cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישור החוף הדרומי
דו-חיים, מכרסמים וזוחלים
פעולות האדם גרמו שינויים מרובים נוספים, שעיקרם הרס מקומות חיות רבים והצטמצמות החי בהם או אף הכחדתם. מצד שני האדם יצר מקומות חיות חדשים (אזורי מגורים עם צמחי נוי, פרדסים ומטעים, ואף ערמות אשפה ומזבלות) שאליהם חדרו בעלי חיים אחרים, המאכלסים אותם כיום בצפיפות.
בדרום מישור החוף חיים נציגים של אזורים זואוגרפיים שונים. החולות הנודדים הן מקום חיות מדברי מתון (גם אלו הנמצאים ליד תל אביב), ורוב החי בו הוא ממוצא מדברי. לצד אלה מצויים שם גם נציגים ערבתיים וגם נציגים של עולם החי הטרופי, הסודנים (שמוצאם מאפריקה), והאוריינטלי (שמוצאם מאסיה), אך אלה מעטים יחסית.
רוב בעלי החיים שמוצאם מדברי חיים בחולות בדרום מישור החוף הדרומי. כאלה הם הישימונית המצויה, הכוח האפור, נחש החולות, ושנונית החולות מן הזוחלים. וגרביל החולות, גרביל החוף, מריון החולות, והירבוע המצוי מן המכרסמים.
לכמה מבעלי החיים של החולות יש מינים ויקאריים (מחליפים) במקומות חיות אחרים, כגון גבעות הכורכר, באבוסים (עמקי אורך בין רכסי הכורכר), במישורי קרקעות הסחף ובאזורי הגבעות. צמד אחד כזה הן שנונית החולות ושנונית השפלה. בחולות מצויה שנונית החולות, לטאה שמקור שמה הוא אצבעות רגליה, המצוידות בקשקשים משוננים (שתפקידם להרחיב את משטח הדריכה של השנונית ולמנוע את שקיעת בחול). במקומות החיות האחרים מחליפה אותה שנונית השפלה, הגדולה ממנה במקצת ואצבעותיה משוננות פחות משלה.
צמד אחר הוא קיפוד החולות והקיפוד המצוי. בחולות חי קיפוד החולות, הבהיר ובעל האוזניים הארוכות, שהוא בעל חיים מדברי טיפוסי. במקומות החיות האחרים מחליף אותו הקיפוד המצוי, שמוצאו צפוני והוא שוכן בכל אירופה.
באזורי מגורים מצויים זוחלים רבים. שממית הבתים הוורודה, מופיעה על הקירות בבתי האדם וטורפת מיני עש ליד נורות החשמל. לא פחות ממנה בולט החרדון המצוי, ששוכן על מבנים הרוסים, על קירות בתים ואף על גבעות כורכר והגיר בכל האזור. הזכר הכהה, העומד במקום בולט במרכז הטריטוריה שלו ומבצע קידות עמוקות שמטרתן להרתיע חרדונים אחרים מלפלוש לתחומו הוא מחזה שכיח בנוף. יש חוקרים שסבורים שהערבים רואים בקידות החרדון חיקוי לתנועות התפילה שלהם, ומכאן האיבה שרוחשים הערבים לחרדון.
עופות
רוב העופות בישראל מצויים באזור זה, ולא ניתן למנות את כולן. התופעה הבולטת ביותר בנוף היא ריבוי השחפים, בעיקר שחפי האגמים, בעונת החורף. שחפים אלה מוצאים חלק ניכר ממזונם במזבלות הגלויות הפזורות באזור. הם בולטים מאוד במזבלת חיריה הסמוכה לנמל התעופה בן-גוריון. שם הם מהווים סכנה מתמדת למטוסים ממריאים. חלק גדול מזמנם מבלים השחפים במקווי מים באזור. כגון באגם של הספארי ברמת גן ובאגני חימצון של גוש דן ליד ראשון לציון. בלילה השחפים לנים על פני הים, באזור נמל יפו והטיילת בתל אביב.
אגני החמצון בשידפן, באגם השקמה, ובמקומות אחרים באזור (אגני רחובות ואשדוד) הם אתרי מנוחה לעופות מים רבים, הנחים בביצות האזור. בחורף מצויים שם שחפים, ברווזים, ביצניות, חופמיים, חופיות ועוד. באביב מקננים שם הסיקסקים והתמירונים. לפעמים מגיעים לאגני החימצון גם עופות נדירים כמו אווזים, פלמינגו ושקנאים.
מינים רבים של ציפורים פשטו והתרבו באזור עקב היישוב המוגבר, ותפסו את מקומם של מינים שנדחקו בשל הרס מקומות החיות הטבעיים שלהם. צוצלת ("תור העיר") היא דוגמה בולטת למינים כאלו. היא נפוצה כיום בכל מקומות היישוב בארץ ומקננת אף במרפסות הבתים בערי האזור. כך בולטים גם הבולבול, הצופית והשחרור שהתרבו באזור עם התרבות המטעים וגינות הנוי, המספקים להם את מזונם.
עופות אלה מרחיבים את גבולות תפוצתם וקינונם בהתמדה, וכבר הפכו בני בית אף ביישובי מערב הנגב. מעניינת בעיקר התפשטותה של הצופית מבקעת הירדן לאזור החוף בעקבות צמחי נוי עתירי צוף, כגון טקומית הכף, דק-פרי והיביסקוס, המספקים לה שפע צוף גם בעונות של היעדר פריחה בצמחי הבר. עופות נוספים, כגון אנפיות הבקר, זרזירים, נחליאלי לבן ועוד נוהגים ללון במושבות לינה מיוחדות, שאליהן מתכנסים לעיתים אלפי פריטים ללינה משותפת. לעיתים מצויות מושבות הלינה בליבה ההומה של העיר, אך נראה שהרעש לא מפריע לעופות אלה.
יונקים
נוסף למכרסמים שחיים באזור, מצויים באזור גם יונקים אחרים, אך בשל היישוב הצפוף ופעולות האדם נעלמו מן הנוף רוב היונקים הבינונים והגדולים. עד לראשית שנות השישים היו התנים חלק ניכר מן הנוף, ויללותיהם נשמעו מידי לילה ביישובי האזור, אך בשנת 1963 החל משרד החקלאות להרעיל את התנים, ורובם נעלמו מן השטח, אחת המושבות הקטנות והמעניינות של תנים שנותרו באזור מצויה ליד היישוב פלמחים, ובה נערכו תצפיות ומחקרים זואולוגים רבים. הדברת התנים גררה בעקבותיה התרבות של מזיקים, ובכללם הצפע המצוי. הדרבן והארנבת הם שני יונקים בינוניים שהתרבו גם הם בעקבות השמדת התנים.
מן היונקים הקטנים המצויים באזור, מצויים שלושה מיני חדף, וביניהם החדף הזעיר, שהוא קטן היונקים בעולם, אורך גופו 5 ס"מ ומשקלו כ-2 גרם. החדפים אוכלים חרקים ותולעים, ולמרות שהם נראים כמו עכברים חדי אף (ומכאן שמם), הם אינם משתייכים למשפחת המכרסמים אלא לסדרת אוכלי החרקים, שעמה נמנים גם הקיפודים.
מינים רבים מסדרת העטלפים שכנו באזור. העטלפים אוכלי החרקים נפגעו קשות בגלל הרעלת החרקים המזיקים ליבולים, אף כי הם מועילים לאדם בהשמדת חרקים אלה, ואילו עטלף הפירות המצוי, שהוא הגדול בעטלפי ישראל, משגשג באזור ומוצא את מזונו בשפע המטעים ובחצרות הבתים. מן העצים הגדולים בחצרות הוא להוט בעיקר אחרי פירות השסק, האזדרכת והפיקוס.
בשנים האחרונות התרבו בשוליו הדרומיים של האזור ובשטחים שאינם מיושבים בצפיפות מספר יונקים מרשימים. ביניהם בולטים עדרים קטנים של הצבי ארץ-ישראלי, בעל חיים מוגן ואסור לציד. השועל המצוי, החי בעיקר בחולות ופעיל בלילות, והקרקל, חתול ממוצא טרופי-סודני, ובאוזניו השחורות נמצאות ציציות שיער שחורות. אלה היקנו לו את שמו, שפירושו בטורקית "שחור אוזניים".
התיישבות וחקלאות במקום
בני אדם ישבו במקום עוד מימי קדם, בתחילה היו אלו הפלשתים וכן עוד מספר שבטים כנעניים שישבו לחופי מישור החוף הדרומי, בעיקר באזורי יפו, אשדוד, אשקלון ועזה אך גם באזורים אחרים. הביקוש לשטח אדמה זה נבע מהמיקום האסטרטגי לחופי הים התיכון, שהביא לפתח כלכלי ומסחרי לכל העמים שהתיישבו באזור. כמו כן, למעט שטחי החולות האזור היה נוח לחקלאות ונחלים רבים זרמו בו, דבר שעודד התיישבות באזור.
ראשוני המתיישבים היהודים שישבו במקום עם חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל התיישבו בעיר יפו שהייתה ברובה עיר ערבית. בסוף המאה ה-19, עם הקמת המושבות הראשונות הוקמו במקום המושבות רחובות, נס ציונה, באר טוביה, גדרה, ראשון לציון ומאוחר יותר הוקמו תל אביב (תחילה כ-אחוזת בית) וכן התפתחו במקום יישובים חקלאיים ולא חקלאיים עם הזמן כגון כפר מרמורק, נגבה, בית דגן ועוד. בשנות ה-30 ושנות ה-40, לפני ההחלטות על חלוקת המדינה, החל תהליך יישוב אזור מישור החוף הדרומי על ידי מספר יישובים כגון גברעם, תקומה ועוד על מנת לבסס את היישוב היהודי באזור זה ולקבוע עובדות בשטח לפני החלוקות המתקרבות, ועל כן במבצעי חומה ומגדל ו11 הנקודות הוקמו יישובים גם באזור זה וכן על מנת לחבר את מרכז ארץ ישראל היהודית עם מעט היהודים שישבו באזור הנגב.
