cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלפרד לוי
ביוגרפיה
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה החלה האנטישמיות בגרמניה לגבור. האנטישמים התאחדו עם לאומנים אחרים בניסיון להאשים את היהודים בתבוסת גרמניה. הגברת האפליה לא הייתה המקור היחיד לקושי בחייו של לוי. בשנת 1916 החל לאבד את הראיה בעין אחת, וראייתו הידרדרה עד שבשנת 1920 התעוור לחלוטין בעין זו. בשנת 1928 עבר ניתוח כושל אשר פגע גם בעינו השנייה. לוי התמודד בהצלחה עם ההידרדרות הבריאותית ועם עליית האנטישמיות מהן סבל עד עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933.
ב-7 באפריל 1933, לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אשר הורה לכל היהודים במקצועות ההוראה, ובכללם פרופסורים באוניברסיטאות, להתפטר מתפקידם. בשל כך, בספטמבר 1933 התפטר לוי מתפקידו כפרופסור באוניברסיטת פרייבורג.
בשנותיו האחרונות כתב 11 ביוגרפיות על גדולי עולם שהיו עיוורים, הספר ראה אור לאחר מותו.
ב-25 בינואר 1935 הלך לוי לעולמו בגיל 61 לאחר ניתוח. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בפרייבורג. אשתו, תרזה, התאבדה ב-22 באוקטובר 1940 בשל מאורעות השואה.
לוי היה קרוב משפחה של אברהם הלוי פרנקל, והייתה לו השפעה רבה על הקריירה של פרנקל בשלביה הראשונים. לוי היה זה ששכנע את פרנקל לנסוע ללמוד במרבורג, ועזר לפרנקל לפרסם את עבודתו המוקדמת.
באפריל 2003 הציב האמן גונטר דמניג אבני נגף לזכר לוי ואשתו מחוץ לביתם ברייכסגרפנשטראסה 14 בפרייבורג.
קרב אגר פלרנוס
קרב אגר פלרנוס היה קרב שהתרחש במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודו של פאביוס מאקסימוס, לבין כוח קרתגי תחת פיקודו של חניבעל ברקה. הרומאים טמנו מלכודת לחניבעל, אולם חניבעל ביצע תרגיל מבריק וחמק מהם באבדות קלות יחסית.
רקע
כעבור עשרה ימים מקרב טראסימנוס הגיע חניבעל אל חופי הים האדריאטי. היה זה אזור פורה למדי, פוליביוס טוען שחניבעל לקח בדרכו שלל כה רב עד שהצבא התקשה לשאת אותו. הוא גם מציין שכאשר חניבעל כבש עיר הוא הורה לטבוח את כל הגברים. חניבעל נתן לחייליו זמן לנוח ודאג שיטפלו בסוסים החולים. הוא גם דאג להשיג לחייליו נשק חדש מהשלל שנלקח מהרומאים. ומכיוון שחנה על החוף הוא גם הצליח להעביר ידיעות לקרתגו על ניצחונותיו. ידיעות אלו התקבלו בהתלהבות בקרתגו, שכן במקביל המערכה בספרד התנהלה לרעתה. לאחר מכן התקדם חניבעל אל איאפיגה (כיום אפוליה), אזור זה היה מחולק בין שלושה שבטים גאליים, הדאוניים, הפאוקטיים והמסאפיים. חניבעל פלש אל ארץ הדאוניים, והשחית באופן שיטתי את המושבה הרומאית לוקריה (כיום לוצ'רה). טיטוס ליוויוס טוען שחניבעל נכשל בכיבוש העיר ספולטום (Spoletum), אולם סופרים אחרים אינם מזכירים את המאורע, ולכן סביר יותר להניח שהקרב על ספולטום היה לא יותר מפשיטה קטנה שערך אחד מקציניו של חניבעל.
בינתיים פאביוס הדיקטטור החדש הבין שחייליו של חניבעל עדיפים על החיילים הרומאים בקרב. לפיכך הוא החליט להימנע מכל קרב ישיר עם חניבעל, ולנצל את היתרונות שהיו לרומאים, אספקה בלתי מוגבלת ומספר חיילים גדול. כדי להחליש את חניבעל הוא החליט לנקוט בטקטיקה של אדמה חרוכה. הוא יצא עם ארבעה לגיונות, יחד עם המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס חנה באיקאי (כיום טרויה) מרחק של שישה קילומטרים מצבאו של חניבעל. כאשר שמע חניבעל על כך מיהר והוציא את חייליו מחוץ למחנה, אולם משראה שהרומאים לא יוצאים לקרב החזיר את חייליו. מאז פאביוס עקב תמיד אחרי חניבעל, ומכיוון שנהנה מאספקה בלתי מוגבלת לא התיר לחייליו לעצור ולאסוף מזון. הוא עשה זאת כדי שכל החיילים יישארו מלוכדים כגוף אחד. מכיוון שהכיר היטב את האזור הוא תמיד תפס את העמדות הנוחות לפני שחניבעל הגיע אליהן, ולקח בשבי או הרג חיילים של חניבעל שיצאו מהמחנה לאסוף ציידה. טקטיקה זו זכתה לכינוי "האסטרטגיה הפביאנית", אולם החיילים ובייחוד המגיסטר אקוויטום מינוקיוס לא אהבו אותה. החיילים כינו את פאביוס בבוז "מורו של חניבעל", ומינוקיוס דחק בו לצאת לקרב.
הקרב
חניבעל ניסה להתגרות בפאביוס על ידי כך שפשט על המושבה הרומית בנוונטום (כיום בנוונטו). על פי פוליביוס חניבעל לכד עיר בשם "ונוסיה" (Venosia), מיקומה של עיר זו אינו ידוע. ליוויוס מזכיר שחניבעל כבש עיר אחרת בשם "טלסיה" (Telesia), שנמצאה כ-36 ק"מ מבנבנטום. פאביוס כדרכו לא הגיב. חניבעל שראה זאת החליט לפשוט על אזור "אגר פלרנוס", שהיה מקום פורה ועשיר. חניבעל הסיק שגם אם פאביוס לא יתקוף, לפחות בעלות הברית של רומא יבינו שרומא אינה יכולה לספק להם הגנה ויערקו לצד שלו. הוא אסף כמות גדולה מאוד של שלל, ורצה להביא אותו אל מקום שבו יוכל לאחסן אותו לקראת החורף המתקרב.
חניבעל צעד באזור שאותו איש מאנשיו לא הכיר, ותושבי המקום דיברו בעגה שחייליו התקשו להבין. על פי המסופר הוא ביקש ממורי הדרך שלו להוביל אותו אל קאסינום (קאסינו של ימינו), אולם מורי הדרך לא הבינו את כוונתו והובילו אותו אל קאסילינום. מורי הדרך הובילו אותו דרך עמק המוקף הרים מכל עבר, שרק שתי כניסות היו אליו. פאביוס שניחש שחניבעל יעבור במקום זה החליט לסיים את המלחמה אחת ולתמיד, הוא הציב 4,000 חיילים בשני המעברים, שמיקומם המדויק שנוי במחלוקת. לא ברור מה אירע לאחר מכן, לטענת פוליביוס חניבעל ניחש את המלכודת והתכונן לה מראש. אולם פלוטרכוס טוען שפאביוס פתח בהתקפה והרג כ-800 מאנשיו של חניבעל לפני שהלה הבין מה קורה.
מכל מקום כאשר חניבעל הבין את שאירע הוא הורה לצלוב את מורי הדרך, ואז ציווה על אנשיו לנוח ולאכול היטב, ולאחר מכן הורה לאחד מקציניו עזרובעל שמו להכין 2,000 שוורים מהאספקה, וכן לפידים רבים ככל האפשר. כשהגיע הלילה הורה חניבעל לקשור את הלפידים לקרני השוורים, ולשלוח אותם אל הרומאים. כמו כן אפיאנוס טוען שחניבעל רצח 5,000 שבויים, כדי שהללו לא יזהירו את הרומאים מפני התרמית. כשהרומאים ראו את השוורים, התבלבלו וסברו שאלו הקרתגים. הם הטילו בהם את חניתותיהם, ולאחר מכן ניסו להיאבק בהם. בינתיים האש החלה לאכל את קרני השוורים, שהחלו להשתולל ולרמוס את החיילים הרומאים המבולבלים. חניבעל ניצל את ההסחה ויצא מהמעבר מתחת לאפם של הרומאים.
אולם מספר שוורים נפלו בידי הרומאים שהבינו את התרמית. פאביוס החליט להמתין עד עלות השחר, ולאחר מכן הורה לחייליו לרדוף אחרי חניבעל. הוא הצליח להדביק את המאסף שלו והתפתח קרב. אולם חניבעל שלח לאחור את חיילי העילית שלו שהכריחו את הרומאים לסגת.
השפעות
המאורע הכפיש לחלוטין את שמו של פאביוס ברומא. חניבעל ניצל זאת, וכדי להגביר את הזעם על פאביוס הורה לחייליו לשרוף את כל האדמות הרומאיות שייתקלו בהן, פרט לאדמותיו של פאביוס, ואף הורה להעמיד עליהן שומרים כדי שלא יגנבו מהן דבר. פאביוס הסכים לעשות הסכם החלפת שבויים עם חניבעל. על פי ההסכם כנגד כל שבוי רומאי יקבל חניבעל שבוי קרתגי, ואם יהיו לצד מסוים יותר שבויים מלצד השני אז כנגד כל שבוי ישלם הצד השני 250 דינרים. לחניבעל היו 240 שבויים יותר מלפאביוס, אולם הסנאט שכעס על ההסכם סירב לשלוח את הסכום לפדיונם. בלית ברירה שלח פאביוס את בנו לרומא כדי שימכור את קרקעותיו ובכסף הזה פדה את השבויים.
