cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harmful to Minors
ביקורת
כתב העת The Library Quarterly פרסם מאמר של אליזה טי. דרזנג, שסיווג את הספר "Not in Front of the Children", כמסה יעילה בנושא הצנזורה לילדים, כמו ספר זה. במאמר שפורסם בכתב העת Journal of Sex & Marital Therapy, הפרופסורית ללימודי נשים במידלברי קולג', דבורה גרנט, השוותה את הספר Not in Front of the Children עם ספר זה. גרנט אפיינה את שני הספרים כעבודות משמעותיות המדגישות את החשיבות של מתן אפשרות לבני הנוער לגשת למשאבים חינוכיים אינפורמטיביים.
הערות שוליים
Harmful to Minors
חיים וגורל (סדרת טלוויזיה)
"חיים וגורל" (ברוסית: Жизнь и судьба) היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של סרגיי אורסוליאק, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת וסילי גרוסמן. שידור פרק הבכורה התקיים בערב 14 באוקטובר 2012 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1". העיתון "איזבסטיה" דיווח כי בשני הפרקים הראשונים צפו "כל מוסקבאי חמישי" מעל גיל 18.
בשנת 2013, הסרט היה מועמד לפרס אמי הבינלאומי במועמדות "הסרט או מיני-סדרה הטוב ביותר בטלוויזיה".
עלילה
העלילה נפרשת על פני השנים 1942–1943, בעת ההגנה על סטלינגרד. ויקטור שטרום היהודי הוא פיזיקאי גרעין מוכשר שעובד באחד ממכוני המדינה ליצירת פצצת אטום. בזמן זה קרובי משפחתו של שטרום נרצחים במחנות הריכוז הנאצים ובצינוקים ובבתי הכלא של ה-NKVD, הרדיפה נגדו החלה.
להציל את עצמו הוא יוכל רק באמצעות הידע המדעי שלו, שסטלין עצמו התעניין בו. המדינה זקוקה לנשק כה חזק כמו פצצת אטום והמדען צריך לבחור: האם להישאר נאמן למדע ולעבוד עבור "מנהיג האומה" או לנטוש את קריאתו ולהיות מחוסל.
יהודה ושומרון ומזרח ירושלים תחת שלטון ירדן
בין 1948 ל־1967 שלטה ירדן במזרח ירושלים ובשטחי יהודה ושומרון, לאחר שכבשה אותם בסיומו של המנדט הבריטי. קודם לכן נכלל אזור זה בשטח ארץ ישראל המנדטורית, שבה הובטח ליהודים בית לאומי בהצהרת בלפור ב־1917, ורובם יועדו למדינה ערבית על פי תוכנית החלוקה ב־1947.
במהלך מלחמת העצמאות השתלט הצבא הירדני על שטחי יהודה ושומרון ועל מזרח ירושלים, וב־1950 הכריזה ירדן על סיפוח שטחים אלו לשטחה הריבוני. הסיפוח זכה להכרה בינלאומית על ידי בריטניה, עיראק, פקיסטן ומדינות נוספות, אף כי הייתה כלפיו התנגדות מצד ישראל.
בתקופת שלטונה כינתה ירדן שטח זה בשם "הגדה המערבית" (בערבית: الضـّفـّة الغربيـّة, בתעתיק מדויק: "אלצ'פה אלע'רביה"), ממלכת ירדן כולה כונתה בשם "ממלכת שתי הגדות" (כאשר במרכזה עובר נהר הירדן) ואילו השטחים הירדנים שממזרח לנהר נקראו בשם "הגדה המזרחית". השליטה הירדנית בשטחים אלו הגיעה לסיומה עם כיבוש השטחים על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
תקופה זו אופיינה בהגירה אל מחוץ לגדה המערבית, על רקע התדרדרות המצב הכלכלי, עקב ניתוק האזור מיתרת שטחי ארץ ישראל המערבית.
רקע
בשיחות סודיות שנוהלו בין גולדה מאיר כנציגת הסוכנות היהודית לבין המלך עבדאללה בנובמבר 1947, סוכם בין הצדדים כי היישוב היהודי יאפשר לירדן להשתלט על אזור יהודה ושומרון, ובתמורה לא יתקוף את המדינה היהודית שתקום. זמן קצר קודם לסיום המנדט הבריטי נערכה פגישה שנייה בין גולדה מאיר למלך עבדאללה, בה הודיע המלך עבדאללה כי לא יוכל לעמוד בסיכום שהבטיח, בשל ההסכם עם מדינות ערב הנוספות בדבר פלישה לארץ.
כיבוש בידי ירדן במהלך מלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות נלחם צבא ירדן (שנקרא אז הלגיון הערבי) באזור ירושלים ועמק בית שאן. עוד בטרם הוכרזה המדינה פתח הלגיון בהרעשה כבדה משטח עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת המשטרה בנהריים, שעל פי החלטת החלוקה נועדו להיכלל בשטח המדינה היהודית, הפגזה שנמשכה שלושה ימים בין 27 ל-30 באפריל 1948. נוסף על כך, נותרו בשטחי יהודה ושומרון חלק מיחידות הלגיון ששימשו בשירות הבריטים במשימות משמר גם לאחר המועד האחרון לעזיבת הבריטים את הארץ, יחידות שבין השאר נטלו חלק בהתקפה על גוש עציון ורמת רחל. בראשית מאי 1948 נכנס הצבא הירדני לשטחי יהודה ושומרון ולמזרח ירושלים, והשתלט על השטח הערבי שפינו הבריטים. ערב ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, כבש הצבא הירדני את גוש עציון, כיבוש שגרר את פינויים של נווה יעקב ועטרות מצפון לירושלים ושל בית הערבה. הרובע היהודי בעיר העתיקה נכבש אף הוא. קרבות קשים נערכו עם הלגיון באזור לטרון, בשטח העירוני של ירושלים וסביבתה. המהלכים העיקריים בחזית הירדנית התרחשו ברובם עד ההפוגה השנייה בקיץ 1948. כבר ב-19 במאי 1948 מונה אבראהים האשם למושל צבאי כללי לכל השטחים בארץ ישראל "שהצבא הירדני נמצא בהם, או שהוא אחראי לשמירת הסדר והביטחון בהם".
בסיום המלחמה עמד צה"ל מול הצבא הירדני בקו חזית ארוך ומפותל (ביחוד באזור ירושלים), כאשר לצד הצבא הירדני עומד הצבא העיראקי באזור השרון. בעקבות חיכוכים פנימים בין ירדן לעיראק ואיום צה"ל לכבוש את השטח שהוחזק על ידי הצבא העיראקי, הסכימה ירדן, במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, שנחתם בתום מלחמת העצמאות, להעברת שטחים נרחבים לידי ישראל, בייחוד באזור ואדי עארה והמשולש, תמורת שטח קטן יותר שהוחזק על ידי ישראל בדרום הר חברון. קביעת קו הגבול במסגרת הסכם זה הגדירה את גבולות יהודה ושומרון על משמעויותיהם הפוליטיות למשך 18 השנים הבאות, גבולות שהם בעיקרם צבאיים־פוליטיים, ולא גאוגרפים.
במהלך מלחמת העצמאות נוספו לתושבי יהודה ושומרון כ־300,000 פליטים שעזבו מקומות יישוב שנכבשו על ידי צה"ל. במסגרת תוכנית החלוקה תוכנן חיבור אזור יהודה ושומרון עם מישור החוף הדרומי, אך אזור זה נכבש על ידי צה"ל ונותק מהשפלה וממישור החוף על נמליהם (נמל חיפה ונמל יפו) כמו גם מהגליל ומהנגב. השליטה הישראלית בפרוזדור ירושלים ובירושלים המערבית ניתקה חלקית את החיבור בין השומרון ליהודה, שנעשתה דרך מזרח ירושלים ומדבר יהודה. הקשר עם מצרים וסוריה התאפשר אך ורק דרך עבר הירדן המזרחי. מאפיינים אלו השפיעו לרעה על הכלכלה באזור במהלך השנים הבאות.
השתלטות ירדן על הגדה המערבית
עם תום מלחמת העצמאות נותרו רוב שטחי הגדה המערבית בשליטת ממלכת עבר הירדן, בהסכמת ישראל בהתאם להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. ירדן לא הסתירה את רצונה לשלוט בשטחים אלה, והחלה מיד בפעולות מעשיות להשגת מטרה זו. ב-1 באוקטובר 1948 יזם המלך עבדאללה כנס תמיכה בעמאן בהשתתפות אלפי נציגים פלסטינים בשם "הקונגרס הפלסטיני הראשון", וכנס דומה בשם "קונגרס יריחו" התקיים ב-1 בדצמבר ביריחו. הנציגים ביריחו הכריזו על עבדאללה כעל "מלך עבר-הירדן ופלסטין" והעניקו לו מנדט לפתור את המשבר הפלסטיני בכל דרך שימצא לנכון, כולל אפשרות של סיפוח הגדה המערבית לירדן. ב-7 בדצמבר אושרו החלטות יריחו בפרלמנט הירדני.
ב-13 בדצמבר 1948 הכריז המלך עבדאללה על סיפוח מזרח ירושלים לירדן.