בתחילת ההתיישבות היהודית באזור, ובעיקר בעשרות השנים האחרונות, עוברת עלו מהפכה ונופו משתנה. תופעה זאת בולטת במיוחד באזורים העירוניים התעשייתיים לאורך החוף. גם מפעל השפכים המרכזי לגוש דן שבחולות ראשון לציון, ואזורי התעשייה, נוסף על פיתוח רשת דרכים והפסקת זרימת סחף הנילוס (בעקבות הפעלת סכר אסואן) יוצרים שינויים בנופו הטבעי של האזור.
מישור החוף הדרומי מבחינה צבאית והיסטורית
טרם הגעת השבטים לארץ כנען ישבו במקום עמים רבים, ביניהם הפלשתים. עם חלוקת הארץ התיישב בחלק מהשטחים בצפון המישור שבט דן, כאשר שאר השטח היה בידי הפלשתים. דוד המלך כבש את האזור מידי הפלשתים והאזור עבר לשליטת ממלכת ישראל המאוחדת בנחלת שבט יהודה. עם היפרדות הממלכה המאוחדת לממלכת ישראל וממלכת יהודה עבר אזור זה לשליטת ממלכת יהודה, אף על פי שנכבש בהמשך מספר פעמים על ידי ממלכת ישראל ועל ידי מצרים. עם כיבוש הארץ על ידי ממלכת אשור נכבש גם אזור זה על ידם, אך עם עזיבת הכוחות את האזור הוא שב ונכבש על ידי ממלכת יהודה.
הערים החשובות בכל התקופות באזור זה היו יפו, אשדוד, אשקלון ועזה. בהמשך נלחמו על כיבוש האזור גם היוונים, הפרסים והחשמונאים. ערים אלו שימשו כמוצא חשוב לים ולכן הייתה להן חשיבות אסטרטגית. בעת השלטון הערבי המוקדם בארץ לא טיפחו השליטים את האזור והוא הוזנח, גם בזמן שלטון הצלבנים והממלוכים. עת נכבש האזור על ידי הממלוכים, שחששו מכניסה חוזרת של הצלבנים לחופי הארץ, הושמד נמל יפו על ידם. למרות זאת הצליחו להגיע בדרכי היבשה צלבנים ונזירים מרחבי אירופה. עם הגעתו של נפוליאון לאזור, הוא נכבש בקרבות קשים.
בעת תקופת השלטון העות'מאני החל האזור לשגשג במעט, ושופצו נמלי יפו ואשדוד. עם התקדמות הבריטים לכיוון ארץ ישראל פינו העות'מאנים את היהודים ביפו ותל אביב מחשש שיעזרו לכוחות הבריטיים בכיבושיהם, אך למרות זאת נכבש לבסוף האזור על ידי בריטניה אשר סייעה לפיתוח האזור מבחינה כלכלית והתיישבותית. במהלך המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 נסגר נמל יפו, השער החשוב ביותר בכניסה לארץ ישראל. כתוצאה מכך הוקם נמל תל אביב שהחליף אותו. הבריטים, בתוכנית החלוקה, הציעו כי אזור זה יעבור ברובו לשליטת היהודים וכי שטחי רצועת עזה עד אשדוד יישארו בידי הערבים. עוד החליטו הבריטים כי אזור יפו וכן הכביש המחבר בינה לבין לוד יישארו בשליטה בינלאומית.
במלחמת העצמאות היו במקום מספר קרבות ומבצעים חשובים, והם:
מיכל אמדורסקי
מיכל נידרמן אמדורסקי ישי (נולדה ב-7 במרץ 1975) היא זמרת, רקדנית, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
בצעירותה רקדה אמדורסקי בלהקות מחול מודרני, וב-1990 כשהייתה בת 15 עברה לבודפשט שם למדה מחול קלאסי בבית האופרה של בודפשט, לאחר מכן חזרה לישראל והשתתפה כזמרת רקדנית בחתונות יחד עם להקת הפסגות.
משחק והנחיה
בשנת 2004 השתתפה במחזמר "פיטר פן", בתפקיד דמותה של לילי הנמרה, בבימויו של ירון כפכפי.
בשנת 2006 הנחתה את התוכנית "האלופה-חדר הלבשה" בערוץ HOT בידור ישראלי, והתארחה באחד הפרקים של הטלנובלה "האלופה" ב-HOT3.
בשנת 2007 שיחקה בסרטו של מנחם גולן "ריקוד מסוכן" לצד זהר ליבה ואליענה בקייר. בקיץ 2007 הגישה תוכנית ראיונות קצרה מחדר השינה שלה, עם מרואיינים מעולם הבידור, שנקראה "במיטה עם מיכל". התוכנית צולמה עבור אתר האינטרנט ynet ושודרה שם.
בשנת 2008 החלה לשמש שופטת בתוכנית הריקודים "לא נפסיק לרקוד" לצד נעמי פרלוב ועידו תדמור. ושנה לאחר מכן ב-2009 השתתפה גם בעונתה השנייה.
בשנים 2009–2010 שיחקה למשך 2 עונות בסדרת הנוער "תיכון השיר שלנו" בערוץ Yes Stars, בתפקיד מיקה המורה לריקוד. באותה שנה הנחתה את תוכנית האירוח "כל מה שרציתם לדעת", ששודרה בערוץ 24.
מינואר 2010 הגישה אמדורסקי בכל יום את התוכנית "יפה לך" בערוץ 24, לצד אורנה דץ ושרון חזיז. בנוסף, החל מיוני 2010 מגישות השלוש את התוכנית "שישי חם" בערוץ 2. מאוקטובר 2010 שבה להגיש את התוכנית "יפה לך" לצד אורנה דץ ואיגי וקסמן, שהחליפה את שרון חזיז. באותה שנה התארחה בסדרה "אחרי הצלצול" בערוץ דיסני.
בשנת 2011 שיחקה בתפקיד עצמה (תפקיד אורח) בסדרה הקומית של "שידורי קשת" "סברי מרנן", בתור חברתו של אדם (תום אבני).
בשנת 2012 אמדורסקי שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר לילדים "הנסיכה והצפרדע - הסיפור האמיתי", בבימויו של אמיר פיי גוטמן. באותה שנה הצטרפה לעונה השביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" כשופטת, לצד אורי פסטר ואלי מזרחי.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד בת הים הקטנה במחזמר לילדים בשם זה, לפי סיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן. במרץ 2013 החל בערוץ הילדים שידורה של תוכנית המציאות "פרויקט הלהקה", שבה אמדורסקי ומוזיקאים שונים בוחנים ובוחרים כישרונות בתחומי השירה והריקוד, במטרה להקים להקה חדשה.
בשנת 2014 הנחתה את התוכנית "24 עד הבית" בערוץ 24 לצד אלירז שדה, הדר לוי, אמירה בוזגלו ועוד אחרים. שימשה כשופטת בשעשועון "דרבי הקריוקי" באותו ערוץ לצד עינת שרוף ואמירם טובים. והשתתפה בסרט הדוקומנטרי "אילוף הגוררת" של ריקי שלח לצד שחקניות וידועניות ישראליות רבות. באותה שנה השתתפה לצד בן זוגה ג'פרי ישי בתוכנית המציאות "זוג מנצח VIP", ובמהלך התוכנית הציע לה ישי נישואים.
בין שאר עיסוקיה, דגמנה לקמפיין לצבעי שיער של "אינדולה", ולרשת נעלי "מרקו".
מוזיקה
ב-1998 יצא אלבומה הראשון של אמדורסקי, "נוצצים", שהפיקו בעלה, אסף אמדורסקי, ונתי נתן, תקליטן מוערך בסצנת המועדונים. מהאלבום התפרסם בעיקר השיר "חייל שלי".
בשנת 2000 יצא אלבומה השני, "תן לה להזיע", בהפקתו המוזיקלית של נתי נתן. מתוכו זכה להשמעות רבות השיר "אין לי מה לומר".
באותה שנה הקליטה אמדורסקי דואט עם לידור יוספי - "שני עולמות ביחד".
אמדורסקי התחרתה בקדם אירוויזיון 2001 עם השיר "לונה" שכתבה ביחד עם נתי נתן, והגיעה למקום הרביעי. השיר גם נשלח לוועדה המסדרת בשנה שלפני אך לא נבחר.
בשנת 2004 הוציאה מיני-אלבום הנושא את שמה, שלא זכה להצלחה מסחרית. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "המכונית שלי" ו"מה שתבקש" שהיה שיר הנושא של תוכנית הריאליטי פרויקט Y.
אמדורסקי חזרה לתחרות קדם-אירוויזיון 2005 עם השיר "בוא תרגיש אותי", שכתבה ביחד עם מאיה סימנטוב, והגיעה למקום השמיני.
בשנת 2009 הוציאה אמדורסקי את אלבומה "אשתו של". הסינגל שקדם לאלבום, "רוק סתם" שכתבה עם ינאי רטפן, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו. גם הסינגלים הבאים, "אוויר לנשימה" ו"בחורים כמוך", זכו להשמעות רבות.
בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בערוץ 12 בתור הפטרייה.
ב-18 בנובמבר 2020, הוציאה את הסינגל "קומי ולכי".
