cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיזיקה גרעינית
היסטוריה
התקדמות גדולה בחקר האטום התאפשרה בעקבות פיתוח תורת היחסות הפרטית (והנוסחה המפורסמת E=mc2) ומכניקת הקוונטים. במסגרת מכניקת הקוונטים, נוסחו כללי אכלוס של האלקטרונים סביב האטום רק במספר בדיד של מסלולים מותרים סביב האטום ברמות אנרגיה שונות (שמספרן הוא בן מנייה).
גרעין האטום
גרעין אטום עשוי להכיל שני סוגים של חלקיקים:
כוחות הפועלים בגרעין האטום
בפיזיקה הגרעינית נדונים ארבעה כוחות יסודיים:
יקושימה
גאוגרפיה
לאי צורת עיגול, קוטרו כ-25 ק"מ, היקפו 135 ק"מ ושטחו 504.88 קמ"ר. בין האי לבין האי טנגשימה ממזרח לו מפריד מצר ים המכונה מצר וינסן (Vincennes Strait) או גם מצר יקושימה (יקושימה קאיקו). במרחק כ-15 קילומטרים מערבית לאי שוכן האי קוצ'ינוארבו-ג'ימה שבו יש הר געש פעיל. במרכזו של האי ניצב הר מיאנואורה הנישא לגובה של 1,935 מטר וסמוך מדרום לו ניצבת הפסגה השנייה בגובהה בהר קורואימי שגובהו 1,886 מטר. האי עשוי ברובו מגרניט ומסביב למסיב המרכזי מצויים שטחים מכוסים אבן חול.
האקלים באי נע בין אקלים סובטרופי לאורך החופים לסובאלפיני בפסגות הגבוהות. מזג האוויר לח וגשום בכל חלקי האי, וכמות המשקעים נעה בין 4,000 מ"מ בשנה באזורי החוף ל-10,000 מ"מ בשנה בפסגות ובצידו הצפון-מזרחי של האי. העונות הגשומות הן האביב והקיץ ואז מלווים הגשמים במפולות בוץ. בחורף מכוסות פסגותיו של האי בשלג העשוי להצטבר עד לגובה של 6 מטר, דבר שאינו ברור מאליו לאור העובדה שיקושימה שוכן בקו הרוחב של הנגב ולאור העובדה שטמפרטורת מי הים מסביבו אינה יורדת אף פעם מתחת ל-19 מעלות צלזיוס.
החי והצומח
כ-75 אחוז משטחו של יקושימה מכוסה ביער והצמחייה בו ערוכה ברצועות בהתאם לקווי הגובה ולתנאי האקלים. האי ידוע במיוחד בעצי הקריפטומריה (הנקראים סוגי – 杉). עצים אלה היכולים להגיע עד לגיל מופלג של 3,000 שנים שוכנים באי מעל גובה של 600 מטר, והם מכונים "קו-סוגי" כל עוד לא הגיעו לגיל של אלף שנים ו"יאקו-סוגי" לאחר מכן. הסוגי העתיק ביותר הוא ג'ומון סוגי (縄文杉)שגילו מוערך ב-2,600 שנים. סך הכל מצויים באי כ-1,900 מינים של צמחים, מהם 94 אנדמיים.
פרנסיסקו חאבייר רודריגס
פרנסיסקו חאבייר רודריגס (בספרדית: Francisco Javier Rodríguez; נולד ב-20 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הבלם בלובוס BUAP ובנבחרת מקסיקו.
קריירה
רודריגס, יליד מסטלאן שבמקסיקו, החל את קריירת הכדורגל המקצועית בגוודלחרה מליגת העל המקסיקנית, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בעונת 2002. ב-9 במאי 2008, נודע כי רודריגס הועבר אל הקבוצה ההולנדית פ.ס.וו. איינדהובן תמורת סכום של 1.8 מיליון דולר והפך אותו למקסיקני השני בסגל ההולנדים יחד עם קרלוס סלסידו. רודריגס פתח את עונת הבכורה שלו במועדון בעיקר על הספסל. הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון ב-25 בנובמבר 2008, בבעיטה חזקה מ-25 מטרים במשחק הליגה נגד הראקלס אלמלו.
ב-14 ביולי 2011, רודריגס חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת הבונדסליגה הגרמנית שטוטגרט תמורת סכום שלא פורסם. רודריגס ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה ב-6 באוגוסט 2011 בניצחון 3-0 על שאלקה 04. במשחק זה, רודריגס בישל את השער השני לקאקאו.
ב-2 בינואר 2013, רודריגס עבר לקבוצה המקסיקנית קלוב אמריקה. בעונה שלאחר מכן, ב-4 ביוני 2014, הוא חתם בקרוס אסול.
בית הנבחרים הבריטי
בית הנבחרים הבריטי (באנגלית: House of Commons) הוא הבית התחתון של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת. בית זה הוא אחד משלושת הגופים המהווים את הפרלמנט הבריטי (יחד עם המלך ובית הלורדים - הבית העליון של הפרלמנט), וכיום הוא החזק בהם.
650 חברי הבית נבחרים בבחירות אזוריות המתקיימות בסיבוב אחד, ובהן כל מחוז בחירה שולח את הנציג בעל מספר הקולות הרב ביותר (גם אם לא זכה ברוב מוחלט מקרב מספר המצביעים). כתוצאה מכך בדרך כלל למפלגה הגדולה יש רוב מוחלט מבין החברים בבית, גם אם לא זכתה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים.
בית הנבחרים מחוקק חוקים בתהליך בו משתתף גם בית הלורדים. אולם במקרה של מחלוקת ידו של בית הנבחרים על העליונה, ובית הלורדים יכול למעשה רק לעכב קבלת חוקים.
בית הנבחרים גם מפקח על פעולות הממשלה. הוא יכול להביא להפלתה בהצבעת אי-אמון, אולם בניגוד למקובל בדמוקרטיות פרלמנטריות אחרות, ראש הממשלה מתמנה על ידי המלך, והוא נכנס לתפקידו ללא צורך בהצבעת אמון. כמו כן ראש הממשלה ושריו נדרשים לענות על שאילתות של חברי הבית. אף שרשמית ראש הממשלה יכול להיות חבר בכל אחד משני בתי הפרלמנט, מאז תחילת המאה העשרים מקובל שהוא חבר בית הנבחרים.
בית הנבחרים החל להתפתח במהלך המאה ה-14. בעבר היה בית הנבחרים הגוף החלש בפרלמנט הבריטי, ובמהלך מאות השנים שחלפו מאז הקמתו צבר סמכויות וכוח פוליטי עד הפיכתו לגוף החזק בפרלמנט הבריטי. בעקבות חוק הפרלמנט 1911 איבד בית הלורדים את מרבית סמכויותיו בכך שנשללה ממנו האפשרות למנוע קבלת חוקים שעברו בבית הנבחרים, ואף יכולתו לעכב אותם הוגבלה.
מקור השם
השימוש הראשון במונח "House of Commons" נעשה בשנת 1621. משמעות המילה "Commons" (קומונז) - "פשוטי העם" או "אלה שאינם אצילים". המדובר בבני המעמדות הנמוכים שאינם בעלי תואר האצולה. מקור המילה "Commons" במאה ה־14 ומקורה במילה "Common" - מילה נורמנית שמשמעה "קהילה".
היסטוריה
ראשיתו של הפרלמנט הבריטי במועצה שייעצה למלך אנגליה בימי הביניים. מועצה מלכותית זו, אשר התכנסה מעת לעת על פי זימונו של המלך כללה את נציגי הכנסייה, האצולה ואף נציגי מחוזות שונים (שכונו אבירי הפלך). אסיפות אלה התכנסו לרוב כאשר בית המלוכה נזקק למסים על מנת לממן את פעולותיו, ונדרש שכנוע חברי המועצה (נציגי האצילים למעשה) בנחיצות מיסים אלה. במהלך פגישות אלה דרשו הנציגים כי המלך ישמע את טענותיהם השונות בטרם יסכימו על המיסים - וכך נוצרה למעשה סמכות החקיקה בענייני מיסים של המועצה.
ב"פרלמנט לדוגמה" של שנת 1295 נציגי המחוזות השונים (המחוזות הכפריים - counties וכן הערים חופשיות -boroughs) הורשו לראשונה להשתתף במועצה, והחל הנוהג שכל מחוז כפרי שלח שני אבירים של אותו מחוז, ונציגי העיר שלחו שנים משועי העיר (שני "בורגנים"). במהלך השנים הראשונות להתכנסויות אלה היו נציגי הערים חסרי השפעה שכן למלך הייתה הסמכות לשלול מעיר חופשית את מעמדה (בעוד שהמחוזות הכפריים הוענקו לאצילים שונים, והמלך לא יכל לשלול מהם את שטחיהם בלא משפט ולקיחת תוארי האציל). כל התנגדות של תושבי הערים להצעות המלך הביאו למעשה לשלילת חופשיותה של העיר, ונציגי הערים הפכו ל"עוני הן" לכל דרישות המלך.
הפרדות הפרלמנט הבריטי לבית עליון ותחתון אירעה בתקופת מלכותו של אדוארד השלישי. האבירים ונציגי הערים החופשיות יצרו את הבית התחתון - "House of Commons" ואילו נציגי הכנסייה והאצולה הגבוהה התכנסו בבית הלורדים.
