cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרון חנס
ביוגרפיה
עם שובו לישראל בשנת 2001, הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. כיהן כמרצה, מרצה בכיר וכפרופסור חבר, וב-2014 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הוא מלמד קורסים בתחומי המחקר העיקריים שלו, שהם דיני תאגידים ומשפט מסחרי. הוא שימש כסגן הדקאן (2009–2011), כמנהל מרכז-על צגלה למחקר משפטי בין-תחומי, כעורך הראשי של כתב העת Theoretical Inquiries in Law וכמנהל תוכנית תל אביב-ברקלי. הוא לימד קורסים כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
חיים אישיים
הוא מתגורר בתל אביב עם אשתו, הדר, ושלושת ילדיהם.
AR10
רובה AR-10 הוא הגרסה הראשונה מתוך עשרות שהובילה לרובה M-16. אב-טיפוס זה פותח באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי יוג'ין סטונר וחברת ארמלייט, והתמודד במכרז כתחליף ל-M1 גאראנד. אב-טיפוס זה, בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, הפסיד לרובה M-14. למרות שהפסיד, המשיכה חברת "ארמלייט" לפתחו עד שיצרה את רובה AR-15 שהיה אב-הטיפוס של ה-M16 בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו.
פיתוח
רובה ה-AR-10 היה פיתוח מקורי אך שילב מאפיינים של מספר כלי נשק קיימים:
חידושים
פיתוחו של האב-טיפוס הושלם ב-1955 והתחרה במכרז להחלפת הגאראנד. ברם, כישלון במבחני עמידות בתנאים קשים במיוחד (ולמרות שאחר כך הקנה הוחלף והרובה עבר את המבחנים) ושיקולים של פוליטיקה צבאית הביאו לדחייתו ולהעדפת T44 של נשקיית ספרינגפילד על פניו. רובה T44, שנקרא בצבא ארצות הברית רובה M-14, היה רובה מיושן לתקופתו והיווה למעשה הכלאה אמינה, משופרת ואיכותית של M1 גאראנד ו-M1 קרבין, אך היה רחוק מלהיות רובה סער מודרני דוגמת ה-AK-47 הסובייטי.
כיום מיוצרים חיקויים וגרסאות של AR10 לשוק האזרחי ולאספנים.
תיאטרון פרגוד
תיאטרון פרגוד היה מוסד התרבות הרב-תחומית הוותיק בירושלים. התיאטרון היה ממוקם בשכונת נחלאות ונוסד בשנת 1969 על ידי אריה מרק ונחשב לתיאטרון פרינג'. במשך השנים התקיימו במקום הופעות תיאטרון, ג'אז, רוק, הרצאות וסדנאות, והוא שימש כחממה לעשרות אומנים. מבנה התיאטרון נרכש על ידי חברת שיכון ממשלתית, והתיאטרון נסגר בצו שופט בשנת 2005.
תחילת הדרך
אריה מרק (1933–2022), אמן ואיש תיאטרון, הקים את "פרגוד" בשכונת נחלאות כסדנת תיאטרון בשנת 1969. הסדנה התפתחה למרכז תרבותי שבו נערכו ערבי שירה, ספרות, הצגות, מרתוני גיטרה והקרנות סרטים. התיאטרון פעל במרתף בניין ברחוב ציפורי 42 בשכונת נחלת אחים.
סצנת הג'אז
שנות השבעים והשמונים סימנו את פריחת סצנת הג'אז בפרגוד. פסנתרן הג'אז דני גוטפריד, היה אחת הצלעות בטריו שהקים מסורת מפוארת של ג'ם סשנים בצהרי יום שישי, מסורת שנמשכה ברציפות עד לסגירת המקום. בחזונו המקורי ראה מארק את המקום כתיאטרון בלבד. הוא הסכים להקדיש יום אחד בשבוע לג'אז, רק בגלל ערכו האמנותי, אבל גילה שהופעות הג'אז הם המצליחות ביותר מבחינה כלכלית. בג'ם סשנים נפגשו נגנים מגילים שונים לנגינה מאולתרת. על בני הדור הוותיק נמנו ז'אן קלוד ג'ונס, ויקטור אזוס וזוהר כחילה (חברי להקת "אטרף") ובין בני הנוער נמנו מי שיהפכו לדמויות מרכזיות בתחום כקונטרבסיסטים עומר אביטל ואבישי כהן.
סצנת הרוק
בסוף שנות השמונים מרק עבר לנהל את תיאטרון ז'ראר בכר ומסר את ניהול פרגוד לידי גבי בן חורין (שנודע גם בשם "בן יהוה"), איש להקת ישראל; שפתח את המקום בפני שורה של להקות צעירות אחרות. הסצנה שנוצרה בירושלים סביב פרגוד בשנים אלו הוציא שורה של להקות ביניהן: נושאי המגבעת, 3-ח, להקת סרטן השד, דיואלט, הפה והטלפיים, לויטיקוס, סניה, ההולי-ג'וינט ואחת שתים כזה.
בשנות התשעים המשיכה סצנת הרוק בפרגוד לפרוח. להקת הדג נחש שהוקמה בשנת 1996, ערכה חלק מההופעות הראשונות שלה במקום והייתה לאחת מהמצליחות שיצאו מפרגוד.
בשנות ה-2000, הפיק מארק מספר פסטיבלים להצגות יחיד ולסרטים של תיאטרון מצולם.
סגירת התיאטרון
עיריית ירושלים בתקופת טדי קולק הייתה מעוניינת בהמשך הפעילות התרבותית של תיאטרון פרגוד, ואף סיפקה תמיכה תקציבית למקום במשך מספר שנים.
בשנת 2000 החליטה חברת פרזות להפעיל את צו הפינוי שהוצא לתיאטרון 23 שנה לפני כן והוקפא מאז, לפני שתחול עליו התיישנות, כדי לבנות במקומו בניין דירות.
בריאיון לעיתון מעריב אמר מנכ"ל חברת פרזות דאז אברהם סימן טוב (נציג מפלגת ש"ס):
בשנת 2003 פנה מרק לבית המשפט העליון בבקשה לביטול הצו. בשנת 2005 נסגר התיאטרון על פי החלטת השופטת איילה פרוקצ'יה מביהמ"ש העליון (רע"א 1764/03).
נכון לשנת 2020 דבר לא נעשה עם מבנה התיאטרון או מבנים נוספים סמוכים בבעלות חברת פרזות, מאז שנסגר.
פתיחה מחודשת
בינואר 2021 דווח כי בכוונת עיריית ירושלים להקים במבנה הנטוש מתחם אמנות לצעירים, בעלות מעורכת של 2.3 מיליון שקלים.
2012 (סרט)
2012 הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרטי אסונות, שבוים על ידי רולנד אמריך ויצא ב-2009. בסרט משחקים: ג'ון קיוזק, צ'ואיטל אג'יופור, אמנדה פיט, אוליבר פלאט, דני גלובר, טנדי ניוטון ווודי הרלסון. הסרט הופץ על ידי סרטי קולומביה ותחילת צילומיו הייתה באוגוסט 2008 בוונקובר.
הסרט מתייחס לנבואתו של לוח השנה של המאיה שהעולם עתיד להיחרב ב-21 בדצמבר 2012. בעלילת הסרט התפרצות סולרית גורמת לליבת כדור הארץ לרתוח ובכך להביא לשינויים פיזיים רבים ברחבי העולם, בדמות תזוזת לוחות טקטונים, המובילים להתפרצויות געשיות, גלי צונאמי וכדומה. הסרט עוקב אחר מספר דמויות, בהן משפחה אמריקאית, נשיא ארצות הברית ובתו, מדען בכיר ופועל טיבטי.
למרות ביקורות פושרות ושליליות, הסרט הגיע למקום הראשון בהכנסות בשבוע יציאתו, עם הכנסות של כ-225 מיליון דולר. נכון לינואר 2010 הסרט הכניס כ-770 מיליון דולר והיה לסרט השני המכניס ביותר של הבמאי רולנד אמריך, אחרי "היום השלישי", גם הוא סרט אסונות.
שחף מערבי
אורך השחף 55-68 ס"מ, מוטת הכנפיים 130-144 ס"מ ומשקלו 800-1,400 גרם. בטנו לבנה, גבו שחור וכנפיו אפורות. המקור צהוב עם קצה אדמדם מעוקל. הוא מסוגל לדאות ללא מאמץ באמצעות כנפיו הגדולות ויכול גם לשחות ולצוף על המים. לצעירים יש לבוש פלומתי אפור מנומר בשחור אך הוא מתחלף תוך זמן קצר.
שחפים אלה הם עופות אגרסיביים החוטפים מזון מעופות אחרים ואפילו מבני אדם. הם ניזונים מדגים, דיונונים, סרטנים, יצורי ים כמו צבי ם צעירים וגם מפגרים הנפלטים לחוף. על החוף הם יטרפו ביצים ואפרוחים של עופות אחרים, וגם מכרסמים. להם עצמם אין כמעט טורפים.
הם חיים ומקננים בלהקות גדולות בחופים מוגנים ומבודדים. לעיתים הם גם מתרבים עם מיני שחף אחרים כמו שחף אפרפר או שחף תייר. חלק מהשחפים מקננים במגדלורים ותוקפים כל מי שמתקרב אליהם, כולל ספינות. הדבר גורם לספנים רבים לירות בהם, אך נמצא, כי הירי הזה אינו משפיע על מספרם.
