cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד פתל
קורות חייו
בשנת 1986 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן, בה התגורר עד מותו.
מוזיאון ואן גוך
מוזיאון ואן גוך (בהולנדית: Van Gogh Museum) הוא מוזיאון, הנמצא באמסטרדם שבהולנד. המוזיאון מוקדש ליצירותיו של האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך ובני תקופתו, ומציג את האוסף הגדול ביותר של יצירותיו של ואן גוך.
היסטוריה
התצוגה המרכזית של המוזיאון מציגה את יצירותיו באופן כרונולוגי, תוך הצגת התקופות השונות בחייו של ואן גוך ואירועים שהשפיעו על יצירותיו. בין היצירות העיקריות של המוזיאון מוצגות "אוכלי תפוחי האדמה" (1885), "חדר שינה בארל" (1888), ואחד משלושת ציורי "החמניות" (1889).
ב-7 בדצמבר 2002 נגנבו מהמוזיאון שתי יצירות: "מבט על הים בסכוונינגן" (Zeegezicht bij Scheveningen) ו"הקהילה עוזבת את בית הקהילה בנונן" (Het uitgaan van de hervormde kerk te Nuenen). ב-12 בדצמבר 2003 נעצר אוקטאב דורהאם (Octave Durham) בפוארטו באנוס שבספרד, בגין גנבת היצירות. במקביל נעצר שותפו, האנק ביסליין (Henk Bieslijn) באמסטרדם. ב-8 באפריל 2005 הורשעו שניהם, דורהאם נידון ל-4.5 שנות מאסר וביסליין ל-4 שנות מאסר. כמו כן הוטל על שניהם קנס של 350,000 אירו, אולם השניים סירבו להשיב את היצירות למוזיאון ולגלות את מקום מחבוא היצירות. הציורים נמצאו ב-2016.
רארג
רַארְג (באנגלית: Rarg) הוא סרט מונפש קצר, אשר נכתב ואויר על ידי האנימטור טוני קולינגווד, בשיתוף עם המפיק כריסטופר אוהייר, בעת שהיה סטודנט באקדמיה הבריטית לקולנוע ולטלוויזיה, בשנת 1989. המוזיקה המקורית בסרט נכתבה על ידי פיליפ אפלבי ומבוצעת על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון. הסרט מספר את סיפורה של העיירה הבדיונית "רארג", שתושביה מגלים יום אחד תגלית מרעישה אודות קיומם. הסרט היה מועמד בשנת 1989 לפרס סרט האנימציה הטוב ביותר מטעם האקדמיה הבריטית לקולנוע ולטלוויזיה. בישראל, שודר הסרט בתחילת שנות ה-90 בערוץ הראשון, במסגרת רצועת "התוכניות לילדים ולנוער".
עלילת הסרט
הסרט מספר על עיירה שלווה במיוחד בשם "רארג", עליה מסופר כי השמש זורחת בה רק לאחר שכל תושביה התעוררו. במרכזה של העיירה ניצבת הספרייה המרכזית, ותושבי העיירה עוסקים בגילוי תגליות מדעיות ובהצגתן למושל העיירה. השלווה הקסומה בעיירה מופרת יום אחד, כאשר אחד המדענים מגלה, להפתעת כולם, כי העיירה כולה היא חלום בלבד והיא קיימת רק בראשו של אדם בשם אדווין בארנס. המדען מגלה כי אותו בארנס ישן כעת וכי הוא צפוי להתעורר בזמן הקרוב על ידי השעון המעורר שלו - ובכך "להעלים" את העיירה על תושביה. על מנת להציל את עתידם, נרתמים כל תושבי העיירה למשימה מיוחדת, שמטרתה למנוע מבארנס להתעורר. הם בונים שער מעולם החלום אל עולם המציאות, ושולחים דרכו משלחת מיוחדת אל חדרו של בארנס. ארבעת חברי המשלחת, שצוידו באמצעים משתיקי קול, גוררים את בארנס על מיטתו בחזרה אל עולם החלום (דהיינו - אל תוך חלומו שלו), ומשכנים אותו בתוך אולם אטום לקול, על מנת שלא יתעורר לעולם. מסע הבאתו של בארנס אל תוך האולם מהווה את שיאו של הסרט, ובעת הסעת המיטה דרך רחובות העיר צופים כל תושביה במתרחש בדממה מוחלטת. המשימה מסתיימת בהצלחה, לשמחתם של כל תושבי העיירה, ונראה כי חייהם ניצלו. ובאותו הרגע ממש, מתהפך בארנס במיטתו, ומתחיל לחלום חלום אחר, שונה לחלוטין. הסרט מסתיים בכך שכל תושבי העיירה הופכים בזה אחר זה לעופות פלמינגו ורודים - מושא חלומו החדש של בארנס.
רעיונות פילוסופיים בסרט
הרעיון המרכזי של הסרט, לפיו קיומם של תושבי העיירה הוא אך ורק חלום, מופיע בהגות הפילוסופית של הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט, בן המאה ה-17. על מנת להגיע למסקנה כי המחשבה היא אשר מכוננת את הקיום, התחבט דקארט בשאלה הפילוסופית - האם ניתן להוכיח כי קיומנו אינו אך ורק חלום?
אוגנדה במשחקים האולימפיים לנוער
אוגנדה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האוגנדים ארבעה מדליות, זהב, כסף ושתי ארד באתלטיקה.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של אוגנדה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחה הגיעה להישגים בענף האתלטיקה, וזכתה במדליית ארד בריצת 2000 מטר מכשולים נערים והעפילה לגמר בריצת 3,000 מטר נערים. הנציגים גם התחרו בבדמינטון, הרמת משקולות ושחייה.
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים. המשלחת שפרה את הישגיה בענף האתלטיקה בה היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר נערים, והעפילה לגמר בריצת 3,000 מטר נערות. הנציגים התחרו לראשונה בענפי החתירה וטניס שולחן.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
אדלה בוטווינסקה
אדלה בוטווינסקה (1904–1994) הייתה אחות ופעילה קומוניסטית ישראלית. הייתה בין המתנדבים הארצישראליים שהצטרפו לבריגדות הבינלאומיות ולחמו לצד הצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
ביוגרפיה
בוטווינסקה נולדה בשנת 1904 בשם אדלה ויינטראוב, בעיירה פידבולוצ'יסק, שהייתה אז חלק מפולין ונמצאת כיום בשטח אוקראינה. בנעוריה הייתה פעילה בארגוני נוער ציוניים. ב-1925 החלה ללמוד בבית הספר לאחיות סיעודיות בבית החולים היהודי צ'יסטה בוורשה, ובמקביל ניסתה להשיג אישור עלייה לארץ ישראל-פלשתינה. היא הצליחה לבסוף לעלות לארץ ב-1926, ועד מהרה החלה להשתתף בפעילות פוליטית והפכה לחברה פעילה בארגוני עובדים. במקביל, המשיכה את לימודיה בבית הספר לאחיות בירושלים, ולאחר מכן עבדה כאחות סוציאלית בבית החולים "הדסה" בתל אביב. ב-1937 ביקשה ויינטראוב לצאת להשתלמות מקצועית בווינה. היא אמורה הייתה להגיע לווינה דרך פריז, אך לאחר שהגיעה לפריז לא המשיכה ליעדה המקורי, ונרשמה להתנדב כאחות בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד. ויינטראוב שירתה במשך מספר חודשים בבית חולים בבניקסים (Benicàssim) שבמזרח המדינה. לאחר כיבוש טרואל בידי כוחות הלאומנים בשלהי ינואר 1938, הועתקה פעילות בית החולים למטארו (Mataró) שבקטלוניה.
באוקטובר 1938 פונו מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות משטחה של ספרד לצרפת. בדומה לרוב המתנדבים, נאסרה ויינטראוב במחנה הסגר לאחר כניסתה לצרפת. היא השתחררה מהמחנה בפברואר 1939, הודות לדרכון הארץ-ישראלי שלה, שעוד היה בתוקף. היא נסעה לפריז והתגוררה שם עם אחותה במשך כשנה, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה שבה לא"י-פלשתינה. בארץ הצטרפה למפלגה הקומוניסטית, וכן לקבוצת פעולה אנטי-פשיסטית (אנטיפא), וארגנה קבוצת מפגש ליוצאי הבריגדות הבינלאומיות בתל אביב. ב-1942 התגייסה לצבא הבריטי, והוצבה בקהיר. ב-1946 השתחררה ושבה לתל אביב, אך התקשתה למצוא עבודה. לאחר שהות קצרה בתל אביב, נענתה ויינטראוב לקריאת ממשלת פולין לקומוניסטים ממוצא פולני החיים בגלות, ובפרט ליוצאי הבריגדות הבינלאומיות, להתגייס לבניית המדינה החדשה. בשל חשש מגילויי אנטישמיות, שינתה את שמה מווינטראוב לבוטווינסקה. היא בחרה בשם זה לזכר פלוגת נפתלי בוטווין, הפלוגה היהודית בגדוד דומברובסקי, הגדוד הפולני בבריגדות הבינלאומיות. היא העידה כי "חשבתי שאם כבר נגזר עלי לשנות את שמי, אבחר בשם בוטווינסקה, לכבוד הגיבורים היהודים שנפלו". ב-1952, בתקופת המעצרים שקדמה למשפט הרופאים במוסקבה, סירבה בוטווינסקה לדרישת הממשל הפולני לפרסם הצהרה שהציגה את הרופאים היהודים בברית המועצות כרוצחים.
