cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארגון נשי חירות בישראל
היסטוריה
בין מנהלות הארגון בעבר נמנתה רות בן-שחר שהייתה לוחמת ומפקדת בארגון הצבאי הלאומי. רות נודעה בשם המחתרתי רות רפאלי וראש קבוצת "אורית". היא הייתה חברת האצ"ל בת"א והקימה בביתה את תחנת השידור המחתרתית "קול ציון הלוחמת" ללא ידיעת משפחתה. לימים, רות, יחד עם בעלה משה בן-שחר, היו ממייסדי תנועת חרות וגלגוליה הפוליטיים.
הנס סווארובסקי
הנס סווארובסקי (גרמנית: Hans Swarowsky; 16 בספטמבר 1899 בבודפשט, הונגריה - 10 בספטמבר 1975 בזלצבורג, אוסטריה) היה מנצח אוסטרי. כמו כן היה פרופסור לניצוח באוניברסיטה למוזיקה של וינה. בית ספר זה הוציא מתוכו רבים מן המנצחים המפורסמים ביותר של ימינו אלה ושל המאה שעברה גם יחד, ביניהם קלאודיו אבאדו, אוּלְף סוֹדֶרבּלוֹם, ז'אק דלאקוט, אדם ואיוואן פישר, מאריס יאנסונס, חסוס לופז-קובוס, זובין מהטה פטר שניידר וברונו וייל.
הרצאותיו ומאמריו של סווארווסקי נאספו בקובץ הנושא את השם "Keeping Shape" המשמש כיום כפוסק עליון בשאלות ביצוע וניצוח.
טטרדרכמא
טטרדרכמא (ביוונית: "ארבע דרכמאות") היה מטבע אתונאי בו נעשה שימוש החל מהמאה החמישית לפנה"ס. מטבע זה הפך, בשל ההשפעה הרבה של הכלכלה האתונאית למטבע העיקרי בו נעשה שימוש ביוון העתיקה ובעולם היווני עד לתקופתו של אלכסנדר מוקדון.
על מטבע זה היה פרופיל ראשה של האלה אתנה בחזיתו, וינשוף סמל החוכמה וסמל האלה, בגבו. בלשון הדיבור כונו המטבעות גלאוקיי (γλαῦκαι - ינשופים).
קריית החינוך אורט קריית ביאליק
קריית חינוך אורט קריית ביאליק הוא בית הספר העל יסודי הראשון בעיר קריית ביאליק.
היסטוריה
עד שנת 1965 לא היה בקריית ביאליק כולה בית ספר תיכון, אף על פי שהיה בית ספר למטפלות המסונף לכפר ילדים ונוער אהבה בכפר ביאליק הסמוך. בשנים אלו חל חוק חינוך חובה עד סוף כיתה ח' בלבד והיה נהוג מבחן הסקר, שהפנה רק חלק מבוגרי בתי הספר היסודיים להמשך לימודים.
תלמידים בקריית ביאליק ששאפו להמשיך בלימודיהם, פנו לבתי ספר מחוץ ליישוב, וחלקם במוסדות לימוד שונים בחיפה או לבתי ספר מקצועיים. בעקבות זאת, התארגנה קבוצה בהנהגת יהודה רוזנטל, מהנדס במפעלי אתא וצבי קרלינר ראש המועצה המקומית, שהגדירה עצמה כ"ועדת היגוי" להקמת בית ספר תיכון ביישוב.
לבסוף הוחלט על הקמת בית ספר עצמאי אך בבעלות של גוף בעל ניסיון בניהול בתי ספר, ולשם כך פנה צבי קרלינר ראש המועצה לרשת אורט.
כמנהל בית הספר נבחר מנחם ארגוב, שרכש ניסיון ניהולי בתיכון עמיאסף שבבית ברל כסגן מנהל תחת ד"ר דן גלעדי, ובשנת הלימודים תשכ"ו (1965) נפתח "בית הספר התיכון המקצועי והעיוני" של קריית ביאליק. הוא הוקם במבנה של בית הספר היסודי "גאולים" (דרום) ובשטח הפנוי שלידו, בקצה הדרומי של הקריה ליד מנסרת העצים ומשרדי הקרן הקיימת לישראל. בבית הספר היו חמש כיתות בלבד במגמות: אופנה, מכניקה, הומאנית, ראלית ושרטוט בניין ובמסלולים שונים (תלת-שנתי או ארבע-שנתי). סך הכל היו 140 תלמידים בבית הספר (רובם במגמות טכנולוגיות) ובנוסף תשעה מורים.
ב-1968 התקבלה תרומה ממשפחת לוינסון ושמו של בית הספר הוחלף ל"בית הספר המקיף אורט ע"ש ברברה ומוריס לוינסון".
ב-1969 הוגש המחזור הראשון של תלמידי בית הספר לבחינות הבגרות, משרד החינוך הכיר בציוני המגן של בית הספר.
כאשר החליטו במשרד החינוך על הקמת חטיבת ביניים בישראל, הוקמו שתי חטיבות ביניים שעד היום מזינות את קריית החינוך: חט"ב "דפנה" וחט"ב "אפק". במקביל, החליטה המועצה המקומית כי אורט קריית ביאליק יהיה בית הספר היחיד ביישוב והפסיקה מתן סיוע לתלמידים שלמדו מחוץ ליישוב (חוץ מתלמידי החינוך המיוחד שהמשיכו ללמוד מחוץ לקריית ביאליק במשך זמן מה). זאת, על אף העובדה שבסמוך אל בית הספר, בתחום כפר ביאליק, נמצא "בית הספר התיכון לחינוך וסיעוד", ששייך למועצה אזורית זבולון ובין תלמידותיו היו גם תלמידות מקריית ביאליק שלא למדו בקריית החינוך.
ב-1975 נפתח מסלול טכנאים ובעקבותיו מסלול הנדסאים ונפתחה מכללה ללימודי ערב לטכנאים והנדסאים בתוך בית הספר.
במשך 40 שנה היה אורט ביאליק בית הספר העל יסודי היחיד בקריית ביאליק. בתחילת המאה ה-21 נפתח בקריה בית ספר אקסטרני "אנקורי".
במחזור הגדול ביותר בתולדות בית הספר (2002) סיימו 24 כיתות מקבילות, קרוב ל-700 תלמידי יב'- מחזור מסיימי יב' הגדול ביותר בתולדות מדינת ישראל. מאז חלה ירידה בכמות התלמידים ובמחזור שסיים ב-2009 למדו כ-500 תלמידים בשכבת יב', מדובר ב-13 כיתות ומאז יש יציבות במספר התלמידים.
משנת 2009 בבית הספר נפתחו "כיתות תקשורתיות" בהן משולבים תלמידים בעלי צרכים מיוחדים (PDD) על מנת להקנות להם ידע ולאפשר לנהל חיים נורמטיביים ככל האפשר.
ב-2010, בית הספר הקים חבורת זמר בשם "קולות אורט ביאליק", שחבריה הם תלמידים בעלי צרכים מיוחדים הלומדים בבית הספר. החבורה מופיעה ברחבי הארץ. לטובת הכיתות התקשורתיות עומדת גינה טיפולית.
בשנת 2022 הוקם בבית הספר מגרש כדורגל חדש.
חטיבת הביניים אורט אפק
החטיבה הוקמה בראשית שנות השבעים של המאה ה-20. נכון לשנת 2016 לומדים בה כ-600 תלמידים, מלמדים בה כ-60 מורים ויש בה 21 כיתות ז' עד ט'. החטיבה ממוקמת ברחוב דרור ונקראת על שם השכונה שבה היא שוכנת, שכונת אפק.
תלמידי כיתות ז' מגיעים מבתי הספר היסודיים "קדימה", "ביאליק", "פסגות" “רקפות", ״נעורים״, ״והבונים״. ישנם תלמידים המגיעים גם מערים שכנות כגון קריית ים ונשר.
חטיבת הביניים אורט דפנה
החטיבה הוקמה גם היא בשנות ה-70 ולומדים בה כ-852 תלמידים, מלמדים בה כ-88 מורים ויש בה כ-24 כיתות ז' עד ט'. החטיבה ממוקמת ברחוב דפנה. תלמידי כיתות ז' מגיעים מבתי הספר היסודיים "קדימה", גם בעיקר ממסגרת החינוך המיוחד", "הבונים", "ביאליק", "פסגות", "רקפות", "ונעורים", ישנם תלמידים המגיעים גם הם מערים שכנות כגון קריית ים נשר ועוד.
ראו גם
רשימת בוגרי ובוגרות בית הספר
מלונות קיסר פרמייר ישראל
מלונות קיסר פרמייר ישראל היא רשת בתי מלון המפעילה שלושה בתי מלון:
מלון קיסר בים המלח שהשתייך בעבר לרשת, נמכר ב-2007 לרשת ישרוטל ושמו שונה ל"ישרוטל נבו". פתאל ניהול מלונות בקשו גם הם לרכוש את המלון, אך הדבר לא עלה בידם.
יחסי מקסיקו–סוריה
יחסי מקסיקו–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לרפובליקה הערבית הסורית. שתי המדינות הן חברות מייסדות של האו"ם.
היסטוריה
בראשית המאה ה-20 היגרו כמה אלפי סורים מהאימפריה העות'מאנית (שסוריה הייתה אז חלק ממנה) למקסיקו. רבים מהמהגרים הסורים היו ממוצא יהודי בעיקר מחלב ודמשק. כמה אינטלקטואלים, פוליטיקאים ואנשי עסקים מקסיקניים בולטים הם ממוצא סורי.
