cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באר טוביה
המושבה השנייה – 1896 עד 1929
המושבה שמרה על תוכנית המתאר שהותוותה על ידי אנשי הברון. היה בה רחוב אחד, לאורכו בתי המגורים הבנויים מעץ. מאחוריהם היו חצרות קטנות ובהן גינות ירק לשימוש עצמי. בקצה החצר נבנו מבני המשק מאבני כורכר, שיצרו מעין חומה מסביב לבתי המושבה. חנות מכולת קטנה סיפקה את מצרכי היסוד. תפוקת באר המים במושבה הייתה מועטה והספיקה רק לצורכי התושבים להשקיית בעלי החיים. האיכרים עסקו בגידולי פלחה, בחקלאות בעל. את יבול החיטה והשעורה שהניבו שדותיהם הם טחנו בשנים הראשונות באל-מג'דל (כיום אשקלון). כשהוקמה טחנת קמח במקום, היו נחוצים מים לצורך קירור המנוע שלה, ונבנתה בריכה לאגירת מי הבאר. מאחר שהייתה מאגר המים היחיד במקום, שימשה הבריכה את אנשי המושבה, שהיו שומרי מצוות, לטבילה, ואף כונתה "המקווה". בריכה זו היא השריד היחיד שנשאר מהמושבה.
המושבה סבלה מסכסוך גבולות עם תושבי הכפר הערבי הסמוך, שהביא למספר עימותים. באחד העימותים נהרג פלח ערבי ואף שוועדת חקירה טורקית קבעה שאנשי המושבה אינם אחראים למותו, החשש מנקמת דם חייב הגעה להסכם סולחה. ד"ר יפה הפציר במכתב ששלח ליו"ר ועד חובבי ציון באודסה "... העיקר עליך לדעת כי העניין הזה יעלה לנו בכסף רב, ואין לשער מראש – בכמה. אבל בזה תלוי כל עתידה של המושבה".
בצורת בשנת 1902 פגעה מאד במושבה והמשבר הכלכלי בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20 החמיר את מצבה ורבים מתושביה היגרו לאוסטרליה. צעירים עזבו את המושבה בהיעדר אופק להתרחבות. העבודה כולה הייתה מסורה בידי עובדים ערבים מהסביבה שמשכורתם הייתה נמוכה מזאת של היהודים. בשנת 1909 מצאו היהודים את עצמם בתווך בסכסוך בין שתי קבוצות של ערבים ואך בנס הצליחו לשכנע את ערביי הסביבה שהם אינם אשמים בסכסוך.
בדו"ח מ-1912 מונה אחד מאיכרי המקום, אלימלך איזראליט, עשר סיבות לקשיי ההתיישבות במקום:
בשנת 1912 השיגו איכרי המושבה הלוואה מהמוסדות הציוניים כדי לקנות אמצעי ייצור לשכלול העבודה. אולם ההלוואה לא ניתנה לאיכרים שחפצו למכור את אדמתם. לאלו נאמר שהם מוזמנים למכור את נחלתם ולא חסרים קונים. חמש משפחות אכן מכרו את נחלותיהן לד"ר ארתור רופין שמכר אותן לקונים מחוץ לארץ. בינתיים הביא רופין שמונה פועלים מאנשי העלייה השנייה כדי לעבד את האדמות שנרכשו עד בוא הבעלים להתיישב בהם. קבוצת פועלים זו נחשבת כקבוצה השנייה בארץ אחרי דגניה. היא השתקעה במושבה, הגדילה בהמשך את מספר חבריה, והכניסה שינויים במקום. היא הכניסה לשימוש עקרונות של חקלאות מודרנית, דרשה הקמת ועד נבחר וארגנה את בני הנוער. ד"ר רופין סיפר בקונגרס הציוני, שלאחר שמונה חודשים, כאשר הגיעו בעלי האדמות למושבה, והוא רצה להעביר את קבוצת הפועלים למקום אחר, כל תושבי באר טוביה התחננו בפניו שישאיר אותה במושבה כדי לחזק אותה. רופין נענה לבקשה והקבוצה נשארה במושבה 12 שנה. בשנת 1914 סודרה במושבה אספקת מים בצינורות.
בשנת 1921 התגוררו בבאר טוביה 15 איכרים ו-15 חברי קבוצת הפועלים. ב-1924 חברי קבוצת הפועלים עברו למושב נהלל ולקבוצת גבע וחמשת המשקים בהם שהו נמכרו למתיישבים חדשים, בהם ד"ר חיים יזרעאלי, רופא מחוזי מטעם המנדט הבריטי, שהיה אחראי על כל אזור הדרום.
מאורעות תרפ"ט
בקיץ 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט, תקפו מאות ערבים מהאזור את המושבה. בקשות העזרה שהופנו למושבות הסמוכות נענו בשלילה. 130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת שהותאם להתגוננות. בידיהם היו ברישיון שישה רובים ותחמושת חלודה, וכך הם הגנו על עצמם במשך שלושה ימים. במהלך המתקפה נהרג ד"ר יזרעאלי, שיצא להגיש עזרה לערבי פצוע. בן המושבה, הרשל רוזין, שהתבצר בבית הכנסת כי חשב ששם לא יפגעו בו, נהרג אף הוא. גופתו נעטפה בספרי התורה ונשרפה ברחובה של המושבה.
ביום השלישי שלחו השלטונות הבריטיים מטוס סיור שפיזר את הפורעים לכל עבר, אך הם הספיקו לשרוף את כל צריפי המושבה עד היסוד. נאמר שהלהבות נראו עד רחובות. אז שלחו הבריטים שלוש משאיות, עליהן העמיסו את כל האנשים במקום, מבלי להתיר להם אפילו לקבור את המתים, ופינו אותם לרחובות. רק לאחר עשרה ימים באו למקום כמה מאנשי המושבה וקברו את הקורבנות, אך חורבנה המוחלט מנע מאנשיה לחזור למקום, והם נפוצו ברחבי הארץ.
המושב – שנים ראשונות – 1930 עד 1947
לאחר חורבן המושבה, "קרן העזרה", שהוקמה על ידי יהודי ארצות הברית ובריטניה לאחר מאורעות תרפ"ט, (לימים חברת אמיק"א), פיצתה את המתיישבים תמורת העברת בעלותם על הקרקע לידי קק"ל. בסיוע הקרן חודשה ההתיישבות במקום בשיתוף עם המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ונציגה, אברהם הרצפלד. כלקח מהקשיים הידועים שליוו את קיום המושבה, הוחלט שמושב עובדים הוא צורת ההתיישבות המתאימה ביותר למקום. הליך הקמת המושב היה קפדני ומחמיר באופן חסר תקדים. המועמדים נדרשו להיות בעלי ניסיון התיישבותי-חקלאי קודם, ולראשונה בתולדות ההתיישבות, הוצגו החידושים הבאים: תקציב מלא להקמת משק משפחתי בסך 825 לא"י; השתתפות עצמית של המתיישב בתקציב בסך 25 לא"י; בדיקה רפואית מוקדמת של המועמדים להתיישבות; חתימת חוזים בין המוסד המיישב הקרן הקיימת לבין המתיישב.
לאחר תהליך מיון קפדני גובש ארגון של 44 משפחות שהורכב מ-3 קבוצות: אנשי הגליל העליון - יוצאי הקבוצות בתל חי, כפר גלעדי ומחניים; יוצאי מרחביה; ותיקי מלחמת העולם הראשונה מאנשי הגדוד העברי שנשארו בארץ. לפני עליית המתיישבים על הקרקע, נשלח כח חלוץ לאדמות באר טוביה שתפקידו היה לחפור באר חדשה ועמוקה, כשהתנאי להתקדמות בהקמת המושב הוא קיום מקור מים המספיק לקיום חקלאות שלחין, וכן לאסוף דוגמאות קרקע לצורך מציאת סוגי הגידולים המתאימים ביותר. בכח החלוץ היו 13 חברים מאנשי הארגון שהגיעו למקום בחודש מרס 1930. הם בחרו לעלות על הקרקע בתאריך העברי י"א באדר כי היה זה יום השנה העשירי לקרב תל חי. מאז, החל מ-1931, מקיימים אנשי באר טוביה את חג יסוד המושב בתאריך זה.
חפירת הבאר הוכתרה בהצלחה, דוגמאות הקרקע נבדקו (כשהמלצת האגרונומים היא לנטיעת פרדסים כענף חקלאי ראשי), ובקיץ 1930 עלו 44 המשפחות על הקרקע, כשבשלב הראשון הן משתכנות בחורבות מבני המושבה. במקביל הוכנה תוכנית חדשה למושב על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ולפיה הוקמו המשקים החדשים במהלך שנת 1931 ממזרח לאתר הריסות המושבה. כמו כן הוחל בהקמת מבני ציבור כשהראשונים הם ברכת מים ובסמוך לה בית ספר.
מבנה המשק המקורי הורכב מ-8 דונם פרדס כענף ראשי, רפת קטנה לצורכי הבית ולהספקת זבל לפרדס, לול בן 100 עופות וגידול ירקות להשלמת תקציב הקיום כשכל 2 משקים שותפים במחרשה ופרד. בזמן שנדרש לפרדסים לצמוח, הסתבר שניתן לפתח יותר את ענפי הרפת, הלול וגידולי הירקות (בעיקר מלפפונים) ובמהלך השנים השתנה האיזון המשקי. בתחילה עבדו המתיישבים ישירות מול המוסדות המיישבים, ולחברים שהתקשו בתשלומים נותקה הספקת המים, לא ניתנה הקצבת זרעים באשראי וכיוצא בזה. קשיים אלו, כמו גם הניתוק והריחוק של היישוב וגודל האוכלוסייה המצומצם גרמו לקשיים ומתחים שאיימו על הקהילה הצעירה.
