cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיר עלא
זיהוי האתר כסוכות המקראית
זיהוי התל עם סוכות המקראית נתמך על ידי החוקר יוחנן אהרוני. הזיהוי מתבסס על התלמוד הירושלמי, בו זוהתה העיר המקראית השוכנת בעבר הירדן עם יישוב שנקרא בתקופת חז"ל בשם "דרעלה":.
חומר ניגוד רדיולוגי
חומר ניגוד רדיולוגי הוא חומר ניגוד המשמש להעצמת הנראות של מבנים פנימיים בטכניקות הדמיה מבוססי רנטגן כמו טומוגרפיה ממוחשבת (CT), הקרנה רדיוגרפית ופלואורוסקופיה. חומרי ניגוד רדיולוגיים הם בדרך כלל מבוססי יוד, או לעיתים רחוקות יותר בריום-סולפט. הם סופגים קרני רנטגן חיצוניות, וכתוצאה מכך ישנה חשיפה מופחתת בגלאי הרנטגן. בשונה מתרופות רדיואפטיות הפולטות קרינה אשר משמשות ברפואה גרעינית. דימות תהודה מגנטית (MRI) מתבססת על עקרונות שונים ולכן נעשה שימוש בחומרי ניגוד שונים המשנים את התכונות המגנטיות של גרעיני מימן סמוכים.
יוד (תוך-וסקולרי)
ליוד יש יתרון כחומר ניגוד מכיוון שאנרגיית האלקטרונים הפנימית ביותר ("k-shell") שלו דומה לאנרגיה הממוצעת של קרני רנטגן המשמשות באבחנה רדיוגרפית. כאשר אנרגיית הרנטגן האקראית קרובה יותר לקצה ה- K של האטום שבו הוא נתקל, סביר להניח כי תתרחש קליטה פוטואלקטרית.
חומרי ניגוד מבוססי יוד קיימים בפורמולות יוניות ולא-יוניות, המסיסות במים. חומרי הניגוד היוניים פחות יקרים אך קשורים לשכיחות גבוהה יותר של תגובות לוואי לעומת חומרי ניגודיות לא-יוניים. כ-4-12% מהמטופלים המקבלים פורמולה יונית חווים תגובת רגישות תוך דקות או לאחר מספר שעות לעומת 1-3% אחוז מהמטופלים שקיבלו פורמולה לא יונית. תגובות הנובעות מרגישות יתר מתרחשות היום בתדירות נמוכה יותר מאשר לפני שנת 1990, כאשר בעבר היה שימוש נרחב בעיקר בחומרי ניגוד יוניים.
יוד הוא הסוג העיקרי מבין חומרי הניגוד המשמש למתן תוך-ורידי. השימושים שלו כוללים מולקולות יוד אורגניות המשמשות לניגודיות כוללות יוהקסול, יודיקסנול ויוברול.
בריום
בריום גופרתי משמש בעיקר בהדמיה ושיפור הניגודיות של מערכת העיכול. החומר קיים כאבקה לבנה בלתי מסיסה, אשר מעורבב עם מים ליצירת תערובת דלילה המועברת ישירות לדרכי העיכול.
השימושים של הבריום כוללים : כדי ליצור את חומר הניגוד, משתמשים בבריום הגופרתי כבסיס לתרכובת המכילה: מים, חומרי עיבוי, חומרי פירוק וחומרי טעם וריח. מכיוון שהבריום הגופרתי אינו מסיס, התערובת המתקבלת מסוג זה של חומר ניגוד היא לבנה ועכורה. הוא משמש רק בדרכי העיכול – לרוב נכנס לגוף בבליעה או באמצעות חוקן ולאחר הבדיקה הוא עוזב את הגוף דרך הצואה.
קווינטוס קייקיליוס מטלוס נפוס הצעיר
קווינטוס קייקיליוס מטלוס נפוס הצעיר (בלטינית: Quintus Caecilius Metellus Nepos; סביב 100 לפנה"ס - 55 לפנה"ס) היה בנו של קווינטוס קייקיליוס מטלוס נפוס. נבחר לטריבון בשנת 62. במהלך כהונתו כטריבון התנגד למרקוס טוליוס קיקרו. תקף אותו על הוצאתו להורג של קטילינה ומנע ממנו לשאת נאום בתום כהונת הקונסול שלו. בשנת 60 לפראיטור. בשנת 57 נבחר לקונסול. במהלך כהונתו כקונסול התפייס עם קיקרו והתנגד לפובליוס קלודיוס פולכר. בשנת 56 היה לנציב בהיספניה קיטריור.
נאחזת בקרח
נאחזת בקרח (באנגלית: Spinning Out) היא סדרת דרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי סמנתה סטרטון ושודרה לראשונה בנטפליקס ב-1 בינואר 2020.
עלילה
קאט בייקר, היא מחליקה על הקרח רווקה הנמצאת במסלול הבטוח להצלחה כלל עולמית, אך מחליטה לתלות את המחליקיים לאחר נפילה הרת אסון שהורידה אותה ממסלול התחרות. כאשר קאט מנצלת את ההזדמנות להמשיך בקריירה שלה כמחליקה זוגית עם בן זוג מוכשר, אך בעל אופי מרדני, היא מסתכנת בחשיפת סוד גדול. על משטח הקרח ומחוצה לו, קאט ובן זוגה החדש יתמודדו עם סיכונים מאיימים, פגיעה בגוף ובנפש, הקרבה כלכלית ואפילו בהתפרקות נפשית פוטנציאלית בדרכם להגשים את חלומם להשתתף באולימפיאדה.
פובליוס קורנליוס לנטולוס ספינטר
פובליוס קורנליוס לנטולוס ספינטר (בלטינית: Publius Cornelius Lentulus Spinther), הידוע יותר בשם ספינטר, היה פוליטיקאי רומאי חשוב מהמאה הראשונה לפנה"ס. ספינטר היה חלק ממשפחת הקורנליים האצילה שהייתה בעלת השפעה גדולה מאוד בתקופת הרפובליקה הרומית. ספינטר היה תומכו הבולט של יוליוס קיסר, אך בהמשך תמך באופטימטים, שהיו יריביו הפוליטיים של קיסר.
נאחזת בקרח
הפקה
צילומי הסדרה נערכו באונטריו, קנדה במא 2019.
פובליוס קורנליוס לנטולוס ספינטר
ספינטר נבחר התחיל את מסלול המשרות בשנת 63 לפנה"ס, עת נבחר לכהונת האיידיל הקורולי. בתפקידו זה סייע למרקוס טוליוס קיקרו לטפל בקשר קטילינה. כמו כן, בלט במשחקים גלדיאטורים מפוארים שערך. הקריירה הפוליטית של ספינטר נסקה והוא נבחר לפראיטור בשנת 60. בשנת 59 כיהן כנציב בהיספניה קיטריור (ספרד הקרובה). בעודו מכהן בתפקיד זה יצר קשרים עם יוליוס קיסר אשר היה נציב היספניה בייטיקה בשנת 61.
קיסר המשיך לתמוך בספינטר וניצל את קשריו עם הברית הפוליטית החשובה הידועה בשם טריומווירט הראשון כדי לקדם את ספינטר וסייע לו להיבחר לקונסול בשנת 57 לפנה"ס. למחרת בחירתו, סייעו לקיקרו לחזור מגלותו. לאחר סיום כהונתו כיהן כנציב בקיליקיה ובקפריסין בין 56 ל-53 לפנה"ס. בניגוד למקובל בתקופתו, ספינטר היה נקי כפיים ולא התעשר במהלך כהונתו כנציב על חשבון התושבים המקומיים.
סהר רפאל
סהר רפאל (נולד ב-15 בפברואר 1977) הוא שף, מסעדן, יועץ קולינארי ומחבר ספרי בישול ישראלי. התפרסם לראשונה לאחר שזכה בתוכנית המציאות "המטבח".
ביוגרפיה
רפאל נולד, גדל והתחנך בשכונת ז'בוטינסקי בקריית מלאכי, הוא אב לארבעה ותושב יד נתן.
בגיל 16 החל את דרכו במטבח בתור שוטף כלים במסעדת שרי בקריית מלאכי ואחרי השירות הצבאי החל לעבוד במלון הנסיכה באילת. בהמשך טס רפאל ללמוד בארצות הברית ב-1999–2000, השתלב במסעדות איטלקיות והתמחה בפסטות ורטבים במשך שנה. כשחזר לארץ החל לעבוד באשדוד במסעדת "אידי", במשך שלוש שנים. עם השנים התמחה רפאל ולמד קולינריה בבתי ספר הנחשבים בעולם, ביניהם, בית הספר לנוטרה בצרפת אצל השף רובישון והתמחה בבשרים ועופות.
בגיל 25 פתח יחד עם דני פרץ ויפרח ארצי את מסעדת כרמים, בשנת 2002. שש שנים לאחר מכן, בשנת 2008 פתחו יחד מסעדה נוספת בשם כדיתא. רפאל לקח חלק מספר פעמים בתוכניות טלוויזיה, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "המטבח", ששודרה בערוץ 2 עם השף עזרא קדם, וזכה במקום הראשון. בהמשך התארח בתוכנית "קרב סכינים" ששודרה בערוץ 10 עם השף סטפן פרואה דה וו.
