cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סלקום TV
הפקות מקור
בשנת 2017 הודיעה סלקום שתחל בהשקעה בהפקות-מקור. הסדרה הראשונה שהופקה על ידי סלקום בשיתוף קשת 12 היא "האורחן של משיח" ששידורה החל ביוני 2018. היא מבוססת על סדרת הרשת "משיח".
בשנת 2019 הסדרה השנייה בהפקת מקור של סלקום בשיתוף ערוץ הילדים היא "הנבונינג'ה" סדרת רשת חדשה עם ילדי נינג'ה ישראל בהנחיית נבו עמרני.
"ישראל בידוד" – הפקת מקור חדשה בשיתוף ישראל בידור עם השחקנים והזמרים: נסרין קדרי, רן דנקר, אגם בוחבוט, רוני דלומי, אליעד נחום, אליאנה תדהר ולי בירן, אביבית בר זוהר, מאיה ורטהיימר, קווין רובין, שירלי לוי, קים אור אזולאי, אלין כהן, שר פיטנס ועוד.
הולמס פלייס - סלקום tv בשת"פ עם רשת מכוני הכושר "הולמס פלייס".
שאהי
שאהי (סלובקית: Šahy, סלובקית עד 1927: Ipolské Šiahy, הונגרית: Ipolyság, גרמנית: Eipelschlag) היא עיירה בנפת ניטרה בדרום סלובקיה, על גבול הונגריה. רוב תושבי העיירה הם הונגרים.
היסטוריה
האזכור הראשון של העיירה במקורות היסטוריים הוא משנת 1237, במסמך של המלך בלה הרביעי. שם קרויה העיירה "שאג" (Saag). במחצית השנייה של המאה ה-16 וברוב המאה ה-17 (עד 1685 הייתה העיירה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית ונקראה "שפראדי" (Şefradi). לאחר מכך היא עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם נפילת האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה נכללה שאהי בשטח צ'כוסלובקיה. בנובמבר 1938 בעקבות בוררות וינה הראשונה, תוצאה של הסכם מינכן, ובו נקבע שהאזור בו שוכנת שאהי יעבור להונגריה.
מ-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללה שאהי שוב בשטח צ'כוסלובקיה. עם פירוק צ'כוסלובקיה, בשנת 1993, נכללה שאהי בשטח סלובקיה.
יהודי שאהי
ב-1941, היו בעיירה 773 יהודים, חלקם מודרניים וחלקים אורתודוקסים. שתי הקהילות הפעילו במשותף בית ספר יסודי יהודי ובעיירה פעלו תנועות נוער ציוניות. בקיץ 1941 גורשו לאוקראינה שהייתה תחת שלטון גרמניה יהודים מהעיירה ללא אזרחות הונגרית. המגורשים נרצחו בקמניץ-פודולסקי. הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב-19 במרס 1944. בעיירה הוקם גטו ובו רוכזו יהודים מיישובי הסביבה. בגטו היו כ-1,200 יהודים. במאי וביוני 1944 גורשו יושבי הגטו לאושוויץ.
ולרי סבלין
ולרי מיכאילוביץ' סבלין (ברוסית: Вале́рий Миха́йлович Са́блин; 1 בינואר 1939 – 3 באוגוסט 1976) היה קצין בחיל הים הסובייטי וחבר המפלגה הקומוניסטית. בנובמבר 1975, מאוכזב מהשחיתות ומהסטגנציה בברית המועצות של ליאוניד ברז'נייב, הוא הוביל מרד על הפריגטה הסובייטית סטורוז'בוי (ברוסית: Сторожевой) בתקווה לפתוח במהפכה פוליטית לניניסטית חדשה בברית המועצות. המרד שלו נכשל והוא הוצא להורג בגין בגידה תשעה חודשים לאחר מכן.
ראשית חייו
סבלין נולד בשנת 1939, בנו של קצין בחיל הים. הוא סיים את לימודיו במכון הימי פרונזה בלנינגרד בשנת 1960 ושירת בצי הצפוני הסובייטי. הוא מעולם לא פחד להביע את דעותיו בגלוי. בשנת 1962, כשהיה בן 23, הוא כתב מכתב לניקיטה חרושצ'וב, מנהיג ברית המועצות דאז, וביקש "להיפטר מהגורמים המושחתים במפלגה הקומוניסטית". לסבלין היה מזל והוא רק ננזף. בשנת 1973 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית-פוליטית על שם לנין ומונה לקומיסר. השוטר ניקולאי צ'רקשין, אחד מעמיתיו של סבלין, כתב: "הוא תמיד חשב בצורה בין לאומית... הוא ניסה להבין לעומק תופעות חברתיות. הוא היה פוליטיקאי טבעי. "
המרד
ב-8 בנובמבר 1975 תפס קפטן ולרי סבלין את הסטורוז'בוי, פריגטת טילים מסוג בורבסטניק, וכלא את קברניט הספינה וקצינים אחרים בבטן הספינה. תוכניתו של סבלין הייתה לקחת את הספינה ממפרץ ריגה צפונה למפרץ פינלנד ולנינגרד, דרך נהר נבה, לעגנה על ידי הסיירת אורורה (סמל המהפכה הרוסית), שם היה מוחה ברדיו ובטלוויזיה נגד השחיתות המשתוללת של עידן ברז'נייב. הוא תכנן לומר את מה שרבים חשבו באופן פרטי: שהמהפכה והמולדת נמצאים בסכנה; שהרשויות השולטות היו מושחתות, דמגוגיות, ושקרניות, והובילו את המדינה לתהום; שאידיאלים של הקומוניזם הושלכו; וכי היה צורך דחוף להחיות את עקרונות הצדק הלניניסטיים. סבלין היה מאמין חזק בערכים לניניסטיים וטען כי המערכת הסובייטית בגדה בהם.
אחד מהקצינים הזוטרים ברח ממאסר וקרא לסיוע. כשהסטורוז'ובוי יצא משפת מפרץ ריגה, עשרה מטוסי מפציצים ומטוסי סיור ושלוש עשרה אוניות מלחמה החלו במרדף, וירו מספר יריות אזהרה. כמה פצצות הוטלו על מקדמת הספינה ומאחוריה, וכן ירי מתותחים. ההגה של הסטורוז'בוי נפגע ובסופו של דבר נעצר. הספינות הרודפות סגרו על הספינה של סבלין, והפריגטה נעצרה על ידי קומנדו ימי סובייטי. עם זאת, לפני כן, סבלין נורה בברכו ועוכב על ידי הצוות שלו, שגם שחרר את הקברניט ושאר הקצינים השבויים.
סבלין הואשם בבגידה, הועמד לדין בבית משפט ביוני 1976 ונמצא אשם. אף על פי שלפשע זה נגזר עונש מאסר של 15 שנה, סבלין הוצא להורג ב-3 באוגוסט 1976. מפקדו השני של המרד, אלכסנדר שיין, קיבל עונש מאסר של שמונה שנים. שאר המורדים שוחררו.
בשנת 1994 המכללה הצבאית של בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית בחנה את גזר הדין עם אפשרות לשיקום לאחר המוות. בית המשפט שיקם את סבלין באופן חלקי במקום לפטור אותו לחלוטין ואת שיין (שעד אז ריצה את עונשו).
דיווחים על המרד במערב
גרגורי ד' יאנג היה המערבי הראשון שחקר את המרד במסגרת עבודת התואר השני שלו "מרד על סטורוז'בוי: מקרה חקר על מתנגדי משטר בצי הסובייטי", ומאוחר יותר בספר "הזקיף האחרון" מאת יאנג ונייט בראדן. התזה הוצבה בארכיוני האקדמיה הימית של ארצות הברית, שם נקראה על ידי טום קלנסי, אז איש מכירות ביטוח, שהתשמש בה כהשראה לכתיבת המרדף אחר אוקטובר האדום.
שואה שלנו
שואה שלנו הוא ספרו הראשון של אמיר גוטפרוינד. הספר יצא לאור ב-2000 וזכה בפרס בוכמן ב-2001.
הספר מתאר את סיפור השואה כפי שהיא מתגלית לאיטה לשני נערים ישראלים: אמיר (המחבר) וחברתו אפי. על אף שחלק מהסיפורים אמיתיים וחלק מן הדמויות מבוססות על אנשים אותם הכיר המחבר, חלק מהדמויות של היהודים והגרמנים הן בדויות כך שאין זה רומן אוטוביוגרפי.
תקציר העלילה
בשכונה קטנה, בקצה קריית חיים, מתקבצים ניצולי השואה. לכל אחד יש סיפורי שואה קשים והם נמצאים בדרגות שונות של שפיות. הדבר המאחד אותם הוא השואה, וזוגות צעירים שניסו לגור בשכונה זנחו אותה תוך זמן קצר. כל מי שאיבד יותר בשואה ערכו עולה, אובדן בן זוג אחד לא נחשב, אובדן ילד אחד לא מספיק. במרכז השכונה עובר רחוב קצנלסון והתושבים משוכנעים שהכוונה למשורר השואה יצחק קצנלסון.
גם הוריו של אמיר עברו את השואה ורוב משפחתם נספתה. הם מפעילים את "חוק הדחיסה", ומאמצים קרובים רחוקים שלהם ומקנים להם את התואר סבא. בין הסבים נמצאים:
לדור הצעיר היה חוק ש"אוכל לא זורקים". בתחילה לא הסבירו מדוע אך אחר כך התברר שהסיבות הן "כי אנשים מתו בשביל תפוח אדמה אחד" או "אנשים הסגירו את ההורים שלהם בשביל קצת כרוב".
