cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחוזת פאוורסקורט
היסטוריה
הבית נבנה במאה ה-13 כטירה. המקום נקרא על שם בעליו הראשון, אדם בשם לה פואר, שאינגלז את שמו לפאוור. למיקום הטירה הייתה חשיבות אסטרטגית מכיוון שהוא חולש על הגישה לנהרות חשובים. לבית שלוש קומות ובו לפחות 68 חדרים, חדרי הכניסה מוקמו בקומה הראשונה ולא בקומת הקרקע כפי שהיה מקובל. אל הבית הובילה שדרת עצי אשור ארוכה.
במאה ה-18 שונה הבית לחלוטין על ידי הארכיטקט הגרמני ריצ'רד קאסלס, העבודה נמשכה בין השנים 1731 ועד 1741.
מרווין ווינגפילד שהיה הויקונט השביעי של פאוורסקורט, ירש בשנת 1844, בגיל 8 את התואר ואת האחוזה שכללה שטח של 200 קילומטר מרובע. בהגיעו לגיל 21 החל מרווין לשפץ את הבית ולהקים גנים. הקמת הגנים נמשכה 20 שנה והסתיימה ב-1880.
בשנת 1974 נהרס הבית בשריפה, הוא שוחזר בשנת 1996. שני חדרים בלבד מהאחוזה נשתמרו כפי ששימשו את בעלי הבית והם פתוחים לציבור. בשאר הבית ממוקמות חנויות שונות.
בשנת 2011 הועבר אל הבית מוזיאון ארמון טרה של הילדות. המוזיאון מציג בובות, מינאטורות, צעצועים היסטוריים ובתי בובות שהבולט בהם הוא ארמון טרה, אחד מבתי הבובות הגדולים בעולם, המשתווה ברמתו עם טירת הפיות במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו ובית הבובות של המלכה מרי בטירת וינדזור.
הגנים
הגנים כוללים: גנים יפניים, גן איטלקי, גן מוקף חומה (Walled Garden), פסלי סוסים עם כנפיים, אגם עם פסל טריטון במרכז, בריכה עם מזרקת דולפין, שער איטלקי, שער במברג, בית קברות לחיות ומגדל פלפליה - זהו מבנה שטות, העתק של הפלפליה שהייתה במטבח של בעלי האחוזה, ניתן לטפס על המגדל ולהשקיף ממנו על הפארק. ליד המגדל ממוקמים תותחים.
הגנים תוכננו בהשראתם של גני ורסאי, גני ארמון שנברון וטירת שיכצינגן ליד היידלברג, לאחר שביקר בהם פאוורסקורט.
.
המפלים
מפלי פאוורסקורט וסביבתם שייכים גם הם לאחוזה, אף על פי שהם לא מחוברים אליה ישירות. גובהם 121 מטרים והם המפלים הגבוהים באירלנד.
ב-1858 יסד הוויקונט השביעי של פווארסקורט פארק איילים מסביב למפלים. לפארק הובאו איילי סיקה שנפוצו מאז באירלנד.
האחוזה כמקום צילום
האחוזה שימשה נוף רקע לצילומי סרטים וקליפים. מספר דוגמאות:
איב פונס
ראשית חייו
פונס נולד בפורט-או-פרנס, בירת האיטי וגדל שלוש וחצי שנים אצל אמו הביולוגית. הוא אמנם נולד בפורט-או-פרנס, הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינה, אבל הוא גדל בעיר סיט סולייל. זהו אחד האזורים הגדולים ביותר בהאיטי וגם העני ביותר. אמו, על פי חוק, נאלצה לשלוח אותו לבית יתומים כי לא יכלה לטפל בו, והוא היה חולה באותה תקופה.
לאחר קרוב לשנה בבית היתומים, איב נלקח על ידי הוריו המאמצים, באבת' וז'אן-קלוד פונס, שחיו בצרפת. פונס למד במכון הצרפתי הלאומי לספורט INSEP בפריז, ושיחק במועדון הכדורסל שלו, המרכז הפדרלי לכדורסל, מהליגה השלישית.
קריירת מכללות
פונס החליט לשחק כדורסל מכללות בארצות הברית עבור אוניברסיטת טנסי. הוא בחר את בטנסי על פני הצעות מפלורידה וטקסס טק. הוא הפך לכדורסלן הצרפתי הראשון בתולדות האוניברסיטה.
פונס סבל מפציעה בקרסול בהופעת הבכורה שלו בטנסי. בעונתו הראשונה הוא שיחק 5.2 דקות למשחק ב-24 משחקים בסך הכל מהספסל. כ קלע פונס שיא עונתי של 10 נקודות מול מזרח קנטקי במשחק הראשון שפתח בו בחמישייה בקריירה. בפברואר 2019, פונס סבל משבר בפנים בהתנגשות בפועל. פונס העמיד ממוצעים של 2.2 נקודות למשחק כסופומור. הוא השתפר מאוד בשנת ה שלו בטנסי, וקלע שיא קריירה של 15 נקודות כבר בהופעת הבכורה שלו בעונה מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית באשוויל. הוא שבר את השיא משחק אחד בלבד מאוחר יותר, לאחר שקלע 19 מול מארי סטייט. בסיום העונה הסדירה נבחר פונס לשחקן ההגנה של השנה ב-SEC. כג'וניור, פונס העמיד ממוצעים של 10.8 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק. לאחר סוים העונה הוא הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA2020. עם זאת, ב-3 באוגוסט הודיע פונס שהוא חוזר לטנסי לעונת ה שלו.
ממפיס גריזליס (2021–2022)
לאחר שלא נבחר בדראפט 2021, הצטרף פונס לממפיס גריזליס לליגת הקיץ 2021. ב-10 באוגוסט 2021 הוא חתם על חוזה לעשרה ימים עם הגריזליס, אשר הפך לאחר מכן לחוזה דו-כיווני. על פי תנאי העסקה, הוא חילק את הזמן בין הגריזליס וקבוצת ליגת הפיתוח שלהם, ממפיס האסל. פונס הועבר להאסל ב-30 בינואר 2022. ב-6 בפברואר הוא נפצע בירך, והחמיץ מספר משחקים.
אסוול ליון-וילרבאן (2022–הווה)
פונס הצטרף לברוקלין נטס לליגת הקיץ 2022. ב-26 ביולי 2022 הוא חתם על חוזה לשנתיים עם אסוול ליון-וילרבאן.
קריירה בנבחרת הלאומית
פונס זכה במדליית זהב עם נבחרת צרפת באליפות אירופה עד גיל 16 2014 בלטביה, לאחר שהעמיד ממוצע של 3.8 נקודות למשחק. הוא העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק באליפות העולם עד גיל 17 2016 בסרגוסה, ספרד, כאשר נבחרתו סיימה במקום השישי. ב-2019 פונס הצטרף לצרפת באליפות אירופה עד גיל 20 בתל אביב, ישראל, שם העמיד ממוצעים של 2.6 נקודות למשחק עבור הנבחרת שסיימה במקום הרביעי.
גביע הליגה הצרפתית
גביע הליגה הצרפתית (בצרפתית: Coupe de la League) היה מפעל כדורגל צרפתי בשיטת גביע (המפסיד יוצא, או "נוקאאוט"), שנוסד בשנת 1994 ונוהל על ידי הליגה לכדורגל מקצועני (LFP).
גביע הליגה, בניגוד לגביע הצרפתי, היה פתוח רק לקבוצות המקצועניות בצרפת. הכיל את 20 קבוצות הליגה הבכירה ו-20 קבוצות ליגת המשנה וכן את הקבוצות המקצועניות בליגה השלישית.
החל משנת ועד  (ושוב ), משחק הגמר שוחק באצטדיון סטאד דה פראנס שבפריז והמנצחת העפילה אוטומטית למוקדמות הליגה האירופית.
מחזיקת הגביע הנוכחי (2020) היא פריז סן-ז'רמן, שגברה בגמר על ליון 6-5 בפנדלים לאחר 0-0 בסיום הארכה.
היסטוריה
גביע הליגה הצרפתית שוחק בעבר בפורמטים מעט שונים. בין השנים 1953-1965 שוחק בצרפת גביע שארל דראגו, שהכיל את הקבוצות שנשרו מהגביע הצרפתי, בשנת 1963 שוחק לראשונה במקביל גביע הליגה, וכעבור שנתיים שני המפעלים נסגרו.
