cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל פטנאם
אישיותו
ישראל פטנאם לא התאים לאבטיפוס של תושב ניו אינגלנד השתקן הטיפוסי. הוא היה בעל פונדק חברותי, חוואי חרוץ מאוד וחייל אגרסיבי, שתמיד חיפש תירוץ לחנך את חייליו למשמעת. חוותו הייתה אחת היצרניות באזור (לאחר שנתיים בלבד עלה בידו לרכוש את החלק של שותפו ולשלם את המשכנתא). בשדה הקרב הוא הוביל את חייליו כשהוא צועד בראשם ולא מאחוריהם. לאחר שעות הפעילות הוא הוביל את רעיו לנשק בשירי השיכורים הפופולריים של התקופה.
פטנאם שירת כשני בשרשרת הפיקוד אחרי וושינגטון, והשניים חלקו את אותם תכונות אופי, שלא אפיינו גנרלים אחרים מאותה תקופה. חינוכם של השניים לא היה גבוה כמו אנשי החברה הגבוהה של התקופה. חינוכו הבסיסי של פטנאם והתנהלות הבלתי מתוחכמת גרמו לקצין הסי שנפל בשבי להעיר ש"בעל הזקן האפור הזקן הזה עשוי להיות אדם הגון, אבל אף אחד מלבד המורדים לא היה הופך אותו לגנרל". החיילים הפשוטים העריצו את אומץ הלב של פטנאם ויכלו לראות מצלקות הקרב שלו שהוא ידע היטב מה פירוש הדבר להיות בקו הראשון. הם ידעו שהוא זכה במעמדו בזכות ניסיון ישיר יותר מאשר חינוך או קשרים משפחתיים. ההיסטוריון נתנאל פילבריק אמר בצורה פשוטה ש"ישראל פטנאם היה הקצין האהוב ביותר של צבא המילואים".
פטנאם, שהייתה לו דרך משלו לאיית מילים, ידע להשתמש בהן לצרכיו. הן וושינגטון והן פטנאם ידעו לעשות שימוש במילים לדיכוי מרידות (בהזדמנויות שונות) של חייליהם הממורמרים שידעו סבל ארוך. הביוגרף דייוויד המפריז, שהיה עד לאירוע כזה עם פטנאם, כתב עליו:
לאחר ששמע על מרד זה, כתב וושינגטון לפטנאם ושיבח אותו בהצלחתו לדכא אותו. פטנאם כתב לוושינגטון שהמקרה "לא חזר על עצמו, ושלא היו לא השלכות שליליות בהמשך".
הן פטנאם והן וושינגטון היו טיפוסים תוקפניים מטבעם, והם לא היססו לשים את עצמם בסכנה אם זה מה שנדרש בעת הקרב. שניהם לא ידעו פחד מהו, או לכל הפחות היו מסוגלים לתפקד בקור רוח בעת שכדורים שרקו מסביבם. אך עדיין כל אחד מהם ידע לקחת סיכונים מחושבים ולקבל החלטות בהתאם. לאחר שהוביל אנשים חסרי ניסיון בפעולה מוצלחת שבה ספגו הפגזות, העיר פטנאם, "הלוואי והיינו חווים חוויה כזאת מדי יום. זה ילמד את אנשינו כמה קטנה הסכנה מפגזי תותחים, שלמרות שהם ירו רבים מהם עלינו, אף אחד לא נפגע מהם".
עם זאת, לפטנאם לא חסרה את היכולת לצפות מראש את אסטרטגיית הקרב היעילה ולראות את התמונה בכללותה. הוא פקד על חייליו לכוון את נשקם לקצינים הבריטים, ביודעו את ההשפעה המשתקת שהפגיעה בהם תגרום. הוא ידע על נטייתם של חיילים בעלי עצבים רופפים לירות מוקדם מדי ולכוון גבוה מדי (על אף הפקודות "אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם" ו"כוונו אל המותניים שלהם").
פטנאם הבין את תחושותיו של החייל הפשוט וידע כיצד להפיק ממנו את התועלת. הוא ידע שהחייל לא מודאג מפגיעה בראשו, אך אם תגן על גופו באמצעות חפירות, הוא "יילחם לנצח". הוא גם הבין שנסיגה תהיה טקטיקה מאוד יעילה. "תנו לי לבחור את קציני ולא אחשוש לפגוש [את האויב] עם חצי מהכוח... אלחם בהם בנסיגה, וכל חומת אבן שנעבור תהווה קו שיסומן על ידי מתיהם... אנשינו קלי רגליים בהשוואה אליהם, הם מבינים את הקרקע וכיצד לנצל את היתרון שלה...".
כמי שלא צופה ממנו להיות בעל חשיבה אסטרטגית של ממש, בכמה מקרים הוא ראה את הנולד בצורה טובה יותר מעמיתיו הגנרלים. בדיון עם ג'וזף וורן ועם גנרל ארטמוס וורד לפני קרב גבעת בנקר, תמך פטנאם בפעולה תקיפה כנגד הבריטים. וורד השיב ש"אם מה שאנו מבקשים זה שלום ופיוס, האם לא יהיה זה טוב יותר לפעול רק בדרך הגנתית ולהימנע מפרובוקציה מיותרת?". פטנאם פנה לוורן ואמר בהדגשה, "אתה יודע דר' וורן, לא יהיה לנו שלום ששווה שום דבר עד שנשיג אותו באמצעות החרב".
זמן קצר לאחר שוושינגטון לקח את הפיקוד בקיימברידג' ב-1775, קיוו הוא והגנרלים האחרים לסיום מהיר של המלחמה. באחת ההזדמנויות שהם התכנסו סביב לשולחן ארוחת הערב שלו, הציע וושינגטון להרים כוסית: "לשלום מהיר ומכובד". כמה ימים לאחר מכן הרים פטנאם כוסית: "למלחמה ארוכה ומתונה". וושינגטון המפוקח, שלא נהג לחייך לעיתים קרובות, צחק בקול רם. הוא פנה לפטנאם ואמר, "אתה האדם האחרון, גנרל פטנאם, שממנו אצפה לברכה כזאת, אתה תמיד בעד צעדים נמרצים, לייחל כעת למלחמה ארוכה, ומה שיותר יוצא דופן, מתונה, נראה באמת מוזר". פטנאם השיב ששלום מדומה יפלג את האמריקאים ולא יאריך ימים. הוא המשיך ואמר, "אני לא מצפה לשום דבר חוץ ממלחמה ארוכה ואני מקווה שהיא תהייה מתונה כדי שנוכל להחזיק מעמד עד שארץ המולדת תתחנן להיפטר מאתנו לנצח".
מלחמת העצמאות של ארצות הברית נמשכה שמונה שנים וחצי, הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד למלחמת וייטנאם. וושינגטון לא שכח את הברכה של פטנאם ובמשך שנים, ויותר מפעם אחת, הוא הזכיר לו אותה.
מורשתו והנצחתו
פסל לזכרו של פטנאם ניצב בפארק בושנל שבהרטפורד, בסמוך לקפיטול מדינת קונטיקט. הוא עוצב על ידי הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד ב-1873 ושנה לאחר מכן הוא הוענק לעיר.
מקומות רבים נקראו על שמו של פטנאם, כולל תשעה מחוזות, החל מהמחוז במדינת ניו יורק שכולל את החלק המזרחי של רמות הדסון, שם פיקד פטנאם על כוחות. כמו כן נקראו על שמו עיירות במדינת ניו יורק ובקונטיקט.
מדינות נוספות בארצות הברית שהנציחו את פטנאם בשמות מחוזות הן: פלורידה, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, מיזורי, אוהיו, טנסי ווירג'יניה המערבית. רחובות ומבנים בערים ברחבי ארצות הברית מנציחים את שמו.
סלים שופי
סלים שופי (1931– יוני 2012) היה דרוזי-ישראלי שכיהן כראש מועצת מג'דל שמס ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.
קורות חיים
לאחר מלחמת ששת הימים חזר למג'דל שמס, והקים מסעדה ליד בריכת רם. ב-1993 מונה על ידי שר הפנים לראש המועצה וכיהן בתפקיד עד 2004.
שופי היה נשוי לג'מילה, אותה הכיר במהלך פעילותו החשאית בעת ששהה בחאצביא שבלבנון והביאה לישראל ב-1958.
שופי נקבר תחילה במג'דל שמס וקברו הועבר על ידי בנו בסמוך למסעדה שניהל ליד לברכת רם.
במקום קבורתו ניטעו 13 עצים שנטע בעצמו שנים לפני זה עם גרעין הלוחמים שהקימו את סיירת מטכ"ל.
על שמו של שופי הקימה הקרן לידידות תוכנית מלגות לצעירי העדה הדרוזית בישראל, אשר סיימו שירות צבאי או שירות אזרחי או לאומי והתקבלו ללימודים למוסד אקדמי מוכר בארץ.
שום (יישוב)
שום (בהונגרית: Som) הוא כפר במחוז שומוג', בנפת שיופוק.