רפאל הוציא לאור את ספרו הראשון לבישול "המטבח של סהר" בשנת 2009, בו הוא מציג 60 מתכונים אישיים. בינואר 2014 ייצא ספרו השני של רפאל 'ספר הדגים של סהר רפאל'. רפאל חבר באיגוד השפים הישראלי ועבר הכשרה לשיפוט מזון.
סלסה (ריקוד)
סלסה היא סגנון ריקוד אפרו לטיני שהתפתח בקובה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
הפופולריות מחוץ לקהילות לטיניות גברה בשנות ה-90 המוקדמות.
הסלסה התפתחה במקור מצעדי הבסיס של ריקוד הסון הקובני והוואוואנקו האפרו-קובני בשילוב אלמנטים מריקוד הממבו, הצ'ה צ'ה צ'ה, ומגוון ריקודים אפרו-קובניים אחרים.
הריקוד נרקד על מוזיקה לטינית במקצב שמונה שמיניות, המבוססת על סון, רומבה או ממבו. (להרחבה - ראו סלסה (מוזיקה)).
סגנונות סלסה
קיימים מספר סגנונות עיקריים, שהתפתחו במקומות שונים.
קסינו - סלסה קובנית זוגית
סלסה בסגנון "קסינו" (מוכרת בישראל בשם 'סלסה קובנית') מאופיינת בצעדים בתנועה מעגלית בשילוב תנועות אגן זורמות של שני בני הזוג, הידועות בשם "דספלוטה". הרקדנים נוטים להתרכז בתנועת גוף זורמת, ולא במימוש וריאציות מסובכות. קיים דגש חזק על תנועת טורסו, כתפיים ואגן, ולריקוד פן מיני במובהק. מקורותיו של הסגנון הגיעו מהריקודים החברתיים של קובה בשנות ה-50 וה-60, שהם הסון, הצ'ה צ'ה צ'ה, הממבו והוואראצ'ה. שמו של הריקוד, קסינו, מגיע מכך שהמועדונים בהם התפתח הריקוד היו בשכונה בהוואנה בשם Casino Deportivo. במשך השנים, כאשר לאחר המהפכה הוחזרה למיינסטרים בקובה התרבות האפרו-קובנית הענפה, שולבו בריקוד הקסינו תנועות ואלמנטים מהרומבה לסוגיה (יאמבו, וואוואנקו וקולומביה) וכן מריקודים אפרו קובנים נוספים כגון ריקודי היורובה, ריקוד הפאלו, היוקה והמקוטה, וכן ריקוד הקונגה מסנטיאגו דה קובה. בשנות ה-70 עבר הריקוד התפתחות טכנית רבה שהולידה אלמנטים ווריאציות המוכרים מאוד כיום בקרב הקסינרוס (רקדנים אשר רוקדים קסינו) למשל "סטנטה" (70), ווריאציה שקיבלה את שמה (לפי אחת הגרסאות) מהעשור הפורה בהתפתחות הריקוד.
רואדה דה קסינו (מעגל)
הרואדה (או רואדה דה קסינו) הוא צורת ריקוד של קסינו שמתבצעת במעגל של זוגות. כל הזוגות מבצעים את אותן ווריאציות המסומנות באמצעות איתותי ידיים וצעקות של אחד המשתתפים, המשמש כקאנטנטה (בתרגום: זמר) - ומוביל את הרואדה. משמעות המושג "רואדה דה קסינו" היא "גלגל הקסינו" הגלגל שמוכר בשם "רולטה". הריקוד דורש מהמשתתפים ידע של הסימנים המוסכמים ושל שמות התרגילים, ובמהלכו בני הזוג מתחלפים אחד עם השני.
סלסה קולומביאנית
בסגנון ריקוד זה ישנו דגש על ביצוע פוטוורק (רצפי צעדים) של שני בני הזוג, ואופייני לבצע צעד רקיעה ("טאפ") בספירות ה-3 וה-7 בכל שמינייה של צעדים. הריקוד לא מכיל הרבה וריאציות מסובכות, ובני הזוג רוקדים זה מול זה בתנועה של משיכה ודחיפה, לעיתים כאשר כפות הידיים מונחות אנכית זו על זו.
סלסה בסגנון מיאמי
במיאמי פיתחו המהגרים הקובנים סגנון ריקוד שהוא וריאציה של הקסינו, בו יש דגש חזק על וריאציות ארוכות ומסובכות, פחות תנועה מעגלית ופחות תנועת גוף. וריאציות אלו מבוצעות כאשר ידי המובלת והמוביל אחוזות, ולכן הן מכונות לעיתים "קשירות", לאור האסוציאציות שהן מעלות. בנוסף, בשל רצון לפנות לקהל הרוקדים המקומי בארצות הברית והן עקב רצון להשתלב בקהילת הרוקדים המקומית, הוכנסו לסגנון זה אלמנטים שונים של ריקודי הזוגות הצפון אמריקאים, דוגמת הסווינג וההאסל, וכן נוסף לריקוד פן תיאטרלי של ריקודי במות והופעות.
סגנון L.A.
מקורותיה של צורת ריקוד זו הם מועדוני הריקודים בלוס אנג'לס של תחילת / אמצע שנות ה-90. בתקופה זו רקדני במה בעיר נהגו להתחרות ביניהם בכך שניסו לרקוד בצורה שתיצור סביבם מעגל צופים כמה שיותר גדול, ולכן צורת הריקוד שלהם אופיינה בתיאטרליות רבה, תנועות חדות, מהירות ומוקצנות, והבעות פנים דרמטיות. האלמנטים המרכיבים את הריקוד מגיעים בחלקם הגדול מעולם אומנויות הבמה והריקודים הסלונים, למשל הפלות, הנפות וסוגים נוספים של אקרובטיקה ריקודית. בשל היות ריקוד זה ריקוד הופעות, וכן בשל היות מקורותיו בריקודי זוגות צפון אמריקאיים (למשל סווינג והאסל), בצורת ריקוד זו דגש רב ניתן לריקוד על קו הנשמר בקפידה, ובכך מאפשר לרוקדים להיות בכל זמן נתון עם פניהם לקהל הצופים. בריקוד זה נפוץ ביצוע רוטינות מורכבות של עבודת רגליים הקרויות "שיינס", שבמהלכם בני הזוג אינם שומרים על קשר עין אלא מסתכלים לכיוון הקהל הצופה בהם.
סלסה בסגנון ניו-יורק
זהו סגנון המאופיין בדגש על ספירת ה-2 במקום ה-1, בחלק מהסגנונות האחרים. התנועה מעגלית, רכה וזורמת, תוך כדי תנועה חופשית במרחב, אך עם הקפדה על הישארות בני הזוג זה מול זה, ותנועה במעין צורה של אליפסה המונחת על הרצפה. התנועה נראית יותר רגועה ונמתחת על פני זמן רב יותר מאשר בסגנונות אחרים. לרוב, סגנון זה נרקד על מוזיקת ממבו או סלסה ניו-יורקית.
מקצב
מקצב ה-Tumbao, הטומבאו, מנוגן בדרך כלל על ידי תופי הקונגס והבס המדגישים בעיקר את הפעמות 4 ו-8 (מתוך שמונה פעימות).
מקצב ה-Montuno, המונטונו, מנוגן לרוב על ידי קלידים או גיטרה בעלת שלושה זוגות מיתרים מצומדים הנקראת טרס (Tres). מקצב המונטונו מבוסס על חזרתיות של אקורדים בשמיניית הסלסה כאשר, כאשר הדגש יכול ליפול על כל פעמה שיבחר הנגן. המקצב מהווה חזרה על תבנית מסוימת שאותה יכול הנגן לשנות ולנגן בווריאציות מסוימות לאורכו של שיר סלסה.
כאשר שלוש התבניות המוזיקליות מתקיימות בו זמנית בשיר, נשייך אותו לסגנון הסלסה, והניואנסים השונים בתוך התבניות המוזיקליות והדגשים המוזיקליים יקבעו את סגנון הריקוד.
הכרם - משקאות חריפים
חברת הכרם - משקאות חריפים בע"מ היא אחת מחברות המשקאות הגדולות והוותיקות בישראל. החברה מייצרת ומשווקת כ-250 מותגים מקומיים ובינלאומיים של בירה, משקאות חריפים ויין. החברה בבעלות ובניהול משפחת אפשטיין.
היסטוריה
בשנת 1917, נאלצה משפחת אפשטיין לברוח מהעיר ביאליסטוק שבפולין, שם עסקה בסחר בתבואה. המשפחה נשדדה בדרך והגיעה לארץ ישראל ללא רכוש, למעט כף כסף עם ראשי התיבות של המשפחה, אשר נשמרה עד היום.
יום אחד, קיבל אב המשפחה ישראל טלפון ממנהל בנק ברקליס, ששאל אותו אודות עיסוקו טרם עלייתו ארצה.
