cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכתב השמיניות
ב-22 ביוני 1942 פרסמו מוסדות היישוב צו גיוס כללי, לכל הרווקים והנשואים בלי ילדים עד גיל 45. הצו נתן אפשרות בחירה בין גיוס לצבא הבריטי לבין גיוס לפלמ"ח. בצו נכלל 'סעיף מיוחד' שפטר את תלמידי בתי הספר הלומדים לבגרויות מחובת הגיוס. סעיף זה למעשה הבדיל בין הנוער העובד, שחויב על פי הצו לעזוב את מקומות עבודתו ולהתגייס ובין הנוער הלומד שהמשיך את לימודיו כרגיל. תנועת הנוער העובד התנגדה לסעיף מפלה זה. גם בתנועות הנוער הלומד, ובייחוד בתנועת המחנות העולים התגבשה תנועה של חניכים שקראו להפסקה מיידית של הלימודים וגיוס שכבת י"ב לפלמ"ח.
בשנת 1943 התארגנה קבוצת תלמידי הכיתה השמינית (י"ב) מתנועות הנוער הצופים והמחנות העולים וכתבו כרוז שכונה "מכתב השמיניות". הכרוז פנה אל מוסדות היישוב, בקריאה לבטל את 'הסעיף המיוחד' בצו הגיוס הכללי שפוטר את הנוער הלומד משירות, ואל הנוער עצמו בקריאה לעזוב את ספסל הלימודים על דעת עצמו ולצאת לגיוס לפלמ"ח, לצבא הבריטי או להתיישבות. במכתב מציינים הנערים כי תעודת הבגרות של הנוער צריכה להיכתב בעשיית ההיסטוריה, דהיינו בהתגייסות למערכה על ארץ ישראל.
כותבי המכתב הצהירו כי כדוגמה אישית בכוונתם לעזוב את ספסל הלימודים ולהתכונן בהכשרה בקיבוץ אשדות יעקב לקראת גיוסם המלא לפלמ"ח.
תוצאות המכתב
למכתב היה ערך ציבורי וחינוכי יותר מאשר מעשי. רק מעטים מבין כותביו אכן התגייסו לפלמ"ח, אולם הוא עורר דיון סוער ביישוב ובתנועות הנוער (ובתנועת המחנות העולים בפרט). בתחילה נראה היה כי מאות תלמידי תנועות הנוער הלומדות (המחנות העולים, הצופים, השומר הצעיר, וגורדוניה) ייענו לקריאה, יעזבו את לימודיהם וייתגייסו. אולם המכתב נתקל בהתנגדות עזה של מורים והורים ואף של מוסדות היישוב. חברי הצופים נסוגו מהרעיון בעקבות הלחץ שהופעל עליהם. תנועות הנוער גורדוניה והשומר הצעיר קראו להפעיל לחץ על המוסדות לקיצור שנת הלימודים, אולם התנגדו לעזיבת הלימודים לאלתר. רק חלק מחברי המחנות העולים בחרו לצאת להכשרה באשדות יעקב ולהתגייס לפלמ"ח במרץ 1943. תנועת המחנות העולים המשיכה במאבקה לשכנע את שאר תנועות הנוער החלוציות לארגן במשותף את הפסקת שנת הלימודים תש"ד שעמדה בפתח. תנועת הנוער היחידה שאכן תמכה במאבקה הייתה תנועת הנוער העובד.
חברי המחנות העולים שהתגייסו בעקבות המכתב, נשלחו לפלוגה ו' של הפלמ"ח, בלא שסוכמו תנאים מסודרים לגיוסם בין התנועה לפלמ"ח. בפלוגה זו היה ריכוז גבוה של מגויסים יוצאי התנועה, חלקם מקיבוץ בית הערבה, וכולם כונסו למחלקה בקיבוץ דפנה. בפלוגה היה תקן רק לכיתת בנות אחת ולכן לא כל בנות הקבוצה גויסו. חברי הקבוצה המגויסים ולא מגויסים גרו בתחילה במשותף בקיבוץ, אולם במהרה פוצל השיכון. בספטמבר 1943 מנתה ההכשרה 20 מגויסים ו-16 לא-מגויסים. אולם כעבור זמן מה הועברה הפלוגה לאזור עין חרוד, והבלתי מגויסים לא הורשו להצטרף אליה וחזרו אל הערים. "קבוצת דפנה" הייתה ההכשרה המגויסת הראשונה של המחנות העולים לפלמ"ח, וכן ההכשרה המגויסת הראשונה של תנועות הנוער הלומד. כמו גם ההכשרות המגויסות של הנוער העובד באותה תקופה שבטרם חתימת "הסכם ההכשרות" בין הפלמ"ח לתנועות הנוער, הייתה הקבוצה תלויה עד מאוד בהלך רוחם של המפקדים בפלוגה אליה גויסה. מן הנתק שנוצר בין חברי ההכשרה לבין התנועה בתקופת השירות, נתקבלו בתנועה מסקנות שהנחו אותה במשא ומתן בשנת 1944 על חתימת הסכם ההכשרות בין תנועות הנוער לבין הפלמ"ח שהסדיר את חלוקת האחריות הארגונית והחינוכית וייצב את ההכשרות המגויסות של תנועות הנוער כמשאב העיקרי לגיוס לפלמ"ח. בחודשים שלאחר גיוסה של הכשרת דפנה התגייסו הכשרות נוספות של המחנות העולים, ואף הכשרות משותפות למחנות העולים ולנוער העובד. מכתב השמיניות נלמד עד היום בתנועות הנוער כדוגמה הן לקשר בין תנועות הנוער למערכת הביטחון ולגיוס, והן להגשמת ערכים בפועל. בשנת 2009 (שנת לימודים תש"ע) פרסמו קבוצת תלמידי י"ב עצומה תחת הכותרת "מכתב השמיניות 2009", שאמור היה להוות מעיין אלטרנטיבה למכתב השמיניסטים הקורא להשתמטות מגיוס. כותבי המכתב הצהירו כי בכוונתם להתגייס לצה"ל וקראו בו להתגייסות.
ארכיפלג פאלמר
פאלמר ארכיפלג, הידוע גם בשם ארכיפלג אנטארקטיקה (באנגלית: Palmer Archipelago), היא קבוצה של איים מחוץ לחוף הצפון מערבי של חצי האי אנטארקטיקה.
גאוגרפיה
הארכיפלג משתרע בין האי טאוור בצפון לבין האי אונוור בדרום.
מצר ז'רלאש מפריד בין הארכיפלג לבין חצי האי האנטארקטי.
מצר ביסמרק מפריד בין ארכיפלג פאלמר לבין ארכיפלג וילהלם.
שטחו של ארכיפלג פאלמר - 3,448 קמ"ר; אורכו (מצפון לדרום) 178 קילומטרים; ורוחבו (ממזרח למערב) 275 קילומטרים.
פסגות ההרים
שיא גובהו של הארכיפלג הוא הר פרנסיס הממוקם באי אנוור, שגובהו 2,761 מטרים מעל פני הים.
עשר הפסגות הגבוהות בארכיפלג:
גילוי הארכיפלג
רב החובל האמריקני נתניאל פאלמר, ניווט באזור בשנת 1820.
מקור השם
אדריאן דה ז'רלאש, שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1899–1897), חקר את הארכיפלג בשנת 1898.
ז'רלאש נתן לארכיפלג את שמו.
ז'רלאש קרא לארכיפלג על שמו של נתניאל פאלמר.
תחנות מחקר
הן ארגנטינה והן בריטניה הפעילו תחנות מחקר בארכיפלג.
היער (סרט, 2016)
היער (באנגלית: The Forest) הוא סרט אימה על טבעי אמריקאי משנת 2016. הסרט בוים על ידי והתסריט שלו נכתב על ידי,  ושרה קורנוול. בסרט מככבים נטלי דורמר, טיילור קיני, ואואן מאקן.
עלילה
רוב עלילת הסרט מתרחשת בתוך ומסביב ל, יער הממוקם מדרום להר פוג'י שביפן ונודע כאתר פופולרי אליו אנשים מגיעים כדי לשים קץ לחייהם.
שרה פרייס היא אישה אמריקאית המקבלת שיחת טלפון משוטר ביפן המבשר לה שאחותה התאומה ג'ס מתה לאחר שאנשים הבחינו בה נכנסת לאוקיגאהרה. למרות דאגותיו של ארוסה רוב, שרה מחליטה לטוס ליפן ומגיעה לבית המלון בו ג'ס לנה טרם כניסתה ליער. בבית המלון, שרה פוגשת עיתונאי בשם איידן. השניים שותים ביחד ושרה מספרת לו על מותם של הוריה. במציאות, אביה של שרה וג'ס רצח את אמן ולאחר מכן התאבד, אך שרה מספרת לאיידן שנהג שיכור פגע בהוריה. בשעת מותם, ג'ס ראתה את גופות ההורים, אך שרה לא. איידן מזמין את שרה להיכנס ליער ביחד עם מדריך יפני בשם מיצ'י במטרה למצוא את ג'ס. כאשר השלושה נכנסים לאוקיגאהרה, מיצ'י מסביר לשרה שג'ס ככל הנראה שמה קץ לחיה, אולם שרה דוחה את הטענה ומסבירה למיצ'י שבעקבות היותן תאומות, שרה מסוגלת "להרגיש" שג'ס עדיין בחיים. בתוך היער, השלישייה מוצאת אוהל צהוב ששרה מזהה ששייך לג'ס. עם רדת השמש, מיצ'י מציע להשאיר לג'ס פתק ולחזור למחרת, אך שרה רוצה להישאר ביער ואיידן מציע להישאר איתה. במהלך הלילה שרה שומעת קול בוקע מהשיחים. מאמינה שזאת ג'ס, שרה רצה אל תוך היער במטרה למצוא אותה. שרה פוגשת בנערה יפנית בשם הושיקו שאומרת שהיא מכירה את ג'ס. הושיקו מפצירה בשרה לא לסמוך על איידן ובורחת. שרה מנסה לרדוף אחרי הושיקו, אך מאבדת אותה.