לאחר ניצחון קטן של מינוקיוס בקרב גרוניום, הוחלט למנותו כ-"דיקטטור עמית" שווה זכויות לפאביוס, דבר שלא נעשה מעולם ברומא.
רבאח
רבאח הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
בוצ'ר
בוצ'ר (באנגלית: Boucher) או בּוּצ'ר (באנגלית: Butcher) הוא שם משפחה שמשמעותו קצב.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דיר-לה-דה
מקור
השיר דיר-לה-דה היה פופולרי בקרב הימאים ושולי הספוגים באי קלימנוס. מילות השיר הכילו דברי עידוד לצוללנים שעלו מן הים, והוא נועד להשאיר אותם ערים כדי שלא ייפגעו ממחלת הצוללנים.
אחת הגרסאות המוקדמות של השיר הוקלטה בשנת 1965 על ידי פאנדליס גיניס, אחד משולי הספוגים באי קלימנוס.
בשנת 1969 הקליט זמר המחאה דיוניסיס סבופולוס, יליד סלוניקי, גרסה לשיר. הוא נתבע על ידי גיניס על הפרת זכויות יוצרים, אך בית המשפט פסק כי זהו שיר עממי לאחר שהובאו בפניו עדויות של אמנים שהכירו את השיר שנים רבות לפני כן.
בעקבות המשפט זכה השיר לפרסום רב, והוקלט על ידי אמנים יווניים רבים. ביצועים אלה נחשבו לאקט של מחאה פוליטית נגד המשטר הצבאי ביוון, ששימש דוגמה גם לאמנים אחרים בפנייתו אל הפולקלור לשם כך.
גרסאות נוספות
באפריל 1970 הקליטה דלידה גרסה לשיר זה באיטלקית, צרפתית, גרמנית ואנגלית. גרסתה של דלידה נקראה "darla dirladada" והתפרסמה בעולם כולו. באותה שנה הקליט טריפונס גרסה לשיר זה בשם "דיר-לה-דה" שהפכה ללהיט ענק בישראל ומושמעת עד היום. טריפונס שר את השיר גם בסרטו של ג'ורג' עובדיה, "אריאנה".
במהלך השנים הוקלטו גרסאות רבות לשיר על ידי זמרים וזמרות במדינות רבות, בהן צ'ילה, הולנד, מקדוניה הצפונית, פינלנד ורומניה. אחת הגרסאות שהצליחה במיוחד במצעדי הפזמונים היא גרסת טכנו שהוקלטה בצרפת בשנת 1993.
בשנת 2002 הקליטה דנה אינטרנשיונל גרסה הומוריסטית בעברית בשם "מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)" שנכללה באלבום, החלום האפשרי (2002). חלקים מהשיר "דיר-לה-דה" מופיעים גם בסוף השיר "אש" של ליאור נרקיס.
ג'ון פיטר אלטגלד
ג'ון פיטר אלטגלד (באנגלית: John Peter Altgeld; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-20 בשנים 1893–1897. הוא היה מושל אילינוי הדמוקרט הראשון שכיהן מאז 1857. כדמות מובילה בתנועה הפרוגרסיבית, חתם אלטגלד על חוקים שנגעו לבטיחות וגיהות בתעסוקה ולהעסקת ילדים, העניק חנינה לשלושה מבין המורשעים באירועי היימרקט, וב-1894 דחה קריאות לשבור את שביתת פולמן באמצעות שימוש בכוח. ב-1896 הוא היה מנהיג האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, והתנגד לנשיא גרובר קליבלנד ולאגף "דמוקרטי הבורבון" שהוא הנהיג במפלגה. בבחירות לכהונה שנייה שהתקיימו באותה שנה הוא נוצח במערכת בחירות אינטנסיבית ומרה.
אלטגלד נולד בגרמניה וגדל בחווה בהמערב התיכון של ארצות הברית. לאחר תפקיד שמילא בצבא האיחוד במלחמת האזרחים כנער, הוא למד משפטים במיזורי, כשבמקביל הוא עבד עבודה פיזית, והיה מעורב בפוליטיקה הפרוגרסיבית. בסופו של דבר הוא פתח משרד עורכי דין בשיקגו, והיה ליזם נדל"ן, ולשופט מקומי לפני שנבחר למשרת המושל. בריאותו הייתה לקויה רוב הזמן, והוא נפטר בגיל 54 בעת שעבד במשרד עורכי הדין של קלרנס דרו.
ראשית חייו
ג'ון פיטר אלטגלד נולד בשם יוהאן וילהלם אלטגלט (Johann Wilhelm Altgelt) בעיירה סלטרז (Selters) שבדוכסות נסאו, כבנם הבכור של ג'ון פ. ומרי אלטגלד. כשהיה בן שלושה חודשים היגרה המשפחה לארצות הברית. הם התיישבו בחווה ליד מנספילד, אוהיו. בגיל 16 עזב אלטגלד את הבית כדי להתגייס לצבא האיחוד. הוא שיקר בקשר לגילו, והתגייס לרגימנט הרגלים ה-164 (המשמר הלאומי) של אוהיו. הרגימנט של אלטגלד שירת בווירג'יניה כיחידת עתודה, ביצע משימות סיור, והשתתף רק בקרב אחד. אלטגלד עצמו כמעט ונפטר כתוצאה ממחלה. לאחר המלחמה הוא עבד בחווה של אביו, למד באופן עצמאי בספרייה של שכנו ובבית ספר פרטי בלקסינגטון, אוהיו, ובמשך שנתיים לימד בבית ספר.
לאחר תקופה קצרה של לימודים בסמינר של אוהיו, עבר אלטגלד למיזורי, ולמד משפטים. במקביל הוא עבד בצוותים נודדים של סלילת מסילות ברזל. בשל מזג האוויר והעבודה הקשה הוא חלה, ונדד לקנזס ולאיווה לפני שהתיישב ליד סוואנה, מיזורי, שם הוא עבד כמורה וכפועל חווה. הוא החל אז גם ללמוד משפטים במשרד עורכי דין פרטי, וב-1871 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז אנדרו. בסוואנה החל אלטגלד להיות מעורב לראשונה בפוליטיקה. הוא שימש כפרקליט העירוני ונבחר כפרקליט המדינה במחוז. לאחר שלוש שנים בשני התפקידים הוא התפטר.
ב-1875 עבר אלטגלד לשיקגו מתוך תקווה להמשיך את הקריירה המשפטית שלו שם. מעת לעת הוא ביקר בביתו באוהיו. ב-1877 הוא נשא לאישה את אמה פורד. נישואיהם היו מאושרים, אך לא נולדו להם ילדים.
אלטגלד היה למיליונר, וכאשר הוא התמודד בבחירות על משרת המושל כבר היו בבעלותו שישה בניינים בשיקגו.
ראשית הקריירה הפוליטית
שמו של אלטגלד, לדבריו של ההיסטוריון פיליפ דריי, "הוא שם נרדף לשחר העידן הפרוגרסיבי". המשרה הציבורית הראשונה שהוא שימש בה הייתה הפרקליט העירוני של סוואנה, מיזורי, שבמסגרתו הוא כתב מחדש קובץ תקנות. במיזורי היה אלטגלד מעורב בפעילות תנועת הגריינג' והמפלגה הדמוקרטית, וב-1874 הוא נבחר כפרקליט המחוז. כפי שהוא כתב מאוחר יותר, עד מהרה הוא התאכזב ממערכת המשפט הפלילי והתפטר לאחר שנה אחת.
ב-1884 החליט אלטגלד להתמודד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מול חבר הקונגרס המכהן ג'ורג' אדמס במחוז הבחירה הרביעי לקונגרס של אילינוי. באותה שנה הוא פרסם מאמר על רפורמה במערכת העונשין שכותרתו הייתה "מנגנון הענישה שלנו וקורבנותיו". במאמר הוא טען שבמקום ליצור פושעים משוקמים, הכליאה יוצרת פושעים קשוחים יותר. אף על פי שמצביעי המחוז היו בעלי נטייה רפובליקנית, נוצח אלטגלד בבחירות על ידי אדמס בהפרש של 8 אחוזים בלבד (54 מול 46), תוצאות טובות יותר בהשוואה לאלו שהשיג הדמוקרט הנודע למברט טרי שנתיים קודם לכן. כפי שנזכר אחד ממנהיגי הרפובליקנים, "הוא [אלטגלד] לא נבחר, אך הוועד המנהל שלנו היה די מפוחד משיעור ההצבעה בעדו".
ב-1886 נבחר אלטגלד לבית המשפט הגבוה של מחוז קוק, בו הוא כיהן על כס השיפוט עד 1891. באותה שנה הוא התמודד ללא הצלחה מול מושל אילינוי לשעבר, ג'ון פאלמר כאשר ביקש מהאספה הכללית של אילינוי לבחור בו למושב בסנאט של ארצות הברית.