אב המשפחה השיב כי עסק בזרעים של תלתן, שאותם קנה ומכר לאיכרים למאכל בהמות. לאחר דין ודברים, הודיע לו מנהל הבנק שמחכה לו סכום כסף שנשלח עבורו מאנגליה. טרם בריחת המשפחה מאירופה לארץ ישראל, הועבר לאנגליה תשלום עבור סחורה, אך מאחר שהמשפחה נאלצה לברוח לישראל, הסחורה מעולם לא נתקבלה והתשלום ששילם אב המשפחה אבד. לימים, הסתבר כי האנגלים חיפשו את ישראל אפשטיין זמן רב ודרך הבנק הצליחו לבסוף לאתר אותו ולהחזיר לו את התמורה ששלח - 3,000 מטבעות זהב, סכום זה אפשר למשפחה לחזור לעסוק בתחום הייבוא - תחום התמחותה.
בהמשך השנים סחר והתפרנס ישראל, מייבוא חביות ריקות של בירה. פעם אחת, כחלק מהמשא ומתן שערך לרכישת חביות ריקות, סיכם עם הספק, כי חלק מהחביות תגענה מלאות בבירה. ישראל אפשטיין מילא בקבוקים בבירה זו ומכר אותם. ראה כי טוב והחל לייבא ולמכור בירה.
בשנת 1923 נרכש ביפו המחסן הראשון של המשפחה, לאחר מספר שנים, ב-1927, העסק עבר לרחוב לילינבלום בתל אביב.
העסק המשפחתי התרחב והתפתח לייבוא ושיווק של משקאות חריפים, יינות ובירות.
תשאל את המים (שיר)
תשאל את המים הוא סינגל של הזמרת הישראלית יובל דיין, שיצא לאור ב-27 בנובמבר 2017, כסינגל ראשון מתוך אלבומה הנושא את אותו השם.
הכרם - משקאות חריפים
היסטוריה
ההצלחה הראשונה הייתה בייבוא של יין בשם "בוסקה" - יין אדום מוגז עם אחוז כוהל נמוך בשנת 1980. היין ייוצר באיטליה מענבי מוסקט והיה מאוד ריחני ומתוק. באותם ימים זה היה הלהיט המרענן והפך להצלחה מסחררת. ההזמנות זרמו בכמויות. הסחורה הייתה מגיעה לחנויות ולא הספיקה להיכנס למדפים. את רובה היו מוכרים עוד מהמדרכה. הספק, מר לואיג'י בוסקה, לא הבין כיצד מדינה כה קטנה צורכת כמויות כול כך אדירות של המשקה והרגיש כי הוא חייב לראות זאת במו עיניו. כאשר הגיע לישראל והגיש את דרכונו בשדה התעופה, ישר שאלו אותו: "אתה בוסקה מהמשקה בוסקה"?,  מיד הבין שאכן זו הצלחה כול כך גדולה.
תשאל את המים (שיר)
רקע וכתיבה
השיר עוסק בסיומה של מערכת יחסים. יובל דיין כתבה והלחינה את השיר בעצמה בעקבות שברון לשב שחוותה בעצמה. השיר עובד והופק בידי גלעד שמואלי.
הכרם - משקאות חריפים
היסטוריה
בשוק הוודקה בישראל בשנות ה-80, שלטה וודקה סמירנוף. החברה הייתה מעוניינת בייבוא של וודקה אבסלוט אך לא הצליחה ליצור קשר עם החברה בשוודיה. יום אחד הודיע הספק שהוא מגיע לישראל ומעוניין להיפגש עם מספר יבואנים שמתעניינים באבסולוט, ולאחר שייפגש עם כולנו יקבל החלטה. בפגישה התרשם יצרן הוודקה השוודי החשיבה אסטרטגית לטווח הארוך של ישראל אשפטיין ,והוא החליט לתת לחברת הכרם לייבא את וודקה אבסלוט. ההתחלה הייתה כישלון ואף חנות משקאות לא הסכימה לקנות את הוודקה בטענה שהבקבוק מכוער, בצורה של אינפוזיה, ולא מוכר. ברגע של הברקה כיצד להחדיר וודקה זו ללקוחות, עבר ישראל ברחוב העלייה והבחין ביבואן של כלי פורצלן איכותיים שמדפיס ומעטר על הכלים הדפסות אישיות. ישראל יצא במבצע ללקוחות "כל הקונה 10 קרטונים, יקבל סט פורצלן יוקרתי ל-12 סועדים בתוספת אישית של עיטור זהב של שמו". הסט הראשון הוזמן על שם חנה אפשטיין, הרעיון עורר הדים וההיענות לא איחרה להגיע. בעל עסק שנמנע מלהזמין, נתקל באישה שלא היססה והזמינה את המבצע על מנת לקבל את הסרוויס. שותפים שהזמינו סרוויס לכול שותף (מבצע, לכול שותף), אב שקנה לביתו שמתחתנת וכדומה. ההזמנות החלו לזרום. כספים רבים הושקעו בפרסום ושיווק המותג והגידול במכירות עלה בקצבים מסחררים, עד שהגיע לכ- 220,000 קרטונים בשנה והפך את ישראל לאחת מ-10 המדינות המוכרות הכי הרבה אבסולוט בעולם ובמקום הראשון במכירות לנפש.
התפתחות החברה
הכרם הובילה את שוק הוודקה בישראל. ובשנת 1994, לאחר יותר מ-60 שנה בתל אביב, עברה למחסנים ומשרדים מרווחים בראשון לציון.
תשאל את המים (שיר)
רקע וכתיבה
ב-2 בינואר 2018 שוחרר לסינגל קליפ אשר בוים בידי חן מכלוף.
ביקורת
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
הכרם - משקאות חריפים
התפתחות החברה
ב-2014 נכנסה הכרם לשוק בירות הבוטיק הישראליות ורכשה 40% מבירה מלכה. בשנת 2015 רכשה את הפעילות של חברה נורמן פרמיום ואת בירה נגב, ובכך הרחיבה את פעילותה בשוק בירות הפרמיום.
בהמשך הקימה מבשלה חדשה במגדל תפן אשר מייצרת את המותגים מלכה ונגב. החל משנת 2020 החלה החברה לשווק את בירה הרצל.
וויסקי
גלנפידיך, בלוויני, ברויכלאדיך, בוומור, אוכנטושן , יאמאזאקי , היביקי , גרנט'ס , טולמור דיו, מזקקת מילק אנד האני, ג'ים בים  ועוד.
וודקה
סטוליצ'נאיה.
ג'ין
הנדריקס
ליקרים
אמרטו דיסרונו, דרמבוי, יגרמייסטר, שארטרז, גליאנו, פסואה, מידורי, קואנטרו ועוד.
בירה
בירה מלכה, בירה נגב, בירה הרצל, באדוויזר, קינגפישר, רדברגר , פלור'ס , סמיקלאוס , ברודוג , בלו מון , ליפמנס , לינדמנס , בק'ס , סן ברנרדוס , שוף , דובל , פרנסיסקאנר ועוד.
סיידר
קופרברג, ווסטונס סיידר.
רב המשרתים, היפוליט
זהו הסרט המדבר ההונגרי השני שצולם בקיץ 1931, הפך לאייקון, וכלל כוכבים גדולים אמיתיים. הבמאי והמפיק סטיב (אישטוואן) סקיי, שחזר מגרמניה, מלחין הלהיטים מיהאי אייזמן, גדול הצלמים ההונגריים של התקופה אישטוואן אייבן והתסריטאי קארוי נוטי, וכן שלושה שחקנים אגדיים: דיולה צ'ורטוש, דיולה קאבוש ופאל יאבור. הסיפור התבסס על מחזהו של מולייר, "גם הוא באצילים".
היצירה, שנועדה במקור לבמה, אכן עובדה לבמה על ידי אישטוואן זאגון 34 שנים לאחר יציאת הסרט ושוכתבה כמחזה. הגרסה הבימתית שוחררה ב-1965. היא הוצגה בבכורה ב-10 בדצמבר בבמה הקטנה של הבמה העליזה, בבימויו של יוז'ף ז'ודי עם לאסלו קזאל (בתפקיד שניידר) וארווין קיבדי (בתפקיד היפוליט) בתפקידים הראשיים. ההצגה עדיין ברפרטואר התיאטראות בהונגריה עד היום.
בשנת 2000, נבחר הסרט לקולנוע הונגרי - הטובים ביותר, ובשנת 2012, נכלל בין 53 היצירות ההונגריות הטובות ביותר שנבחרו על ידי חברי האקדמיה ההונגרית לאמנויות.
אווה פניבשי (בסרט בתפקיד טרקה), למרות שלא הייתה לה קריירה בהונגריה לאחר הסרט, זכתה בחיים ארוכים, כך שהיא עדיין ראתה את השחזור הדיגיטלי של הסרט. היא נפטרה זמן קצר לאחר מכן בשנת 2009 בגיל 97.
עלילה
קבלן התובלה מתיאש שניידר הופך להצלחה כלכלית בן לילה, אבל עושרו הופך למר בשל העובדה שאשתו רוצה לחיות בבית חיים בורגניים ברמה גבוהה. היא מקבלת לביתה רב משרתים (butler) ששירת בעבר בביתו של רוזן. היא מצפה מבעלה שיתנהג בדרך אצילית ומכובדת.