בבוקר שלמחרת, איידן ושרה מאבדים את דרכם ביער. במהלך הליכתם, החשדנות של שרה כלפי איידן גוברת והיא מפצירה בו לתת לה את הטלפון הסלולרי שלו, בו היא מוצאת תמונה של ג'ס. איידן מכחיש שהוא מכיר את ג'ס, אך שרה בורחת ממנו ורצה אל תוך היער לבדה. שרה שומעת קולות שמפצירים בה להסתובב, אך מנסה להתעלם מהם עד אשר הקולות מתחזקים. שרה מסתובבת ומגלה מאחוריה גופה תלויה על אחד העצים ובורחת מהמקום בבהלה. במהלך מנוסתה, שרה נופלת לתוך בור ביער ומאבדת את הכרתה. שרה מתעוררת ומגלה מערה תת-קרקעית ואת הושיקו בתוכה. מתברר שהושיקו היא (רוח נקמנית יפנית). הושיקו משתנה למול שרה והופכת לגרסה מפלצתית של עצמה ושרה נסה ממנה לתוך מערה תת-קרקעית, בה היא מוצאת מצלמת שקופיות. דרך המצלמה, שרה חוזה בגופות הוריה ובאביה משתנה למפלצת. איידן מוצא את שרה, עוזר לה לצאת מהבור והשניים מתפייסים וממשיכים בדרכם. בינתיים, רוב מגיע אל אוקיגאהרה ומחפש אחר שרה ביחד עם מיצ'י וחוליית חיפוש.
איידן לוקח את שרה לבקתה ישנה של שומרי יערות אותה הוא גילה בזמן שחיפש אחריה. שרה שומעת את קולה של ג'ס בוקע מתוך המרתף הנעול בבקתה ומוצאת פתק שרומז שאיידן כלא את ג'ס במרתף. שרה, שמשוכנעת שאיידן תקף את אחותה, הורגת את איידן בעזרת סכין מטבח. לאחר שאיידן מת, שרה מבינה שאיידן דיבר אמת ושהתמונה בטלפון שלו, הקולות שהיא שמעה והפתק היו בסך הכל הזיה שהיא חוותה.
בתוך המרתף בבקתה, שרה חווה הזיה וחיה מחדש את הלילה שבו הוריה מתו. הרוח של אביה מנסה לתקוף את שרה ותופס אותה בזרועה, אולם שרה מצליחה לקטוע את אצבעותיו בעזרת סכין ובורחת מהבקתה. במנוסתה, שרה רואה את ג'ס רצה לכיוון האורות שבוקעים מחוליית החיפוש. שרה מנסה לקרוא לאחותה, אך ג'ס לא שומעת אותה. שרה מבינה שהבריחה שלה מהבקתה הייתה בסך הכל הזיה וכאשר שרה קטעה את אצבעות הרוח של אביה, היא בעצם חתכה את ורידיה בצורה עמוקה והיא עדיין במרתף, מתה מפצעיה. לפתע, רוחות נקמניות בוקעות מהאדמה ומושכות את שרה לקרקע. ג'ס, שמתברר שהיא חיה, מחולצת על ידי רוב וחוליית החיפוש ומסבירה לרוב שהיא כבר לא מסוגלת "להרגיש" את אחותה ומסיקה שהיא מתה. בזמן שחוליית החיפוש עוזבת את היער, מיצ'י מבחין בדמות מוצללת בתוך היער המתבררת להיות שרה שהפכה לרוח בעצמה.
הפקה
מפיק הסרט, דייוויד ס. גויר קיבל השראה ליצירת הסרט לאחר שקרא ערך בוויקיפדיה על יער אוקיגאהרה. מופתע שאף אחד לא יצר שום סרט על היער עד כה, גויר כתב תקציר לסרט. לאחר שגויר הציג את הרעיון בפגישה שיווקית, זאדה הראה התלהבות והסכים לקחת חלק בפרויקט. זאדה התלהב מהרעיון מכיוון ש"יער המתאבדים" הוא מקום אמיתי ביפן והחל לקרוא וללמוד על המקום, כולל צפיה בסרט דוקומנטרי שנעשה עליו. טרם התחלת הצילומים, זאדה נסע ליער וציין "שהוא לא היה יכול לעשות סרט על מקום אמיתי מבלי שהוא ביקר בו קודם לכן". זאדה תיאר את המקום כ"מקום מפחיד לגמרי שלא רציתי להעביר בו את הלילה".
באוקטובר 2014 דווח שנטלי דורמר הצטרפה לצוות השחקנים. באפריל 2015 דווח שטיילור קיני הצטרף גם הוא. דורמר התרגשה לשחק שתי דמויות שונות בסרט ובעקבות זאת הסכימה לקחת בו חלק וציינה "זה מוזר ששחקן מגלם שתי דמויות שונות בסרט ומשחק בעצם מול עצמו. זה קשה לקבל החלטות כשרה בזמן שאני לא מכירה עדיין את דמותה של ג'ס. אין שום שחקן למולי שיכול להגיב לי ולכן חשוב להיות מסונכרנים".
קיני הסביר שהוא הסכים לשחק בסרט בגלל העלילה שלו והמיקום שבו הוא מתרחש. "היכולת לשחק את איידן ולהרגיש את הקשר שלו לדמותה של שרה". קיני ציין שהוא חיפש תפקיד "יותר מחושב מאשר דמות בסרטי סלאשרים" בדומה לסרט "הניצוץ".
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-17 במאי 2015 בטוקיו שביפן. מכיוון שהרשויות ביפן אסרו על הכניסה ליער, הצוות צילם ביער הסמוך ל שבסרביה. בגלל תנאי מזג האוויר הקשים בסרביה, חלק מהצילומים בוצעו בחללים סגורים.
הפצה
במאי 2014, חברת ההפצה רכשה את הזכויות להפצת הסרט. הסרט עלה לאקרנים ב-8 בינואר 2016 בארצות הברית.
הסרט יצא בגרסאות DVD ו-Blu-Ray ב-12 באפריל 2016.
ביקורות והכנסות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 10% טריות על סמך 136 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 34/100 על סמך 30 ביקורות.
למרות הביקורות השליליות, הסרט נחשב כהצלחה קופתית והכניס 37.6 מיליון דולר לעומת 10 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
מחלוקת
הסרט עורר מחלוקת בשל ההתייחסות "מזלזלת" לנושא ההתאבדויות ביפן וכחוסר כבוד כלפי אלו שמצאו את מותם ביער.
מבקר הסרטים כתב על הסרט שהוא "סרט דבילי שידוע לשמצה בזכות הגזענות, חוסר ההומור והפיכתה של נטלי דורמר, כוכבת "משחקי הכס" לתאומות שההבדל היחידי ביניהן הוא צבע השיער שלהן".
עלילת הסרט הושוותה לספר הקומיקס "יער המתאבדים" משנת 2011 שעלילתו מתרחשת גם היא ביער אוקיגאהרה.
ליאווה
ליאווה (בפוטוניאנית : Leava) הוא כפר ומרכז מנהלי בוואליס ופוטונה, קולקטיב מעבר לים של צרפת. ליאווה נמצאת במערב האי פוטונה. בכפר ממוקם אחד משני הנמלים שיש בוואליס ופוטונה. נמל התעופה פוטונה פוינט ואל, נמל התעופה של פוטונה, נמצא עשרה קילומטרים מליאווה.
די. ג'יי. קורטונה
דונלד ג'וזף קוטרונה (באנגלית: Donald Joseph Cotrona נולד ב-23 במאי, 1980) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
קוטרונה נולד בניו הייבן, קונטיקט. אמו, שרי, היא מורה, ואביו, דונלד, עובד בחברת מיחזור. קוטרונה ממוצא איטלקי. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת נורת'איסטרן בבוסטון, אבל לאחר התמחות קיץ במשרד עורכי דין, הוא הבין שהוא לא אוהב לעבוד עם עורכי דין. בשנה ב' הוא עבר ללמוד משחק. במהלך חופשת האביב שלו, הוא נסע לבקר חבר בלוס אנג'לס ולא חזר לקולג'.
קריירה
לאחר כמה תפקידי אורח, קוטרונה היה מועמד לתפקיד ריאן אטווד בסדרת הטלוויזיה The O.C. אך את התפקיד קיבל השחקן בן מקנזי. זמן קצר לאחר מכן, קוטרונה לוהק לתפקיד הראשי הגברי בדרמה אחרת של פוקס משנת 2003, Skin, בהפקת ג'רי ברוקהיימר. קוטרונה גילם את אדם רואם, בנו של התובע המחוזי של לוס אנג'לס. הסדרה בוטלה לאחר שידור שלושה פרקים, עקב רייטינג נמוך וקווי הסיפור השנויים במחלוקת. כל שמונת פרקי הסדרה הוצגו בערץ "SOAPnet" ב-2005.
בשנת 2005 הופיע קורטונה בסרט האימה "ונום", שבויים על ידי ג'ים גילספי. שנה לאחר מכן שיחק קוטרונה "Love is the Drug".
בשנת 2005, קוטרונה שוב קיבלה תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה, כשגילם את שון מאת'רס, עובד חנות פרחים עם עבר אפל שהוא אחד מקבוצת זוכי לוטו, בסדרת הטלוויזיה "עלה נופל".