בזמן מלחמת האזרחים היוונית (1949–1946) הצטרפה כאחות לחמש משלחות סיוע פולניות. ב-1949, במסגרת אחת המשלחות, טיפלה בתינוקת בת חודשים אחדים שמצאה על אוניית פליטים שיצאה מצפון יוון. היא לקחה את התינוקת לטיפול בוורשה, ולפי עדותה, החליטה לאמצה כעבור כשנה שבה ניסתה ללא הצלחה לאתר את קרוביה. היא שבה לישראל עם בתה ב-1969, בהשפעת גל האנטישמיות ששטף את פולין במרץ 1968. היא השתקעה ברמת גן והמשיכה לעבוד כאחות. בוטווינסקה נפטרה בישראל בשנת 1994.
לקריאה נוספת
Lustiger, Arno, ''Schalom Libertad! Juden im spanischen Bürgerkrieg'' (Frankfurt am Main: Athenäum, 1989).
Renée Lugschitz, Spanienkämpferinnen: ausländische Frauen im spanischen Bürgerkrieg 1936-1939 (Münster: LIT Verlag, 2012).
כוכב הודו (סמל)
הודו הבריטית (אשר נודעה גם בשם האימפריה ההודית) הניפה מספר דגלים אשר שילבו את דגל הממלכה המאוחדת כדגלה. דגל כוכב הודו היה הדגל אשר היה בשימוש רשמי כדגל האימפריה. הדגל היה דגל הממלכה המאוחדת המושחת בכוכב הודו או נס אדום או כחול אשר הושחתו גם כן בכוכב.
בעוד שהנס הכחול שימש למטרות צבאיות וימיות, שימש הנס האדום ליצוגה של הודו במרבית האירועים הבינלאומיים. הסמל כוכב הודו היה כוכב וסביבו המילים "אור גן-העדן מדריכנו" ( אנגלית: Heaven's light our guide), סיסמתו של מסדר כוכב הודו, סביבו ושימש כסיכה ההרלדית של המסדר.
דגל כוכב הודו הוחלף בטירנגה (הטריקולור ההודי) לאחר קבלת עצמאותה של הודו מהממלכה המאוחדת ב-15 באוגוסט 1947.
חרות לפיד
חרות לפיד (1934 - 29 בינואר 2005) היה מחנך, משחרר אסירים ומשקמם, חבר מועצת הרשות לשיקום האסיר.
ביוגרפיה
חרות היה חבר קיבוץ אילת השחר, הגיע לנושא שיקום אסירים אחרי שעבד כמדריך קבוצות מעליית הנוער בקיבוצו ובהדרכת חבורות רחוב. לאט לאט נשאב כולו לנושא שיקום האסירים, עד שהפך ל"ענף כלכלי" במשק. בהתחלה עסק בשיקום אסירים בישראל ומאוחר יותר גם טיפל בישראלים שנכלאו מחוץ לישראל, ניסה לשחררם ולהביאם לשיקום בישראל ובמקרים המעטים בהם לא הצליח - פעל להמתקת עונשם ולשיפור תנאי כליאתם.
חרות לא הסתפק בשחרור האסירים כי לדעתו בשחרור אין מספיק, ודאג לתוכנית שיקומית לכל אחד מהם, לרוב במסגרות קיבוציות.
בין האסירים המפורסמים להם סייע - חוה יערי, כושי רימון, דניס גולדברג, ואן פולארד.
נפטר ב-29 בינואר 2005 מסיבוך בלב שנגרם כתוצאה ממחלת השפעת, והובא למנוחות בקיבוצו איילת השחר. הותיר אישה, ארבעה ילדים ונכדים. בנו, איתמר לפיד, מ"המדרשה" של התנועה הקיבוצית במכללת אורנים, עוסק בעיצוב "הלכה חילונית".
J
J (גֵּ'י או חוֹטָא [בספרדית]) היא האות העשירית באלפבית הלטיני, והאחרונה שהוספה לאלפבית מבחינה היסטורית. מבחינה פונולוגית, האות J מייצגת באנגלית עיצור בתר-מכתשי, מחוכך שורק, קולי (/IPA: /dʒ), ובשפות כמו צרפתית, האות מייצגת עיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, קולי (/IPA: /ʒ).
היסטוריה
בעבר היה הסימן J הייצוג של האות הגדולה (אות המשמשת בראשית משפט) I. רק במאה ה-16 קבע פטרוס רמוס כי יש הבדל בין האותיות.
בשפה הצרפתית נהגית האות כ-ז' גרושה (כמו ז'אן ולז'אן או ז'ואיף-Juif), באנגלית התפתחה הגייה שונה לאות והיא נהגית כיום כ-ג' גרושה (כמו גּ'וּ - Jew, פרט למילים שמקורן בשפות זרות ואז ההגייה תהיה לעיתים כבשפת המקור). בשפות גרמאניות ובשפות סלאביות נותר צליל האות כ-"י" בדומה לאות I (כמו יוּדֶּה - Jude). בשפה הספרדית מייצגת האות את הצליל "כ" רפה או "ח" (כמו חֶסוּס - Jesús).
אקוויליבריום
אקוויליבריום (גרמנית: Equilibrium) היא להקת פולק מטאל מגרמניה שהוקמה בשנת 2001. חברי הלהקה הגדירו את הלהקה כלהקת "ויקינג מטאל אפי".
אקוויליבריום פרצה בשנת 2005 עם אלבומה "Turis Fartyr". במוזיקה של הלהקה ניתן לשמוע אלמנטים פולקלוריסטיים יחד עם אלמנטים של בלאק מטאל מלודי יותר.
מילות שירי הלהקה עוסקות במיתולוגיה הגרמאנית ובאלים הגרמאניים, המקבילים למיתולוגיה ולאלים הנורדיים.
מאז צאת אלבומה הראשון של הלהקה, Turis Fartyr, עזבו אותה כמה מחבריה. ביוני 2008 הם הוציאו את אלבומם השני - Sagas.
משפחת שפות
משפחת שפות היא קבוצת שפות טבעיות הקשורות זו לזו בכך שהתפתחו משפה אם (פרוטו-שפה) משותפת. בדומה לקרבה משפחתית ביולוגית בין בני אדם, עדויות לקרבה בין שפות מאובחנת על פי מאפייניהן. משפחת שפות שאופיינה ככזו במובחן היא יחידה פילוגנית, כלומר כל השפות הנמנות עליה הן תוצר של שפה אם משותפת. ישנן שפות רבות אשר שויכו למשפחת שפות כלשהי, אך קיימות גם שפות רבות אחרות שאין להן קשרי משפחה ידועים, ושיוכן למשפחה כלשהי או הגדרתן כקרובות לשפות אחרות נתון לוויכוח. שפות אלה הן.
שיטת החלוקה
ביסוד החלוקה למשפחות שפות נמצאת ההנחה כי שפה נובעת משפה אם ממנה היא מתפתחת באופן הדרגתי, וכי שפה חדשה אינה נוצרת באופן פתאומי. החלוקה המסורתית של שפות לפי משפחות מניחה שקיימת הפרדה ברורה ביניהן, תפיסה אשר לוקה בפשטנות מסוימת. בפועל אין הדברים ברורים כל כך. ויכוחים רבים מתגלעים בין חוקרים לגבי הגדרת ענפי המשנה של משפחות השפות ואף לגבי הגדרת המשפחות עצמן. יחסי גומלין היסטוריים בין שפות - לעיתים באופן משמעותי וארוך טווח – עשויים להציג מצג מוטעה של קרבה (ראו לדוגמה שפראכבונד). יתר על כן, במקרה של שפות קריאוליות ושפות מעורבות, עשוי להתעורר ויכוח מי משפות היסוד של השפה החדשה היא השפה-האם, ועל כן לאיזו משפחת שפות יש לשייכה. עם זאת, דוגמאות אלה הן נדירות יחסית והשיטה ישימה לגבי רוב השפות.
בדרך כלל אין שפת האם המשותפת למשפחת שפות מתגלה בעדויות ישירות, עם זאת, ניתן לגלות מאפיינים רבים של שפת אם באמצעות בלשנות היסטורית, שיטה שנוסחה במאה ה-19 בידי הבלשן אוגוסט שלייכר. כך לדוגמה ניתן לשחזר מידע אודות קיומה של שפה אם הינדו-אירופית המכונה פרוטו הינדו-אירופית, על אף שהיא הייתה מדוברת בטרם המצאת הכתב, ואין לגביה עדויות כתובות. לעיתים ניתן לשחזר שפה אם (גם אם אינה הראשונה בשרשרת) גם באמצעות עדויות כתובות. דוגמה לכך היא הלטינית המדוברת ממנה התפתחו השפות הרומאניות, ועל כן הלשון הפרוטו-רומאנית היא לטינית, אף אם זו אינה זהה בדיוק ללטינית הסטנדרטית הספרותית. דוגמה נוספת שלה עדויות בכתב היא נורדית עתיקה ממנה התפתחו שפות הענף הגרמני הצפוני (שוודית, נורווגית, דנית, איסלנדית ופרואזית).
שיוך שפות למשפחות ולשפות אחרות נעשה גם באמצעות ידע מתחום האנתרופולוגיה, השוואות DNA וחקר אירועים פרהיסטוריים נוספים (לדוגמה – התפשטות החקלאות).