היפוליט הופך את חיי המשפחה, מסדר מחדש את הדירה, התזונה, הצוות והיחסים החברתיים. מר שניידר סובל את זה, אבל יום אחד יספיק לו.....
המהנדס בֶּנֶדֶק, עובד בסתר בתובלות אצל שניידר כדי שיוכל להיות קרוב לבתו של שניידר, טרקה. עם זאת, אמה רוצה לחתן את טרקה למר מאקץ', איש ממשפחה טובה. הכנסתו של רב המשרתים, ששירת במשפחות אריסטוקרטיות, לבית המשפחה הבורגנית הנובו רישית מולידה הרבה אי הבנות והמון מצבים קומיים מצחיקים.
הדמויות
שליש מהליהוק היו שחקנים יהודים.
ציטוטים מהסרט
הבעל לעוזר המשרת: "הוא יראה כל יום שאני לא אוכל ארוחת ערב בטוקסידו, אלא בחולצת שרוול ארוך ואני אוכל בצל עם אווז צלוי. בצל עם הכל. אני אוכל בצל גם עם בצל. ואוכל את הדג עם סכין. עם שני סכינים."
הבעל לאשתו: "זה בסדר שפתאום את קוראת לי מתיאש, אבל שאלבש טוקסידו לכבוד ארוחת הערב שלי, נו, זה לא יקרה!"
יצירת הסרט
זה היה הסרט המדבר הראשון של דיולה קאבוש. גם עם החיתוך המקביל, יוצרי הסרט העדיפו אקשן מהיר. הלהיט הגדול הראשון בתולדות הסרטים המדברים ההונגריים, היה השיר "ביי מותק, ביי" (Pá kis aranyom, pá), הושמע בסרט זה.
רבים עדיין מאמינים שהיפוליט היה הסרט המדבר ההונגרי הראשון. למעשה, כמה חודשים לפני הצילומים של היפוליט, באביב 1931, אולפני הונייה כבר הפיקו את הסרט "האליל הכחול" (A kék bálvány) עם פאל יאבור. גם כן קומדיה קולנועית, אבל הסרט הוצג בבתי הקולנוע רק בספטמבר שבאותה השנה. מכיוון שהאליל הכחול לא הביא את ההצלחה המצופה, בניגוד להיפוליט, הוא נשכח במהרה.
לפטוספרמון מכבדי
לפטוספרמון מכבדי (שם מדעי: Leptospermum scoparium) הנקרא במאורית מאנוקה mānuka, הוא מין של שיח תה ממשפחת ההדסיים שמוצאו בניו זילנד, איי צ'טהאם ודרום מזרח אוסטרליה. מפרחיו מייצרות דבורים דבש מאנוקה.
שמות
הצמח מכונה גם עץ התה, כי קפטיין קוק נהג לשתות חליטה מעליו. השם מאנוקה הוא השם בו מכנים את הצמח הילידים המאורים בניו זילנד. פירוש שם המין בלטינית הוא דמוי מטאטא.
תיאור הצמח
מאנוקה הוא בדרך כלל שיח ירוק עד שגובהו 2–5 מ', אך הוא יכול להתפתח לעץ בגובה עד 15 מ'. ענפיו צפופים ועליו קטנים, אורכם עד 2 ס"מ ורוחבם עד 0.6 ס"מ. קצה העלה מחודד. הפרחים לבנים, לעיתים ורודים. קוטרם בדרך כלל עד 1.5 ס"מ עם 5 עלי כותרת. הגזע קשה.
מאנוקה דומה לצמח אחר. ניתן להבדיל ביניהם בעזרת העלים - רק עלי המאנוקה קוצניים. פירות המאנוקה יותר גדולים (קוטרם 5–7 מ"מ) והם נותרים על השיח לאורך רוב השנה.
היסטוריה ובית גידול
יש סבורים, כי מקורו של הצמח באוסטרליה בתקופת המיוקן. משם נפוצו זרעיו כנראה באמצעות סופות ציקלון ורוחות אחרות מתישהו ב-20 מיליון השנים האחרונות.
ללפטוספרמון יש מבנה המגביר את עמידותו בפני אש - ליגנוטובר. בנוסף, לאוכלוסייה יש יכולת התחדשות לאחר שריפה באמצעות סרוטוניות. זוהי שמירה על זרעים בתוך פירות סגורים על הצמח במשך שנים ארוכות. הם מתפזרים רק בזמן שריפה ומהווים את המקור להתחדשות האוכלוסייה מנבטים חדשים. סוג צמח זה הופיע בתקופה בה השתוללו באוסטרליה שריפות יער. בתחילה הייתה תפוצתו בניו זילנד מוגבלת, אך כשהגיעו הפולינזים. הם ביראו יערות וגרמו להתדלדלות הקרקע, דבר שהקנה לו יתרון וכנראה הביא להתפשטותו.
כיום נפוץ הצמח יותר בניו זילנד מאשר באוסטרליה, במיוחד בחופים המזרחיים היבשים יותר של האי הצפוני והאי הדרומי, כמו כן באוסטרליה, בטסמניה, בוויקטוריה ובניו סאות' ויילס.
הצמח יובא לישראל כצמח נוי, אך אינו נפוץ מאד.
מאביקים
מאביקים שונים מבקרים בצמח, ביניהם זבובים רחפניים וסוגים שונים של דבורים, כולל דבורת הדבש.
מזיקים
בניו זילנד ניזונים מהצמח חיפושית המאנוקה הבוגרת (Pyronota festiva) והזחלים שלה. כמו כן תוקפות אותו שם כנימות מגן המפרישות נוזל מתוק המהווה מצע לעובש.
צפי לעתיד?
נראה שהמין Leptospermum scoparium נמצא בתהליך של התמיינות אבולוציונית כתוצאה מבידודו משאר המינים בסוג Leptospermum. מחקרים מדגימים אובדן של מבנה השורש המשפר עמידות לשריפה בקרב אוכלוסיות של המין הגדלות באזורים נטולי אש יחסית של האי הדרומי של ניו זילנד. לעומתן, המבנה נשמר באוכלוסיות אוסטרליה וטסמניה והן גם ממשיכות להתחדש בקלות יחסית לאחר שריפה.
אוכלוסיות אוסטרליות של Leptospermum scoparium נבדלות כימית ממקבילותיהן בניו זילנד, ובהן רמות גבוהות משמעותית של אקליפטול ומונוטרפנים. וריאציות כימוטיפיות נמצאו גם בין אוכלוסיות שונות בניו זילנד, ולכן יש טוענים שבעתיד יתחלק המין לשלושה תת-מינים.
טיפוח זנים
זנים רבים פותחו לגידול תרבותי בגינות. אחדים מהם זכו בפרס של חברת הבוסתנאות המלכותית הבריטית. ביניהם זן "קיווי", זן "ניקולסי נאנום", זן "דמשק אדום" וזן "ברק כסף".
זני תרבות רבים גדלים ביתר הצלחה מחוץ לניו זילנד. הסיבה המשוערת לכך היא שבמולדתו נפגע הצמח על ידי כנימת מגן המפרישה נוזל מתוק שעליו צומח עובש, הפוגע בצמח. נעשים ניסיונות להכליא את הזנים הניו זילנדיים עם מינים אוסטרליים עמידים.
שימושים על ידי בני אדם ובעלי חיים
נהגו להשתמש בעץ ליצור ידיות של כלי עבודה ולגילוף. בנסורת השתמשו לעישון בשר ודגים. שימוש חשוב באוסטרליה ובניו זילנד הוא בדבש מאנוקה, שמייצרות דבורי דבש ולו שימושים בתעשיית התרופות והקוסמטיקה. מהעלים מפיקים שמן אתרי, שגם לו שימוש רפואי.
המאורים השתמשו בצמח עוד מלפני הגעת האירופאים. הם היו מכינים שיקוי מהעלים לטיפול בבעיות בדרכי השתן ולהורדת חום. אדים מעלים מורתחים היו נשאפים כטיפול בהצטננות בדרכי הנשימה העליונות. בנוסף, היו מבשלים את העלים ואת קליפת העץ ומשפשפים בנוזל החם שרירים נוקשים ומפרקים כואבים. שרף אלסטי לבן דמוי מסטיק ניתן לתינוקות וכן שימש לטיפול בצריבות ובכוויות. יש טוענים שלעיסת הקליפה מרגיעה ומשפרת את השינה.
לדבש שמייצרות הדבורים מהצוף ומהאבקה של פרח המאנוקה באזור מוצאו יש תכונות אנטי-מיקרוביאליות שנתגלו למדע בשנת 1988 ונחקרו גם לאחר מכן. זוהה המרכיב הכימי העיקרי שאחראי לתכונה זאת ופותחה שיטה למדידה השוואתית שלה בדגימות דבש שונות.
מוזיאון הוליווד
מוזיאון הוליווד (באנגלית: Hollywood Museum) הוא מוזיאון בהוליווד, שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית.
המוזיאון מציג מוצגים הקשורים להיסטוריה של הקולנוע והטלוויזיה האמריקאית.
המוזיאון ממוקם בבניין מקס פקטור ההיסטורי, בשדרת היילנד שבלוס אנג'לס. המבנה תוכנן על ידי האדריכל האמריקאי סיימון צ'ארלס לי, בסגנון אר דקו.