החלטות קונגרס יריחו אושררו בכנס שנערך ברמאללה ב-26 בדצמבר 1948, ובכנס בשכם ב-28 בדצמבר 1948. בעקבות צעדים אלו החלה הממלכה הירדנית לקבל אחריות הולכת וגוברת על הגדה המערבית. במאי 1949 צורפו נציגים מהגדה המערבית לממשלתו של תאופיק אבו אל-הודא, בהם שר ייעודי לנושא הפליטים הפלסטינים. ממשלת ירדן שילמה את משכורות הפקידים הממשלתיים, הטמיעה את המחוזות השלטוניים בשטחי הגדה המערבית והפכה את הדינר הירדני להילך חוקי בשטחים. בפברואר 1950 שונתה הגדרת החוק הירדני כך שהשטחים בהם הוא יחול יכללו גם את הגדה המערבית, ולכל פלסטיני הוענקה אזרחות ירדנית. במרץ 1950 נאסר במדינה השימוש במונח "פלסטין" במסמכים הרשמיים.
החלטות יריחו זכו לתמיכה רחבה בקרב תושבי הגדה המערבית, אך הן גונו ונדחו על ידי הליגה הערבית, בטענה שהן סותרות את ההחלטה הערבית האוסרת חלוקה או כיבוש של שטחי פלסטין, וכן על ידי אמין אל-חוסייני ותומכיו, שהאשימו את עבדאללה בשיתוף פעולה עם בריטניה ועם ישראל. בעקבות הגינויים, עבדאללה דחה את ההכרזה הרשמית על הסיפוח למועד מאוחר יותר.
ב-11 באפריל 1950 נערכו בחירות בירדן, בהן השתתפו גם תושבי הגדה המערבית ומזרח ירושלים. אף על פי שהמוסד הערבי העליון קרא לפלסטינים שלא ללכת לבחירות, בליווי איומים על מי שייקח בהן חלק, נרשם באזורים אלו שיעור הצבעה גבוה של 70%, ורובם הצביעו בעד מפלגתו של המלך עבדאללה. מערכת בחירות זו שיקפה הצבעת אמון של רוב תושבי הגדה בממלכה ההאשמית ובכוונתה לספח את שטחי הגדה המערבית לירדן. מיד לאחר הבחירות פרסם עבדאללה צו הממנה 20 חברים לסנאט הירדני, ובתוכם שבעה פלסטינים. בבית הנבחרים (מג'לס אל-נואב) הוקצו לפלסטינים מחצית מהמושבים. הליגה הערבית ומדינות ערב הביעו מחאה על תוכנית הסיפוח, אולם ירדן הגיבה בהודעה כי הסיפוח "איננו ניתן לשינוי ושאין הנושא פתוח לדיון נוסף".
סיפוח השטחים הכבושים לירדן
ב-24 באפריל 1950 הכריז המלך עבדאללה רשמית על סיפוח הגדה המערבית לירדן, כחלק מתוכנית בשם "אחדות שתי הגדות" (وحدة الضفتين). המלך שינה את שם המדינה לשם "הממלכה הירדנית ההאשמית" ובקיצור "ירדן". במשך שנים רבות לאחר מכן תושבי הגדה כונו "ירדנים".
הצהרת הסיפוח הוקראה על ידי המלך במושב מיוחד של הפרלמנט הירדני, ואחריה אומצה בפרלמנט החלטה בת ארבעה סעיפים: מיד לאחר אישור ההחלטה על ידי המלך, בישר מטח-אש מ-11 תותחים את דבר הסיפוח, והיום הוכרז ליום פגרה בממלכה הירדנית ההאשמית. עוד באותו יום צבא ירדן ערך מצעד צבאי בירושלים. השטח שסופח לירדן היה 5,878 קמ"ר.
הנציגים הפלסטינים החדשים בפרלמנט הצביעו גם הם בעד הגדרת השטחים שממערב לירדן כ"הגדה המערבית של הממלכה הירדנית ההאשמית" במקום "פלסטין". זמן מה לאחר הבחירות, נתכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית ובאמצעות איום בסנקציות ניסתה להשפיע על עבדאללה לחזור בו מהחלטת הסיפוח. אמין אל-חוסייני הצטרף ללחצים על ידי הודעה על הקמת "ארגון צבאי לשחרור פלסטין" ובקהיר הופץ כרוז שקרא לצעירים הפלסטינים להתגייס אליו. לאחר דיונים ממושכים בליגה הערבית ביזמת מצרים, נענתה הוועדה המדינית של הליגה לדרישת עיראק ותימן לדחות את ההצעה להוציא את ירדן מהליגה הערבית. במהלך ישיבות הליגה שנערכו בחודשים מאי־יוני אותה שנה, נתקבלה הצעת הפשרה של עיראק ולבנון, לפיה תיחשב ירדן כ"נאמן" של פלסטין. בדיונים אלה לא הייתה נציגות של ממשלת כל פלסטין, אך נכחה בהם נציגות של המוסד הערבי העליון, שניסתה למנוע את ההחלטה ונכשלה.
רוב תושבי הגדה המערבית הזדהו עם בית המלוכה ותמכו בסיפוח. הם השתלבו במערכות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות של ממלכת ירדן. המתנגדים העיקריים לסיפוח היו תומכיו של אמין אל-חוסייני, יריבו הפוליטי של המלך עבדאללה.
ההכרה הבינלאומית בסיפוח
הכרזת הסיפוח זכתה להכרה רשמית מבריטניה, ולהכרה דה פקטו על ידי ארצות הברית, צרפת, פקיסטן ומדינות הליגה הערבית.
בריטניה הכירה מיד בסיפוח של הגדה המערבית: "ממשלת הוד מלכותו החליטה להעניק הכרה רשמית לאיחוד זה." עם זאת הבהירה בריטניה שהיא לא מכירה בסיפוח הירדני של מזרח ירושלים. יחד עם ההכרה בסיפוח, הכירה בריטניה דה יורה במדינת ישראל.
ארצות הברית העבירה מסר לשגריר ירדן שבו נאמר כי היא מקבלת את העובדה בדבר ריבונות ירדן באזור, אולם נמנעה מלהצהיר על כך באופן רשמי.
במאי 1950, חודש לאחר הסיפוח, פרסמו ארצות הברית, בריטניה וצרפת את ההצהרה המשולשת שבה הן מתחייבות לערוב לקיומו של סטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור. בהצהרה זו נכללה הגדה המערבית בשטח ירדן. בעמאן נתפסה הכרזה זו כשוות-ערך להכרה דה-יורה של צרפת וארצות-הברית בסיפוח.
פקיסטן הכירה בסיפוח באופן לא פורמלי. במאמרים רבים נטען שפקיסטן הכירה דה יורה בסיפוח, אבל כנראה לא יצאה הודעה רשמית בנושא זה. ההכרה של פקיסטן באה לידי ביטוי בביקור רשמי של המלך חוסיין בפקיסטן במרץ 1955.
חלק ממדינות הליגה הערבית (מצרים, ערב הסעודית, לבנון וסוריה) התנגדו בתחילה לסיפוח מאחר שראו אותו כהפרה של החלטה קודמת על "אחדות פלשתינה הערבית", ובדיון ב-15 במאי 1950 ביקשו לגרש את ירדן מהליגה. עיראק ותימן תמכו בהודעת הסיפוח, והמדינאי העיראקי נורי א-סעיד שימש כמתווך בין המדינות בנושא זה. ביוני 1950 הגיעו חברות הליגה לפשרה לפיה ירדן תתייחס לחלק הערבי של פלסטין כאל "שטח נאמנות" הנתון בידיה עד לפתרון השאלה הפלסטינית.
מדינות נוספות בעולם הכירו בפועל בסיפוח. גם האו"ם נמנע מלגנות את הצהרת הסיפוח.
תגובת ישראל
ממשלת ישראל פרסמה הודעה רשמית בה הובעה התנגדות לסיפוח.
לאחר מספר ימים התקבלה בכנסת החלטה דומה: "הכנסת רושמת לפניה את ההודעות של הממשלה בעניין הסיפוח, על הערעורים וההסתייגויות הכלולים בהם."
חבר הכנסת חנן רובין ממפ"ם הגיש הצעת החלטה חריפה יותר, בה נאמר, בין השאר, שהסיפוח הירדני "מהווה פגיעה בשאיפתו ההיסטורית של העם היהודי להחזיר את שלמות הארץ ... מדינת ישראל לא תכיר ולא תשלים עם הסיפוח ... יש להגיש תלונה למועצת הביטחון של האו"ם." הצעה זו לא התקבלה.
בשנת 1958 הכריז דוד בן-גוריון כי ישראל לא תובעת לספח לעצמה את שטחי הגדה המערבית, אלא להפוך אותם לאזור מפורז. להצעה זו קמו מספר מתנגדים, בהם יצחק גרינבוים.
לאחר מלחמת ששת הימים ישראל פעלה בהתאם לאמנת ז'נבה וכיבדה את החוק והמשפט הירדניים בשטחי הגדה המערבית, ובכך הכירה בדיעבד בסיפוח הירדני של שטחים אלה.
