cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רסטורציית מייג'י
הרסטורציה
ב-9 בנובמבר 1867, הסכים השוגון טוקוגאווה יושינובו להצעת פשרה שהעלה הדאימיו של טוסה, יודו ימאוצ'י. השוגון הסכים להחזיר את כל סמכויותיו לקיסר, ובתמורה התחייב הקיסר למנותו למושל על כל יפן. אולם למנהיגי צ'ושו, סצומה ובעלי בריתם בטוסה לא הייתה כל כוונה לכבד את ההסכם. בינואר 1868 הם ערכו הפיכת חצר, השתלטו על ארמון הקיסר והרחיקו משם דאימיו מתונים שתמכו בהמשך שלטון השוגון. בהשפעתם, בפברואר 1868, פרסמה החצר הקיסרית את הצו הבא: באפריל פרסמו המנהיגים החדשים, בשם הקיסר, את שבועת חמשת הסעיפים, שהיוותה את הבסיס האידאולוגי לרסטורציה של מייג'י. בשבועה, שידועה באנגלית בשם Charter Oath, הם התחייבו לרפורמות מעמיקות כדי לחזק את יפן, לכונן בה שלטון קיסרי ולשמור את ריבונותה ועצמאותה: לשתף את בני כל המעמדות בשלטון, לפתוח בדיון ציבורי על עתיד המדינה, לעקור מנהגים חסרי תועלת ושליליים וללמוד דברים מועילים ממדינות העולם. מהלך זה נקרא רסטורציית מייג'י, משום שהמנהיגים טענו כי הם אינם יוצרים שלטון חדש, אלא רק מכוננים מחדש את תור הזהב הקיסרי של יפן הקלאסית. השם מייג'י, שניתן לתקופה, פירושו ביפנית "שלטון נאור".
מלחמת בושין
בעקבות הפיכת החצר של ינואר 1868, לחצו תומכיו של השוגון על אדונם לפתוח במלחמת אזרחים. השוגון יושינובו טוקוגאווה היסס ונסוג מקיוטו לטירת אוסקה כדי לחשב את צעדיו. בינתיים, פתחו תומכיו, בעיקר הסמוראים מההאן של אייזו בפעולות איבה כנגד השלטון החדש, אולם הובסו בקרב המכריע של טובה ופושימי. הצבא הקיסרי, בפיקודם של טקמורי סאיגו והנסיך טרוהיטו אריסוגאווה התקדם במהירות לעבר הבירה של השוגון, אדו. לאחר משא ומתן עם מפקד צבא הבקופו במקום, הצליח סאיגו לכבוש את העיר ללא קרב. הקרב היחיד, שנודעו לו ממדים טרגיים, התחולל על גבעת אואנו (מקומו של פארק אואנו בטוקיו של ימינו). יחידה של נערים סמוראים מנאמני השוגון, "הנמרים הלבנים", נלחמה עד האיש האחרון למען משטר שכבר לא היה קיים.
בית הכנסת רייקה שטראסה
בית הכנסת רֶיְיקֶה שטראסה, או בית הכנסת ברחוב רֶיְיקֶה (בגרמנית: Rykestrasse Synagogue) הוא בית הכנסת הגדול בגרמניה, ממוקם בשכונת פרנצלאואר ברג ברובע פנקוב בברלין. בית הכנסת נבנה בשנת 1903/1904. הוא נחנך ב־4 בספטמבר 1904, סמוך לתקופת החגים של ראש השנה, יום כיפור וסוכות. בית הכנסת ניצב מחוץ לרחוב וניתן להגיע אליו דרך ציר בבניין הפונה לחזית.
רסטורציית מייג'י
מלחמת בושין
השוגון התפטר בתמורה לחנינה. עם זאת, חלק מכוחותיו, בראשותו של גנרל טקאקי אנומוטו, נמלטו להוקאידו, שם ניסו להקים את רפובליקת אזו, אך במאי 1869 הביסו אותם כוחות הנאמנים לקיסר, ובכך הביאו באופן סופי להכחדתה של שוגונות טוקוגאווה ולהשלמת הרסטורציה.
השפעות הרסטורציה
אוליגרכיית מייג'י, שהייתה למעשה ממשלת יפן, החלה לפעול לייצוב כוחה ושינוי שיטת הממשל הישנה שכללה את השוגונות, את הדאימיו ואת הסמוראים. ב-1868 הפכו כל אדמות השוגונות לאדמות קיסריות, וככאלה, לאדמות בשליטת הממשלה. ב-1869 השתכנעו הדאימיו של ההאן טוסה, היזן, סצומה וצ'ושו, שהיוו את חלק הארי בכוחות שהביסו את כוחות השוגון, להשיב את נחלותיהם לקיסר. בעקבותיהם הלכו דאימיו נוספים, בהבטחה שיקבלו עשירית מהכנסות ההאן שלהם כמשכורת, ובסופו של דבר שלטה הממשלה על יפן כולה.
ארכתוס
ארכתוס (ביוונית: Άραχθος) הוא נהר במזרח אפירוס, יוון. הוא מתחיל בהרי פינדוס, דרומית-מזרחית לעיירה מצובו שליד יואנינה. אורכו של הנהר הוא 110 קילומטרים שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 2,209 קילומטרים רבועים. הוא זורם לכיוון דרום-מערב.
הנהר זורם דרך מישור קטן ובאזור עם עשב וביצות והוא מוקף בחוות. הוא נשפך לבסוף למפרץ אמברקיה בקומנו, דרומית לארטה.
רסטורציית מייג'י
השפעות הרסטורציה
ב-1873 הנהיגה הממשלה גיוס חובה, לפיו כל גבר בן 21 ישרת בצבא יפן למשך שלוש שנים, שלאחריהן ישרת ארבע שנים נוספות בכוחות מילואים. אחד ההבדלים הבולטים בין הסמוראים לאיכרים לאורך ימי הביניים של יפן היה הזכות לשאת נשק, שהייתה בלעדית למעמד הלוחם. עם הנהגת גיוס החובה נכחד הבדל זה, ולפתע כל גבר במדינה יכול היה לשאת נשק. בנוסף, נאסר על סמוראים לשאת חרבות בתוך תחומי הערים, ובכך למעשה נמנעה מהם האפשרות להציג את מעמדם.
סדרת רפורמות זו גרמה להתמרמרות בקרב המעמד הלוחם, ובעקבות זאת פרצו מספר מהומות. טקמורי סאיגו הנהיג את המרידה העיקרית, מרד סצומה, שהפכה למלחמת אזרחים, אך הצבא היפני הקיסרי החדש, שהתאמן בשיטות מערביות והשתמש בנשק מערבי, דיכא אותה. דיכוי המרידה הבהיר היטב לסמוראים שהם איבדו את מעמדם, ואף על פי שמספר מרידות נוספות פרצו, בסופו של דבר נטמעו הסמוראים באוכלוסייה הכללית. רוח הבושידו – דרכו של הלוחם – עברה רומנטיזציה ושימשה רבות בתעמולה במהלך מלחמות האימפריה היפנית בראשית המאה ה-20.
למרות שלילת מעמדם, סמוראים רבים לא התמרדו כנגד השינויים. רבים מהם השתלבו בבירוקרטיה הממשלתית, שדמתה לעיתים לאליטה. מכיוון שזכו לחינוך, בניגוד לשאר שדרות החברה, הפכו הסמוראים-לשעבר למורים, ליצרני נשק, לנציגי ממשל ולקציני צבא, וכך, אף על פי שהתואר הרשמי "סמוראי" בוטל, המשיך מעמד זה להחזיק בתחושת יוקרה.
בנוסף, על מנת לצור אחידות במדינה ולאחד את תושביה תחת זהות לאומית אחת, הנהיגה הממשלה ניב לאומי שהחליף את הניבים השונים שהיו נהוגים במקומות שונים ביפן. הניב הרשמי התבסס על הניב בו השתמש מעמד הסמוראים בטוקיו, והפך להיות הניב המקובל במערכת החינוך, בתקשורת, במוסדות הממשלה ובעסקים.
תהליך נוסף בעקבות הרסטורציה היה כינון חוקת מייג'י. בהשפעה פרוסית כונן הקיסר מייג'י חוקה שעיגנה את מעמדו כראש המדינה וכגורם השלטוני החזק בה, אולם במקביל לכך נתנה החוקה בסיס לייסוד מונרכיה חוקתית, שבה מוגבלות סמכויות הקיסר ואין הוא מונרך אבסולוטי. מכוח החוקה נוסד הדיאט הקיסרי, בית מחוקקים שהורכב משני בתים: בית האצילים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון). החוקים שחוקק הדיאט חויבו באישור הקיסר מחד, אולם לא הייתה באפשרותו של הקיסר לחוקק חוקים בצורת צו קיסרי, ללא הסכמת הדיאט מאידך. החוקה גם הבטיחה זכויות אזרח מסוימות, בתנאי שאלה לא התנגשו עם החוק.
הסכם יפן–קוריאה (1907)
תרגום ההסכם
"ממשלות יפן וקוריאה, בחזון להגשמה של שגשוג ועוצמה בקוריאה והקידום המהיר של רווחת חייהם של הקוריאנים, הסכימו על הצעדים הבאים:
נספח דיפלומטי (חשאי)
הנספח החשאי קבע כי יוקמו בתי משפט שיורכבו מיפנים וקוריאנים.
בנוסף, הוקמו תשעה בתי כלא, ונקבע כי המושל יהיה יפני, וכן חצי מסגל הסוהרים יהיו יפנים.
בכל הקשור לצבא:
בנוסף, נקבעו מינויים של יפנים לתפקידים שונים בממשלה, דוגמת ראשי המשטרה המחוזית, מפכ"ל המשטרה וסגנו וסגני שרים בכל מחלקה.