2 החלטות שקיבלו חברי המושב עצמם במהלך 1933-4 שינו באופן דרסטי את גורל המושב. האחת: פיתוח אגודה שיתופית ריכוזית, דרכה שווקה כל התוצרת החקלאית ונרכשו כל אמצעי הייצור הנדרשים לחברים, תוך כדי יצירת מערכת אשראי וערבות הדדית המעניקה לחברים גיבוי כלכלי וחברתי. מערכת זאת הפכה את המושב כקולקטיב לישות משקית חזקה ויציבה. ההחלטה השנייה הייתה להרחיב את המושב על ידי חלוקה מחדש של הקרקעות והקמת 50 משקים נוספים. בשנים 1935-6 הצטרפו למושב המשפחות החדשות. חלקם יוצאי גרמניה ("יקים") שהגיעו לארץ לאחר עליית הנאצים לשלטון, חלקם מתיישבים ותיקים ממקומות שונים בארץ. למרות השוני במנטליות בינם לבין המתיישבים הוותיקים, שהיו ממוצא מזרח אירופאי, הוכתרה הרחבת המושב בהצלחה והשיגה את מטרתה: חיזוק המושב הן מבחינה כלכלית-משקית והן חברתית, על ידי הגדלת הקהילה.
החל מ-1930, תוחזק בבאר טוביה מערך ביטחוני מובנה ומסועף. הפעילות החוקית כללה קשרים עם כוחות המשטרה הבריטית, שהמבנה שלה, שעדיין עומד על תילו, הוקם ב-1935 ממערב למושב. יחידת נוטרים יהודית התמקמה במבנה שהוקם במושב ("בית הארגון"). במקביל התקיימה פעילות מחתרתית, במסגרת ארגון ההגנה, שעיקרה היה הגנת המקום בעימותים עם הערבים בסביבה. במסגרתה הוקם מערך של 12 מסתורים לנשק - "סליקים" – במושב. אחד מהם הוקם מתחת למבנה שירותים בסמוך לבית העם. סליק זה פעל זמן קצר עד שהתגלה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא לשינויים מרחיקי לכת באזור. סביב המושב הוקם מערך מחנות צבא בריטיים. רשת כבישים לשימוש הצבא נסללה ושיפרה באופן ניכר את הגישה למושב. הרחוב הראשי במושב, ששימש כציר מקשר בין מחנות קסטינה ובית דראס, כוסה אספלט והיה לכביש הסלול הראשון במושב. לצורך השלמת הכנסה חברים מהמושב עבדו בבנית מחנות הצבא ובמתן שירותים לכוחות הרבים באזור. קשר אמיץ נוצר עם אנשי צבא אנדרס הפולני, שחנה באזור, כמו גם עם אנשי היחידות האוסטרליות. קשרים אלה שמשו גם לפעולות מחתרתיות, ובראשן הגדלת מאגר הנשק הבלתי חוקי במושב.
בזמן המלחמה, כ-70 מחברי ובני המושב התגייסו לצבא הבריטי. חלקם שרת במערך הלוגיסטי של הצבא, ביחידת הבינוי של "סולל בונה", ובנות המושב שרתו כאפסנאיות וכנהגות במצרים. חלקם שרת כלוחמים בבריגדה היהודית, תחילה במצרים ואחר כך באירופה. בין הלוחמים בבריגדה היה גם ישראל טל, לימים האלוף טל ("טליק"), "אבי טנק המרכבה".
החל משנת 1939 ועד 1952, עברו במושב עשרות רבות של ילדים ונערים במסגרת מפעל "עליית הנוער". הקבוצה הראשונה מנתה כ-40 חניכים מגרמניה, צ'כוסלובקיה ואוסטריה שהגיעו ערב המלחמה ושהו במושב שנתיים. ב-1945 הגיעה קבוצת ילדים מסוריה ולבנון. בהמשך אותה שנה הגיעה קבוצת נערים ניצולי שואה שכונו "הבוכנוואלדים", ע"ש מחנה הריכוז שהיו בו. לאחריה הגיעו עוד מספר קבוצות של נערים ניצולי שואה. החניכים שובצו בבתי החברים והשתלבו במערכת החינוך ובחיי החברה במקום. לרבים מהם היה זה ביתם הראשון והיחיד הארץ והקשר החם עם המשפחות המאמצות המשיך גם אחרי שעזבו את באר טוביה.
המושב במלחמת השחרור
לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, התחילו אנשי המושב באימונים צבאיים אינטנסיביים, שמירה מוגברת ורכישת נשק. בני הנוער מעל גיל 16 אורגנו ואומנו כיחידת פל"מ (פלוגה מקומית או פלוגת מתנדבים) שביצעה סיורים בסביבה בימים ובלילות. הנערים בגילאי 14-16 אומנו בלוחמה אנטי טנקית. הנערות אומנו בתפקידי איתות וקשר. החל מדצמבר, השתלטו אנשי המושב על מחנות הצבא הסמוכים שפינו הבריטים. בנוסף, לאחר קרב קצר, נתפסה החווה המבודדת, קריית שמואל, בשולי הכפר הערבי קסטינה, שהיוותה נקודת שליטה על הכביש לתל אביב. במקביל בוצר המושב בגדרות תייל וקונצרטינות שנלקחו ממחנות הצבא הבריטים.
בינואר 1948 תפסו אנשי באר טוביה את מחנה בית דראס וסייעו לסרג'נט חנוך ברודז'יצקי, שוטר יהודי שהתגורר במושב, להשתלט על תחנת המשטרה הצמודה אליו ממערב למושב. בפברואר נכנסה למחנה יחידה מגויסת, שהייתה הגרעין של גדוד 53 בחטיבת גבעתי, בסיוע אנשי המושב, הן במתן נשק והן בגיבוי לוגיסטי. באר טוביה שמשה תחנה לאיסוף וטיפול בפצועים ובהרוגים שנפגעו בלוחמה באזור. בראשותו של רופא המושב, ד"ר וולף, הופעל מערך מסודר של חברות המושב שטיפלו בפצועים בבית העם, ששימש כבית חולים שדה, ובבתי החברים.
עם הימשכות הלחימה בארץ, החליטה הנהגת היישוב היהודי על רכישה והבאת נשק לארץ (מבצע בלק). השלב הראשון כונה מבצע חסידה. בצ'כוסלובקיה נרכשו כלי נשק ותחמושת שהועמסו על מטוס שכור. בלילה שבין ה-30 במרס וה-1 באפריל הונחת המטוס במסלול הנחיתה במחנה בית דראס. הניהול והביצוע הוטל על אנשי באר טוביה וגדוד 53. המבצע עבר בהצלחה, מבלי שהבריטים וערביי הסביבה היו מודעים אליו. הנשק והתחמושת נלקחו עוד באותו לילה ושמשו במבצע נחשון.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ופלישת צבאות מדינות ערב ב-15 במאי, היה המושב מטרה להפגזות נמשכות של הצבא המצרי הפולש שהתמקם באזור אשדוד. במושב נהרסו בתים ומבני משק. מבנה הצרכניה ספג פגיעה ישירה ובער במשך מספר שבועות. מערך שוחות ומקלטים הוכן מבעוד מועד, אך מספר חברים נפגעו, ובהם חברת המושב, נוחה יתום, שנהרגה בהפגזה האחרונה ב-9 באוקטובר. 6 בנים נוספים של המושב נהרגו בלחימה, 5 מהם בקרבות בגזרה הסמוכה למושב.
במסגרת מבצע תינוק לפינוי הילדים מישובי החזית, פונו גם ילדי המושב עד גיל 13 בליווי חלק מהאימהות. ילדי הקיבוצים הסמוכים פונו ראשית לבאר טוביה ומשם נשלחו צפונה. אנשי המושב השתתפו גם בפינוי הרגלי של ילדי קיבוץ ניצנים.
במבצע יואב לפריצת הדרך לנגב, בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1948, שמשה יחידת הפל"מ של המושב ככוח הטרדה ומשיכת כוחות מצריים לחזית אשדוד ובהמשך המערכה השתתפה בהשתלטות על אשדוד והמשלטים שמסביבה. עם הצלחת המבצע ונסיגת הצבא המצרי הסתיימה הלחימה באזור המושב. כמו כן את ניהול מבצע יואב ביצע יצחק שדה מתחנת המשטרה הבריטית שבקצה המושב, אשר הפכה למפקדת שטח בזמן זה.
המושב כיום
ענף הרפת הוא ענף מרכזי במושב. המושב הוא היישוב שמייצר את הכמות הכי גדולה של חלב בכל הארץ (כ- 40,000,000 ליטר חלב בשנה). במושב פועלים בתי ספר אזוריים: יסודי בשם "מבואות" (משמעות השם הוא ראשי תיבות: משותף - באר טוביה, ורבורג, אורות ותימורים) ותיכון בשם "תיכון אמי"ת באר טוביה", כמו כן יש ביישוב תיכון של הממ"ד, וכן בשטח היישוב ישנו אזור תעשייה נרחב לתעשייה בינונית. במושב יש מגוון אטרקציות, כגון: בריכה, מחלבה (גלריה לאמנות), ביצייה (פאב לאנשים מגיל 18 ומעלה), תנועת נוער ועוד. במושב יש מגוון רחב של וועדות שבהם מתנדבים כ- 120 אנשים, כגון: ועדת תרבות, ועדת נוער, ועדת ספורט, הוועדה לגיל הרך ועוד. נוסף על כך, למושב יש ארכיון ובו מסופר סיפור המושב. בארכיון יש מגוון דברים שהשתמשו בהם בהיסטוריה, כגון: מנדולינה שהשתמשו בה בתזמורת המנדולינות שהייתה במושבה.
