cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאל שמשוני
קורות חיים
ב-1977 היה שותף להקמת מפלגת ד"ש בראשות יגאל ידין. בעקבות מינויו של ידין לסגן ראש הממשלה והשר האחראי על פרויקט שיקום השכונות, מונה שמשוני לנהל את הפרויקט ועמד בראשו במשך חמש שנים.
היה נשוי לרוז ואב לארבעה ילדים. בנו, תא"ל ד"ר יוני שמשוני, כיהן כסגן ראש אגף התכנון לאסטרטגיה בצה"ל.
I Wanna Have Some Fun
I Wanna Have Some Fun (בעברית: אני רוצה לעשות כיף) הוא אלבום האולפן השלישי של זמרת הפופ האמריקאית סמנתה פוקס. האלבום יצא לאור בנובמבר 1988, על ידי חברת התקליטים ג'ייב רקורדס. מתוך האלבום יצא השיר "Love House" שזכה להצלחה בינלאומית.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-46 במצעד האלבומים הבריטי, וה-37 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי בולנד ובולנד, פרד זר, פול פורס, סטוק אייטקן ווטרמן, סטיב פאוור, סטיב לאוול, כריס צנגרידס, תומאס פנטאנו, ג'וליון סקינר וקווין סאנדרסון. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון הדאנס-פופ וההאוס.
כמה עשורים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אלאריק הראשון
אלאריק הראשון (בגותית: 𐌰𐌻𐌰𐍂𐌴𐌹𐌺𐍃 - אָלָרִיקס, (מ-𐌰𐌻𐌻𐍃-𐍂𐌴𐌹𐌺𐍃 - אַלְס-רִיקס - שליט-הכל) . בערך 370–410), הידוע גם בשמות אלריקוס ואלאריק מלך הוויזיגותים, היה מייסדה של שושלת בלתה, אחת השושלות החשובות הראשונות של השבטים הגרמאניים. אלאריק ידוע גם ביריבותו המרה נגד האימפריה הרומית המערבית וכמי שכבש ובזז את העיר רומא בשנת 410 בעקבות הפליה, מיסים גבוהיים וטבח שבצעה האימפריה הרומית המערבית בפיקוד הקיסר הונוריוס כנגד שבטים גרמאניים.
תולדות חייו
אלאריק נולד קרוב לוודאי בפֶּאוּקֶה, בשפך הדנובה לים השחור. הוא השתייך לקלאן המכובד ה"בָּלְתָה", הנועזים, שהיה השני בחשיבותו בין הלוחמים הגותים רק ל"אָמָל". לפי מקום הולדתו, השתייך אלאריק לגותים המערביים, הוויזיגותים, ששכנו אז בשטח שהוא היום בולגריה לאחר שנמלטו ממישורי הדנובה דרומה מפני ההונים.
בשנת 394 שירת אלאריק כפואדרטי, נאמן האימפריה הרומית החייב לה שירות צבאי בתמורה למזון, אדמות או תשלום. הוא נלחם כפואדרטי תחת פיקוד הקיסר תאודוסיוס הראשון שהביס את הקושר אאוגניוס. קרב הנהר הקפוא, שהביא קץ למסע המלחמה, נערך בסמוך למעברי האלפים, דבר שלימד את אלאריק ככל הנראה על חולשת ההגנה הטבעית של איטליה בחזיתה הצפון-מזרחית, בקצה הים האדריאטי.
השימוש בברברים כפואדרטי הפך נוהג נפוץ בין קיסרי האימפריה הרומית במהלך המאה הרביעית. האוכלוסייה בפרובינקיות הפכה דלה ומדולדלת עקב המיסים הכבדים שהטילו עליה הקיסרים ממערב וממזרח, ולא יכלה לספק עוד חיילים במספר הולם להגנת האימפריה. הברברים, לעומת זאת, היו מנועים מלהפוך לקיסרים בעצמם, משרה שלשמה נדרש מוצא רומי, ולכן נחשבו "בטוחים" יותר מבחינת הקיסרים מאשר קצינים בכירים ממוצא רומי. הסכנה הייתה, עם זאת, שהקצינים הבכירים ממוצא ברברי, שרכשו את הכשרתם (ולעיתים גם את חינוכם) בחסות רומית, יפנו את כישוריהם נגד האימפריה ויפעלו נגדה גם ללא תואר קיסרי רשמי.
מסע ביוון, 395 - 397
עם השינויים הללו באימפריה קיווה אלאריק לזכות במשרת מגיסטר מיליטום לאחת מהפרובינקיות החשובות של האימפריה. פלביוס רופינוס לא העניק לו את מבוקשו ואף מנע ממנו את קבלת "המתנות המקובלות", דמי הכופר השגורים ששילמה האימפריה לידידים-אויבים כדי למנוע מהם לפעול נגדה. אלאריק פנה ונקט את הצעד שאליו כמהו הלוחמים הוויזיגותים, שסברו כי "שלום ממושך" ינוון אותם, ויצא בראשם לחפש להם ארץ משלהם.
אלאריק פנה תחילה למסע ארוך של ביזה ברחבי האימפריה המזרחית. הוא צעד לקרבת קונסטנטינופול וכאן, לפי קלאודיאנוס, בא רופינוס למחנהו לבוש כגותי והגיע להסכם עם אלאריק. אם אכן כך, ואם משום שמטרתו הייתה אחרת, פנה אלאריק מקונסטנטינופול מערבה ולאחר מכן דרומה לתסאליה, עבר ללא הפרעה במעבר תרמופילי וחדר אל תוך יוון. במהלך שנת 395 עסקו הוויזיגותים בפיקוד אלאריק בביזה ביוון: הם בזזו את אטיקה ומגאריס, אך לא פגעו בתבאי וחסו על אתונה, ככל הנראה בעקבות קבלת דמי כופר נכבדים. בפלופונסוס בזז אלאריק את קורינתוס, ארגוס וספרטה, ומכר חלק ניכר מתושבי המקום לעבדים.
בנקודה זו יצא סטיליקו בראש כוח צבאי כדי להפסיק את מסע הביזה של אלאריק. על פי ההיסטוריון ג'. פ. בארי, היה המניע העיקרי של סטיליקו הרצון להבטיח לחלק המערבי של האימפריה את השליטה בפרפקטורה של איליריה, שכללה את יוון וארצות מרכז הבלקן (דקיה, פאנוניה, דלמטיה ומואסיה). המניעים המרכזיים של סטיליקו היו, ככל הנראה, הרצון בהבטחת מאגר החיילים העשיר של הרי איליריה ותראקיה, והרצון לצמצם את השטח שבשליטת יריבו רופינוס לפרפקטורת המזרח.
סטיליקו הביס את כוחות אלאריק בתסאליה, אבל כאן, על סף ניצחון מוחץ על הברברים, טוען קלאודיאנוס, הצליח רופינוס לדחוק את הקיסר ארקדיוס לכתוב לסטיליקו ולתבוע ממנו להשיב את הכוחות שגייס באיליריה לקונסטנטינופול ולשוב על עקבותיו בעצמו. סטיליקו נענה לתביעה, ככל הנראה משום שלא בטח בכוחו להתמודד ישירות מול קונסטנטינופול בשלב זה, או משום שאשתו סרנה וילדיו היו בקונסטנטינופול. לפי זוסימוס, הייתה הסיבה האמיתית ברית חשאית בין אלאריק לסטיליקו.
סטיליקו פנה לאחור והותיר את מרחבי יוון חופשיים להמשך ביזה של אלאריק, שהמשיך ושהה משך כל שנת 396 כ"אורח" באתונה ובחצי האי פלופונסוס. בתסאליה נפרד סטיליקו מהכוחות שהיו אמורים לשוב לקונסטנטינופול והפקידם תחת פיקודו של המפקד הגותי גאינס (Gaïnas). כאשר אלו שבו לקונסטנטינופול יצאו לקראתם, בהתאם למנהג, ארקדיוס ורופינוס, והחיילים רצחו את רופינוס (24 בנובמבר 395). לפי קלאודיאנוס, הסיבה לרצח הייתה כעסם של החיילים התראקים והיוונים על שרופינוס כפה על סטיליקו לסגת והפקיר את בני מולדתם. על פי פילוסטורגיוס וזוסימוס, בוצעה הפעולה על ידי גאינס, במצוות סטיליקו. כל המקורות מסכימים, עם זאת, שלרופינוס היו ככל הנראה שאיפות להפוך לקיסר בעצמו, כך שההתערבות הבוטה שייצג הרצח אמנם גרמה לאי–אמון עמוק כלפי סטיליקו וחשש ממנו, אך הרצח עצמו התקבל דווקא ברצון בבירה.
אלאריק, עם הסכם מובטח ולא ממומש, חצה את מפרץ קורינתוס וצעד עם שלל ביזתו צפונה, לאפירוס, ושם, ככל הנראה, הגיע בשנת 397 להסכם דומה עם אאוטרופיוס ומונה למגיסטר מיליטום באיליריה או חלק כלשהו ממנה. סברת שליטי המזרח הייתה שאלאריק יישאר נאמן לשבועת האמונים האחרונה שלו, אחרי שמעל בקודמות, או מכל מקום לא ייטה על צדו של סטיליקו לעת עתה.
הפלישה הראשונה והשנייה לאיטליה
מכאן ועד שנת 400 לערך נעלם אלאריק מהתיעוד ההיסטורי. ניתן להניח כי אלאריק השתמש במשרת המגיסטר מיליטום שלו כדי לצייד את הצבא הוויזיגותי שלו בנשק רומי מהדיוקסיה הדקית של המזרח. בשנת 400 או 401 יצא אלאריק בראש צבאו כדי לפלוש לאיטליה.