מיקום
הכפר שום הוא השער המזרחי של מחוז שומוג', הבא מכיוון מחוז טולנה, נכנס למחוז שומוג' ב"משק שום-שימון". הכפר ממוקם בחלק הצפון מזרחי של מחוז שומוג', 8 ק"מ משיופוק (שנמצאת על שפת אגם בלטון), לאורך הכביש הראשי 65. בשל מיקומו הגאוגרפי, העיר שיופוק היא יישוב הרקע, כמעט הכל קשור לעיר זו. תחנות רכבת: שום - נאג'ברן ודראנפוסטה הן תחנות רכבת על קו הרכבת קאפושוואר - שיופוק. הכפר מחולק על ידי הנחל קיש-קופאני, שמימיו זורמים לדנובה דרך השיו.
אוכלוסיית הכפר מונה כ-700 איש, וצומח לאט לאט בשל קרבת אגם בלטון. השלטון המקומי יצר יחסים טובים עם היישובים השכנים במחוזות שומוג' וטולנה. הכשרת גנים ובתי ספר מתקיימת בעיקר במוסדות המשותפים הפועלים בכפר השכן שאגוואר.
היסטוריה
ברשומות הכתובות הכפר היה שייך לראשונה כרכושה העתיק של משפחת טיבולד, שהושג על ידי טיבולד וקוזמה ממשפחה זו בשנת 1229. לרגל ההסכם הירושות משנת 1294 בניהם של קוזמה, זרייה ודמטר, זכו יחד באדמות ובתחנת המעבורת שנהרסה בינתיים. בעשור שלפני הכיבוש הטורקי בעל הבית כבר היה מישהו אחר ממשפחה אחרת. על פי רישום מס האוצר הטורקי, היישוב הפך לזירת פשיטות טורקיות וקרבות גבול סדירים. הצייר בלה איוואני-גרינוולד נולד בכפר והייתה בו אוכלוסייה יהודית מצומצמת. במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה חלק ניכר מאוכלוסיית הגברים בגיל המתאים גויס לצבא והיהודים גורשו למחנות ריכוז.
ECMAScript
ECMAScript (או ES) הוא מפרט לשפת תסריט שמפורסם על ידי Ecma International. המפרט נוצר כדי לייצר אחידות במימושים של JavaScript המפותחים על ידי גורמים בלתי תלויים רבים. JavaScript נותרה היישום הנפוץ ביותר של ECMAScript מאז שפורסם התקן לראשונה, אך היו גם יישומים נוספים, כגון JScript ו-ActionScript. ECMAScript משמש בדרך כלל לתסריטים בצד הלקוח באינטרנט, אך נעשה גם שימוש גובר והולך בכתיבת יישומי צד שרת המשתמשים ב-Node.js.
היסטוריה
בעוד שגם JavaScript וגם JScript שואפים להיות תואמים ל-ECMAScript, שניהם מספקים גם תכונות נוספות שלא מתוארות במפרטים של ECMA.
גרסאות
ישנן 12 מהדורות של ECMA-262 שפורסמו. העבודה על גרסה 12 לתקן הסתיימה ביוני 2021.
דוזנברג ספיישל / מורמון מטאור
דוזנברג ספיישל / מורמון מטאור (באנגלית: Duesenberg Special / Mormon Meteor) הם מכוניות מרוץ שנבנו כדי לשבור את שיא המהירות הקרקעית של מכוניות המונעות על ידי גלגלים, מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ ומכוניות הפאר Duesenberg Automobile & Motors Company, Inc בשיתוף פעולה נהג המרוצים Ab Jenkins  אשר יוצרו בין השנים 1935–1937 בארצות הברית.
"דוזנברג ספיישל"
דגם "דוזנברג ספיישל" התבססה על דגם דוזנברג מודל J שנבנה עם מנוע מגדש טורבו ומאייד כפול. המנוע שופר על ידי "August Duesenberg". בדגם הורכבו צמיגים ברוחב 457 מילימטרים. באוקטובר 1935 הדגם הגיע למהירות של 247.79 קמ"ש (בבדיקה של 1 שעה), ובבדיקה של 24 שעות דגם "דוזנברג ספיישל" הגיע למהירות של 218.18 קמ"ש במסלול המרוצים "Bonneville Salt Flats Race Track" ב-"Bonneville Salt Flats". שיא המהירות נשבר בשנת 1961.
המימון למבצע המיוחד של דוזנברג הגיע מחסות שאותה גייס אב ג'נקינס מחברות הנפט ויצרני ומפיצי אביזרים.
"מורמון מטאור 1"
אוגוסט דוזנברג חיפש לשבור את השיא הקודם, והחליט להרכב מנוע V12 צילינדרים, של מטוס מסוג "Curtiss V-1570". נבנתה לדגם שלדה חדשה.
בשנת 1936 דגם ה-"מורמון מטאור 1" הגיע למהירות של 264.69 קמ"ש (בבדיקה לטווח 500 ק"מ), בבדיקה מבחן מרוץ בזמן של "24 שעות" הדגם הגיע למהירות 247.55 קמ"ש ובבדיקה מבחן מרוץ בזמן של "48 שעות" הדגם הגיע למהירות של 239.21 קמ"ש.
בשנת 1937 בבדיקה זמן מרוץ של "24 שעות" דגם ה"מורמון מטאור 1" הגיע למהירות של 253.10 קמ"ש. שילוב מנוע המטוסים בשלדה של "מורמון מטאור 1" גרם לתת היגוי במהירות גבוהה.
בשנת 1938 מנוע המטוס הוחלף במנוע "דוזנברג", הדגם שונה לנהיגה בדרכים, נהוג על ידי Marv Jenkins ו-Ab Jenkins עד שנת 1943 (כ-32,000 ק"מ). הדגם שרד עד שנת 2004.
"מורמון מטאור 3"
דגם ה"מורמון מטאור 3" נבנה בשנת 1937. המרכב הוקטן בשישה סנטימטרים על המסגרת כדי לעזור למכונית להסתובב על המסלול. בשנת 1939 הגיע למהירות של 275 קמ"ש ושבר את שיא מבחן המרוץ "12 השעות".
אוטרי קוואנטרישווילי
אוטרי ויטלייביץ' קוואנטרישווילי (ברוסית: Отари Витальевич Квантришвили; 27 בינואר 1948 – 5 באפריל 1994) היה מאפיונר ואיש עסקים רוסי ממוצא גרוזיני. מייסד מפלגת הספורטאים של רוסיה.
ביוגרפיה
אוטרי נולד ב-27 בינואר 1948. נולד למשפחתו של נהג קטר חשמלי, אביו הועבר לאחר מכן לעבודה לדפו במוסקבה.
מאז 1985 עסק בעסקים. בתנאי הקפיטליזם ה"פרוע" של שנות ה-90 רכש מניות במפעלים מסחריים שונים (דיסקוטק, בתי קזינו ועוד).
בפברואר 1994 הקים את מפלגת הספורטאים של רוסיה, שמטרתה הפוליטית הייתה החזרת שלטון החוק במדינה.
ב-5 באפריל 1994 אוטרי נרצח במוסקבה בשלוש יריות מרובה מסחרי בעל קליבר קטן בעת שעזב את מרחצאות קרסנופרסננסקי.
אלכסי שרסטוביטוב (בכינוי "ליושה סולדט") נמצא אשם ברצח. על פי החקירה, סיבת הרצח הייתה הסכסוך בין אוטרי קוונטרשווילי לסרגיי טימופייב ("סילבסטר"), מייסד וראש ארגון הפשע אורחובסקאיה, שנהרג בספטמבר 1994. גרסה אחרת טוענת שאוטרי נפל קורבן למלחמה פלילית בין ארגוני פשע צ'צ'ניים וסלאביים.
אחיו הגדול היה גם מאפיונר ידועה, אמירן קוואנטרישווילי.
מחלה מיילופרוליפרטיבית
מחלה מיילופרוליפרטיבית (באנגלית: Myeloproliferative disease, ובראשי תיבות MPD), או שאת מיילופרוליפרטיבית (Myeloproliferative neoplasm, MPN), היא שם כולל לקבוצת מחלות הטרוגנית של מח העצם שבהן חל שגשוג של תאים מאחת או יותר מן השורות המיילואידיות. כתוצאה משגשוג זה חל ריבוי של תאי דם אדומים, גרנולוציטים וטסיות דם בדם ההיקפי.
עדויות ממחקרים שבחנו הבדלים בגלוקוז 6-פוספט דהידרוגנאז, ניתוחים ציטוגנטיים ושיטות מולקולריות מראות כי המחלות המיילופרוליפרטיביות הן תוצאה של התמרה שחלה בשבט אחד של תאים, כאשר שבט זה יכול לבוא מרמות התמיינות שונות. אחד המאפיינים המשותף למחלות הפרוליפרטיביות, אם כי לא בכל המקרים ניתן להראות זאת, הוא מוטציית הפעלה בגנים המקודדים לטירוזין קינאזות. דוגמאות בולטות לכך הן הטרנסלוקציה ההדדית של כרומוזום פילדלפיה, שנמצאת ב-95% מהחולים בלוקמיה מיאלואידית כרונית, והמוטציה V617F בגן המקודד ל-JAK2, שנמצאת בלמעלה מ-95% מחולי פוליציטמיה ורה, כמחצית מחולי מיילופיברוזיס ראשונית וכ-30% מחולי תרומבוציטמיה ראשונית.