י"א באדר
י"א באדר הוא יום ההולדת של המושב. ייסדו את המושב בי"א באדר, עשור אחרי נפילת תל חי. האנשים שייסדו את המושב הם שלושה עשר הראשונים. שמותיהם: משה אביאלי, יוסף בן יעקב, מרדכי ברוורמן, יוסף גוטמן, משה גולן, אברהם הרמתי, אברהם נגב, יוסף נחושתן, דוד נשר, גרשון פליישר, מרדכי צוקר, נחום קרמר ושמחה רם. ייסדו את המושב בשנת 1930 ה'תר"צ. בכל שנה מציינים את ייווסדו של המושב באמצעות התכנסות של כולם בבית העם. כחלק מההתכנסות יש ארוחת בוקר, טקס עם יזכור והצגת בני ה- י"ח של המושב (הילדים בני ה-18 של המושב). אחרי הטקס יש מופע שמארגנים בני הנוער מכיתות ד' ועד כיתות י"ב. כל שנה המופע בנושא אחר. במהלך המופע המדריכים בתנועת הנוער (כיתות י'-י"ב) עושים סצנות ומערכונים. בין המערכונים עולים בני הנוער (כל שכבה בנפרד) ורוקדים לצלילי שירים שהם כתבו, אך לא הלחינו (גם המדריכים רוקדים). בסיום המופע כל המשתתפים במופע עולים לבמה ורוקדים את ההמנון של המושב. כל 10 שנים מביאים במאי/במאית וכוריאוגרף/כוריאוגרפית ואז גם הילדים הקטנים יותר והמבוגרים יותר יכולים להשתתף במופע.
תולדות שם המקום
השם "באר טוביה" ניתן למושבה עוד לפני העלייה על הקרקע בגלגולה הראשון בשנת 1888. למרות זאת, רוב הזמן קראו לה הן בדיבור והן בכתובים, קסטינה (Kastina) או קוסטינה (Kustina) כשם הכפר הערבי הסמוך, שאדמות היישוב נרכשו מתושביו.
השם העברי הסתמך על מצלול השם הערבי של המקום: ביר א- תַעַבֶיֶה. למקור השם בערבית 2 גרסאות:
בשנת 1907, מיכל לייב כץ, שסייע לאנשי המושבה להתמודד עם הדרישה לתשלום ה"עושר", ביקש לייחס את שם היישוב לרב שלו, ר' טוביה פרוינד, אולם הזיקה בין שם היישוב לרב פרוינד לא התקבעה - לא בתודעה הציבורית ולא ברשומות ההיסטוריות.
בכל שנותיה של המושבה השנייה, היו שני השמות בשימוש – "באר טוביה" כשם רשמי ו-"קסטינה" בלשון העם. בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 היה פופולרי מאוד שירו של קדיש יהודה (לייב) סילמן "שיר האיכר הנודד" שהיה ידוע יותר בשורה הפותחת "מראש פינה עד קוסטינה", שתיארה את תחום התיישבות היהודי באותן שנים. סילמן נטל חרות פואטית ובחר, לשם החריזה, בראש פינה לתיאור גבול ההתיישבות הצפוני למרות שהמושבה מטולה כבר עלתה על הקרקע, אך קוסטינה/באר טוביה אכן הייתה אז עדיין היישוב הדרומי ביותר.
משהוקם המושב, לא נעשה יותר שימוש בשם קסטינה בהתייחסות ליישוב. לאחר מלחמת השחרור, במהלכה נעזב הכפר הערבי, הוקמה במקום, בסמוך למושב, מעברת קסטינה, לימים העיר קריית מלאכי. לאחר מכן, השם קסטינה זוהה עם צומת אחים הסמוכה לקריית מלאכי.
בשנת 1950, כשהוקמה מועצה אזורית הכוללת גם את המושב, ניתן גם לה השם "באר טוביה". בניגוד לתפיסה הרווחת, לא נקראה המועצה על שם המושב. ראש המועצה הראשון, מרדכי גובר, קיבל את ההצעה להנציח את זכר המושבה שחרבה בשם המועצה האזורית.
בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית כי יש להגות את שם המקום בְּאֵר טוֹבִיָּה Toviya)), כשמו של סֵפֶר טוֹבְיָה. תיקון זה לא השתרש, וההיגוי המקורי, בְּאֵר טוּבְיָה, הוא השגור, הן בפי אנשי המקום והן בציבור הרחב.
הסליק של באר טוביה
בשנים 1937 – 1938 הוקם בית עם במושב. במהלך הבניה, הוקם בבית העם, מתחת לחדר השירותים, סליק לאחסון נסתר של כלי נשק ותחמושת. אולם כמחצית השנה לאחר התחלת השימוש בסליק, נער מבני היישוב נכנס לתא השירותים ועלה חשש שהוא זיהה את קיומו של הסליק. בעקבות זאת, הסליק ננטש והנשק שנמצא בו הועבר למקומות מסתור אחרים. בעת שיפוצים בבית העם בשנות ה-80 של המאה ה-20 נחשף הסליק, הוצא מן האדמה ונזרק ביער עזריקם, יחד עם יתר ההריסות שהוצאו ממבנה בית העם במהלך השיפוץ. בשנת 2016, בעזרת וביוזמת כמה מחברי באר טוביה, בשיתוף עם קק"ל, הוחזר הסליק אל שטח המושב. כיום, הסליק נמצא ליד בית העם המפורסם.
המשטרה הרפואית (רוסיה)
המשטרה הרפואית (ברוסית: Медицинская полиция) היה גוף של משרד הפנים הרוסי האחראי לפיקוח וניהול תחום התברואה ומניעת התפשטות מגפות.
היסטוריה
בפרובינציות היו מחלקות רפואיות הכפופות למשטרה הרפואית שביצעו משימות רפואיות ומשטרתיות "למניעת הגורמים ששימשו מקורות למחלות באוכלוסייה", פעילויות רפואיות וכלכליות "לטיפול בחולים באמצעות הסדרת בתי חולים והבטחת עבודתם" וכן פעילויות משפטיות לאכיפת הסגר בעת הצורך.
עבודת המחלקות הרפואיות הוסדרה תחילה על ידי צו ממשלתי משנת 1797, שניתנה לרשויות הרפואיות ויצרה את הבסיס לחוק הרפואי משנת 1857, שכלל סעיפים בנושא פיקוח סניטרי, פיקוח על הניקיון בערים בתחום המזון, פרסום כללים והוראות לגבי קיום "בריאות הציבור" במחוזות, השתתפות בדיון בבניית מפעלים רפואיים, ביקורת על מפעלים, דיור העובדים, אוכל ומשקאות.
העובדים במשרה מלאה במחלקות הרפואיות המחוזיות היו רופאים עירוניים ומחוזיים שביצעו עבודות שונות כולל מאבק נגד מחלות זיהומיות ופיקוח סניטרי. בערים עבודה זו בוצעה על ידי רופאי ערים, שמספרם היה תלוי בתחנות המשטרה בעיר.
במחצית השנייה של המאה ה-19, הטיפול בבריאות הציבור (בעיקר באזורים כפריים) עבר לגופי הרפואה המחוזית. אחד האירועים החשובים ברפואת המחוזות היה מחקר סניטרי-סטטיסטי מאסיבי על שכיחות, התפתחות גופנית ודמוגרפיה במטרה לשפר את התברואה ברוסיה ולארגן טיפול רפואי לאיכרים. בתהליך הפעילות של מוסדות אלה וגופי ניהול העיר, הם עמדו בפני השאלה של יצירת ארגון רפואי ותברואתי שאינו תלוי במחלקה הרפואית של משרד הפנים.
הארגון התברואתי הראשון במחוזות ברוסיה אורגן בפרם בשנת 1872. עד שנת 1913, מתוך 93 מחוזות, רק 30 היו ארגונים סניטריים, בהם עבדו 257 רופאים: 70 רופאים סניטריים מחוזיים, 24 אפידמיולוגים ומעבדות עבדו ב-49 ערים מתוך 1,063.
לאחר הקמת ברית המועצות, ב-15 בספטמבר 1922, בצו הסובנרקום "על הגופים הסניטריים של הרפובליקה", הנחשב ליום בו נוצר השירות הסניטרי-אפידמיולוגי, נוצרה התחנה הסניטרית-אפידמיולוגית הראשונה והשירות החל להתפתח כשירות ממלכתי לתברואה ומגפות, שהחליף את המשטרה הרפואית הקיסרית.
דה בירס
דה בירס נוסדה ב-13 במרץ 1888 על ידי ססיל רודס וצ'ארלס ראד במימון בנקאי מצד משפחת רוטשילד. בשנת 1927, ארנסט אופנהיימר, מהגר יהודי-גרמני שהקים את ענקית הכרייה אנגלו אמריקן, השתלט על החברה ובמהלך המאה ה-20 משפחת אופנהיימר הייתה לבעלת השליטה העיקרית בחברה.
כריית היהלומים של דה בירס מתבצעת בבוטסואנה, נמיביה, דרום אפריקה וקנדה.
היסטוריה של החברה
מקור שם החברה הוא בשמם של יוהאן ניקולס ודידריק ארנולדס דה-ביר, שני חוואים אפריקאנרים שבחוותם, הסמוכה למפגש הנהרות אורנג' וואל, נתגלו יהלומים. האחים לא יכלו להתמודד עם מחפשי היהלומים הנלהבים, ומכרו בשנת 1871 את חוותם, אותה רכשו בשנת 1860 תמורת 50 לירה שטרלינג, ב-6,300 לירה שטרלינג לרודז ורוד, שחפרו בה 2 מכרות יהלומים וקראו את חברתם על שמם, לאחר שקנו גם את מכרות קימברלי.
