cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
11 הנקודות
התגובות למבצע
הבדווים תושבי האזור נחלקו לשניים בתגובותיהם הראשוניות. חלקם העדיפו לקבל בברכה את היהודים, מתוך תקווה שבואם יביא ברכה לאזור, ואף סיפקו מים לחלק מהנקודות, וחלקם התנגדו ליישובים החדשים. העיתונות הערבית הביעה עמדה חריפה נגד "כיבוש הנגב על ידי היהודים".
נתן אלתרמן פרסם ב-10 בינואר 1947, כתגובה לביקורו בכפר דרום, את השיר "צריף בנגב" בטור השביעי בעיתון דבר. השיר מתאר את גבורתם של העולים לנקודות, ועל הנערה בצריף: "אוֹר חַדְרָהּ מְשַׁנֶּה אֶת מַפַּת הַמִּזְרָח".
השפעת המבצע על תוכנית החלוקה
בינואר 1947, החלו בהנחת קו המים, שסיפק מים לנקודות החדשות מאזור ניר עם, ובאוקטובר באותה שנה הושלמה הזרמת המים גם לנקודות הדרומיות ביותר.
בתחילת פברואר 1947 עלו על הקרקע באזור עוד שלושה יישובים – מבטחים, צאלים ועלומים (יישוב בין באר שבע לרביבים שניטש לאחר מלחמת העצמאות).
בהמשך פברואר 1947 הכריז שר החוץ הבריטי - ארנסט בווין על מסירת בעיית ארץ ישראל להחלטת האו"ם.
ביוני 1947 ביקרה בנגב ועדת החקירה "אונסקופ" מטעם האו"ם והתרשמה מצינור המים החדש ומיכולת המתיישבים היהודים לקיים חקלאות באזור. בסופו של דבר מפת תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות כללה את רוב שטחו של הנגב בשטח המיועד להקמת המדינה היהודית. המלצת הוועדה להכליל את הנגב בתוך שטח המדינה היהודית הושפעה בעיקר מעובדת קיומן של 11 הנקודות וקו המים אליהן. חשיבותו של קו המים הייתה כה בולטת, שעורך עיתון דבר השבוע טרח להדפיס על מפת החלוקה את שני הקווים, המערבי והמזרחי.
Songs About Jane
האלבום קרוי על שם חברתו לשעבר של סולן הלהקה אדם לוין, ג'יין, שלפיו היא הייתה לו להשראה. האלבום זכה להצלחה רבה במצעדים ולהשמעות רבות ברדיו והוא כולל את הלהיטים "This Love" ו-"She Will Be Loved". סגנונו של האלבום מתמקד יותר ברוק אלטרנטיבי משאר אלבומי הלהקה.
יצירת האלבום
בתחילת הדרך נקראה הלהקה "kara's flowers", ובה היו חברים כל חברי מארון 5 מלבד הגיטריס ג'יימס ולנטיין שהצטרף מאוחר יותר בשנת 2001. להקת "kara's flowers" הוציאה אלבום אחד בלבד שנקרא "the fourth world" אך אלבום זה לא הצליח. הלהקה עזבה את חברת התקליטים אשר הפיקה את האלבום וכאשר גיטריסט הלהקה, ג'יימס ולנטיין הצטרף הם שינו את שמם ל"maroon 5". בתחילת דרכם ניגנה הלהקה בלוס אנג'לס וניו- יורק. סולן הלהקה, אדם לוין, חשף שאלו היו תקופות שהשפיעו מאוד על סגנון נגינת הלהקה. "במשך הזמן בין עסקי הקלטותינו שהיתי זמן רב בניו- יורק ושם נחשפתי לסגנון מוזיקה עירוני ולתרבות ההיפ- הופ בדרך שמעולם לא קרתה לי בלוס אנג'לס. דבר זה הפנה אותי לחלוטין לסגנון מוזיקה שונה אשר השפיע על כתיבת השירים שלי." לאחר שכל חברי להקת "Kara's Flowers" התאחדו, והגיטריסט ג'יימס ולנטיין הצטרף ללהקה, החליטה הלהקה לשנות את שמה ל"מארון 5" והם החלו לאסוף חומרים לאלבומם הראשון.
אדם לוין אמר כי בכל שיר באלבום זה ישנה שורה אחת לפחות על חברתו לשעבר ג'יין ולכן על שמה נקרא האלבום, "שירים אודות ג'ן" (באנגלית "songs about jane"). הסולן אדם לוין סיפר שלאחר כישלון האלבום "The Fourth World" של "Kara's Flowers" הוא החל לשמוע מוזיקת היפ הופ ו-R&B שגרמה לו לשנות כיוון מוזיקלי, והכתיבה שלו החלה להשתנות.
הלהקה חתמה בחברת התקליטים "Octone Records" וההקלטות החלו.
לאחר יציאת האלבום
ב-25 ביוני 2002 יצא האלבום "Songs About Jane" לחנויות. הסינגל הראשון מתוכו היה "Harder To Breath" שהגיע למקום ה-18 במצעד האמריקאי ולמקום ה-13 במצעד הבריטי. הסינגל השני מהאלבום היה "This Love" שהפך להצלחה ענקית. השיר הגיע למקום ה-5 במצעד הבילבורד האמריקאי ולמקום ה-3 במצעד הבריטי. בנוסף זיכה השיר את הלהקה בפרס גראמי בשנת 2006 על "הופעת הפופ הטובה ביותר על ידי להקה".
הסינגל השלישי מהאלבום היה "She Will Be Loved" שהגיע למקום ה-5 במצעד האמריקאי ולמקום ה-4 במצעד הבריטי. עוד סינגל מהאלבום נקרא "Sunday Morning" והסינגל האחרון לאלבום זה נקרא "must get out". סינגל זה פחות מוכר מהאחרים ולסינגל זה לא צולם קליפ.
בשנת 2005 זכתה הלהקה בפרס גראמי ל"תגלית השנה".
מכירות האלבום הסתכמו ב-4.3 מיליון עותקים בארצות הברית, 1.8 מיליון עותקים בבריטניה ו-8.3 עותקים בכל רחבי העולם. לאחר יציאת האלבום, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות של כשלוש שנים בכל רחבי העולם.
מיקרוגל פוטוניקה
רדיו פוטוניקה או מיקרוגל פוטוניקה RF/Microwave Photonics  הוא תחום טכנולוגי השייך להנדסת חשמל המשלב את האלקטרומגנטיות בתחומי אורכי גל של רדיו ומיקרוגל, עם האופטיקה והפוטוניקה, ליצירת יישומים חדשים ומגוונים.
היישומים הם בתחומי תקשורת אופטית, האלחוטית והניידת וביישומים צבאיים כגון מכ"ם, לוחמה אלקטרונית, מערכות איכון, זיהוי, ניווט מיגון אישי ואיסוף מודיעיני אלקטרוני, Sigint מודיעין אותות ומודיעין אנושי – Humint ומודיעין לייזר – Lasint בזמן אמת בשדה הקרב.
מבוא
ההתפתחות הרבה בענף הפוטוניקה בעשורים האחרונים אפשרה את פיתוח תחום הרדיו-פוטוניקה. צרכים חדשים בתחומים כמו מערכות תקשורת ומכ"ם מכתיבה עלייה חדה בקצבי השידור, רוחב הפס והתחום הדינאמי. יישומים רבים מחייבים מיזעור, כוונון (Tunability) רחב וגמיש, הספק נמוך, ממדים ומשקל נמוכים והפחתה משמעותית בעלויות. השימוש בשבבים מהירים לטיפול דיגיטלי באותות המיקרוגל מאוד נפוץ אך מוגבל בקצבי פעולה ורחבי סרט גבוהים מאוד – בעיה הידועה כ "צוואר הבקבוק האלקטרוני". היכולת של רכיבים פוטונים לעיבוד אותות אופטי בתנאים אילו מהווה אלטרנטיבה מתקדמת לעיבוד אותות מיקרוגל רחבי סרט.
האינטגרציה של כל המערכות הללו להתקנים ממוזערים ויעילים יותר מהמערכות הקיימות. תחום זה עתיד להשפיע על שדה הקרב העתידי. ההגדרה של תחום זה היא רחבה מאוד ואיננה חד משמעית ומדויקת וכוללת בתוכה מספר רב של טכנולוגיות, רכיבים ויישומים המשלבים בין המיקרוגל לפוטוניקה הן ברמת רכיבי המיקרו וננו והן ברמת המערכת הכוללת.
עיבוד נתונים אופטי
עיבוד נתונים אופטי בעולם המחשוב ובעולם התקשורת, טכנולוגיות כגון AON – All Optical Networks ומחשוב אופטי קיבלו תפנית משמעותית בתחילת שנות האלפיים בעקבות התפתחות האינטרנט אך מאז 2002 חלה האטה בתחום התקשורת האופטית והדבר השפיע גם על תחום הרדיו-פוטוניקס בו יש דרישה לרכיבים רדיו-פוטונים מהירים שמחיר פיתוחם גבוה יחסית. אולם הצורך הגובר במערכות מתוחכמות לתחום הביטחוני הביא להתעניינות חוזרת בתחום זה, שבעקבותיה גדל מספר פרויקטי פיתוח והמחקר באוניברסיטאות ובגופי הביטחון השונים בארצות הברית, באירופה ובאסיה. ההתקדמות של פיתוח רכיבים פוטוניים לתקשורת אופטית כתוצאה מהתפתחות האינטרנט מחד והתגברות איומי הטרור מאידך הביאו לעניין רב ביישומים הביטחוניים השונים.
