cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניבן
לצלופחים אלה סנפיר גב ארוך מראשם ועד זנבם. למינים מסוג זה אין סנפיר חזה ובטן. צורתם המוארכת מזכירה במידת מה נחש. חלק מהמינים מגיעים לאורך של עד שלושה מטר, אך מרביתם אינם מגיעים אלא למחצית מכך. הגדולה במיני הסוג היא המורנה ניבן ענקי שמגיעה למשקל 30 ק"ג ולאורך 3 מ'.
פוקס
פוקס (Fox באנגלית, Fuchs בגרמנית) הוא שם משפחה נפוץ שמשמעותו היא שועל.
{{פירושונים| חברות: אישים:
אחרים:
אחריות תאגידית
אחריות תאגידית (באנגלית: Corporate social responsibility (CSR)) היא שם כולל לשורה של כללי התנהגות של תאגיד המבקש להיחשב כארגון המתנהל כ"אזרח" הגון, המתייחס כראוי למחזיקי העניין הסובבים אותו. התנהלותם של ארגונים, בעיקר חברות עסקיות, לפי כללים של אחריות תאגידית, אינה דבר פשוט כלל ועיקר, משום שבאופן טבעי (או שלא) היא נוגדת את התנהלותו הטבעית של הארגון כמי שרוצה להגשים את מטרותיו. הגשמת המטרות הארגוניות באה, לעיתים מזומנות, על חשבון קידום מטרותיהם של אחרים – העובדים, הסביבה והציבור בכללו.
סתירה טבעית זו מודגשת במיוחד בחברות עסקיות המבקשות למקסם את רווחיהן, וממילא הדבר עשוי לבוא על חשבון רווחתם של אחרים: העובדים, אשר ככל ששכרם ותנאי עבודתם יהיו טובים יותר, כך עשויה להישחק רווחיות הארגון; הלקוחות, אשר יצירת תנאים של מונופול יזכו אותם במוצר יקר יותר ואיכותי פחות; המתחרים, אשר רגליהם יידחקו שלא בצדק, משום שהתאגיד השכיל לשחד איש ממשל בעל השפעה; והסביבה האקולוגית, שתסבול מהזרמת שפכים לנחל הסמוך למפעל התעשייתי, משום שכך זול יותר להיפטר מהם.
אחריות תאגידית היא נגזרת של אחריות חברתית ואחריות סביבתית וקשורה קשר הדוק לתרבות הארגונית של התאגיד או החברה.
אין די בתרומה לקהילה
בשנים האחרונות חל שינוי בגישה זו. שורה של התרחשויות הביאה ארגונים עסקיים רבים להכרה כי אין די בתרומה לקהילה, רחבה ונאה ככל שתהיה. במילים אחרות, ארגון אינו יכול לתרום כספים רבים למוזיאונים או לילדים במצוקה, ובה בעת לדחוק בברוטליות את רגלי מתחריו, להסכים עם ניצול עובדיו של קבלן המשנה שלו, לזהם את הסביבה, ובסופו של דבר לרחוץ בניקיון כפיו רק משום שתרם ברוחב לב לנזקקים. הדרישה מארגונים להתנהגות כוללת ראויה, כזו שאינה רואה רק את שורת הרווח הפיננסי אלא גם את התועלות החברתיות והסביבתיות של פעילותם, עלתה באופן דרמטי. גישה זו מכונה בעגה המקצועית: Triple Bottom Line – כלומר, לא "שורה תחתונה" אחת (רווחיות), אלא שלוש (גם תועלת חברתית וסביבתית).
מה גרם לשינוי בגישה?
מספר מגמות כלל-עולמיות שהתפתחו ואופיינו תוך זמן קצר יחסית, חברו להן יחד ויצרו את התביעה ההולכת וגוברת ל"אזרחות" ראויה של ארגונים:
תחומי הפעילות המרכזיים של האחריות התאגידית
כדי שארגונים יוכלו לפעול ברוח האחריות התאגידית, היה צורך להגדיר תחומי עשייה מוחשיים, וכן קריטריונים ברורים לצורך מדידה והשוואה הן פנימית, של הארגון מול עשייתו בעבר, לצורך בחינתה של מידת השיפור שעשה, והן חיצונית, עם ארגונים אחרים, על פי סטנדרטים מקובלים.
מקובל לסווג את מכלול העשייה של האחריות התאגידית במסגרת של שמונה תחומי פעילות מרכזיים, המקיפים את מגוון הקשרים של חברה עם מחזיקי העניין השונים שלה. התחומים הם:
אפשר לסווג את הפעילות גם בדרכים אחרות. למשל, נוח היה לאנשי שוק ההון הבוחנים את ביצועי החברות, לסווג את הפעילות לפי שלושה תחומים מרכזיים: סביבה, חברה וממשל. בגישה אחרת, שלושת התחומים: מעורבות בקהילה, שמירה על איכות סביבה ושמירה על סביבת עבודה הוגנת ומתקדמת - עומדים כל אחד בזכות עצמו; ואילו יתר חמשת התחומים, לעיל - יכולים להיכלל תחת מסגרת-על שאפשר לכנותה "התנהגות עסקית נאותה".
אפשר ללמוד על התפתחותה של האחריות התאגידית מהשם שניתן לה. בתחילת הדרך כונתה עשייה זו אחריות חברתית. אבל שם זה עדיין הזכיר את התרומה לקהילה המסורתית ושיקף פחות את תחומי העשייה אחרים (אף שהאחריות לחברה במובנה הרחב כן כוללת את כל התחומים, המילה "חברתי" הדגישה את ההקשר הסוציאלי/קהילתי), ולכן אומץ השם אחריות חברתית-סביבתית. בשלב השלישי נקבע המושג כאחריות תאגידית. הדגש הושם אפוא על הנושא באחריות ולא על מושאו.
אסטרטגיה של אחריות תאגידית – ממגננה ליצירת ערך
בתחילת הדרך, כפי שגם משתמע מהדיון עד כה, ניכר היה שהתנהגות תאגידית נאותה נבעה בעיקר מתוך רצון לקדם פני רעה, לשם צמצום ביקורת, זהירות מענישה של הרגולטור, או חשש מתביעות בשל מעשים לא ראויים. האחריות התאגידית נתפשה במקרים רבים כחלק מניהול הסיכונים של הארגון, בבחינת "טיפול מונע". היה זה, כאמור, שלב מתקדם יותר של הפעילות למען הקהילה, שנתפשה כרצון לעשות טוב ולהיראות טוב. אירועים מביכים מבחינתן של חברות, כמו הפיצוץ הקטלני בבופאל, אי-הרצון לפתח תרופה נגד איידס לטובת נפגעים בארצות מתפתחות, ניצול ילדים על ידי קבלני משנה של יצרניות ענקיות של ביגוד, מכירת מזון מהיר הגורם להשמנה, או חשיפת זהותם של גולשים בסין, גרמו לפגיעה קשה במוניטין של חברות גלובליות. הן נערכו לשיקומו. החברות החלו להידבר עם ממשלות ועם ארגוני המגזר השלישי ויצרו קודים של התנהגות נאותה ושל שקיפות. הן אפילו חברו למתחריהן כדי לקבוע קודים מוסכמים של התנהגות, להקטין סיכונים של ביקורת ותביעה, וגם לשפר את תדמיתן.
כיום מתחילים להיראות ניצניו של השלב הבא, של ראיית האחריות התאגידית כפעילות היוצרת סינרגיה עם הפעילות העסקית של הארגון, כפעילות שיכולה להניב תועלות והזדמנויות עסקיות. גישה זו חביבה במיוחד על הנהלות של ארגונים, משום שבבסיסה עומדת ההבנה החשובה כי אחריות תאגידית אינה רק מקור של הוצאה (פעילות ראויה של אחריות תאגידית עולה לא מעט כסף), אלא גם יכולה להיות מקור של הכנסה, בניהול מתאים ותוך גילויים של יצירתיות, בבחינת "מעז יצא מתוק". בעגה המקצועית שהתפתחה סביב האחריות תאגידית מכונה גישה זו "לעשות טוב (Well) על ידי עשיית טוב (Good)" – עשיית טוב לארגון על ידי עשיית טוב לסביבתו.
דוגמה בולטת לכך משמשת יצרנית המכוניות הגדולה טויוטה, שפיתחה את המכונית ההיברידית שלה, פריוס, גם מתוך רצון לפעול למען הסביבה (חיסכון בדלק) – ומן הסתם, גם כדי להיראות כמי שפועלת בכיוון זה – אך גם כדי ליצור מוצר חדש, השייך לתחום עיסוקה העיקרי – מוצר מבודל שגם יש לו ביקוש בשוק.
דוגמה נוספת לפרויקט שסייע באופן ישיר גם למחזיקי עניין וגם לחברה שהובילה אותו אפשר למצוא במקרה של חברת המזון הגלובלית נסטלה. כדי לחדור לשוק ההודי, נזקקה נסטלה למקור מקומי משמעותי של אספקת חלב. החברה קיבלה אישור מהממשלה לבנות מחלבה שאליה היה אמור לזרום חלב המגיע מאיכרי האזור. אך התברר כי היה קושי לקבל חלב איכותי מהאיכרים העניים. נסטלה נערכה לשיפור המצב. היא בנתה חדרי קירור ויצאה לשטח, אל האיכרים, יחד עם וטרינרים ואגרונומים, תזונאים ואנשי בקרת איכות. עבודת הצוותים הביאה לשיפור איכות מזונן של הפרות, תמותת העגלים ירדה ותפוקת החלב עלתה. כפועל יוצא, שופרה איכות חייהם של האיכרים. הם קיבלו תשלום גבוה יותר (ממה שהוסכם עם הממשלה) עבור תוצרת החלב שלהם, והצורך שלהם לקבל הלוואות פחת מאוד. אחד הביטויים לעלייה ברמת חייהם של תושבי האזור היה מספרם של בתי הספר החדשים שנפתחו בו. לפעילות זו הייתה תהודה ברחבי המדינה, ובעקבותיה דיווחה נסטלה גם על ביקוש הולך וגובר למוצריה.
