cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עימות חזיתי
תקציר העלילה
למחרת מסתנן ארצ'ר לביתו ומספר לאיב על החלפת הזהויות ומצליח לשכנע אותה שהוא בעלה. ממנה הוא שומע שראש ה-FBI, ויקטור לזארו, מת מהתקף לב (בפועל, חוסל על ידי טרוי בהתקף זעם). הוא מחליט להתעמת עמו בהלווייתו של לזארו. בכנסייה הוא מגלה שטרוי לקח את איב כבת ערובה. השניים ניצבים בתיקו מקסיקני בכנסייה בין טרוי וחברי כנופייתו לבין ארצ'ר וסאשה. בקרב היריות נפצעת סאשה אנושות ולפני מותה משביעה את ארצ'ר לדאוג לאדם. בין ארצ'ר לטרוי מתפתח מרדף סירות עקוב מדם, בסופו מנסה טרוי לחבל בפניו של ארצ'ר כדי למנוע ממנו לקבל אותם בחזרה, אך נורה על ידי רובה צלצל ומת. ארצ'ר מקבל בחזרה את פניו המקוריות וחוזר לחיק משפחתו, שמאמצת את אדם.
באנות סוורין
פרטים כלליים
הבאנות נקראה כך מפני שהונהגה על ידי "באן", תפקיד השקול נגד זה של מושל. היא כללה אזורים ממזרח באנאט וממערב אולטניה ובירתו הייתה העיר סוורין, ידועה מאוחר יותר ברומנית כטורנו סוורין, בהונגרית סרנוואר או סרנטורנה (Szörényvár או Szörénytorna). מבצרים אחרים ידועים היו אורשובה, גרן (Görény), ששכנה כנראה בין אורשובה ובין סוורין ומיהאלד, כיום מהאדיה. במאות 12-13 הבאן של סוורין, נכלל ברשימת הברונים של הממלכה, והיה הבכיר מבין המנהיגים המקומיים בשטח שבין הנהרות מורש, טיסה, דנובה ובין המורדות המערביים של הקרפטים הדרומיים. הבאן הראשון של סוורין, היה לפי תיעוד משנת 1233 אציל בשם לוקאש. בשנות ה-1230 לפי תעודות של הכס הקדוש סוורין משכה אליו בני עמים שונים - קומנים, רומנים, הונגרים וסקסונים.
אחרי שהאזור נחרב עקב פלישת המונגולים-טטרים בשנת 1241 המלך בלה הרביעי שיקם אותו והקים בו בישופות רומית-קתולית. הבישוף הראשון של באנות סוורין, גרגיי, מוזכר לראשונה בשנת 1246. בשנת 1247 הפקיד המלך בלה הרביעי את השליטה באזור לידי האבירים ההוספיטלרים, הידועים גם כאבירי יוחנן הקדוש או יואניטים. אולם הם נטשו אותו בשנת 1260. ידוע שבאותה שנה העיר סוורין וחלק מהבאנות נכבשה זמנית על ידי כוחות בולגרים וביזנטים.
בין ולאכיה ובין הונגריה
האזור היה שנים רבות אובייקט לסכסוכים בין ולאכיה והונגריה. בשנת 1277 הוויבוד הרומני ליטובוי ששלט באזור גורז' במזרח וולאכיה, ניסה לשווא לכבוש את הבאנות ונהרג בקרב נגד ההונגרים. אולם מאוחר יותר, אחרי מות מלך הונגריה, לסלו הרביעי, בשנת 1290 חלק גדול מן האזור נכבש על ידי הוולאכים תחת ראשותו של המנהיג החצי-מיתולוגי נגרו וודה או "ראדו נגרו".
אחרי כיבויה של שושלת ארפאד בהונגריה, בשנת 1301, בתמיכת הדספוט של וידין, מיכאיל שישמן, מרד הבאן תאודור ווֹייטיץ' ובנו יאון, במלך קארוי רוברט. אחרי שיצא מנצח במלחמותיו הפנימיות, ניסה במאה ה-14 המלך קארוי רוברט להשתלט על הבאנות, אך נחל בשנת 1330 תבוסה קשה בקרב פוסאדה בידי בסאראב הראשון, שליט ולאכיה. האזור נשאר בהמשך תקופה נוספת בשליטה ולאכית. כשמלך הונגריה לאיוש הגדול כבש את העיר וידין והקים בה לזמן קצר (1369-1365) את הבאנות של בולגריה הוא סיפח אליה את שטחי הבאנות סוורין. בשנת 1368 שטחים אלו נלקחו על ידי המלך מידי השליט ולדיסלב הראשון אך בערך ב-1375, כשחזרה וולאכיה להכיר בחסותו, החזיר המלך את האזור לידי ולדיסלב. ב-1378 האזור סופח שוב להונגריה. בימי השלטון הוולאכי קמה ב-1370 המיטרופוליה האורתודוקסית של סוורין ובראשה מיטרופוליט יווני בשם אנטים קריטופולוס.
אזור מגן נגד האיום העות'מאני
בעשורים הבאים הבאנות הייתה ברובה בידי הרומנים. מירצ'ה הזקן ובנו ולאד הראשון נשאו את התואר "באן של סוורין", תוך הכרה בחסותו הפורמלית של הקיסר זיגמונד לבית לוקסמבורג שהיה גם מלך הונגריה. ב-1419 בימי מלחמה בטורקים, כבש זיגמונד את הבאנות. הבאנות סוורין חולקה במשך הזמן. החלק המזרחי, מזרחה מן העיר אורשובה היה תחת שליטת נסיכות ולאכיה, בעוד החלק המערבי - מאורשובה מערבה, נשאר חלק מן הממלכה ההונגרית.
הקיסר זיגמונד ביצר את הערים הקיימות והקים מבצרים חדשים (דרנקו או דרנקובה, ליברשד או דונהסנטאילונה, כיום ספנטה אלנה, פט, סיניצה או סביניצה, סטאלינוץ, פוז'ז'ין, כיום פוז'ז'נה דה סוס, סנטלאסלובאר, כיום קורוניני) ובשנת 1429 העביר את הבאנות לניהול האבירים הטבטונים. המגיסטר הגדול שלהם, ניקולאוס רדביץ קיבל את התואר "באן של סוורין". למרות זאת, בשנת 1432 הצליח ולאד דראקול, שליט ולאכיה, בעזרת הטורקים, לכבוש שוב את מרבית שטח הבאנות, פרט לערים סוורין ואורשובה שנשארו בשליטה הונגרית. בשנת 1439 העניק המלך אלברט את באנות סוורין למצביא הידוע יאנוש הוניאדי. הוא מילא את התפקיד בשנים 1446-1439.
הכיבוש העות'מאני
בימי בנו של יאנוש, המלך מתיאש הוניאדי, הבאנות סוורין הייתה זירה ללחימה מתמדת נגד הטורקים. אחרי מותו של מתיאש, כוח העמידה של האזור מול המתקפות העות'מאניות נחלש. עם זאת, בשנת 1492 עדיין הצליח כוח הונגרי בראשות פאל קיניז'י למנוע ניסיון טורקי להשתלט על העיר סוורין ובשנת 1522 הצליחו עדיין ההונגרים להדוף מצור טורקי, אך בשנה הבאה, ב-1522 השתלטו הטורקים על אורשובה ובספטמבר 1524 גם על טורנו סוורין. לפיכך כל שטח הבאנות שהוחזקה על ידי ממלכת הונגריה נפל לשליטה ישירה או עקיפה של האימפריה העות'מאנית. באותה תקופה אחרי כיבוש מרבית שטחה של הונגריה על ידי הטורקים בעקבות ההכרעה בקרב מוהאץ', על חורבות הבאנות ההונגרית של סוורין, בצידה הצפוני והמזרחי, קמה הבאנות של לוגוז' וקאראנסבש. באנים ראשונים של ישות פוליטית-צבאית זו ידועים החל משנת 1536. חלקה הדרומי,עם הערים סוורין ואורשובה וחלקה המערבי נכללו לתוך האיילט העות'מאני של טמשוואר. הבאנות לוגוז' וקאראנסבש שנשארה אוטונומית, הייתה החל משנת 1554 חלק מנסיכות טרנסילבניה, מדינה אוטונומית, בדרגאות שונות של חסות עו'תמאנית. בשנת 1658 נאלץ אקוש ברצ'אי, שליט טרנסילבניה, לוותר גם על שטח הבאנות לוגוז'-קאראנסבש ולהסכים לסיפוחה המלא לאימפריה העות'אמנית
קישורים חיצוניים
Magyar Katolikus Lexikon on internet, Péter Pázmány Katolikus Informaciós Technológiai Karán
וורהאמר 40,000
וורהאמר 40,000 (באנגלית: Warhammer 40,000) הוא משחק מלחמה שולחני מסדרת "וורהאמר". משחק זה מתרחש בעולם בדיוני באווירה גותית. המשחק מכיל יסודות רבים של לוחמה מודרנית ובהם לוחמה במבנים פזורים, לוחמת שריון וכדומה. בשונה מ"וורהאמר פנטסיה", קרב הפנים אל פנים הוא יסוד חשוב במשחק.
