cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת החזרה לאפריקה
סיירה לאון
המושבה בסיירה לאון הוקמה על ידי הבריטים כמקום שבו העבדות והאפליה הגזעית לא הוכרו בחוק. ב-1787 ייסדה אגודה פילנתרופית בריטית את המושבה "פריטאון" ("עיר חופשית"), כמקום יישוב לעבדים משוחררים מבריטניה וארצות הברית, וכן לעבדים נמלטים. כל מתיישב פוטנציאלי היה מחויב לחתום על חוזה שכלל סעיף שבו מתחייב להגן ולשמור על החופש המשותף שלהם. ב-1787, המושל הראשון, ריצ'רד וויבר, נבחר. ב-1808 הפכה סיירה לאון ל"מושבת כתר" (מושבה הנמצאת בשליטת של בריטניה, אך בעלת מידה מסוימת של שלטון עצמי) כאשר הפרלמנט הבריטי הפך את סחר עבדים לבלתי חוקי עבור כל אזרחי בריטניה בשנת 1807, רבים מסוחרי העבדים באזור המושבה פריטאון עזבו. למרות האיסור על סחר בעבדים, סחר העבדים המשיך וגדל. בין 1824 ל-1827 נחתמו הסכמי ידידות בין ליבריה לבין גינאה הצרפתית אשר הובילו לשיתוף פעולה בין המדינות בנוגע לביטול סחר העבדים. רוב ההסכמים נשמרו כל עוד הצי הבריטי היה בסביבה אולם בהיעדרו, סחר העבדים החל שוב. הצי הבריטי ערך חיפושים אחר ספינות שנחשדו כמעורבות בסחר העבדים. בין השנים 1825–1865 שחררו הבריטים 130,000 עבדים. רוב העבדים המשוחררים התיישבו בפריפריה של העיר פריטאון, בכפרים כמו ריג'נט, גלוסטר וקנט. עם הצלחת מדינות הצפון במלחמת האזרחים בארצות הברית, מסחר העבדים באזור זה נפגע באופן משמעותי והסתיים לבסוף בשנת 1869.
מורשת ותרבות של תנועת החזרה לאפריקה
ישנן דוגמאות שונות המעידות על הזיקה לתנועת החזרה לאפריקה ועל כך שהיא באה לידי ביטוי בתרבות הנוכחית.
טריטוריית אגן הסאר
טריטוריית אגן הסאר (בגרמנית: Saarbeckengebiet; בצרפתית: Territoire du bassin de la Sarre) הייתה אזור כבוש אשר נשלט על ידי הממלכה המאוחדת וצרפת מ-1920 עד 1935 תחת מנדט חבר הלאומים. לטריטוריה היה דגל משלה (אומץ ב-28 ביולי 1920): טריקולור אופקי כחול, לבן ושחור. הכחול-לבן הוצב עבור בוואריה, והלבן-שחור עבור פרוסיה, שמשטחיהן הוקמה טריטוריית הסאר. בתחילה, הכיבוש היה בחסות חוזה ורסאי. אוכלוסייתה בשנת 1933 מנתה 812,000 נפש, ובירתה הייתה זארבריקן. הטריטוריה תואמת באופן הדוק עם מדינת חבל הסאר הגרמנית המודרנית, אך הייתה מעט קטנה יותר בשטחה. לאחר משאל עם ב-1935, הטריטוריה הוחזרה לגרמניה.
הוועדה הממשלתית
על פי חוזה ורסאי, אגן הסאר המתועש מאוד, כולל מחוז הפחם סאר (Saarrevier), היה אמור להיות כבוש ונשלט על ידי בריטניה וצרפת תחת מנדט חבר הלאומים לתקופה של חמש עשרה שנים.גם שדות הפחם שלה היו אמורים להימסר לצרפת. במהלך תקופה זו, טריטוריית הסאר נשלטה על ידי "הוועדה השלטת" בת חמישה אנשים (בגרמנית: Regierungskommission; בכתיב מקוצר Reko) שהייתה מורכבת מנציגי כוחות הכיבוש. על פי תנאי המנדט, הנציבות הייתה צריכה לכלול לפחות צרפתי אחד ותושב גרמני אחד של הסאר. לאחר חמש עשרה השנים, ייערך משאל עם כדי לקבוע את מעמדו העתידי של אגן הסאר.
הטריטוריה כללה את חלקי מחוז טריר הפרוסי והמחוז הבווארי של הפפאלץ, שאוכלוסייתם כללה חלק ניכר מהכורים שעבדו במכרות הפחם סאר. הטריטוריה הנפיקה בולי דואר ומטבע משלה (פרנק סאר).
אווה (קבוצה אתנית)
אנשי האווה (בלועזית: Ewe people, באווית: Eʋeawó) הם קבוצה אתנית שמקורה באפריקה. בני האווה מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטוגו (32%), השלישית בגודלה בגאנה (14%) והם מיעוט אתני באזור דרום בנין, חוף השנהב וניגריה. במחוז וולטה אשר בדרום מזרח גאנה, אנשי האווה מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, כ-68.5% מאוכלוסיית המחוז. אוכלוסיית הקבוצה מונה כיום כ-10.3 מיליון בני אדם, המחולקים בעיקר בין גאנה, בה מתגוררים כ-6.0 מיליון מבני הקבוצה, ובין טוגו, בה מתגוררים כ-3.1 מיליון מבני האווה.
בני האווה מחולקים לתתי-קבוצות רבות ודוברים שפה אפריקאית משותפת, שפת האווה (בלועזית: Ewe language, באווית: Eʋegbe - אבגבה) המשויכת למשפחת השפות הניגרית-קונגולזית.
טריטוריית אגן הסאר
יו"ר הוועדה הממשלתית
טריטוריית הסאר נשלטה על ידי יושבי ראש הוועדה הממשלתית הבאים:
אווה (קבוצה אתנית)
היסטוריה כללית
קבוצת האווה, שיסודותיה היו תת-קבוצות קטנות, נוצרה באזור המאה ה-12 בעמק נהר הניז'ר, ממנו החל לנדוד בהדרגה. מסופר כי הקבוצה נדדה מערבה מהאזור הדרום-מערבי של ניגריה כיום, וביססה את משכנה באזור נהר הוולטה באמצע המאה ה-15. בני האווה נודעו באכזריותם ובתוקפנותם כלפי השבטים השכנים, אשר התבטאה בפשיטות ולקיחת שבויים ושלל משבטים אלו. אנשי האווה מעולם לא אוחדו במלואם תחת שלטון מרכזי, ומרבית עברו הורכב ממקבץ של משטרי-צ'יף עצמאיים אשר שיתפו פעולה לסירוגין בזמנים של עימותים אזוריים. מלחמות ומהומות באזור במאה ה-17 גרמו לבני האווה לנדוד למיקומו הנוכחי. סיפורי היסטוריית קבוצת האווה, המועברים מפה לאוזן בין הדורות, מספרים על כך שמשכן הקבע הראשון של בני האווה היה בעיר נוטסי (Notsie) שבטוגו, אותה נאלצו לנטוש בעקבות משטרו האכזר של טוגבי אגורקולי (Togbe Agorkoli), אשר מלך בנוטסי. בסיפורי עם אלו, מסופר על בריחה המונית אשר תוכננה בקפידה. בכל לילה נשות האווה היו מרטיבות את חומות העיר נוטסי, אשר היו עשויות בוץ, סלעים וזכוכיות, עד אשר התרככו, לאחר מכן יצרו בחומות חור, ממנו ברחו בלילה. מסופר כי הגברים בשבט ברחו לאחר מכן, כשהם הולכים אחורה, עם הפנים לעיר, על מנת ליצור עקבות אשר נראות כהולכות לכיוון העיר ולא מחוצה לה. קיימות עדויות ארכאולוגיות מהמאה ה-13 ואף לפני כן המצביעות על נוכחות האווים באזורים בהם הם שוכנים כיום. היסטוריית אנשי האווה משותפת לדוברי שפות הג'בה (Gbe). דוברי שפת הג'בה שלטו באזור שבין חבלי הארץ אקנלנד (Akanland) ויורבלנד (Yorubaland). בעבר היסטוריונים נהגו להתייחס לקבוצת האווה כקבוצה אתנית משותפת יחד עם הקבוצות האתניות אקאן (Akan) ויורובה (Yoruba), אך מחקרים שנעשו לאחרונה מעידים כי האווה היא קבוצה שונה מאקאן ויורובה, אשר חולקת עם קבוצות אלו השפעות תרבותיות הדדיות. בני האווה חלק יחסים קרובים עם סוחרים אירופאים בעידן הקולוניאלי. עם זאת, אנשי האווה היו קורבנות לסחר עבדים ונמכרו לשוקי עבדים אירופאים ולעבודה בספינות. בעקבות המבנה הפוליטי השבטי של הקבוצה, המרכז שליטה אצל צ'יפים, חוסר האחדות בין בני האווה הוביל למלחמות פנימיות, אשר כללו פלישות לתתי-שבטים שונים ומכירת שבויים כעבדים. כחלק מסיפורי העם העוברים בין דורות האווים, בתחילת המאה ה-18, רבים מתתי-הקבוצות של האווה נדדו אל עבר מחוז נהר הוולטה על מנת להשתכן שם. לאחר שהחלו להגיע לאזור משלחות של מגלי עולם מפורטוגל ב-1482, הוקמו תחנות סחר אירופאיות רבות. בני האווה, בהגיעם לאזור ניהלו איתן קשרי מסחר טובים ומכרו אלפי עבדים לאירופאים, עבדים אשר הוגלו דרך נמלי האזור לכיוון אירופה. בשל כך, נודע האזור כ"חוף העבדים" ונשלט על ידי האווה עד אמצע המאה ה-19, בה כוחות אירופאיים השתלטו על האזור ועל המסחר בו.