המחלות המיילופרוליפרטיביות הן מחלות כרוניות, כאשר המהלך הטבעי של לוקמיה מיאלואידית כרונית, לוקמיה נויטרופילית כרונית ולוקמיה אאוזינופילית כרונית נמדד בשנים, בעוד זה של פוליציטמיה ורה, תרומבוציטמיה ראשונית ומיילופיברוזיס ראשונית נמדד בעשרות שנים. יחד עם זאת, מחלות אלה עלולות להתמיר ולהתפתח ללוקמיה מיאלואידית חריפה, כאשר הלוקמיות הכרוניות מתמירות בשיעורים גבוהים יותר.
ליילה דג'נסי
ליילה אפוע דג'נסי (באנגלית: Leila Afua Djansi; נולדה ב-17 ביולי 1981) היא במאית גנאית. היא הקימה חברת הפקה בארצות הברית, עם חברת בת בגאנה, שם התחילה את הקריירה שלה בקולנוע.
תחילת דרכה
אביה של דג'נסי היה טייס ואמה קצינת סיעוד. היא גדלה בהודו וגאנה. למרות משחק וכתיבה היו התחביבים שלה, הקריירה שלה. בנערותה היא ראתה משחק וכתיבה כתחביבים, ושאיפתה הייתה ללמוד רפואה: תחילה התעניינה ברפואת נשים, ואחר כך ברפואה משפטית. אך כאשר פגשה את השחקן הגנאי סאם אודוי, הוא שכנע אותה לכתוב תסריט עבורו. דג'ני הייתה בת 19 כאשר התסריט הראשון שלה הופק לכדי סרט, Babina, על ידי המפיק אקווטי קאני.
חינוך
היא החלה את השכלתה הקולנועית בבית הספר הלאומי לקולנוע וטלוויזיה, אך עד מהרה נסעה לארצות הברית בעזרת מלגת לימודים, והמשיכה את לימודיה במכללת סוואנה לאמנות ועיצוב.
קריירה
עבודתה הראשונה בתעשייה הייתה כתסריטאית/עוזרת הפקה בחברת Movie Africa Productions  של סוקרטס סאפו. בתקופה זו, היא כתבה את התסריט הראשון שלה בנושא להט"ב לסרט The Sisterhood (אחוות נשים), בו כיכבה השחקנית הגנאית המנוחה סוזי ויליאמס. לאחר מכן, דג'נסי עבדה עם חברת ההפקה הממשלתית Gama Film Company, אז היא כתבה והפיקה את הסרט Legacy of love (מורשת אהבה).
בארצות הברית, היא הקימה את Turning Point Pictures, חברת הפקה עצמאית, במטרה לייצר סרטים בעלי משמעות חברתית.
סרטים והכרה
הסרט הקצר הראשון שביימה דג'נסי, Grass Between My Lips, זכה ב-2009 בפרס WorldFest Platinum. הסרט הוא סיפור על מילת נשים ונישואים מוקדמים, ומתרחש בכפר בצפון גאנה.ב-2010, סרט הבכורה העלילתי שלה, I Sing of a Well (אני שרה על באר), היה מועמד ל-11 פרסי האקדמיה לקולנוע האפריקאית. הסרט זכה ב-3 פרסים: הקול הטוב ביותר, התלבושות הטובות ביותר, ופרס חבר השופטים המיוחד לסרט הטוב ביותר באופן כללי. ב-2011, דג'נסי זכתה גם בפרס באפט"א.
סרטה הבא של דג'נסי, Sinking Sands (חולות שוקעים), ב-2011, זכה ב-10 מועמדויות לפרסי האקדמיה האפריקאית, ואמה ק. אבברסה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט, ודג'נסי זכתה בפרס התסריט המקורי הטוב ביותר. בטקס הראשון של פרסי הקולנוע של גאנה, בשנת 2011, סרטה של דג'נסי זכה בפרסים לארט דירקשן, תלבושות, והסרט המערב-אפריקאי הטוב ביותר. הסרט היה מועמד ב-14 קטגוריות סך הכל.
הסרט השלישי שביימה דג'נסי היה Ties That Bind (קשרים שמחייבים) היה מועמד לפרס Black Reel ב-2012. הסרט גם זכה בפרס סרט התפוצות הטוב יותר בפסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו.
התרומה של עבודתה של דג'נסי לתעשיית הסטרים של גאנה הוכרה על ידי UNiFEM גאנה, הקרן האפריקאית לפיתוח נשים, על ידי אגודת המוזיקאים של גאנה, וקהילות אחרות הפועלות לשינוי חברתי.
סוגיות נשים
עבודתה של דג'נסי סובבת הרבה נושאים הקשורים לזכויות ומעמד של נשים וילדות בגאנה ובאזור. בין הנושאים שהיא בוחנת כלולים נישואי ילדות, נערות ונשים בכפייה; מילת נשים וילדות; שיעבוד של ילדות ונשים בשם הדת; וכן נישואים באופן כללי. בעבודתה המוקדמת היא גם בחנה אהבה בין נשים והיחס לכך מצד הסביבה. בחייה האישיים, דגנסי התמודדה עם הציפיות החברתיות לגבי מקומן של נשים מספר פעמים, לדוגמה, עם מות הוריה. דג'נסי מספרת שהגברים במשפחה השתלטו על כל התוכנית, הדיבורים, וההחלטות, והביאו לדג'נסי ובנות משפחתה רק את החשבונות לתשלום. כשהיא התקוממה נגד מנהג זה, נוצר קרע משפחתי. פעמים אחרות שדג'נסי באה תחת מתקפה בשל התייחסותה לזכויות נשים באו בעקבות אמירות שלה לגבי נישואים, וחוסר היכולת של נשים בארצה להחליט אם, מתי או עם מי להתחתן. התקשורת בגאנה תקפה אותה, וגברים מפורסמים, כדוגמת הזמר קוואמה אסארה אובנג (A Plus) ששלח אותה "לקבל טיפול פסיכיאטרי", בטענה שכל אישה מאוהבת תבכר לבשל ולשרת את בעלה מאשר לקבל את חירותה.
דג'אני היא אחת מאישיויות הרשת עם מספר העוקבים הגדול ביותר מגאנה, ולכן דבריה נוטים לעורר תגובות לא רק מאנשי תקשורת אלא גם מפוליטיקאים, אנשי עסקים, ומובילים אחרים בחברה. הקשר שלה לארצות הברית, מחד, מאפשר לה מבט מבחוץ, מקור השוואה, וחופש ביטוי אחר, אך מאידך, לדבריה, הקשר שלה עם גאנה - התרבותי, המשפחתי והאחר - אינו ניתן לפרימה ולכן היא תשוב ותמשיך לעבוד שם, על אף הסערות שלעיתים מתחוללות סביבה בשל התבטאויותיה נגד פגיעה בנשים וילדות.
בליינד צ'אנל
בליינד צ'אנל (באנגלית: Blind Channel) היא להקת פוסט-הארדקור פינית, המונה שישה חברים. הלהקה נוסדה בשנת 2013 כלהקת רוק אלטרנטיבי, ומשנת 2020 הלהקה מכנה את סגנון המוזיקה שלה כ"פופ אלים". הלהקה הוציאה לאור שלושה אלבומים. בשנת 2018, הלהקה זכתה בפרס "אמה-גאלה" ללהקת הרוק הטובה ביותר.
קריירה
בשנת 2014, הלהקה השתתפה בפסטיבל ואקן, אחד מפסטיבלי ההבי מטאל הגדולים בעולם. באותה השנה, הלהקה חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "ראנקה קוסטאנוס". באוקטובר 2015, הלהקה פרסמה כי הם החלו לעבוד על אלבום בכורתם, ובפברואר 2016, הודיעו על סיום הקלטות האלבום. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Unforgiven", יצא לאור ביוני 2015. האלבום יצא לאור ב-1 באוקטובר 2016, וזכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי מוזיקה פינים. ביוני 2016, בליינד צ'אנל והלהקה הקנדית סימפל פלאן יצאו לסיבוב ההופעות משותף בפינלנד וב.
בדצמבר 2017, הלהקה הודיעה כי אלבומה השני צפוי לצאת בשנת 2018. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Sharks Love Blood", יצא לאור באוקטובר 2017. האלבום יצא רשמית באפריל 2018. לאחר צאת האלבום, הלקה יצאה לסיבוב ההופעות הראשון שלה (כלהקה המובילה) בפינלנד ובאירופה.
בנובמבר 2018, בליינד צ'אנל הוציאו את הסינגל הראשון שלהם מתוך אלבומם השלישי, "Over My Dead Body". האלבום, Violent Pop, יצא באפריל 2019. באוקטובר 2020, אלכס מטסון הצטרף ללהקה כנגן סינתיסייזר וכלי הקשה, וכהמפיק המוזיקלי שלה. בינואר 2021, רשות השידור הפינית פרסמה כי בליינד צ'אנל יתחרו בקדם הפיני לאירוויזיון 2021. ב-20 בפברואר 2021, הלהקה זכתה בקדם הפיני, עם השיר "Dark Side", ונבחרה לייצג את ארצם באירוויזיון. ב-20 במאי 2021, הם ביצעו את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעה למקום החמישי עם 234 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה הלהקה למקום השישי עם 301 נקודות.