ביקורת
עלייתה של האחריות התאגידית מלווה בביקורת, הן מימין והן משמאל. מימין טוענים ליברלים קלאסיים וליברטריאנים, חסידי השוק החופשי, כי תכליתם של תאגידים עסקיים היא למקסם את רווחיהם של בעלי המניות, ואין מקום לתפיסות המעודדות את מקבלי ההחלטות בחברה לקדם אינטרסים של בעלי עניין אחרים או הציבור בכללותו. מילטון פרידמן ואחרים אף הדגישו בהקשר זה כי לתאגידים אין אחריות חברתית כלשהי, מעבר למילוי הוראות החוק. משמאל טוענים רבים כי מוסד האחריות החברתית אינו אלא חלק ממערך השיווק ויחסי הציבור של התאגידים, ניסיון מתוחכם של תאגידים לשפר את המוניטין שלהם ולקדם את עסקיהם באמצעות פעילות וולונטרית שעלותה אינה גבוהה במיוחד.
פאוור ריינג'רס מגה פורס
פאוור ריינג'רס מגה פורס (אנגלית: Power Rangers Megaforce) היא סדרת פעולה/הרפתקאות אמריקאית לילדים בזיכיון ה"פאוור ריינג'רס". העלילה מתמקדת בעלילותיהם של חמישה בני נוער אמריקאים שנלחמים בכוחות הרשע, המבקשים להשתלט על היקום.
פרק הבכורה של הסדרה עלה לשידור בארצות הברית ב-2 בפברואר 2013 בערוץ ניקלודיאון. הסדרה עלתה לשידור בישראל ב-28 בנובמבר 2013.
תקציר העלילה
לאחר שחייזרים מרושעים מתקיפים את כדור הארץ, גוסיי שומר כדור הארץ העתיק ועוזרו הרובוט טנסו להוראותיו של זורדון ישות בין ממדית בוחרים באופן אקראי חמישה תלמידי תיכון אמריקאיים (טרוי, אמה, ג'ייק, ג'יאה ונואה) כדי להציל את העולם. גוסיי מעניק להם את "ממירי הכח" אשר מאפשרים להם לשנות את צורתם לגיבורי-על רבי עוצמה. יכלו הצעירים לקרוא לרכב הקרב הנקרא זורד זהותם של החבורה נשמרה כסוד ולכן חובותיהם להציל את היקום. העלילה משחזרת את אירוע הגיוס של הריינג'רס מהעונה הראשונה.
מגה פורס - זורדים
אחים לים(נואה) אחים לשמיים (טרוי ואמה) אחים לאדמה (ג'ייק וג'יאה) אחים לאביר: (אבירובוט) סילון גוסיי מגה-זורדים
סופר מגה פורס - זורדים
זורדים נוספים מגה-זורדים
הנבלים
כוכב המלחמה
הרובוטים
הארמדה
חיילי הרגל
פרנק אבוזי
פרנק אבוזי (בצרפתית: Frank Abauzit; 1870 - 17 בינואר 1938) היה פילוסוף, מורה ומתרגם צרפתי. בן למשפחה של כמרים פרוטסטנטים, נודע כמורה לפילוסופיה, בפעילותו האקומנית ובכתיבת גרסה בצרפתית לספר של ויליאם ג'יימס על החוויה הדתית.
ביוגרפיה
שם המשפחה Abauzit נהוג אצל משפחות פרוטסטנטיות מדרום צרפת. פרנק אבוזי נולד בקאלביסון שבמחוז גאר לפסטור הרפורמי תאודור אבוזי (1820–1914) ששרת 50 שנה ביישוב קאלביסון בלנגדוק. האב למד בז'נבה ובברלין והיה אחד מהמקורבים של הסופר אנרי פרדריק אמיאל. הדוד מצד האב, שנקרא גם כן פרנק אבוזי (יליד 1822) לימד פילוסופיה בפריז.
סבו מצד האב, מארק-תאופיל אבוזי (לפני 1783 ז'נבה – 1834 ) היה גם הוא פסטור, וניהל זמן מה את האכסניה לפליטים צרפתים בלונדון. אחרי לימודי פילוסופיה, לימד פרנק אבוזי הבן פילוסופיה בבתי ספר תיכון בערים אלס, ניס, ולאנס ותונון. הושפע במיוחד על ידי הגותו של אמיל בוטרו. אבוזי ידע על בוריה את השפה האנגלית, ויש אומרים כי שלט ב-17 שפות.
אבוזי ראה את עצמו כממשיכו ופרשנו של הפילוסוף השווייצרי שארל סקרטאן.
כמשתייך לבני העדה הפרוטסטנטית, חיפש אבוזי דו-שיח עם קתולים ובני זרמים נוצרים אחרים, ועם בני דתות ודעות אחרות ופעל בראשית המאה ה-20 ב"איחוד ההוגים החופשיים והמאמינים החופשיים למען תרבות מוסרית" (Union des libre penseurs et libre croyants pour la culture morale) שהוקם בשנת 1907. אף נבחר למזכיר הכללי של ארגון זה.
אבוזי נמשך לרעיונות האקומניים, הקים בשנת 1926 את "האיגוד הנוצרי של המורים" וערך את בטואנו "ל'אמיטייה" (L 'Amitié, בתרגום לעברית: הידידות)
אבוזי נפטר ב-1938 בתונון לה בן שבסבואה עילית. היה נשוי ואב לשלושה.
תרגומים - עיבודים
L' expérience religieuse" par William James " 1906 – עיבוד - על התרגום – עיבוד נמתחה בקורת על ידי אנרי ברגסון במכתבים אל המתרגם Valeur morale de l ascétisme et de la pauvreté" par William James"
יצחק מאיר
הרב יצחק מאיר (ה'תרע"ט, 1918 – י"א באייר ה'תשע"ה, 30 באפריל 2015) היה ראש עיריית בני ברק בין השנים 1974–1976. בן למשפחה מחסידות גור מראשוני מתיישבי בני ברק. אזרח כבוד של בני ברק. מראשי דור המייסדים של הרבנות הצבאית, מ"מ הרב הראשי לצה"ל. לשעבר מנכ"ל החינוך העצמאי.
נערותו
נולד בזלוב שבפולין לצבי מאיר, שהיה צאצא למשפחת יוסקוביץ, ולזלאטע, בת למשפחת פוקס. צבי מאיר, יחד עם שותפיו, אחיו שמואל מאיר ויוסף ליבמן, ניהלו בית חרושת לאריגה שהעסיק מאות פועלים. מעמדו של צבי מאיר היה מבוסס מבחינה כלכלית והוא היה מראשי החרשתנים של עירו. כמו כן ייצג אותם לפני המוסדות העירוניים והממשלתיים.
בשנת תרפ"ד (1924) נסע האדמו"ר מגור בעל ה"אמרי אמת" לארץ ישראל. אל מסע זה היה אמור להצטרף צבי מאיר שביקש לבדוק אם ניתן יהיה להעביר את בית החרושת שלו לארץ ואם יוכל להקים בה את ביתו ולהעניק חינוך הגון לילדיו. בסופו של דבר נמנע ממנו להצטרף למסע ובמקומו נסע שותפו לעסקים, יוסף ליבמן. בעקבות מסעו של האדמו"ר מגור פנו יוסף ליבמן וצבי מאיר אל האדמו"ר בשאלה אם לעלות לארץ ישראל. תשובתו של האדמו"ר הייתה חיובית.
בשנת ה'תרפ"ה (1925) עלו צבי מאיר ובני משפחתו ארצה. כשהגיעו לארץ התיישבו במושבה בני ברק שמנתה באותה שנה 660 נפשות. צבי מאיר הקים בבני ברק את בית החרושת לאריגה "ברקאי". יצחק מאיר למד בתלמוד תורה הראשון שהוקם בבני ברק. תלמוד התורה נקרא "ת"ת רבי עקיבא", על שם הרחוב בו הוקם. יצחק מאיר נמנה עם המחזור הראשון שלמד בתלמוד התורה. בשנת תר"צ הוקמה הישיבה הקטנה הראשונה בבני ברק על ידי חסידי גור. בראש הישיבה עמד הרב ישראל יהושע הרצברג, חסיד גור. יצחק מאיר המשיך מלימודיו בת"ת ללימודים בישיבה הקטנה. לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת חברון בירושלים ובישיבת שפת אמת בירושלים.
בשנת תרצ"ו ביקרה משלחת של חסידי גור אצל האדמו"ר בעל ה"אמרי אמת" בירושלים. על הפרק עמדה הבקשה להקים סניף של הישיבה בבני ברק, בדומה לסניף שהוקם בתל אביב. האדמו"ר בירך על היוזמה והורה ליצחק מאיר להיות אחראי על ארגון והקמת הישיבה. כמו כן הורה לו להיות משגיח רוחני ור"מ. הישיבה תפקדה בהצלחה עד למיזוגה עם ישיבת חידושי הרי"ם של גור בתל אביב.