בית הכנסת רייקה שטראסה
בשנים 1902 עד 1933
הבנייה החלה בשנת 1903 ובצהריים ביום ראשון, 4 בספטמבר 1904, נחנך בית הכנסת בטקס מהודר, עם יצירתו של המלחין הגרמני בהשמעת יצירה של המלחין הגרמני גאורג פרידריך הנדל בדו מז'ור ותפילת מה טובו בראשות החזן דוד סטבינסקי (1857–1919), והרב אדולף רוזנצוויג (1850–1918). נכחו בטקס לא רק עשירי העיר ויקיריה אלא אף כמעט כל חברי המועצה העירונית של ברלין.
בשעות אחר הצהריים של אותו יום, פתחה קהילה יהודית אחרת בברלין, המונה אך ורק חברים אורתודוקסים, בית כנסת משלה בארטילריסטראסה, טוכולסקי שטראסה של ימינו. כעבור חמישה ימים בערב ראש השנה, כבר שימש בית הכנסת לתפילות. בית הכנסת הציע שירותים לחברי הקהילה היהודית מזרמים נוספים, הן אורתודוקסים והן רפורמים. עם זאת, יהודים מהקהילה האורתודוקסית פנו לבתי כנסת אחרים.
הגבאים החליטו לאפשר לנשים ולגברים לשבת זה לצד זה, למרות ביקורת מצד חלק מחברי הקהילה האורתודוקסים. אולם לאחר ויכוח כבד, לא אושרה תוכנית להתקנת עוגב - כפי שהתממשה בבית הכנסת החדש בברלין בשנת 1861. החלל באולם התפילה שהוכן לעוגב נותר ריק.
בשנת 1904 פתחה הקהילה היהודית בברלין בית ספר דתי יהודי בבניין הקדמי. במהלך מלחמת העולם הראשונה העסיקה הקהילה היהודית בברלין את הרב מרטין יוזף ככומר (איש דת) עבור שבויי מלחמה יהודים רוסים שהיו כלואים בבתי מעצר בברלין. הפיקוד העליון הגרמני איפשר להם להשתתף בטקסים בבית הכנסת רייקשטראסה בתקופת החגים.
יוזף הימל (1872–1943, טרזיינשטט) כיהן כנשיא הגבאים בשנות העשרים של המאה העשרים כנראה עד שנות העשרים. הרב האורתודוקסי זיגפריד אלכסנדר (1886–1943, אושוויץ) זכה בכנסים לבחור את האישה הראשונה, מרתה ארליך (לבית אייזנהרדט; 1896–1942) כגבאי, והיא השתתפה באופן שווה בהחלטות ומשימות הגבאי. אולם - שלא כמו עמיתיה הגברים - לא הורשתה לקרוא בתורה. בשנות השלושים ועד סגירת בית הכנסת בשנת 1940 עמד יוסף לוסטר (1886–1943, אושוויץ) בראש מועצת הגבאים.
בשנת 1922 פתחה הקהילה היהודית בברלין מחדש בית ספר יהודי פרטי בבניין הקדמי. בית הכנסת שימש את יהודי שכונת פרנצלאואר ברג כמקום תפילה ולצורך טקסי מעבר כמו חתונות וטקסי בר מצווה ובת מצווה.
ה-"Israelitisches Familienblatt" הקדיש מאמר לציון 25 שנה לחנוכת בית הכנסת, ואילו הגבאים החליטו לחגוג טקס מיוחד ביום ראשון, 29 בספטמבר 1929, לציון האירוע.
מתפללי בית הכנסת הקימו אגודה (עמותה) רשומה לבית הכנסת Rykestraße (Synagogenverein Rykestraße), שקידמה את הפעילות החברתית של קהל המתפללים. האגודה ארגנה ישיבות, חגיגות והרצאות, וכן ציון מסורות יהודיות. לשם כך הם אספו כסף מחברי הקהילה, ואף תרמו צדקה לנזקקים. בשנת 1931 עמד הוגו אלכסנדר בראש האגודה.
בית הכנסת בתקופת השלטון הנאצי
הדיקטטורה הנאצית, שכללה אנטישמיות, רדיפת היהודים, ובסופה רצח היהודים, שינתה את חייה של יהדות גרמניה בצורה כה יסודית, עד כי מחלוקות על סגנון תפילה ומסורת הפסיקו באותו זמן להתקיים. לאחר שהממשלה הנאצית החדשה אסרה באופן נרחב על הופעות של שחקנים ואמנים יהודים, והרצאות של אנשי רוח ומדענים יהודים בבמות ציבוריות, פתח בית הכנסת רייקה שטראסה את המקום לקונצרטים והרצאות שערכה ארגון האגודה היהודית לתרבות וכן לתרומת עזרה בציוד לחורף, לטובת יהודים עניים, שהוצאו מהטבות הממשלה.
ב־16 בפברואר 1934 השמיעה מקהלת בית הכנסת תחת המלחין היהודי קורט בורכרד (1877–1942, אושוויץ) לראשונה את הליטורגיה החדשה של ליל שישי שהולחנה על ידי יעקב דיאמונט (1881–1956), ראש המקהלה בבית הכנסת "עדת ישראל". יעקב דיאמונט הלחין לבית הכנסת מספר רב של מנגינות חזנות בהתאם לנוסח התפילה.
ב־9 בנובמבר 1938, תקפו הנאצים בתי כנסת והפגינו אלימות קשה כלפי בתי עסק יהודים וכלפי יהודים, באירוע אלימות כביכול עממי, שהיה מאורגן היטב: פוגרום ליל הבדולח.
בניגוד לבתי כנסת אחרים, בית הכנסת ברחוב רייקה לא הוצת ולא נשרף, עקב מיקומו בתוך בלוק של בנייני מגורים, שהתגוררו בהם גם לא יהודים. במקום זאת הורו הנאצים - כמו גם באתרים דומים אחרים - להשחית את המקום לחלוטין ולהרוס אותו. הריהוט נשבר והושחת, ספרי תורה נופצו, נקרעו, וחלקם אף הועלו באש, אך היא כובתה במהירות לפני שהתפשטה לבניין בפועל. חלונות רבים נהרסו. רבנים ובאי בית הכנסת האחרים ששהו במקום נעצרו והובאו למחנה הריכוז זקסנהאוזן. רובם לא שבו משם.
הקהילה היהודית בברלין השקיעה כספים רבים ותיקנה את בית הכנסת, ופתחה אותו מחדש בחג הפסח, 3 באפריל 1939. במשך זמן קצר ניתן היה לערוך טקסים יהודיים סדירים, עד שב־12 באפריל 1940 פורסמו האיסורים הנאציים על איסור טקסי יהודיים ופעילות יהודית במקומות חדשים. בית הכנסת המשופץ נחשב לצורך העניין למקום חדש, על פי אותן תקנות, והפעילות בו נאסרה על פי חוק.
בית הספר היהודי שהתקיים בבניין הקדמי המשך להתקיים עוד כשנה, עד שנאלץ להיסגר בשנת 1941. עם זאת, הקהילה היהודית נותרה רשמית בעלת האתר. במאי 1942 הכריז רובע פרנצלאואר ברג על רצונו לרכוש את האתר בתשלום סכום מגוחך של 191,860 רייכסמארק (בערכים של היום, כמה מאות שקלים), וב-1 בספטמבר 1944 הועבר האתר לידי מנהלת הרובע. כאשר הקהילה היהודית נדרשה להגיש לגסטפו בקשה לקבלת אישור מכירה.
הבניין עצמו, שהפך להיות בבעלות מינהלת הרובע, לא נהרס. בשונה ממקרים אחרים של השתלטות הוורמאכט על בתי כנסת, לא סביר שנעשה במקום שימוש כאורוות סוסים. בית הכנסת היה באזור מגורים, ולא היו בו היכולת הטכנית, וכן לא ההיתרים העירוניים הדרושים, המעידים על שימוש כזה. המקום שימש כפי הנראה כמחסן. מוצרים הקשורים ליהדות, כסידורים, ספרי תורה, בדי פרוכת, ועוד, הושחתו ונלקחו. עם זאת, לא פורק מהמבנה ציוד אחר, שלא הייתה בו מתכת מתכת שהייתה דרושה לייצור ביטחוני.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, כמעט שלא נותרו יהודים בברלין, שיכלו להתפלל במקום. אולם התפילה היה חסר את מרבית ספסליו וארון הקודש נבנה באופן זמני. אריך נהלהאנס, (1899–1950, הגולאג הסובייטי), ששרד את השואה על ידי חיים במחתרת, מונה לנשיא החדש של הקהילה היהודית בברלין, וקידם רבות את פתיחתו מחדש של בית הכנסת רייקה שטראסה. הוא הודיע למועצת העיר כי ביום שישי, 13 ביולי 1945, ייערך טקס קבלת השבת הראשון, שלאחר המלחמה, בו השתתף גם מפקד העיר הסובייטית ניקולאי ברזרין. נעשה שימוש באולם התפילה המשומר והקטן יותר, שבעבר שימש את הקהילה רק בימי חול. ב־29 ביולי 1945 נחגגה במקום החתונה היהודית הראשונה מאז סגירת בית הכנסת בשנת 1940. עקורים יהודים ששרדו את השואה ונקלעו לברלין, נהגו להתגורר בבניין הקדמי.
בהמשך אותה שנה עוצב המקום מחדש. אולם התפילה הגדול רוהט מחדש בספסלים. בימה מרכזית חדשה החליפה את המקורית שנמצאה ישירות מול ארון הקודש. בהמשך נסגר המקום לצורך שיפוץ רציני יותר.