היה הסכם בלתי כתוב לא לספר לילדים על זוועות השואה ובתשובה לשאלות הילדים נאמר להם שהם "צריכים להגיע לגיל".
הראשון ששובר את הטאבו על סיפורי השואה הוא לברטוב בזכות כדורי "פורמציל" שאמיר ואפי גונבים מפייגה ונותנים לו. הוא מספר להם על שהותו בטרבלינקה ומכיר להם את סגן מפקד המחנה, איש האס אס הסאדיסט אונטרשטרומפיהרר פרנק קורט המכונה "בובה". כדי לזרז את הזקנים בדרך לתאי הגזים הוא בנה מתקן בתחילת המסלול ועליו סמל של הצלב האדום. בתוך המתקן היה רק בור. "בובה" היה משכנע את הזקן לבוא עמו למתקן ושם היה יורה בו ומשליכו לבור. לפעמים לא עמד ביצר הרצח שלו והיה חונק את הזקן בדרך למתקן. הוא נהנה ללכת למחראות, לירות שם ביהודים ולראות שהם נופלים לבור הצואה.
עם הזמן "נפתחים" גם שאר הניצולים, ואמיר מתחיל לתעד אותם, כולל את אביו. השואה שהוא מגלה שונה מהשואה המוכרת מדי שנה ביום השואה בצפירות ובטקסי בית ספר.
השואה הוא אירוע מסובך שקשה להבינו. אפילו בין אנשי האס אס היו אנשים "ישרים" שהקפידו לבצע את פקודותו של האלוהים המשופם שלהם להשמיד את הגזע היהודי כמו שהאלוהים של היהודים ציווה עליהם למחוק את זכר עמלק, ולעומתם היו סדיסטים יצירתיים בשיטות רצח והשפלה כי היה מותר להם הכול. הנורא הוא כי אנשים אלה היו לפני המלחמה נורמטיביים לחלוטין וגם כשברחו מעונש והתערו במקומות שונים הם התנהגו כמו כולם ושכניהם לא האמינו להאשמות הנוראות נגדם.
גם בין היהודים היו טובים ורעים. היו כאלה שתמכו בחבריהם בתקופות הקשות במחנות ההשמדה, ולעומתם היו קאפו סדיסטים. אמיר מתוודע לקאפו הרמן דונביץ (דמות מומצאת, המבוססת על מקרים שהיו) שהיה רוצח וסדיסט לא פחות מאנשי האס אס. לחרדתו מתברר לו כי דונביץ ברח לאחר המלחמה לקנדה וכי הוא סבה של אשתו ענת.
דמות נוספת בספר הוא גרמני בשם הנס אודרמאן, שעושה עבודת מחקר על יתמות וסבא יוסף מסכים לארחו בביתו. מסתבר שאביו של הנס הוא ילד לבנסבורן שאינו יודע את מוצאו וסבל מכך קשה, כמו מאות אלפי ילדים שנולדו על פי תוכניתו השטנית של הימלר שהבטיח לפיהרר שלו מאה ועשרים מיליון גרמנים ארים עד 1980.
רכיבים אוטוביוגרפיים ובדויים
חלק מ"גיבורי" הספר הנאצים התקיימו במציאות, כגון אונטרשטרומפיהרר פרנק קורט "בובה" והקאפו היהודי הסדיסט יחזקאל אינגסטר. עם זאת, דמויות אחרות נבראו על ידי המחבר וסיפורן מהווה פסיפס של סיפורים אותם קרא במסגרת מחקריו בארכיון יד ושם. בפרט סיפורו של הדוד יוסף, המשלב מחנות אמיתיים בסיפור עלילה השזור מקטעי עדויות רבים. כך הרבי מקאלוב, רב גדול ונערץ, בעל החיבור "העץ רענן", כביכול, שלא התקיים במציאות, אלא נכתב כדמות הבאה לייצג באדם יחיד את כל הרבנים והמנהיגים הרוחניים היהודים בשואה שעמדו בפני דילמות מוסריות נוראות. כך גם דמותו של איש האס-אס המטורף, חובב תיאטרון הבובות, ליכט וקצין האס-אס המסתורי "אחשוורוש".
דמותו של העו"ד פרל, עושה שימוש באדם אמיתי שחי יחד עם אבי המחבר באותו בית בגטו בוכניה, אך נרצח. גוטפרוינד מעיד בדברי הסיום של ספרו הוא "המשיך את קו חייו" ותיאר את אותו אדם כביכול זכה לחיות ולעלות לארץ. כל המידע אותו מוסר העו"ד פרל למספר אודות פושעים נאציים שלא הובאו לדין או שדינם הומתק, אמיתי.
פקקת וריד השער
פַּקֶּקֶת וריד השער (אפשר גם פקקת הוריד הפורטלי, באנגלית: Portal vein thrombosis) היא סוג של פקקת ורידים שמתרחשת בווריד השער. מצב זה עלול לגרום ליתר לחץ דם פורטלי ולפגיעה באספקת הדם לכבד.
פקקת וריד השער יכולה להיגרם מדלקת לבלב, שחמת הכבד, דיברטיקוליטיס וכולנגיוקרצינומה.
האבחון נעשה בדרך כלל על ידי אולטרה סאונד, CT וכן MRI.
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע החדש הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע החדש הטוב ביותר הוא אחד מארבע הקטגוריות הכלליות המקוריות שחולקו מאז הטקס הראשון בשנת 1994. במקור נקרא האמן הפורץ (1994-1999). בשנת 2007 הקטגוריה כללה רק אמנים אירופאים שנבחרו על ידי הצופים בכל אזור באירופה, בכל יום הודח האמן עם הכי פחות קולות והזוכה הופיע בשידור חי בטקס. המחזיקה הנוכחית בפרס זה היא דוג'ה קאט.
ג'וני אייב
סר ג'ונתן אייב (באנגלית: Jonathan Ive; נולד ב-27 בפברואר 1967) הוא מעצב תעשייתי אנגלי אשר שימש כנשיא לעיצוב (CDO - Chief Design Officer) בחברת הטכנולוגיה העולמית אפל. אייב נחשב לאחראי לכמה עיצובים פורצי דרך במסגרת עבודתו בחברה, ביניהם מחשב האיימק, האייפוד, דגמי האייפון והאפל ווטש המזוהים היטב עם החברה.
ביוגרפיה
אייב נולד בלונדון שבאנגליה. הוא למד אמנות ועיצוב בבית הספר הפוליטכני בניוקאסל. אייב קיבל תואר אבירות מבריטניה וכן תואר מפקד (CB) ממלכת בריטניה, ולאחר מכן היה בין מקימי סטודיו טנג'רין לעיצוב. התרשמותה של חברת אפל, אחת מלקוחותיו של הסטודיו שהקים, הייתה רבה מאוד. ב-1992, אפל הציעה לאייב להצטרף אל מחלקת העיצוב שלה שבקופרטינו. בשנת 1996, אייב מונה למנהל מחלקת העיצוב ב-אפל. מחלקת העיצוב בראשותו של אייב עיצבה, בין היתר, את מחשב האיימק המקורי ואת דורות ההמשך שלו, כמו גם מוצרים בולטים אחרים המזוהים היטב עם החברה עד היום.
אייב זכה בפרס מעצב השנה של מוזיאון העיצוב בשנים 2002 ו-2003.
השפעה
אייב הושפע מהמעצב התעשייתי הגרמני דיטר ראמס (ששימש כמעצב עבור חברת בראון). כמו כן, הוא הושפע גם מהסגנון הבינלאומי שהופיע בגרמניה בשנות ה-20.
טנג'רין
לאחר שנה עם רוברטס וויבר, הצטרף אייב לסטודיו לונדוני מתחיל בשם טנג'רין, הממוקם בכיכר הוקסטון, שם עיצב מגוון רחב של מוצרים, כגון תנורי מיקרוגל, בתי שימוש, מקדחות ומברשות שיניים. אך עם זאת, התסכול שלו מהתפקיד הגיע לנקודת מפנה לאחר שעיצב אסלה, בידה וכיור עבור לקוח סטנדרטי, והבוס של החברה דחה את העבודה של אייב, וקבע כי המוצרים היו יקרים מדי ונראו מדי מודרניים. אייב לא שמח לעבוד עבור לקוחות שלא אהב ושלא היו בעלי אותם העקרונות שלו.
אפל
אייב עבד כיועץ של ראש מחלקת העיצוב התעשייתי של אפל באותו הזמן, רוברט ברונר, ובסופו של דבר הפך לעובד במשרה מלאה של אפל בשנת 1992. הוא עיצב את הדור השני של מחשב כף היד ואת ה-MessagePad 110. זמן קצר לפני שובו של סטיב ג'ובס, אייב כמעט התפטר מהחברה. ג'ון רובינשטיין, הבוס של אייב באותה עת, הצליח לשמור את אייב בתפקיד, והסביר לו כי אפל "הולכת לעשות היסטוריה" בעקבות תחייתה של החברה.
הוא הפך לסגן נשיא בכיר לעיצוב תעשייתי ב-1997 לאחר חזרתו של ג'ובס, ולאחר מכן עמד בראש צוות העיצוב בתעשייתי האחראי על רוב מוצרי החומרה העיקריים של החברה. משימת העיצוב הראשונה של אייב הייתה האיימק, דבר שעזר לסלול את הדרך עבור עיצובים רבים אחרים כגון האייפוד, ובסופו של דבר גם האייפון והאייפד. ג'ובס הפך את העיצוב למוקד עיקרי של אסטרטגיית החברה, ואייב המשיך לבסס את מעמדה המוביל עם שורה של מוצרים פונקציונליים, נקיים, אסתטיים ומצליחים מבחינה מסחרית. אייב הסביר את הקשר ההדוק שהיה ביחסי העבודה שלו עם ג'ובס: "כשהיינו מסתכלים על אובייקטים, מה שהעיניים שלנו ראו ואיך שתפסנו את זה היו בדיוק אותו דבר. ואנחנו היינו שואלים אותן שאלות, יש לנו את אותה הסקרנות לגבי דברים". אייב תיאר את ג'ובס כ-"כל כך חכם", עם רעיונות "נועזים" ו"נהדרים".