אף שהאבירים ונציגי הערים נותרו כפופים לאצילים ולמלך, הם המשיכו לדרוש לעצמם סמכויות. במהלך "הפרלמנט הטוב" (בשנת 1376) יושב ראש הבית סר פיטר דה לה מר התלונן על המיסים הגבוהים, דרש מהכתר דין וחשבון על הוצאותיו, וביקר את ניהול הצבא. הבית התחתון אף דרש מהמלך לפטר כמה משריו. המלך אדוארד השלישי אסר את דה לה מר, אולם זמן קצר לאחר מותו של המלך הוא שוחרר מכלאו.
בתקופת מלכותו של ריצ'רד השני המשיך הבית התחתון להדיח את שרי המלך, ודרשו פיקוח על ההוצאות הציבוריות בטרם יאשרו את המיסים. על אף סמכויות אלה נותר הבית התחתון חלש מבית הלורדים ומהמלך.
כוחה של המלוכה התגבר במהלך מלחמות השושנים בסוף המאה ה-15 עם ירידת כוחם של בתי האצולה ואיתם כוחם של שני בתי הפרלמנט. בתקופה זו היה כוחו של המלך כמעט מוחלט, ואילו הפרלמנט הסכים לכל דרישות המלך. במהלך שלטונה של שושלת טיודור במהלך המאה ה-16 נשאר כוחו של הכתר כמעט מוחלט. עם עלייתו של בית סטיוארט לשלטון, השתנתה המגמה והחל להתגבר כוחו של הפרלמנט. בשל התנהלותם של שני המלכים הראשונים לבית סטיוארט, ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון, אשר נמנעו מלכנס את הפרלמנט, גברו המחלוקות בין הפרלמנט לבית המלוכה בשאלות של סמכויות המלך והמיסוי. מחלוקות אלה הביאו לפרוץ מלחמת האזרחים האנגלית ולעריפת ראשו של המלך וביטול המלוכה ובית הלורדים בשנת 1649. בתחילה היה בית הנבחרים השליט במדינה, אולם למעשה אוליבר קרומוול הפך לשליט יחיד ואף פיזר את הפרלמנט בשנת 1653. אחרי מותו המצב החל לחזור לקדמותו, ובשנת 1660 נבחר פרלמנט חדש, והמלוכה ובית הלורדים הושבו על כנם. אירועים אלה היוו פגיעה קשה בכוח בית המלוכה וסמכויותיו ובמהלך המהפכה המהוללת בשנת 1688 אף החליט הפרלמנט על הדחת המלך ג'יימס השני והמלכת מלך אחר במקומו. בתחילת המאה ה-18 התגבש מוסד ראש הממשלה, כאשר המלך ג'ורג' הראשון לא הרבה לעסוק בענייני בריטניה, והלורד הראשון של האוצר, סר רוברט וולפול, הנהיג למעשה את הממשלה. ב־1782 נערכה בבית הנבחרים הצבעת אי האמון הראשונה, בעקבותיה התפטר ראש הממשלה הלורד נורת'. למרות זאת לקח זמן מה עד שהתקבל הרעיון שהצבעת אי אמון היא מחייבת, ושראש ממשלה זקוק לאמון בית הנבחרים.
במהלך המאה ה-19 עבר הפרלמנט שורת רפורמות שהביאו להיותו גוף שאכן ייצג את העם:
עד תקופה זו הייצוג ניתן למחוזות השונים ללא קשר למספר התושבים בהם. קביעת גבולות המחוזות השונים הייתה נתונה בידי הכתר, אולם לא התבצעה בסדירות, והדבר יצא אנומליות רבות. כל מחוז היה זכאי לייצוג של שני נציגים, גם אם במהלך מאות השנים מאז שנקבעו גבולותיו מספר התושבים בו קטן או גדל. כך מנצ'סטר, בה היו למעלה ממאה אלף איש לא זכתה לייצוג עצמאי, אלא הייתה רק חלק מהמחוז הכפרי שהקיף אותה, ולעומת זאת היו עשרות מחוזות בהם מספר המצביעים עמד על מאות בודדות ואפילו עשרות. מחוזות אלו נקראו "מחוזות רקובים", והבולט בהם היה "אולד סארום" בו שני הנציגים נבחרו על ידי 11 מצביעים. בית הנבחרים ניסה לשנות מצב זה בחוק הרפורמה של 1831 אולם החוק נחסם על ידי בית הלורדים. בית הלורדים שינה את דעתו והעביר את החוק לאחר שראש הממשלה הוויגי, צ'ארלס גריי, יעץ למלך ויליאם הרביעי לפתור את הבעיה החוקתית על ידי מינוי של עשרות לורדים התומכים ברפורמה לבית הלורדים, ובית הלורדים, מחשש להצפתו בלורדים חדשים, הסכים להעביר את החוק בשנת 1832. חוק הרפורמה 1832, המכונה "חוק הרפורמה הגדולה" (Great Reform Act) ביטל את "המחוזות הרקובים", יצר מחוזות בחירה חדשים לערים או במחוזות כפרים שאוכלוסייתם גדלה, וקבע דרישות סף אחידות לזכות ההצבעה בכל אזורי הבחירה.
הרפורמות הנוספות של 1867 ושל 1884 הביאו להרחבת זכות הבחירה - שהייתה תלויה בבעלות על רכוש או פרמטרים דומים, ואף בצורה שונה ממחוז למחוז. הרפורמות הורידו את הרף והביאו לאחידות בתנאים הנדרשים, ובכך יותר מהכפילו את מספר בעלי זכות הבחירה, אולם עדיין רק כ־60% מהגברים זכו לזכות בחירה. הן גם המשיכו לתקן את העיוותים בגודל המחוזות, והנהיגו הצבעה חשאית.
ב־1885 החלה תהליך של ביטול אזורי הבחירה להם שני נציגים בבית הנבחרים. בשנת 1948 נותרו רק אזורי בחירה להם נציג אחד בבית הנבחרים, ובוטלה סופית האפשרות להצבעה כפולה שנבעה מקיום מחוזות הבחירה של האוניברסיטאות הגדולות (בהן אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג'), ומהרישום לבחירה על סמך בעלות על רכוש באזור בחירה השונה מאזור המגורים, וכך הצבעה בשני המחוזות.
ב־1909 החל משבר חוקתי ומאבק כוח בין בית הנבחרים לבית הלורדים בעקבות חוק התקציב של ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית'. התקציב שכונה "תקציב העם" הציע להנהיג מיסים פרוגרסיביים ומיסי קרקעות, דבר שעורר את התנגדות האצולה. בית הלורדים סירב לאשר את חוק התקציב, בפעם הראשונה מאז המאה ה־17, ועל אף שלבסוף הוא העביר את התקציב תמורת ויתור על מס הקרקעות, אסקווית החליט לפעול על מנת להגביל את כוחו של בית הלורדים. אחרי שתי מערכות בחירות שהתקיימו ב־1910 (ושאחריהן אסקווית המשיך לשלוט, אולם ללא רוב מוחלט בפרלמנט) ולאחר שאסקווית שכנע את המלך לאיים שוב, כמו ב־1832, בהצפת בית הלורדים בלורדים ליברליים שייתמכו ברפורמה, עבר ב־1911 חוק הפרלמנט, שהפחית את כוחו של בית הלורדים. מעתה הוא היה יכול לעכב חוקים רק למשך זמן מוגבל - שנתיים עבור חוק רגיל, וחודש עבור חוקים הנוגעים לכספים. בנוסף, חוק זה קבע לראשונה כי המדינה תשלם משכורות לחברי בית הנבחרים - על מנת לאפשר לא רק לאנשים בעלי אמצעים להיבחר לפרלמנט.
זכות הבחירה האוניברסלית לבית הנבחרים הוכרה בזכות התנועה הסופרז'יסטית שדרשה את זכות הבחירה לנשים, ובזכות מלחמת העולם הראשונה. ב־1918 ניתנה לראשונה לחלק מהנשים זכות ההצבעה - זכות ההצבעה הוגבלה בהתחלה רק עבור נשים מעל גיל שלושים בעלות הכנסה מסוימת ומעלה. באותה השנה, בוטלו מבחני ההכנסה והרכוש לגברים. עשור לאחר מכן, ב־1928, הוענק מלוא שוויון הזכויות בבחירות לנשים, והונהגה זכות בחירה לכל אזרח מעל גיל 21.
חברי הפרלמנט והבחירות לפרלמנט
חבר בית הנבחרים מכונה "חבר פרלמנט" (באנגלית: "Member of Parliament") וזכאי להוסיף לשמו את התואר "MP", למרות שבפועל הפרלמנט כולל גם את בית הלורדים ואת בית המלוכה.
כל אחד ואחד מחברי בית הנבחרים הבריטי מייצג מחוז בחירה אחד. כיום הממלכה המאוחדת מחולקת ל־650 מחוזות בחירה, מהם 533 מחוזות באנגליה, 40 בוויילס, 59 בסקוטלנד ו־18 בצפון אירלנד.
גבולות מחוזות הבחירה, שהיו עד הרפורמות של המאה ה־19 גבולות קבועים, ניתנים כיום לשינוי בעקבות המלצות של ארבע ועדות הגבולות של כל אחד מחלקי הממלכה - אנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד. הוועדות אמורות לתקן את אזורי הגבולות פעם בכ־8 - 12 שנים. בהתאם למספר תושבי האזורים. בשנת 2000 הוקמה ועדת הבחירות וסמכויות אלה יעברו אליה לאחר בדיקת הגבולות הבאה שיערכו הוועדות.
