cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארסלנטפה
ממצאים
שכבות VIC ו-VID 2750–2000 לפנה"ס - בתקופה זו אורגן היישוב בצורה שונה, דבר המציע שאוכלוסייה חדשה בנתה יישוב חדש על היישוב הקודם. תופעה זו מכונה "תקופת העיור השני". עם זאת ברי כי שרידיהם של חומת העיר ומגדל חצי מעוגל שרדו מהיישוב המקורי. בשכבה VID ניכר תהליך חדש של התפשטות הדרגתית של היישוב. תהליכים אלה של ארגון מחדש והתפשטות ממשיכים עד תקופת הברונזה התיכונה (שכבה VA, 2000–1750 לפנה"ס). ראוי לציין כי חומות היישוב השתמרו אל תוך תקופת הבהרזל, אולם העיר החתית החדשה הושמדה בידי סרגון השני מאשור ב-712 לפנה"ס. כמות דלה יחסית של ממצאים המשיכה ונמצאה באתר גם בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית.
נשקני, טיפשון
נשקני, טיפשון (באנגלית: Kiss Me, Stupid) הוא סרט קומדיה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1964 בהפקתו ובבימויו של בילי ויילדר, עם דין מרטין, קים נובק וריי וולסטון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי בילי ויילדר ואי. אל. איי. דיאמונד והוא מבוסס חלקית על המחזה האיטלקי "השעה המסנוורת" של אנה בונאצ'י שהיה גם השראה לסרט "אישה ללילה" בכיכובה של ג'ינה לולובריג'ידה (1952).
השירים בסרט נכתבו על ידי ג'ורג' גרשווין ואיירה גרשווין.
תקציר העלילה
דינו (דין מרטין) הוא זמר נערץ בארצות הברית ורודף שמלות ידוע.
לאחר הופעה בלאס וגאס הוא נוסע להופיע בקולנוע וטלוויזיה בלוס אנג'לס עם גדולי הזמרים. בדרך הוא נעצר לתדלוק בעיירה הקטנה קליימקס בנבדה אצל בארני (קליף אוסמונד).
בקליימקס גרים אורוויל ספונר (ריי וולסטון) ואשתו זלדה (פלישיה פאר). אורוויל הוא מורה לפסנתר וגם נגן אורגן בכנסייה. זלדה צעירה מאורוויל ויפהפייה וזה גורם לו להיות בעל קנאי. הוא חושד בחלבן ואפילו בתלמיד שלו בן ה-15, שהם מחזרים אחרי זלדה.
בארני כותב תמלילים לשירים שאורוויל מלחין ומקווה שהם יתפרסמו אי פעם. כשהוא מזהה את דינו, הוא יודע שזו ההזדמנות שלו. הוא קורא מיד לאורוויל, גורם לתקלה במנוע מכוניתו של דינו ומציע לו להתארח צל אורוויל כי התיקון יארך עד הבוקר.
דינו מסכים בלית ברירה אבל אומר לאורוויל כי הוא מוכרח לשכב עם אשה אחרת יהיה לו "כאב ראש".
בארני אומר לאורוויל ליזום ריב עם זלדה כדי שתברח מהבית. היא בורחת להוריה ובאותו זמן הוא נוסע בארני למועדון ההימורים "כפתור הבטן" ומביא משם את פולי "האקדח" (קים נובק) שהיא מלצרית ונערת ליווי במקום. הוא משלם לה 25 דולר כדי שתתחזה כאשתו של אורוויל.
דינו מתחיל מיד עם פולי למרות שהיא מוצגת לפניו כאשתו של אורוויל. הם אוכלים ושותים ואורוויל שר לו את השיר "סופיה" שדינו מסכים לקנות ולבצע. אורוויל השיכור חושב שפולי היא אשתו וזורק את דינו החוצה.
בינתיים לא יכולה זלדה לשמוע את תוכחות אמה מדוע נישאה לאורוויל. היא חוזרת הביתה ומבחינה באורוויל ופולי. היא נוסעת למועדון ההימורים ומשתכרת. בעלת המועדון משכיבה אותה בקרון של פולי. באותו זמן מגיע דינו לקרון בו שוכבת זלדה והיא מתמסרת לו, מידה כנגד מידה.
זלדה רוצה להתגרש ובארני מארגן להם פגישה אצל עורך דין. בחנות טלוויזיות מקרינים תוכנית עם דינו ששר את "סופיה" ומדבר על אורוויל ובארני שהופכים מיד למפורסמים. אורוויל אומר לזלדה שהוא מבולבל ממה שקרה. פולי עוברת במקום עם הקרון הנגרר שלה ומנופפת להם בדרכה למצוא את מזלה במקום אחר. זלדה מחבקת את אורוויל ואומרת לו "נשקני, טיפשון".
מי נמרים
מֵי נִמְרִים (או: נִמְרִים) היה נחל איתן ואולי גם יישוב מקראי במואב, הנזכר פעמיים בתנ"ך.
היישוב נזכר כחלק מ"משא מואב" שנשאו הן ישעיהו הנביא והן ירמיהו הנביא:
וכן:.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי היישוב היה מיושב בימיו, ושכן באזור צוער.
לפי הסברה, שמה של העיר השתמר עד ימינו בשם הנחל "ואדי נמירה", הנשפך לים המלח בדרום מואב, בקרבת צוער.
Match TV
Match TV (רוסית: Матч ТВ) הוא שמו של ערוץ טלוויזיה בתחום הספורט ומפעיל גם אתר אינטרנט בולט, המשמש לחדשות ופרשנויות בנושאי ספורט ומאפשר שידורים חיים של תוכניות הערוץ ומשחקי ספורט שונים. הערוץ הוא חלק מקבוצת התקשורת גזפרום מדיה הנמצאת בבעלות חברת גזפרום הממשלתית ומכונה באופן לא רשמי "ערוץ הטלוויזיה הספורטיבי הלאומי" (ООО «Национальный спортивный телеканал»).
הערוץ הוקם ביוזמת יו"ר דירקטוריון גזפרום אלכסיי מילר על בסיס ערוץ הטלוויזיה רוסיה-2. הערוץ מהווה ערוץ בסיס בחבילת הערוצים הפדרלית והוא משדר עבור למעלה מ-900 יישובים ברוסיה ו-81 מיליון איש. לערוץ 5 ערוצי בת המשדרים טורנירי ספורט אזוריים והוא משדר באמצעות לוויין גם שידורי HD והוא מפעיל גם את ערוץ Match! Planeta (רוסית: Матч! Планета) המהווה לערוץ ספורט בינלאומי.
היסטוריה
ב-17 באפריל 2015 דווח לראשונה כי ערוץ רוסיה-2 צפוי לעבור לידי חברת ההחזקות "גזפרום מדיה" וכי על בסיס ערוץ NTV Plus יוקם ערוץ ספורט חדש. שלושה ימים לאחר מכן שר הספורט ויטלי מוטקו הביע מורת רוח מכך שאין ברוסיה ערוץ ספורט טלוויזיוני רב תחומי וציין כי הנושא יידון בישיבת המועצה הנשיאותית לענייני ספורט.
כריסטיאן לאנגה
כריסטיאן לוס לאנגה (בנורווגית: Christian Lous Lange; 17 בספטמבר 1869 – 11 בדצמבר 1938) היה היסטוריון, מורה ומדען פוליטי נורווגי. מההוגים המרכזיים של רעיון האינטרנציונליזם. זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1921.
Match TV
היסטוריה
ב-2 ביוני 2015 יושב ראש חברת גזפרום מדיה דמיטרי צ'רנישנקו הכריז על הקמת ערוץ ספורט שיוקם על בסיס ערוץ NTV Plus, חברת "שידור ספורטיבי" ועל בסיס הרשת הארצית של רוסיה-2.
ב-1 באוגוסט 2015 הושלמה העבודה להקמת הערוץ והוא נקרא "Match TV". סמל הערוץ נחשף בספטמבר 2015 והערוץ החל את שידוריו ב-1 בנובמבר 2015 בשעה 06:30 שעון מוסקבה. באותו היום לא שודרו פרסומות מסחריות בשל יום אבל שהוכרז לזכר קורבנות האסון האווירי שהתרחש במצרים יום קודם. עם חניכת הערוץ הוא החל לשדר את משחקי ליגת VTB, ליגת ההוקי הקונטיננטלית ומשחקי ליגת העל הרוסית בכדורגל.
כריסטיאן לאנגה
ביוגרפיה
לאנגה נולד ב-17 בספטמבר 1869 בסטוונגר. הוא סיים את בית הספר התיכון בשנת 1887 ולאחר מכן למד היסטוריה, אנגלית וצרפתית באוניברסיטת אוסלו. בשנת 1893 סיים את לימודיו באוניברסיטה. לאנגה עבד כמחנך כמספר שנים עד שחזר לאוניברסיטת אוסלו ללימודי דוקטורט. בשנת 1899 החל לכהן כמזכיר באיגוד הבין-פרלמנטרי וכיהן בתפקיד זה כעשר שנים. לאחר מלחמת העולם הראשונה כיהן לאנגה כציר בארגון חבר הלאומים.
נפטר ב-11 בדצמבר 1938.
Match TV
היסטוריה
בספטמבר 2016 הערוץ סירב לשדר את אולימפיאדת הנכים מאחר שנאסר על ספורטאים רוסים ליטול בה חלק.
ביולי 2018 הערוץ הקים ערוץ בת בשם "Match Premier", שמשדר באופן בלעדי את משחקי ליגת העל הרוסית בכדורגל, במקום ערוץ Nash Futbol שנסגר.
שדרני ספורט גאורגי צ'רדאנצב ורומן גוטצייט הם בין מנחי תוכניות הערוץ.
