cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ישראל–מיקרונזיה
יחסים כלכליים
בשנת 2000, במסגרת ביקור רשמי של נשיא מיקרונזיה בישראל, ליאו פלקאם, חתמו שתי המדינות על מסמך הבנות הדדי, שנועד לתת ביטוי ליחסים החמים בין שתי המדינות, וכן להרחיב את יחסי המסחר ביניהן. בשנת 2010 התקיים ביקור נוסף של נשיא מיקרונזיה בישראל, כאשר במהלכו נפגש הנשיא מאני מורי עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, אשר תיאר את מיקרונזיה כ-"אחת מידידותיה הגדולות של ישראל". במסגרת הביקור, ביקש הנשיא מורי מהנשיא פרס וממדינת ישראל את הרחבתו של הסיוע הכלכלי למיקרונזיה, וכמו כן ביקש את שיגורם של מומחים ישראלים למיקרונזיה לשם הנחלתן של תוכניות הכשרה רפואיות שהנשיא פרס הבטיח לספק. מאז ועד היום, ארגון מגן דוד אדום שולח פעם בשנה צוות רפואי למדינה כדי לעזור בפיתוח שירותי רפואת החירום המקומיים.
אפקט מתי
בסוציולוגיה, אפקט מתי (באנגלית: Matthew effect) או יתרון מצטבר הוא תופעה בה העשירים מתעשרים והעניים נעשים עניים יותר. הן בשימוש המקורי והן בשימוש הטיפוסי, המונח מתייחס בצורה מטפורית לסוגיות של תהילה או מעמד, אך עשוי להיות גם בשימוש מילולי לתיאור יתרון מצטבר של צבירת הון. המונח נטבע לראשונה ב-1968 על ידי הסוציולוג רוברט קינג מרטון, ונקרא על שם משפט ב:
סוציולוגיה של המדע
בתחום הסוציולוגיה של הידע המדעי, "אפקט מתי" הוא מונח שטבע רוברט קינג מרטון כדי לתאר כיצד, בין השאר, מדענים דגולים זוכים לקבל יותר קרדיט מחוקר פחות ידוע יחסית, גם אם העבודה שלהם דומה; המשמעות היא גם שהקרדיט ייפול בחלקם של חוקרים שכבר מפורסמים. לדוגמה, פרס כמעט תמיד יוענק לחוקר הבכיר ביותר בפרויקט, גם אם כל העבודה נעשתה על ידי סטודנטים לתארים שאינם תארים מתקדמים.
דוגמאות
כשקרדיט מוענק במדע, טענות ספציפיות לאפקט מתי הן שנויות במחלוקת. דוגמאות רבות להלן מדגימות מקרים בהם מדענים מפורסמים יותר זכו לקרדיט על תגליות כתוצאה מהתהילה שלהם, אפילו אם מדענים אחרים, פחות נודעים, הקדימו אותם בממצאים (חוק האפונימים של סטיגלר).
כובע שלוש פינות
כובע שלוש פינות (באנגלית: tricorne או tricorn) הוא סוג של כובע שנפוץ במאה ה-18 באירופה ובאמריקה ויצא מן האופנה בסביבות 1800. בשיא תפוצתו היה הכובע פריט לבוש אזרחי וחלק ממדי צבא וצי גם יחד. לכובע שלוש הפינות היו שוליים רחבים, שקופלו והודקו בסיכה משני צדדיו ובאחוריו, כך שנוצרה צורת משולש. את הכובע חבשו על פי רוב כשקצהו המחודד פונה קדימה. חיילים שנשאו רובה או מוסקט על כתפם הימנית, חבשו אותו לעיתים קרובות כשחודו פונה שמאלה, כדי שלא יתנגש בקנה הרובה. כיפת הכובע (crown) הייתה נמוכה, בשונה מהכובע החרוטי (steeple hat) דמוי הצריח שחבשו הפוריטנים או כובע הצילינדר של המאה ה-19.
מגוון כובעי שלוש הפינות היה רחב, מכובעים פשוטים וזולים עד כובעים מהודרים ומצועצעים, אשר עוטרו לעיתים בנוצות או בסרט זהב או כסף שנתפר לשוליהם. לכובעים בגרסאותיהם הצבאיות והימיות הוסיפו מלפנים ציצה (cockade) או סמל לאומי כלשהו.
תולדותיו
כובע שלוש הפינות התפתח מהכובע העגול ורחב התיתורה של החיילים הספרדיים שהוצבו בפלנדריה במאה ה-17. על ידי קשירת השוליים קיבל הכובע את צורתו המשולשת. הוא נפוץ עד מהרה במתכונתו זו בקרב החיילים, וכשפרצה ב-1667 מלחמה בין צרפת לספרד בארצות השפלה הספרדיות, חיקו החיילים הצרפתיים את יריביהם. עם שובם לצרפת פשט כובע שלוש הפינות לא רק בקרב אזרחי הממלכה, אלא גם בחצרו של המלך של לואי ה-14, ועד מהרה הוא נעשה פריט לבוש אופנתי אזרחי וצבאי בכל רחבי אירופה. כובע שלוש הפינות אפיין את סגנון הלבוש האירופי משך כל המאה ה-18. בארצות הברית חבשו אותו חמשת הנשיאים הראשונים, מג'ורג' וושינגטון עד ג'יימס מונרו. האחרון אף זכה בשל כך לכינוי "The Last Cocked Hat".
השימוש בכובע שלוש הפינות פסק בשלהי המאה ה-18. את מקומו תפס הכובע כפול-הפינות (bicorne), שנפוץ מאוד בקרב קציני צבא באירופה מ-1790 לערך עד מלחמת העולם הראשונה ונעלם לגמרי מן האופנה רק במלחמת העולם השנייה. אשר לחיילים הסדירים, את כובע שלוש הפינות החליף מ-1800 ואילך הכובע הנקרא שאקו (shako). השינויים לא פסחו גם על הכובע כפריט לבוש אופנתי לגברים שאינם אנשי צבא, והוא הוחלף על ידי כובע הצילינדר.
יחסי גרמניה–טונגה
יחסי גרמניה–טונגה כוננו בשנת 1876 על ידי חוזה ידידות בין גרמניה לבין טונגה.
יחסים דיפלומטיים לפני הקמת הרפובליקה הפדרלית
הרקע הפוליטי של הסכם הידידות של 1876 היה השיא של האימפריאליזם באזור. בשלב זה נלחמו כוחות גדולים שונים (כולל הקיסרות הגרמנית) על חלוקת העולם. באמנת סמואה משנת 1899 הכירה גרמניה באיי טונגה כחלק מתחום העניין הבריטי. בשנת 1900 הפכה טונגה לפרוטקטורט בריטי. במהלך מלחמת העולם הראשונה גייסה ניו זילנד את הטונגרים כדי להילחם בגרמניה כחלק מחיל המשלוח הניו זילנדי.
טונגה הייתה בין עשר המדינות הראשונות שהכריזו כבר בספטמבר 1939 מלחמה על גרמניה הנאצית.
יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
ב-1 במאי 1976, שוב כוננו יחסים דיפלומטיים עם טונגה העצמאית. ב-1 ביוני 1977 חודש הסכם הידידות בין גרמניה לטונגה. שר החוץ הטונגני ביקר בברלין ביוני 2006.
גרמניה מנהלת תוכניות פיתוח שונות בטונגה, כולל בתחומי החינוך והבריאות.
צוואתו של עבד אל-בהאא
צוואתו של עבד אל-בהאא היא מסמך אותו כתב עבד אל-בהאא, אחד ממנהיגיה של הדת הבהאית, לפני מותו בשנת 1921.
מותו של עבד אל-בהאא
ב-28 בנובמבר 1921 נפטר עבד אל-בהאא. בסוף ימיו, זכה עבד אל-בהאא לראות את התרחבותה של הדת הבהאית ברחבי העולם. בהלווייתו השתתפו אלפי מאמינים המשתייכים לזרמים דתיים שונים, וזאת כאות הערכה על שפעל לקדם את אחדות האנושות. קברו של עבד אל-בהאא נמצא באחד מחדרי מקדש הבאב שעל הר הכרמל.
תוכן הצוואה
צוואתו של עבד אל-בהאא מחולקת לשלושה חלקים.
בחלק הראשון, עבד אל-בהאא מהלל ומשבח את האל ואת בהאא אללה. הוא מתאר את תלאותיו של בהאא אללה ואת הדרך שעבר בתור הדמות המייסדת והמנהיג הראשון של הדת הבהאאית. נוסף על כך, מדובר בצוואה על תפיסה שהייתה רווחת בקרב זרמים שונים בעולם המתייחסים לעבד אל-בהאא כאויב קטלני החותר תחת ההנהגה באותם הימים. עבד אל-בהאא מוסר למאמיניו בהמשך דבריו כי על פי ציוויו של האל, אסור למאמין להשמיע דיבה, אלא להפגין שלווה וחביבות כלפי כל אדם באשר הוא אדם. עבד אל-בהאא מבקש מהאל שיגן על מאמיניו מפני רגשות שליליים בעולם, כמו תשוקה, שנאה וקנאה. הוא ממשיך ומנחה את מאמיניו להפיץ את האמונה הבהאאית בעולם, ומתאר את הנצרות כדת ששכחה את מושג הגשמיות ומתייחסת רק לרוחניות. בהמשך דבריו, עבד אל-בהאא מסביר על כינון בית הצדק העולמי ועל מעמדם של העומדים בראשו. הוא מדגיש כי המאמינים העומדים בראש בית הצדק העולמי צריכים להיבחר על ידי כלל המאמינים. עבד אל-בהאא ממשיך ומתאר את אופן המינוי של "ידי אמונת האל" על ידי שומר האמונה ומציין כי "ידי האמונה" מחויבים לסור למרותו של האחרון.