לבחירות הכלליות לבית הנבחרים אין מועד קבוע, והן נקבעות על פי החלטתו של ראש הממשלה - לרוב ביום חמישי. משהחליט על מועד הוא מבקש מהמלך לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות, שנערכות בתוך כחודש. זמן הכהונה המלא של הפרלמנט הוא חמש שנים. הארכת תקופת הכהונה יכולה להעשות רק בחוק מיוחד, עליו נותרה לבית הלורדים זכות וטו. דחיות כאלה אירעו לאחרונה רק בשתי מלחמות העולם.
כל מועמד צריך להגיש מסמכי מועמדות חתומים על ידי לפחות 10 מצביעים רשומים במחוז הבחירה, ולהפקיד 500 ליש"ט, המוחזרים למועמד אם זכה בלפחות 5% מקולות הבוחרים באותו אזור בחירה. מטרת הפקדת הפיקדון היא למנוע הגשת מועמדויות שווא.
בכל מחוז בחירה נבחר המועמד לו מספר הקולות הרב ביותר באותו אזור. לא נדרש רוב מוחלט, או רוב מיוחס כלשהו, מבין קולות המצביעים במחוז.
גיל המינימום המאפשר להיבחר לבית הנבחרים הוא 18. אסירים וחולי נפש אינם רשאים להיבחר. חבר פרלמנט יכול להיות מודח אם הורשע בפעילות פלילית חמורה, או אם הפך לחולה נפש. גם חברי בית הלורדים אינם יכולים לכהן בבית הנבחרים, ואף לא להצביע בבחירות לו. חברותו של חבר בית הנבחרים שיורש תואר והופך לחבר בית הלורדים נפסקת. בעקבות מאבקו של טוני בן שנאלץ לפרוש מבית הנבחרים כשירש את תואר האצולה של אביו, שונה החוק, והחל מ־1963 רשאים אנשי אצולה לוותר על תוארם ולכהן בבית הנבחרים. גם שופטים, עובדי מדינה ואנשי צבא קבע אינם רשאים להיבחר לפרלמנט.
אם נפסקת כהונתו של חבר פרלמנט בשל התפטרות, הדחה, או בשל מותו, נערכות בחירות משנה במחוז שלו, בהן נבחר מחליף שמכהן עד לתום כהונת הפרלמנט.
משכורתו השנתית של חבר בית הנבחרים עומדת (נכון ל־2007) על 59,095 ליש"ט, וכן משולמות לו הוצאות נוספות בשווי של בין 100,000 ליש"ט ל־150,000 ליש"ט (הוצאות נסיעות, דואר וכו'). חברי בית הנבחרים שאינם מתגוררים בלונדון זכאים להחזר הוצאות שהותם בלונדון.
יושב ראש
את דיוני הבית מנהלים יושב הראש (באנגלית: Speaker) ושלושת סגניו. יושב ראש מכהן מכיסא הנמצא במרכז בית הנבחרים. הוא קובע את סדר הדוברים, ובסמכותו לקרוא את הדוברים לסדר ("point of order").
בית הנבחרים בוחר את יושב הראש עם התכנסותו לאחר הבחירות (או אם היושב ראש הקודם עזב את תפקידו באמצע כהונת הפרלמנט), ותקופת כהונתו היא עד פיזור הפרלמנט והבחירות הבאות.
על פי הנוהג, עם כניסתם לתפקיד יושב הראש וסגניו מפסיקים להיות נציגים מפלגתיים. הם אינם משתתפים בדיונים ואינם מצביעים אלא במקרה של תיקו בהצבעה. יושב הראש גם אינו נבחר דווקא מתוך המפלגה השולטת בבית. על פי הנוהג, אם יושב ראש מכהן מתמודד בבחירות הבאות לפרלמנט הוא אינו מתמודד מטעם מפלגה, והמפלגות אינן מציבות מולו מועמדים במחוז הבחירה שלו. אם הוא מעוניין להמשיך בתפקידו כיו"ר נהוג שלא להציג מולו מועמדים אחרים.
במהלך כהונתו לובש יושב הראש או סגנו גלימה שחורה מסורתית. בעבר נהג היושב ראש ללבוש פאה, אולם מנהג זה הופסק על ידי בטי בות'רוייד שהייתה האישה הראשונה בתפקיד.
שלושת סגני היושב ראש מכונים "Deputy Speakers". הבכיר שבשלושת הסגנים נושא בתואר "Chairman of Ways and Means" על שם ועדה בראשה עמד בעבר יושב ראש בית הנבחרים ושלמרות שבוטלה נותרו השמות שנגזרו ממנה.
אולם בית הנבחרים
בדומה לבית הלורדים, גם בית הנבחרים מתכנס בארמון וסטמינסטר על הגדה הצפון מערבית של נהר התמזה בלונדון. אולם בית הנבחרים צנוע במראהו לעומת אולם בית הלורדים המעוטר בעיטורי עץ רבים, ובקטיפה אדומה. אולם בית הנבחרים כולל שתי שורות של ספסלים, משני צידי מעבר. סידור מושבים זה מקורו בסידור המושבים שהיה בקפלת סטיבן הקדוש אשר שימשה כמקום מושבו של בית הנבחרים עד שנהרסה בשריפה בשנת 1834. בקצה האולם מצוי כס היושב ראש, ולפניו (במרכז החדר) מצוי שולחן בית הנבחרים. פקידי בית הנבחרים המיעצים ליושב ראש יושבים בקצהו של השולחן, בקרבת כס היו"ר. חברי הממשלה יושבים על ספסל השורה הראשונה שמימינו של היו"ר, בעוד שחברי האופוזיציה יושבים על ספסל השורה הראשונה שמשמאל ליו"ר.
על השטיח שבמרכז החדר, בקרבת כל שורת ספסלים מצויר קו אדום. המרחק בין הקו האדום שלפני שורת ספסלי הממשלה, לקו האדום שלפני שורת ספסלי האופוזיציה הוא מרחק של שתי חרבות. על פי כללי בית הנבחרים, חברי הבית אינם רשאים לחצות את הקווים בזמן מחלוקת. מטרת הכלל והקווים הייתה למנוע מחברי הממשלה לתקוף את חברי האופוזיציה בחרבותיהם, ולהפך.
שרי הממשלה ומנהיגי האופוזיציה יושבים בשורות הראשונות (בכל צד של היו"ר) והם מכונים "יושבי הספסלים הקדמיים" (באנגלית: frontbenchers) בשעה שחברי המפלגות הזוטרים, היושבים על הספסלים האחוריים מכונים "יושבי הספסלים האחוריים" (backbenchers).
באולם בית הנבחרים הבריטי אין מקום לכל חברי הפרלמנט. באולם 427 מושבים, בעוד שבבית הנבחרים 646 חברים. באולם אין מקומות קבועים, וחברי הבית יושבים על פי ותק. חברים שהגיעו באיחור נאלצים לעמוד במהלך הדיונים בכניסה לאולם.
נהלים
בכל שנה נפתח מושב בית הנבחרים בטקס פתיחת הפרלמנט הנערך באולם בית הלורדים, בנוכחות המלך, הלורדים וחברי בית הנבחרים, ובו המלך נושא את "הנאום מן הכס" המוכתב לו על ידי הממשלה, והכולל את התוכנית החקיקתית של הממשלה לאותו מושב. הטקס מתחיל בכך שהאדון נושא המוט השחור (פקיד בית הלורדים) יוצא מאולם בית הלורדים לעבר אולם בית הנבחרים על מנת לקרוא לחבריו אל אולם בית הלורדים. בהגיעו אל אולם בית הנבחרים, נטרקות דלתות האולם בפניו, על מנת לסמל את זכותו של הבית התחתון לקיים דיונים מבלי הפרעה על ידי הלורדים או הכתר. האדון נושא המוט השחור נוקש במוט השחור שבידו על גבי הדלת שלוש פעמים, ורק לאחר מכן מותרת כניסתו אל אולם הבית התחתון. לאחר כניסתו, הוא מודיע לחברי הבית על כך שהמלך מבקש את נוכחותם, וחברי הבית התחתון הולכים לאולם בית הלורדים על מנת לשמוע את נאום המלך.
כל יום דיונים בבית הנבחרים מתחיל בהכנסת השרביט (ceremonial mace) המסמל את סמכותו של הכתר ושל בית הנבחרים. ראש משמר בית הנבחרים (Serjeant-at-Arms) נושא את השרביט לפני היושב ראש בהיכנסו לאולם בית הנבחרים, ומניח אותו על השולחן למול כיסא היושב ראש.
במהלך דיונים של בית הנבחרים, סדר הדוברים נקבע על ידי היושב ראש או סגנו, והם הנותנים רשות דיבור לחברי הבית. נהוג שרשות הדיבור ניתנת לסירוגין לחברי האופוזיציה ולחברי הקואליציה. כל חבר המקבל את רשות הדיבור פותח את דבריו במילים "אדוני היושב ראש", "גברתי היושבת ראש", "אדוני סגן היושב ראש" וכו' ( ,"Mr Speaker", "Madam Speaker", "Mr Deputy Speaker" וכו') בהתאם לזהות היושב בראש הישיבה. במהלך הדיון, כל הדוברים מדברים ישירות אל היושב ראש, והם אינם רשאים לפנות זה אל זה. כמו כן, על פי המנהג, חברי הבית אינם רשאים לפנות זה לזה בשמם, אלא עליהם לדבר זה אל זה בלשון גוף שלישי, ובשם מחוז בחירתם (לדוגמה: אין לפנות אל אדם בגוף שני: "אתה אמרת" או בגוף שלישי ישיר "האדון הנכבד בלייר אמר", אלא על פי מחוז הבחירה "האדון הנכבד ממחוז מידלסקס אמר").