טריטוריית אגן הסאר
מועצה אזורית של טריטוריית הסאר
לטריטוריית הסאר לא היה שלטון בית; במקום זאת, הוועדה הממשלתית (הידועה בגרמנית בשם Regierungskommission או בקיצור "Reko") החליטה על כל החקיקה בלבד. על פי סעיף 23 של חוזה ורסאי היה על הוועדה הממשלתית להקים אספה של נציגים נבחרים של תושבי טריטוריית הסאר באופן שהוועדה הממשלתית תקבע לעצמה. ב-24 במרץ 1922, לאחר ארבע שנים ללא כל ייצוג רשמי של העם, ה-Reko גזר על הקמת אספה של טריטוריית הסאר בשם המועצה האזורית (Landesrat). ביוני 1922 קיימה הוועדה המנהלת את הבחירות הראשונות למועצה האזורית, והחל מהבחירות השניות למועצה האזורית הוארכה תקופת החקיקה משלוש לארבע שנים, עם בחירות ב-1928, וב-1932.
אווה (קבוצה אתנית)
היסטוריה מודרנית
אזור משכנם של אנשי האווה פולג בין הקולוניות שצמחו באפריקה בסוף המאה ה-19, תחילה בין הקולוניות הבריטיות והגרמניות, ולאחר מלחמת העולם הראשונה בין הקולוניה הבריטית והקולוניה הבריטית-צרפתית. לאחר מלחמת העולם השנייה, טוגו הבריטית שינתה את שמה למחוז וולטה, וטוגו הצרפתית שינתה שמה לרפובליקה של טוגו, כשקיבלה את עצמאותה מצרפת ב-1960. כיום בני האווה מהווים כ-32% מאוכלוסיית טוגו.
טריטוריית אגן הסאר
מועצה אזורית של טריטוריית הסאר
המועצה האזורית מנתה 30 חברים, הוועדה הממשלתית קבעה בכוונה אדם אחד כיושב ראש, נשיא המועצה האזורית (Landesratspräsident). בתקופת החקיקה הראשונה ה-Reko אפילו לא בחר את הנשיא מבין חבריו. האספה לא הייתה פרלמנט, אלא רק גוף מייעץ; אפשר היה לשמוע את הנציגים, אבל לא היה להם שום דבר על סדר היום לדיון, שלא לדבר על חקיקה. סדר היום של העניינים שיידונו נקבע באופן בלעדי על ידי הוועדה הממשלתית. לחברי המועצה האזורית לא הייתה זכות אינטרפלציה, לא הזכות להעלות נושא לסדר היום באופן אקטיבי, ולא הזכות להגיש הצעת חוק. חבריה לא נהנו מחסינות. כשהוועדה הממשלתית לא קבעה נושא על סדר היום של המועצה האזורית, הם יכלו לשלוח משלחות לחבר הלאומים רק בתחנונים, וכך עשו.
אווה (קבוצה אתנית)
היסטוריה מודרנית
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו להגיע משלחות מיסיונריות של אמריקאים ואירופיים לאזור נהר הוולטה והשאירו חותמם על תתי-השבטים שבאזור. בכך, החלו להיטשטש מאפייני הקבוצות המרכיבות את קבוצת האווה. לקראת סוף המאה ה-19, כחלק מתחרות האומות האירופאיות להשתלט על קולוניות רבות באפריקה, אדמות האווה חולקו ונשלטו על ידי הגרמנים, הבריטים והצרפתים. בני האווה שגשגו בעיקר תחת השלטון הגרמני, אשר עודד להשכלה ולפיתוח תשתיות באזור בו שלט.
טריטוריית אגן הסאר
מועצה אזורית של טריטוריית הסאר
במצב זה, כל הנציגים שנבחרו למועצה האזורית, ללא קשר למפלגה, התנגדו לשיטת השלטון האוטוקרטי בטריטוריית הסאר. כל המפלגות דרשו את החזרת טריטוריית הסאר לגרמניה שם יוכל העם לבחור את הפרלמנט, והאחרון שוב, את הממשלה בהגדרה עצמית. רק לאחר ההשתלטות הנאצית על גרמניה, שהוציאה מחוץ לחוק את כל המפלגות האחרות מלבד ה-NSDAP שלהן, עזבו מחוז הסאר של ה-SPD וסניף הסאר של ה-KPD את הבלוק היריב ותמכו בסטטוס קוו. למשאל העם על הסטטוס של 1935, הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים הציעו, ללא הצלחה, שהבוחרים יחליטו בעד המשך הסטטוס קוו.
אווה (קבוצה אתנית)
1920-1950
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכניעתה של גרמניה, שליטתה באזור חולקה בין הבריטים והצרפתים. בזמן זה, תחת הפילוג הנוצר בין חלקי הקבוצה שנשלטו על ידי הבריטים והצרפתים, החלה להתעורר תחושת הלאומיות של בני האווה. בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת ניסיונות הבריטים והצרפתים לאכוף את הגבולות הבינלאומיים שנקבעו על ידם, התעוררו מהומות מחאה של בני האווה, שמצאו עצמם מפולגים משני צדי הגבול, ודוכאו על ידי השלטונות.
טריטוריית אגן הסאר
משאל העם
בשנת 1933, מספר ניכר של מתנגדים פוליטיים של הנציונל-סוציאליזם עברו לטריטוריית הסאר, מכיוון שזה היה החלק היחיד בגרמניה שנותר תחת כיבוש זר לאחר מלחמת העולם הראשונה. כתוצאה מכך, קבוצות אנטי-נאציות הפעילו שתדלנות כדי שחבל הסאר יישאר תחת כיבוש בריטי וצרפתי במסגרת מנדט חבר הלאומים. עם זאת, מכיוון שרוב אוכלוסיית האזור הייתה גרמנית, המנדט לא היה פופולרי. ב-13 בינואר 1935 נערך משאל עם בשטח.
אווה (קבוצה אתנית)
1920-1950
לאחר מלחמת העולם השנייה, אושרה חלוקת טוגולנד, שהייתה פרוטקטורט גרמני במערב אפריקה משנת 1884 עד 1914, והקיפה את מה שהיא כיום מדינת טוגו ואת רוב מה שהוא כיום אזור וולטה של גאנה. ב-1946, לאומניים, בני האווה, התארגנו והקימו קואליציה לאומנית של בני קבוצתם, שכונתה קונפדרציית האווה והציבה לעצמה מטרה לקבל עצמאות בטוגולנד. הקואליציה הונהגה על ידי סילבאנוס אולימפיו (Sylvanus Olympio), שעתיד להיות הנשיא הראשון של טוגו העצמאית. אולימפיו פנה לבעלות הברית בדרישה לקבל עצמאות בארץ האווה, שתיקרא מדינת האווה (Eweland). במשך עשור, הנושא הועלה ונדון בפני בעלות הברית (קבוצת המדינות, בניהן צרפת, בריטניה ופולין, הנלחמו נגד מדינות הציר שכללו את גרמניה, יפן, איטליה ומדינות נוספות, במהלך מלחמת העולם השנייה).
טריטוריית אגן הסאר
משאל העם
מאחר שאדולף היטלר חרד ליתרונות התעמולה של החזרת הסאר לגרמניה, יוזף גבלס תכנן קמפיין מרוכז כדי לסחוף את הבוחרים. תמיכת השלטונות הקתוליים המקומיים בהחזרת האזור לגרמניה עזרה אף היא, וכך גם החששות לגבי הבולשביזם, שנגדו היטלר נתפס כמעוז. עם השתתפות מצביעים של 98%, תוצאת משאל העם הייתה שהרוב המכריע, 90.8%, הצביעו להצטרף מחדש לרייך הגרמני, כאשר רק 8.8% רצו לשמור על הסטטוס קוו, בעיקר בגלל שלא רצו להיות נשלטים על ידי הנאצים. אפשרות שלישית להצטרף לצרפת קיבלה 0.4% מהקולות.
אווה (קבוצה אתנית)
1950-1980
ב-1956, טוגולנד הצרפתית קיבלה אוטונומיה מהצרפתים. בשנה זו נערך משאל עם בטוגולנד הבריטית שסקר את דעת המקומיים לגבי סיפוח טוגולנד הבריטית על ידי קולוניית חוף הזהב הבריטית, קולוניה נרחבת ששלטה באזורים רבים בדרום וצפון-מערב אפריקה. תוצאות משאל העם הראו על רצון לסיפוח, בעיקר על ידי שבטים שאינם אווה, ובכך בקבוצת האווה, שמעולם לא הייתה מאוחדת פוליטית, החלו להתעורר מחדש קולות מתגברים הקוראים לעצמאות, קולות שנקראו משני צדיה של הקבוצה ופולגו בין 2 אוטונומיות שונות, ללא זהות אתנית ברורה. הרצון המתגבר לעצמאות נבע, בין היתר, מכך שממשלת גאנה העצמאית הראשונה לא כללה אף נציג של בני האווה. ב-1958, מרדו בני האווה בגאנה, בתמיכתם הפוליטית והכלכלית של בני קבוצתם אשר שלטו בממשלת טוגו. מנהיגי התנועה האווית בגאנה נאלצו לרדת למחתרת בעקבות משטרת הממשל הגנאי, אשר רדף אותם, וניהל גל מעצרים נרחב כנגדם. באוקטובר 1961 אף נעצרו מעל ל-50 ממנהיגי אווה ונאסרו בשל מעשים כנגד המשטר הגנאי. ממשלת גאנה אף פרסמה פרטים על תוכניות פלישה לטוגו ואיימה לבצעם אם לא יירגעו הרוחות באזור. ב-1960, טוגולנד הצרפתית קיבלה עצמאות ונקראה הרפובליקה של טוגו. נשיאה הראשון, סיבאנוס אולימפיו, אשר נבחר בתמיכת בני האווה שבטוגו, החזיק בדעה כי בני עמו בצד הגנאי צריכים להתאחד עם בני האווה הטוגולזים, ובכך היחסים הדיפלומטיים שבין גאנה לטוגו התדרדרו. התנועה הלאומית לשחרור מערב טוגולנד (אזור מחוז נהר הוולטה) הוצאה מחוץ לחוק בגאנה ב-1976, וכל פעילות הקשורה בה הוגדרה כפשע חמור.
טריטוריית אגן הסאר
משאל העם
לאחר ההצבעה, הודיע היטלר כי לגרמניה "אין דרישות טריטוריאליות נוספות מצרפת".
אווה (קבוצה אתנית)
1950-1980
ב-1979, במהפכה פוליטית בהנהגת ג'רי רולינגס (Jerry Rawlings), בן לאם אווית שהיה לימים נשיא גאנה, תפסו אנשי האווה תפקידי מפתח בממשל הגאנאי, לצד מתח אתני שגבר בגאנה. כוחם הפוליטי של בני אווה בטוגו נחלש ודוכא, זאת בעקבות הוצאת מפלגות פוליטיות מחוץ לחוק, והפיכת שלטון טוגו לדיקטטורי למראה, שלטון של מפלגה אחת.
טריטוריית אגן הסאר
משאל העם
משרד ננסן הבין-לאומי לפליטים היה אחראי ליישובם המוצלח של פליטי הסאר בפרגוואי לאחר 1935.
אווה (קבוצה אתנית)
1980-2000
ב-1986, גנאסינגבה איידמה (Gnassingbe Eyadema), שהשתתף בהפיכה צבאית בטוגו ב-1963, ובמהלכה על פי עדויות רבות, רצח בעצמו את אולימפיו, שהיה הנשיא הראשון של טוגו העצמאית, נבחר מחדש כמתמודד היחיד לנשיאות טוגו לתקופה של 7 שנים, וב-1990 החלו מחאות ענק ומהומות על ידי בני האווה, אשר הכריחו את ממשלת טוגו להחזיר כוח לגיטימי למפלגות אופוזיציה, בעיקר מפלגות אשר מנהיגיהן הוגלו לגאנה. בינואר 1993 החל צבא טוגו, הנשלט על ידי צפון המדינה (בו בני האווה חסרי כח), מהומות וגרם לגירוש המוני של כ־300,000 בני אווה מעבר לגבול, אל גאנה ובנין. בהמשך 1993, כ-50,000 בני אווה נוספים ברחו מחשש לביטחונם. בני האווה הנותרים בטוגו נרדפו על ידי הממשל. בהמשך, כוחות מזוינים של אנשי האווה ביצעו ניסיונות התנקשות בנשיא והפיכה בטוגו, ללא הצלחה. הכוחות נהדפו חזרה לגאנה בניסיונותיהם, כאשר הם משאירים מאחוריהם נזק רב. בגאנה, מצבם של בני האווה שגשג בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות בחירתו של ג'רי רולינגס לנשיאות המדינה, בה שלט מאז ההפיכה ב-1979. רולינגס, ששורשיו אוויים, דגל בקידום סובלנות בין קבוצות אתניות שונות בגאנה, למרות ביקורות כנגדו על כך שטיפח את בני האווה מעבר לשאר הקבוצות השונות במדינה.
טריטוריית אגן הסאר
השלטון הגרמני
ב-17 בינואר 1935, האיחוד המחודש של השטח עם גרמניה אושר על ידי חבר הלאומים. ב-1 במרץ שילבה גרמניה מחדש את האזור ברייך הגרמני, ומינתה את יוזף בירקל ל-Reichskommissar für die Rückgliederung des Saarlandes, "נציב הרייך לגיבוש מחדש של חבל הסאר".
אווה (קבוצה אתנית)
כיום
כיום הזהות האתנית האווית נותרה גאה וחזקה, וישנם אקטיביסטים רבים משני צידי הגבול שבין גאנה וטוגו הקוראים לאחד את בני האווה למען קבלת עצמאות לעם זה. בבחירות שנעשו בנובמבר 2000, ג'רי רולינגס הוריש את כסאו, והעביר את כוחו במדינה בצורה מסודרת על מנת לבסס שלטון דמוקרטי בגאנה. בני האווה, שנהנו מזכויות יתר תחתיו, תמכו בייצוב השלטון הגנאי בצורה דמוקרטית.
דמוגרפיה
בני האווה שוכנים בעיקר בקו החוף של מערב אפריקה, מהחלק הדרומי והמזרחי של נהר וולטה ועד נהר מונו אשר בגבול טוגו-בנין. האווים מרוכזים בעיקר בדרום טוגו ובמחוז וולטה שבדרום מזרח גאנה. ישנו מיעוט אווי גם בדרום בנין, חוף השנהב וניגריה. בני הקבוצה בנויים מ-5 קבוצות המאופיינות על ידי ניב שפתם ומיקומם הגאוגרפי: האנלו-אווה (Anlo Ewe), מינה (Mina), אנאצ'ו (Anecho), אדומה (uedome) וטונגו (Tongu).
טריטוריית אגן הסאר
השלטון הגרמני
כאשר שילוב החבל מחדש הושלם, שונה תואר המושל שוב ל-Reichskommissar für das Saarland, "נציב הרייך לחבל הסאר", ב-17 ביוני 1936. עם הרחבת הגאו החדש לנהר הריין, כולל המחוז הבווארי של פפאלץ, שמו של האזור שונה שוב ב-8 באפריל 1940 ל-Saarpfalz, "סאר-פפאלץ".
אווה (קבוצה אתנית)
פרנסה וכלכלה
במחוז וולטה, בו שוכנים מעל לחצי מבני האווה, כלכלת האזור מרוכזת ברובה סביב חקלאות, יערנות וציד. גברי המחוז נוטים לעסוק בבנייה ופיתוח ונשות המחוז עוסקות בתחום המזון, הפצתו ומכירתו, ובענף המסעדנות. רוב תושבי וולטה מחזיקים בעסקים פרטיים, מוערך כי 80% מעסקי המחוז הם עסקים פרטיים. באזורים אחרים, מרבית עיסוקם של אנשי האווה הוא בחקלאות, בגידול תירס ויאם, שהם גם מזונם העיקרי. באזורי חופים, דיג הוא עיסוקם המלא של רבים. בנוסף, עוסקים בני האווה במסחר, קדרות, אריגה ונפחות.
טריטוריית אגן הסאר
השלטון הגרמני
לאחר הקרב על צרפת, השטח שסופח מחדש של ה-CdZ-Gebiet Lothringen שולב ברייכסגאו. שמו של האזור הוחלט סופית ב-11 במרץ 1941 כ-Westmark, כלומר "הגבול המערבי", כאשר המושל שלו קיבל את התואר Reichsstatthalter in der Westmark, "מושל הרייך בגבול המערבי". ב-28 בספטמבר 1944 מת נציב הרייך יוזף בירקל, ובמקומו מונה וילי שטוהר עד ל-21 במרץ 1945, אז נכבש האזור על ידי חיילי צבא ארצות הברית, אשר העבירו את הכיבוש לידי הכוחות הצרפתיים ביולי אותה שנה.
אווה (קבוצה אתנית)
השכלה וחינוך
כ-58.3% מתושבי המחוז משכילים ברמות שונות. אחוז הגברים המשכילים אף גבוה יותר – 68.7%, נתון הגבוה יותר מהנתון המדיני המקביל לו. כ-23% מתושבי המחוז בעלי השכלה על-יסודית ופחות מ-10% בעלי השכלה-תיכונית.
טריטוריית אגן הסאר
הפרוטקטורט הצרפתי
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה מדינת חסות צרפתית בגבולות הדומים לאלו של הטריטוריה. ב-23 באוקטובר 1955 נערך משאל עם שסיים את השלטון וההשפעה הצרפתית. ב-1 בינואר 1957 הצטרף חבל הסאר לגרמניה המערבית.
אווה (קבוצה אתנית)
דת מסורתית
דת האווה המסורתית נקראת וודו. התאולוגיה של בני האווה דומה לשכניהם הגאוגרפיים, דוגמת דת הפון. שם הדת וודו (Voodoo) מושאל משפת הפון, ופירושה רוח. הוודו נותנת חיים לכל החפצים (אנימיזם) ומאמינה בכוחות על-טבעיים של אבות קדמונים האוכפים אמונות חברתיות. אנשי האווה מאמינים באל "מאווה" (Mawa) כאל הבורא, ובאלים בני-אלמוות נוספים. אף על פי שזו הדת המסורתית של האווים, הדת לא תופסת חלק עיקרי באורח חייהם ואינה נמצאת בסדר יומם.
אסלאם
דת האסלאם הופיעה באזור בו אנשי האווה מתגוררים לראשונה במאה ה-17, ונשארה מרוכזת באזור הצפון בקרב אצילים וסוחרים בסחר חוצה הסהרה. מלבד נוכחות משמעותית של הדת בצפון ובמחוזות מסוימים בדרום, נשארה הדת מיעוט בקרב בני האווה.
נצרות
הנצרות הגיעה אל בני האווה בעקבות סוחרים ומיסיונרים קולוניאליים. בשנת 1480, קולוניות אירופאיות הקימו מיסיונים לשם הפצת הדת באזורים אלו. ב-1847, מיסיונרים גרמנים הקימו מיסיונים לשם הפצת האמונה באנשי האווה. כאשר הפסידו הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, אולצו המיסיונרים לעזוב את האזור וכך נשארו המיסיונים בשליטת הקולוניות הבריטיות והצרפתיות. כיום כ-50 אחוז מבני האווה אימצו את הנצרות כדתם, אך דוקטרינות מסורתיות נשארו חלק חשוב באמונותיהם הדתיות.
תרבות ואורח חיים
בני האווה חיים בכפרים ונותנים חשיבות רבה להיסטוריה המשפחתית שלהם ולשושלת אליה הם משתייכים, השתייכות הפרט לשושלת מסוימת נקבעת על פי שושלת אביו. בראש כל שושלת עומד אב בעל כבוד רב הנערץ בקרב האווים. הקרקע שבבעלות בני האווה נחשבת למתנת אבות, והם אינם מוכרים מתנה זו. לאורך ההיסטוריה, לאחר הניסיון של אנשי האווה במאה ה-17 לתמוך במלך אחד בעל כוח ועוצמה. אנשי האווה סירבו לתמוך פוליטית במלכים חזקים והחלטות הכפר נעשו על ידי זקני הכפר. בעניינים אזוריים, הכומר המסורתי הראשי היה המחליט העיקרי. בעידן המודרני, ניסו אנשי האווה להתחבר ולבנות תרבות וזהות משותפת בשלוש המדינות בהן הם נמצאים בדרך כלל. באופן מסורתי, נשות אווה מתעסקות בעיקר במסחר, הן הגורם העיקר שאחראי על הסחר הן ברמה הסיטונאית והן ברמה הקמעונאית ורוב החנויות והעסקאות מנוהלות אך ורק על ידי נשים, בעוד שהגברים עוסקים בעיקר בבניה, פיתוח, חקלאות וציד. לפי צמד האתנולוגים רוזנטל (Rosenthal) וונקתאלאם (Venkatachalam), בני האווה עוסקים רבות בחלקם ההיסטורי בסחר העבדים שבו עסקו. עיסוק זה מתבטא בהשקעת מאמצים כבירים להנצחת עבדים, בהוקרתם ובכיבודם. אנשי האווה נוטים לשאת אחריות ולהביע ייסורים כבדים על תרומתם לנושא.
שפה
שפת האווה (בלועזית: Ewe language, באווית: Eʋegbe) היא שפה ניגרית-קונגולזית אשר מדוברת בעיקר במחוז וולטה שבגאנה על ידי מעל ל-3 מיליון בני אווה. אווה נחשבת לשפה רשמית בגאנה ובטוגו. שפה זו משתמשת בשילוב של אלפבית לטיני והאלפבית הפונטי הבינלאומי. נכון לשנת 2017, יש מעל 20 מיליון דוברי שפה זו כשפת אם. השפה שייכת למשפחת שפות הג'בה(Gbe), שהיא משפחת השפות השולטות באזור זה של אפריקה. קיימים מעל 20 ניבי אווה שונים, רובם ככולם ניבי-כלאיים המשלבים את שפת האווה עם שפות ג'ביות אזוריות נוספות. אווה נחשבת לשפה טונלית, בשפה זו נבדלות משמעויות מילים הנכתבות באופן דומה על ידי טון הגייתן. בכתב, על מנת להבדיל בין המילים, הן מנוקדות לפי הטון המיוחס להן. דוברי שפת האווה משתמשים בשיטת נתינת שם לילוד בהתבסס על היום בשבוע בו נולד. מנהג זה מקורו באמונה כי שמו האמיתי של הילוד אמור להעיד על אופיו, אשר מתגלה בשבוע לידתו, וכך ניתן לילוד שמו האמיתי בטקס הענקת שם, כשבעה ימים לאחר הולדתו. אף על פי שזהו שמם הזמני, לרוב נקראים האווים בשם לידתם, ושמם שניתן להם משמש בעיקר למסמכים הקשורים אליהם.
מוזיקה
מוזיקת האווה מכילה ז'אנרים רבים, מתוכם האגבקור (Agbekor), אשר מתייחס לשירים ולמוזיקה סביב מלחמה. ז'אנר זה מתייחס לרגשות הקשורים בתוצאות המלחמה, ונובע מאומץ וסולידריות בהשראת אבותיהם להצלחה הבלתי מנוצחת שמחכה ללוחמים, למוות ולאבל על האובדן במלחמה. קצב התיפוף הוא האלמנט העיקרי המרכיב את מוזיקת האווה, בני האווה מאמינים שאם מישהו הוא מתופף טוב, הוא ירש זאת מרוח אביו הקדמון שהיה מתופף טוב בעצמו. הם משתמשים בנגינה במגוון כלים המנגנים יחדיו ומלווים את התופים השונים, בניהם האקזטזה (axatse) שהוא כלי הדומה לרעשן העשוי מדלעת חלולה המכוסה ברשת של זרעים או חרוזים. הגנקוגו (Gankogui) והאטוקה (Atoke) שהם כלים המשמשים כפעמונים ועשויים מברזל.
לבני האווה תופים בגדלים שונים שהמבנה הכללי שלהם דומה, ראש התוף מורכב מעור של צבי או אנטילופה, הגוף שלו עשוי עץ, לרוב בצורת חבית, ולעיתים מעוטר בגילופים משוכללים. הם מתופפים בעזרת מקלות עץ ובעזרת הידיים, ולעיתים קרובות מנגנים לפי כללים שייחודים למשפחתם ושושלתם. קיימים מספר תופים ייחודים לאווים: קגן (Kaganu) משמעותו "התוף הצעיר", והוא תוף קטן המפיק את הצליל הגבוה ביותר מבין התופים המשמשים את אנשי האווה, בדרך כלל מנגנים עליו בדפוס של פעימות חוזרות בשילוב עם נגינה בפעמון, הוא מלווה את שאר התופים ומוסיף אנרגיה למוזיקה.
קידי (kidi) הוא תוף בגודל בינוני, לו בדרך כלל תפקיד פעיל יותר בליווי. הקידי עושה את מה שמתואר על ידי בני האווה לדיאלוג עם התוף המוביל ולעיתים מכונה תוף דיאלוג.
סוגו (sogo) התוף הראשי הבסיסי, הוא גרסה גדולה יותר של הקידי, הוא גבוה ורחב יותר ממנו ולעיתים יכול לשמש בתפקיד תמיכה זהה לשלו. ניתן לנגן בו בכמה טכניקות תיפוף שונות, בעזרת מקלות עץ, בעזרת הידיים או בשילוב של שניהם. הוא מפיק צליל נמוך ומנגנים בו בישיבה או בעמידה.
אטסימבו (Atsimevu) הוא תוף מוביל נוסף שגובהו כ-1.37 מטרים, על מנת לנגן בו המתופף חייב להישען על דוכן שנקרא וודצי (vudetsi), לעמוד על צד אחד של התוף ולתופף בעזרת שני מקלות או בעזרת יד אחת ומקל.
אגבובה (Agboba) הוא תוף מוביל חדש יותר, שהומצא על ידי האווה בשנות ה-50, והוא התוף בעל הצליל העמוק ביותר מבין התופים השונים, יש לו גוף רחב והוא נשען על דוכן דומה לזה של האטסימבו.
ריקוד
לאנשי האווה אוסף מורכב של ריקודים המשתנים בין אזוריהם הגאוגרפי וגורמים אחרים נוספים. האדוו (adevu) פירושו "ריקוד הציד" וזהו ריקוד מקצועי שחוגג את הציד. הריקוד נועד גם כדי להפוך את הציד לפשוט יותר וגם על מנת לקיים פולחן לחיות הנתפסות, כדי למנוע מרוחן לחזור ולפגוע בצייד. ריקוד נוסף אגבדזה (Agbadza) הוא ריקוד מלחמה מסורתי, אך כיום הוא משמש גם לצורך פנאי וחברה וגם בשביל לחגוג את השלום. ריקודי מלחמה משמשים לעיתים גם לתרגילים ואימונים צבאיים. מקצב של תוף מלווה את הריקוד, מנחה ומוביל את הלוחמים להתקדם ימינה, שמאלה, למטה וכו'.
האסיאגבקור (Atsiagbekor) הוא גרסה עכשווית של ריקוד המלחמה של בני האווה, התנועות של גרסה זו של ימינו הן בעיקר במבנה פלוגות, והן משמשות לא רק להצגות טקטיות של קרב, אלא גם על מנת לתת אנרגיה ללוחמים ולהמריץ אותם. כיום, האסיאגבקור מבוצע לבידור במפגשים חברתיים ובטקסים תרבותיים שונים של בני האווה. האציה (Atsia) הוא ריקוד המתבצע בעיקר על ידי נשים, והוא סדרה של תנועות סגנוניות המוכתבות לרקדנים על ידי המתופף הראשי, לכל תנועת ריקודים יש תבנית קצבית קבועה המסונכרנת עם התוף המוביל. גבדזימידו (Gbedzimido) הוא ריקוד מלחמה שבוצע בעיקר על ידי אנשי מאפי-גבורקוף, שהוא כפר חקלאי קטן ליד מאפי קומאזה ואמגקאפו (Amegakope) שנמצא במחוז טונגו המרכזי של אזור וולטה של גאנה. גבדזימידו הפך לריקוד עכשווי והוא נראה בדרך כלל רק באירועים חשובות מאוד כמו פסטיבל אספוטו (Asafotu), שנחגג מדי שנה על ידי אנשי טונגו בסביבות דצמבר. הריקוד מתבצע גם בהלוויות של אנשים בעלי מעמד גבוה בחברה, בעיקר גברים.
לבוש
המראה החיצוני והלבוש בעל חשיבות גבוהה לבני האווה, הם תמיד מסודרים, נקיים עורם ללא פגמים והם לבושים בצניעות. הם לובשים בעיקר בגדים בצבעים בהירים, וכשהולכים לכנסייה וללוויות לבושים בבגדים מסורתיים. הנשים עוטפות את ראשן בכיסוי ראש עשוי בד צבעוני המכונה גאלה (gele) הדומה למעין צעיף צבעוני, ישנן דרכים וטכניקות רבות לקשירת כיסוי הראש, והקשירות השונות נחשבות בקרבן ממש לעבודות אומנות. הן לובשות בדרך כלל ביום יום חצאית ארוכה מבד צבעוני בשילובי צבעים שונים, רבים ומגוונים והחולצה מכסה מעט את החצאית בחלקה העליון. הגברים, עבור ביקור בכנסייה ועבור אירועים חשובים נוספים, לבושים בדרך כלל בבד כאשר הם קושרים אותו על גופם באופן מלא, או קושרים אותו על כתף אחת וכתפם השנייה חשופה. הלבוש היומיומי שלהם הוא בדרך כלל חולצת טי פשוטה ומכנס ארוך.
בנוסף, אנשי האווה נותנים שמות לבדים השונים. השמות יכולים להיות מורכבים או פשוטים והם מבוססים בדרך כלל על מרכיבים היסטוריים, פילוסופיים או קשורים באלמנט עיצובי כלשהו של הבד. שמות הבדים אינם קבועים והם יכולים להשתנות כל הזמן, לא נדיר שיש חוסר הסכמה בין סוחרי בדים ואורגים שונים על שם הבד. דוגמאות לשמות שניתנו על ידי בני האווה לבדים הן: שריון הצב (the shell of the tortoise), גן עדן וכדור הארץ (heaven and earth) ואתה המנצח (you are the winner).
תזונה
תזונת האווה מורכבת בעיקרה במזונות עתירי עמילן כגון יאם, תירס ומניהוט מצוי (קאסווה), שהם מאכלים נפוצים בגאנה. בנוסף, הם מרבים לאכול הרבה דגים, מאחר שרבים מהם עוסקים בדיג באזורי החוף. המנה המזוהה עם בני האווה היא בנקו (banku), והיא מורכבת מתירס ומניהוט מצוי המותססים כשלושה ימים לפני הבישול.
איתמר יער
איתמר יער (נולד ב-8 בפברואר 1955) הוא אל"ם במילואים ששימש בין היתר כמפקד חטיבת שריון וכסגן ראש המועצה לביטחון לאומי.
יחסי הרפובליקה של קונגו–צרפת
יחסי הרפובליקה של קונגו–צרפת הם מערכת היחסים הנוכחית וההיסטורית בין הרפובליקה של קונגו לבין הרפובליקה הצרפתית צרפת מחזיקה בשגרירות בברזוויל וקונסוליה בפואנט נואר, ואילו הרפובליקה של קונגו מחזיקה בשגרירות בפריז. צרפת שלטה בעבר ברפובליקה של קונגו שהייתה במעמד של מושבה בין שנות ה-80 של המאה ה-19 עד להכרזת העצמאות של הרפובליקה של קונגו בשנת 1960. בעקבות קריסת הגוש הקומוניסטי העולמי, צרפת הפכה לשותפת הסחר הגדולה ביותר של הרפובליקה של קונגו.
איתמר יער
ביוגרפיה
איתמר התגייס לנח"ל בשנת 1973 במסגרת גרעין לקיבוץ כפר חרוב ושרת כלוחם. עבר הסבה לשריון, הכשרה כתותחן וסיים קורס מפקדי טנקים בהצטיינות. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים, מדריך וסמ"פ בקורס קציני שריון ואף כקצין הרכב של קק"ש. יער שימש במספר תפקידים בחיל ובהם מפקד פלוגות, סמג"ד וק. אג"מ בחטיבה 460, וקצין אג"ם בחטיבה 500 בחלק השני של מלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד גדוד 195, מפקד גדוד 34 ומפקד קורס מפקדי טנקים 532. בהמשך שימש סגן מפקד חטיבה 401, ק. האג"מ של חיל השריון, מפקד חטיבת שריון 330, כקצין האג"ם של מפקדת חיילות השדה וראש מחלקת ארגון באגף התכנון במטה הכללי. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון בבריטניה, אירלנד ופינלנד. לאחר סיום שירותו בצה"ל ב 2002 כיהן כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי ואחראי להערכת מצב הביטחון הלאומי, תחומי הביטחון וביטחון הפנים עד לשנת 2008.
יחסי הרפובליקה של קונגו–צרפת
יחסים קולוניאליים
האזור הידוע כיום בשם הרפובליקה של קונגו היה תחת ריבונות צרפתית בשנות ה-80 של המאה ה-19. פייר סאבגנאן דה בראזה, שהקים את האימפריה הצרפתית, התחרה עם סוכני אגודת קונגו הבינלאומית של המלך הבלגי ליאופולד (לימים הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) על השליטה באגן נהר קונגו. בין 1882 ל-1891 נחתמו חוזים עם כל השליטים המקומיים העיקריים על הגדה הימנית של הנהר, והשיתו על אדמותיהם חסות צרפת. ב-1908 ארגנה צרפת את אפריקה המשוונית הצרפתית (AEF), הכוללת את מושבותיה של קונגו התיכונה (קונגו המודרנית), גבון, צ'אד ואובאנגואי-צ'ארי (הרפובליקה המרכז אפריקאית). ברזוויל נבחרה כבירה הפדרלית של אפריקה המשוונית הצרפתית.
איתמר יער
ביוגרפיה
לאחר מכן הקים חברת ייעוץ ארגוני, שימש יועץ למנכ"לי משרד הביטחון, המשרד לביטחון הפנים, המשרד לנושאים אסטרטגיים והיה ממקימי המשרד להגנת העורף. שימש כדירקטור בכלל פיננסים בטוחה, בוועדת הביקורת של מפעל הפיס, ובוועד המנהל של אגודת החרשים והמועצה לשלום וביטחון. משנת 2021 משמש חבר הוועד המנהל ומנכ"ל בהתנדבות של תנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל".
יחסי הרפובליקה של קונגו–צרפת
יחסים קולוניאליים
הפיתוח כלכלי במהלך 50 השנים הראשונות של השלטון הקולוניאלי בקונגו התמקד בהפקת משאבים טבעיים על ידי חברות פרטיות. בשנים 1924-1934 נבנתה רכבת קונגו-אושן (CFCO) במחיר אנושי ופיננסי ניכר, שפתחה את הדרך לצמיחת נמל האוקיינוס של פואנט-נואר וערים לאורך תוואי הדרך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה אפריקה המשוונית הצרפתית לצד נשיא צרפת החופשית שארל דה גול, וברזוויל הפכה לבירתה הסמלית של צרפת החופשית בשנים 1940-1943. ועידת בראזוויל מ-1944 קבעה תקופה של רפורמה משמעותית במדיניות הקולוניאלית הצרפתית, כולל ביטול עבודת כפייה, הענקת אזרחות צרפתית לנושאים קולוניאליים, ביזור סמכויות מסוימות ובחירת אספות מייעצות מקומיות. קונגו נהנתה מההרחבה שלאחר המלחמה של ההוצאות הניהוליות והמנהליות הקולוניאליות כתוצאה ממיקומה הגאוגרפי המרכזי בתוך אפריקה המשוונית הצרפתית והבירה הפדרלית בברזוויל.
איתמר יער
ביוגרפיה
לאיתמר יער תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת ת"א, תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לפיקוד ומטה בצה"ל והוא מוסמך RCDS בלונדון. איתמר מלמד מדיניות ציבורית לתואר שני בינ"ל, בתוכנית לניהול מצבי חרום ואסון באוניברסיטת ת"א מאז 2011.
יחסי הרפובליקה של קונגו–צרפת
יחסים קולוניאליים
חוק הקאדר (Loi Cadre) משנת 1956 הסתיים בהצבעה כפולה והעניק זכות ממשל עצמי חלקי עבור השטחים הבודדים בחו"ל. היריבויות האתניות יצרו אז מאבקים חריפים בין המפלגות הקונגוליות המתעוררות והציתו מהומות קשות בברזוויל ב-1959. לאחר משאל 1959, שאושר בחוקה הצרפתית החדשה, התפרקה אפריקה המשוונית הצרפתית. ארבע המושבות שהשתייכו לה הפכו לחברות אוטונומיות של הקהילה הצרפתית, ומרכז קונגו הוחלף ברפובליקה של קונגו. עצמאות רשמית ניתנה באוגוסט 1960.
יחסים כלכליים
לאחר מתן העצמאות קיימו צרפת וקונגו מערכת יחסים ממושכת אך מאופקת, וצרפת הציעה מגוון רחב של סיוע תרבותי, חינוכי וכלכלי. המרכיב העיקרי ביחסים בין צרפת לקונגו היה ההשקעות המוצלחות ביותר של מגזר הנפט של חברת הנפט הצרפתית Elf-Aquitaine (הנקראת כיום Total), שנכנסה לקונגו ב-1968 והיא המשיכה לגדול. צרפת היא כיום השותפה החיצונית הכלכלית העיקרית של קונגו, התורמת סכומים משמעותיים של סיוע כלכלי, תוך כדי משחק בתפקיד בעל השפעה רבה. בשנת 2009 הגיע היקף הייצוא מקונגו לצרפת ל-9%, במקום השלישי בהיקף היצוא; קונגו ייבאה גם כ-21% מצרפת, מדובר באחוז הגבוה ביותר מכל מדינה אחרת.
אדלשטיין
אדלשטיין הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו אבן חן.
אילנה ירושלמי
אילנה ירושלמי (נולדה ב-2 בנובמבר 1967) היא עורכת דין ישראלית. החל משנת 2019 מכהנת כפרקליטת מחוז צפון (פלילי) בפרקליטות המדינה.
ביוגרפיה
נולדה בארצות הברית לנינה וצ'רלס כהן. בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה, אותו סיימה בהצטיינות. בוגרת מחזור 2020 של חברי רשת המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
פרקליטות המדינה
בשנת 1992 החלה להתמחות במחלקות הפלילית והפיסקאלית בפרקליטות המדינה, וב-1994 הצטרפה החלה לשמש כפרקליטה מן המניין בפרקליטות מחוז צפון בתחום הפלילי, ומאז כיהנה בשורת תפקידים. החל מ-2012 שימשה מנהלת מחלקה פלילית בפרקליטות מחוז צפון.
במסגרת תפקידיה ניהלה ירושלמי תיקים רבים, ביניהם רצח,  סמים,  מין, ועוד. תיק מתוקשר שניהלה לאורך שנים הוא רצח הנערה שלי דדון וכן הייתה מעורבת גם בתיק רצח תהילה נגר.
פרקליטת מחוז צפון (פלילי)
באפריל 2019 נבחרה לכהן כפרקליטת מחוז צפון (פלילי). במאי 2020 הייתה בין בכירי הפרקליטות שתקפו בחריפות את ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד, בטענה שבדיקה שפתח כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בפרשת הרפז נעשתה משיקולים שאינם ענייניים ופרסומה ברבים היה "מעשה שלא ייעשה".
מובילה את עמדת המדינה בעניין משפטו החוזר של רומן זדורוב. בדצמבר 2021, על דעת פרקליט המדינה עמית איסמן, הורתה על חידוש החקירה הפלילית בפרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע. מובילה את עמדתה של פרקליטות המדינה בעניינו של עבריין המין אלון קסטיאל, ואף התראיינה בנושא זה.
חיים אישיים
נשואה לעופר ירושלמי, מנהל בית הספר התיכון בכפר הנוער הודיות, ואם לחמישה. מתגוררת ביישוב אשחר.
לואי אלכסנדר, רוזן טולוז
לואי אלכסנדר, רוזן טולוז (בצרפתית: Louis-Alexandre de Bourbon; 6 ביוני 1678 - 1 בדצמבר 1737), היה בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וגרנד-אדמירל של צרפת.
ביוגרפיה
לואי אלכסנדר נולד ב-6 ביוני 1678 בארמון ורסאי, ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת ולמאדאם דה מונטספן, בתם של גבריאל דה רוששור דה מורטמר ודיאן דה גרנסיין. לואי אלכסנדר ואחותו פרנסואז מארי דה בורבון חונכו על ידי פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון, ומדי פעם הובא לארמון ורסאי לפגוש את הוריו. בשנת 1681 קיבל לואי אלכסנדר מעמד של בן לגיטימי, ובנוסף קיבל את התואר רוזן טולוז. בשנת 1683, בהיותו בן חמש, קיבל לואי אלכסנדר דרגת גרנד-אדמירל, בפברואר 1684 הוא הפך לקולונל של רגימנט רגלים שנקרא על שמו, ובשנת 1693 מונה למפקד רגימנט פרשים. בינואר 1689 הוא מונה למושל אקיטן, ובשנת 1695 מונה למושל בריטני. ב-3 בינואר 1696 הוא הועלה לדרגת מרשל צרפת, ושנה לאחר מכן הוא הפך למפקד הצבא הצרפתי. במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא קיבל את המשימה של הגנת סיציליה, ובנוסף הוא פיקד על הצי הצרפתי בקרב ולז-מלאגה בשנת 1704.
אף על פי שאביו נתן לגיטימציה לו ולשלושת אחיו שנותרו בחיים, ואף הכריז על שני בניו ממאדאם דה מונטספן כיורשיו כמלכי צרפת, מיד לאחר מותו של לואי הארבעה עשר הפך הפרלמנט של פריז את רצון המלך.
שלא כמו אחיו, לואי אוגוסט, דוכס מיין, שהודח ממועצת העוצרות, לואי אלכסנדר לא הודח טולוז מתפקיד פוליטי, ומיד לאחר מכן מונה לשר הצי, ולרשותו עמד צוות מנוסה בראשותו של ז'וזף פלרין. הוא נשאר בתפקיד זה עד שהחליפו ז'וזף פלוריאו ד'ארמנונוויל בשנת 1722, שממנו קנה את טירת רמבוילט בשנת 1706.
ב-2 בפברואר 1723 התחתן לואי אלכסנדר עם מארי ויקטואר דה נואיי, בתם של אן ז'ול דה נואיי ומארי פרנסואז דה בורנונוויל, ממנה נולד לו ילד אחד:
ב-1 בדצמבר 1737 מת לואי אלכסנדר בטירת רמבוילט, והוא אב קדמון של בית אורליאן המודרני.
גמר קופה אמריקה 2021
גמר קופה אמריקה 2021 התקיים במרקנה שבריו דה ז'ניירו שבברזיל ב-10 ביולי 2021, ובו נקבע שהזוכה בקופה אמריקה היא נבחרת ארגנטינה שניצחה במשחק את יריבתה הוותיקה נבחרת ברזיל, המארחת ומחזיקת הגביע, בתוצאה 1–0.
רקע
ארגנטינה וברזיל הן מהנבחרות החזקות והמצליחות ביותר בדרום-אמריקה ובעולם, ויש להן היסטוריה ארוכה של יריבות. הן נפגשו 107 פעמים בתחרויות בינלאומיות, ונפגשו בשלושה גמרים קודמים של הקופה אמריקה בשנים 1937, 2004 ו-2007. ברזיל ניצחה בשני המפגשים האחרונים.
המשחק נערך בפעם השנייה ברציפות באצטדיון המרקנה בריו דה ז'ניירו, האצטדיון הגדול בברזיל.
מהלך המשחק
השער היחיד במשחק הגיע בדקה ה-22' לאחר שכדור עומק של רודריגו דה פול מצא את אנחל די מריה שהקפיץ מעל השוער הברזילאי אדרסון. במחצית השנייה ברזיל שלטה אך לא הצליחה לכבוש. לאורך רוב המחצית השנייה ניסתה ברזיל לחזור למשחק, אך ללא הצלחה. בשריקת הסיום שחקני ארגנטינה ניגשו אל קפטן הנבחרת ליונל מסי על מנת לחגוג עמו ולברכו על זכייתו הראשונה בתואר במדיה.
שופט: אסטבן אוסטוחיץ'קוונים:  קרלוס בריירו,  מרטין סופי שופט רביעי:  דיגו הארו שופטי VAR:  אנדרס קונה,  דניאל פדורצ'וק,  אלכסנדר גוסמן,  ג'ון אוספינה.
טונקה
הזרע שחור ובעל שטח פנים מקומט, ותוכו חום. ניחוחו מזכיר שילוב של וניל, שקד, קינמון וציפורן. משמש כתחליף לווניל, כמרכיב בבשמים וכתוספת לטבק. במטבח הצרפתי משמש להכנת קינוחים.
הוספתו למזון נאסרה בארצות הברית על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, מכיוון שהזרע מכיל חומר מונע קרישה בשם קומרין העלול להיות קטלני בכמויות גדולות.
הערות שוליים
কুমারু Tonkabohne Cumaru
הרולד הראשון, מלך אנגליה
הרולד הראשון "קל הרגליים" (1016 – 17 במרץ 1040) היה מלך אנגליה מ-1035 ועד מותו.
ביוגרפיה
הרולד היה בנו הבלתי-חוקי של המלך הדני קאנוט הגדול, שכבש את אנגליה. הוא כונה "קל-רגליים" בשל זריזותו וכישרונו כצייד.
אחיו למחצה של הרולד, הארדיקאנוט, שהיה בנם של קאנוט ואמה מנורמנדיה, נועד לרשת את כס המלוכה הדני וגם את האנגלי, אך לאחר מותו של קאנוט ב-1035, השתלט הרולד על אנגליה בכוח הזרוע, בזמן שאחיו שהה בדנמרק.
ב-1037 שב לאנגליה אלפרד, בנם של המלך אתלרד השני ואמה מנורמנדיה, יחד עם אחיו אדוארד, כדי להשיב לעצמו את כס המלכות. הרולד שבה את אלפרד, ניקר את עיניו ולאחר מכן הוציאו להורג, אך אדוארד הצליח להימלט.
הרולד לא נישא מעולם, אך היה לו בן בלתי-חוקי בשם אלפווין, שהיה לנזיר.
הרולד מת ב-1040, בדיוק בזמן שהארדיקאנוט תכנן פלישה לממלכת אנגליה. הוא נקבר בווסטמינסטר, אך מאוחר יותר הוציא הארדיקאנוט את גופתו מקברה והשליכה לביצה.
התזמורת הסימפונית הבין-דורית
התזמורת הסימפונית הבין-דורית היא תזמורת סימפונית שמרכזה בהוד השרון. התזמורת מונה מעל 40 נגנים קבועים מגיל 18 ועד 79. התזמורת הוקמה בשנת 2000 ועברה לפעול בהוד השרון ב-2006. מנהליה המוזיקליים הקודמים היו תומאס אלפנט, גיא פדר וקרין בן-יוסף, והחל משנת 2011 המנהל המוזיקלי והמנצח הוא דוד סופר.
התזמורת, בשיתוף עם מרכז האמנויות בהוד השרון ומחלקת החינוך בעירייה, חותרת למצב את הוד השרון כמרכז מוזיקלי ארצי לנגנים חובבים, והיא שמה לה למטרה להנגיש את המוזיקה הקלאסית גם לקהל שאינו רגיל להאזין לה. התזמורת מעלה בכל שנה שלוש תוכניות קלאסיות, ובנוסף מלווה אמנים שונים ומופעי חוצות. התזמורת מובילה תוכנית קונצרטים חינוכית בשם "כלים שלובים", שבמסגרתה התלמידים עוברים הכנה בבתי הספר לקראת הקונצרט, כדי להעשיר ולעמיק את חוויית ההאזנה. התוכנית התקיימה בית הספר אליאנס בתל אביב, אהל שם ברמת גן, וחטיבת הביניים "השחר" בהוד השרון.
מדיניות מוניטרית
מדיניות מוניטרית היא מונח במקרו-כלכלה המתאר את ניהול מערכת המשתנים הנומינליים במשק. מונח זה מתייחס, לרוב, לכמות הכסף ואמצעי התשלום במשק (וליחס בינם לבין התוצר).
במדינות המערביות מקובל כי המדיניות המוניטרית נמצאת באחריות הבנק המרכזי, בניגוד למדיניות הפיסקלית שנמצאת באחריות הממשלה.
התפיסה השלטת כיום בקרב כלכלנים רבים מאז הכלכלן מילטון פרידמן מכונה "הנייטרליות של הכסף" או "הדיכוטומיה הקלאסית", ולפיה בטווח הארוך שינויים נומינליים אינם משפיעים על הגורמים הריאליים של המשק. כלומר, ההשפעה ההדדית בין המדיניות המוניטרית והמדיניות הריאלית מתקיימת רק בטווח הזמן הקצר.
מילטון פרידמן בספרו "היסטוריה מוניטרית של ארצות הברית" ("A Monetary History of the United States") טען כי "אינפלציה היא תמיד ובכל מקום תופעה מוניטרית". כלומר, אינפלציה אינה נובעת משינויים ביכולת הייצור הריאלית של המשק, אלא רק ממדיניות שגויה של ניהול הכסף. בעקבות תובנה זו, בתקופה שבה יש אינפלציה גוברת, תיושם מדיניות מוניטרית מצמצמת שתפעל להעלות את שווי הכסף (העלאת ריבית) ולהקטין את כמותו על ידי הנפקת איגרות חוב של הבנק המרכזי, בשם מלווה קצר מועד (מק"מ), בעוד בתקופות שפל של מיתון או דפלציה ינקוט הבנק במדיניות מוניטרית מרחיבה, שתפעל להורדת שווי הכסף והגדלת כמותו (על ידי הורדת הריבית וקניית מק"מ מהציבור או אי הנפקתו). הבסיס לפעולות אלה הוא ההנחה כי תוספת כסף למשק מגדילה את היקף הצריכה של הציבור ומביאה להגדלת הביקוש המצרפי והתל"ג, וכן לצמצום ממדי האבטלה.
מטרת המדיניות היא השגת יעדי הממשלה שנקבעו, כגון קצב הצמיחה של הכלכלה (בטווח הקצר בלבד, כאמור), מניעת אבטלה, ריסון האינפלציה, יציבות שער החליפין, הקטנת החוב הלאומי וכדומה. עם זאת מידת ההשפעה של פעולות הבנק המרכזי איננה נתונה לחיזוי מדויק אלא בקווים כלליים בלבד.
האסכולה הדוגלת בנקיטת מדיניות מוניטרית לוויסות הביקוש המצרפי, סך התוצר ורמת המחירים במשק, נקראת בשם מוניטריזם. מדובריה הבולטים ניתן למנות את הכלכלן מילטון פרידמן, נגידי הבנק הפדרלי פול וולקר ואלן גרינספן, ונגידי בנק ישראל יעקב פרנקל, דוד קליין וסטנלי פישר.
אמצעים המשמשים את הבנק המרכזי
שינוי הריבית על פיקדונות קצרי מועד - הכלי הפשוט ביותר של הבנק המרכזי לניהול המדיניות המוניטרית, הוא שינוי הריביות שהוא קובע לפיקדונות קצרי מועד (חודשים בודדים) במטבע שלו. מאחר שפיקדונות אלה נחשבים לסולידיים כמעט לחלוטין, הם קובעים רף לכל ההשקעות האחרות במשק, ורק פרויקטים אשר יביאו לתשואה גבוהה יותר מריבית זו יקבלו מימון.
במידה והבנק המרכזי רוצה להגדיל את ההשקעות בשווקים, הוא יוריד את הריבית שלו במטרה לעודד משקיעים להשקיע את כספם באפיקים מסוכנים יותר, כדוגמת מחקר ופיתוח, הקמת עסקים וכו'.
פעולות בשוק הפומבי (הרחבה/צמצום מוניטריים) - אמצעי נוסף, הדומה לאמצעי הראשון, הוא שינוי נקודות אחרות בעקומת הסיכון/רווח של איגרות החוב הממשלתיות שאינן קצרות מאוד. אם הוא יקנה איגרות חוב ארוכות של המדינה, הוא יביא לעליית מחיריהן, והורדת הריבית המתקבלת עליהן. ההשפעה דומה להשפעת שינוי הריבית על הפיקדונות קצרי המועד.
שינוי יחס הרזרבה - בכל מדינה בעלת בנק מרכזי, מוגדר יחס רזרבה, הקובע את היחס בין ההפקדות וההלוואות אותן מחלקים הבנקים. יחס רזרבה נמוך (הלוואות מעטות יחסית להפקדות) אומר שיהיה מחסור בהלוואות, וריבית ההלוואות הבנקאיות תהיה גבוהה, בעוד שיחס רזרבה גבוה (אחוז גבוה מהפקדות הציבור מלוות לציבור חזרה) מוריד ריביות, ומגדיל את אחוז הפרויקטים שיקבלו מימון.
הודעות לציבור - הבנק המרכזי נעזר בתקשורת, ובהודעות לציבור על מנת להשפיע על ציפיותיו לשינויים מוניטריים עתידיים, וגורמת לו להקדים ולפעול לפי שינויים אלה לפני שנעשו, ולעיתים חוסכת מהבנק המרכזי לבצע את הצעדים הללו.
כל הכלים הללו מורכבים מאוד, ויוצרים השפעות רבות נוספות על ההשפעות המוניטריות אותן הם מנסים להשיג. לכן הדעות חלוקות ביחס לשימוש באמצעים המוניטריים המתאימים למימוש המדיניות שנקבעה.
פרובינציית פומרניה (1653–1815)
פרובינציית פומרניה הייתה פרובינציה של ברנדנבורג-פרוסיה, ולאחר מכן של ממלכת פרוסיה. לאחר מלחמת שלושים השנים, המחוז היה מורכב מפומרניה הרחוקה. לאחר מכן, ארץ לאונבורג ובוטוב, דרהיים ופומרניה השוודית מדרום לנהר פיין צורפו למחוז. את המחוז ירש מחוז פומרניה שהוקם ב-1815.
השם פומרניה בא מסלאבית po more, שפירושו "ארץ בים".
פומרניה הרחוקה
פומרניה הרחוקה הפכה למחוז של פרוסיה (ברנדנבורג-פרוסיה) לאחר ששלום וסטפליה סיים את מלחמת שלושים השנים ב-1648. במהלך המלחמה, בית האצולה של פומרניה (גריפינים), ששלט בפומרניה מאז שנות ה-1120 כדוכסי פומרניה, נכחד בקו הגברי עם מותו של בוגיסלב הארבעה עשר, דוכס פומרניה ב-1637. לאורך כל קיומה של דוכסות פומרניה תחת בית גריפין, ברנדנבורג תבעה שליטה עליונה וטענה על ירושת פומרניה בהסכמים רבים. עם זאת, שוודיה הייתה אחת השחקניות החשובות במלחמה וככזו, היא זכתה לכמה מהישגיה הטריטוריאליים בפומרניה (פומרניה השוודית), לאחר המלחמה על ידי שלום וסטפליה, מה שסיכל את שאיפותיה של ברנדנבורג-פרוסיה לירושה של כל דוכסות פומרניה לשעבר.
צירוף של ארץ לאוונבורג וביטוב ודרהיים
במהלך מלחמת הצפון השנייה (1654–1660), ברנדנבורג-פרוסיה והאיחוד הפולני-ליטאי חתמו על הסכם ווהלאו ב-19 בספטמבר 1657, ועל הסכם ברומברג שלאחר מכן, בהם חבר העמים נתן לברנדבורג-פרוסיה את ארץ לאוונבורג וביטוב, וכן משכן את דרהיים לברנדנבורג.
שלום אוליבה ב-3 במאי 1660 אישר את זכויותיה של ברנדנבורג בארץ לאוונבורג וביטוב וכן בדרהיים.
צירוף הגדה הימנית התחתונה של האודר
פומרניה השוודית נכבשה על ידי דנמרק וברנדנבורג בזירה הברנדנבורג-שוודית של מלחמת סקניה מ-1675 עד 1679, לפיה דנמרק תבעה את ריגן וברנדנבורג את שאר חלקי פומרניה. שוודיה כוננה מחדש את השליטה לאחר שלום סן-ז'רמן-אן-ליי ב-28 ביוני 1679.
זה פיתה את פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לבטא " Exoriare aliquis nostris ex ossibus ultor! [תנו למישהו לקום מעצמותי כנוקם]".
צירוף דרום פומרניה השוודית
במהלך מלחמת הצפון הגדולה, שטטין הייתה נצורה על ידי כוחות רוסים וסקסונים בראשות הנסיך מנשיקוב, ונכנעה ב-29 בספטמבר. על פי הסכם שוודט ב-6 באוקטובר, למנשיקוב שולמו עלויות המלחמה שלו על ידי פרוסיה, ושטטין נכבשה על ידי חיילי הולשטיין וברנדנבורג.
ב-12 ביוני 1714 חתם פרידריך וילהלם הראשון מברנדנבורג-פרוסיה הסכם עם האימפריה הרוסית המאשר את הישגיה באינגרמלנד השוודית, קרליה ואסטוניה, ובתמורה קיבל אישור רוסי על הישגיו בדרום פומרניה השוודית.
ב-22 בנובמבר 1714 חזר קרל השנים עשר, מלך שוודיה מהאימפריה העות'מאנית כדי להוביל את ההגנה השוודית בפומרניה באופן אישי. בתורם, כוחותיו של הולשטיין בשטטין נבלמו כבעל ברית שוודי על ידי פרוסיה. בפברואר 1715, תפס קרל את וולגאסט במקדמה לשיקום השליטה השוודית במערב פומרניה.
ב-1 במאי 1715 הכריזה פרוסיה רשמית מלחמה על שוודיה. באותו חודש הצטרפו הנובר ודנמרק לחוזה הרוסי-פרוסי מ-1714. כוחות בעלות הברית כבשו לאחר מכן את כל פומרניה פרט לשטרלזונד. בקרב שטרלזונד הוביל קרל השנים עשר, מלך שוודיה את ההגנה עד ל-22 בדצמבר 1715, אז התפנה ללונד.
בהסכם סטוקהולם, שנחתם ב-21 בינואר 1720, הורשתה פרוסיה לשמור על כיבושיה, כולל שטטין. בכך ויתרה שוודיה על החלקים שממזרח לנהר אודר שהושגו ב-1648 וכן על מערב פומרניה דרומית לנהר פיין (Old Western Pomerania או Altvorpommern) ואת האיים וולין ואוזדום לברנדנבורג-פרוסיה תמורת תשלום של 2 מיליון טלר.
מלחמת שבע השנים
לאחר קרב זורנדורף ב-1759 (מלחמת שבע השנים), כוחות רוסים עשו את דרכם לתוך פומרניה והטילו מצור על קולברג. כשקולברג התנגדה, החיילים הרוסים הרסו את פומרניה הרחוקה. שוודיה ורוסיה פלשו לפומרניה הברנדנבורגית במהלך השנים 1760 ו-1761. קולברג שוב הפכה למטרה, עמדה במצור שני, אך לא בשלישי ב-1761. בחורף של אותה שנה, הפכו הכוחות הרוסיים את פומרניה הרחוקה למקלט החורף שלהם. בשנת 1762 כרתה פרוסיה שלום עם שוודיה ורוסיה.
פומרניה הברנדנבורגית נותרה הרוס ומספר ההרוגים האזרחיים הסתכם ב-72,000.
בנייה מחדש וקולוניזציה פנימית של פומרניה הפרוסית
לאחר ההפסדים הגדולים של המלחמות הקודמות, פרוסיה החלה לבנות מחדש וליישב מחדש את הפרובינציה שסועת המלחמה שלה ב-1718. תוכננו תוכניות לסיוע כספי לבנייה מחדש של בתים, למשל, לאנשים שולמו 23% מעלות הבית אם הם בנו אותו עם חומר חסין אש, ואזורי מגורים פנויים קיבלו דמי שכירות חינם למי שמוכן להקים מבנים. היו גם מקרים שבהם הבונים בית קיבלו אזרחות חינם, נפטרו מחובות חיל המצב או קיבלו בחינם את העצים הדרושים. כמו כן, מבני ציבור חודשו או נבנו חדשים על ידי הממשל הפרוסי.
ביצות באזורי רנדוברוק ואוקרמרק יובשו והתיישבו עם קולוניסטים מארצות השפלה משנת 1718. בשנת 1734 נודע חלק מאזור זה כ"הולנד המלכותית". מתנחלים הולנדים התיישבו גם בחלקים אחרים של פומרניה. כמו כן, פרוטסטנטים מאזור זלצבורג הקתולי הגיעו לפרוסיה דרך הנמלים של פומרניה. בעוד שרובם המשיכו להתיישב בחלקים אחרים של פרוסיה, חלקם התיישבו בפומרניה.
כדי לשפר את הגישה לנמל שטטין, נהר שוויינה הועמק ו-Swinemünde נוסדה על שפך הנהר ב-1748. פרויקט דומה בשטולפ נכשל עקב מחסור כספי.
לאורך שנות ה-50 של המאה ה-18 יובשו ביצות אודרברוך העצומות כדי לספק שטחים חקלאיים.
המלך פרידריך הגדול מינה את פרנץ בלתזר פון ברנקנהוף לבנות מחדש את החלק הפרוסי שסועת המלחמה של פומרניה. עוד לפני מלחמת שבע השנים החלה הקולוניזציה הפנימית של פומרניה הרחוקה על ידי הנסיך מוריץ מאנהלט-דסאו. ברנקנהוף, לאחר שסיפק סיוע הומניטרי ב-1763 (במיוחד סוסים וחיטה מהצבא וכסף לזרעים ולמחיית חיים), הציג תוכניות לסיוע כספי, הפחתת מיסים וזיכויים בשיעור נמוך, וכך הצליח לשקם את רוב החוות שנהרסו בבנייה מחדש בשנת 1764.
בשנים שלאחר מכן, אדמות חקלאיות חדשות הועמדו לזמינות על ידי פינוי יערות וניקוז ביצות (למשל Thurbruch, Plönebruch, Schmolsiner Bruch) ואגמים (למשל Madüsee, Neustettiner See) וכן בניית שפות בכמה נהרות (למשל אינה, לאבה).
כדי לפצות על אובדן האוכלוסייה בזמן המלחמה, נמשכו קולוניסטים חדשים. בשנות ה-40 של המאה ה-17 הוזמנו קולוניסטים מפפאלץ, וירטמברג, מקלנבורג ומבוהמיה. רובם הגיעו מפפאלץ, בעוד שהבוהמים חזרו במהרה למולדתם כתוצאה ממחסור בדיור. בשנת 1750 החל גיוס מתיישבים בדנציג, אלבינג, ורשה, אאוגסבורג, פרנקפורט אם מיין, נירנברג, המבורג ובריסל. בעיירות התיישבו בעלי מלאכה פרוטסטנטים מפולין הקתולית. המתנחלים שוחררו ממסים ושירותים מסוימים כמו שירות צבאי. בין 1740 ל-1784 הגיעו לפומרניה הפרוסית 26,000 מתנחלים, ונוסדו 159 כפרים חדשים. מקורם של רוב המתיישבים היה בפפאלץ, מקלנבורג ופולין.
בשנת 1786 הגיעה אוכלוסיית פומרניה הפרוסית (פומרניה הרחוקה ומערב פומרניה מדרום לנהר פינה) ל-438,700 נפש.
מלחמות נפוליאון
לאחר שפרוסיה הפסידה בקרב ינה-אאורשטדט בסוף 1806, צעדו חיילים צרפתים צפונה לתוך מחוז פומרניה. שטטין המבוצרת נכנעה ללא קרב, והמחוז נכבש על ידי הכוחות הצרפתיים. רק קולברג המבוצרת התנגדה, והצרפתים הטילו מצור במרץ 1807. פרדיננד פון שיל היה בין המכותרים. המצור לא הצליח והוסר רק כאשר פרוסיה נכנעה לנפוליאון בונפרטה בשלום טילזיט ב-2 ביולי.
תנאי הכניעה כללו פיצויי מלחמה גבוהים (25,000,000 טלרים ממחוז פומרניה בלבד). ההסכמה על נסיגת הכוחות הצרפתיים נדחתה שוב ושוב. בנובמבר 1808 עזבו החיילים הצרפתים את המחוז מלבד שטטין, מה שאילץ את ממשלת המחוז לעבור לשטארגארד ב-1809. שמו של ה- Kriegs- und Domänenkammer שונה לממשלה המלכותית-פרוסיה ("Königlich Preußische Regierung"), בעוד שהממשלה לשעבר ("הממשלה") שונתה לשם בית המשפט העליון של המדינה ("Oberlandesgericht").
הרפורמות של פום שטיין (1807) וקרל אוגוסט פון הארדנברג (1811) ביטלו את הצמיתות.
בשנת 1812 פלשו כוחות צרפתים לפומרניה השוודית, וגם כבשו שוב את פומרניה הפרוסית. הכוחות הפרוסיים השתלטו על קולברג. לאחר שלודוויג יורק פון ורטנבורג, שפיקד על קורפוס פרוסי עם נתח פומרני משמעותי, עזב את הקואליציה עם צרפת באמנת טאורוגן מ-30 בדצמבר 1812, גייס הצבא הפרוסי את הפומרנים בפברואר 1813. כמו כן, בפברואר הגיעו הכוחות הרוסיים לפומרניה הרחוקה. במרץ עזבו כל הכוחות הצרפתיים את פומרניה, מלבד שטטין, שהוחזקה בידי הצרפתים עד ה-5 בדצמבר 1813. לאחר המלחמה, פרוסיה, לאחר מאמצים דיפלומטיים של הארדנברג בקונגרס וינה, זכתה בפומרניה השוודית בכך ששילמה 2.6 מיליון טלר לדנמרק והעניקה לה את דוכסות לאוונבורג, ותשלום נוסף של 3.5 מיליון טלרים לשוודיה ב-7 ביוני 1815. ב-23 באוקטובר אוחדה פומרניה השוודית לפרובינציית פומרניה.