בחלק השלישי והאחרון, עבד אל-בהאא מתאר כמה מהתלאות שעבר בחייו וחוזר להזכיר את הסבל שעבר בהאא אללה. הוא מבקש ממאמיניו להתנער מהכופרים והבוגדים ולהפיץ את האמונה הבהאאית בעולם. לבסוף, הוא מכתיר בחלק זה את נכדו שוגי אפנדי ליורשו.
יסעור מפוספס
יסעור מפוספס או יסעור לבן מצח (שם מדעי: Calonectris leucomelas), הוא מין של עוף ימי ממשפחת היסעוריים המצוי באוקיינוס השקט.
היסעור דואה על הרוחות של האוקיינוס הפתוח במשך חודשים ובו מחפש את מזונו. הוא ניזון מלהקות של דגים קטנים כמו אנשובי או סרדין ומסרטנונים. הוא נוחת על היבשה בעיקר בעונת הרבייה.
היסעורים מקננים לחופי האוקיינוס השקט ובעיקר ביפן ובחצי האי הקוריאני וכן בעוד כמה איים. הם נפוצים בעוד כמה אזורים מהודו עד לניו זילנד.
יסעורים אלה פיתחו צורה מיוחדת להמריא ביפן - הם מטפסים בתורות אחד אחד לצמרת של עץ ומשם הם מצליחים להמריא ביתר קלות מבלי לאמץ את שריריהם.
עבאס עבאס
עבאס עבאס (عباس عباس; נולד ב-21 ביוני 1976) הוא יזם חברתי, מייסד ומנכ"ל עמותת אלמנארה.
ביוגרפיה
עבאס הוא הבן הצעיר במשפחה שבה יש שישה בנים ובנות. הוא נולד עם רטיניטיס פיגמנטוזה (Retinitis pigmentosa), מחלת עיניים ניוונית של הרשתית הגורמת להתדרדרות בראייה עד עיוורון מוחלט. למד בבית הספר סנט ג'וזף אל מוטראן בנצרת, שבו היה הילד היחיד עם מוגבלות. כשהיה כבן 16 ראייתו התדרדרה והוא נאלץ להשתמש בעזרים טכנולוגיים שאפשרו לו לקרוא. למרות מגבלות הראייה, עבאס סיים את לימודיו בתיכון במגמה הראלית בהצטיינות.
למרות עצות של רופא עיניים שניסה להניא אותו מהמשך לימודים אקדמיים, עבאס החליט ללכת בעקבות אביו, עורך הדין סידקי עבאס, וללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים תוך שוהא מתמחה בזכויות אדם.
שנה אחרי הקמת העמותה, עבאס חזר לספסל הלימודים ולמד תואר שני נוסף - במנהל עסקים, בהתמחות בניהול ארגונים ללא כוונת רווח, באוניברסיטת חיפה.
ב-2022 השתתף עבאס השתתף בתוכנית העמיתים של "מעוז".
יזמות חברתית
בשנת 2005 הקים עבאס את "אלמנארה, העמותה לקידום אנשים עם מוגבלות". מטרת העמותה היא לקדם אנשים עם מוגבלות, בעיקר בחברה הערבית בישראל, שבה אנשים אלה סובלים הן מניכור של החברה הערבית עצמה הן ממחסור במשאבים מצד המדינה.
העמותה שמה לה למטרה לקדם שינוי חברתי בתפיסת האנשים עם מוגבלות באמצעות שורה של פעילויות, שמטרתן קידום של הכלה, נגישות ושילוב של אנשים עם מוגבלות בחברה.
אחד המיזמים, שיזם עבאס במסגרת עמותת אלמנארה הוא הספרייה האינטרנטית המותאמת לאנשים עם מוגבלות בראייה ובקריאה, הכוללת אלפי כותרים מוקלטים בתחומים שונים. הספרייה נגישה לציבור המשתמשים באמצעות אתר אינטרנט ואפליקציה לטלפונים חכמים. זאת, בנוסף למיזמים של הדרכה במערכת החינוך ובארגונים עסקיים על חשיבות הנגישות והיחס השווה לאנשים עם מוגבלויות, הנגשת השכלה, העצמה אישית ותעסוקתית, ולצידם מחלקה משפטית שעוסקת בסינגור וסיוע.
פעילות חברתית
בספטמבר 2008 עבאס הוזמן להשתתף בתוכנית הבינלאומית IVLP) International Visitor Leadership Program) שבה הציג את הרצאתו "נגישות ושוויון עבור אנשים עם מוגבלויות". התוכנית כללה ביקורים בוושינגטון די-סי, בולטימור שבמרילנד, והעיר ניו יורק.
בשנת 2009 עבאס התמנה לערבי הראשון כחבר בוועדה המייעצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים שבה כיהן במשך שש שנים.
בשנת 2020 עבאס התמנה לכהן כחבר בוועדה הבין משרדית של התמודדות בטיפול כוחות האכיפה והביטחון מול אנשים עם מוגבלויות בחסות נשיא המדינה ראובן ריבלין.
בשנת 2021, עבאס התמנה לחבר בפורום ההיוועצות של מינהל המוגבלויות של משרד הרווחה והביטחון החברתי.
תוכנית הטלוויזיה המיוחדים
בשנת 2019, עבאס נבחר על ידי חברת ההפקה KB Productions לערוך ולהגיש את תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטארית של תאגיד השידור הישראלי במסגרת ערוץ מכאן 33 בשפה הערבית. התכנית נקראת "המיוחדים" ובמסגרתה עבאס מארח אנשים עם מוגבלות פורצי דרך מהחברה הערבית. בשנת 2019 עבאס הקליט את העונה הראשונה בת עשרה פרקים ובשנת 2021 שישה פרקים נוספים.
סופוניסבה אנגוויסולה
סופוניסבה אנגוויסולה (באיטלקית: Sofonisba Anguissola; 1532, קרמונה – 16 בנובמבר 1625, פלרמו) הייתה ציירת רנסאנס איטלקייה.
עבאס עבאס
פודקאסט בין חברים
בסוף שנת 2018, עבאס השיק את הפודקאסט "בין חברים" שניקרא על שמו של הספר "בין חברים" של הסופר עמוס עוז. במסגרת הפודקאסט עבאס מארח אישים מהחברה היהודית שמספרים על פועלם לאזרחות משותפת. האורח הראשון בפודקאסט היה הסופר עמוס עוז שהתארח בפודקאסט כחודש לפני מותו. כמו כן, בין האורחים ניתן למנות את: הסופר אשכול נבו, איש העסקים אבנר סטפק, העיתונאי אליעזר יערי, שדר הספורט נדב יעקובי, יו"ר מפעל הפיס אביגדור יצחקי, פרופסור יואל רק, פרופסור ערן דולב ומאמן הספורט זאב זלצר.
סופוניסבה אנגוויסולה
קורות חייה
סופוניסבה נולדה ב-1532 בקרמונה. הוריה אמילקרה אנגויסולה שלא היה אמן, ואשתו השנייה ביאנקה לבית פונזוני, השתייכו למעמד האצולה העירוני. סופוניסבה הייתה הבכורה מבין שבעת צאצאיהם, 6 בנות ובן. הבנות קיבלו חינוך הומניסטי, דבר שלא היה מקובל בחינוך בנות באותה עת. ואכן גם ארבע מאחיותיה: לוצ'יה, אירופה, אנה-מריה ואלנה, עסקו בציור.
עבאס עבאס
פודקאסט מחוץ לקופסה
בשנת 2018, עבאס השיק את הפודקאסט "מחוץ לקופסה", שבמסגרתו הוא מארח אישים פורצי דרך מהחברה הערבית בתחומים מגוונים. בין האורחים היו: איש העסקים עימאד תלחמי, אשת העסקים רים יונס, הזמרת והחוקרת ד"ר דלאל אבו אמנה, פרופסור ריאד אגבריה, אשת העסקים ג'וליה זהר, אשת הטלוויזיה רובה ורור, פרופסור ראסם חמאיסי, ורבים אחרים.
סופוניסבה אנגוויסולה
קורות חייה
סופוניסבה הייתה בת 14 כשאביה שלח אותה ללמוד בסטודיו של הצייר הקרמונאי. ב-1549 קמפי עזב את קרמונה וסופונוסיבה עברה לסטודיו של. בשנת 1568 היסטוריון האמנות וזארי ביקר בביתם בקרמונה והשאיר בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר תיאור פרטני של המשפחה ושל ציורים של סופוניסבה.
עבאס עבאס
פרסים והוקרה
במשך השנים עבאס זכה בהוקרה על פעילותו עבור קהילת האנשים עם מוגבלות: בתאריך 23 בספטמבר 2021, נערך טקס של מפעל הפיס וקשת 12 בהכרת תודה לאנשים שמקדישים את כל חייהם למען הקהילה. עבאס עבאס היה אחד מהזוכים במעמד זה.
סופוניסבה אנגוויסולה
קורות חייה
ב-1554, בגיל 22, נסעה לרומא שם הוצגה בפני מיכלאנג'לו שהכיר בכשרונה והדריך אותה לפיתוח יכולותיה. בין השאר הציע לה לצייר ילד בוכה והיא ציירה את "הילד שננשך על ידי סרטן". בהמשך שלח לה סקיצות משלו, היא ציירה על פיהן ושלחה לו להערות. הדרכה מרחוק זו נמשכה כשנתיים.