כלכלה ודמוגרפיה
ב-1948 מנתה האוכלוסייה בעבר הירדן כ-400,000 נפש, ובעקבות הסיפוח נוספו עליה כ-600,000 נפש. מקרב ציבור הפליטים שבאוכלוסייה זו, כ-38% התיישבו בערים, 32% בכפרים וכ-30% במחנות הפליטים. ניתוק האזור משאר חלקי ארץ ישראל המערבית גרר השפעה כלכלית חריפה על יהודה ושומרון. הכלכלה בתקופה זו התבססה בעיקרה על חקלאות, שהתפרסה על כ־2,300 קמ"ר מעובדים ובה הועסקו כ־43% מכוח העבודה. מגזר תעסוקה חשוב נוסף היה מגזר התיירות. במגזר התעשייה הועסקו רק כ־15,000 איש, רובם בתעשייה זעירה. המטבע החוקי היה הדינר הירדני. מספר הפליטים הגבוה (כ-300,000) שהגיעו למקום ללא רכוש כמו גם אפשרויות התעסוקה המצומצמות הובילה לאבטלה משמעותית, שהובילה להגירה ניכרת לעבר הירדן המזרחי ולמדינות ערב. במהלך שנות הכיבוש הירדני עמד שיעור גידול האוכלוסייה על שיעור נמוך של כ־1% לשנה, וזאת למרות גידול טבעי גבוה, בשל ההגירה השלילית החריפה.
הניתוק הפוליטי הוביל לניתוק תשתית החשמל באזור מתחנות הכוח של חברת החשמל בחיפה ובתל אביב, אליה התחברו ערים מרכזיות באזור בתקופת השלטון הבריטי, ומתחנת הכוח הירושלמית שסיפקה חשמל לאזור ירושלים, שנותרה באזור השליטה הישראלי. במזרח ירושלים הוקמה תחנת כוח חדשה בשועפט בראשית שנות ה־50 על ידי חברת החשמל המזרח ירושלמית, שסיפקה חשמל מתחנה זו גם לאזור בית לחם, רמאללה ויריחו. בשאר הערים סופק חשמל על ידי מחלקת חשמל עירונית שפעלה במסגרת השלטון המקומי. ייצור החשמל בתקופה זו נעשה באמצעות גנרטורים גדולים שהופעלו בדלק נוזלי, וסבלו מנצילות והספק נמוך, שהובילו לייצור חשמל בכמות נמוכה מהביקוש, ובמחיר גבוה בהשוואה לחשמל שיוצר בישראל ביחידות ייצור בטכנולוגיה קיטורית, לצד בעיות אמינות בזרם החשמל שסופק. מאפיין זה הוביל לחדירה מוגבלת למדי של מוצרים חשמליים לאזור (כדוגמת מקרר חשמלי), ולקשיים ניכרים בפיתוח תעשייה שהתבססה על חשמל כמקור אנרגיה.
בתקופה זו לא היו באזור מוסדות להשכלה גבוהה. ב־1967 תמותת התינוקות עמדה על כ־160 לאלף, תוחלת החיים עמדה על כ־49 שנים ומספר היישובים שחוברו למערכת אספקת מים מסודרת היה זעום.
השתלטות ירדן על הגדה המערבית הגדילה באופן משמעותי את החקלאות והתעשייה בממלכה. למרות שטחה הקטן יחסית, היו בגדה המערבית כ-2,300 קמ"ר של שטחים חקלאיים, כמו בגדה המזרחית. בשנת 1966 עבדו בחקלאות 55,000 איש (כ-43% מכלל המועסקים), 15,000 עבדו בענפי תעשייה, שהניבו 7% מהתמ"ג. ענף התיירות שגשג, וכמו כן נפתחו בגדה 26 סניפים של 8 בנקים ערביים. הדינר הירדני הפך להילך חוקי, ונשאר כך עד היום.
תקריות בין ירדן לישראל
קו הגבול בין ישראל לבין יהודה ושומרון כונה "הקו הירוק", וחלקו העובר בירושלים כונה "הקו העירוני". בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים, בהם הכותל המערבי והר הזיתים, וגם מקומות ציבורים כמו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה הר הצופים, ותתאפשר תנועת ישראלים בקטע הדרך לטרון-שער הגיא (כיום חלק מכביש 1) אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם.
קו הגבול הארוך, המפותל והקשה להגנה, יחד עם ניסיונם של פליטים פלסטינים לשוב למקומות מגוריהם, הוביל לתופעה רחבה של הסתננות, למטרת השתקעות מחודשת, למטרות גנבה ולמטרות טרור. בעקבות אירועי טרור שבאו מיהודה ושומרון נערכו פעולות תגמול על ידי צה"ל, נגד יישובים ובסיסי צבא ומשטרה בגדה המערבית. אירועים בולטים:
מרידות
ב-20 ביולי 1951 נרצח המלך עבדאללה על ידי פלסטיני, בשעה שנכנס למסגד אל-אקצא על הר הבית בירושלים.
באפריל 1957 התקיימו מהומות אנטי-האשמיות ברחבי יהודה ושומרון, כחלק מניסיון הפיכה נרחב נגד השושלת ההאשמית.
מלחמת ששת הימים
ממוזער|150px|מפת גבולות [[החלטת החלוקה|החלוקה 1947 טרם המלחמה אל מול מפת גבולות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות 1949
הסתלקות ירדן מתביעה על יהודה ושומרון
מאז אובדן השטח ב-1967, שאפה ממלכת ירדן להחזיר לעצמה את השליטה בגדה המערבית של הממלכה.
ב-1972, פרסם המלך את תוכנית הפדרציה, תוכנית רייגן מ-1982 דיברה על אוטונומיה פלסטינית מוגבלת בגדה המערבית תחת שלטון המלך הירדני, ב-1983 הגו המלך חוסיין ויאסר ערפאת את תוכנית הקונפדרציה, גורמים בישראל בחנו אפשרות להחזיר חלקים מהשטח לשלטון ירדני במסגרת מה שכונה "האופציה הירדנית". ב-1987 אף נחתם הסכם סודי בעניין זה – הסכם לונדון – בין שמעון פרס, שהיה אז שר החוץ, לבין המלך חוסיין, אולם אף אחת מתוכניות אלו לא הגיעה לידי מימוש. האינתיפאדה הראשונה גרמה למלך להבין שהפלסטינים לא מעוניינים בחסות הממלכה הירדנית ולכן, כמו גם מתוך חשש שהאינתיפאדה תפרוץ גם בירדן, ב־1988 הכריזה ירדן על הסתלקותה מתביעת בעלות כלפי יהודה ושומרון, אותם היא שייכה לארגון אש"ף. החל משנה זו בוטלו המושבים בפרלמנט הירדני שיועדו לתושבי יהודה ושומרון, מושבים שעמדו בתוקפם גם לאחר מלחמת ששת הימים. האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם נוקטים עמדה שעל-פיה השטח ראוי להיות חלק ממדינה פלסטינית עתידית.
ג'ו תומאסון
ג'וזף "ג'ו" תומאסון הבן (נולד ב-16 באוגוסט 1993) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בבאסקט מנרסה.
קריירת תיכונים ומכללות
תומאסון נולד דייטון שבאוהיו. הוריו הם ג'וזף תומאסון ואוטומן בראיינט.
תומאסון למד ושיחק כדורסל בתיכון תורג'וד מרשל. בשנתו האחרונה הוא שימש כקפטן נבחרת התיכון וקלע 16 נקודות בממוצע למשחק, מה שהכניס אותו לקבוצה הראשונה של המחוז.
תומאסון החל את קריירת המכללות שלו במכללת המדינה הקהילתית. בעונתו הראשונה, הוא קלע 14.2 נקודות למשחק, ונבחר לקבוצה הראשונה של המחוז. בעונתו השנייה, הוא העמיד ממוצעים של 18 נקודות, 6 אסיסטים ו-4 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השלישית במכללות, עבר תומאסון לאוניברסיטת רייט סטייט. בעונתו הראשונה, היה תומאסון השחקן השני בליגה עם אחוזים מהשדה, כשקלע ב-57.6 אחוז ושביעי בחסימות, עם 25. בעונתו השנייה, הוא סיים חמישי בליגה באחוזים מהעונשין עם 81.9 אחוז, שישי בליגה בריבאונד הגנה עם 167 ושביעי באסיסטים עם 117. בשנת 2016 הוא נבחר לקבוצת ההגנה של הליגה.
קריירה מקצועית
ב-11 באוגוסט 2016, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם תומאסון בדינמו בוקרשט מהליגה הרומנית. הוא שיחק בקבוצה ארבעה משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק.
ב-28 במרץ 2017, חתם תומאסון בלייקלנד מג'יק, קבוצת הבת של אורלנדו מג'יק מליגת הפיתוח של ה-NBA. תומאסון שיחק בקבוצה שלושה משחקים בהם העמיד ממוצעים של 6.3 נקודות ו-2.7 אסיסטים.
ב-21 ביוני 2017, חתם תומאסון בפולפארמה גדאנסק מהליגה הפולנית. תומאסון לראשונה בקריירה השלים עונה שלמה, כשהעמיד ממוצצעים של 13.3 נקודות ו-4.9 אסיסטים למשחק.
ב-30 בנובמבר 2018, חתם תומאסון בסטארט לובלין.