ישיבות בית הנבחרים נערכות בימים שני עד חמישי, ולעיתים גם בימי שישי. רק בעיתות חירום מתכנס בית הנבחרים בימי שבת וראשון. מאז 1999 בית הנבחרים מתכנס לעיתים במקביל גם באולם הסמוך לאולם וסטמינסטר לדיונים בנושאים המועלים על ידי יושבי הספסלים האחוריים ושאינם מצריכים הצבעה.
ככלל, דיוני בית הנבחרים הבריטי פתוחים לקהל הרחב. בית הנבחרים יכול להחליט בהצבעה ברוב רגיל על ניהול הדיון בדלתים סגורות. מאז שנת 1950 נערכו שני דיונים בלבד בדלתיים סגורות. למרות שמאז שנות העשרים של המאה העשרים הועלו הצעות לשידור הדיונים ברדיו, הדבר היה אסור למעלה מחמישים שנה, וכך למשל בתקופת מלחמת העולם השנייה וינסטון צ'רצ'יל נאלץ לשאת מחדש כמה מהנאומים הגדולים שנשא בפני בית הנבחרים על מנת שיוקלטו וישודרו ב־BBC. רק ב־1978 החלו שידורי רדיו מבית הנבחרים. שידורי טלוויזיה החלו רק ב־1989. כיום שידורים ישירים ומוקלטים מהפרלמנט משודרים ברשתות רדיו וטלוויזיה שונות, וקיים אף ערוץ מיוחד המוקדש לשידורים מהפרלמנט - BBC פרלמנט.
במהלך ההיסטוריה הופרעו דיוני בית הנבחרים פעמים רבות בשל צעקות של הקהל. הקהל אף זרק חפצים לעבר הנבחרים (ובהם קמח, עלונים, זבל פרות, גז מדמיע). בשנת 1642 פרץ המלך צ'ארלס הראשון ועימו חיילים במטרה לעצור חמישה מחברי בית הנבחרים שהתנגדו לפעולות המלך. בעקבות אירוע זה החלה המסורת לפיה נאסר על המלך להיכנס לאולם בית הנבחרים (בניגוד לאולם בית הלורדים).
הצבעות
ההצבעה בבית הנבחרים היא הצבעה קולית. יו"ר הישיבה שואל את חברי בית הנבחרים האם הם תומכים בהצבעה או מתנגדים לה. התומכים קוראים "אכן" (באנגלית ארכאית: "Aye") והמתנגדים קוראים: "No". היושב ראש מכריז על תוצאות ההצבעה לפי מיטב שמיעתו. אם יש חברי פרלמנט החולקים על החלטתו נערכת הצבעה בשיטת חלוקה - חברי בית הנבחרים יוצאים מאולם בית הנבחרים ונכנסים לאחד משני מבואות - מבואת ה"אכן" (the "Aye" lobby), ומבואת ה"לא" (the "No" lobby) המצויות משני צידי אולם בית הנבחרים. במבואות אלה נרשמים שמות החברים על ידי מזכירי בית הנבחרים. כמו כן, ממונים עבור כל אחת מהמבואות שניים מחברי בית הנבחרים כ"מונים" (Tellers) אשר סופרים את מספר חברי הבית הנמצאים בה. בסיום ההצבעה, המונים מעבירים את התוצאות ליושב ראש המודיע אותן לחברי הבית. ליושב ראש בית הנבחרים קול מכריע במקרה של שוויון בהצבעה - דבר נדיר שקרה לאחרונה ב־1993. הקוורום הנדרש על מנת לקיים הצבעה הוא 40 חברי בית הנבחרים.
ועדות
בבית הנבחרים הבריטי יש הפרדה בין ועדות שעיסוקן פיקוח על הממשלה לבין ועדות הדנות בהצעות חוק. הוועדות מהסוג הראשון מכונות Select Committees. ועדות כאלה קיימות עבור משרדי הממשלה השונים, וגם עבור נושאים מסוימים. ועדות אלו עורכות שימועים ואוספת עדויות מאנשי המשרדים ומהציבור הרחב.
דיון בהצעות חוק נערך בדרך כלל בוועדות המוקמות במיוחד עבור כל חוק. ועדות אלה מכונות Public Bill Committees (עד 2006 הן כונו Standing Committees וצורת עבודתן הייתה שונה במקצת). חוק התקציב, וחוקים חשובים נוספים נידונים ב"ועדת הבית כולו" (Committee of the Whole House), אשר בה, כפי ששמה מציין, חברים כל חברי בית הנבחרים. בראש ועדה זו עומד סגן יושב ראש הבית והיא מתכנסת באולם בית הנבחרים.
קיימות מספר ועדות המשותפות לבית הנבחרים ולבית הלורדים, המכונות Joint Committees, ועדה כזו היא הוועדה המשותפת לזכויות האדם.
תהליך החקיקה
תהליך החקיקה של הצעת חוק ("bill") יכול באופן כללי להתחיל בכל אחד מבתי הפרלמנט. יוצאים דופן הם חוקים הנוגעים לתקציב או למיסוי, אשר תהליך חקיקתם חייב להתחיל בבית הנבחרים, וחוקים הנוגעים לעניינים משפטיים שבדרך כלל נידונים קודם דווקא בבית הלורדים.
בתחילת דרכה, הצעת חוק ממשלתית מוגשת לבית הנבחרים לקריאה ראשונה (First Reading)
. בניגוד למונח בעל השם הדומה בכנסת בישראל, הקריאה הראשונה היא רק הנחת החוק על שולחן הבית, ואינה כוללת הצבעה.
בשלב הקריאה השנייה החוק נידון באופן כללי בפני מליאת בית הנבחרים, ובסוף הדיון מתקיימת הצבעה האם להמשיך בהליך החקיקה או לדחות את החוק על הסף. אם החוק עבר את השלב הזה, יש לעיתים צורך באישור מיוחד של השלכות כספיות שיש לו (מקביל ל"קריאה ראשונה" בכנסת בישראל).
לאחר מכן החוק עובר לדיון בוועדה. במקרים רבים הוועדה הדנה בו היא ועדה אד הוק המוקמת לצורך הדיון בחוק ("Public Bill Committee"). לעיתים החוק נדון במליאה בשיבתה כוועדה ("ועדת הבית כולו" - "Committee of the Whole House"). חוקים הנידונים בשלב הוועדה במליאה הם בין השאר חלקים מחוק התקציב, וחוקים בעלי חשיבות קונסטיטוציונית. לעיתים רחוקות החוקים נידונים באחת מהוועדות הקבועות של הבית אשר החוק קשור לתחום בו היא מטפלת. בעת הדיון בוועדה החוק נידון סעיף סעיף, הסתייגויות לסעיפים מועלות, וסעיפים יכולים להתבטל או להתווסף. בסוף הדיון הוועדה שולחת את החוק המתוקן בחזרה למליאה.
השלב הבא נקרא Report Stage, ובו מליאת בית הנבחרים דנה בפירוט בתיקונים שהוועדה הכניסה לחוק, ומצביעה עליהם. חברי הבית יכולים להציע הסתייגויות, אולם רק לסעיפים בהם הוועדה ערכה שינויים. (שלב זה דומה ל"קריאה השנייה" בכנסת).
לבסוף הצעת החוק כפי שעברה בשלב הקודם מועלית להצבעה במליאה בקריאה שלישית כמקשה אחת.
לאחר שהצעת החוק מאושרת בבית הנבחרים היא נשלחת לבית הלורדים, שם היא עוברת תהליך דומה. אם בית הלורדים העביר את ההצעה ללא שינויים, תהליך החקיקה מסתיים, והצעת החוק מועברת למלך לחתימה, ולהפיכתה לחוק ("Act of Parliament").
אם בית הלורדים ערך שינויים בהצעת החוק, היא חוזרת לבית הנבחרים. אם בית הנבחרים מקבל את השינויים החוק נשלח לחתימה. אם הוא לא מקבל את השינויים, או מכניס בהם שינויים משלו, החוק הולך הלוך וחזור בין הבתים עד שמושגת הסכמה. אם הסכמה לא מושגת עד סוף המושב השנתי של הפרלמנט, הצעת החוק נופלת ויש להתחיל את חקיקתה מחדש במושב הבא.
הרוב המוחלט של הצעות החוק שמתקבלות הן הצעות חוק ממשלתיות. לדיון בהצעות חוק פרטיות של חברי פרלמנט (Private Members' Bills) מוקדשים רק מספר מועט של ימי דיונים (כ־13 חצאי ימי שישי בכל שנה), והצעות חוק לא יכולות לעבור ממושב שנתי של הפרלמנט למושב הבא, לכן קשה ביותר להעביר הצעות חוק פרטיות של חברי פרלמנט. בתחילת כל מושב שנתי נערכת הגרלה של 20 חברי פרלמנט אשר להצעות החוק שהם יעלו תוענק קדימות בתור, ורוב הצעות החוק הפרטיות שמתקבלות מקורן בזוכים בהגרלה זו. ההגרלה היא על הזכות להעלות הצעת חוק, ולא על הצעות חוק ספציפיות, ועל חברי הפרלמנט שזכו בהגרלה מופעלים לחצים רבים לאמץ הצעות חוק. מעבר לכך יש סיכוי כמעט רק להצעות חוק שאינן נתונות במחלוקת, או שזוכות לתמיכה ממשלתית. לעיתים הממשלה מעדיפה להעביר הצעות חוק שנויות במחלוקת (כגון חוק ההפלות ב־1967) לא כהצעת חוק ממשלתית, אלא כהצעת חוק של חבר פרלמנט, ואז היא מסייעת בהליכי החקיקה, ובהקצאת הזמן להם.