עבאס עבאס
חיים אישיים
עבאס רווק ומתגורר ברמת ישי. עבאס חובב ספרים ומקפיד מדי שבוע על האזנה לספר מוקלט אחד לפחות. עבאס חובב ספורט ומשתתף באופן קבוע בחוג לרכיבה על אופני טנדם.
סופוניסבה אנגוויסולה
קורות חייה
ב-1558 הוזמנה למילנו לצייר דיוקן של פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה, מבכירי האימפריה הספרדית ומקורב ביותר לחצר המלוכה הספרדית. בעקבות המלצתו הוזמנה ב-1559 לחצר המלוכה הספרדית שם שימשה כחונכת למלכה אליזבת דה ולואה שהייתה ציירת חובבת, בתואר של "בת-לוויה למלכה" (Lady-in-waiting). בהמשך התמנתה לתפקיד "צייר של המלך" על ידי המלך פליפה השני. ב-1571 נישאה בשידוך, ביוזמת המלך, לאציל הסיציליאני המלך נתן לה נדוניה של 12,000 סקודי וקצבה שנתית של 1,000 דוקטים. בעקבות נישואיה עברה לגור בארמון של פבריציו ב שבסיציליה.
פבריציו נפטר ב-1579. לאחר מותו נדרשה סופוניסבה על ידי מלך ספרד לחזור למדריד, אולם התחמקה בטענה שהיא מתגעגעת למולדתה, וב-1581 עברה לגור בפיזה. על הספינה במהלך ההפלגה לאיטליה פגשה את אורציו לומליני (Orazio Lomellini), "גבר נאה ממשפחה מכובדת" והתאהבה בו. ב-1584 נישאה לו ועברה לגור בג'נובה.
ב-1585 חזרה לגור בסיציליה ונשארה שם עד מותה, בפלרמו ב-1625, בגיל 93. היא קבורה בפלרמו ב.
יצירתה
אנגוויסולה הייתה יוצרת פורייה מאוד, ציירה בעיקר דיוקנאות. התרכזותה בציור דיוקנאות הייתה פועל יוצא מהמגבלות שהיו עליה בהיותה אשה. היא לא יכלה ללמוד אנטומיה, היא לא ראתה מודלים עירומים מה שמנע ממנה לצייר קומפוזיציות גדולות מרובות דמויות בתנוחות מגוונות כמקובל בתמונות דתיות ומיתולוגיות גדולות. בציור דיוקנאות עשתה חידושים בהם השתחררה מהצורה המקובלת, והעמדת הדמויות בתנוחות וברקעים מגוונים. מאידך בדיוקנאות שציירה בבית המלכות הספרדי היא סגלה לעצמה את הסגנון הפורמלי המקובל.
במהלך חייה הפכה לציירת דיוקנאות מפורסמת שקיבלה הזמנות מכל רחבי אירופה. היא הייתה מוערכת מאוד גם על ידי הציירים בני דורה, רבים מהם באו לבקרה וללמוד ממנה. ביניהם אנתוני ואן דייק הפלמי, שביומניו ציין שלמד ממנה הרבה, הוא גם צייר תמונת דיוקן שלה.
מיצירותיה
כ-50 ציורים המיוחסים לאנגיסולה ידועים כיום. ביניהן:
אי-פוריות בתסמונת השחלות הפוליציסטיות
אי־פוריות בתסמונת השחלות הפוליציסטיות הוא חוסר איזון הורמונלי בקרב נשים הנחשב לאחד הגורמים העיקריים לאי־פוריות בנשים. תסמונת השחלות הפוליציסטיות גורמת ליותר מ-75% מהמקרים של אי־ביוץ (אנובולציה).
פתופיזיולוגיה
לא כל הנשים הסובלות מתסמונת השחלות הפוליציסטיות מתקשות להיכנס להריון. אצל אלו שכן, אנובולציה היא גורם שכיח לכך. אנבולציה נובעת מהתפתחות זקיק שלישוני עצור, תופעה העלולה להיגרם על ידי אינטראקציה לא רגילה בין אינסולין להורמון מחלמן (LH) על תא גרנולוזה.
הפרעה הורמונלית (אנדוקרינית) עשויה גם היא להפחית את הפוריות, למשל שינוי ברמות ההורמון המשחרר גונדוטרופין הורמוני גירוי שחלה ליצור תאי מין (גונדוטרופינים) (במיוחד עלייה בהורמון מחלמן), היפראנדרגוניזם, והיפר-אינסולינמיה (כמות גבוהה מידי של אינסולין בדם). גונדוטרופינים משוחררים על ידי תאי גונדוטרופ בבלוטת יותרת המוח, ונראה כי תאים אלה כוללים קולטני אינסולין, המושפעים מעליה ברמות האינסולין בגוף. תרופות המעלות רגישות לאינסולין (באנגלית: Sensitizers) פועלות על הורדת התנגודת לאינסולין. סיבה לכך שתרופות אלו גורמות להגברת הפוריות היא שהן מורידות את רמות האינסולין הכוללות בגוף כאשר רקמות מטבוליות מחזירות את הרגישות להורמון. זה מפחית את גירוי היתר של תאי גונדוטרופ בהיפופיזה.
אבחון
תסמונת השחלות הפוליציסטיות עלולה לגרום לאי־פוריות בדרך כלל בשל אנובולציה, ולכן סביר שנוכחות ביוץ מעידה על פוריות, אף שאינה שוללת אי־פוריות מסיבות אחרות.
חיזוי ביוץ
ניתן לחזות את הביוץ על ידי שימוש בערכה לבדיקת שתן המאתרת את ההורמון המחלמן (LH) הטרום-ביוצי. עם זאת, ערכות אלה אינן תמיד מדויקות בבדיקות של נשים בעלות תסמונת השחלות הפוליציסטיות. ניתן לחזות ביוץ גם על ידי ריר צוואר הרחם.
ניתן לאשר את הביוץ גם באמצעות בדיקת פרוגסטרון באמצע השלב הלוטאלי של המחזור, כשבעה ימים לאחר הביוץ התאורטי. רמות הפרוגסטרון יכולות להעיד אף הן על נוכחות או חוסר של ביוץ.
לעומת אלו, טמפרטורת הגוף אינה מקור מהימן לחיזוי הביוץ.
טיפול
טיפול בפוריות בתסמונת השחלות הפוליציסטיות כולל שינוי באורח החיים, כמו גם טכנולוגיית פריון מסייעת כגון אינדוקציה לביוץ, הפעלת שחרור ביציות וניתוחים.
הפריה חוץ גופית
עבור מטופלות שאינן מגיבות לדיאטה, שינוי באורח החיים והשראת ביוץ, ניתן לבצע הפריה חוץ גופית.
ניתוח
בגזרת הטיפולים, קיימת גם אפשרות של ניתוח במקרה של תוצאה לא יעילה של תרופות השראת הביוץ. אף על פי שלא נהוג לבצע ניתוח שכזה, ניתן לטפל בשחלות הפוליציסטיות באמצעות הליך לפרוסקופי בשם קידוח שחלות העשוי לשפר את האפקטיביות של טיפולי ביוץ אחרים ולהוריד את שעורי ההריונות המרובים.
אי יעילות של מטפורמין
בעבר הומלץ על מטפורמין לטיפול באנובולציה (חוסר בביוץ). בסקירה שיטתית בשנת 2012 הגיעו למסקנה כי אין מספיק ראיות לבחינת הבדל בין מטפורמין לבין ציטראט קלומיפן מבחינת ביוץ, הריון, לידת חי, הפלה ושיעורי הריון מרובים בקרב נשים עם תסמונת השחלות הפוליציסטיות ו-BMI נמוך מ-32 ק"ג / מ"ר. הסקירה שהדגישה את העובדה שאין יתרון לטיפול אחד על האחר, לא מהווה עדות לשוויון בין הטיפולים.
סקירה נוספת בשנת 2012 הגיעה למסקנה כי מטפורמין משפר את שיעורי ההריון בקרב נשים עם תסמונת השחלות הפוליציסטיות בהשוואה לקבוצה הקיבלה טיפול דמה. עם זאת, כחלק מהסקירה נמצא כי מטפורמין אינה משפרת את שיעורי הילודה החיה, בין אם משתמשים בה לבד ובין אם בשילוב עם קלומיפן. לכן הוסק כי התועלת של מטפורמין בשיפור הילודה אצל נשים עם תסמונת השחלות הפוליציסטיות מוגבלת.
סדנת הקונצנזוס בחסות ESHRE / ASRM אינה ממליצה על מטפורמין לגירוי ביוץ. מחקרים אקראיים שלאחר מכן אישרו את היעדר הראיות להוספת מטפורמין לקלומיפן.
כאשר נלקח לפני הפריה חוץ גופית או במהלכה, אין שום עדות לכך שטיפול במטפורמין משפר את שיעור הילודה החיה אצל נשים עם תסמונת השחלות הפוליסצטיות. עם זאת, נמצא כי מטפורמין מעלה את שיעורי ההריון הקליניים ומפחית את הסיכון לתסמונת גירוי יתר שחלתי (באנגלית:OHSS) אצל נשים עם תסמונת השחלות הפוליסצטיות אצל נשים העוברות מחזורי הפריה חוץ גופית.
תחזית (פרוגנוזה)
תסמונת השחלות הפוליציסטיות מעלה את הזמן הממוצע הלוקח להיכנס להריון, אך לא בהכרח מקטינה את גודל המשפחה בסופו של דבר. בנוסף, לא נצפה כי התסמונת משפיעה על הסיכוי לעבור הפלה במהלך ההריון.