העבודה והעקרונות של דיטר ראמס, המעצב הראשי של בראון משנת 1961 עד 1995, השפיעו על עבודתו של אייב. בסרטו התיעודי של גארי הוסטווייט, (Objectified (2009, אומר ראמס כי אפל היא אחת מקומץ החברות הקיימות כיום, המתכננת מוצרים על פי "עשרת העקרונות של ראמס ל'עיצוב טוב'"..
ב-26 במאי 2015 הודיעה אפל כי אייב קודם מתפקיד סגן הנשיא לעיצוב תעשייתי לתפקיד קצין עיצוב ראשי. אייב הוא אחד מארבעה חברי מנהלה ברמה 'C' באפל, יחד עם המנכ"ל טים קוק, סמנכ"ל הכספים לוקה מאסטרי ומנהל התפעול הראשי ג'ף ויליאמס.
ב-28 ביוני 2019, הודיעה אפל בפרסום רשמי באתר הבית שלה כי אייב עוזב את אפל לאחר 26 שנים בהן עבד בחברה. אפל הדגישה כי אייב, אשר עוזב את החברה לטובת חברה לעיצוב משלו, ימשיך לעבוד עם אפל כאחד מלקוחותיו העיקריים.
אייב, שעמד בראש קו העיצוב של אפל במשך כ-30 שנה, היה נתון בשנותיו המאוחרות בחברה לביקורת באשר לעיצוב השמרני עליו החברה מקפידה לשמור במשך תקופה ארוכה, דבר שמביא לאובדן עניין מצד משתמשים ברחבי העולם המחפשים רענון ושינוי באשר לעיצוב המוצרים. אולם, קיימים גם משתמשים רבים שהביעו את שביעות רצונם מן העיצוב שהוביל אייב בחברה, שלטענתם היווה את הפרפקציוניזם הנדרש אותו הם חיפשו בשילוב פשטות ומינימליזם.
בשנת 2023 עיצב את סמליל אירועי הכתרת צ'ארלס השלישי וקמילה.
חייו הפרטיים
אייב נשוי ואב לתאומים, הזוג חי בסמוך לסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
פבלוב (פירושונים)
פבלוב (ברוסית: Па́влов) הוא שם משפחה.
פייסל בן פרחאן אאל סעוד
הנסיך פייסל בן פרחאן בן עבדאללה בן פייסל בן פרחאן אאל סעוד (בערבית: فيصل بن فرحان آل سعود; נולד ב-1 בנובמבר 1974, פרנקפורט) הוא דיפלומט ופוליטיקאי סעודי ובן למשפחת בית סעוד, המשפחה השלטת בערב הסעודית. הנסיך פייסל משמש גם כשר החוץ של ערב הסעודית, מינוי מ-23 באוקטובר 2019 בצו מלכותי מטעם המלך סלמאן. כמי שנולד בפרנקפורט, גרמניה ובילה חלק מילדותו ונעוריו שם, הוא דובר גם גרמנית שוטפת. פרחאן נחשב מקורב ליורש העצר מוחמד בן סלמאן.
תחילת דרכו וקריירה פוליטית
הנסיך פייסל הוא בן למשפחת בית סעוד, השלטת בערב הסעודית. הוא בנו של הנסיך פרחאן. הוא נולד ב-1 בנובמבר 1974 בגרמניה והתחנך בארצות הברית. שימש כיועץ בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית בין השנים 2017–2019.
פייסל מילא תפקידים בכירים בחברות סעודיות ובינלאומיות, בעיקר בתחום החלל ומגזר הנשק. הוא היה, לפחות עד מינויו לשגריר בגרמניה, חבר הנהלת חברת הנשק של התעשיות הצבאיות של ערב הסעודית (SAMI). לאחר מכן עבד בשגרירות ערב הסעודית בארצות הברית.
בנובמבר 2017 החזירה ערב הסעודית את שגרירה בגרמניה, חאליד בן בנדר בן סולטאן אאל סעוד, במחאה על הצהרתו של שר החוץ הגרמני זיגמר גבריאל. גבריאל ביקר את השפעתה הפעילה של הממלכה על קבוצת הכוח הפוליטית בלבנון. לאחר כמעט שנה של משבר דיפלומטי והיעדר שגריר, שלחה ערב הסעודית את שגרירה חזרה לברלין, ולאחר מכן הוחלף על ידי פייסל בן פרחאן. מתנגדי המשטר בערב הסעודית המתגוררים בגרמניה לא היו מרוצים מהמינוי של פרחאן. מתנגד השלטון חאליד בן פרחאן אאל-סעוד, קרוב משפחה רחוק של השגריר העתידי, חשש שהדיפלומט יכול גם ללחוץ על נציגי האופוזיציה. הוא אמר לרדיו דויטשה ולה שהוא לא פוסל כי פייסל בן פרחאן נשלח לגרמניה כדי לרדוף אחר האופוזיציה הסעודית בגרמניה. ב-27 במרץ 2019 מונה לשגריר ערב הסעודית בגרמניה, וב-23 באוקטובר 2019 מונה לשר לענייני חוץ של ערב הסעודית.
בן ערובה
בן ערובה הוא אדם המוחזק בניגוד לרצונו בשבי, במטרה לסחוט התנהגות מסוימת ממי שאדם זה יקר ללבו. בן ערובה נלקח בדרך כלל לשם הפעלת לחץ פוליטי או על מנת לקבל כופר נפש תמורת שחרורו.
לקיחת בן ערובה נחשבת לפשע, או למעשה טרור.
לקיחת בן ערובה יוצרת דילמה קשה לשלטונות: האם להיענות לדרישת המחזיקים בו, להציל את חיי החטוף ובכך להסתכן במעשי חטיפה נוספים, או לנסות להכניע את החוטפים, בכוח או במשא ומתן, תוך סיכון חייו של בן הערובה.
נכונות היהודים בימי הביניים לשלם כופר נפש, הביאה לכך שרבנים ופרנסי קהילה נלקחו כבני ערובה. במאה ה-13 המהר"ם מרוטנברג נכלא על ידי הקיסר רודולף הראשון, בדרישה לכופר נפש. המהר"ם סירב לתת לתלמידיו לפדותו עקב החשש שפדייתו תביא לחטיפת רבנים חשובים אחרים והתרוששות הקהילה היהודית (כמו שנפסק בגמרא: (גיטין מה/א) "אין פודין את השבויין יתר על כדי דמיהן מפני תיקון העולם"). עקב כך הוא נשאר בכלא שבע שנים עד למותו. רק ארבע עשרה שנה לאחר מכן נפדתה גופתו.
במאה העשרים, שלח הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ריצ'רד ניקסון, מכתב לנשיא ובו ביקש שבמקרה שיחטף, לא להיכנע לשום דרישה של החוטפים, כדי שלא ליצור תקדים מסוכן. הוא הדגיש: "אם יתקבל ממני מכתב או מסר אחר ברוח שונה, יהיה עליך להניח שמסר זה הובע תחת איום".
במשטרות מודרניות פועל צוות משא ומתן משטרתי, שמופקד על ניהול משא ומתן עם חוטפים, כדי להגיע לשחרור בני הערובה.
טרור
במסגרת הטרור המופעל נגד ישראל אירעו מקרים אחדים שבהם נלקחו בני ערובה, בדרישה לשחרר מחבלים הכלואים בישראל. אירועים בולטים:
משא ומתן
בשלב הראשוני מנהלים עם החוטפים משא ומתן שמטרתו השגת מודיעין, הרווחת זמן עד לפרישת יחידות ההתערבות וההשתלטות, וכן ניסיון לשכנע את החוטפים לשחרר מרצונם את בני הערובה ולהיכנע.
יחידת השתלטות
יחידת השתלטות היא יחידה שתפקידה לפרוץ למבנה בו מוחזקים בני הערובה, להכניע את החוטפים ולשחרר את החטופים. יחידות אלה נחשבות ליחידות מיוחדות וזוכות להכשרה גבוהה וציוד מתקדם ויקר.
אקפראסיס
אקפראסיס (מיוונית: ἐκφράσις =תיאור; מהלחם המילים אק [ἐκ=החוצה] ופרזיס [φράσις=לדבר]) הוא תיאור רטורי של יצירת אמנות, תיאור בכלי ספרותי או פרשנות מילולית של יצירת אמנות חזותית.
חוקר הספרות שמעון זנדבנק מגדיר את מושג האקפראסיס בשירה כך: "אקפרסיס - שירה המתארת יצירות אמנות: ציורים, פסלים, בניינים וכדומה".
האקפראסיס נחשב כלי רטורי שבו תחום אחד של אמנות מנסה להתייחס לתחום אחר באמנות, בעזרת הגדרה ופירוט של מהות היצירה וצורתה. פרוזה, שירה, סרט או אפילו תמונה אקפראסטיים יכולים להאיר דרך אותה "חיוּת רטורית" את המתרחש ביצירה החזותית המקורית. האקפראסיס מעשיר את היצירה ואף מסוגל להפיח חיים ביצירה החדשה דרך התיאור. לדוגמה: ציור עשוי לתאר פסל ושיר יכול לתאר תמונה. כמעט כל תחום אמנותי עשוי להיות נושא של אקפראסיס. אמנות אקפראסטית איינה חייבת לייצג או לספר את היצירה המקורית באופן אותנטי, שכּן באקפראסיס רוח היצירה היא החשובה. האקפראסיס מרחיב את ההשפעה האמנותית של היצירה המקורית דרך סינרגיה של היצירות.