מאז אמצע מרץ 2020, בשל ביטולים רבים ודחיות של תחרויות ספורט בשל מגפת הקורונה, החל הערוץ למלא את רשת השידור שלו במספר רב של תוכניות בהפקה עצמאית (כולל תוכניות אולפן עם אורחים ומומחים) ושידור חוזר של שידורי ספורט מהשנים האחרונות (למשל, המשחקים הטובים ביותר של נבחרת רוסיה בכדורגל בטורנירים גדולים בכדורגל ובמחזורי המוקדמות, המשחקים המרהיבים ביותר של היורוקאפ בשנים קודמות ועוד). בהתחשב בכך, ערוץ הטלוויזיה רכש זכויות לשידור תחרויות ספורט שלא בוטלו עקב נגיף הקורונה, כמו ליגת הכדורגל באוסטרליה ובבאלרוס (כולל הגביע הבלארוסי). בשל כך, אחוזי הצפייה בערוץ ירדו באופן משמעותי למחצית: למשל, ב-12 במרץ 2020, ערוץ הטלוויזיה נצפה בממוצע על ידי 3.7% מהצופים הגברים בגילאי 14–59 שנים בערים רוסיות עם אוכלוסייה של יותר מ-100,000 איש. עם זאת, ב־12 במרץ 2019, נתח ערוץ הטלוויזיה עמד על 5.3%. נפילה דומה התרחשה בימים אחרים. חלקו הממוצע של ערוץ טלוויזיה בתקופה שבין 12 ל-21 במרץ ירד מ־3.7% ל-2%.
ביוני 2021, Match TV התקשה בשידורי יורו 2020: לדוגמה, שודרו רק תוכניות סקירה אנליטיות והשידורים עצמם (בשידור חי וגם בשידורים חוזרים) נעדרו. אולם כעבור יומיים פורסם מידע רשמי אודות שידור כל משחקי הטורניר, כש־17 מהם שודרו בשידור חי. כמו כן, שידורי משחקי הטורניר בערוץ טלוויזיה זה (באנלוגיה עם ערוצי טלוויזיה אחרים) לא היו זמינים לצפייה באתרי צד שלישי ובשירותי טלוויזיה מקוונים לבקשת בעלי זכויות יוצרים והם הוצגו רק באתר הערוץ.
תוכני הערוץ
הערוץ משדר משחקי כדורגל רוסי כמו המשחק המרכזי בפרמייר ליג, משחקי גביע רוסיה בכדורגל, משחקי ליגת האלופות, הליגה האיטלקית, הליגה הצרפתית, הליגה הסקוטית, הליגה השווייצרית, הליגה האוסטרית והליגה האירופית.
בענף הכדורסל משדר הערוץ את ליגת VTB, הליגה האיטלקית, יורוליג ו-NBA. בנוסף משדר הערוץ את ליגת ההוקי הקונטיננטלית ואליפות העולם בהחלקה על הקרח כמו כן משודרים משחקים בינלאומיים של נבחרות שונות, תחרויות אתלטיקה, מרוצי הפורמולה 1, טורניר וימבלדון, NFL, MLB, גביע דייוויס, NHL ועוד מגוון ענפי ספורט שונים.
אתר האינטרנט של הערוץ
אתר ערוץ הספורט הוא אתר אינטרנט רוסי העוסק בתחומי הספורט והוא אחד מאתרי הספורט המובילים ברוסיה. באתר כתבות חדשותיות ודיווחים על ספורט בארץ ובעולם, כמו כן, מדורים שונים, על כדורגל רוסי ועולמי, הוקי קרח וכדורסל רוסי ועולמי. בנוסף מתפרסמים טורים וכתבות של פרשני ושדרני ערוצי הטלוויזיה של גוף השידור.
גורגופוטמוס
הכפרים ברשות
הרשות גורגופוטמוס מחולקת לכפרים הבאים:
הכפר גורגופוטמוס התפתח סביב מפעל אצטילן שפעל בו בין השנים 1907–1945. הכפר אלפטרוכורי ממוקם בגובה 800 מ' מעל פני הים על מדרון הר קאלידרומו. בכפר דמסטה נמצא מעיין המכונה פסורונרי.
אוכלוסייה
בשנת 2011 מנתה האוכלוסייה בכפר 453 איש ו-3,374 איש ברשות.
היסטוריה
גשר גורגופוטמוס נבנה בשנת 1905. הוא הפך למטרה אסטרטגית במלחמת העולם השנייה. המהנדס שתכנן ובנה את הגשר היה אגוסטינו טקוני, לימים Αυγουστίνος Τακωνης (טקוניס) היגר מפלרמו איטליה ליוון כדי לפעול ביוון את כמהנדס (באותה תקופה יוון גייסה מהנדסים ממדינות אחרות כדי למלא מחסור). שמו של גורגופוטמוס התפרסם במהלך מלחמת העולם השנייה, בב־25 בנובמבר 1942 במבצע הרלינג, פרטיזנים יוונים, וכוח לוחמי SOE בריטיים, בפיקודו של אדמונד מאיירס פוצצו את גשר הרכבת מעל נהר גורגופוטמוס ניתקו את הדרך הנשלטת על ידי האויב בין סלוניקי לאתונה וקטעו את שרשרת האספקה לקורפוס אפריקה הפיצוץ הרס שניים מששת מזחי הגשר והשבית את תנועת הרכבות ל-6 שבועות. בתגובה לפעולה הוציאו הגרמניים להורג 16 יוונים מקומיים. נכון ל-2021 משמש האזור סביב הגשר כאנדרטה לאומית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים ביוון, חודש גשר גורגופוטמוס, והמזחים הוחלפו בעמודי פלדה.
ברונו קוניה
ברונו קוניה קנטניידה (בפורטוגזית: Bruno Cunha Cantanhede; נולד ב-22 ביולי 1993) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת החלוץ באל-מסאיימיר.
קריירה
ברונו התחיל את הקריירה שלו בסאו פאולו. לאחר שסיים את גיל הנוער, הושאל לקבוצות מהליגות הנמוכות בברזיל.
ביוני חתם בעירוני קריית שמונה. ב-30 ביולי 2015, ברונו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לסלובן ליברץ הצ'כית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-23 באוגוסט 2015, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 נגד הפועל באר שבע.
ב-10 ביולי 2016, קוניה הושאל לטונדלה מליגת העל הפורטוגזית, ובינואר חזר לברזיל והצטרף לפרנה.
בקיץ, קוניה שוחרר מקריית שמונה וחתם בטג'אן האנה סיטיזן מהליגה השנייה בקוריאה הדרומית. בהמשך שיחק גם באניאנג, ווילה נובה וסנטראל.
ביולי חתם בוייטל מליגת העל הווייטנאימית.
בינואר, ברונו חתם בהאנוי.
בדצמבר הצטרף לפרסיב באנדונג מליגת העל האינדונזית.
סבסטיאן סקילאצ'י
סבסטיאן סקילאצ'י (Sébastien Squillaci; נולד ב-11 באוגוסט 1980 בטולון) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם. שיחק במונקו, עמה העפיל לגמר ליגת האלופות ב-2004, וכן באולימפיק ליון, במדיה זכה בשתי אליפויות צרפת. עם נבחרת צרפת השתתף ביורו 2008 ובמונדיאל 2010.
קריירה
סקילאצ'י החל את הקריירה שלו ב-1997 במועדון הכדורגל מעיר הולדתו, ספורטינג טולון. לאחר ששיחק שישה משחקים במדי הקבוצה עבר ב-1998 לא.ס. מונקו, מהמועדונים החשובים בכדורגל הצרפתי. סקילאצ'י לא הצליח למצוא מקום של קבע במשחקי הקבוצה, ושיחק בעיקר במסגרת קבוצת המילואים של המועדון. בשנת 2000 המאמן קלוד פואל החליט להשאילו לקבוצת אז'אקסיו מליגת המשנה. סקילאצ'י הפגין יכולת משחק טובה במדי אז'אקסיו והפך לאחד מהשחקנים הבולטים בתולדות הקבוצה הקטנה.
לאחר עזיבתו של פואל ומינויו של המאמן החדש דידייה דשאן, חזר סקילאצ'י למונקו ב-2002. בעונתו המלאה הראשונה במדי מונקו,, הוא ביסס את מעמדו כבלם הקבוע בהרכב הפותח של הקבוצה. הוא סייע לה לסיים במקום השני בליגת העל הצרפתית ולזכות בטורניר גביע הליגה הצרפתית.
בעונת ביסס סקילאצ'י את מעמדו כשחקן מצטיין גם ברמה הכלל-אירופית, כאשר היה אחד מהשחקנים הבולטים במונקו שהעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר ליגת האלופות. הוא שיתף פעולה בחוליית ההגנה של הקבוצה יחד עם גאל ניבה. בשלב רבע גמר הטורניר, מול ריאל מדריד, כבש סקילאצ'י שער חשוב לקבוצתו במשחק החוץ, בו הפסידה 4-2. לאחר ניצחון 1-3 במשחק הגומלין העפילה הקבוצה בשל הפרש שערי חוץ לחצי הגמר, שם ניצחה את צ'לסי. במהלך משחק הגמר מול פורטו נכנס סקילאצ'י כמחליף, אך לא מנע את הפסד קבוצתו בתוצאה 3-0.
יכולתו הטובה של סקילאצ'י במדי מונקו העניקה לו מקום לראשונה בנבחרת צרפת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה במשחק מול נבחרת בוסניה והרצגובינה ב-2004, והחל לשתף פעולה בחוליית ההגנה של הנבחרת יחד עם ניבה. עם זאת, לאחר חזרתו של ליליאן טוראם לנבחרת נופה סקילאצ'י מסגלה, בניגוד לחברו ניבה, וכתוצאה מכך נעדר גם מהסגל למונדיאל 2006.