יש מספר השערות באשר לסיבה לפלישה ולתזמונה. אחת מהם טוענת כי אלאריק שאף להשיג לוויזיגותים שלו נחלה קבועה, אך לא היה יכול לקוות לקבל את איליריה לצורך כך, לפחות לא בשלב זה. האפשרות לפנות מזרחה הרתיעה אותו בגלל לקח כישלונו של גאינאס, הקצין הבכיר לשעבר של סטיליקו, להשתלט על קונסטנטינופול. המזרח לא היה בשל ליפול בידי שליט גרמאני. במערב, לעומת זאת, נקרתה לו באותה עת הזדמנות מצוינת: לקראת סוף שנת 401 יצא רדגאיסוס בראש צבא שכלל ונדלים וגרמאנים אחרים ופלש לנוריקום וראיטיה (באזור אוסטריה, חבל טירול ושווייץ של היום). הפלישה הייתה ככל הנראה מתואמת בין שני המנהיגים הברברים. היה ברור כי סטיליקו ייאלץ להגיב לפלישה זו ואלאריק סבר שפלישה לאיטליה ואיום על הקיסר הונוריוס במקום מושבו במילאנו תפעיל לחץ על הקיסר להעניק לו נחלת קבע באזור הדנובה – שטח שהיה ככל הנראה הנחלה המועדפת מבחינתו. בנובמבר עבר אלאריק את האלפים האיטלקיים והתקדם לאקוויליה ומשם אל ונציה, משם היה יכול להשקיף אל עמק הפו ואל מילאנו. חרדת הרומים הייתה גדולה, שכן הנחתם הייתה שאלאריק יוכל לא רק לכבוש את מילאנו, אלא גם להגיע לרומא, שהייתה ככל הנראה מטרתו האמיתית, בעקבות נבואה מיסטית ששמע "אתה תחדור אל תוך העיר." אלאריק צר על מילאנו, אך תוך זמן קצר, בפברואר 402, שב סטיליקו לאיטליה, אחרי מסע צבאי מוצלח מול רדגאיסוס, שבו הצליח להביס את המצביא הברברי וגם לספח לכוחותיו חלק מלוחמיו של רדגאיסוס. אלאריק זנח את המצור על מילאנו ויצא מערבה, אל הסטה (אסטי) ולאחר מכן לפולנטיה (פולנצו), הנמצאת בקרבת פיימונטה של היום (וכפי שמעיד שמה, שפירושו "מרגלות ההר", שוכנת לרגלי האלפים). בפולנטיה החליט אלאריק להתעמת עם סטיליקו. בקרב פולנטיה, שנערך ביום חג הפסחא ב-6 באפריל 402, ניצח סטיליקו והצליח אף לשבות את משפחתו של אלאריק.
הגותים נסוגו לחופי הים הליגורי ופסעו לכיוון אטרוריה. סטיליקו לא ניסה להכניע את הגותים, ככל הנראה נוכח אבדות כבדות שספג בקרב, שלא הניחו לו לצאת למסע ממושך נגדם. במקום, החליט סטיליקו להגיע להסכם עם אלאריק. פרטיו של ההסכם אינם ידועים, אך הם לא מנעו מאלאריק לשוב ולצאת ממזרח איטליה בקיץ 403 לניסיון נוסף להכניע את רומא. סטיליקו הצליח שוב להביסו, הפעם בוורונה וכאן כמעט והצליח לשבות את אלאריק. הרומים דלקו אחרי הוויזיגותים, שהיו מלווים גם במשפחותיהם, אל מעבר ברנר אך כאן, כמו בפעמים הקודמות בתסאליה, בפלופונסוס ובליגוריה, הגיע סטיליקו להבנה עם אלאריק ואפשר לו לקבוע את מושבו בגבול דלמטיה ופאנוניה.
עובדה זו, לדעת ברי, מחזקת את הסברה שכוונתו של סטיליקו הייתה עדיין להשתמש באלאריק ככלי לסיפוח איליריה המזרחית (מזרח הבלקן) לחוג ההשפעה של חלקה המערבי של האימפריה. ניתן לשער, כי לאור הניסיונות החוזרים של אלאריק לפלוש לאיטליה, היה סטיליקו אמור להבין כי השימוש באלאריק ככלי בידיו לא יצלח. ברי סבור כי אילו היה מצביא רומי עומד בראש הצבא במקום "הונדלי", היו כוחות אלאריק נמחצים לחלוטין וסכנה גדולה הייתה נמנעת מרומא המערבית.
ניתן לשער, כי יותר משהיה כאן ניסיון להרחיב את שטח ההשפעה של האימפריה המערבית, היה סטיליקו עסוק בניסיון נואש לשמר את הטריטוריות שבידו. פלישות רדגאיסוס ואלאריק חייבו את סטיליקו להעביר את מקום מושב הקיסר ממילנו לרוונה, שהייתה מוגנת בביצות משני עבריה, להסיג את הלגיון העשרים מבריטניה וככל הנראה להחליש מאוד את הכוחות האימפריאליים בגאליה, מה שסייע בתוך זמן קצר לונדלים, לסואבים, והאלנים לפלוש לגאליה ולספרד כמעט באין מפריע. סטיליקו לא היה יכול להרשות לעצמו, נוכח מצבת הצבא המדולדלת של רומא, להכניע את אלאריק סופית והעדיף להותיר על כנו מנהיג צבאי שהקרבות בעבר הוכיחו כי הוא נחות ממנו בכישרונו.
בשנים שאחרי תבוסת אלאריק נמשך הלחץ על גבולות האימפריה מכל העברים. סטיליקו נאלץ למשוך את הכוחות שהגנו על גבולות האימפריה ליד הריין חזרה לאיטליה, מה שהותיר את גרמניה תחתית, לוגדוננסיס ובלגיקה מופקרות מצפון וממערב לשבטים הגרמאנים שהמשיכו לזרום דרומה אל גבולות גרמניה עילית וגאליה נארבוננסיס ממזרח ומצפון היו דאקיה, ובמיוחד פאנוניה, נוריקום וראטיה נתונות תחת לחץ הולך וגובר. מעבר להן, שכנה גאליה קיסאלפינה באיטליה גופא, פרוצה לפלישות.
בשנת 406 ניסה רדגאיסוס את מזלו פעם נוספת, כאשר פלש עם כוחות שנאספו באזור הדנייסטר לאיטליה. סטיליקו נדרש לחצי שנה עד שהצליח לארגן צבא מתוגבר בהונים ואלאנים כדי להתעמת עם רדגאיסוס ובסופו של דבר ללכוד אותו ולהוציאו להורג ב-23 באוגוסט 406.
היחסים בין המזרח למערב באימפריה המשיכו בינתיים להחריף עד שהגיעו לנתק גמור. משלחת אנשי דת ששלח הונוריוס לאחיו ארקדיוס הושלכה לכלא ובתגובה ננעלו נמלי איטליה בפני ספינות של נתיני ארקדיוס. אלאריק, ששכן אותה שעה באפירוס (מזרח יוון), קיבל אזהרה להחזיק בה עבור הונוריוס ואילו יוביוס מונה לפרפקט פראיטוריאני באיליריה. סטיליקו התכונן ככל הנראה לערוך מסע כיבוש באיליריה ונערך לחצות את הים האדריאטי, אלא שאז הגיעו דיווחים (כוזבים) על מותו של אלאריק ואחריהם על מרידת קונסטנטין בבריטניה ב-407.
הפלישה השלישית לאיטליה
אלאריק לא אחר לאתר את ההזדמנות והחל צועד בתחילת 408 מאפירוס צפונה, עד שהגיע לנוריקום. הוא חנה בפרובינקיה והעביר להונוריוס דרישת תשלום עבור שירותיו באפירוס ובעבור טרחתו במסע צפונה: 4,000 ליטראות זהב. הדרישה לתשלום נראתה לרומאים כעזות פנים, אך נוכח המרידות עמן היה על סטיליקו להתמודד, הוא הפעיל לחץ על הסנט לקבל את ההצעה. הסנאט נענה ללחצו של סטיליקו, אך רבים בו ביטאו אי שביעות רצון גם מגובה הכופר וגם מההשפלה עבור רומא בתשלומו. כפי שהכריז הסנטור למפדיוס: "זה אינו שלום, זהו חוזה עבדות". מחשש מסטיליקו, נאלץ למפדיוס להימלט אחר הדברים הללו לכנסייה, כדי שידו של סטיליקו לא תפגע בו.
זמן קצר אחרי הדברים הללו מת ארקדיוס, אחי הונוריוס. הקיסר שקל תחילה לנסוע לקונסטנטינופול, אך סטיליקו הצליח להניא אותו מכך בטענה (או תואנה) שיהיה זה מסוכן מדי עבורו לנסוע כאשר המורד קונסטנטין שולט בגאליה וכוחותיו של אלאריק שוכנים בנוריקום, סמוך לאיטליה.
אחרי–כן, כפי שמספר זוסימוס, נטווה קשר נגד סטיליקו. אחד מבכירי החצר, אולימפיוס, שכנע את הונוריוס בעת מסעו צפונה, לרוונה, כי מטרתו האמיתית של סטיליקו אינה להבטיח את שטחי איליריה להונוריוס אלא לנסוע לקונסטנטינופול ולהכתיר שם את בנו אאוכריוס לקיסר. קנוניה זו לא הייתה מעוגנת במציאות, אך שכנעה ככל הנראה את הונוריוס. כאשר הגיע הונוריוס לטיקיטום, הצליח אולימפיוס להסית את החיילים בשמועות דומות ואלו קמו וטבחו את רוב שרי החצר של הונוריוס.
