmerglass.
טיסורי הלחינה מוזיקה לסרטים "לילות ברודנט", "אובדן יהלום דמעה", "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל", "שרק השלישי", "מולאן השני", "והקיסר החדש של גרוב 2: קרונק של גרוב החדש".
טיסורי הלחינה את המוזיקה עבור שרק המחזמר, אשר נפתח בברודוויי בשנת 2008 ועבורו היא הרוויחה מועמדויות לפרסי טוני ודרמה דסק עבור המוזיקה שלה.
בשנת 2011, היא כתבה את המוזיקה למחזמר Fun Home עם ספר ומילים מאת ליסה קרון, המבוסס על ספר זיכרון של אליסון בקדל. המחזמר הועלה באוף ברודוויי בתיאטרון הציבורי ב-17 באוקטובר 2013 והיה אמור להיסגר עד 4 בנובמבר 2013, עם הארכות רבות עד שהוא נסגר שם ב-12 בינואר 2014. גם הוא זיכה את טיסורי ב פרס אובי למחזמר לשנת 2014. בעקבות ההצלחה באוף ברודוויי, המחזמר הועבר לברודוויי לתיאטרון Circle in the Square, עם הצגות הרצה החל מ-27 במרץ 2015 ופתיחה רשמית ב-19 באפריל 2015. טיסורי וקרון זכו בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר עבור Fun Home, ובכך זו הייתה הפעם הראשונה שבה צוות כתיבה שכולו נשי זכה בפרס. המחזמר היה מועמד לפרס פוליצר לדרמה לשנת 2014.
ביולי 2019 הוציאה בכורה את האופרה שלה כחול (ליברטו: טזוול תומפסון) בפסטיבל גלימרגלאס בקופרסטאון, ניו יורק. האופרה עוסקת בנושא הנערים האפרו-אמריקאים שהפכו למטרה מרכזית לאכזריות משטרתית בארצות הברית.
בשנת 2021 היא כתבה מוזיקה למחזמר "קימברלי אקימבו".
חיים אישיים
טיסורי חברה באגודת הדרמטיסטים של אמריקה. היא גרה עם בעלה, מייקל ראפטר, ועם בתם סיינה במנהטן.
בריגדת ארהארדט
בריגדת ארהארדט (בגרמנית: Marinebrigade Ehrhardt, מילולית בריגדת-הצי ארהארדט) הייתה בריגדת פרייקור בכוח של כ-6,000 חיילים בפיקודו של סרן (Korvettenkapitän) הרמן ארהארדט שהתקיימה מסיום מלחמת העולם הראשונה ועד דיכוי הפוטש של קאפ במרץ 1920.
היסטוריה
באביב 1919 נשלחה הבריגדה לדכא את הרפובליקה הסובייטית הבווארית תוך שפיכות דמים וקרבות רחוב מרים.
לאחר חתימת חוזה ורסאי ב-28 ביוני 1919, היה דינה של הבריגדה להתפרק כחלק מפירוק המסגרות הלוחמות הגרמניות בהתאם להסכם הכניעה. במרץ 1920 התקבלה פקודת נשיא רפובליקת ויימאר, פרידריך אברט ושר ההגנה שלה גוסטב נוסקה לפירוק היחידה. אנשיה פנו לבן בריתם הגנרל ולטר פון ליטוויץ, מפקד הרייכסווהר בברלין. הוא פנה לשר ההגנה ולנשיא הרפובליקה על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה. לנוכח הפירוק של המיליציות ניתן האות לניסיון ההפיכה. בריגדת ארהארדט העמידה בראש ניסיון ההפיכה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין. בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של ליטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
שר ההגנה נוסקה פנה למפקדי הצבא כדי שידכאו את המרד, אך אלה סירבו לעשות כן, באמרם ש"רייכסווהר לא יורה על רייכסווהר". בלית ברירה נמלטה הממשלה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט. ב-10 בבוקר הכריז קאפ שממשלתם של הקנצלר גוסטב באואר והנשיא אברט חדלה להתקיים, ושהוא מכהן כקאנצלר בפועל.
בעודם עוזבים את ברלין ב-18 במרץ, נתקלו כוחות הצבא הנסוגים בהמון רב המלווה אותם בקריאות בוז ולועג לכישלונם. הכוחות האחרונים שיצאו משער ברנדנבורג היו אנשי בריגדת ארהארדט, למשמע קולות צחוק ולעג של ילדים הסתובבו מספר חיילים אל הקהל וירו אל עבר האזרחים. היריות גרמו למהומה רבה, לפציעות ולאבדות בנפש.
ארהארדט נמלט מגרמניה אך שב אליה ב-1923, רוב חיילי הבריגדה שפורקה המשיכו בחייהם כרגיל ולימים השתלבו רבים מהם (אך לא ארהארדט עצמו) במפלגה הנאצית. באוגוסט 1933 שולבו ותיקי היחידה וחיילים נוספים כחטיבה באס אס עם מדים וסמלים מובחנים, אך עד מהרה פורקה המסגרת הנפרדת והחיילים שולבו באס אס ללא סימון מיוחד.
פורמולה 1 עונת 1991
במסגרת פורמולה 1 של שנת 1991 נערכו 16 מרוצים. באליפות העולם זכה הברזילאי איירטון סנה ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת מקלארן-הונדה.
סקירה
עונה זו נשלטה בצורה ברורה למדי על ידי סנה, ללא מתחרים ממשיים. בעונה זו עשה גם מיכאל שומאכר את צעדיו הראשונים בעולם הפורמולה 1 (במרוץ הבלגי) בצידה של שערורייה קטנה: שומאכר היה חתום אצל קבוצת מרצדס שלא הייתה פעילה בפורמולה 1 אך תכננה להיכנס למרוצים שנתיים לאחר מכן (בתור ספקי מנוע של חברת סאובר). על מנת לאפשר לשומאכר לצבור ניסיון, הגיעה חברת מרצדס להסכמה עם קבוצת ג'ורדן, אולם לא נחתם חוזה. שומאכר דורג שביעי במקצה הדירוג, אך נאלץ לפרוש בהקפה הראשונה של המרוץ עקב בעיית מצמד. עם זאת, הופעתו גרמה לקבוצת בנטון-פורד לקפוץ על המציאה ולחתום על חוזה עם מרצדס ושומאכר נהג עבורם כבר במרוץ שלאחר מכן (מרוץ איטליה). קבוצת ג'ורדן תבעה אותם בבית משפט בבריטניה, אולם הפסידה במשפט.