מוצגים
אוסף המוזיאון כולל מעל 11,000 פריטים, ובהם תחפושות, תפאורות, דמויות מסרטי הנפשה, תצלומים, תסריטים, וחפצים אחרים.
מוצגי המוזיאון כוללים תחפושות ובהן שימלתה של מרילין מונרו, חלוק הרחצה של אלביס פרסלי, תחפושותיהם של סופרמן, דמויות סטארטרק, מייקל ג'קסון, כפפות האיגרוף של רוקי, דמויות הסופרנוס, וכן תפאורת חדר כלאו של חניבעל לקטר מהסרט שתיקת הכבשים.
בין המוצגים ארבעה חדרי איפור מקוריים שהיו בשימוש מקס פקטור - מחלוצי האיפור של הוליווד, שנחשב לחלוץ האיפור המודרני (חדר לכל צבע שער של שחקניות: ג'ינג'יות, בלונדיניות, שחורות שיער וברונטיות).
בארתולומיאו דיאש
בארתולומיאו דיאש (פורטוגזית: Bartolomeu Dias; 1451 - 29 במאי 1500) היה מגלה ארצות פורטוגלי.
חייו
הנסיך ז'ואאו (João), בנו של המלך אפונסו החמישי, מונה על ידי המלך בשנות ה-70 של המאה ה-15 לאחראי על גילוי ארצות בשם פורטוגל, להאדרת הכתר הפורטוגלי והצי שלו. באותה תקופה נחסמו דרכי המסחר היבשתיות להודו כמעט לחלוטין בפני בני אירופה, ולכן הייתה קדימות לגילוי דרכים חלופיות - ימיות - לארץ זו.
הנסיך ז'ואאו שלח משלחות שונות לגילוי הקצה הדרומי של אפריקה, נקודה שהייתה בלתי ידועה ובגדר תעלומה לבני אותה תקופה. הספנים היוצאים למסעות צוידו בפדרוייס, עמודי אבן ובראשם הצלב המלכותי הפורטוגלי, אותם היה עליהם להציב בכל חוף אליו יגיעו, כציון לכיבושו על ידי הצי הפורטוגלי. משלחת בפיקודו של מגלה הארצות דיוגו קאו יצאה ושטה לאורך החוף המערבי של אפריקה, והציבה את עמוד האבן שלה בחוף אנגולה של ימינו, שם סברה שנמצאת נקודת קצה אפריקה. דיוגו קאו חזר כגיבור וזכה באותות ובכבוד רב. בסיורו הבא הוא גילה נקודה דרומית עוד יותר לחופי נמיביה, אך הפעם נקודת הקצה החדשה התקבלה בפקפוק מה.
ב-10 באוקטובר 1486 שלח ז'ואאו, שהפך בינתיים למלך, את ברתולומיאו דיאש בראש שלוש ספינות, עם טובי הספנים של הצי - פרו דה אלנקוור, וזואו דה סנטיאגו - לגלות את נקודת הקצה הנכונה ובכך להתוות את הדרך החדשה להודו. ב-1487 יצא דיאש בראש משלחתו אל דרומה של אפריקה. עקב הסערה המתקרבת השאיר בארתולומיאו את ספינת האספקה ליד חופי נמיביה, באחד מעיקולי החוף פקדה סערה את המשלחת והיא נאלצה להעמיק אל תוך הים, אך כשניסה לחזור לחוף גילה שהוא נעלם. הוא הבין שחצה את הקצה הדרומי והוא עתה בצדה המזרחי של אפריקה. הדבר היה בתאריך ה-6 בינואר 1488.
עתה נותר רק להגיע להודו ולזכות בתהילה רבה, אך דווקא אז התמרד הצוות ודרש לחזור הביתה. המשלחת חזרה, כשהפעם ראתה את דרום אפריקה וכינתה את נקודת הקצה בשם "כף הסערות". בהמשך שונה השם ל"כף התקווה הטובה".
דיאש רצה לארגן משלחת חדשה ולצאת מיד אל עבר הודו, אך אז להיטותו של המלך פחתה, ומסעות הגילוי הפורטוגליים נעצרו ל-9 שנים. בינתיים גילה קולומבוס את אמריקה, אותה חשב להודו, ונראה היה שלא נחוץ לגלות את הודו שוב בנתיב של דיאש.
לבסוף זכה ואסקו דה גאמה להשלים את המשימה, לאחר שהמלך החדש מנואל הראשון, העדיף את שירותיו על פני אלו של דיאש. דיאש הצטרף אל וואסקו דה גאמה, עזר לו בניווט, והובילו עד חופי אפריקה, אל עיר הנמל אלמינה.
דיאש טבע עם ספינתו, שנטרפה בקרבת כף התקווה הטובה, כאשר שימש כקברניט משנה לצד מגלה הארצות פדרו קברל, מגלה ברזיל.
כרישי במבוק
כרישי חזרן (שם מדעי: Hemiscylliidae) היא משפחת דגי סחוס מסדרת הזנבתנאים, המכונים לעיתים זנבתנים שטוחים.
אלו כרישים קטנים עם גודל מרבי של 121 ס"מ והם חיים בצמוד לקרקעית הים, בדרך כלל בין סלעים ואלמוגים. זנבם מוארך וגופם דק, ומצדי פיהם ישנם "זיפים" קטנים העוזרים בחישה. דגים אלה אפורים או מוסווים וניזונים מיצורים שוכני קרקעית כמו חסרי חוליות מימיים או דגים. הם חיים באזור הימים הטרופיים האינדו-פסיפיים.
קרב סאביס
קרב סאביס (הידוע גם בשם קרב סאמברה) התרחש בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה. בקרב זה ניצח הצבא הרומי תחת פיקודו של יוליוס קיסר את שרידי הקואליציה הבלגית שהתייצבה מולו בקרב אקסונה. אחרי הניצחון בקרב אקסונה, התפזר רוב הצבא הבלגי ונותרה רק שארית ממנו, שגרעינה העיקש היו שבט הנרווים שתרמו את חלק הארי של הכוח (60,000 מתוך 85,000 לפי יוליוס קיסר). ניצחונו בקרב פתח בפני יוליוס קיסר את גאליה בלגיקה ורק שבט האדוואטוקים המשיך להתנגד לכיבוש הרומי.
רומאים
בתקופה זו היה הצבא הרומי צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות. בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים. בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב. חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול (סקוטום) ועל ראשו קסדה טובה. שריונו של הלגיונר דמה באיכותו לשריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים, היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב. לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש. כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון. סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבידות בקרבות. בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר. לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו. מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים. בשנת 55 דיווח קיסר בספרו, שבצבאו משרתים 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג. בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
בלגים
החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם. החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי. שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת. חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה נמוכה.
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר. סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון. בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך. הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה. מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה. הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד. בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב. אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג. שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו. טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18, וסופה בהסתערות בקרב קלודן ב-1746.
הקרב
שבט הנרווים היה השבט הגדול האחרון שהתנגד ליוליוס קיסר. קיסר טוען ש-60,000 לוחמים מבני השבט לקחו חלק בקרב. כמו כן, שני שבטים נוספים: האטרבטים (Atrebates) והוירומנדואים (Viromandui) השתתפו בקרב. קיסר רצה לצאת לקרב כמה שיותר מהר כדי להספיק להביס את הצבא הבלגי לפני בוא התגבורות משבט האדוואטוקים (Aduatuci).
רשת המרגלים גילתה לנרווים ולבעלי בריתם שהצבא הרומי צועד בשדרת מסע המפוצלת ללגיונות, כאשר כל לגיון שומר על מטענו. צורת מסע זו הפכה את הרומאים לפגיעים כי הלגיונות היו מתקשים לסייע האחד לשני בקרב. הנרווים ביקשו לנצל את ההזדמנות ותקפו את הצבא הרומי בעודו מנסה לחצות את נהר סאביס (מזוהה כיום עם סל) במעבר מפורסם ששימש את הסוחרים של האזור ועומקו היה קצת פחות ממטר בתקופה זו של השנה. גדות הנהר היו מיוערות ומלאות בגבעות שהסתירו היטב את הצבא הבלגי מפני הסיירים הרומאים.
הראשונים לחצות את הנהר היו הכוחות הקלים. עיקר הצבא הבלגי היה מוסתר ביער, אך קבוצות מבודדות של חיילים קלים תקפו את הרומאים, אך אלה הדפו אותם בקלות. לאחר מכן, חצו הלגיונרים את הנהר והחלו לבנות מחנה מבוצר על גדת הנהר. קיסר הזניח את הגנת הלוחמים ואלה לא הציבו שמירה מספקת מפני ההתקפה פתע אפשרית. החיילים הניחו את כלי נשקם פרט לשריון הגוף והיו עסוקים בבניית המחנה, כשהם חשופים להתקפת פתע של האויב.