עמוס גלבוע
ביוגרפיה
גלבוע גדל בקריית חיים. הוא החל את שירותו בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני, השלים קורס קציני חי"ר ושימש כמפקד מחלקת סיור בגדוד 12 (ברק) ומפקד פלוגה וקצין מבצעים בחטיבת שריון. בשנת 1963 השתחרר מצה"ל ולמד לימודי מזרח תיכון וערבית באוניברסיטה העברית. בהמשך התגייס שוב לצה"ל לחיל המודיעין ומילא בו תפקידים רבים.
שירת כקצין המבצעים של גדוד 12 של גולני. מראשית 1970 שירת כראש המדור הצבאי בענף 5 (אחראי על צבא סוריה, עיראק ולבנון). לאחר מכן למד בפו"ם.
לאחר המלחמה מונה לעוזר של עוזי יאירי, ששירת כעוזר ראש חטיבת המחקר למבצעים, ולאחר כמה חודשים מונה לראש ענף 5 (סוריה, עיראק ולבנון) במחלקת המחקר. בשנת 1974 השתתף בשיחות על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. לאחר מכן שירת כראש הזירה המזרחית, עוזר ראש אמ"ן להערכה (כולל בתקופת המהפכה האיראנית), וראש חטיבת המחקר בשנים 1982–1984. כמו כן שימש סגן הנספח הצבאי בשגרירות ישראל בארצות הברית. בסוף 1982 השתתף במשא ומתן שהוביל להסכם ישראל-לבנון 1983 ובשנת 1984 עמד בראש המשלחת הישראלית לשיחות א-נאקורה שהתקיימו בין נציגי ישראל ללבנון במפקדת יוניפי"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף גלבוע ב-1 בדצמבר 1985 לסגל העיתון "מעריב" כפרשן לענייני ביטחון, מודיעין, מדיניות והמזרח התיכון. שימש יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים ויועץ לשר הביטחון משה ארנס. בסוף 1991 מונה למפקד גלי צה"ל אך בעקבות ריאיון מעורר סערה (בו בין השאר סיווג לפי נטיות פוליטיות את עובדי התחנה ודירג אותם מבחינת איכות) שנתן לרונאל פישר מהעיתון "חדשות" ימים ספורים לפני כניסתו לתפקיד, התפטר גלבוע לאחר שבוע בלבד בתפקיד.
בשנת 1997 הוציא באמ"ן את ספרו "תורת המחקר הלאומית" ("הספר הירוק") שמהווה ספר יסוד על אודות תורת המחקר הלאומית של חטיבת המחקר באמ"ן. מאותה שנה ובמשך 10 שנים יזם וניהל בחטיבת המחקר באמ"ן הוצאה של סדרה פנימית סודית על הצלחות וכשלונות מהותיים בתולדות המודיעין הישראלי בשם עיונים מתודולוגיים, אשר נועדה להביא לעיונם של אנשי חטיבת המחקר באמ"ן עבודות של אנשי מקצוע מתוך קהילת המודיעין, המערכת הביטחונית, והאקדמיה בארץ ובעולם, שעוסקות בתחקור המחקר המודיעיני הרמה הלאומית.
בשנים 2004–2010 כיהן כדירקטור בחברת "מעריב החזקות". שימש מרצה מן החוץ בנושאי מודיעין בבית-ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
גלבוע היה בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית, ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרסם במעריב מאמר בו כתב: "כמפא"יניק בן מפא"יניק בעברי, אני גאה להיות אחד מעדר מצביעי הליכוד".
חיים אישיים
התגורר בגני תקווה, נפטר ב-29 בדצמבר 2020, הותיר אחריו אשה, שתי בנות וחמישה נכדים.
מאמרים וספרים
בשנת 2008 הוציא ביחד עם אפרים לפיד את הספר מלאכת מחשבת: 60 שנה למודיעין הישראלי: מבט מבפנים, ספר מביא 37 מאמרים שכתבו נושאי תפקידים בכירים במודיעין הישראלי ובהם מפקד יחידת היומינט (המודיעין האנושי), מפקדת יחידת ההאזנה המרכזית של חיל המודיעין וראשי אגפים ויחידות ב"מוסד" ובשב"כ. בשנת 2013 כתב ביוגרפיה על אהרון יריב בשם מר מודיעין - ביוגרפיה אודות האלוף אהרן יריב,, עליה זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית מקורית, וכן בפרס למחקרים בביטחון ישראל ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק של מרכז יפה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2015.
בשנת 2015 הוציא מחקר על ידיעת יחמור, "ידיעת הזהב" - סיפור פרשייה מודיעינית נשכחת חמישה באוקטובר 1973, ידיעה ודאית ממקור שכונה "יחמור" (ועל כן נקראה הידיעה "ידיעת יחמור"), על פיה הסובייטים עזבו לאחר שקיבלו הודעה רשמית ממצרים וסוריה על כוונתן לתקוף את ישראל, בימים שלפני מלחמת יום הכיפורים. הידיעה לא הופצה, בהוראת ראש אמ"ן. הרמטכ"ל, דוד אלעזר, טען לאחר המלחמה כי אם הידיעה הייתה מגיעה אליו עוד באותו הערב, הוא יכול היה להורות על גיוס מילואים ועל הזזת כוחות סדירים, וכך היה ניתן למנוע את הבקעת הקו ברמת הגולן ולצמצם מאוד את ההישג המצרי. באותה השנה הוציא ספר על היציאה מלבנון, "דמדומי בוקר" - הסיפור האמיתי על היציאה מלבנון. הספר נכתב על יסוד ראיונות עומק עם כל בעלי התפקידים החיוניים להבנת הפעולה, ומסמכים שאינם עדיין ברשות הציבור.
בשנת 2016, הוציא מחקר בשם "ידיעות זהב" שלא הוחמצו, על ידיעות זהב שלא הוחמצו במודיעין, אחת על מבצע ארגז - שביית קצינים סורים שהביאה לשחרור טייסים ישראלים מהשבי הסורי, והשנייה על האוניה קארין A, "ידיעות זהב" שהביאו לזיהוי האנייה קארין A, ולכידתה לבסוף. בשנת 2017 הוציא את ספרו דרמה בים האדום - תפיסת קארין A אוניית הנשק הפלסטינית 3 בינואר 2002, על האוניה קארין A, תפיסת אוניית נשק פלסטיני בים האדום ב-2002, לספר יצאה גרסה באנגלית בשנת 2021
Maps (שיר של לזלי רוי)
Maps (בעברית: מפות) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האירית לזלי רוי. השיר יצג את אירלנד באירוויזיון 2021.
רקע
ב-5 במרץ 2020, רשות השידור האירית הכריזה כי רוי נבחרה לייצג את אירלנד באירוויזיון 2021, עם השיר "Story of My Life". ב-18 במרץ 2020, תחרות האירוויזיון לשנת 2020 בוטלה עקב מגפת הקורונה. ב-17 בדצמבר רשות השידור האירית הודיעה כי רוי תייצג את אירלנד גם באירוויזיון 2021. ב-19 בפברואר 2021, נחשפה כותרת השיר, "Maps". ב-26 בפברואר 2021, השיר יצא באופן רשמי.
באירוויזיון
ב-18 במאי 2021, רוי ביצעה את השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות וכשלה להעפיל לגמר, לאחר שהגיעה למקום ה-16 והאחרון עם 20 נקודות..
יחסי הפיליפינים–טורקיה
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין המדינות כוננו ב-13 ביוני 1949 על ידי חתימת חוזה ידידות. טורקיה הקימה את שגרירותה במנילה בשנת 1990, ואילו הפיליפינים הקימה את שגרירותה באנקרה באוקטובר 1991. טורקיה הקימה גם קונסוליית כבוד בסבו בשנת 1992.
ביקורים רמי דרג
נשיא הפיליפינים פידל ראמוס ערך ביקור ממלכתי בטורקיה בפברואר 1995. גם נשיא טורקיה סוליימאן דמירל, ערך ביקור ממלכתי בפיליפינים בפברואר 1999. בספטמבר 2009 ארגנה נשיאת הפיליפינים גלוריה מקפגל ארויו ביקור בטורקיה. בנובמבר 2014 ראש ממשלת טורקיה אהמט דבוטאולו, ונשיא הפיליפינים בניגנו אקינו (השלישי) נפגשו יחד במנילה כדי לדון על תהליך השלום עם Bangsamoro ועל האיום של דאעש בפיליפינים.
יחסים ביטחוניים
הפיליפינים אינה חתומה על חוזה הסגרה עם טורקיה. טורקיה תומכת בפתרון הסכסוך בדרום הפיליפינים והייתה מעורבת בשיחות השלום של ממשלת הפיליפינים עם החזית לשחרור האסלאם מורו (MILF). טורקיה היא חלק מהגוף העצמאי להפסקת הפיקוח (IDB) המפקח על הפסקת הכוחות המזוינים של MILF. ארגון טורקי הוא גם חבר בצוות המעקב של צד שלישי המוטל עליו לפקח על יישום כל ההסכמים בין הממשלה הפיליפינית לבין MILF. חברות טורקיות השתתפו במודרניזציה של שישה נגמ"שים של צבא הפיליפינים.
אהבת נעורי
אהבת נעורי היא פזמון שכתב, הלחין וביצע שלום חנוך. השיר נכלל באלבום אור ישראלי שיצא לאור בשנת 2003.