בשנת 2010 הופיע קוטרונה בסרטג'ון היקר. בפברואר הוא לוהק לתפקיד הבלש ג'ון סטון בפיילוט ABC 187 דטרויט, בו משחקים בין היתר גם מייקל אימפריולי, שון מג'ומדר וארין קאמינגס. כאשר ABC הזמינה את הסדרה היא שונה לשמה ל- "דטרויט 1-8-7". דמותו נהרגה בפרק השישה עשר של הסדרה.
בשנת 2013 גילם קוטרונה את פלינט, אחד התפקידים הראשיים, בסרט ההמשך ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבון.
באדאגה (שפה)
באדאגה (באנגלית: Badaga; בבאדאגה: படுக) היא שפה דראווידית דרומית המדוברת בגבעות נילגריס שבטמיל נאדו שבהודו. פירוש המילה "באדאגה" היא "איש צפון" כיוון שהשפה מדוברת על ידי אנשי הבאדאגה שהאמונה הרווחת היא שהם הגיעו מהצפון במאה ה-12. השפה גם מאוד דומה לווייאנאד צ'טי.
שוצטרופה
שוצטרופה (בגרמנית: Schutztruppe; "כוחות ההגנה") היה השם הרשמי של יחידות צבא גרמניות סדירות שפעלו במושבות האימפריה הקולוניאלית הגרמנית. מפקדי השוצטרופה היו גרמנים, אולם רוב החיילים היו שכירי חרב מקומיים (אסקרי).
השוצטרופה נכנס לשימוש פעיל לראשונה בשנת 1888, כאשר פרץ מרד אבושירי באזור מזרח אפריקה הגרמנית. מפקד השוצטרופה הראשון היה הרמן פון ויסמן. מאוחר יותר הוקמו יחידות שוצטרפה בכל המושבות הגרמניות, אם כי תפקידן השתנה לפי טיב המקום שבו שרתו. לדוגמה, במושבות באפריקה היה תפקידן העיקרי של השוצטרופה לדכא מרידות ולסייע לחוקרים שבאו לאזור. בשטחים הגרמניים באוקיינוס השקט שבהן היחסים בין הגרמנים למקומיים היו רגועים, שימשו השוצטרופה כשוטרים ותו לא. בשטחים הגרמניים בסין היה תפקידן הגנה על אזורי הנמלים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתמש המפקד הגרמני פאול פון לטו-פורבק בכוחות שוצטרופה כדי לנהל את אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות ביותר בהיסטוריה.
Wc (פקודה)
wc (אנגלית:  Word Count; "סופר מילים") היא פקודה במערכות ההפעלה יוניקס, הסופרת מילים מתוך קובץ ומציגה את הפלט במספר דרכים שונות.
שימוש
השימוש הסטנדרטי בפקודת, סופר המילים, הוא כדלקמן:
תוצאה: כאשר העמודות הן: בקובץ הנבחר בדוגמה 68 שורות, 170 מילים ו-1473 אותיות.
סניה (אי)
סניה (בנורווגית: Senja) הוא האי השני בגודלו בנורווגיה באזור הטרומס, צפונית לחוג הארקטי.
Wc (פקודה)
קישורים חיצוניים
רשימת פקודות יוניקס (באנגלית)
רשימת פקודות CMD (באנגלית)
סניה (אי)
האי מחובר ליבשת באמצעות גשר גיסונד (Gisundbrua) המגיע לעיירה פינסנס.
גאוגרפיה
שטחו של האי הוא 1,586.3 קמ"ר. האי מאופיין בהרים הנישאים לגובה של 600 מטרים ויותר, וחלקם נישאים אף לגובה 900 מטרים מעל פני הים. אחד ההרים המפורסמים באי הוא הר סגלה המתנשא לגובה 639 מטרים, ולו תצורה ייחודית. ההרים ממוקמים בסמיכות לחוף האוקיינוס האטלנטי. בשל מיקומו הגאוגרפי באזור הטרומס, קיימת בו תופעת שמש חצות וזוהר הקוטב.
באי מצוי פארק פולאר, שהוא הפארק הצפוני ביותר בעולם. בפארק מצויים שועל, שועל שלג, דובים שונר, אייל הצפון, מוס ועוד.
גסטון פאלבסקי
גַסטוֹן פַּלֶבְסְקִי (בצרפתית: Gaston Palewski; 20 במרץ 1901 – 3 בספטמבר 1984) היה פוליטיקאי צרפתי. מקורב של שארל דה גול במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה. הוא ידוע גם כמאהב של הסופרת האנגלייה ננסי מיטפורד, ומופיע בצורה בדיונית בשניים מהרומנים שלה.
ביוגרפיה
פאלבסקי נולד בפריז למשפחה יהודית, בן לתעשיין מוריס סרז' (מואיז הרש) פאלבסקי (נולד ב־1867 בקוברין, אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס; מת ב־1938) ולרוֹז לבית דיאמנט-ברגר (נולדה ב־1869 בבוזאו, רומניה; מתה ב־1954). גסטון פאלבסקי התחנך בסורבון, במכון למדע המדינה פריז ובאוניברסיטת אוקספורד; הוא שלט היטב באנגלית והיה אנגלופיל מושבע. באמצעות קשרים משפחתיים, השיג תפקיד אצל המרשל אובר ליאוטי, המושל הכללי הצרפתי במרוקו. ב־1928 הפך למזכירו הפרטי הראשי של פול ריינו, פוליטיקאי מוביל שהיה אז שר האוצר, ואשר הפך לראש ממשלת צרפת במרץ 1940. דרך ריינו, ב־1934, פגש פאלבסקי לראשונה את שארל דה גול, והפך לתומך בדעותיו הפוליטיות והצבאיות.
עם פרוץ המלחמה ב־1939 גויס פאלבסקי בדרגת סגן לחיל האוויר הצרפתי, ושירת בקרב בעקבות הפלישה הגרמנית לצרפת במאי 1940. הוא שהה בצפון אפריקה הצרפתית בזמן שביתת הנשק של יוני 1940, שבה חדלה צרפת מלהתנגד לכיבוש הגרמני. משסירב לקבל את תבוסתה של צרפת, הגיע פאלבסקי ללונדון בסוף אוגוסט והצטרף לכוחות צרפת החופשית של דה גול. הלה מינה אותו למנהל התיק המדיני של תנועת צרפת החופשית, והוא מילא תפקיד מוביל במשא ומתן בין דה גול לבין ממשלת בריטניה, אשר בתחילה התייחסה לדה גול בספקנות. במרץ 1941 קיבל פאלבסקי דרגת לוטננט־קולונל ומפקד צבא צרפת החופשית במזרח אפריקה, והוביל אותו נגד הכוחות האיטלקיים במהלך הכיבוש מחדש של סומליה הצרפתית (כיום ג'יבוטי). בספטמבר 1942 הוחזר פאלבסקי ללונדון כדי לשמש ראש לשכתו של דה גול, תפקיד שבו נדד אחרי דה גול מלונדון לאלג'יר ב־1943 ובאוגוסט 1944 לפריז המשוחררת. הוא נודע בתור יד ימינו ואיש אמונו של דה גול, וכישוריו הדיפלומטיים והידע שלו על הבריטים הפכו אותו לבעל ערך רב עבור דה גול, שלא הבין את הבריטים ולא בטח בהם.
פאלבסקי נותר ראש הלשכה של דה גול עד להתפטרותו של הלה מתפקיד ראש הממשלה הזמנית בינואר 1946. ב־1947 הפך לתומך מוביל של ה"גוליזם" ולאחד ממייסדי המפלגה הגוליסטית הראשונה, Rassemblement du Peuple Français (RPF). בשנת 1951 נבחר פאלבסקי לאספה הלאומית כנציג RPF של מחוז הסן (פריז). מ־1953 עד 1955 היה סגן נשיא האספה הלאומית. בעקבות כישלון ה־RPF בבחירות, פרש מהפוליטיקה. ב־1957, לבקשתו של דה גול, מונה פאלבסקי לשגריר באיטליה, תפקיד שמילא עד 1962. בשנת 1962 מונה פאלבסקי על ידי ראש הממשלה ז'ורז' פומפידו לשר הממונה על מחקר מדעי, אנרגיה אטומית ושאלות חלל, השר הצרפתי הראשון עם אחריות מפורשת לנושאים אלו. ב־1 במאי 1962 היה פלבסקי עד לניסוי הגרעיני הצרפתי הסודי "בריל" באלג'יריה. פיר הבדיקה לא הצליח להכיל את הפיצוץ, והוא נחשף לקרינה כתוצאה מדליפה של לבה רדיואקטיבית ואבק לאטמוספירה. הוא האמין שהלוקמיה שבה לקה מאוחר יותר בחייו נגרמה כתוצאה מתאונה זו. מ־1965 עד 1974 היה נשיא מועצת החוקה של צרפת. פאלבסקי מת מלוקמיה ב־1984, בגיל 83.
עיטורים ומורשת
החל ב־1974 זכה למספר משרות כבוד ועיטורים:
בחייו האישיים, היה פאלבסקי רודף שמלות ידוע לשמצה ופזיז, וזה הוציא לו מוניטין של קלות דעת שפגעה בסיכוייו לקריירה פוליטית רצינית. רק מעמדו אצל דה גול, אשר לוֹ היה מסור ונאמן לחלוטין, איפשר לו לכהן בתפקיד בכיר. בלונדון במהלך המלחמה פגש את הסופרת ואשת החברה הגבוהה האנגלית ננסי מיטפורד, והתחיל איתה רומן ארוך, נלהב אך קטוע ומתחדש לסירוגין. הנסיבות הפרידו ביניהם לקראת סוף המלחמה, אך ב־1946 עקרה מיטפורד לצמיתות לפריז, ומערכת היחסים ביניהם, אף כי מעולם לא הייתה פומבית, נמשכה עד מותה ב־1973. על אף זאת, יצר מערכות יחסים רומנטיות עם נשים רבות אחרות. ב־1969, מבלי לסיים במפורש את הרומן שלו עם מיטפורד (ולימים ליווה אותה בעת מותה), התחתן פאלבסקי עם אלן־ויולט דה טלייראן־פריגור (1915–2003), הדוכסית מסאגאן, בתם של הדוכס השביעי מטלייראן ושל רעיית אנה גוּלד. פאלבסקי והדוכסית ניהלו רומן ארוך לפני הגירושים של הדוכסית מבעלה הראשון, ונולד להם בן מחוץ לנישואים.