סרג'אן צ'ולאקוביץ'
סרג'אן צ'ולאקוביץ' (בסרבית: Срђан Чолаковић; נולד ב-21 בספטמבר 1965) הוא כדורגלן עבר יוגוסלבי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
צ'ולאקוביץ' התחיל את הקריירה שלו בסטארנברג 09, ממנה עבר למינכן 1860 בה שיחק שנתיים אחריהן חזר לסטארנברג 09.
בקיץ חתם באדסיאקוס מליגת העל היוונית. ב-24 בספטמבר 1994 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-0 לאריס סלוניקי. ב-27 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד יוניקוס וכעבור כחודש הבקיע צמד בניצחון 0-2 נגד פאוק סלוניקי.
בקיץ חתם בהפועל בית שאן מהליגה הראשונה. ב-12 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 להפועל כפר סבא. שבוע לאחר מכן, בישל את בניצחון 0-2 נגד הפועל תל אביב. בהופעתו השלישית כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להפועל ירושלים.
בקיץ הצטרף להפועל חיפה. ב-2 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד מכבי פתח תקווה, בה הורחק בדקה ה-55. במשחקו השני בקבוצה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד מכבי תל אביב. ב-6 בדצמבר הבקיע שער ובישל בניצחון 2-4 בדרבי. בינואר חזר לקדנציה שנייה בבית שאן בה שיחק שנה וחצי.
ירון אזרחי
ירון אזרחי (19 באפריל 1940 – 29 בינואר 2019) היה פילוסוף וחוקר ישראלי בתחום מדע המדינה, ההיסטוריה והמוסר, שכיהן כפרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. זכה בפרס על מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה בשנת 2009.
ביוגרפיה
כיהן כיועץ למדיניות מדע בישראל לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1983-1973). השתתף כחבר המועצה למדיניות מדע של נשיא המדינה בתקופת כהונתו של הנשיא אפרים קציר. ב-1992 הצטרף כעמית בכיר למכון הישראלי לדמוקרטיה ועסק עד 2003 בסוגיות האיומים הפנימיים על הדמוקרטיה הישראלית, בעיקר בשני נושאים עיקריים: השפעת ההון על ריכוז השליטה בעיתונות הישראלית וסכנות הנובעות מהעדר חוקה. השתתף בכתיבת מסמכים והצעת חוקה למדינת ישראל במסגרת ועדה שבראשה עמד נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר. כחלק מפרויקט החוקה לישראל, כתב אזרחי יחד עם פרופסור מרדכי קרמניצר את הספר "ישראל לקראת דמוקרטיה חוקתית", שפורסם על ידי המכון ב-2001.
במסגרת המכון לדמוקרטיה נלחם נגד הצעות חוק המכוננות משאל עם בישראל ונגד תופעות של שחיתות שלטונית. הרצה במכללה לביטחון לאומי (2009-2007) ושימש חבר בוועדה האקדמית שלה.
במשך שנות ה-80 היה שותף פעיל בשיחות שהתקיימו באירופה עם אינטלקטואלים פלסטינים שחלקם התמנו אחר כך לנציגים פלסטינים רשמיים בשיחות השלום. בהמשך עסק בסכנה הקיימת לדעתו בהתנחלויות לדמוקרטיה הישראלית. לדעתו, הקפאת חלות החוקים והליכי אכיפה מול תהליך כוחני של בניית ההתנחלויות במשך עשרות שנים יצרו תת-תרבות של אי-לגאליזם, שעודד אלימות שגלשה לחברה הישראלית כולה. מגמות אלה שקיבלו תמיכה, בחלקן הגדול בהסתר, מממשלות ישראל והצבא, קטעו את תהליך הקונסטיטוליזציה (constitutionalization) של מדינת ישראל, שהתקדם מ-1948 עד 1974 לערך באורח סביר. בשעה שהמדינה החלה מרשה וממשיכה להרשות קיום מערכת שלמה של כוחנות מחוץ לחוקי המדינה, ישראל כמדינת חוק נמצאת בתהליך מסוכן של התדרדרות למצב של אלימות לא מוסדרת, של "מדינה בדרך" - מצב שקדם להקמת המדינה. זאת מעבר לתוצאות החמורות של מגמות אלה ללגיטימציה הבינלאומית של ישראל כדמוקרטיה וכמדינה שוחרת שלום.
שימש כמומחה ופרשן לפוליטיקה בישראל בעיתונות בישראל ובעיתונות הבינלאומית. בנוסף להיותו מרואיין לעיתים קרובות לעיתונים וערוצי הטלוויזיה בישראל. אזרחי רואיין פעמים רבות על ידי "הניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט" ו"טיים מגזין". מאמריו פורסמו ב-"Foreign Affairs", ומאמר (עם בנו, עורך הדין אריאל אזרחי) פורסם בעיתון "El Hayat". אזרחי רואיין אף על ידי הרשתות BBC, CNN, ובתוכניות כ-"60 דקות", "Charlie Rose", ועוד.
אזרחי השתייך לשמאל פוליטי בישראל ונטל חלק פעיל בשיח הציבורי ובהפגנות נגד ההתנחלויות.
משפחתו
סבו של ירון אזרחי, מרדכי אזרחי-קרישבסקי, היה יושב-ראש הסתדרות המורים בארץ-ישראל ואחד מאנשי חוגו של אליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית וממקימי ועד הלשון. אחי סבו, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, היה סבו של עזר ויצמן. אמו, חנה דיזנהויז (1981-1906), עלתה לארץ ישראל בגיל 17 מפולין, למדה כימיה וספרנות והייתה מנהלת הספרייה, מרצה ואוצרת במוזיאון תל אביב. אחות אביו, לינה רחל לאה, פסנתרנית ושחקנית תיאטרון, נישאה למשה הופנקו, שהיה מנהל "קונסרבטוריון שולמית". אביו יריב אזרחי היה מנהל "קונסרבטוריון רון", אשר לאחר סגירת "קונסרבטוריון שולמית" הפך ל"קונסרבטוריון רון שולמית".
ירון אזרחי היה נשוי לסדרה דיקובן אזרחי, ילידת ארצות הברית, פרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית, ולהם נולדו שלושה ילדים. אשתו השנייה הייתה רות הכהן-פינצ'ובר, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית. אחותו עופרה, הנשואה לארכאולוג מגן ברושי, היא מוזיקאית שפתחה סניף של "קונסרבטוריון רון שולמית" בירושלים וניהלה אותו במשך שנים רבות.
מדע ופוליטיקה
The Descent of Icarus: Science and the transformation of Contemporary Democracy
ספר זה (נפילתו של איקרוס: מדע וגלגולי הדמוקרטיה בזמננו) ראה אור בהוצאת הרווארד ב-1990. בספר זה מנתח אזרחי את השפעתו העמוקה של המדע על התפתחות הדמוקרטיה הליברלית מבחינה מוסדית ותרבותית, השוני במעמדו במשטרים לא דמוקרטיים וההשלכות הפוליטיות הנובעות מכך. במשטרים דמוקרטים מודרניים היו ניסיונות לבסס על המדע תפישה אינסטרומנטלית-מטריאליסטית של הפוליטיקה ואת חזון הנאורות של פוליטיקה רציונלית שקופה. אולם, כפי שאזרחי מראה, מהמחצית השנייה של המאה העשרים ניכרת התרחקות גוברת והולכת של הפרקטיקה הפוליטית בדמוקרטיות מחזון הפוליטיקה הנאורה.
על הכיוון החדש של הדמוקרטיות בנות זמננו כתב ירון אזרחי את הספר העוסק בזיקה בין התפתחות הדמיון הפוליטי הקולקטיבי והדמוקרטיה במעבר מהמודרניות לעידן הפוסט-מודרני:
Imagined Democracies: Necessary Political Fictions
בספר זה (הדמיון הפוליטי של הדמוקרטיה: פיקציות מועילות) שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012 מציע אזרחי גישה חדשה להבנת הפוליטיקה וההיסטוריה של משטרים ובעיקר של התפתחות הדמוקרטיות. לפי תפישה זו עלייתם ושקיעתם של משטרים מושפעת משינויים היסטוריים בדמיון הקולקטיבי על מקורות הסמכות והסדר הפוליטי. אם בעבר המשטרים היו מבוססים על דמיוניים (imaginaries) פוליטיים של סמכות שמקורה בהתגלות דתית, בבחירה אלוהית של משפחת מלוכה מקודשת, בחוקי הטבע, ההיסטוריה והחברה - עלית הדמוקרטיה קשורה בדמיון הסמכות השלטונית בריבונות העם. אך גם דמיון קולקטיבי זה של הסדר הפוליטי עובר לדעת אזרחי תהליכי שחיקה ושינוי המשפיעים על מגמות הדמוקרטיה בזמננו.
מאמריו הבולטים
אזרחי ניתח בשני מאמרים את השפעותיה התרבותיות-פוליטיות של תפיסת הפיזיקה המהפכנית של איינשטיין בדמוקרטיות המערביות. נקודה מרכזית במאמרים היא המתח בין מחויבותו הציבורית של איינשטיין ופעילותו לקידום הדמוקרטיה ובין תפישת המדע שלו. אשר בניגוד לפיזיקה של ניוטון מערערת על החוויה החושית של האדם בעולם המשותף של חיי היום יום כמקור לאינפורמציה מהימנה ופוגעת לכן בהנחות האפיסטמולוגיות של דמוקרטיה השתתפותית.