הבחירות של 1892
בבחירות למשרת מושל אילינוי של 1892 הוצג שמו של אלטגלד כמועמד הדמוקרטים. אחד המכשולים בדרכו לקבל את המועמדות היה פאלמר, שעדיין היה מריר כלפיו כאשר הוא קרא עליו תיגר בבחירות לסנאט שנה קודם לכן. כמי שנחשב לאחד מזקני המפלגה באילינוי, התנגדותו של פאלמר לאלטגלד הייתה כבדת משקל. תומכו של אלטגלד, מייקל מקדונלד, העביר לפאלמר הבטחה ריקה מתוכן, שאם הוא לא יתנגד למועמדותו של אלטגלד, הדמוקרטים במחוז קוק יתמכו בו למועמדות המפלגה בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
מועמד נוסף שביקש לקבל את מועמדות הדמוקרטים היה ג'ון בלאק. מועמדים פוטנציאליים נוספים שוכנעו שלא להתמודד. לדוגמה, חבר בית הנבחרים המדינתי, ג'יימס קוקרל, שוכנע על ידי קלרנס דרו לוותר על תוכניותיו להתמודד. ב-23 בפברואר כבר דווח שבלאק פרש מהמרוץ, ובכך נותר אלטגלד כמתמודד היחידי שביקש לקבל את מועמדות המפלגה. בוועידת המפלגה המדינתית, שהתקיימה בספרינגפילד, זכה אלטגלד במועמדות הדמוקרטים כבר בסבב ההצבעה הראשון.
תומכיו כינו אותו "ידיד העניים". בבחירות הכלליות הוא התמודד מול המושל הרפובליקני המכהן הפופולרי, ג'וזף פייפר. אלטגלד עבר ברחבי אילינוי במסע נאומים נמרץ. הוא תקף את השימוש שעשה פייפר בעבודת אסירים למיזמים מדינתיים, ואת הרפורמה שהוא ביצע במערכת החינוך. פייפר לא סתר את ההאשמות של אלטגלד, וכך הם נותרו בתודעתם של המצביעים.
כדי לצמצם את ההשפעה השלילית של יחסיו עם אלטגלד, בעיקר בקרב קהל המצביעים באזורים הכפריים של דרום אילינוי, התפטר מקדונלד באופן זמני מתפקידו בוועד המרכזי של מחוז קוק חודש לפני הבחירות.
אלטגלד ניצח את פייפר בהפרש קל. הוא היה המושל הדמוקרטי הראשון שנבחר באילינוי מאז הבחירות של 1856, הראשון שנולד מחוץ לגבולות ארצות הברית, ותושב שיקגו הראשון.
כהונתו
זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות סבל אלטגלד מהתמוטטות עצבים, וכמעט איבד את חייו כתוצאה מחום גבוה שלקה בו. הוא הצליח להגיע לטקס ההשבעה, אך עלה בידו לשאת רק חלק קצר מנאומו. אף על פי שהחום באולם האספה הכללית היה כה גבוה עד שכמה אנשים התעלפו, אלטגלד, שהיה לבוש במעיל עליון כבד, היה חיוור, ונראה היה שגופו רעד. את המשך הנאום נשא פקיד בית האספה הכללית.
כמושל הוביל אלטגלד את החוקים הפרוגרסיבים ביותר ברמה הלאומית של העסקת ילדים ובטיחות וגיהות בתעסוקה. הוא מינה נשים לתפקידים חשובים בממשלת המדינה, והגדיל באופן משמעותי את השקעת המדינה בחינוך.
שביתת פולמן
ב-1894 התחוללה שביתת פולמן במערכת הרכבות בהנהגתו של יוג'ין דבס. אלטגלד סירב לאפשר לנשיא גרובר קליבלנד לשלוח כוחות פדרליים כדי לדכא את המהומות. הוא כתב לנשיא מכתב בו הוא ציין שהדיווחים על האלימות בהקשר של השביתה היו מוגזמים והזהיר שהאלימות האמיתית תתחיל רק כתוצאה משליחת חיילים. על כל פנים, צו מניעה פדרלי הוצא נגד השביתה, שכהצדקה לכך הייתה ההפרעה שהיא גרמה לפעילות מחלקת הדואר של ארצות הברית, שהייתה אינטרס פדרלי. בכל אופן, המפקח הכללי על הדואר באילינוי, ל. ל. טרוי ציין שלא הייתה שום הפרעה לפעילות הדואר. בצטטו את פרק 4 לחוקת ארצות הברית, שמתיר כניסת כוחות פדרליים לתחומי מדינה בארצות הברית רק במקרה בו מתרחשת בה התקוממות, טען אלטגלד שלא הייתה שום הצדקה חוקית לקבל החלטה לשליחת כוחות צבא להתמודדות עם השביתה. בסופו של דבר, הוא ניצל את ההזדמנות למתוח ביקורת על השימוש לרעה שעשה התובע הכללי של ארצות הברית בצווי מניעה על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן, בכותבו: "החלטה זו מציינת נקודת מפנה בהיסטוריה שלנו בשל העובדה שהיא יצרה צורה חדשה של ממשלה שמעולם לא נשמע עליה בקרב האנשים; והיא ממשלת צווי המניעה... על פי סדר העניינים החדש הזה, הופך בבת אחת שופט פדרלי למחוקק, שופט ותליין". בכל אופן, ב-4 ביולי שלח הנשיא קליבלנד כמה אלפי חיילים לשיקגו ללא אישורו של אלטגלד, צעד שמאוחר יותר אושר על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. התנגדותו של אלטגלד נתפסה כעמדה חריגה מצדו של מושל מדינה באותה תקופה. אלטגלד התנגד לשימוש בכוחות פדרליים, אך הפעיל את המיליציה המדינתית כדי לרסן את השביתה. הוא שלח את כוחות המילציה לשמונה אזורים שונים במהלך השביתה, כולל למאונט אוליב, שם חסמו כורים את מסילות הברזל לשיקגו, פאוריה וסנט לואיס כך שלא התאפשרה העברת פחם.
חנינות
מבחינה היסטורית, זכור אלטגלד בעיקר בשל החנינה שהעניק לשלושת המורשעים באירועי היימרקט שנותרו בחיים (ארבעה נוספים כבר הוצאו להורג, ואחד התאבד בכלא). לאחר שבחן את המקרים שלהם, הוא הגיע למסקנה, שאליה הגיעו גם חוקרים בתקופות מאוחרות יותר, שהיה עיוות דין חמור בתביעות נגדם. אלטגלד הגיע למסקנה שהמשפט נגדם התנהל באווירה של דעות קדומות ושההרשעות היו בלתי ראויות. הוא החליט להעניק חנינה לשלושת האנשים, ובשל כך הוא ניצב בפני מתקפה קשה.
יש הטוענים שבנוסף לממצאים שלו על עיוות דין, אלטגלד גם הונע מתוך רגשות נקמה כאשר העניק את החנינה למורשעי היימרקט. השופט שדן את האנשים, ג'וזף גריי, הוציא פסק דין שבו נמצא שאלטגלד הואשם בבזיון בית המשפט בבית המשפט הגבוה השל מחוז קוק. אלטגלד נודע כמי ששומר טינה.
עד לסוף 1895 העניק אלטגלד חנינה ל-81 אסירים, ובשל כך כינו אותו העיתונים "ג'ון 'חנינה' אלטגלד" (John "Pardon" Altgeld). במאי אותה שנה השתולל המון לאחר אחד מצעדי החנינה של אלטגלד, כאשר חוואים ביצעו לינץ' בשני אנסים בדנוויל. ביום האחרון לכהונתו, שחרר אלטגלד 66 מורשעים בעבירות חמורות, כולל שבעה רוצחים.
בסך הכל העניק אלטגלד חנינה ל-75 אנשים שהורשעו בזיוף, מעילה, הריגה, פריצה או גנבה; 19 אנשים שהורשעו ברצח; 18 אנשים שהורשעו באונס, אלימות מינית או גילוי עריות; ו-5 אנשים שהורשעו בשוד או בהצתה.
בחירות 1896
שביתת פולמן והחנינות של היימרקט שימשו נגד אלטגלד על ידי יריביו השמרניים. ב-1896 הוא היה פסול מלהתמודד לנשיאות ארצות הברית, שכן הוא נולד מחוץ לגבולותיה, אך הוביל את המאבק נגד מחנהו של קליבלנד. הוא ניתק את קשריו עם קליבלנד ותומכיו השמרניים. אלטגלד תרם לפיצולה של המפלגה הדמוקרטית במהלך הבחירות לנשיאות של אותה שנה לסיעת תומכי ההנפקה החופשית של מטבעות הכסף ולסיעת "דמוקרטי הבורבון". אלטגלד לא תמך בויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד לנשיאות והתלבט אם לתמוך בסעיף "הכסף החופשי" שהיה מרכזי במסע הבחירות של ברייאן. המגזין Harper's Weekly הזהיר שברייאן יהפוך למריונטה של אלטגלד, שאליו הוא התייחס כאל "הקומוניסט השאפתן וחסר המצפון מאילינוי". על כל פנים, ברייאן, שנפגע מההאשמות של הרפובליקנים שהוא היה מריונטה של אלטגלד, נמנע מקשר עם המושל ולא תמך בו.
הרפובליקנים באילינוי ריכזו את מתקפותיהם על אלטגלד. תאודור רוזוולט, בנאום בפני 13,000 אנשי מפלגה מריעים בשיקגו, אמר שאלטגלד היה "אדם שיעלים עין מרצח סדרתי, שיסלח ויעודד את רוב הרוצחים הידועים לשמצה, ושיחליף את הממשלה של וושינגטון ושל לינקולן תמורת ערבוביה אדומה של הפקרות וחוסר יושר דמיוניים ואכזריים כמו הקומונה הפריזאית". אלטגלד ניהל מסע בחירות אנרגטי על אף בריאותו הרופפת, והובס על ידי ג'ון ריילי טאנר.
מועמדויותיו לראשות עיריית שיקגו
אלטגלד טען שהריסון בנה מנגנון פוליטי ושהממשל שלו היה מושחת, ובמרץ 1899 הוא טען בפומבי שממשלו של הריסון היה שותף בגנבה של כספי העיר על ידי בעלי ברית פוליטיים שהיו קשורים למיזמי העבודות הציבוריות של העיר.