אלאריק שמע על הוצאתו להורג של בן בריתו בעודו יושב בנוריקום. מסע טבח במשפחות הפאודרטי הגרמאנים ברחבי איטליה הוביל להימלטות כשלושים אלף מהם למחנהו של אלאריק, כשהם תובעים ממנו להוביל אותם למלחמה כנגד אולימפיוס והונוריוס. אלאריק ביקש תחילה להמתין לתשלום הסכום אותו תבע ואף העלה דרישות נוספות, אך משבקשתו החוזרת זכתה לסירוב עבר בספטמבר 408 את האלפים ופלש פעם נוספת לאיטליה, כשהפעם עומדת לנגד עיניו מטרה אחת ויחידה: רומא.
המצור על רומא וביזת רומא
אלאריק התקדם במהירות לכיוון רומא, כשהוא אינו עוצר כמעט למטרות ביזה בדרך. הערכתו הייתה, ככל הנראה, שרומא אינה מוכנה למצור ממושך עתה וניתן יהיה להרעיבה עד כניעה על נקלה. אלאריק הטיל מצור על רומא והסכים להסירו רק כאשר הסכימו תושבי רומא (באישור הקיסר שישב ברוונה) לשלם לו 5,000 ליטראות זהב, 30,000 ליטראות של כסף וכן טוניקות משי, עורות צבועים ופלפל. אחרי–כן, נסוג אלאריק מחומות העיר לאטרוריה בדצמבר 408, ותגבר את כוחותיו בעבדים ברברים שברחו מרומא וכן בכוחות אחי אשתו אטהאולף, אותו הזעיק מפאנוניה. תגבור הכוחות ברומא, במקביל, נתקל בקשיים, כאשר הכוח הגדול ביותר שנשלח לסיוע לבירה כותר והושמד על–ידי אלאריק.
הצטרפות כוחות אטהאולף אפשרה לאויבי אולימפיוס להביא להדחתו והוא נמלט לדלמטיה. מחליפו, יוביוס, הפך לפטריקיוס ולפרפקט פראיטוריאני של איטליה. באמצעות קשריו הטובים עם אלאריק, אצלו היה אורח בעבר, ניסה יוביוס לכונן הסכם שלום בין הצדדים. בפגישה עם אלאריק בארימיניום תבע אלאריק העברת השליטה בפרובינקיות של ונציה, איסטריה, נוריקום ודלמטיה לשליטתו והפיכת תושביהם לפואדרטי וכן אספקת כסף ותבואה שנתית. יוביוס סבר כי הענקת תואר מאסטר מיליטום ומגיסטר אקוויטום לאלאריק תוכל להביא אותו לפשרה כאן, אך הונוריוס לא היה מוכן להעניק לו את התואר האימפריאלי או את האדמות אותן ביקש.
אלאריק הנרגז רצה לצאת למלחמה ברומא, אך שקל את מצבו ואת הסכנה לרעב בקרב הגותים, והציע הצעה מתונה יותר—קבלת נוריקום ואספקת תבואה מסוימת, תמורת הגנה על גבולות האימפריה (נוריקום שכנה בחגורה השנייה של הפרובינקיות סביב איטליה). יוביוס, שקודם לכן היה להוט לכרות הסכם שלום, התנגד להצעה בחריפות, ככל הנראה משום שחשש שקבלת הצעה ממותנת זו תציג אותו כבן בריתו של אלאריק, כיוון שקודם יעץ להונוריוס לקבל את הצעתו הקודמת והמחמירה, ולכן נשבע וכפה על כל הנוכחים, כולל הקיסר, להישבע כי לעולם לא יקבלו את הצעת אלאריק.
אטאלוס ואלאריק שלחו את קונסטנס לאפריקה, כדי להעביר את המושל במקום, שנותר נאמן להונוריוס, לצידם. הם, בינתיים, צעדו לכיוון רוונה, כשבדרך מצטרף אליהם יוביוס, שהפך את עורו והפך ליריבו המובהק של הונוריוס, כביכול. האימפריה המזרחית שלחה צבא של 4,000 איש להגן על רוונה, אך הונוריוס עדיין התכוון לנטוש את איטליה, אם יתברר כי אפריקה אבדה לאימפריה.
כאשר נודע כי קונסטנס נרצח, ביקש אלאריק לשלוח צבא ברברי לכבוש את אפריקה, שאסמי התבואה שלה היו חיוניים לאימפריה. הסנאט ואטאלוס התנגדו, גם בגלל העובדה ששליחת ברברי להילחם בפרובינקיה רומית נראתה להם לא מכובדת אך גם, ואולי בעיקר, משום שחששו מהצלחת הכיבוש הברברי באפריקה, לא פחות משחששו מכישלונו. גם אחרי שהרעב התחיל פושה ברומא, בגלל חסימת אספקת התבואה מאפריקה, סירב אטאלוס לאשר משלוח כוח ברברי לאפריקה. אלאריק, בתגובה, הסיר את אטאלוס ביולי 410 מכס הקיסר ושב לשאת ולתת עם הונוריוס.
כאן, ככל הנראה בגלל עוינות שבטית קודמת, החליט סארוס, מפקד רומי ממוצא ויזיגותי, לתקוף את מחנה אלאריק. המתקפה הייתה מטופשת, דבר שעורר חשד שהונוריוס עמד מאחריה, אך הייתה בה גם תעוזה, שקשה היה לייחסה לקיסר שנגרר עד אז בלא דעה משלו אחר יועציו. אלאריק, מכל מקום, סבר שידו של הונוריוס הייתה במתקפה, נטש את המשא ומתן וצעד לצור על רומא בפעם השלישית.
זמן קצר אחרי שהקיף את העיר המורעבת, נעזר אלאריק בסיוע מבפנים והצליח לפרוץ את שער סאלאריאן בצפון-מזרח העיר ב-24 באוגוסט 410. הביזה נמשכה יומיים או שלושה, אם כי הגותים חסו על הכנסיות וחלק מהמבנים הציבוריים, הם נטלו עמם בנסיגתם, לצד שפע שלל, גם את אחותו של הונוריוס, גאלא פלקידיה.
מרומא המשיך אלאריק דרומה, ככל הנראה במחשבה לפלוש לאפריקה ולהבטיח לעצמו בכך את היכולת להשתלט על איטליה מאוחר יותר. תוכניתו השתבשה כאשר החל לאסוף ספינות כדי להעביר אותו ואת חייליו למסינה שבסיציליה, כאשר סערה החריבה את האניות בנמל. זמן קצר אחרי כן, מת אלאריק ממחלת המלריה בקוזנצה, עוד לפני תום שנת 410. אנשיו קברו אותו בבזנטוס. הם הטו את מימי הנחל לערוץ אחר, חפרו את הקבר, ואז הטו את מימיו שוב על פני הקבר. לפי יורדנס, העבדים שהועסקו במלאכה הוצאו להורג אחר כך, כדי שסוד מקום קבורתו לא יוודע. אחרי מותו, נבחר אחי אשתו, אטהאולף, למלך הוויזיגותים.
פיצויים
בדיני נזיקין, פיצויים הם סכום שמוטל על מזיק לשלם לניזוק כדי לפצותו על הנזק שנגרם לו.
התפיסה העקרונית של הדין היא שפיצויים הם סעד תרופתי. מטרתם היא לפצות אדם על נזק שנגרם לו. בדיני הנזיקין שולטת תפיסה זהה, לפיה על הפיצוי הנפסק להסיר את הנזק שנגרם לניזוק במידת האפשר, באמצעות תשלום כספי. ביסוד הדין שולטת מטרה תרופתית המטפלת באדם כלפיו בוצע מעשה העוולה. באמצעות הפיצויים מנסה הדין להגשים את תכליתו הראשונה במעלה, שהיא השבת הניזוק למקום בו היה אלמלא מעשה הנזיקין.
מול הניזוק ניצב המזיק עליו מושתים הפיצויים בגין העוולה שביצע. הפיצוי מחושב על בסיס הנזק שנגרם על ידי בחינת תוצאת מעשה המזיק. לרוב המוקד הוא בתוצאה עצמה, קרי הנזק שנגרם. משמעות הדבר היא שעל בית המשפט להעריך את שווי הנזק והוא בלבד יקבע את גובה הפיצוי לניזוק כך שזה האחרון יפוצה על עצם קיום הנזק ולא על כך שנגרם לו נזק. ההערכה מתבצעת באמצעות נתונים שמציג הניזוק בבית המשפט במטרה להוכיח את הנזק שנגרם. נתונים אלו, מלבד הוכחת הנזק, אף מכמתים את הנזק ומשקפים עבור בית המשפט מה שוויו.
בית המשפט אף מכיר בנזקים שאינם בממון, ברכוש או בגוף ופיתח שיטות להערכתם הכספית. בתכלית דיני הנזיקין עומדת התפיסה שאין אדם חב בפיצויים אלא בגין הנזק שגרם. עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהסב האדם ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק.