חוקר הספרות אבנר הולצמן מסביר כי ישנם שני יסודות שהם הכרחיים באקפראסיס: התיאור והאינטרפרטציה. הולצמן מוסיף כי המתח בין התיאור והאינטרפרטציה הוא שקובע במידה רבה את אופיו של כל שיר. לעיתים יהיה שיר הנוטה אל התיאור המפורט והמדויק, ובמקרים אחרים המשורר יסתפק רק בהבלטת פרטים מעטים מן היצירה ויתמקד בהבעת התחושות וההרהורים העולים בו למראה אותה יצירה. הולצמן מציג את דעותיהם של מספר חוקרי ספרות ותרבות על אודות העניין המיוחד הקיים בחוויה האקפראסטית: "כנרת מאיר, למשל, מדברת על המשחק המורכב בין שלוש נקודות תצפית המופעלות בשיר האקפראסטי בעת ובעונה אחת: 'תפיסתו של הקורא את תפיסתו של המשורר את תפיסתו של האמן הראשון'. פרד מורמרקו מצביע על המתח בין עולמו של השיר האקפראסטי בן-ימינו הנטוע בעולם המושגים של המציאות שבה נכתב לבין עולמה של יצירת האמנות הפלסטית המשתקפת בשיר, אשר ככל שהיא קדומה יותר מתבלטים ריחוקם וזרותם של המציאות ושל הערכים האסתטיים שבתשתיתה".
היסטוריה
כבר מן העת העתיקה ידוע לנו על חיבורים ושירים שבהם מופעים של אקפראסיס, דוגמת חיבורו של הסופיסט פילוסטרטוס מלמנוס, "תמונות" (ביוונית: "איקונס"), בו מתוארים 64 ציורים בגלריה נאפוליטנית. דוגמה נוספת מן העת העתיקה ניתן למצוא באיליאדה של הומרוס: בשיר השמונה-עשר שם מוצג תיאורו של המגן המפוסל המפואר שייצר הפייסטוס (האל-הנפח) עבור אכילס. בימי הביניים אין מופעים משמעותיים לתופעה זו, זולת רשימות מלאי של יצירות אמנות פלסטיות. רק במאה הארבע-עשרה החל להתגבר השימוש באקפראסיס. בתקופת הרנסאנס והבארוק הייתה כבר שירה אקפראסטית ענפה. במרוצת השנים נעשה שימוש הולך וגובר באקפראסיס באמנות אירופה. במאה התשע-עשרה, למשל, כתב המשורר האנגלי ג'ון קיטס את שירו הנודע "אודה לכד יווני" (Ode on a Grecian Urn), שיר שכולו תיאור של כלי חרס שהמשורר גילה בו עניין רב. דוסטויבסקי בספרו האידיוט (1869) שב וחוזר אל ציור של ישו שכמה מן הדמויות, ובהן הגיבור הנסיך מישקין, מושפעות ממנו. דוגמה נוספת היא מן המחזה האישה מן הים מאת המחזאי הנורווגי הנריק איבסן (1888). המערכה הראשונה פותחת בתיאור ציור של בתולת ים ואחריו בתיאור של פסל המציג אישה הסובלת מסיוט שבו מאהבה-לשעבר חוזר אליה. שתי יצירות האמנות המתוארות בתחילת המחזה עשויות להתפרש כבעלות חשיבות רבה עבור המשמעות הכוללת שלו. כמו יצירות האמנות המתוארות במחזה, כך גם גיבורת המחזה, אלידה ואנגל, משתוקקת לנעוריה האבודים ולאהובה לשעבר. זו היא דוגמה מעניינת לדינמיקה בין האקפראסיס הספרותי ליצירות אמנות, מאחר שבשנת 1896 צייר הצייר הנורווגי אדוורד מונק ציור דומה לזה שתואר על ידי איבסן במחזה ומונק אף העניק לציורו את השם "האישה מן הים". דוגמה נוספת, בתחום המוזיקה: בשנת 1874 כתב המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי את הסוויטה "תמונות בתערוכה" (Картинки с выставки), יצירה מוזיקלית המתארת ביקור בתערוכת ציור ואת התחושות לנוכח הציורים. במאה העשרים נעשה שימוש נרחב באקפראסיס באמנות. בין הדוגמאות הבולטות ניתן למנות את הסונטה "טורסו ארכאי של אפולו" (1918) מאת המשורר ריינר מריה רילקה, שנכתבה בהשראת פסל טורסו עתיק המוצג במוזיאון הלובר בפריז. שיר זה עוסק בהשפעת האמנות על נפש האדם.
אקפראסיס בשירה העברית
השירה האקפראסטית בספרות העברית החלה להופיע רק בתחילת המאה העשרים. היעדרה של השירה האקפראסטית העברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה בלטה מאוד על רקע שכיחותו של האקפראסיס בספרות האירופית בת הזמן. השיר העברי המודרני האקפראסטי הראשון הוא ככל הנראה שירו של שאול טשרנחובסקי "לנוכח פסל אפולו" (1899). טשרניחובסקי מביע בשירו את התפעלותו מפסל אפולו ומבקש להביע באמצעותו את המתח השורר בין העולם היהודי המסורתי לבין ההשכלה והפתיחות לעולם האירופי, שיסודותיו בתרבות היוונית. בסוף השיר הדובר משתחווה לפסל אפולו. הקידה בפני הפסל, הנתפסת ביהדות כביטוי של עבודה זרה וכאקט פגאני ("לא תעשה לך פסל וכל תמונה") מדגישה את הצורך של הדובר, כנציג דורו כולו, להיפתח אל ערכיה החזותיים והאמנותיים של אירופה. השיר "לנוכח פסל אפולו" הוא מעין קריאת תיגר על ההסתייגות היהודית מן האמנות הפלסטית והוא מהווה אבן פינה חשובה לתחילתה של המסורת האקפראסטית בשירה העברית, הן מן הבחינה הרעיונית והן מן הבחינה הכרונולוגית.
באמצע המאה העשרים, העכבות הנובעות מן האמונה היהודית עוד הטביעו את חותמן על השירה האקפראסטית העברית, ואמנים רבים העדיפו לכתוב שירה אקפראסטית על אמנים יהודיים או על אמנים שהיו קרובים ליהדות ביצירותיהם. כך, למשל, המשורר יהודה קרני התייחס בשירו "עם התמונה 'מוות' למארק שגל" לציור "האדם המת" של מארק שאגאל (תמונה שממנה לקוחה דמות הכנר על הגג).
משנות החמישים של המאה העשרים ועד היום חל מפנה בהיקף וטיבה של ההתייחסות אל האמנות הפלסטית בשירה העברית. יותר ויותר משוררים כתבו שירים אקפראסטיים, והשירה האקפראסטית העברית התרחבה משמעותית. משוררים עברים רבים כתבו שירה אקפראסטית. בשנת 1997 אף הוצגה תערוכה של שירה אקפראסטית במסגרת פסטיבל המשוררים במשכנות שאננים בירושלים.
ריכרד קאופמן
ריכרד קאופמן (בגרמנית: Richard Kauffmann; 20 ביוני 1887 – 3 בפברואר 1958) היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-גרמני, שהיה המתכנן הראשי של ההתיישבות הציונית מתחילת המאה ה-20 ועד סוף המנדט הבריטי בארץ ישראל. הוא פעל כאדריכל הראשי של המוסדות הציוניים באמצעות חברת הכשרת היישוב בתקופת היישוב, ונחשב לאחד האדריכלים המשפיעים ביותר בתולדות האדריכלות הישראלית. קאופמן ביצע בתקופת היישוב 644 פרויקטי תכנון ואדריכלות, ובהם למעלה מ-100 יישובים חקלאיים, שכללו קיבוצים ומושבים, וכן שכונות ויישובים עירוניים. בכך השפיע בצורה מכרעת על דמותו של היישוב בישראל, השפעה שניכרת עד ימינו. הוא נטמן בהר המנוחות.
קורות חיים
ריכרד יצחק קאופמן (Richard Kauffmann) נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה בשנת 1887, בן להיינריך יצחק, סוחר, ולהלנה לבית בליוויס. למד ציור באקדמיית שטדל ואצל האנס פון האייק בעיר דכאו. למד אדריכלות בבית הספר הדוכסי בדרמשטאדט ובבית הספר הטכני הגבוה במינכן, אצל תיאודור פישר (כמו גם האדריכל אריך מנדלסון). שם גם נפגש לראשונה עם תחום בינוי הערים שהיה אז בראשית התהוותו. עד גיוסו לצבא הגרמני ב-1915, ניהל משרד אדריכלות בפרנקפורט, ואף שימש כאדריכל הכתר של נורווגיה. התמחותו הייתה באדריכלות בסגנון הבינלאומי. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל לאחר שהוזמן על ידי ארתור רופין - מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, לבצע תוכניות אב ליישובים חקלאיים ועירוניים העתידים לקום בישראל, בהם גם תוכנית בסיסית לעיר תל אביב שהיוותה בסיס רעיוני לתוכנית גדס, שהוכנה על ידי פטריק גדס. בשנת 1922 נישא לבת-שבע גלב, והיה אב לרות ואסתר.