מינוח ומושגים
ניתן לחלק את משפחות השפות ליחידות פוליגנטיות קטנות יותר המכונות "ענפים". לכן נהוג לתאר משפחת שפות כעץ ממנו מסתעפים ענפי משנה העשויים להסתעף הלאה. עם זאת, המושג "משפחת שפות" אינו מוגבל ליחידה מסוימת כלשהי של עץ השפות, וניתן להחילו על יחידה פוליגנטית קטנה יותר (לדוגמה משפחת השפות הגרמאניות שהיא גם ענף במשפחת השפות ההינדו-אירופיות). בכל אופן גם בקרב אלה המגבילים את השימוש במושג הבסיסי לרמה מסוימת קיימת מחלוקת באשר לכללים המדויקים בעניין זה, ונעשה שימוש חופשי למדי במושגים "ענף", "קבוצה", "צבר" וכיוצא בזה. במקרים של מחלוקת בסיסית באשר לקיבוץ משפחות שפות למשפחה אחת, נעשה שימוש במושגים כגון "פילום" או "משפחת-על". דוגמה מוכרת למחלוקת אודות קרבה בין משפחות שפות מתייחסת לניסיונות לראות שפות טורקיות, שפות מונגוליות ושפות טונגוסיות כמשפחה אחת. יש הרואים באלה משפחה אחת (משפחת השפות האלטאיות), ולעיתים אף מצרפים אליה את הקוריאנית והיפנית, ויש השוללים גישה זו.
משפחות שפות מדוברות בעולם
המידע שלהלן מבוסס על נתוני אתר Ethnologue. כל משפחות השפות האמרינדיות אוחדו לקטגוריה אחת וכך גם באשר לשפות פפואניות:
בסה"כ, לפי אומדן זה, מדובר בכ-7,099 שפות מדוברות בעולם.
שפות מבודדות
לפי נתוני אתנולוג, רוב השפות המבודדות הידועות כיום, מדוברות ביבשת אמריקה. סך הכול תועדו ביבשת זו בין 55 ל-75 שפות מבודדות שחלקן כבר נכחדו. כ-20 שפות מבודדות מתועדות באוסטרליה ופפואה גינאה החדשה. ביתר היבשות המספרים קטנים יותר.
באסיה ניתן למנות כ-10 שפות מבודדות, ביניהן שומרית ועילמית שדוברו במסופוטמיה ונכחדו. שפות מבודדות נוספות באסיה הן שפת האיינו בצפון יפן שנמצאת במצב של גסיסה וקוריאנית שאין כאמור תמימות דעים באשר לקביעה כי היא משתייכת למשפחת השפות האלטאיות.
באירופה מקובל לזהות רק שפה מבודדת מדוברת אחת – הבסקית. עד עתה כשלו כל הניסיונות לבסס קשר בינה לבין שפה אחרת כלשהי. גם הסברה באשר לקשר מרוחק בין בסקית לגאורגית אינה מבוססת דיה. סברה זו נסמכת בעיקר על דמיון במאפיין הארגטיבי של שתי השפות, אך ידועות מאות שפות נוספות בעלות מאפיינים ארגטיביים כלשהם. יתר השפות המתועדות כשפות מבודדות באירופה – אטרוסקית (ושפות ספק טירניות נוספות), איברית, אקוויטנית, טרטסית ופיקטית – נכחדו.
בניגוד לשפות קוליות, בין שפות הסימנים קל מאוד לזהות שפות מבודדות. בעוד מרבית שפות הסימנים בעולם התפתחו משפת הסימנים הצרפתית והופצו עם מקצועות החינוך המיוחד, ישנן שפות סימנים שברור לחלוטין שהן התפתחו באופן ספונטני באוכלוסיות שאחוז נכבד מהפרטים שבהן החלו להיוולד חירשים. דוגמה לשפה כזו היא שפת הסימנים של שבט אסייד שבנגב.
צבא הטרקוטה
צְבָא הַטֶרָקוֹטָה (בסינית: 兵馬俑 מילולית: צלמי חיילים וסוסים) הוא שמם של פסלי טרקוטה (סוג של קרמיקה עשויה חרס) שהתגלו במרץ 1974 במרחק של כ-1,500 מטר מהמאוזוליאום של צ'ין שה-חואנג, קיסרה הראשון של סין, ליד העיר שי-אן במחוז שאאנשי. זהו אחד מהאתרים הארכאולוגיים החשובים והגדולים מסוגם בעולם.
הפסלים התגלו ב-29 במרץ 1974, כשחקלאי סיני בשם יאנג ג'ה-פה חפר באר חדשה ונתקל בשרידים. הידיעה החדשותית על הגילוי עברה במהירות בעולם, ארכאולוגים החלו לחפור במרץ, וכך נחשפו מספר אתרי פסלים נוספים, הידועים כפיט 1, פיט 2 ופיט 3.
הממצאים רוכזו במוזיאון שנפתח רשמית באוקטובר 1979.
תיאור
צבא הפסלים כולל יותר מ-7,000 דמויות עשויות מטרקוטה של חיילים בגודל טבעי ערוכים לקרב עם שריוניהם, סוסיהם וכלי נשקם, שנקברו יחד עם הקיסר הראשון בשושלת צ'ין בשנת 210 לפנה"ס.
קבורת הצבא יחד עם המצביא הייתה למעשה הבטחה שהוא יוכל להשתמש בחייליו גם בעולם הבא. צבא הטרקוטה נקבר במבנה התקפי בשלושה חללי קבורה הנמצאים כקילומטר וחצי מזרחית לקברו של הקיסר. עומקו של כל חלל קבורה שכזה נע בין 4 ל-8 מטרים. כיום החללים מקורים על ידי תקרת המוזיאון שהוקם במקום, ונפתח לציבור ב-1979.
לפני קבורת הדמויות הן נצבעו בצבעים שהקנו להן מראה של חייל אמיתי, וכך הן גם נמצאו בחפירות הארכאולוגיות. החשיפה הממושכת לאוויר מאז הגילוי גרמה לדהיית הצבעים, וכיום צבען הוא צבע הטרקוטה. נראה שבמקור הודקו הצבעים לחרס על ידי ורנית שהופקה משרף של עץ (Toxicodendron vernicifluum).
הדמויות מופיעות במספר תנוחות, בהן חיילים זקופים, קשתים הכורעים על ברך ופרשים עם סוסיהם. פניהן של הדמויות עוצבו בנפרד, ולכל אחת מהן הבעה ותסרוקת שונה. התסרוקת מעידה על דרגתו של החייל. הגובה הממוצע של החיילים הוא 1.80 מטר אך יש גם חיילים המתנשאים לגובה 2.10 מטר. החיילים מוצגים בתנוחת נכונות לקרב ופונים לכיוון מזרח, אל עבר שש המדינות שהיו האויבות של שושלת צ'ין באותה תקופה. לפי מבנה הקרב ניתן ללמוד על אסטרטגיית המלחמה אז. חלק מכלי המלחמה החלידו אך אחרים שעברו ציפוי כרום נשתמרו.
רבים מהפסלים נשאו כלי נשק אמיתיים ורובם נמשחו בארס רעיל. איכרים אשר מצאו את הקבר ראשונים ונגעו בכלי הנשק מתו כתוצאה ממגע עם הלהב המורעל. במערך כולו זוהו כ-10,000 כלי נשק. היסטוריונים שחיו בתקופה בה נקברו הדמויות דיווחו כי הקבר מצויד בקשתות ירייה הקבועות במסגרת מיוחדת, היורות במסיגי גבול באופן אוטומטי.
מבנה המוזיאון
במקור הפיטים היו מוקפים במסגרות עץ שככל הנראה נשרפו זמן קצר לאחר מות הקיסר. פיט מספר 1 בעומק 5 מטר, מבנה מלבני שאורכו 230 מטר ורוחבו 62 מטר גודלו הכולל 14 דונם. בפיט 1 מבנה של מעט חיילים במבנה התקפי מלווים בכרכרות. פיט מספר 2 ממוקם 20 מטר צפונית מזרחית לפיר 1. צורתו כמו האות ר'. עומקו 5 מטר, אורכו בצד מערב 124 מטר ו-89 מטר בצד צפון ובסה"כ שטח של 12 דונם. בפיט 2 89 כרכרות עם 356 סוסים מהם 116 לפרשים בפיט זה מעל 900 לוחמים במבנה קרב עם חיצים וקשתות, חיל רגלים. פיט מספר 3 גם הוא בעומק 5 מטר ושטחו חצי דונם בלבד, הפיט מחולק לשלשה חלקים, במרכז כרכרה בצדדים שומרים עם כלי מלחמה ארוכים ככל הנראה חיילי משמר המפקד.
מרכבות הארד
בשנת 1980 התגלו במרחק של 20 מטרים מערבית לצבא, שתי מרכבות צבועות עשויות ארד. כל מרכבה בנויה מ-3,000 חלקים נפרדים, מונהגת על ידי רכב ומונעת על ידי ארבעה סוסים. המרכבות והסוסים קושטו בכסף וזהב והם מוצגים כיום במוזיאון. המרכבות הן חיקוי מושלם למרכבות האמיתיות בקנה מידה של 1:2. כל חלק במרכבה יכול לתפקד תפקוד מלא. מספור המרכבות נעשה לפי סדר הגילוי. מרכבה מספר 1, המרכבה המובילה, נקראת גם הכרכרה הגבוהה. כרכרה פתוחה, נהוגה על ידי גנרל חמוש בחרב מנחושת, מעליה מטריית נחושת, בצד שמאל מקדימה יש קשת וחצים. כרכרה מספר 2 כונתה כרכרת הביטחון. זוהי כרכרה סגורה במבנה מרובע ומעליה גג עגול, היא שוקלת 1.8 טון ומורכבת ממעל ל-300 חלקים. המטריה וכיסוי הגג עשויים נחושת בעובי 4 מ"מ. בכל צד של כרכרה 2 יש חלון הנפתח בזויות שונות, מה שמסייע בקירור תא הנוסעים. בכל גלגל 30 מוטות. הכרכרה מקושטת בפאר וכוללת למעלה מ-1000 חתיכות כסף וזהב. יצור הכרכרות מעיד על כך שבסין הייתה טכנולוגיית ריתוך ברמה גבוהה ביותר.