גם עבור מיקה הקינן הייתה זו השנה הראשונה במסגרת סבב הפורמולה 1.
מרוץ אוסטרליה (האחרון בעונה) הופסק לאחר 14 הקפות במקום 81 עקב גשם חזק מדי. לכן ניתנו עבורו רק מחצית מהנקודות. המרוץ באוסטרליה היה גם למירוץ הקצר ביותר אי פעם.
כבכל עונה, חלו מספר שינויים בתקנון. העיקריים שבהם היו:
שיגעון הצבעונים
שיגעון הצבעונים (בהולנדית: Tulpenmanie; טוּלִיפּמַאנְיָה) היה תופעה בתקופת תור הזהב של הולנד בשנים 1636–1637 שבמהלכה חלה גאות מתגברת במסחר בבצלי פרח הצבעוני, שהגיע לראשונה להולנד, ומחירם עלה באופן לא־פרופורציונלי לערכם. בשיא שיגעון הצבעונים, בפברואר 1637, הגיע מחירם של פריטים מסוימים ליותר מפי עשרה מההכנסה השנתית של בעל מלאכה מיומן. הבועה הכלכלית גברה עקב מסחר ממניעים ספקולטיביים, ובסוף חורף 1637 היא התפוצצה ומחירי בצלי הצבעונים ירדו בחדות.
שיגעון הצבעונים נחשב לבועה הספקולטיבית (או הבועה הכלכלית) הראשונה, ולעיתים משתמשים כלכלנים ואנשי שוק ההון במושג "שיגעון הצבעונים" (Tulipmania) בתור דוגמה לבועה כלכלית. עבודות מחקר בנושא מעידות כי השימוש במילה "שיגעון" אינו מבוסס.
רקע היסטורי
הגעת הצבעוני לאירופה מיוחסת לרוב לאוגייר דה ביזבק, שגרירו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. דה ביזבק נשלח אל הסולטאן העות'מאני ושב עם הבצלים ועם הזרעים הראשונים של הצבעונים, שנשלחו מן האימפריה העות'מאנית אל וינה בשנת 1554. הצבעונים הופצו במהרה מווינה אל אאוגסבורג, אל אנטוורפן ואל אמסטרדם. הפופולריות והטיפוח שלהם ברפובליקה ההולנדית צברו תאוצה בשנת 1593 ככל הנראה, לאחר שהבוטנאי הפלמי קארולוס קלוסיוס חקר באוניברסיטת ליידן את הצבעונים. הוא שתל מינים אחדים של צבעונים ומצא שהם מסוגלים לסבול את תנאי השטח הקשים של ארצות השפלה. זמן קצר לאחר מכן החלו הצבעונים לצבור פופולריות.
הבועה
בשל עליית הביקוש ואי־התאמתו של ההיצע נסק מחירו של הצבעוני. רבים מהשכבות העניות שאפו גם הם ליהנות מהמגמה של עליית המחירים ולצבור רווחי הון. מכירה וקנייה פומביות של הפרחים ושל בצליהם התנהלו בפונדקים באמסטרדם ובהארלם ובערים אחרות. המסחר התנהל לרוב בצבעונים מסוג ב, שהביקוש להם בקרב שכבת האצולה היה נמוך ולכן היה מחירם נמוך בהרבה. הסחר התנהל לרוב בחוזים עתידיים על פרחים – אנשים סחרו בזכויות על פרחים שעדיין לא פרחו. התשלום לא בוצע מיידית אלא היה מבוסס על הלוואות. סוחרים קנו חוזים עתידיים על פרחים ומכרו אותם למחרת במחיר גבוה יותר, בהלוואה, מבלי ששילמו או קיבלו כסף, ומחירם המשיך לעלות לשיאים חדשים.
השיגעון הגיע לסופו בחורף של שנת 1637, כאשר לא נמצא קונה לזכויות על צבעונים מסוימים באחד מפונדקי העיר הארלם. הידיעה המרעישה התפשטה לשאר הערים של הפרובינציות הפלמיות, ומחירם של הצבעונים מסוג ב ירד בחדות. החל תהליך של התנפצות הבועה, שלבסוף הותירה את המשקיעים כאשר ערכי הנכסים שבידיהם – בצלי הצבעונים או החוזים לרכישתם – היו נמוכים בהרבה מהמחיר שבו נקנו. ארמון הקלפים שנבנה על מתן הלוואות קרס, ומרבית השותפים פשטו את הרגל מכיוון שלא יכלו להחזיר את ההלוואות שנטלו לרכישת הנכסים.
הסברים חלופיים
הפרופסור האמריקאי פיטר גארבר טוען שאין לקרוא לאירוע זה "בועה", מכמה סיבות:
הצבעונים שבאמת נמכרו במחירי שיא, כגון הצבעוני "סמפר אוגוסטוס", היו בעלי היצע נמוך במיוחד משום שהם היו מוצרים בתחילת דרכם בשוק ההולנדי. תמחור מוצרים במחיר גבוה בשלב השקתם, ולאחר מכן הפחתת המחיר עם חדירתם לשוק, מקובלים גם בימינו. לדוגמה, מחירו של גאדג'ט אלקטרוני יורד בצורה משמעותית לאחר שהוא חודר לשוק, ועם זאת אין לקרוא "משוגעים" לקונים טלפון סלולרי משודרג.
עוד טוען גארבר שהסחר השתולל לרוב בשולי החברה ההולנדית. אומנם מחירם של הצבעונים זינק לשיאים חדשים בכל ערב מסחר, אך הסיכון היה ידוע לשותפים שסחרו בהימור. כל מי שמשחק בלוטו יוצא מההנחה שהוא עלול להפסיד, ולמרות זאת תעשיית ההימורים הזאת מגלגלת מיליונים (אם לא יותר) ואין זה משפיע על המצב הכלכלי של המדינה. לפי גארבר יכול להיות שהמסחר השתולל בשל מגפת הדבר, שהייתה אז בשיאה. ההולנדים, שהיו חסרי תקווה לחיות, שיחקו משחק שתייה שבו הם קנו ומכרו צבעונים בהגזמה.
השירות הפדרלי להידרומטאורולוגיה ופיקוח על הסביבה
השירות הפדרלי להידרומטאורולוגיה ופיקוח על הסביבה (ברוסית: Федеральная служба по гидрометеорологии и мониторингу окружающей среды, ידוע בקיצור בשם "רוסהידרומט" = Росгидромет) הוא יחידת סמך במשרד למשאבי טבע של רוסיה האחראי לחיזוי מזג האוויר, אספקת מידע מטאורולוגי וחקר האקלים ברוסיה. ראשיתו בשנת 1847 במסגרת ממשלת האימפריה הרוסית והוא חבר בארגון המטאורולוגי העולמי. השירות מפעיל אלפי תחנות מדידה ברחבי רוסיה.