החברה צמחה במהירות בשלהי המאה ה-19 משום שאופי המרבצים בדרום אפריקה שחייבו חפירה עמוקה בקרקע קשה חייבה השקעת הון, וכורים עצמאים שהחלו בהפקת יהלומים לאחר שהתגלו היהלומים בקימברלי בשנת 1867, נאלצו למכור את זכויות הכריה לחברות כמו דה בירס. דה בירס בראשות ססיל רודס החלה לפעול בשנת 1880 ובשנת 1887 הייתה אחת מ 3 חברות כריה גדולות שחילקו ביניהן את ההפקה. ססיל רודס קנה את אחת החברות (Compaigne Francaise des Mines de Diamant du Cap de Bon Esperance) ושנתיים מאוחר יותר איחד את החברה עם המתחרה היחידה שנותרה (Kimberly Central Mining Company) ליצירת חברת De Beers Consolidate Mines Limited הקיימת עד היום.
בשל דרישות כח האדם האדירות של הפקת היהלומים, מאמצע המאה ה-19 ועד סופה, בנתה דה בירס את בתי הכלא הפרטיים הראשונים בדרום אפריקה. החברה בנתה את מבני בתי הכלא ושילמה על כלכלת האסירים תמורת הזכות להשתמש בהם כפועלי מכרות. מעריכים כי בסוף המאה ה-19 כ-10,000 אסירים עבדו מדי יום במכרות דה בירס.
נוסף לשליטה בהפקת היהלומים חברת דה בירס מבקרת גם את השיווק והעיבוד. רודז, שחשב שהמחיר שדה בירס מקבלת מסוחרים עצמאים עבור היהלומים נמוך, החליט למכור את היהלומים רק לסינדיקט קוני היהלומים של לונדון שנוסד בשנת 1893. באופן זה רק סוחרים שהחברה מזמינה יכולים לרכוש חבילות יהלומים בהיקף ובמחיר קבועים. בשנת 1994 נתבע התאגיד על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית באשמת קיום הגבל עסקי בקביעת מחירי היהלומים הגולמיים. ב-14 ביולי 2004 הודתה דה בירס באשמה ושילמה 10 מיליון דולר קנס, זאת כדי לאפשר לה פעולה ישירה בארצות הברית, לאחר שנים של מכירות דרך מתווכים.
המסורת של הענקת יהלום במתנה לאירוסין טופחה היטב במסע פרסום מוצלח שיזמה החברה החל ב-1938 כדי לשמור על ביקוש ליהלומים שהתמוטט בעקבות השפל הכלכלי. הקמפיין, שנוהל בידי ג'רולד לוק (Gerold M. Louck), התבסס על קשר עם אולפני הסרטים ומגזינים. מסע זה לווה בסיסמת הפרסום שהייתה למטבע לשון: "יהלומים הם לנצח". אופן פרסום זה התברר כיעיל, ותוך 3 שנים בלבד עלה הביקוש ליהלומים ב-55% וקיבע בתרבות הפופולרית את הקשר בין יהלומים לרומנטיקה.
דה בירס משווקת סדרות של יהלומים ממכרותיה, שרובם בדרום אפריקה ובבוטסואנה.
בספטמבר 2018 הודיעה דה בירס כי חברת הבת שלה, לייטבוקס ג'ולרי, תתחיל להציע למכירה יהלומים מלאכותיים. הודעה זו הפתיעה את תעשיית היהלומים בעולם משום שלאורך שנים רבות, לרבות רוב המאה ה-20 בהן שלטה דה בירס ללא עוררין על ייצור היהלומים הגולמיים בעולם, טענה החברה שלעולם לא תמכור יהלומים מלאכותיים; כיום טוענת החברה כי מכרות היהלומים בעולם מידלדלים והתפוקה תפחת באופן משמעותי בשנים הקרובות, וזו הסיבה לכניסתה תחום היהלומים המלאכותיים.
בתרבות
בשנת 2001 יצא סרט תיעודי "יהלומים וחלודה", המתעד את חייהם של פועלים קשי יום מרחבי העולם העובדים על ספינת יהלומים העוגנת לחופי נמיביה. הסרט חשף את הניצול וההשפלה של עובדים בתאגיד דה בירס.
חשוד (משפט)
חשוד על פי ההגדרה המילונית הוא מי "שנתעורר חשד כלפיו, שנוטים לחשוב עליו כי הוא אשם במעשה שלילי מסוים". ההגדרה בחוק הישראלי היא: ""חשוד" – חשוד בביצוע עבירה", כלומר, אדם שלדעת גורם ברשויות החוק יש יסוד להניח שביצע עבירה.
בארצות הברית
בעגה של אכיפת החוק, חשוד הוא אדם מסוים שהואשם או נחשד בביצוע עבירה. שוטרים וכתבים בארצות הברית משתמשים לעיתים קרובות במילה "חשוד" כז'רגון כאשר מתייחסים למבצע העבירה. עם זאת, בהגדרה הרשמית, העבריין הוא השודד, התוקף, הזייפן וכו '- האדם שביצע את הפשע. ההבחנה בין חשוד לבין עבריין מכירה בכך שאין ידיעה שהחשוד ביצע את העבירה, ואילו העבריין הוא מבצע העבירה, אפילו אם הוא עדיין לא נחשד שביצע את העבירה. החשוד עשוי להיות אדם אחר מן העבריין, או שלא היה שום פשע בפועל, כלומר אין עבריין.
אולי משום השימוש השגוי במילים חשוד ועבריין, החלו במשטרת ארצות הברית בתחילת המאה ה -21 להשתמש במונחים חדשים, ובהם אדם בעל עניין, חשוד אפשרי, ואפילו אדם בעל עניין אפשרי, כדי להתכוון לחשוד.
על פי המערכות המשפטיות של ארצות הברית, לאחר אישור החלטה לעצור חשוד או לחייב אותו למשפט, על ידי תובע, חבר מושבעים גדול או שופט לאחר מכן ניתן לכנות את החשוד כנאשם, ורק לאחר שהורשע החשוד הוא נקרא עבריין.
בישראל
בישראל כאשר אדם נחשד בביצוע עבירה הוא לרוב נחקר באזהרה במסגרת חקירה פלילית שלרוב נעשית במסגרת חקירה משטרתית. בסוף החקירה, מחליטה הרשות החוקרת אם לסגור את התיק, או להגיש או להמליץ להגיש כתב אישום נגדו החשוד. ישנם חוקים והוראות חוק ספציפיות בחקיקה בישראל שעוסקים ב"חשודים" ובהם:
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס
סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס (בספרדית: San Nicolás de los Arroyos; לעיתים מקוצר לסן ניקולאס) היא עיר בפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה. העיר נמצאת בקצה הצפוני של הפרובינציה, על הגדה המערבית של נהר פרנה, במרחק של 311 קילומטרים מלה פלאטה, בירת הפרובינציה, ו-226 קילומטרים מהעיר בואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה
ב-1810, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה, מנואל בלגראנו עבר בכפר בדרכו לשחרר את פרגוואי מהשלטון הספרדי ואסף כמה מאנשי הכפר לצבאו. ב-1811, לאחר שבלגרנו הסתבך במסעו לפרגוואי, נשלחה אליו תגבורת של שלוש ספינות דרך נהר פרנה. כשהספינות הגיעו לאזור סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס ב-2 במרץ הן נתקלו בכוח של שבע ספינות של המלוכנים שנשלח כדי לעצור את התגבורת והביס את ספינות המורדים. זה היה הקרב הימי הראשון במלחמה.
ב-1819 סן ניקולאס דה לוס ארוז'וס קיבלה מעמד של עיר.
ב-31 במאי 1852, במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה, נחתם בעיר הסכם סן ניקולאס. ההסכם קבע, בין היתר, את הניסוח של חוקת ארגנטינה שאושרה שנה מאוחר יותר וכן את מינויו של חוסטו חוסה דה אורקיסה למנהיג הזמני של ארגנטינה.
כלכלה
כלכלת העיר מתבססת על תעשייה, בעיקר תעשיית הפלדה, תיירות, חקלאות ונמל הנהר של סן ניקולאס.
חינוך
בעיר נמצאת פקולטה אזורית של האוניברסיטה הטכנולוגית הלאומית של ארגנטינה.
תחבורה
העיר נמצאת על הכביש הלאומי מספר 9, שמקשר בין צפון ארגנטינה לעיר בואנוס איירס. בנוסף העיר היא נקודת ההתחלה של הכביש הלאומי מספר 188, שמגיע אל העיר חנרל אלבאר בפרובינציית מנדוסה.
סן ניקולאס נמצאת על מסילת הרכבת המקשרת בין בואנוס איירס לערים רוסאריו וטוקומאן.
רכבות קרים
רכבות קרים (ברוסית: Крымская железная дорога) היא חברה ממשלתית פדרלית המפעילה את מערך הרכבות בשטח חצי האי קרים. החברה הוקמה בשנת 2014 על בסיס מנהלת קרים של רכבת עבר הדנייפר של הרכבות האוקראיניות הממוקמות בחצי האי קרים.
זו אחת מחברות הרכבות העצמאיות ברוסיה, שאינה כפופה לחברת הרכבות הרוסית.