בתקופת השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית
מתוך עשרות אלפי יהודים שחיו בחלק זה של ברלין לפני המלחמה, נותרו כמה אלפים. היהודים שבו ממחנות המוות, כולם לאחר שאיבדו את יקיריהם, ורובם לאחר ניצלו בעור שיניהם ובמצב פוסט טראומטי. בית הכנסת רייקה שטראסה היה היחידי שעמד על תילו בברלין המזרחית, והיהודים באזור, מכל הזרמים, שביקשו להתפלל, הגיעו אליו. בשנת 1952, כאשר ההפרדה בין שני חלקי העיר ברלין עדיין לא הייתה מוחלטת, הזמין היינץ גלינסקי, נשיא הקהילה היהודית בברלין מאז שנת 1949, את היינץ יוליוסברגר, ראש מחלקת הבנייה של העיר, במטרה להכין ולפקח על שיפוץ נרחב של בית הכנסת, שהיה בית הכנסת היחיד המתפקד בגזרה המזרחית של ברלין. חומרים שלא היו זמינים למערכת הבניין הקומוניסטית, כגון אבץ לתיקון הגג, נרכשו במערב ברלין והועברו.
במהלך הקמפיינים האנטישמיים בצ'כוסלובקיה במהלך משפטי פראג עצרו וחקרו שלטונות גרמניה המזרחית יהודים החיים במזרח גרמניה. השטאזי חיפש במשרדי הקהילה יהודים שנחשדו כתומכים במערב, מה שהוביל ליציאה המונית של יהודים ממזרח העיר. מערב ברלין התירה את הכניסה למהגרים אלה ותוך מספר חודשים עברו בין 500 ל-600 יהודים.
הרב הראשי של ברלין, נתן לוינסון, דחק אז בגלינסקי, ששמר על פרופיל פוליטי נמוך לאחר שהסובייטים גירשו את קודמו, להזהיר את היהודים במזרח מפני הרדיפה הקרובה, דבר שעשה באמצעות מסיבת עיתונאים שהתקיימה במערב ברלין. סגן פולקסקאמר הקומוניסטי, (1909–1979), נשיא איגוד הקהילות היהודיות במזרח גרמניה, נחקר ופקידי גרמניה המזרחית הניעו אותו להכריז בשם הקהילה היהודית, כי אין אנטישמיות במדינות קומוניסטיות, שישראל היא מדינה פשיסטית ושהוא מכיר במשפטי פראג. הוא סירב ונמלט למערב ברלין בלילה לאחר תחילת משפט הרופאים ב־13 בינואר 1953 ועמו בכירים יהודים נוספים מהקהילה היהודית.
בתקווה להימנע מהמשך הרדיפות, התנתקו חברי הקהילה במזרח ברלין מהקהילה היהודית בברלין, והקימו מועצה מנהלת זמנית חדשה המוסמכת רק למגזר המזרחי. ב־25 בינואר 1953 החל השטאזי בגל מעצרים של יהודים.
ביום ראשון, 30 באוגוסט 1953, נחנך מחדש בית הכנסת רייקה שטראסה, וניתן לו השם "Friedenstempel" (מקדש השלום). גאורג היילברון וישראל רוטמן נשאו נאומים, האחרון שיבח את ברית המועצות הגדולה ואת ממשלת גרמניה המזרחית. נאמו בטקס גם ארנולד צווייג ורוברט האוומן כנציגי הקהילה היהודית. השם "Friedenstempel" לא השתרש ובפועל לא נעשה בו שימוש. שיפוצים נוספים בבית הכנסת נעשו בשנת 1957, 1967, אך הממשלה המזרח גרמנית, שהגדירה עצמה כגוף קומוניסטי אתאיסטי, סירבה להקצות כספים לבתי תפילה (כולל לכנסיות). לאחר הקמת חומת ברלין, הסתכם מספר חברי הקהילה היהודית בגזרה המזרחית של ברלין בכ-3,000 נפש.
ביום ראשון, 11 במרץ 1962, חנך הרב ריזנבורגר, שידע גם לנגן בעוגב. העוגב הותקן לראשונה במקום המשופץ.
ב־21 בספטמבר 1976 רשמה מזרח ברלין את בית הכנסת רייקה שטראסה כאנדרטה, ולכן החלו להגיע אליו סובסידיות ציבוריות לצורך שיפוצים, שהחלו בשנת 1986/1987. ב־25 בפברואר 1988 ביטלה ממשלת גרמניה המזרחית את תקנות העברת הרכוש משנת 1944, ובית הכנסת חזר להיות רכוש הקהילה היהודית בברלין. אמנם, היה מדובר בתואר בלבד, מאחר שהשלטונות המזרח גרמניים הם ששלטו באישורים לבניה ושיפוצים, אך היה זה תואר בעל משמעות ציבורית רבה. בשנות הקומוניזם קטנה מאוד הקהילה, ועד 1990 מנתה קהילת בית הכנסת רייקה שטראסה כ־200 חברים בלבד וכבר לא היה לה רב. ב־1 בינואר 1991 התאחדו קהילת יהודי מזרח ברלין עם קהילת המערב, הגדולה בהרבה.
לאחר האיחוד
איחוד גרמניה התרחש באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית. שערי בית הכנסת, שעד אז לא היו פתוחים למבקרים מהמערב, נפתחו.
ב־12 בספטמבר 2004 נחגגו באירוע חגיגי מאה שנה לבית הכנסת של רייקשטראסה. החזן יואכין פהלנקמפ שר את "אדושם מלך" מאת המנצח ומלחין המקהלה לשעבר של רייקשטראסה, יעקב דיאמונט (1860–1956).
כיום, זהו בית הכנסת הגדול ביותר בברלין. בחלל בית הכנסת יש כיום 1,074 מושבים, כאשר במקור היו בו 2,000. לאחר יותר משנה של עבודה להחזרת הפאר שהיה לפני המלחמה, הוא נחנך מחדש ב־31 באוגוסט 2007, הפעם כבית כנסת אורתודוקסי, עם מקומות ישיבה נפרדים ומניין אורתודוקסי. בטקס הבאת ספרי התורה לבית הכנסת, השתתפו מנהיגים פוליטיים וניצולי השואה מרחבי העולם.
כיום נמצאת בברלין הקהילה היהודית (הדתית) הגדולה ביותר בגרמניה, עם 12,000 חברים רשומים ושמונה בתי כנסת.
ביקור בבית הכנסת
סיורים ציבוריים בבית הכנסת Rykestrasse זמינים בימי חמישי ובימי ראשון. הסיורים מוצעים בגרמנית ובאנגלית. בשאר הזמן, בית הכנסת מאובטח, ואנשים שאינם חברי קהילה רשומים אינם רשאים להיכנס אליו.
ניתן להגיע לבית הכנסת באמצעות תחבורה ציבורית דרך קו U2 (התחנות Senefelderplatz ו-Eberswalder Strasse) וקו החשמלית M2 (תחנות Knaackstrasse ו-Marienburger Strasse).
אורסולה קורברו
אוּרְסוּלָה קוֹרְבֵרוֹ דֶלְגַדוֹ (בספרדית: Úrsula Corberó Delgado; נולדה ב-11 באוגוסט 1989) היא שחקנית ודוגמנית ספרדייה. היא נודעה בעיקר בשל גילומה של הדמות רות בסדרת הטלוויזיה "פיזיקה או כימיה", דמותה של מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה בסדרה "איזבל" , ואת פרסומה הבינלאומי קיבלה בתור סיילנה ("טוקיו") אוליביירה בסדרה "בית הנייר" בשירות נטפליקס.
ביוגרפיה
אורסולה קורברו דלגדו נולדה בברצלונה שבספרד ב-11 באוגוסט 1989. בגיל 6 היא כבר החליטה שתרצה להיות שחקנית והחלה לשחק בפרסומות. לאחר שסיימה את לימודיה, עברה למדריד עבור הצילומים לסדרה פיזיקה או כימיה.
ב-2002 היא שחקה את תפקידה הראשון בו גילמה בסדרת הטלוויזיה "Mirall Trencat" את הדמות מריה. במהלך השנים הבאות היא המשיכה בקריירת המשחק ושחקה בתפקידי קולנוע רבים.
בין השנים 2008–2010 היא שיחקה בתפקיד הדמות רות גומז, הסובלת מבולימיה נרבוזה בסדרה "פיזיקה או כימיה". אף על פי שהסדרה יצרה מחלוקות, קורברו עצמה זכתה לשבחים רבים על משחקה בה.
בשנת 2014 הצטרפה לעונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה "איסבל"; סדרת דרמה היסטורית אודות חיה של איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, בה שיחקה בדמותה של מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה.
בשנת 2017 החלה לגלם את דמותה של סיילנה אוליביירה ("טוקיו") בסדרת הפשע הפופולרית של נטפליקס "בית הנייר", דמות אשר גילמה במשך 2 עונות (5 חלקים) עד לסיומה ב-2021.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "עץ הדם", סרט של שירות הזרמת המדיה נטפליקס לצד נג'ווה נימרי ולצד השחקן הארגנטינאי חואקין פוריאל. בשנה זו, הצטרפה קורברו כדמות ראשית לעונתה השנייה של סדרת הפשע הבריטית "סנאץ'" המבוסס על סרטו באותו שם של הבמאי גיא ריצ'י.
קורברו מגדירה את עצמה כפמיניסטית באופן גלוי.