פיצויים עונשיים
פיצויים עונשיים הם חריג לגישה התרופתית בה מכיר הדין. נתינתם מהווה סטייה מהעיקרון התרופתי של דיני הנזיקין בשל העובדה שהדגש בקביעתם אינו בנזק אלא בהיבטים אחרים. פיצויים אלו יינתנו לאחר שהוערכו הנזקים שהוכחו, ואין מטרתם להשיב את המצב לקדמותו. גובה הפיצויים העונשיים, להבדיל מהפיצויים הרגילים, אינו משקף את הנזק שנגרם לניזוק בשל העוולה. אופי הפיצויים העונשיים, בשונה מהאופי התרופתי של הפיצויים שניתנים בדרך כלל, הוא עונשי או הרתעתי. בהצבת מטרה עונשית בנתינת פיצויים אלו בית המשפט למעשה מעניש את המזיק על התנהגותו או מחדלו, ומביע סלידה מהמעשה שביצע או שנמנע מלבצע. במצב דברים מעין זה בית המשפט מעביר מסר שההתנהגות או המחדל שבוצעו אינם נורמטיביים. כלומר, בבסיס ההחלטה עומדת אמירה מוסרית שאין מקום למעשה או מחדל מעין אלו בחברה. ייתכן אף שהמעשה או המחדל מוגדרים כעבירה פלילית, שבקיומה חייב הנאשם בעונש מאסר או קנס כפי שקבוע בחוק העונשין (תשל"ז-1977) או בחוקים נוספים שקובעים עבירות פליליות.
פיצויים מוגברים
פיצויים מוגברים הם סוג נוסף של פיצויים, אשר בדומה לפיצויים העונשיים ערכם גבוה מהנזק. פרופ' אהרן ברק, בחיבורו על פיצויים עונשיים, עומד על ההבדל בין שני סוגי הפיצויים. פיצויים מוגברים נפסקים על מנת לפצות את הניזוק על נזק שנגרם לו ושאינו רכושי. דיני הנזיקין מכנים נזק שכזה כנזק לא ממוני, מאחר שהוא פוגע בשמו הטוב או ברגשותיו של אדם. בשל אופיו, נזק זה אינו ניתן להערכה כספית מדויקת, ובית המשפט פוסק סכום שלהערכתו משקף את הפגיעה. בהערכת הנזק בית המשפט מתחשב בנסיבות שבהן בוצעה העוולה ובחומרת הפגיעה. ככל שהתנהגותו של המזיק פסולה יותר בשל הביטויים בהם השתמש, המעשים בהם נקט ובשל כוונתו הזדונית, כך תהא הפגיעה חמורה יותר והפיצוי גבוה יותר. במילים אחרות, בחינת חומרת התנהגות המזיק מגבירה את הערכת הנזק ומגדילה בהתאמה את סכום הפיצוי הניתן. בחינה זו מתבצעת בדומה לנעשה בהטלת פיצויים עונשיים, שבפסיקתם מתחשב בית המשפט בהתנהגותו של המזיק שביצע עוולת כוונה או זדון. על אף הדמיון בין פיצויים מוגברים לפיצויים עונשיים, קיים ביניהם שוני הטמון בנקודת המוצא שבהטלתם. המוקד בפיצויים עונשיים הוא המזיק והתנהגותו והרצון להענישו ולהרתיעו כאמור. מנגד, הניזוק והנזק שנגרם הם שקובעים את גובה הפיצויים המוגברים, אשר מוגדל עקב התנהגות המזיק. פרופ' ברק כותב כי בשונה מסכום הפיצויים העונשיים, סכום הפיצויים המוגברים מהווה הערכה כנה של הנזק, שמעשי המזיק הגבירו אותו ובשל כך גדל סכום הפיצויים.
תשלום עתי ותשלום חד-פעמי
לתשלום הפיצויים משמשות שתי חלופות:
בעת פסיקה למתן פיצויים חד-פעמיים, מלוא סכום הפיצויים שנפסק ניתן לניזוק ללא דיחוי, בגין תקופת הפיצויים המשוערת כולה. לעומת זאת, בפסיקה למתן פיצויים עתיים, רק נזק שנגרם בעבר והוכח מפוצה באופן מידי. בנוסף נקבעים תשלומים תקופתיים, כפיצוי על הנזק המתמשך. בפסיקה לפיצויים עתיים, לניזוק נשמרת הזכות לשינוי סכום הפיצויים כאשר חל שינוי שמצדיק זאת.
פיצוי סמלי
לעיתים פוסק בית המשפט על תשלום פיצוי סמלי, בסכום מזערי (כגון שקל אחד). בפיצוי כזה מביע בית המשפט את דעתו, שאף כי התובע צודק בתביעתו, ולכן חייב בית המשפט לקבוע פיצוי, הרי הנזק פעוט ביותר (או שמשיקולים אחרים אין להחמיר עם הנתבע). דוגמה:
פיצוי ללא הוכחת נזק
חוקים אחדים מקנים לנפגע מהפרתם זכות לפיצוי ללא הוכחת נזק. דוגמאות לחוקים אלה:
עופל בופל
עוֹפל בּוֹפל (באנגלית: Fiddley Foodle Bird) היא סדרת אנימציה בריטית בת 13 פרקים אשר הופקה לשידור בערוץ BBC One בשנת 1992. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית ב-1993.
עלילה
ילד בשם מתתיהו מוצא ספר קסמים ומביע משאלה שהציפור הבדיונית בספר תהיה אמיתית. משאלתו מתגשמת ובעקבות כך הוא יוצא למסע הרפתקאות בעקבות הוריו, זוג חוקרים אשר אבד בקוטב הצפוני, יחד עם עופל בופל, הנסיכה טוטו ועוזרת הבית שלו, גברת קוטרבאום. דודו הרשע של מתתיהו שחורי, יוצא אחריהם על מנת לוודא שמשימתם תיכשל וגם כדי לשים את ידיו על אוצר מסתורי. הוא נעזר לשם כך בבריון בשם נזק, איש צרפתי בשם קלוד פלאנל, ושודד ים בשם מר מגבעת, בעל תוכי ירוק וחכם.
פרפראים
פרפראים (שם מדעי: Lepidoptera) הם סדרה של חרקים בעלי גלגול מלא. בעולם מעל 180,000 מיני פרפראים, מתוכם כ-20,000 פרפרים והשאר עשים.
הזחלים בסדרה זו הם מטיפוס זחל אמיתי, ומתקיימים על-פי רוב מאכילת חלקי צמחים. לזחלים צורה גלילית. בראשם מספר עיניות, לסתות חזקות, שלושה זוגות רגליים (בכל פרק חזה זוג רגליים) ובנוסף כחמישה זוגות רגליים מדומות, לאורך הבטן. הגולם בדרך כלל מטיפוס חנוט.
הבוגרים מתאפיינים בשני זוגות של כנפי תעופה המכוסות בקשקשים, וכן בגפי-פה מוצצים, והם ניזונים מצוף פרחים ומהפרשות שונות של בעלי חיים. צבעיהם המגוונים של הכנפיים מיועדים להסוואה, לאזהרה או למשיכת בן זוג, והם יכולים לנבוע ממספר גורמים: מבנה מיוחד של קשקשים בגדלים שונים, סידור מיוחד של הקשקשים, או חומרים כימיים שונים בקשקשים. הזכרים הבוגרים נמשכים לנקבות, בעיקר בעקבות הפרומונים המופרשים מגופן. במינים מסוימים הבוגרים נודדים למרחקים של אלפי קילומטרים.
אטימולוגיה
שמה המדעי של סדרה זו, Lepidoptera, ניתן על ידי קארולוס ליניאוס ב-1746 בספרו "Fauna Svecica" (משוודית: העולם החי בשוודיה). המילה נגזרת מיוונית, lepís (λεπίς) - גן, lepis  (λεπίς) - גן, lepídos  (λεπίδος) - קשקש ו-pterov  (πτερόν) - כנף. לעיתים השם המדעי Rhopalocera המתאר את הענף פרפרים משמש לתיאור של כלל מיני הפרפרים, שמקורו ביוונית עתיקה, rhopalon (ῥόπαλον) - נַבּוּט ו-keras  (κέρας) - קרן, שם זה מושפע מצורתן של מחושיי הפרפרים.
השם העברי פרפר היא מילה מחידושי אליעזר בן-יהודה, ע"פ הפועל פִּרְפֵּר והמילה האיטלקית 'farfalla'.
פרפרים ועשים
בתוך סדרת הפרפראים, מבחינים בין פרפרים (באנגלית butterflies) לבין עשים (באנגלית moths). קיימים הבדלים מורפולוגיים והתנהגותיים ברורים בין הפרפרים והעשים. עם זאת, לכל אחד מההבדלים קיימים מקרים יוצאים מן הכלל. הפרפרים מהווים קבוצה מונופילטית, ואילו העשים קבוצה פאראפילטית.
הזדווגות
רוב המינים מוכנים להזדווג זמן קצר לאחר שהגיחו מהגלמים. גינוני הטקס שונים ממין האחד למשנהו, אך שלבי התנהגות דומים מתקיימים אצל רוב המינים. את הטקס מתחיל בדרך כלל הזכר, ולו שתי טקטיקות:
שתי צורות התנהגות אלו עשויות להימצא באותו מין ואף באותו פרט בזמנים שונים.
האנדרוקוניה יכולה להופיע גם אצל הזכרים, בבסיס הבטן. את ההפרשה מהבלוטה הנמצאת בכיס, בתוך כתר שחור אחורי, שבצדן העליון של הכתפיים האחוריות. על ידי התכווצות שרירי הבטן והגדלת הלחץ של ההמולימפה, מעביר הזכר, בעזרת זוג מכחולי שערות שבקצה הבטן, את ההפרשה מהבלוטה בקצה הבטן, כתוצאה מכך הפרומון מתנדף באוויר או שהזכר מרפרף סביב הנקבה בעיקר מעל ראשה ומחושיה, או שהוא עומד מהצד ומנפנף בכנפיו כדי לגרותה.