בעולם דובר האנגלית מוכר פאלבסקי בעיקר הודות להופעתו בדמות פאבריס, הדוכס דה סוֹבֶטֶר, בשני הרומנים של ננסי מיטפורד, "המרדף אחר האהבה" (1945) ו־"אהבה באקלים קר" (1949). הראשון שבהם מכיל תיאור מדויק למדי של מערכת היחסים ביניהם, אם כי הוא מועבר מפריז שלאחר המלחמה לפריז שלפני המלחמה. למרות אהבתה של מיטפורד לפאלבסקי, תיארה אותו בצורה מאוד מפוכחת ברומנים הללו, ללא ניסיון להסוות את בגידותיו הרבות. הוא לא נעלב מכך, וכאשר מיטפורד הציעה להקדיש את "המרדף אחר האהבה" באופן דיסקרטי ל"הקולונל", הוא התעקש שתשתמש בשמו האמיתי.
מיניות בגיל ההתבגרות
מיניות בגיל ההתבגרות הוא השלב של התפתחות האנושית בו מתבגרים חווים וחוקרים את מיניותם. ההתעניינות במיניות גוברת במהלך תחילת שלב ההתבגרות המינית והמיניות היא לרוב חלק חיוני בחייהם של בני נוער. עניין מיני יכול לבוא לידי ביטוי במספר דרכים כגון פלירטוטים, נשיקות, אוננות או קיום יחסי מין עם בן/בת זוג. עניין מיני בקרב מתבגרים, בדומה למבוגרים, יכול להשתנות מאוד מאדם לאדם ומושפע בין היתר מהנורמות והמוסריות הקיימת בתרבות, מהחינוך המיני שקיבל המתבגר, וכמו גם מהנטייה המינית של המתבגר ומהחוק ים הקיימים כגון חוק גיל ההסכמה.
באופן כללי פעילות מינית קשורה בסיכונים שונים. הסיכונים הכרוכים בקיום יחסי מין כוללים היריון לא רצוי והידבקות במחלות מין כגון HIV (איידס), זיבה, כלמידיה ועוד. ניתן להפחית סיכונים אלו על ידי קיום יחסי מין בטוחים ושימוש באמצעי מניעה כגון קונדום, גלולות למניעת הריון וכו'. שימוש באמצעי מניעה מסייע להקטין באופן מהותי את הסיכון להיכנס להריון (או להכניס את בת הזוג להריון).
ישנם סיכונים גבוהים יותר הכרוכים בפעילות מינית בקרב מתבגרים צעירים משום שמוח ם עדיין אינו בוגר מבחינה עצבית. בנוסף לכך, אזורים מסוימים באונה הקדמית של מוחם ובהיפותלמוס אשר חשובים לשליטה עצמית, לדחיית סיפוקים מידיים וכמו גם לניתוח סיכונים פוטנציאלים עדיין אינם מפותחים באופן אופטימלי. אזור קליפת המוח הקדם חזיתית במוח האנושי מפותח באופן אופטימלי רק בראשית שנות העשרים עד סביבות גיל 25. בשל כך מתבגרים צעירים בדרך כלל פחות מוכנים מאשר אנשים מבוגרים לקבל החלטות נבונות ולהבין היטב את ההשלכות והסיכוניים האמיתיים הכרוכים בפעילות מינית.
שלבי ההתפתחות המינית
בשלב ההתפתחות המינית (נקרא גם "גיל ההתבגרות") מתרחשים תהליכים הורמונליים, פיזיולוגיים, נפשיים וחברתיים. תהליכים אלו מתרחשים באופן ובקצב שונה בין המינים. לרוב, תקופת ההתבגרות המינית אורכת בין 18 חודשים לבין 5 שנים.
ההתפתחות המינית בקרב בנים
גיל ההתבגרות המינית בקרב בנים מתחיל בגילאי 11–13 אך לעיתים יכול להתחיל גם בגילאי 9–14. השינויים הפיזיולוגיים המתרחשים בתחילת שלב זה הם גדילת הפין והאשכים, שיער הערווה מתחיל לצמוח ובהמשך הופך לכהה ועבה יותר. בהמשך הגוף מתחיל לייצר את הורמון הטסטוסטרון אשר מגרה את האשכים לייצר זרע. בשלב זה עשויה להתרחש זקפה גם ללא גירוי מסוים, בנוסף הגוף עשוי לפלוט זרע.
ההתפתחות המינית בקרב בנות
גיל ההתבגרות המינית בקרב בנות מתחיל בגילאי 10–11 אך לעיתים יכול להתחיל גם בגילאי 8–13. השינויים הפיזיולוגיים המתרחשים בתחילת שלב זה הם תחילת התפתחות השדיים העלולים להיות מעט רגישים בתקופה זו ותחילת צמיחת שיער הערווה אשר הופך בהמשך לכהה ועבה יותר. כשנתיים לאחר מכן, בקרב חלק מהמתבגרות, הנרתיק מפריש הפרשות שקופות או לבנות לפני קבלת הווסת ובהמשך הווסת מתחילה להופיע.
גיל ההסכמה במדינות העולם
[[קובץ:Age of Consent - Global.svg|ימין|ממוזער|390 px|גיל ההסכמה ליחסי מין הטרוסקסואלים במדינות העולם
]]
ביקורת האתאיזם
המונח ביקורת האתאיזם מתאר את הביקורת הכללית המופנית כלפי רעיונות ועמדות המזוהים עם מושג האתאיזם.
בקרב הוגים שאינם אתאיסטים, יש הדוגלים בקיום אלוהות מסוימת כאקסיומה או המציגים טיעונים שונים לקיומה. מעבר לכך ישנה ביקורת האתאיזם אשר מגיעה הן ממבקרים תאיסטים והן מקבוצות אל-תאיסטיות שאינן מוגדרות מבחינה מחקרית כאתאיסטיות פר-סה, למשל ממבקרים אגנוסטים, דאיסטים ואחרים.
ניתן לחלק הביקורות לכאלו המבוססות על מהות האתאיזם, השלכות האתאיזם, אטיולוגיה לאתאיזם וביקורות אחרות (כולל ביקורת של יחידים וקבוצות אתאיסטיים על התנהלות הקבוצה האתאיסטית בכללותה).
ביקורות נונתאיסטיות אודות מהות האתאיזם
ביקורות אלה מגיעות משלל גישות נונתאיסטיות (גישות שאינן תאיסטיות אך לפי רוב גם אינן אתאיסטיות). להלן חלק מביקורות אלה.
יש הרואים באתאיזם החזק תפיסה פונדמנטליסטית. גם הצגת האתאיזם כידיעה או עובדה שאין עליה עוררין (אתאיזם גנוסטי) ספגה ביקורת.
יש מבקרים אשר הקבילו את המושג "דת חילונית", עם התנועה האתאיסטית. הכותב האתאיסט גראהם לאוטון ביצע הקבלה דומה גם הוא.
ביקורת אגנוסטית
אַגְנוֹסְטִיוּת, או אגנוסטיציזם, היא השקפה פילוסופית לפיה אין להניח דבר לגבי דברים שקיומם עדיין לא אושש בצורה מספקת, כך שאין להאמין שהם קיימים או לא קיימים.
האגנוסטים מבקרים את האתאיזם בטענה שאין סיבה מספקת לדחות את הטענה לקיום אלוהים או לפחות את רעיון האלוהות בכללותו, באופן נחרץ.
בקרב האגנוסטיות אף עלתה השוואה של האתאיזם החזק לדוגמה דתית. בהשוואה זו עסק האגנוסטיקן רוד לידל, עיתונאי אנגלי הטוען בסרטו "הבעיה עם אתאיזם", כי אתאיזם אבסולוטי הוא דוגמטי בדיוק כמו עמדות אבסולוטיות אחרות (אודות רעיון האלוהות), ומכאן הבעיה עמו.
הלוגיקן המודאלי הנוצרי אלווין פלנטינגה טוען כי אם הטיעונים בעד קיום אלוהים כושלים (להבדיל מטיעונים נגד קיום אלוהים), אין זה מוכיח אתאיזם חזק, אלא אגנוסטיות. פלנטינגה משווה זאת לכך שאם אין הוכחה לכך שמספר הפלנטות ביקום זוגי, אין זה מצריך להניח שמספר הפלנטות ביקום אינו זוגי; כך למשל, אם אין ראיות טובות לקיום אלוהות, אין זה מצריך להניח כי אין אלוהות, אלא כי אולי ישנה אלוהות, בסבירות מה.
ביקורת פוסיביליאנית
ההשקפה הפוסיביליאנית מהווה סוג של אגנוסטיות. לפי השקפה זו, הן המונותאיזם האברהמי והן האתאיזם אינם סבירים ודווקא חוסר הידיעה המוחלטת בשאלה אם קיימת אלוהות מסוימת ומה טבעה, מצדיק השערת השערות מגוונות אודות קיומן האפשרי (הפוסיבילי) של ישויות אלוהיות שונות, כמו גם בחינה פילוסופית רצינית של הסבירות של רעיונות אלה.