מניעת פיליבסטרים
תקנון בית הנבחרים אינו קובע הגבלת זמן על דיונים. בסוף המאה ה־19 ניצלו זאת חברי פרלמנט איריים על מנת לבצע פיליבסטר. אולם עד מהרה נקבעו דרכים למנוע קיום פיליבסטרים.
כיום נהוג שדיונים של חקיקה מוגבלים מראש בזמן, והגבלה זו מוסכמת על חברי בית הנבחרים, דבר המונע "הצעות גיליוטינה".
היחס בין בית הנבחרים לממשלה
הממשלה הבריטית חייבת לזכות בתמיכת בית הנבחרים על מנת לכהן. אולם נושא זה אינו מוסדר בחוק, אלא מבוסס רק על מוסכמות חוקתיות.
כיום נהוג גם שמרבית חברי הממשלה הם חברי הבית התחתון ולא חברי בית הלורדים. מאז 1982 רק בתפקיד הלורד צ'נסלור מכהן חבר בית הלורדים. ראש הממשלה בוחר את חברי הממשלה, ויכול לפטרם בכל עת, אף שבאופן רשמי המינוי והפיטורין נעשים על ידי בית המלוכה בהמלצת ראש הממשלה.
כאשר בית הנבחרים רוצה להדיח את ראש הממשלה, עליו לתמוך בהצבעת אי אמון שהאופוזיציה מעלה או להתנגד להצבעת אמון של הממשלה. גם נושא זה אינו מוסדר בחוק, אלא מבוסס על מוסכמות ותקדימים. הצבעות אלה יכולות להיות מנוסחות באופן ישיר: "לבית נבחרים זה אין אמון בממשלת הוד מלכותה" ("That this House has no confidence in Her Majesty's Government"), או ניתן לקבוע כי הצבעה אחרת (לדוגמה, הצבעת תמיכה בתקציב) היא הצבעת אמון או אי אמון. כאשר הממשלה מאבדת את אמון הבית התחתון, ראש הממשלה חייב להתפטר מתפקידו, או לפנות אל בית המלוכה ולבקש את פיזור הפרלמנט (שלאחריו ייערכו בחירות כלליות). במהלך המאה ה-20 היו רק שלושה מקרים בהם נפלה הממשלה בהצבעות כאלה: פעמיים ב־1924 ופעם אחת בשנת 1979.
כלי ביקורת מרכזי של בית הנבחרים על הממשלה הן השאילתות שחברי הפרלמנט יכולים להגיש לחברי הממשלה, בכתב או בעל פה. את מרב תשומת הלב הציבורית מרכז הדיון השבועי בו ראש הממשלה בעצמו עונה בעל פה לשאלות חברי הפרלמנט ("השאלות לראש הממשלה").
H2O: הרפתקאות בנות הים
H2O: הרפתקאות בנות הים (באנגלית: H2O: Mermaid Adventures) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אוסטרלית, שמבוססת על סדרת הלייב אקשן "H2O". הסדרה כוללת 2 עונות ו-26 פרקים באורך 26 דקות, אשר הופצו ברחבי העולם בנטפליקס.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתמקדת בשלוש נערות: ריקי, אמה וקליאו. בתחילת הסדרה שלושתן מתוארות כנערות רגילות לחלוטין. הסירה שלהן נתקעת באמצע הים, והן חותרות לאי מייקו המסתורי. הן מחפשות דרך לצאת מהאי, ויוצאות דרך בריכה קטנה. הן מחולצות על ידי משמר החופים, ומגלות שכתוצאה ממגע קסם של האי, הן הופכות לבתולות ים בכל פעם שהן באות במגע עם מים. הבנות מגלות בסמוך שכל אחת מהן קיבלה כוח על טבעי שקשור למים. הן מחליטות לשמור על כל העניין בסודיות מוחלטת. בכל פרק בסדרה נוצרת בעיה שמאיימת על הבנות ועל שמירת סודן, אך תמיד הבנות מוצאות דרך לפתור את הבעיה ומצליחות להמשיך ולשמור על סודיות היותן בתולות ים.
מונרך איירליינס
מונרך איירליינס (באנגלית: Monarch Airlines) או מונרך, הייתה חברת תעופה זולה בריטית שביצעה טיסות סדירות אל למעלה מ-100 יעדי נופש באירופה, הים התיכון, צפון אפריקה, והמזרח התיכון, לרבות ישראל.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה לונדון לוטון ובסיסי משנה בנמל התעופה מנצ'סטר, נמל התעופה לונדון גטוויק ובנמל התעופה בברמינגהאם.
מונרך איירליינס נחשבה כחברת הלואו קוסט הדייקנית ביותר לשנת 2016. בתחילת אוקטובר 2017 הודיעה החברה כי הפסיקה את פעילותה וכי כל טיסותיה בוטלו, בעקבות הודעה על פתיחת הליך כינוס נכסים.
תולדות החברה
חברת מונרך איירליינס החלה לפעול ב-5 באפריל 1968 כשהיא מפעילה טיסות צ'רטר מנמל התעופה לונדון לוטון למדריד. בשנת 1969 הטיסה החברה כ-250,000 נוסעים תוך 12 חודשים בלבד.
בשנת 1971 רכשה החברה שלושה מטוסים מדגם בואינג 720 מחברת התעופה האמריקאית נורסת' וואסט, ושילמה מיליון דולר לכל מטוס. בשנת 1972 הטיסה החברה כ-500,000 נוסעים.
לאורך השנים רכשה החברה מטוסים מתקדמים יותר כמו הבואינג 737 ובואינג 757.
באוגוסט 2015, לאחר הפסקה של עשור, הודיעה חברת התעופה על כניסתה לשוק הישראלי והתחלה של פעילות סדירה לאחר שבעבר הפעילה טיסות שכר מישראל. החברה הפעילה 3 טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה לונדון לוטון ועוד טיסה שבועית מאילת-עובדה ללונדון לוטון. משרד התיירות הישראלי אשר היה במגעים לחידוש הקו, ליווה את החברה בבחינת פתיחת הקווים לישראל ואף אישר לחברה מענק בסך £45 עבור כל תייר שינחת באילת, כדי לעודד את התיירות מאירופה לאילת. כמו כן סייע משרד התיירות בשיווק הקו לישראל. המענק היה בין הגבוהים שניתנו עד אז על ידי משרד התיירות לחברת תעופה לואו קוסט.
ב-22 בדצמבר 2015 הודיעה החברה על הרחבת הפעילות בישראל: קו חדש מנתב"ג למנצ'סטר שהופעל החל מאפריל 2016 במטוס A320 של החברה במתכונת של 3 טיסות שבועיות.
ב-2 באוקטובר 2017 הודיעה החברה על פשיטת רגל וכל טיסות החברה בוטלו באופן מיידי ופתאומי. קריסת החברה נבעה ממכלול של נסיבות, בהן התחרות העזה בין חברות התעופה הזולות באירופה, היחלשות המטבע הבריטי, אירועי טרור במצרים ובתוניסיה, שהיו שניים מהיעדים המרכזיים של החברה, וכן אי היציבות הפוליטית בטורקיה.
צי המטוסים
(נכון למאי 2017)
ואסילי פטרוב
ואסילי איוואנוביץ' פטרוב (ברוסית:  Василий Иванович Петров; 15 בינואר 1917 – 1 בפברואר 2014) היה מרשל ברית המועצות, כיהן כמפקד כוחות היבשה של הצבא הסובייטי ב-1980–1985 וכסגן שר ההגנה ב-1985–1986.
ביוגרפיה
וטסילי פטרוב נולד בכפר צ'רנולסקויה, בדרום מערב רוסיה (כיום נמצא הכפר בתחומי חבל סטברופול) למשפחת איכרים. סיים בית ספר תיכון ב-1935. למד במכללה למורים מ-1937 עד 1939. בספטמבר 1939 התגייס לצבא האדום. שובץ בחיל רגלים, סיים קורס מש"קים ונשלח לשרת כמדריך בבסיס אימונים. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות נטל חלק בקרב להגנת אודסה ובקרב על סבסטופול. בשנת 1942 נשלח לקורס קצינים מזורז שבסופו קיבל דרגת סגן משנה. לחם בחזית הקווקז, שם עלה מהר בסולם התפקידים-מפקד פלוגה, קצין מבצעים במטה חטיבת חיל רגלים, קצין מבצעים במטה דיוויזיית חיל רגלים. במרץ 1943 הועבר לשרת בחזית האוקראינית הראשונה, כסגן ראש מטה של דיוויזיה מס' 38. פטרוב נטל חלק ב: קרב דנייפר, מבצע דנייפר-קרפטי, מבצע יאשי-קישינב ובקרב על בודפשט. את המלחמה סיים באוסטריה, בדרגת מאיור.