הבלגים, תחת הנהגתו של בודואוגנטוס (Boduognatos) ארבו לרומאים בסבלנות רבה. הם המתינו עד הופעת המטען הרומי ותקפו במפתיע את הצבא הרומי. הכוחות הקלים שהוצבו לשמור על הלגיונרים שבנו את המחנה לא עמדו בלחץ האויב ונסוגו במהירות. המחנה הרומי שמר על קור רוח נוכח התקפת הפתע. קיסר הורה לחייליו לחמש את עצמם ולהסתדר במערך קרבי, הלגאטים עשו זאת גם כן וגם החיילים הרומאים הממושמעים יצרו יחידות מאולתרות ומיהרו לייצב את קו ההגנה, גם בלי פקודה מפורשת מהדרג הגבוה. עם זאת, הקמת מערך קרבי מסודר הוא עניין מסובך שדורש זמן וכעת הרומאים נאלצו לעשות את כל זה בחפזון רב. על אף ההתראה הקצרה הצליחו הרומים לייצב קו הגנה ראוי תוך פרק זמן קצר.
הלגיונרים הצליחו להתגבר על הבלגים במרכז, אם כי לא שברו אותם. עם זאת, היה האגף הרומאי הימני נתון תחת לחץ רב. הלגיון ה-12 שניצב באגף זה ספג אבדות רבות. כל הקנטוריונים מהקוהורטה הרביעית נהרגו. הסיגניפר נהרג אף הוא והנס שלו נשבה על ידי הבלגים. גם הקוהורטות האחרות ספגו אבדות כבדות וקנטוריונים רבים נהרגו או נפצעו. קיסר שחש שרגע המשבר הגיע, תפס בעצמו את המגן של אחד החיילים ההרוגים והסתער בעצמו לעבר האויב. חייליו התעודדו נוכח מעשה הגבורה של מצביאם וחידשו את מאמציהם ביתר שאת.
בינתיים הספיקו שני הלגיונות ששמרו על המטען להגיע לשדה הקרב. מראה התגבורת הפיח רוח קרבית חדשה ברומאים ואילו רוחם של הבלגים החלה להישבר. טיטוס לאביינוס שראה את המצב המסוכן באגף הימני הורה ללגיון ה-10 לפנות לאגף זה כדי לתגבר אותו. הגעת התגבורת והחשתה לאגף הנתון במצוקה עשו את שלהם והבלגים נסוגו. הניצחון הרומי היה שלם וקיסר דיווח שכמעט כל הלוחמים הנרווים נהרגו או נפצעו.
קרל פון איינם
קרל פון איינם (בגרמנית Karl von Einem; 1 בינואר 1853 – 7 באפריל 1934), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית.
תחילת הקריירה
פון איינם נולד בהרצברג שהשתייכה לממלכת הנובר. ב-1870 התגייס ל ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה-צרפת, וב-1900 השתתף בכוח שנשלח לדכא את מרד הבוקסרים בסין. ב-1903 מונה לשר המלחמה של פרוסיה, והיה ממונה על התעצמותו של הצבא הגרמני, וכן דאג להכנסת המקלעים והארטילריה הכבדה לשורות הצבא הגרמני. ב-1909 מונה למפקד הקורפוס ה-7.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון איינם מפקד הקורפוס ה-7 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתף בקרב על המארן. ב-14 בספטמבר 1914 פרש מקס פון האוזן מהפיקוד על הארמייה השלישית, ופון איינם מונה במקומו. הארמייה בפיקודו השתתפה בפברואר - מרץ 1915 בקרב שמפאן הראשון, ובספטמבר - נובמבר 1915 בקרב שמפאן השני, כמו כן הארמייה הדפה את מתקפת הארמייה הצרפתית הרביעית (שהייתה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית בפיקוד גנרל פיליפ פטן) במהלך הקרב השני על האן, שהיה חלק ממתקפת ניוול.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן, תוך שהם תומכים באגף המזרחי של הארמייה הראשונה.
ב-26 בספטמבר 1918 הותקפה הארמייה על ידי חיל המשלוח האמריקני במסגרת מתקפת מז-ארגון, ובשל כך נאלצה לסגת צפונה זמן קצר לפני סיום המלחמה.
ב-10 בנובמבר 1918 יום לפני שביתת הנשק, מונה פון איינם למפקד קבוצת הארמיות של יורש העצר הגרמני במקום וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה שנאלץ לפרוש מתפקידו. עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון איינם את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי. פון איינם נפטר במילהיים ב-7 באפריל 1934 והוא בן 81 שנים.
דיטר אקשטיין
דיטר אקשטיין (בגרמנית: Dieter Eckstein, נולד ב-12 במרץ 1964 בקֶל שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ, וזוהה בעיקר עם קבוצת נירנברג. לאקשטיין שבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה השתתף ביורו 1988.
קריירת מועדונים
אקשטיין גדל בנוער של נירנברג, ובעונת 1984/85 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. כבר בעונת הבכורה שלו הפך אקשטיין לשחקן הרכב קבוע, והבקיע 13 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה עם הנס דורפנר, גינטר גוטלר ותומאס ברונר. נירנברג העפילה לבונדסליגה בסיום עונה זו מהמקום הראשון. בעונת 1985/86, אקשטיין הבקיע 12 שערי ליגה בבונדסליגה, וסייע לקבוצתו לסיים במקום ה-12, כאשר במחזור האחרון הבקיע שער בניצחון 2-0 על וולדהוף מנהיים, שהציל את נירנברג מהשתתפות במבחני ההישרדות בבונדסליגה. בעונה זו החל אקשטיין לשתף פעולה עם החלוץ הנורווגי יורן אנדרסן, שיתוף פעולה שיימשך מספר שנים. בעונת 1986/87 הבקיע אקשטיין עשרה שערי ליגה, וסיים עם נירנברג במקום התשיעי. בעונת 1987/88 אקשטיין הבקיע 15 שערים, שיא אישי שלו, וביחד עם אנדרסן הביא את נירנברג למקום החמישי בבונדסליגה.
את עונת 1988/89 החל אקשטיין בנירנברג, ללא אנדרסן שעזב לאיינטרכט פרנקפורט. לאחר שבעה מחזורי ליגה בהם הבקיע שער אחד, עבר אקשטיין גם הוא לאיינטרכט פרנקפורט, בה סיים את עונת 1988/89 במקום ה-16 המוביל למבחני ההישרדות, לאחר שהבקיע שישה שערי ליגה נוספים ב-25 הופעות במדי פרנקפורט. במבחני ההישרדות ניצחה פרנקפורט במפגש כפול את פ.צ. זארבריקן ונשארה בליגה. בעונת 1989/90 היה אקשטיין חלק מעונת שיא של פרנקפורט, בה הבקיע שבעה שערים, ונהנה משיתוף פעולה פורה במיוחד עם אנדרסן שהבקיע 18 שערים וסיים את העונה כמלך השערים, ועם אובה ביין ורלף פלקנמאייר. פרנקפורט סיימה את העונה במקום השלישי, עם 61 הבקעות, ההתקפה השנייה בטיבה בליגה לאחר באיירן מינכן. את עונת 1990/91 החל אקשטיין בפרנקפורט, הפעם ללא אנדרסן שעבר לפורטונה דיסלדורף, אך הבקיע שער בודד עד למחצית העונה, כשטוני יבואה הפך לחלוץ העיקרי של הקבוצה. אקשטיין ערך באותה עונה את הבכורה האישית שלו במסגרת בינלאומית כאשר השתתף עם איינטרכט פרנקפורט בגביע אופ"א, אך הופעה זו הסתיימה במפח נפש כעבור סיבוב אחד בלבד, לאחר שהקבוצה הובסה 5-0 על ידי ברונדבי הדנית, וניצחון 4-1 בגומלין, בו הבקיע אקשטיין את השער השני, לא הספיק לעלייה לשלב הבא. בפגרת החורף של עונת 1990/91 עזב אקשטיין את פרנקפורט ושב לקבוצת נעוריו, נירנברג. עד לסיום עונת 1990/91, הבקיע אקשטיין שישה שערים עבור נירנברג, ונשאר עם הקבוצה בבונדסליגה לאחר מאבקי תחתית. בעונת 1991/92 הבקיע אקשטיין 12 שערי ליגה, וסיים עם נירנברג במקום השביעי בליגה. בעונת 1992/93 הבקיע אקשטיין עשרה שערי ליגה, ונירנברג סיימה במקום ה-13 לאחר מאבקי תחתית.