חיים אישיים
ב-2008 קורברו נכנסה לזוגיות, שנמשכה כשנתיים, עם השחקן ישראל רודריגס. ב-2011 היא הייתה בזוגיות קצרה עם הטניסאי פליסיאנו לופס, שנמשכה כחמשה חודשים. ב-2013 היא נכנסה לזוגיות חדשה עם השחקן אנדרס ולנקוסו למשך כשלש שנים. החל מ-2016 היא נמצאת במערכת יחסים זוגית עם השחקן הארגנטינאי צ'ינו דארין, אותו הכירה דרך סדרת הטלוויזיה השגרירות.
הטיסה
הטיסה (במקור: Flight) הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר המתח והדרמה, בבימויו של רוברט זמקיס. בסרט מככב דנזל וושינגטון ומגלם את דמותו של טייס מסחרי בשם וויפ וויטאקר, אשר מצליח לבצע נחיתת אונס בעקבות תקלה טכנית, ומציל את רוב נוסעי המטוס. בתחילה הוא נתפש כגיבור, אך בהמשך נפתחת חקירה ובה עולות שאלות רבות לגבי תפקודו.
הסרט הכניס יותר מ-160 מיליון דולר בהקרנות ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר (דנזל וושינגטון), ולפרס התסריט המקורי הטוב ביותר (ג'ון גייטינס) בטקס פרסי אוסקר ה-85.
עלילה
קפטן וויפ וויטאקר (וושינגטון) הוא טייס בחברת תעופה מסחרית המתעורר לאחר לילה מועט שינה, לאחר שימוש בקוקאין בחדרו במלון באורלנדו. הוא מטיס את טיסה מספר 227 של חברת SouthJet לאטלנטה. במהלך הטיסה טייס המשנה קן איוונס (בריאן גראתי) מטיס את המטוס, בזמן שוויפ שותה מיץ תפוזים שעירבב בסתר עם וודקה ולאחר מכן נרדם. וויפ מתעורר בזמן שהמטוס צולל מטה, ומכיוון שאינו מצליח לשלוט במטוס, הוא מחליט לבצע נחיתת אונס בשדה פתוח. במהלך נחיתת האונס וויפ סופג פגיעת ראש ומאבד את הכרתו.
ניקול מייגן (קלי ריילי) היא מכורה להרואין אשר קרובה לפינוי מדירתה. אחרי מפגש עם סוחר סמים, היא סובלת ממנת יתר ומפונה מדירתה על ידי פרמדיקים. באותו זמן טיסה 227 חולפת מעליה בזמן שמפנים אותה לאמבולנס.
וויפ מתעורר בבית חולים באטלנטה עם פציעות בינוניות, ורואה את חברו צ'רלי אנדרסון (גרינווד) אשר מייצג את איגוד הטייסים. צ'רלי מספר לו כי הצליח להציל 96 מתוך 102 מהאנשים שהיו על המטוס, 2 אנשי צוות נהרגו וטייס המשנה נמצא בתרדמת. וויפ מתחמק לחדר המדרגות של בית החולים על מנת לעשן, ושם הוא פוגש את ניקול אשר מחלימה באותו בית חולים בעקבות מנת יתר מהרואין. בבוקר למחרת הארלינג מאי (ג'ון גודמן), חברו וסוחר הסמים של וויפ, אוסף אותו מבית החולים.
על מנת להתרחק מהתקשורת, וויפ עובר להתגורר בחווה של אביו המנוח. הוא נפגש עם צ'רלי ויו לאנג (דון צ'ידל) אשר מסבירים לו כי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה (NTSB) ביצעה דגימת דם בזמן שהיה חסר הכרה, אשר מצביעה על כך שוויפ היה תחת השפעת סמים ואלכוהול במהלך הטיסה. ההשלכות הן שהוא עלול להיכנס לכלא באשמת שימוש בסמים, אלכוהול והריגה. יו מבטיח לוויפ שיבטל את תוקף תוצאות הבדיקה מסיבות טכניות. בינתיים וויפ מתקרב לניקול, אך הרגליו של שימוש בסמים ואלכוהול, יוצרים חיכוכים עם ניקול המנסה להישאר נקייה.
בבוקר למחרת צ'רלי ויו מגלים את וויפ מעולף ושיכור. הם קוראים להארלינג אשר מביא לו קוקאין על מנת לעורר אותו. בשימוע החוקרת הראשית של ה-NTSB, אלן בלוק, מסבירה שההתרסקות נגרמה עקב כשל מכני במטוס. היא משבחת את וויפ על כישוריו, ומציינת כי אף טייס לא הצליח להנחית את המטוס בשלום כאשר דימו את המצב בסימולטור. בנוסף היא מציינת כי נמצאו שני בקבוקי וודקה ריקים בפח האשפה במטוס, אך לא הוגשו משקאות אלכוהוליים בטיסה. היא ממשיכה ומציינת כי על פי דגימות הדם שנלקחו, לשני חברי צוות היה אלכוהול בדם, אך דגימה של אחד מהם בוטלה, והדגימה השנייה שייכת לטרינה, שעמה בילה וויפ בלילה שלפני הטיסה ואשר נהרגה בהתרסקות. אלן שואלת את וויפ אם לדעתו טרינה שתתה את הבקבוקים, ובמקום לשקר הוא מחליט להגן על שמה של טרינה. הוא מודה שהבקבוקים היו שלו, ואף מודה שהיה שיכור כאשר הטיס את המטוס וכן בעת השימוע עצמו.
13 חודשים לאחר מכן וויפ הוא אסיר, נקי מאלכוהול מזה שנה, המספר את סיפורו לקבוצת תמיכה של אסירים. בסצנה האחרונה בסרט, בנו של וויפ מגיע לבקר אותו בכלא ומשוחח עמו על מאמר שעליו לכתוב כתנאי קבלה לקולג' בנושא "האדם המרתק ביותר, שמעולם לא פגשתי". הבן מפנה אל וויפ את השאלה "מי אתה?", ובעת שמטוס חולף מעליהם וויפ אומר בתגובה: "זו שאלה טובה".
מויסי גינזברג
מויסי יאקובלביץ' גינזברג (ברוסית: Моисей Яковлевич Гинзбург; 4 ביוני 1892 – 7 בינואר 1946) היה אדריכל יהודי-רוסי, שפעל בתקופה הסובייטית.
חינוך
גינזברג נולד במינסק למשפחת אדריכלים יהודים. הוא סיים את לימודיו באקדמיה של מילאנו (1914) ובמכון הפוליטכני של ריגה (1917). במהלך מלחמת האזרחים הרוסית התגורר בחצי האי קרים, ועבר למוסקבה בשנת 1921. שם הצטרף לאוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה.
אידאולוג של קונסטרוקטיביזם
מייסד קבוצת OSA (ארגון האדריכלים המודרניים), שהיו לה קשרים עם ולדימיר מאיאקובסקי וקבוצת LEF של אוסיפ בריק, הוא פרסם את הספר Style and Epoch ב-1924, עבודה משפיעה של תיאוריה אדריכלית עם קווי דמיון לארכיטקטורה של לה קורבוזיה. זה היה למעשה המניפסט של אדריכלות הקונסטרוקטיביסטית, סגנון ששילב עניין בטכנולוגיה מתקדמת והנדסה עם אידיאלים סוציאליסטיים.
הבניה למגורים
הבנייה הראשונה הייתה דירות גוסטראך (רחוב מלאיה ברונאיה, מוסקבה), שתוכננה ב-1926, אחת מהן הושכרה על ידי סרגיי טרטיאקוב. דירות אלו היו הדוגמה הראשונה של "חמש נקודות האדריכלות המודרנית" של לה קורבוזיה בברית המועצות. מבנה דומה נבנה בתכנון של גינזבורג בשנת 1928 בסברדלובסק (הושלם ב-1932). שלוש שנים מאוחר יותר, נבנה בניין נרקומפין, בניין מגורים שניסה לגלם את הסוציאליזם ועקרונותיו בתכנון שלו. בלוקי הדירות נבנו עבור עובדי משרד האוצר (או 'נרקומפין'), והכילו מתקנים קולקטיביים, גינות גג ופארק. בניין נרקומפין זכה להכרה על ידי לה קורבוזיה כהשפעת Unité d'Habitation שלו, בעוד שמתווה דירות הדופלקס שלו הועתק על ידי משה ספדיה בדירות אקספו 67' שלו, וכן על ידי Denys Lasdun בדירות היוקרה שלו בסנט ג'יימס, לונדון.
ב-1928 תכנן גינזברג גם את בניין הממשלה באלמטי (אוניברסיטת אלמטי), שהושלם ב-1931. בתחילת שנות ה-30 הוא התרכז יותר בפרויקטים של תכנון עירוני.
קריירה בשנות ה-30
כמו אמנים אוונגרדיים אחרים, גינזברג הוסר מכלל החסות הממשלתית ב-1932, כאשר המדינה השתלטה על מקצוע האדריכלות וניווטה אותו לטובת אדריכלות סטליניסטית אקלקטית. בפועל סילוק של גינזברג ושל קונסטרוקטיביסטים אחרים הפכה לתהליך הדרגתי שנמשך עד סוף שנות ה-30. הוא מעולם לא חזר לתכנן במוסקבה או בלנינגרד, אך השאיר חותמו בחצי האי קרים ובמרכז אסיה ושמר על הסטודיו האדריכלי משלו עד מותו. ספריו החדשים על בית (Жилище) ובניית דיור מתועשת (Индустриализация жилищного строительства) נדפסו ב-1934 וב-1937.
גינזברג היה העורך של אנציקלופדית תולדות האדריכלות.