במקורות רבים יש האומרים כי הריח של הפרומון נקלט על ידי עצבי הריח שבמחושים במרחק של כעשרה מטרים אצל פרפרי יום, לעומת הזכרים של פרפרי לילה מסוימים, שהם בעלי תאים המסוגלים, בעזרת תאי חישה מרובים, הנמצאים במחושיהם המסועפים, בהשוואה לנקבות, לקלוט את הריח ממרחק של כ־3.5 – 4.5 ק"מ, כשעוצמת הרוח היא 100 ס"מ לשנייה. לכל מין ריח אופייני של הפרומון, אך לא תמיד בהשפעות הפרומון של מין מסוים אופיינית אך לאותו המין בלבד. סוגים השונים זה מזה אינם נמשכים לפרומון של מין אחד. משיכה קבוצתית קיימת גם במשפחות אחרות.
עד כמה שידוע, אין ריח הפרומון משפיע על חוש הריח של האדם, אך אחדים מהריחות די חריפים, ויש אנשים שחשים בהם. מכך ניתן לגלות ולראות כי הפרפרים משתמשים בצורת החיזור באמצעות פיזור ריח.
הנקבה מזדווגת על פי רוב פעם או פעמיים, ורק לעיתים רחוקות יותר מזה. רוב הנקבות המתגלות על ידי הזכרים כבר הזדווגו, ולפיכך תגובתן על פי רוב שלילית.
המינים נפגשים במהלך טיסתם באוויר או בעת הזנה על הפרחים. באוויר מרפרפים שני בני הזוג, אחד מסביב לשני. לאחר שהנקבה מגורה במידה מספקת על ידי הריח של הזכר, יכולה להתקיים הזדווגות, אך היא תבוצע כשהנקבה במצב של מנוחה. הזכר עף אחריה, מרחף מעליה ומשתדל להורידה. אם הנקבה "בתולה" היא תיעתר לזכר, תוך עמידה על אחד הצמחים או מסעד מסוים, מרימה את קצה בטנה, ותוך ריטוט כנפיה ופרישתן לצדדים מאפשרת גישה נוחה לזכר.
הזכר עט על הנקבה, תופס בצבתות המין את קצה בטנה ומטה את עצמו ל-180 מעלות, כך שראשיהם מופנים לכיוונים נגדים, וחלקי גופיהם האחוריים קשורים היטב על ידי הקרסים של איבר ההזדווגות. שניהם סוגרים את כנפיהם, כך שכנפי הזכר מונחות בדרך כלל בין כנפי הנקבה. ההזדווגות נעשית בעמידה. אם הם מוטרדים בשעת ההזדווגות, יעופו ביחד מבלי להיפרד ויעצרו בקרבת מקום.
מרצדס-בנץ A-קלאס
מרצדס-בנץ A-קלאס (באנגלית: Mercedes-Benz A-Class) היא מכונית משפחתית קומפקטית יוקרתית אשר מיוצרת על ידי יצרן הרכב הגרמני מרצדס-בנץ. הדגם הראשון הוצג ב-1997, השני ב-2004, השלישי ב-2012 והרביעי ב-2018. ה-A-קלאס משווקת בישראל מאז שיצאה לשוק, כשבשני דורותיה האחרונים מוצעת בגרסת האצ'בק 5 דלתות בלבד.
באוגוסט 2021 נחשפו תמונות ריגול של מתיחת הפנים ל-A החדשה שתוצג בחודשים הקרובים, עיקר השינויים הם בפגוש הקדמי ובפנים המכונית.
ראב
ראב (קרואטית Rab; איטלקית Arbe) הוא אי בים האדריאטי, בצפון-מערב קרואטיה. האי משתרע על פני שטח של 93.6 ק"מ ומתגוררים בו 9,328 תושבים. האי שייך מנהלתית למחוז פרימוריה-גורה, ונחשב לייעד תיירותי מועדף בים האדריאטי. העיר המרכזית באי היא העיר ראב השוכנת במרכז האי על חופו המערבי. בנוסף לעיר יש באי שבעה כפרים. תושבי האי נסמכים בעיקר על התיירות כענף התעסוקה העיקרי, וזה דחק כמעט לחלוטין את העיסוק בדיג, אך העיסוק בחקלאות עדיין נפוץ, והמקומיים מגדלים זיתים, גפנים וירקות. שירותי מעבורת מקשרים את ראב לאיים פג וקרק וכן לחוף הקרואטי.
גאוגרפיה ואקלים
האי שוכן במפרץ קוורנר מערבית לחוף קרואטיה, בין האיים פג מדרום, קרק מצפון וצרס ממערב. הוא עשוי מאבן גיר היוצרת שני מישורים מוגבהים, ושיא גובהו בהר קמניאק (Kamenjak) הנישא לרום של 408 מטר בצפון-מזרחו של האי. חלקו המזרחי של האי צחיח ומתאפיין בנוף קרסטי, בעוד שצידו המערבי מכוסה בחורש ים תיכוני. חופו של האי מפורץ ולאורכו מספר מפרצים, ולאורך חופו הדרום-מערבי שוכן האי הקטן והמוארך דולין (Dolin).
האקלים באי ים תיכוני מתון, והטמפרטורה הממוצעת בינואר מגיעה ל-6.7 °C ול-23.2 °C ביולי. כמות המשקעים השנתית מגיעה לכ-1,000 מ"מ בממוצע, ומספר השעות בהן זורחת השמש הוא גבוה במיוחד ועומד על 2,499 שעות בשנה בממוצע.
היסטוריה
האי ראב נזכר לראשונה על ידי היוונים בשנת 360 לפנה"ס ומאוחר יותר על ידי הרומאים אשר כינוהו "ארבה" (Arba). נראה כי השם ניתן לאי על ידי הליבורנים, שהיו תושביו המוקדמים ביותר הידועים של האי, והיישוב הליבורני בעיר ראב נקרא גם הוא בשם זה. ייתכן שהשם בא מהמילה הליבורנית "Arb" (ארב) שמשמעה "כהה" או "חשוך" בהקשרו של חורש ירוק, ועל כן ייתכן והתייחס לנופו המיוער של האי. הרומאים כבשו את ראב במאה ה-2 לפנה"ס, והקיסר אוגוסטוס הקים את חומותיה של העיר ראב והעניק לה מעמד של מוניקיפיום בשנת 10 לפנה"ס. האי התפרסם כמקום לידתם של מרינוס הקדוש ושל ידידו לאו הקדוש במאה ה-3, שעקרו מאוחר יותר לאיטליה והקימו את היישובים שהיו ברבות הימים לסן מרינו ולסן לאו בהתאמה.
החל במאה ה-9 היה האי לחלק מהאימפריה הביזנטית, ולאחר מכן נשלט לזמן קצר על ידי הקרואטים, ולבסוף נכבש בידי לאיוש הראשון מלך הונגריה ב-1358. בתקופה זו נעשה בדרך כלל שימוש בשמו הלטינית של האי "Arbum" (ארבום). ב-1409 כבשה ונציה את האי, ובתקופה זו כונה "Arbe" (ארבה) שהוא שמו באיטלקית עד היום. השם הקרואטי של האי "Rab" (ראב) נזכר לראשונה רק במאה ה-15, אם כי ייתכן שהוא עתיק בהרבה. ב-1449 וב-1456 נפגע האי ממגיפות דבר שכילו באוכלוסייתו.
הסכם קמפו פורמיו מ-17 באוקטובר 1797 הביא לחיסולה של עצמאות ונציה, ומסר את ראב לידי בית הבסבורג. נפוליאון כבש את האי ב-1805, ובמסגרת הסכם שנברון מ-14 באוקטובר 1809, הוא היה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה עד שנת 1814, מועד בו שב לשלטונו של בית הבסבורג.
עם תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עבר האי לשליטת איטליה מכוחה של ברית לונדון, אך זו ויתרה על השליטה בו ומסרה אותו לידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים במסגרת הסכם רפאלו שנחתם ב-1920. כתוצאה מכך עזבו את האי חלק גדול מתושביו האיטלקים.
מחנה הריכוז בראב
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה איטליה הפשיסטית את האי באפריל 1941, וב-7 ביולי 1942 הקימה בכפר קמפור (Kampor) מחנה ריכוז לתושבים הסלאבים והיהודים של אזורי הכיבוש בקרואטיה ובסלובניה, שנודע בשם "מחנה ריכוז לאסירי מלחמה אזרחים - ארבה" (Campo di concentramento per internati civili di Guerra – Arbe). בשיא תפוסתו הוחזקו במחנה למעלה מ-10,000 איש, מהם יותר מאלף יהודים.
האיחוד הלאומי (צרפת)
האיחוד הלאומי (בצרפתית: Rassemblement national, או בראשי התיבות RN), או בשמה עד 2018 החזית הלאומית (מוכרת גם בראשי התיבות FN; השם המלא היה החזית העממית לאחדות צרפתית, בצרפתית: Front national pour l'unité française), היא מפלגת ימין פופוליסטית ולאומנית צרפתית, המזוהה עם מייסדה ומנהיגה, הפוליטיקאי ז'אן-מארי לה פן.
המפלגה הוקמה על ידי ז'אן-מארי לה פן באוקטובר 1972, והוא הנהיג אותה במשך 39 שנים ברציפות. ב-16 בינואר 2011 נבחרה בתו מארין לה פן לנשיאת החזית הלאומית ברוב של 67.65% של קולות חברי הוועידה שהתכנסו לבחירת היורש למנהיג.