יצחק מאיר היה ממייסדי תנועת הנוער החרדית "הנוער האגודתי - צעירי אגודת ישראל" בבני ברק ושימש יו"ר הסניף.
ההגנה בבני ברק ושירות צבאי
בעקבות פרעות תרפ"ט בחברון, התארגנה ההגנה גם ביישובים החדשים והועמדה במצב הכן בכל היישובים כדי להדוף את התוקפים. הוחלט להקים גרעין של חברי ההגנה בבני ברק, אשר יגן על המושבה מפני תקיפות של ערביי הסביבה. מפקד הגרעין היה פישל ברמן. עם הזמן יצאו חברי הגרעין להגן גם על יישובים מרוחקים יותר.
יצחק מאיר שירת בשירות הדתי של ההגנה, כעוזרו של ראש השירות נתן גרדי מטעם אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל וכאחראי על מערך הכשרות, והיה חבר מפקדת ההגנה בגוש דן. לאחר מכן שירת בצה"ל ברבנות הצבאית, והיה בין מקימיה. הוא הגיע לדרגת סגן-אלוף ולתפקיד סגן הרב הראשי לצה"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים היה אחראי מטעם צה"ל על המקומות הקדושים בירושלים וביהודה ושומרון.
ראשות העיר
מאיר שובץ ברשימת המועמדים מטעם "הרשימה הדתית המאוחדת". בעקבות הבחירות בשנת 1974 נחתם הסכם רוטציה בין אגודת ישראל למפד"ל. בשנתיים הראשונות כיהן מאיר כראש העיר ובשנת 1976 העביר את התפקיד לנציג המפד"ל ישראל גוטליב, ומאיר המשיך בתפקיד סגן ראש העיר ומנהל מחלקת החינוך.
מאיר שימש כחבר בוועד המנהל של אגודת החינוך העצמאי, לצד מנחם פרוש ושלמה לורינץ. כמו כן הוא שימש יו"ר גנזך קידוש השם.
משפחתו
יצחק מאיר נישא לטובה, נכדתו של הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר, רבה השני של בני ברק. בניו הם יהודה הנשוי למרים לבית בנצלוביץ, בנו צבי מאיר הוא מראשי גנזך קידוש השם, בנו ישראל נשוי לדבורה וביתו היחידה רחל הנשואה לרב משה שטינמץ אשר הוא המשמש של האדמור מגור. נכדתו נישאה לנכדו של הרב יעקב חנוך סנקביץ, ראש ישיבת שפת אמת. נכדה נוספת בת לביתו נישאה למשה מאיר יוסקוביץ שאף הוא קרוב משפחה למשפחת מאיר ששמה הקודם היה יוסקוביץ בן משפחתו הוא סגן ראש עיריית ירושלים לשעבר שמואל מאיר.
העיר החופשית דנציג
היסטוריה
טרם מלחמת העולם הראשונה, שטחה של פולין חולק בין האימפריה הרוסית, האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית. לאחר המלחמה החליטו מדינות ההסכמה להקים שוב את פולין כמדינה עצמאית. עוד בינואר 1918 נשא הנשיא האמריקני וודרו וילסון את "נאום ארבע עשרה הנקודות" בו קרא להקמתה של פולין עצמאית, איתנה מבחינה כלכלית ומדינית, ובעלת מוצא אל הים הבלטי. גרמניה המובסת שלאחר המלחמה, נדרשה להעניק למדינה החדשה את המוצא אל הים. לשם כך נוצר המסדרון הפולני – רצועת אדמה ברוחב של כארבעים ק"מ, שחיברה בין פולין ובין הים הבלטי. בנקודת החיבור, בה נשפך הנהר ויסלה אל הים, עמד הנמל בעיר דנציג. נציגי פולין למשא ומתן דרשו שגם העיר דנציג תינתן להם. לבסוף הוחלט כי בשל העובדה שבעיר ובסביבותיה היה רוב מוחלט לגרמנים האתנים, לא יתאפשר הדבר, בשל היותו הפרה של עקרון ההגדרה העצמית, אשר היה בין השיקולים שנלקחו בחשבון בין הצדדים להסכם ורסאי, בעת שרטוט מפת אירופה שלאחר המלחמה. אם בשל התקדים מתקופת נפוליאון, ואם כפתרון שנמצא אף למקומות אחרים (כגון העיר ממל, כיום "קלייפדה", ליטא), הוחלט להקים במקום "עיר חופשית".
ב־10 בינואר 1920 הוכרז על הקמתה של העיר החופשית, שכללה את העיר דנציג וסביבותיה, בשטח כולל של 1,966 קמ"ר, ואוכלוסייה של 357,000 איש בשנת 1919. כ־90% מתושבי "העיר החופשית" היו גרמנים במוצאם, ו־8% פולנים. על פי הסכם ורסאי הופרדה העיר מגרמניה, והושמה תחת חסותו של חבר הלאומים. לפולין נשמרו זכויות מיוחדות כלפי העיר: פולין ייצגה את העיר כלפי חוץ, והייתה באיחוד מכס עמה, ובנוסף, מסילת הברזל שהובילה אל העיר נשלטה על ידי פולין. עמדה צבאית בתוך הנמל, בשם וסטרפלאטה, ניתנה אף היא לפולין. בעיר עצמה היו שני משרדי דואר, האחד עירוני, ואילו השני פולני.
בעיר שהה באופן תדיר נציב עליון מטעם חבר הלאומים. תפקידו של הנציב היה בדרך כלל לפתור סכסוכים בין פולין ובין העיר החופשית, ולא הייתה לו סמכות להתערב בענייניה הפנימיים של העיר. עד לשנת 1933 שימשו בתפקיד מספר אישים מבריטניה, איטליה, הולנד ודנמרק שהתחלפו בממוצע אחת לשנתיים.
הפולנים לא ראו את קיומה של העיר בעין יפה, ולא רצו להיות תלויים בה לצורכי הסחר הימי. בסמוך לעיר, בעיירה בשם גדיניה שהייתה בשטח פולין, הוקם נמל, שבשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה עברו בו 80% מן הסחורות שנכנסו לפולין, והוא היווה תחרות משמעותית לסחר שעבר דרך העיר החופשית דנציג.
הנאצים בדנציג
שלוחה של המפלגה הנאצית הוקמה בדנציג בשנת 1933. בבחירות שנערכו בחודש מאי באותה שנה זכו הנאצים ל־50.3% מן הקולות. מנהיגם, ששימש כנשיא הסנאט של העיר החופשית דנציג, הרמן ראושנינג, התאכזב מהיטלר, ונמלט בשנת 1934 לארצות הברית, שם הזהיר מפני הפיהרר במספר ספרים שכתב. עם זאת, גם לאחר עזיבת ראושנינג המשיכה הנהגת דנציג להיות נאצית, בהנהגתו של ארתור גרייזר. בתקופה זו נחקקו בעיר חוקים כנגד הקהילה היהודית והקתולית (שהיא רובה ככולה פולנית, להבדיל מהפרוטסטנטים הגרמנים). עם זאת, מעולם לא הצליחו הנאצים של דנציג לקבל את הרוב הדרוש על פי החלטת חבר הלאומים, שני שלישים, על מנת לשנות את חוקת "העיר החופשית" ולהביא לסיפוחה לגרמניה.
ב-1933 נשלח אל העיר האירי שון לסטר כנציב עליון מטעם חבר הלאומים. לסטר שימש בתפקיד עד לשנת 1937, עת מונה למשנה למזכיר הכללי של חבר הלאומים. בתקופת שהותו בעיר מחה לסטר כנגד הממשלה הגרמנית על רדיפת היהודים. לאחריו שימש בתפקיד השווייצרי קרל יעקב בורקהרדט, אשר שימש לאחר מכן כנשיא הצלב האדום בז'נבה. בתפקידו זה עשה בורקהרדט ניסיונות לפייס את הגרמנים.
סופה של העיר החופשית דנציג
ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין, כאשר העילה המיידית לכך הייתה התקפה מבוימת על תחנת רדיו בגבול הפולני. מעבר לכך, היה מעמדה של דנציג התירוץ שהביא לפרוץ המלחמה.
ההתקפה המבוימת על גלייביץ והטענות בדבר מעמדה של דנציג היו קאזוס בלי (עילה למלחמה) למלחמה שנתפסה בעיני הנאצים כשלב בהגשמת השקפת עולמם בדבר יצירת "מרחב מחיה" במזרח אירופה, תוך שעבוד העמים הסלאביים החיים בו והשמדת הגורמים "הנחותים מבחינה גזעית". במערב אירופה נטו להתעלם מהיבטים אלה של המדיניות הנאצית, בעיקר בשל החשש ממלחמה גדולה נוספת, 20 שנה בלבד אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובשל תמיכה שהיו לרעיונות הפשיסטים בחלק מארצות מערב אירופה. תומכי הפיוס עם גרמניה במערב ובמיוחד בצרפת, אימצו לעצמם כסיסמה את כותרת המאמר של הפילוסוף והפוליטיקאי הפשיסט הצרפתי מרסל דאה, אשר פורסם בעת הוויכוח על דנציג בחודש מאי 1939 – "?Mourir Pour Danzig” - "למות בעד דנציג?".
יום לאחר הפלישה הגרמנית, ב־2 בספטמבר 1939 הצביעה ממשלת העיר החופשית על סיפוחה של העיר לגרמניה, וכך תם פרק "העיר החופשית דנציג" בהיסטוריה של העיר.