ספורט וכושר
אמדורסקי היא הבעלים של פארק טרמפולינות ואתר אינטרנט המציע תוכנית אימונים לנשים עסוקות.
חיים אישיים
בשנת 1998 הכירה את המוזיקאי אסף אמדורסקי, בנו של הזמר בני אמדורסקי, וכעבור שנה הם נישאו, ולשניים שתי בנות. בשנת 2008 השניים התגרשו.
באוגוסט 2013 התארסה לכדורגלן העבר, ג'פרי ישי, גרוש ואב לשלושה ילדים, ובמאי 2014 נישאו. לזוג נולדה בת במרץ 2015.
ולרי חרלמוב
ולרי בוריסוביץ' חַרְלָמוֹב (ברוסית: Валерий Борисович Харламов; 14 בינואר 1948 – 27 באוגוסט 1981) היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת חלוץ אגף שמאלי, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות בכל הזמנים.
חרלמוב נחשב בעיני רבים לאחד החלוצים הטובים בתולדות הענף. הוא אחד משלושה שחקנים בלבד שהתקבלו כחברים בהיכל התהילה של ההוקי קרח אף על פי שלא שיחקו ב-NHL.
חרלמוב נהרג בתאונת דרכים בגיל 33 בלבד, כשעמד לפתוח את עונתו האחרונה כשחקן פעיל.
ילדותו
אביו של חרלמוב, בוריס, היה מכונאי במפעל ממשלתי. אמו, בגוניה אריבוט, הייתה בסקית ילידת בילבאו שהגיעה לברית המועצות ב-1937 כנערה צעירה, פליטת מלחמת האזרחים בספרד, ועבדה אף היא באותו מפעל. בוריס היה שחקן קבוצת הבנדי של המפעל, ובדחיפתו החל ולרי להחליק על הקרח ולשחק הוקי קרח בגיל 7.
שנה מילדותו עברה על חרלמוב בבילבאו, לשם לקחה אותו אמו ששבה לעיר הולדתה ב-1956.
ב-1961 חלה חרלמוב באנגינה פקטוריס. המחלה פיתחה סיבוכים, ואצל חרלמוב אובחן פגם בתפקוד הלב. כתוצאה מכך נאסרה עליו, בהוראת הרופאים כל פעילות פיזית.
למרות זאת, החליט אביו, בלא ידיעתה של אמו, לרשום אותו בקיץ 1962 לבית הספר לספורט לילדים ונוער של צסק"א מוסקבה, שפתח באותה שנה מחלקה להוקי קרח. מידותיו הקטנות של ולרי אפשרו לאביו גם לזייף במעט את גילו, כיוון שלמחלקה החדשה התקבלו ילדים שנולדו משנת 1949 ואילך. במקביל, זכה חרלמוב למעקב רפואי צמוד אחרי מצבו הפיזי.
אף על פי שהתרמית התגלתה במהרה, כישרונו של חרלמוב הביא לכך שלא סולק מהמחלקה. ב-1967, עם סיום שנותיו בקבוצת הנוער של צסק"א, כבר היה הכוכב הגדול שלה והוביל אותה לזכייה באליפות הנוער של ברית המועצות.
תחילת הדרך
עלייתו של חרלמוב לקבוצה הבוגרת של צסק"א נתקלה בספקנות של מאמן הקבוצה אנטולי טראסוב, שהיה מודאג מכך שחרלמוב היה קטן ממדים יחסית לשחקן הוקי קרח. חרלמוב עבד בקיץ 1967 על העלאת מסת השריר שלו, ושיחק מספר קטן של משחקים בצסק"א לפני שנשלח לקבוצת זבזדה צ'ברקול, קבוצה מעיר קטנה במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל, שהופעלה אף היא על ידי הצבא האדום ושיחקה בליגה השנייה של ברית המועצות. מאמן הקבוצה קיבל הוראות מטראסוב להגביר את אימוניו של חרלמוב ולתת לו זמן עודף על הקרח במשחקי קבוצתו כדי שיתחזק ויגביר את כושרו הגופני.
חרלמוב בלט ביכולתו בקבוצה, כבש 34 שערים ב-40 משחקים, ובמרץ 1968 זימן אותו טראסוב בחזרה לצסק"א, שם סיים את העונה. ב-23 באפריל כבש את שערו הראשון בצסק"א. כשהסתיימה עונת הבוגרים המשיך לשחק בקבוצת הנוער.
בעונה הבאה, 1968/69, כבר כבש חרלמוב מקום של קבע בקו הראשון של התקפת צסק"א, שם החל לשתף פעולה עם ולדימיר פטרוב ובוריס מיכאילוב - שיתוף פעולה שיימשך מספר שנים הן בקבוצה והן בנבחרת ברית המועצות. בדצמבר 1968 ערך חרלמוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בצמד משחקי ראווה נגד נבחרת קנדה. גם במשחקים אלה הרכיב חרלמוב את הקו הראשון של התקפת הנבחרת עם פטרוב ומיכאילוב.
חרלמוב התבלט במהרה בזכות יכולת החלקה יוצאת דופן שכללה יציאה מהירה מאוד ממצב סטטי, יכולת לביצוע הטעיות גוף על מספר יריבים בו זמנית, ושליטה מעולה במקל ההוקי ובדיסקית.
הצלחות ראשונות
הצלחתו של חרלמוב במשחקים מול קנדה ובמשחקי ידידות נוספים לאחריהם הביאה אותו, יחד עם שני חבריו לקו ההתקפה, להופעה ראשונה במדי נבחרת ברית המועצות בטורניר רשמי - אליפות העולם של 1969. חרלמוב סיים את האליפות עם 13 נקודות (6 שערים ו-7 אסיסטים), חמישי בדירוג המבקיעים, וזכה בתואר עולמי ראשון עם הנבחרת.
בתחילת שנות ה-70 כבר נחשב חרלמוב לכוכב גדול של ההוקי קרח הסובייטי והעולמי. עם נבחרת ברית המועצות זכה בשני תארים עולמיים ב-1970 ו-1971, וב-1971 היה גם המבקיע המצטיין של הליגה הסובייטית. קו ההתקפה שלו עם פטרוב ומיכאילוב הטיל את חיתתו על יריבי צסק"א והנבחרת.
אולימפיאדת סאפורו
לקראת האולימפיאדה הראשונה שלו, אולימפיאדת סאפורו (1972), היה חרלמוב כבר הכוכב הגדול של נבחרת ברית המועצות. מאמנו של חרלמוב בצסק"א, אנטולי טראסוב, שאימן גם את הנבחרת, החליט לפרק את קו ההתקפה עם פטרוב ומיכאילוב, ולהרכיב את חרלמוב עם שני שותפים חדשים. ההחלטה התבררה כמוצלחת עבור חרלמוב - באולימפיאדה רשם לעצמו נקודות בכל משחק, כבש בכל המשחקים פרט לאחד (פעמיים כבש שלושער), וסיים את הטורניר כמבקיע המצטיין עם 16 נקודות (9 שערים ו-7 אסיסטים), בהפרש ניכר משאר השחקנים. ברית המועצות סיימה את הטורניר עם חמישה ניצחונות ותיקו אחד, וחרלמוב זכה במדליית זהב אולימפית ראשונה.
סדרת הפסגה, 1972
בספטמבר 1972 השתתף חרלמוב עם נבחרת ברית המועצות באירוע היסטורי, שבדיעבד התברר ששינה את פני ההוקי קרח העולמי - סדרת הפסגה, 8 משחקים בין ברית המועצות לנבחרת קנדה, שהורכבה לראשונה משחקנים מקצוענים מה-NHL. חרלמוב נחשף בסדרה ככוכב גדול גם מול הקהל הקנדי, בעיקר בארבעת המשחקים הראשונים שנערכו בקנדה, אותם סיימה ברית המועצות עם שני ניצחונות, תיקו והפסד.
במשחק השישי בסדרה הכה הקנדי בובי קלארק במכוון בקרסולו של חרלמוב באמצעות מקל ההוקי, פצע אותו, וגרם לכך שחרלמוב החמיץ את המשחק השביעי וירד מאוד ביכולתו גם כשחזר כשהוא עדיין פצוע למשחק השמיני והמכריע של הסדרה. ברית המועצות נוצחה באופן דרמטי הן במשחק השביעי והן בשמיני, והפסידה בסדרה.
משחקי צסק"א בצפון אמריקה, 1975 - 1976
בסוף שנת 1975 ותחילת 1976 יצאה צסק"א מוסקבה למסע של ארבעה משחקים בצפון אמריקה מול קבוצות NHL - הפעם הראשונה שקבוצה סובייטית קיימה מסע משחקים כזה. חרלמוב כבר היה מוכר בצפון אמריקה ככוכב גדול בזכות סדרות הפסגה, וזכה לתשואות רמות מאוהדי ה-NHL באולמות בהם ביקרה צסק"א.
בסגנונו האופייני כבש חרלמוב מספר שערים במבצעים אישיים תוך הטעיות על המגינים, וביסס את שמו כאחד משחקני ההוקי קרח הטובים בעולם וכמי שגם מגיני NHL מתקשים מולו. צסק"א ניצחה בשני משחקים, סיימה משחק נוסף בתיקו, ונוצחה רק במשחק אחד - מול אלופת ה-NHL, פילדלפיה פליירס.