בשנת 2012 נבחרה מריון מרשל לה פן, נכדתו של ז'אן-מארי לה פן, לכהן כחברת הפרלמנט הצרפתי מטעם המפלגה. החל משנת 2022 בראש המפלגה עומד ז'ורדן ברדלה.
אידאולוגיה
האידאולוגיה הפוליטית של המפלגה מתמקדת בצמצום ההגירה לצרפת, סילוק השוהים הבלתי חוקיים ממנה, ומתן קדימות לאזרחי צרפת על פני הזרים במדינה בנושאי תעסוקה, דיור, תרבות ושירותי רווחה. בבחירות לנשיאות צרפת ב-1995 התמודד לה פן על מצע שהבטיח "לשגר חזרה שלושה מיליון לא-אירופאים מצרפת, בדרכים הומניות ומכובדות". בבחירות 2002 מיתן במקצת את הטון הלאומני, ושם את הדגש על נושאי חוק וסדר תוך שהוא קורא לאכיפת חוק מוגברת, החמרת הענישה והחזרת עונש המוות.
נושאים נוספים על סדר יומה של המפלגה כוללים: המפלגה מרבה לבקר את "הממסד" הכולל, לשיטתה, את כל המפלגות האחרות ובכלל זה מפלגות הימין, ואת העיתונות. את 4 המפלגות העיקריות של צרפת מכנה לה פן "כנופיית הארבעה". ברטוריקה של המפלגה, "הממסד" בוגד בצרפת ומונע ממנה את בשורת החזית הלאומית, ויתר מפלגות הימין אינן ימין אמיתי, כי אם תואמות השמאל הסוציאל-קומוניסטי.
כוח פוליטי
החזית הלאומית ניצחה בבחירות מוניציפליות במספר מועצות מקומיות בצרפת, במיוחד באזורים מוכי אבטלה וכאלה ששוררת בהם מתיחות בין צרפתים למהגרים. ברשויות המקומיות שכבשה הגבילה את שרותי הרווחה למהגרים ואת תקציבים לפעילות תרבותית שהיא מכנה "לא-צרפתית" או "אנטי-משפחתית". בין היתר קוצצו תקציבים למזון כשר לתלמידים יהודים ומוסלמים בבתי ספר. במקביל, הוגדלו תקציבי שיטור ואכיפת חוק.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2002 הפתיע לה פן את צרפת והעולם כאשר בסיבוב הראשון הגיע למקום השני בין מתמודדים רבים, בפיגור קטן אחרי הנשיא המכהן ז'אק שיראק, ולפני המועמד הסוציאליסטי ליונל ז'וספן. בסיבוב השני של הבחירות גבר שיראק על לה פן ברוב מוחץ, בעיקר בזכות תמיכת יריביו המושבעים מן השמאל, שהצביעו עבורו כהצבעה נגד לה פן יותר מאשר כתמיכה בו. למרות ההפסד, התקרבותה חסרת התקדים של החזית הלאומית לשלב המכריע של הבחירות בצרפת נסכה בה עידוד רב, וגרמה דאגה כבדה ליתר הכוחות הפוליטיים בצרפת, מימין ומשמאל. דאגה הובעה בנושא גם מחוץ לגבולות צרפת, באיחוד האירופי ובארצות הברית.
בסיס התמיכה האלקטורלי הארצי של החזית הלאומית בצרפת נע בין 11% ל-18%, אולם באזורים אחדים מגיע כוחה לכדי 30% - לעיתים המפלגה הגדולה ביותר באזור מסוים. עובדה זו, תאורטית, יכולה הייתה להעניק לימין ניצחון בבחירות באותו אזור על פי השיטה האזורית הנהוגה בצרפת. אולם, בשל תדמיתה הקיצונית נרתעים פוליטיקאים ממפלגות ימין אחרות משיתוף פעולה אלקטורלי עם החזית הלאומית, רתיעה שתוצאתה פיצול כוחות במחנה הימין המעניק, לא אחת, את הניצחון לנציג השמאל גם כשאין לו רוב מוחלט. על כן, רבים במחנה הימין בצרפת מותחים ביקורת חריפה על התנועה ורואים בה "בת בריתו האובייקטיבית של השמאל".
בבחירות לנשיאות צרפת באפריל 2007 לא הצליח לה פן לחזור על הישגו בבחירות 2002, ולא צבר מספיק קולות בסיבוב הבחירות הראשון כדי להיות בין המתמודדים בסיבוב השני.
טיחון חרניקוב
טיחוֹן חְרֶניקוֹב (ברוסית: Ти́хон Никола́евич Хре́нников; 10 ביוני 1913 - 14 באוגוסט 2007) היה מלחין רוסי וסובייטי. כיהן במשך כ-40 שנים כיושב ראש אגוד המלחינים הסובייטי.
חייו
טיחון חרניקוב נולד ביילץ (עיירה במחוז ליפצק) למשפחת סוחרים. הוא היה הילד העשירי והצעיר במשפחה וכבר בגיל צעיר החל להתעניין בנגינה ובהלחנה. בחורף 1928-1927 הגיע למוסקבה והראה את היצירות שלו למלחין. הוא קיבל התייחסות חיובית והמלצה לחזור הביתה ולהשלים את הלימודים בבית הספר לפני שיגיע למוסקבה פעם נוספת. ב-1929 הוא הגיע למוסקבה והחל ללמוד במכללה מוזיקלית. בשנים 1932-1936 למד חרניקוב בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל היינריך נויהאוס.
ב-1939 הלחין חרניקוב את האופרה הראשונה שלו "בסערה" (В бурю). באופרה זו הועלה לראשונה דמותו של ולדימיר לנין על במת האופרה. במהלך שנות ה-30 נכלל חרניקוב בקבוצת מלחינים סובייטיים צעירים. הוא כתב מאמר בעיתון פראבדה נגד המלחינים דמיטרי שוסטקוביץ' וסרגיי פרוקופייב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבר חרניקוב עם משפחתו לאזור הרי אורל. בתקופה זו הוא כתב מוזיקה למספר סרטים. בהמשך הוא עבר לחזית והשתתף במספר קונצרטים לחיילים הלוחמים.
ב-1948, לפי בקשה ישירה של יוסיף סטלין, התמנה חרניקוב ליושב ראש ארגון המלחינים הסובייטים. קיימת סברה שבתקופתו כראש הארגון סבלו המלחינים פחות מרדיפת השלטונות ואיש מחברי הארגון לא הוצא להורג. יחד עם זאת, חרניקוב היה שותף פעיל בכול המערכות של השלטונות כנגד מוזיקאים שסר חינם בעיני השלטון. אומנם הם לא הוצאו מחוץ לשורות הארגון ועל פי רוב אף המשיכו לקבל הזמנות לביצוע עבודות, אך קיימות גם דוגמאות אחרות; כך למשל, המלחין הצעיר אלכסנדר לוקשין, שספג ביקורת קשה מחרניקוב, לא הצליח להתקבל לעבודה באף מוסד. בנובמבר 1979 נאם חרניקוב בוועידת הארגון ומתח ביקורת קשה על שבעה מלחינים צעירים. במשך שנים לאחר נאום זה לא יכלו מלחינים אלו להשתתף בהופעות ולא קיבלו הזמנות להלחנה.
בשנת 1961 החל חרניקוב ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה ובשנת 1966 התמנה לפרופסור. במקביל לפעילות ציבורית ועבודה בקונסרבטוריון, המשיך חרניקוב בהלחנה. הוא כתב מספר אופרות ומוזיקה לסרטים.
חרניקוב לא תמך במנהיגי המדינה בתקופת הפרסטרויקה. בשנת 1998 הוא ציין בראיון כי הוא רואה במיכאיל גורבצ'וב בוגד וכי סטלין היה מנהיג דגול. כל זאת למרות שבתקופת הטיהורים הגדולים אחיו נשפטו, אחד מהם הוצא להורג והשני שוחרר כעבור שנתיים.
עבור פעילותו בשטח ההלחנה ופעילותו הציבורית הענפה קיבל חרניקוב ארבע פעמים את פרס ברית המועצות, פרס לנין (1974), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, ארבעה עיטורי לנין, פעמיים עיטור הדגל האדום ועיטורים נוספים של ברית המועצות ומדינות אחרות. בשנת 1963 הוענק לחרניקוב תואר אמן העם.
לפי בקשתו הוא נטמן בחצר הבית בו נולד ביילץ. בבית זה נפתח עתה מוזיאון על שמו.
אברהם אהרן בורשטין
הרב אברהם אהרן הכהן בורשטין ("הרב מטבריג", ט"ו בשבט ה'תרכ"ז – י"ט בכסלו ה'תרפ"ו; ינואר 1867 – דצמבר 1925) היה רב של כמה עיירות בליטא. בסוף חייו עלה לארץ ישראל ולמשך כתשעה חודשים שימש כראש ישיבת מרכז הרב במקביל לרב קוק, עד לפטירתו.
ביוגרפיה
נולד בקמניץ, בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לרב יהושע הכהן בלומנטל. בגיל ארבע החל ללמוד בחדר. מסופר על ידי חתנו שבגיל 11 הגיע לידיו ספר חידושים בשם "ברית יעקב" של הרב ברוך מרדכי ליפשיץ והילד הצליח למצוא בו טעויות רבות. מעט לפני בר המצווה שלו, נפטר אביו. לאחר ימי האבל הוא נסע לבריסק לבקש מהרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק המלצה כדי שיוכל ללמוד בישיבת וולוז'ין, אך הרב סולובייצ'יק סירב לבקשתו באומרו: "האם לשם כך אתה רוצה לנסוע לוולוז'ין, כדי שתוכל לבטל שם את ערכו של הספר ברית יעקב?". בעקבות הסירוב נסע הרב בורשטין ללמוד בסוכובוליה, עיר מוצאה של אימו, ובה למד כחצי שנה. לאחר כחצי שנה פגשו הרב של ויסוקי, יהודה לייב משה הלוי יהלום, אשר עמד על חריפותו.