ההבדל בין אגנוסטיות קלאסית לפוסיבליאניזם נעוץ בכך שאגנוסטיות זו רק מציבה סימן שאלה ומניחה את חוסר היכולת של בני האדם לחקור קיום אלוהות באופן יעיל באמצעים פילוסופיים ולוגיים. הפוסיבליאניזם מציב סימן שאלה גם הוא, אך כן מקדם חקירה כזו (או לפחות מציג אותה כלגיטימית).
ביקורות אגנוסטיות לעומת ביקורת מן האתאיזם האגנוסטי
ביקורת אגנוסטית רכה יותר על מושג האתאיזם בכללותו, מגיעה מאלו המגדירים עצמם "אתאיסטים אגנוסטיים", כלומר מי שמבחינה השקפתית אינם מגדירים עצמם כאתאיסטים גרידא אלא משלבים כביכול אגנוסטיות עם אתאיזם ואשר לדעתם, מצד אחד, ככל הנראה אין אלוהות, אך מצד שני, יש לדחות את הטענה המוחלטת כי בוודאי אין אלוהות. עם השקפה זו מזוהים ההוגים ברטראנד ראסל וריצ'רד דוקינס.
אקטיביסט האתאיזם ריצ'רד דוקינס טען כי הוא פונדמנטליסטי בעמדתו האתאיסטית כמעט כמו שכל נוצרי אוונגליסטי פונדמנטליסטי בעמדתו הנוצרית וכי ישנו הבדל בין דוגמטיות שמבוססת על אמונה מסוג דתי לבין אמונה שבסיסה ראיות מדעיות והוא שאדם דתי לא ישנה את דעתו גם אם ייחשף לראיות הסותרות אותה באופן מוחלט, בעוד שהחושב באופן מדעי כן ישנה את דעתו. בהזדמנויות מסוימות הגדיר דוקינס את עצמו כאגנוסטי. בספרו משנת 2006 "The GOD Delusion", הציע דוקינס להתייחס לשאלת קיום האל כאל היפותזה מדעית וטען כי הוא אגנוסטי כלפי אלוהים כמו שהוא אגנוסטי לגבי קיומן של פיות אם כי לא סיפק הגדרה למונח "אלוהים" בפסקה זו ואף התייחס מעט אחרת לקונספט האל הדאיסטי כמה דפים לפניכן ולאחר פרסום הספר.
ביקורת איגנוסטית
חסידי האיגנוסטיות דוגלים באי קוגניטיביות תאולוגית, לפיה דיון על קיום האלוהות או על מהותה הוא בעייתי כיוון שלשיטתם המונח תמיד אינו מוגדר היטב ולא ניתן לתפישה במסגרת הקוגניציה האנושית. חסידי הזרם מבקרים את האתאיסטים (כמו גם את התאיסטים) בדיון על מושג עמום כמו "אלוהות" כאשר אף צד בוויכוח אינו מקדים את טיעוניו בניתוח מושגי ראוי למונח זה ואף לחלק מהמונחים הקשורים בו.
ביקורת דאיסטית
דֶאִיזְם היא גישה הדוגלת בכך שהעולם נוצר כמערכת מכניסטית בכללותה על ידי ישות מטאפיזית, אולם ישות זו איננה מעורבת במציאות היום יומית ואינה אל אישי. בכך יש דמיון רב בין היחס המעשי של הדאיסטים והאתאיסטים לדת והשלכותיה על העולם. בדומה לאתאיזם, גם הדאיזם מתחלק לחלש וחזק (כלומר דוגל בגישה השערתית לעומת גישה אמונית). דאיסטים חזקים מאמינים כי קיימת מציאות מטאפיזית שטבעה אינו ברור ואשר ממנה נבעה המציאות הפיזיקלית המוכרת לפחות במצבה הראשוני וכי אין סיבות טובות להניח כי אותה מציאות מטאפיזית קדמונית היא למעשה אל אישי המתערב תדיר או בכלל במציאותנו. גרסה מתונה יותר של דאיזם היא דאיזם אגנוסטי אשר אינו קובע נחרצות קיום "אלוהות" כזו אלא מציע שאם קיימת אלוהות, סביר שהיא כזו, ומעצם היותה אפאתית לכאורה, אין זה סביר שבני האדם יוכלו להכיר את טבעה והיא לעד תישאר "מסתורין שבבסיס היקום".
הגות כללית
אדמונד ברק טען כי "האדם בהרכבו הוא חיה דתית" וכי האתאיזם (כאשר הכוונה לאתאיזם אנטיתאיסטי) הולך נגד האינסטינקט האנושי הזה. לפי דעה, ביקורת זו משתמשת בפנייה אל הטבע. יצוין גם כי אתאיזם אינו בהכרח כולל חוסר דת וייתכנו גם אתאיסטים הנמנים עם דתות שאינן מחייבות אמונה באל אישי או "אלוהות" כל שהיא. טענתו של ברק קיבלה אישוש במחקרי האוניברסליות האנושית, שמצאו שלא קיימת ולו תרבות אנושית אחת שאין בה דת. כמו כן, חוקרים מתחום הפסיכולוגיה החיובית דיווחו על מתאם חיובי בין אמונות רוחניות שונות לבין אושרו של הפרט בתרבות המערב. על פי גישה זו, האתאיזם פסול מפני שהוא מביא סבל לאוחזים בו.
האפולוגט הנוצרי מאט סליק ביקר טענתם של אתאיסטים מסוימים לפיה יש לסווג תינוקות אשר לראשונה חווים תודעה כ"אתאיסטים". לפי סליק, תינוקות אלה שרויים במצב של אגנוסטיות כלפי המציאות אותה הם חווים ואינם בעלי עמדה אתאיסטית מגובשת (כלומר, בעלת הגדרה ואי אילו מאפיינים משניים). סליק מוסיף לטעון כי אין בסיס לטענה שאמונה באלוהים חייבת להיות מודעת וכי אפילו אם בני אדם היו מחווטים (hard wired) או מיועדים להאמין שאין (או שיש) אלוהות, לא היה זה משנה ולו בזעיר אנפין בשאלה אם קיימת אלוהות או לאו.
הפילוסוף משה רט נתן ביקורת על שימושם של אתאיסטים מסוימים בכלי ניתוח המידע תער אוקאם, להצדקת אתאיזם. לפי רט, העקרונות שבבסיס הכלי כגון "אין להרבות ישויות שלא לצורך" או "כל ישות היא בחזקת בלתי קיימת עד שלא יוכח אחרת" אינם מהווים עקרונות לוגיים ואינם ניתנים להנמקה, אלא מבטאים אינטואיציות ושיקולים פרגמטיים בלבד כאשר השאלה מה נחשב “שלא לצורך” היא עניין של נקודת מוצא סובייקטיבית, ושאם הולכים איתה עד הסוף המסקנה המתבקשת היא לא אתאיזם אלא סוליפסיזם. רט הוסיף כי האלגנטיות אליה חותר הכלי, איננה תמיד רלוונטית שכן בפועל לא כל תהליך או מערכת שניתן לייצג בשפה יהיו אלגנטיים. רט גורס את התער ככלי פילוסופי יעיל אך מוגבל, אשר כוחו יפה לתאר רק את מה שבהכרח קיים, להבדיל ממה שלא בהכרח קיים (אבל עשוי להיות קיים); קרי, אם אפשר להסביר תופעה גם ב-4 ישויות אך גם ב-3 ישויות, זה מעיד כי לפחות 3 הישויות הראשונות וודאי הכרחיות, כאשר הרביעית עדיין עשויה להיות קיימת, ויש להותיר אותה לפחות במעמד של ספק, ולא להניח שברירת המחדל היא אי-קיומה רק משום שהיא אינה הכרחית.
ביקורות תאיסטיות אודות מהות האתאיזם
כותבים תאיסטיים מסוימים טענו כי העמדה האתאיסטית (בפרט בצורתה האמונית של אתאיזם חזק) היא פונדמנטליסטית בעצמה, או בבחינת "דת חדשה".
ביקורות תאיסטיות אברהמיות
לאורך רוב ההיסטוריה של הדתות האברהמיות (יהדות, נצרות, ואסלאם) שלילת האלוהים הוגדרה ככפירה ואתאיזם מוצהר גרר רדיפה. רעיונות אתאיסטים נתפשו כבלתי לגיטימיים מיסודם ולכן הסמכויות הדתיות לא הרבו לכתוב עליהם או להתווכח איתם עד עידן הנאורות. אם הייתה ביקורת, סביר שלא כללה את המונח "אתאיזם". הרמב"ם, למשל, הכליל את הטוענים לאי קיום אלוהים כ"מינים", ופסק ש"אין להן חלק לעולם הבא, אלא נכרתין ואובדין, ונידונין על גודל רשעם וחטאתם, לעולם ולעולמי עולמים".
במיעוט מזרמי הנצרות, ברוב זרמי האסלאם וכן ביהדות הקדומה, כפירה באלוהי ישראל בצורה של עבודת אלוהים אחרים הוגדרה כחטא חמור שדינו מוות (כמו למשל בסקילה). במאות ה-16 וה-17 באירופה, המילה 'אתאיסט' עדיין הייתה כינוי גנאי בפולמוסים דתיים, ואף אדם לא כינה כך את עצמו. בעיקר החל מן המאה ה-18, הפכו זרמים מודרניים נפוצים של הדתות האברהמיות (בפרט של היהדות והנצרות ובפרט הרפורמיים) לבעלי גישה מתונה יותר והם מקיימים שיח אקטיבי עם התנועה האתאיסטית, למשל בצורה של דיבייטים.
בספר תהלים מופיע המשפט "לַמְנַצֵּחַ לְדָוִד אָמַר נָבָל בְּלִבּוֹ אֵין אֱלֹהִים" אך פסוק זה אינו נחשב לביקורת שכן המחבר המקראי אינו מסביר מדוע לדעתו אתאיזם קשור בנבלות.