בשנת 1987 הוסיפה אונסק"ו את צבא הטרקוטה ואת קבר הקיסר לרשימת אתרי המורשת העולמית.
רמקול אלחוטי
רמקולים אלחוטיים הם רמקולים המקבלים אותות שמע באמצעות גלי תדר רדיו (RF) ולא באמצעות כבלי שמע. שני התקנים הפופולריים ביותר התומכים בשידור שמע לרמקולים אלחוטיים, כוללים וריאציה של IEEE 802.11, בעוד שאחרים תלויים בבלוטות', כדי לשדר נתוני שמע לרמקול המקבל.
סקירה כללית
רמקולים אלחוטיים מורכבים משתי יחידות: יחידת רמקולים ראשית המשלבת את הרמקול עצמו עם מקלט RF, ויחידת משדר RF. המשדר מתחבר לפלט השמע של כל התקני שמע כמו ציוד Hi-Fi, טלוויזיות, מחשבים, נגני MP3 וכו'. בדרך כלל משתמשים בתקע RCA כדי להשיג זאת. המקלט ממוקם במקום בו המאזין מעוניין שהצליל יהיה, ומספק את החופש להזיז את הרמקולים האלחוטיים ללא צורך בכבלים. יחידת המקלט / הרמקול מכילה בדרך כלל מגבר להגברת אות השמע לרמקול; הוא מופעל באמצעות סוללות או באמצעות שקע חשמלי AC.
רמקולים אלחוטיים מסוימים משתמשים בתדר 2.4 GHz.
איכות הקול
הדגמים הבסיסיים ביותר מציעים הספק פלט של 3 ואט בלבד, מה שלא מאפשר איכות סאונד אופטימלית. דגמי אמצע טווח עולים ל-5 ואט ודגמים מתקדמים יכולים להגיע עד 10 ואט ומעלה.
מספר הרמקולים יכול גם להשתנות: בעוד שדגמי כניסה מוגבלים לרמקול בודד, דגמים משוכללים יותר יכולים להציע שניים, ובכך לשחזר צליל סטריאו. כמה רמקולים אלחוטיים מוסיפים רדיאטור פסיבי לשיפור ההעתקה בתדרים נמוכים ולהשגת צליל עמוק יותר.
בלוטות'
דגמים אחרונים בדרך כלל משתמשים ב-Bluetooth 4.0 או אפילו ב-Bluetooth 5, ולרמקולים אלחוטיים יש בדרך כלל טווח של 10 מטרים. מכשירי Bluetooth משתמשים בתדר תקשורת רדיו כך שההתקנים לא צריכים להיות בקו ראייה זה עם זה.
חלק מהרמקולים עשויים ליהנות ממערכת ה-NFC כדי להקל על ההתאמה עם מכשיר המקור.
סוללה
רמקולים אלחוטיים משתמשים בסוללות נטענות להפעלה. זמן ההפעלה של הרמקול לפני טעינתו הוא בדרך כלל 6 שעות. דגמים עם סוללות חזקות יותר יכולים להחזיק מעמד עד 10 שעות ויותר. כמעט כל הרמקולים האלחוטיים פועלים על סוללות נטענות שאינן ניתנות להחלפה, כך שאורך החיים של הרמקולים הללו הוא זה של הסוללות שלהם.
גונר נורדסטרום
גונר נורדסטרום (Gunnar Nordström, 12 במרץ 1881 – 24 בדצמבר 1923), פיזיקאי פיני.
בשנת 1908 השלים נורדסטרום את עבודת המחקר של לימודיו באוניברסיטת הלסינקי, ונעשה בה מרצה. בשנת 1912 פרסם תאוריית כבידה מקורית, וכעבור שנה החליפה בתאוריה חדשה שהייתה מושתתת על יחסי גומלין בשדה סקלרי. תאוריית הכבידה של נורדסטרום מעולם לא אוששה, אך במשך מספר שנים התחרתה עם תורת היחסות הכללית של איינשטיין. נורדסטרום גם שילב בה ממד חמישי, כך שכוח הכבידה לא היה אלא היבט נוסף של האלקטרומגנטיות במרחב-זמן בן חמישה ממדים.
נחל נוקד
הנחל נשפך לנחל בוקר, וממנו לנחל הבשור.
בסביבת הנחל ישנן שתי חורבות בנות כ-3,000 שנים אשר נמצאו בהן שרידים המתוארכים לתקופה.
באביב ישנה פריחה של צבעונים על מדרונות הנחל, והוא מושך אליו מטיילים רבים. המסלול בנחל מותאם להליכה רגלית ולאופניים.
מוסקבה (מחוז)
מחוז מוסקבה (ברוסית: Московская область; תעתיק: מוסקובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי. המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז מוסקבה היא העיר מוסקבה (שלא כלולה במחוז). חלק מרשויות השלטון של המחוז נמצאים בעיר קרסנוגורסק.
מבחינת גודל האוכלוסייה, מחוז מוסקבה הוא הסובייקט השני בגודלו ברוסיה אחרי מוסקבה. המחוז הוקם ב-14 בינואר 1929 ומבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-39 נפות משנה.
מושל המחוז הוא אנדריי וורוביוב.
היסטוריה
השטח של אזור מוסקבה המודרני היה מיושב לפני יותר מ-20 אלף שנה. בשנת 1708, בצו של פיטר הראשון, הוקם מחוז מוסקבה, שכלל את רוב שטחו של אזור מוסקבה הנוכחי. עם העברת הבירה ממוסקבה לסנט פטרסבורג, חשיבותו של אזור מוסקבה כמרכז כלכלי החלה לרדת, במאה ה-18 החלה התעשייה הקלה, בעיקר תעשיית הטקסטיל, למלא תפקיד מכריע בכלכלה. במאה ה-18 התפתחה במוסקבה ובערי מחוז מוסקבה תעשיית המפעלים. דרכי המים מילאו תפקיד משמעותי בפיתוח המסחר - למשל, האוקה הייתה עורק סחר חשוב לנמלים של סרפוצ'ובוקולמנה. העברת הבירה מפטרוגרד למוסקבה ב-1918 תרמה להתאוששות הכלכלית של המחוז. כעת אזור מוסקבה הוא סובייקט של הפדרציה הרוסית.
בפורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה שנערך ביוני 2011, פרש נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, את משנתו בדבר חיזוק הגלעין של המדינה - מוסקבה ומחוז מוסקבה. אין המדובר באיחודם, אלא בהקמת "המחוז הפדרלי של עיר הבירה", שעתיד להכיל בתוכו את מחוז מוסקבה והעיר מוסקבה בנפרד מהמחוז הפדרלי המרכזי, אך ההחלטה טרם יושמה ולבסוף הוחלט להותיר את המצב על כנו ולהגדיל את שטחי העיר מוסקבה, על חשבון המחוז.
דמוגרפיה
אוכלוסיית האזור, לפי נתונים של רוסטט, מונה 7,768,878 נפשות (2022). צפיפות אוכלוסין - 175.25 נפשות/קמ"ר (2022) - הגדול ביותר מבין האזורים הרוסיים (למעט מוסקבה וסנט פטרסבורג), אשר נובע מהשיעור הגבוה של האוכלוסייה העירונית - 80.55% (2020). רוסים מהווים כ-92.92% מאוכלוסיית המחוז, במקום ה-2 האוקראינים (119,4 אלף נפשות) ובמקום ש-3 הטטרים (56,2 אלף נפשות). בנוסף לכך קיים מספר רב של מהגרי עבודה בלתי חוקיים מתגוררים במחוז מוסקבה, בעיקר ממדינות שכנות. כ-80% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. במחוז מוסקבה נכון לשנת 2019 יש 74 ערים.
כלכלה
מאפיין כלכלי חשוב של האזור הוא קרבתו למוסקבה: מצד אחד, קרבתה של הבירה תורמת לפיתוח התעשייה והמדע באזור שזה גורם משמעותי שהופך את האזור לאזור אטרקטיבי להגירה. מצד שני, מוסקבה לוקחת את משאבי העבודה של האזור, מיסים משולמים לתקציב מוסקבה חלק ניכר מאוכלוסיית האזור שעובדת במוסקבה. כלכלה המחוז מתבססת על ענפי תעשייה שונים. חלק משמעותי של האוכלוסייה עובד במוסקבה. בשטח המחוז קיימים מרכזי מדע ידועים: ז'וקובסקי (חקר תעופה), קורוליוב (מרכז החלל הרוסי), דובנה (מרכז תעשיית הגרעין) וכו'.
המחזור של ארגונים בשנת 2010 הסתכם ב-4,589.3 מיליארד רובל (מקום 3), בעוד שהמחזור הגדול ביותר היה במגזר השירותים (2,428.9 מיליארד רובל). אזור מוסקבה מדורג במקום השלישי ברוסיה מבחינת מספר הארגונים בעלי הון זר (2010 - מעל 800 ארגונים כאלה) ובעל פוטנציאל השקעה גבוה.
תחבורה
למחוז מוסקבה יש רשת תחבורה נרחבת מאוד, הכוללת כבישים ומסילות ברזל, נתיבי מים לאורך נהרות גדולים, אגמים ומאגרים. מבנה קווי היבשה הוא סדרה של כבישים מהירים הקורנים ממוסקבה לכל הכיוונים ומחוברים בטבעות. שלוש טבעות של כבישים מהירים (כביש הטבעת הקטן, כביש הטבעת הגדול , כביש הטבעת המרכזי) והטבעת הגדולה של רכבת מוסקבה עוברים בשטח המחוז.
בשטח המחוז יש את צומת הרכבת המוסקבאי, שהוא הגדול ביותר ברוסיה ובברית המועצות לשעבר (11 כיוונים רדיאליים מתפצלים ממוסקבה, יותר מ-1.5 מיליון נוסעים מועברים מדי יום.