בגיל 16 וחצי נישא לבתו הצעירה של הרב יהלום, והיה סמוך על שולחנו, אולם לאחר שנה ורבע לערך נפטר חותנו, והרב בורשטין נסע ללמוד בעיר מוצאו של חותנו - קיידאן. על תקופת לימודו בקיידאן מסופר שלמד עשרים שעות ביממה בשקידה, לעיתים בעמידה כדי לא להירדם. בגיל 18 הוזמן לכהן כר"מ בישיבת סלובודקה. הוא נשאר שם מספר שנים, עד שעזב את הישיבה בשל אי הסכמה בנוגע לסדרי הלימוד שקבעה הנהלת הישיבה, וכן בשל התנגדותו לשיטת המוסר. היה בין החותמים על מכתב נגד שיטת המוסר בשנת ה'תרנ"ז, וכתב מאמר חריף כנגד בעלי המוסר. בעקבות זאת זכה להתקפות כנגדו מצד תומכי שיטת המוסר.
כהונות רבנות
הוא סירב להצעה לכהן בוויסוקי במקום רב אחר בגלל המחלוקת, ובסביבות גיל 24 נתמנה לרב בציטוביאן למשך כשנה וחצי. בשנת 1892 נתמנה לרב בריטובה, בה כיהן עד שנת 1897, ולאחר מכן כיהן כרב בערים אניקשט, סלנט ושדובה, ולבסוף נתמנה לרב של טאורגה (טבריג), שנתנה לו את כינויו "הרב מטבריג". בעיר זו ייסד 'קיבוץ' של תלמידים, וחשובי התלמידים מישיבת סלבודקה וישיבת טלז באו לשמוע את שיעורו בתלמוד ירושלמי. בשנת 1912 הוא השתתף בכינוס היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח מטאורגה. לאחר שהואשם על ידי הרוסים בריגול למען גרמניה וניצל רק בנס בעזרת הכומר המקומי, הוא נמלט לפנים רוסיה והיה לראש ישיבה בבוגורודסק ששפת הלימוד בה, בשונה משאר הישיבות, הייתה עברית. לאחר עליית הבולשביקים לשלטון הישיבה נדדה לסרטוב ובהמשך נסגרה והוא נאלץ שוב לנדוד, והיה לרב העיר צ'רקסי באוקראינה.
עלייתו לארץ ישראל
לאחר תקופה בצ'רקסי שב לטבריג, וממנה עלה לארץ ישראל בתקווה שהדבר ישפר את מצב בריאותו. לקראת עלייתו וכוונתו להתמודד על תפקיד רבה של תל אביב, קיבל מכתב המלצה מהרב מאיר שמחה הכהן. בכ"ו באלול ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. לאחר חזרת הרב קוק ממסע ההתרמה בארצות הברית בעבור מוסדות התורה בירושלים בכ' בכסלו תרפ"ה, התוודע לרב בורשטין ובחודש אדר הזמינו לכהן יחד עמו כראש ישיבת מרכז הרב. הרב ברושטיין עבר לירושלים ותפס מקום מרכזי בישיבה, ולשיעוריו באו גם תלמידים רבים מישיבות אחרות, ביניהם גם כאלה שהסתייגו מדרכה של "מרכז הרב".
הרב בורשטין הספיק לשמש כראש ישיבה במשך כתשעה חודשים בלבד, עד שנפטר בפתאומיות בי"ט בכסלו ה'תרפ"ו (דצמבר 1925). כאשר קיבל הרב צבי יהודה הכהן קוק את הידיעה על פטירתו הוא בכה עליו במשך שלושה ימים. הרב קוק ציווה לכתוב על מצבתו את הכיתוב: "ארז הלבנון אדיר התורה, בחיר גאוני הזמן... הגאון האמיתי פאר הדור...". לאחר מותו המשיכו תלמידיו ללמוד את שיטתו בשיעורים שקיימו לזכרו, אך הוא לא הותיר חותם בישיבה לאורך זמן.
משפחתו
הגאון מטבריג הוא אביו של ראובן ברקת, יושב ראש הכנסת השביעית. חתנו, משה פרנקל, הוציא לאור ספר בשם "נר אהרן" בו קיבץ שיעורים, תשובות וחידושים שכתב. נכדו שנקרא על שמו,, היה לוחם האצ"ל שנהרג בקרב על רמלה במלחמת העצמאות.
משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה
משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה הוא אירוע שהחל ב-23 באוקטובר 2002 והסתיים ב-26 באוקטובר, ובו תפסו כ-40–50 טרוריסטים צ'צ'נים חמושים 850 בני ערובה בתיאטרון דוברובקה במוסקבה, ודרשו כי הפדרציה הרוסית תכיר בתנועת השחרור הצ'צ'נית, תסיג את כוחותיה מצ'צ'ניה ותביא לסיום מלחמת צ'צ'ניה השנייה. הטרוריסטים הונהגו על ידי מובסאר בראייב, בן 23. בין המחבלים היו נשים שלבשו חגורות נפץ.
לאחר מצור בן יומיים וחצי, פרצו יחידות רוסיות מיוחדות לתיאטרון, לאחר שהזרימו גז מרדים המבוסס על סם האופיום למערכת האוורור של התיאטרון. רשמית, התוצאה הייתה מותם של 39 מהטרוריסטים, ושל 129 מבני הערובה (כולל תשעה זרים), כולם, חוץ משניים, מתו משאיפת הגז. שני בני ערובה מתו מירי החוטפים.
שישה מהמחבלים נידונו לשמונה עד 22 שנות מאסר. אחד ממארגני הפיגוע, שאמיל בסאייב חוסל על ידי פס"ב בקיץ 2006. בדצמבר 2014 נעצר מתכנן נוסף בשם חסן זקאייב, שהיה בדרכו לחצי האי קרים וברשותו מסמכים מזויפים. הוא היה מבוקש על ידי שירותי המודיעין הרוסיים במשך 12 שנה. הוא מוחזק בכלא לפורטובו.
אלימלך בר-שאול
הרב אהרן אלימלך בר-שאול (תרע"ג – תשכ"ה, 1913–1964) היה רב העיר רחובות ומחבר ספרי הגות יהודית, אמונה ומחשבה.
חייו
נולד בירושלים למשפחת שאולזון החב"דית. גדל בשכונת קריית משה. למד בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון. התקרב לראי"ה קוק ונהג להשתתף בסעודה שלישית שערך בישיבת מרכז הרב. מסר שיחות מוסר לקבוצה מתלמידי ישיבת חברון שהייתה מעוניינת לשמוע שיעורים ושיחות מוסר בעברית דווקא ולא ביידיש כפי שהיה נהוג שם אז. רוחה של ישיבת חברון ניכרת בספריו ויש ממאמריו המהווים, במידה רבה, עיבודים של שיחות הסבא מסלבודקה, רבי נתן צבי פינקל, ששמע, כנראה, מהרב מאיר חדש.
בשנת ה'תש"א נישא והתגורר בירושלים. בשנת תש"ג נבחר לרב של שדה יעקב, ובשנת תש"ט עבר ללמד בישיבת קלצק ברחובות, שהתאחדה מאוחר יותר לישיבת הדרום. לרחובות הגיעו עמו גם כמה מתלמידיו בישיבת חברון.
בקיץ ה'תשי"א (1951) מונה לרבה הראשי של רחובות . פעל לחיזוק היהדות בעיר, ובפרט שמירת השבת במרחב הציבורי. קיבץ סביבו חוג זוגות צעירים ויזם את הקמתו של בניין הרבנות, שאותו שאף להפוך למרכז רוחני הכולל ספריה תורנית עשירה. לימד בישיבת כרם ביבנה ובישיבת הדרום. כיהן כחבר בוועדה לענייני חינוך של הרבנות הראשית ועסק רבות בענייני חינוך. היה חבר בחבר הרבנים של הפועל המזרחי ובמקביל בחבר הנאמנים של החינוך העצמאי של אגודת ישראל. אנשי הקיבוץ הדתי התייעצו בו רבות. נמנה עם הכותבים באנציקלופדיה התלמודית.
באמצע שנות ה-50 נתגלעו מתחים בינו ובין הרב יואל קלופט שכיהן כדיין בעיר, בין השאר בנוגע למינוי שוחטים והקמת בתי ספר דתיים. בעקבות זאת, בקיץ תשי"ז (1957) הודיע הרב בר שאול על התפטרותו, אולם הרבנים הראשיים הרב הרצוג והרב נסים סירבו לקבלה, וכעבור זמן קצר הורו על העברת הרב קלופט מתפקידו . בתגובה דרשו מועצת גדולי התורה והרב יחזקאל סרנא שלא להעבירו את הרב קלופט מתפקידו, אולם בסופו של דבר הוא עבר לכהן כאב בית דין בחיפה.
נפטר בפתאומיות בי' בחשוון ה'תשכ"ה בגיל 51 מהתקף לב. על שמו רחוב בעיר רחובות. קרויים על שמו גם בניין הרבנות בעיר וכולל אברכים מרכזי, הוותיק והגדול בעיר.
