cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה המלוכלכת
שובו של חואן פרון
קבוצה של לוחמי גרילה צעירים, מיחידה שנקראה שנקרא קומפנייה דל מונטה רמון רוזה חימנז של ה-ERP — שמרכז הפעולות שלה היה במחוז טוקומאן, בפיקודו של הוגו איררזון שכונה "קפטן סנטיאגו", פחה ב9 באוגוסט בהתקפה על רג'ימנט חיל הרגלים המוטס ה-17 של הצבא הארגנטינאי בסן פרננדו דל וז'ה דה קטמרקה, בירת הפרובינציה קטמרקה. במקביל, קבוצה אחרת התכוננה להשתלט על מפעל הנשק בוויז'ה מריה בפרובינציית קורדובה. 16 לוחמי גרילה שהשתייכו לקבוצת התקיפה הראשונה נלכדו במהלך התקיפה והוצאו להורג לאחריה, בטבח שכונה "טבח קפלת רוזריו" (Masacre de Capilla del Rosario). כתגובה לטבח הודיע ארגון ה-ERP כי יהרוג 16 קציני צבא כנקמה. עד ה10 בדצמבר נרצחו 10 קצינים נרצחו אך אז החליט הארגון להפסיק את המערכה עקב מותה של בתו בת השלוש של קפטן הומברטו ויולה, שנקלעה לירי במהלך רצח אביה, בעיר סן מיגל דה טוקומאן.
איזבל פרון
חואן פרון נפטר ב-1 ביולי 1974. את מקומו תפסה סגניתו ואשתו השלישית, איזבל פרון. היא שלטה בארגנטינה עד מרץ 1976, אז הודחה בהפיכה צבאית. שנות שלטונה התאפיינו במספר רב של התנקשויות פוליטיות: הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים (ספרדית: Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, בראשית תיבות: CONADEP) מנתה 19 התנקשויות ב-1973, 50 ב-1974 ו-375 ב-1975, ובסך הכל 458 התנקשויות, שבוצעו על ידי קבוצות פארא-צבאיות, רובן חלק ממה שנקרא טריפל A בפיקודו של חוזה לופז רגה. האירוע החשוב ביותר בתחום זה, שהיה במהלך שלטונה של פרון, היה "מבצע העצמאות" (Operativo Independencia) שאושר על ידי הנשיאה בהסכמת כל שרי הממשלה. הצו הנשיאותי הורה לצבא להתערב ו"להכחיד את פעולותיהם של גורמים חתרניים הפועלים במחוז טוקומאן". הדגש על מחוז טוקומאן היה בשל השליטה שהשיג בו ארגון ה-ERP; מריו סנטוצ'ו, מנהיג הארגון, הכריז על המחוז כ"שטח משוחרר" וביקש תמיכה והכרה בכך מהמדינות הסוציאליסטיות. העימותים ופעולות הדיכוי במחוז זה הביאו למותם של חיילים ולוחמי גרילה, כמו גם של אזרחים שאינם לוחמים. בהמשך - באוקטובר 1975 - הורחב הצו לכל רחבי המדינה. ב-28 באוקטובר קבע המפקד הכללי של הצבא, על פי צו המאבק בחתרנות, את חלוקת המדינה לחמישה אזורים צבאיים, שחולקו לתת-אזורים.
הדיכוי הופעל גם כנגד מנהיגי איגודים מקצועיים, והחל עוד ב-1973. שורה של מנהיגי איגודים נרצחו במהלך השנה וההתנקשויות באנשי האיגודים המקצועיים, בעורכי דין ועוד נמשכו והתגברו בשנים 1974 ו-1975. האיגודים המקצועיים המיליטנטיים ביותר נסגרו ומנהיגיהם נעצרו. באוגוסט 1974 נטלה ממשלתה של איזבל פרון את זכויות הייצוג האיגוד המקצועי של הפדרציה גרפיקה בונארנסה, שהמזכ"ל שלה נעצר באוקטובר 1974; במהלך אוגוסט 1974 נסגר האיגוד המקצועי SMATA קורדובה, שהיה בסכסוך עם חברת איקה רנו (IKA-Renault Motor Company), על ידי הדירקטוריון הלאומי של האיגודים המקצועיים ורוב מנהיגיו ופעיליו נעצרו. רובם נרצחו במהלך השנים 1976 – 1983. אטיליו לופז, המזכיר הכללי של ה-CGT (Confederación General del Trabajo, הקונפדרציה הכללית של העובדים, ארגון גג של איגודי עובדים) של קורדובה וסגן מושל המחוז לשעבר, נרצח בבואנוס איירס ב-16 בספטמבר 1974.
במרץ 1974 נפגשו נציגי כוחות המשטרה של צ'ילה, אורוגוואי ובוליביה עם אלברטו ויז'אר, סגן מפקד המשטרה הפדרלית בארגנטינה ואחד ממקימי חוליית המוות טריפל A, כדי לגבש הנחיות לשיתוף פעולה. מטרתם הייתה להשמיד את האיום החתרני, להשקפתם, אותו ייצגו אלפי גולים פוליטיים מארצותיהם ששהו בארגנטינה. ב-25 בנובמבר 1975 הוחלט באופן רשמי על הפעלת מבצע קונדור, פעולה משותפת של שליטי מדינות בדרום אמריקה, בגיבוי חשאי של הCIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, כנגד תנועות גרילה שמאליות בדרום אמריקה.
לוחמי גרילה פרוניסטים מתנועת המונטונרוס, שמספרם בשנת 1977 הוערך ב-300 עד 400 חברים פעילים (בשיאה, ב-1975, מנתה התנועה כ-2000 לוחמים), ביצעו מספר התקפות במהלך תקופה זו. הם תקפו חברות שהפיצו מוצרים של גודייר ופיירסטון, את מעבדות חברת התרופות רייקר ואיליי, מפעלים של חברת זירוקס וחברות הביקבוק של פפסי. מנכ"ל חברת פיאט קונקורד בארגנטינה נחטף על ידי לוחמי הגרילה של תנועת ERP בבואנוס איירס ב-21 במרץ 1972, וגופתו נמצאה ב-10 באפריל. בשנת 1973 נהרג בכיר בחברת פורד במהלך בניסיון חטיפה; נציג של חברת פז'ו נחטף ושוחרר מאוחר יותר תמורת כופר בסך 200,000 דולר ארצות הברית. אנשי גרילה של תנועת FAP הרגו את ג'ון סווינט, המנהל הכללי האמריקאי של פורד חברת רכב ובדצמבר נחטף מנהל פיג'ו בארגנטינה.
בשנת 1974 הרגו לוחמי הגרילה של ה-FAP את מנהל יחסי העבודה של חברת חברת איקה רנו בקורדובה. בשנת 1975 חטפו לוחמי גרילה של המונטונרוס מנהל מפעל חלקי רכב ומנהל ייצור של מרצדס-בנץ. בכיר בתאגיד קרייזלר האמריקאי ומנהל מפעל רנו בקורדובה נהרגו. ב-1976 נהרגו אנריקה ארוזה גארי ממפעל הרכב בורגורד, בבעלות גרמנית, ובכיר בקרייזלר. בסך הכל נהרגו 83 אנשי שירות ושוטרים בתקריות גרילה של השמאל.
פקודת ההשמדה
תנועה בשם "הצבא המהפכני העממי" (Ejército Revolucionario del Pueblo, ERP), שהושפעה מתורתו של צ'ה גווארה, פתחה בשנת 1975 במרד כפרי קטן במחוז טוקומאן עם לא יותר מ-100 איש ואישה, אך במהרה הובסו על ידי צבא ארגנטינה. בפברואר 1975 חתמה איזבל פרון על הצו הנשיאותי החשאי 261, אשר הורה לצבא לנטרל ו/או "להכחיד" באופן בלתי חוקי את המרד בטוקומאן. הצו העניק לכוחות המזוינים את הסמכות "לבצע את כל הפעולות הצבאיות הנחוצות להשפעות של נטרול או השמדה של פעולתם של גורמים חתרניים הפועלים במחוז טוקומאן". חוליות המוות של הימין הקיצוני, שרדפו אחרי לוחמי הגרילה מן השמאל הקיצוני, ניצלו את הצו כעילה להשמדת כל היריבים האידאולוגיים בשמאל וככיסוי לפשעים נפוצים.
ביולי הוכרזה שביתה כללית. הממשלה, בראשותו הזמנית של נשיא הסנאט, איטלו לודר מהמפלגה הפרוניסטית, במקום איזבל (שהייתה חולה לתקופה קצרה), הוציאה שלושה צווים, 2770, 2771 ו-2772. אלה יצרו מועצת הגנה בראשות הנשיא, שרי הממשלה וראשי הכוחות המזוינים. המועצה קיבלה את הפיקוד על מתקני המשטרה והכלא הארציים והמחוזיים ומשימתה הייתה "השמדת [...] גורמים חתרניים ברחבי הארץ".
עליית המשטר הצבאי לשלטון
ב-1975 מינתה הנשיאה איזבל פרון, בלחץ הממסד הצבאי, את חורחה רפאל וידלה למפקד העליון של צבא ארגנטינה. וידלה הכריז ב1975, בנאום תמיכה בחוליות המוות, כי "אנשים צריכים למות בארגנטינה ככל שיידרש, כדי שהמדינה תהיה בטוחה שוב". ב24 במרץ 1976 הודחה פרון בהפיכה צבאית, שאחד ממוביליה היה וידלה. וידלה גם היה אחד משלישיית ראשי הכת הצבאית (החונטה) ששלטה במדינה לאחר ההפיכה; עמו היו האדמירל אמיליו אדוארדו מסרה והגנרל אורלנדו אגוסטי.