בתחילת שנות ה-30 היה גינזברג מעורב בתכנון החוף הקרים, תכנן מספר מלונות נופש ובתי הבראה, שרק אחד מהם נבנה בקיסלובודסק (1935–1937). הסטודיו של גינזברג הועסק גם על ידי משרד הרכבות ותכנן מגוון של תחנות עבור מסילות רכבת במרכז אסיה וסיביר. הפרויקטים שלהם, שפורסמו בסוף שנות ה-30, אינם נועזים כמו האוונגרד של שנות ה-20, אך הם בהחלט מודרניסטיים למראה.
בשנות ה-40 הוא תכנן אנדרטות לחחילים שנפלו במלחמת העולם השנייה בעיר קרץ' וסבסטופול.
מורשת
בשנת 2019, בניין נרקומפין נמצא בשיקום קפדני כדי להפוך שוב למתחם מגורים. המטרה היא לשחזר את הבניין קרוב ככל האפשר למצבו המקורי. הבנייה הסתיימה ב-2020.
יצחק הרצברג
יצחק הרצברג (1888, אוקראינה – 6 בדצמבר 1948, ישראל) היה מורה, סופר ומתרגם עברי.
תולדות חייו
יצחק הרצברג, נולד באוקראינה (אז באימפריה הרוסית). למד בחדר ובישיבה, רכש השכלה כללית באופן עצמי. היה פעיל בארגונים ציוניים. בשנת 1914 עבר לווינה, שם חינך בגימנסיה העברית בעיר, כתב ספרי לימוד להוראת העברית ופעל בשדה הספרות. בשנת 1939, בעקבות האנשלוס, עלה לארץ ישראל, היה מורה פרטי ותירגם ספרי ילדים. הרצברג ניסה בכתיבתו המקורית והמתורגמת-מעובדת, להפיח חיים בדמויות היסטוריות ועממיות.
הרצברג נפטר ב-6 בדצמבר 1948 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מוקרן, נסיך סעודיה
מוקרן בן עבד אל-עזיז אָאל סעוד (בערבית: مقرن بن عبدالعزيز آل سعود; נולד ב-15 בספטמבר 1945) הוא חבר בכיר בבית סעוד, ששימש כיורש העצר לכס המלכות של ערב הסעודית למשך מספר חודשים בשנת 2015.
ראשית חייו
מוקרן בן עבד אל-עזיז נולד בריאד ב-15 בספטמבר 1945. הוא בנו ה-35 של מלך ערב הסעודית המנוח אבן סעוד, ובנה של ברכה אל-עסירי, אשר הייתה אשתו ה-18 של אבן סעוד. את חינוכו רכש בבית הספר לנסיכים בריאד, שאותו ייסד המלך עבד אל-עזיז על מנת להעניק חינוך לילדיו, שם למד דת ומדע מודרני. ביולי 2012, מוקרן מונה ליועץ מיוחד למלך עבדאללה, בדרגת שר. משנת 2012 ועד 2015 שימש כראש סוכנות המודיעין הסעודית. עם מותו של המלך עבדאללה מונה לתפקיד יורש העצר, אך לאחר מספר חודשים הודח מתפקידו על ידי המלך סלמאן.
פרנצ'סקו גבאני
פרנצ'סקו גבאני (באיטלקית: Francesco Gabbani; נולד ב-9 בספטמבר 1982) הוא זמר וכותב איטלקי. ב-2016 זכה בפרס הזמר החדש הטוב ביותר בפסטיבל סן רמו עם השיר "אמן" (איטלקית: "Amen"). שנה לאחר מכן זכה בתחרות הראשית בפסטיבל, ובכך נבחר לנציג איטליה לאירוויזיון 2017, עם השיר "קארמה מערבית" (איטלקית: "Occidentali's Karma").
קורות חייו
גבאני נולד בעיר קרארה באיטליה. הוריו היו בעלי חנות לכלי מוזיקה, וכבר בילדותו החל לנגן על תופים וגיטרה. בתחילת שנות ה-2000 הופיע במסגרת ההרכב טריקובלטו. בשנת 2010 עזב את ההרכב לטובת הקלטת אלבום ראשון. ב-2011 הוציא סינגל ראשון בשם "קיץ" (איטלקית: "Estate"), ובשנת 2013 יצא אלבומו הראשון "Greitist Iz". בשנת 2016 יצא אלבומו השני "לנצח עכשיו" (איטלקית: "Eternamente ora").
דילוג מיתרים
דילוג מיתרים היא טכניקה אשר מאפשרת לפסוח על מיתרים בזמן הנגינה, דבר המאפשר יכולת מעבר מהירה בנגינה בין אוקטבות שונות. בדרך כלל, דילוג מיתרים נהוג בנגינה מהירה. טכניקה זו, כאשר משתמשים בה בנגינה מהירה, נחשבת לאחת מן הטכניקות הקשות לנגינה. הטכניקה נהוגה בשימוש במוזיקת רוק, מטאל וג'אז.
הטכניקה
הטכניקה היא פסיחה על מיתרים בזמן הנגינה, לשם שדרוג הקטע המנוגן (במהלך כתיבתו) וכדי לנגן ביותר מאוקטבה אחת. ישנן שתי שיטות לנגן טכניקה זו: האחת היא נגינה של תווים בודדים בין אוקטבה אחת לשנייה, עניין זניח בטכניקה זו. השנייה היא מעבר מהיר בין מיתרים תוך נגינה של שלושה או ארבעה תווים בפריטה רצופה (דוגמת פריטה לסירוגין) או בנגינת לגאטו. שיטה זו ידועה יותר והיא בשימוש נפוץ במטאל מתקדם.
שיטה: e|-|--|--| B|-|--|--| G|--11---11-97-6---|--4-2-|4-6-7---6-7-9-| D|11-12--7-|--9---44--5-4--5--|--| A|12--9|---5--|-5---7| E|-10--7---|3---02|---3---5--|
שיטה 2 (שיטת הלגטו):
e|-|--12h15h17p15p12--|--| B|-|--|--| G|-|--|--| D|-14h17h19|-19p17p14-|--| A|-|--|--| E|--12h15h17---|--|--17p15p12|
תומאס פאד
תומאס פאד (באנגלית: Thomas Faed; 8 ביוני 1826 – 17 באוגוסט 1900) היה צייר סקוטי.
ביוגרפיה
פאד נולד ב-8 ביוני 1826, והיה אח של האמנים ג'יימס פאד, ג'ון פאד וסוזן פאד.
הוא קיבל את השכלתו האמנותית בבית הספר לעיצוב, אדינבורו ונבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1849. הוא נסע ללונדון שלוש שנים מאוחר יותר, נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית ב-1861 וקיבל תואר "אקדמאי" ב-1864. הוא פרש לגמלאות ב-1893. הוא זכה להצלחה רבה כצייר של ז'אנר מקומי, והיה לו יכולת ביצוע ניכרת.
זיגפריד פמר
זיגפריד וולפגנג פמר (בגרמנית: Siegfried Wolfgang Fehmer; 10 בינואר 1911, מינכן – 16 במרץ 1948) היה קצין גסטפו גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב בנורווגיה במהלך כיבוש נורווגיה בידי גרמניה הנאצית, ובתום המלחמה הוא היה ראש המשטרה הפלילית בנורווגיה ועמד בראש המחלקה הרביעית הידועה לשמצה ממפקדה בוויקטוריה טראס, אוסלו. הוא הגיע לדרגת האופטשטורמפיהרר אס אס. יחד עם יוזף טרבובן נחשב פמר לאחד האנשים הידועים לשמצה של כוחות הכיבוש הגרמניים בנורווגיה.
תומאס פאד
ביוגרפיה
בשנת 1850 הוא התגורר בצפון אדינבורו עם אחיו ג'יימס פאד שהיה חרט. באדינבורו הוא היה חבר במועדון ציירים לצד ויליאם פטס דאגלס.
זיגפריד פמר
ביוגרפיה
פמר הצטרף למפלגה הנאצית בינואר 1930 והועסק על ידי הגסטפו משנת 1934. הוא קודם מספר פעמים ומילא תפקידים שונים בארגון, עד שבאפריל 1940 נשלח לנורווגיה. שם עבד עם המודיעין הנגדי לדיכוי המחתרת הנורווגית.
תומאס פאד
ביוגרפיה
שלוש מהתמונות שלו, The Silken Gown, Faults on Both Sides, ו-The Highland Mother נמצאות בגלריית טייט ושתיים נוספות, היילנד מרי ו-The Reaper תלויות בגלריה לאמנות אברדין. The Last of the Clan, שהושלם ב-1865 וללא ספק עבודתו הידועה ביותר, נמצא בגלריה קלווינגרוב בגלאזגו.
הוא נפטר בלונדון ב-17 באוגוסט 1900.
זיגפריד פמר
ביוגרפיה
בסוף המלחמה, ב-8 במאי 1945, לבוש פמר כחייל וורמאכט, הוא התערבב עם שבויי מלחמה גרמנים אחרים במחנה הסלמואן, אך נבגד ונעצר לאחר שביצע טלפון לחברה נשית, שהסגירה אותו. פמר הועמד לדין והורשע בפשעי מלחמה ונידון למוות על ידי בית המשפט העליון של נורווגיה. גזר הדין בוצע על ידי כיתת יורים במצודת אקרשוס ב-16 במרץ 1948.
בתרבות הפופולרית
דמותו הייתה אחת הדמויות הראשיות בסרט הנורווגי משנת 2008, "מקס מאנוס", גולמה על ידי השחקן הגרמני קן דוקן.