ב-16 במאי 2020, חתם תומאסון בהפועל גלבוע גליל מהליגה הישראלית. בקיץ 2022 הוא חתם בזניט סנקט פטרבורג.
IEEE 802.3
IEEE 802.3 היא קבוצת עבודה ואוסף של תקני המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE) המיוצרים על ידי קבוצת העבודה המגדירה את השכבת הפיזית ואת בקרת הגישה למדיה (MAC) של שכבת קישור הנתונים, של אתרנט קווי. זו, בדרך כלל, טכנולוגיית רשת מקומית (LAN) ועם כמה יישומי רשת אזורית (WAN). חיבורים פיזיים נעשים בין צמתים ו/או התקני תשתית (רכזות, מתגים, נתבים) על ידי סוגים שונים של כבלי נחושת אוסיבים אופטיים.
802.3 היא טכנולוגיה התומכת בארכיטקטורת הרשת IEEE 802.1.
802.3 מגדיר גם שיטת גישה ל-LAN באמצעות CSMA/CD.
IEEE 802.1X
IEEE 802.1x הוא תקן (סטנדרט) של ה-IEEE (איגוד מהנדסים בינ"ל) עבור בקרת גישה לרשת מבוססת פורטים. התקן הוא חלק ממשפחה של פרוטוקולי רשת, IEEE 802.1, המתקננים תקשורת בעיקר בשכבות נמוכות כמו שכבת הקו. הוא מספק מנגנון אימות זהות למכשירים המבקשים להתחבר לרשת מקומית - קווית (LAN) ואלחוטית (WLAN) - כלומר טרם קבלת יכולת להעביר אינפורמציה של ממש ברשת (למשל כשלמכשיר עדיין אין כתובת IP). ה- IEEE 802.1X מגדיר שלושה צדדים - מבקש האימות, המאמת ושרת האימות - ודרכי התקשרות ביניהם למען דחיית או קבלת מבקש האימות. עד אשר אומתה זהות המבקש, נמנעת ממנו גישה לרשת (מלבד לצורכי אימות). האימות מתבצע באמצעות פרוטוקול כללי, EAP)Extensible Authentication Protocol), כאשר התקן מגדיר כיצד EAP נעטף (encapsulated) בשכבת הקו ("EAP מעל LAN" או EAPOL) בין המבקש למאמת. הוא קובע כי עטיפתו בין המאמת לשרת האימות תעשה באמצעות פרוטוקלי AAA קיימים - RADIUS או Diameter.
רקע
רשת מקומית, ברמת העיקרון, נגישה לכל המתחבר אליה באופן פיזי. מובן שיש מקרים בהם מנהלי הרשת ירצו להגביל את הגישה למשתמשים מסוימים. הדרך הבטוחה ביותר לעשות זאת היא על ידי "רשימה לבנה" הקובעת למי מותרת הגישה וכיצד עליו להזדהות. כך, רק מי שזהותו מאומתת יורשה להתחבר לרשת. רצוי לעשות זאת בשלב המוקדם ביותר של ההתחברות על-מנת לצמצם את אפשרויות התקיפה של המשתמש. לשם-כך פותח IEEE 802.1x. הוא תקן אחיד המספק למכשירים מסוגים שונים המחוברים לרשת מקומית שירותי אימות, הרשאה והחלפת מפתחות הצפנה כך שיוכלו לתקשר בבטחה.
התקן הוגדר לראשונה ב-2001. הוא עודכן (בענייני תחזוקה בעיקר) ב-2004. הוא הורחב (בעיקר תמיכה ב-MACsec) ב-2010 וזו מהווה גרסתו העדכנית (נכון ל-2013).
הגורמים המעורבים
הפרוטוקול מגדיר שלושה צדדים בתהליך האימות: המבקש ("supplicant"), המאמת ("authenticator") ושרת אימות. המבקש הוא מכשיר (כגון מחשב נייד או טלפון חכם) המתחבר לרשת המקומית. ליתר דיוק, מדובר בתוכנת לקוח הרצה על המכשיר המתחבר, מממשת את הפרוטוקול ויודעת לספק אמצעי זיהוי ("credentials") של המבקש עבור המאמת. אמצעי הזיהוי יכול להיות שם-משתמש וססמה או סרטיפיקט דיגיטלי. שרת האימות הוא שרת (host) ובו מאגר זהויות כולל פרטיהם והשראותיהם בפורמט אחסנה וגישה מסוים - כמו active directory או שרתי LDAP אחרים. המאמת הוא מכשיר רשת - כגון מתג Ethernet (ב-LAN) או נתב אלחוטי (ב-WLAN) - ה"מתרגם" את המידע (חבילות EAP) ממבנה אותו מכיר המבקש למבנה אותו מכיר השרת, ולהפך. כלומר הוא יודע לתקשר הן עם המאמת (באמצעות EAPOL) והן עם שרת האימות (באמצעות RADIUS למשל) ולהתאים בין פורמט המידע המועברים בשני ערוצי תקשורת אלה (למשל להעביר את פרטי זהות המבקש לשרת האימות). בסופו של דבר, רכיב זה הוא המעניק או מונע גישה מהמבקש. כל עוד זהות המבקש לא אומתה, הוא חסום מלהעביר כל תקשורת ברשת שאיננה קשורה לתהליך האימות עצמו. הוא משמש איפוא כמעין שוער כניסה לרשת (באנלוגיה לעולם האמיתי, הוא חוסם את המבקר באתר, מקבל את פרטי הזהות שלו (למשל ת.ז.), בודק אותם אל מול מאגר מידע (למשל ת.ז. של מורשי הכניסה לאתר) וכך מחליט האם להכניס את המבקר). חשוב לציין ש-EAP מאפשר גם למבקש לאמת את זהות הרשת, בשיטה של "אימות הדדי" (בדוגמה ניתן לומר שהמבקר מוודא אצל השוער שהוא נכנס לאתר הנכון).
התקן מגדיר שני סוגים לוגיים של יציאות (פורטים): מבוקר ולא מבוקר. דרך "יציאה לא מבוקרת" עוברת תקשורת ה-EAPOL המשמשת לאימות ותו לאו. "יציאה מבוקרת" מופעלת על ידי ה-802.1X PAE (ישות גישה ליציאה, Port Access Entity) כך שכל עוד המבקש לא אומת, היציאה חסומה בפניו (הן לתנועה נכנסת והן ליוצאת). רק עם אימותו, המאמת יעביר אותה ל"מצב רשאי" המאפשר למבקש שליחת או קבלת נתונים ביציאה. כך מתקיימת הפרדה מוחלטת בין שני ערוצי מידע המונעת מעבר נתונים לא רצויים (שאינם קשורים לאימות) טרם האימות. ההפרדה לוגית זו מתבצעת בהכרח במאמת, אך היא ניתנת למימוש גם בצד המבקש; כך הוא יכול למנוע מפרוטוקלים בשכבה גבוהה יותר להעביר נתונים כל עוד האימות לא הסתיים בהצלחה, דבר שימושי ביותר למניעת דליפת מידע מהמבקש לרשת לא-מאושרת כאשר האימות הוא הדדי.
תהליך האימות
תהליך אימות טיפוסי פועל בשלבים הבאים:
התאמה לתקנים אחרים
802.1AE MACSec
רפי טטרקה
רפאל 'רפי' טטרקה (נולד ב-28 ביולי 1950) הוא מנהל ישראלי, כיהן כמנהלה הכללי של החברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה בשנים 2000–2017. שירת בעבר במשך כשלושה עשורים בשירות הביטחון הכללי. בינואר 2022 מונה טטרקה כדירקטור בחקר ימים ואגמים לישראל. בפברואר 2022 מונה טטרקה כיו"ר חקר ימים ואגמים
חייו האישיים
טטרקה נולד בישראל, בנם של אילנה פולק טטרקה, ניצולת שואה אשר הוגלתה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לקפריסין לאחר שאניית המעפילים "לטרון" איתה עלתה ארצה נתפסה בלב הים בשנת 1946, ודב טטרקה, אשר עלה לארץ ישראל חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 כשחשש לגורלו. עם הגיעו לארץ ישראל, התגייס אביו לשורות הצבא הבריטי, ולחם במערכה הצפון אפריקאית. בתום המלחמה, השניים נישאו בשנת 1949, ולהם נולדו שני ילדים.
מתגורר בהוד השרון, נשוי ואב לשלושה.