עם עלייתה לשלטון, פרסמה החונטה מספר קומוניקטים, הודעות, שבהן אפיינו ראשי הכת הצבאית את מדיניותם. החונטה קבעה כי כי החוקים, שהתפרסמו בקומוניקטים, הם החוקים העליונים שכל שאר החוקים כפופים להם. קומוניקט מס' 1 הודיע:
קומוניקט מס' 19 קבע כי
קומוניקטים נוספים שפורסמו באותו יום, הראשון לשליטתה של החונטה, כללו עונשים על מעשים שונים כמו הסתה (מאסר עד עשר שנים), חבלה בתשתית הציבורית (מאסר או עונש מוות), ועוד. לאנשי כוחות הביטחון ניתנה סמכות להשתמש בנשק כנגד מי שיפרו את הצווים. הממשל הצבאי הקים בתי דין צבאיים מיוחדים שהוסמכו לדון בעבירות על הצווים שפורסמו. הצווים חיזקו את מצב המצור שהוכרז כבר על ידי איזבל פרון, והשעו את הזכות החוקתית לעזוב את הארץ. החונטה הצבאית הוציאה חוקים וצווים לפי שיקול דעתה, שכללו הוראה על מעצרים או פיטורים נרחבים, ללא מתן סיבה או הנמקה לכך. עוד נקבע שהצווים חלים על כל אדם מגיל 16 ומעלה.
הדיקטטורה יצרה מבנה ארגוני חשאי לדיכוי המתנגדים לשלטון. מבנה זה כלל "קבוצות משימה", חטיפות והיעלמויות כפויות, מרכזים חשאיים שבהם התבצעו מעצר ועינויים, מנגנונים בלתי חוקיים להרג אנשים ולהעלמת גופותיהם, מתקנים רפואיים סודיים שנועדו לבצע לידות של נשים שנחטפו ולהעלים את זהותם של הילדים שנולדו בשבי, יצירת דיסאינפורמציה באמצעות כלי התקשורת, תיאום עם ניהול משאבי האנוש של חברות גדולות להוקעת יריבים, ועוד. בפקודות חשאיות שהוציא ראש המטה הכללי של הצבא, הגנרל רוברטו ויולה, ב17 בדצמבר 1976, הדגש הוא לא על השמדת "מעשיהם" של החתרנים, אלא על השמדת יחידים:
בתגובה לתלונות על הפרות זכויות אדם בוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם של ארגון מדינות אמריקה, ניסתה הדיקטטורה האזרחית-צבאית להצדיק את פעולותיה החשאיות בטענה שיש צורך לקשר את "נושא זכויות האדם עם הצורך בדיכוי הטרור", וכן בצורך ל"...חתרנות כאמצעי לשמירה על הביטחון הלאומי". בריגדיר גנרל איבריקו סן ז'אן, המושל הצבאי של מחוז בואנוס איירס, הצהיר בראיון לעיתון הבריטי הגארדיאן ב6 במאי 1977:
במברק פנימי של שגרירות ארצות הברית בארגנטינה ב-14 במאי 1980, נאמר:
מערכת הדיכוי
מערכת הדיכוי שהוקמה על ידי השלטון הצבאי הייתה מערכת מבוזרת, שחילקה את המדינה לאזורים ולאזורים צבאיים. לכל מפקד אזור הייתה יד חופשית לביצוע מדיניות הדיכוי, על פי שיקול דעתו.
מרכזי מעצר חשאיים
כדי ליישם את הטקטיקה של היעלמות מאולצת של אנשים, יצר הממשל הצבאי מאות מרכזי מעצר חשאיים (Centro clandestino de detención, CCD). הכוחות המזוינים סיווגו את מרכזי המעצר לשני סוגים: מרכזי המעצר הראשונים הוקמו ב-1975, עוד לפני ההפיכה הצבאית ב-24 במרץ 1976. לאחר ההפיכה הוקמו עוד 610 מרכזי מעצר, רובם זמניים. בחודשים הבאים התייצב מספר המרכזים על 364. ב-1977 צומצם מספרם ל-60, ב-1978 ל-45 וב-1979 פעלו 7 מרכזי מעצר. ב-1980 נותרו שניים, וב1982 ו-1983 נותר מרכז מעצר יחיד שעדיין היה בשימוש. 60 מהמרכזים היו בבואנוס איירס, 59 במחוז קורדובה ו-22 בסנטה פה. חמישה מרכזים גדולים היו הציר של המערכת כולה: La ESMA (Escuela de Mecánica de la Armada, בית הספר למכונאי הצי) ואל קלאב אתלטיקו  (מועדון האתלטיקה) בעיר בואנוס איירס; אל קמפיטו (קמפו דה מאיו)  ואל וסוביו  (וזוב) במחוז בואנוס איירס; ולה פרלה  בקורדובה.
למרות ההבדלים ביניהם היו מרכזי המעצר מאורגנים באופן דומה, עם מבנה ומשטר פעולה דומים. בכל מרכזי המעצר היה חדר עינויים אחד או יותר, חללים גדולים כדי לשמור על העצורים, תמיד בתנאים קשים ביותר, ומרכז מגורים לצוות המרכז. כמעט לכולם היה סוג של שירות רפואי, ובחלק מהמקרים היו שירותי דת קבועים לאנשי צבא.
כוחות המשימה (Grupo de tareas, GT) היו אחראים על ביצוע החטיפות, בדרך כלל בלילה. העצורים שנעלמו נלקחו מיד למרכז המעצר, שם נותרו אזוקים וראשיהם מכוסים בברדסים. הם עונו קשות ונחקרו על ידי אנשי כוחות המשימה. משך תקופת העינויים הראשונית הזו השתנה במידה ניכרת, אך באופן כללי ניתן לומר שהיא נעה בין חודש לחודשיים. במהלך שהותם במרכזי המעצר עברו העצורים דה-הומניזציה באופן שיטתי באמצעות הליכים שונים: החלפת השם במספר, אונס, השפלה, צפיפות ותנאי דיור בלתי נסבלים, עירום כפוי, גזענות, אנטישמיות, הומופוביה, ועוד. לאחר אותה תקופה ראשונית של עינויים וחקירה היו כמה אפשרויות.
הייתה גם מדיניות ונוהל משותפים לנשים בהריון שנעצרו והועלמו. במקרה כזה נדחה הרצח, ולאחר הלידה - שנעשתה בחשאיות - הועלמה זהותו של התינוק והוא נמסר לאנשים שהיו קשורים בקשר הדוק למערכת הדיכוי, לעיתים אנשים שהיו שותפים ברצח האבות או האמהות הביולוגיים.
עינויים
עינויים היו מרכיב מרכזי בתוכנית הדיכוי של השלטון הצבאי. מרכזי המעצר נוצרו ותוכננו כדי שיוכלו לבצע את העינויים ללא הגבלה. חברי הוועדה הלאומית על אנשים שנעלמו (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, CONADEP), שפרסמו את הדין וחשבון שלהם שנקרא לעולם לא עוד (Nunca Más) ב-1984, תיארו את "המדגם העצום של הסטיות החמורות והבלתי ניתנות לתיאור" אותו חשפו, והתלבטו כיצד למנוע מצב שבו הפרק בדו"ח המתאר את העינויים יהפוך ל"אנציקלופדיה של אימה". השפעתם של העינויים, שהיו ציר מרכזי במשטר הטרור שהפעיל השלטון המרכזי, נותרה משמעותית ביותר, מעבר לקורבנות הישירים גם לקרוביהם, מכריהם, לאוכלוסייה הכללית, וגם - עשרות שנים מאוחר יותר - לדורות הבאים.
אמצעי העינוי העיקרי היה שוקר חשמלי, שסביבו תוכננו ונבנו חדרי העינויים. חדרים אלו נקראו בכל מרכזי המעצר "חדרי ניתוח". השוקר החשמלי נקרא "המכונה". במרכז המעצר בלה פרלה נקרא המכשיר "מרגריטה", ובכניסה לחדר העינויים נתלה שלט עליו היה כתוב "חדר טיפול נמרץ - אין כניסה לחולים". בכניסה לחדר העינויים במחנה המעצר וזוביו נתלה שלט ועליו נכתב "אם אתה יודע, תשיר, אם אינך יכול, סבול זאת" (Si lo sabe cante, si no aguante). הסדיזם של המענים הוא עובדה נפוצה. כל העצורים עונו: גברים, נשים, קשישים, זקנים, מתבגרים, נכים, נשים בהריון וילדים. בעינויים שולב לעיתים אונס, וכן נעשה שימוש במגוון שיטות עינויים אחרות: הוצאה להורג מדומה בפני כיתת יורים, דקירות באמצעות פגיון סטילטו ופינצטה, סמים, "הדלי" (טבילה ממושכת של רגליים במים חמים/קרים), כוויות, תלייה מסורגים או מהתקרה, שבירת עצמות, הצלפה בשרשראות, ובשוט, זריית מלח על פצעים, מניעת מזון ומים, תקיפה באמצעות כלבים, יצירת קרעים באיברים פנימיים, סירוס, עינויים בפני קרובי משפחה או צפייה בעינויים שלהם, כולל ילדים, הותרת פצעים פתוחים שיצרו זיהומים מסיביים, תפירת הפה, ועוד.