אולימפיה דוקאקיס
ביוגרפיה
דוקאקיס נולדה בלוול, מסצ'וסטס. היא בתם של אלכסנדרה וקונסטנטין ס. דוקאקיס. הוריה הגרו מיוון לארצות הברית, אביה מאסיה הקטנה ואימה מפלופונסוס. לדוקאקיס אח בשם אפולו, והיא בת דודתו של מייקל דוקאקיס, מושל מדינת מסצ'וסטס לשעבר, ומועמד המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
דוקאקיס למדה באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1962 נישאה לשחקן לואיס זוריץ', ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בתחילת הקריירה שלה הופיעה דוקאקיס במספר סרטים עליהם לא קיבלה קרדיט, ומתחילת שנות ה-70 החלה קריירת המשחק שלה להתבסס. היא שיחקה בסרטים רבים, שהבולטים שבהם: "מגנוליות מפלדה", "סימפוניית החיים" ו-"טעות בסנדק".
בשנת 1987 שיחקה בקומדיה הרומנטית של הבמאי נורמן ג'ואיסון "מוכת ירח" שעל משחקה בו זכתה בפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בנוסף היא שיחקה גם במיני-סדרה "סיפורי סן פרנסיסקו" משנת 1993, שעל תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ופרס סטלייט. תפקידיה במחזות תיאטרון זיכו אותה בפרס אובי, פרס גלובוס הזהב ובפרס מטעם חוג מבקרי הדרמה של לוס אנג'לס.
בשנת 2003 הייתה מועמדת לפרס ג'יני לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "המסיבה". בנוסף, תרמה את קולה לפרק אחד מסדרת קומדיית המצבים "משפחת סימפסון", ופרסמה אוטוביוגרפיה, "Ask Me Again Tomorrow: A Life in Progress".
בשנת 2009 שימשה מפיקה בפועל לסרט "Montana Amazon" וכיכבה בו לצידו של היילי ג'ואל אוסמנט.
בשנת 2019 שבה דוקאקיס לגלם את דמותה של אנה מדריגל בחידוש למיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
אולימפיה דוקאקיס נפטרה לאחר מחלה בגיל 89, ב-1 במאי 2021, בביתה בניו יורק.
רשיד א-דין המדאני
רשיד א-דין פזלאללה המדאני (בפרסית: رشیدالدین فضل‌الله همدانی; 1247–1318) הידוע בכינויו רשיד א-דין טביב (رشیدالدین طبیب) היה רופא, מדינאי והיסטוריון פרסי ששירת את השושלת האילח'אנית המונגולית. המדאני נולד וחי כיהודי עד שהמיר את דתו לאסלאם בסביבות גיל שלושים. הוא נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים והמדינאים הפרסים בימי הביניים.
חיבורו הידוע ביותר הוא ספרו הגדול "ג'אמע א-תוואריח'" (جامع ‌التواریخ; "קובץ הכרוניקות"), העוסק בתולדות העולם ועמיו השונים ומהווה מקור היסטורי ראשון במעלה לתולדות השושלות המונגוליות בימי הביניים.
קורות חיים
רשיד נולד בסביבות שנת 1247 למשפחה יהודית בעיר המדאן. לא רבות ידוע על ילדותו ונעוריו. אביו היה רוקח והוא עצמו קיבל השכלה ברפואה. באחד מתפקידיו הראשונים הוא שירת כרופא בחצרו של השליט אבקא ח'אן ששלט בשנים 1265-1282.
בסביבות גיל 30, מסיבות שהיו כנראה הן אישיות והן מקצועיות, רשיד המיר את דתו לאסלאם. כתוצאה מכך בכתבים אילח'אניים התחלף כינויו מ"רשיד א-דוולה" (א-דוולה - "המדינה") ל"רשיד א-דין" (א-דין - "האמונה") וכך קיבל את השם בו הוא מוכר עד היום. יריביו המשיכו להשתמש במוצאו היהודי בשביל לתקוף אותו אף לאחר שהמיר את דתו, וכך נשמר המידע על מוצאו היהודי בטקסטים מהתקופה.
בשנת 1292 התמנה רשיד א-דין לסגן הווזיר הגדול תחת השליט האילח'אני מחמוד ע'אזאן. לאחר נפילתו של הווזיר הגדול שתחתיו עבד, הוא עבר להיות מזוהה עם וזיר אחר בחצר האילח'אנית. למרות שהוא מעולם לא נשא משרת וזיר לבדו, הוא היה דמות רבת-עוצמה בחצר האילח'אנית תחת השליטים האילח'אניים השונים והצליח לשרוד מאבקי כוח פנימיים רבים. הוא נחשב לאחראי הראשי לרפורמות שהונהגו תחת השליט מחמוד גאזאן. בעזרת ההון הרב שלו הוא בנה רבעים חדשים בערים תבריז וסולטאנייה, והיה האחראי לבנייתם של מדרסות, מבני דת צופיים ותחנות דרך לשיירות סוחרים.
בשנת 1318 הצליחו יריביו של רשיד א-דין לטפול עליו את אשמת ההתנקשות בשליט מוחמד ח'דאבנדה אלג'איתו (محمد خدابنده الجایتو). בעקבות זאת הוא הוצא להורג באותה שנה ביחד עם בניו.
הגינוי כלפי רשיד א-דין בגין מוצאו היהודי המשיך גם לאחר מותו. כמאה שנה לאחר הוצאתו להורג, המושל המוסלמי של תבריז החליט להוציא את שרידי גופתו של רשיד א-דין מהמאוזוליאום שנבנה עבורו בחייו, והורה להעביר את שרידי גופתו לקבורה בבית קברות יהודי.
כתביו
בדומה למלומדים גדולים אחרים בני זמנו, רשיד א-דין עסק במהלך חייו בתחומים רבים של הידע האנושי, ובהם רפואה, היסטוריה, תאולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה. הוא כתב מאמרים וספרים בנושאים שונים, ועשה מאמץ מיוחד לשמר אותם על ידי יצירת העתקים מהם הן בפרסית והן בערבית.
ספרו החשוב ביותר הוא "ג'אמע א-תוואריח'" (جامع‌التواریخ; "קובץ הכרוניקות"), העוסק בתולדות העולם ועמיו השונים מבריאת העולם ועד ימיו. חשיבותו הגדולה של הספר, שחלקים גדולים ממנו השתמרו עד ימינו, היא כמקור היסטורי לתולדות השושלות המונגוליות בימי הביניים ובמיוחד השושלת האילח'אנית, אותה הכיר רשיד א-דין היטב.
חוק השבות
חוק השבות, תש"י–1950 מעניק לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל את הזכות לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה, אלא "אם נוכח שר הפנים שהמבקש – (1) פועל נגד העם היהודי; או (2) עלול לסכן בריאות הציבור או ביטחון המדינה; או (3) בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור". בהתאם לחוק האזרחות הישראלי תעודת עולה מזכה מיידית באזרחות ישראלית.
החוק התקבל בכנסת ב-5 ביולי 1950 (כ' בתמוז ה'תש"י), בעקבות יוזמה של חבר הכנסת זרח ורהפטיג ממפלגת "הפועל המזרחי", והיה במשך שנים רבות הביטוי החוקי המרכזי להיותה של מדינת ישראל מדינת הלאום של העם היהודי. בשנת 2018 קיבל רעיון השבות מעמד חוקתי בסעיף 5 של חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
היסטוריה
חוק השבות הונח על שולחן הכנסת ביוני 1950. אישור החוק נקבע לישיבה חגיגית של הכנסת בכ' בתמוז, יום פטירתו של הרצל והחוק אושר בישיבה פה אחד. רוב ההסתייגויות לחוק נדחו, אולם הכנסת קיבלה הסתייגות שקבעה את הזכות לשלול עלייה רק ממי שפועל נגד העם היהודי או נגד מדינת ישראל ולא, כפי הצעת הוועדה, שיהיה ניתן לשלול עלייה גם ממי שפעל בעבר נגד העם היהודי או מדינת ישראל.
לאחר שבית המשפט העליון קבע בבג"ץ שליט שבן של אב יהודי ואם שאינה יהודייה נחשב ליהודי, דרשה המפד"ל לתקן את חוק השבות ולמנוע הכרה במי שאינו יהודי על פי ההלכה כיהודי. במענה לכך הציע שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא פשרה על פיה רק בן לאם יהודיה או מי שנתגייר ייחשב ליהודי, אך חוק השבות יוחל גם על בת זוגו וילדיו של יהודי. בעקבות הצעה של משה קול, נוספה להצעה של שפירא גם הכרה במי שאחד מסביו היה יהודי, או מי שבן זוגו הוא נכדו של יהודי. החוק שעבר סופית בכנסת ב-10 במרץ 1970 גם החריג את מי שהיה יהודי והמיר דתו מרצון. המפד"ל הסכימה למתן זכות עליה לנכד של יהודי, למרות שמלכתחילה התנגדה לכך, בגלל שצפתה שרק מעטים יבקשו לעלות על סמך היותם "נכד של יהודי".
זכאי חוק השבות
החוק מגדיר מי זכאי לעלות לישראל ולקבל תעודת עולה. בשנת 2014 היו בעולם כ-23 מיליון זכאי חוק השבות, מתוכם כ-9 מיליון שאינם יהודים על פי ההלכה האורתודוקסית.
על פי נתוני משרד הקליטה, נכון ל-2008 חיו בישראל כ-320,000 עולים אשר הגיעו לארץ מכוח חוק השבות אך אינם יהודים על-פי ההלכה.