נכון לשנת 2009 רמת הדיוק של חיזוי מזג האוויר של השירות המטאורולוגי הגיע לכדי 96%.
מבנה
השירות מפעיל 17 מכוני מחקר, שניים מהם מהווים מרכזי מחקר ממלכתיים (המרכז ההידרומטאורולוגי, Гидрометцентр России, שבשנים 2001-2018 עמד בראשו רומן וילפאנד והמרכז לחקר ארקטיקה ואנטארקטיקה).
היסטוריה
הגוף המטאורולוגי הראשון ברוסיה הוקם בשנת 1849 בשם המצפה הפיזי הראשי (ברוסית: Главной физической обсерватории) שפעל בתור הגוף המטאורולוגי העיקרי עד מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה המצפה חדל להוות גוף מטאורולוגי מרכזי. ב-21 ביוני 1921 הסובנרקום הוציא צו להקמת השירות המטאורולוגי של רוסיה (Метеорологическая служба РСФСР) שהחליף את המצפה שפעל לפני המלחמה. עד שנת 1923 כבר פעלו למעלה מ-600 תחנות מדידה.
עד 1929 הגוף המטאורולוגי עבר הליכי הקמה מחדש ובשנת 1932 כבר הוקם המינהל המרכזי של השירות המטאורולוגי המאוחד של ברית המועצות ( Центральное управление Единой гидрометеорологической службы СССР, ЦУЕГМС) שהפך לגוף העיקרי לענייני אקלים בברית המועצות.
נכון לשנת 1941 פעלו 3,947 תחנות מטאורולוגיות, 190 תחנות לחקר האוויר, 240 תחנות מטאורולוגיות ואוויריות ו-4,463 עמדות ותחנות הידרולוגיות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השירות המטאורולוגי הוכפף לצבא האדום.
השירות המשיך להתפתח אחרי המלחמה ונכון לשנת 1946 רשת הפיקוח המטאורולוגית הגיעה ל-9,532 תחנות מדידה ועד שנת 1967 הגיע מספרן לכדי 11,039.
בשנת 1978 הוקמה הוועדה הממלכתית להידרומטאורולוגיה ובקרת הסביבה (Государственный комитет по гидрометеорологии и контролю природной среды, Госкомгидромет СССР) שהפך לגוף המטאורולוגי העיקרי בשני העשורים האחרונים שלפני התפרקות ברית המועצות.
בשנת 1991 הוועדה הפכה לשירות ההידרומטאורולוגי הרוסי (Гидрометеорологическая служба России) והוכפף למשרד האקולוגיה.
בשנת 2004 השירות הפך לשירות פדרלי ממשלתי והיה לחלק מהמשרד לאיכות הסביבה.
בספטמבר 2019 במהלך הפורום הכלכלי המזרחי השר למשאבי טבע הודיע על ארגון מחדש בתוככי הארגון, במטרה לייעל את יכולות החיזוי שלו באמצעות פתיחת תחנות מדידה חדשות וקליטת ציוד חדש ומודרני.
בשנת 2020 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין Roshydromet ו-Rostec על יצירת מערכת מידע משולבת המתעדת את מצב הסביבה בפדרציה הרוסית. המערכות המטאורולוגיות Polus-S שפותחו על ידי חברת הבת KRET של Rostec כבר הותקנו בתחנות Roshydromet.
פעילויות
תחומים עיקריים בהם פועל השירות המטאורולוגי:
סטפון מרבורי
סטפון זאבייר מרבורי (אנגלית: Stephon Xavier Marbury; נולד ב-20 בפברואר 1977 ברובע הברונקס שבניו יורק) הוא כדורסלן עבר אמריקאי המתנשא לגובה של 1.88 מטר ושיחק בעמדת הרכז. נבחר במקום הרביעי בדראפט 1996 על ידי מילווקי באקס, ובמשך 11 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור מינסוטה טימברוולבס, ניו ג'רזי נטס, פיניקס סאנס, ניו יורק ניקס ובוסטון סלטיקס. כיום מאמן בליגת ה-CBA הסינית.
קריירת מכללות
מרבורי שיחק באוניברסיטת ג'ורג'יה טק במשך עונה אחת, 1995/1996, והוביל את הקבוצה למאזן של 24 ניצחונות ו-12 הפסדים. באותה שנה הוביל את קבוצת המכללה לשלב רבע הגמר של טורניר אליפות המכללות, בו קבוצתו הפסידה לאוניברסיטת סינסינטי. בשנתו היחידה בג'ורג'יה טק קלע מרבורי 18.9 נקודות ומסר 4.5 אסיסטים בממוצע למשחק. בסוף אותה עונה הודיע על כוונתו להירשם לדראפט ה-NBA.
מינסוטה טימברוולבס
בגיל 19 בלבד, נבחר מרבורי בבחירה הרביעית בדראפט 1996 על ידי מילווקי באקס, אך עם בחירתו הוא הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס תמורת ריי אלן שנבחר בחירה אחת אחריו. בעונתו הראשונה ב-NBA הראה את כישרונו כשקלע 15.8 נקודות ומסר 7.8 אסיסטים למשחק. יחד עם כוכב הקבוצה קווין גארנט, הוביל מרבורי את הטימברוולבס לשלב הפלייאוף מהמקום השישי במערב, ובסיבוב הראשון של הפלייאוף הפסידה מינסוטה ליוסטון רוקטס בתוצאה 0–3. בסיום העונה נבחר מרבורי לחמישיית הרוקיז של העונה והגיע למקום השני בהצבעה לפרס רוקי העונה, אחרי הזוכה אלן אייברסון.
בעונה הבאה שיפר מרבורי את תפוקתו כשקלע 17.7 נקודות ומסר 8.6 אסיסטים למשחק. הוא עזר לקווין גארנט להוביל את הקבוצה למקום השביעי במערב, אך בפלייאוף שוב הפסידו הטימברוולבס בסיבוב הראשון, הפעם לסיאטל סופרסוניקס. בסוף אותה העונה היחסים בין מרבורי להנהלה של מינסוטה התחילו להיות מתוחים בגלל מחלוקת על תפקידו של מרבורי בקבוצה, וסוכנו דרש מההנהלה שתעביר אותו בטרייד לקבוצה אחרת.