בשנת 1982 שוחק לראשונה הטורניר בשם ליגת הקיץ, כטורניר מקדים לליגה הצרפתית, ונועד בעיקר על מנת לבחון שחקנים. בנובמבר 1994 שינתה הליגה לכדורגל מקצועני המפעל את הפורמט לפי גביע הפוטבול ליג האנגלי, והוא כלל את קבוצות שתי הליגות הראשונות, וכן את קבוצות הליגה השלישית שלהן רישיון של קבוצה מקצוענית, רישיון שנמצא בתוקף שנתיים מאז הירידה לליגה השלישית. הזוכה הראשונה במפעל המחודש הייתה פריז סן-ז'רמן, שניצחה בגמר את בסטיה, והשלימה זכייה כפולה, בגביע הליגה ובגביע הצרפתי, באותה העונה.
לקראת עונת, הציגה הליגה לכדורגל מקצועני מספר חידושים לפורמט, כשקבעה שתאריכי המפעל ישתנו, וכעת יתקיימו החל מחודשים אוגוסט-ספטמבר ועד לחודשים מרץ-אפריל. כמו כן, הוצגו שינויים בתהליך ההגרלה, בו חולקו הקבוצות לפי ארבע קבוצות דירוג והקלות ניתנו לקבוצות המשחקות במקביל בליגת האלופות. החלטה זו עוררה תרעומת בקרב הקבוצות שנכללו בקבוצות הדירוג הנמוכות יותר.
לאחר עונת, עם סיום זכויות השידור על המפעל, הועמד קיומו בסכנה, עקב ביקוש נמוך לזכויות שידור ותלונות על עומס בקרב קבוצות המשחקות במקביל במסגרת הליגה האירופית. למרות זאת, נמכרו זכויות השידור, אמנם בסכום נמוך יותר, והוצגו הקלות נוספות לכל המועדונים המשתתפים במקביל במסגרות אירופיות.
לאחר עונת הטורניר בוטל.
קרחון ארנב
קרחון אָרְנֶבְ(באנגלית: Arneb Glacier), המכונה גם קרחון הָאלֶט (Hallett Glacier) הוא קרחון הממוקם בתוך מפרץ מוקף צוקים, בין חצי האי האלט, לבין רכס רדקאסל. הקרחון זורם צפון מערבה לתוך מצר אדיסטו, והופך למדף קרח צף.
אורכו של הקרחון 6 קילומטרים ורוחבו 4 קילומטרים.
היסטוריה
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד לאנטארקטיקה שנערכה בין השנים 1957–1958. הקרחון נקרא על שם ספינת צי ארצות הברית ארנב, אשר בשנת 1957 הביאה את המבנים הנדרשים להקמת תחנת האלט.
מיזס
מיזֶס (נכתב גם מיזש, מיזיס, מיזיש, וכן מייזיש, מייזס; בכתב לטיני: Mieses, Mises; בכתיב יידי: מיזעס, מיעזעס) היא משפחה יהודית אוסטרית, פולנית וגרמנית שמקורה בגליציה. {{פירושונים|
הערות שוליים
}}
דנונה
דנונה (בצרפתית: Danone) היא תאגיד מזון צרפתי רב-לאומי המייצר מגוון רחב של מוצרים עם דגש על מוצרי חלב ומים מינרליים. דנונה היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext.
היסטוריה
דנונה נוסדה בשנת 1919 בברצלונה, ספרד על ידי יצחק קרסו (רופא יהודי יליד-סלוניקי) בתור מפעל קטן לייצור יוגורט. שם החברה נגזר משמו של בנו הבכור של המייסד, דניאל, המופיע על הלוגו של היום כשהוא צופה בכוכב. עשור לאחר מכן נבנה המפעל הראשון בצרפת, אך במהלך מלחמת העולם השנייה העביר דניאל קרסו, בן המייסד, את החברה לניו יורק. בשנת 1951 חזר דניאל קרסו לפריז כדי לנהל את עסקי המשפחה בצרפת ובספרד והעסקים בארצות הברית נמכרו בשנת 1959. בשנת 1967 התמזגה דנונה עם חברת גרוואי (Gervais), אחת החברות המובילות לייצור גבינות בצרפת.
משרדי החברה נמצאים בפריז, בירת צרפת. אף שבבעלות דנונה נמצאות חברות אחדות דוגמת אוויאן, לפוור-אוטיל בסיקוויט ואחרות, החברה ידועה בעיקר בזכות מוצרי החלב שלה ובייחוד במוצרי היוגורט. בשנת 2005, 55% ממכירותיה היו של מוצרי חלב, 27% של משקאות ו-18% של ביסקוויטים ודגני בוקר.
החברה מיוצגת בישראל על ידי חברת שטראוס הישראלית בתחום החלב, ועל ידי קבוצת צרפת ישראל ליינות איכות בע"מ בתחום המים המינרליים.
בין השנים 1982 ל-1996, השתתפה חברת דנונה העולמית בחרם הערבי על ישראל. עקב כך, המוצרים הנושאים שם זה יוצרו ושווקו על ידי שטראוס ללא קשר לתאגיד העולמי.
בשנת 2017 החליטה הנהלת החברה לקצץ מיליארד אירו מתקציב הפרסום של מוצרי החלב שלה ולמכור את אחזקתה במותג היוגורטים הכי גדול שלה, סטוניפילד, בעקבות המגמות בשוק החלב העולמי והתאמה לחוקי הגבלים עסקיים בארצות הברית.
בשנת 2022 בזמן המלחמה בין פוטין לאוקראינה החליט אנטואן דה סן אפריק מנכ"ל חברת דנונה העולמית, לא להצטרף לסקנציות שנתנו מהמערב.
ליטון
{{פירושונים|
ניניו
ניניו הוא שם משפחה בספרדית שמשמעותו ״ילד״.
הנודדת
הנודדת הייתה יחידה ניידת של ארגון "ההגנה" שפעלה בעיקר בתקופת המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט).
יחידות נודדות הוקמו כבר ב-1933 בעמק הירדן, בעמק יזרעאל ובתל אביב. ליחידות נבחרו חברים נבחרים של הארגון, שעברו אימונים צבאיים וניידותם הייתה על גבי מכוניות פרטיות ואופנועים שהיו ברשות החברים. היחידות התפרקו בהדרגה, מלבד היחידה בתל אביב שהמשיכה להתקיים במהלך השנים, גם לצידה של "הנודדת החדשה". בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939), לאחר שהתגברו מעשי ההצתה והביזה, הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים מחדש יחידה מחתרתית בעלת יכולת ניידות בשם "הנודדת", שתפגע בפורעים באופן ממוקד. התפקיד הוטל על יצחק שדה איש גדוד העבודה ואליהו בן חור (כהן). יחידה זו החלה את פעולתה בשנת 1936 בירושלים ובסביבתה. היא הייתה כוח מצומצם מאוד של לוחמים שנע בשדות בלילות והתקיף את הכנופיות הערביות בעורפן. על לוחמי הנודדת נמנו ישראל בן-יהודה (עַבְּדוּ), יוסי הראל, צבי ספקטור, בנו רותנברג, אורי יפה, ברוך יצהר, יעקב ינאי, אלדד אוארבך, מיכאל בן-גל ויעקב פת.
פעולות הנודדת היו שלב המעבר מהגנה פסיבית לפעולה אקטיבית שכונתה "היציאה מן הגדר". אנשי הנודדת לא המתינו לתוקפים ביישובים, אלא ארבו להם מעבר לגדרות היישובים וכן יצאו לתקוף כפרים שנתנו מחסה לפורעים. במהלך פעולתם רכשו חברי הנודדת ניסיון בשדאות ובלחימה. הנודדת הייתה המבשרת של פלוגות השדה ושל חיל השדה של ארגון "ההגנה", ולמעשה הייתה ליחידת הקומנדו הראשונה של ארגון "ההגנה", ולימים צה"ל.