את עונת 1993/94 החל אקשטיין בנירנברג, אך לאחר שישה מחזורים עזב את המועדון וחתם בשאלקה 04. עד לסיום העונה הבקיע אקשטיין ארבעה שערים ב-21 הופעות במדי שאלקה, כשהוא משתף פעולה עם אינגו אנדרברוגה, מייק בוסקנס ויורי מולדר. את העונה שאלקה סיימה במקום ה-14, מרחק נקודה אחת מהקו האדום, מתחתיו נמצאה נירנברג, הקבוצה בה אקשטיין התחיל את העונה, שנשרה בסיומה לבונדסליגה השנייה. את עונת 1994/95 החל אקשטיין בשאלקה 04, אך ערך בעונה זו תשע הופעות בלבד, בהן לא הבקיע. במרץ 1995 עזב אקשטיין את שאלקה וחתם בווסטהאם יונייטד, אך לא הופיע כלל במדי הקבוצה, אליה השתייך עד לתום עונת 1994/95. בסיום עונה זו חתם אקשטיין בוולדהוף מנהיים מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק לאורך עונת 1995/96 והבקיע שער אחד, וסיים עם קבוצתו במקום השביעי. בקיץ 1996 חתם אקשטיין בוינטרטור מליגת העל השווייצרית, שם שיחק חצי עונה והציג יכולת מצוינת, כאשר הבקיע שמונה שערים ב-11 הופעות. בפגרת החורף של עונת 1996/97 עזב אקשטיין את וינטרטור וחתם באאוגסבורג הגרמנית, ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה. אקשטיין שיחק בליגה זו במשך עונה וחצי, בהן הבקיע 26 שערים, וסיים את עונת 1997/98 כמלך השערים של מחוז הדרום. החל מסיום עונה זו שיחק אקשטיין במספר מועדוני חובבים, האחרון שבהם היה TSV בורקרסדורף בשנת 2005, אז פרש ממשחק פעיל באופן סופי.
קריירה בינלאומית
אקשטיין ערך שבע הופעות והבקיע ארבעה שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית עד גיל 21. באוקטובר 1986 ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית הבוגרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 מול נבחרת ספרד במשחק ידידות. במהלך שנת 1988 ערך אקשטיין מספר הופעות במשחקי ידידות, וזומן לסגל של גרמניה המערבית ליורו 1988. אקשטיין ערך הופעה בודדת בטורניר זה, במשחק הראשון של שלב הבתים בו נפרדה גרמניה המערבית בתיקו 1-1 מול נבחרת איטליה. אקשטיין החליף במשחק זה את רודי פלר בדקה ה-82. לאחר משחק זה אקשטיין לא שותף עוד בטורניר זה, בו הפסידה גרמניה המערבית 2-1 בחצי הגמר לנבחרת הולנד. הופעתו השביעית והאחרונה של אקשטיין במדי נבחרת גרמניה המערבית נערכה באוגוסט 1988, כשנכנס כמחליף בניצחון 4-0 על נבחרת פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990.
אקשטיין ערך שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית האולימפית, אך לא השתתף עמה בטורנירים האולימפיים עצמם.
חיים אישיים
לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן אקשטיין מספר מועדוני חובבים.
פיודור וסילייב
פיודור וסילייב (ברוסית: Фёдор Васильев; 1850 – 1873) היה צייר נוף רוסי שמייצג את סגנון הנוף הלירי באמנות הרוסית.
ביוגרפיה
פיודור וסילייב נולד בגאצ'ינה לפקיד ממשלתי בדרג נמוך, ב 1850. הוריו נישאו ארבע שנים מאוחר יותר, והוא תמיד נחשב לילד לא חוקי. פיודור נאלץ להתפרנס מגיל 12 - הוא עבד כדוור, סופר ועוזר של משחזר תמונות. לאחר מות אביו, הוא הפך למפרנס הבלעדי של המשפחה.
בשנת 1866 צייר הנוף המפורסם איוואן שישקין התאהב באחותו של פיודור יבגניה וסילייב. שישקין הכיר את פיודור והחל ללמד אותו ציור נוף. מיולי עד נובמבר 1867 עבדו שישקין עם וסילייב יחד בקרלייה. כמה מקומות בארכיפלג היו נושאים לציורי שני האמנים. מאוחר יותר הכיר שישקין את פיודור לאיוואן קראמסקוי, איליה רפין ואספני האמנות פאבל טרטיאקוב ופאבל סטרוגנוב. מאוחר יותר הפך וסילייב למתחרה מרכזי של איוואן שישקין והאחרון הואשם לעיתים קרובות בשימוש בתככים ובהשפעה פוליטית בניסיון לנצח את וסילייב בתחרויות אמנות שונות.
מתנדבי טרווניקי
מתנדבי טרווניקי (בגרמנית: Trawnikimänner - "אנשי טרווניקי"; Trawniki Hilfswilliger - "מתנדבי טרווניקי"; Trawnikis - "טרווניקים" או Askaris (מלשון אסקרי, חיילים שחורים שנלחמו בצבאותיהם של מעצמות קולוניאליות באפריקה); במקרים רבים מתייחסים אליהם כאל "השומרים האוקראינים") היו יחידות של משתפי פעולה עם השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה ממזרח אירופה (רבים מהם מאוקראינה והמדינות הבלטיות, אך גם רוסים, פולנים, "פולקסדויטשה" ואחרים) אשר גויסו על ידי האס אס ואומנו במחנה טרווניקי על מנת לשמש כשומרים במחנות ריכוז והשמדה וככוח עזר לאס אס במשימותיו. עיקרן של יחידות אלו, שכונו SS Sonderdienst ("יחידות אס-אס מיוחדות"), התבססו על שבויי מלחמה מן הצבא האדום שנפלו בשבי הצבא הגרמני בעת מבצע ברברוסה לכיבוש ברית המועצות. רבים מהם גויסו לצבא האדום בכפייה, על אף התנגדותם לממשל הסובייטי והסכימו לערוק ולשתף פעולה עם שוביהם הגרמנים. לאחר תום המבצע גויסו גם אוקראינים מגליציה. אנשי טרווניקי פעלו בתחום הגנרלגוברנמן (פולין הכבושה) מספטמבר 1941 ועד תום המלחמה ומנו כ-5,000 איש. הם נטלו חלק מרכזי בהשמדת היהודים בעת מבצע ריינהרד ואקציית ארנטפסט, בדיכוי מרד גטו ורשה ובשמירה אלימה על מחנות סוביבור, בלז'ץ וטרבלינקה.
גיוס והכשרה
במחנה הוכשרו המתנדבים לתפקיד ואכמאנר (Wachmänner, מילולית "שומרים"). הצוערים אורגנו בשני גדודים (בטליונים), שמנו כל אחד כ-1,000 איש, ועברו קורסים בהבנת פקודות צבאיות בסיסיות בגרמנית, בהבנת נוהלי שומרים ובטכניקות פינוי גטאות. הם אומנו בנשק קל ואף למדו לשיר שירים בגרמנית. המתאמנים נשלחו לרכז את היהודים בעיירות במחוז לובלין והובילו אותם למחנות. החלק האחרון של ההשתלמות כלל רצח יהודים שנבחרו ממחנה העבודה, אשר נורו בנפרד על ידי כל שומר.
בנובמבר 1943 חוסלו כל יהודי המחנה במסגרת אקציית ארנטפסט. מחנה האימונים פורק ביולי 1944, עקב התקרבות החזית הרוסית.
פעילותם
בין אתרי הפעילות בהם היוו גורם מרכזי בהשמדה ובהתעללות ביהודים (לבד ממחנה טרווניקי עצמו) נמנים לובלין (גטו לובלין, בודזין, מחנה רחוב ליפובה), מיידנק, בלז'ץ, סוביבור, טרבלינקה, גטו ורשה, צ'נסטוחובה, לבוב, גטו ראדום, קרקוב, גטו ביאליסטוק, פוניאטובה ומעשי הטבח בלומאזי, מיינדזיז'ץ פודלסקי, לוקוב, רדזין פודלסקי, פרצ'ב, קונסקובולה, יוזפוב, מיזוץ' ועוד. כריסטופר בראונינג השווה את פעילותם של מתנדבי טרווניקי לזו של כוחות גרמניים במשטרת השלטת הסדר, כגון יחידת המילואים 101, וטען שאפילו גרמנים אלה (שגם הם ביצעו מעשי רצח רבים) היו יוצאים מדעתם לו היו צריכים לבצע מטלות רצח מתמשכות במשך ימים רצופים, כפי שעשו אנשי טרווניקי, כאשר הם לוגמים וודקה ואוכלים כריכים באתרי הרצח.
בנוסף, פעלו קבוצות של מתנדבי טרווניקי כזונדרקומנדו ומפעילי תאי גזים במחנות בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה.
באפריל-מאי 1943 עשה יירגן שטרופ שימוש נרחב במתנדבי טרווניקי במהלך חיסול גטו ורשה, הצלחת המבצע הובילה להשתתפותם בחיסול גטו ביאליסטוק באוגוסט אותה שנה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה העמידה ברית המועצות לדין קרוב ל-1,000 מבוגרי טרווניקי בבתי דין צבאיים ובבתי משפט אזרחיים. רובם הורשעו בבגידה במולדת, חלקם הוצאו להורג וחלקם נשלח לגולאג, מתוכם שוחררו רבים במסגרת ההפשרה של חרושצ'וב ב-1955. אחרים נמלטו בזהות שאולה למערב. גרמניה, ארצות הברית וישראל יזמו הליכים נגד כמה מבוגרי טרווניקי שנודעו באכזריותם כשומרים במחנות הריכוז וההשמדה, בהם ג'ון דמיאניוק וסמואל קונץ. ב-1976 נדונו חמישה אנשי טרווניקי ומפקדם שטריבל בפני בית משפט בהמבורג, שמצא אותם זכאים מחמת חוסר הוכחות ושיחרר אותם.