ניו ג'רזי נטס
במהלך עונת, לאחר 18 משחקים בהם קלע 17.7 נקודות ומסר 9.3 אסיסטים למשחק, הועבר מרבורי בטרייד בין שלוש קבוצות לניו ג'רזי נטס. במסגרת הטרייד הועברו בסך הכול תשעה שחקנים, ביניהם טרל ברנדון שנשלח למינסוטה וסם קאסל שעבר למילווקי באקס. בתקופתו בניו ג'רזי המשיך מרבורי להציג יכולת אישית גבוהה, ובעונת אף נבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA וכן נכלל בחמישייה השלישית של העונה לאחר שהעמיד ממוצעים של 23.9 נקודות ו-7.6 אסיסטים למשחק. עם זאת, בשלוש עונותיו של מרבורי בניו-ג'רזי הוא לא הצליח להוביל את הקבוצה לפלייאוף.
פיניקס סאנס
בסוף עונת 2000/2001 הועבר מרבורי לפיניקס סאנס בתמורה לרכז ג'ייסון קיד. בפיניקס התחבר עם כוכבי הקבוצה הצעירים אמארה סטודמאייר ושון מריון, ובעונת הוביל את הקבוצה למקום השמיני במערב. בפלייאוף פגשה פיניקס את סן אנטוניו בסיבוב הראשון, והסאנס הפסידו בתוצאה 2–4. את העונה הבאה פיניקס פתחה רע מאוד בשל פציעתו של סטודמאייר, ואחרי 34 משחקים הועבר מרבורי בטרייד לניו יורק ניקס.
ניו יורק ניקס
בסיום עונת העפילו הניקס לפלייאוף מהמקום השביעי במזרח, ופגשו בסיבוב הראשון את קבוצתו לשעבר של מרבורי - ניו ג'רזי נטס. הנטס ניצחו בסדרה בתוצאה 0–4, למרות יכולתו הגבוהה של מרבורי שקלע 21.3 נקודות בממוצע למשחק. בסוף אותה העונה השתתף מרבורי באולימפיאדת אתונה כנציג נבחרת ארצות הברית, אך קבוצתו אכזבה כשהפסידה לארגנטינה בשלב חצי הגמר וזכתה במדליית ארד בלבד. במהלך הטורניר קבע מרבורי שיא קליעה לשחקן נבחרת ארצות הברית באולימפיאדה כשקלע 31 נקודות במשחק מול נבחרת ספרד.
בעונה שלאחר מכן,, מרבורי השתתף בסכסוך תקשורתי נוסף, הפעם נגד המנהל ומאמן הקבוצה אייזיאה תומאס, שתכנן להוציא את מרבורי מהחמישייה הפותחת של הקבוצה. במהלך עונת, עם מינויו של מייק ד'אנטוני למאמן הניקס, הוחלט על שחרורו של מרבורי תוך מתן פיצויים כספיים על סך 6.8 מיליון דולר.
בוסטון סלטיקס
שלושה ימים לאחר שחרורו מהניקס, ב-27 בפברואר 2009, חתם מרבורי על חוזה בבוסטון סלטיקס עד סיום העונה.
קריירה בסין
לקראת עונת חתם בקבוצת "שאנשי ברייב דראגונס" מליגת ה-CBA הסינית. בעונה הבאה שיחק עבור "פושאן דראליונס", ובעונת עבר לקבוצת "בייג'ינג דאקס" עמה זכה בשלוש אליפויות ליגת ה-CBA (2012, 2014, 2015). בפברואר 2017 סיימה הקבוצה את חוזהו לאחר חוסר הסכמה על תפקידו בקבוצה.
פעילות חברתית
מרבורי, שגדל בילדות ענייה בעיר ניו יורק, החליט להקים חברה על שמו שנקראת "סטארבורי", שדרכה הוא משווק מגוון בגדי כדורסל, נעליים וכדומה. מוצרי החברה נמכרים ללא מטרת רווח, אלא במחירים נמוכים מאוד ובכך מרבורי מראה אכפתיות כלפי חובבי הכדורסל העניים הרבים שיש בעולם, כפי שהוא עצמו היה בילדותו.
לקשמי
לָקְשְמִי (בסנסקריט: लक्ष्मी) היא אלה מהפנתיאון ההינדואי, הבדהיסטי והג'איני. היא האלה של השגשוג (חומרי ורוחני), העושר והאושר, המזל והברכה, ההצלחה, השפע והפריון, הזוהר ההוד ההדר והיופי. לקשמי נקראת גם "שרי", שפירושו, העושר והשגשוג, שהיא מהווה התגלמות שלהם. בהינדואיזם המוקדם, בספרות הוודות, נקשרה לקשמי או שרי עם מלכים, ובעיקר עם מלך האלים אינדרה. כאשר איבד אינדרה את שרי, איבד את כוח המלוכה שלו, וכאשר קיבל אותה בחזרה חזר אליו כוחו. בהינדואיזם המאוחר הפכה לקשמי לאשתו של האל וישנו והשאקטי (העוצמה והכוח) שלו. כאשתו של וישנו, היא מופיעה יחד עם פרוואטי וסראסווטי כחלק משילוש של אלוהויות נשיות, שהן בנות זוג של שלושת האלים הראשיים (וישנו, שיווה וברהמה).כאשר האל וישנו התגלגל על כדור הארץ והופיע בצורת ההתגלמויות (אווטארות) של ראמה וקרישנה, האלה לקשמי התגלגלה לארץ כבת זוגו: סיטה (אשתו של ראמה), ורדהא (המאהבת של קרישנה). קדושתה של הפרה ההודית נקשרת באלה לקשמי, שכן הפרה נתפסת כהתגלמותה של האלה.
במיתולוגיה
סיפור חשוב שבו מופיעה לקשמי במקום מרכזי הוא סיפור חביצת אוקיינוס החלב הקוסמי. לפי הסיפור, האלים (דוות) והשדים, או הלא-אלים (אסורות) חבצו את אוקיינוס החלב על מנת להשיג את האמריטה, משקה האלמוות, שהיה חבוי בקרקעיתו. האלים והשדים שהיו אויבים מושבעים הסכימו לחבור יחד ולחבוץ את האוקיינוס על מנת להשיג את משקה האלמוות. מוט החביצה שלהם היה ההר מנדרה, סביבו ליפפו - במקום חבל - את מלך הנחשים ואסוקי. האלים והשדים עמדו בשני קצוות הנחש ומשכו בו וכך חבצו את אוקיינוס החלב. במהלך החביצה, וישנו התגלגל והופיע בדמות אחת ההתגלמויות המרכזיות שלו, הצב (קוּרְמָה) ועל גבו הונח ההר, כדי לייצב אותו ולמנוע את שקיעתו באוקיינוס. במהלך חביצת האוקיינוס עלו אוצרות שונים ממעמקיו. גולות הכותרת של האוצרות היו משקה האלמוות והאלה לקשמי. בגרסת הסיפור המתוארת בראמאיאנה, לקשמי מופיעה עם לוטוס בידה, ולכן נקראת לעיתים "פדמה" (Padma). לאחר שלקשמי עלתה מעל פני האוקיינוס, היא בחרה בווישנו לבעל והשניים התחתנו ברוב פאר והדר.