סקאר
סקאר הוא דמות בדיונית של אריה, המהווה אנטגוניסט בסרט האייקוני מבית חברת וולט דיסני, "מלך האריות". שמו נגזר מהמילה האנגלית "Scar" (בעברית: צלקת), בשל הצלקת שליד עינו השמאלית. תכונותיו העיקריות הן צביעות, תחבולנות, תאוות כוח, אכזריות ושנינות. סקאר הוא אחיו של מופסה ודודו של סימבה. בסרטי ההמשך הוא מוצג גם כאביהם של ויטני ונוקה, בעלה של זירה, ואביו המאמץ של קובו. הוא היה מיועד להיות יורש הכס של ארץ התקווה, אך תואר זה נשלל ממנו עם הולדת אחיינו סימבה. הדבר הוביל את סקאר להרוג את מופסה אחיו ולגרום לסימבה להסתלק מהממלכה על מנת לעלות לשלטון. הוא נתפס גם כמנהיג הבלתי-חוקי של הצבועים, להם הבטיח שוויון זכויות ושליטה על ארץ התקווה. עם זאת, בסוף הסרט הראשון בסדרה מאשים סקאר את הצבועים בהרג מופסה, ובזעמם הרב הם אלה שמביאים למותו.
דמותו של סקאר זכתה לשבחים רבים מצד מבקרי הקולנוע, שציינו לטובה גם את דיבובו המקורי של ג'רמי איירונס. אף על פי כן, האופי האלים של סקאר, הצבעים הכהים שבהם השתמשו האנימטורים לציור דמותו, והפעולות התיאטרליות שביצע, היו נתונות במחלוקת, כשחלק מהצופים תפסו אותן כפשיסטיות. חרף הטענות, סקאר ממשיך להיחשב לאחת מדמויות הנבלים הגדולות ביותר של דיסני. דמותו ניצבת בראש רשימת הנבלים הגדולים בכל הזמנים של "הפינגטון פוסט", ומדורגת בעשירייה הראשונה ברשימות דומות שפרסמו חברות שונות דוגמת Yahoo! סרטים, אורלנדו סנטינל, E! ו-CNN. סקאר אף דורג בין הנבלים הגדולים בתולדות הקולנוע על ידי אנטרטיינמנט ויקלי.
פרטים על עברו של סקאר
חלקים מעברו של סקאר נחשפים בסרט "משמר האריות - השאגה חוזרת", סרט הפיילוט לסדרת האנימציה "משמר האריות" מ-2016. סקאר נולד אל תוך משפחת המלוכה של צוק התקווה, אך אינו מיועד לרשת את כס המלוכה, כיוון שאחיו, מופסה, קודם לו בסדר הירושה. לאחר שהשלטון עובר לידי מופסה, מתמנה סקאר, כאח המלך, למנהיג 'משמר האריות', וזוכה לכוח המכונה "שאגת אבותינו".
במהלך משימת סיור בבית הקברות לפילים (מקום מגוריהם של הצבועים בסרט המקורי), שמטרתה לשמור על הסדר והחוק במקום, אריה מצולק בעינו הימנית בשם "של" יוצא מן הצללים ופונה לסקאר. בידיעה על כוח השאגה שלו, משכנעת אותו הדמות המסתורית כי הוא היורש האמיתי לכס המלכות. האריה מתחבב על סקאר והשניים צועדים למקום מבודד, שם מופיעה לפתע קוברה מבין הסלעים, בת בריתו של האריה המסתורי, תוקפת את סקאר ומצלקת אותו בעינו השמאלית. סקאר גוער בשתי הדמויות, ומשתמש בכוחו להורגם. הוא מנסה לקבל הערכה על כך שהרג את האריה הזר, אך אחיו מופסה מזלזל בו ומכנה אותו לראשונה "סקאר". עם הזמן מתגלה כי ארס הקוברה השחית את נשמתו של סקאר והפך אותה לרעה.
בעקבות ההכשה, סקאר מבקש מחבריו למשמר האריות לחתור תחת שלטון מופסה ולהפיל את מלכותו. המשמר מסרב לשתף עמו פעולה, וכתגובה, הוא הורג את שאר השותפים לו באמצעות כוח השאגה. כעונש על השימוש לרעה בכוחו, סקאר מאבד את כוח השאגה, ומושם כאסיר במערה.
מלך האריות I
דמותו של סקאר מופיעה בפעם הראשונה בסצנה השנייה של הסרט מלך האריות המקורי משנת 1994. סקאר הוא החיה היחידה בכל ארץ התקווה, סוואנה רחבת ידיים עליה שולטים האריות, אשר לא הגיעה לטקס הכתרתו של יורש העצר סימבה, בנו של מופסה. הסיבה לאי-הגעתו של סקאר הייתה הטינה הרבה שחש כלפי אחיו מופסה והשנאה שרכש במהרה לכפיר רך-השנים סימבה. הולדת אחיינו של סקאר הקטינה את סיכוייו להתמנות אי פעם למלך. כאחיו הצעיר של מופסה, הכתר היה אמור לעבור אליו אם אחיו ימות לפניו, אך עם הולדתו היה סימבה ליורש העצר החוקי. על כן, סקאר מתעב את אחיינו הצעיר כבר מהיום בו הוא נולד.
ברבות השנים סימבה גדל והופך לכפיר, ואינו מודע לשנאה שרוכש לו סקאר. להפך, בתמימותו סימבה מגיע אל מאורתו של סקאר כדי לשחק איתו. בשלב זה, סקאר הוגה תוכנית ערמומית, שבזכותה יוכל סימבה להיהרג מבלי לקשור אותו לעניין, וכך הוא יהפוך בשנית ליורש העצר. סקאר מנצל את סקרנותו הגואה של סימבה לגבי שטחי הפרא ומתמרן אותו להגיע לשם בלי לספר על כך לאיש. שטחי הפרא הם החלק המוצל בסוואנה המשמש כבית קברות לפילים ומקום מגוריהם של הצבועים. לא ידוע כיצד סקאר הגיע למעמד זה, אך כבר בשלבים המוקדמים של הסרט הצופים נחשפים לשלטון הלא-חוקי של סקאר על הצבועים. הוא משתמש בהם כדי שיהרגו את סימבה ברגע שייצא מתחום השליטה של האריות, אך המהלך שלו נכשל ומופסה מציל את סימבה ברגע האחרון.
למזלו של סקאר, מופסה לא מקשר בין ניסיון הרצח של סימבה לבין מעורבותו של סקאר בעניין, מה שמאפשר לו להמשיך להיפגש עם סימבה ולהפעיל עליו מניפולציות. על כן, סקאר זומם תוכנית מתוחכמת שבעזרתה מופסה ייהרג, סימבה יחשוב שהוא אשם במוות ויברח, וסקאר יהפוך למלך החוקי וזאת מבלי שאיש יחשוד במעורבותו בעניין.
סקאר משתמש בידידיו הצבועים כדי שיבריחו עדר של גנו אל תוך עמק צר, שבמרכזו יחכה סימבה, ולאחר מכן קורא למופסה להציל את סימבה. התכנון הוא או שהגנו ידרסו את סימבה למוות וסקאר יתקדם בתור לכתר, או שמופסה ייהרג בניסיון להציל את סימבה והכתר יעבור אל סקאר. לבסוף, מופסה נרצח על ידי סקאר אך מצליח להציל את סימבה. סקאר משכנע את סימבה שהוא אשם במות אביו ומייעץ לו בעורמה לברוח מארץ התקווה ולא לחזור לעולם. כעת סקאר מצווה על הצבועים להרוג את סימבה ובכך לסיים את המהומה, אך הם מתעצלים ומאפשרים לסימבה ללכת בלי לידע את סקאר. עצלותם מתנקמת בהם מאוחר יותר כאשר סימבה חוזר, בעל כוחות מחודשים, ומפיל את סקאר מהשלטון.
סקאר מכריז על עצמו כמלך החדש ועל שילוב אדמות ארץ התקווה ושטחי הפרא. הוא מירע את מצבם של האריות ונותן זכויות יתר לצבועים, שעד כה לא הורשו לחיות בארץ התקווה. בתמורה, הצבועים משמשים לו כצבא, והוא משתמש בכוח זה כדי לרדות במתנגדיו.