בתום המלחמה למד פטרוב באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה. ב-1948, בתום הלימודים נשלח לשרת במזרח הרחוק הסובייטי (שם הוא ישרת כ30 שנה). בשנת 1952 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט חרמ"ש. ב-1957 - 1959 היה ראש מטה של דיוויזיית חיל רגלים. ב-1959 - 1961 פיקד על דיוויזיית חרמ"ש. במאי 1961 הועל לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה של הארמייה החמישית. מ-1964 עד 1966 פיקד על הארמייה החמישית. ב-1965 הועלה לדרגת גנרל ליטננט. ב-1966 - 1972 מילא תפקיד של ראש המטה של כוחות הצבא במזרח הרחוק הסובייטי. ב-1970 הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק. ב-1972 מונה לפקד על כל כוחות הצבא במזרח הרחוק של ברית המועצות, בעקבות המינוי הועלה לדרגת גנרל ארמייה
יחסי ארצות הברית–לאוס
יחסי ארצות הברית–לאוס הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית ללאוס.
ואסילי פטרוב
ביוגרפיה
ב-1976 הועבר פטרוב למוסקבה, שם מונה לסגנו של מפקד זרוע היבשה בכוחות המזוינים של ברית המועצות. בקיץ 1977 נשלח פטרוב לאתיופיה בראש של כ-1500 יועצים צבאיים. הוא סייע לפיקוד הצבאי האתיופי לתכנן מבצעים התקפיים במהלך מלחמת אוגדן. בדצמבר 1978 שב לברית המועצות. הוא חזר לפקד על כוחות הצבא במזרח הרחוק במשך כשנה.
בתחילת 1980 שם למוסקבה והתמנה למפקד זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. בשנת 1982 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות. בשנת 1983 הוא קודם לדרגת מרשל ברית המועצות. בשנת 1985 התמנה לסגן ראשון של שר ההגנה הסובייטי. בקיץ 1986 עזב פטרוב את תפקידו ועבר ליחידת המפקחים של המטה הכללי (יחידה, בה היו מציבים גנרלים בכירים ומרשלים שלמעשה פרשו מן השירות. לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991, תפקד פטרוב כיועץ במטה הכללי של צבא רוסיה.
יחסי ארצות הברית–לאוס
יחסים כלכליים
יצוא ארצות הברית ללאוס כולל: מתכת, מטוסים, כלי רכב ומוצרים חקלאיים. יבוא ארצות הברית מלאוס כולל: ביגוד, כימיקלים אורגניים, מוצרים חקלאיים ומתכות יקרות. בפברואר 2016 חתמו שתי המדינות על הסכם מסגרת בנושא סחר והשקעות.
ואסילי פטרוב
ביוגרפיה
ואסילי פטרוב מת ב-1 בפברואר 2014. הוא נטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה (רוסיה) בעיר מיטישצ'י.
במהלך שירותו הצבאי הוענקו לו עיטורים שונים של ברית המועצות ושל מדינות ברית ורשה. כמו כן הוא קיבל עיטורים של מונגוליה וצפון קוריאה. את העיטור האחרון הוא קיבל בשנת 2012 לכבוד יום הולדתו ה-95.
אלברט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קלאב סנדוויץ'
קלאב סנדוויץ' (באנגלית: club sandwich) מכונה גם קלאבהאוס סנדוויץ' (clubhouse sandwich) או דאבל-דקר (double-decker) הוא סנדוויץ' עם שתי שכבות של מילוי הנתונות בין שלוש חתיכות של קלי. לפעמים חותכים אותו לריבועים ומצמידים אותם ביחד בעזרת קיסמים.
תאוריה פופולרית אחת היא שקלאב סנדוויץ' הומצא במועדון הימורים יוקרתי בסרטוגה ספרינגס, במדינת ניו יורק.
הסנדוויץ' הופיע בתפריטי מסעדות כבר משנת 1899.
אלברכט
אלברכט הוא שם משפחה ושם פרטי לגברים ממקור גרמני (Albrecht).
פודקאסט
פורמט מקובל של פודקאסטים הוא מגיש אחד או יותר העוסק בנושא מסוים אחד או יותר. תוכן הפודקאסט יכול להיות מתוסרט בקפידה, או מאולתר לחלוטין. חלק מהתוכניות בנויות בפורמט של מראיינים קבועים ומרואיינים אורחים מתחלפים.
ישנן אפליקציות מובייל ושירותים שונים המאפשרים האזנה לפודקאסטים וכן הרשמה המעדכנת את המאזינים על העלאתם של פרקים חדשים.
נכון לספטמבר 2021, נפתחו למעלה מ־2.5 מיליון פודקאסטים משדרים בעולם, הכוללים יחד למעלה מ־110 מיליון פרקים עם למעלה מ-50 מיליון האזנות.
השם
המילה "פודקאסט" מורכבת משתי מילים: ה-Pod נגזר מנגן המדיה של Apple - האייפוד – iPod. חברת אפל ויתרה על השימוש במילה הגנרית (ללא האות i). ה-Cast הוא קיצור של המילה Broadcast (שיטות הפצה בתקשורת נתונים). הרעיון הוא חיבור השידור אל ה-iPod.
בשנת 2005, נבחרה המילה "פודקאסט" ל"מילת השנה" על ידי המילון האנגלי של אוקספורד.
בדצמבר 2017 הודיע תאגיד השידור הישראלי, בליווי המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית, שהוא מחפש תרגום עברי למילה פודקאסט ופנה לציבור להגיש הצעות. מעל 1,200 אנשים נענו לפנייה ושלחו הצעות, ובסופו של דבר נבחרה המילה הֶסְכֵּת (שנבחרה בשל הדמיון למילה הוותיקה תסכית, שפירושה תוכנית רדיו שבה מוגש סיפור או מחזה).
היסטוריה
את הפודקאסט הראשון הקליט כריסטופר ליידן (Lyden), עיתונאי אמריקני שבשנת 2003 עזב את תחנת הרדיו בה שידר עקב סכסוך עם מנהליה. ליידן ביקש לשדר את תוכניתו באינטרנט, ובעזרתו של דייב ויינר הקים פודקאסט ראשון מסוגו.
השמעתם של שירים ידועים בפודקאסטים מהווה הפרה של זכויות יוצרים. כאלטרנטיבה, הוקמה ה־Podsafe Music Network, המרכזת שירים אשר השמעתם בפודקאסטים מותרת, בחינם או תמורת תשלום נמוך מצד הפודקאסטר. ברשת זו ניתן למצוא מגוון עשיר מאוד של שירים מכל הסגנונות.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החלו אלפי אנשים פרטיים לשדר פודקאסטים בתדירויות שונות ובנושאים רבים. במקרים רבים, אנשים אלו הם מומחים בתחומם - החולקים את הידע והאג'נדה האישית שלהם עם מאזיניהם. תוכניות רבות עשויות ברמה מקצועית לחלוטין, המתחרה ברמה של תוכניות רדיו ידועות. יש אף תחנות רדיו ידועות המפיצות תוכניות נבחרות בתור פודקאסטים. ניתן למצוא תוכניות העוסקות במוזיקה, טכנולוגיה, דת, מדע, ספורט, עסקים, איכות הסביבה, חדשות, חינוך, בריאות, ועוד. הפצת וידאו בפודקאסטים צוברת תאוצה הולכת וגוברת, עם חדירתם לשוק של מכשירים ניידים המסוגלים להציג תכנים אלו. לפי מחקרים שפורסמו בארצות הברית ב-2019 מעל 50% מהאוכלוסייה בארצות הברית שמעו לפחות פעם אחת פודקאסט, והחשיפה לפודקאסטים היא במגמת עלייה.
עם חדירתם של פודקאסטים למיינסטרים, החלו להשפיע על התרבות והשיח, ולמשל, סוגת הפודקאסטים שסוקרת פשעים אמיתיים גרמו לא פעם לפתיחה מחדש של תיקים, ואף להקפאה של תיק פעיל בעקבות מעורבות היתר של הציבור במשפט.
בהדרגה פותחו מגוון אפליקציות מובייל המיועדות להאזנה נוחה לפודקאסטים.
טכנולוגיה ושימושים
ניתן לראות בפודקאסט כסוג של רדיו אינטרנטי אשר מנותק ממגבלות המקום והזמן (Radio-On-Demand). מבחינת תוכן, אין הבדלים מהותיים בין פודקאסטים ובין סוגי רדיו מסורתיים (כגון רדיו FM): עיקר החדשנות בפודקאסטים הוא באופן הפצתם.
יוצרים
יוצר הפודקאסט מקליט את התוכנית ועורך אותה. התוצר הסופי של העריכה הוא קובץ קול (כגון MP3 ועוד פורמטים רבים) המכיל תגיות (MP3 Tags) ובהן מידע כמו שם הפודקאסט, שם הפרק הספציפי, תמונה ועוד. היוצר מעלה את קובץ הקול לשירות אחסון קבצים ברשת (כמו anchor ו podbean). לאחר מכן מעדכן היוצר את ערוץ ה-RSS של התוכנית בדבר זמינותו של פרק חדש (רוב שירותי אחסון הקבצים מציעים גם ערוץ RSS מובנה).
מאזינים
כדי לקבל עדכון על זמינותו של פרק חדש, על המאזין להיות מנוי על ערוץ ה-RSS של התוכנית לה הוא מבקש להאזין. ניתן להירשם לערוצי RSS במגוון דרכים, כתלות במכשיר דרכו מעוניין המאזין להאזין לפודקאסט. תוכנות המאפשרות להירשם לפודקאסטים ולהאזין להם מכונות Podcast Catchers. עם עדכון ערוץ ה-RSS בדבר זמינותו של פרק חדש, יכול המאזין להקשיב לו מיידית - או להוריד את הקובץ ולהאזין לו במועד מאוחר יותר. במרבית המקרים מכיל ערוץ ה-RSS גם את רשימת פרקי העבר של הפודקאסט, כך שניתן להאזין גם לפרקים שיצאו לאור בעבר.
בדומה לתכני טלוויזיה לפי דרישה (Video-On-Demand) גם הפודקאסטים מאפשרים למאזין לבנות לעצמו את לוח השידורים המתאים לו מבחינת טעם אישי ותחומי עניין, ולהתנתק מלוח השידורים המוכתב באמצעי התקשורת המסורתיים (שהם "ליניאריים" - דהיינו, תוכנית רודפת תוכנית). יש האומרים כי פודקאסטים מסייעים ל"דמוקרטיזציה" של הפצת תוכניות רדיו וטלוויזיה, כשם שבלוגים מסייעים ל"דמוקרטיזציה" של הפצת המילה הכתובה.
בסוף שנות ה-2010 ביססה ספוטיפיי את מעמדה כאחת מהפלטפורמות הבולטות להאזנה לפודקאסטים במדינות שונות, ובהן ארצות הברית וישראל. על פי סקרים בארצות הברית ובאירופה, שיעור ההאזנה לפודקאסטים באמצעות ספוטיפיי משתווה או אפילו עוקף את זה של אפל, שקודם לכן הייתה הפלטפורמה הדומיננטית להאזנה לפודקאסטים. ספוטיפיי גם נכנסה לתחום כיוצרת תכנים, באמצעות רכישת חברות הפקה כמו Gimlet והסכמי בלעדיות עם פודקאסטים כגון The Joe Rogan Experience.
נכון לסוף שנת 2020 בארצות הברית שיעורי ההאזנה לפודקאסטים מתחלקים בין הפלטפורמות לפי היחס הבא: 25% מאזינים בספוטיפיי, 20% מאזינים באפל, 16% מאזינים בגוגל, 15% מאזינים בפנדורה (שאינה זמינה בישראל) ושאר 24% מאזינים בפלטפורמות אחרות.
וידאוקאסטים
ניתן להפיץ גם תוכני וידאו באותה שיטת הפצה כמו פודקאסט קולי. תוכן וידאו המופץ כקובץ (למשל, MP4) באמצעות ערוץ RSS מכונה "וידאוקאסט". על אף שבשנים הראשונות לאחר המצאת הפודקאסטים היו הווידאוקאסטים נפוצים למדי - זמינותן של פלטפורמות וידאו חינמיות כגון YouTube הפכה את הווידאוקאסטים לנדירים יותר ויותר, והם מהווים אחוז זניח יחסית מכלל התכנים המופצים כפודקאסט.
אתגרי מדידה
ב-2016 נעשה צעד ראשון לקראת תקן מדידה שכזה, כשה- האמריקני פרסם תקן למדידה וספירת האזנות. התקן אומץ על ידי מספר גופי תוכן מובילים בארצות הברית.
בישראל
הפודקאסט הראשון בישראל היה "ברכה גולשת", אותו הגישה בשנת 2004 העיתונאית והמוזיקאית עדי עליה. חלוצי פודקאסט נוספים היו האחים זיו וניר קיטרו עם תוכניתם "מופע השוליים של קיטרו" (2005), רן יניב הרשטיין עם "גיקים", רן לוי ואיתמר וייסברג עם "המשחקייה" (2006) ורן לוי עם "עושים היסטוריה" (2007).
החדירה של פודקאסטים לישראל הייתה איטית, אך החל משנת 2017 צבר התחום הכרה ופופולריות הולכים וגוברים, בזכות כניסתם לתחום של גופי שידור גדולים כגון אתר וואלה, רדיו תל אביב, עיתון גלובס, תאגיד כאן והטלוויזיה החינוכית, לצד פודקאסטים עצמאיים כמו על כתפי גמדים, קטעים בהיסטוריה, או רשת הפודקאסטים של "עושים היסטוריה" - הכוללת בתוכה פודקאסטים בנושאים שונים ביניהם פוליטיקה, תנ"ך, ספורט וטכנולוגיה.
על פי הערכות, נכון לאמצע 2021 קיימים למעלה מ-800 פודקאסטים בעברית (ומתוכם למעלה מ-400 הוציאו פרקים חדשים לאורך 2021).
רשתות פודקאסטים בולטות:
קלאוס ברבי
שירות צבאי
ברבי נולד בבאד גודסברג שליד בון, במערבה של גרמניה. בשנת 1934 סיים את לימודיו באוניברסיטה, והתגייס לאס אס. בשנת 1937 נרשם כחבר במפלגה הנאצית של אדולף היטלר.
בשנת 1941 הוצב ב"משרד לענייני יהודים" ונשלח לאמסטרדם בירת הולנד. באמסטרדם השתתף גם ב"פרשת Koco", בה הותקף סלון הגלידה של ארנסט כאהן. במאי 1942 מונה למפקד הגסטפו בעיר הצרפתית ליון (בדרגת סרן), ופיקד על מבצעי מעצר, עינוי, גירוש ורצח של אלפי יהודים ולוחמי רזיסטאנס. בין יתר פעולותיו היה אחראי על גירוש ילדי איזיו למחנה הריכוז דראנסי ומשם לאושוויץ.
משנת 1945 עבד בגרמניה עבור ארגוני הביון של בריטניה וארצות הברית.
הבריחה
בשנת 1955 ברח עם משפחתו לבוליביה, וגר בעיר הבירה לה פאס בשם המשפחה הבדוי "אלטמן". הוא משך תשומת לב רבה, משום שעבד כסוחר סמים מצליח ואף השתתף בניסיון הפיכה להפלת ממשלת בוליביה.
בשנת 1971 זוהה ברבי על ידי ציידי נאצים, ורק כעבור עשור, ב-19 בינואר 1983, נעצר וגורש לצרפת.
המשפט
משפטו החל ב-11 במאי 1987 בבית המשפט העליון של צרפת בעיר ליון (משפט מושבעים). בשל הערך ההיסטורי של המשפט, ניתן אישור לצלם אותו. סנגורו של ברבי, ז'אק ורז'ס (בעברו לוחם במחתרת הצרפתית), ניסה לטעון שפעולותיו היו זהות לפעולות שביצעו ממשלות אחרות במושבות שלהן (לרבות צרפת), ולכן מדובר ב"תביעה לא הוגנת". אך המושבעים התרשמו יותר מהראיות שהציג התובע הראשי פייר טרוש, והרשיעו את ברבי בביצוע פשעים נגד האנושות.
בשנת 2020 יצא הסרט 'התנגדות' ressistance על אמן הפנטומימה מרסל מרסו, ובה מוצגת דמותו מטילת האימה של קלאוס ברבי.
ליגת העל בכדוריד
ליגת העל בכדוריד (נקראת גם "ליגת ווינר בכדוריד") היא הליגה הבכירה בענף הכדוריד הישראלי והיא מנוהלת על ידי איגוד הכדוריד בישראל, הליגה הוקמה בשנת 1954 וקבוצת מכבי רחובות הייתה הראשונה שזכתה בתואר האליפות. הפועל ראשון לציון היא בעלת מירב הזכיות באליפות עם 18 אליפויות. משחקי הליגה משודרים בערוץ הספורט.
היסטוריה
משחקי הליגה החלו בשנת 1954 במתכונת של כדוריד 11. בשנת 1959 המשחקים הפכו מעורבים, חלקם שוחקו במתכונת של כדוריד 11 במגרשי כדורגל וחלקם שוחקו במתכונת חדשה שהייתה נהוגה באירופה, כדוריד 7. אלופות הליגה הראשונות היו מכבי רחובות, הפועל רחובות, מכבי ראשון לציון ומכבי רמת גן. משנת 1964 הכדוריד בישראל שוחק במתכונת של 7 שחקנים. עד אמצע שנות השמונים, הכדוריד בארץ התרכז במקומות כמו פתח תקווה, רמת גן ורחובות, שמשלוש הערים האלו שיחקו 7 קבוצות. החל משנות השמונים, ההגמוניה נדדה לראשון לציון עת מכבי המקומית זוכה ב-3 אליפויות רצופות בין השנים 1984–1987. החל משנת 1984 ועד שנת 2013, מלבד שנת 2002 שבה זכתה אס"א ת"א לראשונה באליפות, מכבי והפועל ראשון לציון שלטו ביד רמה בכדוריד הישראלי. קבוצות כמו הפועל רחובות ירדו מנכסיהם בעקבות בעיות תקציביות. שלוש הערים ששלטו בכדוריד הישראלי, רמת גן, פתח תקווה ורחובות החלו מגמה של התדרדרות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התאחדו הפועל ומכבי רחובות, צעד דומה התבצע בפתח תקווה ששבה לליגת העל עם הקבוצה המאוחדת. מכבי רמת גן וארזים ר"ג התאחדו גם הן. הקבוצות המאוחדות לא נחלו הצלחה רבה. עירוני רחובות בעונתה הראשונה שלאחר האיחוד הגיעה לגמר גביע המדינה בשנת 2000, בראשות המאמן שלמה הופמן והצעירים האחים שור, אך נכנעה בגמר למכבי רעננה של ארז גורלנד. רק בשנת 2011 הצליחה הקבוצה המאוחדת של רחובות לשוב לליגת העל והיא הקבוצה היחידה שיציבה לאחר האיחוד. קבוצות שבהן לא הצליח האיחוד כמו עירוני פתח תקווה שנשרה מליגת העל ואז פוצלה מחדש. ארזים ר"ג שירדה שתי ליגות בשנה אחת. בשנת 2014 שבה לליגת העל הפועל רמת גן, כמו כן סממנים ראשונים לפיצול הקבוצה המאוחדת ברחובות על ידי שחקני עבר כמו אלוני גמליאל, איתן מדמוני ויהודה סנדלר.