מידע כללי
בנובמבר 2014 התחדש שירות מעבורות מטענים לרכבת דרך מיצר קרץ' והחל משנת 2014 עוברות שלוש מעבורות רכבת: שתיים בנתיב קווקז - קרים, אחת לאורך ציר קווקז - קרץ'. הרכבות פועלות בכל שטחי קרים ובעבר התחברו עם מסילות הברזל של רכבות עבר הדנייפר ועם רכבות אודסה, אך מאז 2014 אין כל חיבור מסילות ברזל עם אוקראינה. הרכבות מקושרות למסילות הברזל של רכבות צפון הקווקז באמצעות גשר קרים, שנתיב הרכבות שלו נפתח לנסיעות מבחן ביוני 2019.
היסטוריה
תנועת הרכבות בחצי האי קרים הופיעה לראשונה בשנים 1854—1856 מסבסטופול לבלאקלאווה כאשר במהלך מלחמת קרים נשלט השטח על ידי בריטניה. מעיקרה שימשה תחילה להובלת סחורות לחזית. ברם בשנת 1856 עם חתימת הסכם הסכם שלום סבסטופול נמסרה לרוסיה ובאנגליה החליטו לפרק את מסילות הברזל ולמוכרם לטורקיה.
קישור רכבות בין חצי האי לאימפריה הרוסית נפתח רק בשנת 1875 ונבנתה על ידי איל התחבורה פ.א. גובונין שבנה מסילות מקרים לחרקוב ולמוסקבה. בשנת 1895 נפתחה מסילה בפיאודסיה וביבפטוריה. תוכננה גם בניית מסילה מסבסטופול ליאלטה אך פרוץ מלחמת האזרחים הרוסית טרפדה את מימוש התוכניות והשלטון הסובייטי לא רצה לפתח רכבות בשטחים שנחשבו בעלי סיכון סייסי גבוה, לשיטתו. לאחר התפרקות ברית המועצות פותחה מערכת הרכבות ושימשה את התיירים המגיעים לחצי האי.
מאז 2014 הרכבת משמשת את תושבי חצי האי ונערכים שיפוצים במגוון תחנות ומסילות ברזל ומאז חנוכת גשר קרים מחברת את חצי האי עם רוסיה.
גבול
רכבות קרים גובלות עם מסילות הברזל הבאות:
רוטב חמוציות
רוטב חמוציות הוא רוטב העשוי מחמוציות. לרוטב זה מספר גרסאות בעלות טעמים שונים, בהתאם למקום ייצורו. באירופה הרוטב חמוץ בעוד שבארצות הברית וקנדה הרוטב ממותק - מקור הטעם המתוק הוא בסוכר או תוספת קינמון. על אף שמו, אין זה רוטב במובן המקובל של המילה, אלא מאכל המזכיר יותר קונפיטורה או ריבת פירות.
הכנת הרוטב נעשית על ידי הרתחת חמוציות עם מים וסוכר, עד שהחמוציות פוקעות ונוצר נוזל סמיך דמוי ריבה. יש המוסיפים מיץ תפוזים או קליפות תפוזים.
בארצות הברית מיוצר הרוטב באופן מסחרי, ונמכר בקופסאות שימורים. בשל כמות הג'לטין הרבה שבו, מקבל הרוטב את צורת הקופסה, ונותר בצורה זו גם לאחר חילוצו מהקופסה. בשל הג'לטין גם נמנעים צמחונים מלאכול אותו.
דוק
דוק או גם דגון - המבצר הקדום ביותר מבין המבצרים ששימשו את החשמונאים.
בפרק האחרון של ספר חשמונאים א' (פרק טז, יא-טז) מתואר רצח שמעון התרסי ושניים מבניו במדבר יהודה, במבצר דוק שמעל יריחו. בספר חשמונאים א' נאמר כי תלמי בן חבוב, הנציב על בקעת יריחו וחתנו של שמעון, הוא זה שבנה את המבצר ואליו הזמין את שמעון ובניו למשתה. לא ברור מתי ועל ידי מי נבנה, אך ודאי שכבר היה קיים בימי שמעון ב-135 לפנה"ס. במקום נמצאו שרידים מהתקופה החשמונאית. מאוחר יותר הוקמה במקום הלאורה השנייה במדבר יהודה על ידי חריטון.
לפי אהוד נצר יש בכותרות ובחלקים האדריכליים הפזורים על פני השטח להעיד על פאר הבניינים שהיו כאן.
האתר
מבצר דוק מתנשא על פסגת הר קרנטל כשלוש מאות מטר מעל בקעת יריחו. הפרש גבהים זה שנגרם על ידי השבר הסורי אפריקני, מפגיש בטווח קטן נופים שונים ומנוגדים. מערבית למצוק – כתף יריחו, רמה מדברית שתשתיתה מורכבת מסלע קירטון בהיר וקר. כמות משקעים נמוכה, חלחול מים גרוע ומזג האוויר החם כל השנה קבעו את אופייה המדברי של הרמה. האתר מכיל יסודות מבנים, חומות קירות תמך וחפיר הגנה. האתר נתגלה בסקר עוד בשנת 1873 ולאחריו נערכו מספר סקרים נוספים. בכל הסקרים לא נמצאה מערכת המים. רק בשנת 1972 בסקר שנערך על ידי אוניברסיטת ת"א ברשות זאב משל ודוד עמית נתגלו בשלוחה הצפונית קטע של אמת המים.
מערכת המים
מערכת המים של המבצר מורכבת מאמת מים, שתי בריכות ותשעה בורות החצובים במדרון המצוקי. הכוון הכללי של האמה הוא ממערב למזרח. מקור המים הם מי שיטפונות של נחל קצר. האמה מתחילה במיגלש בנוי האוסף את כל מי השיטפונות בנחל. בדרכה אוספת האמה מי שיטפונות של שני נחלים נוספים. אורך האמה עד לפתח בור המים הראשון הוא חצי ק"מ ורחבה בין 80-60 ס"מ. האמה חלקה חצובה בסלע וחלקה בנויה. מטויחת לכל אורכה בטיח לבן. המים מעוברים מהאמה לבורות על ידי מגלש מים מתעקל תוך השקעת סחף ופסולת בבריכת שיקוע בסוף כל הבורות. המים ווסתו בין הבורות השונים בהתאם לצורך. הבריכות ממוקמות ליד האמה לקראת סופה ושימשו כנראה את יושבי המבנים המצויים בקרבת מקום.
קיריל ספונוב
קיריל ספונוב (ברוסית: Кирилл Сафонов; נולד ב-21 ביוני 1973) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי-רוסי.
בשנת 2002 גילם ספונוב את דמותו של אנדריי בהצגה "הערב: הניצול" שלאחר מכן עברה לטלוויזיה לערוץ 2. לאחר כשנתיים, בשנת 2004, השתתף בסרט "ורוניקה". ב־2006 השתתף ספונוב בשתי טלנובלות - "האלופה" (הוט 3) ו־"ילדות רעות" (ערוץ 24). בנוסף באותה שנה, שיחק ספונוב בסרט הקולנוע "סיפור חצי רוסי" את דמותו של רומן.
זיכרון בלתי נדיף
זיכרון בלתי נדיף (באנגלית: nonvolatile memory) הוא אמצעי לאחסון נתונים של מחשב השומר על המידע שנכתב ללא תלות באספקת חשמל לצורך המשך השמירה על הנתונים. בשונה מזיכרון נדיף הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא ימחק.
סוגי הזיכרונות הבלתי נדיפים
על הזיכרון הבלתי נדיף נמנות כמה קבוצות:
Physical Graffiti
עובדות
האלבום הוא הראשון שהלהקה הוציאה לאור תחת התווית של חברת ההפקות שלה - Swan Song Records. האלבום נחשב לאחד הפופולריים ביותר של הלהקה, כשבארצות הברית לבד הוא נמכר ב-16 מיליון עותקים. השירים באלבום סודרו בסדר כזה בו כל שיר מהווה אקספוזיציה לשיר הבא אחריו. תרומתו של ג'ימי פייג' לאלבום חשובה ביותר, כשנגינת הגיטרה שלו היא הבולטת ביותר כמעט בכל השירים. כל חברי הלהקה הציגו את עצמם במיטב היכולות המוזיקליות שלהם, והאלבום מכיל מגוון רב של השפעות וסגנונות מוזיקליים. האלבום נחשב לאחד מאלבומי ההבי מטאל הגדולים ביותר עם מספר רב של שירים בולטים.
אריזת האלבום המקורי בפורמט התקליט כללה פתחים בחלונות של המבנה המצולם על עטיפת האלבום, כשבחלונות על האריזות הפנימיות של התקליט הוצבו תמונות של חפצים ואנשים שונים שהופיעו דרך הפתחים על האריזה החיצונית, ביניהן תמונות של חברי הלהקה בבגדי נשים. שני המבנים שצולמו בשביל עטיפת האלבום נמצאים ברחוב "Mark's Place", 96 ו- 98 בניו יורק.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדים של הבילבורד. בשנת 1998 קוראי המגזין הבריטי "Q" מיקמו את האלבום במקום ה-32 ברשימת "האלבומים הבריטים הגדולים ביותר" ובשנת 2001 המגזין מיקם אותו בתור אחד מבין חמישים אלבומי הרוק הכבדים ביותר. בשנת 2003 רשת VH1 מיקמה את האלבום בתור האלבום ה-71 מבין הגדולים ביותר. באותה שנה מגזין הרולינג סטון מיקם את האלבום במקום ה-70 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים". בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום מחדש במקום ה-256 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים המחודשת.