הקו המרכזי בתוכניותיו היה ניסיון לשלב את רעיון עיר הגנים של אבנעזר הווארד, ככלי ביטוי לאידאות החברתיות שעמדו בבסיסו, עם האידאות של ההתיישבות החקלאית הציונית ועם דרישות המוסדות המיישבים ואף המתיישבים עצמם. רעיון עיר הגנים הועלה במקור במטרה להתמודד עם תהליך העיור המואץ שחל בעקבות המהפכה התעשייתית שיצר בעיות של צפיפות אוכלוסין, זיהום ובעיות חברתיות כגון ניכור חברתי ופשע. בארץ ישראל, בה לא היו קיימות בעיות אלו, ביקש קאופמן לענות על הצרכים האידאולוגים של התנועה הציונית: שינוי אופיו של העם היהודי בדרך של חזרה לטבע, פיזור אוכלוסין ככלי לייהוד הארץ והתבדלות מהתרבות המקומית של ערביי ארץ ישראל. קאופמן הושפע ברעיונותיו ועבודתו מזרם הנאו קלאסיציזם ואף ניתן לזהות אצלו נטייה קלה למונומנטליות. עם זאת, תוכניותיו התאימו עצמן לתנאי הסביבה והקרקע. תוכניותיו נמסרו על ידי בני משפחתו לארכיון הציוני.
קאופמן נפטר ב-1958 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
הנצחה
ב-1990 הוציא השירות הבולאי בול המראה אחת מעבודותיו (בית ספר בקיבוץ דגניה) כחלק מסדרת בולים על אדריכלות בישראל.
במושב כפר יהושע שבעמק יזרעאל, שתוכנן על ידי קאופמן, קיימת שדרת הנצחה לזכרו, ובמרכזה פסיפס אומנותי, "יד לריכרד קאופמן", שבו משולבים שמות עשרות היישובים והשכונות שתכנן.
בשכונת רוממה בירושלים נקרא בחייו רחוב לכבודו של קאופמן - "האדריכל", על אף שקאופמן לא תכנן מבנים בשכונה.
עם ציון 100 שנות עלייה על הקרקע של עפולה, וכתודה על מפעלו הציוני, נבחר לקרוא רחוב על שמו, בצמוד לתוואי הרכבת ההיסטורית בעפולה.
פרויקטים נבחרים
קאופמן תכנן 644 פרויקטים שונים, מתוכם כ-80 יישובים עירוניים ושכונות וכ-160 יישובים חקלאיים.
Wildest Dreams (אלבום)
Wildest Dreams (בעברית: חלומות פרועים) הוא אלבומה התשיעי של הזמרת האמריקאית טינה טרנר, אשר יצא לאור על ידי פרלופון ווירג'ין רקורדס בשנת 1996. האלבום זכה להצלחה מסחרית כאשר נמכר בלמעלה מ-6 מיליון עותקים בכל העולם.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי.
סקירה
הסינגל הרביעי מהאלבום היה השיר "Missing You" אשר גם לא זכה להצלחה גדולה אך נהיה לשיר הראשון מהאלבום שמצליח להיכנס למצעד האמריקאי הרשמי. הסינגלים האחרונים היו השירים "Something Beautiful Remains" ו-"In Your Wildest Dreams" אך גם הם לא זכו להצלחה גדולה.
מהדורות וקידום
בנוסף למהדורה הרגילה של האלבום לאלבום יצאו שתי מהדורות נוספות: מהדורה צפון אמריקאית אשר כללה שיר נוסף ומהדורה מורחבת אשר כוללת ביצועים חיים של טרנר מסיבוב ההופעות לקידום האלבום, גרסאות רמיקס ושיר חדש. מהדורה זו יצאה ב-1997 באירופה בלבד.
על מנת לקדם את האלבום יצאה טרנר לסיבוב ההופעות "Wildest Dreams Tour" אשר היה לסיבוב ההופעות הגדול ביותר של הזמרת אשר כלל 255 הופעות באסיה, אפריקה, אירופה, אוסטרליה וצפון אמריקה אשר נמשכו במשך 16 חודשים.
ארטמיס (ספר)
ארטמיס (באנגלית: Artemis) הוא רומן מסוגת המדע בדיוני, מאת הסופר האמריקאי אנדי ויר (לעיתים מתורגם כאנדי וייר), אשר יצא לאור באנגלית בשנת 2017 ותורגם לעברית בשנת 2018.
תקציר
העלילה מתרחש בירח בסביבות 2080-2090, ומסופרת מנקודת מבטה של ג'זמין (ג'אז) בשארה שנמצאת באמצע שנות ה-20 לחייה.
עלילה
עלילת הספר מתארת את המושבה הראשונה והיחידה בירח שנקראת ארטמיס על שם אלת הירח ארטמיס מהמיתולוגיה היוונית. מושבה זו הוקמה כיוזמה של מספר תאגידים לניצול משאבים שונים בירח, גרים בה כמה אלפי אנשים והיא מתקיימת בעיקר על תיירות מכדור הארץ.
הספר מתואר בגוף ראשון של אישה צעירה באמצע שנות העשרים לחייה בשם ג'זמין (ג'אז) בשארה שהיגרה לירח עם אביה כשהייתה בת 6. ג'אז עובדת כנושאת ציוד בעיירה ובנוסף כמבריחת סחורה לא חוקית מכדור הארץ.
בהמשך אנו מתוודעים לטרונד, אחד מהתושבים העשירים על הירח, אשר מציע לג'אז לבצע חבלה במפעל האלומיניום המקומי במטרה להשתלט עליו. ג'אז מנסה לבצע את החבלה ומצליחה באופן חלקי, אבל אז היא מגלה שרוצח שכיר רצח את טרונד ואת שומרת הראש שלו, ורודף אחרי ג'אז גם כן. ג'אז מוצאת את עצמה במרכזה של מזימה להשתלט על העיר.
במקביל לעלילה הראשית קיימת עלילת משנה המתארת חלופת מכתבים בין ג'אז כילדה לבין ילד אחר על כדור הארץ. במהלך הספר עלילה זו מתבהרת עד שהיא מתלכדת עם העלילה הראשית.
טכנולוגיה וההתיישבות על הירח
הספר מתאר באופן מקיף את התפתחות המושבה על הירח. בין היתר הספר מתאר באופן מקיף את הטכנולוגיה של המושבה להפקת חמצן, מיחזור מים, שכבת ההגנה המבודדת את המושבה מהירח ועוד. כאשר כל הטכנולוגיות מתבססות על טכנולוגיות קיימות. כחלק מתיאור התפתחות המושבה, הספר מתאר את התפחות המטבע הירחי שנקרא "גאנט" ומהווה את העלות לשינוע של גרם אחד מכדור הארץ לירח.
ביקורות ופרסים
הספר זכה לביקורות מעולות רבות.
עיבודים נוספים
ב-26 בספטמבר 2017 הוכרז כי נרכשו הזכויות ליצור סרט מדע בדיוני המבוסס על הספר, בבימוים של פיל לורד וכריסטופר מילר.
Loituma
Loituma, מפינית (תעתיק: לויטומה) היא רביעייה פינית, שחבריה משלבים את המוזיקה המסורתית הפינית עם צלילי הקנטלה. לויטומה נבחרה להרכב השנה בפסטיבל המוזיקה העממית בקאוסטינן לשנת 1997.
היסטוריה
גלגולה הראשוני של הלהקה היה בסתיו 1989 כשיבצעו שיר בשם "Jäykkä Leipä" ("לחם נוקשה"). ההרכב המקורי כלל את הזמרות סנה קורקי-סוניו וטלו פולאסטו, שעזבו אחר כך לשוודיה כדי להצטרף ללהקת ה"הדנינגרנה".
לאורך השנים, הלהקה החלה להתמיד במסורת הפינית בביצוע שיריה, ושילבה סגנונות מגוונים בשיריה. אחת מאבני היסוד של המוזיקה שביצעה היה הפולקה, באמצעותו מועברים הסיפורים והתחושות המרכיבים את ההיבטים של המורשת הפינית, בעזרת מוזיקאי הליווי מרטי פוקלה וטויבו אלספאה. אבן יסוד נוספה בסגנונה של לייטומה והיא כלי עממי פיני בשם קנטלה, המוצג בדרכים מגוונות בהקלטותיהם.
חברי לייטומה מלחינים או כותבים את המנגינות בעצמם, אך לעיתים קרובות משתמשים באלתור. מילים רבות בשיריהם מגיעות ממקורות רבים, כולל שני מקורות מסורתיים עיקריים: הקאלוואלה, האפוס הלאומי של פינלנד; והקנטלטר. הלהקה שרה אך ורק בפינית.
לויטומה זכתה לפופולריות רבה בשנת 2006, כאשר הופץ סרטון של "נערת הלויטומה" (הידוע גם בשם "Leekspin"), אנימציית פלאש לולאתית של ילדת האנימה "אוריהימה אינאו" מסדרת האנימה "Bleach" המסובבת כרישה בידה, סרטון זה זכה לפופולריות רבה וכשברקע מתנגן השיר "Ievan polkka" מאלבום הבכורה של לויטומה משנת 1995 (Things of Beauty). הסרטון הפך בין לילה לתופעה אינטרנט וקליפ השיר נהנה עד מהרה מפופולריות מוחלטת כרינגטון לטלפון.
ניז'ני טאגיל
ניז'ני טאגיל (ברוסית: Нижний Тагил) היא העיר השנייה בגודלה במחוז סברדלובסק שברוסיה.
העיר שוכנת במדרון המזרחי של הרי אורל, 20–25 ק"מ מהגבול המקובל של אירופה ואסיה בגובה 200 מ' מעל פני הים. הגבול המערבי של העיר עובר לאורך רכס הרי אורל.
העיר מדורגת במקום השני מבחינת כמות האוכלוסייה במחוז סברדלובסק אחרי יקטרינבורג, והיא מרכז תעשייתי גדול באוראל, מפעל הקרונות של אורל ומפעל הברזל והפלדה של אווראז ממוקמים בעיר.