במחוז מוסקבה ממוקמים שני שדות התעופה הגדולים ביותר ברוסיה: נמל התעופה הבין-לאומי שרמטייבו, ונמל התעופה הבין-לאומי דומודדובו.
תרבות
מבחינת מספר אתרי המורשת התרבותית (מעל 6400), אזור מוסקבה תופס את אחד המקומות הראשונים בפדרציה הרוסית. במחוז מוסקבה יש מתחמי אחוזה מפורסמים, ערים עתיקות עם מונומנטים ארכיטקטוניים (וריה, וולוקולמסק, קולומנה, סרגייב פוסאד וכו'). מבני דת - מקדשים (מעל 1100) ומנזרים. האנסמבל האדריכלי של השילוש-סרגיוס לאברה הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בנוסף לכך, במחוז מוסקבה ממוקמים בסך הכל יותר מ-360 אחוזות שחלקם הפכו להיות מוזיאונים. בין המשמעותיים ביותר ניתן למנות את:
זקאזיק
זקאזיק (בערבית: الزقازيق, תעתיק: אלזקאזיק; בקופטית: ϫⲱⲕⲉϫⲓⲕ) היא בירת מחוז א-שרקיה במצרים התחתונה. העיר ממוקמת בחלק המזרחי של דלתת הנילוס כ-60 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קהיר.
גאוגרפיה
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 430,445 בני אדם. זקאזיק היא מרכז המסחר בכותנה ובדגן במצרים. בעיר נמצאים סוחרים אירופאים רבים.
בעיר מוזיאון ארכאולוגיה קטן שנקרא מוזיאון עורבּי (על שם אחמד עורַבּי ). אוניברסיטת זקאזיק, אחת מהאוניברסיטאות הגדולות במצרים ממוקמת גם היא בעיר, ובה פקולטות שונות לסוגי אומנויות ומדעים שונים.
אוניברסיטת זגזיג הוקמה בשנת 1970 כסניף של אוניברסיטת עין שאמס והייתה האוניברסיטה השביעית שהוקמה במצרים. יש בה פקולטות לחקלאות, סחר, רפואה וטרינרית, רפואה אנושית, חינוך ומדע. מטרתו היא להפוך לאוניברסיטה ציבורית מצרית מכובדת ויש לה תוכניות לבנות ולהתרחב למרכז ללימודי תואר שני.
ההסדר
ההסדר הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר, שיצא לאקרנים בשנת 2000.
הסרט זכה להצלחה בישראל ובחו"ל, הן על ידי הקהל והן על ידי מבקרי הקולנוע, וגרף שישה פרסי אופיר בתחום התסריט, הצילום, העריכה, השחקן והשחקנית הראשיים (עבור אקי אבני וטינקרבל) ועבור הסרט הטוב ביותר. לאחר מכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הפוליטי בארצות הברית, וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל הקולנוע בוושינגטון. סידר עצמו התגורר שנתיים בהתנחלות דולב לצורך כתיבת התסריט, וכמו כן השחקנים שהו בהתנחלויות, לצורך העבודה על התפקידים השונים.
פסקול הסרט
בפסקול הסרט משתתפים אלי לוזון ששר את שיר הנושא ("תהא השעה הזאת") וקטעים נוספים בפסקול, וכן הזמרת רינת גבאי.
נעימת הנושא יצאה בשנת 2018 באלבום-אוסף של מוזיקה לסרטים שכתב בר גיורא ב"הליקון (חברה)".
בתחילת 2020 ביצעה התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד את היצירה "הר הבית", מתוך פסקול הסרט, במסגרת המופע "פסקול הלב".
ביל שייקספיר
ביל שייקספיר (באנגלית: Bill) הוא סרט הרפתקאות קומי בריטי משנת 2015 בו משתתפים שחקני סדרות הטלוויזיה לילדים "Horrible Histories" ו-"Yonderland". את הסרט הפיקו Punk Cinema, Cowboy Films, ו-BBC Films. ב-18 בספטמבר 2015 יצא הסרט לאקרנית בממלכה המאוחדת בהפצת Vertigo Films. הסיפור הבדיוני הוא אודות ויליאם שייקספיר הצעיר שיוצא למצוא פרסום ותהילה בעיר הגדולה. את התסריט כתבו לורנס ריקרד ובן וילבונד, וביים ריצ'רד ברייסוול, שגם היה שותף להפקה יחד עם טוני ברייסוול, אלאסדר פלינד וצ'ארלס סטיל. ששת השחקנים הראשיים, שמגלמים כל אחד מספר דמויות שונות, הם מתיו ביינטון, מרתה האו-דאגלס, בן וילבונד, סיימון פרנאבי, ג'ים הוויק ולורנס ריקרד. הסרט קיבל תגובות חיוביות מהמבקרים, והרוויח 968,534 דולר ברחבי העולם. הסרט היה מועמד לפרס האיבנינג סטנדרד לסרט הקומדיה הטוב ביותר, ולפרס Into Film לסרט המשפחתי של השנה.
תקציר עלילה
הסרט "ביל שייקספיר" מתרחש ב"שנים האבודות" של שייקספיר, שהן תעלומה לחוקרים את התקופה בה הוא עזב כאלמוני את סטרטפורד על האייבון ועד שהתפרסם כמחזאי בלונדון. לפי התקציר הרשמי של הסרט, מסופר בו "הסיפור האמיתי" כיצד "נגן הלאוטה הכושל ביל שייקספיר עוזב את ביתו ומשפחתו כדי להגשים את חלומותיו. זהו סיפור של מלכים רצחניים, מרגלים, אהבות אבודות, ומזימה לפוצץ את המלכה אליזבת הראשונה". התסריטאי ריקרד מסביר עוד שזוהי גרסה שונה מאוד מהמשורר העתידי ש"ניסה הכל מריקוד בן זמנו ועד לנגן בלאוטה כחבר בלהקה. הוא מעולם לא מצא את ייעודו".
הפקה
שלב הצילומים החל ב-10 בפברואר 2014 באתרים באזור יורקשייר בהם קתדרלת יורק, סקיפטון קאסל, מרסק שעל הים, בולטום קאסל, וסלבי אבי. אתרי צילומים נוספים היו בסטאו סקול, Caroline Gardens Chapel בפקהאם שבלונדון, ובמוזיאון הפתוח Weald and Downland. סצנות הסיום צולמו בשייקספיר גלוב, שם הועלו לראשונה המחזות של שייקספיר.
פסקול
אנדרו יואיט כתב את המוזיקה לסרט. הקלטת הפסקול יצאה לאור ב-18 בספטמבר 2015 בחברת Varèse Sarabande.
מרדכי ריצ'לר
מרדכי ריצ'לר, CC (Mordecai Richler; 27 בינואר 1931 – 3 ביולי 2001) היה סופר ותסריטאי יהודי-קנדי, הנחשב לאחד מהמפורסמים שבסופרי קנדה.
חייו
ריצ'לר נולד במונטריאול שבקנדה, להורים יהודים. אביו, אייזק מוזס ריצ'לר היה בעל מגרש גרוטאות ואמו, לילי לבית רוזנברג הייתה בתו של רב. הוא גדל בשכונת מייל אנד, שכונה יהודית בעיר, אותה תיאר לאחר מכן בספריו, מנציח את החיים היהודיים בשכונה שממזרח לפארק מאונט רויאל בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
למד אנגלית בקולג' סיר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול), אך לא השלים את לימודיו. בשנת 1950, בגיל 19, עבר לפריז. לאחר חזרה לתקופה קצרה לקנדה ב-1952, בה עבד בשירות השידור הקנדי (CBC) עבר ב-1954 להתגורר בלונדון. רק בשנת 1972 חזר למונטריאול עיר הולדתו.
ריצ'לר היה נשוי לקתרין, קנדית-צרפתייה. התגרש ונישא בשנית לפלורנס. לזוג חמישה ילדים, שחלקם עוסקים בכתיבה ספרותית או עיתונאית.
עבודתו
פרסומו הרב של ריצ'לר נבע בעיקר מהרומן הרביעי שפרסם, רב המכר "חניכותו של דודי קרביץ" שיצא לאור ב-1959. הספר מספר על נער יהודי יליד מונטריאול ועל דרכו הבלתי מוסרית וחסרת המעצורים להתעשר. בספר תיאור צבעוני של החיים היהודיים במונטריאול בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
ב-1974 יצא לאקרנים הסרט "המרוץ לצמרת של דודי קרביץ" בכיכובו של ריצ'רד דרייפוס שהתבסס על הספר. ריצ'לר נטל חלק בכתיבת התסריט, והיה מועמד יחד עם ליונל צ'טוינד לפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע בקטגוריית תסריט מעובד. הסרט נחשב לאחד הסרטים הקנדיים המצליחים ביותר בכל הזמנים וזכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
כתב תסריטים לקולנוע וטלוויזיה.
כתב גם סיפורים קצרים ומאמרים עיתונאיים (בין היתר בניו יורקר), בהם נקט לשון חריפה ועמדות לעומתיות.
כתב את סדרת ספרי הילדים "Jacob Two-Two", שעובדה לסדרת האנימציה "קובי קובי".
מוזיאון סטדלק
מוזיאון סטיידלק אמסטרדם (בהולנדית: Stedelijk Museum Amsterdam; "המוזיאון העירוני אמסטרדם") הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנמצא באמסטרדם שבהולנד. מבנה המוזיאון העיקרי ממוקם בכיכר המוזיאונים בסמוך לרייקסמוזיאום ולמוזיאון ואן גוך.