מיהו יהודי
מושג מרכזי בחוק השבות הוא המושג "יהודי", וסביב משמעותו התעוררה מחלוקת קשה. בגרסתו המקורית של החוק הופיע המושג "יהודי" ללא הגדרה, כלומר משמעותו המדויקת הושארה לפרשנותו של בית המשפט. בתגובה לפסיקות בג"ץ בפרשת "שמואל אוסוואלד רופאייזן (האח דניאל)" 1962, ובפרשת "שליט" 1969, שעוררה סערה בקרב הציבור היהודי בישראל, תוקן החוק בשנת 1970, ונוספה לו ההגדרה: "יהודי – מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת".
ההגדרה שהוספה במרץ 1970 השאירה את המחלוקת סביב השאלה למי נתונה סמכות הגיור פתוחה. המפלגות הדתיות דרשו שההגדרה תזכה לפרשנות מצמצמת שלפיה הסמכות בנושאי גיור תיקבע לפי ההלכה ו/או על ידי הרבנות הראשית לישראל, ואילו זרמים אחרים ביהדות, כגון היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית, דרשו שגם להם תינתן הסמכות לגייר.
בפסק הדין בבג"ץ "אליאן (חוה) פסרו גולדשטיין" 1995 (בג"ץ 1031/93), הפריד למעשה בית המשפט העליון בין הקביעה ההלכתית האורתודוקסית בנושא "מיהו יהודי", לבין הקביעה המנהלית.
במרץ 2021 פסק בג"ץ שיש להכיר במי שעברו גיור בקהילה הרפורמית או הקונסרבטיבית בישראל כיהודים לעניין חוק השבות. זאת לאחר שהמחוקק לא הכריע בסוגיה במשך 15 שנים שעברו מאז הגשת העתירה. לפני כן, הוכרו גיורים אלה מחוץ לארץ וכן גיורים אורתודוקסים פרטיים ושאינם פרטיים בארץ ומחוץ לה. בין הגיורים האורתודוקסיים שהוכרו היו גיורים פרטיים חרדיים ו"גיור כהלכה" - של עמותת "עתים".
בן דת אחרת
חוק השבות קובע שלא תינתן זכות עלייה לאדם שהוא בן דת אחרת. עם זאת, שופטי בית המשפט העליון קבעו שקביעה זאת של החוק מאפשרת לאדם לשוב ליהדותו אם זנח את הדת האחרת.
סעיף 4א – קרובים של יהודי
סעיף 4א המכונה "סעיף הנכד" נוסף לחוק השבות בשנת 1970. סעיף זה מעניק את הזכויות לבן/בת זוג, בן, ולנכד של יהודי, ללא קשר לשאלה האם היהודי עדיין בחיים ואם הוא עולה יחד עם קרוביו לישראל, אם לאו.
השופטת עדנה ארבל סיכמה חמש תכליות לסעיף זה:
בהתאם לתכליות אלו קבע בית המשפט שאלמנה של יהודי שנישאה לאיש אחר אינה זכאית יותר לעלייה לפי חוק השבות.
במשך שנים הייתה מדיניות משרד הפנים שלא-יהודי שהתחתן עם יהודי אזרח ישראל הוא זכאי חוק השבות על פי סעיף 4א. בשנת 1995 שינה משרד הפנים את מדיניותו והפסיק להכיר בבני זוג לא-יהודים של יהודים אזרחי ישראל כזכאי חוק השבות. בשנת 1999 פסק בית המשפט העליון בהרכב בראשות השופט מישאל חשין ובהסכמת דליה דורנר ודורית ביניש כי בן זוג לא-יהודי של יהודי אזרח ישראל אינו זכאי שבות.
קטינים
על פי פסיקת בית המשפט העליון, קטין אינו זכאי חוק השבות בפני עצמו, ואינו יכול לעלות לישראל אלא יחד עם הוריו או אפוטרופסו הזכאים על פי חוק השבות.
עבר פלילי
בשנת 1954 תוקן חוק השבות לבקשת שר הפנים מראשית 1953 והוסף הסעיף המתיר לשר הפנים שלא להעניק אזרחות ישראלית ליהודי "בעל עבר פלילי ועלול לסכן את שלום הציבור". החוק עבר למרות התנגדות של חלק מחברי הכנסת, בהם אליהו-משה גנחובסקי אשר טען – "אם יש פושע, הוא יהיה בתוכנו" ובנימין מינץ שטען כי "אין לשום יהודי זכות למנוע מיהודי אחר את עלייתו לארץ". בסעיף זה נעשה שימוש במקרים ספורים בלבד, בהם מקרהו של יוסף יואנוביצ'י שנמלט מצרפת לישראל ומקרהו של מאיר לנסקי אשר ביקש לעלות לישראל בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר נפתחה נגדו חקירה על ידי רשויות החוק בארצות הברית. ביקורת ציבורית על השימוש המועט בסעיף זה כדי לסרב עליית גורמים בעלי עבר פלילי נשמעה לאחר מעצרם של יעקב טייטל ודמיאן קרליק אשר הואשם ברצח משפחה שלמה. חבר הכנסת מאיר שטרית אמר שיש לתקן את חוק השבות כדי למנוע הבאת אנשים לא רצויים לישראל. מנגד טען יעקב קדמי שמספרם של הגורמים העבריינים מברית המועצות לשעבר שניצלו את חוק השבות להגיע לישראל בטל בשישים.
בית המשפט העליון קבע שלצורך הוכחת עבר פלילי אין צורך בהרשעה בבית משפט או הודאה של המבקש לעלות, אלא די בראיות מנהליות. לעומת זאת, נקבע שכתב אישום שטרם נדון אינו מספיק לביסוס "עבר פלילי". כן נקבע שבמקרים מסוימים, גם בריחה ממעצר בית ושימוש בדרכון מזויף מהווים עבירות המאפשרות לדחות בקשה לעלות לישראל.
הבעת כוונה להשתקע בישראל
תנאי בסיסי לקבלת מעמד בישראל היא הבעת רצונו של האדם המגיע לישראל להשתקע בה. בעקבות זאת קבע בית המשפט העליון שאדם שאינו מביע רצונו להשתקע בישראל לא מוכר כזכאי חוק השבות.
מעמד השומרונים בעיני חוק השבות
משנת 1949 נהגה מדינת ישראל בשומרונים כביהודים; בני הקהילה שהתגוררו בתוך גבולות ישראל דאז נהנו משוויון זכויות וחובות, ובני הקהילה שהתגוררו בשכם וביקשו להתיישב בתוך גבולות המדינה הוכרו ככל עולה יהודי ממדינות ערב. מעמדם לא הוסדר מלכתחילה בחוק השבות, אלא כעבור שנים ספורות, בעקבות שאילתא של חבר הכנסת יצחק בן-צבי ובעקבות תכתובת בין היועצים המשפטיים של משרדי הממשלה. ב-1992 חדל משרד הפנים להעניק לשומרונים העוברים משכם לגבולות 1948 זכויות עולה בטענה שחוק השבות איננו חל עליהם. השומרונים עתרו לבג"ץ וזה החליט להפוך את ההחלטה.
חוק השבות ועקרון השוויון
חוק השבות מעניק יתרון מיוחד ליהודים, ולכאורה פוגע בעקרון השוויון בין אזרחי המדינה. בפסק הדין של בג"ץ קעדאן נתן נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק את דעתו על כך:
פרופסור שלמה אבינרי תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא עומד בנורמות המקובלות בדמוקרטיות המערביות.
המשפטן חיים כהן תומך בלגיטימיות של החוק, ומנמק זאת בכך שהוא יוצר "הבחנה" ולא הפליה.
פסיקה
מעת לעת בית המשפט העליון דן בעתירות של אנשים המבקשים אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות. בית המשפט קבע שבמקרים אלו נטל ההוכחה הראשוני שאדם זכאי חוק השבות מוטל על המבקש ורק אם המבקש עומד בנטל ההוכחה הראשוני מחויב משרד הפנים להביא ראיות לחשד מבוסס שהמבקש אינו זכאי חוק השבות.
סף נטל ההוכחה שאדם זכאי חוק השבות לא נקבע באופן נוקשה, אולם בית המשפט הביע דעתו שהראיות צריכות להיות מסוג הראיות שמשרד הפנים, על-פי נהליו הרגילים, מקבלן בדרך-כלל כמספיקות להוכחת הזכאות למעמד עולה מתוקף חוק השבות. ראיות אלו כוללות תמצית רישום ממרשם האוכלוסין או העתק נאמן ממסמך מקורי.
התנגדות לחוק השבות
חוק השבות עורר התנגדות אצל גורמים שראו בו התגרות בערבים. הנרי ביירוד בנאום בשנת 1954 קרא לישראל לשנות את חוק השבות כדי "להפיג את פחד הערבים מפני עלייה המונית".
סיבה נוספת להתנגדות לחוק השבות הייתה חשש מפגיעתה במעמדם של היהודים בארצות מושבותיהם. היו בין יהודי ארצות הברית שביקרו את החוק כפוגע בקשר בין היהודים אזרחי ארצות הברית לארצם.
במהלך השנים היו שטענו ש"החוק היה מוצדק לשעתו, לשנים הראשונות אחרי הקמת המדינה, וכי עתה אין לו כבר מקום".