ניז'ני טאגיל נוסדה ב-1772 והיא נקראת על שם נהר טאגיל.
ניז'ני טאגיל מחולקת לשלושה רבעים:
המטבח הנורדי החדש
המטבח הנורדי החדש היא תנועה שהחלה בשנת 2004 בעקבות יוזמה של השפים הדנים רנה רדזפי וקלאוס מייר ממסעדת נומה שנוסדה באותה שנה. הם הפגישו בקופנהגן שפים ואנשי מקצוע מתחום המזון מכל המדינות הנורדיות כדי לדון כיצד לפתח את המטבח הנורדי החדש. בפרט הם הדגישו את הצורך במה שתיארו כ"טוהר, פשטות וטריות" כמו גם בשימוש גובר במזונות עונתיים. הם עודדו מסעדות לפתח מאכלים מסורתיים בהתבסס על מצרכים הנהנים מיתרונות האקלים, הקרקע ומקורות המים המקומיים.
שרי החקלאות והמזון של המועצה הנורדית מדנמרק, פינלנד, איסלנד, נורווגיה ושוודיה ושל הטריטוריות התלויות נפגשו בקופנהגן ב-2005 לתמיכה בהתפתחויות אלו והשיקו את "תוכנית המזון הנורדי החדש". בעקבות תוכנית זו ניתן ב-2006 מימון של 3 מיליון אירו לפעילויות קשורות.
גישה
המטבח המתפתח ביקש להשתמש ביתרונות המובנים של המתכונים הסקנדינביים המסורתיים לתבשילי בשר ודגים, בהסתמכות על מוצרים מקומיים תוך חידוש והתאמה של שיטות ותיקות כגון כבישה, עישון והמלחה. מוצרים כגון לפתית, שיבולת-שועל, גבינות וגרסאות ותיקות של תפוחים ואגסים מעובדים כעת תוך שימת-לב רבה יותר לשימור טעמיהם הטבעיים. צעדים אלו ננקטו על ידי תומכי המטבח הנורדי החדש במקביל למודעותם לעניין הגובר ברחבי האזור במזון אורגני. בנוסף להתעניינות ב"טוהר וטריות" הם משתדלים לנצל באופן מיטבי מוצרים עונתיים כגון תפוח אדמה, תות גינה ואספרגוס בקיץ ומאפים ובשר בתקופת חג המולד.
מסעדות
מסעדת נומה (ראשי תיבות של nordisk mad - מזון נורדי) בקופנהגן מתיימרת להגיש מאכלים המבושלים על פי העקרונות המנחים של המטבח החדש. היא הוכתרה בשנים 2010, 2011, 2012, 2014 כ"מסעדה הטובה בעולם" על ידי מגזין 50 המסעדות הטובות בעולם, הנתמך על ידי חברת המים המינרליים סן פלגרינו. מסעדות אחרות בקופנהגן ובפרובינציות הלכו בעקבות הטרנד והעניין בו הולך וגובר בדנמרק ומחוצה לה. בין המסעדות שאימצו את הטרנד: Ti Trin Ned בפרדריסיה, Geranium בקופנהגן ו-Malling & Schmidt באורהוס.
Power Mac
Power Mac או Power Macintosh הוא דגם מחשב מקינטוש המבוסס על מעבדי PowerPC, שיוצר על ידי חברת אפל ויועד למגזר המקצועי (עורכי וידאו, אודיו וגרפיקה).
אפל החלה לייצר דגמי פאור-מק בשנת 1994, אחרי שעברה מהתבססות על מעבדי 68k. הזיכרון לקריאה בלבד (ROM) של מחשבים אלו ומערכת ההפעלה של המק שיצאו עם דגמי פאור-מק הראשונים כללו אמולטור שנועד לאפשר לתוכנות שנכתבו עבור המעבדים הישנים לרוץ ללא שינוי.
בשנת 2005 הפסיקה אפל את יצור דגמי הפאור-מק עקב המעבר לארכיטקטורת מעבדים של חברת אינטל. דגמי המחשבים שהחליפו את דגמי הפאור-מק הם דגמי הMac Pro.למרות המעבר, השימוש במחשבי PowerPC למיניהם בכלל (ובפרט מחשב כמו הפאוור-מק) התאימו גם לגרסאות המק Tiger ו-Leopard (כלומר התאימו עד Snow Leopard,אשר הוכרזה ב-9 ביוני 2009).
התמודדות נשים בבחירות המקומיות בישראל
מאז קום המדינה, בשנת 1948, לנשים הייתה זכות לבחור ולהיבחר. עם זאת, נכון לשנת 2020, רק בראש 15 מבין 257 הרשויות המקומיות בישראל עומדות נשים. בשנת 2018 נבחרה לראשונה אשה כראש עיר באחת משלוש הערים הגדולות, כשעינת קליש-רותם ניצחה בבחירות בחיפה.
שיטת הבחירות המקומיות בישראל
עד שנת 1978, אז שונתה שיטת הבחירות, תושבי הרשות המקומית היו בוחרים ברשימות שהתמודדו על מושבים במועצת העירייה, וחברי המועצה שנבחרו הם שבחרו בראש הרשות. במסגרת השיטה הישנה, נבחרו עשר נשים לראשות עירייה, מועצה מקומית או מועצה אזורית.
ב-1978 נערכו בפעם הראשונה הבחירות לרשויות המקומיות בישראל במתכונת החדשה: בחירה ישירה ואישית של ראש הרשות בשיטה רובנית ובחירות בנפרד של רשימות למועצת הרשות במתכונת בחירות בשיטה היחסית. מאז שינוי השיטה ועד היום, נבחרו 18 נשים לעמוד בראשות העירייה או המועצה.
החל מ-1989 ישנה צורת שלטון מקומי נוספת בשם מועצה מקומית תעשייתית (נכון ל-2018 יש 2 מועצות מקומיות תעשייתיות), שבה ראש הרשות לא נבחר אלא ממונה על יש שר הפנים. האישה הראשונה שמונתה לתפקיד זה היא סיגל שאלתיאל-הלוי שמונתה לראש מגדל תפן.
סטטיסטיקות הייצוג הנשי במועצות הרשויות המקומיות
בהסתכלות על הנתונים לאורך השנים, ניתן לציין מגמת עלייה ברורה בכמות הנשים שנבחרו לכהן במועצות העירייה או במועצות המקומיות וכן בראשן: בעוד שבשנת 1965 היוו הנשים רק 3.1 אחוז מכלל הנבחרים ורק ב-27 אחוז מהמועצות כיהנו נשים, ב-1989 עלה שיעור הנציגות של נשים יהודיות ברשויות המקומיות ל-8.5 אחוז. ב-1993 עלה שיעור הנציגות ל-10.9 אחוז, וב-1998 הגיע ל-15.4 אחוז נשים, שנבחרו כנציגות ב-88.8 אחוז מהמועצות היהודיות (57.1 אחוז מתוך כלל המועצות). בבחירות 1998 נבחרו 0.4 אחוז נשים לרשויות המקומיות הערביות. בחישוב כולל הגיע, לפיכך, שיעור הנציגות של נשים במועצות ל-10.2 אחוז. בישראל ייצוג הנשים בראש הרשויות המקומיות נמוך מאוד. בבחינת תוצאות הבחירות המקומיות בעשור השני של שנות ה-2000 ניכרת עליה קלה במספר הנבחרות. 2012 היו בישראל 6 נשים בראשות ערים ומועצות: מרים פיירברג, ליזי דלריצ'ה, טלי פלוסקוב, פלורה שושן, סיגל מורן ומטי צרפתי-הרכבי. שיעור הנשים בראש רשויות מקומיות ומועצות אזוריות בשנה זו היה כ-2% בלבד. בשנים 2013–2014 המספר נשאר ללא שינוי: אף שבשנת 2013 נערכו בחירות לרשויות המקומיות, מספר הנשים בראשות ערים ומועצות אזוריות נותר 6 בלבד. בשנת 2015 מונתה ליאת שוחט לראשות עיריית אור יהודה, ובכך עלה מספרן של ראשות המועצות המקומיות ל-7. בבחירות 2018 עלה מספר הנשים העומדות בראש רשות מקומית ל-14. הן מהוות 6% מתוך 250 ראשי רשויות שנבחרו בבחירות אלה.
הנשים שכיהנו כראשי רשויות מקומיות
האישה הראשונה שמונתה לעמוד בראש רשות מקומית בישראל היא חייקה גרוסמן, שעמדה בראש המועצה האזורית געתון (כיום חלק מהמועצה האזורית מטה אשר) בין השנים 1951-1950. האישה הראשונה שנבחרה לכהן כראש עירייה היא חנה לוין, ראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1960-1956. באותה העת, נבחרו ראשי הרשויות בידי מועצת העיר. החל במערכת הבחירות של 1978 נבחרים ראשי הרשויות בבחירות ישירות, על ידי תושבי העיר. האישה הראשונה שנבחרה בדרך זו היא זיוה בן דרור, שנבחרה לתפקיד ראש מועצת אבן יהודה ב-1989.
המאבק לייצוג נשי בישראל
על אף העלייה המתמדת בכמות הנשים הנבחרות למשרות ציבוריות ולראשות רשויות, סוגיית הייצוג הנשי עולה פעמים רבות במחקרים ובכנסים שונים. כך לדוגמה ב'פרלמנט נשים', במה לפוליטיקה מזווית פמיניסטית, שהתקיים בטירה בסוף מארס 2003, התקיים מושב בשם: "למה רק שתיים? ייצוג נשים ברשויות המקומיות".