סקילאצ'י המשיך ושיחק במונקו במשך שנתיים נוספות, אך ב-2006 נחלה הקבוצה אכזבה כאשר סיימה במקום העשירי בלבד בליגה הצרפתית, מה שהוביל להתפטרותו של דשאן. בעקבות כך החליט סקילאצ'י לעזוב גם הוא את מונקו והועמד למעבר למספר קבוצות, בטרם חתם על חוזה לארבע שנים באולימפיק ליון. בעונת הבכורה שלו בליון,, יצר סקילאצ'י שותפות חזקה בחוליית ההגנה יחד עם הברזילאי כריס. הוא סייע לליון לזכות באליפות צרפת בפער של 17 נקודות מהמקום השני, ובאליפות נוספת גם בעונה שלאחר מכן.
לאחר שנתיים במדי ליון חתם סקילאצ'י על חוזה לשלוש שנים בסביליה הספרדית ביולי 2008. בעונתו הראשונה בסביליה הוא היה לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה, אך בעונתו השנייה,, שיחק ב-16 משחקים בלבד. למרות זאת, הוא היה שותף לזכיית קבוצתו בגביע המלך הספרדי ובהעפלה לשמינית גמר ליגת האלופות.
באוגוסט 2010 עבר סקילאצ'י לארסנל האנגלית, ששילמרה תמורתו 4 מיליון לירות שטרלינג. בתאריך סיום החוזה 30 ביוני 2013 עזב את ארסנל ועבר לשחק בקבוצת בסטיה.
הארי קונדבולו
הארי קונדבולו (בטלוגו: హరి కొండబోలు; באנגלית: Hari Kondabolu; נולד ב-21 באוקטובר 1982) הוא קומיקאי אמריקאי ממוצא הודי.
ביוגרפיה
הארי קונדבולו נולד ב-21 באוקטובר 1982 בשכונת פלשינג שברובע קווינס בעיר ניו יורק. הוריו, אומה ורבי, היגרו לארצות הברית מהעיר טנאלי שבמדינת אנדרה פרדש בהודו. אימו הייתה רופאה בהודו, ובארצות הברית היא עבדה יחד עם בעלה כמדענים. בילדותו והתבגרותו, קונדבולו התחנך בבתי ספר יסודיים ותיכוניים ציבוריים.
עם עלייתה של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" לשידור בערוץ "FOX" ב-1989, קונדבולו הפך למעריץ מושבע שלה. הוא התחבר באופן אישי לדמותו של אפו נהספימפטילון, היות שזה היה הייצוג היחיד לתרבותו בתרבות הפופולרית האמריקאית באותה העת. קונדבולו ספג השראה רבה לסגנון ההומור שלו מן הסדרה, ובעקבותיה הוא החליט לבחור בקומדיה כקריירה.
קונדבולו למד לתואר ראשון במכללת בוודוין הפרטית. הוא למד באוניברסיטת ווסליאן בשנתו השלישית, והתמקד בזהות וגזע, גלובליזציה ובהשפעת התרבות הפופולרית על החברה. לאחר סיום תוארו הראשון, הוא המשיך לתואר שני בזכויות אדם בבית הספר לכלכלה של לונדון. באמצע העשור הראשון, קונדבולו החל להופיע בערבי סטנד-אפ. סוכן כישרונות של "HBO" התרשם מקונדבולו בהופעותיו בפסטיבלי קומדיה, והוא הפך לסוכן אישי שלו.
סטנד-אפ
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של קונדבולו הייתה ב-2007, כקטע סטנד-אפ בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל. שנה אחר כך, ב-2008, הוא הופיע בתוכנית הסטנד-אפ "Live at Gotham" של ערוץ "Comedy Central". ב-2011, קונדבולו זכה לפרק משלו בתוכנית הסטנד-אפ "Comedy Central Presents". בין 2012 ל-2014, קונדבולו הופיע בתוכניות האירוח של ראסל הווארד, קונאן או'בריאן, ג'ימי קאר, ראסל קיין, ג'ון אוליבר ודייוויד לטרמן. במקביל, הוא המשיך להופיע בפסטיבלים.
בין 2012 ל-2013, קונדבולו היה חלק מצוות התסריטאים בתוכנית הסטנד-אפ של הקומיקאי וו. קמאו בל בערוץ "FX". במסגרת זו, הוא העלה מונולוג על הגזענות והסטריאוטיפיזציה בדמותו של אפו נהספימפטילון מ"משפחת סימפסון" – וזה זכה לפופולריות רבה והפך לויראלי ברשתות החברתיות. שנה אחר כך, ב-2014, יצא לאור האלבום הראשון שלו, "Waiting for 2042". האלבום השני שלו, "Mainstream American Comic", יצא לאור ב-2016, והוא דורג במקום הראשון אצל "iTunes" ובמקום השני אצל "Billboard".
ב-2018, עלה לשירות הזרמת המדיה "Netflix" ספיישל סטנד-אפ בכיכובו של קונדבולו, "הארי קונדבולו: תזהירו את הקרובים שלכם".
עיסוקים נוספים
ב-2007, קונדבולו כתב את התסריט לסרט הקומדיה הקצר "Manoj", וכן כיכב בו כדמות הראשית. הסרט הוקרן בפסטיבל "Just for Laughs". ב-2009 הוא הופיע בקמע כאיש התשבץ בסרט "הכל אודות סטיב". קונדבולו הצטלם לתפקיד משנה בסרט "חמש לילות במיין", אך הסצנות שלו לא נכללו בגרסה הסופית אשר עלתה לאקרנים.
ב-2017, שודר בערוץ "truTV" הסרט התיעודי "הבעיה עם אפו" אותו קונדבולו יצר. הסרט מביא לדיון את הבעייתיות הגזענית והסטריאוטיפית לכאורה בדמותו של אפו נהספימפטילון לקהילת המהגרים מהודו בארצות הברית. היצירה עוררה פולמוס נרחב בעיתונות וברשתות החברתיות, ובעקבותיה המדבב האנק עזריה הודיע כי הוא לא יתרום עוד את קולו לדמות.
דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010)
דליפת הנפט במפרץ מקסיקו הייתה דליפת נפט מסיבית מתמשכת באזור מפרץ מקסיקו שנחשבת לאסון הסביבתי הגדול ביותר בהיסטוריה. דליפת הנפט החלה כתוצאה מהתפרצות באר נפט תת-מימית ב-20 באפריל 2010. ההתפרצות גרמה לפיצוץ קטלני על גבי אסדת קידוח הנפט "Deepwater Horizon" אשר ממוקמת בשדה הנפט התת-ימי Macondo Prospect, כ-64 ק"מ דרומית לחופי לואיזיאנה. בפיצוץ נהרגו 11 מהקודחים ונפצעו 17 (98 נוספים ששהו על האסדה חולצו ללא פגע).
אסדת הקידוח הוחכרה מבעלת האסדה, חברת טראנסאושן (Transocean), על ידי תאגיד BP. תאגיד BP נטל אחריות על הנזקים הכרוכים בדליפת הנפט והודיע כי יכבד כל תביעה לפיצויים שתוגש נגדו, אף על פי כן גורמי התאגיד ציינו כי התאגיד אינו אשם באסון משום שאסדת הקידוח הופעלה על ידי אנשי חברת טראנסאושן. ביולי 2015 הוסכם כי תאגיד BP ישלם פיצויים בגובה 18.72 מיליארד דולר.
קצב הדליפה
מקור הדליפה הוא בעומק של 1,500 מטרים מתחת לפני הים. בסוף יוני 2010, הוערך קצב הדליפה ב-35,000 עד 60,000 חביות נפט גולמי ליום (5,500,000 עד 10,000,000 ליטרים ליום), וכתם הנפט כיסה שטח בין 6,500 קילומטרים רבועים ל-180,000 קמ"ר (לשם השוואה, שטחה של מדינת ישראל הוא 22,000 קילומטרים רבועים). קצב זרימת הנפט המדויק איננו ברור - בין היתר משום שתאגיד BP סירב לאפשר לחוקרים לבצע מדידות מדויקות - סוגיה שהייתה נתונה למחלוקת מתמשכת. כמו כן החוקרים גילו כי קיימת גם כמות גדולה של נפט בעומק הים אשר לא נראית לעין מפני השטח.
כמות הנפט שנשפכה לים מוערכת ב-780 מיליון ליטר. לשם השוואה, באסון הנפט של אקסון ואלדז בשנת 1989, נשפכו בין 41 ל-120 מיליון ליטר.
ב-15 ביולי 2010 הודיע תאגיד BP כי הצליח לבלום את הדליפה, וזרימת הנפט לים נפסקה. הבאר הוכרזה רשמית כאטומה ב-19 בספטמבר 2010. אם כי קיימות טענות שהבאר המשיכה לדלוף גם אחר-כך.
פעולות לעצירת הדליפה וטיפול בנזקים
צוותים גדולים פעלו במטרה לחסום את המפרצים ושפכי הנהרות באמצעות מחסומי בלימה צפים ובאמצעות בריקדות-חול שהוצבו לאורך חופי המפרץ. כמו כן, התבצעו מגוון רחב של פעולות על מנת להכיל את הדליפה ולמנוע מהנפט להתפשט ברחבי מפרץ מקסיקו. כמפקד הכוח המטפל, שימש אדמירל ת'אד אלן.