הצעות לתיקון חוק השבות
חוק השבות במתכונתו מאז 1970 מאפשר לאנשים שאינם יהודים על-פי ההלכה לקבל תעודת עולה לישראל (ולפי חוק האזרחות אף לקבל אזרחות מיידית), זאת אם הוכיחו קיומו של אב, סב או סבתא יהודיים או בן/בת זוג שלו אב או סב יהודי (אפילו אם נפטר). עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה אך שימוש מועט בסעיף זה והוא לא עורר דיון ציבורי. אולם, עם בוא העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 עלו לישראל עולים שאינם יהודים על-פי ההלכה בהיותם "נכד של יהודי". עולים אלו עוררו דרישות לשנות את חוק השבות ולצמצם את עלייתם של גויים, שעל פי הנטען ראו בהגירה למדינת ישראל הזדמנות לשיפור מצבם הכלכלי לנוכח זכותם לקבלת סל קליטה, הקלות במיסוי ומענקי עידוד ברכישת דירה, ואין להם קשר מהותי לעם היהודי.
בין ההצעות שהועלו לשינוי החוק נכללו:
כל ההצעות לשנות את חוק השבות נדחו. שוללי התיקון טענו שגם העולים על פי סעיף הנכד הם חלק מהקולקטיב היהודי, ויצאו נגד ההתייחסות אליהם כאל גויים. היו גם שטענו שלחלק ניכר מהעולים שאינם יהודים על פי ההלכה יש תודעת השתייכות לקולקטיב היהודי וזיקה לעם היהודי, ושכל פתיחה של חוק השבות לשינויים יכולה להתגלגל לכיוונים בלתי רצויים.
פרופסור רות גביזון הציגה את עמדת המבקשים לשנות את חוק השבות ולצמצם את תחולתה על לא יהודים:
קישורים חיצוניים
מחקרים וניירות עמדה
מאמרים כלליים ומאמרי דעה
כרכ
כַּרַכּ (ערבית الكرك) היא עיר בירדן השוכנת מזרחית לים המלח, ומשמשת כבירת נפת כרכ. אוכלוסיית העיר היא כ-20,000 תושבים. מקובל לזהותה עם קיר מואב, בירתה של ממלכת מואב הקדומה, הנקראת בתנ"ך גם קִיר חֲרָשֶׂת וקִיר חֶרֶשׂ. ליד מרכז העיר שוכנת מצודת כרכ הצלבנית.
היסטוריה
לפי המקרא, קיר מואב נוסדה בתקופת התנחלות שבטי מואב במזרח ים המלח, ושימשה כבירת הממלכה המואבית החל מכיבוש צפון מואב על ידי סיחון ועד גלות מואב על ידי אשור, במשך רוב תקופת העצמאות המואבית.
בתנ"ך מוזכרת קיר מואב מספר פעמים: המצור על העיר במהלך מלחמת ישראל ויהודה במואב, שהסתיים בנסיגת הצרים בגלל "קצף" גדול על ישראל, הריגתו של רצין מלך ארם והגליית עירו דמשק לקיר על ידי תגלת פלאסר מלך אשור, ומספר נבואות על חורבנה הסופי של קיר מואב. משא מואב של ישעיהו פותח במילים:, וירמיהו מקונן על חורבן העיר:
המפורסם בין המלכים שישבו בעיר הוא מישע, שכתב את מצבת מישע, המתארת את ניצחונו על מלך ישראל.
לאחר הכיבוש האשורי נכבשה העיר על ידי האימפריות בבל, פרס, האימפריה המוקדונית של אלכסנדר הגדול. בתקופה ההלניסטית הייתה העיר ידועה בשם חרקה. היישוב היהודי בעיר פרח במשך כל תקופה זו. האזור התחיל להיות מוקד לנדידת הנבטים מחצי האי ערב, והעיר עברה לשליטתם. הרומאים הגיעו אליה רק בשנת 105. בתקופת האימפריה הביזנטית נבנתה בעיר כנסייה, והיא הפכה לעיר נוצרית ומרכז מחוזי.
בתקופת הצלבנים עלתה חשיבות העיר, והחל בשנת 1142 בנה פולק מלך ירושלים את מצודת כרכ, מבצר ליד העיר. המבצר עבר לידיו של רנו משטיון, בזכות נישואיו ליורשת רוזנות עבר הירדן, אטיינט דה מיי. בשנות השמונים של המאה ה-12 ניסה צלאח א-דין מספר פעמים לכבוש את המבצר, ללא הצלחה. ניסיון אחד היה במהלך נישואיו של בנו החורג של רנו. הסולטאן כיבד את האירוע והמתין לסיום הטקס כדי להמשיך בהרעשת העיר. המבצר נפל לידי המוסלמים לאחר נפילת הצבא הצלבני בקרב קרני חטין. בשנת 1263 האזור נכבש על ידי הממלוכים, וב-1514 עבר לידי העות'מאנים.
בשנת 1812 דיווח יוהאן לודוויג בורקהרדט שבכרכ 550 משפחות, 400 מוסלמיות ו-150 נוצריות. ויליאם פרנסיס לינץ', שביקר בעיר בשנת 1848, דיווח על כ-300 משפחות, רובן נוצריות. בשנת 1880, בעקבות סכסוך בין הנוצרים למוסלמים בכרכ, עברו הנוצרים לחורבות מידבא והקימה שם את מאדבא המודרנית. בתחילת המאה ה-20 ניתנו הערכות שונות, שהגבוהה שבהם הייתה כ-10,000 נפש, לגבי מספר התושבים בעיר. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוערכה אוכלוסיית העיר בכ-4000 נפשות.
ניסיון התיישבות יהודית
בשלהי המאה ה-19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי בולגריה, תוך חתירה להתיישבות בארץ ישראל. הוקמו אגודות בערים השונים ונוצרו גרעיני התיישבות שהחלו בהתיישבות פזורה בחורן ובהמשך ביבנאל ובהר-טוב. ב-1896 הזמין המושל העות'מאני של אזור כרכ, חילמי פאשה, את שבתאי חזקיה, מראשוני מתיישבי הר-טוב, והציע לו לרכוש אדמה לצורך ייסוד מושבה יהודית בסמיכות לעיר.
השלטונות העות'מאנים נתבקשו להקצות בחינם אדמה ל-600 משפחות יהודיות מבולגריה שעתידות היו להתיישב בגרעין ההתיישבות כארבעה קילומטרים מהעיר. התוכנית אושרה בוועדה המקומית והועברה לאישור מינהלת הווילאייט בדמשק. לאחר קבלת האישור בדמשק הועברה התוכנית לאישור הסולטאן עבדול חמיד השני. נציגי המתיישבים הגיעו לאיסטנבול ונפגשו עם הווזיר הגדול סעיד פאשה כדי לשכנעו בנחיצותה. לבסוף הביע הווזיר את תמיכתו בהקצאת קרקעות ל-100 משפחות בלבד ותמיכה כספית של גרוש וחצי ליום לכל מתיישב למשך שנה.
בסיוע בני קהילת פלובדיב ודוד שלמה ערב מסופיה שולמה מקדמה בסך 500 לירות עות'מאניות לצורך התנעת התהליך. אך בה בעת החלו מהומות באיסטנבול שכללו פגיעה באוכלוסייה הארמנית ולכן הווזיר הגדול הודיע לנציגי המתיישבים על דחייה זמנית של הטיפול בבקשתם. בהמשך הועבר המושל העות'מאני של כרכ לתפקיד מושל סלוניקי והתוכנית ירדה סופית מהפרק. שבתאי חזקיה השתקע בכרכ, פתח בה חנות מכולת, בהמשך היגר לתל אביב ושם הלך לעולמו. בשנת 1900 נמסר בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ שבעיר 12 אומנים יהודים השוהים בה ללא משפחותיהם. יצחק בן-צבי סיפר שבשנות ה-20 של המאה ה-20 התגוררה בכרכ משפחה יהודית אחת, אך כבר בשנות ה-30 לא היו בעיר יהודים.
רושל מאס
רושל מאס (באנגלית: Rochelle Mass, נולדה ב-1943) היא סופרת, מתרגמת ומשוררת ישראלית הכותבת בשפה האנגלית.
נולדה בוויניפג שבקנדה וגדלה בוונקובר. בשנת 1973 עלתה לישראל עם בעלה ושתי בנותיה והתגוררה במשך 25 שנים בקיבוץ בית השיטה. למדה חינוך בקנדה וספרות ובלשנות באוניברסיטת חיפה, וכן פרסמה שלושה קובצי שירה. כיום היא משמשת כעורכת כתב העת Kibbutz Trends.
כתביה פורסמו בבמות שונות, בהן London Magazine, Women's Studies Quarterly, The Jerusalem Review, The Tel Aviv Review, ARC, Canadian Literature, Midstream, Taproot Literary Review, Kimera, Ariga, Gaspareau Review, Ygradsil. הייתה מועמדת פעמיים בעבור פרס Pushcart Prize. זכתה בתחרות Reuben Rose, פעם במקום שני ובשנת 2008 במקום ראשון.
רולף
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
הר פונטידה
הר פונטידה (באנגלית: Mount Pontida; בבולגרית: връх Понтида) הוא הר מכוסה קרח בהרי האבר, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל קרחון האדזייב שמצפון לו, מעל קרחון פורמן שמדרום מזרח לו, ומעל קרחון ואבולד שמדרום מערב לו.
ההר ממוקם 14.65 קילומטרים ממזרח לפסגת סיימון, 5.42 קילומטרים דרומית - מזרחית לפסגת איגראלישטה, 8.26 קילומטרים דרומית-מערבית להר ניומן, 5.7 קילומטרים מערבית לפסגת דימיטרובה ו-19.2 קילומטרים צפון-צפונית-מזרחית להר הולט.