מוסיקה בדת הבהאית
הערך מוסיקה בדת הבהאית מתייחס לרפרטואר שירים אשר תוכנו הטקסטואלי מבוסס או נלקח ישירות מפרי עיטם של הבאב, מייסדה, בהאא אללה וממשיך דרכו עבד אל-בהאא'. כתביהם נחשבים בעיני הבהאים לכתבי קודש ולדברי אלוהים חיים. אף על פי שניתנה עדיפות מצד מנהיגי הקהילה הבהאית לשירת פסוקים מכתבי הקודש כחלק מפרקטיקה רוחנית (למשל מאל-כתאב אל-אקדס). נראה, שכבר בתקופתו של בהאא אללה ועבד אל-בהאא׳, נכתבו טקסטים ולחנים חדשים לשימוש באסיפות שהתקיימו בבתי התפילה הבהאים השונים. בתחילת דרכה של הדת הבהאית רפרטואר השירים היה מורכב מטקסטים פרסיים וערביים בלבד שהושרו באסיפות ללא ליווי כלי. אולם עם הפצתה וקליטתה של האמונה הבהאית ברחבי העולם, שולבו טקסטים בהאים מקוריים בשפה הגרמנית, אנגלית, אספרנטו, יפנית ואחרות עם הסוגות המוזיקליות הרווחות בקרב אותן קהילות בהתאמה.
מאפיינים מוזיקליים
לחנים אלה, שניכסה העדה הבהאית לצרכיה הדתיים, הם ממכלול של מסורות מוזיקליות מקומיות ומהגרות, שהביאו להיווצרותם של היברידים מוזיקליים. שירת המאמינים שזוהתה בשוגג על ידי הסוהרים כשירה סופית, מציגה, מחד, את הזהות התרבותית של אותם מאמינים ממוצע פרסי, ומאידך, מגלה גם פרקטיקה השרדותית. דהיינו, שירת טקסטים דתיים ושמירה על טקסטורות מוזיקליות רווחות איפשרה לקהילה הבהאית להשתלב בנוף הצלילי המקומי מבלי לבלוט יתר על המידה, ובכך, להיטמע בחברה שהייתה עוינת אותם.
שוגי אפנדי שהנהיג את הקהילה הבהאית מאז מות סבו עבד אל-בהאא' ב-29 בנובמבר 1921 ועד מותו שלו ב-1957, התייחס בכתביו לתופעה הרחבה של לחנים ומזמורים חדשים שנתחברו בתקופתו. אפנדי ציין כי ישנו ערך רב לשירים החדשים שיוצאים מהקהילות השונות, אולם אין לחייב את הקהילות הבהאיות בשימוש ברפרטואר כזה או אחר. לפי דבריו עולה, כי על כל קהילה להחליט על הסגנון המוזיקלי שתורם לבנייתה הרוחנית, אך אין דרישה לתרבות אחת לאמץ סגנון שירה של תרבות אחרת.
השירה בבית התפילה
בית התפילה הבהאי נקרא בשפה הפרסית מַשְרִק אל-אד'כאר (Mashriqu’l-adhkar, פרסית וערבית مشرق‌ الاذکار; אנגלית Bahá'í House of Worship) הוא בית התפילה או המקדש בדת הבהאית. שם זה מתייחס למבנה, המשמש באופן אינקלוסיבי לזמני תפילה ושמיעת פסוקים מכתבי קודש בהאים. תיעוד אחת מאסיפות הקהילה באיראן בסוף המאה ה-19 מתאר קריאה מספר Bajan Akdas (כנראה מתייחס לכתאב אל-אקדס), ודרשה שבסופה ניתן זמן לשאלות ותשובות. האספה התחילה והסתיימה בשירת מזמורים של משוררים באבים או בהאים. לפי שיעור 19 בספר קיטאב-א אקדס, להיכל אד'כאר נכנסים בזמן עפעפי השחר אשר לפי הגישה הבהאית הוא הזמן הנכון ביותר לזמן תפילה ודבקות. אולם גם בשעות הערב וחצות מומלץ להיפגש לבקשת סליחה על חטאים וקבלת מחילה. לאחר הכניסה למבנה, יש להתיישב בשקט, בנמיכות רוח ויראת כבוד, בפניית הלב לאלוהים, ולהאזין בקשב רב לפסוקים הנקראים. שיעור 25 מתאר את שירת הפסוקים כך:
היום הקהילה הבהאית מציגה קשת רחבה של אופני ביצוע של שירת הלל ושירת פסוקים באספותיהם. בניגוד לאסיפות בתחילת דרכה של הדת הבהאית בהם נהגו לבצע סוגות ווקליות בלבד, היום ישנו שימוש ענף בכלי נגינה שונים כמו גיטרה אקוסטית, פסנתר, כלי נגינה מזרחיים, או האזנה לקטעי שירה מוקלטים בז׳נרים מוזיקליים מגוונים.
לואיס וואיט
לואיס רובינסון וואיט (באנגלית: Louise Robinson Waite; 1866-1939) הייתה משוררת ומלחינה בהאית. נולדה בשנת 1866 בעיר לה קרוס במדינת ויסקונסין. הוריה של וואיט השתייכו לכנסייה האפיסקופלית באמריקה. אימה של וואיט אהבה במיוחד שירת המנונים ועודדה את וואיט להקפיד על זמני תפילה בשעות הבוקר והערב יחד עם שירת המנונים. היא נישאה בגיל צעיר לספנסר (באנגלית: Spencer of Baltimore) ונולדה להם ילדה אחת. אולם טרגדיה פקדה את המשפחה של וואיט והיא איבדה את אימה, אחיה, בעלה וביתה הקטנה. לאחר האובדן הקשה של בני משפחתה היא עברה להתגורר בשיקגו. בשנת 1902 וואיט שמעה לראשונה אודות האמונה הבהאית ממכרה שהתגוררה באותה השכונה. באספה ביתית אליה הוזמנה וואיט, היא החלה לאלתר מעט בנגינה בפסנתר שהיה בבית חבריה. לאחר שמכר מוזיקאי עזר לה ביום למחורת לכתוב טרנסקריפציה למנגינה נולד השיר הבהאי “If Ye Seek Me”. על דף התווים הקדישה וואיט את השיר לעבד אל-בהאא׳. השיר הבהאי השני שהלחינה הוא ״The Greatest Name״. וואיט, שהחליפה מכתבים עם עבדל אל-בהאא׳, שלחה לו העתק של השיר. תשובתו לוואיט הייתה מרובת שבחים, ואף הכריז כי השיר יושר לנצח באסיפות של הקהילה. השיר הופץ בקרב הקהילה הבהאית המזרחית (ככל הנראה תורגם לפרסית). בשנת 1903 היא נישאה בשנית לאדגר וואיט (באנגלית: Edgar Waite), סוכן מכירות של חברת הפסנתרים Baldwin Piano והמשיכה את שרותה בקהילה הבהאית. שנה לאחר מכן החברה להדפסת כתבים בהאים הדפיסה את ספר ההמנונים הראשון של וואיט ״Bahai Hymns and Poems״. ספר זה הכיל את מילות השירים של וואיט ללא תווי הלחן. בנוסף לשירי הלל שכתבה הלחינה וואיט שירים בהאים לשיעורי הילדים ביניהם ״Softly His Voice is Callin״ ו- ״Tell the Wondrous Story״. מכל שיריה השיר Benediction זכה לתפוצה רחבה במיוחד ולגרסאות בשפות שונות. ספרה הנוסף שהודפס על ידי החברה להפצת כתבים בהאים Bahai Hymns of Peace and Praise הכיל את מילות השירים יחד עם תווי הלחן. עבד אל-בהאא׳ שהעריך מאוד את עבודתה של וואיט הזמינה לבקרו בעכו. בפגישה של וואיט עם עבד אל-בהאא׳ היא הציגה את שיריה לפניו ולפני מלומדים בהאים מהמזרח ששהו במקום. וואיט נפטרה בשנתה ב-27 לחודש מאי, בשנת 1939.
בשיריה של וואיט ניתן לזהות כיצד שזרה יחד מהחומרים המוזיקליים של הכנסייה הנוצרית עליהם גדלה. מאפיינים מוזיקליים אלו ניכרים באופן ההירמון והקו המלודי של וואיט בשיר The Greatest Name אשר משמרים את האסתטיקה והמרקמים הצליליים של המנונים בכנסייה הנוצרית. מכאן, נראה כי נוצר שיר בן-כלאיים המכיל טקסט נוצרי ובהאי במרקמים הרמוניים ומלודיים מערבים-נוצריים.
האלמנה (סדרת טלוויזיה)
האלמנה (באנגלית: The Widow) היא סדרת דרמה בריטית שכתבו הארי וג'ק ויליאמס. הסדרה שודרה ברשת ITV הבריטית ובשירות הזרמת המדיה פריים וידאו של אמזון בהפצה בינלאומית. בסדרה מככבת קייט בקינסייל בתפקיד אישה שחושבת שבעלה נהרג בהתרסקות מטוס לפני שלוש שנים, אך מגלה שהוא עדיין חי ונמצא בקונגו. הסדרה עלתה לשידור בפריים וידאו ב-1 במרץ 2019, וברשת ITV ב-8 באפריל 2019.
תקציר עלילה
הסדרה עוקבת אחר ג'ורג'יה ולס (קייט בקינסייל) שבעלה ויל נהרג בהתרסקות מטוס בקונגו שבאפריקה. אחרי שלוש שנים, היא רואה גבר הדומה לבעלה בכתבת חדשות על הפגנות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. היא נוסעת לקינשאסה כדי לגלות את האמת על בעלה. היא מתחילה לחפש תשובות, בעיקר על השאלה מדוע בעלה זייף את מותו. הסדרה בת שמונת הפרקים כוללת קווי עלילה שונים ונושאים כגון אלימות ושחיתות.