היסטוריה
העבודה על Physical Graffiti התקיימה מינואר עד פברואר של שנת 1974 בהידליי גראנג'. מספר מהשירים באלבום הוקלטו במהלך העבודה על אלבומים קודמים של הלהקה. הקטע האינסטרומנטלי Bron-Yr-Aur הוקלט ביולי 1970 באולפני- Island שבלונדון בשביל האלבום Led Zeppelin III. השירים Night Flight ו- Boogie With Stu הוקלטו בהדליי גרנאג' והשיר Down By The Seaside הוקלט באולפני Island, כולם נועדו לאלבום Led Zeppelin IV. השירים The Rover ו- Black Country Woman הוקלטו באותו סשן עם השיר D'yer Mak'er, כשהם משתמשים באולפן הנייד של הרולינג סטונז במאי 1972. השיר  Houses Of The Holy הוקלט גם הוא באותה תקופה אך באולפני Olympic. האלבום Houses of the Holy נקרא על שם אותו השיר, על אף ההחלטה לא להוסיף אותו לתוכו.
שמונת השירים הנותרים הוקלטו כולם באותו רצף בשביל האלבום בתחילת 1974. העריכה הסופית בוצעה באוקטובר של אותה שנה בידי קית' הארווד, כשהתוצאה היא אלבום בעל אווירה אחת כוללת. אחת מהגדולות שבאלבום היא האופן בו כל שיר בודד מותאם בדיוק במקומו בתוך האלבום ואיך שכל שיר מתמשך מזה שבא לפניו ואל זה שבא אחריו, מה שמפתיע לאור העובדה שהשירים הוקלטו בתקופות שונות ובאולפנים שונים לאורך ארבע שנים.
רשימת השירים
-** השיר הוקדש ל"גב' ויילנס, אמו של ריצ'י ואלנס". לפי דבריו של ג'ימי פייג', מכיוון השיר נשען באופן זהה על השיר של ויילנס המנוח- Ooh My Head, הוחלט שראוי לתת קרדיט לאמו "מפני ששמענו שהיא מעולם לא קבלה שום תמלוגים על אף אחד מהלהיטים של בניה, ורוברט (פלנט) אכן קיבל השראה ממילות השיר, ומה שקרה הוא שניסו לתבוע אותנו על כל זכויות השיר! מה נותר לנו לעשות?".
אוסידרקו
אוסידרקו (שם מדעי: Aussiedraco; מילולית: "דרקון אוסטרלי") הוא סוג של פטרוזאור גדול הקרוב לאורניתוכיריים אשר חי בתחילת הקרטיקון. המאובנים שלו התגלו ב-1980 בתצורות טולבוק שבקווינסלנד, אוסטרליה. מאובנים אלה כללו בעיקר עצמות מהלסת התחתונה והם קיבלו שם ב-2011 בידי החוקרים אלכסנדר קלנר, תאיזה רודריגוס ופביאנה ר. קוסטה. הפטרוזאור קיבל את שמו עקב דמיון הלסתות לאלה של מפלצת דמוית דרקון. השם הספציפי ניתן לכבוד החוקר הראשון שתיאר אותו, ראלף מולנר.
הפטרוזאור היה דומה במראהו לפטרוזאור Mythunga, באורך של 4–5 מטרים. הוא היה בעל לסת תחונה ישרה בעלת 5 שורות שיניים דקות שהשתפעו ובלטו החוצה. הראש היה קטן וחסר ציצה או עטרה מיוחדת. לא ידוע הרבה על הגוף.
מאובני האוסידרקו דמו במראם לאלה של האורניתוכירוס או של האנהגוארה והוא משויך לקבוצה אורניתוכירואידה. פטרוזאור זה היה דואה מעל אוסטרליה ומחפש טרף קטן אותו היה לוכד בלסתותיו המוזרות.
גארי לוגסי
גארי לוגסי (בצרפתית: Gary Lugassy; נולד ב-20 באוגוסט 1982) הוא טניסאי עבר צרפתי ממוצא יהודי. לוגסי אופיין כשחקן אשר מסתמך על ידו השמאלית.
בשיאו דורג במקום ה-194 בעולם, ב-22 באוקטובר 2007; ואילו בזוגות היה בשיאו במקום ה-340 ב-11 בספטמבר 2006.
במהלך הקריירה שלו זכה לוגסי ב-158,482 דולר. כאשר שיחק נתוניו היו 1.89 מ' על 80 קילוגרמים.
ביוגרפיה
לוגסי החל לשחק באופן מקצועני בשנת 2003. באותה השנה הצליח לזכות ביחד עם מייקל קווינטרו הקולומביאני בטורניר הזוגות בטורניר באפלו בארצות הברית.
הוא זכה בתחרות הזוגות עם אלסנדרו גרווינה בצ'לנג'ר דה גרנבי 2006, בקנדה, תואר הצ'לנג'ר היחיד שלו.
בטורניר גרנבי צ'לנג'ר ב-2007 הוא ניצח במשחק מול מילוש ראוניץ', שרשם את הופעתו הראשונה אי פעם ברמה זו.
ב-12 ביולי 2009 זכה בתואר אלוף טורניר US Marly Le-Roi Open מול האלוף המכהן דאז, אלכסנדר לקרואה, ואף זכה לכתבה שהכתירה אותו כ"שחקן הכי נחמד בסבב" בעיתון ה"לה פריזיאן". בכתבה נכתב כי לוגסי לומד, במקביל לקריירה הבינלאומית שלו, תואר במנהל עסקים.
לוגסי שיחק את משחקו המקצועני האחרון ב-20 באפריל 2015. לאחר פרישתו, עבר לאמן בקבוצות טניס בצרפת למחייתו. במהלך הקריירה שלו הוא השתתף באופן קבוע בהגרלות המוקדמות של כל ארבע תחרויות הגראנד סלאם, 12 פעמים בסך הכל, אך מעולם לא הצליח להתקדם לטורניר הראשי.
נזילות פיננסית
נזילות פיננסית היא מדד ליכולת הלווה להחזיר את חובותיו במועד פרעונם. בדרך כלל מבטאים את הנזילות הפיננסית כיחס או כאחוז של ההתחייבויות השוטפות.
מדדי נזילות
לחברה שמפרסמת דוחות כספיים יש מספר יחסים שבהם נעשה שימוש לחישוב הנזילות. העיקריים שבהם הם:
שימושים
ענפי תעשייה שונים נוטים להשתמש ביחסי נזילות שונים המתאימים לאופי הפעילות של החברות בהן, המבנה הפיננסי של החברות ואופי הנכסים שלהן. השימושים גם משתנים בין מדינה למדינה, בהתאם לדין הקיים בה כגון דיני החברות והמס. באופן דומה, נהוגים ערכים שונים מקובלים לפי המאפיינים השונים. לדוגמה: במדינה בה כללי החשבונאות אינם דורשים עדכון שווי הנכסים בדוחות, יהיה נהוג יחס נזילות גבוה יותר, כדי לפצות על אי-הוודאות בהערכת שווי נכסי החברה. דוגמה נוספת: ליצרן בעל תזרים מזומנים קבוע יחסית, יתאים יחס בערך נמוך יותר מאשר לחברת הזנק בתחום האינטרנט.
נזילות בבנקאות
נזילות היא נדבך בעל חשיבות מרכזית במערכת הבנקאית. שמירת נכסים נזילים ברמה גבוהה מקטינה את ההכנסות ומשום כך הבנקים מעוניינים להקטין את אחזקת הנכסים הנזילים ככל הניתן. בנק ללא עתודות נזילות מספיקות כדי לעמוד בדרישות פירעון של המפקידים, עלול להגיע למצב של פשיטת רגל. ועל כן מטיל הבנק המרכזי מגבלות על הבנקים. מגבלות אלו נקראות חובת הנזילות, או חובת ההשקעה, והן מתייחסות לאחוז מתוך פיקדונות הציבור, אותו חייבים הבנקים, להשקיע בבנק המרכזי, על מנת לשמור על עתודות נזילות. עד שנות התשעים השתמש הבנק המרכזי בישראל בחובת הנזילות גם כמכשיר בהפעלת המדיניות המוניטרית, כיום אין זה כך, ורמתה של חובת הנזילות בישראל זהה לזו שבמדינות המפותחות.
אונורה השני, נסיך מונקו
אונורה השני (Honoré II) היה נסיך מונקו משנת 1604 ועד 1662. בתחילת כהונתו עדיין כונה "הלורד של מונקו" אולם החל משנת 1612 השתנה תוארו והוא החל להקרא "נסיך מונקו".
חייו
אונורה השני נולד ב-24 בדצמבר 1597. אביו ארקול שהיה הלורד של מונקו נרצח כשהיה אונורה בן 6 בלבד. אונורה הוכתר כמחליפו תחת חסות של דודו, אחי אמו, פרדריקו לאנדי (Frederico Landi). לאנדי שהיה הנסיך הרביעי של עמק טארו באיטליה, היה ידיד ובן ברית נאמן של ספרד והתיר בשנת 1605 לכוחות ספרדים לכבוש את הנסיכות הקטנה. על תושבי הנסיכות נאסר לשאת נשק, ואילו הנסיך ואחיותיו עברו להתגורר במילאנו. מועצת מונקו ניסתה להגביל את כוחה של ספרד אך הכיבוש נמשך עד שנת 1614. ההשפעה המשמעותית של הספרדים נמשכה עד לשנת 1633 שבה הוכר אונורה השני כנסיך ריבון.