מיפוי ההר
ההר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
מקור השם
ההר נקרא על שם פונטידה - ארץ אגדית טבועה מתחת הים השחור.
ג'רבה
ג'רבה או ז'רבה (בערבית: جربة) הוא אי בים התיכון ליד חופי צפון אפריקה, המשתייך לתוניסיה. הוא ממוקם במפרץ גאבס, בדרומה של המדינה, מידותיו: 26 ק"מ ממזרח למערב ו-27 ק"מ מצפון לדרום, ושטחו 510 קמ"ר. באי כ-164 אלף תושבים, נכון למפקד אוכלוסין מ-2014.
אקלים וצמחייה
מזג האוויר באי נוח. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 25 מעלות צלזיוס, ובחורף 15 מעלות. האי שטוח ומעובד עיבוד חקלאי ברובו. הגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה, גפנים, תאנים, רימונים, זיתים, ותמרים.
היסטוריה
ארטוסתנס ופסאודו-סקילקס (מהמאות השלישית והרביעית לפנה"ס בהתאמה) מזהים את ג'רבה עם ארץ הלוטופגים (Lotophagoi), ארץ אוכלי הלוטוס אליה הגיע אודיסאוס במסעותיו כמסופר אצל הומרוס. בכתבי הומרוס עצמו (מן המאה התשיעית לפנה"ס) יש רק רמז לכך.
במאה ה-8 לפנה"ס הוקמה במקום על ידי הפיניקים תחנת מסחר שנקראה ביוונית מנינקס, והפכה מאוחר יותר לתחנת מסחר רומית שעסקה בעיקר בייצוא בדים צבועים שני. בשנת 655 לספירה נכבשה ג'רבה על ידי הערבים והפכה לחלק מתוניסיה. במאה ה-16 שימש האי בסיס ימי זמני לרבי החובלים, שודדי הים, העות'מאנים האחים ברברוסה: אורוץ'; ולאחר מותו, ח'יר א-דין.
בשנת 2002 פוצצה מכונית תופת בסמוך לבית הכנסת אלגריבה באי, על ידי מחבלים שהיו קשורים לארגון אל-קאעידה. 16 מטיילים גרמניים נהרגו.
אוכלוסייה
באי, המהווה אתר נופש פופולרי לתיירות מכל העולם, נמצא מרכז האסלאם האיבאדי בתוניסיה, הידוע בהחמרותיו הדתיות. פרט למוסלמים, ישנה בצפון האי קהילה יהודית עתיקת-יומין (ראו להלן).
העיר הגדולה באי היא חֹמֶת שׂוּק (בערבית: "מחוז השוק") אשר במפקד האוכלוסין ב-2004 מנתה 44,555 תושבים (ועם הפרברים שבשטח השיפוט שלה כ-65,000). היא נמצאת בחוף הצפון-מערבי של האי, שם גם נמצא שדה התעופה של האי. העיר השנייה בגודלה היא מידון (כ-30,481 תושבים ב-2004) בצפון-מזרח האי, והשלישית היא אג'ים (13,950 תושבים ב-2004), הנמל הראשי של האי, בנקודה הקרובה ביותר ליבשה בדרום-מערב האי. שאר היישובים החשובים הם: קֶלְלַאלַה, אל-מאי, מַלְלִיטַה, סדְוּיכּש, סדגיאן, מחבּובּין, אל-קנְטְרה, וטרִיפה (על היישובים היהודיים - ראו להלן). באי עוד עשרות כפרים, יותר מ-300 מסגדים, עשרות בתי כנסת, רשת ענפה של בתי מלון ו"פונדקים", וגם ארבעה בתי-ספר תיכון: תיכון ג'רבה, התיכון הטכני, תיכון השבעה בנובמבר, ותיכון ריאד.
שפות
רוב תושבי ג'רבה (כולל היהודים) דוברים ערבית מוגרבּית, בניב התוניסאי - עם מאפיינים לשוניים ייחודיים לג'רבה, בעוד שהצרפתית הולכת וחודרת לאי - כשפה זרה ראשונה, ומשתלטת בעיקר על המינוח הלשוני הטכנולוגי. כמו כן, האי הוא אחד המקומות האחרונים בתוניסיה (יחד עם כמה כפרים ספורים מבודדים בדרום המדינה) בהם נותר עדיין מספר משמעותי של דוברי ברברית (השפה העתיקה של כל צפון אפריקה עד הכיבוש הערבי במאה השביעית). הניב הברברי של ג'רבה - מכונה בתוניסיה: "ג'רבי" (או: "קֶלְלִילִי"), ובפי דובריו: "שֶלְחַה" (כפי שמכונה הניב הברברי של שאר דרום-תוניסיה בפי דובריו), ויותר משהוא דומה לניב הברברי של שאר דרום-תוניסיה הוא בעיקר דומה לניב הברברי "נאפוסי" המדובר בעיר זוארה שבלוב. כל הניבים הללו יחדיו מהוים את התת-ענף המזרחי של הענף ה"זנאתי" של הברברית (ענף שאליו משתייכים גם: ה"שַאוִּיַה" של מזרח אלג'יריה, וה"תאריפית" של צפון מרוקו). כיום (2006) דוברי הברברית הג'רבית נותרו מרוכזים בעיקר בדרום האי, במיוחד בכפר קֶלְלַאלַה, הנודע בתעשיית הקדרוּת שלו, והמחזיק את המוזיאון של ג'רבה ואת בית הספר היחיד בכל תוניסיה אשר שפת ההוראה בו היא ברברית.
יהדות ג'רבה
יהדות ג'רבה נחשבת לאחת מן הקהילות היהודיות העתיקות בעולם. לפי מסורת מקומית, יהודים כהנים הגיעו לאי בימי שלמה המלך יחד עם יורדי ים פיניקים, וכן לאחר חורבן בית ראשון (586 לפנה"ס). ולכן ג'רבה נקראת עיר הכהנים.
באי שני רבעים יהודיים: הגדול - שקרוב לים - הוא "חארה כבירה", והקטן: "חארה צגירה".
רבים מיהודי ג'רבה שעלו לישראל התיישבו בירושלים, נתיבות, מושבי הדרום, יבנאל, קריית גת וצפת.
הרב אליהו בירנבוים אשר ביקר באי באוגוסט 2008 מסכם את רשמיו במאמר "אי הנפלאות" כך:
בני הקהילה נהנים אמנם ממיטב הטכנולוגיה המודרנית, אבל דפוסי החיים הקהילתיים נראים כשחזור של דרכי החיים היהודיים בגולה.
מנדינקה
בני מנדינקה (או מאלינקה) הם קבוצה אתנית החיה במערב אפריקה – בדרום גמביה, צפונה וצפון-מערבה של גינאה, במערב מאלי, בחוף השנהב, סנגל ובגינאה ביסאו. הם דוברים את שפת מאלינקה או מנדינקה ממשפחת השפות מאנדה, הגדולה שבמערב אפריקה (הקשורה אולי למשפחה השפות הניגרו-קונגולזיות). בני מנדינקה כוללים תת-קבוצות קרובות ביניהן כמו בני מאלינקה או מנדנקה, במאנה, דיולה. לקבוצה זו שייכות גם הקבוצות האתניות קוראנקו וואסולונקה מגינאה, בני מניאנקה מליבריה ועוד.
בני מנדינקה חיים במעלה הנהרות סנגל וניג'ר, והם הקבוצה האתנית החשובה ביותר במערב מאלי, בצפון-מזרח גינאה, במחוזות הדרומיים והמזרחיים של סנגל ובכמה מחוזות של חוף השנהב, בורקינה פאסו, ליבריה, סיירה לאון וגינארה-ביסאו. יש להם נוכחות ניכרת גם בניז'ר, גאנה ובמאוריטניה. מספרם המשוער של בני מנדינקה ועוד קבוצות קרובות אליהם מגיע ל-11–13 מיליון בני אדם. לפי הערכות מצַמצמות יותר מדובר ב-4 מיליון בני אדם. מכל המדינות המוזכרות, רק בגמביה הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר (36%–42%).
בני מנדינקה חיים בכפרים, בעלי אוטונומיה יחסית, שבראשם ראשי שבט וקבוצה של זקני הכפר. צורת הלימוד הייתה לרוב בעל -פה, כשאגדות, שירים, מנגינות, מנהגים ופתגמים עברו בעל פה מדור לדור.
השם
משמעות המילה "מנדינקה" היא ה"נְקה" ממאנדן – האנשים ממאנדן. "קאן" היא שפה, ו"מנדינקקאן" היא שפתם של בני המנגינקה. בני מנדינקה המתבטאים בשפה הכתובה מכנים את עצמם "מנדינקואולו" ואת שפתם – "מנדינקקאנו". הצורה "מנדינגו" נוצרה בהשפעת השפה הפורטוגזית, בצרפתית "מנדֶנג".