תפקידים בשירותי הביטחון
עם סיום שירותו כקצין בצה"ל, החל לשרת בשירות הביטחון הכללי (שב"כ), עת שגויס לתפקיד זוטר ביחידה מבצעית, כאשר החל להתקדם בהדרגה לתפקידים בכירים. בשנת 1978, מונה טטרקה לראש ענף המבצעים באגף המבצעים, תפקיד אותו ביצע עד לשנת 1983. מיד עם סיום תפקידו, מונה לעמוד בראש המחלקה לתפקידים מיוחדים. את תפקיד זה ביצע במשך כ-4 שנים, עד לשנת 1987. אירועי פרשת "קו 300" שהתרחשו באותן שנים, הובילו לנקיטת פעולות הבראה בשורות השב"כ, אשר נועדו לשקם את טוהר המידות ואמון הציבור בו. במסגרת אותן פעולות הבראה מונה בשנת 1987 לעמוד בראש אגף המבצעים, תפקיד אותו ביצע עד שנת 1994 והיה לאחד מראשי האגפים הצעירים ביותר בתולדות השב"כ, זאת בתקופה אשר לוותה בהתקוממות האלימה הידועה בשם "האינתיפאדה הראשונה". במסגרת תפקידו זה, והודות לפיתוחים מבצעיים אותם הוביל, קיבל צוות של השב"כ את פרס ביטחון ישראל. בשנת 1994, מונה להיות ראש אגף המטה וסגן ראש השב"כ, תפקיד אותו אייש עד לשנת 1997. כן, היה לחבר בבית הדין המשמעתי של השב"כ והמוסד. במסגרת התפקיד, היה אמון על ניהול עבודת המטה, על שינויים ארגוניים ועל כוח האדם של הארגון. לאחר רצח ראש הממשלה, יצחק רבין, הוטל עליו גם לשקם את מערך אבטחת האישים בשב"כ. בתום תפקיד זה, פרש משורות השב"כ.
תפקידים בעסקים פרטיים
לאחר פרישתו של טטרקה מהשב"כ, פנה לעולם העסקים הפרטי. בכלל זה, שימש בין השנים 1999 ל-2000 כראש חטיבת ה-PAL בחברת איתוראן, ובמהלך שנת 2000 כיהן כדירקטור בבתי זיקוק לנפט בע"מ (בז"ן). לקראת תום תקופת כהונתו בתפקידים אלו, התמודד על תפקיד מנכ"ל החברה הממשלתית תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ, תפקיד אליו מונה בשלהי שנת 2000. בין השנים 2000 ל-2004, כיהן כדירקטור בחברת פי גלילות, כשבשנים 2000 עד 2001 היה ליו"ר. כמו כן, החל משנת 2000 מכהן כדירקטור במכון הישראלי לאנרגיה וסביבה.
כהונתו כמנכ"ל תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ
בשנת 2000 נכנס לתפקידו כמנכ"ל חברת תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ, וחברת הבת קו מוצרי דלק בע"מ. חברות אלו הן חברות ממשלתיות (בלתי מתוקצבות), המוחזקות יחד בשרשור על ידי המדינה בבעלות מלאה (המדינה מחזיקה ב-100% בחברת תשתיות נפט ואנרגיה בע"מ, וזו מחזיקה ב-100% בחברת קו מוצרי דלק בע"מ). הן עוסקות באחסון מוצרי דלק והזרמתו בכל רחבי מדינת ישראל (באמצעות תשתית ייעודית), וכן בתכנון, הקמה ותחזוקה של התשתיות כאמור.
במהלך שנותיו כמנכ"ל, התמודד טטרקה עם אתגרים רבים, אשר שינו את פני החברה ותדמיתה. כך למשל, במהלך כהונתו הפכו שתי החברות מחברות מפסידות ורוויות במינויים פוליטיים של "מקורבים", לחברות המקפידות על טוהר המידות, רווחיות ומודעות לאחריותן ותפקידן המשמעותי במשק האנרגיה במדינת ישראל. וכן, בקיץ שנת 2012, כשהופסקה אספקת הגז הטבעי ממצרים, נדרשו החברות לספק את צורכי האנרגיה של מדינת ישראל לייצור חשמל, וזאת בנוסף לאספקת הדלקים בשגרה לתחבורה. החברות עמדו באתגר, ואפשרו אספקה רציפה של דלקים לייצור חשמל למשק הישראלי, בנוסף לצורכי השגרה בשאר המשק.
בנובמבר 2016 פורסם דו"ח מבקר המדינה בעניין החברה קבע כי הליקויים אשר נמצאו בפעילות החברה נבעו ממחדלי רשויות שלטוניות. בין אלה המרכזיים ניתן למנות: היעדר המסגרת הנורמטיבית, חוקית ורגולטורית, למשק הדלק, על רקע הימנעות משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים לקדם את חקיקת חוק משק הדלק וגיבוש תוכנית אב למשק האנרגיה; היעדר תוכנית מתאר לתשתיות מפרץ חיפה, אשר נועדו לאחד את חוות המכלים של החברה לכדי שטח מצומצם ומודרני; מאבקי סמכויות בין המשרד להגנת הסביבה ורשות הכבאות וההצלה בעניין מיגון חוות המכלים בקריית חיים; ועיכוב במתן היתרי בנייה להחלפת מקטעי צנרת על ידי עיריית חיפה.
בינואר 2017 הודיע טטרקה על התפטרותו מתפקידו כמנכ"ל החברה, לאחר יותר מ-16 שנים בהן כיהן.
במרץ 2018 מונה טטרקה כדירקטור בחברת חשמל.
בינואר 2022 מונה טטרקה כדירקטור בחקר ימים ואגמים לישראל. בפברואר 2022 מונה טטרקה כיו"ר חקר ימים ואגמים.
השכלה
לטטרקה שני תארים שניים (M.A.) במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, האחד בביטחון לאומי, והשני במנהל ומדיניות ציבורית. לשני תארים אלו קדם תואר ראשון (B.A.) במדעי המדינה, גם הוא מאוניברסיטת חיפה. כמו כן, הוא בוגר מחזור 154 של התוכנית ללימודי ניהול מתקדמים (A.M.P.) המועברת בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד, ארצות הברית. בנוסף, בוגר המכללה לביטחון לאומי.
טטרקה ביצע מספר השתלמויות, ובהן התוכנית להכשרת דירקטורים בכירים בתאגיד מאוניברסיטת תל אביב וקורס בנדל"ן מאוניברסיטת בר-אילן.
ארגון המודיעין של משמרות המהפכה האסלאמית
ארגון המודיעין של משמרות המהפכה האסלאמית (בפרסית: سازمان اطلاعات سپاه پاسداران انقلاب اسلامی) הוא ארגון מודיעין המזוהה עם משמרות המהפכה האסלאמית באיראן, שהוקם לאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-2009, כתוצאה ממיזוג מספר יחידות מודיעין במשמרות המהפכה, ביוזמתו של המנהיג העליון של איראן עלי ח'מנאי. מהקמתו ועד יוני 2022 חוסיין טאיב עמד בראש ארגון זה, עד שהוחלף על ידי מוחמד כאזמי שעומד כיום בראש הארגון. סגני ראש ארגון המודיעין של משמרות המהפכה הם חסן מוחק (משנת 2019) ומהדי סייארי (משנת 2016).
נוויל מסקליין
כהן הדת ד"ר נוויל מַסְקֶליין (באנגלית: Nevil Maskelyne, עמית בחברה המלכותית, 6 באוקטובר 1732 - 9 בפברואר 1811) היה האסטרונום המלכותי החמישי של בריטניה. הוא כיהן במשרה זו מ-1765 עד 1811.
חייו
מסקליין נולד בלונדון. אביו מת בהיותו בן 12 ואילו אמו מתה בשנת 1748, כאשר היה עדיין תלמיד בבית הספר וסטמינסטר. עניינו באסטרונומיה התעורר בשנות לימודיו בווסטמינסטר, זמן קצר לאחר ליקוי החמה של 25 ביולי 1748.
בשנת 1749 החל את לימודיו בקולג' סנט קתרין, קיימברידג', וסיים ברנגלר, אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1754. בשנת 1755 הוסמך לכהן דת והיה לחבר ועד המנהלים של המוסד בשנת 1756 ולעמית החברה המלכותית בשנת 1758.
בסביבות 1785 נשא מסקליין לאישה את סופיה רוז. בתם היחידה, מרגרט (1858-1786) הייתה אמו של נוויל סטורי-מסקליין (1911-1823), פרופסור למינרלוגיה  באוקספורד.
קריירה
בשנת 1760 מינתה החברה המלכותית את מסקליין לאסטרונום באחת ממשלחותיה לצפות במעבר נוגה על פני השמש בשנת 1761. הוא והמתמטיקאי רוברט וודינגטון נשלחו לאי סנט הלנה. התצפית הייתה חשובה, משום שמדידות מדויקות היו מאפשרות חישוב מדויק של מרחק כדור הארץ מן השמש, ואלה מצדן יאפשרו חישוב מציאותי, ולא יחסי, של גודל מערכת השמש. מכאן, נטען, אפשר יהיה להפיק לוחות אסטרונומיים מדויקים יותר, בייחוד אלה המנבאים את תנועת הירח.