המשחק מול הפליירס הפגיש את חרלמוב שוב עם בובי קלארק, השחקן שפצע אותו במכוון בסדרת הפסגה של 1972, ובכלל עם אחת הקבוצות הקשוחות בתולדות ה-NHL. הפליירס, שכונו באותה תקופה "בריוני רחוב ברוד" (על שם הרחוב בו ניצב אולמם הביתי, ה"ספקטרום") הפעילו כוח רב על חרלמוב, ובמקרה אחד אף איבד חרלמוב לזמן קצר את הכרתו בעקבות מכה שספג ממגן הפליירס אד ון אימפ, שבעקבותיה ירדו אנשי צסק"א מזירת הקרח ואיימו להפסיק את המשחק.
חרלמוב סיים את מסע המשחקים כמבקיע המצטיין של צסק"א עם 4 שערים ו-3 אסיסטים.
אולימפיאדת אינסברוק
באולימפיאדת אינסברוק (1976) שוב כיכב חרלמוב במדי נבחרת ברית המועצות, כשהוא משובץ שוב בקו ההתקפה עם ולדימיר פטרוב ובוריס מיכאילוב. אף על פי שברית המועצות הייתה מועמדת ברורה לזכות בטורניר, שנערך בשיטת ליגה, נאבקו הסובייטים בנבחרת צ'כוסלובקיה על הבכורה בטורניר צמוד. המשחק האחרון, בין הסובייטים והצ'כוסלובקים, עמד להכריע את גורל מדליית הזהב.
ברית המועצות נקלעה לפיגור 2:0 בשליש השני של המשחק, אולם הצליחה להשוות ל-3:3, וחרלמוב השלים את המהפך כשכבש את שער הניצחון שהעניק לסובייטים את מדליית הזהב. בסך הכל סיים חרלמוב את הטורניר עם 3 שערים ו-6 אסיסטים.
תאונת הדרכים הראשונה
ב-27 במאי 1976 חזרו חרלמוב ואשתו, אירינה, במכוניתם מביקור לילי אצל חברים. על הכביש הראשי מוסקבה - לנינגרד ניסה חרלמוב, שנהג במכונית, לעקוף משאית, אולם לא הבחין במשאית נוספת שנסעה מולו. בניסיון להתחמק ממנה הוריד חרלמוב את הרכב מהכביש והתנגש בעמוד חשמל.
חרלמוב שבר בתאונה את אחת מרגליו ושתיים מצלעותיו, וספג גם זעזוע מוח. אירינה יצאה מהתאונה ללא פגע.
השיבה למשחק ואחריה
פציעתו של חרלמוב מנעה ממנו לשחק עם נבחרת ברית המועצות במהדורה הראשונה של גביע קנדה, אך השיקום התקדם במהירות וכבר באוקטובר חזר חרלמוב להתאמן על הקרח. משחקי אימון נקבעו במיוחד כדי לבחון את יכולותיו והצלחת שיקומו. בדצמבר כבר שיחק במדי נבחרת ברית המועצות בטורניר הידידותי המסורתי "גביע איזווסטיה", הצטיין בו, והוכיח ששב ליכולתו. הוא שב ושיתף פעולה בהצלחה עם פטרוב ומיכאילוב, ונבחרת ברית המועצות - לאחר כישלונות באליפויות העולם של 1976 ו-1977 - השיבה לעצמה את ההגמוניה העולמית בזכייה באליפויות של 1978 ו-1979.
אולימפיאדת לייק פלאסיד ואחריה
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) הפכה לאירוע מכונן בהוקי קרח העולמי בכלל, ובקריירה של חרלמוב בפרט. ברית המועצות הגיעה אל הטורניר האולימפי כמועמדת ברורה לזכות במדליית זהב נוספת, אולם ההפסד 4:3 לנבחרת ארצות הברית שהורכבה משחקני מכללות אלמונים במשחק ה"נס על הקרח" דחק את ברית המועצות למדליית הכסף. חרלמוב, כמו חבריו לקו ההתקפה פטרוב ומיכאילוב, ספגו ביקורת קשה על יכולתם בטורניר.
הקו אכן פורק בסוף אותה שנה, כאשר בוריס מיכאילוב הודיע על פרישתו ממשחק פעיל. חרלמוב המשיך לשתף פעולה עם פטרוב ועם שותפים שונים לקו ההתקפה, אולם אחרי אליפות העולם של 1981 פרש גם פטרוב ממשחק. חרלמוב שובץ לקו ההתקפה עם כוכבים חדשים, צעירים ממנו, ובראשם סרגיי מקארוב, אולם דור חדש של חלוצים התדפק על דלת צסק"א מוסקבה והנבחרת. מאמן הנבחרת, ויקטור טיחונוב, החליט לנפות את חרלמוב מסגל הנבחרת שנסעה למשחקי גביע קנדה בקיץ 1981, וחרלמוב הודיע שהעונה הבאה תהייה האחרונה שלו, אחריה הוא מתכוון לעבור לאימון ילדים.
מותו
בבוקר 27 באוגוסט 1981 נסע חרלמוב במכוניתו עם אשתו אירינה, שנהגה במכונית, ובן דודה, על הכביש הראשי מוסקבה - לנינגרד. בקטע כביש שהיה תחת תיקון איבדה אירינה שליטה על המכונית בשל שכבת אספלט שקורצפה ממנו, והמכונית החליקה על הכביש שהיה רטוב מגשם, נכנסה לנתיב הנגדי, וספגה פגיעת צד קטלנית ממשאית שנסעה בכיוון ההפוך. שלושת נוסעי המכונית נהרגו במקום.
שחקני נבחרת ברית המועצות היו באותה עת בקנדה, ערב תחילת טורניר גביע קנדה. לאחר התייעצות החליטו השחקנים שלא לפרוש מהטורניר ולשחק בו לזכרו של חרלמוב. ברית המועצות אכן זכתה בטורניר - הפעם היחידה בה זכתה בגביע קנדה - והזכייה הוקדשה לחרלמוב.
מורשתו
בית הספר לספורט לילדים ונוער של צסק"א מוסקבה, בו למד חרלמוב לשחק הוקי קרח, הפך מאז למוסד ממלכתי המופעל בידי הוועד האולימפי של רוסיה, ונקרא על שמו של חרלמוב.
ב-2005 התקבל חרלמוב כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח. בכך היה לשחקן השני אי פעם שהתקבל להיכל התהילה אף על פי שלא שיחק ב-NHL, אחרי חברו לנבחרת ברית המועצות, השוער ולדיסלב טרטיאק. עד היום חרלמוב, טרטיאק, וחברם לנבחרת ברית המועצות אלכסנדר יקושב הם שלושת השחקנים היחידים שזכו להישג זה.
חרלמוב הותיר אחריו שני ילדים שהפכו אף הם לספורטאים - בנו הבכור, אלכסנדר, היה אף הוא שחקן הוקי קרח בצסק"א מוסקבה, ושיחק גם בליגות משניות בצפון אמריקה; בתו הצעירה, בגוניטה, הייתה מתעמלת אמנותית.
ב-2007 יצא סרט קולנוע בשם "ולרי חרלמוב: תוספת זמן" בבימוי יורי קורליוב כשאלכסיי צ'אדוב מגלם את חרלמוב, וב-2013 יצא שובר הקופות "אגדה מספר 17", בבימוי ניקולאי לבדב ובכיכובו של דנילה קוזלובסקי.
מספר חולצתו של חרלמוב, 17, הוצא לגמלאות על ידי נבחרת ברית המועצות - מקרה נדיר למדי שבו מספר חולצה מוצא לגמלאות בנבחרת לאומית. הוצאת המספר לגמלאות נמשכת עד היום גם בנבחרת רוסיה.
ליגה סובייטית
מקרא: מש - משחקים; שע - שערים; אס - אסיסטים; נק - נקודות; ד"ע - דקות עונש (על הרחקות בשל עבירות).
הארון א-רשיד
הארון א-רשיד (בערבית: هَارُون الرَشِيد, 17 במרץ 766 - 24 במרץ 809) היה הח'ליפה העבאסי החמישי (לפניו שלט אחיו אל-האדי, ואחריו שלט בנו אל-אמין). תקופת שלטונו (786–809) נחשבת לעידן של שגשוג בשדות התרבות, המדע והדת באימפריה המוסלמית. מוזיקה, ספרות ואמנות פרחו תחתיו, וכל זה זיכה את תקופתו בכינוי 'תור הזהב העבאסי'.
חייו וחיי החצר שלו נתנו השראה לסיפורים, חלקם בדיוניים. הרבה מסיפורי אלף לילה ולילה מגוללים את מעשיו. על פי אחד הסיפורים המפורסמים, היה הח'ליפה יוצא מארמונו בבגדים פשוטים בבקשו לשמוע את הנעשה ברחוב ולהקשיב לרחשי העם – סיפור הנותן השראה לשליטים מוסלמים רבים עד עצם היום הזה.
את רוב כוחו כינס א-רשיד סביב הברמכים, אשר ריכזו את כוחם בבגדאד. הם היו משרתי הארמון, ותפקידם המקורי היה לגייס מיסים והכנסות למדינה. החלטותיו של א-רשיד הושפעו ממשפחתו ובעיקר מאמו. לאחר מותה, הושפע מזוביידה – אחת מנשותיו, מהמשפחה העבאסית. הוא בחר בבנהּ, אל-אמין, ליורשו.
תקופת שלטונו נחשבת בדרך כלל לשיא בשושלת בית עבאס, אם כי כבר בזמנו החלו הסימנים הראשונים לשקיעתה. במערב, צפון אפריקה וספרד, נעשו כמעט עצמאיות תחת שלטון אמירים משלהן, שהכירו בסמכות העבאסים הכרה סמלית בלבד. במזרח התפורר שלטונו של א-רשיד על האיראנים. המחקר המודרני גורס כי תפיסת תקופת שלטונו של א-רשיד כתור הזהב נובעת בחלקה מן המאורעות הקשים שאירעו בעשורים שלאחר מותו, והובילו להיצרבו בתודעה כח'ליף האחרון שהחזיק בשליטה בפועל על כלל ארצות האסלאם.