היסטוריה
לפי האגדות, הייתה מכורתם המקורית של בני מנדינק באזור מעלה הנהר ניז'ר, שם נוצרה במאה ה-8 מדינתם הקדומה מאלי. השבטים דוברי שפות המנדה שלטו על דרכי המסחר דרך מדבר סהרה ממרוקו אל מערב אפריקה. במאה ה-13 שלט בממלכת מאלי סונדיאטה קייטה שאיחד את השבטים וייסד אימפריה. הוא נאבק בהצלחה בעיקר כנגד ההגמוניה של ממלכת סוסו בראשות סומאורו קאנטה. הקרב המכריע התנהל בערך בשנת 1235 בקירינה. סונדיאטה נודע גם כמחוקק של הצ'רטר ממאנדן ("מאנדן קאליקן") או חוקי קורוקנפוגה. אלו לא שרדו בכתב אלא רק כציטוטים באפוס העממי בעל פה אודות המלך סונדיאטה קייטה. בימי מלך אחר, מנסא מוסא הראשון, ששלט בשנים 1337-1312, ידעה האימפריה של מאלי פריחה מיוחדת, ובזמנו התאסלמו רבים מבני המעמד הגבוה ותושבי ערים רבות. במאות ה-13 וה-14 שלטו בני מנדינקה על כל מערב אפריקה. בני מנדינקה ושבטים קרובים אליהם היגרו לאחר מכן לאורך נהר ניז'ר לכיוון סנגל וגמביה של ימינו ולכיוון מפרץ גינאה. בני מנדינקה נלחמו רבות באימאמות פוטה ג'אלון של בני פולה.
לאחר התפרקות אימפריית מאלי קמו ממלכות רבות, קטנות יותר, כדוגמת ממלכת סגו וקארטה של שבט במברה במאלי של ימינו, ממלכת קאבו בדרום סנגל וגינאה ביסאו של ימינו, ממלכת גאלאם או גדיאגה על נהר סנגל, מדינת קאסו מערבית למאלי של ימינו, המדינות ניאני, וולי ובמבוק במזרח סנגל של ימינו. חלק מישויות מדיניות אלה התקיימו עד לשלהי המאה ה-19, כאשר נכבשו על ידי הקולוניאליזם האירופי – הצרפתי, הבריטי והפורטוגזי. במהלך המאות ה-16–18 נלקחו רבים מבני מנדינקה בשבי, נמכרו כעבדים והובלו עד לאמריקה, שם הפכו חלק מצאצאיהם לאפריקנים אמריקנים. באמצע המאה ה-19 חלה עלייה נוספת בממדי ההתאסלמות בקרב המנדינקה. בשטחים מצפון לחוף השנהב של ימינו, בורקינה פאסו ודרומה של מאלי הקימו סוחרים דוברי שפת מאנדה בני הקבוצה האתנית דיולה (כלומר "סוחרים") מרכזים מסחריים בקרבת מכרות ואדמות חקלאיות. בתקופה שהגיעו הצרפתים והפורטוגזים, עדיין שלטו בני דיולה בענף הסחר באזור, כולל בסחר בעבדים. בסוף המאה ה-19, בין השנים 1898–1883, ניהלו הצרפתים שלוש מלחמות נגד בני מנדינקה שבראשות סאמורי טורה. הן הסתיימו לבסוף בתבוסתו של סאמורי טורה ולקיחתו בשבי. במהלך המאה ה-20 נמשך תהליך ההתאסלמות של בני מנדינקה עד שנותרו מעט אנימיסטים בקרבם. בני מנדינקה קרובים מאוד לקבוצות האתניות במברה, ג'לונקה, סוסו, ביאחאנקה, דיולה וכו'. הם השפיעו גם על שכנים בני סונגהאי, דוגון, סנופו, מוסי ובווא. משערים כי בני במברה חולקים עמם מוצא משותף, מכיוון ששפות הדיבור שלהם כמעט זהות. עם זאת, סבלו היחסים ביניהם לא פעם מסכסוכים.
שפות
שפת מנדינקה או מאלינקה היא חלק משפות מאנדה, שדובריהן מונים 30 עד 40 מיליון בני אדם המפוזרים בין 15 מדינות באפריקה המערבית.
חיי הכלכלה והחברה
החברה מבוססת אצל בני מנדינקה על המשפחה המורחבת, עם נטייה מטריליניארית, שהפכה תחת השפעת האסלאם לפטרילינארית – הפוליגמיה הייתה נפוצה בעיקר אצל האצילים. נוצרו ונשמרו מדור לדור שלושה מעמדות חברתיים או מעין קסטות אנדוגמיות (כפי שניתן למצוא גם אצל קבוצות אתניות רבות במערב אפריקה):
בכפרים של בני מנדינקה פועלות גם אגודות סודיות. אחת מהן היא זו של הציידים, הלובשים תלבושות בובו (Boubou) מקושטות בחלזונות, בשברי ראי, בציפורניים ובשיניים של בעלי חיים.
מרבית בני מנדינקה הם איכרים. את העיסוק בגידול הבקר או הכבשים השאירו בדרך כלל לבני פולה. בעלי המלאכה המאורגנים באגודות, עוסקים בדרך כלל גם בחקלאות. הנפחים ויוצרי התכשיטים נקראים "נומו" ונשותיהם הן קדריות. התופרים הם לעיתים קרובות בני פולה הנקראים "מאבולה". נשותיהם עוסקות בצביעת בגדים. בעלי המלאכה המתמחים בעבודה בעץ נקראים "קולֶה", בעוד הבורסקאים נקראים "גאראנקה". בני דיולה עוסקים בעיקר במסחר.
חיי הדת
בימינו כמעט כל בני מנדינקה הם מוסלמים. חלק קטן מאוד נשאר נאמן לדת האנימיסטית המסורתית בלבד. הראשונים במערב אפריקה שהתאסלמו היו במאות 8–10 בני סונינקה, במיוחד האצולה של אימפריית גאנה שקיבלו את בשורת האסלאם מסוחרים ערבים-ברברים שבאו מצפון. קבוצות מקרב בני מנדינקה, בעיקר אצילים, עברו לדת האסלאם יחד עם מייסד האימפריה של מאלי, סונדיאטה קייטה, במאה ה-14. האסלאם נשאר למשך תקופה ארוכה דת האצולה. עם הזמן התהוו קהילות.
אחרי ההתאסלמות פרט לאמאמים הופיע גם מעמד של אנשי דת בעלי עיסוקים בתחום הוראת הדת, בתחום הכישופים ורפואת האלילים, הנקראים מאראבו. תפקידם בלט במיוחד בקרב בני דיולה. קבוצה מיוחדת של "מאראבו", היו "דיאחאנקה", ה"מאראבו" נודדים. עד למאה ה-19 רק האצולה הייתה מוסלמית, בצורה חלקית, תוך שמירת מנהגים גם מהדת האפריקאית הקדומה, שנותרה עדיין נחלתם של רוב בני מנדינקה. במאה ה-19, ובעיקר אחרי אמצע המאה התגברה הפעילות המיסיונרית המוסלמית בקרב בני מנדינקה. בניגוד לבני פולה, בני מנדינקה לא היו ידועים בעבר במדיניות של כפיית דת האסלאם על שבטים וקבוצות אתניות אחרים בסביבה.
במהלך המאה ה-20 רוב בני מנדינקה הפכו למוסלמים, אך בקבוצות שונות מכבדים גם אמונות ופולחנים קדומים, כמו למשל פולחן האבות, הטוטמיזם. פעלו בעבר חבורות דתיות חשאיות אזוטריות כדוגמת אגודות בשם "קומו" במאלי. ההצטרפות לחבורות כאלה נעשתה לפי קריטריונים של גיל.
בדת המסורתית של בני מנדינקה האל העליון נקרא "מה נגאלה". בני האדם היו פונים אליו רק בתיווך פולחן האבות והרוחות. המאמינים שהגיעו לדרגת ידע רוחני גבוהה נקראו "קוֹמוֹטיגי". כדי להפוך ל"קומוטיגי" היו צריכים לעבור מחזורי חניכות של שבע שנים כל אחד. בהתאם לכך נוצרו קבוצות גילאים שכונו "טון".
באורח החיים הדתי הקדום כמו גם בדת המוסלמית לא הייתה הפרדה בין החיים הרוחניים ובין חיי היום יום. הכל התנהל בהתאם לחוקי הדת, מהלידה עד למוות. בהתאם לדת הקדומה כל משפחה הייתה קשורה לבעל חיים שהיה הטוטם שלה.
הלבוש
באופן מסורתי, הגברים בני המאלינקה מתלבשים ב"בובו", ה"באראקה דולוקי" בצבע לבן או צהוב. כיסויי הראש הם מגוונים: מכובעים בצורה קונוס – ה"גאבאן", או כובע פתוח מן הצדדים, בצורת פה של תנין ונקרא "באמה דא". יש גברים שמגלחים את ראשם ויש כאלה האוספים את שיערם בצמות. לשם מזל הם עושים לעצמם פירסינג באוזן השמאלית ועונדים בה טבעת קטנה מזהב. הנשים לובשות בובו ובד לחלציים. כיסויי הראש שלהן הם מורכבים מאוד ודומים לאלה של נשות פולה, בייחוד הציצה והצמות לאורך הרקות, והמודבקות לעיתים לסנטר. הן שמות על שיערן חלזונות או מטבעות. עונדות צמידים מנחושת, בעיקר בצווארי כפות הידיים ובזרועות. במותניים ובצוואר עונדות כמה שורות של מחרוזות פנינים.
תת-קבוצות
מבחינים בקרב בני מנדינקה בתתי-קבוצות עיקריות, לפי הניבים שהם דוברים (בסך הכל 27 גרסאות ניביות):
שמות משפחה (פטרונימים)
הפטרונימים הנפוצים בקרב בני מנדינקה הם: קאבה, קייטה, קונאטה, וואטארה, קוטה, טראורה, סיסה, קבה (Kébé), קמארה, אירה, ירה, פאטי, טורה, קאנטה, קונה, קוליבאלי, סאחו, דיארה, סיסוקו, סואנה, גיראסי, ברטה, דומבויה, סומארה, דיאחאבי, סילה, פאדיגה, דיאווארה, קואטה, דוקורה, דראמה, מנטה, באטילי, דיאקיטה, דיומאנדה, סידיבה, סנגארה, דמבלה, קאמיסוקו, באגאיוגו, באיו, דומביה, סאנה, סוואנה, סימה, דיאבי, פופאנה, דאנפה, ג'יטה, סאנו, מנדינאנג, דארי, גאסאמה וכו'.