בסיום מסע הבחירות שלו, התמודד אלטגלד לראשות העיר כמועמד של "מפלגת הבעלות העירונית". הוא סיים שלישי בבחירות, לאחר שזכה ביותר מ-15 אחוזים מהקולות, אך לא היה בידו להשיג את מטרתו הכמוסה, להביס את קרטר הריסון.
ב-1901 ניסה אלטגלד שוב לקרוא תיגר על הריסון בהתמודדות על המועמדות לראשות העיר מטעם הדמוקרטים, ניסיון כושל שלא צלח.
שנותיו האחרונות
המחלה שממנה סבל מאז מלחמת האזרחים, גרמה לאלטגלד למוגבלות בתנועה בעת שכיהן כמושל, והוא התקשה ללכת. הוא איבד את כל רכושו למעט ביתו שעליו הייתה רשומה משכנתה גדולה, ורק התערבות ידידו ובן חסותו לשעבר, קלרנס דרו, הצילה אותו מחורבן כלכלי מוחלט. בשנותיו האחרונות הוא עבד במשרד עורכי הדין של דרו.
ג'ון פיטר אלטגלד נפטר ב-12 במרץ 1902 כתוצאה מדימום מוחי שבו הוא לקה בעת שנשא נאום לטובת האפריקאנרים בג'ולייט. הוא היה בן 54 במותו. אלפים עברו לפני ארונו כאשר הוא הוצב במבואה של בניין הספרייה הציבורית של שיקגו. דרו ומייסדת בית האל, ג'יין אדמס, ספדו לו. הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שבשיקגו.
אלטגלד השפיע על בנייתם של מבנים בסגנון התחייה הגותית שכונו "טירות אלטגלד" בחמש אוניברסיטאות באילינוי. אחד מהם הוא אולם אלטגלד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שרשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. כיום הבניין משמש כמשכנה של מחלקת המתמטיקה של האוניברסיטה, וקודם לכן היה משכנם של הקולג' למשפטים ושל ספריית האוניברסיטה. שאר ארבעת הבניינים ניצבים באוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל, אוניברסיטת צפון אילינוי, אוניברסיטת המדינה של אילינוי ובאוניברסיטת מזרח אילינוי. בתי הגנים על שם אלטגלד בשיקגו, אחד ממיזמי השיכון הראשונים בארצות הברית, נקראו על שמו של אלטגלד, זאת בנוסף לרחוב בשיקגו.
אינגה הזקן
אינגה הזקן (בשוודית: Inge den äldre) או אינגה סטנקילסון (בשוודית: Inge Stenkilsson, בנורדית עתיקה: Ingi Steinkelsson; מת 1105 בערך) היה מלך שוודיה בשתי תקופות מלוכה במחצית השנייה של המאה ה-11. במקורות האנגליים הוא מופיע גם בשם "אינגולד" (Ingold).
ראשית חייו
אינגה היה בנו של סטנקיל, מלך שוודיה. הוא חלק ככל הנראה את השלטון עם אחיו הבכור, אלסטן סטנקילסון, אך מעט ידוע אם הוא מלך בוודאות. על פי הכרוניקן בן התקופה, אדם מברמן, מת סטנקיל ואחריו מלכו שני מלכים בשם אריק, שנהרגו. לאחר מכן הוזמן אנונד גרדסקה מרוס של קייב, אך הוא הודח עקב סירובו לבצע את טקס הבלוט במקדש שבאופסלה. על פי השערה אחרת היו אנונד ואינגה אותו אדם, כפי שמספר מקורות מזכירים את אינגה כנוצרי אדוק.
במכתב שנשלח מהאפיפיור גרגוריוס השביעי בשנת 1080 הוא מכנה את אינגה "מלך השוודים", אך מכתב מאוחר יותר משנת 1081, הממוען לאינגה ולמלך נוסף שמכונה בו "A" (ככל הנראה אחיו אלסטן או האקאן האדום), הם קרויים מלכי הגותים המערביים. הבדל זה המשקף את השינויים בטריטוריה אינו ברור מאחר ששני המכתבים נוגעים להפצת הנצרות בשוודיה ותשלום מעשר הכמורה לאפיפיור.
הדחתו וחזרתו לשלטון
בשנת 1084 לערך אולץ אינגה להתפטר על רקע חוסר הכבוד שהוא רכש למסורות העתיקות ועל רקע סירובו לנהל את המנהג הפגני של טקסי הבלוט. סוון המקריב נבחר במקומו כמלך. בסאגת האראוור (Hervarar saga) מתוארת עלייתו למלוכה של סוון, הדחתו של אינגה והגלייתו לוסטרייטלנד:
אף על פי כן, אינגה שב לאחר שלוש שנים, הרג את סוון ותבע לעצמו מחדש את הכתר:
סיפור דומה מופיע גם בסאגה על אורקני, אך על פי הדווח שם נשאר סוון בתוך הבית ונשרף למוות:
כששהה אינגה בוסטרייטלנד הוא חי בביורום שליד פולשפינג של ימינו. על פי המסמך "החוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) הוא משל בעוצמה ומעולם לא הפר את החוקים שהתקבלו במחוזות ממלכתו.
שנותיו האחרונות
בשנת 1100 לערך ייסדו אינגה ואשתו מאר (הלנה) את מנזר ורטה, ליד לינשופינג של ימינו. היה זה המנזר הראשון בשוודיה ואחד העתיקים ביותר בסקנדינביה. המנזר השתייך למסדר הבנדיקטינים והוא נוסד על פי הוראותיו של האפיפיור פסקליס השני.
באותה עת התנהלה מלחמה בין אינגה לבין מגנוס השלישי, מלך נורווגיה. ב-1101 הסתיימה המלחמה כאשר נחתם הסכם שלום בקונגהאלה, יחד עם אריק הראשון, מלך דנמרק. בפגישה זו השיא אינגה את בתו מרגרטה למגנוס. בסאגה על מגנוס שבמחזור העולם של סנורי סטורלוסון קיים תיאור מראהו של אינגה:
משפחתו
אינגה נשא לאישה את הלנה. יחד איתה הוא ייסד את מנזר ורטה. בנו של אינגה, ראגנוולד, מת לפני שעלה בידו לרשת את כתרו של אביו. את אינגה ירשו שני אחייניו, פיליפ אלסטנסון ואינגה הצעיר, בניו של אחיו הבכור, אלסטן סטנקילסון.
לאינגה ולהלנה נולדו ארבעה ילדים:
ביטוח נסיעות לחו"ל
ישנן כמה סוגי פוליסות במסגרת ביטוח נסיעות לחו"ל:
הגר להב
הגר להב (נולדה ב-5 במאי 1966) היא מרצה בכירה וחוקרת במחלקה לתקשורת במכללת ספיר, המתמחה במחקרי עיתונות, מחקר פמיניסטי של המדיה וסוציולוגיה של האמונה, ולשעבר סגן ראש מערכת החדשות של העיתון "הארץ".
ביוגרפיה
את התואר הראשון שלה עשתה להב באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה, והשלימה אותו בהצטיינות ב-1989. במהלך התואר שימשה כעוזרת מחקר של פרופ' אבי בן צבי והחלה לעבוד בדסק החדשות של העיתון "הארץ". להב עבדה בעיתון במגוון של תפקידי עריכה וכתיבה, והייתה בין היתר רכזת כתבים, ראש דסק החדשות, כתבת לענייני משרד ראש הממשלה (בנימין נתניהו בקדנציה הראשונה). תפקידה האחרון בעיתון היה סגן ראש מחלקת החדשות של העיתון, ממנו פרשה בשנת 2000.
בשנת 1999 החלה להב לימודי תואר שני בתוכנית לתקשורת פוליטית, בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בהצטיינות יתרה בשנת 2002. התיזה שלה, "סדר יום תקשורתי ותרבות דומיננטית: המקרה הישראלי", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' גד ברזילי, עסקה בסדר היום של כותרות העיתונים הישראליים המרכזיים במשך 30 שנה. בשנת 2003 זכתה להב בפרס דן דוד לחוקרים צעירים על עבודת התיזה.
בין השנים 2006-2003 למדה להב לתואר שלישי בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתה של פרופ' דפנה למיש. הדוקטורט שלה, "שקופות: פטריארכיה ועריכה בטקסט העיתונאי", עסק באופן שבו העיתונים ידיעות אחרונות, מעריב והארץ סיקרו פרשת אונס קבוצתי בתיכון ברמת השרון ב-1999. המחקר חשף את האופן שבו כל העיתונים, למרות ההבדלים ביניהם, מסגרו את הפרשה באופן פטריארכלי.
החל משנת 2007, להב היא חברת הסגל הבכיר במחלקה לתקשורת במכללה האקדמית ספיר.
פעילות אקדמית ותחומי מחקר
להב נחשבת לחלוצה במחקר פמיניסטי של ייצוג תקיפות מיניות בעיתונות. בעברית התפרסמו שני מאמרים שלה על הנושא - "'מקרה מזעזע': סיקור תקשורתי של תקיפות מיניות בישראל" (2008), ו"'הנאשמת', 'הסיוט' ו'התות המכני'" (2009). שני המאמרים הפכו לאבני יסוד בחקר הסיקור התקשורתי של תקיפות מיניות בישראל, ונלמדים בקורסים רבים באקדמיה.