ישעיהו ליבוביץ טען כי פסוק א' בספר בראשית מהווה שלילה של האתאיזם. לפי מיכה גודמן, הרב קוק ראה בתפיסותיה החילוניות (אתאיסטיות) של הציונות חלק באבולוציה הרעיונית של היהדות, כזה שאמור דווקא לחשל את הדת.
המתמטיקאי והפילוסוף בלז פסקל הציג את העמדה האתאיסטית כמאפשרת חשיבה פורייה, אך ככזו שלא מאפשרת ביקורת-עצמית אודותה, באומרו: "האתאיזם מביא עמו חשיבה איתנה, אך עד לנקודה מסוימת". פסקל טען כי ניתן להתייחס לשאלת קיום האלוהים (כפי שהוא מוצג בנצרות) גם כבעיית ניתוח סיכון-תועלת רציונלי. פסקל הציע להעמיד את ההסתברות לקיום האל לעומת התגמול או העונש שיקבל האדם אם ההימור יצליח. פסקל טוען כי גם אם ההסתברות לקיום האל היא נמוכה עדיין כדאי להאמין באל (ולהיות נוצרי), מכיוון שהתגמול או העונש הם לנצח. זאת לעומת העדר תגמול, לטוב ולרע אם אין אלוהים. כלומר, תחת תוחלת אינסופית האמונה באלוהים משתלמת. ההימור של פסקל כפוף לתורת הגמול, ולכן, גם לא-נוצרים (כגון יהודים, מוסלמים, בני דתות אחרות או בעלי השקפות פילוסופיות שונות) שעמדותיהם בנושא התגמול דומות, עשויים לעשות שימוש בגרסה מסוימת של טיעון זה. יש לכך מספר דוגמאות, בסופיזם, באסלאם ועוד. וולטר, שהיה דאיסט, ביקר את הטענה כי ההימור מוכיח קיום אלוהים באומרו "האינטרס להאמין בקיומו של דבר מה אינו מוכיח את קיומו".
ביקורת תאיסטיות אחרות
המלתאיזם הוא גישה פילוסופיות המציעה כי אם ישנה אלוהות שתכננה את היקום וחוקיותו, אלוהות זו היא רעה במובן האנושי של המושג "רוע" והיא בראה את היקום, את המין האנושי ואולי גם צורות חיים אחרות בפלנטות אחרות, לשם שעשוע אכזרי. גישה זו מבקרת האתאיזם בטענה שאין צורך באתאיזם דווקא להסביר את בעיית הרוע (בה מצדדים פילוסופים אתאיסטיים ואחרים) והיא דוגמה נוספת לתרץ את הבעיה מתוך התאיזם עצמו (לצד הסברים תאיסטיים ואחרים המדברים למשל על תורת הגמול).
אין לבלבל גישת המלתאיזם עם גישת ה"אלוהות מועטת יכולות" (impotent god) לפיה ישנה אלוהות שהביאה להיווצרות יקום ראשוני שהתפתח ליקום הנצפה כיום אך מסיבה אחת או יותר איננה יכולה לשלוט על היקום הנוכחי ולמנוע בו סבל.
מדען המוח והפילוסוף סם האריס הציג את שתי הגישות כהסבר חלופי אפשרי אך בלתי סביר לשיטתו כאתאיסט, לסבל הרב בעולם.
ביקורות העוסקות בהשלכות האתאיזם
ביקורות אלה מציגות את העמדה האתאיסטית כלא סבירה מעצם השפעותיה כביכול על הפרט או הקבוצה הנמצאים בה.
אתאיזם וכאוס מוסרי
יש מבקרים אשר זיהו את העמדות האתאיסטיות השונות כמקדמות כאוס או אנרכיה מוסרית ולפיכך מוסריות פחותה מזו של חלק ניכר מהתאיסטים.
הוגה הדעות השמרן היהודי דניס פרגר, טוען שרק קיום האלוהים מבטיח קיום של טוב ורע אובייקטיביים שאינם בגדר דעה ושאתאיזם משמע גם רלטיביזם מוסרי. פרגר מבסס את אמירתו על כך שכל פילוסוף אתאיסט שהוא קרא או ערך עמו עימות מודה בכך שאם אין אלוהים, אין מוסר אובייקטיבי. זאת למרות, שבסקר גדול נמצא ש-59.2% מהפילוסופים האתאיסטים תומכים בריאליזם מוסרי, גישה לפיה קיימות אמיתות מוסריות אובייקטיביות.
אחת הביקורות המוקדמות על אתאיזם נוגעת במושג ההחלטה המוסרית. קבלת החלטה מוסרית (או אחרת) יכולה להיות במסגרת אישית (אדם המחליט משהו לגבי עצמו) או במסגרת הסכם בין שני צדדים או יותר והדבר מתבטא למשל בהבטחות, שבועות וחוזים. הפילוסוף ג'ון לוק טען כי ניתוק הקשר בין שלושת המושגים הללו לאלוהים, מבטל את ערכם. מערכת המשפט בארצות הברית, נקטה בעבר בעמדה קרובה ואסרה על אתאיסטים להעיד בבתי משפט, בטענה ש"אין לאתאיסט שום סיבה להגיד את האמת". דעה זו של מערכת המשפט האמריקנית הקדומה נחשבת לאנכרוניסטית ועל פי רוב גם לאתאופובית.
אתאיזם ופוליטיקה
לאורך העת החדשה עלתה ביקורת כנגד משטרים אתאיסטים מוצהרים (אתאיזם מדיני) ומשטרים אשר צמרת השלטון בהם הייתה ברובה אתאיסטית או אנטי דתית, כי משטרים אלה מעטי רסן, יחסית למשטרים אחרים, ביצירת מלחמה ורצח עם, מהיותם חסרי מוסריות דתית אשר נוטה לקדש יותר כביכול, חיי אדם.
טענות אלה הועלו בעיקר בהקשר הממשל בברית המועצות, וסין הקומוניסטית. בין הפרסומים הביקורתיים בתחום זה, בולטת עבודתו של היסטוריון ברית המועצות אלכסנדר סולז'ניצין.
מנגד, עלתה ביקורת על דתות תאיסטיות מסוימות, או לפחות על זרמים מסוימים שלהן, אשר נוטים להמעיט בחיי אדם (ראו למשל: ארבע מיתות בית דין, קורבן אדם, מסעות הצלב, וטרור אסלאמי).
ביקורות מן הפסיכולוגיה
בספרו "Faith of the fatherless", הציע הפסיכולוג הנוצרי פול ויץ, בחינה פסיכואנליטית לאטיולוגיה לאתאיזם המוצהר של מספר הוגים אתאיסטים. לפי ויץ, מלבד נקיטת עמדה אתאיסטית מוצהרת בהיעזר בלוגיקה פרטית, גורם אפשרי נוסף לאמצה הוא קשר גרוע עם האב, שאתאיסטים מסוימים מזהים באופן לא מודע, עם אלוהים המקראי הנחשב ל"אבהי", וזאת משום הסלידה החזקה מדמויות אב שהאדם פיתח בעקבות יחסיו עם אביו האנושי לאורך חייו. הספר מזכיר 20 הוגים, חלקם אתאיסטים מוצהרים וחלקם אגנוסטים או דאיסטים שהוכללו כאתאיסטים על ידי וייץ, אשר דיווחו על קשרים גרועים עם אביהם, דוגמת זיגמונד פרויד או לודוויג פוירבאך. בהמשך הספר הציע ויץ כי מנגנון דומה עשוי להסביר מדוע הוגות רבות מן הפמיניזם הרדיקלי מזדהות, או לפחות מזוהות על ידי אחרים כ"אתאיסטיות"; לפי ויץ, סביר כי פמיניסטיות אלה מזהות את קונספט האל המקראי כמסמן עיקרי לגבריות, ומכאן כאבן יסוד של מה שחלקן מגדירות כהגמוניה גברית, או תרבות דיכוי פטריארכלית ועל כן דוחות קונספט זה, דרך מושג האתאיזם. מנגד, ישנן פמיניסטיות שמלבד שאינן אתאיסטיות, מזוהות עם השקפות חילוניות אחרות או פמיניסטיות דתיות הפועלות לרפורמיזם דתי או כמנהיגות של תנועות רוחניות שונות שאינן אתאיסטיות.
ביקורות תרבותיות, חברתיות וחינוכיות
ויליאם ג'יי מארי, בנה של מדלין מארי אוהייר, אקטיביסטית אתאיזם ומייסדת ארגון אתאיסטים אמריקנים, מספר כי חונך על ידי אימו לאתאיזם באופן נלהב. בהיותו נער פעלה אימו רבות לביטול תפילות המוניות של ילדים בבתי ספר והוא רואיין לתקשורת כנער, אז תמך במוצהר בפעולות אימו. עם זאת, עם השנים, לדבריו, החל למאוס במה שהגדיר כ"סגנון החיים האתאיסטי" אותו תיאר כ"הרסני" וכמקדם אנוכיות וחומרניות. תקופה לאחר מכן, בגיל 34, התנצר אוהייר, מה שגרם לקרע בינו לבין אימו ובידולו מן המשפחה. אוהייר פרסם את קורותיו בספרו "My life without god" (My life without god).