אצל צאצאים של ראשי שבטים מאלינקה בחוף השנהב ובסנגל מוצאים תכופות את השם אידארה, ככל הנראה ממקור מורי. בקרב בני מעמדות ה"מאראבו", הקרויים "מאנדה מורי" (ה"מאראבו של מאנדה") ניתן למצוא שמות כמו טורה, סיסה, דראמה, דאבו, ביאנה, ברטה (Berété), (שוקל כנגד "סואנה" בסנגל), סאחו, סילה – כולם ממוצא סונינקה.
אצל זמרי "גריו" או "דיילי" מוצאים את השמות "סיסוחו", קויאטה, דיאבאטה, קאמיסוקו. בני ניאמאחאלה, בעלי המלאכה, בעיקר בקרב הנפחים, נושאים תכופות שמות כמו קאנטה, דיאנחה, פאנה.
בקרב האצילים (חורו) משתמשים בשמות המשפחה אידארה, דומביה, פאקולי, קאבה, קייטה, קונאטה, דיארה, באטילי, סיסוקו, טראורה, סוחנה, באחאיוחו, בינאיוקו, דראמה, סילה, ניאחאטה, ביאגוראגה, מינטה, סומארה, סואנה (ברטה – במאלי)
בסופו של דבר ניתן למצוא בימינו שמות כאלה גם במעמדות חברתיים אחרים. קיימות גם תופעות התבוללות בין בני מנדינקה ובני קבוצות אתניות אחרות. משום כך נמצאות משפחות מנינדקה בעלות שמות וולופים (דיופ, נדיאייה) או פולה (דיאלו, גיאחיטה, סנגארה, סידיבה וכו') או מוסי (וודראוגו).
קישורים חיצוניים
Malanding S. Jaiteh. Uni. Columbia,, Alieu Saho - coord., 2006 The Gambia Atlas of Population and Housing Census 2003 The Gambia Bureau of Statistics, Banjul
זרם הקרח ראטפורד
גאוגרפיה
זרם הקרח זורם בתוך בקע טקטוני בין הרי אלזוורת' לרמת פלצ'ר. זרם הקרח מגיע לעומק של 2,000 מטרים מתחת לפני הים, היינו בין תחתית זרם הקרח לבין פסגת הרי אלזוורת' קיים הפרש גבהים של 7 קילומטרים. במוצא זרם הקרח בקצהו העליון (היבשתי) עוביו של זרם הקרח 3,100 מטרים, והוא פוחת ומגיע לגובה של 2,300 מטרים בשפך הזרם. מהירות זרימת הקרח היא 400 מטרים בשנה.
מקור השם
שמו של זרם הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
זרם הקרח נקרא על שם הגאולוג רוברט הוקסי ראטפורד (Robert Hoxie Rutford), מאוניברסיטת מינסוטה שבארצות הברית, שהשתתף במספר משלחות חקר באנטארקטיקה, ובין היתר עמד בראש משלחת החקר של אוניברסיטת מינסוטה להרי אלזוורת' (בין השנים 1963–1964) ושימש כמנהל מחלקת המחקר האנטארקטי של קרן המדע הלאומית של ארצות הברית (Division of Polar Programs, National Science Foundation) בין השנים 1975-1977.
סן ויסנטה (פירושונים)
סן ויסנטה (בספרדית: San Vicente) הוא שם ספרדי שמשמעו "ויסנטה הקדוש"
זרם הקרח ראטפורד
לקריאה נוספת
• Edward C. King, Flow dynamics of the Rutford Ice Stream ice-drainage basin, West Antarctica, from radar stratigraphy, Annals of Glaciology 50(51) 2009
• G.H. GUDMUNDSSON, A. JENKINS, Ice-ﬂow velocities on Rutford Ice Stream, West Antarctica, are stable over decadal timescales, Journal of Glaciology, Vol. 55, No. 190, 2009, PP 339-344
• John WOODWARD, Edward C. King, Hamish D. Pritchard, and Andrew M. Smith, Radar surveys of the Rutford Ice Stream onset zone, West Antarctica: indications of flow (in)stability?, Annals of Glaciology 50(51) 2009, PP 57-62
יצחק איש-שלום
יצחק איש-שלום (1920 – 12 ביולי 1989, ט' בתמוז ה'תשמ"ט) היה ראש המועצה המקומית כפר יונה משך 14 שנים, 1959–1974.
ביוגרפיה
יצחק איש שלום נולד בשנת 1920 באיסטנבול שבטורקיה. הוא גדל בבית ציוני דובר עברית, וכבר בגיל 17 ארגן במחתרת חוג ללימודי השפה העברית, שבו השתתפו מאה איש.
בשנת 1940, בהיותו בן 20, ניסה יחד עם שני חברים להעפיל לארץ ישראל על מנת להתגייס לצבא הבריטי יחד עם בני היישוב, אולם נתפס על ידי שלטונות המנדט הבריטי והוחזר לאיסטנבול. בהמשך חזר על ניסיונו להעפיל לארץ ישראל, אך נתפס בפעם השנייה וגורש שוב. איש-שלום לא אמר נואש, וניסה בשלישית להעפיל לארץ ישראל, אולם גם הפעם נתפס, על ידי הטורקים, נשפט על עריקה מהצבא הטורקי, ושירת בצבא הטורקי במשך 4 שנים.
בשנת 1949 עלה לישראל למעברת בית ליד ומאחר שהיה דובר עברית ופעיל עליה עוד בארץ מוצאו, נקלט מיד לעבוד בסוכנות היהודית כמבקר/ מדריך במחנות עולים בארץ. ב - 1950 עבר עם משפחתו ממעברת בית ליד לכפר יונה.
עבד כגזבר המועצה המקומית כפר יונה במשך כ-10 שנים. לאחר שהתפטרו ראש המועצה וסגניתו בשנת 1959, החל לכהן כראש המועצה, תחילה בהמלצת סגנית ראש המועצה המתפטר.
בבחירות לראשות המועצה בשנת 1965 נבחר פה-אחד על ידי כל 9 חברי המועצה, לרבות יריביו הפוליטיים.
שימש כראש המועצה המקומית כפר יונה בין השנים 1959 ל-1974.
הנצחה
תחום החינוך היה קרוב ללבו של איש-שלום, ובית הספר איש-שלום שבכפר יונה (משנת תש"ע בית ספר שש-שנתי, ז'–י"ב) קרוי על שמו.
דרכון אוסטרי
דרכון אוסטרי הוא מסמך נסיעה המונפק לאזרחי אוסטריה המאפשר להם לצאת אל מחוץ מגבולות אוסטריה, וכן נותן לנושאיו הגנה וסיוע קונסולרי של אוסטריה מול גורמים זרים. כל אזרח אוסטרי הוא גם אזרח של האיחוד האירופי. הדרכון, יחד עם תעודת הזהות הלאומית האוסטרית, מאפשרים זכויות תנועה ומגורים חופשיים בכל אחת ממדינות האזור הכלכלי האירופי ושווייץ. על פי מדד ארגון חברות התעופה הבינלאומי מינואר 2022, הדרכון האוסטרי מדורג במקום הרביעי בדירוג הדרכונים לצד דנמרק, צרפת, הולנד ושוודיה, עם 188 מדינות שמאפשרות כניסה חופשית אליהן לבעלי דרכונים ממדינות אלו.
תהליכי הבקשה וההדפסה של כל הדרכונים האוסטריים מטופלים על ידי ה-Österreichische Staatsdruckerei (de) שבסיסה בווינה. על רשות זו מוטלת גם הסמכות להנפקה וההדפסה של דרכון המסדר הריבוני הצבאי של מלטה.
מראה חיצוני
הדרכונים האוסטריים הם באותו גוון בורדו כמו יתר הדרכונים האירופאים, ועם סמל אוסטריה בצבע זהב במרכז הכריכה הקדמית. המילים הגרמניות EUROPÄISCHE UNION (בעברית: האיחוד האירופאי) ו-REPUBLIK ÖSTERREICH (רפובליקת אוסטריה) מופיעות גם כן על הכריכה לצד המילה הגרמנית לדרכון, REISEPASS בנוסף למילה באנגלית. כל הכיתוב על הכריכה בצבע זהב. לדרכונים אוסטריים יש את הסמל הביומטרי הסטנדרטי בתחתית. כל עמוד בדרכון מציג סימן מים שונה של סמלי מדינות אוסטריה השונות. עיצוב מחדש של הדרכון מתוכנן לשנת 2023.
דף מידע זהות
מידע על דרכון אוסטרי מופיע בעמוד 2, וכולל את הפרטים הבאים:
איותים שונים של אותו שם בתוך אותו מסמך
שמות גרמניים המכילים אומלאוטים (ä, ö, ü) ו/או ß מאויתים בצורה הנכונה בחלק המרכזי של הדרכון, אך בצורה מופשטת בחלק שנועד לקריאה על ידי מכונות (בתחתית עמוד הפרטים). בחלק זה שם כגון Gößmann הופך ל-GOESSMANN.
דרכונים אוסטריים עשויים (אך לא תמיד) להכיל הסבר תלת-לשוני (בגרמנית, אנגלית וצרפתית) אודות האומלאוטים הגרמניים והאות ß.