היסטוריה
המוזיאון הוקם בשנת 1895 במטרה לשמש כמוזיאון לאמנות מודרנית ולהציג את האמנות המתקדמת ביותר לשועי העיר. בעת הקמתו הציג המוזיאון חדרים תקופתיים, ריהוט, מטבעות, תכשיטים, שעונים ואמנות שימושית. במוזיאון הוצגו חדרים תקופתיים מבתי שנהרסו בעת מילוי התעלות לצורך הקמת דרכי תחבורה.
בשנת 1895 הפסיק ה"איגוד לגיבוש אוסף ציבורי של אמנות מודרנית" (Vereeniging tot het Vormen van een Openbare Verzameling van Hedendaagsche Kunst) את העברת היצירות לרייקסמוזיאום והחל להעבירן למוזיאון סטדליק. במהרה החל להיצבר במוזיאון אוסף גדול של יצירות שונות - החל מכרזות ושלטי חנויות וכלה באמנות שימושית כגון כלים המשמשים ברפואה וברוקחות. בשנת 1910 קיבל המוזיאון מספר אוספים מאספנים פרטיים אשר הרחיבו את האוסף באופן משמעותי. בין יצירות אלה היו מספר יצירות של וינסנט ואן גוך אשר הועברו למוזיאון ואן גוך בשנת 1972.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945 החל המוזיאון, שבראשו עמד אז האוצר והמעצב וילם סנדברג להציג יצירות של תנועת קוברה (CoBrA) וכן גדלו היצירות בסגנון האקספרסיוניזם הגרמני וההולנדי. בשנת 1958 רכש המוזיאון אוסף של עבודות האמן קאזימיר מלביץ'.
רק בראשית שנות ה-70 החל המוזיאון להתמקד באמנות מודרנית פר סה (ולא באמנות שימושית).
בין השנים 1963-1985 כיהן אדי דה וילדה (Edy de Wilde) כאוצר המוזיאון. בתקופה זו שם המוזיאון דגש על הגדלת האוספים, ונרכשו יצירות שונות, בין היתר של אמני פופ ארט אמריקאים.
מאז שנות ה-80 החל המוזיאון לרכוש יצירות אמנות וידאו, ולהציג תערוכות של אמנות וידאו.
בשל שיפוצים במבנה המוזיאון עבר המוזיאון באופן זמני לבניין הדואר המרכזי בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית. ב-23 בספטמבר 2012 שב המוזיאון למשכנו שהורחב ונוסף לו אגף חדש.
המרכז הארצי למדע
המרכז הארצי לַמְדַע הוא מרכז ארצי להכשרת מורים למדע וטכנולוגיה בבית הספר היסודיים בישראל. ממוקם במרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב.
המרכז הוקם בשנת 1995 על ידי ראש המרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי, פרופ' דוד חן, במסגרת המרכז הישראלי להוראת המדעים (לימים, "המרכז הישראלי לחינוך מדעי וטכנולוגי") על שם עמוס דה-שליט.
בראשית קיומו היו למרכז ארבע זרועות:
הזרועות הללו התאחדו בהדרגה לניהול מערכתי על ידי ראש המרכז.
מטרות המרכז
מטרת העל של מרכז למדע היא להטמיע תרבות מדעית וטכנולוגית בבתי הספר היסודיים, באמצעות טיפוח מנהיגות חינוכית מובילה שניזונה ממשאבי ידע ומידע מתחדשים, תוך למידה אקדמית ועבודת שדה, וכן קיום קשרי גומלין בין כל חבריה – מורים כתלמידים.
לשם השגת מטרה זו פועל המרכז למדע כמסגרת אקדמית מקצועית לכל השואפים לקחת חלק פעיל בעיצוב וקידום החינוך המדעי והטכנולוגי בבתי-הספר היסודיים.
הפיתוח המקצועי של המנהיגות החינוכית המובילה קשור בשלושה מעגלים המשלימים זה את זה: פיתוח תפיסת עולם, פיתוח ידע בתחומי הדעת של החינוך המדעי והטכנולוגי, ופיתוח כישורי מנהיגות. פיתוח המנהיגות נועד להביא לפיתוח מקצועי של המורים למדע וטכנולוגיה בבתי-הספר היסודיים.
חזון המרכז
החזון של המרכז הארצי למדע ממומש באמצעות קהילה של מנהיגות חינוכית. תפקיד הקהילה הוא לקחת על עצמה את המחויבות להצמיח בקרב המורים דפוסי פעולה מקצועיים, ולהוביל את התחדשות מקצוע ההוראה בהתאם לדרישות המשתנות של תפיסת המקצוע ובהתאם לתמורות החלות בתחום החינוך המדעי והטכנולוגי.
על פי חזון המרכז, קיימים ארבעה מרכיבים עיקריים התורמים לבנייתה של קהילת המנהיגות החינוכית: מקום, עניין, פעולה וזמן.
מימוש החזון נעשה באמצעות מודל ההכלה: "מודל לפיתוח מקצועי של מורים למדע וטכנולוגיה".
כתב העת אאוריקה
המרכז הארצי למדע מפיק את כתב העת המקצועי למורי המדע והטכנולוגיה בבתי הספר היסודיים, "אאוריקה". כתב העת מעלה לדיון סוגיות מרכזיות בחינוך המדעי והטכנולוגי. כתב העת מופק פעמיים בשנה ונשלח לכל בתי הספר היסודיים ברחבי הארץ.
אתר ברשת – מט"ר
המרכז הארצי למדע, בשיתוף עם המרכז לטכנולוגיה חינוכית – מט"ח, מפעיל ומפתח את אתר מט"ר. האתר משרת מורים, מדריכים, מפקחים, אנשי פיתוח ומחקר העוסקים בחינוך המדעי והטכנולוגי באמצעות כלים וירטואליים כמו פורומים, קבוצות דיון, מאגרי מידע, סביבות למידה ממוחשבות ועוד. כמו כן האתר מהווה במה לתחומי הפעילות המגוונים של המרכז הארצי.
משוואת וילר-דה ויט
משוואת וילר-דה ויט היא משוואה העוסקת בהסתברות למצוא את היקום כולו במצב מסוים מתוך אינסוף מצבים אפשריים, ומהווה ציון דרך בפיתוח תורת כבידה קוונטית.
את המשוואה פיתחו בצוותא ג'ון ארצ'יבלד וילר (1911-2008) וברייס דה ויט (1923-2004). הפירוש המקובל של המשוואה מתאר מספר אינסופי של היסטוריות אפשריות ליקום, אבל מסיבות שעדיין אינן ברורות, הסיכוי שרוב ההיסטוריות הללו תתגשמנה הוא כמעט אפסי, ורק סיכוייה של היסטוריה אחת גדולים במיוחד על מנת שתתקיים.
אורסטה קורבטה
אורסטה קורבטה (בספרדית: Oreste Corbatta; 11 במרץ 1936, דרו – 6 בנובמבר 1991) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בתקופת הזוהר בראסינג קלוב וזכה ארבע פעמיים באליפות ארגנטינה.
קריירה
אורסטה קורבטה נולד בעיירה דרו לאב איטלקי ואם ארגנטינאית. בגיל 14 הוא התחיל לשחק במדים של אסטודיאנטס לה פלאטה. בשנת 1953 עבר לראסינג קלוב.
ב-30 באפריל 1955 עלה לראשונה למשחק של הליגה העליונה. עם הקבוצה זכה באליפות פעמיים.
בשנת 1965 אורסטה קורבטה עבר לדפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין ושיחק בקולומביה במשך שלוש שנים. בשנת 1970 הוא חזר לארגנטינה ושיחק בליגות נמוכות עד שעזב את הכדורגל בגיל 38.
במהלך הקריירה החמיץ רק 4 מ-68 בעיטות עונשין.
נבחרת ארגנטינה
אורסטה קורבטה נכלל בסגל ארגנטינה ב-43 משחקים. היה חלק מהנבחרת שזכתה בקופה אמריקה 1957 וקופה אמריקה 1959. במהלך מונדיאל 1958 הוא הבקיע שלוש שערים.
חיים אישיים
במהלך שנים רבות אורסטה קורבטה סבל מאלכוהוליזם. הוא התחתן 4 פעמים ונפטר מסרטן בשנת 1991. בשנת 2006 הוא נכלל בהיכל התהילה של המועדון בו גדל. אחד מרחובות העיר ליד האצטדיון נקראה על שמו.
תאוריית קלוצה-קליין
תאוריית קלוצה-קליין הייתה הצעה להתוויית תורה מאוחדת של כוח הכבידה והכוח האלקטרומגנטי - שני כוחות היסוד שהיו ידועים למדע בראשית המאה העשרים.
התאוריה שפותחה בשנת 1921 על ידי תיאודור קלוצה הייתה הרחבה של תורת היחסות הכללית, ולפיה די בכוח הכבידה כדי לתאר את כל תופעות הטבע, אלא שהוא פועל במרחב-זמן בעל חמישה ממדים. כך גם הציע גונר נורדסטרום שנים ספורות קודם לכן בתורת כבידה מקורית משלו, ואשר התצפיות סתרו את חיזויה.
בשנת 1926 הציע אוסקר קליין כי המימד הרביעי שהתווסף לשלושת ממדי המרחב הוא מעגל זעיר ברדיוס R שלא ניתן לצפות בו במציאות הגשמית, ולכן נראה העולם כבעל ארבעה ממדים בלבד ובו שני כוחות יסוד. עם זאת, מכשירי מדידה עתידיים שיוכלו לנצל אנרגיות גבוהות מ-R/1 יגלו, לסברתו של קליין, כי לעולם ישנם למעשה חמישה ממדים, ובהם מגולם הכוח האלקטרומגנטי בתור כוח הכבידה.