רקע
השיר עוסק באהבה נוסטלגית. הדובר מספר על ילדותו ואהבתו לדמות שלא מוזכרת בשמה. הדובר מספר כי איש לא ידע על אהבתו אליה. בהמשך הדמות מספרת לדובר כי היא נוסעת, והדובר משער כי לא יראה אותה שוב. השיר נכתב על אילנה דוידוביץ.
השיר נכתב מספר שנים לפני יצאתו לאור. שלום חנוך הציע לאריק איינשטיין להקליט את השיר עבור אלבומם המשותף מוסקט, אך זה סרב.
השיר היה מהבולטים באלבום. במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' הגיע השיר למקום הרביעי (כשבמצעד השבועי של התחנה היה 6 שבועות בראש), ובמצעד בשנתי של גלגלצ דורג "אהבת נעורי" במקום השמיני.
באוגוסט 2013 הזמר אדיר גץ חידש את השיר.
נתן שפיגלגלס (מאורות נתן)
רבי נתן שפיגלגלס (כונה: ר' נתק'ה דיין; ה'תקנ"ח, 1798 - כ"ז בתמוז ה'תרל"ג, 22 ביולי 1873) היה רב ודיין יהודי-פולני. ממנהיגי יהדות ורשה, בשנותיו האחרונות שימש כראב"ד ורשה. נודע על שם ספר השו"ת שלו, "מאורות נתן".
ביוגרפיה
נולד בסמיאטיץ' לרב דובער שפיגלגלס. למד בישיבתו של רבי שלמה זלמן ליפשיץ (ה"חמדת שלמה") בנאשלסק, רבו נבחר בשנת ה'תקע"ט (1819) לכהן כרבה של ורשה, לאחר שנים בהן לא התמנה רב רשמי לתפקיד זה. ה"חמדת שלמה" שהיה רב "מתנגד" בעיר שבה אוכלוסייה חסידית גדולה, פעל תמיד לשמור על איזון וקיים מערכת יחסים טובה עם כל שכבות האוכלוסייה היהודית בעיר, ובשנת ה'תקפ"א המליץ על מינויו של תלמידו, רבי נתן שפיגלגלס, שהיה חסיד קוז'ניץ במקורו, חסידו של רבי משה אליקים בריעה בן המגיד מקוז'ניץ, ובהמשך נעשה לחסידו של רבי יחזקאל מקוזמיר, כדיין בבית הדין הוורשאי.
במשרתו זו כיהן חמישים ושתים שנים, ופסקי דינו מצוטטים רבות בספרות המשפט העברי. בשנותיו האחרונות שימש בתואר "ראב"ד ורשה", לאחר שהתמנה כממלא-מקום זמני ברבנות ורשה, בתקופת הביניים שלאחר פטירת רבי דוב בער מייזליש, לפני מינויו של רבי יעקב גזונדהייט לתפקיד. הוא נפטר בכ"ז בתמוז ה'תרל"ג, 22 ביולי 1873, ונקבר בוורשה.
משה סופר (השלישי)
הרב משה סופר (נולד בד' בסיוון תש"ז, 23 במאי 1947) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות ערלוי ודור שישי לחת"ם סופר, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה
נולד באגר שהונגריה, לרבי יוחנן סופר ולמרים, בת הרב יעקב פאלל. נקרא על שם סב סבו בעל החתם סופר. בילדותו למד בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים. נישא לחיה שרה יענטא, בת רבי משולם יששכר אשכנזי, האדמו"ר מסטניסלב לונדון. במשך שנים רבות כיהן כרב קהילת חסידי אביו בבני ברק ולאחר תקופה עבר להתגורר בלונדון לצד חמיו, וגם שם כיהן ברבנות. בשנת תש"ע, לאחר שאביו לקה באירוע מוחי בעת ששהה למנוחה בשווייץ ובעקבות כך נחלש, חזר בנו להתגורר בישראל ומונה לרב הקהילה בירושלים. בתקופה הזאת גם נהג לערוך באטעס, במקום אביו שהיה עורך טישים לעיתים רחוקות בלבד, עקב חולשתו. כמו כן גם החל לערוך חופה וקידושין לתלמידי הישיבה בחתונתם. לאחר פטירת אביו בי"ג באדר א' תשע"ו, מונה לכהן כממלא מקומו בהנהגת הקהילה.
Yoo-hoo
Yoo-hoo הוא מותג אמריקאי של משקה בטעם שוקולד שהומצא על ידי נטה אוליביירי בגארפילד בשנת 1928. כיום, המשקה מיוצר על ידי חברת קיוריג-ד"ר פפר. נכון ל-2019, הוא מורכב בעיקר ממים, מי גבינה וסירופ תירס עשיר בפרוקטוז.
היסטוריה
נטה אוליביירי החל לבקבק משקאות פירות מוגזים באמצע שנות ה-20. עם זאת, כשניסה לעשות דבר דומה במשקה שוקולד, גילה אוליביירי שהוא מתקלקל במהירות. אחרי שראה את אשתו משמרת פירות וירקות, ביקש ממנה להשתמש בטכניקת עיבוד חום דומה במשקה השוקולד שלו. הוא החל לבקבק את משקה השוקולד המפוסטר וקרא לו בשם Yoo-hoo. בשנות ה-40, פתח תומאס ג'ירזי מפעל בקבוקים בבייטסבורג שבקרוליינה הדרומית להפצה של Yoo-hoo. בשנות ה-60 החל קמפיין להצגת המשקה לקהל הבוגר, והציג את יוגי ברה וחבריו לניו יורק יאנקיז שותים את המשקה.
בשנות ה-50, BBC Industries רכשה את הזכויות על המשקה ושמרה אותן עד 1976, אז הן נמכרו ל-Iroquois Brands. ב-1981 נמכרו שוב הזכויות לקבוצת משקיעים פרטיים שבתורם העבירו את הזכות לייצור לקונגלומרט הצרפתי Pernod Ricard.
ב-2001 נמכרו הזכויות ל-Cadbury Schweppes, כשהאחריות לייצור נפלה על קבוצת Mott והאחריות לשיווק על Snapple. בשנים אלו הצליחו שתי החברות להעלות את המודעות למשקה שהיה בעבר פופולרי. מטה חברת המשקאות נמצא בטאריטאון שבניו יורק לצד מפעלים נוספים בניו ג'רזי ובפנסילבניה. מפעל נוסף בלואיזיאנה נסגר בשנת 2009. בתקופה מסוימת כלל המותג גם מותגי חלב שוקולד אחרים.
במאי 2008 התפצלה Cadbury Schweppes לחברת הממתקים Cadbury ולחברת המשקאות הקלים Dr. Pepper Snapple Group, כשהאחרונה לקחה על עצמה את האחריות ל-Yoo-hoo. החל משנת 2018 המשקה מיצור על ידי Keurig Dr Pepper.
ב-2010 הוגשה תביעה משפטית נגד ד"ר פפר בניו יורק בטענה כי הקבוצה עסקה בפרסום מטעה לגבי המשקה. במסמכים שהוגשו לבית המשפט, נטען כי המשקה מכיל "שמן מסוכן, לא בריא ולא מזין". בנוסף, הוצהר כי המשקה "אינו מכיל חלב ובמקום זאת הוא בעיקר מים, סוכרים, תוצרי לוואי של חלב וכימיקלים". עם זאת, החברה טענה שהמשקה מכיל "שבעה ויטמינים ומינרלים ללא חומרים משמרים".
כתבה ב-ABC דיווחה כי בעת ביקור האפיפיור בדנוור, ביקש יוחנן פאולוס השני להעלות למטוס כמה משקאות של Yoo-hoo. מכיוון שנאסר על האפיפיור לפרסם מותג כלשהו, בוותיקן הכחישו כי יש לאפיפיור העדפה כלשהי בין מותגי המשקאות האמריקאיים.
אלי חדד
אלי חדד (נולד ב-1957) הוא זמר, מעבד ומתופף ישראלי.
ביוגרפיה
חדד נולד בתוניס, כצעיר מבין שבעה אחים. אביו היה נגן קאנון, ששימש כנגן לווי לזמרת אום כולתום בביקוריה בתוניס, לישראל עלה ב-1968 יחד עם משפחתו, והתגורר בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) בגיל 12 לאחר שסולק מבית ספרו, החל להופיע עם להקת "הממזרים" בתפקיד הסולן. בגיל 14 החל חדד לתופף בלהקה.
שירת בצה"ל כאפסנאי, ובמהלך השירות המשיך להופיע כמתופף. לאחר שיחרורו מצה"ל עבד בשיפוצים יחד עם אחיו.
את פריצתו המוזיקלית עשה חדד כמתופף להקת "ברקת" מהקריות (שהפכה אחר כך ללהקת "בנזין"), אליה הצטרף ב-1977 לאחר פגישה עם חברי הלהקה, שחיפשו מתופף חדש ובואו לנצרת עילית לשמוע אותו מנגן לאחר ששמעו שהוא מתופף מוכשר. הלהקה ניגנה באותה עת בעיקר גרסאות כיסוי ללהיטי רוק ופופ, והרבתה להופיע באירועים וחתונות, במקביל המשיך לעבוד בשיפוצים.