שש שנים לפני שנפטר, בעלותו לרגל למכה, ביקש להסדיר את שאלת הירושה שלו והכריז על בנו הבכור כעל יורשו. עוד קבע שבנו הצעיר ישלוט על מחוז מרו, בירת ח'וראסאן, וכי תהיה לו שם אוטונומיה. ואולם לאחר מותו הדבר לא יצא לפועל, מה שהביא למלחמת האחים (פתנה) בין בנו הבכור אל-אמין והצעיר אל-מאמון, ובסופו של דבר להתפוררות השלטון המרכזי של האימפריה העבאסית.
בשנת 807 גזר על כל היהודים במעמד ד'ימי לחבוש כובע מיוחד שנועד להבדילם מהאוכלוסייה המוסלמית.
על שמו נקראו רחובות בירושלים ובחיפה. בהיותו גיבור תרבות, הוא מופיע ביצירות רבות ובהן "סיפורי ערביה", "סיפורי אלף לילה ולילה" והפואמה האוטוביוגרפית שחיבר המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, The Gift of Harun Al-Raschid, משנת 1923.
פעילותו
א-רשיד עסק בשני נושאים עיקריים: האחד, ניסיונות כיבוש נרחבים נגד ביזנטיון; השני, ניסיונות לפתור את בעיות השליטה בח'וראסאן.
מלחמות הקודש
בניגוד לבית אומיה, א-רשיד הדגיש את חשיבות מלחמות הקודש (ג'יהאד) שכמעט ולא היו חשובות בימי האומיים. עוד בהיותו נער, בשנת 779, שלח אותו אביו החליף אלמהדי בראש חיל שחדר ללב הקיסרות הביזנטית. בעקבות הצלחתו מונה א-רשיד לשליט החלקים המערביים של הקיסרות העבאסית. לאחר מכן, בשנת 781, יצא א-רשיד שוב לביזנץ, והתקדם לבירתה אגב נחילת ניצחונות רבים. אלה הובילו את הביזנטים לבקש שביתת-נשק תמורת פיצוי כספי גדול. כשמונה א-רשיד לח'ליף גילה עניין גדול במלחמת הקודש יותר מכל הח'ליפים בני משפחתו שקדמו לו. עקב כך ישב תקופות ארוכות בעיר א-רקה, מה שאפשר לו להיות קרוב לאזורי הספר.
בעיית הממשל בח'ורסאן
עוד מימי המהפכה העבאסית הייתה נתונה השליטה באזור זה בידיהם של האבנא (אנשי הצבא הח'ורסאניים). במקור היו האבנא תושבי ח'וראסאן, אבל בזמן שלטונו של א-רשיד הם ישבו ברובם בבגדאד ובא-רקה. ייתכן כי המתיחות באזור נבעה בין היתר גם מהמישור החברתי, כיוון שבני המחוז, ובעיקר בעלי הקרקעות והנסיכים העצמאיים למחצה, חשבו את האבנא לנחותים. ואולם ככל הנראה הגורם המרכזי למתיחות היה ויכוח באשר לאופן הוצאת הכספים שנגבו ממס הקרקע של האזור. עוד בימיו של הח'ליף עת'מאן ניטשה מחלוקת כיצד להוציא את ההכנסות מהמיסים: קבוצה אחת סברה שהח'ליף הוא שצריך להחליט, וקבוצה אחרת טענה שיש להשאיר את מרבית הכסף לשימוש המוסלמים במחוז שממנו נגבה המס.
האבנא, שהשתמשו בכספי המס של ח'ורסאן למימון משכורותיהם וקצבאותיהם, התנגדו לבקשתם של רבים מנכבדי המחוז כי מרבית הכסף יישאר במחוז וישמש להוצאותיו. בין השנים 793–794 התחולל שינוי: את השליטה על האזור קיבל אל-פצל אבן יחיא אל-ברכמי. לאור שייכותו המשפחתית למשפחת הברמכים, שנחשבה למשפחה חשובה במזרח איראן, היה שלטונו אהוד בקרב נכבדי ח'ורסאן. עוד הוא הוציא כספים על מפעלי בנייה ועל פשיטות צבאיות בגבול המזרחי של ח'ורסאן.
זמן קצר לאחר מכן, ב-796, כנראה עקב לחצים מצד האבנא בבגדאד, החליף א-ראשיד את אל-פצל בעלי אבן-עיסא אבן-מאהאן אחד מהאישים הבולטים באבנא. ככל הנראה ניסה עלי לנצל בצורה קשוחה וחסרת התחשבות את משאבי ח'ורסאן. הדבר עורר התנגדות, נתרבו התלונות ופרצו מרידות בסדר גודל שכמותו לא היה. במשך זמן מה א-רשיד העלים עין, וייתכן שהתעלמות זו נבעה מהעובדה שעלי העביר לו חלק נכבד מהכנסותיו. אבל בין שנת 805 לשנת 806 פרץ בסמרקנד מרד בהנהגתו של ראפע אבן-לית', נכדו של נצר אבן-סיאר שהיה הנציב האחרון במחוז מטעם בני אמיה. עלי לא הצליח להשתלט על המצב. א-רשיד פיטר את עלי מתפקידו כנציב, ולמרות זאת נמשכו המהומות. לכן בשנת 808 החליט א-רשיד לצאת לעבר ח'ורסאן בעצמו. במסע זה נפטר א-רשיד בעיר טוס שבח'ורסאן בשנת 809.
הירושה
תחת שלטונו של אלמהדי התקיימו שתי קבוצות כוח עיקריות. האחת – קבוצה של ראשי הצבא, ובראשם חוגי האבנא. השנייה – משפחת הברמכים, שהייתה הקבוצה השולטת בחוגי המנהל הציבורי. מוסא, בנו בכורו של אלמהדי, פעל כנציג של אביו בבגדאד בהזדמנויות שונות, קשר קשרים קרובים עם ראשי הצבא והיה מזוהה עם חוגי האבנא. אחיו הצעיר של א-רשיד – הודות לניצחונו על הביזנטים ב-781, מונה על ידי אלמהדי כיורש שני לאחר אחיו מוסא. הוא התחנך אצל יחיא אבן-ח'אלד אל ברמכי, וקשר קשרים בעיקר עם חוגי החצר ובראשם משפחת הברמכים. לפיכך היה עניין ירושתו של אלמהדי למאבק בין שתי קבוצות כוח אלו.
ההסכם המקורי היה שמוסא יירש את אלמהדי, ולאחר מותו יירשנו א-רשיד. בשנת 785 נהרג אלמהדי, כנראה בתאונת ציד, ומוסא תפס את מקומו כח'ליפה. ראשי האבנא חששו מעלייתו המצופה של א-רשיד לח'ליפה לאחר אל-האדי, כיוון שזו בהכרח תגרור עמה פגיעה במעמדם וחיזוק של הברמכים. כמו כן, לא נדרש מאמץ רב מצדם כדי לשכנע את אל-האדי לשנות את ההסכם ולהחליט על ג'פער בנו כיורשו. אבל בינתיים התדרדרו מאוד היחסים בין אמם של א-רשיד ואל-האדי, ח'יזראן, לבין אל-האדי. ח'יזראן הייתה בעלת השפעה גדולה על מהלכי המדיניות, ואל-האדי הכריז פומבית שלא יסבול התערבות בהחלטותיו. דבר זה אינו ודאי, אך ייתכן שהייתה זו היא שארגנה את מותו של אל-האדי.
כך או אחרת, אחרי שלושה-עשר חודשים בשלטון נפטר, אל-האדי בנסיבות מסתוריות. תומכיו של א-רשיד פעלו במהירות: ג'פער נאסר וא-רשיד תפס את השלטון במהפכה מהירה ויעילה.
הארון א-רשיד וקרל הגדול
על האופן שבו נתפס א-רשיד בעיני המערב ניתן ללמוד מחיבורו של איינהרד "חיי קרל הגדול". איינהרד היה מזכירו ויועצו הקרוב של קרל הגדול. כדי לפאר את זכרו, מתאר איינהרד את הקשרים שהיו לקרל עם מלכים גדולים בתקופתו, ולגבי קשריו עם א-רשיד, כתב: "עם הארון, מלך הפרסים, ששלט כמעט בכל המזרח, חוץ מהודו, הייתה לו ידידות כה עמוקה". בשנת 797 שלח קרל הגדול משלחת של שלושה אנשים לחצרו של הארון א-רשיד בבגדאד, בהם יצחק היהודי. בשנת 801 הגיעה לנמל פיזה משלחת מהמזרח שהביאה עמה ברכות ומתנות מהארון א-רשיד. קרל שהה באותה עת באיטליה ושמע מאנשי המשלחת כי מאנשי משלחתו שלו נותר בחיים רק יצחק היהודי, שמתעכב לשוב מכיוון שהוא מלווה את "אבו אל-עבאס", פיל ששלח לו הארון א-רשיד במתנה. יצחק הגיע לחצר באאכן עם הפיל רק ביולי 802. משלחות נוספות יצאו בשנים 803, 807 ואולי גם בשנת 808, ונראה כי מטרתן הייתה חיזוק הקשרים אך ללא מצע מדיני.