ג'ון דמיאניוק נשפט בישראל, וזוכה בערעור בבית המשפט העליון מחמת הספק שהתעורר לגבי זיהויו, ובכלל זה לגבי האותנטיות של מסמך טרווניקי.
פיודור וסילייב
ביוגרפיה
ביצירותיו המוקדמות של וסילייב, כמו "לאחר סופת רעמים" (1868), אפשר להרגיש את השפעתה של אסכולת ברביזון; האסכולה הצרפתית השפיעה על האמנות שלו אבל מעולם הוא לא חיקה אותם במוטיבים. למרות שבתחילה, וסילייב היה נחות מבחינה טכנית מציירי הברביזון, רוב המבקרים מסכימים שבסופו של דבר הוא מצא את הדרך שלו להתמודד עם הנושאים.
בשנת 1870, וסילייב נסע על הוולגה עם איליה רפין, התמונה "נוף הוולגה. בארגס" (1870) הייתה הצלחה גדולה. בשנת 1870 הפך לחבר בתנועת הנודדים.
בשנת 1871 צייר וסילייב את "הפשרת השלגים" (1871), מה שפרסם אותו מיד. משפחת הצאר (הנסיך אלכסנדר, לעתיד הצאר אלכסנדר השלישי), הזמינה עותק מהציור, והאגודה לקידום אמנים העניקה לציור פרס ראשון. מאוחר יותר העותק של הנסיך אלכסנדר הוצג ביריד העולמי של לונדון 1872 וזכה במדליה. וסילייב התקבל, כמתמחה, לאקדמיה הקיסרית לאמנויות.
הוא אובחן כחולה בשחפת ונאלץ לעזוב את סנט פטרבורג, ועבר לחצי האי קרים. החברה לקידום אמנים מימנה את שהותו שם, אך הוא חויב לשלם בציוריו.
הוא מת ביאלטה ב־1873 בגיל 23. התערוכה לאחר מותו בסנט פטרסבורג זכתה להצלחה רבה, וכל יצירותיו נמכרו לפני התערוכה. לעבודותיו הייתה השפעה חזקה על הדור הבא של ציירי הנוף הרוסים.
היסטוריונים רבים של אמנות מדגישים את השפעתו של פיודור וסילייב על יצחק לויתן, ולנטין סרוב, ויקטור בוריסוב-מוסטוב.
ח'אלד משעל
ח'אלד עבד א-רחים אסמאעיל עבד אל-קאדר משעל (בערבית: خالد مشعل; מכונה "אבו אל-וליד"; נולד ב-28 במאי 1956) הוא אחד מבכירי מנהיגי ארגון הטרור חמאס בחו"ל מאז חיסולו של אחמד יאסין ב-2004. בשנים 1996–2017 היה יושב-ראש הלשכה המדינית של הארגון.
ביוגרפיה
ח'אלד משעל נולד בכפר סילוואד הסמוך לראמאללה. בשנת 1967 היגרה משפחתו לכווית, שם התגורר עד שנת 1990. הוא הצטרף לאחים המוסלמים בשנת 1971. ב-1978 סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמחשבים באוניברסיטת כווית. במהלך לימודיו הקים כמה התארגנויות של סטודנטים פלסטינים תומכי האחים המוסלמים, ובראשם "תא הצדק האסלאמי", שניצח את רשימת הפת"ח בבחירות לראשות האיחוד הכללי של הסטודנטים הפלסטינים בכווית. היה מורה לפיזיקה ומחשבים בכווית, עד שגורש ממנה ב-1990. ב-1990 עבר לירדן, בה פעל בשנים 1994–1999. ב-1996, לאחר מעצרו של מוסא אבו מרזוק בארצות הברית, מונה לראש הזרוע המדינית של ארגון הטרור חמאס. עד אז היה סגנו של אבו מרזוק.
ניסיון ההתנקשות בחייו
ב-30 ביולי 1997 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים באזור שוק מחנה יהודה בירושלים. כתוצאה מהפיגוע נהרגו 16 איש ו-169 נפצעו. חקירת השב"כ קבעה שמדובר באנשי חמאס. בתום הדיונים הורה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לראש המוסד, דני יתום, להכין מבצע התנקשות בראש הזרוע המדינית של החמאס, ח'אלד משעל. מכיוון שמשעל ישב בעמאן, בירת ירדן, שחתמה על הסכם שלום עם ישראל רק שלוש שנים קודם לכן, הורה נתניהו על "מבצע שקט", שיהיה ניתן להכחשה.
ב-25 בספטמבר 1997, ניסה "המוסד" לחסל את משעל באמצעות רעל שהותז לעברו ברחוב בעמאן, בירת ירדן. סוכני המוסד שנשלחו להתנקש בחייו נתפסו על ידי המשטרה לאחר התזת החומר, ובעקבות התקרית הדיפלומטית שנוצרה ובלחץ חוסיין מלך ירדן, העבירה ישראל לירדנים חומר נוגד לרעל וחייו של משעל ניצלו. כמו כן, שחררה ישראל את שיח' אחמד יאסין מבית הסוהר, בתמורה לשחרור סוכני המוסד.
המשך חייו
בנובמבר 1999 גורש מירדן, ובמשך זמן רב התגורר בדמשק, בירת סוריה. מאז התנקשות ישראל באחמד יאסין ועבד אל-עזיז א-רנתיסי (במרץ ובאפריל 2004), נחשב משעל לאיש הבכיר ביותר בחמאס.
בהודעה הראשונה לתקשורת כראש הארגון הודיע משעל, שארגונו יתנקש בחייהם של בכירים ישראלים, ועם זאת סייג את פעולות הארגון לשטחי ארץ ישראל ולאי פגיעה באזרחי ארצות הברית.
בריאיון בתחנת הטלוויזיה אלג'זירה ביוני 2002, הציע משעל להכין ולאמן ילדים לפעולות התאבדות.
משעל נמנה עם מובילי המהלך שהביא לשחרורם מהכלא הישראלי של 1,027 אסירים פלסטינים, בהם 280 רוצחים שנשפטו למאסר עולם, במסגרת עסקת שליט, בתמורה לשחרורו של גלעד שליט. בהודעתו על ההסכם התגאה משעל בהישג של שחרור 1,027 אסירים, בני כל הפלגים הפלסטיניים, והבטיח להמשיך במאמצים לשחרור האסירים הפלסטינים שנותרו בכלא. בקבלת הפנים שערך בקהיר לאסירים המגורשים לחו"ל, הבטיח להם משעל שעוד ישובו לפלסטין, והוסיף: "משא ומתן על בסיס כוח הוא הסיבה שאילצה את ישראל לשלם את המחיר".
ב-2012 הועברה הזרוע המדינית של חמאס לקטר.
על פי הערכות, הונו של משעל מגיע ל-2–5 מיליארדי דולרים. במאמר אחר נאמד עושרו ב-2.6 מיליארדי דולרים, כשחלק מהנכסים רשומים על שם אשתו ובתו.
קול ציון לגולה
קול ציון לגולה הייתה תחנת שידור של הסוכנות היהודית ששידרה שידורי רדיו בגלים קצרים מישראל, בשנים הראשונות לקיום מדינת ישראל. בשנת 1958 החל תהליך הדרגתי של מיזוג התחנה עם תחנת קול ישראל וברבות הימים היו השידורים לחלק מפעילות רק"ע.
כבר בימי המנדט הבריטי ביקש מרדכי אבידע, מנהל התוכניות העבריות בקול ירושלים, לקיים שידורי רדיו לקהילות יהודיות בגולה, אך הדבר לא יצא אל הפועל. לאחר הקמת מדינת ישראל, הושג הסכם בין הסוכנות היהודית וממשלת ישראל על הקמת תחנת "קול ציון לגולה" במימון הסוכנות היהודית על בסיס התשתית של קול ירושלים. מנהל התחנה היה מרדכי אבידע שהושאל לשם כך ממשרד החוץ. בנובמבר 1949, החלו שידורי הניסיון שנמשכו שבוע, אך הם לא היו באיכות משובחת ולכן נדחה תאריך הפתיחה הרשמי של התחנה מדצמבר 1949 למרץ 1950. השידורים נפתחו ב-10 במרץ 1950 וכללו שידורים יומיים באנגלית, צרפתית ויידיש, רבע שעה בכל שפה. שידורי התחנה זכו לתהודה רבה בקהילות יהודיות באירופה. באפריל 1951 הוסיפה התחנה שידורים בהוראת עברית לחיזוק החינוך היהודי בתפוצות. באפריל 1956 הוחל בשידורים לדרום אמריקה, בעיקר בספרדית, אך גם בפורטוגזית, יידיש ועברית. בשנת 1960 כבר התקיימו שידורים בתשע שפות.
בתחילה השתמשה התחנה באנטנה קטנה בעלת הספק של 7.5 קילוואט. בשנת 1954 החלה התחנה להשתמש במשדר חדש ביבנה בעל הספק של 50 קילווט שהביאה את שידורי התחנה לדרום אפריקה ובשנת 1958 הותקן משדר של 100 קילווט ששידוריו נקלטו גם באמריקה. התחנה גם הקליטה תוכניות לשידור במקומות רחוקים בהם לא היה ניתן לקלוט את שידורי התחנה.