טיסות המוות
אחד מהמאפיינים הידועים לשמצה של המלחמה המלוכלכת היו טיסות המוות, שבהן הושלכו ממטוסים צבאיים אלפי עצורים, כשהם חיים ומסוממים, אל מותם.
כבר ב-1977 נשטפו כמה גופות בחופי אתרי הנופש האטלנטיים סנטה טרסיטה ומאר דל טויו, כ-200 ק"מ דרומית לעיר בואנוס איירס. הגופות נקברו במהירות כאלמונים, אך חוקרי המשטרה שבדקו את הגופות לפני קבורתן קבעו כי סיבת המוות הייתה מ"פגיעה בחפצים קשים לאחר נפילה מגובה רב". פרטים רבים לגבי טיסות אלו נודעו בשנת 1995, כאשר אחד מאנשי מרכז המעצר ESMA, איש הצי הארגנטינאי בשם אדולפו סילנגו , הודה וסיפר בהרחבה על הטיסות. בעדותו תיאר סילנגו את ההליך לביצוע הטיסות, את אישור הכנסייה הקתולית, השימוש בזריקות לצורך סימום העצורים, סוג המטוס שממנו הושלכו, תפקידים המרכזי של הקצינים, השימוש בשדה התעופה הצבאי הממוקם בנמל התעופה חורחה ניוברי ליד בואנוס איירס, ועוד.
בשנת 2015 חשף חוויאר פנינו וינה, שהיה בנו של אחד מהעצורים שהועלמו ובעצמו נולד במרכז המעצר ESMA, כי קציון הצי שהחזיק בו, חורחה וילדוסה, אישר כי מדובר היה בהחלטה שהתקבלה ברמה הגבוהה ביותר של הממשלה האזרחית-צבאית, בהמלצת הכנסייה הקתולית, וכי אנשים הושלכו מן המטוסים כשהם חיים ועירומים.
רדיפת הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים
אחת האוכלוסיות שבהן התמקד הדיכוי במהלך שלטון הדיקטטורה הצבאית הייתה קהילת הלהט"ב. אל הוועדה הלאומית על אנשים שנעלמו (CONDEP), שהוקמה על ידי הנשיא ראול אלפונסין כדי לחקור פשעים נגד האנושות בתקופת הדיקטטורה, הגיעו לפחות 400 מקרים של נעדרים להט"בים, אך הוועדה עצמה החליטה להסתיר אותם ולהוציאם מהארכיון.
דו"ח שהוכן בשנים 1980 - 1983 על ידי הוועדה המחתרתית לזכויות להט"ב גינה את מדיניות הדיכוי כ"אפיזודה נוספת בהפרה הכללית של זכויות האדם" במדינה. דיכוי הלהט"בים הסלים כבר בחודשים האחרונים של ממשלתה החוקתית של איסבל פרון, כאשר המגזין אל קאודיו, דובר קבוצת הטריפל A, קרא בפומבי "לעשות סוף להומוסקסואלים", תוך שהוא אומר במפורש שיהיה צורך "לכלוא אותם, או להרוג אותם". דו"ח הוועדה המחתרתית מדווח על 15,000 אנשים שנעצרו בין 1976 ל-1982 רק בכלא דבוטו, תוך שימוש בצווי המשטרה שהיו אז בתוקף כדי לדכא הומוסקסואליות וטרנסווסטיזם. הדו"ח מתאר עינויים, אונס והטרדה ובאופן כללי אקלים של טרור בקרב להט"בים, כמו גם יצירת אינדקס, רשימה כללית של להט"בים כדי להקל על פשיטות ומעצרים המוניים. הדיווח הושתק בעיתונות הארגנטינאית, אך הופץ על ידי כמה כלי תקשורת בברזיל, קנדה, צרפת ושוודיה.
בשנת 2021 פרסם העיתונאי כריסטיאן פרייטו את הרומן El maricón de los chilenos, סיפור דמיוני בהשראת אירועים אמיתיים, המספר על רדיפת קבוצת הומוסקסואלים מהעיר באיה בלנקה במהלך הדיקטטורה הארגנטינאית. הספר מבוסס על מחקר בתיקי מנהלת המודיעין לשעבר של משטרת מחוז בואנוס איירס (DIPBA), העוסקים ברדיפת הומוסקסואלים באותה תקופה.
מעורבות חיצונית
הפיכת הטרור של המדינה למהלך כללי הוסברה בחלקה כתוצאה מן המידע שקיבל הצבא הארגנטינאי ב"בית הספר של האמריקות" הידוע לשמצה (כיום ידוע בשמו מכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני) של צבא ארצות הברית וגם ממדריכים צרפתיים מהשירותים החשאיים, שלימדו את הארגנטינאים טקטיקות למלחמה במרידות (Counter Insurgency), שבהם התנסו לראשונה במהלך מלחמת אלג'יריה, בשנים 1954 – 1962.
מבצע "קונדור"
מדיניות הדיכוי והטרור בארגנטינה היה חלק ממבצע כלל יבשתי, שנקראה מבצע או תכנית "קונדור". שם זה ניתן לתכנית המודיעין והתיאום בין שירותי הביטחון של המשטרים הצבאיים של החרוט הדרומי (ארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי, ברזיל, פרגוואי ובוליביה), וצבאות פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, ושיתוף פעולה ותמיכה מבצעית של ארה"ב.
ב-1976 היה מבצע קונדור בשיאו. גולים מצ'ילה שנמלטו לארגנטינה מאימת המשטר הצבאי בארצם אוימו שוב ונאלצו לחפש מקלט במדינה שלישית. הגנרל הצ'יליאני קרלוס פרטס (Carlos Prats) נרצח על ידי המשטרה החשאית הצ'ילאנית (DINA) בבואנוס איירס עוד ב-1974, ובאותה שנה נחטפו ונרצחו הסנאטור האורוגוואי זלמר מישלני  והפוליטיקאי הקטור גוטיירס רואיז, גם הוא מאורוגוואי. ביוני 1976 התנקשו חוליות המוות (AAA) בנשיא בוליביה לשעבר, חואן חוסה טורס, בבואנוס איירס. התנקשויות בוצעו גם מחוץ לתחומי החרוט הדרומי: ב-1976 נרצח בוושינגטון די. סי., ארצות הברית, אורלנדו לטלייר, גולה מצ'ילה, שהיה שר בממשלתו של סלוודור איינדה. הוא נרצח בהוראתו הישירה של רודן צ'ילה, אוגוסטו פינושה, על ידי המשטרה החשאית של צ'ילה, ה-DINA. במרכז המעצר אוטומוטורס אורלטי (Automotores Orletti) נרצחו דיפלומטים קובנים. אוטומוטורס אורלטי הייתה הבסיס העיקרי של שירותי הביון הזרים המעורבים במבצע קונדור. אחד מהניצולים, חוסה לואיס ברטאצו, שהיה עצור במקום במשך חודשיים, זיהה בין האסירים צ'יליאנים, אורוגוואיים, פרגוואיים ובוליביאנים. שבויים אלו נחקרו על ידי סוכנים מארצותיהם.
המשך
הדעות חלוקות באשר למועד המדויק של תחילת המלחמה המלוכלכת: יש המסמנים את טבח טרלאו ב-1972 כתחילת המלחמה, אחרים רואים בפעולות הברית הארגנטינית נגד הקומוניזם מ-1973 את תחילתה, וישנם הטוענים כי צווי ההשמדה של איסבל פרון נגד ארגוני הגרילה של השמאל במהלך מבצע העצמאות (Operativo Independencia) ב-1975 התחילו את המלחמה.
המבוקשים היו נעצרים ברחוב, בבתיהם או בכל מקום אחר. לאחר מכן הם היו מועברים למרכז מעצר סודי (מעריכים כי פעלו כ-340 מרכזים כאלה ברחבי המדינה), שבו היו מכים ומענים אותם, בחלק מהמקרים עד מוות. הסופר והעיתונאי רודולפו וולש, לדוגמה, נרצח ברחוב לאור היום לאחר ששלח בדואר מכתב שכותרתו: "מכתב פתוח מסופר לחונטה הצבאית", ובו תיאר את האופן שבו נוצל הכוח לרעה בידי אנשי הצבא בשנת שלטונם הראשונה. חלק גדול מהעצורים נרצחו; שיטות הרצח היו מגוונות. כך, למשל, במקרים מסוימים היו מטיסים אותם, כפותי ידיים ורגליים, לרוב תחת השפעת סמים, ומשליכים אותם לנהר ריו דה לה פלטה או לים.
ידוע כי החונטה הצבאית שיתפה פעולה עם משטרים דיקטטוריים בצ'ילה ובאורוגוואי ודאגה להעלמתם של אזרחים ממדינות אלה כחלק ממבצע קונדור, שנועד לסלק יסודות קומוניסטיים ממדינות שונות באמריקה הדרומית, בעידוד ובתמיכה מסיבית של ממשלת ארצות הברית.
ב-2006 השופט קרלוס רוסנסקי מבית המשפט הפדרלי של ארגנטינה כתב בפסק הדין בשופטו את אסבלדו אצ'קולס, מפקד המשטרה המחוזית של בואנוס איירס באותם ימים, כי למען בניית הזיכרון הקולקטיבי, עליו להוסיף כי כל מה שמואשם בו אותו נאשם הם גם פשעים נגד האנושות שבוצעו במסגרת רצח עם שהתקיים ברפובליקה של ארגנטינה באותן שנים. באמנה אומנם כתוב כי רצח עם הוא "מעשה שבו מושמדות קבוצות לאומיות, אתניות, גזעיות, דתיות ואחרות, בשלמותן או בחלקן", אך במקור נכתב "קבוצות גזעיות, דתיות, פוליטיות ואחרות", אך המילה "פוליטיות" הורדה בעקבות בקשתו של סטלין ב-1948.