באחד ממאמריו טען אזרחי שהסיבה העיקרית לכישלון הדמוקרטיה לפי דיואי הייתה ההסתמכות על הראייה האנושית כמקור מוסמך לאינפורמציה על העולם הפוליטי בעוד שהראייה האנושית אינה ראייה מצלמת אלא ראייה מתבנתת. בהתאם, דיואי סבר שהתרבות הוויזואלית של המדע המודרני אינה יכולה לשמש כבסיס לתרבות הוויזואלית של הדמוקרטיה. הוא מציע לכן חיפוש תשתית תרבותית חלופית לדמוקרטיה ולמושגי דעת קהל המקובלים עלינו. דיואי הקדים אפוא את בני דורו בצפיית המצב הפוסט מודרני.
במאמר אחר מלמד ירון אזרחי על הזיקות בין תפישות דפוסי המחשבה וההיגיון בפילוסופיות של הוגים כהובס, מונטן, דקארט, לוק ומיל ובין תפישותיהם את טבע האדם והסדר הפוליטי.
בפרק מהספר אזרחי מפתח את מושג ה"אפיסטמולוגיה האזרחית" כמנגנון סלקציה ותרגום המפשט תכנים וארגומנטים לצורך שילובם בשיח הפוליטי-אזרחי ונגישותם להכרה חברתית משותפת.
בספר שעוסק בביולוג ג.ב.ס הולדיין כתב אזרחי פרק בו הוא מנתח מדוע תחזיותיו לגבי השפעת מדע הביולוגיה על החברה נכשלו ברובן. הסיבה לכך לדעתו היא שעל אף שהולדיין חזה נכון את התפתחות המדע בתחומו, הוא לא חזה נכון את יחסי הגומלין בין מדע וחברה, כי לא לקח בחשבון שינויים עתידיים במבניהן ובעיקר בערכיהן של חברות מודרניות ופוסט-מודרניות שקשה מאוד לחזותם.
ביחס למחקרים אחרים של המפגש בין מדע ופוליטיקה אזרחי מצא שפוליטיקאים ואנשי ממשל למדו להשתמש בסמכות מדענים תוך הזנחה של הידע שהם ייצרו וייצגו. בזיקה להחלטות שיש להן היבטים ציבוריים נודעה לסמכות מקצועית אפוליטית של מדענים בעבר חשיבות רבה ביצירת בסיס מוסכם למדיניות ופעולה ציבורית. דוגמה לכך, כותב אזרחי, היא מייקל פאראדיי בשנות השלושים של המאה ה-19 באנגליה, אשר בדק את הגורמים לאסון מכרות הפחם ואת השאלה אם הבעלים של המכרות אשם באסון בשל אי נקיטת אמצעי ביטחון או שמא מדובר ב"אסון טבע". גם אייזק ניוטון גויס בשעתו להיות ראש המטבעה באנגליה על מנת לתת קרדיטיזציה למטבע האנגלי. דוגמה מאוחרת היא ועדת חקירה שבה היה חבר הפיזיקאי הדגול ריצ'רד פיינמן. מטרת הוועדה הייתה לקבוע את הסיבות והאחראיים להתפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר 2. אזרחי עוסק במאמריו בהרחבה בשחיקת הסמכות המדעית הזאת בחברות בנות זמננו כסימפטום להתפוגגות השותפות ההיסטורית בין מדע ודמוקרטיה.
פוליטיקה ותרבות ישראלית
Rubber Bullets: Power and Conscience in Modern Israel
ספרו זה של אזרחי (כדורי גומי: כוח ומצפון בישראל המודרנית) ראה אור בניו יורק ב-1997 ומהדורה שנייה ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1998. הספר התפרסם גם בגרמנית.
הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריית ספרים להיסטוריה ולפוליטיקה ציונית. בספר חוקר אזרחי את הקשר בין התפתחות האינדיבידואליזם בישראל, בעיקר החל משנות השמונים, והשלכותיה על עמדות ישראלים ביחס לשימוש בכוח בקונפליקט הישראלי פלסטיני. הוא טוען שבאינתיפאדה הראשונה התקיים הניסיון הראשון בתולדות מדינת ישראל למתן את השימוש בכוח ובנשק קטלני וליישם אמצעים משטרתיים של פיזור הפגנות ככדורי גומי. אזרחי משתמש לכן במושג "כדורי גומי" כמטפורה לניסיון ראשון להגדיר את הקונפליקט במונחים אזרחיים יותר של סכסוך קשה בין שכנים. מגמה זו, שהייתה קשורה אף בשינויים עמוקים בחברה ובתרבות הישראלית משנות השמונים, נקטעה בין שאר הגורמים על ידי רצח ראש הממשלה יצחק רבין, כישלון שיחות אוסלו, הרחבת והעמקת ההתנחלויות בשטחים הכבושים ומתקפות הטרור שהתפשטו במהלך האינתיפאדה השנייה. בחלק גדול מהספר עוסק אזרחי גם במגמות שינוי במשקל היחסי של קולקטיביזם לעומת אינדיבידואליזם בתרבות הפוליטית הישראלית והתפוררות הסיפור האפי–הרואי של הגשמת החזון הציוני.
מאמרו של פרופסור אזרחי "The Political Effects of the occupation on the Israeli Democracy", אשר פורסם ב-2013, מלמד כיצד הכיבוש גרם לעיוות התהליך החוקתי בישראל, איפשר דפוסי אלימות שאינם עומדים לבקרה משפטית אפקטיבית, פגע במעמדו ודימויו של הצבא כצבא העם העומד מעל הפוליטיקה, החריף בצורה דרמטית את היחסים בין אזרחיה היהודים והערבים של ישראל וכן פגע ביסודות החינוך לדמוקרטיה בישראל ובמעמדה הדמוקרטי הנאור בעולם.
כתבים בעברית
אזרחי פרסם מדי פעם מאמרים בעיתון "הארץ". הוא פרסם כמו כן כ-25 מאמרים פובליציסטיים בכתב העת "העין השביעית", שחלקם התפרסמו בספר "איפה טעינו: עיתונאים מתבוננים על עצמם" בעריכת עוזי בנזימן. במאמריו אלה בחן אזרחי באופן ביקורתי את יחסי הגומלין בין התקשורת ודפוסי הפוליטיקה והתרבות הפוליטית בישראל. הביקורת של אזרחי על ריכוז הכוח והשליטה הכלכלית בתקשורת במימון מסחרי וחשיבות השידור הציבורי לדמוקרטיה מופיעה בספרו: "בעלות צולבת – שליטה ותחרות בשוק התקשורת הישראלי" שנכתב בהשתתפות זוהר גושן ושמואל לשם, בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ב-2003.
לאחר רצח תלמידו אמיל גרינצויג בהפגנת שלום עכשיו ב-1983 תרם אזרחי לסיפרון לזכרו מטעם האוניברסיטה העברית את המאמר "קול היחיד וקול הרבים". הסיפרון בשם "אמת, ויכוח חופשי ודמוקרטיה" יצא בהוצאת מגנס סמוך לזמן הרצח. אזרחי סבר שחינוך לדמוקרטיה צריך להתרכז בשני מישורים:
כמו כן כתב פרופסור אזרחי מאמר נוסף על אסתטיקה וחינוך לאזרחות בדמוקרטיה בספר בשם "בית, ספר" העוסק בביטוי המרחב הציבורי בבתי ספר ממלכתיים. הספר, בו מופיעים צילומים של בתי ספר מאת אסנת בר-אור, פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו-אדום, בשנת 2002.
אזרחי כתב הקדמה למסה "על החירות" של ג'ון סטיוארט מיל שיצאה בתרגום עברי על ידי הוצאת שלם ב-2006.
במאמר "כיצד העצמי יוצר את עצמו", בכתב העת "זמנים", עוסק אזרחי בשורשיו של האינדיבידואליזם המודרני כפי שבא לידי ביטוי במשטרים הדמוקרטיים במערב. הוא טוען שדימוי הישות הפנימית העצמאית של האדם, שהתפתח מאז הרנסאנס בתחומי האמנות, הספרות והפילוסופיה, התנוון בעידן הקפיטליזם הנאו-ליברלי. כתוצאה מחדירה עמוקה של ערכים קפיטליסטים לחברה ולתרבות הישראלית השתרש הדימוי של האינדיבידואל כמצבור של אינטרסים ותשוקות ולא כבעל עולם פנימי עשיר וכמוקד של מצפון אנושי וחברתי.
מאמר הביקורת של ירון אזרחי על השיח הפוסטקולוניאלי הישראלי פורסם ב"קתרסיס", כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה, אביב תשס"ט (2009).
פרופסור ירון אזרחי וזוגתו, פרופסור רות הכהן-פינצ'ובר, חקרו לעומק את יחסי הגומלין בין מוזיקה ופוליטיקה. תוצאת מחקרם היא הספר להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים גלויים וסמויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב שיצא לאור בשנת 2017 בהוצאת מכון ון ליר בירושלים.
עבודתו בתקופה האחרונה לחייו
אזרחי עסק בחקר דפוסי השימוש באלימות, בתיאטרליות ובסמכות המדעית כאסטרטגיות לגיטימציה של כוח שלטוני. כמו כן עסק רבות בשאלת אפשרות הדמוקרטיה בת ימינו לצלוח את המשברים שהיא נתונה בהם, מתוך בחינה אפיסטמולוגית וקוסמולוגית רחבה.
קישורים חיצוניים
הרצאות וראיונות בווידאו
חמאדה גאנם
חמאדה גאנם (נולד ב-1961) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שירת כמפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה וכנספח צבאי ברומניה.