רקע ועלילת המשחק
המשחק מתרחש בשנת 40,000 לספירה. הגזע האנושי נתון בסכנת הכחדה, אף על פי שהאימפריה שבנה גדולה וחזקה. על מנת להגן על האימפריה יצר הקיסר את נחתי החלל. בעזרתם יצא הקיסר לכבוש את שאר הגלקסיה. בשנת 30,000 בערך, הגיעה האימפריה למשבר בעקבות בגידה, הידועה בשם "בגידת הורוס" (The Horus Heresy) - הורוס, המשנה לקיסר בגד בו ופנה לצד האפל של כוחות הכאוס. הורוס משך אחריו חלקים שלמים של נחתי חלל שהיו תחת פיקודו. הנחתים שנשארו נאמנים לקיסר הגנו עליו מפני הורוס. הקיסר שוגר לחללית של הורוס, ובה נלחם בו קרב עקוב מדם. הקיסר אומנם ניצח והרג את הורוס, אך נפצע קשה. הדרך היחידה לשמור על הקיסר בחיים היא על ידי מערכת תמיכת חיים ייחודית שמכונה "כס הזהב" (The Golden Throne). הדלק שמפעיל את המכונה הוא נשמות בני-אדם, ועל מנת שהקיסר ישרוד מקריב המין האנושי עבורו אלף נשמות ביום.
המשמר הקיסרי
המשמר הקיסרי הוא הארגון הצבאי הגדול ביותר של הגלקסיה, והוא מורכב ממיליארדי בני אדם המגיעים מעולמות רבים ושונים. למרות כוחו האדיר של המשמר הוא נאלץ להאבק באופן תמידי באויבי האימפריום החפצים להשמידו. בעוד נחתי החלל מורכבים מחיילים שהונדסו גנטית וצבאות אויבי האימפריום מורכבים ממכונות הריגה ביולוגיות וחייזרים רצחניים, המשמר הקיסרי מורכב מבני אדם פשוטים לבושים בשכפ"צ ונושאים רובי לייזר. כוחו של הצבא הקיסרי טמון במסה הגדולה של הלוחמים אותם הוא מנחית בשדה הקרב. ישנם כמה משמרים קיסריים עיקריים-
נחתי החלל
כאמור נחתי החלל (Space marines) הם לוחמים שהונדסו גנטית. לאחר שעברו שתילות איברים, טיפולים כימיים ואימונים פיזיים קשים ביותר, מסוגלים נחתי החלל להילחם ללא מזון ושינה במשך שבועות. כמו כן מסוגלים הנחתים לעכל רעלים, לנשום באוויר מזוהם ולהחלים גם מפציעות קשות ביותר. תכונות אלו הופכות אותם ללוחמים המשובחים ביותר של האימפריום, ולקו הגנה חשוב ומרכזי. בנוסף ליכולותיהם הפיזיות, לנחתי החלל ניתנה הגישה לכלי נשק חזקים ומיוחדים, והם מצוידים בכלי רכב מהמשוריינים והחזקים בגלקסיה. סימן ההיכר של הנחתים הוא "שריון כוח" (Power Armour) המסוגל להדוף את פגיעותיהם של רוב כלי הנשק הקיימים. עוד תכונה חשובה של נחתי החלל היא אמונתם הפאנטית בקיסר-האלוהי שמעניקה להם חלק מרכזי מכוחם.
נחתי החלל מחולקים לצבאות קטנים המכונים "פרקים" (Chapters) כאשר כל פרק כולל עד לכאלף לוחמים. כל פרק שונה מהפרקים האחרים בתכונות גנטיות, מראה והתנהגות. בגלקסיה יש כאלף פרקים המפוזרים ברחביה. כל אחד מהם שוכן על כוכב בית שניתן לו. כל פרק הוא צבא עצמאי עם טנקים ומכונות מלחמה משלו ואף ציים של ספינות חלל.
דוגמאות לפרקים של נחתי החלל הנאמנים לאימפריום:
האינקוויזיציה
כוח שמטרתו היא ציד בוגדים, חייזרים, שדים ומפיצים של דברי בגידה. כוחות האינקוויזיציה מונהגים על ידי אינקוויזיטורים - אנשים בעלי אמונה פנאטית בקיסר. האינקוויזיציה מתחלקת לשלושה כוחות לחימה עיקריים:
צבאות הכאוס (Chaos Armies)
צבא שנוצר בעת בגידתו של הורוס. הורוס שכנע תשעה פרקי נחתים להצטרף אליו ואל כוחות הכאוס כדי להפיל את האימפריום ואת הקיסר ולשלוט על הגלקסיה. לאחר ניצחון הקיסר בקרב עם הורוס נסוגו לאחור צבאות הכאוס ועצרו ליד "עין הטרור", שם הם מצויים עד היום. כוחות נוספים של נחתי כאוס פזורים בכל רחבי הגלסיה, ועוד רבים נמצאים במערבולת קטנה הדומה לעין האימה ונקראת מיל-סטרום (Maelstrom). תשעת הלגיונות הבוגדים הם:
אלי הכאוס
אלים אלו משמשים את צבא נחתי הכאוס בוורהאמר 40,000 ובוורהאמר פנטסיה:
כל אחד מהאלים מושך אליו מאמינים בדרכים שונות - זינץ' לוחש במוחותיהם סודות של הרס וכוח בלתי משוער, נרגל לוקח אליו את החולים והפצועים תוך כדי הבטחות שווא, סלאנש מפתה בהבטחות לתענוגות אינסופיים וקורן מבטיח טבח גדול לכל אוהבי הקרבות באשר הם. לא רק צבאות הכאוס סוגדים לאלים הללו- יש אלפי כתות, סודיות וגלויות ברחבי הגלקסיה, כך לדוגמה האלאדר הסוגדים לאל סלאנש.
האורקים
בתוך השבטים וכנופיות-המלחמה, ישנן "כתות" שונות, אשר סוגדות לסממנים מלחמתיים שונים, כגון עוצמה, מהירות, שריון וכדומה. הכתות מסמלות את הסממנים העיקריים שאותם השבט מעריץ. על פי רוב סממן משותף לכל השבט. כל שבט אורקים משתייך לכת שונה, ותומך בעקרונות שלה. לעיתים פורצים סכסוכים בין שבטים שונים על בסיס זה. הכתות הן-
האגדה אומרת שכאשר יקום אורק אשר יצליח לאחד את כל האורקים תחת אימפריה אחת, הם ישתלטו על היקום כולו, ויצליחו להביס את האימפריום, אויבם העיקרי.
עיבוד טלוויזיוני
בדצמבר 2022, דווח כי אולפני אמזון מפתחים עיבוד טלוויזיוני למשחק בכיכובו של הנרי קאוויל שגם יפיק את הסדרה.
Jar of Flies
Jar of Flies (צנצנת זבובים) הוא מיני-אלבום של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס. השם לקוח מניסוי מדעי שנערך בבית-ספרו של ג'רי קאנטרל, גיטריסט הלהקה, שבו הונחו שתי צנצנות שאליהן הוכנסו זבובים אחת ליד השנייה, באחת קיבלו הזבובים מזון ובשנייה הורעבו עד כדי קניבליזם.
לאחר שהוציאה את האלבום Dirt, שהיה לדעת רבים אלבום מטאל לכל דבר ולווה במסע הופעות מצליח שהיה ברוח דומה, ציפה עולם המוזיקה לעוד יצירה כבדה, זועמת ורועשת של אליס אין צ'יינס. הלהקה הפתיעה את המעריצים ואת המבקרים כאחד כשהוציאה בינואר 1994 את Jar of Flies, שהציג חזרה אל הצליל הרך והאקוסטי של Sap, עם מנגינות מורכבות ונגיעות קלות של כלי מיתר. Jar Of Flies הפך למיני-אלבום הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית. כל השירים נכתבו והוקלטו במשך שבוע אחד.
בשיר "Nutshell" ("קונכייה") מתאר ליין סטיילי, שנאבק בהתמכרותו להרואין, את בדידותו וניכורו מן העולם ("אני לוחם בקרב הזה לגמרי לבדי, אף אחד לבכות על כתפו, אף מקום לקרוא לו בית... אם לא אוכל להיות עצמי, ארגיש יותר טוב מת").
רבקה נייט
רבקה נייט (באנגלית: Rebecca Night; נולדה בשם רבקה הרדוויק ב-13 ביולי 1985) היא שחקנית אנגלייה. היא כיכבה בתפקיד הראשי בעיבוד של BBC Four לרומן "פאני היל" בבימויו של ג'יימס הוז.
ביוגרפיה
ב-2005 סיימה תואר בבית הספר למשחק "רוז ברופורד קולג'" וזכתה שם לשבחים על משחקה במחזה "After Miss Julie" מאת פטריק מרבר.
תפקידה הבולט ביותר של נייט על במת התיאטרון הוא במחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד שהועלה בווסט אנד.
נייט השתתפה בשתי סדרות דרמה של ITV. האחת "אנקת גבהים" בתפקיד קתרין לינטון, והשנייה "Caught in a Trap", שביים מייקל סמואלס, בתפקיד בקי.
חיים אישיים
נייט נשואה לשחקן הארי האדן-פטון אותו הכירה כששיחקו יחד במחזה "חשיבותה של רצינות".
הרנאדפטרי
הרנאדפטרי (בהונגרית: Hernádpetri) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
רוקסן גיי
רוקסן גיי (באנגלית: Roxane Gay; נולדה ב-15 באוקטובר 1974) היא סופרת פמיניסטית אמריקאית, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת פרדו באינדיאנה, עורכת ומבקרת תרבות. היא מחברת אסופת המאמרים Bad Feminist (פמיניסטית רעה, 2014) שהיה לרב מכר. גיי היא מהמייסדות של המגזין PANK לשירה ופרוזה וההוצאה לאור Tiny Hardcore Press.
ראשית החיים וחינוך
גיי נולדה באומהה, נברסקה, להורים שהיגרו מהאיטי, הבכורה משלושת ילדי המשפחה. אביה היה מהנדס אזרחי והמשפחה נדדה בעקבות עבודתו של האב. היא אהבה ספרות מגיל צעיר והחלה לכתוב כבר בגיל ארבע.