השם המלחמה המלוכלכת הומצא על ידי החונטה עצמה. על אף שהמעצרים נעשו על ידי הצבא או המשטרה, המשפחות לא קיבלו אף נתון על מקום הימצאם או מצבם של יקיריהן. התופעה כונתה "היעלמות" בעקבות דבריו של הגנרל חורחה רפאל וידלה, שהיה הנשיא בין השנים 1976 ו-1981, בראיון: "זו חידה, הם אינם חיים ואינם מתים... הם נעלמים (Desaparecidos)".
יהודי ארגנטינה
מעריכים כי כ-1,500 מבין עשרות אלפי הנעדרים הם יהודים. שיעור היהודים בקרב הנעדרים עולה בהרבה על שיעורם באוכלוסייה. עמותת ממוריה ("זיכרון" בספרדית) הוקמה בישראל בשנת 1990, במטרה לאסוף מידע על הנעדרים ולהנציח את זכרם. ב-1992 ניטעה ביער בן שמן חורשה לזכר 84 נעדרים יהודים.
בספרות
אליסיה קוסמה, אסירה פוליטית מתקופת "המלחמה המלוכלכת", חיברה את הספר Pasos bajo el agua (ספרדית: "צעדים תחת המים"), סיפור המבוסס על חוויותיה כאסירה פוליטית וכגולה מארצה.
אלסה אוסריו, ילידת בואנוס איירס, חיברה את הספר "האור של לוס", המתאר את תהליך החיפוש אחר הוריה של אחת מילדי הנעלמים, שנחטפה ואומצה באופן בלתי חוקי על ידי משפחת אחד מהגנרלים. הספר הוא אחד מכתבי האישום הספרותיים החריפים ביותר שהתפרסמו בשנים האחרונות כלפי שלטון הגנרלים והחברה הארגנטינית. הספר זכה בפרס הספרותי הלאומי של ארגנטינה ובפרס אמנסטי.
הרומן של נתן אנגלנדר, "המשרד למקרים מיוחדים", מתאר את קורותיה של משפחה יהודית בארגנטינה, קדיש וליליאן פוזנן ובנם פאטו, במהלך המלחמה המלוכלכת. פאטו, סטודנט באוניברסיטה, נלקח מביתו על ידי נציגי השלטונות, ומאז נעלם, חרף כל מאמצי הוריו לאתרו. לאחר שאדם שעסק בהשלכת הנעדרים ממטוס לנהר ריו דה לה פלטה מתוודה על כך באוזני קדיש, הוא מבין שפאטו לא יחזור לעולם, וגם גווייתו לא תימצא, אך ליליאן מסרבת להשלים עם הבשורה המרה, וממשיכה לחכות לפאטו.
הסופרת, משוררת ופעילת זכויות האדם אליסיה פרטנוי מתארת בספרה "לה אסקואליטה" את חוויותיה במחנה הריכוז. שיריה של פרטנוי ראו אור לראשונה בכתב-העת "דקה". פרק אחד ויחיד עד כה, "כפכפים עם פרח אחד", פורסם בעיתון "הארץ" בתרגומה של יעל דקל, ממתרגמות פט פארקר והמשורר ערן צלגוב.
דנטה אקסום
דנטה אקסום (באנגלית: Dante Exum; נולד ב-13 ביולי 1995) הוא כדורסלן אוסטרלי, המשחק בעמדת הרכז בדאלאס מאבריקס מליגת הNBA
ראשית חייו
אקסום נולד במלבורן שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה. אביו, ססיל, זכה בשנת 1982 באליפות טורניר המכללות כשחקן אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, לצד מייקל ג'ורדן, ג'יימס וורת'י וסם פרקינס. לאחר מכן עבר ססיל להתגורר באוסטרליה, ושיחק בליגת העל האוסטרלית בין השנים 1989–1996.
בשנת 2013 הוביל דנטה את קבוצת הכדורסל של "תיכון לייק ג'ינינדרה" שבקנברה לזכייה באליפות התיכונים של אוסטרליה. באותה שנה השתתף במשחק נייקי הופ סאמיט כשחקן "נבחרת העולם", עבורה קלע 16 נקודות בניצחונה על "נבחרת ארצות הברית".
יוטה ג'אז
בדראפט ה-NBA 2014 נלקח אקסום בבחירה החמישית, על ידי יוטה ג'אז. לאורך עונת הרוקי שלו רשם ממוצעים של 4.8 נקודות ו-2.4 אסיסטים למשחק, ובמהלכה השתתף במשחק הכוכבים העולים כשחקן "נבחרת העולם". באוגוסט 2015 סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית של רגלו השמאלית, אשר אילץ אותו להחמיץ את כל עונת. באוקטובר 2017 עבר ניתוח בכתפו השמאלית, אשר בגינו החמיץ את 68 המשחקים הראשונים של קבוצתו בעונת.
ביולי 2018 חתם אקסום על הארכת חוזה בסך כ-33 מיליון דולר לשלוש עונות נוספות ביוטה. בינואר 2019, לאחר 39 משחקים בעונת, סבל מנקע בקרסול אשר השבית אותו ממשחק למשך כחודשיים. שלושה משחקים לאחר חזרתו נודע כי יחמיץ את כל המשך העונה בעקבות קרע בגיד הפיקה של ברכו הימנית.
יוסטון רוקטס
ב 13 בינואר 2021 הועבר אקסום ליוסטון רוקטס, כחלק מטרייד מרובע במסגרתו נשלח ג'יימס הארדן (מיוסטון) לברוקלין נטס אך לא שותף בשל פציעות. בספטמבר אותה שנה חתם על חוזה חדש ברוקטס, אך שוחרר באוקטובר 2021 מבלי ששיחק.
ברצלונה
ב-7 בדצמבר 2021 חתם אקסום בברצלונה, המשחקת בליגת העל הספרדית וביורוליג.
פרטיזן בלגרד
ב-10 ביולי 2022 חתם אקסום בפרטיזן בלגרד ממליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית והיורוליג.
נבחרת אוסטרליה
בשנת 2012 השתתף אקסום בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17 כשחקן נבחרת אוסטרליה. אקסום הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הכסף עם 17.2 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום הטורניר נבחר לחמישייה המצטיינת. בשנת 2013 הוביל את אוסטרליה למקום הרביעי בגביע העולם בכדורסל עד גיל 19, ונבחר בשנית לחמישיית הטורניר לאחר שרשם ממוצעים של 18.2 נקודות ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בקיץ 2013 שיחק לראשונה גם במדי נבחרת אוסטרליה הבוגרת, בטורניר אליפות אוקיאניה, וזכה עמה במדליית הכסף. בגביע העולם בכדורסל 2014 סיים אקסום עם נבחרתו במקום ה-12 (מתוך 24).
הקיץ של אביה (סרט)
הקיץ של אביה הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1988, בבימויו של אלי כהן. הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה שכתבה גילה אלמגור, אך עם שינויים מהסיפור המקורי. הספר מבוסס על סיפור ילדותה של אלמגור, שגם כתבה את התסריט לסרט, הפיקה אותו ושיחקה בו תפקיד ראשי בתור אמהּ. הסרט צולם בשכונת כפר אברהם בפתח תקווה.
"הקיץ של אביה" מכר כ-200,000 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל. בשנת 1994 יצא סרט המבוסס על ספר ההמשך, הנקרא "עץ הדומים תפוס".
הפקה
בדצמבר 1985 יצא לאור ספרה של אלמגור "הקיץ של אביה", ושנה אחר כך החלה לעבוד על התסריט לסרט המבוסס על הספר, בשיתוף עם חיים בוזגלו. כתיבתה של גרסה ראשונה של התסריט הסתיימה בפברואר 1987, ואלמגור החלה לחפש מימון להפקת הסרט, במאי וילדה שתככב בתפקיד הראשי. באוגוסט קיבל התסריט מימון מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים. אלמגור בחנה כמעט 2,000 ילדים, לפני שבחרה בקאיפו כהן לתפקיד הראשי. באפריל 1988 החלו צילומי הסרט בתקציב של 350,000 דולר. חלק מהתקציב התקבל מ"קרן וורנר" של חברת האחים וורנר, לתמיכה בסרטים ישראלים.
עלילה
אביה היא ילדה בת עשר, יתומה מאב, החיה בפנימייה. היא ואמא שלה הן משפחה חד-הורית.
אמה של אביה, הניה היא ניצולת השואה, חולה בנפשה, המאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי. בטקס סיום הלימודים בפנימייה ב-1951, להפתעתה של אביה, מגיעה אמהּ לפנימייה ומוציאה אותה משם כי גילתה שהשיער של בתה מלא כינים. אחרי שהן חוזרות הביתה לפתח תקווה, אמהּ מספרת את אביה כדי לבער את נגע הכינים שהתגלה בשערה. הקרחת שיצרה האם, היא מושא לעג של הילדים במושבה.
אביה רוצה להשתתף בשיעורי הבלט של מאיה אברמסון, אך מאחר שאין לה בגדים יפים, מאיה לא נותנת לה להיכנס לשיעור. אביה מקללת את מאיה ואת אימה רות אברמסון ולאחר שרות שופכת עליה דלי מים, זורקת אביה אבן, פוגעת בפניה של מאיה וגורמת לה לעיוורון זמני. אביה מבקרת את מאיה בבית החולים, מביאה לה פרחים ומבקשת ממנה סליחה, וזו סולחת לה. אביה מגלה לה שגנץ הוא אביה. שתיהן מבטיחות זו לזו, לא לחשוף סודותיהן בפני אחרים.