במחקר כיום קיימת מחלוקת לגבי טיב היחסים שהתקיימו בין קרל לא-רשיד. יש הסבורים שהתקיימו ביניהם קשרים חזקים שהיו מבוססים על יריבות משותפת לביזנטים ולשליטי בית אומיה בספרד. הם החליפו ביניהם מתנות ונציגויות דיפלומטיות וקבעו הסכם בו קיבל קרל מא-רשיד זכויות עלייה לרגל למקומות בארץ ישראל הקדושים לנצרות, וא-רשיד קיבל זכויות לסחור בנמלים בים התיכון.
אומנם קיימות במחקר גם גישות המייחסות לקשרים בין קרל לא-רשיד חשיבות קטנה בהרבה, בעיקר בגלל היעדר מוחלט של תיעוד לקשר כזה במקורות הערבים. אולם נראה שהערבים באותה תקופה ייחסו חשיבות מועטה מאוד למערב-אירופה, אזור שנתפס בעיניהם כמפגר וחסר תרבות. יחס זה יכול להסביר את היעדר התיעוד.
גאוגרפיה של אירופה
אירופה מוגדרת באופן מסורתי כאחת מיבשות כדור הארץ. מבחינה גאופיזית היא מהווה את חלקו הצפון-מערבי של הגוש היבשתי אירואסיה, ושוכנת באותו לוח יבשתי שעליו שוכנת אסיה, אך מסיבות היסטוריות, תרבותיות ופוליטיות מקובל להתייחס לאירופה ולאסיה כאל שתי יבשות נפרדות. מקובל לראות את הגבול בין שתי היבשות בהרי אורל והים הכספי במזרח ובהרי הקווקז בדרום מזרח. משאר עבריה שוכנת אירופה לחוף ימים: הים השחור, הים התיכון וימים פנימיים של הים התיכון מדרום, האוקיינוס האטלנטי ממערב ואוקיינוס הקרח הצפוני מצפון. קו החוף האירופי מפותל, ומתאפיין במספר רב של איים, חצאי איים הנמתחים לתוך הים ושלוחות של ימים הנמתחות לתוך היבשה, כך שיותר ממחצית שטחה של אירופה נמצאת במרחק של לא יותר מ-300 ק"מ מים כלשהו.
שטחה של אירופה משתרע על פני 10,180,000 קמ"ר, והיא היבשת הקטנה ביותר לאחר אוקיאניה.
קווי האורך וקווי הרוחב בהם שוכנת היבשת, הם:
אקלים
על אף שטחה הקטן של אירופה בהשוואה ליתר היבשות, ניתן למצוא בה סוגי אקלים מגוונים. שלושת העיקריים שבהם הם:
משקעים
ברוב שטחה של יבשת אירופה, לא נופלת כמות המשקעים השנתית מ-400 מילימטרים של גשם לפחות. על כן, נחשבת אירופה ליבשת גשומה יחסית, וברובה יורדים המשקעים במשך רוב ימות השנה. במערבה של אירופה, באזורי האקלים הממוזג, יורדים רוב המשקעים בקיץ, כאמור. באזורי מזרח אירופה ודרומה, לעומת זאת, החורף הוא העונה הגשומה. מומחים צופים, כי עם התחממות כדור הארץ, יתמעטו משקעי הקיץ במזרח אירופה עוד יותר, ובמערבה ישררו סופות גשם אשר יביאו לשיטפונות והצפות.
ישנם כמה אזורים יוצאי דופן מבחינת כמויות המשקעים: אזורים אלה מתאפיינים בכמות משקעים גדולה.
רכסי הרים
באירופה שבעה רכסי הרים גדולים: מגובה ממוצע של 3,000 מטר נמצאים קרחוני עד באלפים.
הרים נוספים באירופה הם הרי סקוטלנד, בסקוטלנד שבצפון בריטניה, הרי גרמניה התיכונה בגרמניה, האלפים הדינריים בבוסניה והרצגובינה ובקרואטיה, בספרד - הרי קסטיליה, הרי קנטבריה וסיירה נבדה, שהפסגה הגבוהה בהם, מולחאסן, היא בגובה 3,481 מטרים. ביוון נמצאים הרי פינדוס, שפסגותיהם הגבוהות ביותר הן בגובה של יותר מ-2,000 מטרים.
במערב אירופה מישורים רחבי ידיים: מצפון צרפת ועד לצפון הולנד אין כמעט הרים, ומכאן כינוין של ארצות השפלה.
גאוגרפיה פוליטית
מבחינה מדינית נחלקת אירופה ל-50 מדינות (כולל מדינות הקווקז). המדינה הגדולה ביותר, בפער ניכר, היא רוסיה: חלק האירופי של רוסיה משתרע על-פני כ-3.96 מיליון קמ"ר, כ-40 אחוז מכלל שטח היבשת. שאר המדינות באירופה בינוניות או קטנות יחסית למדינות העולם: המדינה השנייה בגודלה, אוקראינה, היא המדינה ה-46 בגודלה בעולם, וביבשת אמריקה בלבד יש תשע מדינות גדולות ממנה.
האיחוד האירופי הוא מסגרת פוליטית על-לאומית המאגדת 27 מדינות באירופה, המשתרעות ביחד על-פני 4.32 מיליון קמ"ר - רוב גדול של שטחה של אירופה שמחוץ לגבולות רוסיה. בחלקים גדולים של האיחוד (ובמקומות מסוימים, גם של מדינות שמחוץ לאיחוד) מתקיימת תנועה חופשית של בני אדם ושל סחורות מעבר לגבולות מדיניים, ואלו מאבדים מן החשיבות שהייתה להם בעבר.
מרבית המחלוקות הטריטוריאליות שהתקיימו בעבר בין מדינות אירופיות יושבו. שאלת מעמדן של קוסובו ושל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין נותרה שנויה במחלוקת, וכן הריבונות על גיברלטר.
מבנן
מבנן (או בלוק עירוני) הוא מושג מתחום התכנון העירוני, שמוגדר כאזור עירוני שתוחמים אותו בניינים, רחובות וכבישים. בהוראה מורחבת משמש מונח זה להגדרת כל קבוצת בניינים שיש להם מתחם משותף. הבלוק הוא קבוצת מבנים ומרחבים פתוחים הממוקמים בין ארבעה כבישים הממשיכים מעבר לבלוק ומהווים חלק מאותו פסיפס אורבני. בלוק עירוני הוא יחידת חלוקה בסיסית החוזרת על עצמה ויוצרת את הרקמה העירונית הבנויה.
הבלוק העירוני כבסיס לארגון המרחב, החל להופיע בראשית המחשבה על בנייתן של ערים ומאז הוכר כבעל חשיבות רבה בתכנון הסביבה האורבנית. לאורך ההיסטוריה השתנו גודלו וצורתו של הבלוק העירוני, אך הוא נשאר חשוב בעיצוב אופייה ומרחביה של העיר. בנוסף לכך, לאורך השנים הוכר תפקידו החברתי החשוב של הבלוק העירוני במרחב האורבני ובכוחו ביצירת חוסן חברתי וקשרים קהילתיים שונים. דרך ניתוח הפרמטרים הכמותניים והאיכותניים של בלוק אחד – כגון מרחבים פרטיים וציבוריים, טיפולוגיות מגורים, שפות אדריכליות, אִיזוּר, סקיילים שונים, יחס כלפי הרחובות ומרחבים ירוקים – ניתן להבין את העיר עצמה.
רקע היסטורי
צמיחתם של ערכי הדמוקרטיה והשוויון ביוון הקלאסית במאה ה-6 לפנה"ס, מגולמים היטב בחלוקת המרחב העירוני בערים היווניות. בערים אלו לא היו רחובות מרכזיים או משניים, אלא מרחב ציבורי משמעותי נגיש לכולם הממוקם במרכז העיר. צורתם של הבלוקים העירוניים הייתה מלבנית וגודלם נקבע על ידי הרחובות שהתפתחו מסביב למרכז העיר. הבלוקים התאימו לאופי וגודל יחידות הדיור שהיו מקובלות באותה תקופה, והם גודרו על ידי חומות מאולתרות שהתאימו לתנאי השטח.
סקירה היסטורית של הבלוק העירוני מעלה מספר תובנות עיקריות:
תיאוריות עירוניות
עם התפתחות הרעיון האורבני וצמיחתו של תחום התכנון העירוני החלה התייחסות ספציפית לאלמנטים אורבניים שונים וביניהם הבלוק העירוני. תיאוריות רבות ומגוונות התהוו סביב רעיון הבלוק העירוני כאשר כל גישה מתייחסת לסוגיה אחרת הנוגעת לבלוק.
העיר הרכה
אחת הסוגיות הבולטות בחקר הבלוק העירוני היא הדרך שבה האדם ההולך במרחב חווה אותו. לכן, בתכנון עירוני נכון יש לקחת בחשבון את הארגון והפריסה של הסביבה הבנויה ליצירת תנועה נוחה, כמו סוגי הבניינים וארגונם במרחב. דייוויד סים תבע את המונח העיר הרכה (soft city) ככזו שיוצרת מרחבים נעימים ובטוחים עבור תושביה בניגוד לתפיסה הרווחת על חיים בעיר. בין היתר מדגים סים כיצד תצורות שונות של פיזור הבניינים בבלוקים בעלי שטח זהה, יוצרות חוויה מרחבית ועירונית שונה לחלוטין.
כאשר לוקחים ארבעה בלוקים בעלי אותו השטח ומספר זהה של יחידות דיור, בכל אחד מהם תיווצר חוויה עירונית ומרחבית שונה והזדמנויות שונות במרחב העירוני. התצורות השונות גורמות למרחב להיראות אחרת: בנייה גבוהה אל מול בנייה נמוכה, שטחים ציבוריים רחבים אל מול שטחים ציבוריים קטנים וכדומה. כשבפועל האדם במרחב יקבל תחושה שונה לחלוטין בכל אחד מהמקרים. למשל, במקרה בו בלוק מוקף על ידי בניינים, קירות הבניינים עוזרים להרחיק את הרעש מהרחובות והמרחבים הציבוריים, במיוחד מהתנועה. כך נוצר חלל במרכז שמאפשר מרחב בטוח למשחק עבור ילדים וכן הזדמנויות רבות לאינטראקציה אנושית.