דרישות אשרה והגבלות
דרישות הוויזה לאזרחי אוסטריה הן הגבלות כניסה מנהליות על ידי הרשויות של מדינות אחרות המוטלות על אזרחי אוסטריה. נכון לינואר 2022, לאזרחים אוסטרים הייתה גישה ללא ויזה או ויזה בהגעה ל-188 מדינות וטריטוריות, מה שדירג את הדרכון האוסטרי במקום הרביעי בעולם מבחינת חופש הנסיעה (לצד דנמרק, צרפת, הולנד ושוודיה), על פי מדד הנלי לדרכונים.
אזרחים אוסטריים יכולים לחיות ולעבוד בכל מדינה בתוך האיחוד האירופי על בסיס זכות התנועה והמגורים החופשית המוענקת בסעיף 21 של אמנת האיחוד האירופי.
אזרחות כפולה
אוסטריה מאפשרת לאזרחיה להחזיק בדרכון אוסטרי שני כדי לעקוף מגבלות נסיעה מסוימות (למשל, חלק ממדינות ערב אינן מתירות כניסה עם חותמות דרכון ישראלי, למשל עיראק, עומאן ומאוריטניה).
היסטוריה
עם פירוק האימפריה והקמת רפובליקת אוסטריה הגרמנית קצרת הימים, נעשה שימוש בדרכונים מימי המונרכיה ההבסבורגית כאשר נמחקו סממני האצולה מהדרכון לטובת חותמת של הרפובליקה החדשה.
עם הקמת רפובליקת אוסטריה הוסדרו הנפקות הדרכונים הרשמיים בשם הרפובליקה. לאחר פיזור הפרלמנט ב-1933 ומלחמת האזרחים ב-1934, אוסטריה הפכה למדינה פשיסטית ודרכונים הונפקו עם סמלה החדש של אוסטריה, עיט דו-ראשי, במקום סמל הרפובליקה הראשונה. לאחר האנשלוס, יהודים שעזבו את תחומי הרייך השלישי יכלו להשתמש בדרכון האוסטרי, אולם אלו שהיו חסרי דרכון נאלצו להוציא תעודת מעבר גרמנית (Fremdenpass).
לפני שאוסטריה הפכה לחברה באיחוד האירופי ב-1995, לדרכונים היה כיסוי חום בהיר וצבע חום כהה פנימי ("Serie A–E") עד שנות ה-70, אז הוא עבר לכריכה ירוקה כהה. כמו כן, השפה השנייה בדרכון הוחלפה באנגלית (במקום צרפתית).
ב-16 ביוני 2006 אוסטריה החלה להנפיק דרכונים ביומטריים.
האימאם שאמיל
האימאם שאמיל (באווארית: Шейх Шамил; 26 ביוני 1797 – 4 בפברואר 1871) היה איש דת מוסלמי ומנהיג צבאי בצפון קווקז, אימאם דאגסטן וצ'צ'ניה בין 1834 ל-1859. הנהיג את ההתקוממות נגד הרוסים במלחמת הקווקז.
ביוגרפיה
האימאם שאמיל נולד ב-1797 בכפר קטן בחבל דאגסטן. בלידתו נקרא עלי ונחשב בינקותו לחולני. שמו שונה לשאמיל מתוך אמונה ששינוי השם ישנה את מזלו והוא יבריא. הוא אכן החלים והתחזק. שאמיל הצטיין בגובהו יוצא הדופן ונחשב לחזק ואתלטי.
משפחתו האווארית השתייכה לאליטה המקומית ושאמיל זכה לחינוך מקיף ובין השאר למד ערבית, אסלאם, תרבות ערבית, ולוגיקה. שאמיל הצטרף לזרם הסופי הנקשבנדי באסלאם, וקנה לו מעמד בחברה המוסלמית בקווקז.
ב-1828 הוא ביצע לראשונה את החג', העלייה לרגל למכה, שם פגש את עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, מנהיג אלג'ירי שהיה אחד ממנהיגי ההתקוממות נגד השלטון הצרפתי באלג'יריה, ממנו למד טכניקות לוחמת גרילה וטקטיקות לחימה מחתרתית.
ב-1834 מת גאזי מולא בקרב על גמירי, ושאמיל תפס את תפקידו כמנהיג ההתנגדות הקווקזית. שאמיל היה מנהיג אקטיבי ותוקפני הרבה יותר ממולא, והוא עשה שימוש יעיל במלחמת גרילה וטקטיקות מתוחכמות. המרי תחת הנהגתו, שהוגדר על ידו כמלחמת קודש, המשיך עד לדיכויו ב-1859. ב-25 באוגוסט 1859 נכנעו שאמיל ומשפחתו לכוחות הרוסיים ונכלאו בכפר קטן בדאגסטן.
אחרי שנלכד, נשלח שאמיל למוסקבה לפגישה עם הצאר, ועונשו היה הגליה לקלוגה, עיר קטנה במרכז רוסיה, קרוב למוסקבה. ב-1868 ניתנה לשאמיל הרשות לעבור לקייב, וב-1869 הורשה לו לסיים את חייו כמוסלמי בעיר הקדושה מכה. בדרכו למכה הוא עבר באיסטנבול, והתארח בה כאורחו של הסולטן. הוא מת במדינה ב-1871 בעת ביקור בעיר, והובא לקבורה בג'אנט אל באקי, בית קברות מפורסם במדינה, שם קבורים אנשים חשובים רבים מהעולם הערבי-מוסלמי. שני ילדיו לא הלכו בדרכו, ונעשו קצינים בצבא רוסיה.
לאחר מותו
שאמיל עודנו מוערץ על ידי אנשים רבים בקווקז בשל התנגדותו לרוסיה, והיווה מודל לחיקוי לאנשים רבים שראו את עצמם כממשיכי דרכו. הטרוריסט הצ'צ'ני שאמיל באסייב נקרא על שמו. גם העיר שאמילקלה (עד 1991, "סבטוגורסק") שבדגסטאן נקראה לזכרו.
בחסידות חב"ד מקובל כי שאמיל הלחין ניגון בעת מאסרו הידוע בשם ניגון שאמיל אותו לימד האדמו"ר מלובביץ', רבי מנחם מנדל שניאורסון.
לקריאה נוספת
הנקין, יגיל. ננצח או שניעלם : תולדות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, 1994-1996. ת"א: מערכות, 2007.
פרמטר הסקלה של היקום
פרמטר הסקלה הוא גודל המבטא את התפשטות היקום על פי תיאורית המפץ הגדול ונובע ממטריקת פרידמן-רוברטסון-ווקר. גודל זה מבטא פי כמה גדל המרחק הפיזיקלי ביקום בין שתי תקופות כתוצאה מהתפשטות היקום, כלומר בהינתן המרחק בין שתי נקודות ביקום בזמן נתון, ניתן לקבל את המרחק ביניהם בכל זמן אחר, תוך שימוש במשוואות פרידמן. באופן כללי החישוב במשוואות פרידמן איננו נותן את הערך במדויק אלא עד כדי כפל בסקלר, דבר המאפשר לחשב את ההתפתחות של הגודל עבור כל המרחקים ביקום. הגודל מסומן ב-R (לעיתים הוא מסומן גם ב-a או באותיות אחרות).
גדלים אחרים אותם ניתן לחשב באמצעות גודל זה הם:
מעאן
מַעָאן (בערבית: معان) היא עיר בדרום ירדן, המשמשת בירת מחוז מעאן. אוכלוסיית העיר מונה כ-50,000 תושבים. בעיר עובר הכביש מעמאן לעקבה וכן מסילת הרכבת החיג'אזית.
היסטוריה
מזוהה עם מעון המקראית, מרכזם של שבט המעונים שלחץ את ישראל בתקופת השופטים. מלך יהודה עוזיהו ניצחם. בתקופת בית שני נכבשה על ידי הנבטים. הרומאים בנו במקום את מצודות הלימֶס. בתקופת בני אומיה העיר השתקמה והתחילה לפרוח, שכן הח'ליף מועאויה נולד בה. בתקופה מאוחרת יותר שקעה, אך הוסיפה להיות תחנה חשובה בדרך למכה. ב-1904 נחנכה בעיר מסילת הרכבת החיג'אזית המקשרת בין דמשק ואזור החג'אז.
Tomorrow Never Dies
Tomorrow Never Dies (מחר לנצח) הוא סינגל מאת הזמרת האמריקאית שריל קרואו אשר שוחרר ב-1 בדצמבר 1997. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "מחר לנצח" ה-18 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים ברחבי העולם.
כתיבה
בטקס פרס גלובוס הזהב ה-55 היה השיר מועמד לפרס השיר המקורי הטוב ביותר. אך הפסיד ל-"My Heart Will Go On" מאת ג'יימס הורנר וויל ג'נינגס. השיר היה מועמד לזכות גם בטקס פרסי הגראמי ה-41 אולם הפסיד שוב לאותו שיר.
לינדה זיסקויט
לינדה שטרן זיסקוויט (בשם מלא באנגלית: Linda Stern Zisquit) היא מתרגמת ומשוררת ישראלית הכותבת בשפה האנגלית.
ספריה
תרגום:
טירת סנטאנג'לו
טירת סנטאנג'לו (באיטלקית: Castel Sant'Angelo) היא מבנה מעגלי גבוה הנמצא ברומא שבאיטליה. במקור היה המבנה מאוזולאום שנבנה על ידי הקיסר הרומי אדריאנוס עבור עצמו. המבנה ממוקם בקרבת הוותיקן ושימש במשך מאות שנים כמצודה וטירה. כיום המבנה הוא מוזיאון.