בנוסף לכך פרסמה להב מאמרים העוסקים בסוציולוגיה של העיתונות בכתבי עת אקדמיים בינלאומיים רבים. חלק ניכר מעבודתה זו נעשתה בשיתוף פרופ' צבי רייך מאוניברסיטת באר שבע. במקביל לחקר העיתונות, מאז 2005 עוסקת להב גם בסוציולוגיה של האמונה, תחום מחקר המתמקד באופנים ובמשמעויות של אמונות, במרחבים חילוניים ודתיים כאחד. במסגרת זו מתמקדת להב בחקר חילונים-מאמינים יהודים בישראל. להב טוענת כי כ-25% מהאוכלוסייה היהודית בישראל מגדירה את עצמה כחילונית, אך גם מאמינה באלוהים, והיא בוחנת את הזהות, מערך האמונות, הפרקטיקות והחוויות של חברי קבוצה זו. היא פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת בינלאומיים על התופעה, ואף הפעילה לתקופה מסוימת בלוג בשם "אלוהים בלי כיפה", שעוסק גם בתופעה.
במכללת ספיר מלמדת להב קורסים תאורטיים על תקשורת, עיתונות, אמונה במרחבים חילוניים ואמונה ותקשורת.
אתי תבל
אתי תבל (נולדה ב-28 באפריל 1985 בבאר שבע) היא מוזיקאית, מנצחת, מעבדת ונגנית אקורדיון ישראלית.
ביוגרפיה וקריירה
תבל היא בוגרת הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע באקורדיון אצל המורה והמנצח ויקטור דרנבוים ובפסנתר אצל רוזה מילמן.
התחילה וסיימה את שרותה הצבאי (2003 - 2005) במעמד של "מוזיקאית מצטיינת" כנגנית אקורדיון.
לימודים
בין השנים 2003–2009 למדה תבל באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים לשלושה תארים שונים: 1. אמנויות הביצוע על אקורדיון כתלמידתו של אמיל אייבינדר 2. החוג להכשרת מורים למוזיקה בפקולטה לחינוך מוזיקלי 3. ניצוח וקומפוזיציה בפקולטה לקומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי. במסגרת זו, הייתה תלמידתו של המאסטרו מנדי רודן לאורך כל שנות לימודיה.
בשנים 2008–2010 המשיכה תבל ללימודים מתקדמים והיא בעלת תואר שני במנהל עסקים מהפקולטה לניהול שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2021 אושרה עבודת הדוקטורט שלה במנהל עסקים עם התמחות באסטרטגיה וניהול אלכ"רים והתמקדות בתורת ניהול מוסדות תרבות. בעבודה זו, ובקודמות לה, היא מפרטת מודל כלכלי אפקטיבי לניהול מוסדות אלו.
החל משנת 2018 תבל היא חברת סגל ומרצה למימון בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב – תואר ראשון, תואר שני, קמפוס אילת, האקדמיה לטיס.
החל משנת 2019 היא מרצה וחברת סגל בחוג לחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי לחינוך.
פעילותה כמנצחת וסולנית
תבל היא נגנית אקורדיון קלאסית, מנצחת ומעבדת ומשלבת ביצירתה סגנונות קלאסיים ואתניים. כיהנה כמנצחת הבית, מעבדת וסולנית אקורדיון בתזמורת האנדלוסית הישראלית ובתזמורת ירושלים מזרח ומערב.
הופיעה כסולנית ומנצחת עם תזמורות בישראל ובהן: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע וסימפונט רעננה.
תבל הופיעה כמו כן בבימות מוכרות מחוץ לישראל כמו מרכז לינקולן בניו יורק ותיאטרו קולון בבואנוס איירס.
תבל ניהלה את מחלקת האקורדיונים בקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע, הייתה המנצחת והמנהלת המוזיקלית של תזמורת האקורדיונים העירונית של באר שבע בקונסרבטוריון וכיהנה כחברה בוועדת היגוי של המרכז למצוינות בחינוך המוזיקלי בבאר שבע.
תבל מופיעה כסולנית אקורדיון במיטב התיאטראות הרפרטואריים: "פיאף”/תיאטרון באר שבע; "סיגל"/הבימה; "בין חברים"/תיאטרון באר שבע; "גורודיש"/התיאטרון הקאמרי; "רווקים ורווקות"/תיאטרון גשר.
אירועים במהלך הקריירה
תומר רזניק
תומר רזניק (נולד ב־1990) הוא פוליטיקאי ישראלי, המכהן כמזכ"ל מרצ מאז מאי 2018.
ביוגרפיה
בין השנים 2015–2011 כיהן כיו"ר צעירי מרצ, ושימש כיועץ פרלמנטרי לחבר הכנסת אילן גילאון.
בבחירות המוניציפליות ב-2013 עמד בראש מטה הבחירות של מרצ בירושלים. ב-2015 שימש כסגן מנהל מטה הבחירות של מרצ לכנסת העשרים.
ב-2015 התמודד לראשונה לתפקיד מזכ"ל המפלגה, אך הפסיד לחבר הכנסת מוסי רז. במאי 2018 התמודד בשנית ונבחר לתפקיד המזכ"ל. בכך הפך לאדם הצעיר ביותר בהיסטוריה של מרצ אשר מכהן כמזכ"ל המפלגה וזאת לאחר שנבחר בגיל 28. בשנת 2019 נבחר רזניק לרשימת 30 הצעירים המשפיעים מתחת לגיל 30 של מגזין פורבס ישראל.
רזניק היה חבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של מרצ ב-2019, ובין מעצבי ההסכמים הקואליציוני עמה עם כניסתה לממשלת ישראל ה-36. גם לקראת דיוני תקציב המדינה לשנים 2021-2022 היה גורם מרכזי במאמצי המפלגה לרכך את חוק ההסדרים בדגש על סוגיות העלאת גיל הפרישה לנשים, שמירה על החקלאות הישראלית והרפורמה ברגולציה.
חיים אישיים והשכלה
נשוי ואב לבן. תושב שכונת יד אליהו בתל אביב.
תומר הוא בוגר לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתוכנית הלימודים הבינלאומית לתואר שני בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב עם התמחות במשפט ציבור בשיתוף בית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
יעקב אליאשברג
יעקב אליאשברג (באנגלית: Yakov Eliashberg; ברוסית: Яков Матвеевич Элиашберг; נולד ב-11 בדצמבר 1946) הוא מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, יליד ברית המועצות.
קורות חיים
יעקב אליאשברג נולד בשנת 1946 בלנינגרד שבברית המועצות. אחיו הוא הפיזיקאי התאורטי גרסים אליאשברג. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לנינגרד בהנחייתו של ולדימיר רוחלין, ובשנים 1972–1979 לימד באוניברסיטת סיקטיווקאר של רפובליקת קומי.
עקב היותו "סירובניק" נאלץ לעזוב את האוניברסיטה, ובשנים 1980–1987 עבד כראש קבוצת פיתוח תוכנה.
בשנת 1988 עבר לארצות הברית, ומאז 1989 הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד.
הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה
הפיגוע באוטובוס בוואדי עארה (נחל עירון) היה פיגוע התאבדות שבוצע ביום רביעי, 20 במרץ 2002, באוטובוס "אגד" שהיה בדרכו בקו 823 מתל אביב לנצרת דרך עפולה, בצומת מוסמוס שבכביש 65 (נחל עירון - ואדי עארה). בפיגוע נרצחו 7 ישראלים ונפצעו 30.
הפיגוע
בסביבות השעה 07:00 בבוקר ה-20 במרץ 2002, בצומת אום אל-פחם עלה על האוטובוס שיצא ב-05:30 לפנות בוקר מהתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, מחבל בן 20 מג'נין שנשלח בידי הג'יהאד האסלאמי. דקות ספורות לאחר מכן, הגיע האוטובוס לצומת מוסמוס והמחבל המתאבד הפעיל את מטען החבלה שנשא על גופו. בפיצוץ נרצחו שבעה ישראלים ונפצעו 30.
אלי סאטלר
ד"ר אלי סאטלר היא דמות בדיונית של מדענית מסרטי פארק היורה מאת מייקל קרייטון, המהווה את אחת הגיבורות הראשיות של הסדרה. היא פלאובוטנאית, החוקרת צמחים פרהיסטוריים המגיעה לפארק היורה בתור. בסדרה היא גם חברה קרובה של ד"ר אלן גרנט (איתו היא חוקרת מאובני דינוזאורים), שבהמשך מתחתנת עם מארק דאגלר ולהם 2 ילדים אך מתגרשת ויוצאת מחדש עם אלן
לורה דרן מגלמת את דמותה של אלי סאטלר בסדרת הסרטים בתפקיד חוזר בסרטים: הראשון, השלישי והשישי.
דמותה של סאטלר בגילום דרן העניק לדרן הכרה בינלאומית רחבה והיא נחשבת לאייקון פמיניסטי בהתנהלותה בעולם המדעי וגם הייתה אחראית לעזור להאמונד לעזוב את הפארק, בו האמין. לפי הצעתו של ספילברג שנועדה להוסיף מתח וריגוש דרן וניל עבדו יחד בתור חברים רומנטיים במקום רק מורה ותלמידה, זאת למרות פער של 20 שנה בין שניהם.
בספרים סאטלר מעולם לא הייתה בקשר עם אלן אלא רק תלמידה מוכשרת שלו. דמותה נוכחת בספר הראשון.
בספר
אלי סאטלר היא תלמידה לתואר שני של גרנט. היא לא נמצאת באותו הרכב איתו. היא מתעכבת על בדיקת סטגוזאורוס ולא טריצרטופס וכן לומדת על צמחים רעילים סביב האגם, אשר עלולים לפגוע בתושבים ולא בדינוזאורים. היא פעילה פחות בספר כשהרבה מפעולותיה בסרט הגיעו מדונלד ג'נארו של הספר. היא מוזכרת בקצרה גם בספר השני, כשהיא עתיד להתחתן עם רופא משיקגו שהיא מרצה לצידו באוניברסיטה.