הקרבות בעיר
הפולנים שנותרו בעיר, במיוחד עובדי משרד הדואר, גילו התנגדות, ולחמו כנגד הגרמנים. משנתפסו על ידי הגרמנים, לא ניתן להם מעמד של שבויי מלחמה, והם נשפטו כפורעי חוק ונדונו למוות. בקרב וסטרפלאטה עמדו חיילים פולנים בחצי האי וסטרפלאטה בכניסה לנמל גדנסק במשך שבעה ימים מול הצבא הגרמני בטרם נכנעו.
העיר נכבשה בחזרה על ידי כוחות פולניים ב־30 במרץ 1945. בוועידת פוטסדאם הוחלט על מסירתה של העיר לפולנים. תושביה הגרמנים של העיר גורשו ממנה. כיום העיר היא עיר נמל חשובה בפולין בשם גדנסק.
הקהילה היהודית בדנציג
עד לאמנציפציה של היהודים בגרמניה, באמצע המאה ה־19, נאבקו הנוצרים של דנציג נגד כניסת יהודים לתוכה. יהודים התיישבו בכפרים סביב העיר, הגיעו לימי שוק כפריים, וקיימו עימם קשרי מסחר, אך בעיר עצמה לא הותר להם לשבת. למרות שוויון הזכויות המלא שהשיגו יהודי פּרוּסיה ב־1869, האוכלוסייה היהודית בעיר וסביבותיה, שהורכבה מחמש או שש קהילות יהודיות קטנות, נותרה קבועה למדי: בין 2,500 ל־3,000 נפש.
בסוף המאה ה־19, התאגדו רוב הקהילות הקטנות לקהילה אחת, ליברלית (רפורמית), שהקיפה את רוב יהודי דנציג. בתי הכנסת הקטנים של הקהילות הקודמות נסגרו, ובמקומם בנתה הקהילה בית כנסת מפואר שנחנך ב־1887. מבנה גדול ומרשים בסגנון ניאו־קלאסי עיצוב שהיה נפוץ בבתי כנסת ליברליים ברחבי גרמניה. בבית הכנסת היו כ-2000 מקומות ישיבה. (בתקופת מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת כליל). לאיחוד הקהילות הזה לא הצטרפה הקהילה האורתודוקסית הקטנה של בית הכנסת של רחוב מַטֶנְבּוּדֶן, אשר היו בעיקר יהודים ממזרח אירופה, בעיקר מרוסיה. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בדנציג כ-2500 איש מתוך אוכלוסייה של כ-180,000 אשר רובם היו גרמנים. לאחר חוזה ורסאי ובעקבותיו חלו שנו ותמורות משמעותיות לטובת היהודים בדנציג. איחוד המְכָסים של דנציג ופולין חיזק את הקשר הכלכלי ביניהן, ועל־פי חוקתה של העיר החופשית הייתה לאזרחי פולין זכות להתיישב בה ולעבוד ולסחור בה. יהודים פולנים החלו להתיישב בעיר. הם עסקו בסחר חוץ, בבנקאות, בתעשייה או במלאכה ומסחר זעיר. ב־1929 הגיע מספר יהודי העיר ל־10,000 בקירוב.
בשנת 1937 החל נישול כלכלי של היהודים, שכלל "אריזציה", ונערכו גם פוגרומים. פוגרום נערך גם ב"ליל הבדולח" בנובמבר 1938. המשטרה התנכלה ליהודים וב-21 בנובמבר 1938 הונהגו "חוקי נירנברג" (בשינויים קלים). בעקבות ההתנכלות הגוברת, החלו יהודי דנציג להגר ממנה, אולם בסתיו 1938 היו בה עדיין בין 3,000 ל-4,000 יהודים. לצורך עלייה בלתי לגאלית לארץ ישראל, נזקקה הקהילה לאישור הסנאט של דנציג ולסיועו, וזה התנה את הסכמתו בהתחייבות פומבית של כלל היהודים לעזוב את העיר. לצורך כך, ב-17 בדצמבר 1938 נערכה אספה כללית בבית הכנסת הגדול, בהשתתפות 2,000 יהודים, בנוכחותם ובפיקוחם הישיר של המשטרה ונציגי השלטון, בה אישרו הנאספים פה אחד באמצעות קימה את הצעת ההחלטה של ועד הקהילה לעזוב את העיר במהירות האפשרית. לאחר האספה נדרשו כל יהודי דנציג לחתום על התחייבות שיישמעו להוראות ועד הקהילה. במטרה לקדם את ההגירה היהודית ולאלץ את היהודים האמידים להשתתף בהוצאות ההגירה של כלל היהודים, ב-3 במרץ 1939 הוציא הסנאט צו ההופך את כל היהודים הגרים בדנציג לציבור שפרטיו ערבים זה לזה, וכתוצאה מצו זה הוטל איסור שימוש או העברת בעלות על כל הרכוש היהודי בדנציג, כולל חשבונות בנק. מספר שבועות אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה וסיפוח דנציג לרייך השלישי, סונפה הקהילה היהודית בדנציג ל"האיחוד הארצי של יהודי גרמניה".
בין רבני העיר נמנים, הרב אלחנן אשכנזי, מחבר "סדרי טהרה", מספרי היסוד על הלכות נידה שבשולחן ערוך; הרב מאיר פוזנר, מחבר "בית מאיר"; הרב ישראל ליפשיץ, מחבר הפירוש למשנה "תפארת ישראל".
הפעילות הציונית בדנציג
ב-1910 בקירוב נוסד הסניף ציוני הראשון בדנציג על ידי הרופא ד"ר יצחק לנדוי.
כלכלת שוודיה
כלכלת שוודיה היא כלכלה המתבססת על המודל הנורדי בדומה ליתר ארצות סקנדינביה (נורווגיה, דנמרק ופינלנד). כלכלה זו מבוססת על שילוב בין כלכלת שוק חופשי, מיסוי גבוה, מדיניות רווחה, איגודים מקצועיים וולנטריים ומרובים, עידוד מעורבות עובדים בניהול (בשוודיה קיימת לעובדים זכות קבלת ייצוג בדירקטוריונים ובלבד שהחברה מונה יותר מ25 עובדים, אך החוק אינו מחייב זאת) ובעלות ציבורית של חלק גדול מהמשק המתחלקת בין הממשלה, הביטוח הלאומי השוודי וקרנות הפנסיה הציבוריות. בעקבות משבר כלכלי חמור בראשית שנות ה-90, החל תהליך של הורדת מיסים וקיצוץ בהטבות מדינת הרווחה. כן הוחל בשנות ה-2000 בתהליך של הפרטה. החלק של הממשלה בתוצר ירד למעט מעל 50% ובכוונת הממשלה להמשיך להוריד אותו אל מתחת לרמה בבריטניה. נכון לשנת 2015, שוודיה שנייה רק לנורווגיה מבין המדינות המתועשות ברמת השוויון בחלוקת ההכנסות, כאשר מחשבים הכנסה פנויה + צריכה ציבורית. ב-2019, דורגה שוודיה במקום ה-19 במדד קלות עשיית העסקים.
חוב לאומי
היחס של החוב הלאומי לתמ"ג בשוודיה נשמר מתחת ל-20% מהתמ"ג, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד תחילת מלחמת העולם השנייה נשאר בסביבות ה-20%. במהלך המלחמה, למרות הנייטרליות של שוודיה, עלה החוב ל-50% מהתמ"ג. בשנות ה-50 וה-60 ירד יחס החוב לתמ"ג ובשנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע אל מתחת ל-25%. אולם בשנות ה-80 של המאה ה-20 זינק ל 65% בגלל הוצאות גדולות על מדיניות רווחה. משבר כלכלי קשה בשנת 1992. בשנת 1995 הגיע יחס החוב לתמ"ג אל מעל ל-75%. בעקבות המשבר ננקטו בשוודיה צעדי התייעלות, בהם מעבר מפנסיה ציבורית לפנסיה פרטית, העלאת גיל הפנסיה ל-67 ותחרות בין בתי ספר בעזרת שוברים. מאז שנת 1992 שוודיה נמנעה כמעט לגמרי מתקציב גרעוני והיחס חוב תוצר ירד ל-40%.
אבטלה
בניגוד לרוב המדינות האירופאיות האחרות שימרה שוודיה שיעור אבטלה נמוך של שניים עד שלושה אחוזים מכוח העבודה לאורך שנות השמונים. שיעור נמוך זה הביא לאינפלציה, שנועדה לממן את עלות השכר, ואחרי משבר חריף בתחילת שנות התשעים זינקה האבטלה לשיעור של יותר מ-8 אחוז. בשנת 1996 קבעה הממשלה יעד להורדת האבטלה לשיעור של 4 אחוז עד שנת 2000. באותה שנה גדלה התעסוקה בשיעור של 90 אלף איש, השיעור הגדול מזה ארבעים שנה, והמטרה הושגה בסתיו אותה שנה. בשנים אחרי כן גדלה האבטלה שוב לשיעור של 7.1 אחוז ביוני 2005 ו-5.6 אחוז נכון לאוקטובר 2005.
באותה שנה הוצבה מטרה של הגעה לשיעור תעסוקה של 80 אחוז מכלל כוח העבודה בגיל עבודה, לעומת 77.9 בשנת 2000, אך מטרה זו לא הושגה ושיעור התעסוקה ירד ל-77.7 בשנת 2004 (נתונים). הפער בין שיעור המועסקים מכלל האוכלוסייה בגיל העבודה ושיעור האבטלה בפועל נובע מקיזוז שעורכת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה השוודית ממספר המובטלים הכולל, בניגוד להמלצות ה-ILO, של מובטלים לומדים או כאלו המצויים בפרויקטים של הכשרה לעבודה.