עמדותיו
כחניך סלבודקה, הדגיש את גדלות האדם, את יכולותיו ואת חובתו להמשיך ולהתעלות במשך חייו. הסתייג מרעיון הצמחונות, מחשש שיוביל להשוואה בלתי רצויה בין האדם לבעלי החיים ולהקטנת ערך האדם. בנוגע ללימוד התורה אמר: "תפרש את התורה כמיטב הבנתך ובכל שיטה הנראית לך נכונה – ובלבד שנקודת המוצא שלך היא האמונה השלמה בתורה מן השמים".
כאשר נשאל על היחס בין התורה למדע השיב כי קביעותיו של המדע הן בגדר ספק, בעוד האמת התורנית היא ודאית. ראה ערך חיובי בעבודה ובמלאכה ועודד את העוסקים בה.
את הכפירה שייך לתחום המידות והתכונות, כמקובל בקרב בעלי המוסר. את חוקי הקורבנות הסביר כביטוי חיצוני לרגש הפנימי כלפי הבורא, הדומה ביסודו למחוות הנהוגות בין בני אדם, כנתינת פרחים או הענקת שי. בדרך דומה פירש את הרצון להחמיר מעבר לדרישות ההלכה כהבעה של רגש האהבה כלפי ה', הדומה ביסודו לאהבה שאותה רוחש אדם לבני משפחתו ולחבריו. את ערכי הצניעות, בייחוד את חובת כיסוי ראשה של האישה, נימק בצורך הפנימי להימנע מחשיפה פומבית של דברים שכלפיהם חש האדם רגש אישי עמוק ואינטימי. כמי שחי בתקופה שבה תפסו הרעיונות השיתופיים מקום מרכזי, הוא מתייחס גם לשאלת הרכוש הפרטי. הוא מצביע על כך שבמקורות ניתן למצוא הן את הגישה המחייבת את השמירה עליו והן הרואה בו חריגה מטבע הבריאה.
כתב כי השואה באה מהקב"ה שכבר הזהיר בתורה מפני אסונות העלולים להתחולל. מדינת ישראל הייתה בעיניו הזדמנות גדולה שעליה יש לשמוח ולברך. את העשורים הראשונים של המדינה, ראה כפתחה של תקופה רבת סיכויים מחד גיסא וסיכונים מאידך גיסא. עם זאת, התנגד לנוהג שהחל מתגבש בבתי הכנסת של הקיבוץ הדתי, לקרוא בתורה ובהפטרה בברכה ביום העצמאות, מסיבות הלכתיות.
ספריו
חיבר ספרי מחשבה והגות המושפעים, כאמור, משיטת המוסר נוסח סלבודקה, מהגות הראי"ה קוק ועוד. לשונו פיוטית ועם זאת בהירה. חיבוריו יצאו בכמה וכמה מהדורות, בעיקר בהוצאת המכון התורני אור עציון. מכתביו בהלכה נדפס מעט בקבצים שונים. חלק מכתביו ההגותיים עדיין לא נדפס.
משפחתו
היה נשוי לרבנית יעל (הינדא פייגא) בר-שאול לבית ברמן, ילידת דווינסק.
גיסו (אחי אשתו) הוא הרב מרדכי שלמה ברמן, ראש ישיבת פוניבז' לשעבר.
חתנו הגדול הוא הדיין הרב בנימין בארי. חתן נוסף הוא הרב אביגדור שילה, ר"מ בישיבת ההסדר "אור עציון". אחד מנכדיו הוא איש הדרכת וידיעת הארץ אלידע בר-שאול.
איבון בישופ
איבון מיליסנט מהאלה בישופ (אנגלית: Yvonne Millicent Mahala Bishop; נפטרה ב-2015) הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית. היא נודעה בזכות הספר הקלאסי שכתבה על ניתוח רב משתני של נתונים קטגוריים (בשיתוף פעולה עם סטיב פיינברג ופול הולנד), וכן בזכות מחקריה על האפקטים הבריאותיים של חומרי הרדמה וכן של זיהום אוויר.
קריירה
לא נותר מידע רב על תחילת דרכה של בישופ במדע. היא קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת הארווארד ב-1967. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בניתוח לוחות שכיחות רב ממדיים, בהדרכתו של פרדריק מוסטלר. בזמן לימודיה הייתה מעורבת גם במחקר על האפקטים הבריאותיים של חומרי הרדמה, ולצורך זה שהתה זמן מה בסטנפורד.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט היא עבדה במכון לחקר הסרטן בילדים, וכן הייתה חברת הסגל האקדמי של בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד, שם היא הובילה מחקר רב השפעה שבדק את ההשפעה של זיהום האוויר על בריאות הציבור. במהלך עבודתה שם הניחה את היסודות של תאוריית המודלים הלוג-ליניאריים לניתוח משתנים איכותיים. ב-1982 עברה לוושינגטון שם עבדה במשרד האנרגיה של ארצות הברית.
בישופ נבחרה לעמיתה של האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1975.
אליפות צרפת הפתוחה 2009
אליפות צרפת הפתוחה 2009 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-24 במאי והסתיימו ב-7 ביוני. זו הייתה האליפות ה-108 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה 10,010 אלף $.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו. להלן ה-16 הראשונים של הדירוג:
מנצח תחרות בשנים 2005-2008 רפאל נדאל הודח בסיבוב הרביעי. במשחק הגמר רוג'ר פדרר נפגש רובין סודרלינג  וניצח ב-3 מערכות. בעקבות הניצחון הוא השלים גראנד סלאם. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות וימבלדון.
תחרות הנשים
מנצחת תחרות 2008 אנה איבנוביץ' הודחה בסיבוב הרביעי. במשחק הגמר סבטלנה קוזנצובה נפגשה עם דינארה סאפינה  וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2008 פבלו קואבס ולואיס אורנה ( הודחו בסיבוב השלישי. במשחק הגמר לוקאש דלוחי  ולאנדר פאיס  נפגשו עם הזוג הלא מדורג וסלי מודי  ודיק נורמן  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2008 אנבל מדינה גאריגס ווירחיניה רואנו פסקואל נפגשו במשחק הגמר עם ויקטוריה אזרנקה  וילנה וסנינה  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
מזוג מנצחי תחרות 2008 רק בוב בריאן השתתף בתחרות. במשחק הגמר ליזל הובר ובוב בריאן  נפגשו עם הזוג הלא מדורג ואניה קינג  ומרסל מלו  וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברולאן גארוס
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון הוא ניצח ב-4 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם מרין צ'יליץ' מקרואטיה שהיה מדורג מס' 13 והפסיד לו ב-3 מערכות.
אנדי רם השתתף בתחרות זוגות גברים לצד מקס מירני מבלארוס והם דורגו במקום ה-7 בתחרות זוגות גברים. הם הפסידו בסיבוב הראשון.
יונתן ארליך השתתף בתחרות זוגות גברים לצד רוהן בופנה מהודו והם הודחו בסיבוב הראשון לאחר הפסד בשתי מערכות.
אנדי רם שיחק בתחרות זוגות מעורבים לצד נטלי דשי מצרפת. בסיבוב הראשון והשני הם ניצחו בשתי מערכות. בסיבוב השלישי הם נפגשו עם הזוג שהיה מדורג מס' 4 בתחרות והפסידו בשתי מערכות.
החטא ועונשו
עלילה
הרומן עוסק בסטודנט לשעבר, רודיון רומנוביץ' (רומניץ') רסקולניקוב, שרוצח מלווה בריבית זקנה. עם זאת, החלק העיקרי של העלילה מתרחש בנפשו של הגיבור רסקולניקוב ובמאבק המתחולל בנפשו בין צד ההיגיון לצד הרגש. בתחילת הרומן מתכנן רסקולניקוב את הרצח לפרטי פרטים על מנת לבצע את הרצח המושלם, אך בזמן הרצח משתבש כל אשר יכול היה להשתבש, ורסקולניקוב רוצח גם את אחותה של המלווה בריבית, שנקלעה לדירה במקרה.
לאחר מכן נופל רסקולניקוב למשכב, ומשהוא מחלים הוא לוקה בפרנויה ובטוח שכולם חושדים בו במעשה הרצח. הרומן מתאר את תהליך ההידרדרות הנפשית של רסקולניקוב, ואת חיפושיו אחר ישועה, שמגולמת בדמותה של סוניה, המייצגת את החמלה האלוהית, שבה מוצא לבסוף רסקולניקוב את גאולתו, אך רק לאחר שהוא מתוודה על פשעו ונשפט למאסר. עם זאת, רסקולניקוב אינו מביע חרטה על עצם נטילת החיים, וסבור כי טעותו היחידה היא בזה שלא עמד בלחץ הנפשי של מעשיו, ואם היה חזק יותר, היה רשאי להרוג מבחינה מוסרית.
הרומן לא מתמקד במעשה הרצח עצמו ובחקירת המשטרה, אלא בהשפעות הפסיכולוגיות של הרצח על רסקולניקוב, ובחיפושיו אחרי המניע שלו לרצח, שאינו ברור לו לגמרי - בתחילה חושב שרצח בשביל הכסף, כדי שיוכל לפתח קריירה, ולבסוף מסיק שרצח כדי להוכיח לעצמו שהוא רשאי לרצוח מחמת עליונותו. כמו כן, מציג הרומן את דמותה של החברה הרוסית באותה תקופה באמצעות מספר רב של דמויות משנה, וזאת על מנת למתוח ביקורת ולדון בנושאים רבים, כגון אלכוהוליזם, צדקה, חיי משפחה, מוסרנות, בדידות ואתאיזם. כמו כן הרומן מתאר באופן מקורי את העימות הפסיכולוגי בין רסקולניקוב לבין החוקר המיוחד שמונה לחקור את הפרשה.