בהגיעו לבגרות החל אונורה השני למתוח ביקורת על הכיבוש הספרדי ופנה לעזרתה של צרפת. המלך לואי ה-13 העניק לו את התמיכה המבוקשת אשר כתוצאה ממנה נחתם בשנת 1641 בין השניים הסכם פרון (Traité de Péronne). הסכם זה שם קץ לשליטה הספרדית בנסיכות והעניק לה את הגנתה של צרפת תוך הכרה והבטחה לשמירת הריבונות שלה. כתוצאה מן ההסכם איבד אונורה השני את כל נכסיו בספרד ובאיטליה אך קיבל פיצוי מלואי ה-13 בדמות הכתרתו כמרקיז לבו (marquisate Les Baux) ותואר של דוכס ולנטינואה (Duc de Valentinois).
בתקופת שלטונו פעל אונורה השני להרחיב, לבנות ולהסב את המבצר הגנואזי בנסיכות למבנה המוכר כיום כארמון הנסיכות של מונקו. בנו היחיד של אונורה השני ויורש העצר, ארקול, נהרג בקרב בשנת 1651 ובמקומו הוכתר לתפקיד נכדו לואי בגיל 9 בלבד.
נמל התעופה הבין-לאומי תוניס-קרתגו
נמל התעופה הבין-לאומי תוניס-קרתגו (בערבית: مطار تونس قرطاج الدولي; בצרפתית: Aéroport de Tunis-Carthage) הוא נמל התעופה של העיר תוניס, בירת תוניסיה. הוא נמל התעופה העמוס ביותר במדינה. בשנת 2011 עברו בו 3,994,705 נוסעים.
הנמל נקרא על שם העיר הקדומה קרתגו, שחורבותיה נמצאות בקרבתו.
נמל התעופה
נמל התעופה ממוקם כשמונה קילומטרים מצפון-מזרח למרכז העיר תוניס, מעט מצפון לגדתו הצפונית של אגם תוניס. תחילת דרכו הייתה בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר האגם שימש כאתר לנחיתות והמראות של מטוסי ים. נמל התעופה עצמו נפתח ב-1938 ונקרא בתחילה תוניס-אל אעוינה (Tunis-El Aouina).
כיום משרת הנמל כ-25 חברות תעופה, והוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת תוניסאייר. פועלים ממנו קווי תעופה ליעדים בצפון אפריקה, טורקיה והמפרץ הפרסי. כמו כן יוצאות ממנו טיסות ליעדים רבים בצרפת ובאירופה של חברת תוניסאייר אך גם של החברות אייר פראנס, לופטהנזה ואליטליה.
מבנה הנמל
בנמל שני מסלולי טיסה מצטלבים באורך של 3,200 ו-2,840 מטרים. טרמינל הנוסעים הראשי ממוקם בחלקו הדרום-מערבי. ב-1997 הושלמה הרחבת הטרמינל לשטח של 57,448 מטרים רבועים ולקיבולת של 4.4 מיליון נוסעים בשנה. ב-2005 הוגדל ב-5,500 מטרים מרובעים נוספים ולקיבולת של 4.9 מיליון נוסעים בשנה. בטרמינל מותקנים שמונה גשרי עלייה למטוסים.
ב-2006 נחנך בנמל טרמינל לטיסות שכר.
אמצעי התחבורה אל הנמל וממנו כוללים כלי רכב אך לא קו רכבת.
חפר
חָפַר הוא פועל בעברית שם הפעולה חפירה או חיפוש. חֵפֶר הוא שם פרטי מקראי ושם משפחה ישראלי. במקרא ובעת החדשה שם לכמה מקומות
דלתא בקפאוס
δ (דלתא) בקפאוס (בלטינית δ Cephei) הוא כוכב משתנה בקבוצת הכוכבים קפאוס, שנתן את שמו למשפחה של כוכבים משתנים בעלי תכונות דומות - משתנים קפאידים.
כוכבים אלו הם מתאפיינים בזמן מחזור מדויק מאוד, שמקיים קשר הדוק עם עוצמת ההארה שלהם. באופן זה, על ידי מדידת זמן המחזור והבהירות הנראית שלהם, ניתן לדעת במדויק את המרחק אליהם, ומכאן חשיבותם.
היסטוריה
היותו של δ בקפאוס כוכב משתנה התגלתה בשנת 1784 על ידי האסטרונום ג'ון גודריק. למעשה זהו המשתנה הקפאידי השני שהתגלה (אחרי η בנשר שהשתנותו זוהתה מוקדם יותר באותה שנה) והוא גם המשתנה הקפאידי הקרוב ביותר לכדור הארץ אחרי פולאריס (שהשתנותו קטנה וזוהתה רק במאה ה-19).
מאפיינים
δ בקפאוס A הוא על-ענק צהוב עם מסה של כ-5 מסות שמש ורדיוס של כ-40 פעמים רדיוס השמש, שסיים להתיך מימן בליבתו וכעת הוא מתיך הליום לחמצן ולפחמן. שכבות ההליום של הכוכב עוברות תהליך מחזורי של יינון, הגורם לבליעה מוגברת של קרינה ולהתפשטות שכבות ההליום ואז חזרתן למצב נייטרלי תוך הפיכתן שוב לשקופות יותר והתכווצותן, וחוזר חלילה. כתוצאה מהשינויים האלו, טמפרטורת פני השטח של δ בקפאוס A משתנה בין 5,500 ל-6,800 קלווין וסיווגו הספקטרלי משתנה מ-F5 ל-G2. עוצמת ההארה משתנה בין פי 1,100 לפי 2,500 מהשמש (בממוצע פי 2,000). מחזור השינוי אורך 5 ימים 8 שעות 47 דקות ו-32 שניות.
NANA (מאנגה)
NANA היא סדרת מאנגה יפנית שנוצרה על ידי המנגקה איי יוזוואה (Ai Yazawa) אשר עובדה לשני סרטים ולסדרת אנימה בת 47 פרקים. סדרת המאנגה פורסמה לראשונה במגזין Cookie, מגזין יפני אשר מפרסם מאנגות שוג'ו. הסדרה הצליחה מאוד ביפן ומחוץ לה: 12 הכרכים הראשונים נמכרו ביותר מ-22 מיליון עותקים. בהמשך עובדה המאנגה לשני סרטים מצולמים ולסדרת אנימה בהפקת סטודיו Madhouse. העלילה עוסקת בשתי צעירות בנות 20 אשר מתחברות במהלך נסיעה ברכבת לטוקיו. הן חולקות את אותו השם, נאנה (ביפנית: שבע), ובהמשך עוברות לגור יחד באותה הדירה.
עלילה
נאנה קומטסו היא נערה ילדותית ותמימה שנוטה לשקוע בדמיון ולאבד קשר עם המציאות. היא לאחר שנה של מערכת יחסים מרחוק נוסעת נאנה קומטסו לטוקיו כדי לגור עם החבר שלה, שוג'י. ברכבת היא מתיישבת ליד נאנה אוסקי, נערה קשוחה, מלאת ביטחון עצמי וסולנית של להקת פאנק בשם "Black stones" (או בקיצור BLAST).
במהלך הנסיעה הארוכה מתפתחת ביניהן שיחה. במהלך אותה שיחה מתברר להן כי שתיהן בנות 20, שתיהן עוברות לגור בטוקיו וכי לשתיהן קוראים נאנה. השתיים נפגשות בשנית בדירה ששתיהן מעוניינות לשכור, ולאחר שאף אחת מהן לא מוכנה לוותר עליה, הן מחליטות לעבור לגור בה יחד. נאנה אוסקי נותנת לנאנה קומטסו את הכינוי "האצ'י" (נאנה ביפנית הוא המספר שבע בעוד האצ'י הוא שמונה). האצ'י מתיידדת במהירות עם חבריה של נאנה ללהקה ובהמשך נפגשת גם עם ראן, האקס שלה, ועם חבריו ללהקה המתחרה Trapnest. במקביל, היא מתמודדת עם התדרדרות מערכת היחסים שלה עם שוג'י ועם קשיים במציאת עבודה שתתאים לה.
דמויות
לנאנה יש דמיון פרוע והיא נוטה להאמין בכל לבה למחשבות מופרכות שעולות בראשה (לדוגמה, היא מחליטה ששוג'י בוגד בה עם נערה בשם סצ'יקו וקונה לה בגדים יקרים של לואי ויטון). בנוסף, היא אוהבת להתעסק במראה החיצוני שלה ולעשות קניות (בעיקר לקנות בגדים), דבר אשר מקשה עליה לחסוך כסף שהיא מרוויחה בעבודה. נאנה מופיעה רוב הזמן כשהיא מעשנת סיגריה. היא גם אוהבת ג'אנק פוד ואלכוהול. היא קשוחה ומלאת ביטחון למראית עין אבל מתחת לפני השטח היא פגיעה וזקוקה נואשות לתשומת לב ולאהבה.
מוזיקה
מכיוון שמוזיקה היא מרכיב מרכזי בעלילת הסדרה, פסקול האנימה עשיר בשירים מקוריים. בנוסף, נעשה שימוש רב במוזיקת רקע אשר מחזקת את האווירה הרומנטית שהסדרה מנסה ליצור. יצאו לאור שני פסקולים של הסדרה: Nana 707 soundtracks ו-Nana 7to8 soundtrack.
התקליטור הראשון מכיל כ-44 קטעים שהם למעשה מנגינות רקע אינסטרומנטליות מתוך הסדרה, חוץ מקטע 44 שהוא שיר. הדיסק יצא במהדורה רגילה ובמהדורה מיוחדת לאספנים אשר כללה עטיפת כריכה קשה, תמונות מהסדרה ושבע גלויות.
את שירי הנושא של הסדרה מבצעות שתי זמרות. אנה טסוצ'יה היא מדבבת השירה של נאנה (יש לה מדבבת אחרת לדיבור) והשירים שלה מוצגים בסדרה כשירים של בלאק סטונס. אוליביה מדבבת באותה הצורה את ריירה, הסולנית של טרפנסט.