נזקים סביבתיים
הדליפה גרמה לאסון סביבתי שפגע בתעשיית הדיג במפרץ מקסיקו, ובתעשיית התיירות בחופי מפרץ מקסיקו, ובבתי הגידול של מיני עופות רבים. נפגעו בעיקר בעלי חיים ימיים כדוגמת לווייתנים, דולפינים, דגים, סרטנים ועופות דוגמת שקנאים. כדורי זפת המשיכו להתגלות בחופים גם ארבע שנים אחרי שהדליפה נעצרה.
סלומון רייזנר
סלומון (סולי) רייזנר (1933 – 13 ביולי 2021) היה רופא ילדים ישראלי, חלוץ רפואת היילודים בישראל.
ביוגרפיה
סלומון רייזנר נולד בדרום אפריקה למשפחה יהודית שהיגרה מלטביה. הוא גדל בפרובינציית המדינה החופשית. התייתם מאימו בגיל צעיר. למד בבית ספר תיכון בעיר פרטוריה ושם גם סיים ב-1957 את לימודי הרפואה. בשל האפרטהייד ואירועים אנטישמיים במדינה החליט לעלות לישראל.
ב-1957 החל לעבוד בבית החולים קפלן. אחר כך התמחה ברפואת ילדים בבית החולים רוטשילד בחיפה. הוא יצא לשיקגו שבארצות הברית להשתלמות בנאונאטולוגיה, תחום שהיה בחיתוליו בישראל, ובהמשך השתלם בטיפול חירום ביילודים במונטריאול שבקנדה.
ב-1973 היה לנאונאטולוג בבית החולים בילינסון, ושם הקים כעבור שנתיים את מחלקה לטיפול נמרץ ביילודים ובפגים מהראשונות בישראל ועמד בראשה. תינוקות מכל רחבי הארץ הופנו אליה. על פי מודל מחלקה זו נפתחו מחלקות נוספות בבתי החולים בישראל. לדברי עמיתו פרופסור יעקב סיוון רייזנר הוא זה שבנה את רפואת היילודים בארץ. הוא לימד סטודנטים רבים ופרסם כ-150 מאמרים בתחום התמחותו. מונה לפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 מונה לרופא מחוז השרון בקופת חולים מכבי. הוא הקים בעיר מגוריו רמת השרון מוקד רפואה דחופה ראשון מסוגו. ב-2012 הוענק לו תואר יקיר העיר.
רייזנר היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
ויליאם מוריס האנט
ויליאם מוריס האנט (באנגלית: William Morris Hunt; 31 במרץ 1824 – 8 בספטמבר 1879) היה צייר אמריקאי, נולד בברטלבורו, ורמונט, היה הצייר המוביל של אמצע המאה ה-19 בבוסטון.
ביוגרפיה וקריירה
ויליאם מוריס האנט נולד למשפחה מכובדת. משפחת אביו של ויליאם האנט, מוורמונט, הייתה בין מייסדי ורמונט ומבעלי האחוזות הגדולות. אמו הייתה ממשפחה עשירה ובולטת בקונטיקט. האנט למד בבית הספר התיכון של אוניברסיטת הרווארד אך פרש מלימודיו. לאחר שנשללה מאמו ההזדמנות ללמוד לצייר, היא - ג'יין לאוויט האנט החליטה שילדיה יקבלו את ההזדמנות ללמוד אומנות במיטב האקדמיות - גם אם פירוש הדבר לעבור לאירופה ללמוד שם.
לאחר מות אביו בגיל 44, שהיה חבר קונגרס מכולרה בשנת 1832, אמו של ויליאם - ג'יין, לקחה אותו ואת אחיו לשווייץ, דרום צרפת ולרומא, שם למד האנט עם תומאס קוטור בפריז. משפחת האנט נותרה באירופה תריסר שנים. במהלך אותה תקופה, ויליאם מוריס האנט ואחיו ריצ'רד מוריס האנט (שהפך לאדריכל) חלקו דירה ברחוב ג'ייקוב 1, בסמוך ל"בית הספר לאומניות היפות" שם למד ויליאם ציור אצל תומאס קוטור. "ההכשרה וההשראה שכל אחד מהאחים קיבל בצרפת היו צעדים גדולים לכל אחד בעבודתו", האנט בילה את השנתיים הבאות בהכשרת אצל ז'אן-פרנסואה מילה בברביזון לפני שובו לארצות הברית.
החברות עם ז'אן מילה השפיעה ברציפות על האופי והסגנון של האנט, ויצירתו התרחבה בעוצמתה, ביופייה וברצינותה. הוא היה בין התומכים הגדולים ביותר של אסכולת בארביזון באמריקה, והוא יותר מכל אחר פנה אל דור הציירים האמריקאים שזרם לכיוון פריז. לאחר. מותו, נאמר על האנט: "לוויליאם מוריס האנט המנוח עלינו לייחס ... את הדחף הכללי לאימוץ סגנונות זרים שמשנים כעת את אומנויות העיצוב באמריקה. ... כוחו של מר האנט הורגש בהפניית מספר גדול של סטודנטים לאומנות צעירים לבקר בפריז, ובסופו של דבר גם במינכן, שבכל אחת מהם, כבר התפתחה הנטייה לשיטות נועזות יותר בטכניקה אומנותית. התוצאה הייתה להציג בפני [אמריקה] את החשיבות החיונית של הסגנון בשלב הנוכחי של התפתחות האמנות שלנו... ולמי שיש מה לומר, יהפוך את זה לאמירה יעילה בהרבה אם הוא ידע כיצד לבצע זאת בדרך נאותה."
לאחר שעזב את פריז האנט השתמש בקשרים המשפחתיים שלו כדי להקים בתי ספר לאמנות בניופורט, רוד איילנד, ברטלבורו, ורמונט, ובאיים האזוריים, ולבסוף בבוסטון, שם הפך לצייר דיוקנאות פופולרי.
לפני שובו לאמריקה בשנת 1855, נישא האנט בפריס ללואיז דומרסק פרקינס, בתו של תומאס הנדסיד פרקינס, ג'וניור, סוחר בבוסטון, נדבן ופטרון לאמנויות. האנט נישא לגב' פרקינס שוב עם שובו לבוסטון בשנת 1855, אולי מסיבות משפטיות.
עם שובו, צייר האנט כמה מהבדים המרשימים ביותר שלו, כולם מזכירים את חייו בצרפת ואת השפעתו של ז'אן מילה. יצירות אלה כוללות את "הילד המאוחר", "הילדה במזרקה" ואחרים. באותו הזמן, היה ביקש רב שיצייר דיוקנאות, מה שהפך לאופנה חברתית - לשבת כמודל בסטודיו של האנט. בין מיטב ציוריו מהז'אנר הזה הם של ויליאם מ. אווארטס, הגברת צ'ארלס פרנסיס אדמס, הכומר ג'יימס פרימן קלארק, הסנטור צ'ארלס סומנר, ויליאם ה. גרדנר, השופט הראשי שו והשופט הוראס גריי.
רבים מציוריו ורישומיו של האנט, ואוצרות אמנות אחרים שנאספו על ידיו באירופה, נהרסו בשריפה הגדולה של בוסטון בשנת 1872. לאנט הייתה בעלות על בדים רבים שצוירו על ידי מילה, כולל The Sower, שעבורם מילה קיבל תשלום של 60 דולר מהאנט.
אחרית ימיו
בין עבודותיו המאוחרות של ויליאם האנט בלטו הנופים האמריקאיים. בקיץ 1878, שנה לפני מותו, צייר האנט סדרת נופים מרשימה של מפלי הניאגרה. עבודותיו המאוחרות כוללות גם את "המתרחצים" ואת "האלגוריות" שצוירו עבור אולם האספה בבניין הקפיטול במדינה אלבני, ניו יורק. הציורים האלה אבדו בגלל התפוררות לוחות האבן שעליהם נצבעו. ספרו, "שיחות על אמנות" (לונדון, 1878), הופיע בתקופה זו.
האנט לא הסתפק בציור שמן. הוא היה פורה גם במדיומים אחרים של האמנות. הוא עבד גם כליתוגרף ופסל.
משנת 1850 עד 1877, הוא היה צייר הדיוקנאות והנוף המוביל של בוסטון.
האנט השפיע על הסגנונות של ווינסלו הומר, צ'ילדה חסאם וג'ון ג'וזף אנקינג. עבודות המברשת התוססות של האנט, שהופקו בחלקן מלימוד הציור האירופי, סימנו שלב חדש בטכניקת ציור השמן, על ידי הומר ואחרים. בשנת 1867, האנט ואשתו הפליגו לפריז כדי להשתתף בפתיחת התערוכה העולמית. לוויליאם מוריס האנט ואשתו, לואיזה דומארסק פרקינס לשעבר, נולדו חמישה ילדים.
בשנת 1871 נבחר האנט לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
מוות
בשנת 1879, מת ויליאם מוריס האנט בגיל 55, ככל הנראה כתוצאה מניסיון התאבדות באיי שואלס, ניו המפשייר. האנט הלך לחוף ניו המפשייר כדי להתאושש מדיכאון עמוק. אבל הוא המשיך לעבוד, וביצע את הסקיצה האחרונה שלו שלושה ימים לפני מותו. גופתו התגלתה על ידי חברתו המשוררת מניו המפשייר סיליה טקססטר.
ויליאם מוריס האנט נקבר בבית העלמין של פרוספקט היל בברטלבורו, ורמונט, לצד בני משפחה אחרים.
אחיו, ריצ'רד מוריס האנט היה אדריכל מהולל. אחיו האחר - לאוויט האנט היה צלם ועורך דין ידוע. אח רביעי, ג'ונתן, היה רופא שהתאבד גם הוא.