לסיפור גרסאות שונות ובחלקן לקשמי תופסת מקום מרכזי ומהווה את התכלית הראשונית לחביצת האוקיינוס. לפי גרסאות אלו לקשמי אבדה באוקיינוס החלב, וחביצת האוקיינוס נועדה להשיב אותה לעולם.
על פי מקורות מסוימים, לקשמי היא בתו של אל הים, כיוון שהיא התגלמה מתוכו. על פי הגרודה פוראנה, הלינגה פוראנה והפדמה פוראנה , לקשמי נולדה כבתם של החכם (הרישי) בהריגו  ואשתו קהיטי (Khyati) ונקראה "בהרגבי" (Bhargavi).
פולחן וחג
הפולחן והתפילה (הפוג'ה) לאלה לקשמי בתור אלת העושר הם חלק מהפולחן היום יומי בבתים ובמוסדות מסחריים הינדואים. אך במקדשים רבים, הפולחן ללקשמי נערך כחלק מהפולחן לווישנו, וסוגדים לה כבת זוגו.
לפולחן האלה לקשמי מקום מרכזי בפסטיבל הדיוואלי (חג האורות). על פי המסורת, יום תחילת הדיוואלי הוא יום הולדתה של האלה לקשמי מתוך אוקיינוס החלב, וליל מולד הירח בדיוואלי הוא יום חתונתה עם האל וישנו. לפי המסורת, בדיוואלי מגיעה לקשמי לביקורה השנתי בבתים ובחנויות, ומביאה לבית ולחנות מזל ואושר בשנה החדשה. לקראת בואה מנקים את הבית ומקשטים אותו ומניחים מנורות שמן דולקות בתוך הבית ומחוצה לו. מנורת השמן נחשבת להתגלמות של האלה לקשמי עצמה. לפני הבית נוהגות הנשים לצייר דגמים דקורטיביים צבעוניים המיוחדים לאלה הנקראים רנגולי. דגמים אלו נועדו לקדם את פניה של האלה בברכה ולהזמין אותה אל הבית.
לאלה לקשמי גם מקום מרכזי בפסטיבל השארד פורנימה (חג הקציר), שנחוג בעיקר בכפרים. הפסטיבל מתקיים בליל הירח המלא שאחרי עונת הגשמים.
סראסווטי
סראסווטי (בסנסקריט:  सरस्वती) היא אלת הידע, מוזיקה, אמנויות, חוכמה וטבע בהינדואיזם. היא חלק מהשילוש של סראסווטי, לקשמי ופרוואטי. כל שלוש הצורות מסייעות לטרימורטי (השילוש של ברהמה, וישנו ושיווה) ביצירה, בתחזוקה ובהרס של היקום. האלה סראסווטי נערצת גם על ידי מאמינים של הג'ייניזם במערב ומרכז הודו.
מאפיינים
בתפקידה כאלת הידע סראסווטי קשורה באופן הדוק במים זורמים. היא מתוארת כאישה יפה להפליא, מפתה, המגלמת את הרעיון של ידע. דמותה בעלת ארבע זרועות, ולרוב מוצגת כלובשת סארי לבן ויושבת על לוטוס לבן או רוכבת על ברבור לבן.
היסטוריה
בריג ודה, סראסווטי היא נהר וגם ההאנשה של הנהר כאלילה. בעידן שלאחר הוודות, היא החלה לאבד את מעמדה כאלילת נהר ונקשרה יותר ויותר עם ספרות, אמנות, מוזיקה וכו'. בהינדואיזם, סראסווטי מייצגת אינטליגנציה, תודעה, ידע קוסמי, יצירתיות, חינוך, השכלה, מוזיקה, אמנויות, רהיטות בעל פה וכוח.
רוזטה (משקה)
רוזטה (באיטלקית: orgeat; אורצטה, אורזטה) הוא משקה ממותק המבוסס על רכז שקדים, ומוכר בעיקר בתוניסיה ובלוב.
המשקה, שצבעו לבן חלבי, מוגש בדרך כלל צונן, והוא נעשה מתרכיז המופק משקדים. המשקה הקלאסי מופק מתערובת של שקדים מרים ומתוקים יחד, על ידי סחיטתם.
המשקה המסחרי מופק משקדים מתוקים ותוספי טעם, והוא דומה בטעמו למרציפן, שאף הוא מופק משקדים מתוקים. ניתן להפיק משקה דומה גם מגלעיני משמש.
את הרוזטה אותה נהגו יוצאי תוניסיה ולוב לשתות בארץ מוצאם, בימי הקיץ החמים, בחגים ובאירועים מיוחדים, ניתן למצוא כיום ברשתות השיווק השונות, בשווקים או אצל יצרנים פרטיים, המייצרים אותו בהכנה ביתית מסורתית.
פיגוע הדקירות בקונמינג
פיגוע הדקירות בקונמינג, שבדרום סין, התרחש ב-1 במרץ 2014. בפיגוע נהרגו 31 אנשים (וארבעה מהתוקפים) ונפצעו 143.
מהלך האירוע
בשעה 9:20 בבוקר פרצו שמונה עד עשרה גברים ונשים לבושי שחורים למבואה של תחנת הרכבת בעיר קונמינג שבמחוז יונאן שבדרום סין. הם שלפו סכינים ארוכות והחלו לדקור ולשסף עוברים ושבים ללא הבחנה. עדי ראייה מסרו שהתוקפים כיוונו את פגיעותיהם לפלג הגוף העליון של הקורבנות ודקרו גם פצועים ששכבו על הקרקע.
שוטרים מקומיים ניסו להשתלט על התוקפים באמצעות גז מדמיע, אך ללא הצלחה, ואז ירו והרגו ארבעה מהם. אחת התוקפות נעצרה כשהיא פצועה. לטענת המשטרה המקומית נעצרו שלושה חשודים נוספים בפיגוע כעבור יומיים.