680-689 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 689 - 680 לפנה"ס
אבודים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הטיהור (מחזה)
הטיהור (באנגלית: The Clearing) הוא מחזה פרי עטה של הלן אדמונדסון.
רקע
המחזה מתרחש בתקופת הטרנספר שאוליבר קרומוול ביצע באירלנד. הפרלמנט האנגלי הדיח את המלך צ'ארלס הראשון שניסה לכפות על אנגליה שלטון אבסולוטי, מתחוללת מלחמת אזרחים, כוחותיו של המלך מובסים והוא מוצא להורג. באירלנד מתרחשת מרידה כנגד האנגלים מצד האירים הקתולים שתמכו במלך נגד אנגליה הפרוטסטנטית שבשליטת הפרלמנט, אוליבר קרומוול, מנהיג הרפובליקה האנגלית יוצא למגר את המרידה. הוא מנצח את האירים, טובח בהם, אבל משהמרידה ממשיכה, הוא מפקיע את אדמותיהם של האיכרים האיריים ומעניק אותה לחייליו. הוא עורך טיהור אתני (טרנספר) בתושבים המקומיים - את חלקם הוא מגלה לקונוט - חבל ארץ אירי צחיח וחלק אחר הוא שולח למשרתים בשירות המושבות האנגליות בעולם החדש.
תקציר העלילה
גיבורת המחזה היא מדלן או'הרט האירית, הנישאת לאציל האנגלי רוברט פרסטון והם חיים באחוזתם עם ילדם ראלף (שנולד סמוך לתחילת המחזה). רוברט מסייע בסתר לשלטונות האנגליים שכבשו את אירלנד והם שבעי רצון ממנו. שכניהם, סולומון וסוזנה וינטר, מקבלים צו גירוש לחבל הארץ הצחיח קונוט, בדומה לרבים מתושבי אירלנד. באחד הימים תופשים חיילים אנגלים את קיליין פרל, משרתתה של מדלן וחברתה מילדות, אוסרים אותה ומגרשים אותה. מדלן מגיעה למשרדו של סר צ'רלז סטרמן הנציב האנגלי, ודורשת ממנו שישחרר את קיליין. הוא מסרב ומוציא צו גירוש לקונוט כנגדה ונגד בעלה וילדם. רוברט מגיע למשרדו של סטרמן ודורש ממנו שיסלח לאשתו, אבל סטרמן מסרב. מדלן יוצאת למסע ארוך, מחפשת אחרי קיליין, מוצאת אותה כאסירה על ספינה שעומדת להפליג, אבל אף על פי שהיא מצליחה לשחד את החייל השומר על האסירות באוניה, היא אינה מצליחה לשכנע את קיליין שתחזור איתה. היא שבה לביתה ובמשך חצי השנה הבאה יחסיה עם בעלה מידרדרים וחל ביניהם נתק. כשמגיע יום הערעור של רוברט על עונשו, הוא מספר שיחסיו עם אשתו התערערו, הוא מעוניין להיפרד ממנה ומבקש מהשופט שישאירו לו את אחוזתו ואת בנו ולא יגרשו אותו. הערעור מתקבל. סוזנה שנכחה בערעור ממהרת לביתה של מדלן, אומרת לה שחייליו של סטרמן באים לאסור אותה ומכינה לה סוסים כדי שתברח. מדלן בורחת, מתחבאת ביער ונסה ביחד עם אירים נוספים מהאנגלים הרודפים אחריהם. רוברט בעלה מחפש אחריה, בשביל להשיב לו את בנו. הוא מוצא אותה והיא מספרת לו שבנו נפטר מקדחת. האנשים החמושים עמם הוא בא יורים בה.
הטיהור בתיאטרון המקצועי הישראלי
תיאטרון חיפה, הוצג בשם "מדלן", הצגת בכורה: 2003
בית הכנסת אדמונד ספרא
בית הכנסת אדמונד ספרא (נקרא גם: בית הכנסת של מונקו; בצרפתית: Synagogue de Monaco) הוא בית כנסת הממוקם ב-15 Avenue de la Costa במונטה קרלו, מונקו. הוא מופעל על ידי האגודה Association Culturelle Israelite de Monaco (ACIM) שהיא האגודה הרשמית של הקהילה היהודית של מונקו.
בית הכנסת הוקם על ידי ז'אן-בטיסט כומר והקמתו הושלמה בשנת 2017 לאחר שנה וחמישה חודשים. בית הכנסת נחנך במרץ 2017 בטקס בהשתתפות אלבר השני, נסיך מונקו ועליזה בן-נון, שגרירת ישראל בצרפת ומונקו.
אצטדיון דאיגו
אצטדיון דאיגו, (בקוריאנית: 대구스타디움 주경기장; נהגה: [daeguseutadium jugyeong-gijang]) המכונה גם הקשת הכחולה, הוא אצטדיון ספורט הממוקם בעיר דאיגו, שבדרום קוריאה. האצטדיון נקרא בעבר אצטדיון גביע העולם של דאיגו, אך שמו שונה לאצטדיון דאיגו ב־5 במרץ 2008. האצטדיון ממוקם כ-11 ק"מ מנמל התעופה של דאיגו, הוא מנוהל על ידי המרכז לניהול מתקני ספורט של דאיגו, והוא מכיל 66,422 מקומות ישיבה, וחניה ל-3,550 כל רכב.
אצטדיון דאיגו היה אחד מעשרת האצטדיונים הדרום קוראינים שאירחו את משחקי מונדיאל 2002, כמו כן הוא שימש כאצטדיון המרכזי באוניברסיאדת הקיץ ה-22 שנערכה בשנת 2003, ובאליפות העולם באתלטיקה 2011. אצטדיון דאיגו שימש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל דאיגו פ.צ עד שנת 2018.
בנייה
בניית האצטדיון החלה ביולי 1997 והושלמה במאי 2001 ועלות הפרויקט הייתה 265 מיליון דולר.
מרתון דאיגו
אצטדיון דאיגו מארח את מרתון דאיגו המתקיים באפריל מדי שנה.
קונצרטים
האצטדיון אירח את פסטיבל שירי אסיה ה-8 שאורגן על ידי "קרן קוריאה לחילופי תרבות בינלאומיים", בשנת 2011.
מחוז הצפון (פירושונים)
{{פירושונים|* מחוז הצפון (סרי לנקה) – אחד ממחוזות סרי לנקה
ראו גם
}}
ארוך טופר
ארוך טופר (שם מדעי: Dolichonyx oryzivorus) הוא מין של עוף ממשפחת הפזאיים והוא העוף היחיד בסוגו. הוא מצוי באמריקה הצפונית ונודד דרומה כל שנה עד לאמריקה הדרומית.
אורכו של העוף 16-18 ס"מ ומשקלו עד 28 גרם. הזכרים בעלי צבעי רבייה שחורים עם עורף זהוב, מקור אפור וכתפיים לבנות וראשיהם שחורים. הקבות לעומתם אפורות ודהויות יותר. הזכרים טריטוריאליים ותוקפים כל מסיג גבול.
הם חיים בערבות של אמריקה הצפונית בדרום קנדה וצפון אמריקה הצפונית. הם נודדים בחורף הקר כ-12,000 ק"מ דרומה עד לערבות אמריקה הדרומית בברזיל, פרגוואי, ארגנטינה ובוליביה. להקות הציפורים עוצרות לאכילה של זרעים, גרגרים וחרקים שהם מוצאים.
עופות אלה הם פוליגמיים וכל נקבה מטילה 5-6 ביצים שהיא מטפלת בהם ללא עזרת הזכר.
אנני קסטר
'''אן ל. מקליין קסטר (באנגלית: Ann L. McLane Kuster'''; נולדה ב-5 בספטמבר 1956) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת ניו המפשייר, ברציפות מאז 2013. קסטר, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת מחוז בחירה שבתוכו כל צפון ומערב המדינה, לרבות הערים נשואה וקונקורד. היא אחת משני הנציגים היחידים של ניו המפשייר בבית הנבחרים, לצד כריס פאפאס.
ביוגרפיה
קסטר נולדה בקונקורד בשנת 1956. שני הוריה היו פוליטיקאים. אביה, מלקולם מקליין, היה ראש עיריית קונקורד, חבר בממשלת ניו המפשייר ובעלים של אתר הסקי ויילדקאט מאונטיין. בשנת 1972 התמודד למשרת מושל ניו המפשייר כפוליטיקאי עצמאי, אך גרף 20% בלבד מקולות הבוחרים והפסיד למועמד מל תומסון מהמפלגה הרפובליקנית. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976 הביע את תמיכתו בג'רלד פורד, ובאלה שלאחר מכן תמך בג'ון אנדרסון. אמה, סוזן מקליין, הייתה חברת הסנאט של ניו המפשייר מטעם המפלגה הרפובליקנית וב-1980 התמודדה אל מועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השני של ניו המפשייר בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך סיימה במקום שני בבחירות המקדימות הרפובליקניות עם 25% מהקולות. סבא רבא שלה, ג'ון מקליין, הוסיף לכהן כמושל ניו המפשייר בשנים 1905–1907.
בשנת 1978 השלימה קסטר בדארטמות' קולג' את לימודיה הגבוהים עם תואר ראשון במדיניות סביבתית, וב-1984 קיבלה תואר אקדמי נוסף מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון. בתום לימודיה האקדמיים התמנתה למנהלת משרד עורכי דין מקומי בקונקורד. במרוצת השנים הייתה יועצת ארגונית ושותפה במוסדות משפטיים וארגונים עסקיים, וכעורכת דין התמחתה בליטיגציה בפני תיקים של אימוץ. קסטר הוסיפה לכהן בדירקטוריון של "מרכז הקפיטול לאמנויות" בקונקורד ובמועצות מנהלים של גופים שונים בהם הרדיו הציבורי של ניו המפשייר. בשנים 1989–2009 עבדה כשדלנית בניו המפשייר, והשתכרה משכר טרחה בן למעלה מ-1.3 מיליון דולר אמריקאי מבתי עסק ומלכ"רים שונים.