הפיזיקאי אלברט איינשטיין סלד מהניסיונות לשייכו למחנה מסוים בנושאים שבאמונה, תאיסטי, או אתאיסטי: "לדעתי הרעיון של אלוהים אישי הוא ילדותי. יכולים לכנותי אגנוסטיקן, אך אינני שותף לרוח הלוחמת של האתאיסטים, שהתלהבותם נובעת בעיקר מהפעולה הכואבת של שחרור כבלי ההטפה הדתית שקיבלו בנעוריהם", וכן תקף: "יש עדיין אנשים שאומרים שאין אלוהים, אך מה שבאמת מכעיס אותי הוא שאותם אנשים מצטטים אותי על מנת לתמוך בעמדתם", אך גם לא חסך שבטו מאלו המאמינים שניסו לגייס את דבריו למטרותיהם: "מה שקראת על אמונתי הדתית היה, כמובן, שקר – שקר שחוזרים עליו באופן שיטתי. אינני מאמין בהשגחה פרטית ומעולם לא הכחשתי זאת אלא הבעתי זאת בבהירות. אם יש בי משהו שניתן לכנותו דתי, זוהי הערצה בלתי מוגבלת למבנה העולם ככל שהמדע שלנו יכול לגלותו."
ביקורות אחרות
ביקורת אלה עוסקות בעיקר בפנייה למדע להצדקת אתאיזם, או בפעילותם האקטיביסטית של גופים ויחידים אתאיסטים.
הפיזיקאי ניל דה-גראס טייסון מגדיר עצמו כאגנוסטיקן ומתעקש שלא ישייכו אותו לקהילה האתאיסטית, אשר לטענתו פעילים שונים בה הרבו לטעון שהוא חלק ממנה. הוא מסביר שמוזר שהמושג "אתאיסט" בכלל קיים בהתחשב בכך שהדבר המשותף היחיד בין אתאיסטים הוא חוסר האמונה באלוהים. לדבריו:
פנייה למדע להצדקת אתאיזם
הביולוג ג'ורג' ואלד טען בשנת 1958 כי ישנן 2 דרכים אפשריות להיווצרות החיים, היווצרות תא חי מחומר דומם ללא התערבות אדם (אביוגנזה ספונטנית) או היווצרות חיים ישירות על ידי אלוהים. לטענתו, מצד אחד היווצרות תא מחומר דומם הופרכה אמפירית באופן מוחלט ומצד שני, הוא עצמו אינו רוצה להאמין באלוהים ולכן לטענתו, הוא בוחר להאמין באי קיום אלוהים, מה שהוא עצמו מגדיר כבלתי אפשרי.
כיום ישנם אתאיסטים הטוענים כי אביוגנזה (כולל אביוגנזה בה נוצרו צורות חיים הפשוטות יותר מתא חי) מפריכה קיום אלוהות, אך ישנם מבקרים לטענה זו (תאיסטים ונונתאיסטים כאחת) אשר מבחינתם אין בהכרח סתירה בין אביוגנזה לקיום אלוהות, בפרט כשמדובר באלוהות אפאתית כמו אלוהות דאיסטית. בהקשר דומה, ראו גם אבולוציה תאיסטית.
ביקורת על האתאיזם החדש
אקטיביסטים אתאיסטים מתנועת האתאיזם החדש דוגמת פיטר אטקינס הואשמו בהכללת הציבור הדתי כאנטי מדעי וכפונדמנטליסטי וכן בשימוש בטכניקה הרטורית של "קטילה" (הגחכה) של טענות דתיות להבדיל מהדגשת חשיבה ביקורתית על הדת המסורתית, כפי הרווח בתנועה הסקפטיציסטית. בפועל ישנם מדענים דתיים וכן דתיים אגנוסטיים (ראו תאיזם אגנוסטי וכן רפורמיזם דתי המהווה אנטיתזה לפונדמנטליזם). ביקורת על תנועת האתאיזם החדש עלתה גם מן הביולוג והפילוסוף מסימו פיגליוצ'י לפיו רבים מן האקטיביסטים בתנועה זו מעלים טענות פילוסופיות רעועות ושגויות, לכאורה מבלי שקראו אפילו מאמר מדעי מקצועי אחד בתחום זה. לפי הפילוסוף והרב הבריטי יונתן זקס, האתאיזם החדש מבקר את הדת מבלי להתעמק ברעיונותיה ומסית נגדה. הרב זקס טען:
המתמטיקאי הנוצרי ג'ון לנוקס טען כי דווקא אמונתם הנוצרית של אבות המדע (דוגמת ניוטון), הביאם לעשות מדע בלהט. לנוקס הוסיף כי אמונתו הנוצרית איננה עוצרת אותו מלעשות מדע אלא דווקא דוחפת אותו להמשיך ולגלות את חוקיות היקום אשר לטענתו כתובה בשפת המתמטיקה. הפיזיקאי הדאיסט פאול דייוויס (Paul Davies) טען דברים דומים באומרו כי התפיסה של "חוק פיזיקלי" היא תפיסה "תאולוגית בבסיסה". דייוויס הציע כי ניוטון קיבל את תפיסתו כי היקום מושלם ומתוקנן דווקא מהדוקטרינה הנוצרית לפיה אלוהים ברא את היקום וחוקיותו בצורה רציונלית.
ביקורת ניתנה גם מן הביופיזיקאי הבריטי והכומר הנוצרי אנגליקני אליסטר מקגרת' (Alister McGrath), אותה פרסם בספרו "דילוזיית דוקינס" המביא תגובה בין היתר לטענותיו של דוקינס בספר "יש אלוהים?" ומציג אותן כחלשות מבחינה תאולוגית ואת טענותיו על הדת ועל השפעותיה השונות על האדם כמכלילניות או מוגזמות.
סיינטיזם
המונח סיינטיזם מתאר מצב בו נעשה ניסיון ליישם את עקרונות השיטה המדעית לחקר טענות פילוסופיות שאינן ניתנות לבחינה מדעית, או להתעלם מהן כיוון שאינן בנות-בחינה בשיטה הזו.
הכותב הדאיסט פיטר מרפי טוען כי אימוץ השקפה אתאיסטית דוגמטית נובע מהבנה לקויה של השיטה המדעית כך שהפרט בוחן את הטיעונים לקיום אלוהות בקריטריונים מדעיים, במקום פילוסופיים.
המתמטיקאי הנוצרי ג'ון לנוקס מבקר פילוסופים אתאיסטים המשיבים בסיינטיזם לטענות פילוסופיות ולוגיות לקיום אלוהות, בטענה כי פעולתם זו מקדמת בורות וחוטאת למיזם המדעי עצמו.
ביקורת עלתה כלפי אתאיסטים מסוימים על סטנדרט כפול כביכול בהתמודדות עם השאלה מדוע בכלל קיימת מציאות, כאשר מצד אחד אלה טוענים לחוסר ידיעה ומצד שני, טעונים שההסבר חייב להיות פיזיקלי ואבולוציוני.
ביקורת פנים אתאיסטית
קיימת ביקורת מצד יחידים וקבוצות באתאיזם על שימושים שונים של יחידים וקבוצות אחרים במונח "אתאיזם" וכן ביקורת של יחידים וקבוצות כאלה על התנהלות התנועה בכללותה.
הגדרת האתאיזם
המדען והפילוסוף קרל סייגן אשר הוחשב לא אחת כאתאיסט, ביקר את האתאיזם תוך שהוא מגדיר אותו כשונה מאגנוסטיות באופן בלתי מתפשר. לטענתו "אתאיסט צריך לדעת הרבה יותר ממה שאני יודע. אתאיסט הוא אדם שיודע שאלוהים לא קיים. בהגדרות מסוימות אתאיזם הוא נורא טיפשי". בתשובה לשאלה על דעותיו התאולוגיות ענה "אני אגנוסטי". דעותיו פורשו לעיתים כצורה של פאנתאיזם, והן הושוו לדעותיהם של איינשטיין ושל שפינוזה. מסיבות אלה ואחרות יש המחשיבים אותו לאתאיסט ויש שלא, בהתאם להגדרות שבהן נעשה שימוש.
ביקורת על האנטי תאיזם
הסופר האתאיסט אלן דה בוטון מגנה את האתאיזם האנטיתאיסטי ומציגו כמונע מהאדם לגדול מבחינה מוסרית, אתית, חברתית, או "רוחנית". הוא גורס כי הגישה האנטיתאיסטית אשר לטענתו רווחת באתאיזם, מונעת מהאתאיסט לברור באופן רציונלי את הטוב והמועיל בדתות מסוימות. בוטון מדגיש את הצורך באיכויות טרנסצנדנטליות, בריטואל, וב"חיבור אנושי", הקשורים לרוב בדתות, וקורא לאתאיסט המודרני לא לזלזל בערכים אלה ואף לברור ולאמץ אותם. בוטון מכנה השקפתו "אתאיזם 2.0".
סוגיות נוספות
חברי תנועת האתאיסטים בעד חיים (Pro life atheists) המתנגדים להפלות, טענו לא אחת לחוסר פתיחות עבור רעיונותיהם בתנועה האתאיסטית הכללית.
לקריאה נוספת
נכון לשנת 2017 ספרות עברית העוסקת בביקורת האתאיזם היא מעטה ביותר וכתובה בעיקר מנקודת מבט דתית תאיסטית, להבדיל מנקודת מבט פילוסופית נונתאיסטית או תאיסטית אחרת. הספרות הביקורתית הפילוסופית הנונתאיסטית או האחרת זמינה בעיקר באנגלית. נפוצים גם בשפות סלאביות ובאנגלית, כתביהם של סופרים יוצאי הגוש הקומוניסטי, המבקרים במידה רבה את האתאיזם המדיני בו נקטו המשטר הסוציאליסטי בברית המועצות ומדינות שהלכו בעקבותיו.
The Sims 4
The Sims 4 (בעברית: הסימס 4) הוא המשחק הרביעי בסדרת משחקי הסימולציה The Sims. המשחק הוכרז ב-6 במאי 2013 על ידי החברה המפיצה, Electronic Arts, ויצא ל-Microsoft Windows ב-2 בספטמבר 2014, ול-OS X ב-17 בפברואר 2015. תצוגת משחקיות (Gameplay) למשחק יצאה בתערוכת Gamescom.