שום קבוצה לא נטלה אחריות לפיגוע, אך הממשל המקומי מייחס אותה למוסלמים בני המיעוט האויגורי, הנאבקים על מתן עצמאות לחבל שינג'יאנג שבמערב סין, שאותו הם מכנים מזרח טורקסטן. המשטרה המקומית טענה שתפסה בזירת הפיגוע דגל שחור מצויר ביד של מזרח טורקסטן.
ראשי השלטון בסין מינו פקיד בכיר לעמוד בראש חקירת הפיגוע. מזכ"ל האו"ם ומועצת הביטחון של האו"ם גינו את ההתקפה.
פלקוזואה
פלקוזואה (שם מדעי: Placozoa, משמעות השם: "חיות שטוחות") היא מערכה של חסרי חוליות בממלכת בעלי החיים. הפלקוזואה הם בעלי המבנה הפשוט ביותר מבין בעלי החיים הרב תאיים שאינם טפילים ולכן נחשבת לקבוצה בסיסית (במובן של קדומה, פרימיטיבית) של הרב תאיים. בקבוצה יש רק מין אחד, Trichoplax adhaerens, אם כי על פי מחקרים גנטיים ייתכן שלמעשה מדובר בכמה מינים דומים מורפולוגית אך שונים מבחינה גנטית. הם התגלו לראשונה בשנת 1883 על ידי הזואולוג הגרמני, פרנץ אייהרד שולץ (1840–1921), ומאז שנת 1970 נחקרו באופן שיטתי יותר על ידי הזואולוג הגרמני, קרל גוטליב גרל (1912–1994).
לרוב מסווגות כל הפלקזואות כמין אחד, Trichoplax adhaerens, אך לאור הגיוון הגדול בין המינים סביר להניח שקיימים כמה פלקוזואה ממינים שונים.
מיתוס העין התמימה
"מיתוס העין התמימה" הוא מונח שטבע היסטוריון האמנות ארנסט גומבריך, כהפרכה לרעיון, שזכה לפופולריות רבה בזכות כתביו של מבקר האמנות ג'ון רסקין, לפיו פעולת הראייה של מעשה האמנות היא ב"עין תמימה", הקולטת את המידע החזותי הנוכח בפניה כמופע נטול משמעות, ומעניקה לה פירוש רק מאוחר יותר. פירוש זה, לפי הפילוסופים האמפיריציסטים מלוק ואילך וכן לפי עמנואל קאנט, הוגדר כפעולה שאינה שייכת לראיה.
במאמר "אמנות ואשליה" המעיט גומבריך בחשיבות הרעיון שהדימוי האמנותי שיוצר אמן הוא תוצר של מה שהוא "רואה", וגרס כי הדימוי הנוצר הוא, במידה שווה, תוצר של ה"סכמה" התפישתית הכללית שהאמן נחל מהאמנים שהיו לפניו. רסקין סבר (ב"אלמנטים של האיור") כי "עין תמימה" יכולה להיווצר רק כאשר האמן מצליח לפשוט מעליו את מחלצות תרבותו וסביבתו ולאמץ מעין תפישה ילדותית של העולם כ"רצף של כתמים שטוחים של צבע, בלי מודעות למה שהם מסמלים". גומבריך, לעומתו, סבר כי חקר תולדות האמנות צריך להיות בעיקר מחקר של השינויים בסטראוטיפים, בסוגות ובדימויים הציוריים המקובלים (ה"איקונולוגיה" או ה"לינגוויסטיקה של הדימוי החזותי"). גומבריך הלך בעקבות תפישת הפילוסופיה של המדע של קרל פופר ופיתח תאוריה של תפישה כתהליך של "ניסוי וטעיה", בו מתקיים תהליך מתמיד של ניסיון למצוא את המשמעות וההגיון בנראה, בסיוע "סכמה" או "נוסחה" תפישתית. כמו קאנט, גם גומבריך דגל בתפישה כי "העין התמימה" היא מיתוס וכי בין הנקלט בעין והפרשנות הניתנת, בהתאם לתפישות הקיימות אצל כל אדם יש מיזוג שאין להתירו.
למרות דחיית רעיון "העין התמימה" על ידי רבים מחוקרי האמנות, יש לתפישה עדיין מעמד, במיוחד בהתייחס לאסכולות מסוימות בציור. אפלטון ראה באמנות המייצגת מימזיס (חיקוי, העתקה) של מה שכבר קיים בלאו הכי כקווים וצבעים, וגישה דומה נטו לייחס גם לאסכולות ציוריות כמו אימפרסיוניזם ופואנטיליזם. גומבריך עצמו סבר כי תולדות האמנות במאות השמונה עשרה והתשע עשרה הן, במובנים מסוימים, תולדות מאבקם של אמנים להתנער מה"סכמה" ולשוב לראות את העולם ב"עין תמימה".
מתח פנים
מתח פנים הוא מושג בתחום הפיזיקה המתאר את התנהגות פני השטח של נוזלים כיריעה אלסטית, השואפת לפני שטח מינימליים. מושג זה מאפשר בין השאר, הסבר של תופעות המוכרות לכולנו בחיי היום יום - החל מבועות סבון, תנועת חרקים מסוימים על פני המים, וכלה באפקט צ'יריוס.
מתח פנים הוא תוצר ישיר של הכוחות הפועלים בין המולקולות של הנוזל. אם נדמיין מודל של טיפת מים, ונתבונן במולקולה פנימית, נראה כי היא נמשכת בכוח שווה על ידי המולקולות שסביבה כך שמאזן הכוחות הפועלים עליה הוא אפס. לעומת זאת אם נבחן מולקולה הנמצאת על פני השטח של טיפת המים, המולקולות הפנימיות מפעילות עליה כוחות כלפי פנים, והכוח היחיד המאזן אותם הוא התנגדות הנוזל לדחיסה (יש השפעה גם לסביבה שבה נמצאת הטיפה, אך במקרה של אוויר שצפיפותו קטנה ביחס לצפיפות המים, כוח זה זניח).
מתח פנים מיוצג על ידי האותיות היווניות σ או γ או על ידי האות האנגלית T ומוגדר ככוח הפועל לאורך קו הנמדד ביחידות של ניוטון למטר (N/m). לפי יחידות מתח הפנים ניוטון למטר (N/m) שקולות לג'אול למטר בריבוע, כלומר מתח פנים הוא גם היחס בין האנרגיה של המשטח לשטח שלו.
הגדרה תרמודינמית
מבחינת התרמודינמיקה, מתח פנים מוגדר כ:
כאשר G הוא האנרגיה החופשית של גיבס ו A הוא השטח.