בשנת 2010 התמודדה קסטר לייצוג מחוז הקונגרס השני של ניו המפשייר בבית הנבחרים האמריקאי, אך הפסידה למועמד הרפובליקני צ'ארלס בס. היו אלה בחירות למושבו הריק של פול הודס, שפרש מהקונגרס כדי להתמודד אל הסנאט של ארצות הברית. בס ניצח את קסטר ביחס של 47%–48% ובפער של 3,550 קולות בלבד. בבחירות 2012 ניצבה קסטר מול בס פעם נוספת, והפעם גברה עליו כשגרפה 50.2% מהקולות, בעוד בס פיגר מאחור עם 45.3%. עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית קסטר הושבעה לתפקידה.
קריסטל איסטמן
קריסטל קתרין איסטמן (באנגלית: Crystal Eastman; 25 ביוני 1881 – 8 ביולי 1928) הייתה עורכת דין אמריקאית, פמיניסטית, סוציאליסטית ועיתונאית. היא חקרה את נושא תאונות העבודה וניסחה את החוק הראשון בארצות הברית שעסק בפיצויים לנפגעי תאונות עבודה. איסטמן זכורה גם כאחת ממנהיגות המאבק על זכות הבחירה לנשים וכשותפה מייסדת ועורכת שותפה עם אחיה, מקס איסטמן, של המגזין "המשחרר" (The Liberator) שעסק באמנות ופוליטיקה מתוך תפיסת עולם רדיקלית. איסטמן הייתה גם שותפה מייסדת של ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות, וב-1920 הייתה אחת ממייסדות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות שפועל עד היום. בשנת 2000 היא נכנסה להיכל התהילה לנשים בסנקה פולס, ניו יורק.
ראשית דרכה
קריסטל קתרין איסטמן נולדה במרלבורו, מסצ'וסטס, ב-25 ביוני 1881, השלישית מבין ארבעה ילדים, בתם של סמואל אליהו איסטמן ואניס ברטה פורד. בשנת 1883 המשפחה עברה לקננדאיגווה, ניו יורק (Canandaigua New York) שם שימש אביה ככומר. בשנת 1886, בעקבות מחלה כרונית, שמקורה בשירותו של סמואל איסטמן במלחמת האזרחים, הוא התמוטט ונאלץ להתפטר מתפקידו ככומר. משאבי המשפחה הידלדלו ואילצו את אניס איסטמן לפרנס את המשפחה. היא עבדה כמורה בבתי הספר המקומיים ונתנה הרצאות בימי ראשון בערב. אניס איסטמן החלה לקבל הצעות להטיף בתפילות של יום ראשון בכנסיות מקומיות. אניס איסטמן הייתה אחת מהכמרות הפרוטסטנטיות הראשונות שהוסמכו בארצות הברית והייתה למנהיגת קהילה מהזרם הרפורמטיבי. שמה של אניס איסטמן הלך לפנייה והיא דרשה בקהילות שונות ובאירועים אזוריים וארציים. קריסטל איסטמן ראתה באימה מודל לחיקוי וכמי סללה את דרכה לעשייה פמיניסטית. כמה שנים מאוחר יותר, סמואל איסטמן התחזק ופתח חנות קטנה לסייע בפרנסת המשפחה.
המשפחה גרה בחלק ממדינת ניו יורק הידוע בהיסטוריה האמריקאית כאזור בו הייתה התעוררות דתית פרוטסטנית רפורמטיבית במאה ה-19, שהובילה בין היתר, שבהשראת עקרונות דתיים התושבים התנגדו לעבדות, היו פעילים בתנועה לביטול העבדות והאמינו בשוויון בין נשים לגברים.
איסטמן סיימה את ואסאר קולג', פוקיפסי ניו יורק ב-1903 והמשיכה ללימוד תואר שני בסציולוגיה (תחום חדש יחסית בתקופתה) באוניברסיטת קולומביה. בגלל מצבה הכלכלי של המשפחה, מקס איסטמן לאלץ להמתין שנה לפני שהתחיל ללמוד בוויליאנס קולג'. במהלך לימודיה בקולומביה איסטמן הושפעה מהכלכלן ג'ון בייטס קלארק ומהסוציולוג פרנקלין הנרי גידינגס. בסיום הלימודים היא חזרה לבית הוריה ולימדה שנתיים אנגלית והיסטוריה בבית ספר תיכון ואחיה יצא ללימודים. איסטמן החליטה ללמוד משפטים, אולם לא יכלה לעשות זאת באוניברסיטת קולומביה מאחר שבית הספר למשפטים לא קיבל נשים אלא רק שני עשורים מאוחר יותר. את לימודי המשפטים עשתה באוניברסיטת ניו יורק וסיימה שנייה במחזור של שנת 1907.
איסטמן ואחיה מקס הושפעו מהתפיסות הרפורמטביות והיו קרובים ושותפים לעשייה. הם גרו יחד במשך מספר שנים בגריניץ' וילג' ביחד עם פעילים רדיקלים, בבית התיישבות (Settlement House) שהיה אחד הבתים של תנועת ההתיישבות שהיו פעילים ברחבי ארצות הברית בתקופה הזו. הקבוצה כללה את אידה ראו, עורכת ודין ואמנית, אינז מילולהנד, עורכת דין ופעילת לזכויות עובדים ונשים, פלויד דל, עיתונאי וסופר ודוריס סטיבנס, עורכת דין ופעילה למען זכויות נשים. איסטמן לקחה חלק במפגשים של קבוצת Heterodoxy, שהייתה קבוצת נשים שדנו בנושאים הקשורים לזכויות נשים, פוליטיקה, פילוסופיה ומיניות.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
האיקונוגרפיה המצולמת של הסלפטרייר היה כתב עת מאויר שהוקדש לתיעוד ממצאיו של ז'אן-מרטן שארקו בנוגע להופעה החזותית של חולות היסטריה, ולקידום "שיטת ניתוח שמשלימה את התצפית הכתובה עם תמונות". "האיקונוגרפיה המצולמת" חולקה לשלושה כרכים על מחלת ההיסטריה, שיצאו לאור בין השנים 1877–1880. הספר מכיל תצפיות, תיעודים, תמונות ורישומים של סוגים ושלבים שונים של מחלת ההיסטריה השנויה במחלוקת אשר תיעדו שארקו ועמיתיו בזמן עבודתם כרופאים בבית חולים פסיכיאטרי בפריז, הסלפטרייר. שותפיו להוצאת הספר היו הקלינאי דזירה בורנביל, ופול רנאר אשר התמחה בסאלפטרייר באותה תקופה.
קריסטל איסטמן
תאונות עבודה
איסטמן החלה לעבוד אצל פול קלוג, עובד סוציאלי ועורך כתב העת Charities and the Commons שהיה הביטאון של עובדים סוציאליים ותנועת ההתיישבות האמריקאית. קולג הזמין אותה לחקור תאונות עבודה עבור "סקר פיטסבורג" שהיה מחקר סוציולוגי חלוצי שנערך בעיר פיטסבורג בפנסילבניה (בתחילת המאה העשרים פיטסבורג הייתה עיר תעשייתית אופיינית בארצות הברית). זה היה המחקר על הראשון על מקרי מוות ופציעות במקומות עבודה. הדו"ח שכתבה: "תאונות עבודה והחוק" עורר סערה בחוגי האקדמיה והרווחה ולבסוף הוביל לחקיקה. ב-1909, צ'ארלס יוז, מושל מדינת ניו יורק, מינה את איסטמן להיות חלק מוועדה שעסקה באחריות מעבידים. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לוועדה וניסחה את טיוטת החוק בנושא פיצויים בגין תאונות עבודה של מדינת ניו יורק. היא המשיכה לפעול למען בטיחות ובריאות תעסוקתית, בזמן שעבדה כעורכת דין חוקרת בוועדה לקשרים תעשייתיים בתקופת נשיאותו של וודרו וילסון. המלצותיה שימשו בסיס לתוכנית לפיצויי עובדים, שהייתה הראשונה מסוגה.
שוויון זכויות
ב- 1910 איסטמן נישאה, לחברה הוותיק, לג'יי וואלאס בנדיקט, והזוג עבר למילווקי. שם היא ניהלה את הקמפיין בזכות משאל על זכות ההצבעה לנשים בוויסקונסין. הקמפיין לא הצליח וב- 1913 איסטמן חזרה לניו-יורק. הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1915 וכהצהרה על עצמאותה הכלכלית והאישית, איסטמן סירבה לקבל מזונות, וטענה שלקבל כסף מבעלה לשעבר יהיה לבגוד בעצמה הן כאישה והן כפמיניסטית.
כישלון הקמפיין בוויסקונסין הוביל את איסטמן למסקנה שצריך להתמקד במאבק לזכות הבחירה לנשים ברמה הארצית ולא ברמה המדינתית. בשנת 1913 כשחזרה לחוף המזרחי, איסטמן, אליס פול, לוסי ברנס, ואחרות הקימו את הקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים, שבמסגרת אחד מכינוסיו נולדה מפלגת הנשים הלאומית. באותה השנה נסעה איסטמן לבודפשט לכינוס השביעי של הברית הבינלאומית למען זכויות הנשים לבחור ולהיבחר. היא הביאה איתה מהכנס טקטיקות לפעילות, כגון הפגנות המוניות ומשמרות מחאה. במקביל לפעילות למען זכות הבחירה, איסטמן ואמה גולדמן פעלו להרחבת השימוש באמצעי מניעה, ליגליזציה של זנות ושמירה על חופש הביטוי בימי מלחמה.