חיים אישיים והשכלה
גאנם נשוי ואב לחמישה. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
שלמה זלמן שניאורסון
רבי שלמה זלמן בן רבי יהודה לֵיבּ שניאורסון (מכונה ה"מגן אבות" על שם ספרו; קיץ ה'תק"ץ (1830, לובביץ') – כ"ז באייר תר"ס, 26 במאי 1900) היה האדמו"ר השני של חסידות קאפוסט, ענף של חסידות חב"ד.
חייו
נולד לרבי יהודה לֵיבּ שניאורסון מקאפוסט, בשנת תק"ץ. עד היותו בן שתים עשרה, למד עם אביו בתורת הנגלה, ומאז והלאה למד עם אביו גם בתורת החסידות. נישא לחנה, בתו של רבי יעקב אריה לייב לוריא מליעפלי, בי' בטבת ה'תר"ז (29 בדצמבר 1846). מאז ישב עשר שנים בליעפלי והסתגר בחדרו ועסק בתורה וחסידות. בתום עשר שנים אלו ירד חותנו מנכסיו, ורבי שלמה זלמן חזר לבית הוריו, ללובביץ'.
רבי שלמה זלמן היה נכדו של רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק). חמישה מבניו של ה"צמח צדק" שמשו כאדמו"רים, כאשר מרבית חסידי הצמח צדק נעשו לחסידי בנו השני, רבי יהודה ליב (המהרי"ל), שהקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-קאפוסט", השוכנת דרומית לוויטבסק (היום בבלארוס).
מהרי"ל נפטר חצי שנה אחרי אביו, אך בניו המשיכו לנהל את החצר, ובראשם בנו רבי שלמה זלמן. באיגרת שכתב אחרי פטירת אביו, הצר על שחסידות חב"ד סטתה בסוף ימי בעל התניא מהדרך המקורית שלה, דרך המשלבת גם עבודה שבלב ולהט חסידי עם ההתבוננות השכלית בענייני אלקות, וסיפר שאביו החזיר את העטרה ליושנה, והוא מתכוון להמשיך בכך. רבי שלמה זלמן נהג באדמו"רות שלושים וארבע שנים. רבים מחסידי חב"ד היו מחסידיו. בשנת תר"ס חלה ונסע למוסקבה לצורכי רפואתו, אך כעבור מספר ימים חזר לביתו ונפטר בכ"ז באייר.
בנו יהודה ליב היה בנו היחיד. ממלאי מקומו אחרי מותו היו אחיו, רבי שלום דובער מרציצה ואדמו"ר הרש"נ רבי שמריה נח מבוברויסק. אך רוב החסידים נסעו לליאדי, לאדמו"ר רבי יצחק דובער שניאורסון, שנפטר בשנת ה'תר"ע.
תמך ביוזמת חובבי ציון.
בחיי סבו הצמח צדק, רשם פעמים מאמר חסידות מתורת סבו (בתפקיד החוזר), שניים מתוכם נדפסו בסדרת הספרים "מאמרי אדמו"ר הצמח צדק הנחות" בהוצאת ספרים קה"ת.
מאמרי החסידות שלו
השקיע רבות במאמרי החסידות שלו, והיה דורש מחסידיו לשנן אותם עד שידעו אותם על-פה. בשנים הראשונות היה אומר כל מאמר שלוש פעמים. מאמריו מתאפיינים בהסברת עניינים עמוקים בחסידות בלשון קצרה ובהירה.
ספרו מגן אבות, יצא לאור לראשונה בברדיטשוב בשנת ה'תרס"ב, שנתיים לאחר פטירתו. הספר מכיל "מאמרים" רבים מכתב ידו על סדר פרשיות התורה, מועדי ישראל ועוד, והובא לדפוס על ידי בנו, יהודה ליב, שכתב את ההקדמה על הספר. הספר מכיל שבעה חלקים, כאשר החלק השביעי מכיל מאמרים שלא נכתבו על ידי רבי שלמה זלמן, אך היו למראה עיניו. הספר נקרא בשם "מגן אבות", מאחר שתיבות אלו הם בגימטריה "שלמה זלמן". ספר נוסף של רבי שלמה זלמן הוא "דרושים יקרים", המכיל שני מאמרים שנרשמו על ידי רבי גדליה אברהם יאנקלזון מפולאצק, ונדפס בווילנה בשנת ה'תרס"ג.
בכ"ה בתשרי תש"ל (7 באוקטובר 1969), אמר הרבי מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון לגיסו הרב שמריהו גוראריה שמאמרי החסידות בספר "מגן אבות" הם "געשמאקע מאמרים" (מאמרים עם טעם טוב), "כך שיכולים ללמדם, אף שבעבר . . הייתה אמרה שגורה בין חסידים שאין ללמדם". ובספר "אגרות קודש" של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, כתב לאחד החסידים שהסתפק אם ללמוד בספר "מגן אבות" ש"כבר אמרתי בזה, כי מה שילמד - אם רק הלימוד הוא כדבעי - טוב הוא. ומה שכותב אודות המסופר, הנה בכגון דא נאמר אוטם אזנו משמוע".
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה כרכים מכתב יד, מאוסף כתבי היד של הספרייה. בהם כתב יד של ה"מגן אבות" ובהם כתבי יד שככל הנראה שלו.
מחסידיו המפורסמים
בין חסידיו המפורסמים נמנו רבי חיים מאיר היילמן, מחבר ספר תולדות חב"ד "בית רבי", ורבי יוסף רוזין, ה"רוגאטשובי". בית הכנסת חב"ד בשכונת מאה שערים בירושלים שייך במקורו לחב"ד-קאפוסט - חסידיו של רבי שלמה זלמן.
פיאט 8V
פיאט 8V  היא מכונית ספורט קופה דו מושבית, שיוצרה על ידי חברת פיאט האיטלקית בין השנים 1952–1954. סך הכול יוצרו 114 יחידות. הפיאט 8V קרויה גם פיאט 8V Zagato.
היסטוריה
פיאט 8V תוכננה עבור השוק בצפון אמריקה. ה"פיאט 8V" הוצגה ב-1952 בתערוכת המכוניות בז'נבה. המעצב היה דנטה ג'קוזה ששיתף פעולה עם המעצב הראשי של פיאט לואיג'י ראפי שתכנן את הסגנון הראשון של ה"פיאט 8V". חברת העיצוב האיטלקית היוקרתית של כלי רכב, חברת Zagato הייתה מעורבת בעיצוב יוצא הדופן של הפיאט 8V. המכונית נבנתה ב"מחלקת הפחחות המיוחדת" (Speciali Reparto Carrozzerie) של החברה.
קרב טורטוקאיה
קרב טורטוקאיה נערך בימים 1 עד 6 בספטמבר 1916, כחלק מקרבות מלחמת העולם הראשונה. בקרב זה צבא של מעצמות המרכז, מורכב מחילות בולגרים וגרמנים, בפיקוד גנרל אוגוסט פון מקנזן, הביס חילות רומנים שהגנו על טורטוקאיה.
למרות חשיבותו המוגבלת של הקרב, מבחינת תוצאותיו בשטח וגודל הכוחות שהיו מעורבים בו, לעומת סה"כ כוחות הצדדים, הקרב הזה הביא למפנה בזירה הרומנית בגלל התגובה הרומנית המוגזמת והשגויה מבחינה טקטית. המתקפה הרומנית בטרנסילבניה נעצרה, כוחות רומניים הורדו מהזירה הטרנסילבנית ונשלחו לכיוון הזירה הבולגרית ולמעצמות המרכז ניתנה ההזדמנות להיערכות למתקפה נגדית שלא איחרה לבוא.
הרקע הגאו-פוליטי
בסוף חודש אוגוסט 1916 רומניה הצטרפה למאבקי מלחמת העולם הראשונה על ידי הכרזת מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית ופתיחת מתקפה בתחומי טרנסילבניה, חבל שרומניה שאפה לספח אליה, בגלל אוכלוסייתו הרומנית ברובה. בתגובה לצעדי רומניה, האימפריה הגרמנית, בת ברית של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריזה מלחמה על רומניה. בולגריה, בת ברית של גרמניה, שאיבדה לרומניה את דרום דוברוג'ה במלחמת הבלקן השנייה וכבר הייתה מסובכת במלחמה נגד סרביה, היססה תחילה, אך לבסוף הכריזה מלחמה על רומניה. בדרום חצי האי הבלקני היה צבא של מדינות ההסכמה שכונה "צבא סלוניקי".
פריסת הצבא הרומני
הצבא הרומני, שהיה גדול, אך חסר ניסיון קרבי וסבל ממחסור גדול בציוד, נשק ותחמושת, היה מחולק ל-4 ארמיות. הארמיות הראשונה, השנייה והרביעית לקחו חלק במתקפה בטרנסילבניה והארמייה השלישית, בפיקודו של גנרל מיכאי אסלאן, נפרסה בצורה הגנתית על פני הגבול הארוך עם בולגריה.
בחלק גדול מאוד מהגבול בין רומניה לבולגריה היה מכשול טבעי גדול, הדנובה והגבול היבשתי בין המדינות עבר בדוברוג'ה, בעיקר בדרום דוברוג'ה שעברה לידי רומניה אחרי מלחמת הבלקן השנייה והסכם בוקרשט (1913). לאחר צירוף חבל זה דנו ברומניה בדרכים המתאימות להגנה עליו והוחלט לבסס את הגנתו על ביצור שתי הנקודות טורטוקאיה וסיליסטרה. עבודות הביצור, שהתחילו בסוף 1914 הסתיימו בשנת 1915. טורטוקאיה, בגלל מיקומה הגאוגרפי, היוותה ראש גשר, שבו אמורים היו להתרכז הכוחות הרומניים לקראת יציאתם למתקפה עתידית על בולגריה. מבחינה הגנתית, טורטוקאיה וסיליסטרה היו שתי הנקודות המבוצרות שנועדו לעצור מתקפות מכיוון בולגריה. במקרה של התקפה חזקה על טורטוקאיה, מגיניה היו צריכים לסגת אל סיליסטרה, לכן היה חשוב לקיים את הקשר בין שתי הנקודות.