הפקה
"האלמנה" היא הפקה משותפת של רשת ITV הבריטית ושל פריים וידאו. צילומי הסדרה נערכו בדרום אפריקה, ויילס ורוטרדם. בשל החום הרב בחלק מאתרי הצילומים, בקינסייל התעלפה במהלך צילומי סצנה ואושפזה בבית חולים..
ארמון קרלסרוהה
ארמון קרלסרוהה (בגרמנית: Karlsruher Schloss) הוא נקודת ציון חשובה בעיר קרלסרוהה בגרמניה, והעיר בנויה מסביבו. הארמון נבנה מ-1715 בסגנון הבארוק, והיה מקום מושבו של קרל השלישי וילהלם ואחריו של שליטי מרקיזות באדן עד שנת 1918. כיום משמש הארמון כמוזיאון.
היסטוריה
המבנה הראשון נבנה על ידי יקוב פרידריך פון באצנדורף. העיר תוכננה כשמגדל הארמון במרכזה, ו-32 רחובות יוצאים ממנו, כחישורי גלגל או צלעות מניפה. דבר שהעניק לעיר את כינויה: "עיר המניפה" (Fächerstad). רוב הרחובות הללו עדיין קיימים. תכנון זה היווה מקור השראה לוושינגטון די. סי., שאף היא עוצבה בצורה זו.
הארמון שנבנה במקור מעץ, נבנה מחדש ב-1746 מאבן. לאחר מכן קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן דאג שהארמון ישודרג על-ידי בלתזאר נוימן ופרידריך פון קסלאו עד 1770. השינוי כלל הוספת חלונות ודלתות גדולים יותר, אגפים ומרפסות. ב-1785 מגדל הארמון הונמך.
במהלך אביב העמים, לאופולד, הדוכס הגדול של באדן הוגלה בשנת 1849 לזמן מה. בשנת 1918, השליט האחרון פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן נאלץ לעזוב את הארמון. המשכן לשעבר של שליטי באדן משמש מאז כמוזיאון.
רוב מרכז העיר, כולל הארמון, נהרסו לחלוטין על-ידי הפצצות כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, אך הארמון נבנה במהירות מחדש לאחר המלחמה.
חוף תשעים המיילים (ניו זילנד)
חוף תשעים המיילים (אנגלית: Ninety Mile Beach, מאורית: Te Oneroa-a-Tōhē) הוא חוף הנמתח לאורך צידו המערבי של הצפון הרחוק של האי הצפוני בניו זילנד.
החוף מתחיל מעט מערבית מהישוב קאיטאיה ונמשך לאורך חצי האי אאופורי עד לקייפ ראינגה, שהיא הנקודה הצפון-מזרחית ביותר באי הצפוני.
שמו של החוף מקורו בטעות, מכיוון שאורכו הוא 55 מיילים בלבד (כ- 90 קילומטרים). הסברה הרווחת למקור הטעות היא כי יש קשר למרחק אותו סוס עם רוכב על גבו מסוגל לעבור בטרם יידרש לנוח. מרחק זה הוא כ- 30 מיילים, ומכיוון שלפרשים היה לוקח כשלושה ימים לעבור את החוף לאורכו, הם הסיקו שהמרחק שעברו בימים אלה היה כ- 90 מיילים, בלי לקחת בחשבון שקצב הרכיבה על חול הוא נמוך יותר מאשר על אדמה מוצקה.
החוף, כמו גם דיונות החול אשר בצפונו, המשוות לאזור מראה של מדבר, נחשבים לאטרקציה תיירותית.
בשנת 1932 החוף שימש כמסלול המראה ונחיתה לאחד משירותי דואר אוויר הראשונים שהופעלו בין אוסטרליה לניו זילנד.
בעתות שפל, החוף מתאים לנסיעה גם לרכב בעל הנעה רגילה, ורשמית נחשב לכביש ציבורי. החוף משמש כנתיב חלופי עבור הכביש הארצי מספר 1 באזור זה, כאשר האחרון נסגר עקב מפולת קרקע או שיטפון.
נקסוס 7 (2012)
בין היתר, הנקסוס 7 מגיע עם היישומים יומן גוגל, גוגל מפות, YouTube, Gmail, ו-Google+ כברירת מחדל.
פיתוח
בריאיון לעיתון איטלקי בדצמבר 2011, הודיע מנכ"ל גוגל, אריק שמידט כי בכוונת החברה להשיק מחשב לוח בתוך חצי שנה. הוא ציין כי בכוונתם להוות תחרות נגד האייפד הפופולרי של אפל.
השקה
ב-26 ביוני 2012 הוצג המכשיר לראשונה בכנס המפתחים השנתי של Google I/O במוסקון סנטר שבסן פרנסיסקו. החל מאותו היום ניתן היה לרכוש אותו בהזמנה מוקדמת. במהלך אותו הכנס חשף הוגו בארה, ראש מערך ניהול המוצר של אנדרואיד, את גרסה 4.1 של המערכת אשר כונתה "Jelly Bean".
באירוע ההשקה, הודיע בארה כי הנקסוס 7 יהיה זמין תחילה באוסטרליה, קנדה, בריטניה וארצות הברית. ב-13 ביולי 2012 החלה גוגל לשלוח ללקוחות שהזמינו מראש את המכשירים הראשונים באוסטרליה ובארצות הברית. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-17 ביולי נשלחו המכשירים גם לקנדה ובריטניה. ב-27 באוגוסט שווק הנקסוס גם בצרפת, גרמניה וספרד וב-25 בספטמבר גם ביפן. כעבור יומיים שווק המכשיר בקוריאה הדרומית וב-7 בנובמבר הגיע גם להודו. המכשיר משווק גם בישראל.
ניימכן
ניימכן (בהולנדית:, בגרמנית: Nimwegen) היא עיר במזרח הולנד, סמוך לגבול גרמניה. היא נחשבת לעיר העתיקה ביותר בהולנד ובשנת 2005 חגגה 2000 שנה להיווסדה. נכון לשנת 2020 מתגוררים בעיר כ-178,000 תושבים.
היסטוריה
אזכור ראשון של ניימכן הוא מן המאה ה-1 לספירה, כאשר הרומאים בנו בסיס צבאי באתר שבו קמה העיר. אתר זה הוא בעל חשיבות אסטרטגית כיוון שהגבעות המקיפות אותה מספקות תצפית טובה על עמק הריין, ולאורך הדורות נהנתה העיר מנתיב המסחר הראשי שעבר בסמוך לה. בשנת 69, כאשר מרדו הבאטבים, יושביו של עמק הריין ברומאים, קם סמוך למחנה הרומי כפר בשם Oppidum Batavorum. כפר זה הוחרב בעת המרד, אולם לאחר מכן בנו הרומאים מחנה גדול יותר במקום שבו היה מוצב הלגיון העשירי ג'מינה. זמן קצר אחר כך קם בסמוך כפר.
בשנת 98 הייתה ניימכן אחד משני היישובים הראשונים בשטחה של מלכות הולנד כיום, אשר זכה במעמד של מוניקיפיום. בשנת 103 הועבר הלגיון העשירי לווינה, עובדה שכנראה פגעה קשות בכלכלת היישוב. בשנת 104 שינה טראיאנוס את שם היישוב ל-Ulpia Noviomagus Batavorum ובקיצור, "נוביאומגוס" (הוא מקור שמה של ניימכן).
במאה ה-4 פחת כוחה של רומא באזור וניימכן הפכה לחלק מן ממלכות הפרנקים. נטען כי במאה ה-8 כינס קרל הגדול את חצרו בניימכן בארבע הזדמנויות שונות. לואי החסיד, בתקופת הדחתו הקצרה בשנת 830, נשלח על ידי בנו לניימכן.
בשנת 1165 נולד בעיר היינריך השישי שהיה לימים לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1230 העניק בנו, פרידריך השני מוניקיפיום לעיר. בשנת 1247 הועברה העיר לידי דוכס חלרה כמשכון להלוואה. ההלוואה מעולם לא הושבה והעיר ניימכן היא חלק מחלדה מאז אותה תקופה, אולם עובדה זו לא פגעה בחיי המסחר בעיר ובשנת 1364 היא הצטרפה לברית ערי הנזה. אף האמנות שגשגה בעיר בימי הביניים ומספר אומנים בולטים נולדו ופעלו בתחומיה.
בעת המרד ההולנדי נפגע המסחר בעיר. אף שבשנת 1585 היא הייתה לחלק מן הרפובליקה של הפרובינציות המאוחדות, היא נותרה עיר גבול וסבלה מתקופות של מצור.
בשנת 1697 נערך בניימכן משא ומתן בין המעצמות האירופיות שביקשו לשים קץ למלחמות הבלתי פוסקות ביבשת, ואשר הסתיים בהסכמי ניימכן.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הפכו ביצוריה של העיר לגורם המשפיע של צמיחתה. מספר תושביה שבין החומות גדל עד מאוד, אולם לא ניתן היה להרוס את הביצורים בגלל חשיבותה האסטרטגית בהגנתה של הולנד. מדיניות זו שונתה רק לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר התברר כי חומות העיר ההיסטוריות אינן מספקות הגנה של ממש, ובשנת 1874 הן נהרסו. המבצר שבעיר נהרס עוד בשנת 1797 לצורך מכירת הלבנים מהן היה בנוי.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 העיר ידעה גידול יציב. על נהר הוואל (Waal), העובר בסמוך לה, נבנה בשנת 1878 גשר רכבת ובשנת 1936 נבנה אף גשר לכלי רכב, שהיה הגשר הגדול באירופה בעת שהושלם. בשנת 1923 נוסדה בעיר אוניברסיטת ניימכן, ובשנת 1927 נחפרה תעלה המחברת בין נהרות ואל ומז (Maas).