מורשת
ספריית ויליאם מוריס האנט במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות נקראת לכבוד הצייר. האנט היה חבר מייסד של בית הספר במוזיאון לאמנויות יפות. לאחר מותו, חבריו לספסל הלימודים בהרווארד ובוסטונים אחרים תרמו לקרן לרכישת רבים מציוריו לתרומה למוזיאון לאמנויות יפות. עבודות נוספות שלו נמצאות במוזיאונים הגדולים באמריקה ובאירופה.
שני עשורים לאחר מותו של האנט, פרסמה תלמידתו לשעבר הלן מרי קונטלטון את הביוגרפיה שלה על הצייר מבוסטון תחת הכותרת "חיי האמנות של ויליאם מוריס האנט".
אה"מ פוסידון (P99)
אניית הוד מלכותו פוסידון (P99) הייתה צוללת בריטית, אשר טבעה עקב תאונה מול חופי סין בשנת 1931. 41 שנים לאחר מכן, בשנת 1972, היא נמשתה בחשאי מהים על ידי סין, עובדה שנשמרה בסוד עד לשנת 2002.
הצוללת
אה"מ פוסידון (P99) הייתה צוללת מסדרת P, שנבנתה באנגליה בשנים 1928–1930. היא הייתה בעלת הדחק של 1,475 טון והנעת דיזל. צוותה מנה 57 אנשים.
ב-5 במאי 1930 הפכה הצוללת למבצעית והוצבה בבסיס הצי המלכותי הבריטי בוייהאי (Weihai) שבסין.
בצהרי ה-9 ביוני 1931 קיימה הצוללת אימון על פני המים כ-32 קילומטרים מצפון לבסיסה. אז ארעה התנגשות בינה לבין הספינה הסינית יוטה (Yuta). הצוללת נפגעה ובתוך דקות מעטות שקעה לקרקעית הים בעומק של 40 מטרים. 31 מאנשי הצוות נטשו אותה בהצלחה. שמונה נוספים הצליחו להיחלץ ממנה לאחר שטבעה על ידי שימוש במכשירי נשימה תת-מימיים פרימיטיביים, אך רק חמישה מהם שרדו. 18 מאנשי הצוות לא הצליחו להיחלץ מהצוללת ונספו.
חילוץ שרידי הצוללת
שוואנקרט ערך מחקר אודות הצוללת וחילוצה ובשנת 2013 פרסם ספר על הפרשה. באותה שנה הופק על הפרשה סרט תיעודי בשם The Poseidon Project.
פלוריד קלהון
פלוריד בונו קלהון (באנגלית: Floride Bonneau Calhoun; 15 בפברואר 1792 – 25 ביולי 1866) הייתה רעייתו של הפוליטיקאי האמריקאי ג'ון קלהון. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה המוביל במה שכונה פרשיית התחתונית, שארעה בעת שבעלה כיהן כסגן נשיא ארצות הברית. במהלך הפרשה הובילה קלהון חרם חברתי של נשות חברי הקבינט של ארצות הברית על פגי איטון, רעייתו של מזכיר המלחמה, ג'ון איטון, שאותה הן החשיבו כאישה בעלת מוסר נמוך. הפרשייה גרמה להרעת היחסים בין ג'ון קלהון לבין נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון וחיסלה למעשה את סיכוייו של בעלה להיבחר כנשיא בעצמו.
ראשית חייה
פלוריד בונו קלהון הייתה בתו של חבר הסנאט של ארצות הברית, ג'ון י. קלהון. היא הייתה אחייניתה של רבקה קלהון פיקנס, רעייתו של חבר הקונגרס של ארצות הברית, אנדרו פיקנס. ב-8 בינואר 1811 היא נישאה לג'ון קלהון, בן דודו של אביה, זמן קצר לאחר נישואיהם נבחר ג'ון לקונגרס והשאיר את פלוריד כאחראית על אחוזת המטעים שלהם, פורט היל, כיום בתחומי קלמסון, קרוליינה הדרומית. במשך 18 שנים הביאה קלהון לעולם 10 ילדים, חמש בנות שמתוכן שלוש מתו בינקותן, וחמישה בנים. ילדתה הרביעית, אנה מריה, נישאה לתומאס גרין קלמסון, מייסדה של אוניברסיטת קלמסון שבקרוליינה הדרומית.
ב-1817 הצטרפה קלהון לבעלה בוושינגטון די. סי., כאשר התמנה לתפקיד מזכיר המלחמה.
הגברת השנייה של ארצות הברית
שמונה שנים לאחר מכן, ב-1825, הייתה קלהון לגברת השנייה של ארצות הברית, בעקבות בחירתו של בעלה כסגן הנשיא, ובמעמד זה היא הייתה עד 1832.
פרשיית התחתונית
במהלך השנים בהם הייתה קלהון הגברת השנייה, היא לקחה חלק מרכזי בנידוי החברתי כנגד פגי איטון, רעייתו של מזכיר המלחמה, ג'ון איטון, בשערורייה שנודעה בכינוי פרשיית התחתונית.
קלהון ארגנה קואליציה בקרב נשות חברי הקבינט של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון כנגד פגי איטון, שקלהון האמינה שהיא בצעה מעשי ניאוף ונהגה בחוסר אחריות. ההיסטוריון ג'ון מרסלק הסביר מדוע החברה הוושינגטונית לא קיבלה לחיקה את פגי איטון:
סגן הנשיא קלהון ורוב חברי הקבינט התנגדו לנשיא ג'קסון. תוצאת המשבר הייתה התפטרותם של כל חברי הקבינט למעט אחד ב-1831. הפרשה חיסלה באופן קבוע את יחסי הידידות בין השניים ושינתה את מסלול הקריירה הפוליטית של ג'ון קלהון.
לדברי ההיסטוריון דניאל ווקר האו, המרידה כנגד איטון וכנגד הנשיא ג'קסון שהובילה קלהון השפיע על עליית הפמיניזם. נשות חברי הקבינט עמדו על כך שהאינטרסים של כבודה של כל אישה היו על כף המאזניים. הן האמינו שאסור לאישה אחראית להסכים להעדפותיו המיניות של גבר מבלי הבטחה לעיגון היחסים ביניהם בנישואין. אישה ששברה את הקוד המוסרי הזה הייתה בלתי מהוגנת ולא יכלה להתקבל בחברה. האו מציין שזו הייתה האווירה הפמיניסטית בעשור הבא שעיצבה את התנועה לזכויות הנשים. נשותיהן האריסטוקרטיות של שגרירי מדינות אירופה בוושינגטון משכו בכתפיהן למשמע התרחשות פרשיית התחתונית. להן היו את האינטרסים הלאומיים שבהם הן תמכו, והן ראו כיצד הדברים מתנהלים בפריז ובלונדון.
שובה לקרוליינה הדרומית
בעקבות התפטרותו של בעלה מתפקיד סגן הנשיא ובחירתו לסנאט ב-1832, שבה קלהון לפורט היל, וחידשה את מעמדה הקודם כגבירת האחוזה. מאחר שיורשיו של ג'ון קלהון בתפקיד סגן הנשיא, מרטין ואן ביורן וריצ'רד ג'ונסון, לא היו נשואים במהלך כהונתם, נותר תפקיד הגברת השנייה פנוי עד 1841.
מותה
פלוריד קלהון נפטרה ב-25 ביולי 1866 ונטמנה בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט פול שבפנדלטון. היא נטמנה ליד ילדיה, אך בנפרד מבעלה שקבור בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט פיליפ שבצ'ארלסטון. אחוזת פורט היל נמכרה בסופו של דבר במכירה פומבית לאחר הליכים משפטיים ממושכים. מנהל העיזבון שהופקד על אחוזתה זכה במכירה והיא חולקה בין יורשיה שנותרו בחיים. בתה, אנה מריה קלהון קלמסון וחתנה, תומאס גרין קלמסון, קיבלו כשלושה רבעים מהאחוזה, כולל הבית ונינתה, פלוריד איזבלה לי, קיבלה את הרבע הנותר.
הסכם אדינבורו-נורת'האמפטון
הסכם אדינבורו - נורת'האמפטון (באנגלית: Treaty of Edinburgh–Northampton) היה הסכם שלום שנחתם בשנת 1328 בין ממלכות אנגליה וסקוטלנד, וסיים את מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה אשר החלה בפלישה אנגלית ב-1296. ההסכם נחתם באדינבורו על ידי רוברט דה ברוס, מלך סקוטלנד, ב-17 במרץ 1328, ואושרר בידי הפרלמנט של אנגליה, בנורת'האמפטון, ב-1 במאי של אותה שנה.
תנאי ההסכם פרטו, שבתמורה ל-20 אלף לירות שטרלינג, יכיר הכתר האנגלי ב:
המסמך נכתב בצרפתית ושמור בארכיון הלאומי של סקוטלנד, באדינבורו.
מלחמת העצמאות הסקוטית
הגורם למלחמות העצמאות הסקוטיות היה חוסר הוודאות בנוגע ליורש הכתר הסקוטי בעקבות מותו של אלכסנדר השלישי ב-1286. אדוארד הראשון, מלך אנגליה, תמך בתחילה בתביעתו של ג'ון באליול לכתר, והאחרון הוכתר כמלך ב-1292 אך תמך בשמירה על ריבונותה של סקוטלנד. לאחר הדחתו של באליול ויציאתו לגלות, עזב רוברט דה ברוס את מחנה התומכים באנגליה ותבע את כתר סקוטלנד לעצמו, תוך שהוא מוביל התנגדות לאדוארד. דה ברוס הכריז על עצמו כמלך, לאחר שהרג את יריבו העיקרי לכתר ובן-דודו, ג'ון קומין, והוכתר ב-1306 כרוברט הראשון, מלך סקוטלנד. רוברט נחל ניצחון מכריע כנגד הצבא האנגלי בפיקודו של אדוארד השני בקרב באנוקברן ב-1314.