קווי ההגנה של טורטוקאיה
להגנת טורטוקאיה הוקמו שלושה קווים בצורת חצי קשת, כשטורטוקאיה במרכז הקשת וקצותיה נשענים על הדנובה.
הכוחות המגינים על טורטוקאיה
בכוחות המגינים על טורטוקאיה היו 15 גדודים של הדיוויזיה ה-17 הרומנית, אליהם הצטרפו במהלך הקרב 16 גדודים של הדיוויזיה ה-15. במי הדנובה הגנה על טורטוקאיה דיוויזיית הדנובה של הצי הרומני שכללה 4 ספינות מלחמה משוריינות המצוידות בתותחים ו-8 ספינות מלחמה קטנות. לספינות היו סה"כ 32 קני תותחים ובראשן עמד קונטרה-אדמירל (הדרגה הימית השלישית בחשיבותה) נגרסקו.
לצבא היבשה המגן על העיר היו 110 תותחים: 28 מקובעים במקומם (24 כבדים ו-4 קלים), 59 ניידים למחצה אליהם נרתמו שוורים (31 כבדים ו-28 קלים) ו-23 ניידים אליהם נרתמו סוסים (15 כבדים ו-8 קלים). 17 תותחים לא ירו כלל מחוסר בתחמושת או משום שלא הוצבו בעמדות ירי. למספר קני התותחים צריך להוסיף 55 תותחים קטנים בקוטר 37 ו-55 מילימטרים. חולשת הארטילריה הרומנית הייתה נעוצה, בין היתר, במחסור בתותחים מהירי ירי (40 בלבד היו כאלה) ומפיזורם בחזית של יותר מ-30 קילומטרים.
היחידות הרומניות בטורטוקאיה הורכבו זה מקרוב ובדיוויזיה 17 היה רק רגימנט אחד סדיר וכל היתר היו מגויסי מילואים.
המתקפה הבולגרית-גרמנית
מפקדת צבאות מעצמות המרכז, שידעו מה תוכניות הצבא הרומני, החליטה לרכז כוחות למתקפה מהירה נגד הצבא הרומני בחזית הדרומית ולשם כך גויסו והובאו במהירות יחידות צבא בולגריות וגרמנית.
גנרל אוגוסט פון מקנזן, שהיה מפקד הכוח שהורכב מכוחות בולגרים וגרמנים, אישר את תוכנית המתקפה נגד טורטוקאיה, שהכין גנרל סטפן טושב.
הכוחות התוקפים
הכוחות שתקפו את טורטוקאיה היו למעשה האגף השמאלי של הארמייה הבולגרית השלישית והורכבו מ-18 גדודים של הדיוויזיה הרביעית פרסלב, הבריגדה הראשונה של דיוויזיית סופיה ובה 8 גדודים והקבוצה המעורבת של רב-סרן פון המרשטיין שהיה מורכב משלושה גדודים בולגרים ואחד גרמני. בכוח התוקף היו גם חמישה אסקדרונים של פרשים, שלוש פלוגות מקלעים וחמש פלוגות הנדסה. הארטילריה כללה 128 קני תותחים ובהם שבעה תותחים בקליבר 75 מילימטר מהירי ירי, 56 תותחים מתנייעים כבדים, מהם שמונה תותחים ארוכים 150 מילימטר, 24 תותחים ארוכים 120 מילימטר ו-24 הוביצרים 120 מילימטר.
הכוחות התוקפים השתייכו ליחידות הבולגריות הטובות ביותר.
קרב טורטוקאיה
בליל 31 באוגוסט תקפו כוחות בולגריים את משמרות הגבול הרומניים והן נסוגו לאחור. המתקפה הממשית החלה בלילה שבין האחד לשניים בספטמבר. ממערב, מכיוון רוסה, הגיע הטור של המרשטיין שתקף לכיוון סאטו וקחי (הכפר הישן). מדרום התקיפה דיוויזיית פרסלב באזור דאידר ומדרום מזרח התקיפה דיוויזיית סופיה לכיוון מגזר אנטימובה.
הכוחות הרומניים, שלא היו מודעים לעוצמת הכוחות התוקפים, נסוגו לקו המשמרות הגדולים. בבוקרו של 2 בספטמבר הטורים התוקפים חידשו את התקדמותם ואילצו את הרומנים לסגת לקו המוצבים הקדמיים המצוידים, פרט לגזרת סאטו וקחי, שם החזיקו מעמד המגינים, בעזרת הארטילריה הרומנית, עד לשעות אחרי הצהריים.
הלילה שבין השניים לשלושה בספטמבר עבר ללא תנועת כוחות. ביום 3 בספטמבר התרכזה הפעילות במגזר המערבי. הארטילריה של הכוחות התוקפים הפגיזה בצורה קשה את העמדות הרומניות בסאטו וקחי, אך ללא הצלחה יתירה. חיל הרגלים התוקף ערך, החל מהשעה 10.30 בבוקר ועד מאוחר בערב, מתקפות רצופות, שנבלמו בגדר התיל הדוקרני של עמדות המגינים, תוך תשלום כבד באבידות בנפש. בשעות הערב, מפקד הגזרה הרומני, קולונל ניקוליצ'סקו, נתפס לבהלה, כשחשב בטעות התוקפים הצליחו לחדור את קו ההגנה ונתן הוראת נסיגה לקו ההגנה השני. נסיגה זו, שלא הייתה נחוצה, יצרה בעיות לגזרות ההגנה האחרות, שאגפיהן נחשפו.
ב-4 בספטמבר הכוחות התוקפים היו עסוקים בהתארגנות להתקפה עתידית, לכן כוחות רומניים, ביוזמת מפקדי פלוגות, תפסו מחדש את העמדות שפינו בהוראת קולונל ניקויצ'סקו, אך בערב ניתנה שוב הוראת נסיגה מעמדות אלה. עד שלב זה האבידות הרומניות הסתכמו רק ב-200 הרוגים והמצב לא נראה חמור. ב-5 בספטמבר, בשעה 6.30 בבוקר החלה הפגזה כבדה על העמדות הרומניות. ההפגזה נמשכה שעה וארבעים דקות וכוונה אל המרכזים 6 עד 9 (היו 15 מרכזים ממוספרים בסדר רץ). בהפגזה השתתפו 21 סוללות עם 84 קני ירי ובהם 40 תותחים והוביצרים כבדים. התגובה הרומנית הייתה חלשה בהרבה, כי בגזרה זו היו לרומנים רק 8 תותחים 105 מילימטר, 7 הוביצרים 120 מילימטר ו-4 תותחי צריח 53 מילימטר. למרות ההפגזה כבדה, קווי המגינים לא נפגעו בצורה קשה, כי ההפגזה לא נמשכה די זמן.
אף על פי שהכוחות התוקפים חשפו את כוונותיהם על ידי התקפה מרוכזת במרכזים 6 עד 9, המפקדה הרומנית פיזרה את התגבורת בצורה שווה בין המרכזים השונים. מרכזים 6, 7 ו-8, עליהן הגן רגימנט 79, סלובוזיה, הותקפו על ידי 4 רגימנטים של דיוויזיית 4, פרסלב. מרכז 11 הותקף על ידי שני רגימנטים של דיוויזיה 1, סופיה. ההפגזה הבולגרית נטרלה חלק מהארטילריה הרומנית והיתר רתמו את הסוסים והשוורים ונסוגו. לעזרת המותקפים פעלה רק יחידה של הוביצרים שנשלחה לחיזוק הקו ברגע האחרון. ההוביצרים, יחד עם המקלעים ורובי חיל הרגלים פגעו בחיילים בולגרים רבים, שהסתערו על קווי הרומנים ועצרו את תנופתם. בהמשך נגמרה תחמושת ההוביצרים הרומנים והם נסוגו ואז מספר המתקיפים, שעלה בהרבה על מספר המגינים בנקודות המותקפות, הכריע את הכף. ניסיון של הקפת נגד של רגימנט 79, סלובוזיה לא הצליח ומפקדו, אלוף-משנה פופסקו נהרג. בשעה 12 נכבשו המרכזים 6, 7 ו-8. מרכז 11 החזיק מעמד עוד שעה וחצי, עד שמפקדו, הסגן טיטוס אקסנטה, נהרג וקומץ המגינים שנותרו נסוגו.
החללים והשבויים
בקרב טורטוקאיה נהרגו 7,742 חיילים בולגרים ו-172 קצינים בולגרים. מספר האבדות הרומניות פחות ברור משום שלצד האבדות הישירות בשדה הקרב, נפלו בשבי רבבות חיילים וקצינים רומנים וחלק מהם מתו בשבי. רבים מחללי הקרב הוטמנו בקברים משותפים, בולגרים, רומנים, טורקים וגרמנים, קצינים וחיילים פשוטים ורק מיעוט מבין החללים זכו לקבר מזוהה.
במהלך הקרב האבדות הרומניות היו 160 קצינים, כ-6,000 חיילים ועוד כ-28,000 שבויים, אך אבדות רבות נוספות נרשמו בין השבויים. הנתונים חלקיים, כי הרשומות הרומניים אוחסנו במבנה שהופצץ ונשרף במהלך מלחמת העולם השנייה. השבויים הרומנים נשלחו למחנות שבויים בארצות שונות, שם חיו בתנאים קשים מאוד שגרמו למותם של רבים בפולין 3,400, בבולגריה 3,500 ובכמויות קטנות יותר בגרמניה, ביוון ובטורקיה.