מזג אוויר סגרירי מנע את התצפית בליקוי; אף על פי כן, מסקליין ניצל את מסעו לניסוי שיטה לקביעת קו אורך, תוך שימוש במיקום הירח, שנודעה בהמשך כשיטת הניווט על פי מרחק הירח. אחרי שובו לאנגליה ב-1761 חזר מסקליין למשרתו ככהן דת בצ'יפינג בארנט והחל לעבוד על ספר, שהסביר את שיטת מרחק-הירח לחישוב קו האורך וסיפק טבלאות ככלי עזר לשימוש בו. הספר יצא לאור ב-1763 כ"מדריך לימאי הבריטי", שכלל הצעה לחשב מראש את מרחקי הירח לכל שנה והודפס בפורמט נוח לשימוש לנווטים. בשנת 1763 שלחה ועדת קו האורך את מסקליין לברבדוס, כדי לבצע שם ניסוי רשמי של שלושה מתמודדים על פרס קו האורך. היה עליו לבצע תצפיות על גבי ספינה ולחשב את קו האורך של עיר הבירה, ברידג'טאון, על ידי צפייה בירחי צדק. שלוש שיטות הניסוי השעון הימי של ג'ון הריסון (הידועה עתה כH4), הלוחות הירחיים של טוביאס מאייר וכיסא ימאים שבנה כריסטופר אירווין, בכוונה לסייע לתצפיות לווייני צדק מעל גבי ספינה. הן השעון של הריסון והן תצפיות הניווט באמצעות מרחק הירח, שהתבססו על לוחות הירח של מאייר, הניבו תוצאות שתאמו את תנאי חוק קו האורך, אם כי נראה שהשיטה הראשונה מדויקת יותר. השעון של הריסון ציין את קו הורך של ברידג'טאון בשגיאה של פחות משישה-עשר ק"מ, ואילו תצפיות מרחק הירח הגיעו לדיוק בטווח של 30 מייל ימיים.
מסקליין מסר את תוצאות הניסוי שלו למועצת קו האורך ב-9 בפברואר 1765. במועד זה כבר התמנה לאסטרונום המלכותי והיה, בתוקף תפקידו, לאחד מ"מפקחי קו האורך". המפקחים הבינו, שמדידת הזמן והשיטות האסטרונומיות למציאת קו האורך משלימות אלו את אלו. שיטת מרחק-הירח הייתה נוחה יותר לפרסום מהיר, הודות להצעתו של מסקליין להוציא לאור לוחות כגון אלה שב"מדריך הימאי הבריטי" שלו מדי שנה בשנה. הצעה זו הביאה לייסודו של "האלמנך הימי", שעל הפקתו היה מסקליין אחראי, בתוקף תפקידו כאסטרונום מלכותי. קיום תצפיות אסטרונומיות, גם אם לעיתים מזומנות בלבד, הייתה גם הדרך היחידה לבדוק, שמד הזמן אכן עומד במשימתו כהלכה לאורך מסע ימי ממושך. המפקחים צריכים היו גם לוודא, שאפשר להתקין יותר משעון ימי אחד ושיש אפשרות להעביר את השיטות של הריסון ליצרני שעונים אחרים.
מועצת קו האורך החליטה אפוא על מתן מענקים להריסון (10,000 ליש"ט), מאייר (3000 ליש"ט, לאחר מותו) ואחרים, שהייה להם חלק בפיתוח שיטת מרחק-הירח. להריסון נאמר, שיזכה במענק נוסף של 10,000 ליש"ט אם יוכל להוכיח, שהשעון שלו ניתן לשיחזור. ראוי לציין, שאף כי הריסון ובנו האשימו לאחר זמן את מסקליין בדעה קדומה נגד שיטת מדידת הזמן שלהם, האשמות שעליהן חזרו כותבים כמו דאוה סובל ורופרט גולד, מסקליין מעולם לא הציג שיטה או רעיון משלו לשיקול מועצת קו האורך. הוא מילא תפקיד חשוב בבדיקה, בפיתוח ובשימוש בכרונומטרים ימיים ובשיטת מרחק-הירח על סיפון ספינות במסעות ימיים.
הואיל ונתצפיות שהוזנו אל תוך האלמנך הימי נערכו במצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', המרידיאן של גריניץ' הוא שהיה לנקודת הייחוס למדידות קו האורך בצי המלכותי ובמפות האדמירליות הבריטית. ב-1884 הומלץ לאמץ אותו כמרידיאן הראשי הבינלאומי.
מדידת קו רוחב
מסקליין התעניין מאוד במבצעים גאודטיים, בייחוד מדידת אורכה של מעלת קו רוחב במרילנד ובפנסילבניה, שביצעו מייסון ודיקסון בין 1766 ל-1768, בתוצאה של קביעת קו מייסון-דיקסון, ובהמשך קביעת קו האורך היחסי של גריניץ' ופריז. בצד הצרפתי ניהלו את העבודה הרוזן קאסיני, אדריאן-מארי לז'נדר ופייר משן; בצד האנגלי היה אחראי לעבודה הגנרל ויליאם רוי. הטריאנגולציה הייתה ראשיתו של הסקר הטריגונומטרי הגדול של בריטניה, שהתרחב בהמשך להקיף את כל בריטניה. תצפיותיו של רוי הופיעו בארבעה כרכי פוליו גדולים בין השנים 1776 ל-1811, וכמה מהם הודפסו מחדש ב"יסודות האסטרונומיה" של סמיואל וינס.
אמבר ריבס
אמבר ריבס (באנגלית: Amber Reeves; 1 ביולי 1887 – 26 בדצמבר 1981) הייתה סופרת ופמיניסטית בריטית.
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1887 בניו זילנד. אימה, מוד פמבר ריבס, הייתה סופרג'יסטית ובין מקימות האגודה הפביאנית. אביה, ויליאם פמבר ריבס, היה פוליטיקאי וסופר.
בשנת 1896 עברה המשפחה לאנגליה בעקבות מינויו של האב לנציב העליון של ניו זילנד באנגליה. בשנת 1905 החלה ריבס ללמוד פילוסופיה בקולג' ניוהאם בקיימברידג'. היא הצטיינה בלימודיה, וגם הייתה מעורבת בפעילות התנועה הפביאנית בקולג'.
ניהלה מערכת יחסים עם הסופר ה.ג'. ולס (הרברט ג'ורג' ולס), שהיה ידיד של הוריה, ונשוי באותה עת. ביתם המשותפת נולדה בשנת 1909. מערכת היחסים בין השניים זכתה בחברה השמרנית של אותה עת למעמד שערורייתי ואף הביאה להחרמתו של ולס מחוגים מסוימים. יש הטוענים כי ספרו של ולס, "אן ורוניקה" מבוסס על מערכת היחסים שלו עם ריבס. ולס וריבס ניסו במשך זמן קצר לנהל חיים משותפים כזוג ועברו יחד לצרפת, אולם ניסיון זה נכשל אחרי זמן קצר וריבס שבה לאנגליה. הוריה, ובעיקר אביה, התנגדו למערכת היחסים שלה עם ולס ולהריון מחוץ לנישואין. בעידודם, נישאה באותה שנה לעורך הדין ריברס בלנקו וייט, סמוך למועד הולדת ביתה. לזוג נולדו שני ילדים נוספים בשנים 1921 ו- 1914.
ריבס עבדה באדמירליות ובהמשך שימשה עובדת מדינה. היא גם ניהלה את מחלקת שכר הנשים במשרד התחמושת הבריטי. לימדה בקולג' מורלי בלונדון במשך 37 שנים, שם הרצתה בתחומים פסיכולוגיה ואתיקה.
נפטרה בשנת 1981, בגיל 94.
כתיבתה
ריבס פרסמה ארבעה רומנים ושני ספרי עיון. כמו כן כתבה ביקורות ספרות בעיתונים כגון "ווג", "קווין" (מגזין שבהמשך התאחד עם הרפרס בזאר), ו-"סאטרדיי רוויו".
שיתפה פעולה עם ה.ג'. ולס בכתיבת ספרו "עבודה, עושר ואושרה של האנושות" (“The Work, Wealth and Happiness of Mankind”), ספר בתחום הכלכלה וזכויות העובדים. בין היתר תרמה לפרק אודות זכויות נשים במעגל העבודה.
פרוזה
ברומנים פרי עטה עסקה ריבס בתמות פמיניסטיות וחברתיות. ספר הביכורים שלה, "הגמול על המעלות הטובות" ("The Reward of Virtue") משנת 1911 מתמקד בחייה של אישה צעירה שנקלעת לנישואין אומללים ומוצאת עצמה כשהיא חסרת כל ידע וכלים לגבי ניהול הפן הכלכלי בחייה.
גם בספרה השני, "גברת ובעלה" ("A Lady and Her Husband") משנת 1914 עוסקת ריבס בזכויותיהן הכלכליות של נשים. גיבורת הספר היא אישה נשואה בגיל העמידה, שמחליטה לרכוש השכלה לאחר שילדיה עוזבים את הקן, כדי להשתלב בעסק המצליח של בעלה. הגיבורה גם לומדת למצוא את מקומה ואת קולה במערכת הנישואין וחווה העצמה.
בהמשך הוציאה לאור שני רומנים נוספים, "Helen in Love" משנת 1916 ו “Give and Take: A Novel of Intrigue” משנת 1923 שבו התייחסה לחוויותיה כעובדת מדינה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
כתיבה עיונית
בכתיבתה העיונית התמקדה ריבס בנושאים חברתיים כגון כלכלה, בנקאות, פוליטיקה ותעמולה, אתיקה וכן סוגיות מעולם הפסיכולוגיה.
בשנת 1941 יצא לאור ספרה "Worry in Women", שבו הושפעה מתיאוריות של פרויד, מלאני קליין וארנסט ג'ונס. בספרה טענה ריבס כי שחרור הנשים זימן להן הזדמנויות חדשות לצד אחריות רבה. כמו כן טענה כי מערכת החינוך מנציחה פערים בין בנים לבין בנות ומפלה את התלמידות, מה שתורם בהמשך להיווצרות של "תסביך נחיתות" בקרב נשים רבות. כמו כן, התייחסה בספרה לנושאים רלוונטיים לדור המלחמה כגון פחדים וחששות ומתחים במערכת הזוגית ובתא המשפחתי.