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית להולנד וניימכן הייתה העיר הראשונה שנפלה לידיה. ב-22 בפברואר 1944 הייתה בעיר הפצצה כבדה של מפציצים אמריקאים, אשר החריבה את מרכזה, זאת עקב טעות ניווט של הטייסים אשר חשבו כי הם מפציצים עיר גרמנית סמוכה. כ-750 איש נהרגו בהפצצה. בחודש ספטמבר 1944 התחוללו קרבות קשים בעיר במסגרת מבצע מרקט גארדן. סמוך לעיר ניסו כוחות הברית למנוע מן הגרמנים להרוס את הגשרים על נהר הוואל. תפיסת הגשר לכלי רכב נעשה במטרה לאפשר לכוחות הבריטים לנסות ולהגיע לדיוויזיה המוטסת שהייתה בארנהם. על הגשר הגן כוח של למעלה מ-300 חיילים גרמנים, אולם ניסיונם לפוצצו לא הצליח והגשר נתפס לאחר קרב. העיר שוחררה מן הכיבוש הנאצי בידי הכוחות הבריטים והאמריקאים בחודש ספטמבר 1944 ושימשה מאוחר יותר כנקודת מוצא לחציית הריין על ידי כוחות הברית אל תוך שטח גרמניה.
ספורט
מועדון הכדורגל של ניימכן (בהולנדית: Nijmegen Eendracht Combinatie, ובר"ת: N.E.C.) משחק באצטדיון ובו 12,500 מושבים בעיר. המועדון נמצא בליגה ההולנדית העליונה ובעונת 2008–2009 שיחק בליגה האירופית.
Ricochet Chollima
ריקושט צ'ולימה (באנגלית: Ricochet Chollima; מוכרת גם בשם הקיצור: APT37) היא קבוצת תקיפה צפון קוריאנית המבצעת פעולות סייבר התקפיות נגד דרום קוריאה, יפן, וייטנאם, ארצות הברית ומדינות שונות במזרח התיכון.
התקפותיה של הקבוצה מתמקדות נגד חברות מסחריות ומוסדות פיננסיים על מנת לגנוב כספים ולהעבירם אל צפון קוריאה.
מלבד השם הרשמי, חברות אבטחת מידע נתנו לקבוצה שמות נוספים כגון: ScarCruft ו-Reaper.
היסטוריה
על פי מחקר שנעשה על ידי חברת FireEye, קבוצת התקיפה פועלת משנת 2012 ופועלת בחסות ממשלת קוריאה הצפונית.
בשנת 2021, תקפה הקבוצה את ממשלת דרום קוריאה באמצעות התקפות דיוג ממוקד.
המוטנטים החדשים (סרט)
המוטנטים החדשים (באנגלית: The New Mutants) הוא סרט אימה וגיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן של אולפני המאה ה-20. את הסרט ביים ג'וש בון, לפי תסריט אותו הוא כתב עם קנייט גוואלת'ני. הסרט מבוסס על הקומיקס "המוטאנטים החדשים" בהוצאת חברת ההוצאה לאור מארוול קומיקס, ומהווה החלק ה-13 והאחרון בסדרת סרטי "אקס-מן".
הסרט יצא לאקרנים בבתי קולנוע באוגוסט 2020, אחרי שסבל מדחיות רבות מאז 2018. בישראל הוקרן הסרט בשירות הVOD באפריל 2021.
כלואים במתקן חשאי בניגוד לרצונם, קבוצת מתבגרים מוטאנטים נאלצים להתמודד עם כוחותיהם המסוכנים וסודות אפלים מעברם.
עלילה
דניאל 'דני' מונסטאר, נערה אמריקאית מבני שאיין, נמלטת מאסון שהחריב את השמורה בה חיה, במהלך סופת טורנדו. אביה ויליאם מסתיר אותה לפני שדמות מסתורית הורגת אותו והיא נותרת הניצולה היחידה. אחרי שאיבדה הכרתה היא מתעוררת בבית חולים המנוהל על ידי ד"ר ססיליה רייס. רייס מתעמתת עם דני, אומרת לה שהיא מוטאנט וממליצה לה להישאר בבית החולים עד שתושג שליטה על יכולותיה.
דני מתוודעת לארבעה נערים צעירים אחרים; סמואל "סם" גוטרי, איליאנה רספוטין, רוברטו "בובי" דה קוסטה וריין סינקלייר. רייס הביאה כל אחד מהם לבית החולים לאחר שכולם עברו אסון. סם הוריד מכרה שלם על אביו ועמיתיו לעבודה, רוברטו שרף את חברתו למוות, ריין נמלטה מכפרה השמרני מבחינה דתית לאחר שסומנה כמכשפה ואיליאנה נרדפה על ידי עברה כעבד. כולם מגלים יכולות מוטנטיות וסיוטיהם מתבטאים בתור יצורים מאיימים המכונים "אנשי החיוך"; רוברטו יכול לתפעל אנרגיה סולארית, סם יכול לטוס במהירות הסילון, לאיליאנה יש כוחות כישוף בין-ממדיים והליקנתרופיה של ריין מאפשרת לה להפוך לזאב. רייס עצמה היא מוטנטית רבת עוצמה ששומרת על המטופלים שלה בתוך המתקן בכך שהיא מקיפה אותו בשדות כוח בלתי שבירים.
חמשתם מאמינים שהם מאומנים להצטרף לאקס-מן ומכאן הפיקוח הקפדני, כמו גם רייס שמזכירה להם שהם נחשבים מסוכנים ולא צריכים לעזוב עד שהם יצליחו לשלוט ביכולותיהם. דני מתיידדת מיד עם ריין, ובסופו של דבר יוצרת עמה קשר רומנטי, ואילו איליאנה מתנגדת לדני. כשדני נאבקת חזרה, היא מגלה שחברתה היחידה של איליאנה היא בובת יד של דרקון סגול אותו היא מכנה "לוקהיד". עד מהרה, כולם מתחילים לחוות חזיונות מחרידים על הטרגדיות שעברו, שאחד מהם מביא לסימונה של ריין בצוואר. איליאנה מסיקה שהחזיונות הם תוצאה של כוחותיה של דני שמתגלים; יש לה את היכולת ליצור אשליות על בסיס הנפש של האדם. רייס מתייעצת עם מעסיקיה, תאגיד אסקס, המורה לה לאסוף את הדנ"א של דני ולהרדים אותה.
כשרייס לוקחת את דני, ריין חושדת שמשהו לא בסדר. איליאנה וסם מותקפים על ידי אנשי החיוך בזמן שרוברטו מנסה לפרוץ את המחסום, שהתכווץ. דני משתמשת בכוחותיה כדי ללמוד על כוונותיה האמיתיות של רייס לפני שריין מגיעה בצורה של זאב למחצה מכה את רייס ומכריחה אותה לברוח. החמישה מתארגנים מחדש ומבינים שכדי לברוח, עליהם להרוג את רייס כדי לשלול את שדות הכוח ממקור הכוח שלהם. הם מוצאים אותה ורייס לוכדת אותם ומגלה שהיא מכשירה אותם להיות רוצחים עבור אסקס. לפני שהיא מספיקה למחוץ את דני למוות, ישות, דב שדים, שעקבה אחר דני והייתה הסיבה האמיתית שהשמורה שלה הושמדה, מגיעה וזוללת את רייס.
איליאנה מזמינה את כוחותיה לקפוץ בין "לימבו" ומגייסת גרסה אמיתית של לוקהיד שתתמודד עם דוב השדים. בסופו של דבר, סם ורוברטו מצטרפים לקרב ומתגברים על חוסר הביטחון שלהם בתהליך. ריין מנסה להגיע אל דני מחוסרת ההכרה עד שהיא נאלצת להילחם בדוב השדים לבדה. דני פוקדת את רוח אביה, שמעודד אותה להתמודד עם הפחד שלה. דני מתעוררת ומתעמתת עם דוב השדים, מרגיעה אותו בכניעה ומאפשרת לו לנוח. עם חלוף היום, הקבוצה, שכעת מכנה את עצמה "המוטאנטים החדשים", לומדת ששדה הכוח נמצא למטה והם יוצאים יחד לעבר הלא נודע.
שחקנים ודמויות
בנוסף, תומאס קי מופיע כאביו של סם גוטרי, תומאס, בעוד שהאפי אנדרסון גילם את הכומר קרייג מהכפר של ריין, שניהם תוצאה של אשליות שיצרה דני. אנשי החיוך מגולמים פיזית על ידי דסטין צ'ייתאמר בעוד שמרילין מנסון דובב את קולם.
פיתוח
בזמן עבודתו על טיוטת התסריט הראשונה, בון שלח את החומרים אל ביל סיאנקייביץ', מאייר הקומיקס עליו נקבע כי הסרט יתבסס, שהביע שביעות רצון מהחומרים. במרץ 2016, קינברג עדכן בדבר מצב ההפקה כי בון וגוואלת'ני עובדים בשלבים אלו על התסריט, וציין כי "כמעט בדיוק כמו ש'דדפול' עשה, הסרט יחרוג מהנורמות אותן קבעה סדרת הסרטים המרכזית וייפנה לכיוון עצמאי וייחודי משלו". בערך באותו הזמן, נודע כי הקבוצה תכלול את דמויותיהם של מג'יק, וולפסביין, מיראז', סאן-ספוט וקאנונבול, וכי השחקניות אניה טיילור-ג'וי ומייזי ויליאמס נשקלות לגילום שתי הראשונות, בהתאמה, וכן גם כי גרסאותיהם של ג'יימס מק'אבוי ואלכסנדרה שיפ לפרופסור X ולסטורם עתידות להופיע.