הגולם (קומיקס)
הגולם הוא לכאורה גיבור-על ישראלי, שהיה פופולרי מאוד בשנות החמישים, השישים והשבעים, ושהשפיע רבות בצמתים המכריעים של המדינה.
מאוחר יותר, החלו השניים לכתוב סטריפ שבועי לאתר ynet באנגלית. הסטריפ הוא סאטירי ועוסק בביקורת על המצב הפוליטי בארץ. בקומיקס מופיעים בנוסף לגולם מפעילו מ"המוסד", שותפתו גיבורת-העל לילית, מתנחלים, פלסטינים, תלמידים עם סכינים וכן פוליטיקאים כמו שמעון פרס.
ספר "הגולם" יצא בשנת 2003 ואיתו גם סרטון אנימציה מוזיקלי בהשתתפות יסמין אבן.
מיטרוניקס
מיטרוניקס בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית המפתחת, מייצרת ומשווקת ציוד לבריכות שחייה, ובפרט רובוטים לניקוי בריכות שחייה.
היסטוריה
מפעל החברה נמצא בקיבוץ יזרעאל, ובסוף 2016 פתחה החברה מפעל נוסף בפארק תעשיות רמת דלתון.
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בסוף 2017 היו כ-60% מהמניות בידי קיבוץ יזרעאל, וכ-40% - בידי הציבור. שווי השוק של החברה בסוף 2017, 2.16 מיליארד ש"ח, הציב אותה במקום הראשון מבין החברות הקיבוציות הציבוריות. בנובמבר 2021 היו 56.3% מהמניות בידי קיבוץ יזרעאל, והשאר בידי הציבור.
ארגון
לחברה יש חברות-בת העוסקות בשיווק, בהפצה, בשירות ובמכירות של מוצרי החברה:
לחברה יש שלל פטנטים בקשות פטנט הקשורים ברובוטים לניקוי בריכות, בשיטות לניקוי בריכות ולניטור מי הבריכות. לחברה סימני מסחר אחדים, שהעיקרי בהם הוא המותג "Dolphin".
ברוטיזולאם
ברוטיזולאם (Brotizolam) היא תרופה היפנוטית ממשפחת הבנזודיאזפינים. התרופה משווקת בישראל תחת השמות בונדורמין וברוטיזולאם טבע.
שימושים רפואיים
לברוטיזולאם השפעה היפנוטית, מרדימה, מרפת שרירים, נוגדת-פרכוס ובמידה פחותה גם נוגדת-חרדה. התרופה משמשת בעיקר לטיפול קצר-טווח (2–4 שבועות) בנדודי שינה חמורים ובהפרעות שינה נוספות, בדרך כלל במינון התחלתי של 0.25 מ"ג או פחות ליום. לתרופה השפעה קצרה יחסית שלא נמשכת בדרך כלל בבוקר שלאחר השימוש, ולכן היא נחשבת עדיפה לטיפול בנדודי שינה על פני תרופות אחרות. במקרים נדירים יותר התרופה משמשת לטיפול בתסמיני חרדה ולהרפיית שרירים והרגעה טרום-ניתוחית.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי העיקריות של התרופה מקורן בדיכוי מערכת העצבים המרכזית, במנגנון הדומה לפעולת האלכוהול במוח: קשירה לקולטן GABA מסוג A.
תופעות לוואי שכיחות כוללות כאב ראש, תחושות סחרור, הפרעות במערכת העיכול.
תופעות לוואי שאינן שכיחות כוללות:
תגובות פרדוקסאליות כגון: חוסר מנוחה, אי שקט, עצבנות, זעם, תוקפנות, הגברת נדודי השינה, סיוטים, הזיות,
פסיכוזות, שינויים בדפוסי ההתנהגות הכוללים התנהגות בלתי הולמת, בלבול ותזזיתיות (דליריום), וכן דיכאון, שינויים במצב הרוח, חרדה, תלות בתרופה, הפרעות רגשיות, שינויים בחשק המיני, סדציה (טשטוש, עייפות), חוסר קואורדינציה וליקוי בתיאום תנועות הגוף (אטקסיה), הפרעות זיכרון, שיטיון (דמנציה), ליקויים מנטליים ופסיכו-מוטוריים, הפרעות בראיה (כגון ראיה כפולה), הפרעות בכבד (כולל צהבת ושינויים בערכים בבדיקות לתפקודי כבד,) יובש בפה, תגובות עוריות, חולשת שרירים, תופעות גמילה וחזרה או החמרה של בעיות השינה לאחר הפסקת התרופה, נמנום (במשך היום), עצבנות, עליה בסיכון לתאונות ונפילות. תופעות לוואי נדירות כוללות בלבול, חוסר מנוחה, ירידה בערנות ובדריכות.
התמכרות ופיתוח תלות
בדומה לשאר התרופות ממשפחת הבנזודיאזפינים, שימוש לא-נכון, ארוך-טווח או בלתי-מבוקר בברוטיזולאם עלול להוביל לפיתוח סבילות ולהתמכרות לחומר. מסיבה זו לא מומלץ להשתמש בברוטיזולאם כטיפול ארוך-טווח והוא ניתן בדרך כלל כטיפול קצר טווח ותחת פיקוח רפואי. אם התרופה תינתן לטיפול ארוך טווח יהיה זה בדרך כלל במינון מינימלי בלבד או לצד תרופה אחרת לזמנים קצובים. התרופה יכולה לגרום לתלות יותר מבנזודיאזפינים אחרים.
יחסי טורקיה–מקסיקו
יחסי טורקיה–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לטורקיה. שתי המדינות חברות בקבוצת אוסטרליה, G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
היסטוריה
הקשר הרשמי הראשון בין מקסיקו לאימפריה העות'מאנית (טורקיה של ימינו) היה בשנת 1864 כאשר מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו שלח שליחים למספר מדינות כדי לבקש הכרה רשמית בשלטונו במדינה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1928 לאחר הקמת טורקיה המודרנית על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק בשנת 1923; ואחרי סיום המהפכה המקסיקנית בשנת 1920. באותה שנה, שתי המדינות חתמו על 'הסכם ידידות'. כמעט מיד, שתי המדינות פתחו נציגויות דיפלומטיות בבירות זו של זו, בהתאמה. שגרירות טורקיה במקסיקו סיטי נפתחה בשנת 1947. בשנת 1962 שודרגו משלחותיהם הדיפלומטיות לשגרירויות.
שתי המדינות נחשבות למעצמות אזוריות וממלאות תפקידים גדולים יותר בקהילה הבינלאומית. שתי המדינות תמכו זו בזו באופן דיפלומטי, במיוחד באומות המאוחדות ומקסיקו תמכה בטורקיה לגבי מלחמת האזרחים הסורית המתרחשת בגבולה. בשנת 2013 תרמה מקסיקו טורקיה מיליון דולר לתמיכה בלמעלה ממיליון פליטים סורים ששוכנים כיום בטורקיה. ביולי 2018 חגגו שתי המדינות 90 שנה ליחסים דיפלומטיים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מטורקיה למקסיקו
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים, כמו הסכם ידידות (1928); הסכמים על חילופי תרבות (1992); הסכם בדבר ביטול דרישות הוויזה לבעלי דרכון דיפלומטי (1992); מזכר הבנות להקמת מנגנון התייעצות בענייני עניין הדדי (2013); הסכם להימנעות ממיסוי כפול והעלמת מיסים (2013); הסכם מכס (2013); הסכם תובלה אווירית (2013); הסכם להגנת השקעות (2013); הסכם לשיתוף פעולה במאבק נגד סחר אסור בסמים נרקוטיים ובחומרים פסיכוטרופיים (2013); הסכם לשיתוף פעולה במאבק בפשע וטרור מאורגן (2013) והסכם בשיתוף פעולה מדעי וטכני (2013).
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-1.2 מיליארד דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לטורקיה כולל: חיטה, טלפונים ורכבים. הייצוא של טורקיה למקסיקו כולל: טקסטיל, נחושת ומוצרים מבוססי אלומיניום. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex, Gruma ו- Zinc Nacional פועלות בטורקיה והשקיעו למעלה מ-600 מיליון דולר במדינה. חברות רב-לאומיות טורקיות כמו Orphan Holding, Tekno Kauch וטוטו מקס פועלות במקסיקו.
נציגויות דיפלומטיות
טורקיה מחיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי בלבד. מאידך, מקסיקו מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה ו-3 קונסוליות באיסטנבול, איזמיר ומרסין.
אסי לוי
אסנת (אסי) לוי (נולדה ב-28 בספטמבר 1969) היא שחקנית, במאית, מוזיקאית וזמרת-יוצרת ישראלית. זוכת שני פרסי אופיר, פרס התיאטרון הישראלי ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1995 שיחקה בסדרה "צאבלה" שכתב אייל דורון וביים צבי גודל; שיחקה בסרט "שבעה" שכתבו מירב בן-גוריון ודינה צבי ריקליס שגם ביימה; שיחקה בסדרה "בטי בן בסט" שכתב וביים אבי כהן; גילמה את איזמי (לצד אביב טלמור) בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" שכתבו וביימו אריק לובצקי ומתי הררי, על פי ספריו של מנחם תלמי; ושיחקה גם בקלטת הילדים "אפרוחים" שכללה שירי משחק ריקוד והפעלה שביים אשר טללים. ב-1996 שיחקה בסרט "ציפורים בניוטרל" שכתבו וביימו גלית אשכול ואייל שיראי. באותה שנה שיחקה בסדרה "קפה פריז" שביים אמנון רובינשטיין וכן גם השתתפה בקלטת לילדים "אפרוחים". ב-1998 גילמה את נלי בסרט "קשר עיר" שכתב וביים יונתן סגל. על משחקה בסרט זה זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2000 גילמה את סילבי בסרט "הבולשת חוקרת" שכתב חיים מרין וביים מרק רוזנבאום ובסרט "אודות המוניטין" שביים יורם כסלו. בין השנים 2001–2004 גילמה את אורנה בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" שכתב אסף צפור וביים איתן צור.