אחרי שאושר התיקון ה-19 ונשים קבלו זכות הצבעה ב-1920, איסטמן, פול, ושתי נשים נוספות כתבו את הנוסח הראשוני לתיקון לשוויון זכויות שהוצג לראשונה בשנת 1923. היא הייתה אחת מהסוציאליסטים היחידים, באותה התקופה, שתמכו בתיקון ואף הזהירה שחקיקת מגן למען נשים תוביל לאפליה נגד נשים.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
ז'אן-מרטן שארקו
עבודתו בתחום הפסיכיאטריה הייתה נתונה לביקורת רבה. אדווארד שורטר כתב בהיסטוריה של הפסיכיאטריה ששארקו לא הבין "כמעט כלום" על מחלות פסיכיאטריות רציניות וש"היה חסר היגיון בריא והיה בטוח ביותר בצידקת השיפוט של עצמו". חוקר בן זמנו של שארקו, ס' רנוז, האשים אותו ב"מעין ויויסקציה של נשים תחת התירוץ של מחקר של מחלה שהוא לא יודע לא את סיבתה ולא את תרופתה."
קריסטל איסטמן
פציפיזם
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, איסטמן הייתה מעורבת מספר ארגונים והתארגנויות שהתנגדו למלחמה. איסטמן, רוג'ר נאש בולדווין, ליליאן וואלד וג'יין אדמס הקימו את האיגוד האמריקני נגד המיליטריזם (American Union Against Militarism) כדי לנסות ולמנוע את המעורבות של ארצות הברית במלחמה באירופה. הארגון הפעיל לובי אצל הנשיא וילסון, יועציו ובקונגרס. בנוסף הם קראו להפסיק את מכירת הנשק שמתדלקת את המלחמה, לבטל את גיוס החובה ולסיים "אימפריאליזם" אמריקאי ברחבי העולם. איסטמן מונתה למנכ"לית האיגוד האמריקני נגד מיליטריזם, ב-1915 ובאמצע 1917 בולדווין החליף אותה בשל בעיות בריאות שסבלה מהן.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
ז'אן-מרטן שארקו
בין תלמידיו של שארקו נמנו: זיגמונד פרויד, ג'וזף בבינסקי, פייר ז'נה, פייר מארי, אלבר לונד, ז'ורז' ז'יל דלה טורט.
קריסטל איסטמן
פציפיזם
כמו כן, איסטמן הייתה אחת המייסדות של מפלגת נשים לשלום ביחד עם ג'יין אדמס, ליליאן וואלד ואחרות ושימשה כנשיאה של הסניף בניו-יורק. מטרת המפלגה הייתה לסייע בסיום המלחמה. בשנת 1921, המפלגה הפכה לארגון בינלאומי ששינה את שמו לליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות. האיגוד האמריקני נגד המיליטריזם ומפלגת נשים לשלום פעלו מתוך הגישה האינטרנציונליסטית.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
שימושו של שארקו בצילום
שארקו היה מתלמידיו של דושן דה בולון, רופא צרפתי אשר חקר את השרירים האחראים על הבעות הפנים על ידי חישמולם. דה בולון האמין כי הבעות הפנים היוו מפה לנפש האדם והוא השתמש בצילום כדי ללכוד את ההבעות האלו ולחקור אותן. בדומה לדושן, גם שארקו ניסה לייצר מיפוי טקסונומי של המחוות וההבעות של מטופליו והאמין שאלו כפופים לחוקים בעלי "סדירות מכניסטית". בדומה לדושן, גם שארקו זיהה בצילום את מקור המחקר המרכזי שלו.
קריסטל איסטמן
פציפיזם
איסטמן, בשיתוף עם רוג'ר בולדווין ונורמן תומאס פתחו גם את לשכת החירויות האזרחית (National Civil Liberties Bureau) על מנת להגן על סרבני מצפון, או במילותיה שלה: "כדי לשמר על משהו כאן, שיהיה שווה לחזור שהמלחמה הנוראה תסתיים." הלשכה גדלה להיות האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, שבולדווין עומד בראשו ואיסטמן שימשה כעורכת הדין הראשית של הארגון.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
שימושו של שארקו בצילום
בשנת 1878 הקים שארקו מעבדת צילום בתוך בית-החולים, מוסד חסר תקדים שהיה למעבדת הצילום הרפואי הראשונה בעולם. כצלם אחראי מונה אלבר לונד, לימים היסטוריון ותאורטיקן מרכזי של הצילום הרפואי. לונד לא רק צילם תמונות, אלא גם המציא טכנולוגיות חדשות לתיעוד סימפטומים שנותרו סמויים הן ממבטו של המומחה והן מזה של המצלמה.
קריסטל איסטמן
עיתונות
מקס איסטמן היה העורך של הירחון שלו The Masses (ההמונים) מאוגוסט 1912 שכלל כתבות, שירה ואומנות והיה רקדיקלי לתקופותו. מקס איסטמן נאלץ לסגור את הירחון בעקבות צנזורה ממשלתית בשנת 1917, ובמרץ 1918 האחים איסטמן ייסדו את הירחון The Liberator (המשחרר) שעסק בפוליטיקה, אמנות וספרות. הם ערכו את המגזין עד ב-1922 כשהעיתון עבר לאחריותה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
שימושו של שארקו בצילום
שימושו של שארקו בצילום היה במסגרת תפיסה טיפולית בה לדימוי ולסביבה תפקיד מרכזי באבחון, בתיעוד, בחשיבה והטיפול הקליניים ובעיצוב הסביבה של המטופל.
קריסטל איסטמן
עיתונות
ב-1916 איסטמן נישאה לוולטר פולר, עורך בריטי ופעיל אנטי-מלחמתי. לזוג היו שני ילדים, ג'פרי ואניס. איסטמן ופולר התנגדו למלחמה עד סופה. הוא עבד כעורך האחראי של העיתון פרימן  (האדם החופשי) עד 1922, כשחזר לאנגליה.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
קליניקת ההיסטריה
את רוב מחקריו בתחום ההיסטריה עשה שארקו בקליניקה שהייתה ממוקמת בתוך הסאלפטרייר. הקליניקה הייתה ידועה בתור המקום בו ניתן לבוא ולצפות בהיסטריה. רוב הנשים בהן טיפל בהיסטריה שלהן היו נשים ממעמד נמוך אשר היו צריכות לפרנס את עצמן ואת משפחותיהן מגיל צעיר. ברוב המקרים הן היו קורבנות של עוני, ניצול מיני וכלכלי ובורות.
קריסטל איסטמן
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה, איסטמן ארגנה את הקונגרס הפמיניסטי הראשון בארצות הברית בשנת 1919 בו קראה לנשים להילחם על החרות שלהן.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
קליניקת ההיסטריה
שארקו הציג את התקפי ההיסטריה בהדגמות - הרצאות תיאטרליות באמפי-תיאטרון שהיה ממוקם בתוך בית החולים, שהיו פתוחות לתלמידיו ולאנשי מקצוע אחרים. בתוך בית החולים היה גם ממוקם הסטודיו לצילום אשר תיעד רבות מהנשים ששהו בסאלפטרייר. אלבר לונד עבד בו כצלם הבית מסוף שנות השמונים של המאה ה-19. תמונות רבות ואיורים המבוססים על התמונות פורסמו באיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר. על ידי הדגמות מסוגים שונים, שארקו הדגיש את ההתגלמויות הוויזואליות של ההיסטריה. הייצוג שלו של מגדר, ובפרט המגדר הנשי היה לקוח ממוסכמות אסתטיות של הגוף הנקבי בתיאטרון, צילום וציור.
קריסטל איסטמן
אחרי המלחמה
במהלך תקופת הפחד האדום הראשונה, בין השנים 1919–1921, איסטמן וחבריה נכללו ברשימות השחורות של התובע הכללי של ארצות הברית דאז, אלכסנדר מיטשל פאלמר ובמהלך פשיטות פאלמר הם הם נעצרו וחלקם גורשו. הם תוארו כ"אדומים " וכאיום על אמריקה" ועל כן הנאומים שלהם הוקלטו וכתבי העת נאסרו להפצה, כולל The Liberator.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
קליניקת ההיסטריה
אחת מהנשים הידועות ביותר שהיו נתונות למחקריו של שארקו הייתה אוגוסטין. אוגוסטין בילתה 5 שנים כפציינטית בסאלפטרייר, והיא אחת הדמויות המתועדות ביותר באיקונוגרפיה המצולמת. אוגוסטין, הגיעה לסאלפטרייר בגיל 15, בשנת 1875, כאשר היא סובלת מכאבים בבטן והתקפי פרכוסים בלילות אשר לפעמים השאירו אותה משותקת. עיקר עבודת הרופאים הייתה לתעד אותה ללא הפוגה, בעיקר כאשר היא לבושה בחלוק בית-חולים חושפני ומציגה שלבים שונים של ה grande hystérie: המחלה אותה שקד שארקו לבחון ולאבחן.