משא ומתן
לאחר הכישלון בקרב סטנהופ פארק החלו המלכה האלמנה איזבלה מצרפת ומאהבה רוג'ר מורטימר, אשר שלטו באנגליה כעוצרים בשם המלך הקטין אדוארד השלישי, לשקול הגעה להסכם שלום כאפשרות היחידה שנותרה. באוקטובר 1327 יצאה משלחת לסקוטלנד על מנת לפתוח במשא ומתן, וב-1 במרץ 1328 הוציא אדוארד השלישי מכתב הרשאה אשר היווה את ליבת ההסכם. ב-17 במרץ הסתיימו השיחות וההסכם נחתם רשמית בלשכת המלך שבהולירוד אבי, אדינבורו. ב-3 במאי אושרר ההסכם על ידי הפרלמנט של אנגליה בנורת'האמפטון.
תנאי ההסכם
כחלק מהמשא ומתן, הסכים אדוארד להשיב לסקוטלנד את אבן סקון. פעולה זו לא נכללה בסעיפי הסכם השלום, אלא הייתה חלק מהסכם שנערך בו זמנית. אדוארד הוציא צו מלכותי ארבעה חודשים מאוחר יותר, ב-1 ביולי, שנשלח למנזר וסטמינסטר ובו אישור של ההסכם והוראה להעביר את האבן לידי אימו. עם זאת, נותרה האבן באנגליה. בסופו של דבר, לאחר 668 שנים, הוחזרה האבן לסקוטלנד והגיעה לטירת אדינבורו ב-30 בנובמבר 1996. כאשר תתרחש שוב הכתרה של מונרך הממלכה המאוחדת תועבר האבן לאנגליה לצורך הטקס.
השפעת ההסכם
ההסכם התקיים רק במשך חמש שנים, והיה לא אהוד בקרב אצילים אנגליים רבים, אשר ראו בו השפלה. ב-1333 ביטל אדוארד השלישי את ההסכם, לאחר שצבר עוצמה, הדיח את אימו ואת מאהבה מעמדות הכוח שלהם והחל לשלוט בממלכה לבדו. גורם בעל משמעות לחידוש המלחמה היו אצילים אנגליים בעלי השפעה שאיבדו את הבעלות על אדמותיהם בסקוטלנד כתוצאה מהמלחמה ולא זכו לפיצוי כלשהו במסגרת החוזה, או שאדמות שהובטחו להם לא הושבו על אף הסכמים מאוחרים יותר (כונו "המנושלים", Disinherited). אצילים אלה תמכו בטענתו לכתר סקוטלנד של אדוארד באליול, בנו של ג'ון, אשר הבטיח להשיב את אדמותיהם. ב-6 באוגוסט 1332, בתמיכתו של אדוארד השלישי, פלשו האצילים המנושלים בהנהגתו של אדוארד באליול לסקוטלנד, והחלה מלחמת העצמאות הסקוטית השנייה, אשר נמשכה עד לחתימה על הסכם בריק ב-1357.
ההסכם המקורי
העותק המקורי של ההסכם נכתב בצרפתית עם שני העתקים, עליון ותחתון על גבי גיליון אחד. לאחר שווידאו השגרירים האנגלי והסקוטי ששני ההעתקים תואמים, נחתך הגיליון באמצעו בצורה מעוקלת, כך שניתן יהיה להתאים בין שני החלקים אם יתעורר ספק באשר לאמינותם. המלכים לא חתמו אישית על ההסכם, אלא הביעו את הסכמתם באמצעות הדבקת חותמותיהם לרצועות בחלקו התחתון של המסמך (חותמות שעווה אלה לא שרדו ואינם נמצאים על הרצועות בימינו). חלקם התחתון של שני ההעתקים שמור בארכיון הלאומי של סקוטלנד, באדינבורו.
PTV 250, PTV 400
דגמי PTV 400 / PTV 250 הם מכוניות מיקרו בסגנון קבריולה מתוצרת יצרנית מכוניות המיקרו הספרדית Automóviles Utilitarios S. A אשר יוצרו בין השנים 1956–1961 בספרד.
כאשר הוחל בשנת 1957 בשיווק דגם סיאט 600 שהתבסס על פיאט 600 בספרד, מכירות דגמי "PTV 250, PTV 400" צנחו. היצרן שינה את שם החברה ל-AUSA Center SA.
צ'רנוזיום
צ'רנוזיום (ברוסית: чернозём, מבטאים chernozyom) הנקראת גם אדמה שחורה, היא אדמה בצבע שחור המכילה אחוז גבוה של הומוס (4% עד 16%) ואחוזים גבוהים של חומצות זרחתיות, זרחן ואמוניה. הצ'רנוזיום פורה מאוד ויכול להניב יבולים חקלאיים בכמות גבוהה יחד עם יכולת אחסון הלחות הגבוהה שלה. צ'רנוזיומים הם קבוצת בסיס התייחסות עולמי למשאבי קרקע (WRB).
תפוצה
שם הקרקע בא מהמונחים הרוסיים לשחור ולאדמה (chorny + zemlya). אדמה זו שעשירה בחומר אורגני בצבע שחור, זוהתה לראשונה על ידי הגאולוג הרוסי וסילי דוקוצ'ייב בשנת 1883 בערבות העשב הגבוה (סטפה) או בפרריה של רוסיה האירופית.
ניתן למצוא את הקרקע הזו בכמויות קטנות גם במקומות אחרים (לדוגמה, ב-1% משטח פולין). הוא קיים גם בצפון-מזרח סין, ליד חרבין. הצ'רנוזיום האמיתי היחיד באוסטרליה ממוקם סביב נימיטבל, עם כמה מהקרקעות העשירות ביותר במדינה.
בעבר היה שוק שחור לאדמה זו באוקראינה, שם היא ידועה בשם צ'ורנוזם (באוקראינית: чорно́зем). מכירת קרקע חקלאית הייתה בלתי חוקית באוקראינה מאז 1992 עד לביטול האיסור ב-2020, אך ניתן היה למכור ולקנות את האדמה, שהובלה במשאית. לפי "החזית הירוקה" הלא ממשלתית של חרקוב, השוק השחור של צ'רנוזיום שנרכש באופן בלתי חוקי באוקראינה הגיע לכ-900 מיליון דולר בשנה ב-2011.
סיווג קרקע בקנדה ובארצות הברית
קרקעות צ'רנוזמיות הן סוג קרקע במערכת סיווג הקרקע הקנדית וקבוצת בסיס התייחסות עולמי למשאבי קרקע.
היסטוריה
תיאוריות של מקור צ'רנוזם:
כפי שניתן לראות ברשימה שלמעלה, הדיונים במאות ה-19 וה-20 על הפדוגנזיס של הצ'רנוזיום (היווצרות קרקע (הידועה בשם פדוגנזיס) היא תהליך של יצירת קרקע שמווסתת על ידי ההשפעות של המקום, הסביבה וההיסטוריה) נבעו במקור מתנאי אקלים מראשית ההולוקן ועד לערך 5500 לפני הספירה. עם זאת, שום שחזור פליאו-אקלים אחד לא יכול להסביר במדויק וריאציות גיאוכימיות שנמצאו בצ'רנוזיומים ברחבי מרכז אירופה. עדויות למקורות אנתרופומורפיים של פחמן פירוגני יציב בצ'רנוזיום הובילו לשיפור תיאוריות ההיווצרות. שריפת צמחייה יכולה להסביר את הסוספטיביליות המגנטית הגבוהה של צ'רנוזיום, הגבוהה מבין סוגי הקרקע העיקריים. מגנטיות הקרקע גוברת כאשר מינרלי הקרקע גתייט ופריהידריט (מינרל אוקסיהידרוקסיד ברזל נפוץ על פני כדור הארץ) הופכים למגהמיט בחשיפה לחום. טמפרטורות מספיקות להעלאת מגהמיט בקנה מידה נופי מעידות על השפעת האש. לאור הנדירות של תופעת טבע כזו בימינו, רגישות מגנטית בצ'רנוזיום קשורה ככל הנראה לשימוש האדם הקדמון באש.
הפיכה להומוס יכולה להכהות קרקעות (מלניזציה) בהיעדר רכיב פחמן פירוגני (מלנין). בשים לב לתהליכים פדוגניים התורמים להיווצרות אדמה כהה, המונח צ'רנוזיום מסכם סוגים שונים של קרקעות שחורות עם אותו מראה אך היסטוריות היווצרות שונות.
מתים להתפרסם
מתים להתפרסם (באנגלית: Dead Famous) הוא ספר סאטירי מז'אנר מי-עשה-זאת שנכתב על ידי בן אלטון. עלילת הספר נסובה סביב תוכנית מציאות הדומה מאוד ל'האח הגדול' בה הרייטינג מרקיע שחקים לאחר שאחד המשתתפים נרצח. להבדיל מספרי מי-עשה-זאת אופייניים, זהות הקורבן אינה ידועה עד אמצע הספר.
עלילה
הספר מתאר רצח אשר התרחש במהלך תוכנית מציאות הנקראת "מעצר בית", ואת מאמציהם של שלושה שוטרים בכירים לזהות את הרוצח באמצעות צפייה בכל קלטות הווידאו של עשרת המתמודדים מתחילת התוכנית, בעוד הדיירים הנותרים ממשיכים בתוכנית המציאות. העלילה נעה קדימה ואחורה בזמן, ומתארת הן את חקירת המשטרה והן את האירועים שקדמו לרצח כפי שהם מוצגים בהקלטות עד ליום ה-27 לתחילת התוכנית, שבו בוצע הרצח.