גיי החלה את הלימודים לתואר בוגר באוניברסיטת ייל, אך הפסיקה אותם בשנת הלימודים השלישית ועברה לסן פרנסיסקו בעקבות קשר עם גבר אותו הכירה בהתכתבות. מאוחר יותר היא השלימה את התואר הראשון בנברסקה והמשיכה ללימודי מוסמך באוניברסיטת נברסקה - לינקולן. ב-2010, היא קיבלה תואר דוקטור ברטוריקה ותקשורת טכנית מהאוניברסיטה הטכנולוגית של מישיגן.
לנגור המישורים הדרומיים
לנגור המישורים הדרומיים (שם מדעי: Semnopithecus dussumieri) הוא מין של קוף מהסוג לנגור אפור שבקבוצת הקולובים במשפחה קופים בעלי זנב. הלנגור אנדמי למישורים הדרומיים של דרום הודו והוא גם הנפוץ שבלנגורים בהודו.
מאפיינים
לנגור זה קרוב מאוד למין לנגור מצוי ובעבר היה תת-מין שלו אך הופרד. הוא דומה לו בגודל ובמראה והוא בעל פרווה לבנה עם ראש כהה וציצה על ראשו וסביב לחיים. הזנב ארוך ועוזר לקוף להתאזן בריצה.
רוקסן גיי
Bad Feminist
בקובץ המאמרים פמיניסטית רעה (2014) בוחנת גיי את היותה פמיניסטית, בשעה שהיא אוהבת דברים שעלולים להתפס כמנוגדים לתפיסה הפמיניסטית. בכל אחד מהמאמרים היא בוחנת איך פמיניזם משפיע על חייה לטוב ולרע - איך זה לחיות כאישה בעולם. פמיניסטיות דורשת מעצמן להתנהל על פי הרעיונות הפמיניסטיים בכל תחומי החיים, אולם היא טוענת שלקרוא ווג או להאזין למוזיקת ראפ סקסיסטית לא עושה אותנו פחות פמיניסטיות. גיי מגדירה פמיניזם כבסיס לתפיסת זכויות האדם והאזרח שלה ועל כן כפמיניסטית היא מגנה על זכויותיהן של נשים אחרות (כולל אלו שבחרו לא לאמץ את התווית הפמיניסטית).
לנגור המישורים הדרומיים
מאפיינים
קוף זה הוא מטפס עצים מומחה אך הוא יכול לנוע מהר גם על הקרקע. הוא חי בקבוצות שיכולות לכלול 15–150 פרטים, תלוי בכמות המזון ובהם זכרים ונקבות עם צעירים. בראש הקבוצה עומד זכר אלפא.
הקוף חי ביערות, יערות הרריים, ערבות עציים ושיחיות ברחבי הודו אך נפוצים יותר ויותר בערים הגדולות של הודו. מכיוון שהקוף נחשב לקדוש התושבים לא פוגעים בו ומביאים ללהקות קופים מזונות שונים. כתוצאה מכך הם משגשגים בערים.
רוקסן גיי
רעב
הספר רעב (Hunger: A Memoir of (My) Body), יצא לאור בשנת 2017 ועוסק במזון הגוף ובמאבקים הרגשיים והפסיכולוגיים של גיי כאישה שמנה. היא מתארת את חייה כאישה שמנה בחברה שמנופובית ובוחנת את החרדות המשותפות הנוגעות בהנאה, בצריכה, במראה חיצוני ובבריאות. גיי מתארת את גופה כ"לא ממושמע". בספר היא בוחנת ומתארת את העבר שלה - כולל אונס קבוצתי שעברה בגיל 12 והיה לנקודת מפנה בחיים הצעירים שלה. היא לא סיפרה להוריה על האונס והפנימה את הבושה. על מנת להגן על עצמה. "אכלתי ואכלתי ואכלתי בתקווה שאם אהפוך את עצמי לגדולה, הגוף שלי יהיה בטוח". גיי מספרת איך בחרה לחיות עם גופה כמו שהוא ולא לשנות אותו ואת תגובות העולם אליה.
תבנית בדיקה
תבנית בדיקה היא אות שידור בטלוויזיה, אשר משודר כאשר המשדר פועל אך לא משודרת תוכנית (לרוב לאחר סיום השידורים או טרם תחילתם). השימוש בתבניות בדיקה החל בימיה הראשונים של הטלוויזיה, כאשר במקור תבניות הבדיקה היו לוחות פיזיים שאליהם הופנו מצלמות הטלוויזיה. התבניות נועדו לכיול מקלטי הטלוויזיה על ידי הצופים בבית ובאולפן, כך שהתמונה תוצג באופן האופטימלי ולאיתור תקלות במשדרים, במקלטי הטלוויזיה ובמצלמות. כיום השימוש והשידור של תבניות בדיקה פחות נפוץ מאשר בעבר.
דעיכת השימוש
שימוש בתבניות טלוויזיה עדיין נפוץ במדינות מתפתחות בעולם.
מוזיקת הרקע
לעיתים קרובות מושמעת מוזיקת רקע ביחד עם שידור תבנית הבדיקה. מכיוון שרשתות השידור לא מעוניינות לשלם תמלוגים על השמעת הנעימות בכל פעם שנעשה שימוש בתבנית בדיקה, הנעימות שמושמעות מוזמנות במיוחד והתשלום עליהן הוא חד פעמי ולא לפי שימוש.
הנעימות נעשו פופולריות בזכות עצמן וכיום פועלים קבוצות של חובבים שמשמרות את המנגינות ואף מוציאות אוספים של הנעימות משנות ה-50, ה-60 וה-70 על גבי תקליטורים.
סטגוזאורוס
סטגוזאורוס (שם מדעי: Stegosaurus) הוא סוג של דינוזאור אוכל צמחים במשפחת הסטגוזאוריים שהתקיים בתקופה היורה באמריקה הצפונית. זהו אחד הדינוזאורים הידועים בציבור, הודות למראהו הייחודי הכולל שורה כפולה של לוחיות בצורת מחומש לאורך גבו וארבעה דוקרנים בזנב. שמו נגזר מיוונית ופירושו "לטאה מכוסה" או "לטאה בעלת גג". הוא נתגלה על ידי הפלאונטולוג האמריקאי הנודע עותניאל צ'ארלס מארש, שגם סיווג אותו ונתן לו את שמו.
מאפיינים
הסטגוזאורוס היה דינוזאור גדול למדי. בעבר הוערך שאורכו הגיע עד ל- ומשקלו ל-5 טונות, אך ההערכות כיום היא שאורכו היה כ- ומשקלו 2–3 טונות. אף על פי שהערכות אלה נמוכות יותר, הסטגוזאורוס עדיין היה הגדול שבמשפחת הסטגוזאוריים. שתי הגפיים האחוריות היו ארוכות מן הקדמיות. לאורך גבו וזנבו נמשכו שני טורים של לוחיות קרניות בצורת משולשים או מחומשים שעמדו זקופות. עד היום הפליאונטולוגים חלוקים בדעתם מה היה התפקיד של לוחיות אלה. להלן הסברות הנפוצות: כיום יש נטייה לפסול את הסברה האחרונה ולאמץ את הראשונה. בעבר סברו הפלאונטולוגים שהלוחיות כיסו את גבו ושימשו מעין שריון, ומכאן השם "לטאה מכוסה", אך שיחזורים מודרניים מציבים את הלוחיות זקופות על גבו בשני טורים המסודרים בתבנית זיגזג.
מקצה זנבו של הסטגוזאורוס נזדקרו דוקרנים קוצניים וחדים, שהגנו עליו מפני אויביו, כגון האלוזאורוס - אחד הטורפים הגדולים של תור היורה. זנבו של הסטגוזאורוס היה גמיש וזריז במיוחד, ואפשר לסטגוזאורוס לשלוח מכות חזקות עם הדוקרנים שבקצהו אל עבר הטורף. הפלאונטולוג רוברט בקר מצא לכך הוכחה במאובנים: בנוסף למאובני סטגוזאורוס הוא גילה עצם אגן של אלוזאורוס שבה נקב גדול (שהיה בעבר פצע קטלני) שנגרם מדוקרן של סטגוזאורוס.
לוחיות הגב שימשו להרתיע את התוקף אך לא היו מערך הגנה יעיל מאחר שהיו שבירות ולא הוצבו על חלקיו החשופים באמת. בעת סכנה נפנף הסטגוזאורוס בזנבו כמעין אלה ועמד בתנוחה שלוחיות גבו יזהרו בשמש. ייתכן גם שהסטגוזאורוס הזרים דם בלוחיות כדי לשנות את צבען. כך נראה בעיני הטורף גדול יותר.
מוחו של הסטגוזאורוס היה קטן במיוחד, בגודל של אגוז ובמשקל של כ-80 גרם, ומבין המוחות הקטנים ביותר ביחס לגודל הגוף הכללי של בעל החיים. מוח זה היה מבין הגורמים העיקריים לסברה שהדינוזאורים היו יצורים טיפשים מאוד ומגושמים - סברה שכיום איננה עוד מקובלת.
הסטגוזאורוס היה צמחוני וניזון מצמחייה נמוכה.
בתרבות
הסטגוזאורוס הוא דינוזאור ידוע וקל לזיהוי, והוא כיכב בתרבות במספר ספרים, סרטים, משחקי מחשב, פארקי שעשועים וצעצועים שונים. בנוסף הוא המאובן הלאומי וגם הדינוזאור הלאומי של קולורדו.
השחזורים הראשונים לשלד הסטגוזאורוס היו שגויים עם לוחיות על הזנב ודוקרנים עבים הדומים למחטי קיפוד מעל הגב וסוף הזנב. בנוסף חשבו שהיצור היה יכול להזדקף על רגליו האחוריות ושהיה יצור איטי וקר דם.