לאורך כל שנות ה-90 של המאה ה-20 שלטה בכדוריד הישראלי הפועל ראשון לציון. הפועל ראשון לציון נהנתה מפירוקן של יוגוסלביה וברית המועצות כשמנהלי הקבוצה, דאז איציק פרנקל ועמי שדה סוחפים אחריהם מתאזרחים להפועל ראשון לציון. שחקנים שהיו שם דבר בכדוריד האירופאי כמו איגור ביאליק, ליאוניד ברנשטיין ולוניה דורשנקו הגיעו לישראל. הפועל ראשון לציון נהנתה מאוד משירותי המתאזרחים, יבגני אוליינק, ואדים וליישו ויבגניה ספצ'וק.
בשנת 2002 איבדה הפועל ראשון לציון את האליפות לאס"א תל אביב של ישראל ברנר. בשנתיים שלאחר מכן גברה הפועל על אס"א אך ההגמוניה והשליטה המוחלטת בענף הגיעה לסיומה עת מכבי ראשון לציון בראשות המאמן גלעד מאור הלכה והתחזקה. מכבי ראשון לציון זכתה בתארה הראשון בעידן החדש בשנת 2003, כשגברה בגמר על אס"א תל אביב, מה שסימן לבאות, עשור של משחקים מכריעים בין הראשוניות על האליפות.
בשנת 2019 זכתה קבוצת הפועל אשדוד באליפות ראשונה בתולדותיה ובפעם הראשונה הוכתרה אלופה מאזור הדרום.
עונת 2019/2020 הופסקה באמצע חודש מרץ בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל. ב-1 ביוני 2020 אישר איגוד הכדוריד את סיום העונה. מכבי ראשון לציון, שהייתה במקום הראשון ועם אחוזי צבירת הנקודות הגבוהה ביותר, הוכתרה כאלופה.
שחקנים בולטים
אחד משחקניה הבולטים של הליגה הוא עידן מימון, שסחף את הפועל ראשון לציון אחריו לתארים רבים. מימון שיחק בגרמניה וסייע לנבחרת ישראל בעלייה לאליפות אירופה 2002. בשנת 2013 שבר מימון את שיאו של עקיבא לפלר בשיא הכיבושים לשחקן יחיד. עוד שחקנים ישראלים בולטים בכדוריד הישראלי לאורך השנים: שי יפה, גל אברהם, דובי ישועה, יואב נאמן, אמיר שור, אייל שור, אמיר לנגליב, איתן מדמוני, אלון גמליאל, הראל מוריץ, יוסי ישועה, שחר הבר, יעקב סנדלר הישראלי, יעקב סנדלר הרוסי, תום מטלון, עופר לוזון, שימי ז'אן, איציק חליפי, מישה לוין, דודי בלסר, אודי סלע, חן פומרנץ, בני גוז, עקיבא לפלר, בני נאמן, אריאל רוזנטל, אמיר פופקו, דורון דיין, דני טורקניץ, שלמה הופמן, אבישי סמולר, אולג בוטקנו ועוד.
ניהול
הליגה נחשבה עד שנת 2011 לחצי מקצוענית. בשנת 2012 הכדוריד הפך לענף מועדף מה שזיכה את איגוד הכדוריד בתקצוב גדול יותר. קבוצות רבות תקציב כמו מכבי תל אביב החתימו שחקנים על חוזים מקצוענים, לראשונה בתולדות הכדוריד הישראלי. עם זאת, עדיין כמעט כל השחקנים בליגה מחזיקים בעבודה נוספת.
משחקי ליגת העל מנוהלים על ידי שופטים מטעם איגוד השופטים. השופטים המצליחים לאורך השנים: שלמה כהן, יורם פרץ, אבנר זינגר ודוד בוקר. הזוג כהן ופרץ הם המצליחים ביותר במישור הבינלאומי, עם למעלה מ-300 משחקים בינלאומיים בארבע יבשות, שבעה גמרים אירופאיים, אליפויות אירופה ועולם. כל עונה הצמד מנהל משחקים בליגת האלופות באירופה, כאשר בשנת 2014 שפט בפיינל פור האירופאי. הצמד המצליח נחשב לאחד מזוגות השופטים הבכירים בעולם ומדורגים ב-10 הראשונים באירופה ובין 20 המובילים בעולם.
המשחק המרכזי בליגת הכדוריד משודר בערוץ הספורט. שאר המשחקים מועלים לאינטרנט וניתנים לצפייה. מדי חודש משודר מגזין כדוריד יד 5 בערוץ הספורט.
קבוצות
בליגת העל בכדוריד משחקות 12 קבוצות, נכון לעונת :
חסויות
בעבר נקראה הליגה "ליגת בנק יהב" בעקבות הסכם חסות עם הבנק אך בשנת 2010 נחתם הסכם חסות עם המועצה להסדר ההימורים בספורט ושמה של הליגה שונה ל"ליגת ביג ווינר", שנה לאחר מכן שונה שמה של הליגה שוב ל"ליגת ווינר בכדוריד".
פיטר אדוארד קוסטלו
פיטר אדוארד קוסטלו (באנגלית: Peter Edward Costello; 27 ביוני 1854 – 23 באוקטובר 1935) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת פנסילבניה.
ביוגרפיה
הפוליטיקאי ואיש העסקים רודולף בלנקבורג, שלימים היה ראש עיריית פילדלפיה, כתב על קוסטלו שהוא פוטר מהמועצה של פילדלפיה משום שהיה בעל אינטרסים משותפים יחד עם ארגוני פשע.
ב-1915, נבחר קוסטלו לקונגרס ה-64, ולאחר מכן גם לקונגרס ה-65 וה-66 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
קוסטלו נפטר ב-23 באוקטובר 1935 בפילדלפיה.
יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים
"יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים" או "יהודים מתפללים" הוא ציור מאת הצייר היהודי-פולני מאוריצי גוטליב. הציור התפרסם בעיתונות בפולין ובגרמניה, ובמאה ה-20 הפך לאחד מן הייצוגים הבולטים של האמנות היהודית. גוטליב, שנפטר בדמי ימיו בגיל 23, צייר יצירה זו בשנת חייו האחרונה.
נושא הציור
הציור מתאר קבוצת מתפללים יהודים בעת תפילה בבית הכנסת. לכאורה, המתואר בציור מתאים למתרחש בבית כנסת בכל שבת וחג. הזיהוי שלו עם יום הכיפורים טמון בראש ובראשונה בציור עצמו באמצעות כתובת זעירה - "מחזור של יום כפור" - הרשומה בספר שהיהודי סמוך למרכז התמונה רכון עליו (הכתובת מופיעה בתחתית הדף הפתוח ולא בכריכה המוסתרת).
עד מותו של גוטליב בשנת 1879, נודע הציור בעיתונות הפולנית בשמות שונים כגון "Żydzi modłący się" ("יהודים בבית הכנסת") או "W dzień Sabbatu" ("ביום השבת"). בעיתונות היהודית בפולין נקשר הציור עם יום הכיפורים בתקופה שלאחר מותו של גוטליב. באחד ההספדים שנכתבו לזכרו מצוין כי הציור מתאר את תפילת יום הכיפורים, "קודם במקצת לתפילת נעילה" (בסוף תפילת נעילה תוקעים בשופר, ואכן בציור מופיע שופר - על השולחן הנמוך, בצד שמאל למטה). בכתב העת "כנסת ישראל" כונה הציור "גוי קדוש ביום קדוש". מרטין בובר, בהרצאה שנשא בנושא האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי בשנת 1901, התייחס אל היצירה בשם "Betende Juden" ("יהודים מתפללים"), שם אשר היה ידוע בעיתונות הגרמנית של אותה עת.
רקע היסטורי
בראיון שנתן לסופר נתן סאמועלי (Nathan Samuely) בשנת 1878, תיאר גוטליב את המניע לציורו "יהודים מתפללים" כהתעוררות דתית-לאומית:
על אף הצהרתו המאוחרת של גוטליב, לא היה זה ציורו הראשון והוא אף הוסיף ליצור גם ציורים בנושאים לא יהודיים ואף ציורים בעלי קונטקסט נוצרי. יחד עם זאת היווה הציור בעיניו עדות על לאומיותו היהודית. עדות לכך ניתן למצוא בביקורו בפגישה של תנועת "שומר ישראל" בגליציה, תנועה אשר דגלה בשילוב היהדות בחברה, אליה הביא רפרודוקציה מצולמת של יצירתו. החל משנות השישים של המאה ה-20, הפך הציור לסממן ללאומיות היהודית. דמותו המצוירת של גוטליב, הנמצא ביחס דיאלקטי עם התיאור הליטורגי היהודי שבציור, נתפשה כשלב בתהליך של שלילת הגלות היהודית.