בשנת 1926 הוצאו מהאדמה עצמותיהם של חללי הקרב והועברו לאתר מרכזי במרחק 13 קילומטרים מטורטוקאיה, שם נקברו מחדש. מבין החללים זוהו 1,301 רומנים, 251 בולגרים, 9 טורקים ו-5 גרמנים ויתר החיילים 10,424, נקבר יחד בשני חפירים גדולים. שטח בית העלמין ב-1930 היה בן 2,500 מטרים רבועים.
בוראט (סרט)
הסרט, שבוים בידי לארי צ'ארלס, זכה להצלחה מסחרית וביקורתית. הוא יצא לראשונה לאקרנים ב-1 בנובמבר 2006 בבלגיה והרוויח 26.4 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון שלו בארצות הברית ובקנדה, כשהוא קובע שיא מכירות לגבי סרטים שהוקרנו בפחות מ-1,000 בתי קולנוע. הסרט הגיע לישראל ב-30 בנובמבר. ב-2007 זכה ברון כהן בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במחזמר או בקומדיה על משחקו בסרט. כמו כן הועמד הסרט לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר.
את "בוראט" סבבו שערוריות בטרם ולאחר צאתו. הוא הואשם בהצגתה של דמות ראשית פוגענית, וכמה ממצולמי הסרט הביעו ביקורת שלילית לגביו ו/או תבעו את יוצריו בבית משפט. כבר בסוף 2005 ממשלת קזחסטן איימה לתבוע את ברון-כהן, אך שנה אחר כך, עם צאת הסרט לאקרנים הזמינה אותו לביקור במדינה.
עלילה
הסרט מתאר כיצד העיתונאי בוראט סאגדייב עוזב את ביתו בקזחסטן בדרכו אל ארצות הברית ("יו. אס. אנד איי", כלשונו) על מנת להקליט שם סרט דוקומנטרי בשליחות משרד המידע הפיקטיבי של קזחסטן. הוא משאיר מאחוריו את אמו, אשתו ואת אנס העיר, ונוסע כשהוא מלווה בידי מפיקו כבד המשקל אזמאט בגאטוב (קן דוויטיאן). רובו של הסרט מרגע זה והלאה מורכב מסצנות לא מבוימות קצרות ומאולתרות שבהן בוראט מראיין ומשוחח עם אמריקאים המאמינים שהוא באמת כתב טלוויזיה זר שאיננו מכיר את מנהגיהם של תושבי אמריקה.
בעת שהותו בניו יורק, בוראט צופה בפרק של משמר המפרץ ומתאהב מיידית בפמלה אנדרסון. לאחר שהוא מקבל הודעה על מותה של אשתו, הוא לוקח שיעורי נהיגה ורוכש משאית גלידה ישנה שבה הוא נוסע מניו יורק לכיוון לוס אנג'לס (אזמאט מפחד לטוס מחשש מהתקפה נוספת בסגנון פיגועי 11 בספטמבר, להם אחראים היהודים, לדעתו) במטרה "לזכות בווגינה ("ואז'ין" כלשונו) של אנדרסון".
תוך כדי נסיעתו בוראט ממשיך לצלם את הסרט הדוקומנטרי שלו: הוא פוגש פמיניסטיות, משתתפי מצעד גאווה, פוליטיקאים ובני נוער אפרו-אמריקאים. הוא קוטע תחזית מזג-אוויר טלוויזיונית, שר גרסה מעוותת של המנון ארצות הברית באצטדיון רודיאו וזוכה לצעקות בוז מהקהל. הוא שוכר חדר בבית הארחה המנוהל על ידי יהודים, אך הוא ואזמאט בורחים ממנו בלילה, מתוך אמונה שהיהודים יכולים לשנות את צורתם. בוראט מנסה לרכוש רובה שיסייע לו בהגנה מפני יהודים (לאחר שנדחה משום שאינו אזרח ארצות הברית, הוא קונה דב שיגן עליו), מתארח בארוחת ערב יוקרתית בביתו של אחד האנשים בדרום ארצות הברית ומזמין פרוצה אפרו אמריקאית לבית. את מספר הטלפון שלה הוא מוצא בעיתון שהוא ואזמאט משתמשים בו כדי לנקות את הצואה של הדוב. הוא מבקר בחנות עתיקות המלאה במזכרות וסמלים של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שאת רובם הוא שובר שלא בכוונה.
בבית המלון מתעוררת חמתו של בוראט על אזמאט לאחר שהוא מגלה אותו מביט בתמונות של אהובתו פמלה אנדרסון כשהוא מאונן. הוויכוח ביניהם מתלהט במהירות לקטטה בעירום מלא, שגולשת אל מסדרון בית המלון ומשם אל אולם נשפים עמוס באנשים.
כתוצאה מהריב נוטש אזמאט את בוראט, ולוקח איתו את הדרכון של בוראט, את כספם ואת הדב שלהם. מצב רוחו של בוראט מתדרדר עוד יותר לאחר שסטודנטים של אוניברסיטת דרום קרוליינה שאיתם הוא מתיידד מקרינים לו את סרטה הידוע לשמצה של אנדרסון, "פאם וטומי", בו הוא מגלה שאנדרסון כבר איננה בתולה כפי שחשב. זעמו גורם לו לשרוף את המגזין שבו תמונותיה של אנדרסון, אך לחוסר מזלו כרטיס הטיסה שלו נשרף גם כן. למחרת רוחו מתעודדת לאחר שהוא נקלע לכנס התעוררות של נוצרים אוונגליסטיים ולומד שם לסלוח לאזמאט ולפמלה. הוא מצטרף למספר נוצרים הנוסעים באוטובוס ללוס אנג'לס, שם הוא מוצא את אזמאט המחופש לאוליבר הארדי (למרות שבוראט חשב שהוא דומה לאדולף היטלר). השניים מתאחדים מחדש ומנסים להתחקות אחר עקבותיה של פמלה אנדרסון.
בוראט מצליח לבסוף לפגוש את אנדרסון פנים אל פנים בספרייה במחוז אורנג' שבקליפורניה, שם היא חותמת למעריצים על ספרה החדש. הוא מציג לה את "שק הנישואין המסורתי" שלו ומתחיל לרדוף אחריה בתוך החנות ולאחר מכן במגרש החנייה בניסיון להכניס אותה לשק ולחטוף אותה, עד שהוא נלכד בידי מאבטחים. לאחר מכן בוראט נושא לאישה פרוצה אפרו אמריקאית בשם לנל (המגולמת בידי קומיקאית הנושאת את אותו שם) איתה התיידד מוקדם יותר במהלך הסרט, ושב עם אשתו החדשה אל קזחסטן.
הפקה
רוב סצנות הסרט הן בלתי מתוסרטות, וכל המופיעים בו אינם שחקנים מלבד בוראט, אזמאט, פמלה אנדרסון שהיא ידידה ותיקה של ברון כהן, הפרוצה ובני משפחתו של בוראט.
ל"קזחסטן" המתוארת בסרט אין קשר למדינה האמיתית, והסצנות המציגות את כפר הולדתו של בוראט צולמו בכפר הצוענים הרומני גלוד, למרות שהאישה המגלמת את אשתו של בוראט היא קזחית שהיגרה לרומניה על מנת לשפר את תנאי מחייתה. שמו של השכן של בוראט, נורסולטאן טויאקביי, הוא שילוב של שמם של נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב ושל אחד מחברי האופוזיציה, ז'רמחן טויאקביי.
הסרט אינו כולל ולו מילה אחת בשפה הקזחית. כמה מן האנשים שלכאורה מדברים קזחית מדברים למעשה ברומנית, האלפבית הקירילי המוצג בסרט הוא בסגנון הרוסי ולא הקזחי, והמילים הכתובות בו כוללות שגיאות כתיב או בלתי קיימות לחלוטין. לכל אורך הסרט, שיחותיהם של בוראט ואזמאט מתנהלות כאשר סשה ברון כהן מדבר בעברית וקן דוויטיאן, שמגלם את אזמאט, מדבר בארמנית, וביטויי המחווה בהם משתמש בוראט, "יאק שייה מאש" ("איך אתה מרגיש"), "ג'נקוייה" ("תודה לך") ו"טישה" ("תהיה בשקט") מקורן בשפות סלאביות כפולנית. הריאיון לתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" עם דמותו של בוראט לשם קידום הסרט התנהל ברובו בעברית, כאשר בוראט מחמיא למראיין על שליטתו בשפה הקזחית.
המשטרה נקראה 91 פעמים כתוצאה מפעילויותיו של ברון כהן במהלך צילומי הסרט. סצנות שצולמו ולא נכללו בסרט כוללות את בוראט שר תפילה קזחית מסורתית, מתבקש לעצור את מכוניתו על ידי שוטרים בקנזס, מנסה להשיג לעצמו כלב תקיפה לשם הגנה מפני יהודים, מבקר בסופרמרקט, שוהה בכלא, מבקש ממעסה שישפשף את איבר מינו ומפרט בפני רופא את כל מחלות המין מהן הוא סובל. חלק מסצינות אלו מופיע בתוספות ל-DVD של הסרט. נעשה גם ניסיון לצלם ב שלא אושר.
תגובות
חלק ממשתתפי הסרט הגישו תביעות כנגד יוצריו בטענה שהסרט אינו דוקומנטרי כפי שנאמר להם, אלא בדיוני. תושבי הכפר הרומני גלוד טענו כי רומו בנוגע לאופיו של הסרט, בו הם תוארו כאנשים נבערים העוסקים בגילוי עריות. חלקם אף טענו כי משכורתם לא עלתה על דולר אחד, וחלקם דיווחו על שכר שבין 70 ל-100 דולרים. שניים מהסטודנטים איתם צפה בוראט בסרט של פמלה אנדרסון תבעו את ההפקה בטענה שהדרך בה הוצגו בסרט היא הפרה של דיני לשון הרע. מפיקת תוכנית החדשות שהזמינה את בוראט לראיון הטלוויזיוני האשימה את ברון כהן בכך שגרם לה לאבד את עבודתה. האישה שהזמינה את בוראט לארוחת ערב בביתה גרמה לכך שייחקר חשד למרמה מצדם של יוצרי הסרט.
משרד החוץ של קזחסטן איים לתבוע את ברון כהן לאחר הופעתו כבוראט בטקס פרסי הקולנוע של MTV לשנת 2005. בספטמבר 2006 נפגשו נשיא קזחסטן נזרבייב ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ו. בוש, כאשר על הפרק גם תדמיתה הבינלאומית של קזחסטן בעידן בוראט. קזחסטן פתחה בקמפיין בעלות של מיליוני דולרים בשם "ליבה של אירואסיה" לשם מזעור האפקט שיצר בוראט, אותו ניצל ברון כהן לשם קידום המכירות של סרטו, כאשר הוא מתייצב בחזיתו של הבית הלבן, מכחיש את הקמפיין ומתאר אותו כפרופגנדה של "האוזבקים המטופשים והמרושעים", כלשונו. קזחסטן לא החרימה את הסרט, אך בקשתה שהוא לא יופץ בתחומה נענתה בחיוב. הנשיא נזרבייב טען מאוחר יותר כי הסרט הועיל לתדמיתה של ארצו, ומבקרי הקולנוע הקזחים הגיבו באופן חיובי על הסרט וטענו שהוא אנטי-אמריקאי יותר מכל דבר אחר. לעומת זאת, הסרט נפסל ברוסיה ובכל מדינות ערב מלבד לבנון כפוגעני כלפי מיעוטים אתניים, והפך לסרט הלא-פורנוגרפי הראשון שנפסל ברוסיה מאז התפרקותה של ברית המועצות.
בתחילת 2009 יצא לאקרנים סרט דוקמנטרי על תושבי הכפר הרומני גלוד ומאבקם לקבל פיצויים בטענה כי הונו על ידי מפיקי הסרט.
ביקורות
"בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן" קיבל ביקורות חיוביות באופן יוצא-דופן: חלק מהמבקרים מגדירים אותו כאחד מהסרטים המצחיקים ביותר שנעשו מאז ומעולם. בכתבה שעסקה בפניה המשתנות של הקומדיה האמריקאית, טען כתב העת אטלנטיק (שאינו מבקר סרטים) כי "ייתכן שזהו הסרט המצחיק ביותר זה עשור". אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זיכה אותו ב-91 אחוזי טריות, דירוג נדיר מאוד לגבי סרט קומי.
סרט המשך
בפברואר 2007 הודיע רופרט מרדוק, מנכ"ל ונשיא תאגיד ניוז קורפ בעלת אולפני "פוקס המאה ה-20, כי לאור הצלחת הסרט נחתם הסכם עם ברון-כהן להפקת "בוראט 2", אולם אחר כך הדבור הרשמי שלו הכחיש זאת.
בספטמבר 2020 אושר כי סרט המשך, ששמו "סרט המשך בוראט: העברת שוחד עצום לשלטון אמריקני לרווחת קזחסטן בעבר אומה מופלאה", אשר צולם בסתר, הושלם ויוקרן במהלך מגפת הקורונה; פרסום זה הגיע מספר שבועות לאחר שסשה ברון כהן נראה בלוס אנג'לס, כשהוא נוהג במשאית טנדר בדמותו של בוראט. באותו חודש רכשו אולפני אמזון את זכויות ההפצה לסרט. הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוקטובר 2020.
קישורים חיצוניים
ביקורות
כושי
כושי היא מילה שמקורה בתנ"ך, שמתייחסת לאדם (לרוב האדם השחור ממוצא אפריקאי) בעל צבע עור כהה ביותר (קרוב לשחור). החל בעשורים האחרונים של המאה ה-20 נחשבת מילה זו למילת גנאי גזענית, או לפחות לבלתי תקינה פוליטית. ההטעמה התקנית של המילה היא במלרע, אך דוברי עברית ישראלית הוגים אותה, בדרך כלל, במלעיל.
מקור המונח
במהלך העת העתיקה כוש נהפכה למקבילה של אתיופיה, עקב טעות שנוצרה בתרגום השבעים, שם כוש מתורגמת בתור אתיופיה. למעשה ממלכת כוש אכן הייתה קיימת אך באזור סודאן ולא באתיופיה, ההקבלה נוצרה מכיוון שהאזור מדרום למצרים נקראה בפיהם בשם "כוש" על שם הממלכה הדומיננטית באזור והיוונים קראו לאזור בשם "אתיופיה", יותר מאוחר כאשר קיסרות אקסום החבשית התנצרה, היא אמצה לעצמה שם חדש "אתיופיה", וכך למעשה נוצרה ההקבלה המטעה הזו הקיימת עד היום.
בתורה בספר בראשית מסופר על כנען, בנו האחר של חם שקולל על ידי נח:. אירופאים ניצלו מאוחר יותר פסוק זה כדי להסביר את שעבוד האפריקאים כהי העור לעבדות (אף על פי שהוא קילל את כנען ולא את כוש).
בספר במדבר מסופר על מרים ואהרן, אחיו של משה רבנו, המרכלים, דבר שאינו מקובל בקרב בני ישראל. רש"י נותן כאן פרשנות החורגת מן הפשט, באומרו: "אשה כושית – מגיד שהכל מודים ביופיה, כשם שהכל מודים בשחוריתו של כושי", ומחזק את דבריו באומרו: "כושית – בגימטריה יפת מראה". בפירושו לדברי אברהם לשרי אשתו:  כותב רש"י: "עכשיו אנו באים בין אנשים שחורים ומכוערים, אחיהם של כושים, ולא הורגלו באישה יפה". בספר עמוס משווה הנביא את יחסו של ה' לעם ישראל ליחסו לעמים אחרים, ובין היתר לכושים:. וכן בתהילים  שלפי מדרש שוחר טוב, דוד המלך משתמש בכינוי גנאי לשאול המלך בן שבט בנימין.
"כושי" ככינוי גזעני
בעברית הישראלית לא שימש המונח "כושי" בתחילה ככינוי פוגעני. להפך, בשנים קודמות אף שימש לעיתים כשם חיבה לאדם כהה עור או ג'ינג'י (לדוגמה כושי רימון). מילים אחרות עשו שימוש בצבע העור ככינוי גנאי, דוגמת המונח "שוואַרצע" (יידיש: שחור).
דוגמאות נוספות לשימוש חיובי שנעשה בעברית של אמצע המאה ה-20 ניתן למצוא בספר הילדים הידוע  דירה להשכיר של לאה גולדברג בו מתגוררת "חתולה כושית", בספר עצרת  החיות של אריך קסטנר המתרגמת מרים ילן-שטקליס המתייחסת ל"ילד כושי" ועוד.
בחצי השני של המאה ה-20 הפכה המילה "כושי" לכינוי פוגעני, ולדעתו של רוביק רוזנטל היא "נחשבת למילה הגזענית הבוטה והמקוממת ביותר באוצר ביטויי הגזענות בשפה.". הדבר נבע בין השאר מהזהות שנוצרה בינו לבין המונח באנגלית "ניגר" (שהוא כינוי גנאי) ו-"Negro" (שהייתה פעם מילה תקינה, אולם בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הצלחת מאבק השחורים בהובלת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בארצות הברית לשוויון זכויות, הפך לכינוי לא מקובל).
שינוי משמעותו של הכינוי "כושי" בא לידי ביטוי גם בתחום התרבות ובתחום הצרכנות: שיר הילדים "כושי כלב קט" נאסר לשידור בקול ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20, מחשש לפגיעה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה. שמה של הגבינה שיוצרה בישראל ונקראה "כושי" שונה ל"אושי", וגם שמו של קרמבו, שנקרא "כושי" בראשית הפצתו בארץ ישראל, שונה.
בישראל: כינוי גנאי ליהודי אתיופיה
במהלך העלייה מאתיופיה ישראלים אשר הורגלו בביטוי זה החלו לקרוא לישראלים יוצאי אתיופיה בשם זה. התרבות האתיופית מבחינה במושגים השונים של כהי העור. העמים החבשים יושבי אתיופיה אינם רואים עצמם כשחורים, מכיוון שמוצא עמים אלו הוא שמי ולא אפריקאי, באתיופיה עצמה נעשתה הפרדה כמעט מוחלטת בין אפריקאים שחורים לחבשים, גם החבשים עצמם השתמשו במונח "טוקר" (שחור) כלפי אפריקאים כהי עור, עמים אלו ניצלו זאת כמו האירופאים לעבדות (אמהרית: "ברייה" - "עבד") של העמים האפריקאים הלא חבשים באתיופיה, האימפריאליזם החבשי בייחוד זה של המרוץ לאפריקה שבו אתיופיה השתתפה באופן בלתי רשמי גרם למוות של כ-5 מיליון אפריקאים שחורי עור על ידי הקיסר מנליק השני, דבר זה יותר מאוחר העלה לשלטון את הרודן מנגיסטו היילה מריאם שלא היה חבשי. מרחיב על כך החוקר דני בודובסקי:
בפסק דין מינואר 2007, הדן במקרה בו קרא נהג למאבטח "כושי", כתב השופט יצחק מילנוב את הדברים הבאים:
בדיון בעתירה לבג"ץ התייחסה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש לקצין בחיל האוויר שכינה חייל בכינוי "כושי" וקבעה כי זו
מריאן נורת'
מריאן נורת' (באנגלית: Marianne North; 24 באוקטובר  1830 – 30 באוגוסט 1890) הייתה ביולוגית ואמנית בוטנית ויקטוריאנית אנגלית. היא בלטה בציורי הצומח והנוף שלה, במסעות הנרחבים שלה, בכתביה, בתגליות הצמחים שלה וביצירת הגלריה שלה בגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו.