אביה חוגגת את יום הולדתה העשירי ואף אחד מהילדים בשכונה לא מגיע. אביה עצובה ומאוכזבת מאוד.
במסיבה שעורכת רות אברמסון לכבוד החלמתה של מאיה, בוגדת מאיה באמון שנתנה בה אביה ומספרת לאימה שגנץ הוא אביה. רות מספרת זאת ללנה, אשתו של מקס גנץ. מקס, שמגלה מלנה את השקר לפיו הוא הבעל של הניה ואביה של אביה, כועס על אביה וקורא לה "ילדה רעה".
בסוף הסרט אביה חוזרת לפנימייה.
פרסים
הסרט השתתף בשורה של פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וזכה במספר פרסים: הסרט היה נציג ישראל לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא נבחר לתחרות.
בתרבות הישראלית
שם הסרט ״הקיץ של אביה״ הוטבע כמטבע לשון ככינוי למסיבת יום הולדת שאיש מן המוזמנים לא מגיע אליה, כשם הסצנה המפורסמת בה איש אינו מגיע ליום ההולדת של אביה.
היירון הראשון
היירון הראשון (ביוונית: Ἱέρων) בן דאינומנס היה טיראן סירקוסאי מ-478 עד 467 לפנה"ס.
היירון עלה לשלטון בסיראקוסאי אחרי אחיו גלון, לאחר שרקם קשר נגד אח שלישי בשם פוליזלוס. במהלך תקופת שלטונו התעצמה סירקוסאי במידה רבה. הוא העביר את תושבי נאקסוס וקטאנה אל לאונטיני, הושיב בקטאנה דורים ושינה את שמה לאייטנה. היירון כרת ברית עם אקרגס (אגריגנטום), וסייע ללוקרים במלחמתם נגד אנאקסילאוס טיראן רגיון (רגיום).
הישגו החשוב ביותר היה ניצחונו על האטרוסקים בקרב קומאי (474 לפנה"ס), ניצחון שהציל את היוונים יושבי קמפניה משלטון אטרוסקי. קסדת ברונזה, השמורה כיום במוזיאון הבריטי ועליה כתובת המנציחה את האירוע, הוקדשה על ידו באולימפיה.
היירון היה טיראן חשדן ועריץ ויחד עם זאת פטרון של סופרים ואנשי רוח. המשוררים סימונידס, פינדארוס, באקכילידס, אייסכילוס ואפיכארמוס היו מבאי חצרו, כמו גם הפילוסוף קסנופאנס. הוא השתתף בתחרויות האתלטיקה במשחקים הפאן-הלניים, וזכה פעמים אחדות בתחרויות רכיבה על סוס ומרוץ מרכבות. על ניצחונו הראשון במרוץ מרכבות, בדלפי ב-470 לפנה"ס, כותב פינדארוס באודה הפיתית הראשונה שלו. שנתיים אחר כך, בתחרויות באולימפיה, זכה בהשגו הגדול ביותר, אותו מהלל באקכילידס באודת הניצחון השלישית שלו. אודות נוספות המוקדשות להיירון הן האודה האולימפית הראשונה והאודות הפיתיות השנייה והשלישית של פינדארוס, וכן אודות הניצחון הרביעית והחמישית של באקכילידס.
הוא מת בקטאנה-אייטנה ב-467 לפנה"ס ונקבר בה, אך קברו נהרס לאחר זמן בידי תושביה הראשונים של קטאנה ששבו לעירם. שלטון הטיראניה בסירקוסאי נמשך כשנה אחת בלבד לאחר מותו.
תקנון ישיר
תקנון ישיר היא שיטה סטטיסטית באפידמיולוגיה תיאורית, שמטפלת בהטיה אפשרית של גורמים מתערבים (ערפלנים) אפשריים. נפוצה בעיקר כאשר משווים שיעורי תחלואה ותמותה בין אוכלוסיות שונות.
מדוע יש צורך בתקנון?
אחת המטרות במחקר אפידמיולוגי היא להשוות בין שכיחות התחלואה והתמותה של מחלות בין אוכלוסיות שונות. עם זאת, השוואה ביו שיעורי התמותה והתחלואה הגולמיים מטעה לעיתים קרובות, כי האוכלוסיות המושוות עשויות להיות שונות מהותית בהתייחסות למאפיינים בסיסיים מסוימים, כגון גיל, מין, מגדר, מיקום גאוגרפי וכדומה שנקראים ערפלנים, וישפיעו על השיעור הכולל של תחלואה או תמותה. לא ניתן להשתמש בשיעורים הגולמיים כמדד מסכם של הקשר בין שיעורי הימצאות המחלה לגורם סיכון. הפתרון לכך הוא תקנון, עושים מניפולציה על הנתונים כך שניתן יהיה להשוות ביניהם. השיטה נועדה ל"נטרל" את ההבדל בין האוכלוסיות ולהביא אותן לבסיס "אחיד". שיעור מתוקנן הוא במהותו ממוצע משוקלל של שיעורים הסגוליים.
קיימות שתי שיטות של סטנדרטיזציה הנפוצות במחקרים אפידמיולוגים, תקנון ישיר ותקנון עקיף. בתקנון ישיר מתייחסים לאוכלוסייה שרירותית כ-"אוכלוסיית תקן"ׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂׂ, כופלים את השיעור הספציפי לפי קבוצות (שיעור סגולי) באוכלוסיות המחקר בגודל האוכלוסייה הספציפי באוכלוסיות התקן. מתקבל מספר המקרים הצפוי בכל קבוצה. סוכמים מספר זה ומחלקים בגודל אוכלוסיית המחקר. מתקבל שיעור מתוקנן לפי התפלגות קבועה של המשתנה הנבדק.
השיעור המתוקנן כשלעצמו איננו מלמד על שיעור היארעות המחלה באף אחת מהאוכלוסיות. את שיעור ההיארעות המתוקנן ניתן לחלק בשיעור ההיארעות הגולמי באוכלוסיית התקן ולקבל את יחס השיעורים שהוא מדד השוואתי בין אוכלוסיית התקן ואוכלוסיית המחקר (standardized rate ratio).
חשוב לזכור שניתן לחשב יחס שיעורים מתוקננים או הפרש שיעורים מתוקננים רק אם שני  השעורים מתוקננים לאותו אוכלוסיית התקן. כל השוואה של שעורים מתוקננים בצורה שונה אינה מתקבלת.
אוכלוסיית התקן (standard population)
יכולה להיות אוכלוסייה היפותטית, שבאמצעותה נרצה לתקנן את ההפרש בהתפלגויות בין שתי האוכלוסיות. אוכלוסיית התקן נבחרת באופן שרירותי, היא יכולה להיות אחת מאוכלוסיות ההשוואה או אפילו כל מדינת ישראל או כל העולם.
חברות מסוימות המייצרות נתוני בריאות סטטיסטיים ייצרו אוכלוסיות תקן בהתאמה לגיל. אוכלוסיות תקן אלו פותחו עבור מדינות ספציפיות ואזורים שונים. אוכלוסיות תקן בעולם פותחו בנוסף על מנת להשוות נתונים ממדינות שונות, כולל התקן העולמי הסטנדרטי וארגון הבריאות העולמי (WHO). סוכנויות אלה חייבות להיות עדכניות כל הזמן על מנת שניתן יהיה להשתמש בהם במשך תקופה ארוכה של זמן, אשר ממקסם את השוואה של הנתונים הסטטיסטיים שפורסמו, והתפלגות הגילים הנוכחית.
משוואה
Mundefined שיעור תמותה הסגולית עבור אזור.
Pundefined מספר האנשים בקבוצת גיל באוכלוסיית התקן.
Pundefined אוכלוסיית התקן הכללית
דוגמה
דוגמה לכך יכולה להיות בסקר שערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2010, קצת יותר מרבע (26.3%) הנפטרים בשנה זו נפטרו מסרטן. ממחלות לב נפטרו 16.3%, מסוכרת וממחלות כלי דם במוח 5.8%. התפלגות סיבות המוות בנשים ובגברים דומה. לשיעורים אלו ערכו תקנון ישיר לגיל ומין ולאחר התקנון ניתן היה לראות ששיעורי התמותה בקרב גברים גבוהים יותר מאשר בקרב נשים בסיכום הכולל, ובכל סיבות המוות העיקריות. שיעור התמותה המתוקנן לגיל ולמין (מכל הסיבות) אצל גברים היה - פי 1.5 מנשים, שיעור התמותה ממחלות לב גבוה פי 1.8, ומסרטן - פי 1.3. ניתן לראות בדוגמה הזו שכאשר משתמשים בתקנון ישיר יש היפוך בנתונים.
יתרונות
בניגוד לשיעורים סגוליים, מתקבל שיעור אחד מסכם המאפשר השוואה בין אוכלוסיות.
לשיעור המתוקנן יש חשיבות במובן האנליטי, אם רוצים להבין מה היה קורה אילו ההבדל בהתפלגות לפי המשתנה הבעייתי לא היה קיים.
חסרונות
אינו משקף את שיעור התמותה בפועל, זהו שיעור היפותטי.
יש צרוך בשיעורים הסגולים בכל קבוצה באוכלוסייה המתוקננת- נתון שלא תמיד זמין. לשיעור המתוקנן יש משמעות רק למטרות של השוואה, וברגע שעושים תקנון ניתן לראות רק מה קורה בכל שכבה.