בתקופת שלטונו של סקאר נופלת בצורת קשה על הסוואנה, מקורות המים מתייבשים, החיות עוזבות ולאריות לא נותר כמעט מזון. סקאר מסרב לצאת לצוד בעצמו ומכריח את הלביאות להביא לו את מעט המזון שהשיגו. לאחר מספר שנים, הלביאות פותחות בשביתה ומסרבות להביא מזון עד שסקאר לא ייצא להביא בעצמו. בעקבות זאת, סקאר מאיים להתחיל לאכול את משרתיו, ומנסה לטרוף את זאזו, המזכיר של בית המלוכה, אשר אותו ניסה לטרוף גם בתחילת הסרט.
דמותו של סקאר מוצגת שוב בסוף הסרט, כאשר סימבה חוזר להתעמת איתו. סקאר אינו מודע לכך שסימבה שרד, וכשזה מופיע לפתע כאריה בוגר וחסון, סקאר משוכנע כי מדובר במופסה. נפעם ומבוהל, סקאר אינו מאמין שמופסה עדיין חי, אחרי שנפל מצוק ונדרס על ידי עדר של גנו. עם זאת, מהר מאוד מתברר כי מדובר בסימבה, וסקאר חוזר לעשתונותיו. הוא מנצל את העובדה שכאשר סימבה היה צעיר הוא שכנע אותו שהוא בעצמו הביא למות אביו, ומפעיל עליו לחץ כדי שיודה במעשה שלא עשה. סימבה מודה לבסוף כי הוא הרג את מופסה, אף על פי שהדבר לא קרה. סקאר משתמש בהודאה כעילה להילחם בסימבה, וכמעט והורג אותו. הוא מאיים להפיל אותו מהצוק בדומה לאופן שבו הרג את אביו, אך אז הוא מגלה לסימבה כי הוא זה שרצח את מופסה. כאשר סימבה מבין זאת הוא מצליח להתגבר על סקאר ומאלץ אותו להודות ברצח מופסה בפני כולם. סקאר מנסה להתגונן ומאשים את הצבועים שהם גרמו לו להרוג את מופסה, ובתגובה על השקר הצבועים מתנפלים עליו ומפילים אותו אל תוך הלהבות. לאחר מכן לא ידוע אם סקאר מת באש או שהצבועים טרפו אותו, אך ברור לכל כי זהו מותו של סקאר.
מלך האריות II
בשל מותו של סקאר בסוף הסרט הראשון, הופעותיו בסרט השני בסדרה מלך האריות 2: מלכות סימבה מוגבלות. עם זאת, לחייו של סקאר יש השפעה רבה על עלילת הסרט, ומבחינה סיפורית תפקידו נשאר חיוני. עם פטירתו של סקאר וחרף זאת, מתגלה כי האריה היה נשוי ואף אב מאמץ לשלושה גורים. אלמנתו, זירה, ממשיכה לשמור לו אמונים ומגדלת את משפחתה בתוך שטחי הפרא, בקרב קהילה של אריות אשר מסרבים להשתייך לארץ התקווה.
מכיוון שלסקאר לא היו גורים משלו, בנה של זירה, קובו, נבחר לשמש כיורש של סקאר. סימבה אוסר על קהילת האריות של סקאר להיכנס לשטח ארץ התקווה ובתגובה זירה מאלצת את קובו להיכנס לשטח בית המלוכה ולרצוח את סימבה. אף על פי כן, קובו מתאהב בבתו של סימבה, קיארה, ובסופו של דבר מפנה עורף לזירה. במהלך הסרט ניתן גם הסבר חלופי, לפיו קובו משתכנע בכך שדרכו של סקאר הייתה פסולה, ומכיר בכך שהיה נתון בתודעה כוזבת.
סקאר עצמו מופיע בסרט במהלך סיוט לילה של סימבה. בסיוט, סימבה רץ במורד הצוק בו נהרג אביו ומנסה לחלץ אותו, אולם סקאר מתערב ומפריע לו. לאחר מכן הוא הופך לקובו וזורק את סימבה מהצוק. הוא מופיע פעם נוספת כהשתקפות במאגר מים, לאחר שקובו מגורש מארץ התקווה.
משמר האריות
אף על פי שמותו של סקאר התרחש זמן רב לפני קו העלילה של הסדרה "משמר האריות", לדמותו עדיין יש חלק משמעותי במהלכה. בעונה השנייה, סקאר מוחזר לחיים כרוח על ידי הנחש אושארי והצבועים. סקאר מאחד את כל החיות שמתגוררות בשטחי הפרא ומשתמש בהם כצבא, במטרה להשתלט על ארץ התקווה. סקאר מצליח להשתלט על חלקים מסוימים מארץ התקווה, אך לבסוף קאיון מצליח להעלים את סקאר וצבאו מתפרק.
עיצוב אופי הדמות
הרעיון המקורי ל"מלך האריות" נהגה באמצע שנת 1988. התסריט הראשוני הונח בסופו של דבר על שולחן מפיקי חברת וולט דיסני בהמשך אותה שנה, ואלה החליטו לאמץ אותו. אחד מהמפיקים אף זיהה קווי דמיון בין התסריט הראשוני שכתב תומאס מ. דיש ועלילת המלט של ויליאם שייקספיר. בהקשר של עיצוב האופי של סקאר, הבמאים רוב מינקוף ורוג'ר אלרס שאפו ליצור "סרט על חיות בסביבה טבעית יותר", והם תיארו את הסרט כ"יותר הרפתקה מציאותית מאשר מיתוס אפי".
בהמשך העבודה על הסרט הייתה השפעה ניכרת של יצירותיו של שייקספיר על אופי הסרט. אף על פי שלא היה זה הסרט הראשון של דיסני אשר הושפע ישירות ממחזות שייקספיריים, 'מלך האריות' בכלל ודמותו של סקאר בפרט הם הדוגמה הבולטת ביותר להשראה משייקספיר, ונעשו הקבלות רבות בין דמויותיו לבין דמויות מהמחזה 'המלט'. לשם השוואה, שני הסיפורים סובבים סביב דמויות מרכזיות המתקשות להשלים עם ההכרח להתעמת עם דודיהם הבוגדניים ולנקום את מות אבותיהם.
העלילה המקורית של הסרט, לפני ששונתה במידה רבה, עסקה בכלל ביריבות מרה בין שבטי הבבונים לאריות בסוואנה. בקו עלילה ראשוני זה, היה סקאר בבון בעצמו, ושימש כמנהיג שבטם. לאחר שרעיון זה ננטש, הוחלט לקשור את סקאר לסימבה ולמופסה בקשר דם, רבות בהשפעת המלט. הבמאים הלכו רחוק יותר עם הרעיון והפכו את מופסה וסקאר לאחים, וכנגזר מכך הפכו את סימבה לאחיינו של סקאר, מתוך מחשבה שהקשר המשפחתי יהפוך את הסרט למעניין יותר. רעיון נוסף שהועלה קודם לכן וננטש אף הוא היה להוסיף לצד סקאר דמות של פיתון שישמש כסיידקיק לסקאר.
מכיוון שהסרט נועד במקור לקהל בוגר, היה תכנון כי סקאר יתאהב בחברת הילדות של סימבה, נלה, ויאלץ אותה להתחתן איתו על אף הפרשי הדורות ביניהם. האהבה הפדופילית שחש סקאר בקו עלילה זה אל נלה הייתה אמורה להתבטא גם בשיר הנושא שלו, Be Prepared. עם זאת, לבסוף הוחלט לבטל לחלוטין את כל הרעיון, משום שהוא "מצמרר ומזעזע" מדי. רעיון נוסף שהושמט בעקבות שינוי הייעוד מקהל בוגר לקהל צעיר, היה בסצנת הסיום של הסרט, כשמתרחש הקרב הגדול בין סימבה לסקאר. סצנה זו תוכננה להיות אלימה ואפלה ביותר, כששיאה הוא כשסקאר זורק את סימבה מצוק התקווה ורוצח אותו, רגע לפני שהוא נופל בעצמו אל הלהבות והשניים מתים. הרעיון נזנח בסופו של דבר בשל היותו אלים באופן קיצוני, והיה מצריך הגבלת גיל שעלולה הייתה לפגוע מאוד במכירות הסרט.