ראשית חייה
נורת' נולדה בהייסטינגס שבאנגליה, בת בכורה למשפחה בעלת נכסים רבים. אביה היה פרידריך נורת', שופט שלום בנורפוק, ומנכ"ל בהייסטינגס. אמה, ג'נט, הייתה בתו של חבר הפרלמנט סר ג'ון מרג'ורי בנקס, הברון הראשון של ליס במחוז ברוויק. היא הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים.
נורת' השתלמה כזמרת אצל שרלוט הלן סנטון-דולבי, אך קולה לא התפתח, והיא התמסרה לציור פרחים. לאחר מות אמה בשנת 1855, נסעה עם אביה, שהיה אז חבר פרלמנט של הייסטינגס ובמותו בשנת 1869 החליטה להמשיך בשאיפתה לצייר את הצומח במדינות רחוקות.
התעניינותה בבוטניקה נבעה אולי מהיכרותו של אביה עם סר ג'וזף דלטון הוקר, מנהל הגנים הבוטניים המלכותיים- גני קיו.
הנופים הראשונים שלה בצבעי מים בוצעו בטיול באירופה עם אחותה ואביה.
קריירה
לאחר שאחותה נישאה בשנת 1864 ואביה איבד את מקום מושבו בפרלמנט, השניים בילו זמן רב בטיולים, בביקור בשווייץ ובדרום טירול. הם טיילו בסוריה ולאורך הנילוס בשנים 1865–1867. אביה חלה בהרי האלפים בשנת 1869, והיא החזירה אותו להייסטינגס, שם הוא מת.
לאחר מות אביה בשנת 1869, היא נסעה וציירה בסיציליה. בשנים 1871–1872 נסעה לקנדה, ארצות הברית וג'מייקה, ובילתה שנה בברזיל, שם עשתה חלק ניכר מעבודתה בביקתה במעמקי יער.
נורת' שוכנעה לבקר בדרום אמריקה על ידי פרדריק אדווין צ'רץ', שאותו ראתה כ"אחד מציירי הנוף הגדולים ביותר" ושבביתו בניו יורק, היא ביקרה פעמיים. בשנת 1875, לאחר כמה חודשים בטנריף, החלה במסע נוסף ברחבי העולם, ובמשך שנתיים ציירה את הצומח של קליפורניה, יפן, בורנאו, ג'אווה וציילון. היא בילתה את כל שנת 1878 באזורים שונים של הודו.
בשנת 1878 נערכה תערוכה של עבודותיה של מריאן נורת' בקנזינגטון, בה הוצגו 512 ציורי שמן שלה. במאמר ארוך, שיבחו את נורת' על "יכולותיה האמנותיות, טוהר וזוהר הצבע והניסוח המדויק של אמן מושלם".
בשובה לבריטניה הציגה נורת' מספר רישומים שלה בלונדון. היא הציעה לתת את אוסף ציוריה לגני קיו ולהקים גלריה שתאכלס אותם. הצעתה התקבלה, והבניינים החדשים, שתוכננו על ידי ג'יימס פרגוסון, נבנו באותה שנה. לפי הצעתו של צ'ארלס דרווין, נורת' נסעה לאוסטרליה בשנת 1880, ובמשך שנה ציירה שם ובניו זילנד. בשובה הציגה לדרווין את תמונותיה האוסטרליות. הציורים החדשים שלה זכו להערכה רבה. הגלריה שלה בגני קיו נפתחה בשנת 1882. בתצוגת הפתיחה הוצגו 800 שמן על ציורים, שייצגו עשרים שנות חייה ומסעותיה.
בשנת 1883, לאחר ביקור בדרום אפריקה, נפתח חדר נוסף בגלריית קיו, ובשנים 1884–1885 עבדה נורת' באיי סיישל ובצ'ילה.
כשבריאותה התדרדרה, היא צמצמה את נסיעותיה, ועברה לאלדרלי שבגלוסטשייר שם מתה ב -30 באוגוסט 1890 ונקברת בחצר הכנסייה המקומית.
מורשת
הדיוק המדעי שבו תיעדה את חיי הצמחים בכל חלקי העולם, לפני שהצילום, הפך לערך נוסף שעניקה ליצירתה חשיבות גדולה. מספר מיני צמחים נקראו על שמה.
בשנת 2008 קיבלו גני קיו מענק משמעותי מהלוטו הלאומי, שאפשר להם לשקם את הגלריה והציורים באופן משמעותי.
ב־26 בספטמבר 2016 שידרה תחנת הטלוויזיה BBC 4 את הסרט התיעודי "המלכה הנשכחת של קיו", שסיפר את סיפור חייו של נורת'.
נשיא (פירושונים)
{{פירושונים| משטר אישים רחובות
ראו גם
}}
לידיה פילד אמט
לידיה פילד אמט (באנגלית: Lydia Field Emmet; 23 בינואר 1866 – 16 באוגוסט 1952) הייתה אמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות עבודתה כדיוקנאית. היא למדה, בין השאר, אצל ויליאם מריט צ'ייס, הארי סידונס מובריי, קניון קוקס וטוני רוברט-פלורי.
ילדות ומשפחה
אמט נולד ב־23 בינואר 1866 בניו רושל, ניו יורק, השביעית מבין שמונה ילדים שנולדו לסוחר ויליאם ג'נקינס אמט והמאיירת ג'וליה קולט פירסון.
סבא רבא של אמט, תומאס אדיס אמט, היה עורך דין שכיהן כיועץ המשפטי של מדינת ניו יורק. תומאס היה לאומן אירי שמילא תפקיד מרכזי בדבלין, לאחר המרד האירי בשנת 1798. אחיו הצעיר של תומאס - רוברט אמט, נתלה בשנת 1803 באשמת בגידה על ידי ממשלת בריטניה, בגלל חלקו במרד האירי. תומאס היגר לארצות הברית עם משפחתו זמן קצר לאחר הוצאתו להורג של אחיו.
סבה מצד אביה של לידיה אמט, השופט רוברט אמט (1792–1873), התחתן עם רוזינה האלי, שימש כקצין של גדוד פרשים במלחמת 1812, והלך בדרכו של אביו והפך למשפטן בולט בניו יורק. הוא שמר על התעניינותו בפוליטיקה האירית, וכיהן כנשיא התנועה בארצות הברית, שתמכה בביטול האיחוד עם אנגליה. סבה מצד אמה של אמט, ג'ושיה פירסון, היה ממציא שהקים את משרד ג'יי פירסון והאחים ברמפו, ניו יורק, שעסק בתעשיית מתכת. [9] על פי ההערכה פירסון המציא את מכשיר חיתוך לציפורניים הראשון שתפקד כראוי, עם פטנט שנרשם למכשיר זה בשנת 1795.
שתי אחיותיה של לידיה אמט ששרדו, רוזינה אמט שרווד (1854–1948) וג'יין אמט דה גלאן (1873–1961), הפכו גם הן לאמניות מצליחות, וכך גם בת דודתה אלן אמט ראנד (1876–1941).
השכלה
לידיה אמט קיבלה את שיעורי האמנות הראשונים שלה בילדותה מאחותה הגדולה רוזינה. אמט ורוזינה המשיכו להשתלם באקדמיה ז'וליאן בפריז, צרפת בשנים 1884–1885. משפחת אמט נפגעה משפל כלכלי קשה בעקבות מלחמת האזרחים. אבל האחיות הצליחו ללמוד בצרפת רק לאחר שקיבלו ירושה מדודן, באך וויטלוק.
עם זאת, הן התאכזבו מהאקדמיה ז'וליאן, ורוזינה העירה כי תקני הכניסה "כל כך נמוכים שהמקום לא מעורר השראה מיוחד", והן חזרו לניו-יורק.
לאחר שחזרו לניו יורק, האחיות אמט, ובת דודתם אלן, הפכו לתלמידות של הצייר האמריקאי הבולט ויליאם מריט צ'ייס. במהלך שהותה בעיר ניו יורק, לידיה אמט למדה גם עם אמנים כמו: הארי סידונס מובריי, ורוברט ריד. היא עבדה בעיקר במדיום של צבעי מים ושמן.
בזמן שלמדו באירופה, אמט ובת דודתה אלן הצטרפו למושבת קיץ של אמנים אמריקאים, בהם ג'ון לסלי ברק ותאודור רובינסון, במלון באודי ליד ביתו של קלוד מונה בז'יברני, צרפת.
קריירה
אחד ההישגים האמנותיים הראשונים של לידיה אמט הגיע בשנת 1883, בגיל שש-עשרה, אז הוזמנה לאייר את ספר הילדים של הנרייטה כריסטיאן רייט.