ב-1981 הפזמונאי והמפיק יעקב גלעד לקח את הלהקה תחת חסותו, שמה שונה ל"בנזין", וגלעד כתב מילים ללחנים שכתבו. בסוף אותה שנה עברו כל חברי הלהקה לגור בתל אביב במטרה לקדם את הקריירה שלהם.
במסגרת "בנזין", בין היתר, שימש חדד סולן בשיר "תני לי סיבה", והיה שותף לעיבוד המוזיקלי באלבומה הראשון עשרים וארבע שעות בשירים: חופשי זה לגמרי לבד, יום שישי, בית משותף, תני לי סיבה, קחי אותי הביתה והתחלה חדשה, ובעיבוד האלבום השני של הלהקה משמרת לילה. במהלך הקלטת האלבום השני חזרו חברי הלהקה לגור בצפון, עקב קשיי פרנסה, אף על פי שהאלבום הראשון שלהם זכה להצלחה. חדד גם נקלע לסכסוך עם המפיק גלעד וטכנאי ההקלטות יעקב מורנו, עזב והחולף באיגי דיין. אחר כך חזר ל"בנזין" וניגן בהופעות האחרונות של הלהקה.
בתחילת 1993, יצאה לאור אלבום אוסף של להקת "בנזין" ועלתה האפשרות שחברי הלהקה יתאחדו לסיבוב הופעות, שלא יצא לפועל לבסוף.
בסוף שנות ה-90 חדד הצטרף ללהקת "הסיקסטיז", בה הוא משתף פעולה עם מוטי דיכנה, יואל לרנר.
משנת 2010 משמש כנגן בהופעותיו של יהודה פוליקר. באותו שנה גם החל לעבוד על אלבום בכורה בשם "אחד פעמיים", שאת רוב שיריו כתב והלחין חברו פוליקר. האלבום יצא לאור בתחילת 2015.
חיים אישיים
חדד נשוי ואב לשניים ומתגורר בראשון לציון.
בריכת כדורים
עומק הכלי הוא לרוב בין שליש לחצי מטר ואורכו ורוחבו הם לרוב בין חצי מטר לשני מטר. קוטר הכדורים הוא לרוב בין שבעה לשמונה סנטימטר ומספרם הוא בין אלף לאלפים אחדים.
דפנות הכלי לרוב מרופדות ומצופות בציפוי קל ניקוי, ששטחים שונים מתוכו צבועים בצבעים שונים. כל כדור הוא לרוב בעל צבע אחיד, אך בכלי מצויים כדורים משלושה עד שישה צבעים שונים – בדרך כלל צבעים מצבעי הקשת. הכדורים הם לרוב חלולים ועשויים מפלסטיק דק וקל ניקוי.
כאביזר ריפוי בעיסוק, בריכת הכדורים תימצא לרוב במרפאות ריפוי בעיסוק סנסוריות, כגון אלו המיועדות לאנשים בקשת האוטיסטית. בריכת הכדורים חושפת אנשים עם לקות באינטגרציה חושית, לגירויים נעימים בעור ועוזרת להם להגיע לרוגע ולאיזון בקלט החושי, שמאפשר פעילות קוגניטיבית יעילה יותר.
בטיחות
כמו כל מתקן אחר, גם במתקן זה ישנן סכנות
קרול ויטקובסקי
קָרוֹל (קארל) ד' ויטקובסקי (בפולנית: Karol Witkowski, באנגלית ידוע בעיקר בשם קארל ויטקובסקי, Karl Witkowski; 16 באוגוסט 1860 – 17 במאי 1910) היה צייר פולני-אמריקני, שצייר דיוקנאות ו וסצנות של חיי היומיום באמריקה.
ביוגרפיה
קרול דומיניק ויטקובסקי נולד למשפחה פולנית בעיירה יאזלובייץ שליד בוצ'אץ', באותה תקופה באוסטריה (כיום באוקראינה). כילד צעיר גילה כישרון יוצא דופן ברישום, והוריו שלחו אותו לבית הספר בעיר הסמוכה, צ'ורטקוב. בשנת 1879 התגייס לצבא האוסטרי, שם צבר פופולריות על ידי ציור דיוקנאות של חבריו החיילים הקצינים והמפקדים, כולל דיוקנאות של הגנרל הדוכס ושל פלדמרשל-לוטננט.
ב-1880 עזב ויטקובסקי את הצבא ועבר לקרקוב, שם למד אמנות בין השנים 1881–1883 ב בניהולו של יאן מטייקו. ויטקובסקי למד אמנות גם במינכן תחת קארל פון פילוטי.
בסביבות 1884 היגר ויטקובסקי מפולין, כמו רבים אחרים, ונסע לאמריקה, שם שהה שלוש שנים. באותה תקופה צייר את ציוריו המפורסמים הראשונים של בחורים צעירים. בשנת 1887 עזב את אמריקה והגיע לצרפת. בפריז למד ויטקובסקי באקדמיה ז'וליאן (1887-1888) והמשיך לעבוד על ציורים ודיוקנאות.
בשנת 1889 חזר ויטקובסקי לאמריקה ושהה בה כ-20 שנה, עד מותו. באותן שנים, מלבד ציור דיוקנאות של האליטה באזור ניו יורק, הוא צייר למעלה מ-200 ציורים של צעירים ומצחצחי נעליים, תיעד את חיי היומיום שלהם, בעבודה ובמשחק, לעיתים קרובות עם חיות המחמד. רוב הציורים הללו היו חתומים ”ק. ויטקובסקי”. משנת 1891 ועד מותו היו ציוריו זמינים למכירה במכירות פומביות ובגלריות ציורים באזור ניו יורק. במשך זמן מה היה לו סטודיו משלו בברוקלין, ניו יורק (1903).
עם הגעתו לארצות הברית בשנת 1884 התגורר ויטקובסקי בעיר ניו יורק, ובשנת 1891 עבר לניוארק.
ויטקובסקי נפטר ב־17 במאי 1910 בניוארק עקב הרעלת דם. במותו היה בשיא אונו האמנותי. בשנת 1909 הוא רשם 8 ציורים דרך משרד זכויות היוצרים של ארצות הברית ובתוך כמה חודשים בלבד של 1910 הוא יצר ורשם 14 יצירות נוספות, גם בחודשים האחרונים לחייו, הוא הציג את עבודותיו ביריד בטקסס וגלריות בעיר ניו יורק.
ציור
קרל ויטקובסקי צייר את האליטה בניוארק (ניו ג'רזי, ארצות הברית) וכישוריו כצייר דיוקנאות לעשירים היו תמיד מבוקשים. אך למרבה האירוניה, ציוריו של מוכרי העיתונים ונערי הרחוב הם שהביאו לו הכרה מתמשכת. ציורי הילדים שלו מדהימים בזכות השילוב המוזר בין סנטימנטליזם וריאליזם. כאמן אירופי בולט, קרל ויטקובסקי נתן מבט חדש לחלוטין על חיי מוכרי העיתונים האמריקאים, ציוריו מאופיינים בהומור ובהירות, הם רציניים והומוריסטיים באותה העת.
רוברט בילוט
רוברט בילוט (באנגלית: Robert Bilott; נולד ב-2 באוגוסט 1965) הוא עורך דין ופעיל איכות הסביבה אמריקאי.
פעילות
בילוט ניהל מאבק ממושך נגד ענקית התעשייה הכימית חברת דופונט. במהלכו הגיש תביעות ייצוגיות נגד החברה והשיג לאלפי התובעים שיוצגו על ידו מאות מיליוני דולרים. תיאור מפורט של מאבקו בן עשרים השנים מופיע בסרט "פרשת המים" שהופק בשנת 2019. הסרט התבסס במידה רבה על ספרו של בילוט, "Exposure: poisoned water, corporate greed, and one lawyer's twenty-year battle against DuPont", שבו תיאר את הפרשה ועל כתבות תחקיר ב"ניו יורק טיימס" ופרסומים אחרים.
בילוט ממשיך במאבקיו ונכון למרץ 2020 הוא מנהל תובענה ייצוגית נוספת נגד עשר ענקיות התעשייה הכימית, כולל Dupont ו-3M. בילוט ביקש להבטיח כי בעתיד יתקיים תהליך מקצועי ובלתי תלוי אשר ינטר את מי השתייה.
כחלק ממאבקו בילוט גם מצטרף לחוקרים רבים המתארים את שיתוף הפעולה בין הרגולטורים של EPA לבין בכירי התעשיות הכימיות האמורים להיות מפוקחים על ידי ה-EPA. בילוט הוקיע את הסדר "" בין המפקחים לאלו האמורים להיות מפוקחים על ידם. בילוט גם מרצה (בהתנדבות) על הסכנות שהדלת המסתובבת גורמת לכלל האוכלוסייה. לדוגמה, כאשר דונלד טראמפ החליף את הנשיא אובמה והרגולטורים קיבלו חופש שלא להכביד על התעשיות, חזרו בכירי התעשייה הכימית למשרות של רגולטורים.
הוכחה לכוח העצום של התעשייה ושתדלניה אפשר לראות בעובדה שאף על פי שבילוט חשף שמנהלי דופונט הצהירו הצהרות שקר, איש מהם לא הועמד לדין פלילי. רגולטורים גם דיווחו כי מנהליהם אסרו עליהם להוקיע את ענקי התעשייה.