קריסטל איסטמן
אחרי המלחמה
ב -1922, משלא מצאה עבודה בארצות הברית מפני שנכללה ברשימה השחורה, עזבו איסטמן ופולר את ארצות הברית ללונדון. היא עבדה שם בכמה עיתונים והשתתפה בקמפיין למען זכות הבחירה לנשים. ואף על פי שעבדה והייתה פעילה פוליטית, איסטמן תיארה את חמש השנים בהן חייה בלונדון כאפלים בחייה. היא סיפרה לחברים ובני משפחה שהיא חשה נבגדת על ידי ארצה ואיבדה כל רצון להילחם.
בשנת 1927, פולר נפטר משבץ, וכעבור זמן קצר, איסטמן חזר לניו יורק כדי לחפש עבודה אך בריאותה כבר הייתה רופפת אז. עשרה חודשים לאחר שובה לארצות הברית, ב-8 ביולי 1928, קריסטל איסטמן נפטרה מדלקת כליות.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
מחקרים ואזכורים של האיקונוגרפיה בתרבות
אחד הספרים החשובים ביותר שנכתבו על כרכי האיקונוגרפיה המצולמת הוא המצאת ההיסטריה - שארקו והאיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר, בהם סוקר ז'ורז' דידי הוברמן את הקשר בין צילום ופסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 ובפרט את חשיבותו של הצילום ככלי משמעותי ביצירת הידע בתחום הפסיכיאטריה. הוא מתמקד בעיקר בצילום בתוך הסאלפטרייר ומדגים כיצד תרמה טכנולוגיית הצילום להמצאתה המחודשת של מחלת ההיסטריה (ולא היוותה כלי לתיעוד בלבד).
קריסטל איסטמן
מורשת
קריסטל איסטמן נחשבת לאחת המנהיגות הנשכחות של ארצות הברית. על אף שעמדה מאוחרי חקיקה חלוצית, הקימה ארגונים פמניסיטיים וזכויות אדם, היא נעלמה מהיסטוריה במשך חמישים שנה. בשנות השבעים והשמונים עלה שמה שוב כאשר הקונגרס חזר לדון בתיקון שוויון זכויות. השילוב בין תפיסותיה הפמיניסטיות והתווית "קומוניסטית" שהודבקה לה הובילו לכך שפעילותה פורצת הדרך בתחומים רבים הושכחה במשך חמישה עשורים.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר
מחקרים ואזכורים של האיקונוגרפיה בתרבות
הספר בוחן כיצד שירותי הצילום בקליניקה ופרסום כרכי האיקונוגרפיה המצולמת, אשר הכילו דימויים ויזואליים, היו אינטגרלים לפרויקט המחקר של שארקו ששאף לבודד את מחלת ההיסטריה ממגוון מחלות העצבים. הספר מכיל 107 תמונות ואיורים. לצד תמונות מהסאלפטרייר, ישנן בספר גם תמונות של נשים משוגעות של דר' יו דיאמונד, ניסיונות של דר היפולייט ברדוק לצלם את נפש האדם, תמונות הארכיון של המשטרה בפריז של אלפונס ברטיון ותמונות של פושעות של הסוציולוג האיטלקי צ'זארה לומברוזו. מתוך התמונות בולטת במיוחד אוגוסטין, אותה הוברמן מציג כקדושה המעונה של ניסוייו של שארקו.
הוברמן בוחן את האיכות הספקטקולארית של מחלת ההיסטריה וה"ניראות הקיצונית" של הסובלים ממנה, בעיקר בהתגלמותה בתוך הסאלפטרייר. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, הפך הצילום לחלק בלתי נפרד משיטת המחקר של שארקו, וככל שהטכנולוגיה התקדמה זמן החשיפה פחת וכן ניתן היה לשכפל את הדימויים שצולמו. הוברמן טוען כי הצילום התמקם במקום האידיאלי כדי לחזק את הקשר בין הפנטזיה של ההיסטריה והפנטזיה של הידע. לטענתו, ההיסטריה ש"הומצאה", בסאלפטרייר עלתה מתוך פנטזיות מורכבות אשר ביימו דינמיקות בין תשוקה מינית, ידע מדעי וכוח ממסדי. הפנטזיה הכילה רצון להכיר את הגוף הנשי ההיסטרי ולא ניתן בקלות להפרידה מהיחסים אשר נוצרו בין רופאי הקליניקה הגברים ובין הנשים הפציינטיות שלהם. השימוש (והניצול) של טכנולוגיית הצילום היוותה במה למימוש הפנטזיות הללו.
קאקדילה
קאקדילה הוא סינגל של עומר אדם, שכתבו והלחינו משה בן אברהם, מאור תיתון, אופק יקותיאל ואלעד טרבלסי. הוא יצא לאור בדצמבר 2021 ועורר סערה ציבורית בטענה שהוא "בעל גוון פוגעני כלפי נשים יוצאות חבר המדינות". השיר נפסל לשידור לאחר מכן בתחנות הרדיו של תאגיד השידור הישראלי וגלגלצ.
רקע ותוכן
השיר פורסם בדצמבר 2021, לקראת חג הנובי גוד שנחגג על ידי יוצאי ברית המועצות בישראל. שם השיר "קאקדילה" הוא תעתיק מקורב של הביטוי הנפוץ "Kак дела?", שפירושו "מה העניינים?".
נושא השיר הוא אישה דוברת רוסית. השיר נכתב בעיקר בעברית קלוקלת המדמה דיבור סטראוטיפי של דוברת רוסית. בנוסף השיר שזור במספר מילים בשפה הרוסית. האישה בשיר מתוארת כמרבה בשתייה של משקאות חריפים ומתקשה בתקשורת בעברית.
ביקורת
השיר עורר סערה ומחלוקת ציבורית רבה, בין היתר נטען כי בשיר ישנם רמיזות מיניות ("והיום היא בכלל לא בטו...חה חה חה" - נטען כי כוונת השורה היא לרמוז כי נשוא השיר אינה בתולה) ושורות המבוססות על הדעות הקדומות כלפי יוצאי ברית המועצות ("אומרת לי עברית קשה שפה" - הכוונה לקשייהם של העולים ללמוד את השפה העברית, "והיא שותה לה לה" - הכוונה לדעה קדומה בישראל על הרגלי שתייה של יוצאי ברית המועצות). נאמר כי השיר משפיל ומחפיץ את התרבות הרוסית.
תגובות ציבוריות
שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי טענה כי מילות השיר "גזעניות, מחפיצות נשים ומשפילות". מספר אנשי בידור יוצאי חבר העמים (כדוגמת לאה לב, יוליה פלוטקין, ג'ני צ'רוואני) יצאו עם ביקורת קשה נגד השיר, ומאידך אמנים יוצאי חבר העמים אחרים (כדוגמת ארקדי דוכין ואנה זק) טענו כי השיר מצחיק ושהוא לא פגע בהם. סמיון גרפמן פרסם תגובה בה הוא טוען כי השיר מעלה נושאים חברתיים חשובים.
עומר אדם הדף את הביקורת של מרב מיכאלי, בטענה שהיא מתעסקת בעניינים שלא שלה והטפת מוסר, בזמן שהוא עצמו בא ממוצא קווקזי (שחלק ניכר מהיהודים הקווקזים מקורם ברוסיה) והשיר למעשה מהווה הומור עצמי.
נוסף על כך נטען כי תוכן השיר רדוד בפני עצמו ומהווה הידרדרות תרבותית וזלזול בקהל המאזינים. נטען כי השיר לא מהווה חומר מקורי, אלא כולל העתקת מילים משיר אחר של עומר אדם, "שדות של תירוצים" עם לחן ומקצב בלקני המבוסס על שיר של הקומיקאי והזמר האוקראיני ורקה סרדוצ'קה.
ב-4 בינואר 2022 תאגיד השידור הישראלי כאן הודיע כי לא יכניסו את השיר לרשימות ההשמעה של רצועת הרדיו כאן גימל. תחנת הרדיו גלגלצ הודיעה כי לא תשמיע את השיר. למרות כל הביקורות השיר הצליח להגיע לראש המצעדים ונהפך לאחד מהשירים המושמעים השבוע בישראל, והשיר זכה ליותר ממיליון האזנות ביוטיוב והגיע לצמרת המצעדים של ספוטיפיי ואפל מיוזיק
ב-25 בפברואר 2022, בהופעתו בהיכל מנורה אדם חוזר בו ומתנצל לסערת השיר ״קאקדילה״: ״מישהו נפגע אני באמת מבקש סליחה וכמובן אתם יודעים שלא הייתה שום כוונה לפגוע״.
פארודיות
לשיר יצאו מספר סרטוני תגובה פארודיים, לדוגמה על ידי אנסמבל ציפורלה וגיורא זינגר עם לחן זהה, אשר מתכתבים עם השיר של עומר אדם. השיר של זינגר מתקן את שגיאות ההגייה של אדם, מבקר את חוסר ההיכרות של כותבי השיר עם התרבות הרוסית, ואת רמת ההומור. כחלופה, השיר של זינגר מציג שלל סטראוטיפים על עולים מחבר העמים, כגון השכלה גבוהה, העדפת מטבח רוסי מסורתי, ושימוש בנעלי בית. הגרסה של ציפורלה מאשימה את אדם בגזענות וברמת יצירה ירודה. הקליפ של זינגר הפך לסרטון ויראלי והושמע בתוכנית "העולם הבוקר".
בסי קרטר
בסי קרטר (באנגלית: Bessie Carter; נולדה ב-25 באוקטובר 1993) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה מהופעתה בתפקיד איבי וילקוקס במיני-סדרה "אחוזת הווארד" של ה-BBC, ובתפקיד ויולט וודהאוס בסדרה "אחוזת ביצ'האם" של ערוץ ITV.