מקסיקו וסוריה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 באוגוסט 1950. בשנת 1958 הצטרפה סוריה למצרים כחלק מהרפובליקה הערבית המאוחדת. באותה שנה נפסקו היחסים בין מקסיקו לסוריה בזמן שמקסיקו קיימה יחסים דיפלומטיים עם קהיר. בשנת 1961 עזבה סוריה את האיחוד והפכה שוב לאומה עצמאית. מקסיקו כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם סוריה בספטמבר 1961.
בשנת 1994 פתחה מקסיקו קונסוליית כבוד בדמשק. באוקטובר 2009, ביקרה שרת החוץ המקסיקנית, לורדס ארנדה בזאורי, סוריה. במהלך ביקורה היא נפגשה עם שר החוץ הסורי ואליד אל-מועלם וחזרה על האינטרס של מקסיקו להרחיב ולחזק את נוכחותה באזור, כמו גם בחיזוק היחסים עם מדינות ערב. בדצמבר 2010 ביקר שר הסביבה הסורי, קווקאב סבח אל-דייא, במקסיקו כדי להשתתף בכנס שינויי האקלים של האו"ם בקנקון.
במרץ 2011 החלה מלחמת האזרחים הסורית. מאז, היחסים בין שתי המדינות לא קיימים. מאז פתיחת מלחמת האזרחים עמדתה של מקסיקו הייתה לגנות את האלימות שגרמו הצדדים המעורבים בה והביעה דאגה מההשלכות החמורות והטרגדיה ההומניטרית הנובעת מהמשבר באותה מדינה. מקסיקו גינתה בחריפות את השימוש בכלי נשק כימיים והפרות חמורות של זכויות האדם והחוק ההומניטארי הבינלאומי. במקסיקו מעריכים כי הפתרון הביצועי היחיד לסכסוך בסוריה הוא בעל אופי פוליטי, וקראה לקהילה הבינלאומית לפעול באחריות ולהימנע מלשלוח ציוד וכלי נשק צבאיים לאף אחד מהצדדים. בשנת 2014 סגרה מקסיקו את קונסוליית הכבוד שלה בדמשק.
ביולי 2014 ביקר שר החוץ המקסיקני ז'וזה אנטוניו מיאדה בירדן וביקר בביקור במחנה הפליטים הסורי בזעתרי כדי לצפות במשבר ההומניטרי העומד בפני הפליטים. בשנת 2015 ממשלת מקסיקו איפשרה לכמה פליטים סורים להגיע למקסיקו ולהשלים את השכלתם באוניברסיטה, בסיוע ארגון לא ממשלתי מקסיקני מקומי. מקסיקו תרמה גם 3 מיליון דולר לתמיכה בפליטים סורים בירדן, לבנון וטורקיה.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רשמיים ממקסיקו לסוריה
ביקורים רמי דרג מסוריה במקסיקו
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה חינוכי ותרבותי (2004).
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-815 אלף דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לסוריה כולל: פלפל גולמי וחומצות גרעין ומלחים שלהם. הייצוא העיקרי של סוריה למקסיקו כולל: עור, צמחים וזרעי אניס.
צ'ארלס רנהופר
צ'ארלס רנהופר (בצרפתית: Charles Ranhofer; 7 בנובמבר 1836, סן-דני, צרפת – 9 באוקטובר 1899, ניו יורק) היה שף מסעדת "דלמוניקו'ס" המפורסמת בניו יורק בשנים 1862 עד 1876 ומ-1879 ל-1896. רנהופר היה מחברו של הספר "רודף התענוגות" (The Epicurean) (1894), ספר בישול אנציקלופדי המחזיק למעלה מ-1,000 עמודים, דומה בהיקפו לספר Le Guide Culinaire של אוגוסט אסקופייה.
קריירה
רנהופר נשלח לפריז בהיותו בן 12 והחל להתלמד בלימודי מגדנאות, בגיל 16 נעשה השף הפרטי של הנסיך ד'הנין, קומט ד'אלזס. ב-1856 עבר לניו יורק ונעשה שף של הקונסול הרוסי, ואחר-כך עבד בוושינגטון די. סי. ובניו אורלינס. הוא שב לצרפת ב-1860 למשך תקופה קצרה, שם ארגן נשפים בחצרו של נפוליאון השלישי בארמון טווילרי, אך אז חזר לניו יורק על-מנת לעבוד במה שהיה אז מקום אופנתי "מזו דורי" (Maison Dorée). ב-1862 לורנצו דלמוניקו שכר את שירותיו למסעדת "דלמוניקו'ס", ושם נפלה בחלקו של רנהופר תהילתו הגדולה, אם כי אחרים יאמרו ששמו הלך לפניו גם לפני שהיה שף המסעדה. באותה עת, "דלמוניקו'ס" נחשבה למסעדה הטובה ביותר בארצות הברית. הוא היה שף "דלמוניקו'ס" עד לפרישתו ב-1896, פרט להפסקה קצרה בשנים 1879-1876 כשהיה הבעלים של "אוטל אמריקן" באז'ני לה בן.
מתכונים
רנהופר המציא או הפך מנות רבות של "דלמוניקו'ס" למפורסמות, למשל "לובסטר ניוברג" ונהג לקרוא תבשילים על שמם של אנשים ידועים – במיוחד כאלה שסעדו ב"דלמוניקו'ס" – כמו גם חבריו ואירועים בני התקופה. דוגמאות לכך:
רנהופר לא המציא את אלסקה אפויה, אולם הוא הפך אותה לפופולרית ב-1876 כשקרא אותה לכבוד אלסקה, הרכש הטריטוריאלי החדש של מדינת ארצות הברית. הוא גם ערך ניסויים במנות חדשות, הציג בפני הניו יורקים את "אגס אליגטור" (אבוקדו) ב-1895 ודברים רבים נוספים.
מותו
רנהופר ואשתו היו הורים לחמישה ילדים: שלושה בנים ושתי בנות. הוא הלך לעולמו בביתו ממחלת ברייטס' (מחלת כליות) ב-1899 ונקבר בבית הקברות וודלון בברונקס.
נוקס הלם
אלכסנדר נוקס הלם (באנגלית: Alexander Knox Helm; 23 במרץ 1893 – 7 במרץ 1964) היה דיפלומט בריטי, שכיהן כציר ארצו בהונגריה, כנציג הדיפלומטי הבריטי הראשון בישראל, כשגריר בטורקיה וכמושל הכללי האחרון של סודאן.
ביוגרפיה
נוקס הלם נולד וגדל בעיר דמפריס שבסקוטלנד. למד בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1912 התקבל לעבודה בתפקיד זוטר במשרד החוץ הבריטי. במלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות צבאי ושירת כקצין ביחידת ארטילריה, בין היתר בארץ ישראל. לאחר המלחמה גויס לשירות הקונסולרי בלבנט. לאחר תקופה של לימוד שפות בקיימברידג' שימש כסגן קונסול בסלוניקי שביוון וכמתרגם באיסטנבול. לאחר העברת הבירה הטורקית לאנקרה הוצב נוקס שם כמזכיר שני בשגרירות בריטניה ואחר כך כקונסול. ב-1930 שב לבריטניה ושירת במחלקת המזרח במשרד החוץ. ב-1937 יצא לשמש כקונסול באדיס אבבה שבאתיופיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב בשגרירות בריטניה בארצות הברית. הוא עסק שם בסוגיות מורכבות שנגעו לאספקת דלק לבריטניה. ב-1942 יצא שוב לאנקרה בתפקיד יועץ. בשנת 1946 נבחר לשמש הנציג הבריטי בהונגריה ולאחר כינון היחסים הרשמיים עמה מחדש ב-1947 היה לציר הבריטי שם. ב-1949 מונה לנציג הדיפלומטי הראשון של בריטניה במדינת ישראל הצעירה בדרגת ממונה על היחסים ולאחר מכן כציר. כהונתו בת השנתיים בישראל נחשבה למוצלחת. בין 1951 ל-1954 שימש כשגריר בריטניה בטורקיה. לאחר מכן פרש משירות החוץ, אך ב-1955 הוצב לתקופה קצרה לשמש כמושל הכללי האחרון של סודאן, לפני שקיבלה את עצמאותה ב-1956.
אשתו הראשונה של הלם מתה בשנת 1925. הוא נישא שוב ב-1931.
בשנת 1964 טבע הלם בים.
הערכה
העיתון טיימס תיאר את הלם כאישיות בעלת אופי חזק ונחישות רבה, כנושא ונותן מוכשר ובעל חוש לעיתוי - תכונות שהושלמו על ידי חוש הומור וקסם אישי, כאדם שהיה אהוד על ידי אנשי צוותו, שהיה נכון תמיד לשמוע את עצתם, אך קיבל את החלטותיו בעצמו. הוא שימר את המבטא של עיר הולדתו הכפרית הסקוטית ואת חיבתו לענייני חקלאות.
אותות ועיטורים
נוקס הלם עוטר באותות והעיטורים הבאים:
אני והכפר
אני והכפר הוא ציור משנת 1911 מאת הצייר היהודי יליד בלארוס מארק שאגאל.
תיאור
הציור, המתאר מראות מהעיירה היהודית, צויר רק לאחר ששאגאל עבר לפריז. במרכז היצירה מתוארות שתי דמויות המביטות זו בזו. מן הצד האחד מתואר מעין דיוקן עצמי של שאגאל בגוון ירקרק וחבוש כובע, ועל צווארו שרשרת ועליה תליון בצורת צלב. הדמות אוחזת במעין ענף או עץ המתוארים במרכז חלקה התחתון של היצירה. בצידה השני של היצירה מתואר ראש של עז או כבשה ולצווארה שרשרת דומה. בנוסף, מופיעים דימויים נוספים של אשה החולבת פרה לבנה וכן תיאור של רחוב בעיירה בו צועד גבר הנושא מגל אל מול אישה המתוארת הפוכה. גם חלק מבתי העיירה מתוארים 'על ראשם'. לצידם מופיעה כנסייה ובתוכה תיאור של ראשה של דמות נשית.
הקומפוזיציה של הציור משלבת בין אלמנטים מרכזיים כגון העימות בין שתי הדמויות המרכזיות, עימות המודגש על ידי עיגול החוצה את הדמויות, לבין אלמנטים דינאמים כגון השביל המוביל אל העיירה בחלקה העליון של היצירה. שאגאל השתמש בהשפעות של האמנות הקוביסטית כדי לתאר עולם המנותק מפרספקטיבה וממשות חומרית, כבמעין חלום. שאגאל מערב כאן בין אופן ייצוג "מערבי" לבין סממנים תרבותיים ופולקלוריסטים הלקוחים מן התרבות הרוסית העממית ומן התרבות היהודית. "עבור הקוביסטים" טען שאגאל, "ציור היה משטח המכוסה בצורות על פי סדר כל שהוא. עבורי הציור מהווה משטח המכוסה בייצוגים של דברים... בו להיגיון ול'איוריות' אין שום משמעות."
מלאכת בורר
מְלֶאכֶת הַבּוֹרֵר היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומשמעותה היא, הפרדת דבר שאינו רצוי מדבר הרצוי.
המלאכה במשכן
את המלאכות האסורות בשבת לומדים מעבודת המשכן. ובמלאכת בורר ישנה מחלוקת בין הגאונים והראשונים כיצד נעשתה הברירה במשכן. יש אומרים שמלאכת הברירה במשכן נעשתה על ידי ברירת החיטים מהעפר למנחת התמיד ולמנחת חביתין. ויש אומרים שמלאכת בורר נהגה במשכן על ידי הפרדת הפסולת שבסממני הקטורת.
גדר המלאכה
אמנם חלק מהראשונים חלקו על שניים מהתנאים:
האיסור רק בתערובת
איסור בורר חל רק כאשר שני המינים מעורבים ביניהם, אבל אם הם מונחים זה בצד זה, מותר להפרידם.
תנאי הברירה
כשהברירה נעשית בדרך אכילה, אין המלאכה מוגדרת כפעולת ברירה האסורה בשבת, ומשום כך היא מותרת. שלושה תנאים צריכים להתקיים כדי שהברירה תוגדר כהפרדה בדרך אכילה, המותרת. היעדרו של אחד התנאים, די בו כדי לאסור את המלאכה:
א. איסור הוצאת פסולת מתוך אוכל
דרך אכילה היא ליטול את האוכל כדי לאוכלו מיד, אבל המוציא את הפסולת מתוך האוכל, עובר באיסור בורר. גם כשהפסולת מועטה, וקל יותר להוציאה מתוך התערובת, המוציא אותה עובר באיסור בורר. למשל, אם נפלה קליפת ביצה לתוך סלט ביצים, אסור להוציאה לבדה, מפני שאסור להוציא פסולת מתוך אוכל, אלא יוציא אותה יחד עם מעט מהביצים, וכיוון שאפשר לאכול את חתיכת הביצה הדבוקה לקליפה, יש לה חשיבות, וממילא הוא נחשב כמפריד אוכל מאוכל, ואין בכך איסור. אם אינו חפץ בחלק מתערובת האוכל שלפניו, אם יש שם חבר שמוכן לאכול את החלק שאינו רצוי, מותר לו להוציאן כדי שחבירו יאכל אותן לאלתר, שבאופן זה גם החלק שאינו רצוי נחשב כאוכל.
ב. ברירה ביד ולא בכלי
בברירה הנעשית כמלאכה, נהוג להשתמש בכלי ייעודי: מסננת, נפה וכדומה. אך בדרך אכילה, אדם נוטל בידו את הרצוי, ולכן נאסרה כל ברירה באמצעות כלי המיוחד לברירה.
כף ומזלג אינם כלים שנועדו לברירה אלא לסייע ליד לאחוז במאכל, לפיכך, מותר להוציא בהם את האוכל מתוך הפסולת.
במִלחיות רבות מניחים בנוסף למלח גם גרגירי אורז, כדי שיספגו את הלחות וימנעו את המלח מלהתגבש. ואף שחורי המִלחייה קטנים, ורק המלח יוצא דרכם, מותר להשתמש בה בשבת, מפני שאין היא נחשבת כלי שנועד לברירה אלא כלי שנועד לפזר את המלח במינון מסוים, והראייה, שגם אם לא היו במלח גרגירי אורז היו משתמשים במִלחייה.
ג. ברירה לאכילה מיידית
רק כאשר הברירה הידנית של האוכל מתוך הפסולת, נעשית מיד (בלשון הגמרא: לאלתר) בסמוך לאכילה, היא מוגדרת כמעשה אכילה המותר, אך אם אין אוכלים את האוכל מיידית, הפעולה נחשבת כמלאכה אסורה.
מותר לעוסקים בהכנת הסעודה, לברור אוכל. ואפילו אם הסעודה תארך זמן רב, כיוון שמכינים אותם סמוך לתחילת הסעודה, וכך מקובל, להכין את כל המאכלים לפני הסעודה כדי להגישם במשך הסעודה, הרי שזו דרך אכילה ולא כדרך מלאכת בורר. העיקר שהוצאת האוכל תהיה סמוכה לסעודה, היינו בזמן שרגילים להכין את הסעודה. אבל אם יעשה זאת לפני כן יעבור על איסור בורר. והכל תלוי במספר האנשים וגודל הסעודה. מי שלא יודע מתי בדיוק תתחיל הסעודה, מותר להקדים מעט בברירת האוכל מתוך הפסולת לצורך הסעודה, כדי שלא יצטרכו להמתין להכנת האוכל. אבל יש להיזהר שלא להקדים יותר ממה שנצרך כדי להכין את הסעודה.
מי שהתכוון לברור אוכל מתוך פסולת לצורך הסעודה הקרובה, ולבסוף נשתייר ממה שהכין גם לסעודה אחרת, אין בידו איסור, ובלבד שלא יערים לעשות כך בכוונה.
הסרת קליפות וגלעינים
מותר להסיר את קליפת הפרי כדי לאוכלו. ואף שהסרת הקליפה דומה להוצאת פסולת מתוך אוכל, אין בזה איסור, כי כך היא דרך אכילת פרי שיש לו קליפה. על כן מותר לקלף גם בסכין, ובתנאי שיעשה זאת לאלתר.
דוגמאות להיתר הסרת גלעינים
נחלקו הפוסקים לגבי פירות שניתן לאכול את קליפתם, כגון תפוחים, אגסים, מלפפונים וגזר, האם שייך איסור בורר בהסרת קליפתם. יש אומרים, שהואיל וגם הקליפה ראויה לאכילה, אין כאן איסור בורר, אלא הרי זה כחותך את הפרי לשני חלקים, וממילא מותר לקלפם כדי לאוכלם לאחר זמן, וכן מותר לקלפם על ידי מקלף. ויש אומרים, שהואיל והוא אינו רוצה את הקליפה, הרי היא נחשבת לגביו כפסולת, ולכן כללי בורר חלים עליו, וממילא מקלף נחשב כלי ברירה, ולכן בשום אופן אין להשתמש במקלף, ורק כדי לאוכלם לאלתר מותר לקלפם בסכין.
עצמות בדגים ובבשר
נחלקו הפוסקים בשאלה האם מותר להתחיל לאכול דג או בשר, וכשיגיע לעצמות שמפריעות לו, להוציא אותן ביד או במזלג.
יש מחמירים וסוברים, שהוצאת עצמות מתוך הדג או הבשר אסורה, משום שאסור להוציא פסולת מתוך אוכל. ולדעתם צריך להוציא את המאכל מתוך העצמות. ויכול לשם כך לתפוס את העצם ביד או בסכין, וביד האחרת או במזלג ייטול את האוכל, ואף שביד אחת הוא אוחז בעצם, אין כאן נטילת פסולת מתוך אוכל, הואיל ובאחרת הוא נוטל את האוכל. עוד אפשר שיכניס את האוכל לפיו ומתוך פיו יוציא את העצמות. ואם יש על העצם מעט בשר או דג, יכול להוציאה מהדג או הבשר ולאכול את מה שדבוק עליה ולזורקה. אבל אם אין עליה אוכל, אסור להוציאה. אולם רוב הפוסקים מקילים וסברתם היא, מפני שכך היא דרך אכילת דג ובשר אין איסור.
לדעת רוב הפוסקים, לצורך ילד קטן, מותר להוציא תחילה את העצמות, ואחר כך להאכיל אותו בדג או בבשר, כפי שרגילים תמיד.
פירות שנרקבו
בקערה שבה מעורבים פירות טובים ופירות שהתחילו להירקב, מותר להוציא מתוך התערובת את כל הפירות שהוא מתכוון לאכול, או שהוא מתכוון להגיש לפני אורחיו בסעודה הסמוכה.
ואם אינו מתכוון לאכול כעת את כל הפירות הטובים, והוא חושש שהפירות הרקובים ידביקו ברקבונם את הפירות הטובים שנוגעים בהם, יכול לפזר את כל הפירות, כדי שהפירות הרקובים לא יגעו בפירות הטובים, אבל לא יפריד את הטובים לכאן והרקובים לכאן.
פרי שנרקב במקצתו עד שאינו ראוי כל כך לאכילה, במקום החיבור שבין החלק הרקוב לחלק הטוב ישנה תערובת, ולכן אסור לחתוך ולהסיר את החלק הרקוב, כי בזה הוא מוציא פסולת מתוך אוכל. והעצה לכך, להסיר יחד עם החלק הרקוב גם מעט מהחלק הטוב.
סינון משקים
גם סינון משקים עלול להיות אסור מהתורה, ודינו תלוי במצב המשקה. אם יש במשקה פסולת ובלא הסינון אי אפשר לשתות את המשקה, הרי שהסינון הוא מלאכה שמכשירה אותו לשתייה, והמסנן אותו עובר באיסור תורה. ואם גם בלא הסינון המשקה ראוי לשתייה, מותר לסנן אותו במסננת, ואף שעל ידי הסינון הוא משתפר מעט, אין שיפור זה משנה באופן מהותי את המשקה, ולכן אין בו איסור.
במצב ביניים, שהמשקה עכור, ובלא סינון רוב בני האדם אינם רגילים לשתותו, ורק בשעת הדחק שותים אותו, אסור לסנן אותו במסננת. ונחלקו אם מותר לסנן אותו בבד שלא כדרכו, לדעת רוב הראשונים מותר, ולדעת הרמב"ם אסור . וכתבו האחרונים שראוי להחמיר כדעת הרמב"ם.
לפיכך, שמרים שמעורב בהם יין, כיוון שאינם ראויים לשתייה - אסור לסננם כדי להוציא מהם את היין, ואם סיננם - עבר באיסור תורה. ואם היין עכור עד שרוב בני אדם אינם רגילים לשתותו, אבל ניתן לשתותו בדוחק, אסור לסננו במסננת, וגם על ידי בד ראוי שלא לסננו. לעומת זאת, יין שראוי לשתייה, מותר לסננו כדי שיהיה צלול יותר, שהואיל וכבר לפני הסינון היה ראוי לשתייה, אין סינונו נחשב למלאכה.
וכן מיץ תפוזים שיש בו חלקיקי פרי, כיוון שרוב בני אדם רגילים לשתותו בלא סינון, אין איסור לסננו במסננת.
וכן מותר לפתוח בשבת ברז שיש עליו מסננת, או להוציא מים דרך כלי שמסנן אותם, שהואיל וגם לפני כן המים היו ראויים לשתייה, אין סינונם נחשב למלאכה.
הפרדת מרק מחתיכות אוכל שבתוכו
מרק שמעורבות בו חתיכות מאכל, כגון חתיכות קטנות של ירקות ואיטריות, אסור להפריד את המרק מהירקות והאיטריות. ואף על פי שגם המרק וגם הירקות והאיטריות ראויים לאכילה, כיוון שמדובר בשני מיני מאכלים אסור להפרידם זה מזה, אבל כדרך אכילה (ראה לעיל 'תנאי הברירה') מותר להפרידם.
לפיכך, כשרוצים לאכול לאלתר את המרק ולא את הירקות, הרי שהמרק נחשב כאוכל והירקות כפסולת. ואם כן מותר להטות את הסיר באופן שהמרק ישפך לבדו לתוך הקערה, ואף שהמרק יוצא ממש מתוך התערובת, אין בזה איסור, מפני שהוא מוציא את האוכל מתוך הפסולת. אבל אסור לעשות זאת בעזרת מסננת. ואפילו בעזרת כלי שלא נועד לסינון, כדוגמת מזלג וכף, אסור. וכן אסור לקרב את מכסה הסיר לסיר, ולפתוח ביניהם פתח צר כדי שרק המרק יוכל לעבור דרכו. ולגבי הכנסת המצקת למרק, באופן שרק המרק יעלה בה, יש מתירים מפני שכך היא דרך הוצאת מאכל, ואין זה נחשב סינון בעזרת כלי, ויש אוסרים מטעם שהוא מסנן בעזרת כלי.
ואם הוא רוצים לאכול רק את הירקות והאיטריות, אסור להטות את הסיר כדי לשפוך את המרק מתוכו, מפני שבאופן זה הוא נחשב כמוציא את הפסולת מתוך האוכל, דבר שאסור אפילו אם יאכלו את הירקות והאיטריות לאלתר. אבל מותר לו להעלות את המצקת מתוך המרק צמוד לדופן, באופן שיעלה במצקת רק את הירקות והאיטריות, כי אין הוא עושה זאת כדרך ברירה בכלי אלא כדרך נטילת המאכל. אבל אחר שיגמור להעלות את המצקת מהסיר, לא ישפוך מתוך המצקת את המרק המיותר בחזרה לסיר, כי בזה הוא מוציא פסולת מתוך אוכל.
כאשר הירקות והאיטריות שקועים למטה ומעליהם מרק צלול, לדעת רוב הפוסקים המרק שלמעלה אינו נחשב מעורב בירקות ובאיטריות. ולכן גם כשרוצים לאכול את הירקות בלבד, מותר לדעתם להוציא את המרק שלמעלה במצקת, או להטות את הסיר ולשפוך את המרק שמעליהם. אבל אחר סיום שפיכת המרק שמעל הירקות והאיטריות, אסור להמשיך להטות את הסיר כדי להוציא את המרק שמעורב עם הירקות והאיטריות. ויש אוסרים, שלדעתם מה שנשאר בכלי שבידיו – הוא הנברר, נמצא שהוציא פסולת מאוכל, וזה אסור אפילו כדי לשתות לאלתר.
ברירת כלים וספרים
ישנה מחלוקת בפוסקים, אם האיסור הוא רק לגבי אוכל או גם לגבי חפצים נוספים (לדוגמה ספרים). רבים מהפוסקים האחרונים סבורים כי המלאכה היא גם בספרים וחפצים אחרים, וכך אכן נפסק בשולחן ערוך, ולהלכה אין לברור בגדים זה מזה כאשר הם מעורבבים יחד, לברור שני מיני כלים זה מזה כאשר הוא צריך את אחד משני המינים, וכן אסור לברור ספרים זה מזה אם הוא צריך אחד מהם, רק אם נתקיימו כל שלושת התנאים המהווים את האופן המותר לברור.
הרב שמעון גרינפלד, סבור שאין בספרים משום איסור ברירה. הוא מנמק זאת בסברא עצמית: מכיוון שלספרים יש מקום קבוע בארון, ולאחרי השימוש בהם הוא מחזיר אותם לארון, לא שייך לקרות הפרדת הספר מהארון בשם הפרדת אוכל מפסולת, שכן אין דרך המפריד אוכל מפסולת להחזיר אותו לאחר השימוש לערב בתוך הפסולת, ומכאן שאין הפרדת הספרים מהספרים שסמוך למקומם בארון קרוי בשם אוכל מתוך פסולת. רבי שלמה זלמן אוירבך ממאן בסברה זו, והוא פוסק כי יש להחמיר.
אם כי סברא זו מועלת דווקא לנטילת הספרים ממקומם בארון, אבל לא להחזרת הספרים למקומם, ובזאת מודה גם המהרש"ג כי הדבר אסור. אך יש המצדדים כי יש להקל בכך, ואחת מהם היא סברת הפרי מגדים המחדש, כי הפרדת שני מינים זה מזה כדי להניחם לאחר זמן אינה בגדר ברירה, שכן דווקא כאשר הוא מפריד מין אחר מאחר, כאשר את האחד הוא צריך באופן מיידי ואת השני לא - ניתן לקרוא להפרדה זו "ברירת אוכל מתוך פסולת", לא כן כאשר את שני הדברים אינו צריך, אז לא ניתן לקרות לכך הפרדת אוכל מתוך פסולת. אם כי, ההסתמכות על סברא זו נטולה בספק כבד, שכן הפרי מגדים עצמו, מסיים את דבריו במילים בהם הוא מבטא כי לא ניתן לסמוך על סברא זו להלכה, והמשנה ברורה חלוק על הפרי מגדים.
יש האומרים, כי אספת ספרים משולחנות בבית מדרש, היא דבר מותר, שכן אף על פי שהיא לא נעשית לשימוש מיידי, ניתן להחשיב את החזרת הספרים למקומם כשימוש מיידי; שכן החזרתם נעשית במטרה שאם יחפש אדם ספר אליו הוא נצרך לעיון וללימוד, ימצא את מבוקשו; ונמצא שכבר ברגע החזרתם מולאה המטרה - שהספרים יהיו נגישים למחפשם.
סעודת שבת
בסעודת שבת, כאשר כלים שונים מעורבים יחדיו, יש ליזהר להפריד את הצלחות שנקראות אוכל - שצריך עדיין לסעודה מתוך ה"פסולת", ורק אז מותר להעביר את הצלחות האחרות למקומם במטבח.
המלאכה היא דווקא ברירת שני מינים זה מזה, ולכן אסור לברור שני מיני אוכל אחד מהשני, כגון שני מיני דגים, אבל במין אחד, מותר לברור אם כל החלקים ראויים לאכילה, ואפילו חלקים גדולים מתוך חלקים קטנים יותר. כך גם מותר לברור את כל החלקים הגדולים משני המינים גם יחד, כיוון שההפרדה היא לא בין שני המינים אלא בין שני הגדלים, דבר שאינו בכלל מלאכה זו.
דוגמה אקטואלית לאיסור בורר, הוא כאשר אדם שוטף במים פירות המלוכלכים בעפר, ובכך מפריד את פסולת העפר והאבק מתוך האוכל. לכן כאשר אדם קונה פירות וירקות לשבת, והם מאובקים, עליו להזהר לשטוף אותם לפני שבת. אבל אם הם לא מלוכלכים, ושוטף אותם רק לצורכי הגיינה, מותר.
נידון ידוע בפוסקים, הוא זבוב שנפל במשקה כל שהוא, שההלכה היא שמותר להסירו רק אם מסיר מעט משקה עמו. רבי יצחק מאיר אלתר, האדמו"ר מגור, הציע כי יאחוז את הכפית בידו, ויסלק את הכוס מהכפית, כך שהוא בורר את האוכל מתוך הפסולת. באופן דומה, פוסק החזון איש כי הרוצה להוציא גרעין מתוך פרי, יאחו בגרעין וימשוך את הפרי.
ברירה בגושים גדולים
יש האומרים, כי הצבת מסננת על ברז מים שמעורב במים עפר או דבר אחר ואין הדרך לשתותם ללא ברירה, אסור. בעיה הלכתית זו, תקפה בברוקלין שם מצויים תולעים זעירים במים, ועל הברז יש כעין מסננת המסננת את המים מהתולעים, למרות זאת, מנהג העולם להתיר, והקהל החרדי בברוקלין, שאינו שותה מי ברז ללא מסננת, נוהג כך גם בשבת, ואינו מכין מים מערב שבת לשבת.
סגל
{{פירושונים|
שם המשפחה סג"ל פירושו: 'סגן לכהונה' או 'סגן לוויה'.
אישים:
אישים ששם משפחתם סג"ל:
ראו גם
}}
הקומוניסטים העבריים
הקומוניסטים העבריים (בשם הרשמי "האיגוד הקומוניסטי החינוכי בארץ ישראל" ואחר כך "המפלגה הקומוניסטית העברית") הייתה מפלגה קומוניסטית שפעלה במהלך המנדט הבריטי ולזמן קצר במהלך הכנסת הראשונה.
מקור המפלגה הוא במתחים הפנימיים בין יהודים לערבים שהיו בפק"פ שהביאו לבסוף בשנת 1940 לפרישת קבוצת חברים בראשות שמואל אטינגר מהמפלגה והקמת ארגון בשם "אמת" שפעל להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. בשנת 1942 לאחר שהפק"פ הפכה למפלגה חוקית חזרו חברי "אמת" לשורותיה אולם איחוד זה לא החזיק מעמד וכעבור שנה הם שוב פרשו מהמפלגה ולאחר החלטת ברית המועצות לתמוך בתוכנית החלוקה הקימו את מפלגת "הקומוניסטים העבריים".
המפלגה פעלה עד אחרי מלחמת העצמאות, שלאחריה התאחדה עם הפק"פ והליגה לשחרור לאומי והקימה את מק"י. האיחוד שוב לא החזיק מעמד ולאחר הבחירות לכנסת הראשונה אליעזר פרמינגר פרש ממק"י והקים את המפלגה מחדש, אולם תחייתה נמשכה זמן קצר ופרמינגר יחד עם רוב חבריה הצטרפו למפ"ם.
מיכאל היילפרין
מיכאל היילפרין (בהונגרית: Heilprin Mihály; פיוטרקוב טריבונלסקי, (פולין) 1823 – סאמיט (ניו ג'רזי), 10 במאי 1888) היה סופר ופובליציסט, חבר פעיל במהפיכה בשנת 1848 בהונגריה.
הגירה שנייה
הוא היגר לאמריקה בשנת 1856, הפך למורה בניו יורק, ומאוחר יותר הפך לעמית פנימי של כמה עיתונים יוקרתיים, כולל ה-Evening Post. הוא היה עורך שותף של ה- Appleton New-American Encyclopedia וערך את הקיקלופדיה האמריקאית היוקרתית (New American Cyclopedia). הוא הצליח להסדיר בהצלחה רבה את יישובם של פליטים יהודים שגורשו מרוסיה. מאמר שלו הופיע בשבועון "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság 1854–1921)) בשנת 1868 בשם "האגודה ההונגרית של ניו יורק".
נץ מצוי
נץ מצוי (שם מדעי: Accipiter nisus) הוא עוף דורס ממשפחת הנציים. רוב הפרטים אינם נודדים, אך פרטים שנמצאים באזורים קרים של צפון אירופה וצפון אסיה נודדים בחורף לצפון אפריקה והודו.
מאפיינים
אורך גופו של הנץ המצוי 30–40 ס"מ. צבע גבו חום-אפור וזנבו מפוספס. הנץ המצוי שוכן בחורשים נמוכים ויערות דלילים. כנפיו הקצרות (יחסית לגופו) והרחבות וזנבו הארוך מאפשרים לו לתמרן בזריזות בסיבוך. הוא ניזון בעיקר מעופות ובעיקר שחרורים, אותם הוא דורס באוויר או "קוטף" מתוך הסבך ברגליו הארוכות. לעיתים הוא גם לוכד מכרסמים על פני הקרקע.
חולף בארץ ישראל בסתיו, באביב או בחורף.
מערות קנגו
מערות קנגו הן מערכת מערות קרסטיות, הממוקמת למרגלות רכס הרי סוורטברג, בקרבת העיר אאודטסהורן, בפרובינציית הכף המערבי שבדרום אפריקה. המערה הראשית היא אחת מהמערות הידועות והפופולריות ביותר לתיירים בדרום אפריקה. על אף שאורכה של מערכת המערות והמנהרות עולה על ארבעה קילומטרים, יכולים מבקרים להיכנס רק לרבע מתוכה בקבוצות שמלוות על ידי מדריך.
היסטוריה
המערות נתגלו מחדש בעידן המודרני ב-1780 על ידי חקלאי מקומי בשם ג׳קובוס ון זיל. המערה הראשונה שבה ביקר הייתה באורך של מגרש כדורגל, ונקראת מאז אולם ון זיל. ב-1792 נתגלתה מערה שנייה, והמערות הפכו במהרה לאתר ביקור פופולרי. ב-1930 בוצע סקר ארכאולוגי על ידי א.ג'.ה. גודווין מאוניברסיטת קייפטאון, במהלכו נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מאבן.
הווה
הניהול היומיומי של המערות הוא באחריות עיריית אאודטסהורן. ברוב הימים מוצעים במערות סיורים למבקרים בשני מסלולים אפשריים: הסיור הסטנדרטי, שנמשך כשעה, והסיור ההרפתקני, שנמשך כשעה וחצי וכולל זחילה במעברים צרים וטיפוס על תצורות סלע תלולות. בשני המסלולים ניתן לראות משקעי מערה העשויים מאבן גיר.
משה רונן
משה רונן (רייניש) (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא עיתונאי ומשפטן ישראלי. שימש חבר במערכת "ידיעות אחרונות" במשך שנים רבות, ואחרי שפרש מעבודתו בעיתון היה רכז תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
ביוגרפיה
רונן הוא בנו של המחנך והחלוץ אריה רייניש. למד משפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, ועיתונות באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלוס אנג'לס.
היה חבר מערכת "ידיעות אחרונות" מאז תחילת 1975 ועד 2016. שימש כתב לעניינים משפטיים, כתב העיתון בלוס אנג'לס, עורך חדשות וכתב במגזין היומי "24 שעות".
עורך-דין משנת 1978.
פרסם כתבות רבות, ידיעות ותחקירים. מהם ניתן למנות:
רונן שימש במשך שנים רבות נציג האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בדיונים על חקיקת חוקים הנוגעים לתקשורת. נאבק נגד חוקים המצמצמים את חופש הביטוי וחופש העיתונות ונגד חוקים המאפשרים הוצאת צווי איסור פרסום של מידע שיש בו עניין ציבורי. שותף לתיקון החוק בעניין "סוביודיצה" בשנת 2002.
משנת 2017 רונן הוא רכז חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל.
ממלכת גאמה
גאמה הייתה אחת מהממלכות באזור גיב בדרום מערב אתיופיה שהוקמה בסוף המאה ה-18. הגבול המזרחי שלה הוא נהר הדידאסה, שמפריד אותה מממלכת לימו אנאראה בצפון-מזרח, ובדרומה גבלה בממלכת גומה ובממלכת גארה, מעבר לגבול הצפוני שלה ישבו המאצ'ים תת-קבוצה של בני האורומו, וממערבה שבטים של הסידאמים. שטחה מהווה כיום את הפלכים גאצ'י ודידאסה שניהם חלק מנפת ילובור שבמחוז אורומיה המודרנית.
הממלכה הייתה ממוקמת ברמה גבוהה שמגיעה לגובה ממוצע של כ 6,500 רגל אוכלוסיית הממלכה מנתה בשנת 1800 כ-50,000 נפש, תושביה היו ידועים בתור לוחמים מנוסים. באקינאם והאנטינגפורד מחשבים את ממלכת גומה כממלכות הפחות מוצלחות מבחינה כלכלית. אף על פי כן מוחמד חסן רואה שחוץ מהגבולות המערביים והצפוניים היכן שהיא הייתה פולשת על שכניהם, הארג'וים בצפון והנונוים במערב, והכריחו את התושבים להיות כפריים, אדמתה הייתה אדמה טובה שהיו מגדלים בה יבולים רבים כגון חיטה, שעורה וכותנה.
היסטוריה
המלכים האחרונים של גאמה מזכירים שמלך בשם אדם הוא המייסד של הממלכה, שהגיע לאזור ב-1770. ההיסטוריון מוחמד חסן, טוען שטענה זו "הומצאה כדי לייחס לאדם מוסלמי את הייסוד של השושלת".
המלך ג'אוו התאסלם בהשפעת סוחרים משאווה ובאגמדיר, והכריז על האסלאם כדת הממלכה.
חרף הכישלון של הליגה המוסלמית, גאמה נשאר מבצר איסלאמי, וסיפק מיקלט לגברים שגורשו מהממלכות האחרות באזור גיב. ממלכת גאמה נכבשה בסופו של דבר על ידי מנליק השני בשנת 1885 אך הממלכה נשארה כאוטונומיה "כחממה של מרידות וקנאות מוסלמית כנגד אדמיניסטרציה קולוניאלית זרה". פיריסה, בנו של המלך האחרון מצא מקלט בסודאן, וחזר ב-1899 כדי להכריז על ג'יהאד כנגד הכובשים. פיריסה לבסוף נלכד בשנת 1901 או ב-1902 והוצא להורג בעיר ג'ימה.
צבי טרלו
צבי טרלו (נובמבר 1932 - 1 באפריל 2010) היה משפטן ישראלי.
ביוגרפיה
טרלו נולד בנובמבר 1932 בקרקוב שבפולין לעסקן הציוני גור-אריה טרלו ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בשנת 1954 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחריהם התמחה בפרקליטות המדינה ובשנת 1956 הוסמך כעורך דין. היה חבר בצוות התביעה במשפט אייכמן ובין השנים 1962–1967 שימש ראש מחלקת בג"צים בפרקליטות המדינה. במלחמת ששת הימים ולאחריה, שימש יועץ משפטי לכוחות צה"ל באזורי יהודה ושומרון, בדרגת סרן. בתפקידו האחרון בפרקליטות שימש סגן בכיר לפרקליט המדינה. בשנת 1967 מונה לשמש יועץ בכיר לשר המשפטים יעקב שמשון שפירא.
בין השנים 1969–1976 שימש מנכ"ל משרד המשפטים. בסיום תפקידו, מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה וכיהן כסגן נשיא בית הדין עד לפרישתו, בשנת 1982. בצה"ל התקדם לדרגת אלוף-משנה במילואים ושימש שופט בבית הדין הצבאי לערעורים. לאחר צאתו לגמלאות משירות המדינה, עסק בעריכת דין במשרד פרטי.
טרלו נפטר ב-1 באפריל 2010.
פאולר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אניבאלה סטאבילה
אניבאלה סטאבילה (באיטלקית: Annibale Stabile, סביבות 1535 - אפריל 1595) היה מלחין איטלקי מתקופת הרנסאנס. סטאבילה היה חבר באסכולה הרומאית וכנראה היה תלמיד של ג'ובאני פלסטרינה. בעיקר פעל ברומא אבל לתקופה קצרה עקר לקרקוב שבפולין בסוף חייו.
חייו
הרשומות על ראשית חייו אינן מדויקות, אבל הוא נולד ככל הנראה בנאפולי וסביר להניח, שהיה נער מקהלה בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, אחת הכנסיות החשובות ביותר ברומא, בשנים 1544-45. "אניבאלה קונטראלטו" רשום גם הוא באותה כנסייה בשנים 1555-56; כיוון שאין זה מתקבל על הדעת, שבן עשרים יירשם כקונטראלטו, ייתכן שהיה זה אדם אחר; לחלופין, יש הגורסים, שאניבאלה נולד באמצע שנות ה-40' של המאה ה-16. סטאבילה עצמו הזכיר את לימודיו אצל פלסטרינה, שהיה מאסטרו די קאפלה בבזיליקת יוחנן הקדוש ב-1555-56.
סטאבילה היה למאסטרו די קאפלה בבזיליקת יוחנן הקדוש בשנת 1575 והחזיק במשרה זו עד 1578, אז עבר למשרה דומה בקולג' הגרמני. כיוון שג'ובאני דראגוני כיהן גם הוא במשרת מאסטרו די קאפלה בסיינט ג'ון לטראן, החל ב-1576, מסתבר שהשניים היו שותפים למשרה במשך שנתיים. בשנת 1582 הוסמך סטאבילה לכומר וב-1590 החליף שוב מקום עבודה. הפעם היה למאסטרו די קאפלה ב"סנטה מריה מאג'ורה", שם הועסק משנת 1591 עד 1594. בתחילת 1595 נסע לפולין לעבוד בשירותו של המלך זיגיסמונד השלישי ואזה, שנהג להעסיק מוזיקאים איטלקים, אבל סטאבילה מת אחרי חודשיים בסך הכל בקרקוב. סיבת מותו אינה רשומה, אבל המסע לפולין לא נעדר סיכונים; גם מלחין המדריגלים הנודע לוקה מארנציו מת אחרי מסע לפולין (1599), שהרס, לטענתו, את בריאותו.
מוזיקה
סטאבילה כתב מיסות, מוטטים, תחינות, מזמורי תפילה ושאר יצירות קודש, בתשעה פרסומים נפרדים. שניים מקבצי המיסות שלו יצאו לראשונה לאור בוורשה ב-1979, בשם Msze królewskie (מיסות מלכותיות), שחיבר למעסיקו זיגיסמונד השלישי. אחת המיסות שלו - "מיסה קנטנטיבוס אורגניס" כתובה להרכב יוצא הדופן של 12 קולות עצמאיים ונוצרה בשיתוף פעולה עם פלסטרינה ואחרים. רק הקיריה, קרדו וקרוציפיקסוס נותרו מיצירה זו.
סגנונו של סטאבילה היה דומה לזה של פלסטרינה, בייחוד במוזיקה הווקאלית שלו. אף כי כרגיל נהג לכתוב מוזיקה מורכבת פחות מבחינה קונטרפונקטית מזו של מורו, הרי מדי פעם חרג ממנהגו וכתב קאנון, בייחוד במוטטים שלו. המוזיקה החילונית שלו, בעיקר מדריגלים, נשאה לא פעם אופי קליל, מאפיין יוצא דופן לגבי חבר באסכולה הרומאית, שהמוזיקה שלה הצטיינה במקרים רבים ביראת קודש, אם לא חומרה.
סטאבילה הוציא לאור שלושה ספרי מדריגלים. את השני בשלושה כתב יחד עם ג'ובאני מריה נאנינו (1581). כל שלושת הקבצים האלה התפרסמו בוונציה, סביבה ידידותית יוצר להוצאת מוזיקה חילונית קלה, והמרכז הפעיל ביותר להוצאת מוזיקה באיטליה של סוף המאה ה-16.
נאומן
נאומן הוא שם משפחה ממקור גרמני. {{פירושונים|
ראו גם
}}
ישראל פוגל
ישראל פוגל (נולד בשנת 1949) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. במרבית הקריירה שלו שיחק בקבוצת הפועל כפר סבא, עמה זכה באליפות אחת ובשני גביעים, ולזכותו שש הופעות במדי נבחרת ישראל.
קריירה
פוגל החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה, ובהמשך עבר לקבוצת הנערים של הפועל כפר סבא, בה שיחק כחלוץ. פציעת שוער הקבוצה הובילה את המאמן שלמה טננבאום להסב את פוגל לתפקיד זה, ובחמשת המשחקים האחרונים של העונה, בהם עמד בין הקורות, שמר על רשת נקייה. בעקבות זאת זומן כשוער לנבחרת הנוער. בעונת 1966/1968 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, ועלה עמה לליגה הבכירה.
בשנת 1970 היה אמור לעבור לקבוצת מכבי תל אביב, אך הפועל כפר סבא סבלה ממכת פציעות, ולכן נשאר בקבוצה ועבר לשחק כחלוץ. במשחק הראשון מול בית"ר תל אביב הבקיע צמד שערים. במחצית הראשונה של המחזור העשירי של עונת 1970/1971 הבקיע שלושער לרשתה של קבוצת הפועל תל אביב, ולקראת סוף המשחק החליף את השוער יאיר נוסובסקי שנפצע. בינואר 1973 הבקיע שלישייה נוספת במסגרת משחק הגביע נגד הפועל טירת כרמל, על אף שנפגע בתחילת המשחק בהיתקלות עם שוער היריבה. לאחר המשחק נלקח לבית חולים ואושפז, לאחר שהתברר כי הוא סובל מקרע בכליה.
בעונת 1974/1975 היה פוגל שותף לזכייתה הראשונה של הפועל כפר סבא בגביע המדינה, ובעונה שלאחר מכן זומן לראשונה לנבחרת ישראל וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול. בסיום עונת 1976/1977 ירד עם הקבוצה לליגה הארצית, והיה שותף לחזרתה לליגה הבכירה עונה לאחר מכן. בעונת 1979/1980 הבקיע שלושער במסגרת רבע גמר גביע המדינה, בניצחון 5–2 על מכבי פתח תקווה. במשחק הגמר כבש צמד בניצחון 4–1 על מכבי רמת עמידר והניף את הגביע כקפטן הקבוצה. בעונת 1981/1982 היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות בפעם היחידה בתולדותיה. בעונה לאחר מכן ירד עם הקבוצה לליגה הארצית, ושב עמה לליגה הבכירה כעבור עונה אחת.
בסיום עונת 1984/1985 עזב פוגל את הפועל כפר סבא, והצטרף לקבוצת בית"ר נתניה מהליגה הארצית. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 17 שערים, סיים כמלך השערים של הליגה, וסייע להעפלתה לליגה הבכירה. במחזור ה-11 של עונת 1986/1987 ערך את הופעתו האחרונה בליגה הבכירה, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
Under the Mistletoe
Under the Mistletoe (בעברית: מתחת לדבקון) הוא אלבום חג המולד הראשון ואלבום האולפן השני של הזמר הקנדי ג'סטין ביבר. הוא פורסם ב-1 בנובמבר 2011, תחת חסותה של חברת התקליטים איילנד רקורדס.
מן האלבום יצאו שני סינגלים, כשאחד מהם הוא חידוש לשירה של מריה קארי, "All I Want for Christmas Is You". החידוש יצא בשיתוף קארי והוא נקרא "(!All I Want for Christmas Is You (SuperFestive", ובקליפ הנלווה שיצא לו היא הופיעה גם כן.
מכירותיו של האלבום בעולם עומדות על כ-2.6 מיליון עותקים, דבר אשר הופך אותו לחמישי הנמכר ביותר של ביבר. בעקבות מכירותיו העצומות הצליח האלבום להיכנס בשבוע הראשון לצאתו ישירות אל המקום ה-1 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
ב-25 באוגוסט 2011, הודיע ביבר כי יוציא את אלבום חג המולד הראשון שלו ואלבום האולפן השני שלו מאוחר יותר בשנת 2011. המנהל סקוטר בראון והמפיק הווקאלי קוק הארל אישרו שבוע מאוחר יותר שיתופי פעולה עם שון קינגסטון וטיילור סוויפט וכן עבודה עם המסנג'רס. מאוחר יותר באותו חודש, נודע על שיתופי הפעולה של ביבר עם בויז טו מן, אשר, ולהקת פרי שעתידים להתפרסם באלבום.
ב-30 בספטמבר 2011, פרסם ביבר רשמית את עטיפת האלבום ושם אלבום בפייסבוק. ב-4 באוקטובר 2011, חשפה מריה קארי כי היא וביבר הקליטו את השיר "All I Want for Christmas Is You" כדואט לאלבום החדש. גרסת ג'סטין לשיר "Santa Claus Is Coming To Town" כולל אלמנטים מתוך השיר I Want You Back של חמישיית הג'קסונים.
סינגלים
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Mistletoe", נכתב והופק עם המסנג'רס, ופורסם ב-17 באוקטובר 2011.
מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית
מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית (באנגלית: American Colony Photo Department) פעלה במושבה האמריקאית בירושלים משנת 1898 ועד מחצית המאה ה-20, ובמסגרתה צולמו אלפי תמונות בכל רחבי המזרח התיכון. חלק מהתמונות הפכו לסמלי תקופה, מפני שהנציחו אירועים היסטוריים חשובים. ביניהם ניתן למנות את ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה בארץ ישראל ב-1898, או את כניסתו של הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי דרך שער יפו לירושלים, עם כיבוש העיר ב-1917. רוב התמונות של מחלקת הצילום נתרמו לספריית הקונגרס האמריקאי בשנת 1964, ובכך הפכו לנחלת הכלל.
הקמת מחלקת הצילום
המושבה האמריקאית בירושלים הוקמה בשנת 1881 על ידי קהילה אמריקאית-שוודית אוטופית. הקהילה הורכבה מנוצרים פרוטסטנטים דבקי אמונה, שדגלו בערכי שיתופיות דמויי סוציאליזם, וראו את ייעודם בעיסוק בצדקה וחסד למען תושבי העיר.
מחלקת הצילום של המושבה הוקמה על ידי אלייז'ה מאיירס (Elijah Meyers), יהודי מומר שהיגר לארץ ישראל מהודו. מאיירס היה חובב צילום מושבע ולכן כאשר בשנת 1898 התבקש הצלם היהודי ישעיהו רפאלוביץ לצלם אלבום מתמונות הארץ (עבור הקונגרס הציוני השלישי, שהתקיים בשנה שלאחר מכן) הוא ביקש ממאיירס להתלוות אליו. השניים יצאו למסע בחודשים פברואר-מרס 1898, ועברו במושבות יהודה והדרום, מישור החוף ומושבות הגליל. באוקטובר 1898 תיעד מאיירס במצלמתו את מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני, קיסר גרמניה לארץ ישראל. הביקוש לתמונות היה גבוה מאוד, ומכירתן הכניסה כסף רב לקופת המושבה האמריקאית. בעקבות ההצלחה הוקמה מחלקת הצילום במושבה, בה פעלו ברבות השנים צלמים ידועים כמו הול לארס לרסון ואריק מטסון. לרסון, שהיה מהמתיישבים השוודים במושבה, נחשב למוכשר שבצלמי מחלקת הצילום, ובמהלך מסעותיו הרבים במזרח התיכון הנציח אנשים ומקומות רבים. דב גביש כותב על עבודתו של לרסון: "ניחן בכשרון התבוננות ותפיסה המאפיינים צלם אומן. הוא הנציח במצלמתו את האמיתי והמקורי שבכל תופעה, ועירנותו לימדה אותו לחפש תמונות ואירועים בעלי משמעות בתולדות הארץ...". לזכותו של לרסון יש לזקוף חלק ניכר מהתמונות ההיסטוריות של המושבה מתקופת מלחמת העולם הראשונה. לרסון מונה לראש מחלקת הצילום בשנת 1904, תפקיד בו כיהן במשך 30 שנה, והמשיך לכהן בו גם כאשר מונה כקונסול שוודיה בארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1921–1925.
צלם נוסף שהיה פעיל במחלקת הצילום היה ג'ון ד. וויטינג. וויטינג התמחה בעיקר בכתיבה ופרסם כתבות רבות על רשמי מסעותיו בארץ ישראל ובארצות השכנות, אשר חלק גדול מהן פורסמו בביטאון החברה הגאוגרפית האמריקנית.
תמונות מחלקת הצילום
צלמי המושבה האמריקנית תיעדו אירועים היסטוריים, שהתחוללו בארץ ישראל ובמזרח התיכון במהלך כמאה שנות פעילותם. בין התמונות ניתן למנות, כאמור, את ביקורו של הקיסר, וכן את מכת הארבה הקשה שפקדה את ארץ ישראל ב-1915; קרבות מלחמת העולם הראשונה בין הצבא הטורקי לצבא הבריטי; חנוכת האוניברסיטה העברית בהר הצופים ב-1925; תוצאות רעידת האדמה של שנת 1927; מאורעות תרפ"ט בירושלים וברחבי הארץ; ביקורו של קיסר אתיופיה, היילה סילאסי בשנות ה-30; המרד הערבי הגדול של שנת 1936, ועוד. תמונות רבות הן צילומי נוף ואתרים ארכאולוגיים והיסטוריים, וכן ממראות הארץ כמו השוק ביפו בתחילת המאה ה-20 או החוף הצפוף וההומה של תל אביב בשנות ה-30. כן הרבו צלמי המושבה להנציח אתרים דתיים נוצריים, שנמכרו כגלויות לצליינים. סדרה גדולה הוקדשה למושבות החלוצים היהודיות של בני העלייה הראשונה, וכן לדמויות ולטיפוסים שונים שאפיינו את הארץ, כמו בדואים, בעלי מלאכה שונים, יהודים חרדים, ועוד.
בחלק ניכר מהאירועים ההיסטוריים שאותם תיעדו, נכחו צלמי המושבה ביוזמתם, כמו בטקס כיבוש ירושלים בידי אלנבי ב-11 בדצמבר 1917. לאירועים אחרים, לעומת זאת הם הוזמנו במיוחד, כמו לטקס כניעת העיר בפני הבריטים יומיים קודם לכן, בבוקר ה-9 בדצמבר. המזמין היה ראש עיריית ירושלים, חוסיין סלים חוסייני, שביקש להנציח את האירוע ההיסטורי. צלם המושבה האמריקאית התלווה לפמליית ראש העיר, אך לאחר שפיתח את התמונות וביקש את עזרת הבריטים בשליחתן לעיתוני העולם באמצעות דואר דיפלומטי, קיבל לפתע הוראה מגבוה להשמידן, על מנת שרק הטקס בו השתתף אלנבי ייזכר כסמל לכניעת העיר. בעקבות כך אבדו כמעט כל תצלומי טקס כניעה זה, מלבד כמה תמונות בודדות, עליהן התעקש הצלם לשמור.
ממשלת המנדט בארץ ישראל העסיקה את צלמי המושבה באופן קבוע, והם הוזמנו להנציח טקסים ואירועים חשובים. בין אלה אפשר למנות את טקס הנחת אבן הפינה לבניין עיריית ירושלים ההיסטורי ב-1930, חגיגות הכתרת המלך ג'ורג' השישי ב-1936, טקס חנוכתו של בניין הדואר המרכזי ברחוב יפו בירושלים ב-1938, וחגיגות הניצחון עם סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945. מצלמות צלמי המושבה אף הנציחו טקסי חתונה של אנשי ממשל וצבא בריטיים, שנערכו על פי רוב בקתדרלת סנט ג'ורג' האנגליקנית או בכנסיית סנט אנדרוז הסקוטית.
טכנולוגיה ושיווק
את הידע הראשוני בצילום הביא עמו, כאמור, מאיירס, והוא זה שלימד את צלמי המושבה הצעירים מהי קומפוזיציה, מהו עומק שדה וכדומה. מאיירס הביא עמו מהודו ציוד צילום בסיסי, אולם בהמשך רכשו צלמי המושבה ציוד צילום משוכלל בארצות הברית, שכמוהו לא נראה עד אז בארץ.
אחד מאותם צלמים צעירים היה אריק מטסון השוודי, שהתמחה עוד בנערותו בתפעול חדר החושך של מחלקת הצילום. בחדר זה הוא פגש את אדית יאנטיס, נערה בת המושבה ממשפחה אמריקנית והשניים נישאו. הזוג מטסון שכלל מאוד את טכנולוגיית הצילום של המחלקה, ולזכותם יש לזקוף את עיקר השדרוגים המשמעותיים שנעשו במהלך השנים, בהם צביעת התמונות בצבע שמן לאחר פיתוחן; שימוש במצלמות סטריאוסקופיות, כדי לקבל תמונות שנראות תלת־ממדיות; צילומי אוויר וצילום תת-אדום.
תמונות מחלקת הצילום נמכרו בחנות המושבה, שפעלה ברחבת שער יפו (באזור מלון אימפריאל), בה נמכרו מוצרים שונים פרי עמלם של חברי המושבה.
שינויים במחלקת הצילום וסגירתה
בשנת 1934, בעקבות מאבקים פנימיים בין המתיישבים האמריקאים והשוודיים, התפרקה קומונת המושבה, אך רבים מחבריה נשארו לגור בירושלים והיו מעורים בחיי העיר. לרסון עזב את המושבה ואת מחלקת הצילום, ואת ניהולה נטל עתה אריק מטסון. בהדרכתו, המשיכו הצלמים לפעול בירושלים בחנות שכורה בחזית מלון פאסט שנקראה 'שירות הצילום של מטסון' (Matson Photo Service). מטסון העניק שירותי צילום לספרים, עיתונים ומגזינים שונים ברחבי העולם באופן קבוע, בצד תמונות נוף וגלויות שנמכרו לתיירים. במקביל מכר מטסון שקופיות צבעוניות של נופי ארץ ישראל, ואף שיווק תמונות שצולמו בידי צלמים אחרים.
'שירות הצילום של מטסון' פעל עד אחרי מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946, בעקבות תנועת המרי העברי והאלימות הגואה בארץ ישראל, עקרה משפחת מטסון לדרום קליפורניה, אך החנות בירושלים המשיכה לפעול אף לאחר קום מדינת ישראל עד לשנות ה-50. במהלך מלחמת העצמאות ניזוקה החנות מאוד, אך רוב החומר הארכיוני הועבר מבעוד מועד למרתפי בניין ימק"א בירושלים וכך ניצל. בעקבות חלוקת ירושלים בין מדינת ישראל וירדן ודעיכת התיירות בעיר, פסקה פעילות 'שירות הצילום של מטסון' באופן סופי, והצלמים התפזרו.
תרומת התמונות לספריית הקונגרס
מטסון ובני משפחתו הוסיפו למכור את תצלומי המושבה בקליפורניה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1964 פנה מטסון לספריית הקונגרס האמריקאי בהצעה לתרום את אוצר התמונות שברשותו. מטרת התרומה הייתה לעזור בשימור התמונות ההיסטוריות והנצחתן, כמו גם בהפיכתן לנחלת הכלל. העברת התמונות לספריית הקונגרס נמשכה כמה שנים, וכללה את העברתם של כ-20,000 נגטיבים ו-11 אלבומים מביתו של מטסון וכן אלה שאוחסנו עד אז בימק"א. השנים הארוכות במרתף הטחוב בבניין הימק"א לא היטיבו עם הנגטיבים הרגישים, וחלק מהם ניזוקו מרטיבות ואבק. בשנת 1970 הושלמה ההעברה, ובעקבותיה נסרקו כל התמונות באופן דיגיטלי, כולל מספור, תארוך ומידע על אודות נסיבות הצילום. כ-13,000 מהתמונות הועלו לאוסף התמונות המקוון של ספריית הקונגרס האמריקאי כתמונות מ"אוסף אדית ואריק מטסון".
תרומה נוספת של תמונות צלמי המושבה לספריית הקונגרס התקבלה בשנות ה-90 מידי ולנטין וסטר, צאצאית למשפחת המייסדים של המושבה האמריקאית, אשר תרמה את אוסף התמונות שהיה ברשות משפחתה. בשנת 2007 נתגלו במרתפי מבנה המושבה האמריקאית בירושלים עשרות ארגזים, ובהם אלפי תמונות ונגטיבים. מנהלי המקום, שהם צאצאיהם של מקימי המושבה, מיינו את החומר ושלחו את חלקו לספריית הקונגרס. התמונות נוספות, כולל מסמכים ויומנים, נשמרו במקום במוזיאון קטן. במוזיאון היהודי ההיסטורי באמסטרדם שמורות כ-1000 שקופיות זכוכית המתארות את ארץ התנ"ך, אוסף בוקי בועז לצילום ישראלי, מבשרת ציון, כולל מעל 10,000 צילומים, גלויות, שקופיות ומסמכים של המושבה בכלל ושל מחלקת הצילום בפרט.
אוספים נוספים
בשנת 2018, התגלה חלק נוסף מאוסף הצילום של המושבה שהחזיק הצלם וקונסול שוודיה בירושלים, לארס (לואיס) לארסון. כמו כן שני אלבומים שייתכן ששימשו מעין קטלוגים לצורכי חנות הצילום של המושבה, נמצאו בעזבונו של איש העסקים הירושלמי משה כרמל, שהציל אותם מחנות צילום בוערת ב-1948.
דודיק סמדר
קורות חייו
דודיק נולד בשנת 1931 כבנם השני של ליה לבית שימנובסקי ואברשה סברנסקי בחיפה. הוא נקרא בקרב משפחתו בשם דודיק להבדילו מסבו דוד. בהיותו תינוק עבר עם משפחתו לתל אביב, כיוון שאביו נמנה עם מקימי מפעל האשלג בקלי"ה, בצפון ים המלח, והיה חוזר הביתה רק בסופי השבוע. כשהיה בן חמש שבה המשפחה לחיפה וסמדר למד בבית הספר הריאלי. בתיכון הלך בעקבות אחיו לבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בנעוריו הצטיין בציור ובמשחק והופיע במסגרת החוג לדרמה במקווה ישראל. במסגרת הנוער העובד הצטרף לגרעין ועבר את הכשרת גבע. באביב 1948 הופסקו הלימודים וסמדר התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בגדוד הראשון של חטיבת יפתח.
כמו כן, הופיע בהפקות ישראליות ובינלאומיות (יהודית, אקסודוס) בקולנוע בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. השתתף בסרט "הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968). בטלוויזיה הופיע בסדרה החלוצית חדווה ושלומיק בשנת 1971. הוא כתב גם פזמונים עבור זמרי התקופה כנתן כהן (עוד מעט) ורבקה זהר (צימרמן, סיפורי סבתא).
פריצתו הגדולה לתודעה הייתה בתפקיד מורה הדרך סימנטוב בסדרת הטלוויזיה עברית בסימן טוב ששודרה בטלוויזיה החינוכית החל משנת 1975. לתפקיד נבחר מבין כ-40 מועמדים. הסדרה, בת 20 פרקים, נועדה ללמד את השפה העברית, וסמדר שיחק בה תפקיד של מורה דרך משופם, העובר עלילות מעלילות שונות (הסמובר של אמו נגנב, הוא מבקר בכפר דרוזי וכיוצא בזה), ובמהלכן עולות סוגיות שונות הקשורות לשפה העברית. לצדו של סמדר שיחקה רחל הפלר כמזכירתו אביבית. כן הופיעו בסדרה שחקנים ידועים כמרדכי בן זאב (מר גולומבק). דמותו האבהית של סמדר הגבוה והמשופם זכתה לפופולריות רבה בתקופת ערוץ הטלוויזיה היחיד. הסדרה שודרה בשעת השיא, שמונה ושלושים בערב. הסדרה לוותה בסדרת ספרים שנמכרו לקהל הרחב. הסדרה נחשבת לבעלת ערך נוסטלגי, ובשנת 2008 דמותו של סימנטוב שבה בסדרת פרסומות לבנק.
בשנת 1977 השתתף סמדר בתשדירי הבחירות של הליכוד.
בראיון שהתפרסם בעיתון ידיעות אחרונות ב-13 במרץ 2008 התלונן סמדר כי הזיהוי המוחלט שלו עם מורה הדרך סימנטוב חסם בפניו את הדרך להצלחות נוספות, וכי לאחר ירידת הסדרה מן המסכים, בשנת 1978 התקשה למצוא עבודה כשחקן. בשנות השמונים אף נאלץ להתפרנס כנהג מונית. עם זאת המשיך להופיע על הבמות, במיוחד בתיאטרון לילדים והתיאטרון הקלאסי בהצגות כמו הבית של יעל, פיטר פן, הנסיכה והירח. הוא השתתף בהקמת תיאטרון הזהב (תיאטרון למבוגרים) והופיע בצמד היוסקעלך של תיאטרון הסימטה ובאסונות וניסים בתיאטרון הנפש. הוא עיבד והופיע במחזה בדיחותא דשידוכין, קומדיה בת המאה ה-17 בסגנון הקומדיה דל ארטה שהועלתה בתיאטרון תאיר. בתיאטרון קרוב הופיע באנטומיה של הנפש.