ספרה האחרון של ריבס "אתיקה לכופרים" ("Ethics for Unbelievers") יצא לאור בשנת 1949. בספר שאפה ליצור מערכת ערכים אשר אינה מתבססת על דת. היא שמה דגש על רציונליזם ועל הגדרת מערכת מוסר, שיכולה לעודד התפתחות של אינדיבידואלים בריאים בגוף ובנפש, בעלי חופש לעסוק ברעיונות ויעדים אישיים. היא טענה שכינונם של מדעי החברה ובפרט הפסיכולוגיה הפרוידיאנית, סייעו להתפתחות קודים אתיים שמנעו הדחקה של אינסטינקטים אנושיים בסיסיים. בין היתר התבססה בכתיבתה על תיאוריות האמנה החברתית ותאוריית משפט הטבע.
ברנבא
יוסף המכונה ברנבא (או בר-נבא; יוונית: Βαρνάβας) הוא דמות המוזכרת בברית החדשה, שם הוא מתואר כאחד ממפיצי הנצרות הראשונים אשר הצטרף אל שנים עשר השליחים לאחר צליבת ישו.
חייו
ברנבא מוזכר לראשונה בספר מעשי השליחים: שם מסופר כי לאחר שהתעמתו פטרוס ויוחנן השליח עם הכהנים בבית המקדש, קיבל עליו ברנבא את האמונה בישו, מכר את שדהו ונתן את הכסף לשליחים. פירוש שמו מוסבר שם כבן הנחמה, למרות שבארמית פירוש שמו הוא בן הנביא. קישור דומה בין נחמה לנבואה מופיע באיגרת הראשונה אל הקורינתים.
על פי המסורת, הוצא ברנבא להורג בשנת 61 בגלל אמונתו, בעיר סלמיס שבקפריסין. עם זאת, אין עדויות ברורות בנושא.
כיפת טינסל
כיפת טינסל (באנגלית: Tinsel Dome; מילולית: הכיפה המנצנצת) היא כיפת קרח (גבעה מכוסה קרח) בחצי האי טריניטי, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הכיפה 700 מטרים מעל פני הים; פסגת טינסל היא הפסגה ה-4,728 בגובהה באנטארקטיקה.
הכיפה ממוקמת בין גבעות אוראול ומפרץ בואון, מדרום-מזרח למפרץ בואון.
מיפוי הכיפה
הכיפה מופתה לראשונה ביולי 1948 על ידי משלחת סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד, המשלחת יצאה לסקר זה מבסיס מפרץ התקווה.
הכיפה נסקרה בשנית על הקרקע על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960.
מקור השם
סקר שטחי חסות איי פוקלנד נתן לכיפה את שמה.
השם הוא תיאורי.
בעת שהכיפה התגלתה, בשל אור השמש היא נראתה ככיפה מנצנצת.
נמל התעופה הבין-לאומי סן דייגו
נמל התעופה הבינלאומי של סן דייגו (באנגלית: San Diego International Airport), הידוע בעבר בשם Lindbergh Field, הוא נמל תעופה בינלאומי, הממוקם 4.8 ק"מ צפונית מערבית למרכז העיר סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית. הוא בבעלות ומופעל על ידי רשות התעופה האזורית של מחוז סן דייגו. שדה התעופה משתרע על פני 663 דונם של קרקע.
נמל התעופה הבינלאומי של סן דייגו הוא שדה התעופה השני העמוס ביותר בעולם עם מסלול יחיד. גישת הנחיתה של שדה התעופה ידועה בסמיכותה לגורדי השחקים של מרכז העיר סן דייגו, ולעיתים עשויה להתברר כקשה לנחיתה לטייסים. אזור הנחיתה קצר יחסית לשימוש, זווית הירידה התלולה מעל פסגה של Bankers Hill, וזרמי רוח משתנים רגע לפני הנחיתה.
היסטוריה
נמל התעופה היה נמל התעופה הראשון עם אישור פדרלי ששירת את כל סוגי המטוסים, כולל מטוסים ימיים. הטרמינל המקורי היה בצד הצפון-מזרחי של השדה, על כביש פסיפיק. נמל התעופה קיבל מעמד של שדה תעופה בינלאומי בשנת 1934. באפריל 1937 הופעל בסיס של משמר החופים של ארצות הברית ליד נמל התעופה.
חיל האוויר של צבא ארצות הברית השתלט על השדה ב-1942, שיפר אותו לטיפול במפציצים הכבדים המיוצרים באזור. שני מחנות הוקמו בשדה התעופה במהלך מלחמת העולם השנייה ונקראו מחנה קונסר ומחנה סהרה.
פסיפיק סאות'ווסט איירליינס הקימה את המטה שלה בסן דייגו והחלה את השירות בלינדברג פילד בשנת 1949. מדריך חברות התעופה הרשמי של אפריל 1957 מציג 42 טיסות ביום. טיסות ללא הפסקה לשיקגו החלו ב-1962 ולניו יורק ב-1967.
תוכנית ההרחבה והשיפור של נמל התעופה הבינלאומי בסן דייגו עבור טרמינל 2 כונתה "הבנייה הירוקה". התוספות כללו 10 שערים בצד המערבי של טרמינל 2 מערב, כביש דו-מפלסי המפריד בין נוסעים מגיעים ויוצאים, נתיבי אבטחה נוספים ועוד. הוא הושלם ב-13 באוגוסט 2013 ועלותו הייתה כ-900 מיליון דולר.
מתקן הגירה ומכס חדש בטרמינל 2 מערב החל להיבנות בשנת 2017. בנייתו הושלמה ביוני 2018 וגודלו כמעט פי חמישה מקודמו. לפני השלמתו, שערים 20, 21 ו-22 בטרמינל 2 מזרח טיפלו בכניסות בינלאומיות. כניסות אלו מטופלות כעת בשערים 47, 48, 49, 50 ו-51 בטרמינל 2 מערב. בניית המתקן החדש נבעה מהעלייה החדה בנסיעות הבינלאומיות בשדה התעופה. כניסות בינלאומיות גדלו מ-50,000 נוסעים בשנה ב-1990 ליותר מ-400,000 בשנה ב-2017.
נמל התעופה הבינלאומי של סן דייגו ממשיך בתוכנית שיפוץ, החל משחזור טרמינל 1. עבודה זו צפויה להסתיים עד 2026. מספר השערים יגדל מ-19 שערים בטרמינל 1 הישן ל-30 שערים בטרמינל 1 החדש. חלקים נוספים בתוכנית השיפוץ כוללים מבנה חניה בן 7,500 מקומות, כביש חדש דו-מפלסי מול טרמינל 1 החדש וכביש כניסה חדש. שינויים נוספים מתוכננים בשנים מאוחרות יותר בטרמינל 2, מה שיגדיל את מספר השערים הכולל בנמל התעופה הבינלאומי של סן דייגו ל-61. השלמת השינויים הללו לא צפויה עד 2035.
טרמינלים
לנמל התעופה הבינלאומי של סן דייגו יש שני טרמינלים ו-51 שערים: לטרמינל 1 יש שני מתחמים (מזרח ומערב) ו-19 שערים. לטרמינל 2 יש שני מתחמים (מזרח ומערב), 32 שערים ושלושה טרקלינים.
כרוב (פירושונים)
{{פירושונים|* כרוב (סוג) – סוג צמח בעל פרחים במשפחת המצליבים
ראו גם
}}
יחסי ישראל–קרואטיה
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו בשנת 1997, בעקבות פרסום הצהרה משותפת לשתי המדינות בדבר רצונן למסד יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. הצהרה זו באה בעקבות משא ומתן חשאי שנמשך מספר חודשים, בין מנכ"ל משרד החוץ הישראלי, איתן בנצור, לבין מנכ"ל לשכת נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן, חרבויה שריניץ', אשר נערך בבודפשט. במסגרת המשא ומתן החשאי, הביע טוג'מן את רצונו לקיים ביקור רשמי בישראל, ובהזדמנות זו להתנצל על הפשעים שביצעו בני העם הקרואטי בקהילה היהודית בקרואטיה במהלכה של מלחמת העולם השנייה. הדבר הגיע בתגובה להאשמות כנגד טוג'מן בדבר אנטישמיות והכחשת השואה, אשר הועלו כנגדו לאורך השנים.
במהלך חודש פברואר 2012, קיים נשיא קרואטיה, איוו יוסיפוביץ', ביקור רשמי בישראל, אשר במהלכו נשא נאום בכנסת. במהלך נאומו, הביע יוסיפוביץ' מחד תרעומת על אדישות העולם ביחס לאירועי הדמים בסוריה, ומאידך הביע התנצלות רשמית, בשם בני העם הקרואטי, על הפרעות בבני העם היהודי שנעשו ביהודי קרואטיה לאורך מלחמת העולם השנייה, בהשתתפות רבים מאזרחי קרואטיה. כמו כן, במהלך פגישתו עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, הבהיר הנשיא את רצונו לחזק ולהעמיק את הקשרים שבין שתי המדינות.