בימינו ידועים שני כוחות יסוד נוספים: הכוח הגרעיני החלש והכוח הגרעיני החזק, ועדיין עומדת בעינה ההצעה לאחד את כל הכוחות במסגרת מרחב-זמן בעל ממדים נוספים, כמו בתורת M שלפיה המרחב-זמן הוא בעל 11 ממדים. בדרך הוספת הממדים ניתן לצמצם את מספר כוחות היסוד באופן תאורטי.
קויאבה
קויאבה (בפורטוגזית: Cuiabá) היא עיר הבירה של מדינת מאטו גרוסו הברזילאית. היא נמצאת בדיוק במרכז דרום אמריקה וחברה באגד ערים יחד עם העיירה השכנה ורזאה גרנדי.
מקור שמה של העיר הוא ממקורות אינדיאנים לא ברורים ופירושו "חִצֵי-דיג", דבר המזכיר את מנהג שבטי הבורורו להשתמש בחצים על מנת לדוג.
היסטוריה
קויאבה הוקמה ב-1 בינואר 1727 על ידי רודריגו סזאר דה מנזס, שהיה אז ה"קפיטן" של קפיטנית סאו פאולו כתוצאה מגילוי מכרות הזהב. היא קיבלה מעמד של עיירה ב-1818 והפכה לעיר הבירה ב-1835.
מן תקופת המאה ה-18 המאוחרת עד לתקופת מלחמת פרגוואי העיירה נשארה קטנה ונידחת. אך המלחמה הביאה עימה מספר תשתיות חדשות ותקופה קצרה של שגשוג כלכלי, ייצור סוכר, מצרכי מזון וקורות עץ לכוחות הברזילאים. לאחר המלחמה, העיירה נשכחה שוב על ידי שאר המדינה בשיעור כזה שאפילו האימפריה הברזילאית ומאוחר יותר הממשלות הרפובליקניות של ברזיל נהגו להשתמש במקום להגליית פוליטיקאים מטרידים. הבידוד איפשר לקויאבה לשמר רבות מדרכי החיים הברזילאיות הישנות עד המאה ה-20.
החל מ-1930 הבידוד נשבר כשנסלל בקויאבה כביש ופסי רכבת הונחו, ולאחר מכן הוקם גם שדה תעופה. העיירה הופכת עיר, וגדלה במהירות מ-1960 ואילך, לאחר ההכרזה על ברזיליה כבירת ברזיל. בשנות ה-70 וה-80 קצב הגידול ממשיך לעלות כאשר החקלאות הופכת מסחרית, על ידי שימוש ברכבת ובכבישים כדי למכור את פולי הסויה ואת הקרח המיוצר שם בחו"ל. קצב הגידול משמעותי כל כך, כך שמשנת 1960 עד 1980 העיירה הקטנה שאכלסה 50,000 תושבים הופכת לעיר גדולה המאכלסת יותר מרבע מיליון תושבים (כולל את העיירות הסובבות).
לאחר 1990 שיעור גידול האוכלוסין יורד, כאשר עיירות אחרות במדינה מתחילות למשוך מהגרים יותר מאשר הבירה. התיירות מתגלה כמקור להכנסה והעיסוק סביבתי מוצב בראש סדר העדיפויות בפעם הראשונה. ישנה בעיה עצומה בעיר של חוסר בתברואה בסיסית, התנועה פקוקה לעיתים קרובות, האלימות נפוצה והעוני שורר בכל מקום.
גאוגרפיה
אזור קויאבה כולל את העיירות שאפאדה דוס גימאראייס, קמפו ורדה, סנטו אנטוניו דו לוורגר, ורזאה גרנדה, ז'נגדה ואקוריזאל. המקום משמש כצומת להרבה כבישים ראשיים, מסילות רכבת וערוצי מים. נמל התעופה השני בחשיבותו באזור מרכז-מערב ברזיל נמצא שם, כמו גם לב הייצור החקלאי באזור. כמו כן, זהו המרכז הגאוגרפי של דרום אמריקה והוא מפורסם ברחבי ברזיל כאזור העירוני החם ביותר במדינה, כאשר הטמפרטורות במקום מטפסות לעיתים קרובות מעל 40°C.
העיר משמשת כתחום מעבר בין שלוש מערכות אקולוגיות מהחשובות והנדירות ביותר בברזיל: אמזוניה, סראדו ופנטנל. היא גם קרובה לרכס ההרים הידוע כשאפאדה דוס גימאראייס (אשר חוסם קרחוני ענק וגורם למזג האוויר החם בצורה קיצונית).
קויאבה ידועה גם כשער הדרומי אל האמאזונאס.
נהרות
בקויאבה זורם נהר בשם זהה, השייך לאגן נהר פרגוואי (אגן שני הקשור לאגן נהר פלייט). קויאבה היא הנקודה המדויקת בה מי הנהרות זורמים לכיוון צפון (לאגן האמאזונאס) כמו גם לכיוון דרום (לאגן נהר הפלייט). נהרות ונחלים רבים אחרים זורמים סביב או קרוב לקויאבה.
אקלים
האקלים בקויאבה הוא אקלים טרופי, חם ויבש. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא בערך 1750 מ"מ, המרוכזים בדצמבר, ינואר ופברואר. הטמפרטורות הגבוהות ביותר, בחודשים החמים ביותר היא בדרך כלל בסביבות 43°C, בעוד הטמפרטורות הנמוכות ביותר, בחודשים הקרירים יותר, היא כ-13°C.
במהלך העונה החמה (מאי עד אוגוסט), לחות האוויר בדרך כלל יורדת לרמות מסוכנות (לפעמים אפילו מתחת ל-15%), רוב האנשים מונעים היווצרות תנאים שכאלו על ידי החזקת כד מים קרוב למיטה במהלך הלילה: החום מאדה את המים ויוצר ענן של לחות בתוך חדר השינה, וכך מונע תסמינים כמו דימום מהאף או גרון יבש בבוקר.
כלכלה
כלכלת קויאבה כוללת בעיקר מסחר ותעשייה, המשרתים את העושר המרשים שמפיקה החקלאות בכל מקום במדינה. כיום רוב רובה של החקלאות הנמצאת סביב קויאבה מכילה חקלאות למחיה או גינות מאכל.
אוכלוסייה
לפי ההערכה האחרונה של IBGE בקויאבה שכנה אוכלוסייה של 533,800 תושבים בשנת 2005. בורזאה גרנדי, העיירה השכנה החברה באגד ערים יחד עם קויאבה עצמה, מתגוררים 248,728 תושבים, אך היא גדלה מהר יותר אף מקויאבה עצמה.
תרבות
התרבות המקומית עשירה ביותר, וזאת בזכות ההשפעות של עמים רבים, כמו הפורטוגזים, השחורים וילידי ברזיל. שתי תקופות ארוכות של בידוד גם הן תרמו לשוני התרבותי השורר בה, שקטן מעט בעקבות התקופה שבה אירע "בום" דמוגרפי. קויאבה קיבלה השפעה אינדיאנית מעניינת - קוזיני, ריקודים טיפוסיים, עבודת אמנות ומוזיקה.
באופן מסורתי, ריקוד ומוזיקה קשורים לפולחן הקדושים הנוצרים כמו הקדוש בנדיקט (הקדוש הראשי של העיר) אך מנהג זה ננטש וכעת המנהגים מבוצעים באופן חובבני.
תיירות
מוקד המשיכה העיקרי הוא הטבע, שאפאדה דוס גוימאיירס ופנטנל הם אתרי צפייה, סנפלינג, צניחה חופשית, הפרחת בלונים, טיפוס הרים, דיג ספורטיבי ובמיוחד, צילום אקזוטי.
בקויאבה ישנם אתרי דיג, הר הנמצא במרכז העסקים הראשי בעיר, גן חיות, מספר מבני דת, כנסיות ישנות, מוזיאונים מעטים - כמו למשל מוזיאון אבני החן ומוזיאון הקנדידו רונדון.
ספורט
העיר היא אחת הערים שאירחו את מונדיאל 2014 שיתקיים בברזיל. לצורך הטורניר נבנה בעיר אצטדיון ארנה פנטנל בתכולה של 38,859 מקומות ישיבה.
כפר הנוער קריית יערים
בשנים 1954-1959 ניהל את הכפר ישראל כץ, לימים שר בממשלות ישראל.
כיום מתנהל בכפר בית ספר תיכון שש-שנתי ובו מגמות לימוד שונות, בין השאר: עיצוב, תקשוב, קולנוע וחקלאות. בבית הספר כיתות חכמות-למידה מתנהלת עם אייפד ולפ טופ מול לוחות חכמים מגמות לימוד מגוונות: תקשורת, אומנויות העיצוב, תקשוב - מסלול בגרות טכנולוגי הכולל 14 יחידות לימוד והתנסות בלמידה טכנולוגית במכללה. בכפר הנוער קיימת פנימייה בה ישנן שש קבוצות על פי גיל. לכל קבוצה יש שני מדריכים (לרוב מדריך ומדריכה) אשר מלווים את הנערים במשך כל היום. בני הנוער מועסקים בכפר בפעילויות אחר צהריים שונות כמו רכיבה על סוסים, מוזיקה, צילום, צורפות, עריכת וידאו, ספורט, קבוצת כדורגל בשיתוף "הפועל קטמון" ועוד. סגל הכפר כולל מדריכים, רכזים, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, צעירי שנת שירות ומורות חיילות. בשנת הלימודים תשע"ו הוקם בכפר משק חקלאי הכולל פינת חי עשירה בחיות שונות וכן גינות אורגניות. הכפר מכוון את הילדים לשאוף לתעודת בגרות מלאה, או תעודת בגרות טכנולוגית.