הסברים שונים ניתנו במהלך השנים לנציגות הדלה של נשים במרכזי השלטון המקומי והארצי בישראל: רתיעת הנשים ממעורבות פוליטית, המגבלה הקשורה לאחריות על משק הבית וגידול הילדים, הקשר בין הדת למדינה, מרכזיות הביטחון הדוחקת סוגיות של אי-שוויון הצידה ועוד. תאוריה נוספת גורסת שמנגנונים פוליטיים מבטיחים את הדרת הנשים היהודיות והערביות.
חלק מהמפלגות הגדולות דואג להבטיח את מקומן של הנשים בייצוג הציבורי דרך מנגנונים של הבטחת ייצוג. מפלגת מרצ, למשל, מחייבת שריון של 40 אחוז נשים ברשימות המועמדים למועצות. כך, השיגו הנשים במפלגה ייצוג בשיעור של 37 אחוז מכלל הנבחרים למועצות בכל הארץ.
"מקומיות 2018" היא קואליציה המאחדת 28 ארגוני נשים ופועלת לקידום נשים ברשויות המקומיות במטרה לצמצם את הפערים המגדריים ברשויות המקומיות בבחירות הקרובות. בקואליציה שותפים ארגונים מכל הקשת הפוליטית מהחברה היהודית והערבית כאחד. הקואליציה פועלת בארבעה מישורים עיקריים: העלאת המודעות הציבורית באמצעות קמפיינים חברתיים, איתור נשים פוטנציאליות, עידודן והנעתן להתמודד על תפקידים ברשות המקומית בבחירות הקרובות. ניסיון להשפיע על המחויבות של הרשויות הממשלתיות לצמצם את הפער המגדרי. מינוף קשרים פוליטיים ועבודה עם ראשי מפלגות פוליטיות לשלב יותר נשים ברשימות מפלגתיות ברשויות המקומיות ולהגדיל את נוכחותן של נשים בכל רשימה/ סיעה באמצעות מיקומן במקומות ריאליים. עריכת כנסים ברחבי הארץ על מנת לעודד יותר נשים לרוץ בבחירות. כחלק ממגמה זו, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות של 2018 בעספיא הוקמה לראשונה בחברה הדרוזית-ערבית של ישראל רשימה נשית פמיניסטית, בשם ניו עספיא, שהכניסה בתום הבחירות נציגה למועצה המקומית.
שרון ויצ'מן
שרון לין ויצ'מן-ג'ונס (באנגלית: Sharon Lynn Wichman-Jones; נולדה ב-13 במאי 1952) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) במשחה ל-200 מטר חזה. הייתה לשחיינית האמריקאית הראשונה שזכתה במשחה זה, במשחקים האולימפיים והיחידה עד לזכייתה של אמנדה בירד באולימפיאדת אתונה 2004.
ביוגרפיה
ויצ'מן נולדה בדטרויט שבמישיגן. היא החלה להתאמן בגיל 11 במועדון השחייה אולימפיה שבפורט וויין, אינדיאנה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה ויצ'מן בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:44.4 דקות, לפני ג'ורג'יצה ביידוב מיוגוסלביה (2:46.4 דקות) וגלינה פרוזומנשיקובה מברית המועצות (2:47.0 דקות) ובכך הייתה לשחיינית האמריקאית הראשונה שזכתה במשחה זה, במשחקים האולימפיים. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:16.1 דקות, אחרי ג'ורג'יצה ביידוב שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:15.8 דקות, וגלינה פרוזומנשחיקובה (1:15.9 דקות).
בשנת 1973 נישאה ויצ'מן לדייוויד ג'ונס ונולדו להם שני בנים. המשפחה מתגוררת באינדיאנה.
משה ביק
משה בִּיק (1899 – כ"ח בניסן תשל"ט, 25 באפריל 1979) היה מלחין עממי, מורה לזמרה, מעבד מוזיקלי ומנצח מקהלות ישראלי, איש חיפה, מחברם של עשרות לחנים עממיים ומאבות מקהלות הפועלים בארץ.
ראשית דרכו
משה ביק נולד בחרסון שבדרום רוסיה (אוקראינה). בהמשך עבר לעיר אודסה, ובה למד קומפוזיציה וניצוח. מגיל שש השתתף במקהלת בית הכנסת, וכבר בגיל 12 החל לנצח עליה, הודות למקרה: מנצח המקהלה, חזן בית הכנסת, שהיה אדם מבוגר, חלה יום אחד והוא התנדב להחליפו, ועקב הצלחתו המשיך בתפקיד זה. בהמשך עבר לשמש כמנצח מקהלה בבית כנסת בעיר אחרת. ברוסיה החל לחבר מוזיקה ליטורגית כשעבד כמנצח בבית הכנסת וביקש לכתוב מוזיקה לתפילות ולהראות בזה לקהל את כוחו. יצירותיו אלה השאיר ברוסיה כשפנה לעלייה, כי חשב שסיים עם הדת והפולחן הדתי.
בנוסף, כבר בנעוריו התקרב לשירה העממית היהודית. הוא צפה באודסה במופע שירים בעיבודו של יואל אנגל ובהופעה של הרביעייה של דוד שור, שהיה מקורב לאנגל. באודסה הכיר גם את הזמר העממי אריה פרידמן-לבוב, שהגיע לעיר להגיש קונצרט שהוקדש כולו לזמרה יהודית; הוא הכניס אותו לקונצרט בחינם ואִפשר לו להעתיק כמה דברים שהיו בתיקו מעבודותיו של אנגל. לימים פגש ביק את אנגל בארץ ישראל; היה זה, כדבריו, המפגש הרציני הראשון שלו עם מלחין.
את פרידמן-לבוב פגש שוב בדרך ארצה, כששהו שניהם במושבת ההכשרה של המהגרים היהודים מרוסיה "מסילה חדשה" בטורקיה, כשפניהם לארץ ישראל, ומאז היו השניים ידידים. ביק ארגן במושבה מקהלה, שאיתה המשיך גם בארץ, עם כמה חברים למושבה שהמשיכו איתו לעבודה בכביש (במקהלה זו היה בין היתר שמחה צחובל, שאחר כך היה שחקן בתיאטרון "אהל"). בשנת 1921 עלה לארץ ישראל. הוא הגיע ב-5 במרץ לנמל חיפה והשתקע בחיפה. עבד כחלוץ בסלילת כביש חיפה-ג'דה, ייבוש ביצות כבארה, בהקמת מפעל המלט "נשר" ובטחנות הגדולות בחיפה. במהלך עבודתו חלה במלריה. את מלאכת ניצוח המקהלות בארץ החל עוד בתחילת עבודתו החלוצית, בהקימו מקהלות במחנות סוללי הכבישים, במטרה לספק תוכנית לקבלת שבת. בעת עבודתו בכביש החל גם לחבר מוזיקה "לצורך הכביש – לצורך החיים בכביש". בין הלחנים שחיבר אז היו השירים "קרועים אנו" של שלונסקי ושיר סאטירי בשם "אדוני אלוהינו" ('שישמור אלוהים מהעבודה העברית הזאת'), וכן כמה הורות ללא מילים.
בחיפה
בשנים 1933–1934 השתלם שנתיים בקונסרבטוריון הרוסי בפריז. עם שובו ניהל את הקורס הראשון של מנצחי מקהלות בארץ ישראל. פיתח פעילות מוזיקלית ענפה בחיפה: היה מורה לזמרה בבתי ספר יסודיים בחיפה ובקריות, מנחה שירה בציבור וניצח על תזמורות בחיפה וסביבותיה: הקים את תזמורות המנדולינות בחיפה ובנשר ואת תזמורת מכבי האש בחיפה; ועל מקהלות עממיות רבות, שהמפורסמת שבהן היא מקהלת פועלי חיפה וקריית חיים, שזכתה במקום הראשון ב"זמריה" הראשונה, מפגש מקהלות שהוא היה ממייסדיו.
ביק היה מלחין פורה שהלחין שירים פופולריים רבים – מאות שירים לנוער ולעם, במיוחד שירים ועיבודים למקהלה. בין לחניו שהפכו לשירי עם: "למפלסי נתיבות בגלים סוערים", "שיר לעמק, שיר להר" והשיר "אנחנו" ("נבנה ארצנו ארץ מולדת"), הנמנה עם השירים הלאומיים החשובים יותר שחוברו בישראל, והוצע פעמים מספר כהמנון היישוב היהודי בארץ ישראל (להבדיל מ"התקווה", שהוא המנון העם היהודי כולו). כמו כן נטען שהיה שותף להלחנת השיר "צאנה צאנה". ערך והוציא לאור שירונים לשירי עם למקהלות, לחגים, לקול ופסנתר. בנוסף, מנעוריו התמסר לאיסוף ורישום שירי עם ביידיש. הוא ראה בעבודה זו שליחות והתמיד בה כל ימי חייו. כמו כן, השתתף בקביעות בכתב העת למוזיקה "תצליל".
ביק תואר כ"אדם חם, האוהב את עמו ואת ארצו" וכ"איש נעים הליכות [...] שופע הומור ומסור בכל לבו ונפשו לפעליו המוזיקליים". הוא נפטר בשיבה טובה באפריל 1979, בגיל 79. הניח את ילדיו ואשתו, בבה ביק. נטמן בבית העלמין שדה יהושע בעירו.
יומיים לאחר מכן נערכה מסיבת הוקרה לו, לישראל ברנדמן ולישעיהו שפירא על תרומתם לקידום מקהלות הפועלים בישראל. כחודש לאחר מותו הוענק לו פרס חיפה לשנת תשל"ט, על מפעל חייו.