מראהו הפופולרי של הסטגוזאורוס מבוסס על ציוריו של צ'ארלס נייט מ-1891 בהתבסס על השלד. אף על פי שלא היה מושלם, דימוי זה היה הבסיס לסטגוזאורוס שנראה בסרט המפלצות קינג קונג מ-1933. בסרט הוא היצור הראשון שצוות החילוץ פוגש כאשר הם שטים לאי הגולגולת. הסטגוזאורוס שואג שם ומתנהג כמו קרנף עצבני. הוא מסתער על המחלצים ונורה למוות. הסטגוזאורוס היה גם אחד משלושת הדינוזאורים (לצד טירנוזאורוס ואיגואנודון) שהיווה מודל לגודזילה.
הסטגוזאורוס נראה בספרי "העולם שאבד" של ארתור קונאן דויל, בספר "טרזן בבטן האדמה" של אדגר רייס בורוז ובספר "The Shy Stegosaurus of Cricket Creek" העוסק בסטגוזאורוס שנמצא בחווה באורגון וכן בספר "פארק היורה" ו"פארק היורה: העולם האבוד".
בסרט "פנטזיה" מ-1940 נראה סטגוזאורוס איטי שמותקף בידי טירנוזאורוס מרושע, מנסה להיאבק אך נטרף. סצנת הקרב המפורסמת נשמעת לצלילי היצירה "פולחן האביב" של איגור סטרווינסקי. באוניברסיטת הטבע של דנוור ישנו פסל של מאבק זה, אך במקום טירנוזאורוס מוצב אלוזאורוס (שבניגוד לראשון חי באותה תקופה עם הסטגוזאורוס).
הסטגוזאורוס הופיע גם בכל סרטי "פארק היורה" למעט בסרט הראשון, שבו מוחלף סטגוזאורוס חולה המתואר בספר בטריצרטופס (עם זאת ישנו כיתוב על עוברים במעבדה שהם של סטגוזאורוס). בסרטים הוא מוצג מעט גדול מדי ובעל לסת בשרנית ולא דמוית מקור. הוא מופיע גם בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון.
סרטים נוספים בהם הסטגוזאורוס בולט הם "כוכב הדינוזאורים", "דינוזאור בחיים!", סרטי "המסע לעמק החלומות" ובתוכנית "הדינוזאורים!" מ-1992.
הוא נראה במספר סדרות טלוויזיה: בפרק הראשון של עונה 4 בסדרה "בראשית" עם אותו דגם של האמבולותריום, באחד מפרקי "דוקטור הו" ובעונה 3 של הסדרה "פרינג'". בנוסף הוא נראה במגוון סדרות דוקומנטריות העוסקים בדינוזאורים: "הולכים עם דינוזאורים", "הבלדה של Big Al", "הכוכב דינוזאור", "מועדון הקרב הג'ורסי", "הדינוזאורים!", "פלאווורלד", "דינו דן" ו"כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה".
במספר משחקי מחשב נראה סטגוזאורוס ביניהם: "מלך הדינוזאורים", "zoo Tycoon", "עולם היורה: המשחק", Jurassic World Evolution, פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic World: Alive ומשחקים נוספים של פארק היורה, "Ark: Survival Evolved", "Combat of Giants" ו-"Gone Home".
N.S.U פרינץ 1, פרינץ 2, פרינץ 3
בספטמבר 1957 הושקה ה-"פרינץ 1" בתערוכת המכוניות בפרנקפורט. הייצור התחיל במרץ 1958.
דגמי ה"פרינץ 1", "פרינץ 2" ו-"פרינץ 3" הורכבו בגרמניה, צ'ילה ואוסטרליה.
מחולות סלאביים
מחולות סלאביים הם סט של 16 נעימות מחולות שהולחנו על ידי אנטונין דבוז'אק ב-1878 (אופוס 46) וב-1886 (אופוס 72). הלחנים נכתבו במקור עבור פסנתר בארבע ידיים, המחולות הסלאבים הושפעו מהמחולות ההונגריים של יוהנס ברהמס וכן ממאפיינים לאומיים סלאבים, ותוזמרו לתזמורת לבקשת המוציא לאור של דבוז'אק זמן קצר לאחר ההלחנה. המחולות התקבלו היטב בזמן פרסומם וגם היום הם נחשבים לאחת היצירות המפורסמות ביותר של המלחין.
ביצוע מלא של כל אחד מהחלקים נמשך כ-40 דקות.
הלחנה
לפני פרסום המחולות הסלאביים (אופוס 46), לא היה דבוז'אק מלחין ידוע במיוחד. בשל כך הוא הגיש מועמדות למלגה (Austrian State Music Prize) כדי לממן את עבודת ההלחנה שלו. אחרי זכייתו במלגה שלוש פעמים במשך ארבע שנים (1874, 1876-77), הפנה ברהמס (אחד מחברי וועדת המלגה) את דבוז'אק למוציא לאור שלו. היצירה הראשונה שפורסמה הייתה הדואטים המוראבים, שזכה להצלחה עולמית. מעודד מההצלחה ביקש המוציא לאור מדבוז'אק כי ילחין משהו בעל אופי ריקודי יותר.
במהלך ההלחנה נעזר דבוז'אק במחולות הונגריים של בראמס והם שימשו לו כמודל. למרות זאת ישנם מספר הבדלים בין שתי היצירות. לדוגמה, בראמס השתמש בלחנים עממים הונגריים נפוצים ודבוז'אק לעומתו השתמש רק במאפיינים המקצביים של לחנים עממיים סלאביים, המנגינה חוברה כולה בידי דבוזאק. המוציא לאור התרשם מהמוזיקה שחיבר דבוז'אק (במקור לפסנתר בארבע ידיים), וביקש ממנו לתזמר גרסה לתזמורת של היצירה. שתי הגרסאות פורסמו באותה שנה, והמוניטין העולמי של דבוז'אק בוסס. ההצלחה הכבירה של אופוס 46 הוביל את המוציא לאור לבקש ב-1886 מדבוז'אק כי ילחין סט נוסף של מחולות סלאביים. דבוז'אק נענה לבקשה והלחין את אופוס 72 במתכונת דומה.
אינסטרומנטציה
הרכב הכלים למחולות הסלאביים כולל (בשינויים קטנים בכל חלק):
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים ו2 בסונים.
כלי הקשה: תוף דוד, מצילתיים, תוף בס ומשולש.
כלי קשת: כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים וקונטרבסים.
משפט התוחלת השלמה
משפט התוחלת השלמה או משפט ההחלקה הוא משפט בתורת ההסתברות, לפיו התוחלת של התוחלת המותנית של משתנה מקרי כלשהו שווה לתוחלת של אותו משתנה מקרי.
מצד זוהר
מצד זוהר "הישראלי"
המצד שוכן על שלוחה הבנויה מחוואר הלשון, בין ערוץ נחל זוהר לערוץ נחל יזרח. האתר נראה כמו רוג'ום עגול בנוי מאבנים גדולות. הארכאולוג רותנברג סבר שזהו במקור מצד מרובע שגודלו 10X10 מטר, וגובהו 4 מטר. בסמוך למבנה זה ישנו מבנה נוסף בצורת רי"ש. למרות הקרמיקה ההלניסטית הרבה באתר, תיארך אהרוני את המצד לתקופת הברזל 2 (1000–800 לפנה"ס), על בסיס מספר בודד של חרסים גסים. אהרוני טען שהמצד צפה על דרך אדום (לדבריו, היא מעלה זרון) שמוזכרת בתנ"ך בפרשת מלחמת יהושפט מלך יהודה נגד מואב.
משפט התוחלת השלמה
בלשון מתמטית, אם X הוא משתנה מקרי אינטגרבילי (כלומר ), ואם Y הוא משתנה אקראי אחר (לאו דווקא אינטגרבילי), אזי מתקיים.
בהגדרה המודרנית של התוחלת המותנית, משפט ההחלקה הוא התכונה העיקרית המגדירה את התוחלת המותנית, וככזה הוא נובע ישירות מבניית התוחלת המותנית, למשל על ידי משפט רדון־ניקודים.
שימושים
משפט ההחלקה שימושי כאשר נדרשים לטפל בתוחלת או בפונקציה הסתברותית אחרת של משתנה מקרי המוגדר בתורו על ידי מספר משתנים מקריים. חישוב התוחלת במקרה זה עשוי לדרוש חישוב של פונקציית צפיפות או הסתברות הכוללת מספר משתנים מקריים. השימוש בהתניה מפרק את חישוב התוחלת לשני חישובים המתבצעים באופן סדרתי: בחישוב התוחלת המותנית (הפנימית) אנו נדרשים לחשב תוחלת לפי הסתברות מותנית חד-ממדית, ולאחר מכן, התוחלת החיצונית מתבצעת על פונקציה של המשתנה Y בלבד, גם היא לפי פונקציית הסתברות חד-ממדית.
דוגמה
יהי X משתנה מקרי המקבל את הערכים \pm 1 בהסתברות שווה, ויהי Y משתנה מקרי המקבל את הערכים 0,1 בהסתברות שווה ובלתי תלוי ב-X. נרצה לחשב את התוחלת של המשתנה Z=X^Y, וחישוב ישיר יצריך מציאת פונקציית ההסתברות. בשימוש במשפט ההחלקה נקבל:. נחשב תחילה את התוחלת הפנימית:, מכיוון שכאשר ערכו של Y ידוע (מותנה), ישנם שני ערכים המתקבלים בהסתברות שווה. כעת נחשב את התוחלת החיצונית: ללא צורך לחשב את ההתפלגות של המשתנה המקרי Z.
הרחבות
בהנדסה, מושג ההחלקה מתייחס להוספת התניה במשתנה העזר וביצוע התוחלת לסילוק המשתנה לאחר החישוב (כלומר: "החלקתו"). אי לכך, ניתן להשתמש בעקרון ההחלקה גם לחישוב של פונקציות הסתברותיות שונות, לדוגמה: אם נניח כי קיימות פונקציות הצפיפות, אזי לפי נוסחת ההסתברות השלמה נקבל כי: , כאשר התוחלת האחרונה היא לפי כלל ההסתברות של Y.
ניתן לנסח גרסה מוכללת עבור משפט ההחלקה למשתנים מקריים מותנים: יהיו X, Y, Z שלושה משתנים מקריים, אזי התוחלת המותנית של X בהינתן Z ניתנת לביטוי על ידי התניה נוספת במשתנה Y, כלומר:. במקרה זה, התוחלת המותנית היא פונקציה של המשתנה המקרי Z. גרסה מוכללת זו שימושית במיוחד באמידת פרמטרים באופן אופטימלי (במובן של מזעור הטעות הריבועית הממוצעת, שכן אומד למשתנה מקרי X על-סמך משתנה אחר, Y, נתון במקרה זה על ידי התוחלת המותנית, . במקרה זה, התניות נוספות לצורך חישוב האומד ידרשו שימוש במשפט ההחלקה המוכלל.
הוכחה
מובאת כאן ההוכחה עבור משתנים מקריים בדידים: סכום ההסתברויות של המשתנה המקרי המותנה, Y|X=x שווה לפי הגדרה ל-1, כלומר,, ולכן, ההוכחה דומה עבור משתנים רציפים, אם מחליפים את ההסתברויות בצפיפויות, ואת הסכומים באינטגרלים.
ג'ייסון מילר
ג'ון אנטוני מילר (באנגלית: John Anthony Miller; 22 באפריל 1939 - 13 במאי 2001) היה שחקן קולנוע ומחזאי אמריקאי, זוכה פרס פוליצר על עבודתו במחזה "שנת האליפות ההיא". היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1973 על תפקידו בתור האב קאראס בסרט "מגרש השדים".
ביוגרפיה
מילר נולד בשם ג'ון אנטוני מילר בשכונת לונג איילנד סיטי שברובע קווינס, ניו יורק. אמו מרי קלייר קולינס הייתה מורה ואביו ג'ון א. מילר עבד לפרנסתו בתור חשמלאי. בילדותו עבר להתגורר בעיר סקרנטון שבצפון פנסילבניה ולמד באוניברסיטה המקומית. לאחר מכן למד באוניברסיטה הקתולית שבוושינגטון, שם למד דרמה וספרות אנגלית.
מילר התפרסם בשנת 1973 כשזכה בפרס פוליצר על המחזה אותו ביים "שנת האליפות ההיא". לזכייה זו נוספה הופעת בכורה בסרט האימה "מגרש השדים" בתור האב דמיאן קאראס, פסיכיאטר המנסה ביחד עם האב מרין לגרש את השד מגופה של הנערה רייגן (לינדה בלייר). על התפקיד הועמד מילר לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. מילר הופיע בסרט השלישי בסדרה ב-1990 לצידם.
את המחזה "שנת האליפות ההיא" שהקנה לו את פרס פוליצר תרגם מילר לגרסה קולנועית בבימויו בשנת 1982, סרטו הראשון והיחיד כבמאי היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט האקשן "חיילי צעצוע", ובדרמת הספורט "רודי" שבה גילם את שחקן ומאמן הפוטבול ארה פרסג'יאן.
מילר הוא אביהם של שחקני הקולנוע ג'ייסון פטריק (מאשתו הראשונה השחקנית ג'קי גלייסון) ושל ג'ושוע ג'ון מילר (מאשתו השנייה השחקנית סוזן בראנד).
מילר נפטר בשנת 2001 מהתקף לב בגיל 62 בביתו שבסקרנטון פנסילבניה.
FIPS 140-3
FIPS 140-3 (בשם המלא: Federal Information Processing Standard Publication 140-3, תרגום: הפרסום הסטנדרטי לעיבוד מידע פדרלי 140-3) או FIPS PUB 140-3 הוא תקן אבטחת מחשבים פדרלי אמריקאי, המשמש לאישור מודולים קריפטוגרפיים. כותרת התקן היא דרישות אבטחה עבור מודולים קריפטוגרפיים (Security Requirements for Cryptographic Modules). הפרסום הראשוני היה ב-22 במרץ 2019 והוא מחליף את קודמו בסדרת FIPS-140, הוא FIPS 140-2 שפורסם בשנת 2001.
מטרה
המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST) פרסם את סדרת FIPS 140 כדי לתאם את דרישות ותקנים למודולי הצפנה הכוללים רכיבי חומרה ותוכנה כאחד. סוכנויות ומחלקות פדרליות יכולות לאמת שהמודול שבשימוש מכוסה בתעודת FIPS 140 קיימת המציינת את שם המודול המדויק, חומרה, תוכנה, קושחה או מספרי גרסת יישומון. המודולים הקריפטוגרפיים מיוצרים על ידי המגזר הפרטי או קהילות קוד פתוח לשימוש ממשלת ארצות הברית ותעשיות מוסדרות אחרות (כגון מוסדות פיננסיים ובריאות) שאוספים, מאחסנים, מעבירים, חולקים ומפיצים מידע רגיש אך לא מסווג (SBU).
מעבר וישנה
מעבר וישנה (באנגלית: Vishna Pass ; בבולגרית: проход Вишна), הוא מעבר הרים, או אוכף הררי, המכוסה בקרח, המפריד בין רמת פוייברן לרמת פורבידן בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
גובהו של המעבר 550 מטרים מעל פני הים.
המעבר הוא חלק מקו פרשת הקרחונים בין קרחון אוונס שמצפון למעבר, לקרחון פאנצ'בול שמדרום למעבר.
המעבר ממוקם 2.8 קילומטרים דרומית להר ביסטר; 5.7 קילומטרים מערבית למצוק קאמנוב; ו-4.75 קילומטרים צפונית לפסגת סנט אנג'לאריי שבמצוק מטליצ'ינה.
מיפוי המעבר
המעבר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1974.
מקור השם
המעבר נקרא על שם הכפר וישנה שבמזרח בולגריה.
ג'ון רן-לואיס
ג'ון רן-לואיס (באנגלית: John Wren-Lewis; 1923–2006) היה מדען בריטי שהיה מרצה באוניברסיטאות בבריטניה ובארצות הברית. הוא נודע בקהילה המדעית בעיקר בשל פרסומים בפסיכולוגיה, חינוך ודת. בתחילת דרכו היה אתאיסט נלהב באופן אקטיבי, והיה ממובילי התנועה הבריטית "מותו של אלוהים", אשר פעלה להוקיע את הדת בכלל והממסד הדתי בפרט. בשלב מאוחר יותר בחייו, לאחר שעבר חוויית סף-מוות משמעותית בתאילנד בשנת 1983, שינה באופן יסודי את השקפת עולמו. מאז החל חוקר את, וכתב ולימד על המשמעות של מיסטיקה, והקשת הרחבה של תורות רוחניות שונות.
על חוויית ההנאה השמיימית שחווה בעת שגופו היה שרוי במוות הקליני כתב לימים:
ביוגרפיה
רן-לואיס סיים את לימודיו במתמטיקה שימושית מאימפריאל קולג', באוניברסיטה של לונדון. בשנת 1950 ו -1960, תוך כדי עבודה כפי כמנהל מחקר תעשייתי ב" Imperial Chemical Industries", התפרסם כחוקר, סופר ומרצה בנושאים של מדעים, פסיכולוגיה, חינוך ודת.
בשנת 1970 היה נשיא האגודה הבריטית פסיכולוגיה הומניסטית, אשר מאוחר יותר הפך ל"אגודה האירופית לטיפול בפסיכולוגיה הומניסטית".
לאור השתתפותו כחבר בתוכנית המרצים Regents' Lectureship Program בשנים 2–1971 של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, עבר להתגורר לארצות הברית ב-1972, עם זוגתו, אן פאראדיי שהייתה פסיכולוגית חלומות. ב-1972 הצטרף ניו קולג' בפלורידה בסרסוטה כפרופסור אורח של הפקולטה למדע הדתות וחבר הפקולטה עד 1974. פאראדיי ולואיס עבדו עם מכון אסאלן מאז 1976. הוא לימד באוניברסיטאות בבריטניה ובארצות הברית.
המסע לאסיה וחוויית סף המוות
ג'ון אן עזב את ארצות הברית למסע בן שלוש שנים להודו והמזרח הרחוק.
הם בילו את שנת 1982 יחד במלזיה. מוקדם יותר, בפרסומים הנוגעים לתאוריה בנושא חלומות, כתבה אן פאראדיי תוך ציטוט כתביו של קילטון סטיוארט, מי שראה פוטנציאל גדול, שמה שכינה "תיאורית החלומות של סנוי" (Senoi dream theory), ובאופן דומה פטרישיה גארפילד התייחסה לטכניקות של Senoi כאשר תיארה את עבודתה על חלומות. לעומת, זאת פאראדיי ורן-לואיס תוך מחקר במסעם, לא מצאו כל ראיות התומכות בשימוש בשליטה מכוונת בחלומות בתרבות המקומית.