בסרט הראשון
אלי מופיעה בסרט הראשון כחברתו של אלן גרנט, העובד על חשיפת שלד רפטור במונטנה ושמחה להביא איתו ילדים, כאשר היא מופתעת בדומה לגרנט מהופעתו של האמונד באוהלם ובקשתו שיבחנו את הפארק שלו והם מסכימים. לאחר ההגעה של הצוות לפארק והתחלת הסיור, היא נעצרת לבחון טריצרטופס חולה ומתעכבת לבדיקה של צמח רעיל שנמצא במתחם ולנסות לעזור בריפוי הטריצרטופס. התעכבותה מצילה אותה מהתמודדות שאר הצוות עם הטירנוזאורוס והיא חוזרת למרכז המבקרים עם ד"ר הרדינג. לאחר שהצוות מתעכב היא נוסעת יחד עם רוברט מולדון להציל את הניצולים אך הם מאתרים רק את מלקולם. בשיחה עם האמונד היא שוטפת אותו על כך שיצר "קרקס פרעושים" והוא מבטיח להשתפר להבא. אז היא חוזרת לפארק כדי לאתחל מחדש את תחנת החשמל, לאחר שארנולד ריי לא חוזר. היא נכנסת בגיבויו של מולדון שנטרף בידי רפטורים ומצליחה לחדש את החשמל, אך נאלצת לברוח מרפטורים שברחו פנימה וטרפו את ארנולד, משאירים את זרועו הכרותה מאחור. היא מצליחה לברוח, מתאחדת עם אלן והילדים ומתסגרת לצידם בחדר מחשבים אך נאלצת לטפס איתם למעלה. הרפטורים מצליחים לכתר אותם אך הם ניצלים בזכות הטירנוזאורוס התוקף את הרפטורים והופעתו של האמונד עם רכב הצלה. בדרכם מהמסוק חזרה היא ואלן צופים בשקנאים מעופפים תחתיהם.
בסרט השלישי
אלי מופיעה בסרט השלישי, לאחר נישואיה למארק דגלר, עובד במשרד החוץ האמריקאי, ולה שני ילדים. על אף שלא התחתנה איתו היא עדיין בקשר טוב עם ד"ר אלן גרנט ומזמינה אותו לביתה. יחדיו הם מעלים חוויות קשות על הרפטורים והדרך בה הם תיקשרו כנגדם וכן על המבנה האינטליגנטי שלהם. היא אינה מופיעה לאורך שאר הסרט, אך אלן מצליח להתקשר אל בנה הקטן, צ'ארלי, אשר מעביר את השיחה אליה ומתברר לה שאלן זקוק לעזרה ב"אתר ב". מאחורי הקלעים היא שולחת אל האי (בעזרת הקשרים של בעלה) משלחת הצלה של צבא ארצות הברית. היא לא מופיעה עוד בסרט אך בסוף אלן נשמע מודה לה.
בסרט השישי
אלי חוזרת בסרט השישי, לאחר שהיא התגרשה ממארק, מרגישה חופשייה שוב ומתחילה לעבוד כמדענית קרקע. כשהיא מגיעה לביקור בטקסס לאחר תקיפת ארבה פרהיסטורי מסתורי המעלה חשד שקשור ל"ביוסין". היא מגיעה לבקר את אלן, חברה לשעבר ומזמינה אותו לחשוף את מזימות "ביוסין" בשליטה על אספקת המזון העולמית והוא מסכים. יחדיו הם נוסעים ל"עמק ביוסין" ושם מבקרים את מלקולם, המרצה במבנה ועוזר להם להסתנן למעבדות הסגורות. הם מצליחים לחשוף מספר דגימות מהתבואה המיובאת ומותקפים בידי הארבה. הם מצליחים לברוח ושם נתקלים במייזי, הנמלטת כמותם (כאשר אלי מכירה גם את אמה שרלוט ומיידעת אותה על כך). יחדיו הם עולים על רכבת החוצה מהעמק, אך דודג'סון מכבה את החשמל והם יוצאים החוצה לפארק, שם הם מותקפים בידי דימטרודונים אך ניצלים בידי מלקולם. בבריחתם הם נתקעים במכונית על גזע עץ ומתהפכים ואז נפגשים עם אוון גריידי, קלייר דירינג וקאילה ווטס, מתאחדים ומותקפים בידי גיגאנוטוזאורוס אך מצליחים להימלט ממנו וטסים במסוק הביתה. אלי מצליחה לברוח מהאי, מתאחדת שוב עם אלן ומעידה נגד "ביוסין".
אורימדון
אורימדון (ביוונית: Ευρυμέδων; המאה ה-5 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי שפעל בתקופת המלחמה הפלופונסית.
ביוגרפיה
אביו היה אתונאי בשם תוקליס, לא ידוע דבר על מוצאו או ילדותו.
הוא נזכר לראשונה לאחר קרב סיבוטה, הוא נשלח בראש צי ספינות לעזרת הקרקירים שהותקפו בידי הקורינתים. השייטת שלו הגיעה באיחור, לאחר שהקורקירים כבר הובסו. אולם הוא הצליח להרתיע את הקורינתים ולגרום לנסיגתם למרות זאת. הוא שהה בקרקירה שבוע, במהלכו התחוללה בעיר מלחמת אזרחים, שנמשכה גם לאחר עזיבתו את העיר.
בקיץ 425 לפנה"ס נשלח אורימדון יחד עם סופוקלס אל רגיון, כדי לתגבר את חיל המצב האתונאי שם. על פי הפקודות שניתנו להם, היה עליהם לנחות תחילה בקרקירה, להפסיק את מלחמת האזרחים שם, לרתום את הצי הקרקירי לעזרת האתונאים, ורק לאחר מכן להמשיך אל רגיון. אולם כאשר עברו ליד מסיניאה בדרך לקרקירה, נודע להם שחיל מצב ספרטני חזק כבר נמצא בנמל מסיניאה. דמוסתנס הציע לכבוש את פילוס, כדי להקשות על חיל מצב זה. אורימדון וסופוקלס סרבו, אולם סערה חזקה הדפה אותם ממילא לפילוס, ובלית ברירה ערכו את הקרב, שכונה קרב פילוס והסתיים בניצחון אתונאי מוחץ. לאחר מכן הפליג אורימדון לקרקירה, והצליח לסיים את מלחמת האזרחים שם. כשהגיעו לרגיון, התברר שהערים שלחמו באתונאים באזור כבר השלימו ביניהם, ולאורימדון ועמיתיו לא נותר אלא להתפנות. באתונה זעמו על כך, ואורימדון נידון לקנס באשמה של קבלת שוחד. עמיתיו נידונו לגלות.
למשך עשר השנים הבאות הוא אינו נזכר שוב, אולם כאשר הגיעו דיווחים מדאיגים על תוצאות המערכה האתונאית בסיצליה, נשלח אורימדון עם 10 ספינות וסכום כסף גדול לסיציליה. זמן קצר לאחר מכן נשלח בעקבותיו דמוסתנס. הוא לקח חלק שולי למדי במערכה באי, והיה שותף לדעתו של דמוסתנס שטען שיש לפנות את האי במהירות האפשרית, אולם המפקד העליון ניקיאס סירב לאשר זאת. ההתקפות האתונאיות על סירקוסאי הפכו לנואשות יותר ויותר, באחת מהן אורימדון הוביל צי שהיה אמור לתקוף את סירקוסאי דרך הים. הוא התנגש בצי הסירקוסי, אולם רצה לאגף אותו, ועל כן עם חלק מהספינות עזב את המרכז וניסה לתקוף מימין. לרוע המזל הסירקוסים הביסו את המרכז האתונאי מהר מדי, ולאחר מכן הביסו את אורימדון שנהרג בעצמו בהתקפה.
שגרירות דרום אפריקה בוושינגטון
שגרירות דרום אפריקה בוושינגטון היא השגרירות הרשמית והנציגות הדיפלומטית של דרום אפריקה בבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי. השגרירות ממוקמת בשדרת מסצ'וסטס, שכונת השגרירויות.
היסטוריה
דרום אפריקה שלחה את הנציגות הראשונה שלה לוושינגטון בשנת 1929. בשנת 1936 החלה בנייה של מבנה שיהווה את מקומה הרשמי של הנציגות. בשנת 1949, לאחר השלמת הבנייה קיבלה הנציגות מעמד רשמי של שגרירות.
המבנה משמש כמקום מגוריו של שגריר דרום אפריקה בארצות הברית. בשנת 1964 נבנה אגף חדש שהגדיל את מבנה השגרירות. שניהם מבנים בסגנון קייפ ההולנדי עם קירות ורצפה העשויים אבן גיר במקום הטיח הסיד המסורתי. המתחם לא משרת את כל מטרות השגרירות ולכן הוא נמצא בשיפוצים.
בחצר השגרירות ניצב פסל בגובה כ-2.7 מטר של נשיא דרום אפריקה, נלסון מנדלה, יצירתו של הפסל ז'אן דויל. הפסל נחנך ב-21 בספטמבר 2013.
בלאדשוט (קומיקס)
בלאדשוט (באנגלית: Bloodshot) הוא דמות גיבור-על בדיונית, המופיעה בחוברות שפרסם המו"ל האמריקני Valiant Comics. את הדמות יצרו קווין וונהוק, דון פרלין ובוב לייטון.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "בלאדשוט" גילם וין דיזל.