כדי להשוות בין שתי אוכלוסיות אותה אוכלוסיית תקן צריכה לשמש לתקנון.
משה שלמן
משה שלמן (4 בדצמבר 1909 - 5 בספטמבר 1991) היה רופא נשים, ניהל מחלקות נשים במספר בתי חולים בצפון ישראל לפני קום המדינה, הקים וניהל את מחלקת הנשים בבית החולים פוריה והיה פעיל בהקמת רשת טיפת החלב בגליל.
ביוגרפיה
משה (מוניה) שלמן נולד בסראטוב שברוסיה למשפחת סוחרים אמידה. במהפכה הבולשביקית ברחה המשפחה מאימת הבולשביקים לריגה בלטביה. את חינוכו קיבל בבית ספר רוסי כללי ובגיל 17, בשנת 1926, נסע ללמוד רפואה בצרפת.
בשנת 1935 עלה ארצה והתגורר בתל אביב, שם התחיל את התמחותו ברפואת נשים בבית החולים "הדסה הקטנה" ברחוב בלפור, אצל ד"ר נדב סופרמן וד"ר יוסף אשרמן. ב-1939 נשלח על ידי ד"ר אשרמן לבית החולים שוויצר בטבריה, כדי להחליף רופאה שחלתה. בבית החולים שוויצר הכיר את אשתו לאה לבית פישביין, שעבדה שם כאחות. בשנת 1946 עבר לבית החולים עפולה כדי לרכוש הסמכה בכירורגיה.
עם פרוץ מלחמת השחרור חזר לנהל את מחלקת הנשים והיולדות בבית החולים שוויצר בטבריה. לאחר הקמת המדינה הגיעו 5000 עולים למעברה בטבריה, ומחלקת היולדות בבית החולים שוויצר הייתה קטנה ולא יכולה הייתה לתת מענה ל-200 לידות בחודש. לפיכך, בשנת 1949 נפתחה מחלקת נשים ויולדות בבית החולים הסקוטי, שעד מלחמת השחרור נתן שירות לאוכלוסייה הערבית בטבריה, ונסגר עם פרוץ מלחמת השחרור. המחלקה נפתחה בהסכם שנחתם בין בית החולים הסקוטי לבין מדינת ישראל. ד"ר שלמן ניהל את המחלקה בבית החולים הסקוטי עד לשנת 1960.
בשנת 1960 הקים וניהל שלמן את מחלקת הנשים והיולדות החדשה שנפתחה בבית החולים פוריה, שאותה ניהל עד צאתו לגמלאות בשנת 1975.
במהלך השנים מנכ"ל משרד הבריאות רפאל גז'בין הציע לשלמן לעבור לנהל מחלקות נשים במרכז הארץ, אך ד"ר שלמן נשאר נאמן לתושבי העיר טבריה ולתושבי ההתיישבות העובדת באזור הצפון, מכיוון שראה חשיבות בהבטחת רפואה מקצועית ואיכותית לתושבי האזור.
שלמן נפטר ב-5 בספטמבר 1991, ונקבר בבית הקברות כנרת.
תרומתו למערך הבריאותי בטבריה, בעמק הירדן ובגליל
שלמן היה פעיל בהקמת רשת תחנות טיפת חלב בכל אזור הגליל. הוא ייחס חשיבות רבה לבריאות האישה ההרה ולבריאות התינוק, המשיך לשרת נשים בהיריון בטיפת החלב והקפיד לשלוח לשם את רופאי המחלקה בשביל לבדוק את הנשים ההרות. ד"ר שלמן זכה להערכה עמוקה של תושבי טבריה, תושבי הגליל העליון והתחתון ותושבי עמק הירדן. על פועלו זכה למספר תעודות הוקרה המהוות מסמך היסטורי ארץ ישראלי.
קוסרה
קוּסְרָה (בערבית: قصرة; תעתיק מדויק: קצרה) הוא כפר פלסטיני בנפת שכם, הממוקם כ-28 ק"מ דרומית-מזרחית לשכם. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, חיים בכפר 5,511 תושבים, נכון ל-2007.
לאחר הסכמי אוסלו, רוב השטח הבנוי של קוסרה סווג כשטח B, וכ–70 בתים נמצאים בשטח C.
התקופה העותמאנית
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 14 משפחות התגוררו בכפר.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית קוסרה מנתה 707 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית קוסרה מנתה 851 תושבים, ב-122 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית קוסרה מנתה 1,120 תושבים, אשר בבעלותם 8,938 דונם של קרקע, על פי סקר שטחים ואוכלוסיות רשמי.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, קוסרה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
ב-1983 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לצורך הקמת היאחזות נח"ל, שאוזרחה ב-1985 כהתנחלות מגדלים ממזרח לכפר. בשנת 2001 הוקם בסמוך לכפר המאחז אש קודש.
אירועים ביטחוניים
ב-5 בספטמבר 2011 הוצת מסגד בכפר, ורוססה עליו הכתובת "מוחמד חזיר". בתגובה ביקר במקום הרב מנחם פרומן, רב התנחלות תקוע. במהלך הביקור נעמד על מדרגות המסגד שהושחת, והחל לצעוק "אללה אכבר", כאשר תושבי הכפר הפלסטיני מצטרפים לקריאותיו.
ב-23 בספטמבר 2011 נהרג תושב הכפר, עסאם בדראן, אחרי שחיילי צה"ל פתחו בירי בניסיון להפריד בין התושבים למתנחלים.
ב-21 בפברואר 2013 התלוננו תושבי הכפר כי מתנחלים מהמאחז אש קודש נכנסו לכפר, הציתו 6 כלי רכב והתעמתו עם התושבים. מספר ימים לאחר מכן, פרסמה המשטרה הודעה חריגה ובה קבעה כי מדובר בתלונה שקרית ומבוימת.
בינואר 2014, קבוצה של כעשרה מתושבי המאחז אש קודש הסמוך ניסו לחדור לכפר כשהם רעולי פנים, וזאת לאחר שמטע באזור אש קודש נעקר בידי המנהל האזרחי. כ-30 מתושבי הכפר שהקיפו אותם והחלו להכות אותם, והם נמלטו לתוך בית פלסטיני ריק, שכותר על ידי תושבים פלסטינים. קבוצה של פלסטינים הפעילים בארגוני זכויות אדם הגנו עליהם בגופם, והם שוחררו בסופו של דבר בידי צה"ל.
בינואר 2017 תושבי הכפר יידו אבנים על ארבעה חיילים שנכנסו לכפר בטעות. החיילים הגיבו בירי באוויר, וראש הכפר הגיע למקום ועזר לחיילים להיחלץ מהכפר.
ב-30 בנובמבר 2017 חבורת נערי בר-מצווה ישראלים שטיילו באזור הותקפה באבנים על ידי תושבי הכפר, אשר ניצבו בעמדה שלטת מעליהם. הורה מלווה ירה לצורך הגנה עצמית, וגרם למותו של מוחמד עודה, שהיה מעורב בזריקת האבנים. שני מלווים ישראלים נפצעו קל. בלילה התפתחו עימותים בין מתנחלים שהגיעו במחאה לכניסה לכפר, תושבים פלסטינים וכוחות צה"ל. מספר פלסטינים נפצעו, וחייל צה"ל נפצע קל מבקבוק תבערה שהשליך פלסטיני. ב-4 בדצמבר 2017, יהודים קיימו צעדת מחאה באזור בו התחולל העימות, והותקפו על ידי תושבי הכפר באבנים, דרדור סלע גדול וצמיגים בוערים. פלסטיני אחד נהרג בעימותים. בליל 6 בדצמבר כוחות צה"ל עצרו בכפר 20 תושבים בחשד לתקיפת הנערים, בהשתתפות בהפרות הסדר האלימות והסתה לטרור. נגד אחד מהפלסטינים הוגש כתב אישום בגין ניסיון לגרימת מוות בכוונה (המקבילה לניסיון רצח במשפט האזרחי) מכיוון שבמערה "יידה לעברם אבנים גדולות מטווח קצר" כש"חלק מן האבנים נזרקו לעבר ראשו של המבוגר וגרמו לפציעתו". שני פלסטינים נוספים הואשמו ב-9 בינואר, אחד בתקיפה בנסיבות מחמירות ועבירות נוספות והשני בתקיפה הגורמת חבלה של ממש ועבירות נוספות, וצפויים כתבי אישום נוספים. במסגרת ההליך המשפטי גם שילמו התוקפים פיצויים כספיים לנערים שהשתתפו בטיול.
צ'ארלי ווטס
ההתחלה
לאחר שעזב את הלימודים, עבד כמעצב גרפי בחברת פרסום בשם אולפני צ'ארלי דניאלס וגם ניגן בתופים מדי פעם עם להקות מקומיות בבתי קפה ומועדונים. ב-1961 פגש את אלכסיס קורנר, שהזמין אותו להצטרף ללהקתו Blues Incorporated, בה התארחו אמנים בתחילת דרכם כדוגמת מיק ג'אגר, אריק קלפטון ובריאן ג'ונס. באותו זמן ווטס היה בדרכו לשהותו בעבודה כמעצב בדנמרק, אבל הסכים להצעתו של קורנר כשהוא חזר ללונדון בפברואר 1962. ווטס ניגן באופן קבוע עם להקתו של קורנר כשבמקביל עבד עם כמה משרדי פרסום כמעצב גרפי. באחד מהימים ב-1963 הצליחו בריאן ג'ונס, מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס לשכנע את ווטס לחבור אליהם ולנגן תופים בהרכב שלהם שהפך מיד לאחר הצטרפותו לרולינג סטונז.