כדי להדגיש עוד יותר את דמותו הנבלית, הנבזית ומרושעת, ביססו יוצרי הסרט את דמותו באופן רופף על מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר. הרעיון הוצע על ידי הסטוריבורדר יורגן קלוביין וההפקה החליטה לאמץ אותו. ההשוואה מתבטאת בעיקר בשיר "Be Prepared", שם צועדים הצבועים בדומה למצעדי הראווה הצבאיים שהציגה המפלגה הנאצית.
לדברי הבמאים, דמותו הנכלולית אך הפיקחת של סקאר הצריכה גם מידה של שנינות ו"איכות מתנשאת". מינקוף אמר לימים במאמר של לוס אנג'לס טיימס כי "כשסקאר מפיל את האשמה על סימבה, זהו רעיון עז [...] ככל הנראה משהו שאינו אופייני לסרטים של דיסני". בנוסף, סקאר היה מעין פריצת דרך בתחום הנבלים בסרטי דיסני, כשלפניו רשעי הסרטים היו "מטומטמים לא פחות משהיו מרושעים". האנימטור האחראי על הדמות, אנדראס דג'ה, קבע כי "נבלים עובדים ממש טוב כשהם עדינים [...] לראות אותם חושבים ומתכננים זה הרבה יותר מעניין מאשר לראות אותם מכים מישהו".
גרסת המקור (1994)
בשלבי ההפקה הראשונים של הסרט איירונס "היסס לקפוץ מתפקיד דרמטי לסרט אנימציה". המדבב כבר שיחק בעבר דמויות של אנטגוניסטים ונבלים בסרטים המיועדים לקהל בוגר אך לא בסרטים המיועדים לילדים ונוער. על אף תפקידו המשובח בסרט, איירונס טען כי אין זו הסיבה להצלחה המיידית בבתי הקולנוע, אלא צוות הדיבוב השלם אשר הורכב משחקנים מפורסמים ועטורי פרסים. גם היסטוריון האנימציה ג'רי בק צידד בדבריו בספרו "מדריך סרטי האנימציה" ותיאר את צוות המדבבים כ"רשימת השחקנים המרשימה ביותר שהייתה עד כה בסרט אנימציה".
כבמאים, מינקוף ואלרס "עבדו מאוד קרוב לשחקנים כדי לביים את הדיבוב שלהם". אלרס תיאר את איירונס כ"ג'נטלמן ושחקן מבריק", וסיפר כי השחקן נתן "פרשנויות נוספות לטקסט אשר היו פנטסטיות". המפיק דון האן אמר כי איירונס "רצה לשחק במילים ובקצב" והתייחס באופן ספציפי לסצנה שבה סקאר משדל את סימבה לחכות להגעתו של אביו לבדו. לדבריו, "הקומדיה בהגייה שלו [איירונס] נבעה מכך שקולו של סקאר היה כל כך נבזי שהוא בקושי היה יכול לתזמן את סיום המשפט". בנוסף, מבקרים רבים טוו קשר בין התכונות הפיזיות של סקאר לשל איירונס.
בהקשר לתפקיד שזיכה את איירונס בפרס האוסקר, דמותו של קלאוס פון ביולו בסרט תהפוכות הגורל, העניקו הכותבים משפט אחד לסקאר אשר מהווה מעין 'טייק אוף' על הדמות: "אין לך מושג", שנאמר על ידי איירונס באופן מדויק כמו משפט זהה של השחקן בסרט זוכה האוסקר. לדברי הסופרת רייצ'ל שטיין, בדיבובו איירונס נותן פרספקטיבות חדשות על מגדר, מיניות ואקטיביזם, כאשר הוא מסתמך על "ההיסטוריה שלו במשחק של דמויות גבריות סוטות מבחינה מינית ומסוכנות חברתית כדי להנפיש את תיאורו של סקאר". עם זאת, איירונס ביטל את הדמיון המכוון בין סקאר לקלאוס פון ביולו בראיון לערוץ קונקט סאוונה, ואמר כי "העובדה שהוא עשוי להזכיר מדי פעם את קלאוס, נובעת מהעובדה הפשוטה ששניהם חולקים את אותה תיבת קול".
במהלך הקלטת שירו של סקאר, "Be Prepared", נתקל איירונס באתגרים שונים בעקבות יכולות השירה הגבוהות הנדרשות לקטע. על פי דיווחים שונים, השחקן "הרס את קולו" כאשר שר את המשפט "לכו איתי ולא תהיו רעבים לעולם!", מה שגרם לכך שלא היה מסוגל להמשיך לשיר. כתוצאה מכך נאלצו המפיקים לגייס את הזמר האמריקאי ג'ים קאמינגס, שגם דיבב את דמויות הצבועים בסרט, כדי שייתחזה לאיירונס וישיר במקומו. קאמינגס סיפר בראיון למגזין "הפינגטון פוסט" כי החלפת שחקנים בשירתם היא למעשה דבר שהוא עושה באופן קבוע, כמו כשהחליף את השחקן האמריקאי ראסל מיינס בקולו של הצ'יף פוהאתן בסרט פוקהונטס. בראיון עם אנדראס דג'ה, האנימטור המפקח על דמותו של סקאר וכיוצא בכך גם קולגה של איירונס בעבודה על הסרט, הוא חשף כי באחת מההקלטות הארוכות בסרט בטנו של איירונס קרקרה, מה שהצריך להקליט מחדש את הסצנה המלאה. דג'ה המשועשע סיפר כי "ניתן היה לשמוע את הצליל הנוהם בהקלטה, ולכן היינו צריכים להקליט את כל החלק הזה של הדיאלוג מחדש".
גרסת הרימייק (2019)
ב-1 בנובמבר 2017 נבחר רשמית לתפקיד סקאר השחקן הבריטי צ'ואיטל אג'יופור, זאת לרגל הגרסה המחודשת (רימייק) לסרט המקורי שהפקתה החלה זמן קצר קודם לכן בבימויו של ג'ון פאברו. אף על פי שאיירונס הביע עניין בתפקיד ואף הצהיר שהוא חושק בו בראיון ללארי קינג ב-2016, הוא לא זכה בו משום שקולו כבר לא התאים לתפקיד, וצורת משחקו הייתה שונה ממה שכיוון הבמאי החדש פאברו. לעומתו, אגיופור התאים מאוד לתפקיד, והרשים את המלהקים בתפקידו כברון מורדו בסרט של אולפני מארוול, דוקטור סטריינג'. אגיופור טען כי "במיוחד עם סקאר, בין אם זו האיכות הקולית שמאפשרת ביטחון מסוים או דווקא תוקפנות מסוימת, לדעת תמיד שאתה משחק מישהו שטמונה בו היכולת להפוך הכל על פיו בתוך שבריר שנייה עם מעשי אלימות שערורייתיים - זה יכול לשנות לחלוטין את הטמפרטורה של הסצנה". פאברו התייחס לליהוק של אגיופור בכך ששיבח אותו ואמר "הוא פשוט שחקן פנטסטי, שמביא לנו קצת מהקצב המרכז-אטלנטי וזורק אור חדש על הדמות. הוא מביא את התחושה הזו של נבל שייקספירי עם הרקע שלו כשחקן. זה נפלא כשיש לך מישהו מנוסה ומתובל כמו צ'יווטל; הוא פשוט מפיח חיים נפלאים כל כך בדמות הזו".
דיבוב לעברית
הסרט תורגם ודובב, בנוסף לשפה האנגלית, לעשר שפות נוספות: פורטוגזית, ספרדית, קוריאנית, מנדרינית, איטלקית, קנטונזית תקנית, יפנית, הולנדית, זולו ועברית. שפרירה זכאי, מפיקת הדיבוב העברי, הציעה את התפקיד לשחקן אלי גורנשטיין. קולו העמוק ויכולותיו הווקאליות של גורנשטיין שיוו לו תפקיד של מדבב מפתח בסרט, וקולו של סקאר בישראל הפך למזוהה עם קולו של גורנשטיין. על כן, הוא המשיך לדבב את סקאר גם בסרט השני, מלך האריות 2: מלכות סימבה.