מהגדרה זו ניתן לפתוח את נוסחת קלווין הראשונה ולקבל את האנתלפיה (סך כל האנרגיה התרמית האצורה בחומר):
השפעת הטמפרטורה על מתח הפנים
בתחום זה קיימות רק נוסחאות אמפיריות:
כאשר V הוא הנפח המולרי, T_C הוא הטמפרטורה הקריטית ו ו-k הוא קבוע מיוחד לכל נוזל.
לדוגמה, במקרה של מים:
k = 1.03 erg/°C
TC= 347.25 °C
V = 18 ml/mol
כאשר \gamma^o הוא קבוע לכל סוג נוזל ו- n הוא פרמטר אמפירי שערכו הוא 11/9 עבור נוזלים אורגניים.
למשל, ב-20°C מתח הפנים של המים הוא 72.75 מילי ניוטון למטר.
מתח פנים ככוח
כמות האנרגיה הנדרשת כדי להגדיל משטח נחשב את העבודה הדרושה להגדיל בועת סבון מלבנית באורך אינפיטיסמלי המסומן dx:
כמות השטח המוגדל היא 2*dx*L, ומכאן שמתח הפנים יחושב:
.
הביטוי מחולק מ-2 מהסיבה שלפס חומר יש שני צדדים.
קוהזיה ואדהזיה
באנרגיית הקוהזיה, האנרגיה המשתחררת בהתחברות משטחית של שני נוזלים (מאותו סוג) על פני יחידת שטח, קטן השטח של שני הגופים ביחידת שטח. אנרגיית הקוהזיה שווה לפעמיים מתח הפנים על יחידת השטח הנ"ל. אנרגיית האדהזיה מתארת תופעה דומה בין שני נוזלים מסוגים שונים.
עמנואל בן-עמוס
עמנואל בן-עמוס (1 במאי 1923 – 27 בספטמבר 2007) היה שחקן ישראלי.
קורות חיים
לקראת סוף שנות החמישים שיחק בן-עמוס בתיאטרון "זוטא", שייסדו זיגמונט טורקוב ומאיר ינאי. באותה העת התחולל "המשבר הגדול" בתיאטרון הקאמרי בו הודחו שני מנהליו, יוסף מילוא ויצחק קדישון. כששב בן-עמוס לקאמרי לא מצא בו את מקומו, עבד כמנהל הצגה ונאבק על זכותו לשחק. ב-1962 שיחק בסרט חבורה שכזאת בבימויו של זאב חבצלת. באמצע שנות השישים נסע בן-עמוס לארצות הברית ללמוד טלוויזיה. הוא שב לישראל בניסיון להשתלב בטלוויזיה הישראלית, אך ללא הצלחה ושב ב-1964 לניו יורק. שם עבד כצלם ובמאי פרסומות. אחיו הצעיר, דן בן-עמוס, היה פרופ' לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
היה נשוי פעמיים ונולדו לו שני בנים ובת. בנו, אבנר בן-עמוס, הוא פרופ' להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת תל אביב. עמנואל בן-עמוס נפטר בניו יורק ב-2007.
ספריית העיר מאלמה
ספריית העיר מאלמה (בשוודית: Malmö stadsbibliotek) היא ספרייה ציבורית במאלמה.
הספרייה נפתחה בשנת 1905 במלון טונלן, ובאותו זמן הכילה 3,096 פריטים. ב-1946 עברה הספרייה למיקומה בטירה שיועדה בתחילה להכיל בתוכה מוזיאון, הטירה נבנתה בהשראת תקופת הרנסאנס בדנמרק ודרום שוודיה.
כיום מכילה הספרייה שלושה בניינים. הבניין השני (נוסף לזה שספרייה עברה אליו בשנת 1946) תוכנן על ידי הנינג לארסן בשנת 1997. שני הבניינים הראשיים מחוברים על ידי הבניין השליש שנקרא "הגליל", והוא מכיל את מרכזי הייעוץ והמידע ודלפק השאלה. מלבד שוודית יש בספרייה ספרים במספר שפות ובין היתר בהולנדית.
ב-2006 נהייתה לספרייה הראשונה בשוודיה המכילה ומשאילה משחקי וידאו.
קאסל רוק
{{פירושונים|
שונות
}}
אוגדה 220
היסטוריה
האוגדה הוקמה בשנת 1975 על בסיס הכוחות בבסיס צאלים, כאשר מפקד הבסיס התמנה למפקד האוגדה. הוקמו 3 חטיבות טנקים במילואים ויחידות אוגדתיות, אשר כלי הרק"מ שלהן שימשו בשגרה לצורך אימונים והכשרות חיל השריון. בשנת 1986 הוסב שמה לאוגדה 380.
כאוגדת מילואים נזקקה האוגדה למשרדי קישור וגיוס. אלו שכנו במחנה עודד שליד רמלה.
יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בוסטון)
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (מכונה הגרי"ד ועוד; י"ב באדר ה'תרס"ג, 11 במרץ 1903 - י"ח בניסן ה'תשנ"ג, 8 באפריל 1993) היה רב, ראש ישיבה, פילוסוף דתי, מראשי הציונות הדתית ותנועת המזרחי, וממנהיגיה הרוחניים של היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
ראשית חייו
נולד בפרוז'ני (כיום בבלארוס), בי"ב באדר ה'תרס"ג (1903), לרב משה סולובייצ'יק, בנו של רבי חיים מבריסק ולאשתו, הרבנית פסיה סולובייצ'יק. הוא נקרא על שם אבי סבו, בעל "בית הלוי". מצד אימו היה נכדו של רבי אליהו פיינשטיין, רבה של פרוז'ני, ומחבר הספר "הליכות אליהו".
בין השנים 1913–1920 גדל בעיירה חסלביץ', שהייתה בה קהילת חסידי חב"ד גדולה ובה שימש אביו כרב העיירה. בתקופה זו החל אביו ללמדו באופן אישי, לאחר שמלמדו, שהיה חסיד חב"ד, הרבה ללמד אותו את ספר התניא והזניח את לימודי הגמרא. השינוי אירע לאחר שאמו הבחינה שבנה איננו מתקדם בלימודו, וקבלה על כך לחמיה. מפירות לימוד משותף זה יצא הספר 'חידושי הגר"מ והגרי"ד על סדר קדשים'. בשנת בר המצווה שלו שלח לסבו, ר' חיים מבריסק, מחברת עם חידושי תורה שחידש, שהתרשם מאוד מחידושיו וצפה לו עתיד מזהיר. הגרי"ד התייחס לאביו כמורו היחיד, וב-1960 כתב עליו כך: "כל ידידי... יודעים, שהיה לי רב מובהק, אבא מרי ז"ל. הרבה תורה למדתי מפיו. עדיין אני ניזון מתורתו...".