בשנת 1983, במהלך נסיעה עם אן, הוא הורעל כמעט למוות בתאילנד במהלך ניסיון שוד ועבר חוויית סף-מוות אשר שינתה עמוקות השקפת העולם שלו, ומאז הוא מובא כדוגמה ידועה לאתאיסט "מושבע" שדווח על חוויה תודעתית טרנסצנדנטלית. לאחר שהיה ספקן עד לנקודה ההיא, הוא שינה את נקודת המבט. הוא אמר על הסרט "ללא חת" של פיטר ויר שהוא מעביר "את התחושה בפועל של ממד שמעבר לחיים, ולמרחב-זמן". הוא תיאר את נוף שונה של התפיסה במילים:
אוסטרליה ומוות
בשנת 1984 הזוג עבר לאוסטרליה. מאוחר יותר הוא אמר על עצמו כי באותו רגע הוא היה עדיין "מנוער" עקב הניסיון העוצמתי שחווה שנה לפני כן. הוא מונה כעמית כבוד בפקולטה ללימודי דת של האוניברסיטה של סידני.
הוא ואן פאראדיי כתבו יחד את הספר "9:15 לנירוונה" על חוויית סף-המוות שעבר, אך הוא טרם יצא לאור.
הוא נפטר ב-25 ביוני 2006 בשואלהייבן, ניו סאות' ויילס, בגיל 82.
פרכוס פסיכוגני לא-אפילפטי
פרכוסים פסיכוגניים לא-אפילפטיים (באנגלית: Psychogenic non-epileptic seizures) (PNES) ידועים גם כהפרעת התקפים לא-אפילפטית non-epileptic attack disorders) (NEAD הם אירועים הדומים באופן שטחי לפרכוסים אפילפטיים אבל בלי הפעילות החשמלית המוגברת האופייניות המתקשרת עם אפילפסיה.
מחקרים שנעשו לאחרונה מראים שיש לפרכוסים אלה בסיס נוירולוגי מוצק. בעזרת טכנולוגיות של דימות מוחי נצפו שינויים בפעילות המוח שנראה שהם ייחודיים לחולים הסובלים ממחלה היסטרית. הממצאים סותרים את הטענות שפרכוסים פסיכוגניים הם מחלה מדומה ומציעים במקומן תפקוד לקוי בטווח הגבוה של המוח האנושי השולט במושגי התנועה והרצון לנוע.
אבחון
אבחון PNES מתחיל בפסילה של אפילפסיה כסיבת הפרכוסים יחד עם עוד סיבות אורגניות אחרות ל פרכוסים לא-אפילפטיים כמו למשל התעלפות, מיגרנה, ורטיגו ושבץ מוחי. עם זאת, בין 5 ל-20% מן החולים שיש להם PNES יש להם גם אפילפסיה. ניתן לטעות ולאבחן פרכוסים של האונה הקדמית כ- PNES למרות שהם קצרים יותר, יש בהם תבניות סטראוטיפיות של תנועות והם מתרחשים בשינה. אין לכלול חיקוי פרכוסים בכוונה מסיבות פסיכולוגיות והתחלות (חיקוי פרכוסים בכוונה לשם רווח משני כמו פיצוי או הימנעות מעונש על עבירה פלילית). לבסוף, יש להוציא מהרשה מצבים פסיכיאטריים אחרים הדומים, באופן שטחי לפרכוסים אפילפטיים כמו הפרעת פאניקה, סכיזופרניה והפרעת דה-פרסונליזציה.
המבחן המכריע להבחין בין אפילפסיה ו- PNES הוא ניטור וידאו EEG במטרה ללכוד אפיזודה אחת או שתיים בווידאו וב- EEG באותו זמן. EEG רגיל לא יכול להיות לעזר רב בגלל השיעור הרב של ממצאים חיוביים חריגים באוכלוסייה הכללית וגם בגלל ממצאים חריגים אצל חולים שיש להם הפרעות פסיכיאטריות מסוימות שיכולות לחקות PNES
טרמינולוגיה
יש להימנע משימוש במונחים ישנים כמו פרכוסים מדומים ופרכוסים היסטריים. בעוד שנכון הדבר שפרכוס לא-אפילפטי יכול להיות דומה לפרכוס אפילפטי הרי שלמילה מדומה יכולה להיות משמעות של מזויף, הונאה או התחזות למשהו אחר. פרכוסים לא-אפילפטיים אינם מזויפים, לא מתכוונים לרמות בשום דרך. מצב זה יכול גם להתייחס להפרעת התקפים לא אפילפטית, פרכוסים ללא סיבה או פרכוסים פסיכוגניים לא-אפילפטיים. ב- DSM-IV-TR ממוינים התקפים אלה כהפרעות סומאטיות.
מאפיינים מבחינים
יש כמה מאפיינים מסוימים שמצביעים על PNES אבל הם אינם פסקניים ויש לקחת אותם בחשבון במסגרת של תמונה קלינית רחבה יותר. מאפיינים השכיחים ב- PNES אבל נדירים יותר באפילפסיה כוללים: נשיכת קצה הלשון, פרכוסים נמשכים יותר משתי דקות (זהו הגורם הקל ביותר להבחין בו), פרכוסים שיש להם התחלה הדרגתית, מהלך לא יציב של חומרת המחלה, עיניים עצומות בזמן פרכוס ותנועות ראש מצד לצד. מאפיינים שאינם שכיחים ב- PNES כוללים אוטומטיזם (תנועות אוטומטיות מורכבות בזמן הפרכוס), נשיכת לשון חמורה, נשיכה של פנים הפה ואי שליטה על הסוגרים.
אם לחולה, שיש חשד שיש לו PNES, סובל מהתקף בזמן בדיקה קלינית יש כמה סימנים שניתן להשתמש בהם כדי לתמוך או לשלול אבחון של PNES. בהשוואה עם חולי אפילפסיה, הרי חולי PNES מתנגדים לפתיחת העיניים בכוח (אם הם סגרו אותם בזמן הפרכוס). נשיכת לשון חמורה, נשיכה של פנים הפה ואי שליטה על הסוגרים.
אם לחולה, שיש חשד שיש לו PNES, סובל מהתקף בזמן בדיקה קלינית יש כמה סימנים שניתן להשתמש בהם כדי לתמוך או לשלול אבחון של PNES. בהשוואה עם חולי אפילפסיה, הרי חולי PNES מתנגדים לפתיחת העיניים בכוח (אם הם סגרו אותם בזמן הפרכוס). חוקרים אחדים מזהירים שמבדקים כאלה אינם חד משמעיים ולא קשה לחולה נחוש בדעתו לזייף התנהגות כזו ולעבור את הבדיקה.
גורמי סיכון
רוב החולים ב- PNES הן נשים (75%) כשגיל ההתחלה הוא בסוף שנות העשרה עד תחילת שנות העשרים. לחולי PNES יש, בדרך כלל, היסטוריה של בעיות רפואיות רבות לא מוסברות ולרבים יש בעיות פסיכיאטריות כמו דיכאון קליני או הפרעת חרדה או הפרעה דו-קוטבית. מספר חוקרים זיהו מאפיינים התנהגותיים לא תקינים או הפרעות אישיות אצל חולים שיש להם PNES, כמו למשל, הפרעת אישיות גבולית. הימצאות הפרעות אישיות אלה מיוחסת, לעיתים קרובות, לטראומה בילדות. דבר זה הוביל את החוקרים להנחה ש PNES הוא ביטוי לנזק פסיכולוגי מודחק כתגובה לטראומה, כמו התעללות בילדים. הבלטת יתר של תאוריות אלה עלולה לגרום לתסמונת זיכרון שווא ולכן יש להעלות אותן בזהירות. טראומות אחרות, כמו, בריונות בילדות, לקויות למידה, התעללות מינית יכולות להיות גורמים משפיעים חשובים.
טיפול
יש כמה צעדים מומלצים שיש להשתמש בהם כשמסבירים לאנשים את הדיאגנוזה שלהם. יש לעשות זאת ברגישות ובפתיחות. חוויה שלילית מהדיאגנוזה עלולה לגרום לתסכול ועלולה לגרום לאדם לדחות כל ניסיון נוסף לטיפול. עשר הנקודות של גילוי הדיאגנוזה לאדם ולקרובים לו הן:
חיוויאי חום
חיוויאי חום (שם מדעי: Circaetus cinereus) הוא מין של דורס יום ממשפחת הנציים החי באפריקה שמדרום לסהרה.
מאפיינים
החיוויאי החום חי בטבע ברחבי דרום ומזרח אפריקה לרבות מסודאן ודרום אפריקה עד מאורטניה וסנגל. הוא מצוי במישורים פתוחים כולל במדבריות.
פרכוס פסיכוגני לא-אפילפטי
טיפול
פסיכותרפיה היא הטיפול הנפוץ ביותר והיא יכולה לכלול טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ו/או טיפול קבוצתי.
פרוגנוזה
אף על פי שהוכחות מוגבלות נראה שהתוצאות דלות באופן יחסי. מחקרים מצאו ששני שלישים מחולי PNES ממשיכים לחוות התקפים ויותר ממחצית נסמכים על שירותי תמיכה. נתוני תוצאות אלה הושגו במרכז אקדמי לאפילפסיה ואובדן מעקב ההמשך היה גדול. מחברי המחקר מצביעים על זה כגורם שיכול להטות את נתוני התוצאות שלהם.
חיוויאי חום
מאפיינים
החיוויאי ניזון בעיקר מנחשים שהוא מאתר במעופו ואז יורד לקרקע כדי לחטוף אותם ולהורגם עם טפריו או מקורו. הוא יכול גם לצוד נחשים ארסיים כמ הקוברה או הביטיס ויש לו ציפוי קרני על רגליו המגן עליו מהכשות. לעיתים נדירות יותר הוא ניזון מיונקים קטנים ומלטאות.