בשנת 2019 עמד לצאת בישראל הרימייק המדובר, ובו דיבב את סקאר השחקן שמעון סמיט. אולם האהדה שרכש גורנשטיין בעבר עם תפקידו כסקאר זכתה למחאה של ממש, אשר דרשה מחברת וולט דיסני לבחור בגורנשטיין לדיבוב הדמות המוכרת. השחקן הודה מספר ימים מאוחר יותר כי הוא מעוניין לחזור לדבב את דמותו המיתולוגית, אך ההפקה כבר הייתה בשלביה המאוחרים והוא לא קיבל את התפקיד.
בראשית 2020, תקופת הגל הראשון של מגפת הקורונה בישראל, בחר גורנשטיין לחזור אל הדמות המוכרת עם שיר הנושא שלה, אך הפעם כמחאה על ניהול משבר מגפת הקורונה בישראל, ובפרט התנהלותו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אשר נהג להעביר מדי ערב הנחיות חדשות לציבור. גורנשטיין דיבב מחדש את סקאר עם השיר "מלך ההנחיות" - סאטירה על ראש הממשלה - ובמהלכו השתמש בדמותו הנבזית והנכלולית של סקאר המנסה לעלות לשלטון כמטאפורה על השלטון הנוכחי. השיר זכה לביקורות מעורבות, כאשר מצד אחד היו שכינו את הסרטון "צפיית חובה" ותיארו אותו כסאטירה גולמית, אך מן הצד השני היו שביקרו אותו וגורנשטיין עצמו זכה לטוקבקים מפי תומכי ראש הממשלה, ששלחו לו הודעות נאצה שונות.
עיצוב הדמות בפועל
בראשית היצירה של הסרט בשנת 1994 הייתה עלילתו המתוכננת משולבת עם העלילה של הסרט פוקהונטס, סרט נוסף מבית דיסני שיצא לבסוף מעט אחרי מלך האריות. תחילה, המפיקים חששו ליצור סרט אנימציה ארוך שכזה, משום שבתקופה ההיא סרטים ארוכים היו לרוב בכיכוב אנשים ולא דמויות מונפשות. על כן, יו"ר דיסני, ג'פרי קצנברג, החליט לחלק את ההפקה לשני סרטי אנימציה נפרדים, מלך האריות ופוקהונטס, כאשר הצפי היה כי האחרון יהיה הסרט המוצלח מבין השניים. מכיוון שקו המחשבה היה שפוקהונטס יהיה הסרט המצליח והרווחי יותר, האנימטורים המנוסים של דיסני גויסו אליו, בעוד שהאנימטורים החדשים יותר של הסטודיו נשלחו לעבוד על מלך האריות, מה שיצר צוות שלם שהיה חסר ניסיון מצד אחד אך מלא מוטיבציה של 'פרויקט ראשון' מצד שני. הצוות של "מלך האריות" קיבל את השם צוות ב' (B-team), באופן חצי מבודח על הצורה הלא-הוגנת שבה חולקו הצוותים. עם זאת, אלרס קיבל בחיוב את החלטתו של קצנברג כ"הזדמנות עבור אנימטורים חדשים יותר [...] להגיע לתפקידי מנהיגות". בין האנימטורים החדשים שגויסו לצוות היה גם אנדראס דג'ה, אנימטור ממוצא פולני-גרמני שהגיע לאמריקה כדי לעבוד ב"דיסני". דג'ה מונה לאנימטור המפקח של סקאר, והוא, יחד עם מספר אנימטורים נוספים, היו אחראים על הדמות. בהתייחס לעיצוב והנפשת דמות הנבל של סקאר אמר דג'ה בעבר כי "זה כיף יותר מאשר לצייר גיבורים [משום] שיש לך כל כך הרבה יותר על מה לעבוד איתו מבחינת ביטויים, משחק וציור, הרבה יותר ממה שהיה לך עם נסיכה או נסיך [...] אבל המקום בו אתה צריך להיות הכי זהיר זו הטיוטה".
כשהתחילה העבודה על סקאר (אחרי שסיימו לדבב ולעצב אותו) נתקלו האנימטורים ובראשם דג'ה במגבלות ותקלות רבות בכל הנוגע לתנועה של הדמות. סקאר חווה תהליך של האנשה במידה רבה מזו של כמעט כל דמות דיסני לפניו, ולכן היה מאוד קשה לגרום לו להתהלך ולנוע בצורה שהיא, מצד אחד, אנושית מאוד אך מצד שני, נמצאת בגוף של אריה ההולך על ארבע. כדי להתגבר על המכשול, התמקדו האנימטורים בתמרון פניו של סקאר, ובאופן ספציפי באופן בו הוא מטה את ראשו בהתנשאות, מרים את גבותיו ואת סנטרו. האנושיות שבמבטיו כיפרה על האופן החייתי שבו הוא נע בהצלחה ניכרת. בנוסף, כדי לעזור לאנימטורים לצייר את האריות בצורה אותנטית, ההפקה רכשה מספר אריות חיים שהושמו בכלוב כדי שהאנימטורים יצפו בהם וילמדו את תנועותיהם.
מוזיקה
סקאר מככב בשיר אחד בלבד בסרט: "Be Prepared" ("היה מוכן"), שנכתב על ידי המוזיקאים אלטון ג'ון וטים רייס. השיר הוא מקדם עלילה משמעותי שבמהלכו סקאר מצהיר על תוכניותיו לעלות לשלטון על ידי הרג אחיו מופסה, ומגייס צבא של צבועים לשם כך. השיר תואר כ"אפל ביותר" ו-"פיין פשיסטי לצעירים", כאשר סקאר תואר כ"חתול גדול ופאשיסט". לדברי אתר החדשות Business Insider, בנוסף לביסוס דמותו של סקאר באופן רופף על חזותו ההיסטורית של אדולף היטלר, יוצרי הסרט ביססו באופן ישיר את הקליפ לשירו "היה מוכן" על צעדה צבאית של המפלגה הנאצית משנות השלושים המוקדמות. ההשפעה ניכרת בתנועות הצבועים הצועדים בדומה לחיילי אס אה ובמיקומו של סקאר; הוא עומד גבוה מעליהם - בדומה לדרך בה עמד היטלר על המרפסת בסרט התעמולה הנאצי "ניצחון הרצון" משנת 1935, אשר מתעד את גרמניה הנאצית במהלך שנת 1934.
מקורו של הרעיון לבסס את השיר על מצעדים נאצים היה מערכון שיצר כבדיחה הסטוריבורדר יורגן קלוביין, בו סקאר הוצג כהיטלר. אף שתחילה חששו המפיקים שיו"ר דיסני לא יאשר את הרעיון, בסופו של דבר הם החליטו להמשיך עם הרעיון ולהפוך את השיר למעין "צעדת נירנברג".
ב-3 בפברואר 2019 דיווח אתר "The DisInsider" כי שירו של סקאר יהיה אחד מהשירים המופיעים במהדורה המחודשת של "מלך האריות" משנת 2019, בבימויו של ג'ון פאברו. ב-24 ביוני אותה שנה פרסמה דיסני את הדיסקוגרפיה הרשמית של הפסקול - ובכללה כאמור, את השיר.
גרסת הרימייק (2019)
בראיון לרגל יציאת המהדורה המחודשת ל"מלך האריות" משנת 2019, סיפר מדבבו הנבחר של סקאר, צ'ואיטל אג'יופור, כי לפי דעתו האריה "אכזרי, פסיכולוגי וברוטלי" יותר מאשר בסרט המקורי. אגיופור הוסיף כי "מערכת היחסים [של סקאר ומופסה] נהרסת לחלוטין על ידי צורת החשיבה של סקאר. הוא סובל ממחלת האגו הזו ומהרצון שלו למלוך".
אחד השינויים המסיביים שנעשו בגרסה המחודשת לדמותו של סקאר היה שינוי האופי של צלקתו - בסרט החדש מסופר שהוא בכלל קיבל את הצלקת במהלך מריבה עם אחיו, זאת לאחר שהשניים חשקו בסאראבי, אשר לבסוף בחרה במופסה להיות לבעלה. בנוסף, בגרסה זו הצבועים הם לא בני הברית המובנים מאליהם של סקאר, אלא רק תומכים שלו אשר את אמונם היה עליו להרוויח בעמל רב. בתקופת שלטונו, סקאר לוקח תפקיד פעיל יותר בציד לצד להקת הצבועים, ומנסה לגרום לסאראבי להיות לו לאישה, אף שהיא אינה מעוניינת.