שירי הנושא של הסדרה:
1."Rose" מאת אנה טסוצ'יה.
2."Wish" מאת אוליביה.
3."LUCY" מאת אנה טסוצ'יה.
1."A Little Pain" מאת אוליביה.
2."Starless Night" מאת אוליביה.
3."Kuroi Namida" מאת אנה טסוצ'יה.
4."Winter Sleep" מאת אוליביה.
5."Stand by Me" מאת אנה טסוצ'יה.
Live Action
בנוסף לאנימה ולמאנגה, סיפור הסדרה סופר גם בגרסה של סרט קולנוע שביים קינטרו אוטני. הסרט יצא לקולנוע ב-3 בספטמבר 2005 (לפני האנימה). כיכבו בו: מיקה נקשימה (Mika Nakashima) בתפקיד נאנה אוסקי ואווי מיאזאקי (Aoi Miyazaki) בתפקיד נאנה קומטסו. גרסת ה-DVD יצאה לאור במרץ 2006. הסרט זכה להצלחה בבתי הקולנוע היפנים.
שחקנים ראשיים
נאנה אוסקי: Mika Nakashima
ראן: Nobuo Kyou / Ryuhei Matsuda
טאקומי: / Tetsuji Tamayama
שין: Hongo Kanata / Ken'ichi Matsuyama
נובו: Hiroki Narimiya
ריירה: Yuna Ito
קיוקושינקאי
לאחר שהמייסד אויאמה הדגים את יכולתו ברחבי יפן, הוקמו מכוני קיוקושינקאי בכל רחבי תבל. ב-1965 נפתח ה"הונבו" - המועדון המרכזי. כיום קיימות נציגויות לשיטה בכל העולם. כיום ראש השיטה (נשיא) של ארגון הקיוקושין הבינלאומי הרשמי (IKO) אשר היה שייך לאויאמה הוא שוקי מטסואי
משמעת
למשמעת חשיבות עליונה באומנויות בכלל, בקראטה בפרט ובקיוקושין במיוחד. רק באמצעות המשמעת יוכל המתאמן להשתפר פיזית ורוחנית, ולהתקרב להבנה אמיתית של דרך הלוחם.
מייסד הקיוקושין השאיר אחריו 7 עקרונות להם ייחס חשיבות עליונה (דוג'ו קון) ו-11 סיסמאות שאפיינו את שיטת הלימוד שלו (ניג'ו קון). זאת ועוד, ברחבי העולם נתגבשו כללי אתיקה להתנהגות במכון.
דוג'ו קון
הדוג'ו קון (או: שבועת הדוג'ו) של קיוקושין מורכב משבעה עקרונות, שלכל אחד מהם חשיבות עליונה שווה. הדוג'ו קון נכתב על ידי מאסוטאצו אויאמה עם עזרתו של איג'י יושיקאווה, סופר יפני מפורסם.
לרוב הדוג'ו קון מדוקלם בסוף כל אימון על ידי התלמידים והמדריך.
יש לשים לב שכל העקרונות ממוספרים בספרה "1" כדי להדגיש את החשיבות הגדולה והשווה של כולם.
ניג'ו קון
מאס אויאמה סיכם את פילוסופיית אמנויות הלחימה שלו לאחת עשרה הסיסמאות, שהיו לחלק בלתי נפרד משיטת הלימוד שלו.
כללי ההתנהגות במכון
מכוני קיוקושין רבים בוחרים לנסח כללי התנהגות במכון, וישנם מכונים שאצלם הכללים אינם כתובים (אך עדיין קיימים). הכללים מסמלים את המשמעת הקפדנית המאפיינת את הקראטה. לפניכם רשימה של כללי התנהגות המקובלים במכונים רבים (לא רק של קיוקושין).
קאטה
הקאטה מורכבת מרצף של הגנות, בעיטות, אגרופים, עמידות, מעבר מהגנה להתקפה ועוד, ומדמה קרב עם יריב דמיוני. באמצעות הקאטה יכול המתרגל לסגל לעצמו יכולות כמו שיווי משקל, נשימה נכונה, קואורדינציה וריכוז ברמה גבוהה. הקאטה מגלמת את עיקרון "רן מה" (Ren Ma), שפירושו "תמיד ללטש" - עם כל תרגול נוסף הצעדים בקראטה נעשים טבעיים יותר, חדים יותר ונכונים יותר. ההקפדה הדרושה כדי להקפיד על כל פרט ופרט המאפיינים את הצעדים בקאטה מפתחת משמעת עצמית ויכולת להבחין על עצמך ולהעביר ביקורת.
הקאטות בקיוקושין בדרך כלל מחולקות לשתי קבוצות - קאטות צפוניות וקאטות דרומיות:
קאטות צפוניות
פותחו על ידי מאס אויאמה על בסיס הידע שרכש באימוניו אצל גיצ'ין פונאקושי, מייסד השוטוקאן. הקאטות של השוטוקאן נגזרו משני סגנונות אוקינאווים: שוריי-ריו ושורין-ריו, סגנון המבוסס על קמפו שאולין (או: שורין) סיני.
קאטות דרומיות
פותחו על ידי אויאמה על בסיס הידע שרכש באימוניו בסגנון הקראטה האוקינאווי - גוג'ו ריו אצל גוגן יאמאגוצ'י. הקאטות בגוג'ו ריו נגזרו מסגנון קמפו סיני דרומי. חלק מהקאטות הדרומיות אינן מסורתיות ולא נגזרו משיטה אוקינאווית, אלא התפתחו בתוך הקיוקושין עצמו.
התנועות בקאטות הדרומיות יותר מעגליות וראוותניות מאלה שבקאטות הצפוניות.
קאטות נוספות: טקי סונו איצ׳י-סאן, ינצו, בסאי דאי, פינן סונו איצ׳י-גו אורה, טאיקיוקו איצ׳י-סן אורה, סוקוגי טייקיוקו סונו איצ'י-סאן.
קומיטה
המונח קומיטה ביפנית מתייחס לקרבות. בעזרת הקומיטה, משפר הקראטקא את שליטתו והבנתו בטכניקות שלמד. הקומיטה הוא חלק חשוב ובלתי נפרד מהאימונים במרבית ארגוני הקיוקושין, במיוחד באימוניהם של תלמידים בדרגה גבוהה.
חוקי הקומיטה של הקיוקושין מתירניים הרבה יותר מאשר החוקים בשיטות קראטה אחרות, ומותרות בעיטות לראש, ברכיות, אגרופים ובעיטות לחלק הגוף העליון ובעיטות לרגליים. ילדים תמיד משתמשים במגיני ראש כדי לרכך את עוצמת הבעיטות לראש. לעומת זאת בוגרים ונוער כמעט אף פעם לא משתמשים במגינים או כפפות.
בעזרת תרגול קומיטה ניתן לרכוש שליטה עצמית, מהירות וזריזות, קואורדינציה, כוח ועוד. המטרה הראשית בקרב אינה לפצוע את היריב, אלא לבצע את המכה הנכונה בתזמון הנכון. תחרויות במגע מלא הן שונות בתכלית, שכן מטרת המתחרה היא לגרום לכמה שיותר נזק כדי להפיל את היריב. קומיטה במגע מלא בקיוקושין נחשב למבחן האולטימטיבי של כוח, סיבולת ורוח לחימה.
קרב 100 אנשים
כדי לבחון את רוח הקרב שלהם, קראטקא בדרגות גבוהות נדרשים לערוך קרבות מרובים, כאשר בין קרב למשנהו עד לדקת מנוחה. על הלוחמים להמשיך ולהילחם גם אם נפצעו בסיבובים קודמים. לתוצאת הקרב עצמה חשיבות מועטה מאשר ליכולת להמשיך ולהילחם גם אחריו.
כיום ידוע רק על 20 לוחמים שעברו את המבחן נגד 50 יריבים, ורק על 16 לוחמים שהצליחו נגד 100 יריבים. מספרים כי המייסד מאסוטאצו אויאמה הדגים יכולת מופלאה ורוח קרב אדירה כאשר השלים קרב (נגד) 300 אנשים בשלושה ימים.
המשפט בארצות הברית
מערכת המשפט בארצות הברית היא מערכת של המשפט המקובל. מקורותיה הם המשפט האנגלי וחוקת ארצות הברית. פעולתה נעשית על פי כללי המשפט האדוורסרי.
המשפט האמריקני נחשב לאחד המפותחים ביותר בעולם. השילוב – של הכרה בזכויות האדם (כפי שאלו הוצהרו במגילת הזכויות) שאין שנייה לה בעולם, מערכת חינוך משפטי מובילה, ויותר ממאתיים שנים של תקדימים שנקבעו בבתי משפט פדרליים ומדינתיים – חבר לדומיננטיות של ארצות הברית על בימת העולם, והפך את המשפט האמריקני למקור עיקרי של ציטוטים במשפט השוואתי, ואף לנושא אהוד בתחומי התרבות הפופולרית.
בתי משפט
בארצות הברית קיימות, למעשה, חמישים ואחת מערכות שיפוט שונות: 50 של המדינות ומערכת פדרלית אחת. למערכת הפדרלית יש שיפוט מקורי (שיפוט ראשוני של מקרה)- על פי מפתח נושאי (לדוגמה, עבירות פדרליות, כפי שהן מוגדרות ב-United States Code), וכן במחלוקות בין אמריקנים לאזרחים לא-אמריקניים; יש לה שיפוט לא-מקורי (שיפוט שני לאחר שכבר שפט בית משפט אחר בתיק) בערעורים על החלטות של בתי המשפט המדינתיים.