התוכנית "מעצר בית" מופקת על ידי חברת "פיפינג טום", והיא משודרת 24 שעות באינטרנט וכן משודרת בטלוויזיה רצועה יומית באורך חצי שעה ואחת לשבוע משודרת תוכנית הדחה בשידור חי. בתוכנית משתתפים עשרה מתמודדים, המנסים להיות לא מאיימים על חברי הקבוצה (כדי להימנע מהדחה), ועם זאת להיות מספיק מעניינים בעיני קהל הצופים (למקרה ואכן יועמדו להדחה).
מספר ימים לפני היום ה-27 קיבלו הדיירים משימה לבנות בחדר השינה של הבנים תא הזעה - גרסה אינדיאנית לסאונה, הכוללת יריעות ניילון חצי שקופות - בו הם אמורים לבלות ארבע שעות בעירום מלא, כאשר חדר השינה חשוך לחלוטין. כשתא ההזעה היה גמור, קיבלו הדיירים משקאות חריפים ואביזרים על מנת שייכנסו לאווירה, אך למרות שחלקם מסתובבים בבית בתחתונים, הם עדיין מתביישים לחשוף את גופם. לבסוף נכנסו הדיירים אל התא, שם החלו להשתובב. זמן מה לאחר מכן יצאה אחת הבחורות מן התא ורצה עירומה לחדר השירותים, תוך שהיא מצולמת באמצעות מצלמה מאוישת. כשהבחורה הגיעה לחדר השירותים היא נראתה יושבת על האסלה, מצולמת על ידי מצלמה בשלט רחוק הנמצאת מעל הדלת. צוות העריכה נבוכו לצפות בה יושבת בשירותים, אך כשהם הביטו בשידור מתא ההזעה היו את הקולות עמומים מכדי לעורר עניין כך שהם המשיכו בשידור המתרחש בשירותים עד אשר ראו דמות השולחת את ידה מחוץ לתא ולוקחת את אחד הסדינים המונחים בחדר ויוצאת עטופה בסדין אל עבר המטבח, שם הדמות לוקחת סכין גדולה והולכת אל עבר חדר השירותים. לפני שצוות ההפקה שחושדים שמדובר במתיחה הספיקו לעצור בעדה - פותחת הדמות את דלת חדר השירותים, מרימה את הסכין בשתי ידיה תוך שהסדין מסתיר את שניהם מהמצלמה, ומורידה אותו במהירות ואף חוזרת על כך שנית. לאחר מכן נראית הדמות מכסה את הבחורה בסדין נוסף, הולכת מחדר השירותים החשוך חזרה אל תא ההזעה בעוד הסדין שעל גופה של הבחורה מתכסה בכתם כהה.
רגע לאחר מכן רצה המפיקה יחד עם שלושה אנשים במנהרת השירות אל עבר המסדרון שבו נמצאות המצלמות, תוך שהם מפתיעים את הצלם שצופה אל עבר דלת חדר השירותים, ולאחר שנכנסו אל הבית - מודעים לרגע לכך שכעת הם מופיעים לעיני המצלמות - נכנסים המפיקה והעורכים אל חדר השירותים, והיא מורידה מהבחורה את הסדין, חושפת אותה יושבת על האסלה עם פצע דקירה בצווארה, וסכין תקועה בגולגולתה, כדמות גרוטסקית של טלטאבי. המפיקה, מתוחה מכדי לצלצל בטלפון סלולרי, מישירה מבט אל עבר המצלמה ומבקשת הן מצוות העריכה והן מהצופים בשידור החי באינטרנט, לצלצל למשטרה. כששניים מהדיירים יוצאים עטופים בסדינים לראות מה קרה, מצווה עליהם המפיקה לחזור לחדר השינה בעוד היא והצוות חוזרים למסדרון השירות. זמן קצר לאחר מכן מישהו בחדר העריכה מפעיל את האורות בבית, והדיירים העירומים נחשפים במלוא מבוכתם.
מספר שעות לאחר שהדיירים וצוות ההפקה נלקחו לחקירה במשטרה אשר לא העלתה את זהות הרוצח, הודיע צוות ההפקה כי הדיירים מתכוונים לחזור אל הבית ולהמשיך בצילומים כמתוכנן, דבר אשר עורר עניין רב בציבור, ולמחרת משודרת תוכנית חגיגית שבה המפיקה טוענת שההחלטה להמשיך את הצילומים התקבלה ממניעים אלטרואיסטיים כדוגמת מתן האפשרות לצופים להתאבל על הנרצחת - כשבפועל שכנעה המפיקה את המשתתפים לחזור אל הבית כדי שיוכלו להתפרסם - או ליתר דיוק, להעלות את העניין בתוכנית. ככל שחולף הזמן הולך המתח ומתגבר עת הדיירים מתנהלים בבית מתוך חשד שאחד מהם ביצע את הרצח, אך בכל פעם שהדיירים מבקשים לעזוב, משכנעת אותם המפיקה להישאר בכך שהיא מבטיחה לכל אחד מהם פרס כספי, נוסף על הפרס אשר יקבל המנצח.
ככל שמתקדמת החקירה מתברר שלכל אחד מהמשתתפים, כולל אלה שהודחו מהבית יש מניע אפשרי לרצח וכן מתברר כי עבור צוות ההפקה המתמודדים הם לא יותר מאשר דמויות, ולפיכך במהלך הכנת התוכנית היומית הם עורכים את חומר הגלם בצורה מגמתית - הן על ידי מעברים בין המצלמות, והן על ידי שידור קטעים מסוימים משיחות אשר מקיימים המתמודדים עם ההפקה ב"חדר הווידויים". המפיקה אף עוברת על כללי האתיקה באומרה לעורך הראשי לשמור קטעים מסוימים לשידור במועד מאוחר יותר, תוך שינוי הטיימקוד.
בהמשך פותחים שבעת הדיירים מעטפה בה כתבו כולם בתחילת המשחק את תחזיותיהם להמשך המשחק, ונחרדים לגלות פתק האומר שבזמן שיקראו זאת הבחורה תהיה מתה. היא תירצח בלילה של היום ה-27, וכמוה ירצח גם אחד משלושת המתמודדים האחרונים.
מספר ימים לפני הגמר חושף המפקח קולרידג', ראש צוות החקירה ושחקן חובב, כי כבר ביום הרצח היה לו חשד לזהות הרוצח, אך באין הוכחה נחרצת הוא חייב לגרום לו להודות, בעודו מחליט להיעזר בסצנה מתוך מקבת', בה רוחו של בנקו גרמה למקבת' להתוודות ולפיכך הוא מבקש מעוזריו לרכוש מספר אביזרים ולהקליט מספר סצנות עבור פרק הגמר.
הדמויות
המשתתפים בתוכנית:
השוטרים:
צוות ההפקה "פיפינג טום"
רמיזות ואזכורים
בן אלטון יצר הקשרים ליצירות "המלט" ו"מקבת'" שכתב ויליאם שייקספיר.
המפקח קולרידג' הוא משתייך לאגודת תיאטרון חובבים המקיימת חזרות למחזה מקבת', אחד המחזות האהובים ביותר עליו. הוא משתוקק לשחק את התפקיד הראשי, אך הבמאי השיב כי הוא מעוניין בשחקן צעיר יותר. הצלחתו של קולרידג' לפענח את הרצח בשידור חי, תוך שהוא משתמש בכישוריו התיאטרליים בהשראת 'רוחו של בנקו' כדי לגרום לרוצחת להודות, שכנעה את הבמאי להעניק לו את התפקיד.
"פיפינג טום", מתייחס לטום המציצן, אשר על פי האגדה התעוור כאשר הביט בליידי גודייבה ברוכבה עירומה על סוס.
הסופר צוחק על "תרבות הסלבריטי" בה אנשים רוצים להופיע בטלוויזיה כדי להתפרסם בכל מחיר, בכך שהוא מקדיש את הספר למשתתפי העונה הראשונה והשנייה של האח הגדול בריטניה (2000, 2001) והעונה הראשונה של האח הגדול אוסטרליה (2001) "שבלעדיהם, הספר הזה לא היה נכתב".
ישראל אפשטיין
ישראל אפשטיין (ב' באב ה'תרע"ד – ה' בטבת ה'תש"ז; 25 ביולי 1914 – 28 בדצמבר 1946) היה חבר בית"ר, מפקד הגליל בבית"ר, מזכיר ראשי של הנציבות בפולין, וקצין בכיר באצ"ל, בעל דרגת גונדר (כונה "גונדר אביאל"). נהרג מפציעה במהלך ניסיון בריחה מהכלא ברומא לאחר פיצוץ השגרירות הבריטית במסגרת פעולות האצ"ל. על שמו נקרא המושב אביאל.
ילדותו ונעוריו
נולד בעיר וילנה, בן לגיטל ולזאב אפשטיין, בתאריך ב' באב תרע"ד (25.7.1914). מצעירותו היה חבר הסתדרות "השחר" שהייתה אחר כך לבית"ר. תקופה ארוכה שימש כראש הסתדרות הצופים בגימנסיה שבה למד ובאותו זמן מילא תפקידים שונים בקן בית"ר בווילנה. כעבור זמן נתמנה למפקד הקן ואחר כך למפקד הגליל של אזור וילנה. בשנת 1935 נתמנה ל"קצין נציבות", חבר ההנהגה הארצית של בית"ר בפולין, וניהל בה את מחלקת התרבות והחינוך. תוך כדי פעילותו בנציבות שב לווילנה לתקופת-מה כדי לסיים את לימודיו בסמינריון למורים "תרבות". בראשית שנת 1929 נתמנה גם למזכיר ראשי של הנציבות והמשיך, בין שאר תפקידיו, להוציא חוברות חינוך והדרכה לתנועתו. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לווילנה, שסופחה אז לליטא, שם פעל בארגון העלייה הבית"רית לארץ ישראל ועם זאת המשיך לעסוק בעבודתו התרבותית-חינוכית.