סקאר עבר מספר שינויים קלים בגרסת הרימייק אשר לא התקיימו בסרט מ-1994: הוא אוסר לומר בקול רם את שם אחיו המנוח, צלקתו אינה ורודה אלא שחורה והמראה הכללי שלו דומה להפליא לזה של אריה אסייתי, בעל רעמה דקה יותר ומבנה קל יותר.
במהלך סצנת השיא שבסוף הסרט, כאשר סקאר מנסה להפיל את סימבה מהצוק, הוא עושה טעות ומספר על רגעיו האחרונים של מופסה, מה שסותר את טענותיו הקודמות כי לא היה נוכח כלל באותו זמן - זאת בניגוד לסרט המקורי שבו הוא מגלה על כך לסימבה ברגעיו האחרונים לכאורה. כמו בסרט המקורי, סקאר מנסה לברוח בזמן שהצבועים נלחמים בלביאות, אך נרדף על ידי סימבה עד לפסגת צוק התקווה. שם נוצרת סצנה המושרת ממקבילתה המקורית אך שונה ממנה. סקאר מתחנף, מתחנן לרחמים ומנסה להאשים את הצבועים בפשעיו, כשהוא מכנה אותם "נבלות מורדות", מבלי להבחין שהם מאזינים לו. סימבה מסרב להאמין לשקרים של סקאר, אך חס על חייו בתנאי שיעזוב את ארץ התקווה לנצח. סקאר מסרב ותוקף את סימבה, והאחרון זורק אותו מהצוק לאחר מאבק קצר. סקאר שורד את הנפילה, אך עד מהרה הוא מוקף ומותקף על ידי הצבועים הנקמנים. בשינוי קל לסוף המקורי, סקאר נלחם בתחילה נגד הצבועים, אך הם גוברים עליו וטורפים אותו בעודו בחיים, חלק שהושמט אם כן בסרט המקורי שהיה מיועד לקהל הצעיר יותר.
המחזמר מברודוויי
הצלחתו של 'מלך האריות' בקופות הולידה מספר הפקות לוות, בהן מחזמר בעל אותו שם אשר עלה בתיאטרון ברודוויי ומבוסס על הסרט, בבימויה של ג'ולי טימור. בנוסף יצא גם ספרון נלווה שנכתב בידיי הבמאי השותף רוג'ר אלרס והתסריטאית אירנה מכי. לתפקיד סקאר לוהק השחקן והזמר ג'ון ויקרי, עובדה שהפתיעה את הקהל משום שקולו של ויקרי הוא גבוה יחסית ומהיר, ולא איטי, נמוך וסרקסטי כשל ג'רמי איירונס, מדבבו המיתולוגי. בהפקה הלונדונית של המחזמר לוהק השחקן הבריטי רוב אדוארדס שהתאים יותר לתפקיד ואף היה מועמד לפרס טקס פרסי לורנס אוליבייה 2000 בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במחזמר.
במחזמר מופיע שיר אחד בכיכובו של סקאר, שנקרא "טירוף המלך סקאר". במהלכו, הוא מנסה לפתות את נלה הצעירה ממנו בדור ולהפוך אותה למלכתו ולאם גוריו, אולם נלה דוחה את ההצעה ועוזבת את צוק התקווה. הקטע הוא רפרנט לרעיון המקורי לסרט בו סקאר חושק בנלה ואשר הושמט לבסוף מהסרט הסופי.
סיפורם של שני אחים (ספר)
דמותו האייקונית של סקאר מופיעה פעמים אחדות בספר "שש הרפתקאות חדשות", המהווה מעין ספין אוף לזיכיון מלך האריות, כשהפעם הבולטת בהן היא בסיפור "סיפורם של שני אחים" (A Tale of Two Brothers). בסיפור, המתרחש כהמשך לסרטי מלך האריות המקוריים, סימבה המלך הבוגר מפר הבטחה שנתן לבנו קופה (Kopa). הקוף הזקן והחכם רפיקי, אשר מלווה את סימבה מאז הולדתו ומעניק לו עצות רוחניות, מתריס בפניו כי אל לו להפר ההבטחה, ומספר לו על יחסיו העכורים של סקאר עם סבו של סימבה, אהאדי. בשלב זה חל פלשבק לעבר, לתקופת ילדותו של סקאר. סקאר, בעודנו כפיר, חש כי מופסה הוא האח המועדף מביניהם, חרף ביטחונו כי הוא החכם והמתקדם מבין השניים. סקאר רוקם מזימה שבעזרתה יגרום למופסה להצטייר כשוטה תוך העמדתו ליד באפלו בשם בומה. עם זאת, מזימתו של סקאר, שטרם נקרא כך אלא נשא את השם "טאקה", כשלה והיחסים בינו לבין מופסה ואביו התדרדרו עד מאוד.
משחקי מחשב
בשנת 1994, מעט לאחר יציאת הסרט הראשון, הונפק משחק המחשב "מלך האריות" בו מופיעה, בין היתר, גם דמותו של סקאר. על פי אתר AllGame, המקביל ל-AllMusic ו-AllMovie, סקאר מופיע לקראת סיום משחק הווידאו כשסימבה "חייב להביס את דודו סקאר" ו"להפסיק את שלטון סקאר ולהחזיר לעצמו את מה שבצדק שייך לו".
במשחק "ההרפתקה האדירה של סימבה" משנת 2000 הדמות המרכזית (סימבה) נלחמת בסקאר במה שמכונה "קרב השיא של סימבה עם סקאר המסכם את שש הרמות הראשונות של המשחק". על פי אתר IGN, המפיקים הקליטו עבור המשחק את המדבבים המקוריים, ובכללם את איירונס.
במשחקים "Disney's Extreme Skate Adventure" ו-"Kingdom Hearts" הופיע סקאר כדמות שאיננה שחקן בתור 'שלב בוס' שבסופו הפך ל"חסר-לב" (Heartless) כתוצאה מהשנאה והקנאה שלו. בשני המשחקים סקאר דובב על ידי השחקן ג'יימס הארון.
רפרנסים ביקום של דיסני
ישנם מספר אזכורים (רפרנסים) של סקאר בסרטים שונים של דיסני, המהווים חלק מתאוריית היקום של דיסני. המוכר שבאזכורים אלה מתרחש בסרט הרקולס מ-1997. באחת הסצנות מוצג הרקולס כשהוא מדגמן לצייר כדים כשהוא לובש פרווה של אריה בעל מראה זהה לזה של סקאר. יש המשערים כי זוהי פרפרזה להערתו של זאזו בסרט הראשון של 'מלך האריות' לפיה סקאר ייעשה "שטיח נאה מאוד" ("וחשוב רק: בכל פעם שהוא יתלכלך, אפשר להוציא אותו החוצה ולהכות אותו!"). התאוריה קיבלה חיזוק מהעובדה כי אנדראס דג'ה, שהיה אחראי לאנימציה של סקאר, היה גם האנימטור המפקח בסרט הרקולס.
תשבחות בתקשורת
דמותו של סקאר זכתה לשבחים רבים מצד מבקרי הקולנוע, שחלקם אף הגדילו וטענו כי הוא דמות טובה יותר מזו של סימבה. הסופר פיטר מ. ניקולס כתב בספרו "New York Times Essential Library" שסקאר "הוא הדמות המעניינת ביותר בסרט", תוך שהוא מתאר את סימבה ומופסה כ"משעממים בהשוואה [לסקאר]".
בתור סרט עם מיטב השחקנים והמדבבים של העשור - איירונס כסקאר, מתיו ברודריק בתפקיד סימבה, ג'יימס ארל ג'ונס בתפקיד מופסה, נייתן ליין בתפקיד טימון, ווופי גולדברג בתפקיד שנזי - "מלך האריות" זכה לשבחים רבים כ"אחד מצוותי הדיבוב הטובים ביותר שהיו לסרט אנימציה כלשהו". השחקן פיטר טרוורס היה מהראשונים להתייחס לסרט וכתב במאמר למגזין הרולינג סטון כי איירונס "העביר תפקיד שנון בתיקו-ניצחון עם רובין ויליאמס כאלאדין". אנדי פטריזיו מאתר IGN התייחס לתפקידו של איירונס כסקאר, ותיאר אותו "נבל שייקספירי מושלם". פיטר סטאק מכתב העת סן פרנסיסקו כרוניקל אמר כי דיסני "תופסת את הכישרונות הגדולים" והדגיש את תפקידו של איירונס בסרט.