עם הרולינג סטונז
חוץ מהיצירה המוזיקלית שלו, ווטס תרם ביצירתו הגרפית ללהקה לדוגמה עיצוב גב עטיפת האלבום "Between the Buttons". כהודעה למסע ההופעות של הלהקה בשנת 1975 באמריקה, הלהקה הפתיעה את קהל העיתונאים המחכים במלון במנהטן בו הייתה אמורה להתקיים מסיבת עיתונאים על ידי הופעה עם השיר "Brown Sugar" מחוץ למלון תוך כדי נסיעה בצד האחורי של משאית גרר. לאחר שסיימו את השיר, משאית הגרר המשיכה לנסוע והלהקה קפצה אל תוך לימוזינות. הם לא נכחו במסיבת העיתונאים. ווטס היה זה שהציע את הרעיון להודיע על מסע ההופעות באמצעות גימיק זה; גימיק שאותו AC\DC העתיקו מאוחר יותר באותה השנה. (הגימיק חזר על עצמו בפעמים רבות כדוגמת הקליפ של U2, "All Because Of You".) ווטס זכר שזו הייתה הדרך המקובלת של להקות ג'אז ישנות בניו אורלינס על מנת לקדם את התאריכים הקרובים של הלהקה.
יתר על כן, עם ג'אגר, הוא עיצב את הבמות המשוכללות לסיבובי הופעות, כגון העיצוב בצורת הלוטוס של מסע ההופעות ב-1975 באמריקה, כמו גם לסיבובי ההופעות ב-1989–1990 Steel Wheels\Urban Jungle Tour, The 1997 Bridges to Babylon Tour, The 2002-2003 Licks Tour, ו-The 2005-2007 A Bigger Bang Tour.
בשנת 1989 נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כחבר בלהקת הרולינג סטונז.
אף על פי שמיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס הם החברים היחידים של הרולינג סטונז שנותרו ממייסדיה, ווטס הצטרף ללהקה בתוך פחות משנה.
פרויקטים
לווטס פרויקטים רבים מהצד, מלבד לרולינג סטונז. בשנות ה-80, ווטס מצא זמן להתמקד בפרויקטים. הוא חזר לאהבתו הראשונה, ג'אז, על ידי יצירת הרכבים מוזיקליים, בהם ההרכב "התזמורת של צ'ארלי ווטס". באותו זמן, הוא עבד עם חבר הרולינג סטונס המוקדם איאן סטיוארט בלהקה שנקראה "Rocket 88" וכללה הופעות אורח רבות של אמני הג'אז והרוק המובילים באנגליה.
באפריל 2009, הוא הופיע עם "ABC&D of Boogie Woogie" עם הפסנתרנים אקסל זווינגנברגר ובן ווטרס ביחד עם חבר הילדות שלו דייב גרין על הבס.
תופים
ווטס ניגן בתופי Gretsch ומגוון רחב של מצילות, בעיקר UFIP.
בגיליון יולי 2006 של מגזין "Modern Drummer Magazine", ווטס נבחר יחד עם רינגו סטאר, קית' מון, סטיב גאד ומתופפים מוערכים נוספים להיכנס להיכל התהילה של ה-Modern Drummer.
תדמית ציבורית וחיים אישיים
חייו האישיים של ווטס הופיעו כלפי חוץ בצורה משמעותית הרבה יותר שקטה מאשר אלה של חבריו ללהקה והרבה מאמני רוק אנד רול; על הבמה, הוא נראה אדיש ומשועשע מההתנהלות הראוותנית של חברי הלהקה. ווטס תמיד נשאר נאמן לאשתו שירלי, לה היה נשוי משנת 1964 ולהם בת יחידה. ווטס תמיד נמנע מקשרים מיניים עם בנות אחרות במהלך סיבובי הופעות. בספרו של רוברט גרינפילד: "STP: A Journey Through America with The Rolling Stones", תיעוד על מסע ההופעות האמריקאי של הלהקה בשנת 1972, הוא ציין כי כאשר הלהקה הוזמנה לאחוזת פלייבוי, ווטס העדיף לנצל את הזמן בחדר המשחקים של המלון ולא להשתובב עם הנשים.
ווטס דיבר בגלוי על התקופה באמצע שנות ה-80, כאשר השימוש המתון שלו באלכוהול וסמים הפך לבעייתי: "הסמים והאלכוהול היו הדרך להתמודד עם משברים במשפחה... במבט לאחור, דומני שזה היה משבר אמצע החיים. הפכתי לאדם אחר לגמרי בשנת 1983 ויצאתי מזה ב-1986. כמעט איבדתי את אשתי בגלל ההתנהגות שלי".
ווטס סיפר בריאיון למגזין קנדי שהיה לו הרגל כפייתי במשך עשרות שנים של לצייר סקיצות של כל חדר מלון חדש בו הוא נכח והריהוט שלו מרגע כניסתו לחדר. הוא ציין כי כל הסקיצות שמורות, אך עדיין לא יודע למה הוא מרגיש את הדחף לעשות זאת.
לאחר שנות עישון רבות, ביוני 2004 אובחן ווטס כחולה בסרטן הגרון, למרות שהפסיק לעשן 15 שנים קודם לכן. באוקטובר, הוא עבר ניתוח להסרת הגידול שהצליח במלואו.
ווטס ידוע במלתחה האישית שלו: עיתון דיילי טלגרף הבריטי בחר בו לרשימת הגברים המתלבשים הטובים בעולם. ב-2006, מגזין האופנה "ואניטי פייר" בחר בו להיכל הרשימה הבינלאומית של המתלבשים הטובים ביותר.
ווטס התגורר בשנותיו האחרונות בדולטון, יישוב כפרי בדבון, שם היו לו ולאשתו חוות סוסים ערבים. ווטס היה צמחוני.
נפטר ב- 24 באוגוסט 2021.
אורידיקה
אורידיקה (יוונית: Εὐρυδίκη) היא דמות במיתולוגיה היוונית אשת אורפאוס אותה הוא מנסה להחזיר מהשאול באמצעות המוזיקה שלו.
דמותה
לפי המיתוס בשובו של אורפאוס ממסע הארגונאוטים הוא נשא לאישה את הנימפה אורידיקה אותה אהב אהבה עזה. אריסטיוס ראה אותה ובהשפעתו הכיש אותה צפע והיא מתה.
לפי גרסה אחרת רדף אחריה סאטיר ביער בניסיון לאנוס אותה, ובעת מנוסתה היא לא שמה לב ודרכה על נחש ארסי שהכיש אותה והיא מתה והגיעה לשאול.
אורפאוס, בעודו ממתין לה ביום חתונתו, קיבל את ההודעה המרה על מותה מפי שליח. הוא סירב להתנחם וחדל לשיר. בהחליטו לחפשה הוא החל לנגן ולשיר באופן כל כך עצוב שהנימפות והאלות בכו ואפילו הארניות בכו.
האדס ופרספונה, העניקו לו חסד חד-פעמי - הוא יוכל להחזיר את רעייתו אל ארץ החיים בתנאי שילך לפניה ולא יסב את ראשו אליה, עד צאתם כליל מהשאול. כאשר אורפאוס חשד שאורידיקה אינה מאחוריו והאדס מרמה אותו הוא פנה לאחור כדי לראות את אאורידיקה, הוא ראה את דמותה מתקרבת ופשט את זרועותיו כדי לחבק אותה. בו ברגע נעלמה חזרה אל השאול.
המיתוס של אורפאוס ואורידיקה הוצג באופרות ובמחזות.
ישראל מזמושץ'
רבי ישראל מזמושץ' (1700 לערך – אפריל 1772) היה רב ומלומד גליצאי, מן המשכילים המוקדמים, מחבר "נצח ישראל" ו"נזד הדמע".
ביוגרפיה
ישראל בן משה הלוי נולד בעיירה בוברקה שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) והתחנך בזמושץ' (Zamość). קיבל בילדותו חינוך מקובל ולמד תורה ותלמוד, אולם התעניין גם בפילוסופיה, במתמטיקה ובאסטרונומיה, ורכש ידע בתחומים אלה מחיבורים יהודיים של ימי הביניים. נדד בין מקומות שונים בגרמניה כדי ללמוד מקצועות אלה, והתפרנס מהוראה. בשנות הארבעים של המאה השמונה עשרה התיישב בברלין ושם נתמך בידי עשירי הקהילה היהודית דניאל איציג ופייטל היינה אפרים. בין תלמידיו בברלין היה משה מנדלסון הצעיר, והוא לימד אותו פילוסופיה יהודית ומתמטיקה. לאחר מספר שנים חזר לפולין ובשנים שלפני מותו גר בברודי. עמד בקשר מכתבים עם רבנים אחרים בדורו, ובהם רבי יעקב עמדן (שו"ת שאילת יעבץ חלק ב סימנים יט-כא) ורבי שלמה חלמא.
ישראל מזמושץ' הוא מן החשובים שבמשכילים המוקדמים, ודמותו מייצגת את ההתעוררות לרציונליזם ולמדעים שהתרחשה אצל יחידים ביהדות מרכז אירופה במהלך המאה ה-18. הוא התנגד לבערות ולבורות בחכמות כלליות שאפיינו את היהודים בסביבתו ובזמנו. לפי כמה עדויות גם נרדף על רקע עמדותיו אלה. היה מראשוני המתנגדים לתנועת החסידות. התנגד גם לפלפול המוגזם שאפיין את הלמדנים והעדיף למדנות בדרך הפשט. הוא הדפיס ביסניץ את החיבור הפילוסופי "רוח חן", כחלק ממגמה של החייאת העיסוק בפילוסופיה הרציונליסטית היהודית של ימי הביניים, שבמסגרתה הודפס גם "מורה נבוכים" באותו בית דפוס.