תקציר עלילה
בלאדשוט הוא חייל לשעבר עם כוחות התחדשות המתאפשרים באמצעות ננו-רובוטים המוזרקים לדמו, ומכאן השם Bloodshot (זריקת דם). באמצעות אותם ננו-רובוטים הוא מתרפא מחדש במהירות. לאחר שזכרונו נגנב מספר רב של פעמים, הוא עומד לגלות מי הוא באמת ולהוציא לפועל נקמה על מי שעשה לו את זה. זרם הדם שלו מכיל מיליארד ננו-רובוטים, המאפשרים לו להירפא מפציעות במהירות, להתממשק לטכנולוגיה ולשנות את המסה שלו.
תוכניתו של Project Rising Spirit (PRS) ליצירת החייל האולטימטיבי משתרעת על פני עשרות שנים והגיעה למסה קריטית בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהתוצרים הראשונים של התוכנית היו משופרים בצורה גסה וחיילים רגליים מהונדסים הצליחו לבצע משימות בעצימות גבוהה ללא קשר למכשולים שבדרך. בחלוף עשורים, תוצאות אלה הבטיחו כי תוכנית "Bloodshot" נועדה בעקביות להתפתח ולהמשיך לפרוץ דרך חדשה בתחום.
לאורך שנות השבעים, שנות ה-80 וה-90, PRS הגדירה מחדש את הננו-טכנולוגיה שתכניע את Bloodshot ותפתח מערכת בינה מלאכותית חדשה המאפשרת לפרוס אותו במגוון רחב יותר של משימות. בעוד שבלאדשוט היה מודע לעצמו במידה מסוימת, המכונה האנושית ההיברידית עדיין נחשבה כגורמת רמות גבוהות של כישלונות. בשנת 2007, מדען PRS אחר, ד"ר עמנואל קורטיץ', גילה את כוונת מעסיקיו להפנות מחדש את התוכנית לאזור חדש: באמצעות לכידתם של הילדים הנדירים ביותר, ניתן לבצע עליהם ניסויים במסגרת התוכנית. מבוהל נמלט קורטיץ' מקרן הרבינגר של טויו הרדה, שם החל בחשאי לזייף תוכנית לביטולה של PRS
מספר שנים לאחר מכן, בזמן שהוא נמצא במשימה שגרתית באפגניסטן, בלאדשוט נתפס על ידי קורטיץ', המוציא בכוח את תיעוד משימותיו של בלאדשוט מתוך כוונה לחשוף את Project Rising Spirit לעולם כולו. התהליך, עם זאת, פותח את כל הזיכרונות השקריים של בלאדשוט, ששימשו כדי לשנע אותו לאזורי מלחמה ברחבי העולם, בבת אחת.
PRS, מחשש שבלאדשוט סוף סוף הפך לאויב, מחליטה להחזיר אותו פנימה. הוא בורח מרודפיו בעזרת נהגת אמבולנס בשם קארה מרפי לפני שהוא חזר לבסוף ל-PRS כדי לחשוף את האמת שמאחורי זהותו. בלאדשוט מולך שולל על ידי קורטיץ', בלאדשוט מסתער על מתקן PRS בנוואדה, אך מוצא רק את מתקן המרתף הידוע בשם The Nursery שנבנה לאכלוס ילדים שנלכדו. בלאדשוט משחרר את הילדים השבויים, פעולה שמביאה שלא במתכוון לתגובת שרשרת של אירועים שיגיעו לשיאם במלחמות ההרבינגר ברצועת לאס וגאס.
בעימות עם טויו הראדה שהתקיים בעקבות הפריצה אל PRS, יכולתו של בלאדשוט לרצון חופשי נמחקת על ידי "פרוטוקול הראדה", חתיכת תכנות PRS נסתרת שמאלצת אותו לחסל את הראדה. מתרחש קרב אכזרי, שמותיר את הראדה פצוע קשה, ואת בלאדשוט עם ספירת ננו מדולדלת.
ברגעי הסיום של מלחמות הרבינגר, בלאדשוט שוב נופל אסיר ל-PRS בומשך כמה שבועות מוחזק כשבוי של קרן הרבינגר. במהלך תקופה זו, הראדה מבצע בו ניסויים אכזריים וכואבים כאשר הוא מנסה לפתור את הסוד שמאחורי הננו-רובוטים הנדירים להפליא בזרם הדם של בלאדשוט.
Press F to pay respects
Press F to Pay Respects (בתרגום חופשי: לחץ F כדי לחלוק כבוד אחרון) הוא מם אינטרנט שמקורו בסצנה מתוך הכותר Call of Duty: Advanced Warfare מסדרת משחקי היריות הפופולרית, Call of Duty. המשפט מתייחס להוראה שמקבל השחקן בעת סצנת הלוויה צבאית שהפך לביטוי שגור ברשת להבעת תמיכה וסימפתיה, בעיקר בקרב גיימרים.
בקרב ישראלים נפוץ גם תרגום מילולי של המשפט: "לחץ ף (או פ) כדי לשלם כבוד".
מקור הביטוי
כחלק מעלילת הקמפיין לשחקן יחיד במשחק Call of Duty: Advanced Warfare, טוראי וויליאם "וויל" איירונס, חבר צוות של השחקן, נפטר כתוצאה מפיצוץ מטען צד בעת משימתם המשותפת. ההנחיה "Press F to Pay Respects" (או "Press X to Pay Respects" בגרסת המשחק לקונסולות ה-Xbox) מופיעה בעת הלווייתו הצבאית של טור' איירונס, ובמהלכה מוכרח השחקן ללחוץ על הכפתור הרלוונטי ו"לחלוק כבוד" לחברו למשך מספר שניות על מנת להמשיך במשחק.
בריאיון עם ערוץ היוטיוב theScore, סיפר תסריטאי המשחק ג'ון מקלינס כי ההוראה האינטראקטיבית נוספה בשלהי תהליך הפיתוח של המשחק וטען שהיא לא הייתה חלק מהתסריט המקורי.
התפשטות המם
עם יציאת המשחק לאור בנובמבר 2014, מבקרים ושחקנים רבים ביקרו את הסצנה המדוברת בטענה שהיא מכילה אינטראקציה מאולצת. ההוראה עצמה בפרט זכתה לביקורת ולעג על היותה שרירותית, מיותרת, ואף בלתי הולמת בהתחשב באווירה העגומה של סצנת הלוויה. המנחה קונאן אובריאן סקר את המשחק בכלל ואת הסצנה בפרט כחלק מפינת "Clueless Gamer" בתוכנית האירוח שלו.
בשנים שלאחר יציאת המשחק לאור, התנתק הביטוי מהקשרו המקורי ומהמשחק בכלל, והפך לסמל עצמאי ומם אינטרנט הן אירונית והן ברצינות. כך לדוגמה החלו גולשים לשלוח את האות "F" בתיבות צ'אט באתרים כגון Twitch כדי להביע צער או סימפתיה למשמע אירועים מצערים, דבר שגרר את הביטוי "F in the Chat" (תכתבו F בצ'אט). דוגמה בולטת להתנהגות זו התרחשה בעת סטרים התמיכה בקורבנות אירוע הירי בג'קסונוויל, במהלכו הציפו חלק מהצופים את הצ'אט באות "F" כאות הזדהות.
מורשת
בשנת 2021, קרא המגזין PC Gamer למשפט "המורשת החשובה ביותר של Call of Duty". המגזין GameRevolution תיאר אותו כ"אחד מממים משחקי הווידאו הפופולריים ביותר בכל הזמנים". מגזין Kotaku, בכתבה מיוחדת למלות 5 שנים ליציאת הכותר לאור, תיאר את המם כ"אייקוני", לא רק כי הוא "טיפשי", אלא גם כי "האיזון בין 'עצוב' ל'מזלזל' מתהפך לחלוטין בסצנה". המגזין Screen Rant כלל את הביטוי כחלק מרשימת "ממים שאף פעם לא נמאס מהם", בטענה שעד היום גיימרים רבים משתמשים באות "F" כאות תמיכה.
אלן גרנט
ד"ר אלן גרנט הוא דמות בדיונית של מדען מסרטי פארק היורה מאת מייקל קרייטון, המהווה את אחד הגיבורים הראשיים של הסדרה. הוא פלאונטולוג, חוקר דינוזאורים בעל שם עולמי, הנוהג לחקור מאובנים ברחבי מונטנה. בעוד בסדרה הוא עוסק בעיקר במחקרים על ולוצירפטורים (שלמעשה לא התקיימו בארצות הברית אלא במונגוליה), בספר הוא חוקר בעיקר מאובני מאיזאורים. הוא חברה הקרוב של הפלאובוטנית ד"ר אלי סאטלר (בספרים היא דווקא תלמידה שלו). דמותו מבוססת על היועץ המדעי של סרטי הסדרה - ד"ר ג'ון ר. הורנר וגם על החוקר ד"ר פיליפ ג' קורי.
בסדרת הסרטים דמותו מגולמת בידי השחקן הניו זילנדי סם ניל אשר נאלץ להתאמן על מבטא אמריקאי, לאחר בחינה של מספר שחקנים, ביניהם טים רובינס, האריסון פורד, קורט ראסל, ויליאם הרט וריצ'רד דרייפוס, שרבים מהם שיחקו בסרטים של הבמאי סטיבן שפילברג. גרנט בגילומו של ניל הוא אחד הדמויות החוזרות ביותר בסדרה, כשהוא מופיע בסרט הראשון, סרט השלישי, סרט השישי וגם מדבב במשחקי המחשב: Jurassic World Evolution ו-Jurassic World Evolution 2. הוא גם מוזכר בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון, בעוד דריוס ואביו חיפשו מחקרים חדשים שלו. הוא מופיע גם בספר הראשון ומרומז אף בספר השני, בעודו מרצה בפריז.