למסמכים שנחשפו במהלך המשפט בו בילוט תבע את דופונט חשיבות גדולה. החוקרים שפירא וזינגלאס עברו על מאות מהמסמכים שדופונט נאלצה למסור במהלך המשפט. במחקר מפורט הם מסיקים כי למניעת זיהום יש להגדיר מחדש את יחסי הגומלין בין משילות תאגידית, רגולציה השומרת על איכות הסביבה, כללי התדיינות משפטית וחשיפת מידע על זיהום סביבתי.
הדיוויזיה ה-239 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-239 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת ובמבצע ברברוסה, ולאחר מכן פורקה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בזמן הגיוס קודם מלחמת העולם השנייה, והועמדה תחת פיקוד פרדיננד נוילינג. במהלך הפלישה לפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ולאחר מכן נשארה בפולין ככוח כיבוש. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-33 במסגרת הארמייה השביעית, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה ה-11. ב-1 בינואר 1942 פורקה הדיוויזיה, ומפקדת הדיוויזיה התאחדה ב-26 במרץ 1942 עם הדיוויזיה ה-294.
מנחת מישר
מנחת מישר הוא מנחת השוכן במישר שבהר הנגב, סמוך ממערב לכביש 40, וכ-25 ק"מ דרומית-מזרחית למצפה רמון. במקום מסלול טיסה עשוי עפר דק, ואין בו שירותי תעופה משום סוג. את המנחת מפעילה רפא"ל.
במקום התרחשה תאונת מטוס קל ביוני 2015, המטוס ניזוק באורח בינוני, הטייס והנוסע לא נפגעו.
ג'רי בנטלי
'''ג'רי ה. בנטלי (אנגלית: Jerry H. Bentley'''; 1949 - 15 ביולי 2012) היה היסטוריון אמריקאי ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הוואי. מייסד ועורכו הראשון של כתב העת "Journal of World History".
בנטלי נולד בברמינגהאם, סיים תואר ראשון מאוניברסיטת טנסי בשנת 1971, ותואר שני (1974) ודוקטורט (1976) מאוניברסיטת מינסוטה. בשנת 1976 החל ללמד באוניברסיטת הוואי, בשנת 1982 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1987 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1990 היה ממיסדי כתב העת "Journal of World History" והיה עורכו הראשון.
נושה דרנדה
נושה דרנדה (בסלובנית: Nuša Derenda; נולדה ב-30 במרץ 1969) היא זמרת סלובנית.
ביוגרפיה
דרנדה נולדה בברז'יצה, מגיל צעיר למדה בבית ספר למוזיקה וניגנה באקורדיון.
בתחילת הקריירה שלה היא הייתה חברה בשתי להקות, ואף הופיעה עמן ברחבי יוגוסלביה, גרמניה ושווייץ.
בשנת 2001 זכתה ב-EMA, קדם האירוויזיון הסלובני, זאת לאחר שהשתתפה בתחרות שנתיים קודם לכן, אך לא הצליחה לזכות.
באירוויזיון 2001 שרה את השיר "Energy" עמו הגיעה למקום ה-7. בשנה לאחר מכן נבחרה להגיש את תוצאות הניקוד של סלובניה באירוויזיון 2002.
ב-2002 גם הייתה שופטת בבחירת נציג אסטוניה באירוויזיון.
היא ביצעה קונצרט במועדון מעריצי אירוויזיון בקלן.
היא הופיעה בפסטיבל הבמה המוזהבת, שם זכתה בפרס מיוחד מטעם משרד התרבות הרומני.
בשנת 1995 נישאה לבן זוגה.
פרדיננד נוילינג
גנרל פרדיננד נוילינג (בגרמנית Ferdinand Neuling; 22 באוגוסט 1885 – 20 בפברואר 1960) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
נוילינג נולד ב-22 באוגוסט 1885 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-139 (הסקסוני המלכותי ה-11), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-22 במרץ 1916 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף נוילינג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1929 הועלה נוילינג לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1930 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-2 (הפרוסי). ב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-23. ב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במרץ 1939 מונה נוילינג למפקד הלאנדווהר באופלן, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-239.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה מונה נוילינג למפקד הדיוויזיה ה-239, ולחם עמה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-8 במסגרת הארמייה ה-14, ולאחר מכן נשאר עמה בפולין ככוח כיבוש. במהלך המערכה על צרפת לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-33 במסגרת הארמייה השביעית, וב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך מבצע ברברוסה לחם נוילינג עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה ה-11, וב-19 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בינואר 1942 פורקה הדיוויזיה, ונוילינג הועבר לעתודת המילואים. ב-28 בפברואר 1942 קיבל נוילינג על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-2 בספטמבר 1942 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-62. הקורפוס הוצב בדובנו שבאוקראינה, ובתחילת שנת 1944 הועבר לצרפת, שם פעל תחת פיקוד הארמייה ה-19 במרסיי. ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-62, והשתתף בלחימה במבצע דרגון, וב-18 באוגוסט 1944 הושמד הקורפוס על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-36 ונוילינג נפל בשבי.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 שוחרר נוילינג מהשבי. לאחר שחרורו התגורר נוילינג בעיר הילדסהיים, עד למותו ב-20 בפברואר 1960, והוא בן 74 שנים.
יחסי טורקיה–סינגפור
יחסי טורקיה–סינגפור (בטורקית: Singapur-Türkiye ilişkileri, באנגלית: Singapore–Turkey relations) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין רפובליקת סינגפור. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-12 בפברואר 1969. סינגפור מחזיקה שגרירות באנקרה, ואילו טורקיה מחזיקה שגרירות בסינגפור.
יחסים כלכליים
מוצרי היצוא העיקריים של טורקיה כוללים ברזל ופלדה; שמני דלק מינרליים; מצעי ריהוט, מנורות, אביזרים; דוודים וחלקים; פריטי לבוש ואביזרים סרוגים. היבוא הטורקי מורכב בעיקר מחבילות דואר ועסקאות מיוחדות; מכונות ומכשירים חשמליים; מוצרי אלומיניום ופלסטיק.
במהלך ביקורו של נשיא סינגפור, סלפן רמנתן, בטורקיה בשנת 2009, סוכם על איחוד הלשכות של מועצת טורקיה - יחסי חוץ כלכליים (TOBB-DEIK) והפדרציה העסקית בסינגפור (SBF) הסכם על הקמת מועצת הסחר טורקיה–סינגפור. המועצה שמה לה למטרה לקדם את הסחר הדו-צדדי בין המדינות, וכן לפתח שיתופי פעולה תעשייתיים וטכנולוגיים. טורקיה וסינגפור מתקשרות על הסכמי "הימנעות ממיסוי כפול ומניעת התחמקות פיסקלית ביחס למיסים על הכנסה" ו"קידום והגנה הדדית של השקעות ".
המסחר הדו-צדדי הגיע לשיא בשנת 2011 כאשר המסחר הכולל הגיע ל-2.2 מיליארד דולר בשנת 2011, עלייה של 79 אחוז לעומת השנה הקודמת.
הסכם סחר חופשי בין שתי המדינות נחתם בנובמבר 2015 ונכנס לתוקף באוקטובר 2017 במהלך פסגת ה-G20 באותה השנה.
ביקורים רשמיים
בשנת 2012 ביקר בסינגפור סגן ראש ממשלת טורקיה, עלי באבאקן, שם נפגש עם נשיא סינגפור, טוני טאן, סגן ראש הממשלה ת'רמן שנמוגראטנם, שר החוץ ק. שאנמוגאם ושר המסחר והתעשייה לימן נג קיאנג. שני המנהיגים הסכימו להעמיק את שיתוף הפעולה הדו-צדדי בין מגזרים שונים, כולל סחר, השקעות ומימון. במהלך הפגישות הכירו המנהיגים במצב המצוין של היחסים הדו-צדדיים בין סינגפור לטורקיה. באבקאן בירך בחום על כוונתה של סינגפור לפתוח שגרירות באנקרה בהמשך אותה שנה. הם גם החליפו דעות על ההתפתחויות האזוריות באסיה ובמזרח התיכון.
הגירה
ישנם 500 אזרחים טורקיים בסינגפור ומעל 50 חברות טורקיות הרשומות בסינגפור.
רוז'י שנפלד
רוז'י שנפלד (בהונגרית: Schönfeld Rózsi; פנץ, 30 במאי 1898 – נאג'מארוש, 15 בספטמבר 1980) הייתה רופאה זוכת "פרס המדינה", רופאת נשים-מיילדת יהודייה-הונגרייה. פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית (בקיצור פרס המדינה) היה פרס ממלכתי גבוה שהוקם על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום, כמו גם הישגי ריפוי מעולים. מחקריה של שנפלד התפרסמו בכתבי עת מקצועיים בעיקר משנת 1973.