רוברט פינק
רוברט "בובי" פינק (באנגלית: Robert "Bobby" Finke; נולד ב-6 בנובמבר 1999) הוא שחיין אמריקאי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחים ל-800 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי ואלוף העולם (בודפשט 2022) במשחה ל-800 מטר חופשי.
ביוגרפיה
פינק נולד וגדל בטמפה, פלורידה, בן למשפחה של שחיינים. אמו הייתה שחיינית מצטיינת, אביו מאמן שחייה במועדון השחייה בו התאמן לפני לימודיו בקולג' ושתי אחיותיו הגדולות, אף הן שחייניות מצטיינות. הוא לומד באוניברסיטת פלורידה ומתאמן בהדרכתו של שחיין העבר והאלוף האולימפי אנתוני נסטי.
2018
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה בסוף יולי 2018 זכה פינק בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:55.34 דקות, אחרי ג'ורדן וילימובסקי (14:48.89 דקות) ולפני זיין גרות' (15:00.85 דקות). מדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:51.45 דקות, אחרי זיין גרות' שקבע שיא אליפות חדש של 7:44.57 דקות וג'ורדן וילימובסקי (7:47.51 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה הוא סיים של חופשי בתוצאה של 7:52.57 דקות ולכן לא היה יכול להמשיך להשתתף במשחה הגמר מאחר שרק שני שחיינים מאותה מדינה יכולים להשתתף במשחה הגמר.
אלוף ארצות הברית
פינק פרש מהשתתפות באוניברסיאדה עקב פציעה בשורש כף היד. באליפות ארצות הברית שנערכה בסטנפורד, קליפורניה בתחילת אוגוסט 2019 הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:47.58 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.15 דקות.
2021
באליפות ארצות הברית ששימשה את המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 זכה פינק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.22 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:46.06 דקות.
אלוף אולימפי
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:41.87 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי מאיטליה (7:42.11 דקות) ומיכאילו רומנצ'וק מאוקראינה (7:42.33 דקות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 7:42.72 דקות ועלה מהמקום השלישי למשחה הגמר. ומבחשה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:39.65 דקות, לפני מיכאילו רומנצ'וק (14:40.66 דקות) ופלוריאן ולברוק מגרמניה (14:40.91 דקות).
תארים והישגים
בשנת 2022 זכה פינק בתואר שחיין השנה באמריקה.
סקסוניה
סקסוניה (בגרמנית: Sachsen, זאקסן) היא אחת מ-16 המדינות המרכיבות את גרמניה. זו אחת המדינות הקטנות בשטחן (18,413 קמ"ר, מקום עשירי בגרמניה), אך במספר תושביה היא נמצאת במקום השישי, עם אוכלוסייה המונה כמעט 4.5 מיליון.
בירת המדינה היא דרזדן, אך העיר הגדולה בה היא לייפציג. ערים ידועות נוספות בסקסוניה הן מייסן, גרליץ (Görlitz, השוכנת על הגבול עם פולין) וקמניץ (Chemnitz).
המדינה, השוכנת במזרח גרמניה, נוסדה מחדש בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה. המונח "סקסוניה" משמש גם לציון מספר ממלכות היסטוריות, אשר שכנו בימי הביניים בצפון-מערב גרמניה, בערך באזורן של המדינות הנוכחיות סקסוניה התחתונה וסקסוניה-אנהלט. העם הסקסוני היה אחד החשובים בקרב השבטים הגרמאניים; חשיבותו מונצחת גם היום בציון מוצאם (האנגלו-סָקסי) של רוב תושבי בריטניה.
ראש ממשלת סקסוניה נכון ל-2017 הוא סטניסלב טיליך שהחליף ב-2008 את גאורג מילברדט (Georg Milbradt). הלה החליף ב-2002 את קורט בידנקופף (Kurt Biedenkopf), אשר שימש בתפקיד מאז איחוד גרמניה ב-1990. המדינה מהווה מעוז של מפלגות הימין: המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) ומפלגת אלטרנטיבה לגרמניה (AfD).
בסקסוניה, כמו בכל מדינות מזרח גרמניה לשעבר, שררה אבטלה קשה (קרוב ל-20% ב-2005). אולם מבין מדינות המזרח זוהי המשגשגת ביותר, וקצב הפיתוח בה גבוה אף יותר מזה של מדינות במערב גרמניה. האבטלה ירדה משנת 2005 לשפל של 5.9% ב-2021.
סקסוניה, כרוב מדינות מזרח גרמניה לשעבר, אינה יעד לתיירות בינלאומית בקנה מידה נרחב. למרות זאת המדינה פופולרית בתחום תיירות הפנים הגרמנית, ולמספר אזורים (כגון דרזדן ושווייץ הסקסונית שכוללת אתר בסטאי) יש פוטנציאל תיירותי רב. המדינה מציעה לתיירים ערים גדולות בעלות מרכזי תרבות ומוזיאונים (דרזדן, לייפציג), עיירות היסטוריות (מייסן, פירנה, פרייברג ועוד) ואזורי טבע ונופש (אזור נהר האלבה, שווייץ הסקסונית ועוד). סקסוניה נמצאת במרחק של כשעתיים נסיעה מפראג ומברלין כך שניתן לשלב ביקור בסקסוניה וביקור בערים אלו המהוות מוקד תיירותי
בית יוסף
בית יוסף הוא ספרו של רבי יוסף קארו, העוסק בבירור הלכות שמקורן בתלמוד ובראשונים, ופסק ההלכה. הספר נכתב על ספרו של רבי יעקב בן אשר, ארבעה טורים. חלק נוסף של הספר הוא בדק הבית, שהוא תיקונים והשלמות לבית יוסף של המחבר. הספר נכתב במשך 32 שנה. רבי יוסף קארו התחיל אותו באדריאנופול שבגבול טורקיה/יוון בשנת 1522 והשלימו בצפת שנת 1555.
מטרת הספר
עם הופעת הספר הטור של רבי יעקב בן אשר הפך הספר למורה הלכה למעשה ברוב ארצות אירופה, במאת השנים הראשונות מהמצאת הדפוס נדפס בעשרות מהדורות, והיה לספר יסוד בכל בית יהודי.
הואיל ושיטת הפסיקה של הטור היא בעיקר על פי אביו הרא"ש שרוב פסקיו הם פסקי רבני אשכנז, ובעיקר בעלי התוספות, נמצאו תלמידי פוסקי ספרד בחלל ספרותי הלכתי, שהניע את רבי יוסף קארו לחבר את ספרו. ריבוי השיטות והחומר הכתוב קיבל מענה על ידי כינוסו למקום אחד.
מבנה הספר
הספר נכתב כמעין פירוש לספר ארבעה טורים. רבי יוסף קארו סיכם בהרחבה את כל סוגיותיו של הטור. בהתחלת כל סוגיה מובא מקור בסיסי, ציטוט מהגמרא, או במידה שאין גמרא על הלכה זו, ציטוט מאחד הראשונים. לאחר הבאת המקור הבסיסי, מביא רבי יוסף קארו את הפרושים השונים לגמרא, ואת הדעות הנוספות בסוגיה. כמו כן הוא מוסיף על הדעות הראשונות, ראשונים נוספים שפירשו וסברו כדעתם. לסיכום הסוגיה רבי יוסף קארו פוסק הלכה כאחת הדעות, או כפשרה מתאימה על פי דעתו, כל זה על פי שיטת הפסיקה המיוחדת שלו.
לאחר מספר שנים מההוצאה הראשונה של הספר, רבי יוסף קארו הוסיף את "בדק הבית". הוא הוסיף חיבור זה בתוך החיבור המקורי "בית יוסף". את זה הוא עשה משום שהגיעו לפניו ספרים נוספים של הראשונים, ולאחר עיון נוסף בסוגיות. לרוב אין שינוי מהותי בחיבור "בדק הבית", אלא רק תוספות ותיקונים קלים.
שיטת הפסיקה של ה"בית יוסף"
דרך פסיקתו של ה"בית יוסף" היא לרוב על פי שניים מתוך שלושה מהפוסקים המכונים "שלושת עמודי הוראה": הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם. שיטת פסיקה זו היא חידושו של ר' יוסף קארו, וכך הוא מנמק בהקדמתו לבית יוסף מדוע בחר בדרך זו:  דרכם של הראשונים בפסיקת ההלכה הייתה לפסוק ישירות מן התלמוד ולהביא ראיות ממנו לדבריהם. בדרך זו, טוען ר' יוסף קארו, לא ניתן כבר ללכת בדורו. חיבורי הראשונים מלאים בנימוקים וראיות תלמודיות ואין בידיו היכולת להכריע טענתו של מי מהם חזקה או מסתברת יותר, מה גם שאפילו היה הולך בדרך זו - היא דרך ארוכה ולא היה מספיק להכריע בכל דין. לפיכך הוא בוחר בדרך אחרת והיא לפסוק על פי פוסקים שבקהילות ישראל השונות היה נהוג לפסוק על פיהם והם הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, וכאשר ישנה מחלוקת ביניהם הוא מכריע על פי הרוב מביניהם.