תפקיד זה היה לאחד התפקידים הידועים ביותר של סם ניל. דמותו בסרט גם עברה ממים אינטרנטים, בין השאר ברגע בסרט הראשון בו הוא מוריד משקפי שמש כשהוא רואה דינוזאור וכן בסרט השלישי בעודו חולם במטוס על דינוזאורים המדברים כאנשים.
דמותו של אלן גרנט
אלן גרנט מוצג כאיש סקפטי וחובב מדע המאמין במוצא של העופות מדינוזאורים תרופודים ואובססיבי למחקר על רפטורים שונים, אותם הוא חופר מהאדמה. מוזכר בסרטים שאיננו מחבב ילדים (בשונה מדמותו בספר הראשון) אף שדעתו משתנה לאחר השהות באי. הוא גם מסתייג מטכנולוגיית מחשבים. גם בספר וגם בסרטים אלן כתב מספר ספרים שזיכו אותו למוניטין בכיר והוא פרסם גם ספר נוסף לאחר ביקורו בפארק, אף שמאז עקב פוסט-טראומה הוא הסתייג מאותם דינוזאורים.
בסרט והספר הראשונים
אלן מופיע הן בספר והן בסרט הראשון בתור פלאונטולוג חוקר דינוזאורים וחברה של הפלאונטולוגית ד"ר אלי סאטלר ממונטנה אשר מוצג כאחד שלעולם לא יעזוב את מחקר המאובנים. עם זאת הוא מוזמן בידי המממן של מחקריו, ג'ון האמונד לאי מסתורי (לצד המתמטיקאי ד"ר איאן מלקולם) שעליו "פארק היורה", בתוכו מסתבר שישנם דינוזאורים משובטים שהוחזרו לחיים והוא מוצג מופתע לגלות ברכיוזאורוס רועה בפארק. הוא מופתע עוד יותר מכך שרובוטים מטפלים בצעירי רפטורים לפני גדילתם ומעברם לכלובים, מה שמערער את דעתו על יחסו לסביבה בעלת המגוון האקולוגי הפרהיסטורי הבלתי מוכר. הוא גם מגלה שהוא ייאלץ לחלוק את המסע באי עם שני נכדיו של האמונד: לקס וטים מרפי (בספר בניגוד לסרט הוא דווקא מתלהב מטים בעוד בסרט מוצג כסולד מילדים). אלן מחליט לנסוע במכונית ששניהם לא נמצאים בה, על אף שאלי מנסה לשכנע אותו "לרדת מהעץ". לאחר שטירנוזאורוס יוצא מכלובו ומתקרב לעבר הילדים, אלן נאלץ להסיח את דעתו ואז מתקרב למכונית. הטירנוזאורוס מגיע אל המכונית וגורר את אלן והילדים אל שולי המבנה, שם הם מתחילים ליפול. אלן יורד עם לקס למטה וטים התקוע במכונית נופל איתה אל ענף גבוה. אלן חוזר להביא אותו ויחד הם ישנים על הגזע בלילה. בבוקר הם ממשיכים לנוע לכיוון מרכז המבקרים אך כשהם מגיעים ומתאחדים עם אלי הם מותקפים בידי רפטורים. הם נמלטים אליהם לחדר בקרה ואחר כך עולים על מוצגים שלדי דינוזאורים אך נופלים. ואולם רגע לפני שהם נטרפים מגיע הטירנוזאורוס וטורף את הרפטורים ומספק לחבורה זמן מספיק לברוח החוצה לעבר הרכב של האמונד. כאשר הם מגיעים גרנט אומר להאמונד שהוא מחליט לא לתמוך בפארק שלו והאמונד משיב לו שהוא הבין את זה לבד. בחזור אלן מרכיב את שני הילדים עליו וצופה בשקנאים מעופפים תחתיהם.
בסרט השלישי
אלן מופיע גם בסרט פארק היורה 3, בו מתברר שאלי עזבה אותו והתחתנה עם גבר אחר בשם מארק ואף ילדה 2 ילדים איתו, על אף שתמיד יש לה מקום לאלן בלב. הוא מקבל הפרעת דחק פוסט-טראומטית מאירועי הסרט הראשון ומודיע שלעולם לא יתקרב לאי הזה, אך עדיין ממשיך לחקור את מאובני הרפטורים בעזרתו של מתמחה צעיר, בילי ברנן. לאחר פגישה שנערכת לו בידי בני הזוג העשירים פול ואמנדה קירבי, הם מחליטים לעזור לו לממן מחקר יקר בתמורה להדרכה בטיסתם מעל האי. תחילה הוא מחליט לוותר אך לאחר שבני הזוג מעלים את הסכום הוא מחליט שהוא ימריא איתם, בתנאי שלא ינחתו על האי. ואולם בני הזוג לא מקשיבים לו ונוחתים על האי, תוך שעוזרם קופר גורם לאלן לאבד את הכרתו ולנחות על האי השני, בו אלן כלל לא היה. המטוס שלהם מתרסק בגלל מתקפה של ספינוזאורוס והחבורה נאלצת לברוח. בהמשך הם מגיעים למעבדה ובה מתחבאים מפניהם רפטורים המתקשרים ביניהם בדיוק כפי שגרנט הניח. הם כמעט טורפים אותו, אך הילד אריק קירבי, בנם של בני הזוג קירבי שהגיעו לחפש אותו, מציל אותו מהם. לבסוף החבורה מותקפת ליד הנהר מהספינוזאורוס ואלן מתקשר לחברתו אלי אך שיחתם נקטעת מהר. שיחה זו הצילה את חייהם מאחר שבהמשך נשלח צוות הגנה שלם להחזיר אותם הביתה.
בסרט השישי
אלן חוזר בסרט עולם היורה: עולם חדש, כשהוא מוצג בחפירות בעוד אלי סאטלר מבקרת אותו ומזמינה אותו לחשוף את מזימות "ביוסין" בשליטה על אספקת המזון העולמית בידי שיבוט ארבה פרהיסטורי תוקפני. אף שגרנט מתנגד לחזרה לחיים התוססים הוא מבין את הסכנה ומסכים ויחדיו הם נוסעים, בליוויו של ראמזי קול, לאחר מעבר מ"האגודה לחיות בר פרהיסטוריות" ל"עמק ביוסין". במסעם הם מגיעים לבקר את ד"ר מלקולם, המרצה במבנה ועוזר להם להסתנן למעבדות הסגורות. הם מצליחים לחשוף מספר דגימות מהתבואה המיובאת ומותקפים בידי הארבה. הם נמלטים ושם נתקלים במייזי, הנמלטת כמותם. יחדיו הם עולים על רכבת החוצה מהעמק, אך דודג'סון מכבה את החשמל והם יוצאים החוצה לפארק, שם הם מותקפים בידי מספר דימטרודונים אך ניצלים בידי מלקולם שמגיע עם מכוניתו אליהם. הם נוסעים אליה עד שהיא נתקעת על גזע ומתעקמת ובצאתם ממנה הם נתקלים באוון גריידי, קלייר דירינג וקאילה ווטס וגרמט עור לאוון לכלוא את הרפטורית "בטא". בהמשך החבורה מותקפת בידי גיגאנוטוזאורוס ענקי אך מצליחים להימלט ממנו וטסים במסוק הביתה. אלן מצליח לברוח מהאי, מתאחד שוב עם אלי (שהתגרשה מבעלה) ומעיד נגד "ביוסין".
FIM-92 סטינגר
FIM-92 סטינגר (Stinger; מאנגלית: עוקץ) הוא טיל כתף קצר טווח נגד מטוסים, מתוצרת חברת ריית'און האמריקנית. הטיל מונחה בשילוב של אינפרה אדום (חום) ואולטרה סגול ופועל בשיטת העסקה רב גזרתית (יכולת לפעול כנגד מטרה מתרחקת, מתקרבת או חוצה). פותחה גם גרסה אווירית של הטיל המכונה AIM-92 סטינגר, לשיגור ממסוקים וכלי טיס בלתי מאוישים. מחירו משתנה בהתאם לחוזי הקניה, המחיר המרבי עמד בשנת 2002 על כ-165 אלף דולר.
אף על פי שחייל בודד יכול לשגר את הטיל, על פי רוב משוגר הטיל בצוות של שניים, כאשר נושא הטיל נעזר בחייל שלצידו לאיתור המטוס בכוונת, ובשעת הירי חובק אותו החייל על מנת לייצב אותו.
הטיל נמכר לצבאות רבים בכל העולם, לרבות ארצות הברית, בריטניה וישראל שאליה הגיע בשנת 1990 ושולב בתוך המערך הטקטי של הנ"מ.
פיתוח
תחילת פיתוחו של הטיל בחברת ג'נרל דיינמיקס בשנת 1967. ניסויים בצבא האמריקני החלו בשנת 1971, והשיגור הראשון נערך בשנת 1975. יצור דגם A החל בשנת 1978, וייצור דגם B (עם מערכת הנחיה חדשה) החל בשנת 1983. עד הפסקת הייצור בשנת 1987, יוצרו כ-16 אלף טילים משני הדגמים הראשונים.
דגם C פותח משנת 1984, ייצורו החל בשנת 1987 והוא נכנס לשירות בשנת 1989. דגמי D ו-G הם דגמי C שצוידו במערכת לעקיפת אמצעי הטעיה.
דגם E (עם מערכת הנחיה חדשה) פותח משנת 1992 ונכנס לשירות בשנת 1995. דגמי F הם דגמי E שעברו שדרוג תוכנה, משנת 2001.