החיוויאים משתלטים על קן קיים ומטילים בפנים ביצה אחת עליה דוגרת הנקבה.
פרכוס פסיכוגני לא-אפילפטי
היסטוריה
אפילפסיה היסטרית הוא מונח היסטורי המתייחס למצב כפי שתואר על הנוירולוג הצרפתי ז'אן-מרטן שארקו לפיו אנשים שיש להם נוירוזה "השיגו" סימפטומים הדומים לפרכוסים כתוצאה מכך שטופלו באותה מחלקה כמו חולים שיש להם אפילפסיה אמיתית.
שביל לנטאו
שביל לנטאו (באנגלית: Lantau Trail; בסינית: 鳳凰徑) הוא שביל הליכה שאורכו 70 ק"מ הממוקם באי לנטאו שבהונג קונג. סימון השביל והסדרתו הושלמו ב-4 בדצמבר 1984. השביל מעגלי, והוא מחולק ל-12 מקטעים. השביל מתחיל ומסתיים במוי וו שבאי.
השביל משולט מדי 500 מטרים, וכיווני ההליכה והמרחקים מסומנים בו.
חלקי השביל
השביל מחולק ל-12 מקטעים:
ג'ון לה פרג'
ג'ון לה פרג' (באנגלית: John La Farge; 31 במרץ 1835 – 14 בנובמבר 1910) היה אמן אמריקאי, שהקריירה שלו כללה ציורים, ציורי קיר, עיצוב פנים, ציור ספרים פופולריים על מסעותיו באסיה ונושאים אחרים הקשורים לאמנות.
לה פרג' ידוע בעיקר בזכות ייצור ויטראז'ים, בעיקר עבור כנסיות בחוף המזרחי האמריקני, לה פרג' עיצב ויטראז'ים כאמן, כמומחה לצבע וכחדשן טכני. לה פרג' היה נערץ בכנסייה האפיסקופלית, וחולק יום חג ב -16 בדצמבר בלוח השנה הליטורגי, יחד עם האדריכלים האמריקאים ראלף אדמס קראם וריצ'רד אפג'ון.
ביוגרפיה
לה פרג' נולד בניו יורק להורים צרפתים עשירים. בילדותו, הוא ואחיו הפיקו מגזין בצרפתית.
התעניינותו באמנות החלה במהלך לימודיו באוניברסיטת מאונט סנט מרי במרילנד ובמכללת סנט ג'ון (אוניברסיטת פורדהאם) בניו יורק. הוא למד משפטים. בביקורו הראשון בפריז, צרפת, בשנת 1856 הוא למד ציור אצל תומאס קוטיר, ולהתוודע למעגל חברתי של אמנים וסופרים. הרישומים והנופים הראשונים של לה פרג' הראו מקוריות ניכרת, במיוחד בטיפול בצבע.
לה פרג' חזר מאירופה באוקטובר 1857, והמשיך בלימודי המשפטים. נסיבות אלה השתנו עם מות אביו ביוני 1858 - הלחץ ללמוד בבית הספר למשפטים נעלם, והייתה לו ירושה משמעותית שנתנה לו את החופש לתפוס מקום בסטודיו בבניין הסדנאות החדש ברחוב העשירי בגריניץ' וילג'. החללים הציבוריים של הבניין היוו תנאים טובים לקיום רשתות חברתיות בין האמנים. האטריום המרכזי וקבלות השבת המסורתיות היו חשובים בקריירה של דייריו ולמוניטין האמנותי של המקום. האדריכל ריצ'רד מוריס האנט המליץ ללה פרג' ללמוד אצל אחיו ויליאם מוריס האנט בניופורט, רוד איילנד.
קריירה
ג'ון לה פרג' היה מורה לציור, לאון דאבו היה בין תלמידיו ובהמלצת לה פרג' המשיך את הלימודים בפריז.
בשנת 1863 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב; בשנת 1877 הוא ייסד את האגודה לאמנים אמריקאים. שנת 1892 היה לה פרג' מדריך במוזיאון המטרופוליטן בבית הספר לאמנות כדי לתת הכשרה מקצועית לסטודנטים בניו יורק. הוא כיהן כנשיא החברה הלאומית לציירי קיר בשנים 1899 עד 1904. [2] בשנת 1904 הוא היה אחד משבעת האמנים הראשונים שנבחרו לחברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים. לה פרג' קיבל גם את צלב לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
ויטראז'ים
לה פרג' הגיש בקשת פטנט ב -10 בנובמבר 1879, וקיבל פטנט מס. 224,831 ב־24 בפברואר 1880, עבור "חלון זכוכית צבעונית", עם פרטים טכניים אודות ייצור זכוכית שטוחה מיוחדת והנחתה בשכבה ליצירת חלונות.
חיים אישיים
ב־15 באוקטובר 1860 הוא נישא למרגרט מייסון פרי (1839–1925) בניופורט, רוד איילנד. היא הייתה בתו של כריסטופר גרנט פרי, ונכדתו של אוליבר פרי. הם היו צאצאי המנהיגים הקולוניאליים המושל תומאס פרנס (1599–1673) וויליאם ברוסטר (כ־1567–1644), שהיה מנוסעי מייפלאואר.
למרגרט וג'ון נולדו שמונה ילדים, חלקם הפכו לאמנים ואדריכלים.
לה פרג' נפטר בבית החולים באטלר, בפרובידנס, רוד איילנד, בשנת 1910. הוא קבור בבית העלמין גרין ווד, בברוקלין, ניו יורק.
דרך בנו הבכור כריסטופר, הוא היה סבא של כריסטופר לה פרג', סופר ומשורר, ואוליבר לה פרג', סופר ואנתרופולוג ידוע. פיטר לה פרג', בנו של אוליבר, היה משורר מהולל בגריניץ' וילג' בשנות השישים. הוא כתב את "הבלדה של איירה הייז", שהתפרסם על ידי ג'וני קאש.
לנגור מצוי
לנגור מצוי או לנגור המישורים הצפוניים (שם מדעי: Semnopithecus entellus) הוא מין של קוף מהסוג לנגור אפור ממשפחת קופים בעלי זנב. הוא אנדמי למישורי צפון הודו מהנהרות גודוארי (Godavari River) וקרישנה (Krishna River) עד לשפלי הגנגס וגם במערב בנגלדש. הקוף חי ביערות גשם ובבתות טרופיות.
הקוף מגיע לאורך של 70–100 ס"מ ובעל פרווה לבנה, ראש שחור המכוסה בציצת ראש וציצות לחיים והוא בעל זנב ארוך ומפותל העוזר לו לאיזון. הקופים חיים הן על הקרקע והן על העצים. הם נפוצים בכמה מקדשים בהם הם מקבלים מזון מהתושבים, עקב היותם חיה קדושה.
הקופים חיים בחבורות בינוניות עד גדולות בטבע. הם ניזונים בעיקר מעלים אך יגוונו במזונות נוספים. אויביהם בטבע כוללים את הטיגריס, הנמר, פיתון הודי ותנינים וכן מציידים אנושיים. הם בסיכון מועט עקב הפגיעה ביערות הגשם.
בעבר היה כלול במין זה המין לנגור המישורים הדרומיים (Semnopithecus dussumieri) שהופרד ממנו.
מרקס אנד ספנסר
מרקס אנד ספנסר (באנגלית: Marks and Spencer ידועה גם בכינויים M&S, Marks and Sparks ו-Marks) היא רשת חנויות בריטית המוכרת בגדים ומזון. לרשת 703 חנויות באנגליה ועוד 361 חנויות מפוזרות ב-40 מדינות ברחבי העולם. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בלונדון והיא חלק ממדד FTSE 100.
מטה החברה ממוקם בסיטי של וסטמינסטר שבלונדון.
היסטוריה
מרקס אנד ספנסר היא שותפות שהוקמה בין מייקל מרקס, יזם יהודי-פולני מסלונים (כיום בבלארוס), ותומאס ספנסר, קופאי אנגלי מיורקשייר. בהגיעו לאנגליה החל מרקס לעבוד בחברת באראן בעיר לידס, אשר נהגה להעסיק פליטים.
בשנת 1884, בעת שחיפש עבודה, פגש מרקס באייזק דיוהרסט, שהלווה לו 5 פאונד לפתיחת באזר "הכל בפני" (Penny Bazaar) בקירקגייט-מרקט בלידס. אייזק גם לימד את מרקס אנגלית והכיר לו את תומאס ספנסר, שהיה הקופאי שלו וגם מנהל חשבונות מצוין. אשתו של ספנסר עזרה למרקס לשפר את האנגלית. בשנת 1894, אחרי שמרקס רכש דוכן קבוע בשוק הנחשק של לידס, הוא הזמין את ספנסר להיות שותפו. בשנים שלאחר מכן פתחו מרקס וספנסר דוכנים דומים בשווקים ברחבי צפון-מערב אנגליה והעבירו את הדוכן המקורי מהשוק בלידס למנצ'סטר.