הגרי"ד לא למד בצעירותו לימודי חול פורמליים, אך קרא בעקבות אמו את ספריהם של המשכילים אלכסנדר פושקין, חיים נחמן ביאליק, הנריק איבסן ואחרים. השפעת הספרות על כתביו ניכרת לא רק בסגנונם הלירי של כתביו המחשבתיים, אלא גם בציטוטים והפניות ספרותיים, בהם משתמש רבות.
בסוף שנות העשרה שלו רכש בצורה מרוכזת השכלה ברמת גימנסיה ובגיל 22 החל ללמוד באוניברסיטת ברלין. לפי עדותו, שהשתמרה בתיקו האישי בברלין, למד עוד קודם לכן באוניברסיטת ורשה. באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין למד פילוסופיה, מתמטיקה, פיזיקה ופסיכולוגיה (לפי עדות גיסו פרופ' הנרי ליסמן). אולם, בעיקר למד פילוסופיה, תוך התמקדות בניאו קאנטיאניזם, וב-1932 קיבל את הדוקטורט, שאותו כתב על משנתו של הפילוסוף היהודי-הגרמני הרמן כהן. שנה אחת למד גם בבית המדרש לרבנים בברלין, ובו התוודע לשיטת "תורה עם דרך ארץ" של הרש"ר הירש. הוא פיתח יחס חם לראש הסמינר, הרב יחיאל יעקב ויינברג, בעל שו"ת "שרידי אש". הגרי"ד גם התקרב לרב חיים הלר, בו ראה את אחד מרבותיו המובהקים.
פועלו כרב ומנהיג
ב-1931 נישא לטוניה לוויט ילידת וילנא, וב-1932 היגר לארצות הברית, וזמן קצר לאחר מכן מונה לרב הקהילה האורתודוקסית בבוסטון, תפקיד בו המשיך גם במהלך כהונתו כראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן. כרב הקהילה בבוסטון הוא דאג לתחומים השונים בחיי הקהילה: פסיקה, עריכת חופות ולוויות ושאר תפקידי רב קהילה. יחד עם אשתו הקים הרב בית ספר יהודי ראשון בניו אינגלנד - "ישיבת רמב"ם" ("Maimonides") הקיים עד היום. הגרי"ד ואשתו דאגו לבית הספר הן במישור הפיננסי והן במישור החינוכי. הגרי"ד העביר שיעורי תלמוד וחומש שהיו מיועדים לכלל האוכלוסייה ורבים פקדו אותם. בתפקידו זה נתקל בנושאים הדתיים הבוערים של אותה תקופה, כגון הכשרות, כמו גם בבורות הדתית של יהודי אמריקה.
לאחר פטירת אביו, הרב משה סולובייצ'יק, בג' שבט תש"א (1941), ירש את מקומו בראשות ישיבת רבי יצחק אלחנן, בתמיכתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, הרבי מלובביץ', למרות התנגדות כמה גורמים. בישיבה יוניברסיטי, שבה העביר שיעורים במשך למעלה מארבעים שנה וכיהן גם כפרופסור להגות יהודית, הפך למנהיג רוחני של יהודים רבים בארצות הברית, ורבים מרבניה היו תלמידיו. הרב היה ער לשינויים שחלו בחברה היהודית ובשנת 1960 שינה את שפת הרצאותיו ושיעוריו מיידיש לאנגלית.
היה פעיל מאוד ב'הסתדרות הרבנים של אמריקה' (ה-RCA) וב-1953 נתמנה לוועדת ההלכה שלה.
בתחילה, היה חבר ב"אגודת ישראל דאמריקה", ואף נתמנה ליו"ר הוועד הפועל הארצי ולחבר מועצת גדולי התורה של אמריקה. אף על פי שפרש אחר כך, עדיין שמר על קשרים טובים עם הארגון ותמך ברשת "החינוך העצמאי" בישראל. ב-1956 קיבל את הזמנתו של הרב אהרון קוטלר, ראש ישיבת לייקווד, והדמות המרכזית ביהדות החרדית בארצות הברית, לשאת את הדרשה המרכזית בסעודה החגיגית לכבוד "החינוך העצמאי".
לאחר השואה והקמת מדינת ישראל, הצטרף לתנועת המזרחי בהשפעת דוד סבתו הרב מאיר בר-אילן, והיה עד לפטירתו "נשיא לשם כבוד" בתנועה. ביום העצמאות תשט"ז (1956), בזמן המתיחות שלפני מבצע סיני, נשא הרב נאום ציוני, שנקרא אחר כך "קול דודי דופק" והפך לאחד הטקסטים המכוננים של הציונות הדתית. הרב סולובייצ'יק קרא בנאום זה לשים לב לנס המדיני ולנס הצבאי שהתחוללו עם הקמת המדינה, וכן לתרומותיה של המדינה לקיום היהודי ולזהות היהודית. את כל אלו כינה "דפיקותיו" של האל על דלתנו, וקרא להודות לו על הטובה, ולא להחמיץ את השעה. את הצטרפותו לתנועה הסביר בדרשותיו המפורסמות ("חמש דרשות"), בכך שהשווה בין ה"מזרחי" ליוסף שסלל את הדרך לחיי ישראל במצב החדש שפגשו במצרים. הוא עודד את הציונות הדתית להדגיש את החינוך ולא חקיקה דתית.
בשנת 1958 ייצג הרב סולובייצ'יק את הקהילה היהודית ב"ועדה המייעצת לשחיטה הומנית" ובעקבות אישור לשני מכשירים חדשניים צומצמה מאוד התנגדותם של ארגוני "צער בעלי חיים" לשחיטה היהודית.
בשנת 1959 התמודד הגרי"ד עם מחלת הסרטן שתקפה אותו. בשנה זו צפה גם אפשרות למינוי לרב הראשי האשכנזי למדינת ישראל, ואף ששקל זאת סירב בסופו של דבר. בראיונות ומכתבים שונים נימק זאת הגרי"ד בחוסר רצונו להתנתק משדה החינוך, שבו ראה את מרכז חייו, ובמעמדה של הרבנות הראשית ככפופה לגופים פוליטיים, דבר שבו ראה פגיעה באוטונומיה המוחלטת שצריכה להיות לרבנות בכלל. במכתבים והתבטאויות שלו בעניין זה הוא מתייחס גם לסוגיה אישית שאת טבעה הוא איננו מפרש, וייתכן כי מדובר על מחלתו.