ב-2004 גילמה את מיכל שמי, התפקיד הראשי בסרט "אבנים" שכתב וביים רפאל נג'ארי. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע. באותה שנה שיחקה גם בסרט הטלוויזיה "הייתה לי ילדות מאושרת" שכתב וביים אורי סיון. ב-2005 גילמה את אירית סירקין לוריא בסדרה "חדר מלחמה" שכתב יאיר לפיד וביימה רוני קיי, וגילמה את ענת, התפקיד הראשי בסרט "עור" שכתבה שהם סמיט (על פי ספרה של רונית ידעיה) וביים רם לוי.
ב-2006 גילמה את אביבה, התפקיד הראשי בסרט "אביבה אהובתי" שכתב וביים שמי זרחין. בעקבות משחקה בסרט זה זכתה לוי לשבחים רבים ובפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר. ב-2008 גילמה את טליה בסדרה "בטיפול", וגילמה את אמה בסדרה "לא הבטחתי לך" שביימו אופיר בביוף, גבי ביבליוביץ' ותומר אבירם. ב-2009 גילמה את אתי, התפקיד הראשי בסדרה "שירות חדרים" שביים איתן ענר. באותה שנה גילמה את הילה רובין בסדרה "גירושים נפלאים" שכתבה לימור נחמיאס וביים עפר ויצמן.
ב-2011 גילמה את ריבי חתוכה בסדרה "פולישוק" שכתב וביים שמואל הספרי, ושיחקה בסרט הקצר "שלום" שכתבה וביימה לי גילת. ב-2012 גילמה את ירדנה - אחת הדמויות הראשיות בסרט "העולם מצחיק" שכתב וביים שמי זרחין. ב-2013 גילמה את אפרת (ציונה) שהרבני בסדרת האקשן "נויורק", וכן שיחקה בסרט "אנא ערביה" שכתב וביים עמוס גיתאי.
ב-2015 שיחקה בדרמת ההתבגרות שכתבה וביימה לי גילת - "הקפות", בה גילמה את רוזה ניניו, אשתו של אהרון ניניו (ליאור אשכנזי) ואימו של הנער גיבור הסרט. באותה שנה שיחקה בסרט "חתונה מנייר", לצידה של מורן רוזנבלט ובימויו של ניצן גלעדי. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנת 2017 השתתפה בסרט "געגוע", בבימויו של שבי גביזון.
ב-2018 השתתפה בסדרה "הרמון" על הכת של גואל רצון ובסרט "הנשף" של שרון מימון וטל גרניט.
בשנת 2019 השתתפה בסדרה "עיר מקלט" בתפקיד פרקליטה בפרקליטות המדינה.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה "בלקספייס" ששודרה בערוץ רשת 13, ואחר כך נמכרה לשידור בנטפליקס.
תיאטרון
בתיאטרון צוותא: ב-1995 שיחקה בהצגת היחיד "שירת בלהות" - הצגת פרינג' בהפקת חגי אייד שכתבה וביימה אלונה קמחי. בתיאטרון בית ליסין: ב-1996 שיחקה בהצגה "גן עדם דרום" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-2000 גילמה את נחמה יפרח בהצגה "ז'קו" שכתב אילן חצור וביים מיכאל גורביץ'. ב-2006 שיחקה בהצגה "קפה ערבה" מאת גורן אגמון שביים רוני פינקוביץ'. ב-2010 גילמה את מיכל בהצגה "אמא מאוהבת" מאת גורן אגמון שביים גלעד קמחי. ב-2011 גילמה את ברנדה קאפוביץ' בהצגה "אמא שלו" מאת איוון פלאסי שביים רוני פינקוביץ'. על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית ראשית. ב-2013 שיחקה בהצגה "אשה, בעל, בית" שכתב וביים שמואל הספרי.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2000 שיחקה בהצגה "הורדוס" שכתבה וביימה עדנה מזי"א. ב-2001 שיחקה בהצגה "ליזיסטרטה" שכתבה ענת גוב (על פי אריסטופאנס) וביימה עדנה מזי"א. ב-2003 שיחקה בהצגה "פרק ב'" מאת ניל סיימון שביים אלון אופיר. ב-2004 שיחקה בהצגה "אחורי הקלעים" מאת מייקל פריין שביים לזלי לוטון.
בפסטיבל פותחים מסך: ב-2006 שיחקה בהצגה "זואי" מאת חנית גולי שביימה איה שבא.
בתיאטרון חיפה: ב-2010 שיחקה בהצגה "הדודה של מנש" מאת אילן חצור שביים אלון אופיר.
בשנת 2020 החלה לשחק במחזה "הנשים של ג'ייק" בתיאטרון חיפה מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר.
בשנת 2022 אסי לוי ביימה לראשונה וגם שיחקה בתפקיד הראשי במחזה "רכוש נטוש" מאת שולמית לפיד בתיאטרון חיפה.
מוזיקה
בשנת 1993 הקליטה אסי לוי אלבום בחברת "הליקון", שאת המילים והלחנים לשיריו כתבה בעצמה. אולם בסופו של דבר האלבום נגנז ולוי פנתה ללימודי משחק.
ב-1997 השתתפה בלהקת נשים, שלא הגיעה להוצאת אלבום אך יצרה עניין, גם בשל שמה הפרובוקטיבי, "המזדיינות". חברות הלהקה היו טל גורדון בגיטרה ושירה, אסי לוי בשירה וגיטרה, ענבל פרלמוטר בבס ובשירה ואיגי וקסמן בתופים.
ב-1999 הייתה חברה לצד ניר פרידמן בהרכב "מונטנה". הם נפגשו על הסט של הסדרה "קפה פריז", יצרו את שיר הנושא - "קפה שכונתי" והמשיכו את החברות עם גרסת כיסוי ל"אהובתי".
ב-2009 כתבה והלחינה (יחד עם הנרי) וביצעה את "יום חדש" שיר הנושא של הסדרה "שירות חדרים" בערוץ 2.
בסוף 2012 יצא השיר "איתךְ" - הסינגל הראשון מתוך פרויקט "פנסים" של המוזיקאי אלירן אביתר לוי, אותו שרה אסי לוי.
חייה האישיים
אסי לוי היא גיסתו של השחקן גבי עמרני.
ב-6 ביוני 2012 יצאה מהארון וסיפרה בכתבה לידיעות אחרונות על הזוגיות שלה עם הרקדנית תמר שלף. בשנת 2021 הן נפרדו.
ב-27 באוקטובר 2018 הפעילה למשך יום אחד חומוסייה בשם "חומוסאסי" בשוק לוינסקי בתל אביב.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, תמכה במפלגת "ארץ חדשה" של אלדד יניב ורני בלייר.
רוברטה פרקינס
רוברטה פרקינס (באנגלית: Roberta Perkins; 1940-26 ביוני 2018) הייתה סוציולוגית, חוקרת, מחברת ספרים ואקטיביסטית לזכויות טרנסג'נדרים וזכויות עובדות מין אוסטרלית. היא כתבה מספר ספרים ומגוון מאמרים אקדמיים על אורח החיים הארעי של עובדות מין טרנסג'נדריות, רבות מהן בנות נוער.
רקע
את הדוקטורט שלה סיימה פרקינס באוניברסיטת מגוויאר בסידני, בשנת 1981, בנושא טרנסווסטיזם וטרנסקסואליות. הייתה זו עבודת הדוקטורט הראשונה באוסטרליה של אישה טרנסג'נדרית, ואחת הראשונות בעולם.
ב-1983, היא הוציאה את ספרה הראשון, The Drag Queen Scene: Transsexuals in Kings Cross, סיקור של 146 מלכות דראג המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה. פרנק ווקר, שהיה אז השר לשירותי נוער וקהילה, קרא את הספר, והזמין את פרקינס לפגישה. פרקינס סיפרה לו על העוני, החוסר בדיור, והאלימות הרבה ברחוב שפוקדת את עובדות המין וטרנסג'נדריות באשר הן, שהיו לעיתים קרובות נאנסות, מוכות, ומוטרדות, נזרקות ממגוריהן, ומודרות ממקלטים לנשים ולגברים כאחד.
פרקינס עזבה את מרכז המגדר ב-1985, והתמקדה במחקר ופרסום של ספרים ומאמרים בכתבי עת אקדמיים על נשים טרנסג'נדריות ועובדות מין. היא הייתה דמות מרכזית במאבק לדה-קרימינליזציה של הזנות בניו סאות' ויילס ובאוסטרליה כולה. היא הייתה חברה מייסדת של קולקטיב הזונות האוסטרלי בניו סאות ויילס, אשר פעל לדה-קרימינליזציה ולשיפור חייהן של עובדות מין. עבודת הארגון ממשיכה עם פרויקט האאוטריץ' לעובדות מין (SWOP).