בדצמבר 2017, בהצבעה הקוראת לביטול הצהרת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, להכרתה של ירושלים כבירת מדינת ישראל, קרואטיה הצביעה בניגוד למדיניות האיחוד האירופי, שהייתה לתמוך בהצעה, ונמנעה.
נשיאת קרואטיה קולינדה גרבר-קיטרוביץ' ביקרה בישראל ביולי 2015 וכעבור ארבע שנים ביולי 2019.
כלכלה, מסחר וביטחון פנים
היקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עלה בצורה משמעותית לאורך העשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2007, בשעה שהיקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עמד על סך של למעלה ממיליארד דולר בשנה, הושקה לראשונה לשכת המסחר ישראל קרואטיה, בתמיכתם של אנשי עסקים מקרואטיה ומישראל.
בין השנים 2009-2007 התקיימו 6 פרויקטים משותפים לשתי המדינות, בתחומי ביו-רפואה וביו-טכנולוגיה, אופטיקה, איכות הסביבה וכימיה, אשר מומנו על ידי שתיהן במשותף.
בשנת 2009 הושקה לראשונה תוכנית משותפת, אשר נועדה לקדם את תחום המחקר והפיתוח המשותף לשתי המדינות, ולסייע בהוצאתם לפועל של פרויקטים עסקיים משותפים בין השתיים. כמו כן, בתאריך 31 במרץ 2011 הגיע ראש ממשלת קרואטיה, יחד עם שר הכלכלה הקרואטי, לביקור רשמי בישראל, אשר במסגרתו נפגשו עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכן עם שר התמ"ת, שלום שמחון, במטרה לבחון דרכים חדשות להרחיב ולהעמיק את הסחר ההדדי שבין שתי המדינות.
ב-26 בנובמבר 2020 אשררה ממשלת ישראל הסכם בינה לבין ממשלת הרפובליקה של קרואטיה, בדבר שיתוף פעולה בסוגיות של ביטחון פנים וביטחון הציבור.
YZ בלווייתן
YZ בלווייתן (נקרא גם גליזה 54.1 או LHS 138) הוא ננס אדום הנמצא במרחק של כ-12.1 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים לווייתן. זהו אחד הכוכבים הקרובים לכדור הארץ אך כמו כל שאר הננסים האדומים, גם את YZ בלווייתן לא ניתן לראות ללא ציוד עזר, שכן בהירות נראיתו היא מדרגה 12, נמוכה בהרבה מסף הראייה האנושי. ניתן לראותו רק באמצעות טלסקופ, כ-7 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב β בלווייתן וכ-7.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב τ בלווייתן, מעט צפונית לקו המחבר את שניהם.
יוסי עטיה
יוסי עטיה (נולד ב-6 באוקטובר 1979) הוא במאי, תסריטאי, שחקן ואמן ישראלי.
YZ בלווייתן
היסטוריה
הכוכב מוזכר לראשונה בקטלוג של כוכבים עם תנועה עצמית גבוהה שפרסם האסטרונום ההולנדי וילם יקוב לויטן בשנת 1942 תחת הציון L 725-32. בגרסאות מאוחרות יותר של קטלוג הכוכבים בעלי תנועה עצמית של מעל חצי שניית קשת בשנה קיבל הכוכב גם את הציונים LFT 118 (1955) ו-LHS 138 (1976). בשנת 1969 הוא הוכנס למהדורה השנייה של קטלוג גליזה לכוכבים קרובים תחת הציון גליזה 54.1. בשנים 1969 ו-1975 זוהו להבות סולריות שמתפרצות ממנו וגורמות לשינויי בהירות שמגיעים ל-0.75 דרגות. בעקבות גילויים אלה הוגדר הכוכב ככוכב הבזק וקיבל את הציון של כוכב משתנה YZ בלווייתן.
יוסי עטיה
ביוגרפיה
עטיה נולד וגדל בירושלים. בנעוריו למד בתיכון רנה קסין. בשנת 2004 סיים לימודי בימוי והפקה במסלול המלא בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ובשנת 2007 סיים לימודי תואר ראשון בספרות מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2010 למד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס ובשנת 2015 סיים לימודי תואר שני בבימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
YZ בלווייתן
מאפיינים
YZ בלווייתן הוא ננס אדום מסוג ספקטרלי M4.5 V. רדיוסו מוערך ב-0.17 רדיוס שמש, מסתו מוערכת בכ-0.13 מסת שמש ועוצמת הארתו היא כ-0.02% מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בגלל טמפרטורת פניו הנמוכה, כ-3,000 קלווין, כמעט כל קרינתו היא בתחום התת-אדום. המרחק שבו כוכב לכת המקיף את YZ בלווייתן יכול להכיל מים נוזליים הוא בין 0.036 ל-0.078 יחידה אסטרונומית, אבל עד לשנת 2013, חיפוש אחר כוכבי לכת המקיפים את YZ בלווייתן לא העלו תוצאות שמאפשרות לקבוע אם כאלו קיימים או לא. באוגוסט 2017 גילה צוות חוקרים במצפה האירופי הדרומי כי לכוכב ישנה מערכת כוכבי לכת, ביניהם שלושה כוכבי לכת בעלי מסה הדומה לזו של כדור הארץ. לכוכב תנועה עצמית גדולה של 1.345 שניות קשת בשנה.
יוסי עטיה
ביוגרפיה
בין השנים 2008–2010 השנים עטיה לימד במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון. בין השנים 2007–2012 לימד קולנוע בתיכון עירוני א' בתל אביב. בשנת 2016 לימד דוקו-סאטירי בחוג לתקשורת במכללה למנהל.
מדליית דיקין
העיטור נחשב בעיני רבים למקבילו לבעלי חיים של עיטור צלב ויקטוריה.
יוסי עטיה
קריירה
בשנת 2001 עטיה הקים ושיחק בקבוצת תיאטרון אימפרוביזציה שפעלה בתיאטראות פרגוד וקטרון בירושלים. בשנת 2010 יצר מופע קומי-אורבני בשם "מסטוץ לקשר" שהוצג בפסטיבל "תלוי במקום" בתל אביב והגיש פינה סאטירית בתוכנית "העולם הבוקר" עם אברי גלעד בערוץ 2.
מדליית דיקין
תיאור העיטור
העיטור הוא מדליון ארד, שעליו הכתובות PDSA, "עבור אומץ" ו"גם אנו משרתים" ועיטור של עלי דפנה. הוא מחובר לסרט שעליו שלושה פסים - ירוק, חום כהה ותכלת.
בעלי חיים שעוטרו
העיטור הוענק עד כה ל-67 בעלי חיים:
יוסי עטיה
קריירה
בשנת 2018 הצטרף לצוות הכותבים של גב האומה.
יוסי עטיה ואיתמר רוז
בין השנים 2005–2010 עטיה עבד בשיתוף פעולה עם איתמר רוז, וביחד הם יצרו ושיחקו בכעשרים סרטי סאטירה קצרים. עם הבולטים שבהם ניתן למנות את ה"שירותרום", "מדינת ערב היהודית" ו"דרפור". הסרטים נוגעים בסוגיות חברתיות ופוליטיות במטרה לשפוך אור חדש על המציאות ועל נושאים מעוררי מחלוקת. הסרטים מנפצים טאבואים, מתמודדים עם נושאים כגון הומוסקסואליות, אבל, שכול, אונס, כיבוש, פיגועי התאבדות ומלחמת לבנון השנייה.
הסרטים הוקרנו בתחילה בבתי קפה, פאבים, מועדונים וגלריות, אך בהמשך הוצגו במוזיאונים ופסטיבלי קולנוע רבים; מרכז פומפידו, פריז; גלריית טייט, לונדון; פסטיבל הסרטים הבינלאומי של רוטרדם; המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון; מוזיאון חיפה ומוזיאון הרצליה. בנוסף, הסרטים הוצגו במסגרת סל תרבות בבתי ספר ברחבי ישראל.
נולדתי בירושלים ואני עדיין חי
בשנת 2012 יצר עטיה סיור פרפורמטיבי בשם "מטראומה לפנטזיה", במסגרת "פסטיבל מתחת להר" בירושלים. הסיור נערך ברחוב יפו והתחקה אחרי פיגועי ההתאבדות שהתרחשו באזור בין השנים 2005–2010. הסיור תועד בסרטון קצר שזכה בתחרות הפיצ'ינג בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2015; הוא שימש בסיס לסרט קצר בן שמונה דקות בעל אותו שם שעטיה כתב וביים בשנת 2015 והוקרן בפסטיבל לקולנוע יהודי במיאמי.
בשנת 2018 עטיה ודוד אופק זכו במענק הפצה מטעם החממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים של סם שפיגל.
הממאצו
הממאצו (ביפנית: 浜松市) היא עיר במערב מחוז שיזואוקה שביפן. הממאצו ממוקמת כ- דרומית-מערבית לטוקיו. ב-1 באוגוסט 2021 אוכלוסיית העיר הוערכה ב-787,820 נפשות, והצפיפות שוערה ב-506 נפש לקמ"ר, היא העיר המאוכלסת במחוז ושטחה הוא כ-1,560 קילומטרים רבועים.
העיר חברה ב"ברית לערים בריאות" של ארגון הבריאות העולמי.