קורות חייה
רוז'י שנפלד נולדה במשפחה יהודית כבתם של ללאסלו שנפלד (Schönfeld), רופא, ושל גיזלה שיילי (Scheily). היא סיימה את בית הספר התיכון באסוד והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבלה את התואר דוקטור לרפואה ב-1926. לאחר מכן, עבדה בבית החולים בעיר בלשגיארמט במשך ארבע שנים, ואז פתחה מרפאה בקרצג יחד עם בעלה. בינתיים קיבלה הסמכה מקצועית כמיילדת וכגינקולוגית. עם הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה) גורשה למחנה ריכוז באוסטריה, שם הוכשרה לעבוד במפעל בטון. מאוחר יותר ברחה והסתתרה, תחילה בווינה, ולאחר מכן השיגה עבודה כטבחית בקסרקטינים של פקחי המס בקומארום עד לבואם של החיילים הסובייטים (הצבא האדום). במהלך השואה איבדה שלושה עשר מבני משפחתה, כולל אחותה היחידה. לאחר השחרור חזרה לקרצג, שם החלה לעבוד שוב ברפואה. ב-1952 עברה לנאג'מארוש כרופאה מחוזית. היא לקחה חלק בתנועת האיגודים המקצועיים לרפואה ובריאות. בשנת 1973 פרסמה מאמרים ממחקריה.
בעלה הראשון, לאסלו אסטרייכר (1898–1944), היה רופא שיחד עם 70 מחבריו ננרצחו בירי על יד ה-אס אס ליד דברצן. הם התחתנו ב-27 בפברואר 1929 בבודפשט. בעלה השני היה בלה אוהמן (Ohman).
אפרת (דמות מקראית)
אֶפְרָת מוזכרת במקרא כאשת כלב בן חצרון, משבט יהודה. חצרון היה בנו של פרץ, בנם של יהודה ותמר.
צאצאיה של אפרת
מסופר עליה שילדה את חור, סבו של בצלאל בן אורי בן חור, בונה המשכן.
המפרשים חלוקים בשאלה האם "יריעות" הייתה בתו של כלב או אשתו. ממילא, לא ברור אם אפרת הייתה אשתו השנייה או השלישית.
מאחר שחצרון, חמיה של אפרת, מופיע ברשימת משפחת יעקב היורדת למצרים, ואילו כלב בנו אינו מופיע בה, מסתבר שאפרת נולדה במצרים ומתה שם.
זיהוי כלב ואפרת במדרש
מדרשי חז"ל זיהו את כלב בן חצרון עם כלב בן יפונה, אחד המרגלים שבאו ממדבר סיני לתור את ארץ ישראל, ואת אפרת זיהו עם מרים הנביאה, אחותם של משה ואהרן. כמו כן זיהו את חור, בנה של אפרת, עם חור המוזכר כשופט במדבר סיני. על רקע זה הסבירו המדרשים את השם "אפרת" במובן של פרייה ורבייה, שמיוחסים במדרש לפועלה של מרים בארץ מצרים כאחת מהמיילדות העבריות שהמשיכו ליילד למרות גזרת פרעה וכן כמי שנלחמה באופן ציבורי על המשך הילודה למרות הגזרות.(שמות רבה, שם). רבי אברהם אבן עזרא שלל את הזיהויים הללו, והצביע על קשיים כרונולוגיים שונים בהם. באשר לזיהוי של כלב בן חצרון עם כלב בן יפונה הוא כותב כי "על דרך הפשט כלב בן יפונה איננו כלב בן חצרון בראיות גמורות".
על פי הסבר אחר, "אפרתי" הוא תואר כבוד, והשם "אפרת" מבטא את היותה בת למשפחה מיוחסת.
בעקבות ההסבר המדרשי לשם "אפרת" קרויה בשם זה עמותת אפרת - אגודה לעידוד הילודה בעם היהודי - עמותה ישראלית הפועלת לשכנע נשים יהודיות שלא לבצע הפלה מלאכותית. בדומה קיים מכון פוע"ה - מכון לפוריות ורפואה על פי ההלכה אף הוא על שם מרים שכונתה ע"פ המדרש בשם המיילדת פועה.
פיטר ג'יי. רטקליף
סר פיטר ג'ון רטקליף FRS (נולד ב-14 במאי 1954 ) הוא רופא בריטי וביולוג תאים ומולקולרי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו על תגובות תאיות להיפוקסיה. חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2019 עם ויליאם קיילין ג'וניור וגרג ל. סמנזה.
עבד כקלינאי מתרגל בבית החולים ג'ון רדקליף, פרופסור לרפואה קלינית באוקספורד ונאפילד וראש המחלקה לרפואה קלינית באוניברסיטת אוקספורד בשנים 2004–2016. בשנת 2016 התמנה למנהל המחקר הקליני במכון פרנסיס קריק, במקביל לחברותו במכון לודוויג לחקר הסרטן ומנהל מכון גילוי יעד באוניברסיטת אוקספורד.
השכלה
רטקליף נולד בשנת 1954 בעיר החוף מורקמב במחוז לנקשייר שבאנגליה, ולמד בבית הספר היסודי המלכותי לבנים לנקסטר. הוא זכה במלגה במכללת גונוויל וקאיוס בקיימברידג' בשנת 1972 כדי ללמוד רפואה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים את לימודיו בבית החולים סנט ברתולומיאו שבלונדון. כשסיים את לימודיו בשנת 1978, עבר רטליף להתגורר באוקספורד, שם התמחה בנפרולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, עם דגש מיוחד על חמצון כלייתי.
קריירה
בתחילת שנות השמונים החוקרים ידעו מעט מאוד על התהליכים התאיים הבסיסיים המובילים להיפוקסיה. כל זה השתנה בשנת 1989 כאשר רטקליף, שהתחיל להתמחות כמומחה לכליות, הקים מעבדה לבדיקת ויסות האריתרופויאטין, שהוא הורמון האחראי לגירוי ייצור כדוריות הדם האדומות, ונודע כי הוא מופעל בכליות, כתגובה לחוסר בחמצן.
הקבוצה של רטקליף הבינה עד מהרה שתאי כליות אינם התאים היחידים שהגיבו להיפוקסיה. עשרות סוגים של תאים, הן בבני אדם והן באורגניזמים אחרים, יכולים להפעיל את האריתרופויטין כאשר קיים מחסור בחמצן. בהסתמך על תגליות אלה, סייעה קבוצת רטקליף לחשוף שרשרת אירועים מולקולרית מפורטת שבה התאים משתמשים כדי לחוש מחסור בחמצן. מסלול זה מופעל גם בגידולים סרטניים רבים, ומאפשר להם ליצור כלי דם חדשים כדי לקיים את צמיחתם.
חלק ניכר מההבנה הנוכחית של היפוקסיה הגיעה ממחקרי המעבדה של רטקליף.
פרסים
בטקס השנה החדשה לשנת 2014 קיבל תואר אבירות Knight Bachelor עבור שירותי רפואה קלינית.
אהבה היא...
רוברטו קזאלי מת מסרטן האשכים בשנת 1976, וקים קזאלי מתה מגידול בעצמות בשנת 1997. בנה סטפאנו מנהל את קניינה הרוחני.
האיורים מתפרסמים מדי יום גם כיום בעיתונים רבים בעולם, למעט ימי ראשון.
מאפייני הקומיקס
"אהבה היא..." היא רצועת קומיקס בעלת מסגרת בודדת, הנושאת את הכותרת "אהבה היא...", איור המופיע באמצע המסגרת, ובתחתיתה ביטוי המסיים את המשפט שבכותרת. הרצועות אינן תלויות זו בזו, ואין קווי עלילה מתמשכים.
הדמויות הראשיות בסדרה הן אישה וגבר, הדומים לקים ורוברטו קזאלי. הם מתוארים ללא בגדים וללא מאפיינים מיניים, מלבד רמז לשדיים אצל האישה. לעיתים רחוקות שולבו באיורים ילדיהם או הוריהם של בני הזוג, או דמויות אחרות.
הדמויות מופיעות ביחד או לחוד, כאשר אחד חושב על השני. הסדרה עוסקת בדרך כלל בסוגיות קלות, אם כי במספר מקרים שולבו בה מסרים הקשורים לאיכות הסביבה.
גרסאות והשפעות
איורי הסדרה ראו אור במהלך השנים בכ-25 ספרים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיעה גרסה חלופית של הסדרה בעיתון הבריטי Mail on Sunday, בת שלושה או ארבעה פאנלים, כאשר דמויות הגברים והנשים מצוירות בלבוש מלא.
הגרסה הטורקית של הסדרה נמכרה יחד עם מסטיק.
הסדרה הוזכרה באחד הפרקים של משפחת סימפסון.
בשנת 2009 יצא משחק וידאו של נינטנדו המבוסס על הסדרה. קיימת אפליקציית מובייל של הסדרה בחנות היישומים של אפל.
אמי ברידג'ווטר
אמיליה "אמי" ברידג'ווטר (אנגלית: Emmilia "Emmy" Bridgwater; 10 בנובמבר 1906 – 13 במרץ 1999) הייתה אמנית ומשוררת ממוצא אנגלי הקשורה לתנועה הסוריאליסטית.
ממקום מושבה בברמינגהאם ולונדון, הייתה לה תרומה משמעותית כחברת ארגון "הסוריאליסטים של בירמינגהם" ושל קבוצת הסוריאליסטים הבריטית, ושימשה כחוליה מקשרת חשובה בין קבוצות הסוריאליסטים של שתי הערים.
מישל רמי, פרופסור להיסטוריה של אמנות באוניברסיטת ניס בצרפת, ומחבר הספר "סוריאליזם בבריטניה", מתאר את השפעתה כ"בעלת אותה חשיבות עבור הסוריאליזם הבריטי כמו הצטרפותו של דאלי לסוריאליזם הצרפתי".