פרקינס נפטרה ב-26 יוני 2018, בגיל 78.
תקופת האבן
תקופת האבן היא פרק זמן פרהיסטורי הקרוי כך מכיוון שהשרידים הנפוצים ביותר שנותרו מתרבות האדם הם כלי אבן. סלעים הניתנים לסיתות, בעיקר צור לסוגיו, אובסידיאן, בזלת וגיר, עוצבו לשימוש ככלי עבודה, חיתוך ועיבוד וככלי נשק. חומרים אחרים, כעץ ועצם, היו גם בשימוש, אולם הראשון משתמר לעיתים נדירות בממצא הארכאולוגי, ואילו האחרון היה נפוץ פחות מכלי האבן. בתקופה זאת התרחשה האבולוציה של האדם ותרבותו, החל בציידים-לקטים הקדם-מודרניים בסוואנה האפריקאית וכלה בחברות החקלאים והרועים שהניחו את התשתית לערים ולמדינות ההיסטוריות.
מקור השם וחלוקת התקופה
מקורו של המונח "תקופת האבן" בחלוקה הישנה של הפרהיסטוריה האירופאית למערכת שלוש התקופות: תקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל. טווח התאריכים של התקופה משתנה מאזור לאזור. בעוד שניתן לדבר על "תקופת אבן" קדומה של כלל האנושות, קבוצות מסוימות מעולם לא פיתחו טכנולוגיה להתכת מתכות, ולפיכך נותרו ב"תקופת אבן" עד שנתקלו בתרבויות מתקדמות יותר. תקופת האבן החלה לפני כ-2,600,000 שנים, כאשר הומו הביליס החל לייצר כלי אבן. התקופה מסתיימת עם ראשית התקופה הכלקוליתית במערב אסיה ודרום אירופה, או בראשית תקופת הברונזה באזורים אחרים, כאשר כלי מתכת החלו להחליף בהדרגה את כלי האבן. שינוי זה התרחש בלבנט לפני כ-6500 עד 5500 שנה (תלוי אם מחשיבים את התקופה הכלקוליתית כחלק מתקופת האבן).
להלן חלוקה סכמטית של התקופה באזורים שונים:
כל התקופות האלה מחולקות לתת-תקופות ולתרבויות, לפי סוגי כלי האבן שסותתו או כלי החרס שהיו בשימוש (בתקופה הנאוליתית). לדוגמה, התקופה הפלאוליתית בארץ ישראל מחולקת לשלב תחתון, תיכון ועליון; בשלב התקופה הפלאוליתית העליונה מוגדרים אתרים ארכאולוגיים מהתרבות האוריניאקית, התרבות האחמרית והתרבות העתליתית.
התפתחות התרבות במשך התקופה
התקופה הפלאוליתית מכסה בקירוב את התור הגאולוגי פליסטוקן ומסתיימת במעבר לתור הולוקן או מעט לפניו. אוכלוסיות האדם הקדמון בתקופה הפלאוליתית עברו תמורות משמעותיות ביותר, כגון התפתחות השפה, שליטה באש, יציאה מאפריקה, התפשטות האדם לכל חלקי העולם הישן והתפתחות האדם המודרני. המכנה המשותף לאנשים שחיו בתקופה זאת הוא אורח חיים של ציידים-לקטים נוודים, שהתפרנסו מלקט צמחי בר ומציד או מאיסוף נבלות של בעלי חיים. יוצרי התרבויות הפלאוליתיות היו מיני אדם קדומים כגון הומו הביליס, הומו ארקטוס והאדם הניאנדרטלי, וכן בני מיננו, הומו ספיינס, שהופיעו לראשונה בתקופת האבן התיכונה האפריקאית לפני כ-200,000 שנה.
התקופה הפלאוליתית הסתיימה עם המעבר לאורח חיים חדש, כאשר קבוצות של ציידים-לקטים החלו להתיישב בכפרי קבע ולייצר מזון. באגן הים התיכון התרחש המעבר בתקופה האפיפלאוליתית וביתר שאת בתקופה הנאוליתית, באירופה בתקופה המזוליתית והנאוליתית, ובאפריקה בתקופה הנאוליתית.
משה אטיאש
משה אטיאַש (Attias; 9 בינואר 1898, ט"ו בטבת תרנ"ח – 20 באפריל 1973, י"ח בניסן תשל"ג) היה עיתונאי וסופר, מחנך, עסקן ופולקלוריסט ישראלי, המזכיר הכללי של הוועד הלאומי בשנות המנדט, מנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים (1949–1973), חוקר הפולקלור של יהדות ספרד.
תולדות חייו
משה אטיאש, בן פלומבה ודניאל, נולד ב-1898 בסלוניקי. אביו היה צאצא למשפחה שעסקה שנים רבות בהוצאת ספרים באמסטרדם. משה היה בין מייסדי אגודת בר כוכבא בסלוניקי, אגודה שפעלה לטיפוח הכושר הגופני והרוחני של הנוער, ולעידוד ההתעניינות בספרות ובתרבות העברית.
אטיאש היה פעיל בעסקנות ציבורית. עבד במזכירות הוועד הלאומי בירושלים ועמד בראשה משנת תרפ"ט עד קום המדינה. בשנות המנדט, כחלק מהנהגת היישוב, על התקופה הזו כתב בספריו: ספר התעודות של הוועד הלאומי וכנסת ישראל בארץ ישראל: ייסודה וארגונה.
אטיאש היה פעיל בוועד עדת הספרדים, בין בני עדות המזרח וביסוד הסתדרות הצעירים הספרדים בירושלים, ושימש כחבר בהתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. כמו כן היה חבר המועצה של מכון הארצישראלי לפולקלור ואתנולוגיה. פרק חשוב בחייו הוא התעניינותו בפולקלור של יהודי ספרד, מנהגיהם ומסורתם. אטיאש עסק באיסוף שירים, סיפורים, אגדות, אמרות ומנהגים הקשורים בחגים ובמועדים. את מחקריו בנושאים אלה פרסם במאמרים רבים. עוד בימיו בסלוניקי פרסם אטיאש מאמרים בעיתונות היהודית בעיתונים "אל ג'ודיו" ו"לא רינסנסה ג'ודיה" ואחר כך בעיתונות ובכתבי עת בארץ ישראל. ב-1949 התמנה למנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים ושימש בתפקיד זה כעשרים וחמש שנה, עד פרישתו לגמלאות ב-1973.
אטיאש נפטר בירושלים בשנת 1973 מהתקף לב, בן 74 במותו. נקבר בהר המנוחות. הותיר אחריו את אשתו אלֶיגרה (בתו של אברהם ביגאס מלאריסה שביוון,) שתי בנות ובן: יונה, אסתר ודניאל, ונכדים.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
אנטיגואה
אנטיגואה (באנגלית: Antigua) הוא אי בים הקריבי, חלק ממדינת אנטיגואה וברבודה. אנטיגואה נמצא כ-41 קילומטרים דרומית לאי השני של המדינה, ברבודה.
גאוגרפיה
האי מתפרס על פני שטח של 281 קמ"ר. השטח בעיקרו הוא מישורי ומורכב בעיקר מאבן גיר ואלמוגים, ועם זאת ישנם מספר אזורים געשיים גבוהים. הנקודה הגבוהה ביותר באי מגיעה לכדי 402 מטרים בהר אובמה.
האקלים באי הוא אקלים ימי טרופי ומתאפיין בכך שהשינוי בטמפרטורה בין העונות כמעט ולא מורגש.
היסטוריה
העם הראשון ליישב את האי ב-2,400 לפני הספירה היו הגואנחטבאי, עם יליד מערב קובה שהיגר לאנטיגואה וכבש אותה. האירופאי הראשון לבקר באנטיגואה היה כריסטופר קולומבוס שנתן לאי את שמו, על שם "הבתולה של הקתדרלה הישנה" (בספרדית: "La Virgen de la Antigua").
בתקופת הקולוניאליזם האירופאי הייתה נפוצה עבדות שחורים באי, והם יובאו ממערב אפריקה גם לשם. בריטניה שהשתלטה על האיים מאוחר יותר ביטלה את סחר העבדים בשנת 1807, וכל העבדים שוחררו עד 1834. בשנת 1968 יחד עם ברבודה והאי הקטן רדונדה, הפכה אנטיגואה לחלק ממדינת אנטיגואה וברבודה שהייתה שטח תלוי של חבר העמים הבריטי. בשנת 1981 קיבלה אנטיגואה וברבודה עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת.
מתחם המספנה הימית של אנטיגואה זכה למעמד של אתר מורשת עולמית.
דמוגרפיה
אוכלוסיית האי מונה כ-80,000 איש, כאשר כ-32,000 חיים בעיר הבירה (והעיר הגדולה ביותר באי) סנט ג'ונס בחוף המערבי.
כלכלת אנטיגואה נשענת בעיקר על תיירות, ומלונות ואתרי נופש רבים ממוקמים סביב קו החוף שלו. נמל התעופה היחיד באי, נמל התעופה VC Bird, משרת מספר חברות תעופה גדולות, כולל טיסות סדירות לאי ברבודה.
מחוזות
האי אנטיגואה מחולק ל-6 קהילות:
אנדרו גאוור
אנדרו גאוור (באנגלית: Andrew Gower; נולד ב-8 בנובמבר 1989) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בסדרה "כמעט אנושיים", ומתפקידו בדמות הנסיך צ'ארלס סטיוארט בסדרת הדרמה "זרה". גאוור זכה בפרס ספוטלייט לשחקן הטוב ביותר בשנת 2010.