היבט חשוב בהקשר הזה הוא היכולת של פיזור המבנים בבלוק ביצירת תחושת קהילתיות וביטחון מעצם קיומו של בלוק במבנה מסוים. למשל בבנייה אחידה וגבוהה אדם עלול לחוש בדידות רבה יותר לעומת לבנייה נמוכה יותר עם עירוב שימושים וקרבה בין הבניינים כך שבאופן אוטומטי נוצרים מפגשים אנושיים ותחושת הניכור שמאפיינת לעיתים את החיים בעיר מצטמצמת.
גודל הבלוק
בספרה של ג'יין ג'ייקובס, עיתונאית וסופרת שעסקה רבות בתחום התכנון העירוני היא מתייחסת לגודל הבלוק האידיאלי ומציגה את גודל הבלוק כהיבט חשוב ביותר בהוויתו וכאחד התנאים להיווצרותה של עירוניות טובה. עירוניות טובה היא כזו המבוססת על גיוון במרחב שמביא לנוכחותם של הולכי רגל רבים ברחוב לאורך רוב שעות היממה. על מנת ליצור את הגיוון נדרשת יש לאפשר נגישות של המרחב עבור הולכי הרגל המיועדים לכיוון מסוים והולכי רגל "מזדמנים-אקראיים". אלה ואלה ככל שיקרו למקום מסוים באופן מזדמן יוסיפו לחיות הרחוב, ימקסמו את המפגשים האנושיים ואף יחשפו לבתי עסק הנמצאים ברחוב כלקוחות פוטנציאליים.
לגודל הבלוק חשיבות גדולה בעיקר בתחום ההליכתיות בעיר. כלומר, ככל שהבלוק גדול יותר, כך חווית ההליכה תהיה קשה יותר ופחות אטרקטיבית. לעומת זאת, בלוקים קטנים יוצרים יותר אפשרויות הליכה בעיר ומגדילים את המגוון ההליכתי ואת האפשרויות למפגשים אנושיים שונים.
סופר-בלוק
הסופר-בלוק (super-block) היא התפתחות של העשורים האחרונים בתפיסת הבלוק העירוני. מדובר על איחוד מספר בלוקים על ידי הגבלת התנועה בכבישים ביניהם ויצירת מרחב ציבורי אטרקטיבי בחלל המשותף: "סופר-בלוק הוא שטח המכיל מבנים למגורים, חנויות, בתי ספר, משרדים וכו', עם שטח פתוח ציבורי (למשל ירוק), מוקף בכבישים ודרכים ללא מוצא. הוא מקושר לסופר-בלוק אחרים ולמרכז העיר באמצעות שבילים מעל או מתחת לכבישים".
הבלוק העירוני המסורתי פיזר את תנועת הרכב לדרכים צרות יותר במהירות איטית יותר בעזרת פיזור צמתים בתדירות גבוהה יחסית המאטים את תנועת המכוניות. רשת המחוברת זו של כבישים צרים אפשרה פריחה של מספר תחומים הנוגעים להולכי הרגל ורוכבי האופניים בשכונות המורכבות מבלוקים סמוכים. אך צמתים כה רבים עלולים גם להאט את תנועת הולכי הרגל וגם לסכן אותם. יתרה מכך, פיזור כבישים צרים ורבים בין הבלוקים לרוב בא על חשבון צמצום השטחים הציבוריים הפתוחים במרחב השכונה.
בעקבות זיהוי חסרונות אלה ומתוך ההבנה כי חיבור של בלוקים בקנה מידה המתאים רק לרכב, ולא להולכי רגל, שימש כאמצעי לדומיננטיות המכונית באמצע המאה העשרים ולא תואם את התפיסה ששמה את הולך הרגל בראש סדרי העדיפויות. רעיון ה"סופר-בלוק" נותן לכך מענה באמצעות איחוד מספר בלוקים והגבלת הכבישים ביניהם כך שנוצר שטח ציבורי ללא תנועת מכוניות. הסגירה הזו מאפשרת לפתח במרחב שבילי אופניים, שטחי ציבור, גנים ופארקים ויוצרת סביבה עירונית בטוחה ונעימה יותר תוך ניתוב הכבישים לדרכים אחרות, על חשבון העירוניות המתקבלת ברחובות ליניאריים: "העיר הטובה מאפשרת חופש במגוון דרכים וצורות. חופש תנועתי במגוון אמצעים למגוון אנשים, ללא תלות בגילם. הבסיס לחופש זה הוא האפשרות של בני האדם לנוע בצורה הטבעית להם – ברגל. בעיר הטובה החופש לנוע באופן עצמאי במרחב מוענק גם לקשישים, לילדים ולבעלי מוגבלויות." (תנועה מקיימת במרחב העירוני)
בלוק עירוני בישראל
את הבלוק העירוני בישראל ניתן למצוא לדוגמה בתל אביב. תוכנית "גדס" הייתה תוכנית המתאר הראשונה של תל אביב, אשר תוכננה על ידי פטריק גדס, מתכנן ערים סקוטי. התוכנית התמקדה בתכנון רחובות ושדרות הניצבים לים בכדי לאפשר כניסת רוח לעיר, ורחובות אורכיים שיעודדו התפתחות מסחרית, בשילוב של תכנון כולל של גנים ציבוריים קטנים השזורים במרקם העיר. ה"בלוק העירוני של גדס" התבסס על בלוקי מגורים בעלי מאפיינים זהים, אשר יצרו קהילות-משנה בתוך המרקם העירוני ויתפקדו כיחידות עירוניות קטנות. הבלוקים תוכננו בין ארבעה רחובות ראשיים הממשיכים מעבר לבלוק, בכדי ליצור אחידות ברצף האורבני.
הבלוק האידיאלי היה מרובע ובעל צלעות באורך של כ-200 מטרים, כאשר הרחובות הפנימיים הם צרים וחד-סטריים למכוניות, ומתקיימת אווירה שכונתית ושקטה יותר. בתוך הבלוק לרוב הוקמה גינה ציבורית או מבנה ציבור שכונתי כמו גן ילדים, בית ספר או קופת חולים. במשך השנים ברבים מבלוקים אלו נבנו במרכז הבלוק בנייני מגורים נוספים.
מחקר מעניין אודות הבלוק העירוני בישראל נעשה על ידי יעל אלוויל, חוקרת ומתכננת ערים ישראלית, המתעסקת רבות במחקריה במגדר ובקשרי הגומלין היום-יומיים בין נשים במרחב העירוני. היא טוענת כי גדס תכנן את תל אביב מתוך מחשבה על נשים ממעמד הפועלים. מחקרה ההיסטורי חשף כי "הבלוקים של גדס", תוכננו כמרחבי מחיה ביתיים עצמאיים של משפחות פועלים ואפשרו מפגשים אקראיים בין נשים, אשר יצרו מעוז כוח חברתי ופוליטי של פועלים מקשת רחבה של ארגוני פועלים ציוניים בעיר בשנות ה-30. לטענת אלוויל, ישנם בלוקים עירוניים בעיר שאיפשרו ואף מאפשרים גם כיום, מפגשים משמעותיים בין נשים. מפגשים הכוללים היבטים של זהות נשית סביב יצירת קשרים מקצועיים, הופעה בלבוש אופנתי, התארגנות אקטיביסטית ואפילו התארגנות פוליטית.
קורונה והבלוק העירוני
המציאות החדשה הבליטה את רלוונטיות החיים בסביבה עירונית, קומפקטית, מגוונת ואינטנסיבית וחידדה את חשיבותם של מגוון הזדמנויות במרחב הביתי; מסחר, מקומות עבודה, שירותים שונים, מקומות ישיבה מוצלים, גינה שכונתית ועוד. בעקבות המציאות המשתנה הוציא מינהל התכנון דוח הערכת מצב שמטרתו לזהות איומים והזדמנויות שבמשבר הקורונה על עולם התכנון, אשר מתמקד בין היתר בצורך לחזק את העירוניות הקרובה לבית מסמך נוסף שפרסם מינהל התכנון בהקשר זה מתמקד בתכנון עדכני ואיכותי של חללים עירוניים ובאתגר להשיגם במרחב מחיה מצומצם. הגבלת התנועה לטווח 100 מטר הציפה את חשיבות מרחבי הבניינים בבעלות משותפת, ששימשו את הדיירים כמקומות מפגש ומקום מפלט לשאיפת אוויר צח. הסגר בתקופת הקורונה הדגיש את הערך בשטחי חוץ, בצמחייה ובשטחי טבע בקרבת הבית, בייחוד עבור המפגש החברתי שנוצר בקרב משפחות עם ילדים, אוכלוסייה מבוגרת ועוד.