ביוגרפיה
קרטר היא בתם של השחקנים אימלדה סטונטון וג'ים קרטר. ב-2007 שיחקה בסדרת הדרמה "קרנפורד" של ה-BBC. היא שיחקה בתפקיד משרתת לצדם של הוריה, ג'ים קרטר גילם את קפטן בראון, וסטונטון גילמה את מיס אוקטביה פול. קרטר למדה בבית ספר פרטי ואחר כך בבית הספר לבנות קמדן. היא למדה משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה וסיימה את לימודיה בשנת 2016. באותה שנה זכתה בפרס ספוטלייט (Spotlight Prize) לשחקנית המסך הטובה ביותר.
יורי אנטונוב
יורי מיכאילוביץ' אנטונוב (ברוסית: Юрий Михайлович Антонов; נולד ב-19 בפברואר 1945 בטשקנט) הוא מלחין וזמר אסטרדה סובייטי ורוסי. אחד הזמרים הפופולריים ביותר בשנות ה-80 בברית המועצות. בשנת 1997 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה
יורי אנטונוב נולד ב-19 בפברואר 1945 בטשקנט. אביו של יורי היה חייל, כך ששלוש השנים הראשונות לאחר לידת בנו הוא ראה אותו מדי פעם, מכיוון ששירת במפקדת בגרמניה המזרחית. ואז, בביוגרפיה של יורי אנטונוב, היה מעבר לבלארוס, שם המשפחה התאחדה סוף סוף. לאחר המעבר לעיר מלדזייצ'נה, חיי השגרה הרגילים זרמו. יורי התעניין ברצינות במוזיקה, הלך ללמוד בבית ספר למוזיקה. לאחר סיום הלימודים המשיך את השכלתו ונרשם לבית ספר למוזיקה. למרות חיי התרבות הרגועים של עיירה קטנה, אנטונוב ניסה לארגן בעצמו תזמורת בבית התרבות העירוני. זה היה קשה - לא היו מכשירים או תווים.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר, אנטונוב קיבל משרה כמורה בבית הספר למוזיקה במינסק אבל לא התכוון להישאר מורה בעתיד, החל אנטונוב לעבוד בפילהרמונית הממלכתית בבלארוס. לאחר שירותו בצבא חזר לפילהרמונית. ובשנת 1967 הוא הפך למנהיג הקבוצה הראשונה שארגן. שנתיים לאחר מכן, אנטונוב הוזמן על ידי הסולן להרכב "גיטרות שרות". מספר שירים שכתב וביצע על ידי אנטונוב בלהקה זכו לפופולריות עצומה. להיט מיוחד, גם בקרב מאזינים וגם מוזיקאים, היה השיר "אין יותר נאה ממך" (Нет тебя прекрасней).
בשנת 1971 החל שלב חדש בקריירה של אנטונוב. הוא עבר למוסקבה, והחל להופיע בהרכב "דוברי מולודצי". באותה תקופה, יורי אנטונוב, החל בסיבוב הופעות. התקליטים שלו, שהוצאו על ידי חברת "מלודיה" זוכים להצלחה אדירה.
אנטונוב כותב שירים ומקליט אותם עם הלהקה "ארקס" ("אני נזכר" (Я вспоминаю), "עשרים שנה אחרי" (Двадцать лет спустя), "ים" (Море)), עם הלהקה "איירובוס" ("אונייה לבנה" (Белый теплоход), "אני הולך לפגוש אותך" (Я иду тебе на встречу)). הלהיט הבא של אנטונוב הוא השיר "גג ביתך" (Крыша дома твоего). מחזורי התקליטים שלו שברו את כל השיאים, ובכל קונצרט התאספו יותר מעשרת אלפים צופים.
קוליברי ענק
קוליברי ענק (שם מדעי: Patagona gigas) הוא מין יחיד בסוגו של עוף ממשפחת הקוליבריים והוא המין הגדול ביותר במשפחה זו. הוא מצוי במערב אמריקה הדרומית.
מאפיינים
אורכו של הקוליברי הענק מגיע לאורך 14 ס"מ, ולמוטת כנפיים של 21-25 ס"מ ולמשקל של 18-24 גרם הוא דומה לממדיו של זרזיר מצוי. הקוליברי בעל גוון נוצות כתום עם כנפיים ירוקות כהות ונקודות לאורך גופו. הזנב ארוך, מחודד ושחור והרגליים קטנות. כמו לרוב הקוליברים הוא מוצלח בתעופה במקום ומרפרף סביב הפרחים מהם הוא ניזון.
הוא מצוי ביערות הרריים במורדות האנדים וסביב לחופי האוקיינוס השקט. הוא חי מקולומביה ועד לצ'ילה וארגנטינה עד לקצה הדרומי של אמריקה.
משמר
משמר הוא קבוצה של שומרים המתפקדים יחדיו לשם שמירה על מקום מסוים, כגון מחנה צבא.
בצה"ל מתחילה משמרת של משמר בעליית משמר - תהליך שבו מקבל המשמר הנחיות כלליות לפעולתו, כגון הוראות פתיחה באש, והנחיות ספציפיות לאותה משמרת, כגון מידע על התרעות שהתקבלו. כן נערכת בדיקה של כלי הנשק של השומרים. המשמרת מסתיימת בירידת משמר קצרה, שבה בעיקר נבדקים כלי הנשק של השומרים.
מרתון (חברת הימורים)
מרתון (ברוסית: Марафон) היא חברת הימורים שפועלת בשטחי חבר המדינות. החברה נפתחה ברוסיה באוקטובר 1997 ובשיאה העסיקה למעלה מ-3,900 עובדים (נכון על פי הערכה לשנת 2009).
החברה מארגנת הימורים באירועי ספורט, פיננסים ותרבות. מלבד בסניפים, לקוחות החברה מבצעים הימורים באינטרנט. לפני כניסת החוק הפדרלי מספר 244 (שנועד להגביל את שוק ההימורין) לתוקף בשנת 2006, החברה העסיקה 50% משוק ההימורים הרוסי.
רישיון
ב-12 במרץ 2010 הוציא שירות המיסים הפדרלי של הפדרציה הרוסית רישיון מספר 14 לחברת מרתון. ברוסיה, עקב תום הרישיון, חברות הימורים מיום 1 ביולי 2009 פועלות באופן זמני ועליהם להיסגר או להגיע להסדרה בעניין מול הממשל הפדרלי.
בקיץ 2011, במקביל לחוק האוסר על ארגון וניהול הימורים עם שימוש בתקשורת, נודע כי מרתון מפסיקה את פעילותה ברוסיה וממשיכה לעבוד באינטרנט תחת רישיון שהונפק באי קוראסאו (באנטילים ההולנדיים).
בשנת 2015 חסמה רוסקומנאדזור, רגולרטור האינטרנט הממשלתי, על בסיס החלטת בית משפט 2–1687 / 2013, מספר אתרי הימורים, ביניהם אתר האינטרנט של חברת מרתון.
מדלן
מדלן הוא אתר אינטרנט ישראלי המציג מידע על סביבות המגורים, למתעניינים בנדל"ן באותו אזור. האתר מופעל על ידי חברת רוזטל מערכות ידע בע"מ, המפעילה גם אתר דומה בארצות הברית תחת המותג Localize.city.
היסטוריה
חברת רוזטל הוקמה בשנת 2012 על ידי אסף רובין ואמיר ווינשטוק, ובשנת 2013 החברה השיקה את אתר מדלן.
במאי 2018 השלימה החברה סבב גיוס בהיקף של כ-8 מיליון דולר, שהצטרפו ל-3 מיליון דולר שגויסו שנתיים קודם לכן..
בספטמבר 2018 מונה איתן זינגר, שניהל לפני כן במשך שבע שנים את אתר זאפ, את רשת הקמעונאות דיונון ואת משרד הפרסום DDB, למנכ"ל מדלן ישראל, ובאוגוסט 2020 מונה לנשיא מדלן ישראל. הוא פרש מתפקידו זה באוגוסט 2021.
האתר ושירותים עיקריים
מדלן מנגיש מידע על שכונות המגורים, כדי לשפר את ההחלטות שמבצעים רוכשים בתחום הנדל"ן. החברה אוספת ומנתחת מידע ממספר מקורות: מידע עירוני רשמי המתפרסם באתרי הרשויות המקומיות, רשתות חברתיות, מידע מסחרי ומידע שהחברה מפיקה בעצמה מבסיס מידע תכנוני. כדי לאסוף את המידע משתמשת מדלן בצוותים מתחומים שונים: תכנון עירוני, אדריכלות, מידענות, כלכלה, סטטיסטיקה, שמאות מקרקעין, סביבה, מדע נתונים, הנדסה, מחשבים ועוד. על שכבות המידע הגולמי בנויים מודלים המפיקים תובנות לגבי חוויית המגורים בכל שכונה, למשל: בנייה עתידית, חסימות נוף והצללה, איכות החינוך, מפגעי רעש, צמתים מסוכנים ועוד.
Black Is Black
"Black Is Black" (בעברית: "שחור הוא שחור") הוא שיר של להקת הרוק הספרדית לוס בראבוס, שיצא ב-1966 כסינגל הבכורה של הלהקה בחברת התקליטים דקה. את השיר הפיק איבור ריימונד, והוא הגיע למקום השני במצעד בממלכה המאוחדת, למקום הרביעי בארצות הברית, ולמקום הראשון בקנדה. עם הצלחת השיר הייתה לוס בראבוס להקת הרוק הספרדית הראשונה שהיה לה להיט בינלאומי. ב-1986 יצא רמיקס דאנס של השיר.