ביוגרפיה
גאוור נולד באינטרי שבמרזיסייד קרוב לליברפול בצפון-מערב אנגליה. הוא למד בבית הספר היסודי דייבנהיל באינטרי ובבית הספר התיכון גרייט סאנקי בצ'שייר. בכיתה ט' החל לשחק והופיע במחזות ובהפקות מוזיקליות של בית הספר. הוא נרשם ללימודים בקולג' בארו הול, וכשלמד לבחינות A levels הצטרף לתיאטרון חובבים. גאוור סיים תואר בבית הספר לדרמה של אוקספורד, וזכה בפרס היוקרתי Spotlight Prize לשחקן הטוב ביותר ביולי 2010.
במרץ 2011 הופיע גאוור לראשונה בטלוויזיה הבריטית בסדרה "מונרו" של ITV בתפקיד ד"ר אנדרו מולרי, רופא מנתח בהתמחות. כדי להתכונן לתפקיד הוא צפה בשני ניתוחי מעקפים כשהוא עומד ליד המנתחים. גאוור השתתף בשתי העונות של הסדרה, כשבעונה השנייה קודם בתפקיד ועבד עם אליסטר גילספי (בגילומו של ניל פירסון).
באותה שנה הופיע גאוור בשידור הטלוויזיוני של המחזמר "Frankenstein's Wedding... Live in Leeds", עיבוד מודרני לרומן "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי. התוכנית לא הוקלטה אלא שודרה בשידור חי בערוץ BBC Three לפני קהל של 12,000 צופים בקירקסטול אבי.
ב-2012 הצטרף גאוור לצוות השחקנים של הסדרה "כמעט אנושיים" בעונה הרביעית בתפקיד הערפד ניק קאלטר. העונה צולמה בבארי שבוויילס ביולי 2011 ושודרה ב-2012. על הופעתו בסדרה זכה גאוור לשבחי המבקרים. באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני הקומית "עברייני על" של ערוץ E4, והופיע בתפקיד סייפרט במחזה "The Conquest of the South Pole" מאת מאנפרד קרג' בתיאטרון ארקולה. ברדיו שיחק גאוור בתפקיד לופין בקומדיה "Diary of a Nobody", עיבוד של אנדרו לינץ' לרומן הוויקטוריאני מאת וידון וג'ורג' גרוסמית', ששודר ברדיו 4 של ה-BBC.
ב-2013 הופיע גאוור בתפקיד שרלוק הולמס בעונה השישית של סדרת הדרמה "תעלומות מרדוק". בעונה השביעית של סדרה חזר וגילם שוב את אותה דמות. אחרי הופעת קמע בסדרה "הבורג'ס" של שואוטיים, שיחק גאוור בתפקיד לורד סטריינג בשני פרקים במיני-סדרה "מלכה לבנה" של ה-BBC.
ב-2014 שיחק גאוור בסרט הבכורה של ג'ון סטיוארט כבמאי "Rosewater", בתפקיד ג'ימי. באותה שנה הופיע בעונה השנייה של סדרת הדרמה "הכפר" של ה-BBC בתפקיד גילברט הנקין, ובעונה השנייה של סדרת הפשע "אנדוור" של ITV בתפקיד ניקולס מאיירס.
ב-2015 לוהק גאוור לתפקיד קליגולה בדרמה "A.D. The Bible Continues" של רשת NBC. אחר כך שיחק בתפקיד מארק, בנקאי צעיר, במיני-סדרה בת שלושה חלקים של ה-BBC בשם "קפיטל" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר.
ב-2016 הופיע גאוור בתפקיד וינסטון סמית' בעיבוד לתיאטרון של הרומן הדיסאוטופי "1984" מאת ג'ורג' אורוול בתיאטרון פלייהאוס בלונדון. עוד גילם את הנסיך צ'ארלס סטיוארט בעונה השנייה של סדרת הדרמה ההיסטורית "זרה" המבוססת על סדרת רבי המכר של דיאנה גבלדון.
בהמשך שיחק גאוון בסדרת הדרמה של נטפליקס "מראה שחורה". הפרק "Crocodile" בבימויו של הבמאי האוסטרלי ג'ון הילקוט, ועוסק בהתקן המשמש לשליפת זכרונות אישיים. בדצמבר 2017 פורסם שגאוור יגלם את עזרא ספורנרוז, יורש של משפחה עשירה, בסדרת הפנטזיה "קרניבל רואו" בהפקת אמזון.
קריירה מוזיקלית
גאוור הוא חבר בלהקת הרוק "אמרסון". הוא זמר וכותב שירים, ולדבריו הוא מעריץ שרוף של הביטלס. הלהקה ניגנה פעמים אחדות במועדון The Cavern Club בליברפול שם התגלו הביטלס.
קולומנה (כדורגל)
קולומנה (ברוסית: Коломна) היא קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר קולומנה שבמחוז מוסקבה, המתמודדת בליגה השנייה (אזור "מערב"). מועדון הכדורגל קולומנה הוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר ברוסיה.
דמיאט
דֻמיאט (בערבית: دُمياط; בקופטית: ⲧⲁⲙⲓⲁϯ - טמיאטי; ביוונית: Δαμιέτη - דמיאטה) היא עיר נמל על חוף הים התיכון הממוקמת בצפון הדלתה של הנילוס, בירתו של מחוז במצרים הנושא את אותו שם ובישופות של הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
קולומנה (כדורגל)
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1906 ושינתה את שמה פעמים רבות. ב-1997 התמזגה עם קבוצת "אוקה קולומנה" (שהוקמה ב-1923) וקיבלה את שמה הנוכחי.
סכלדה
סְכֶלְדֶה (בהולנדית: Schelde; בצרפתית: Escaut, נהגה אֶסְקוֹ; באנגלית: Scheldt, נהגה סְקֶלְט; בוולונית: Escô) הוא נהר באורך 350 קילומטר, המתחיל בצפון צרפת, זורם דרך בלגיה ונשפך לים בהולנד. זהו הנהר העיקרי הזורם בערים גנט ואנטוורפן. בעבר התפצל הנהר לשניים בקרבת השפך (הסכלדה המזרחי והסכלדה המערבי), אבל הסכלדה המזרחי נסכר במאה התשע עשרה, וכיום רק הסכלדה המערבי עדיין זורם.
דמיאט
על העיר
העיר דמיאט, בירת מחוז דמיאט בצפון מצרים היא עיר נמל הממוקמת בין הים התיכון לנהר הנילוס כ-200 קילומטר מצפון לקהיר. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית דמיאט מנתה 305,920 בני אדם.
קולומנה (כדורגל)
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בקיץ 1906 בשם KGO (ראשי תיבות ברוסית של Коломенское гимнастическое Общество, חברת ההתעמלות של קולומנה), ביוזמת פועלי מפעל המכונות של קולומנה שבבעלות האחים סטרובה.
דמיאט
היסטוריה
לעיר היסטוריה ארוכה ומפוארת המתחילה במצרים העתיקה. במקום שכנה עיר בשם תמיאט ששימשה כנמל מרכזי בדלתה. העיר איבדה את חשיבותה בתקופה ההלניסטית עם הקמת עיר הנמל אלכסנדריה.
סכלדה
היסטוריה
לשפך הסכלדה הייתה לאורך השנים חשיבות מסחרית ואסטרטגית רבה. בתקופה הרומית הוא שימש לנתיבי השיט לאיים הבריטים. הפרנקים השתלטו על האזור בסביבות שנת 260, תחילה כפיראטים ואחר כך כבעלי בריתם של הרומאים. בעקבות חלוקת האימפריה הפרנקית במאה התשיעית הפך הנהר לגבול בין הקיסרות המערבית והקיסרות המזרחית, שנקראו מאוחר יותר בשמות צרפת והאימפריה הרומית הקדושה.
דמיאט
היסטוריה
בתקופת הח'ליפות של בית עבאס הייתה דמיאט לאחד מהנמלים המרכזיים של מצרים ושימשה למסחר עם הודו וסין.
קולומנה (כדורגל)
היסטוריה
בשנת 1919 שונה שם הקבוצה והיא הפכה לקבוצת SFK (ראשי תיבות ברוסית של Голутвинская секция физической культуры, חטיבת גולובטינו לתרבות פיזית).
סכלדה
היסטוריה
מצב זה נשאר בעינו - לפחות תאורטית - עד 1528, אם כי אז כבר היו פלנדריה, זלנד וברבנט בשלטון בית האבסבורג. אנטוורפן הייתה לנמל החשוב ביותר במערב אירופה. כשהשתלטו הספרדים על העיר ב-1585 השתלטה הולנד על "פלנדריה של זלנד" (Zeeuws-Vlaanderen), חבל הנמצא ממערב לשפך, וסגרה את הנהר לתנועת סחורות - ובכך עבר רוב המסחר לאמסטרדם.
דמיאט
היסטוריה
התקפה ראשונה על העיר נערכה בשנת 1169 על ידי כוח ימי משולב של ממלכת ירושלים והאימפריה הביזנטית במטרה לערער את בסיס כוחו של צלאח א-דין, אשר נהדפה על ידי מגיני הנמל.
קולומנה (כדורגל)
היסטוריה
בשנת 1923 שונה שוב שם הקבוצה: "KFK" (ראשי תיבות ברוסית של Кружок физической Культуры, חוג תרבות הספורט). במקביל הוקמה קבוצת כדורגל נפרדת בשם "אוקה קולומנה".