רקע
ב-25 באפריל 2013, מספר תמונות של ממשק המשתמש מהבטא הראשונית דלפו לרשת. ב-3 במאי 2013, Electronic Arts שלחו הודעת דוא"ל למספר בלוגים של מעריצים ובה הודיעו על הכרזה גדולה שתתרחש בתאריך ה-6 במאי 2013. שוער כי מדובר בהכרזה של המשחק הרביעי בסדרה. באותו היום, הדומיין TheSims4.com הופעל, וכעת מקשר לאתר הרשמי של הסימס.
לפני חשיפת המשחק בתערוכת Gamescom, כמות גדולה של תמונות מהמשחק ומידע, שנמצאו על שרתי האתר הרשמי של הסימס, דלפו לרשת.
החל מ-19 בפברואר 2014, היה ניתן להזמין את המשחק (pre-order).
פיתוח
המשחק The Sims 4 פותח על ידי The Sims Studio ו-Maxis, לעומת The Sims 3, אשר פותח על ידי The Sims Studio בלבד. דבר זה מסמן את חזרתה של Maxis לפיתוח הסדרה, בדומה לחזרתה לפיתוח סדרת Simcity. אושר באופן רשמי על ידי Electronic Arts כי The Sims 4 יהיה משחק "סינגל-פלייר" (שחקן יחיד), ולא משחק מרובה משתתפים. אולם, יכלול מספר אלמנטים חברתיים בדומה ל-The Sims 3. ב-18 ביוני 2013, התקיים שידור חי ובו הוצגו שרטוטים ראשוניים של הסימים. בנוסף הוכרז כי המשחק ייחשף במלואו בתערוכת Gamescom הגרמנית, בין ה-20–23 באוגוסט 2013.
חשיפה ב-Gamescom
ב-18 ביוני אושר כי מתוכננת חשיפה גדולה למשחק The Sims 4 במהלך תערוכת Gamescom ב20–22 באוגוסט אשר תכלול קדימון וסרטון Gameplay, ובהמשך, ב-22 באוגוסט, ישחקו צוות הפיתוח של המשחק במשחק בשידור חי.
בינתיים, אירוע בשם "SimsCamp" מתקיים בתערוכת Gamescom. לאירוע הוזמנו בעלי בלוגים על המשחק, ושם קיבלו הזדמנות לשחק לראשונה במשחק ולדון עם המפתחים לגביו. החשיפה התקיימה באירוע על ידי רייצ'ל פרנקלין, אחת ממפתחות המשחק, ושם הסבירה על "הסים החכם" - תכונה חדשה בסדרת הסימס, אשר מעשירה את רגשות הסימים. במשחק, רגשות הסימים נתונים להשפעה במספר דרכים, כמו מערכות יחסים, ריהוט, ועוד. בנוסף, הציגה גם את מצב יצירת הסים ומצב הבנייה החדשים. במצב יצירת הסים, ניתן "לפסל את הסים" באופן מדויק ולעצב את פניו וגופו באמצעות לחיצות על הסים עצמו, ללא שימוש בסליידרים, אך כמו בסימס 3 עדיין יהיו דוגמאות מוכנות. אפשרות חדשה שהוצגה היא שינוי סגנון ההליכה של הסימים. קשתות ואביזרים לשיער ניתן להוסיף בנפרד, לעומת סימס 3. במצב הבנייה החדש, הוצגה אפשרות חדשה לגרירת חדרים ומיקומם בכל מקום, מבין האפשריות החדשות הרבות העתידות להיחשף בהמשך. בהמשך הציגה לראשונה את סרטון ה-Gameplay אשר חשף חפצים חדשים כמו בובת וודו, כינור, ושק איגרוף.
על פי מספר אנשים שזכו לשחק במשחק בתערוכה, חסרות מספר אפשרויות שהיו קיימות לפני כן כמו "יצירת עיצוב", אך אפשרויות אלו ואחרות צפויות להגיע למשחק בהמשך.
כנס E3
עוד נחשף כי יש מוות חדש והוא מוות מצחוק ובנוסף סקיל חדש של כתיבה פואטית.
כעת עם הסימס 4 תהיה האפשרות לשתף סימים ברשת מיועדת למשחק עם התכונות שלהם וגם להוריד סימים של משתמשים אחרים.
בסוף המצגת כאשר רייצ'ל ירדה מהבמה הוקרן הטריילר הרשמי של המשחק אשר ניתן למצוא באתר הרשמי.
שלמה שפאן
שלמה שְפַּאן (24 בינואר 1898 – 10 בינואר 1962) היה מורה ומפקח, סופר, משורר ומתרגם ישראלי. פעל להפצת השפה והתרבות העברית, היה חבר האקדמיה ללשון העברית, תרגם מספרות יוון העתיקה, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת פעמיים (תש"ט-1949 ותשט"ז-1956).
קורות חייו
שפאן נולד בראשית שנת 1898 ב שבפודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של חיה לבית ריפניצר ואליעזר שפאן, סוחר. קיבל חינוך כללי לצד עברי מסורתי בבית ספר תיכון, ועסק בהוראת העברית בבית ספר עברי של רשת "תרבות" בקמנץ פודולסק, ולאחר מכן עבר לפולין שם לימד בגימנסיה היהודית לנערים בלודז'.
כחבר התנועה הציונית, עלה לארץ ישראל בשנת 1923, ושימש כשנה מורה בעין חרוד. באותה תקופה החל לפרסם שירים וסיפורים בעיתון "הפועל הצעיר". בהמשך עבר ללמוד ספרות עברית ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים תואר שני בשנת 1933. באותה שנה נישא לד"ר רחל שפאן-גבריאלית (לבית רלב"ג) (1906–1991), אנטומולוגית במחלקה להגנת הצומח שליד משרד החקלאות,, עמה חי עד מותו. בתום לימודיו כיהן כסגן-מנהל הגימנסיה הריאלית בלפור והורה בבית המדרש למורים וגננות ע"ש לוינסקי. בשנת 1946 מונה למפקח משרד החינוך על בתי הספר התיכוניים הממלכתיים. משנת 1958 ועד לפטירתו כיהן כמרצה לספרות באוניברסיטת תל אביב.
באפריל 1957 הצטרף לאקדמיה ללשון העברית, ובה שימש כחבר יועץ לוועדות למונחי קרקע ולמונחי רדיו-אלקטרוניקה. היה חבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים העברים, וכן היה חבר הבונים החופשיים בלשכת ברקאי.
נפטר בתל אביב בינואר 1962, בגיל 63. נקבר בבית העלמין קריית שאול. לאחר מותו כונסו כתביו בשני כרכים. ארכיונו, ובו פנקסים, יומנים, רשימות בכתב-יד, רשימות להרצאות, מכתבים וכן סיפורים ושירים שלא פורסמו, שמור בספרייה הלאומית בירושלים ומספרו ARC. 4* 1556.
עבודתו הספרותית
לצד עבודתו המקצועית עסק שפאן בתרגום וביצירה ספרותית (את תרגומיו מהספרות היוונית החל בשנת 1932). במיוחד נודעו תרגומי המופת שלו לשירה ולספרות יוונית עתיקה, כולל משלי אזופוס. תרגומיו אלו היו לראשונה בהטעמה הדקדוקית הנכונה של משקל ההקסאמטר, דבר שלא נעשה על ידי מתרגמים קודמים מיוונית עתיקה, ובהם שאול טשרניחובסקי. בשנת תש"ח הופיע תרגומו למחזה "יציאת מצרים" של המחזאי ההלניסטי יחזקאל הטראגיקן. בשנת תש"ט-1949 זכה בפרס טשרניחובסקי עבור תרגומו "ההמנונות ההומריים" (תש"ו). בשנת תשט"ז-1956 זכה בפרס בשנית, על תרגומו להסיודוס.
ספרי הסיפורים שכתב, בהם ספרו "בדרך מבית המחזה", התאפיינו בעדינות ובעתירה להבנה אנושית. כמו כן כתב מסות ומחקרים על ספרות עברית וכללית, בעיקר על ספרות יוון העתיקה והספרות היוונית-יהודית. בשנת תש"ה הוציא יחד עם יעקב בקר את "מבחר המסה העברית", שהיה בין הטובים בתחומו.
בנוסף חיבר שירים, בהם "שיר הילדים הפליטים" ו"שיר הנוטעים", ונהג לחתום עליהם באנאגרמה של שמו - "ש. נפש". שיריו היו ליריים מאוד, בהירים ופשוטים, ונטו לרגשנות.
לקריאה נוספת
על המחבר ויצירתו: על תרגומיו:
ביבליוגרפיה של פרסומיו:
אנייס דין אבאט
אנייס דין אבאט, באנגלית: Agnes Dean Abbatt (23 ביוני 1847 - 1 בינואר 1917) מניו יורק הייתה ציירת טבע דומם, נופים וסצנות חוף. היא הייתה האישה השנייה שנבחרה לאגודת צבעי המים האמריקאית.
ביוגרפיה
אנייס דין אבאט נולדה ב-23 ביוני 1847 בניו יורק לוויליאם ד' ואנייס אליס (דין) אבאט. משפחתה עזבה את אנגליה בסוף המאה ה-18 והתיישבה ב-Pleasant Valley, ניו יורק, שם נולד אביה. אמה של אנייס הייתה הוגנוטית צרפתית. סבתה של אנייס הייתה אמנית חובבת ועודדה את כל נכדיה בלימודי האמנות, אך אנייס הייתה הנכדה היחידה שעסקה באמנות כקריירה. אנייס אבאט נכנסה לקופר יוניון ב-1873 וזכתה במדליה בשנה הראשונה על ציור ראש אייאקס. הזכייה הובילה לקבלת לאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. בסוף שנתה הראשונה נבחר לתערוכה רישום שלה באורך מלא.