מרקס אנד ספנסר בנו את המוניטין שלהם על מכירת מוצרים שהם תוצרת אנגליה בלבד, מדיניות זו נפסקה בשנת 2002. החנות יצרה קשרים ארוכי טווח עם יצרנים בריטים ומכרה בגדים ומזון תחת המותג "סנט מיכאל" שהוצג בשנת 1928. עד 1950 כל המוצרים בחנות שווקו תחת "סנט מיכאל", עד אז הלבשה תחתונה, בגדי נשים ותלבושת אחידה לבנות לבית ספר מותגו תחת "סנט מרגרט" לפני שמותגו תחת "סנט מיכאל". סימון מרקס, בנו של מייקל מרקס, נפטר בשנת 1964 אחרי 56 שנה של שירות בחברה. את מקומו כיושב-ראש הרשת תפס הלורד ישראל משה זיו, חתנו של מייקל, ובעלה של בתו, רבקה זיו, שהיה ציוני נלהב. אחיו של ישראל, אדוארד (טדי) זיו, החליף אותו עד 1972, ואז נכנס לתפקיד לורד מרקוס זיו, בנם של ישראל ורבקה, ששימש גם נשיא הרשת עד 1984. ב-1973, נכנס הטרוריסט קרלוס לביתו של טדי זיו, שהיה באמבטיה, וירה בו כדור אחד בפניו. טדי איבד את הכרתו אך לא מת. מעצור באקדח של המחבל גרם לו לברוח מיד.
בשנת 1975 פתחה הרשת סניפים באירופה היבשתית וארבע שנים מאוחר יותר באירלנד.
החנות שמה דגש במיוחד על איכות המוצרים, והיא ידועה בתור רשת איכותית ויוקרתית. בשנת 1953 טבעה את הסלוגן: "הלקוח תמיד צודק בהחלט".
החנות הראשונה במרכז אסיה נפתחה בשנות ה-60 בקאבול, אפגניסטן אך היא נסגרה לאחר מכן לאור המתיחות עם ברית המועצות.
ב-1973 פתחה הרשת סניפים בקנדה ובשלב מסוים היו 47 חנויות ברחבי קנדה. מרקס אנד ספנסר נאבקה בתדמיתה כרשת מיושנת המיועדת לאוכלוסייה מבוגרת וניסתה ללא הצלחה למתג עצמה מחדש. עם השנים נסגרו עוד ועוד חנויות לא ריווחיות בקנדה עד שבשנת 1999 נסגרו 38 החנויות האחרונות.
פעילות בישראל
חברת מרקס אנד ספנסר פעלה בישראל כ-20 שנה באמצעות רשת המשביר לצרכן שמכרה את מוצריה. אחר כך עבר הזיכיון לחברת הריבוע הכחול שהקימה 7 סניפים של הרשת, 6 מהם עצמאיים, ואחד כ"חנות בתוך חנות" בסניף המשביר לצרכן בדיזנגוף סנטר. הסניפים היו ממוקמים בקניון איילון, קניון לב המפרץ בחיפה, קניון רחובות, קניון ערים בכפר סבא, קניון ירושלים במלחה ובאשדוד ונסגרו בסוף 1997. בשנת 2000, קיבלה רשת גולף-כיתן את הזיכיון והקימה 3 סניפים של מוצרי ההלבשה התחתונה של הרשת במתכונת של "חנות בתוך חנות". בשנת 2002 החליפה רשת גולף את חנויות ההלבשה התחתונה של "מרקס אנד ספנסר", בחנויות המותג "אינטימה" שבבעלותה.
בשנת 2018 החלה להציע משלוחים לישראל מאתר המסחר האלקטרוני שלה, במשלוח אקפסרס תוך 3 ימי עסקים לישראל או במשלוח רגיל בחינם בקנייה של יותר מ-250 שקל.
תמיכה בציונות
מתחילת הקמתה תמכה מרקס אנד ספנסר בציונות ובית מרקס היה מרכז ל"ציוני מנצ'סטר" עליהם נמנו בנוסף לישראל ורבקה זיו גם הארי סאקר ורעייתו, מרים, בתו השנייה של מייקל מרקס.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל דמויות בכירות בחברה שידלו למען הקמת מדינה יהודית. ישראל ורבקה זיו עלו לארץ ישראל והיו חבריהם של ורה וחיים ויצמן ותרמו להקמת מכון המחקר המדעי, מכון ויצמן למדע, שנקרא לפני מותו של ויצמן "מכון זיו".
התמיכה המורלית נמשכה עד שנות ה-80, בזכות קשריו של מרקוס זיו (בנם של ישראל ורבקה זיו), שהיה קצין בצה"ל, עם הממשל והתעשייה הישראליים. גם לאחר מכן הרשת נהגה לשווק פירות תוצרת הארץ וכן לתמוך בתעשייה הישראלית כמו למשל חברת דלתא ופולגת. עקב תמיכתה בישראל הייתה חשופה הרשת לביקורת מצד ארגונים פרו-פלסטיניים שקראו להחרים את הרשת ונהגו לקיים הפגנות מחוץ לרשת.
וילהלם גזניוס
היינריך פרידריך וילהלם גֵּזֶנִיּוּס (בגרמנית: Heinrich Friedrich Wilhelm Gesenius; 3 בפברואר 1786, נורדהאוזן – 23 באוקטובר 1842, האלה) היה תאולוג, חוקר לשונות שמיות וחוקר מקרא גרמני.
אף על פי שהיה נוצרי מאמין, גזניוס היה בין ראשוני אסכולת ביקורת המקרא. הוא דגל בגישה מדעית רציונליסטית לחקר המקרא ולשונו – הוא שחרר את התחום הזה מגישות דתיות מיושנות והתייחס אל העברית לא כאל "לשון הקודש", אלא כאל שפה אנושית שיש לחקור בכלים מדעיים שבאמצעותם חוקרים את כל השפות. ספריו על העברית והארמית של המקרא – ובראשם דקדוקים ומילונים לשפות הללו – מוסיפים לשמש את העוסקים בתחום גם במאה ה-21.
רקע משפחתי ולימודיו
גזניוס נולד בנורדהאוזן שבחבל תורינגיה כצאצא לשושלת של מלומדים – אנשי דת לותרנים, משפטנים ובעלי מקצועות אקדמיים אחרים. אחד מאבותיו מהמאה ה-17 היה בארווארד גזניוס (Barward; 1616–1673) שכיהן כראש קהילה לותרנית בהנובר-מינדן. סבו מצד האב, אוגוסטוס גזניוס (1718–1773) היה מורה ליוונית בעיר הלמשטדט (Helmstedt), וכיהן גם הוא כראש קהילה (סופריור) ומטיף לותרני ביישוב שנינגן (Schöningen). אביו וילהלם (1761–1801) עבד כרופא בנורדהאוזן, ואמו הייתה יוהנה יאקובה מגדלנה לבית גאנגלוף (Gangloff).
אביו העדיף שבנו יקבל חינוך פרטי בבית עד לכיתה השמינית (Tertia), ואז רשם אותו לגימנסיה. בשנת 1801, כשהיה בן 15, נפטר אביו, ווילהלם הצעיר עבר לגור אצל מנהל הגימנסיה, כריסטוף לודוויג לנץ (Lenz; 1760–1833), דמות נערצת ומומחה בתחום השפות הקלאסיות, שהיה למֶנטור שלו עד שנת 1803.
באותה שנה נסע גזניוס ללמוד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת הלמשטדט. המורה שהשפיע יותר מכול על גזניוס בתקופה הזו בעיקר בגישתו בתחום התאולוגיה היה היינריך הנקה (Henke) – תאולוג, פילוסוף ומחבר ספרי היסטוריה של הנצרות, אשר דגל בגישה רציונליסטית. מורים אחרים, דויד יוליוס פוט (David Julius Pott) וליכטנשטיין, השרו בגזניוס את העניין המיוחד בלימוד השפה העברית.
פרט לשפות המזרח השתלם גזניוס באוניברסיטה גם בלימוד השפות הקלאסיות האירופיות – לטינית ויוונית. לזמן מה עבד גזניוס בהוראה בבית ספר (פדגוגיוּם) בעיר, אולם מפני שנמשך מאוד לצד המחקרי האקדמי, עבר בשנת 1806 להמשך לימודיו באוניברסיטת גטינגן היוקרתית. עם סגל המורים באוניברסיטה נמנו שני מלומדים חשובים, תאולוגים ומזרחנים שניהם: יוהאן גוטפריד אייכהורן (Johann Gottfried Eichhorn), שחיבר ספר דקדוק של השפה הערבית, ותומאס כריסטיאן טיכסן (Thomas Christian Tychsen). בגטינגן מילא גזניוס תפקיד של מדריך (רֶפֶּטֶנְט) לתאולוגיה, עסק בפילולוגיה קלאסית – "אודיסיאה", הסיודוס, יובנליס – ובמקביל בתחומים שהפכו לעיסוקו העיקרי – חקר השפות השמיות וחקר התנ"ך. תוך שנה סיים את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה דווקא בתחום הספרות הרומית "Symbolae observationum in Ovidii fastos", על ספר ה"פסטיבלים" של אובידיוס. כפי שציין גזניוס לאחר מכן, ביום הבחינה, 19 באוגוסט 1806, היה עליו להגן על עבודתו מול בוחנים בעלי "רוח לוחמנית" במיוחד.
פעילותו כמורה וחוקר
אם לרגע נראה כי קידומו בעולם האקדמיה אינו עובר בצורה חלקה, הרי שעד מהרה זכה להערכת הרקטור של אוניברסיטת האלה, אוגוסט הרמן נימאייר (Niemeyer), שהשיג עבורו באמצעות ההחלטה המלכותית מ־9 בפברואר 1810 משרה של פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה זו. כבר כעבור שנה (1811), בגיל 25 בלבד, התמנה גזניוס לפרופסור מן המניין.
גזניוס לימד שם בקביעות קרוב לשלושים שנה, למעט הפסקה בשנים 1813–1814 בגלל המלחמות הנפוליאוניות. כמו כן, יצא לשני מסעות מחקר ארוכים: ב־1820 לפריז וללונדון, עם עמיתו יוהאן קארל תילו (Johann Karl Thilo) לצורך לימוד כתבי יד עתיקים וב־1835 לאנגליה ולהולנד לצורך לימודים פיניקיים.