בנוסף, בכפר פועלת שלוחה של מכינת "קול עמי", מכינת קדם צבאית חצי שנתית לעמיות יהודית ומנהיגות, במכינה לומדים יהודים בגילי 18-19 לפי גיוס/מכללה מישראל ומהיהדות התפוצות (בעיקר אוסטרליה) אשר מעמיקים את הידע שלהם בחברה הישראלית, יהדות ומבצעים הכנה לצה"ל.
יורדאן
יורדאן (בהולנדית: Jordaan) היא שכונה במרכז אמסטרדם. האזור ידוע בגלריית האמנות הרבות שלו, בשווקים שנערכים בנורדרמארקט, בוסטרסטראאט ובלינדחראכט וכן בכך שבית אנה פרנק בו הסתתרה אנה פרנק במלחמת העולם השנייה נמצא בקצהו המערבי של הרובע, בסמוך לתעלת פרינסנחראכט. הצייר רמברנדט שהתגורר בשלהי חייו בשכונה, בסמוך לתעלת רוזנחראכט, קבור בכנסיית וסטרקרק הסמוכה לשכונה.
מקור שם השכונה
מקור שם השכונה הוא ככל הנראה במילה "Jardin" (בצרפתית: גן), שכן התעלות הרבות בשכונה נושאות שמות עצים ופרחים; הסבר אחר משייך זאת לגינות החצרות הפנימיות שמצויות ברבים מבתי הרובע. הסבר נוסף לשם השכונה מייחס אותו לשמה הקודם של תעלת פרינסנחראכט העוברת בשכונה – "ירדן" – על שם נהר הירדן.
היסטוריה
השכונה נבנתה במחצית הראשונה של המאה ה-17 כשכונת מגורים למעמד הפועלים והתגוררו בה בני המעמדות הנמוכים ביותר באמסטרדם (כיום היא אחת משכונות היוקרה המבוקשות ביותר באמסטרדם). הקמת הרובע החלה בשנת 1612, עם חפירת התעלות בהתאם למסלול השבילים שהיו באזור קודם לכן. במהלך המאה ה-19 מולאו בעפר שש מתעלות השכונה (בהן הרוזנחראכט) במטרה לסלול בה כבישים.
בשל היותה מקום מגורים לבני מעמדות נמוכים ומעמד הפועלים, ניכרה בה השפעת תנועות פועלים. הפגנות ומהומות פרצו בשכונה בשנים 1835, 1886, 1917, 1934 ושביתת פברואר של 1941 החלה בהפגנה שנערכה בכיכר נורדרמארקט שבשכונה.
כיום יש בשכונה גלריות אמנות רבות ומועדוני מוזיקה. מדי שנה נערך בשכונה ה"יורדאנפסטיבל" (Jordaanfestival) – פסטיבל יורדאן למוזיקה.
טג'יקים
טג'יקים (בפרסית:  تاجیکان‎ בטאג'יק; טג'יקית: Тоҷикон; ברוסית: Таджики) הוא שם כללי לקבוצה גדולה של עמים דוברי פרסית ממוצא איראני שמוצאם מן האזור שבו שוכנות היום אפגניסטן (9-11 מיליון איש, שם הם מהווים 27% מהאוכלוסייה), טג'יקיסטן (7 מיליון איש-80% מהאוכלוסייה) ודרום אוזבקיסטן (1.5 מיליון איש).
אוכלוסיות טג'יקיות גדולות ניתן למצוא גם באיראן ובפקיסטן (220 אלף איש, אף כי בשנים האחרונות ישנה חזרה לארץ המוצא) כתוצאה מתנועת פליטים במהלך מלחמת אפגניסטן. אף ברוסיה יש כ-2,000,000 טג'יקים, שרובם הגיעו למדינה לאחר התפרקות ברית המועצות ועובדים כפועלים זרים. טג'יק היא מילה בטורקית-מונגולית שמשמעותה המילולית היא "לא טורקי" והיא כנראה ניתנה כשם לעמים אלו על ידי העמים הטורקיים ששכנו באזור. הטג'יקים נמנים בין 56 הקבוצות האתניות בהן מכירה ממשלת סין, והם מונים במדינה כ-51 אלף איש.
כיום, רוב העם הטג'יקי הוא מוסלמי-סוני, עם מיעוט שיעי.
היסטוריה
הטג'יקים הם עם איראני, דובר מגוון של פרסית, המרוכז בטג'יקיסטן, חלקים מאוזבקיסטן ובצפון מזרח אפגניסטן. מבחינה היסטורית, הטג'יקים בעבר היו בעיקר חקלאים לפני הכיבוש האסלאמי של איראן. בעוד החקלאות נותרה מעוז, האסלאמיזציה של איראן הביאה גם לעיור המהיר של ח'וראסאן וטרנסאוקסאניה שנמשך עד הפלישה המונגולית. מספר ערים מרכזיות היסטוריות של העם הטג'יקי הן סמרקנד, בוכרה, ח'וג'נד ותרמז.
ריצ'רד מולר נילסן
ריצ'רד מולר נילסן (בדנית: Richard Møller Nielsen, הגייה מקורבת בדנית: ריקארד מלר נילסן; 19 באוגוסט 1937 – 13 בפברואר 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל דני, שזכה עם נבחרת דנמרק ביורו 1992 ואימן את נבחרת ישראל במוקדמות מונדיאל 2002.
קורות חייו
נילסן שיחק בקבוצת אודנסה בולקלוב מליגת העל הדנית, בשנים 1955–1962, ואף רשם שתי הופעות במדי נבחרת דנמרק. לאחר שפרש ממשחק פעיל עקב פציעה אימן שורה של קבוצות דניות, עיקר הזמן בקבוצת נעוריו אודנסה, והוא זכה עימה באליפות בשנים 1977 ו-1982 ובגביע ב-1983. בשנים 1987–1990 הוא שימש כעוזר למאמן נבחרת דנמרק ספ פיונטק. במקביל למשרות האימון בקבוצה ובנבחרת, הוא אימן את הנבחרת הצעירה של דנמרק כ-11 שנים, עד לשנת 1989.
שיא הקריירה של נילסן היה כאשר אימן וזכה עם נבחרת דנמרק ביורו 1992, אך זאת לאחר שלא הצליח להעפיל עמה לטורניר, והשתתפותה התאפשרה בשל הרחקת נבחרת יוגוסלביה. לאחר מכן אימן גם את נבחרת פינלנד, והיה קרוב מאוד להעלותה למשחקי ההצלבה למונדיאל 1998. הנבחרת שהייתה זקוקה לניצחון ביתי על נבחרת הונגריה, ספגה שער עצמי בזמן הפציעות, לאחר שכבר הובילה 0–1.
בסוף שנת 2000, נבחר נילסן לאמן את נבחרת ישראל, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2002, אך הנבחרת סיימה במקום השלישי בבית המוקדם, מעל נבחרות בוסניה והרצגובינה וליכטנשטיין, ואחרי ספרד ואוסטריה. את הטורניר סיימה נבחרת ישראל בתחושת החמצה גדולה, כאשר הייתה במרחק נגיעה מהמקום השני, עד אשר ספגה שער בתוספת הזמן במשחק האחרון בטורניר, שער שמנע את עלייתה לשלב ההצלבה, תוך דמיון רב לגורלה של נבחרת פינלנד תחת הדרכתו של אותו מאמן. על אף הכישלון, נילסן המשיך לאמן את הנבחרת, אך לאחר הפסדים במשחקי ידידות לגרמניה (7-1) ולדנמרק (3-1), תוך הצגת יכולת חלשה, התפטר וחזר לדנמרק. בדנמרק הוא אימן במשך עוד כשנה את קולדינג מן הליגה השנייה, ולאחר מכן פרש מקריירת האימון.
רגוזה
רגוזה (איטלקית: Ragusa, בסיציליאנית: Rausa ), עיר בסיציליה, איטליה. אוכלוסיית העיר מונה 71,765 תושבים נכון לדצמבר 2005.
היסטוריה
רגוזה נוסדה בשנת 1800 לפני הספירה על ידי סיקולים (ביוונית: Sikeloi). שמה של העיר נגזר משם שבט היוונים "רוגוז" שמשמעו "דגנים (שיפון)". ב-9 בינואר 1693 נהרסה רגוזה ברעידת אדמה, בה נהרגו 5,000 נפשות ונהרסה מעל מחצית מהעיר (ראו רעידת האדמה של רגוזה). לאחר רעידת האדמה נבנתה העיר מחדש לפי תוכניותיו של מריו ספדה (Mario Spada) שהיה האדריכל של רגוזה, מגדולי אמני המנייריזם. משנת 1694 עד 1740 נבנתה קתדרלת רגוזה סן ג'ובאני, לפי תוכניותיו של ספדה.
קדם-זימאים
קדם-זימאים או קדם-זימיים (שם מדעי: Prosobranchia) היא קבוצה במחלקת החלזונות שבעבר סווגה כתת-מחלקה. כוללת את רוב האורגניזמים המכונים 'חלזונות הים'. פירוש שמה הוא 'בעלי זימים הקבועים בקדמת הגוף'
תיאור כללי
קבוצה זו כוללת את עיקר החלזונות החיים בבית גידול מימי, וכוללת עם זאת מספר מינים החיים ביבשה. מרבית המינים חיים במקווי מים מלוחים כגון ימים ואוקיינוסים.
המאפיין הפיזיולוגי של הקדם-זימאים הוא מיקום הזימים, חלל-הגלימה ופי הטבעת בחזית הלב. מרבית המינים הם חד-זוויגים. רוב המינים של משפחה זו הם בעלי קונכייה חיצונית וקשיחה. זאת בהשוואה לתת-מחלקת אחור-זימאים, הכוללת את חשופיות הים, בהם הזימים קבועים בחלקו האחורי של הגוף, ובהם לרוב הקונכייה היא פנימית ורכה.