עלייה לארץ ישראל
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת רוסיה-גרמניה יצא עם קבוצת בית"רים דרך רוסיה לטורקיה ומשם לארץ ישראל. עם הגיעו ארצה שימש כמורה בפתח-תקווה ותקופת-מה בחברת עליית הנוער הבית"רית בראש פינה. לאחר מכן צורף לנציבות בית"ר בארץ ישראל ובה פעל בעיקר בתחום החינוך וההדרכה. הוא יסד את "ספריית המפקדים" וערך את ירחון מפקדי בית"ר "המדריך".
פעילותו באצ"ל
בסוף שנת 1946 נשלח לאירופה לפעול בתחום ההדרכה של סניפי האצ"ל ברחבי היבשת. בזמן שהותו באיטליה נערכה התקפת אצ"ל על בנין הצירות הבריטית ברומא (31.10.1946). כמה ימים טרם הפיצוץ נפגש ישראל עם ניוסה דלוגי (לובוצקי) מתא האצ"ל שביצע את הפיצוץ. בחיפושים שנערכו לאחר פיצוץ הבניין נאסרו כמה חשודים בריכוזי בית"ר, שנחשבו בעיני השלטונות כבסיסי האצ"ל וביניהם גם ישראל. מחשש שמא יסגירוהו האיטלקים לבריטים החליט לברוח מן המאסר. חבריו מבחוץ הגניבו לו סם שינה להרדים את השומרים וחבל לרדת בו מן הקומה השנייה בתחנת המשטרה שבה היה עצור. בהיותו במחצית דרך הירידה הבחין בו שומר, ירה בו ופגע בבטנו. שעות רבות נאבק ישראל עם המוות ולמחרת היום, בה' בטבת תש"ז (28.12.1946), מת מפצעיו בבית החולים. תחילה הובא לקבורה ברומא ואחר כך הועברה גופתו למילאנו ושם הוטמנה בקבר-אחים של לוחמים יהודים שנפלו במערכות אנטי-נאציות שונות. בשנת 1953 הועלו עצמותיו לארץ-ישראל והוא נטמן בבית הקברות של נחלת יצחק ליד תל אביב.
הנצחה
פרשת חייו ופועלו תוארה ב"זכרם נצח", ספר הזיכרון לחללי הארגון הצבאי הלאומי ובספר עולם שכולו טוהר - לדמותו של ישראל אפשטיין (גונדר אביאל). על שמו נקרא המושב אביאל שבקרבת זכרון יעקב, "משעול אפשטיין" ורחוב אביאל בפתח-תקווה, ספריה במועדון הנוער "תקוותנו" ברמלה וכיכר באשדוד.
ברחוב אביאל בפתח תקווה מאחורי היכל התרבות יש אנדרטה לזכרו.
יעקב פורזון
יעקב צאלביץ' פורזון (ברוסית: Я́ков Ца́левич Фо́рзун); (6 בנובמבר 1924 – 6 ביוני 2015) היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
חייו
עקב פורזון נולד בעיירה קורוסטישיב שבמחוז ז'יטומיר במשפח יהודית. למד בבית הספר היהודי בעיירה. משנת 1939 עבד בחקלאות. לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התפנה עם הוריו ואחיו מזרחה, למחוז פנזה שם החל לעבוד כנהג טרקטור.
בדצמבר 1942 גויס לצבא. תחילה הוצב בבית הספר לשריון, משם הועבר לשרת ביחידת חיל רגלים. בקיץ 1943 נשלחה יחידתו לחזית באזור בריאנסק. יעקב נפצע בקרב הראשון שלו ופונה לעורף לקבלת טיפול רפואי. לאחר שהחלים הוצב לשרת כמקלען בדיוויזיית חיל רגלים מס' 87 שהייתה חלק מחזית הבלטית הראשונה. בדצמבר 1943 נפצע בשנית באחד הקרבות. לאחר שהחלים מהפציעה - חזר לגדוד שלו. טוראי יעקב פורזון הצטיין בקרב שנערך ב22 - 24 ביוני 1944. פלוגת חי"ר, בה שירת פורזון, הייתה כוח החוד של הדיוויזיה. הפלוגה הגיעה אל נהר דבינה במחוז ויטבסק. פורזון עם המקלע שלו ועם עוד 7 חיילים היה הראשון שצלח את הנהר ויצר עמדת ראש הגשר בגדה השנייה. בעקבותיו צלחה הפלוגה את הנהר. בימים הבאים הם ניהלו קרב עם הגרמנים בניסיון להחזיק את העמדות בגדה השנייה של הנהר עד להגעת הכוח העיקרי של הדיוויזיה. בקרבות אלו חיסל יעקב בשאש מקלע שלו כמה עשרות חיילי אויב. כשתקפו את עמדות הפלוגה טנקים - הצליח בעזרת רימונים לפגוע בשני טנקם ולהוציא אותם מכלל פעולה. על מעשה גבורה זה הוענק לטוראי יעקב פורזון תואר גיבור ברית המועצות.
יעקב המשיך להילחם עם יחידתו עד אמצע יולי, אז נפצע קשה באחד הקרבות. את הידיעה על כך, שהוחלט להעניק לו את עיטור גיבור ברית המועצות קיבל בעודו מאושפז בבית החולים. יעקב פורזון שוחרר מבית החולים רק בפברואר 1945. הוא שוחרר מן השירות הצבאי היות שהפציעה הזו הייתה כבר פציעתו החמישית שלו.
לאחר השתחרר מן השירות הצבאי שב לעיר הולדתו קורוסטישיב. עבד למחייתו כאיש אחזקה במפעל לייצור מוצרי חשמל ביתיים. בשנת 1991 עלה לישראל עם משפחתו. בארץ התגורר באור עקיבא. יעקב פורזון נפטר ביוני 2015 בגיל 90.
בנדיקט גרוס
בנדיקט היימן גְרוֹס (באנגלית: Benedict Hyman Gross; נולד ב-22 ביוני 1955) הוא מתמטיקאי יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת הרווארד.
חייו
גרוס, יליד סאות' אורנג', ניו ג'רזי, סיים לימודי תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1971, תואר שני מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1974 ובשנת 1978 סיים דוקטורט בהרווארד תחת הנחייתו של פרופסור ג'ון טייט. לימד באוניברסיטת בראון ובאוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1985 הצטרף לסגל אוניברסיטת הרווארד. הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובהאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הוא ידוע על תרומתו לתורת המספרים, במיוחד בעבור משפט גרוס-זאגייר (Gross–Zagier theorem). בשנת 1987 זכה יחד עם דון זאגייר ודוריאן גולדפלד בפרס קול על תרומה לתורת המספרים.
גרוס שימש כמנחה הדוקטורט של פרופ' נועם אלקיס.
בשנת 2010 היה חבר בוועדה להערכת הלימודים במתמטיקה באוניברסיטאות בישראל מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
ניצנה דרשן-לייטנר
ניצנה דרשן-לייטנר (נולדה ב-1973) היא עורכת דין ישראלית, אשר ייסדה בדצמבר 2002 את ארגון "שורת הדין" ומכהנת כמנהלת שלו מאז ועד היום. זוכת פרס מוסקוביץ' לציונות לשנת 2012.
ביוגרפיה
נולדה ב-1973 בפתח תקווה להורים דתיים לאומיים, אשר ברחו מאיראן בשנות החמישים והשאירו מאחוריהם את כל רכושם. אביה היה מורה ואימה עקרת בית. למדה בבית ספר תיכון באולפנית ישורון בפתח תקווה ואף נבחרה שם ליו"ר מועצת התלמידים. עשתה שירות לאומי במגן דוד אדום. בוגרת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, ובעלת תואר שני (MBA) מאוניברסיטת מנצ'סטר (לימים, הקריה האקדמית אונו).
בין השאר, דרשן-לייטנר ייצגה את אחת ממשפחות החיילים הישראלים שנעשה בהם הלינץ' ברמאללה, בתביעה בסך 64 מיליון שקל, כנגד הרשות הפלסטינית, ייצגה את ילדי כפר דרום, שנפגעו בפיגוע אוטובוס הילדים, בתביעה כנגד הרשות בגובה 100 מיליון שקל, ועוד שורה ארוכה של משפטים ידועים אחרים. מאז הקמת ארגון "שורת הדין" ב־2002, דרשן-לייטנר פועלת בעיקר במסגרתו, והיא וארגונה מייצגים מאות נפגעי טרור בישראל ובעולם.
על פי ראיון שנתנה ל"גלובס" לרגל בחירתה למקום ה-35 מקרב חמישים הנשים המשפיעות ביותר בישראל בשנת 2011: "המהלך החשוב שלי השנה (היה) הטיפול המשפטי בנושא המשטים נגד ישראל. נקטתי בפעולות משפטיות כדי לעצור חלק מהמשטים. בין היתר, הוצאנו מכתבי התראה לכ-30 חברות ביטוח ימי, ובהם התרענו שאם הן יבטחו את הספינות המשתתפות (במשט השני לעזה), הן עלולות לחוב בנזיקין וגם בפלילים בגין סיוע לארגון טרור...". המכתבים לחברות הביטוח אכן הניבו הפסקת ביטוחים לספינות שאמורות היו להשתתף במשט וכתוצאה מכך מניעת יציאתן לדרך של רובן, כאשר משמר החופים היווני עוצר חלק מהאחרות.