ב-24 בדצמבר 2009 נערך בבית נגלר בקריית חיים ערב מחווה למנצח, שיזמו והפיקו תושבי קריית חיים ותלמידיו לשעבר. ב-29 בינואר 2012 ערך והנחה חוקר הזמר העברי אליהו הכהן ערב מחווה למלחינים משה ביק ושלום פוסטולסקי באולם מכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב. גם בחייו נערך ערב הוקרה לכבודו, שהוקדש ליצירתו למלאת לו 50 מטעם ועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה (בין הזמרים: יוכבד טראוב ואריה פרידמן-לבוב; על הפסנתר: אשתו, בבה ביק)
עיזבונו של ביק שמור בספרייה הלאומית ובארכיון העיר חיפה.
המגן הקנדי
המגן הקנדי הוא מגן גאולוגי החופף לאזור גאוגרפי הממוקם בקנדה ובארצות הברית. הוא בנוי מסלע מותמר, המתוארך לעידן העל פרקמבריון (שנמשך החל מהיווצרות כדור הארץ לפני כ-4.54 מיליארד שנה ועד לפני 542 מיליון שנה). הוא ידוע גם בשמות: מגן פרקמברי קנדי, מגן לורנטיני (או לורנטין) או מישור לורנטיני.
גאוגרפיה
המגן דומה בצורתו לאות G עם קצהו העליון באזור הארקטי. הוא משתרע על חלק גדול מנונאווט, לברדור, כל האזורים מצפון לנהר סנט לורנס בקוויבק, חלק גדול מאונטריו, פרט לחצי האי הדרומי בין האגמים הגדולים, מרכז וצפון מניטובה הרחק ממפרץ ההדסון והמישורים הגדולים של הדסון, צפון ססקצ'ואן, חלק קטן מצפון מזרח אלברטה והטריטוריות הצפון מערביות ומגיע מזרחה מקו דמיוני הממשיך צפונה את הגבול ססקצ'ואן/אלברטה. המגן הקנדי ממשיך דרומה לתוך מספר אזורים בארצות הברית: צפון מדינת ניו יורק מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה.
המגן הקנדי מכסה שטח כולל של כ-4.8 מיליון קמ"ר.
אזורי משנה
המגן הקנדי מחולק לארבעה אזורי משנה:
גיאומורפולוגיה
בסיס ההרים נמצא בתחילה עמוק מתחת לקרום כדור הארץ ונשען על מעטפת בעלת צפיפות גבוהה יותר, בדומה לקרחון הצף על פני הים. ככל שההרים נשחקו, הבסיסים שלהם התרוממו ונשחקו גם כן. הסלעים שיוצרים כיום את המגן היו בימים הקדומים שקועים עמוק מתחת לפני השטח של כדור הארץ. הלחצים הגבוהים והטמפרטורות הגבוהות בעומקים אלה סיפקו תנאים אידיאליים ליצירת מינרלים.
הגובה הממוצע של המגן הקנדי הוא 300 עד 600 מטרים. עם זאת, קיימות גם מספר פסגות גבוהות יותר כגון פסגת איברוויל (mont D'Iberville) (1,652 מ') ברכס הרי טורנגאט, פסגת ראול בלנשרד (1,181 מ') ברכס ההרים הלורנטינים, ופסגת מרסי (1,629 מ') ברכס הרי אדירונדאק, המהווה את הקצה הדרומי של המגן הקנדי ואשר נוצר על ידי קימוט כתוצאה מפעילות טקטונית שהתרחשה לפני כמה מיליוני שנים.
תעשייה
המכרות אקאטי ודיאוויק מפיקות יהלומים באופן פעיל.
המגן הקנדי מכוסה ביערות מחטניים המכונים טייגה או יער בוריאלי המספקים חומרי גלם לתעשיית העץ המאוד מפותחת.
עקרון האנרגיה המינימלית
עיקרון האנרגיה המינימלית (או עיקרון המינימום של האנרגיה הפנימית) הוא עיקרון בתרמודינמיקה, שעל פיו ניתן להגדיר מצב שיווי משקל תרמודינמי. העיקרון קובע שבמערכת בעלת אנטרופיה קבועה, ערכי המשתנים האקסטנסיביים שלה יהיו אלה שיביאו למינימום של האנרגיה הפנימית.
מן העיקרון ניתן להסיק מספר תוצאות יסודיות בתרמודינמיקה, דוגמת התנאים לשיווי משקל תרמי, מכני ודיפוזיוני. העיקרון שקול לעיקרון האנטרופיה המקסימלית, וניתן להסיק ממנו עקרונות מינימום עבור הפוטנציאלים התרמודינמיים.
ניסוח פורמלי
בניסוחו הפורמלי, עיקרון האנרגיה המינימלית קובע כי במצב שיווי משקל, ערכו של כל פרמטר בלתי-מאולץ במערכת תרמודינמית מבודדת הוא זה שיביא למינימום של האנרגיה הפנימית, עבור ערך קבוע של האנטרופיה.
פרמטר בלתי-מאולץ הוא משתנה אקסטנסיבי של המערכת, שערכו אינו נקבע לערך מסוים.
העיקרון מנוסח מתמטית על ידי שני תנאים: משמעות שני התנאים היא שבמצב שיווי משקל, ערכה של האנרגיה הפנימית יהיה המינימלי בהינתן אנטרופיה קבועה. כמו כן, ערכם של הפרמטרים הבלתי-מאולצים ייקבע להיות זה שיביא למינימום של האנרגיה הפנימית.
ניסוח זה מבטא תנאי לשיווי משקל תרמודינמי של מערכת במונחי המשתנים האקסטנסיביים שלה בלבד, אך ניתן להשתמש בו על מנת להסיק את התנאים לשיווי משקל במונחי המשתנים האינטנסיביים. כמו כן, ניתן לטפל במערכות פיזיקליות שבהן קיים אילוץ על חלק מהפרמטרים על ידי שימוש בעקרון המינימום של הפוטנציאל התרמודינמי המתאים.
תיאור גאומטרי של העיקרון במרחב המצבים
ניתן לתאר את המשוואה היסודית של מערכת תרמודינמית כיריעה במרחב המצבים (קונפיגורציות) המוגדר על ידי הפרמטרים של המערכת. במצב של אנטרופיה קבועה, מצבי שיווי המשקל האפשריים של המערכת מוגדרים על ידי עקום החיתוך בין היריעה לבין המישור המתאר מצבים שווי-אנטרופיה. אם אין כל אילוץ על הפרמטר X, מצב שיווי המשקל, שמתואר על ידי הנקודה A, הוא המצב בעל האנרגיה הפנימית U המינימלית על עקום זה:
כאשר היריעה האפורה מתארת את המצבים האפשריים של המערכת, וציר X הוא פרמטר כלשהו של המערכת (מבין \{X_j\}).
שקילות לעיקרון האנטרופיה המקסימלית
ניתן להוכיח את השקילות במספר דרכים, הן באמצעות ניסויים מחשבתיים פיזיקליים והן באמצעות הפורמליזם התרמודינמי המתמטי.
כניסוי מחשבתי פיזיקלי, נניח בשלילה שמתקבל מצב שיווי משקל שבו האנטרופיה מקסימלית אך האנרגיה אינה מינימלית. לכן ניתן יהיה להפיק עבודה מהמערכת ולהכניסה מחדש למערכת בצורת חום, באופן שישמור על ערכה המקורי של האנרגיה. אולם הכנסת החום תגדיל את האנטרופיה של המערכת, בסתירה לכך שהאנטרופיה של המערכת מקסימלית עבור ערך זה של האנרגיה ע"פ עקרון האנטרופיה המקסימלית.
עקרון החוקיות
עקרון חוקיות המנהל הוא עקרון מן המשפט המינהלי והמשפט הציבורי. משמעותו היא שהרשות מוסמכת לפעול רק מכוח הסמכה מפורשת בחוק או מכוחו, וכל מה שאינו מותר לה על פי הדין - אסור לה. פעולה של הרשות השלטונית ללא הסמכה מפורשת בחוק היא חריגה מסמכות: קרי פעולה לא חוקית. לגבי הפרט בחברה חל עיקרון זה באופן הפוך - עיקרון בסיסי בדיני עונשין קובע כי לאדם נתונה החירות לעשות כל דבר שלא נאסר במפורש בחוק.
עקרון האנרגיה המינימלית
שקילות לעיקרון האנטרופיה המקסימלית
כהוכחה מתמטית, בהתבסס על עקרון האנטרופיה המקסימלית, עבור X פרמטר אקסטנסיבי כלשהו של המערכת, מתקיים וגם
עקרון החוקיות
לעקרון החוקיות מספר כללי משנה -
עקרון האנרגיה המינימלית
שקילות לעיקרון האנטרופיה המקסימלית
כאשר שאר המשתנים האקסטנסיביים של המערכת מוחזקים כקבועים גם כן (אך הסימון הושמט לשם פשטות). בנוסף נגדיר גם . על ידי שימוש בזהויות עבור נגזרות חלקיות:
כלומר האנרגיה אכן אקסטרמלית. על מנת להוכיח שאקסטרמום זה הוא אכן מינימום, נשתמש בכך ש-P היא פונקציה של U ו-X:
עקרון החוקיות
עקרון החוקיות במשפט הפלילי
עקרון החוקיות הוא עקרון יסוד בדיני העונשין בכל שיטות המשפט, על פיו "אין עבירה ואין עונש עליה אלא אם כן נקבעו בחוק או על-פי חוק" (“nullum crimen sine lege”) וכן "אין עונשין למפרע". עיקרון זה הוכלל בחוק העונשין באופן הצהרתי בשנת 1994, אך זכה להכרה כבר מראשיתה של הפסיקה הישראלית, בדברי השופט משה זילברג אשר קבע: