cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק שמואלי
קורות חייו
משנת 1965 עד 1994, תכנן והקים מעל מאה פסלים סביבתיים. משנת 1994 ועד 1998 הוזמנו וניבנו באתרים שונים בארץ 12 פסלים סביבתיים על פי דגמים שהוא השאיר בסדנתו.
טיגר
הטיגר (בשמו המלא: פאנצרקאמפפוואגן סימן 6 טיגר דגם E, גרמנית: Panzerkampfwagen VI Tiger) היה טנק גרמני כבד שהיה בשימוש במלחמת העולם השנייה, אשר נכנס לייצור בשנת 1942. הטיגר תוכנן בתור 'טנק הבקעה' כבד, שתפקידו להוביל את המתקפה ולפרוץ את מערכי ההגנה של האויב. אף שהטיגר לא פותח כמענה ישיר לטנקים הסובייטיים מדגם T-34 ו-KV-1, שהוכיחו את עדיפותם על כל דגמי טנקים הגרמניים שהופעלו במהלך החודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוא היה עדיף עליהם.
בזמן כניסתו לשירות הצבא הגרמני נחשב הטיגר לטנק החזק ביותר בעולם בזכות שריונו העבה ותותח ה-88 מ"מ החזק והמדויק שלו, והוא הצליח לשמור על עדיפותו כמעט על כל סוגי הטנקים של בעלות הברית עד תום המלחמה.
במהלך המלחמה, רכש לעצמו הטיגר מוניטין כטנק אימתני בשדה הקרב, וגרם לאבדות כבדות לכוחות השריון של בעלות הברית. אף שמעולם לא היה זמין במספרים גדולים, הוא הצליח להותיר חותם על תכנון הטנקים של בעלות הברית, שנדרשו לספק פתרונות בתחום החימוש והמיגון לעליונותו של הטיגר. לצד יתרונותיו, היו לטיגר מספר בעיות, שנבעו מהעובדה שתכנונו היה חדשני ומורכב, וכן מהאצת כניסתו לשירות מבצעי (בדומה לטנק הפנתר). תהליך הייצור שלו היה מסובך, ארך זמן ניכר, ודרש משאבים רבים. כתוצאה מכך, רק כ-1,347 טנקי טיגר יוצרו במהלך המלחמה, כמות נמוכה בהשוואה למספר הטנקים של בעלות הברית. בנוסף, טנק זה היה כבד, איטי, ובעל טווח פעולה קצר, והוא דרש מומחיות גבוהה בתפעולו ותחזוקה תכופה. בסופו של דבר, יכולתו להשפיע על תוצאות המערכה הצבאית הייתה מוגבלת ונקודתית.
רקע
פיתוחו של טנק הטיגר, שהוצג לראשונה ב-1942, התחיל בינואר 1937, עת החלו הגרמנים לנסות ולפתח טנק שיהיה כבד יותר מהפאנצר סימן 4 - הטנק הגרמני הכבד ביותר בשעתו. באותה עת היה המודיעין הנאצי מודאג מאחר שהצבא הצרפתי החל להכניס לשירותו טנקים כבדים דוגמת השאר B1 בן 30 הטונות. בינואר 1937 פנה משרד חיל החימוש הגרמני (Waffenamt) לחברת הנשל וביקש שזאת תפתח טנק הבקעה כבד במשקל 30 טון, שיוכל לפרוץ את קווי הגנת האויב. אב-טיפוס אחד לטנק שנקרא בשם D.W או Durchbruchwagen I (מגרמנית: רכב הבקעה) הושלם ללא צריח, ובעקבותיו פותח ה-Durchbruchwagen II שהיה דומה לקודמו אך כלל שיפורים מכניים. שני הפיתוחים לא התקדמו מעבר לדגמי אב-טיפוס.
ב-9 בספטמבר 1938 הורה משרד חיל החימוש להמשיך בפיתוח טנק בן 30 טונות. כעת נדרש טנק עם תותח 75 מ"מ L/24 בצריח, מרחב לצוות זהה לפנצר סימן 4, מהירות העולה על 35 קמ"ש, ומיגון בעובי של 35–50 מ"מ. שם קוד חדש ניתן לתוכנית - ה-VK 30.01. על המכרז לטנק החדש התחרו ביניהן הנשל וחברת פורשה, בראשות פרדיננד פורשה.
הדגם של הנשל, ה-(VK 30.01(H (האות בסוגריים מציינת את שם החברה) התבסס על ה-Durchbruchwagen II, והמשיך בעקרונות התכנונים המוכחים של הטנקים הגרמניים, עם מנוע בחלקו האחורי של הטנק ותמסורת בחזית התובה. בנוסף כלל הדגם את המאפיין החדשני של גלגלי מרכוב חופפים (מאפיין שיופיע מאוחר יותר גם בטיגר). שתי שלדות הושלמו במרץ 1941 ושתיים נוספות באוקטובר אותה שנה (כולן ללא צריח), אולם עד אז כבר הוחלט לזנוח את הפרויקט לטובת דגם כבד יותר. מאוחר יותר שימשו שתיים מהשלדות כבסיס למשחית הטנקים שטורר אמיל, שצויד בתותח בקוטר 128 מ"מ.
לצד ה-VK 30.01, עבדה הנשל גם על ה-(VK 36.01(H שהיה זהה ל-VK 30.01 בעיצוב ובמרכיביו המכניים. ה-VK 36.01 היה כבד יותר, ובעל מיגון עבה יותר של 80 מ"מ בחזית. הטנק תוכנן לשאת תותח עוצמתי יותר בקוטר 75 מ"מ חלק קדח, או תותח הוביצר בקוטר 105 מ"מ. הנשל הספיקה לייצר כשבע שלדות לטנק עד 1942.
פורשה החלה ב-1939 את העבודה על דגם משלה, ה-(VK 30.01(P (נודע גם בסיומונים Typ 100 ולאופרד), אולם קיבלה חופש פעולה מהצבא בתכנון הטנק. כדי להגן על המונופול של חברת פרידריך קרופ AG של משפחת קרופ על ייצור תותחי טנקים, הציע ד"ר מולר מ"קרופ" בפברואר 1941 לפורשה לפתח עבורה צריח שיועד לשאת גרסה מוסבת לטנק של תותח הנ"מ בקוטר 88 מ"מ Flak 18, שהוכיח את יעילותו בלחימה בכינון ישיר כנגד טנקים. שישה צריחים הוזמנו מקרופ באפריל 1941 לשתי השלדות של הלאופרד.
פיתוח
ב-26 במאי 1941, במהלך פגישה הנוגעת לפיתוחים עתידיים של טנקים וכלי נשק נגד-טנקים שנערכה בברגהוף, הורה אדולף היטלר להאיץ את פיתוח הטנקים הכבדים של הנשל ופורשה כך ששתי החברות ישלימו 6 דגמי אבטיפוס עד לקיץ 1942. בנוסף, נדרש מיגון של 100 מ"מ בחזית ו-60 מ"מ בצדדי הטנק. עוד הצהיר היטלר בפגישה כי הדגם של פורשה יותיר את תותח ה-88 מ"מ; תותח 75 מ"מ חלק הקדח מקובל לדגם של הנשל, אולם יש לבדוק היתכנות הרכבת תותח ה-88 מ"מ על דגם זה. עם תוספת המיגון והצריח עם תותח 88 מ"מ עמדה מגבלת המשקל כעת על 45 טון, והדגמים המתחרים פותחו תחת הסימון VK 45.
המהנדסים בפורשה השתמשו ב-Typ 100 כבסיס לטנק הכבד החדש שלהם, ה-(VK 45.01(P שזכה לכינוי 'טיגר'. פורשה, שנחשב למהנדס מבריק, העדיף להשתמש בהינע חשמלי. ההספק לגנרטורים החשמליים הופק על ידי שני מנועי בנזין מקוררי אוויר בעלי הספק של 310 כוחות סוס כל אחד. התמסורת שכנה בירכתי התובה. בניגוד לדגם של הנשל, בו מוקם הצריח במרכז התובה, הצריח בטיגר של פורשה מוקם בחזית התובה. כתוצאה מכך התותח היטה את מרכז הכובד הרחק לפנים והטנק הפך לכבד-חרטום. בנוסף, סבלה מערכת המתלים, החלשה מדי לטנק כה כבד, ממספר בעיות. ששת גלגלי המרכוב בכל צד הובילו ללחץ קרקע לא אחיד לאורך הזחלים, וכתוצאה מכך נטה הטנק לשקוע בקרקע רכה.
ב-22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה, הפלישה המסיבית לברית המועצות. הופעתם של הטנק הבינוני T-34 והטנק הכבד KV, שביצועיהם התעלו על כל הטנקים הגרמניים הקיימים, גרמה לזעזוע בקרב הטנקיסטים הגרמניים ובקרב הפיקוד הגרמני. טנקים אלו היו כמעט חסינים לחלוטין מאש תותחי הפאנצר סימן 3 ומהפאנצר סימן 4 שהיו הטנקים העיקריים של עוצבות השריון הגרמניות בתקופה, ומאידך יכלו תותחי ה-76.2 מ"מ הסובייטים לחדור בקלות את הפנצרים. כתוצאה מכך קיבלה התוכנית של הטיגר דחיפות ומועד חדש להצגת דגמי האבטיפוס של הנשל ופורשה: 20 באפריל 1942, יום הולדתו של היטלר.
באפריל 1942 השלימו פורשה והנשל בבהילות בניית אבות טיפוס למרות לוח הזמנים הקצר, והציגו אותם בפני היטלר ובכירים נאצים אחרים ברסטנבורג. לשני הדגמים המתחרים היו מספר מאפיינים זהים: שניהם היו מצוידים בצריח כמעט זהה של קרופ עם תותח 88 מ"מ, ומקלע MG34 בתובה. מלבד זאת, שני הטנקים שקלו מעבר ל-55 טון. כבר בעת הצגתם נתקע הטנק של פורשה בקרקע רכה, לאחר שכשל לעשות פנייה בת 90 מעלות. הטנק של הנשל נחלץ לעזרתו, אך ללא הועיל. במהלך מבחני שדה שנערכו מאפריל עד יולי, הדגם של הנשל הוכיח עצמו כעדיף על זה של פורשה. האחרון היה בעל כושר תמרון גרוע וסבל ממערכת הינע חשמלית שאף שהייתה מתוחכמת נטתה להתקלקל.
הדגם של הנשל אושר על ידי הצבא לייצור המוני תחת השם הרשמי פאנצר סימן 6 דגם H. השם טיגר ניתן לו באוקטובר 1942, ובמרץ 1943 שונה שמו סופית לפאנצר סימן 6 דגם E 'טיגר' (סימון החימוש: Sd.Kfz.181). הבעיות הנשנות בטיגר של פורשה הובילו לבסוף לביטולו הסופי בנובמבר 1942, לאחר שהושלמו כ-100 שלדות ו-90 צריחים. כדי למנוע בזבוז, הוחלט להשתמש בצריחים לדגם של הנשל. עוד החליט היטלר כי 90 שלדות ישמשו לבנייתו של משחית טנקים מצויד בתותח 88 מ"מ L/71, שנכנס לייצור ב-1943 תחת השם פרדיננד (ידוע גם בשם אלפנט). שלוש שלדות הושלמו כטנק חילוץ, ואחת כטנק פיקוד.
מאפייני עיצוב
מבנהו הפנימי של הטנק תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים במלחמה. הוא חולק לשלושה תאים: התא הקדמי הכיל את הנהג בצד שמאל ולימינו מקלען-חרטום/קשר. ביניהם שכנה תיבת ההילוכים, ולשניהם פתחי כניסה/מילוט מעל ראשם עם פריסקופים מקובעים. בתא הלחימה במרכז הטנק היו עמדות לשלושת אנשי הצוות הנוספים: המפקד, הטען והתותחן. למפקד היה צריחון עם חמישה חריצי ראייה המספק שדה ראייה היקפי, ששימש גם כפתח יציאה/כניסה. בדגמי הייצור האמצעיים הוצג צריחון משופר עם שבעה פריסקופים. בחלקו האחורי של הטנק שכן תא המנוע. צריחו הגדול של הטיגר היה איטי מאוד בפעולה. כוח הצידוד ההידראולי שלו היה מבוקר על ידי לוחית מתחת רגלו של התותחן, וסיבוב שלם של 360 מעלות של הצריח ארך לכל הפחות דקה. במקרה של תקלה במנגנון צידוד הצריח, היה צידוד מלא של הצריח בקשת בת 360 מעלות כרוך ב-720 סיבובי גלגל יד על ידי התותחן.
חימוש
חימושו העיקרי של הטיגר היה תותח בקוטר 88 מ"מ KwK 36 (ר"ת בגרמנית של Kampfwagenkanone - תותח (ב)רכב קרבי) L/56 מתוצרת חברת קרופ, אשר היה בעצם גרסה מוסבת לטנק של תותח הנ"מ Flak 18. באותה עת, היה זה התותח העוצמתי ביותר בעולם המותקן בטנק. התותח היה בעל אורך קנה של 4.93 מטרים ומהירות לוע גבוהה לפגזים חודרי השריון. הודות לקליבר הגדול היו הפגזים הנפיצים בעלי כושר פגיעה הרסני.
הטיגר נשא 92 פגזים, מחציתם פגזים חודרי שריון (ה-Panzergranat-Patrone 39) והמחצית השנייה פגזים נפיצים (Sprenggranat-Patrone). סוג נוסף של פגז חודר שריון היה ה-Pzgr 40, בעל ליבת טונגסטן אך ללא מילוי חומר נפץ, שלפיכך היה בעל כושר חדירה עדיף מה-Pzgr.39 אך קטלני פחות לאחר החדירה. פגזים אלו היו נדירים יותר עקב מחסור בטונגסטן. סוג רביעי היה פגז מסוג מטען חלול (GrPatr 39 HL), לו כושר חדירה ודיוק פחותים מפגז חודר שריון רגיל, אך תפקיד דו-תכליתי של לחימה בשריון וירי על מטרות רכות (כגון זחל"מים, כלי רכב משוריינים ותותחים נגד-טנקים).
תותח ה-88 היה מדויק ביותר והסבירות לפגיעה במטרה במרחק העולה על 1,000 מטר בניסיון הראשון היה גבוה, הודות לאופטיקה (כוונות) המצוינת של התותח. תעשיית האופטיקה הגרמנית קודם למלחמת העולם השנייה הייתה המובילה בעולם, וכתוצאה מכך היו התותחנים הגרמנים מסוגלים לזהות מטרות הרבה מעבר לטווח של תותחי בעלות הברית. התותחן בטיגר היה מצויד במשקפת טלסקופית (שתי עדשות) המותקנת במקביל לציר של התותח הראשי. התותחן יכול היה לבחור בין הגדלה של 2.5X לבין הגדלה של 5X; הראשונה סיפקה שדה ראייה רחב יותר ואילו השנייה שימשה לטיווח מדויק במרחקים ארוכים.
ה-88 היה מסוגל לחדור כמעט כל טנק שבעלות הברית ייצרו במלחמה מטווחים ארוכים ביותר (יוצא דופן הוא טנק הסטלין הסובייטי). עם פגז חודר שריון היה מסוגל לחדור חזיתית את טנק השרמן האמריקאי ממרחק של עד 2,000 מטר, את הקרומוול הבריטי עד 3,500 מטר, את הצ'רצ'יל עד 1,700 מטר, את ה-T-34-85 עד 1,400 מטר ואילו את הסטלין רק ממרחק של בין 100 ל-300 מטר.
החימוש המשני כלל שני מקלעי MG34 - מקלע אחד מוקם בתובת הטנק והופעל על ידי הקשר, והשני הותקן כמקלע מקביל והופעל על ידי התותחן. דגמים מאוחרים של הטיגר צוידו במקלע נוסף אשר הותקן במסילה על צריחון המפקד. שלוש מדוכות עשן הותקנו בכל צד של הצריח ליצירת מסך עשן. מיוני 1943 הופסקה התקנתם בטיגר לאחר שחיילים בשטח דיווחו כי פגיעה של נשק קל או רסיסי פגז במדוכות העשן גרמה להצתתן, וכתוצאה מכך נפגמה הראות של צוות הטנק. ב-1944 הותקן על גג הצריח מטול מקובע הנורה מפנים הטנק. התקן זה ירה פגזי רסס או פגזי עשן. פגזי הרסס, אשר נורו למרחק של 7 עד 10 מטרים והתפוצצו בגובה של חצי מטר עד 2 מטר, נועדו לפגוע בחיילי חי"ר של האויב בסמיכות לטנק.
מסמך רשמי שפורסם על ידי ה-OKH (מפקדה עליונה לכוחות היבשה של הוורמאכט) באפריל 1943 מפרט את הנתונים הבליסטיים של התחמושת חודרת-השריון (הנתונים מתייחסים לחדירה של פלדה בזווית של 30 מעלות מהאנכי):
מיגון
הטיגר לא היה מהפכני במיגונו. השריון שלו לא היה משופע למרות הלקחים שנלמדו מההיתקלויות ב-T-34 הסובייטי. למרות זאת, הודות לעוביו היה המיגון חזק מאוד והיקשה מאוד על טנקי היריב לחדור את שריון החזית של הטנק בטווחי קרב סבירים. השריון הורכב מלוחות פלדה אחידים מאיכות גבוהה אשר עברו תהליך ערגול (RHA), שרותכו זה לזה. היתרון על פני פלדה מוקשה או יצוקה הוא שקל יותר לייצרו בכמויות גדולות ולחומר מאפיינים זהים בכל עוביו. עובי השריון בחזית הטנק היה 100 מ"מ ו-110 מ"מ בחזית הצריח, ו-80 מ"מ בצדי הטנק ובעורפו. עובי השריון בגג הצריח היה רק 25 מ"מ, אולם מאחר שפגזי ארטילריה בקוטר 150 מ"מ ומעלה חדרו את גג הצריח, הוא עובה ל-40 מ"מ החל ממרץ 1944.
תותחי ה-75 מ"מ של השרמן ו-76 מ"מ של ה-T-34 הסובייטי לא יכלו לחדור את הטיגר חזיתית, ונאלצו להתקרב למרחק של בין 100 ל-500 מטר כדי לפגוע בצדי הטנק. אחד התותחים שכן הצליחו להשתוות לתותח ה-88 של הטיגר היה ה-תותח ה-17 ליטראות (בקוטר 76.2 מ"מ) הבריטי שהורכב בשרמן פיירפלי, אך לא יוצר בכמות מספיקה. תותח זה היה מסוגל לחדור את שריון החזית של הטיגר מטווח של 1,700 מטר.
מנוע
תא המנוע שכן במרכז ירכתי הטנק, כשמשני צדיו נמצאים מכלי הדלק. 250 טנקי הטיגר הראשונים שיוצרו צוידו במנוע בנזין V-12 בעל הספק של 650 כוחות סוס, דגם מייבאך HL210 P45 בנפח 21 ליטר. על אף שהיה מנוע מצוין בעל ביצועים גבוהים, הוא התברר כחלש מדי לטנק - אחת התוצאות של זמן פיתוח קצר מדי שניתן לתוכנית הטיגר - והוחלף במנוע חזק יותר, ה-HL230 P45 בעל הספק של 700 כוחות סוס, כמו אצל טנקי הפנתר והקינג טיגר. שני מכלי דלק שהכילו קרוב ל-500 ליטר נתנו לטיגר טווח פעולה מוגבל של 195 ק"מ על כביש.
עם המנוע המשופר, יחס הכוח למשקל בטיגר עמד על 12.3 כוחות סוס לטון (בהשוואה לכ-13 בפנצר 4). הוא יכול היה לפתח מהירות מרבית של קרוב ל-40 קמ"ש על כביש, אך רק 20 קמ"ש לפרק זמן ממושך, ופחות מזה בתנאי שטח קשים; בשל משקלו הרב, הייתה יכולת התמרון של הטיגר מוגבלת בתנאי שטח קשים: המנוע אפשר לו יכולת חציית תעלות בעומק של עד 2.5 מטרים, וטיפוס במדרון בזווית בת 35 מעלות.
מזקו"ם
מזקו"ם הטיגר הורכב מגלגלי הינע קדמיים, גלגלי סרק אחוריים ו-36 גלגלי מרכוב (בוגים) חופפים מפלדה בקוטר של 800 מ"מ כל אחד. המאפיין החדשני של גלגלי מרכוב חופפים העניק אמנם לטיגר יציבות טובה יותר ופיזר את משקל הטנק באופן טוב יותר, אך כלל גם חסרונות: החלפתו של גלגל אחורי פגום דרשה את הוצאתם של מספר גלגלים נוספים, פעולה שצרכה זמן. כמו כן מערכת הגלגלים נטתה להיסתם בבוץ, אבנים וקרח. ב-1944 הוחלפו הגלגלים בגלגלי מרכוב חדשים הזהים לאלו של הקינג טיגר, שהיו בעלי כושר נשיאה טוב יותר.
כדי לתמוך במשקלו הכבד של הטנק, הזחלים היו ברוחב של 725 מ"מ כל אחד והורכבו מ-96 חוליות. בזכות הזחלים הרחבים, לחץ המשקל על הקרקע עמד על 0.735 ק"ג/סמ"ר. סוג נוסף של זחלים ברוחב של 520 מ"מ הותקנו בטנק לצורך שינועו על גבי רכבת. מגיני בוץ הותקנו על השלדה כדי להגן על החלק החשוף של הזחלים. בספרי עזר גרמניים צוין כי צוות של טיגר יכול להחליף זחל אחד בפרק זמן של שלושים דקות.
ציוד קשר
מלבד הטען, כל ארבעת אנשי הצוות בטנק היו מצוידים במערכת אינטרקום לתקשורת פנימית. כל טיגר היה מצויד במערכת תקשורת, המאפשרת למפקד הטנק לשדר ולקלוט שדרים עם טנקים אחרים. היה לה טווח שמיש הנע בין 4 עד 6 קילומטרים, בהתאם לתנאי מזג האויר. טנקים שתפקדו כמפקדי פלוגות או מחלקות צוידו במקלט נוסף.
ציוד צליחה
מאפיין חדשני נוסף שהוצג בטיגר היה ציוד צליחה מיוחד שאפשר לטנק לנוע מתחת למים עד עומק של 4 מטרים. לפני כן, נמנעו הגרמנים מלפתח טנק שמשקלו עולה על 30 טון בגלל הבעיה הטקטית של מציאת גשרים מתאימים החזקים מספיק כדי לתמוך בטנק כבד. הפתרון שהוצג בפגישה ב-26 במאי 1941 (בה הוחלט על פיתוח הטיגר), היה לצייד את הטיגר בשנורקל שהיה מחובר בעורפו של הטנק ואפשר לצוות לנשום כאשר הכלי היה שקוע במים. כל פתחי היציאה היו אטומים למים. 495 הטנקים הראשונים צוידו במערכת הצליחה הזו, אולם כדי להקל על הייצור הוחלפה מערכת זו בציוד צליחה פשוט יותר שאפשר לטיגר לנוע בעומק של 1.5 מטרים בלבד.
טיגר פיבל
הטיגר פיבל הייתה חוברת הדרכה ייחודית לצוותי הטיגר, שבניגוד לחוברות הדרכה אחרות של הצבא הגרמני, השתמשה בהומור ובאיורים שוביניסטים שכללו תמונות של נשים לבושות למחצה, כדי למשוך את תשומת לב הצוות להיבטים החשובים בתפעול הטנק. לדוגמה, החוברת הפצירה בתותחן לחשוב בטרם הוא יורה, "מאחר שעל כל פגז שירית, אביך שילם 100 רייכסמרק במיסים ואימך עבדה שבוע במפעל". עוד הכילה החוברת מידע מאויר על טנקי האויב והיכן יש לפגוע בהם עם סוג התחמושת הנדרשת.
ייצור
בתום מבחני הניסוי ב-1942 נבחר הדגם של הנשל להיכנס לייצור סדרתי, תחת השם פאנצרקאמפפוואגן סימן 6 דגם H1. תובות הטנק הורכבו במפעל מספר 3 של הנשל בקאסל, ולאחר מכן הועברו למפעל של Wegmann AG - גם הוא בקאסל - שם חוברו צריחי הטנק תחת הרישיון של קרופ. בסיום התהליך הטנק נצבע והועבר משם לידי הצבא.
בעיות הינע בטנק הובילו לעיכובים ניכרים בתחילת הייצור. בחודש אוגוסט 1942 הושלמו 8 הטיגרים הראשונים, אף שהיעד המתוכנן עמד על עשרה. גם בשלושת החודשים הבאים היה הייצור מתחת ליעד המתוכנן; ההסבר שניתן על ידי הנשל היה כי הדרישה לחלקים חלופיים והשינויים שנערכו לתמסורת הקשו על התהליך. בדצמבר 1942 הצליחה לבסוף הנשל לפתור את מרבית הבעיות המכניות, ובראשית 1943 אף עקפה את יעד הייצור המתוכנן. הייצור החודשי גדל בעקביות כדי לספק מספר גדול של טנקי טיגר ככל האפשר, כששיא הייצור הגיע ל-104 בחודש אפריל ו-100 במאי 1944. הפצצות אוויריות של בעלות הברית ב-1943 האטו את ייצור הטנק וגרמו לאובדן של 79 טנקים באותה שנה. כמו כן נתגלו מעשי חבלה בעשרה טנקים שכללו הכנסת שבבי ברזל באורך 10 עד 12 סנטימטר במזקו"ם הטנק.
הסיבה העיקרית לכך שרק 1,347 יחידות יוצרו הייתה העלות הגבוהה של הטנק וייצור מסובך שדרש משאבים רבים; עלות טיגר בודד הגיע ל-300,000 רייכסמרק, כמעט פי ארבעה מעלותו של תותח הסער שטוג סימן 3 ופי שלושה מהפנצר סימן 4. ייצורו של הטיגר הופסק בהדרגה במקביל לכניסתו ההדרגתית של דגם עדיף לייצור - הטיגר II, גם הוא של הנשל - ובאוגוסט הושלמו ששת הטנקים האחרונים.
במהלך הייצור של הטיגר הוצגו שדרוגים ושינויים רבים במטרה לשפר את הביצועים המכניים, להגדיל את כוח האש והמיגון, ולפשט את תהליך הייצור. לטיגר שלוש גרסאות ייצור: המוקדם, האמצעי, והמאוחר. הדגמים המוקדמים אלו הם 250 הטנקים הראשונים שיוצרו. הדגמים האמצעיים היו בייצור מאפריל 1943 עד לינואר 1944. אלו צוידו במנוע עוצמתי יותר - ה-HL230 P45 בעל הספק של 700 כוחות סוס, תמסורת משופרת יותר, ובצימריט (Zimmerit) - ציפוי קרמי להגנה מפני מוקשים מגנטיים. דגמי הייצור המאוחרים הופיעו בשמונת חודשי הייצור האחרונים של הטיגר (ינואר עד אוגוסט 1944) וכללו שינויים כמו עיבוי השריון בגג הצריח (מ-25 מ"מ ל-40), כוונת משופרת, וגלגלי מרכוב משופרים.
כ-89 טנקי טיגר הוסבו לטנקי פיקוד (Befehlswagen) במהלך המלחמה. אלו צוידו במערכות קשר נוספות ובאנטנות. כדי לפנות מקום לציוד התקשורת, הטנק נשא רק 66 פגזים והמקלע המקביל והפריסקופ בצריח הוסרו.
טבלת ייצור ואבדות הטיגר:
ארגון טקטי
במהלך 1942–1945, היחידה העיקרית בה פעל הטיגר הייתה גדודי פאנצר כבדים (schwere Panzer-Abteilung), יחידה עצמאית שתפקידה לפעול בחוד החנית של דיוויזיות הפנצר. עשרה גדודים כאלו הקים הוורמכט (מספרם 501 עד 510), ושלושה הוואפן אס אס (101, 102, 103). בתחילה, כל גדוד כזה הורכב משתי פלוגות בנות 9 טנקי טיגר כל אחת, מלווים ב-10 טנקי פנצר 3 למטרות של סיור וליווי, תפקידים שהטיגר לא תוכנן למלא. שני טנקי טיגר נוספים עמדו לרשות מפקדת הגדוד. בעקבות חוות דעת של מפקדים בשטח, הוחלט במרץ 1943 על שינוי במבנה גדודי השריון הכבד. על פי המתווה החדש, כללו גדודי השריון הכבד רק טיגרים, 45 בכל גדוד; גדוד סטנדרטי כלל שלוש פלוגות בנות 14 טיגרים כל אחת, יחד עם 3 נוספים במפקדה. בנוסף, שלוש דיוויזיות עילית מאס.אס (לייבשטנדרטה, טוטנקופף ודאס רייך) קיבלו פלוגה כבדה של טיגרים, ודיוויזיית גרוסדויטשלנד מהצבא קיבלה גדוד של טיגר במהלך המלחמה.
הטיגר בקרב
ב-23 ביולי 1942 הורה היטלר להקים בחופזה פלוגה ראשונה של טיגרים ולשלחה לחזית בלנינגרד. גדוד השריון הכבד ה-502 קיבל לידיו את ארבעת הטיגרים הראשונים, ואלו השתתפו בקרב לראשונה ב-29 באוגוסט; שניים מהם הושבתו עקב בעיות מכניות בתמסורת אך תוקנו והוחזרו לשירות. להיטותו היתרה של היטלר להפעיל את הטיגרים גרמה לכך שהם הופעלו בשטחים מיוערים וביצתיים שלא התאימו לתנועת טנקים כבדים. ב-21 בספטמבר נכנס הגדוד ה-502 לקרב בשנית, ובמהלכו נתקע אחד מהטנקים וחילוצו כשל בגלל אש האויב. הפיקוד הגרמני העליון אסר להשמיד את הטנק, אך לבסוף, ב-25 בנובמבר, נאלצו הגרמנים לפוצץ אותו ולהשמידו כדי למנוע את נפילתו לידי הסובייטים, ובכך הוא היה לטיגר הראשון שאבד בקרב. מאוחר יותר, ב-18 בינואר 1943, הצליחו הסובייטים לתפוס בשלמותו טיגר אחד שנתקע במהלך הלחימה. הטנק הובל במהירות למתחם קובינקה לבדיקות, שם בחנו אותו הסובייטים בדקדקנות.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש משמעותי בטנקי טיגר היה במהלך מתקפת הנגד המוצלחת של מאנשטיין באביב 1943 (קרב חרקוב השלישי), במסגרת קורפוס הפאנצר ה-2 של הוואפן אס אס. כ-130 טיגרים הופעלו על ידי הכוחות הגרמנים בשלב הפתיחה של מבצע ציטדל, ההתקפה הגרמנית במבלט קורסק. היטלר תלה תקוות רבות בטנק החדש, ולכן פתיחת המתקפה הגרמנית נדחתה במספר חודשים, כדי לאפשר ייצור מספר רב של טנקים חדישים (טיגר ופנתר), שנועדו להוביל את המתקפה. הפיקוד הגרמני התכוון לנצל את הטיגרים כדי לפרוץ את מערכי ההגנה העמוקים של כוחות הצבא האדום במבלט קורסק, ולחסוך באבדות של הכלים המשוריינים הפחות ממוגנים שברשותו. במסגרת הקרב נעשה שימוש בטקטיקה שנודעה בשם פאנצרקייל, כלומר "טריז משוריין". במסגרת טקטיקה זו הכלים המשוריינים הכבדים ביותר, הטיגרים או האלפנטים היוו את חוד הטריז המשוריין, בעוד שהטנקים המוגנים פחות, מדגם פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4 נעו בעקבותיהם. בדרך זו הוטלה ההבקעה על הטנקים בעלי הכושר הרב יותר להנחית ולספוג את המהלומות הקשות ביותר. אף שהטיגרים היוו רק חלק קטן מכוח השריון הגרמני בקורסק, הם רשמו הצלחות מרשימות כנגד השריון הסובייטי, בזכות החימוש העדיף והמיגון העבה שלהם, וגרמו אבדות כבדות לטנקים הסובייטיים. תותח ה-88 מ"מ של הטיגר היה מסוגל להשמיד את כל סוגי הטנקים הסובייטים בטווחי קרב של קילומטר וחצי ומעלה, בעוד תותחי ה-76.2 מ"מ בהם היו מצוידים הטנקים הסובייטיים, ושהיו גם תותחי הנ"ט הנפוצים ביותר בשימוש הצבא האדום, היו מסוגלים לחדור את שריון החזית של הטיגר רק מטווח קצר מאוד. כמעט כל הטיגרים שהופעלו בקרב קורסק נפגעו במהלכו וניזוקו בדרגות שונות של חומרה, אך רק חלק קטן מתוכם הושמדו כליל.
הפיקוד הסובייטי ייחס חשיבות והערכה רבה לטיגרים, כפי שניתן ללמוד מכותרת עיתון סובייטי בזמן קרב קורסק: "הטיגרים בוערים", לכן המפקדים הסובייטיים השתדלו להילחם נגדם בתנאים שיקשו עליהם לנצל את יתרונותיהם במיגון ובחימוש, והתאימו לעיתים את טקטיקת הלחימה שלהם להשגת מטרה זו. במהלך קרב פרוחורובקה, למשל, הורה פאבל רוטמיסטרוב, מפקד ארמיית המשמר המשוריינת החמישית הסובייטית, לטנקים שלו לנוע במלוא המהירות לכיוון הכוחות הגרמניים, כדי לסגור את המרחק בין הכוחות היריבים במהירות האפשרית, ולא לאפשר לטיגרים לפגוע בטנקים שלו מטווח רחוק. טקטיקה זו עלתה לכוחות הסובייטיים התוקפים במחיר יקר מאוד. קורפוס הפאנצר אס אס השני, שספג את עיקר מתקפת הנגד הסובייטית כלל בשלב זה 15 טנקי טיגר מבצעיים בלבד. מפקדים סובייטיים אחרים כמו רוקוסובסקי וואטוטין העדיפו להימנע מלחימה בשדה הפתוח נגד השריון הגרמני, והציבו את מרבית הטנקים שלהם ב"עמדות תובה" מוסוות, כדי לאפשר להם לפתוח באש על הטיגרים מטווח קצר ביותר, לפני שיתגלו על ידי האויב, ובכך להעניק להם סיכוי טוב יותר להתמודד מולם ולהשמיד אותם.
ארבעה עשר מפקדי טיגר ידועים כי השמידו למעלה ממאה טנקים וכלי רכב (כגון טנקים, משאיות, תותחים וכדומה) במלחמה, ביניהם קורט קניספל, אוטו קאריוס, יוהנס בולטר ומיכאל ויטמן. ויטמן, קצין בוואפן אס.אס, היה מעורב באחד מקרבות השריון הנודעים ביותר במלחמה, בסביבת העיירה וִילֶר-בּוקַז' (Villers-Bocage) בנורמנדי. שם ארב הטיגר בפיקודו של ויטמן לכוחות מהדיוויזיה הבריטית המשוריינת השביעית והשמיד לבדו בפרק זמן קצר לפחות עשרה טנקי אויב ומספר כלי רכב נוספים.
הטיגר הוכיח עצמו בקרב כטנק אימתני המסוגל להילחם במגננה מול שפעת השריון הסובייטי והאמריקאי ולגרום להם אבדות נוראות, הודות לחימושו ומיגונו המעולים. במתקפה שימשו הטיגרים כטנק סער המבקיע את מערכי הגנת האויב, ובמגננה כמעוז נייד. בעיני צבאות בעלות הברית הפך הטיגר לאמת מידה להערכת חיל השריון הגרמני, וקנה לעצמו מוניטין של כל יכול. הפחד מפני הטיגרים גרם לכך שלעיתים קרובות דיווחו קציני טנקים של בעלות הברית שהם מותקפים על ידי טנקי טיגר, אף שלרוב היה מדובר בפאנצר סימן 4, שצלליתו הייתה דומה לזו של הטיגר ממרחק.
על ההצלחה המרשימה שלו בקרבות בחזית המזרחית ניתן ללמוד מדו"חות לאחר הקרב של גדודי השריון הכבדים 503 ו-506: מ-5 ביולי (תחילת קרב קורסק) ועד 21 בספטמבר 1943, טען גדוד 503 להשמדתם של 501 טנקי אויב (בעיקר טנקים מסוג T-34, אולם גם טנקי KV, צ'רצ'יל ושרמנים), 388 תותחי נ"ט, 79 כלי ארטילריה ושבעה מטוסים. אבדותיו של הגדוד באותו פרק זמן הסתכמו ב-18 טיגרים מושמדים. גדוד 506 דיווח כי השמיד 213 טנקי אויב ו-194 תותחי נ"ט בין 20 בספטמבר 1943 ל-10 בינואר 1944 במחיר 19 טיגרים שהושמדו. גם בהנחה שהייתה הגזמה מסוימת בדיווחי שתי היחידות, ושחלק מטנקי האויב שנפגעו על ידי הטיגרים לא הושמדו לחלוטין, עדיין מדובר ביחס אבדות מרשים, שהתקרב לכדי 10 ל-1. הטיגר המשיך לשמור על עליונותו האיכותית על הטנקים של בעלות הברית ולשלוט בשדות הקרב כמעט עד לתום המלחמה נגד גרמניה הנאצית, אף על פי שמ-1944 החלו להופיע כלים משוריינים של בעלות הברית, שהיו מסוגלים להתמודד כנגדו.
אולם על אף יתרונותיו, לקה הטיגר במספר תחומים, כגון תמרון ומהירות. הוא סבל מבעיות מכניות וטכניות רבות ודרש טיפול מתמיד כדי להשאירו כשיר לשירות. משקלו הרב של הטנק הקשה על מציאת גשרים מתאימים לחצייה. בעיה נוספת הייתה מצויה במערכת הצידוד ההידראולית אשר הייתה איטית וקשה לתפעול. לכל אלו יש להוסיף גם את טווח הפעולה הקצר של הטנק שנגרם בגלל צריכת הדלק הגבוהה שלו; פעמים רבות לא יכלו הטיגרים להתקדם יחד עם הכוח התוקף בגלל מחסור בדלק ונאלצו לעצור או לשנע את עצמם ברכבות לאזור היעד.
אחד החסרונות הבולטים של טנקים כה כבדים דוגמת הטיגר היה הקושי בחילוצם. הפתרון הברור היה לגרור טיגר בעזרת טיגר נוסף, אולם אופן חילוץ זה נאסר רשמית עקב פגיעה בתבת ההילוכים ובמערכת ההיגוי לטנק הגורר. החיילים בשטח התעלמו תכופות מפקודה זו. האפשרות התקנית יותר הייתה לגרור טיגר בעזרת שלושה זחל"מי חילוץ בני 18 טון מסוג Sd.Kfz. 9. צוותי חילוץ, שעבדו פעמים רבות תחת אש, הצליחו לחלץ מספר רב של טנקים שהוחזרו ליחידות תחזוקה, תוקנו והוחזרו לפעילות.
שירות בצבאות זרים
בניגוד לטנקים אחרים של גרמניה הנאצית, הטיגר לא יוצא לבעלות בריתה במהלך המלחמה. יוצאת מכלל זה הייתה הונגריה, בקיץ 1944 נמסרו לה 10 טיגרים מגדוד השריון הכבד 503, שנמצא באותה עת בתהליך הסבה לטנקי טיגר II החדישים. הטיגרים, שמעל לכל ספק היו בעלי עליונות טכנולוגית ניכרת לשריון ההונגרי, הועברו בהסכמת מפקד קבוצת ארמיות צפון אוקראינה פילדמרשל ולטר מודל לדיוויזיה ההונגרית המשוריינת השנייה, כדי לתגברה בעקבות אבדותיה בגליציה באפריל 1944. הטיגרים ההונגרים השתתפו לראשונה בקרב ב-26 ביולי 1944, תחילה בעוד הסימונים הגרמנים עליהם.
תגובת בעלות הברית
לאחר ששבו בשלמותו את הטיגר בינואר 1943, החלו הסובייטים לבחון את שריון הטנק. לתדהמתם, התברר כי הטיגר היה חסין בפני כל תותחי הטנקים שברשותם. כפתרון ביניים הציגו הסובייטים את הSU-152, תותח מתנייע רב-תכליתי על מרכב טנק ה-KV, אשר צויד בתותח הוביצר בקוטר 152 מ"מ. אף על פי שה-SU-152 תוכנן כתותח סער, הוא נמצא כתשובה אפשרית לטיגר ופיתוחו הואץ. פגזים חודרי השריון של תותח ה-152 מ"מ היו מסוגלים לחדור את השריון הקדמי של הטיגר ממרחק 2000 מטר, וכך גם הפגזים הנפיצים במשקל 43 קילוגרמים להם כושר הרס ניכר, שהיו חזקים מספיק כדי להשמיד את הטיגר. גרסה משופרת יותר, ה-ISU-152, שנבנה על מרכב טנק הIS-2 והשתמש בתותח זהה בקוטר 152 מ"מ נכנס לייצור לקראת סוף 1943 והחל להחליף את ה-SU-152.
הצבא האדום החל לפתח לראשונה גם משחיתי טנקים החל מ-1943. הראשון בהם, SU-85, פותח כולו כאמצעי נגד לטיגר; הוא צויד בגרסת מוסבת לטנק של תותח הנ"מ בקוטר 85 מ"מ והופיע לראשונה בשדות הקרב באוגוסט 1943. ב-1944 הורכב התותח בטנק הבינוני T-34 שנקרא T-34/85, וכתוצאה הופסק ייצורו של ה-SU-85. לקראת סוף 1944 נכנס לייצור משחית הטנקים SU-100, בעל תותח בקוטר 100 מ"מ מדגם D-10 שהיה מסוגל להשמיד את הטיגר ממרחק של 1,000 מטר.
הצבא האמריקאי נתקל לראשונה בטיגר בפברואר 1943 בצפון אפריקה, בקרבות בתוניסיה, אולם לא הצליח להעמיד מולו יריב הולם עד יוני 1944 לפחות. המודיעין האמריקאי האמין כי הטיגר לא יופיע במספרים גדולים וכי האיום העיקרי בשדה הקרב יישאר הפאנצר 4. רק לאחר שהבינו האמריקאים כי הטיגר וכך גם טנק הפנתר מהווים איום גדול משחשבו, הם החלו לפרוש את טנקי השרמן עם תותחי ה-76 מ"מ, בזמן לפלישה לנורמנדי. אף על פי שהיה בעל כושר חדירה עדיף על תותח ה-75 מ"מ הסטנדרטי של השרמן, עדיין לא היה מסוגל לחדור את הטיגר ממרחק סביר.
כמו כן החלו האמריקאים לפרוש בשלהי 1944 את משחית הטנקים M36 ג'קסון ומאוחר יותר את הטנק הבינוני M26 פרשינג, שניהם מצוידים בתותח בקוטר 90 מ"מ - תותח הטנק החזק ביותר שפרסה ארצות הברית במלחמה - שהיה מסוגל לחדור את הטיגר ממרחק העולה על 500 מטרים.
כבר באפריל 1941 החליט משרד המלחמה הבריטי שיש לפתח תותח שישמש כלי אחיד גם כתותח נגרר נגד טנקים וגם להתקנה בצריחי הטנקים שיחליף את תותח ה-6 ליטראות בקוטר 57 מ"מ. ב-1941 הושלם הפיתוח של תותח ה-17 ליטראות בקוטר 76.2 מ"מ. הופעת טנקי הטיגר סימן I הגרמנים בצפון אפריקה, גרמו לזירוז הייצור ולשליחת 100 תותחים ראשונים לחזית זו באביב 1943. היות שתכנון המרכב לא הסתיים, נשלחו 100 תותחים ראשונים אלה על מרכב של תותח 25 ליטראות ונקראו 17/25 ליטראות. הבריטים גם החלו במאמצים להתקנת תותח ה-17 ליטראות על מרכב של טנק קיים, וכתוצאה פיתחו ב-1942 את ה-A30 צ'לנג'ר, טנק שיוט שנבנה על בסיס תובת הקרומוול. הצ'לנג'ר סבל מלא מעט בעיות וחסרונות בעיצוב שהובילו לכך שרק 200 נבנו בפועל, ואלו נכנסו לשירות רק לאחר הפלישה לנורמנדי. בעקבות העיכובים בפיתוח וחוסר שביעות הרצון מהצ'לנג'ר, פנו הבריטים להתקנת התותח על טנקי השרמן האמריקאיים. אף על פי שתוכנן רק כ'פתרון ביניים', השרמן פיירפלי המצויד בתותח ה-17 ליטראות הוכיח עצמו כהצלחה (באחד הקרבות בצרפת הצליח פיירפלי בודד להשמיד 3 טיגרים בפרק זמן של 12 דקות), והיה לטנק היחידי בארסנל הבריטי אשר השתווה לטיגר ולפנתר מבחינת כוח אש. כ-2,000 יחידות נבנו. כתוצאה מכך הוסב גם משחית הטנקים האמריקאי M10 וולברין (שנמסר לבריטים) לנשיאת תותח ה-17 ליטראות ונקרא בשם אכילס. בשלהי 1944 הוכנס לשירות טנק השיוט קומט, שנועד להתמודד עם הטיגר.
רק"ם על בסיס הטיגר
הטיגר שימש בסיס למספר מועט של כלי רכב שהיו בדומה לטנק עצמו ממוגנים מאוד וכבדים. אחד מכלים אלו היה השטורמטיגר, מרגמת סער בקוטר 380 מ"מ על מרכב הטיגר. השטורמטיגר פותח ב-1943 בהתאם לדרישה מהצבא הגרמני לתותח סער משוריין בכבדות ללחימה באזורים עירוניים בחזית המזרחית. כלי רכב זה מחוסר צריח במשקל 65 טון, היה חמוש במשגר רקטות ענק בקוטר 380 מ"מ בחזית המרכב, אשר שיגר פגזים במשקל של למעלה מ-350 קילוגרם למרחק של 6 קילומטרים ויותר. רק 18 יחידות הוסבו מהטיגר, מאחר שהשטורמטיגר היה כבד, איטי, מסורבל ובעל ערך טקטי מוגבל.
שלושה טנקי חילוץ בשם ברגטיגר נבנו על תובת טיגר. תפקידם היה לגרור טנקי טיגר שהושבתו בקרב או עקב בעיות טכניות. בכלים אלו הוסר התותח, הצריח קובע והותקנה עליו כננת.
כלים ששרדו
רק 6 טיגרים שרדו את המלחמה, המפורסם מביניהם הוא טיגר מספר 131 אשר שוכן במוזיאון הטנקים בבובינגטון, אנגליה. טיגר 131 מגדוד השריון הכבד 504 נשבה בתוניסיה ב-21 באפריל 1943, לאחר שפגז מטנק צ'רצ'יל פגע בתותח שלו וניתז משם לעבר טבעת הצריח, כשהוא תוקע את הצריח ופוגע ככל הנראה במכשיר הרדיו. הצוות נטש את הטיגר והטנק נשבה והובא לתוניס, שם הוא הוצג בפני המלך ג'ורג' השישי וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל במהלך ביקורם באזור.
ב-25 בספטמבר 1951 נמסר הטנק למוזיאון הטנקים בבובינגטון. רק כעבור כמעט 40 שנה, ביוני 1990 הוחלט לנסות ולשחזר באופן מלא את הטיגר. מנוע מייבאך HL230 P45 שנלקח מטיגר II הותקן בטנק. כעבור 13 שנים, בדצמבר 2003, הושלם סופית שחזורו של טיגר 131 - הטיגר היחיד בעולם שמסוגל לנוע. ב-2014 הוצג טיגר 131 בסרט הקולנוע "זעם".
מאיר שורצמן
הרב מאיר שורצמן (שוורצמן) (1901 – 1968) היה סופר יידיש, רב חרדי, וסופר עברי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה זגורוב שבפולין, בכ"ב בשבט תרס"א, 11 בפברואר 1901 למשפחה חסידית חסידית. למד ב"חדר" ובישיבה אצל רבי מאיר דן פלוצקי בעל ה'כלי חמדה', והשלים לימודי הסמכה לרבנות.בשנת ה'תרפ"ה נשא את חוה יאבלין משדליץ ועבר להתגורר לעיירה שדליץ הסמוכה ללודז', כיהן שם כרב צעיר, והיה  בין מייסדי ופעילי "אגודת ישראל" בפולין.
בשנת ה'תרצ"ח 1938 היגר עם משפחתו לקנדה והתמנה בשנת ה'תש"א 1940 לרב בית הכנסת "בית יהודה" בעיר ויניפג ויסד שם את ישיבת 'בית ישראל'. כבר מצעירותו כתב ופרסם דברי ספרות ביידיש ודברי תורה בעברית. בגיל עשרים כבר נדפסו סיפוריו הראשונים ביידיש באירופה ובאמריקה, ובעברית נדפסו בארץ ישראל. יחד עם עיוני התורה שלו וסיפורי הילדים ברוח החסידות, נתן מאיר שורצמן מכוחו גם לסיפורי חייהם ותולדותיהם של רבנים גדולים. על ספרו "מאיר עיני ישרים" הסכמות של רבנים רבים, בהם הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בן-ציון מאיר חי עוזיאל, משה אביגדור עמיאל, זלמן סורוצקין והאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר.
מספריו ביידיש: 'היום-טובים שלנו', וויניפעג, 1946. 'הלהבה היהודית', (אש התמיד), וויניפעג, 1958. 'ליליאן', עם הקדמה מאת שרה שנירר, שעדלעץ (שדליץ), 1926, דער יידישער פלאם, וויניפעג - קנדה ה'תשי"ח 1958. ספריו של מאיר שורצמן מעוררים עניין עד היום בציבור החרדי, וספריו חוזרים ונדפסים גם היום.
ג'ון שרימפטון
מייג'ור גנרל ג'ון שרימפטון (באנגלית: John Shrimpton) היה מושל גיברלטר מה-24 בדצמבר 1704 ועד ל-24 בדצמבר 1707.
חייו
שרימפטון מונה למייג'ור במשמר הגרנדירים. בשנת 1693, במהלך מלחמת תשע השנים, הוא נפצע בקרב לאנדן שהתרחש בפלנדריה.. בשנת 1701 נבחר לפרלמנט של אנגליה מטעם מחוז וויטצ'רץ'.
בשנת 1704, לאחר שגיברלטר נכבשה על ידי צי אנגלי-הולנדי במלחמת הירושה הספרדית, גבר האיום עליה מצד כוחות ספרדיים-צרפתיים שרצו לשוב ולשלוט בה. ב-9 באוקטובר 1704 הטיל כוח צרפתי-ספרדי מצור על גיברלטר; למעלה מ-7,000 חיילים ספרדים וצרפתים צרו על כ-2,000 מגינים בריטים והולנדים הנאמנים לקרל השישי. בדצמבר של אותה השנה פיקד שרימפטון על תגבורת של 2,200 חיילים בריטים והולנדים שנשלחו לגיברלטר בדרך הים, במטרה לתגבר את חיל המצב של גיברלטר בכח אדם, מזון ותחמושת. שרימפטון היה המושל בפועל של גיברלטר באותה התקופה, על אף שמונה רשמית לתפקיד רק ב-1705. ב-31 במרץ נכשלה המתקפה הצרפתית-ספרדית, והמרשל דה טסה הצרפתי נאלץ להפסיק את המצור על גיברלטר.
ב-1705 מינה קרל השישי רשמית את שרימפטון, בעצתה של אן, מלכת בריטניה, למושל גיברלטר. שרימפטון נותר בתפקיד עד ה-24 בדצמבר 1707, אז הוחלף על ידי מייג'ור גנרל רוג'ר אליוט.
מרכז שיקום ואחזקה
מרכז השיקום והאחזקה (מָשָׁ"א 7000) הוא מרכז לוגיסטי הכפוף לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל. הגוף האחראי בצה"ל על אחזקתם, תיקונם, הסבתם והשבחתם של כלי רכב קרביים, מכשירי קשר, אמצעי תצפית ועוד. בין מגוון תפקידיו, המש"א מייצר את טנק מרכבה סימן 4.
קיימים שלושה מרכזי מש"א:
תפקיד לפי מרכזים
מש"א רכב
מש"א תקשוב
היסטוריה
ראשיתו של מרכז שיקום ואחזקה 7100 הייתה בבית המלאכה הבסיסי (במ"ב, מבוטא: בית-מם-בית) 1 של שירות התחבורה, שהוקם בסערת הקרבות של מלחמת העצמאות במגרשי התערוכה ליד נמל תל אביב. באוגוסט 1948 עבר במ"ב 1 לצריפין, ובינואר 1949 שונה שמו לבמ"ב 681. בספטמבר 1949, עם ביטול חיל התחבורה, הוכפף הבסיס לחיל הטכנאים. באפריל 1951 הפכה מפקדת חיל הטכנאים למפקדת קצין החימוש הראשי. עם הארגון-מחדש של אגף האפסנאות והמעבר למרכזים לוגיסטיים הוכפף במ"ב 681 ישירות לאגף האפסנאות, והפך באוגוסט 1966 למרכז שיקום ואחזקה 681. בינואר 1972 שונה שם המרכז למש"א 7100. בשלבי התפתחותו השונים היו יחידות המשנה שלו ממוקמות בצריפין, בבית דגן, בתל השומר ובקריית שאול, עד שהתגבש מבנהו הנוכחי. במש"א 7100 בתל השומר נמצא פס הייצור של טנק המרכבה והחל משנת 1979 יוצרו בו למעלה מאלף טנקים מהדגמים השונים של הטנק, החל במרכבה סימן 1 וכלה במרכבה סימן 4.
בתקופת האינתיפאדה השנייה התקין המרכז מיגון קונכייה (תא מפקד עם חלונות מזכוכית משוריינת) לטנקי מרכבה ונגמ"שי אכזרית. כמו כן הסב טנקי מרכבה סימן 3 לתצורת LIC שנועדה לעימות נמוך עצימות.
המרכז פיתח יחד עם תע"א את המיגון של דחפורי D9R ומאוחר יותר פיתח והתקין על הדחפורים מיגון כלוב נגד רקטות נ"ט תוך פרק זמן קצר ביותר, ועל הישג זה זכו בפרס מפקד זרוע היבשה לשנת 2006.
מרכז השיקום בחיפה, בשמו הקודם במ"ב (בתי מלאכה לבדק) הוקם בשלהי מלחמת העצמאות בשטח בסיס צבאי בריטי. בעבר עברו בו פסי רכבת ששימשו להובלת ציוד אל ומהמרכז.
ב-2017 זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בבית הטכנולוגיה.
חליטה (הלכה)
החליטה בהלכה נאמרה בהקשר של הכשרת בשר לאכילה. מן התורה ניתן לאכול את הבשר תיכף אחר השחיטה אם הדיח את הדם שעל גביו, זאת משום שדם הבלוע באיברים, כל זמן שלא פירש מהם, מותר. אך הבא לבשל את הבשר חייב להכשירו על מנת שלא יצא הדם הבלוע מן האיברים ויאסר. בהלכה הוצגו שתי דרכים להכשיר את הבשר: האחת היא להרחיק את הדם על ידי מליחת הבשר או צלייתו, והדרך השנייה היא לצומתו במקומו שלא ייצא עוד. הפעולה שבמסגרתה נצמת הבשר נקראת בלשון התלמוד "חליטה". החליטה נעשית באמצעות השריית הבשר במים רותחים או בחומץ שמחמת חריפותו הוא צומת את הבשר ומונע מן הדם לצאת.
מתקופת הגאונים אין סומכים על פעולת החליטה בפני עצמה להתיר את בישול הבשר, כיוון ש"אין אנו בקיאין בחליטה". מאידך לדעת הרמב"ם מלבד תהליך המליחה הרגיל של הבשר, יש חיוב נוסף לחלוט את הבשר במים רותחים בסיום התהליך, ובעקבותיו נוהגים כך יהודי תימן. בשאר העדות לא נהוג לחלוט כדברי הראב"ד בהשגותיו: "לא שמענו ולא ראינו מימינו", וכך פסק הרמ"א. רבי יוסף קארו מביא את שתי השיטות בשולחן ערוך, ולפי פרשנות הש"ך, יש להשתדל לנהוג כך.
לפי המשנה בצק שנחלט ברותחים, שוב לא מחמיץ וכשר לאכילה בפסח, אולם מתקופת הגאונים נוהגים לאסור פעולה זו.
מחיקות
"מחיקות" (באנגלית: Erasures) היא יצירת אמנות מאת יהושע נוישטיין.
הסרט "מחיקות" נוצר על ידי יהושע נוישטיין בין השנים 1971–1973 בירושלים ובלונדון. הוא מורכב ממספר סצנות, ללא פסקול, המתעדות תהליך סימולטני של רישום ומחיקה על ידי שתי ידיים. בכל סצנה נכתבת ונמחקת מילה, ביטוי לשוני או דימוי חזותיי. בין היתר עשה נוישטיין שימוש במילים "Erasure Fmae", "Art Beauty", "רגיש", "פנאטי", "טוב", "אני ילדה ציונית", "יהודי" ועוד. בסצנה אחרת נרשמו ונמחקו שני משולשים המסודרים כמגן דוד, ריבוע, סימן דולר וצורות אחרות.
כמו בעבודות אחרות של נוישטיין, הפעולות הרישומיות המתועדות כורכות יחדיו אל תוך מרחב לימינאלי את תוצאות פעולת הרישום ואת עקבותיה של אותה פעולה. אלו מהוות הד להבנייה ולפרוק של המושגים הלשוניים הנרשמים-נמחקים.
פאוריה
פאוריה (באנגלית: Peoria) היא העיר הגדולה ביותר על נהר אילינוי והיא מושב המחוז של מחוז פאוריה שבמדינת אילינוי בארצות הברית. העיר נקראת על שם שבט פאוריה הילידי, שהתגורר באזור לפני הגעת המתיישבים האירופאים.
על פי מרשם התושבים בשנת 2000, פאוריה היא העיר החמישית בגודלה באילינוי, עם 113,546 תושבים. אוכלוסיית המטרופולין שלה מנתה 372,487 תושבים בשנת 2008 - המטרופולין השלישית בגודלה אחרי המטרופולין של שיקגו ומטרו-מזרח.
פאוריה מוכרת כעיר האמריקאית הממוצעת, בעקבות המבנה הדמוגרפי שלה והתרבות המערב-תיכונית של תושביה. הביטוי "האם זה יעבוד בפאוריה" רווח במגוון תחומים פוליטיים ומסחריים כמטפורה לשאלה "האם הדבר ידבר אל האמריקני הממוצע?"
היסטוריה
פאוריה היא אחת ההתיישבויות האירופיות הראשונות באילינוי, וקודמת אף לשיקגו. המתיישבים הראשונים יישבו אזור זה בשנת 1680, כאשר מגלי הארצות רנה-רובר קוואלייה והנרי דה טונטי הקימו במקום את פורט קרווקואאור. המבצר נשרף. בשנת 1813 הוקם במקומו פורט קלאק, אילינוי. כאשר מחוז פאוריה הוקם ב-1825, שונה שם המבצר לפאוריה.
בפאוריה נמצאים המטה העולמי ומספר מפעלים גדולים של חברת קטרפילר, יצרנית הצמ"ה והמנועים הגדולה בעולם. בפאוריה נולדו המלחין, הזמר והרב-נגן האמריקאי דן פוגלברג והקומיקאי האפרו-אמריקאי ריצ'רד פריור.
חורחה סמטן
חורחה סמטן (בספרדית: Jorge Szmetan; (26 במאי 1950 בואנוס איירס, בירת ארגנטינה – 19 בספטמבר 2015 בואנוס איירס) היה שחמטאי יהודי-ארגנטינאי.
סמטן השתתף מספר פעמים באליפות ארגנטינה בשחמט, ניצח בשנת 1976 ובשנת 1974 זכה במקום השני.
בשנת 1969 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בברזיל. בשנת 1970 הוא חלק מקומות 6–7 עם חורחה פליקן במר דל פלטה. ב-1973 הוא ניצח בפינמר. בשנת 1976 הוא ניצח בתחרות בינלאומית שנערכה בקובה. בשנת 1977 הוא חלק מקומות 2–3 עם שמואל שבבר בבואנוס איירס וב-1981 עם לואיס ברונשטיין. בשנת 1980 הוא ניצח בבואנוס איירס.
סמטן היה פעיל והשתתף בתחרויות עד לתחילת המאה ה-21.
חורחה סמטן במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1974 ל-1978 השתתף סמטן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
אהוב מהר המור
אָהוּב מֵהַר הַמּוֹר הוא פיוט לחתונה (חידויה) שנהוג בקרב יהודי תימן לשיר תחת החופה אחר קריאת הכתובה.
מבנה הפיוט
כל שורה בשורות הראשונות בפיוט פותחת בתואר של ה', ולאחר מכן ההמשך
התארים (לפי סדר הא"ב): אהוב, ברוך, גיבור, דגול, הדור, ועד, זכאי, חנון, טהור, ישר, כביר, לובש, מלך, נורא, סומך עוזר, פודה, צדיק, קדוש, רחום, שומר. באות תי"ו ישנם שלשה תארים: תמים, תומך, תקיף.
לאחר כל התארים מסתיים הפיוט במילים:.
פירוש הפיוט
הפיוט משווה בין הנישואין למתן תורה:
ההשוואה בין חתונה למתן תורה מופיעה במשנה:, וכן בגמרא:.
מנהגים באמירת הפיוט
את הפיוט נוהגים לשיר בקהילות יהודי תימן תחת החופה, יש הנוהגים לשיר רק גרסה מקוצרת שלא כוללת את כל התארים.
יורופ (מפרשית)
היורופ היא סירת יחיד שעוצבה בבלגיה בשנת 1960 על ידי אלויס רולאנד. הדגם שונה במרוצת השנים לדגם one-design. הסירה מתאימה לשייטים השוקלים בין 50 ל-75 ק"ג וגדולים מדי לסירת האופטימיסט. גוף הסירה עשוי מסיבי זכוכית ושוקל 45 ק"ג ומשקל הסירה מצוידת 60 ק"ג. חרטום הסירה מחודד והירכתיים מעוגלות.
המפרש עשוי מדקרון, והתורן עשוי מסיבי פחמן ומעוצב אישית לשייט. תורן רך מתאים יותר לשייטים קלים מכיוון שברוחות חזקות הוא יכול יותר להתעקל (דבר המשפיע על התנהגות הסירה) מאשר תורן קשיח המתאים לשייטים כבדים יותר.
היורופ נקבע כדגם אולימפי לשייטת יחידה לאולימפיאדת 1992 אך סירת הלייזר רדיאל הוחזרה כדגם היחידים האולימפי לנשים לפני אולימפיאדת 2008.
אביב גדג'
אביב גדג'  (נולד ב-16 באוגוסט 1977) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי, לשעבר סולן להקת אלג'יר.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-90 הקים עם חבריו למושב גבריאל בלחסן ודביר לביא את להקת אלג'יר. הראשון שזיהה את כישרון הלהקה היה אחיו הגדול של גדג', שלום גד (מלהקת פונץ'), שהחליט להקליט ללהקה קלטת, וזו הופצה ועברה מיד ליד במושב. זמן קצר לאחר מכן, החלה הלהקה להופיע בתל אביב, וחיים שמש, מפיק וראש המחלקה העברית ב"הד ארצי" שנכח באחת ההופעות, החתים את הלהקה על חוזה.
אלבומה הראשון של להקת אלג'יר, "נאמנות ותשוקה" שיצא בדצמבר 1995, לא הצליח מסחרית. את האלבום הפיק הגיטריסט והמלחין אסף שריג מלהקת איפה הילד והוא התאפיין בצליל ייחודי ושונה, שילוב של רוק עם מאפיינים של מוזיקה מזרחית ופיוט.
בשנת 2004 הוציא גדג' עם חברי אלג'יר גבריאל בלחסן, אביב ברק וגיל פדידה את האלבום "מנועים קדימה". מתוכו יצאו הסינגלים "קיטש" ו"דם על הים". שירי האלבום נכתבו על ידי גדג' בשנים 1996–2002, והם עוסקים בבדידות קשה, בתחושת אובדן ויאוש, אפוקליפסה, אונס ואלימות. אלבום זה זכה להצלחה מסחרית, מכר יותר מ-18,000 עותקים והפך את הלהקה למוכרת ומוערכת. המבקרים שיבחו את האלבום והלהקה ולימים אף כינו את "מנועים קדימה" "האלבום הישראלי הגדול ביותר של שנות ה-2000". על אלבום זה זכו בלחסן וגדג' בפרס אקו"ם למחבר השנה לשנת 2004.
בשנת 2005 הודיע גדג' על פירוק הלהקה.
כשהוא מלווה ברון בונקר (לשעבר מלהקת Midnight Peacocks), אביב ברק, יהוא ירון ובוריס מרצינובסקי (מההרכב פאניק אנסמבל), הקליט גדג' את אלבום הסולו הראשון שלו, "תפילה ליחיד", שיצא בשנת 2009. לאלבום קדם הסינגל "עיר בלי זיכרון", ובהמשך יצאו גם השירים "בוסר", "ילדה", "הגולם" ו"יוון". גם אלבום זה זכה לשבחי המבקרים ומכר כ-20,000 עותקים.
בתחילת 2013 זכה גדג' בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר. השופטים ציינו בנימוקי הזכייה כי.
ביוני 2013 יצא אלבום הסולו השני של גדג', "ילדים של מהגרים". לאלבום קדם הסינגל "אמונתי מנגנת בלילות" ולאחר מכן יצאו מתוכו השירים "החלל הריק" ו"לא מקום לחלשים". גם אלבום זה זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בנובמבר 2016 יצא אלבום הסולו השלישי של גדג' "שרף אורנים" שבו שיתף גדג' פעולה עם אמנים רבים, בהם בנו הנדלר, מאיה בלזיצמן, מארק אליהו ושלומי שבן. לפני צאת האלבום יצאו הסינגלים "כאבי גדילה" ו"נשמות מנייר". במאי 2017 הוכרז כי "שרף אורנים" זכה בתואר אלבום השנה של אקו"ם לשנת 2016.
בשנת 2020 השתתף בפרויקט צו השעה וביצע יחד עם מאיה בלזיצמן גרסת כיסוי לשיר שדות שבעמק שנכתב בידי לוי בן-אמתי.
בשנת 2021 יצא השיר ״עמוק בשמיים״, שהופק ובוצע על ידי דוד לביא ואותו גדג' כתב והלחין.
בשנת 2022 יצאו שני סינגלים, "המח" ו"אהבה מצאה אותי בזמן", של ההרכב חסד מקרי, פרויקט חדש שבו שרים מאיה בלזיצמן, יעל קראוס, רות דנון, הילה רוח, עלמה גוב, אולי דנון ועוד. את השירים גדג' כתב והפיק. במקביל חזר גדג' להופיע באופן קבוע עם להקתו. בהופעות בוצעו שירים חדשים אך טרם הוכרז על יציאתם הרשמית או על יציאת האלבום של חסד מקרי.
ב-18 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "צודק ושובר".
דיסקוגרפיה
אלבומי סולו
עם מוזיקאים שונים
אנסטיס דליאס
קורות חייו
אנסטיס דליאס נולד בסמירנה, כבן בכור בין שלושה ילדים. במשפחתו היו עוד מוזיקאים מוכשרים. אביו, פנאיוטיס דליוס, שהתפרנס כסנדלר, היה גם נגן סנטור ונודע בכל אסיה הקטנה בכינוי "החתול השחור" ("או מברוס גאטוס"). אחד מהדודים היה הכנר העממי מיכאליס דליוס. בגיל 8, בשנת 1920, הגיעו אנסטיס ומשפחתו ליוון כפליטים עקב המלחמה בין יוון ובין טורקיה שהביאה לסיום היישוב היווני באסיה הקטנה. התיישבו בעיירה דראפצונה, סמוך לפיראוס.
אנסטיס למד בהתחלה לנגן בגיטרה ובגיל 18 השתלם בבוזוקי תחת הדרכתו של מרקוס ומוואקאריס. יחד עם ומבוואקאריס, עם סטרטוס פאיומדזיס ויורגוס בטאיס היה חבר מייסד של "הרביעייה המפורסמת מפיראוס" ("Η τετράς η ξακουστή του Πειραιώς"), שהייתה הלהקה הרשמית הראשונה של רבטיקו. הרכב זה ("קומפניה") פעל עד לקיץ 1934 בטברנה שנקראה "הדיר של סרנדופולוס" בשכונת אנאסתסי של פיראוס. את הכינוי "ארטמיס" הדביקו לו חבריו, מרקוס ויורגוס, בגלל דמיונו החיצוני עם אחד מה"מאנגס" הוותיקים של דראפצונה, "ארטמיס הצוציק". כשמשטר מטאקסס הטיל איסורים וצנזורה על שירי רבטיקו, דליאס, שממילא סבל מהשלכות התמכרותו להרואין, נפגע קשות בעבודתו ובפרנסתו. אנסטיס דליאס התפרסם במיוחד עם השיר משנת 1935 ריקוד מסוג ציפטטלי, "Μες στης Πόλης το χαμάμ", שנודע בביצועו של פויומדזיס, ציצאניס פאפאיואנו ואחרים.
בסביבות 1937 דליאס הכיר בוורלוס את קתרינה או קוּלה סקוּלַריקו ("העגיל"), זונה ומכורה לסמים, אשר, אומרים כי, מתוך קנאה, על מנת לא לאבד את אהובה, דאגה לחזק את התמכרותו לסמים ואת תלותו בה. לפי דברי אליאס פטרופולוס (שחקר את תולדות מוזיקת הרבטיקו ואת חיי יוצריה), היא נהגה להחדיר לו בעת שינה, נייר עם אבקת הרואין לתוך האף. בגלל התמכרותו הוגלה דליאס בשנת 1937 לאי איוס או "ניוס", באיים הקיקלדים. שם הכיר את המוזיקאי מיכאליס ינצאריס. לפי אגדה עירונית, כדי להיגמל ולברוח מהאשה, דליאס אף התגייס לצבא היווני ולחם בחזית האלבנית נגד האיטלקים בשנים 1940–1941, אך לשווא: קולה הצליחה להחזירו אליה ולסמים. ב-31 ביולי 1944 נמצא אנסטיס דליאס מת, נשכב בתוך מריצה ברחוב, כשאוחז את הבוזוקי בידיו, לא רחוק מהטֶקֶה "שרפים" בשכונת מטאקסורגיו באתונה.
שיריו
בחייו הקליט 11 שירים בלבד. להלן כמה שיריו בביצועו או בביצוע של זמרים אחרים:
תינוקה של רוזמרי
תינוקה של רוזמרי (באנגלית: Rosemary's Baby) הוא סרט אימה של רומן פולנסקי משנת 1968, המבוסס על רב-המכר של איירה לוין.
עלילה
רוזמרי וודהאוס חיה עם בעלה גאי, שחקן כושל, שמתפרנס מהופעה בפרסומות מזדמנות ובמחזות קטנים. בחיפוש אחר דירה בניו יורק הסואנת, השניים מגיעים אל בניין דירות יוקרתי, "בית בראמפורד", בעל היסטוריה של מקרי מוות מסתוריים ודיירים בעלי מוניטין שעסקו בעבודת השטן; על כך הם שומעים מחברם המבוגר, אדוארד האצ'ינס (האץ'), אשר עזר לרוזמרי כשרק הגיעה לעיר. הדירה עצמה הייתה בעבר מחציתה של דירה גדולה יותר, כאשר מחיצה שעוברת לרוחב הדירה הפרידה אותה מהדירה השכנה.
לאחר שהם משתכנים בדירה, רוזמרי וגאי מתיידדים עם זוג קשישים תימהוניים, מיני ורומן קאסטבט, שדירתם נמצאת מעבר למחיצה. בהמשך גאי מתיידד גם עם שאר האנשים המוזרים שבבניין, למורת רוחה של רוזמרי.
זמן קצר לאחר שהם נכנסים לדירה, גאי מקבל תפקיד במחזה מצליח, לאחר שהשחקן המיועד לתפקיד התעוור במפתיע. גאי ורוזמרי מתכננים להביא ילד לעולם, ובערב המתוכנן, לאחר ארוחת ערב רומנטית שכוללת קינוח שהכינה מיני, רוזמרי מתעלפת. בלילה היא חווה חיזיון מוזר, שבו דמות מפלצתית אונסת אותה. למחרת רוזמרי קמה מותשת וחבולה, ומגלה כי נכנסה להיריון. כל הדיירים מתחילים לתמוך בה, במיוחד מיני ורומן, המטפלים לפי הוראות הרופא המיילד שלה, שעליו המליצו לה בעצמם.
לאורך כל תקופת ההיריון, שכוללת כאבים מתמידים ותשישות, היחיד שחושד במצבה של רוזמרי הוא האץ'. לאחר שיחה עם רומן קאסטבט על הטיפולים השונים שרוזמרי מקבלת, האץ' מחליט לבדוק את העניין לעומק, ובאותו ערב הוא מבקש מרוזמרי להיפגש איתו למחרת; אבל לפני שהם נפגשים, הוא נכנס לתרדמת באופן פתאומי.
רוזמרי עוזבת מיד ובורחת מדירתה כדי ללדת את התינוק, אך אז היא מגלה שגם הרופא שלה, ד"ר ספרסטיין, הוא חלק מהמזימה. בניסיון נואש אחרון היא פונה אל רופא מיילד אחר ומספרת לו את כל ההתרחשויות. הוא לא מאמין לה ומסגיר אותה בחזרה לידי גאי ושאר דיירי הבניין. רוזמרי מצליחה להימלט מהם ונועלת את עצמה בדירה, אך הדיירים חודרים פנימה. בתוך הדירה, כשכולם סוגרים עליה, מתחילים צירי הלידה, ורוזמרי יולדת תחת השפעת סמים מרדימים.
לאחר התעוררותה, מספרים לרוזמרי שהתינוק מת בלידה, אך היא מבינה שהוא נלקח, כי היא שומעת מעבר לקיר המחיצה בכי של תינוק. באחד הערבים, כשהיא לבדה בדירה, חומקת רוזמרי ממיטתה אל ארון הבגדים שבקצה הדירה, באזור המחיצה, ומגלה מעבר סודי בין שתי הדירות. משם היא עוברת אל הדירה של מיני ורומן ומפתיעה את כולם. היא מתקרבת חמושה בסכין לעבר התינוק כדי לקחת אותו. שם היא מגלה כי המזימה לא הייתה להשתמש בתינוק שלה לביצוע מעשי כשפים, אלא שהוא היה למעשה בן השטן; השטן עיבר אותה בעזרת חברי הכת, שהעלו אותו באוב בערב שבו תכננה להיכנס להיריון, והחיזיון שראתה היה אמיתי.
לאחר התגלית האיומה, רוזמרי מבינה שאין היא יכולה להיאבק עוד נגד חברי הכת, ומחליטה למרות הכול להיות אימא לתינוק שלה ולגדל אותו.
פתרון המדינה האחת
בעוד שחלק מאמינים ב"פתרון מדינה אחת" מטעמים אידאולוגיים, אחרים מרגישים שבשל המציאות בשטח, זהו הפתרון המעשי היחידי.
בישראל, קבוצת תומכים אחת ברעיון זה באה מקרב חסידי רעיון ארץ ישראל השלמה וקבוצת תומכים שנייה מגיעה ממחנה השמאל הרדיקלי. אף על פי שבמשך שנים האפשרות ליישום פתרון מסוג זה נידונה רבות, נכון לעשור השני של המאה ה-21 הרעיון של "שתי מדינות לשני עמים" מקובל הרבה יותר בציבור. בנובמבר 2007 בוועידת אנאפוליס הסכימו ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית כי זהו הפתרון הרלוונטי לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ולא פתרון המדינה המשותפת.
מצדדי פתרון "מדינה אחת" טוענים שבהיעדר פתרון פוליטי מוסכם, תגיע ארץ ישראל למצב בו שתי הישויות הפוליטיות בה (מדינת ישראל והרשות הפלסטינית) יהיו כה שלובות זו בזו עד שלא ייתכן פתרון אחר זולת מדינה אחת גדולה (שיכולה להיות באופייה פדרציה). תומכי גישה זו מציינים שבשטחים שבהם שולטת ישראל כבר קיים רוב שאינו מיוצג פוליטית, ובשטח מדינת ישראל קיים מיעוט ההולך וגדל של אנשים שעשויים לתמוך במדינה אחת – ערביי ישראל, וגישה זו מכונה לעיתים "המציאות החד-מדינית" (One-state reality).
תולדות הארץ
האזור שבין הים התיכון לנהר הירדן, המכונה בפי היהודים "ארץ ישראל", נקרא בשם "פלשתינה" על ידי הרומאים, ונקרא כיום על ידי הערבים "פלסטין", נשלט על ידי אימפריות שונות לאורך ההיסטוריה מאז חורבן ממלכת יהודה. משנת 1516 עד לסוף מלחמת העולם הראשונה, האזור נשלט על ידי האימפריה העות'מאנית.
במכתבי חוסיין-מקמהון, סר הנרי מקמהון הבטיח לחוסיין איבן עלי ותומכיו הערביים שטח של האימפריה העות'מאנית תמורת עזרה בגירוש הטורקים העות'מאניים מהאזור. חוסיין הבין זאת כהתחייבות להעביר את השליטה באזור ארץ ישראל לערבים, אף על פי שסר הנרי מקמהון והממשלה הבריטית טענו שהשטח שלימים נודע כפלשתינה-א"י הוחרג מהשטח אשר הובטח לו. בהסכם סייקס–פיקו נקבע כי הטריטוריה בה שוכנת ארץ ישראל תישלט על ידי בריטניה. בהצהרת בלפור הממשלה הבריטית הבטיחה "הקמת בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה", אך באותו הזמן גם דרשה "שלא ייעשה דבר שעשוי יהיה לפגוע בזכויותיהם האזרחיות והדתיות של הקהילות הלא-יהודיות הקיימות בפלשתינה".
בשנת 1922 חבר הלאומים נתנו לבריטניה מנדט על האזור. כמו כל מנדט חבר הלאומים, ניתן בכך מנדט (ייפוי כוח) לבריטים לשלוט באופן זמני על הטריטוריה. המנדט הבריטי הכיר בהצהרת בלפור וקבע כי הממשלה "תקל על ההגירה היהודית" אף שבאותו הזמן "היא תבטיח שהזכויות של שאר האוכלוסיות באזור לא יופלו לרעה".
מחלוקות על ההגירה היהודית לארץ ישראל וכמו גם הסתה מצד אמין אל-חוסייני הובילה לפרוץ האלימות הערבית כלפי האוכלוסייה היהודית במאורעות תר"פ בשנת 1920. מעשי אלימות נוספים פרצו שוב בשנת 1921 במהלך פרעות תרפ"א. בתגובה למעשי האלימות הללו, בריטניה הקימה את ועדת הייקרפט. האלימות פרצה שוב בשנת 1929 במאורעות תרפ"ט, בטבח חברון (תרפ"ט), ובטבח צפת. בעקובות מאורעות תרפ"ט, הבריטים מינו ועדה נוספת – "ועדת שאו" אשר פעלה תחת סר וולטר שאו. הדו"ח של ועדת שאו ייחס את האלימות ל"איבה אשר קיימת מצד הערבים כלפי היהודים כתוצאה מהאכזבות הפוליטיות והלאומיות שלהם ומתוך פחד לעתידם הכלכלי".