פרופ' אלס ורבקל, ראש המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, מביטה על השינויים העמוקים שהביא עמו משבר הקורונה, וטוענת כי תקופה זו מצריכה מחשבה מחודשת על הקשר בין האדם והטבע, ועל האופן בו אנו מתכננים ערים. הקורונה שינתה את היומיום העירוני, והעלתה את חשיבות הקשר בין הבית לסביבה המיידית שבחוץ: אור שמש, אוויר, צמחייה וטבע, ובין המתגוררים בו לבין הקהילה – בהתאם לאלמנטים המרכזיים בתכנון הבלוק העירוני. לדבריה, הסגר חשף את האמת: "האנשים גילו שבטווח ה-100 מטרים אין לעיר שלהם מה להציע". ורבקל מסתכלת על ההקצאה התכנונית של שטחים פתוחים בעיר וטוענת כי האתגר המרכזי כעת יהיה להפוך את אותם מרחבים פתוחים לכאלה שהמשתמש העיקרי בהם הוא לא האדם: "אנחנו צריכים להיות רק מבקרים".[15]
דריל בם
דריל ג' בם (באנגלית: Daryl J. Bem; נולד ב-10 ביוני 1938) הוא פסיכולוג חברתי אמריקני, שהרים תרומות חשובות בחקר התפיסה העצמית ושינוי העמדות, בחקר הנטייה המינית ובחקר הפאראפסיכולוגיה. מלמד כיום באוניברסיטת קורנל.
בם הצליח לבסס אלטרנטיבה לתאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי על ידי פיתוחה של תאוריית התפיסה העצמית. לדעת בם, אדם מנסה להבין את מניעי עצמו כדרך שמנסה להבינם מתבונן מבחוץ. על כן עשייה יכולה לגרום לשינוי עמדה, שכן מהמעשה יסיק האדם על דעותיו.
בחקר הנטייה המינית, פיתח בם את תאוריית Exotic Becomes Erotic: לדעתו, אין למטען הביולוגי השפעה ישירה על הנטייה המינית, אלא על סגנון ההתנהגות המגדרי (למשל האם הילד ישחק במכוניות או ב"ברבי").
בתחום הפאראפסיכולוגיה מייצג בם דעה שלפיה יש ממש בתופעות הנראות על טבעיות ואל למדע להתייחס אליהן בזלזול.
ספיזישוק
ספיזישוק (בליטאית: Zapyškis, זפישקיס; בפולנית: Sapieżyszki, ספייז'ישקי) היא עיירה קטנה במחוז קובנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
העיירה נקראה על שם משפחת האצולה הפולנית סאפייהה (Sapieha), אשר בנתה במקום כנסייה. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום פרוסיה.
יהודי ספיזישוק
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-300 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לרבות סניף של מכבי ובית ספר עברי. עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נאסרה פעילות זו.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, החלו הליטאים המקומיים לבצע מעשי שוד והתעללות ביהודי היישוב. באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, ונרצחו בידי שוטרים ליטאים 40 גברים יהודים.
ב-4 בספטמבר 1941 נרצחו על גדת נהר נימן הסמוך היהודים שנותרו בגטו שביישוב. לפי דו"ח יגר נרצחו במועד זה 47 גברים, 118 נשים ו-13 ילדים.
ואלרי ברטינלי
ואלרי אן ברטינלי (באנגלית: Valerie Anne Bertinelli; נולדה ב-23 באפריל 1960) היא שחקנית אמריקאית. זוכת שני פרסי גלובוס זהב על תפקידה בסדרה הקומית "כל יום מחדש".
ביוגרפיה
ברטינלי נולדה בעיר וילמינגטון שבמדינת דלאוור לנסי ואנדרו ברטינלי, מנהל בחברת ג'נרל מוטורס. למדה משחק ב"בית הספר לאומנויות תמי לין".
קריירה
משנת 2010 מופיעה ברטינלי בסדרה הקומית "שוות בקליבלנד" בהפקתו של שון הייז בתפקיד הגיבורה הראשית הסופרת מלאני הופ מורטי. הסדרה התבטלה ב-2015 לאחר 6 עונות מוצלחות.
בשנת 2012 קיבלה ברטינלי כוכב על טלוויזיה על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד
חיים אישיים
ברטינלי נישאה בשנת 1981 למוזיקאי אדי ואן היילן, לזוג נולד ילד אחד המוזיקאי וולפגנג ואן היילן. בריטנלי הגישה בקשה לגירושין בשנת 2005 ואלה נכנסו לתוקף בשנת 2007.
בשנת 2011 התחתנה עם המנהל הפיננסי טום וייטל.
סבכי רונן
סִבְּכִי רוֹנֵן (שם מדעי: Curruca cantillans) הוא סבכי קטן המתרבה באזורים הדרומיים ביותר של אירופה.
בישראל זהו מין נדיר למדי – נפוץ מעט יותר במהלך נדידת האביב, במרץ ותחילת אפריל, אז הוא מופיע לעיתים במספרים קטנים, בעיקר בחבל המדברי. בסתיו נדיר יותר. בישראל נצפה רק התת-מין C. c. albistriata.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הסוג Curruca הוצג בידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בכשטיין בשנת 1802. המין הטיפוסי בסוג (Curruca curruca) הוחלט להיות סבכי טוחנים. שם הסוג Curruca מגיע ממילה לטינית לציפור קטנה ובלתי-מזוהה שהזכיר המשורר הרומאי יובנאליס. הסוג Curruca פוצל מהסוג Sylvia ב-2014 בעקבות מחקר פילוגנטי שפורסם ב-2011, והפיצול מוכר כיום על ידי רוב הרשימות. שם המין הספציפי cantillans הוא מלטינית ומשמעותו "שר", מהמילה canere - "לשיר".
נראה כי ציפור זו קשורה למין-על של סבכי שחור-ראש וסבכי אשלים. לכולם יש פסי-שפם לבנים, הראשים כהים אצל זכרים בוגרים, וטבעות העיניים חשופות. שלושת המינים הללו קשורים למין-על המורכב מסבכי שחור-גרון וסבכי קפריסאי, שגם הם חולקים את פס-השפם הלבן והראש הכהה (Shirihai et al. 2001, Jønsson & Fjeldså 2006 ).
פיצולים במין
המין נחלק בעבר לשתי קבוצות תת-מינים נפרדות, אשר נחשבו מגוונות מספיק כדי להיחשב כשני מינים נפרדים (Shirihai et al. 2001). לשתי הקבוצות יש ניצוי שונה של הזכר, קריאות ייחודיות והן אלופטריות. במאי 2020, רשימת הציפורים העולמית של ה-IOC זיהתה את הפיצול של סבכי רונן מערבי ומזרחי לשני מינים שונים. בהתאם, נוספה באנגלית תחילית לשם העממי של שני המינים הנפרדים, והם נקראים: "Eastern subalpine warbler" ו-"(Curruca iberiae) Western subalpine warbler".
בנוסף, המין Moltoni's warbler" (Curruca subalpina)" נחשב בעבר גם הוא כחלק מהמין, אך קיבל מעמד של מין נפרד.
תת-מינים
כיום ישנם שני תת-מינים מוכרים:
תיאור
זהו סבכי קטן למדי, אורכו 12–13 ס"מ ומשקלו 10–12 גרם. כמו רוב המינים בסוג Curruca, יש לסבכי רונן דו-צורתיות זוויגית בולטת. לזכר הבוגר גב וראש אפור-כחלחל, גרון בגוון ערמוני מודגש, ופס-שפם לבן בולט. הנקבה חומה ואחידה למדי בחלקים העליונים, עם ראש אפור יותר, גוון לבנבן בחלקים התחתונים, מרכזי שלישוניות בולטים למדי, וזנב בגוון חום-אפור (ולא שחור כמו אצל סבכי אשלים). שירתו של סבכי רונן מהירה ומקשקשת, ודומה לזו של סבכי טוחנים.
הסבכי הרונן המזרחי נבדל מסבכי רונן מערבי (Curruca iberiae) בחלקיו העליונים בעלי גוני אפור-כחול עמוק יותר, מסכה כהה על קדמת העין וסוככות האוזניים, צבע חום-אדמדם המוגבל לגרון ולחזה ומתוחם בחדות בבטן לבנה ברובה, צדדים חיוורים יותר, ופס תת-שפם לבן רחב יותר.
בית גידול ואקולוגיה
מין זה מעדיף חורשים הטרוגניים גבוהים וצפופים עם כיסוי עצים דליל באזורים ים-תיכוניים יבשים, במיוחד חורשות של אלונים, עצי תות ואברש. הוא נמצא לעיתים קרובות גם ביערות אלונים צעירים ובאזורים שיחיים צפופים אך נטולי עצים, ובתוואי נוף עבותים הנשלטים על ידי פטל לאורך נקיקים שטופי שמש ועמקים. הוא אף חובב את שלבי הרצף המאפיינים שטחים לאחר שרפה.
קינון
עונת הקינון נמשכת מסוף מרץ עד סוף יוני והמין הוא מונוגמי. הזכר בונה כמה "קיני חיזור", אך שני הזוויגים בונים את קן הרבייה ביחד. לקן צורת גביע עמוק וחזק מעשבים, שורשים ועלים דקים והוא מרופד בעשבים עדינים יותר, שורשים ושיער. הוא ממוקם בשיח נמוך או עץ קטן כמו אלגומין, בגובה של 30–130 ס"מ מעל פני הקרקע. בתטולה שלוש עד חמש ביצים.
תזונה
תזונתו מורכבת בעיקר מחרקים קטנים והזחלים שלהם, אך מחוץ לעונת הקינון הוא ילקט גם גרגרי-יער ופירות קטנים.
סטטוס
מחקר שנעשה על השינויים במין בין השנים 1989 ל-2013 העלה שהאוכלוסייה במגמת עלייה, בעקבות התפשטות בטווח תפוצת הקינון שלו.
בשל תפוצתו הנרחבת, ומגמת האוכלוסייה שמוערכת בעלייה, האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) סיווג את רמת הסיכון של המין כ"ללא חשש".
עטרות (ספר)
עטרות, הוא שם ספרה ה-21 של הסופרת הישראלית, אסתר שטרייט-וורצל.