ביקורות העיתונות בארצות הברית שיבחו כהוגן את איירונס בתפקיד סקאר: ביל וודו ממגזין פילדלפיה דיילי ניוז תיאר את קולו של איירונס "חלק ממשי"; גרהאם יאנג תיאר את איירונס "שחקן מפואר"; טום האצ'ינסון ממגזין רדיו טיימס כתב כי "ג'רמי איירונס בולט בקולו בתור הדוד המרושע סקאר"; הסופר פיליפ פרנץ' כתב במאמר לעיתון הגרדיאן כי "ג'רמי איירונס הוא מצוין ממש כמו האריה המנוול 'סקאר'"; דייוויד סטריט תיאר את איירונס בפשטות "מבריק" וג'יי בויאר סיכם את תפקידו של איירונס כשכתב כי "אחת הסיבות [שהמדבבים] עובדים כה נפלא יחד היא שאפילו בסצנות הרציניות ביותר בסרט הם מכילים מעין מגמה מוסתרת של הומור, אותה מקדם ג'רמי איירונס בתור סקאר".
היו מבקרים ששפטו את הסרט לרעה ואף הגדירו אותו "סרט רע", אך עם זאת עדיין נהנו מהופעותיו של סקאר בדיבוב ג'רמי איירונס. טרנס רפרטי ממגזין "ניו יורקר" כתב כי "בין קולות הסלבריטאים בפסקול בולטות שתי דמויות. [אחד מהם הוא] ג'רמי איירונס, בתור סקאר האריה הנבל, המשתווה בצורה אלגנטית ומצחיקה לג'ורג' סנדרס". סטיבן האנטר מכתב העת "בולטימור סאן" תיאר את קולו של איירונס כ"עשיר במלוא האירוניה". את'ן אלתר מאתר "TWoP" הודה כי מצא את הסרט משעמם, אולם דווקא לדמותו של סקאר חש חיבה. הוא הוסיף ושיבח את הדמות על היותו "נבל פנטסטי וקליל הנהדר מכל דמויות הסרט, [זאת] בזכות הביצועים המרושעים להפליא של ג'רמי איירונס והעיצוב המתוחכם מצד האנימטורים". הכותב דייוויד דנבי, אף הוא ממגזין ניו יורק, חשף כי לא נהנה מהסרט אך אף על פי כן טען כי "נשמע שיש [לאיירונס] זמן מסך טוב יותר מבכל סרט ששיחק בו עד כה". בביקורת פושרת מאוד ויוצאת דופן מבחינה זו, השחקן אנתוני קווין כתב במאמר של האינדיפנדנט כי ההופעה של איירונס הייתה מתוחכמת מדי, ותיאר אותה "יותר ליברצ'ה מאשר ג'ורג' סנדרס".
בהקשר לגרסת הרימייק משנת 2019
על אף שלא זכה לביקורות נלהבות כמו איירונס, גם תפקידו של צ'ואיטל אג'יופור זכה לתשואות יחסיות. רנאלדו מטאדין מאתר CBR Exclusives שיבח את גלגולו המחודש של סקאר ותיאר אותו "מפחיד יותר מהמקור", תוך שהוא ציין את מניעיו הפשוטים יותר של סקאר ושליטתו המעורערת יותר בצבועים לחיוב. מבקר הקולנוע אוון גלייברמן מכתב העת "וראייטי" שיבח את הביצוע הקולי של אגיופור, והעיר כי הצלקת שלו מעלה את הממדים הדרמטיים של הסרט. סקוט מנדלסון מעיתון העסקים "פורבס" כתב כי על אף שגרסתו של איירונס היא המועדפת עליו, אגיופור עדיין הפך את הופעת סקאר למצוינת וניואנסית.
דירוגים, השפעה ומורשת
במאמר שהופיע באתר ה-CNN, סקאר תואר כאחת מהדמויות המפחידות ביותר של דיסני. ריצ'רד קרוז מעיתון מטרו הגדיל ואמר כי השלב בו סקאר אומר "יחי המלך" בסרקסטיות כלפי אחיו מופסה הוא המשפט הכי מרושע של הדמות. הבלוגרים הרשמיים של חברת דיסני האמונים על ביקורות לסרטיה שיבחו רבות את הופעתו של סקאר וכתבו על שירו "עם זמרות הרקע שלו וכלי ההקשה העשויים מעצמות, הוא הטוב ביותר מכל שירי הנבלים של דיסני בעבר".
מיקומי שיא ברשימות שונות
כתב העת הפינגטון פוסט דירג את סקאר במקום הראשון ברשימת "הדירוג הסופי של 25 הנבלים הקלאסיים ביותר של דיסני". בדומה לכך, גם אתר BuzzFeed דירג את סקאר במקום הראשון ברשימת "הדירוג הסופי של 20 הנבלים הטובים ביותר של דיסני". עוד הוסיף באותה רשימה הסופר ג'אבי מורנו כי סקאר אחראי ל"העלמת תמימותם של בני דור שלם". סקאר עמד בנוסף גם בראש רשימת "10 הנוולים הגדולים של דיסני" שערך אתר About.com. במסגרת הרשימה סיכם הסופר דייוויד נוסייר "יש מעט דמויות בקולקטיב של דיסני שניתנות לגינוי ושפלות כמו סקאר, אשר הועצמו על ידי הדיבוב הזחוח להפליא של ג'רמי איירונס". נוסייר גם כלל את איירונס בין "5 המדבבים הטובים ביותר לדמויות מונפשות אי פעם", וציין כי אף על פי ש"שיחק הרבה נבלים במהלך הקריירה שלו [...] לאף אחד מהם לא הייתה השפעה מתמשכת כמו סקאר ממלך האריות".
מלבד בסרטי דיסני ובאנימציה, סקאר זוכה לעיתים קרובות לאהדה כאחד מנבלים הקולנועיים הגדולים בכל הזמנים, כולל סרטים מצולמים לקהל בוגר. מגזין דיגיטל ספיי פרסם טור ביקורת דמויות של הסופר סיימון ריינולדס, ובו דורג סקאר בין "25 הנבלים הקולנועיים הגדולים ביותר אי פעם". באופן דומה, בשנת 2012, כתב העת אנטרטיינמנט ויקלי דירג את הדמות בין עשרים וחמישה "הנבלים הקולנועים הנוראים בהיסטוריה". המגזין טוטאל פילם העריך פחות את הדמות, אך עדיין דירג את סקאר במקום שישים ושבע המכובד ברשימת "הנבלים הקולנועיים הגדולים ביותר אי פעם" בשנת 2014.
סקאר מככב בצמרת רשימות רבות של אתרי אינטרנט ומגזינים החל מיציאתו המקורית של 'מלך האריות' ועד לימינו אנו, רבות בזכות היותו שונה וייחודי ביחס לנבלים אחרים של דיסני. מגזין אורלנדו סנטינל דירג את סקאר במקום השישי ברשימת "הנבלים הגדולים ביותר של דיסני בכל הזמנים". ברשימה דומה, גם האתרים Babble.com ו-Moviefone הציבו את הדמות במקום השישי. האתר יאהו! סרטים דירג את סקאר במקום השני ברשימת "12 הנבלים המפורסמים ביותר של דיסני מהגרוע ביותר לטוב ביותר". דירג את סקאר במקום החמישי ברשימת הנבלים הטובים ביותר של דיסני, כשהסופר ג'ון בון כתב כי הדמות "תכננה את אחד ממקרי המוות הכואבים ביותר בתולדות דיסני, כך שהוא לעולם לא יישכח". ברשימה שערך מגזין "סטנפורד דיילי" ובו דורג סקאר במקום החמישי, נכתב כי "מההרגל שלו לשחק בצורה סדיסטית עם טרפו ועד לצבוע המטומטם שעוקב אחריו בעיוורון. ממלכת צוק התקווה הגיעה לתקופת רעב וצער, כשהוא הדיקטטור". אתר BuzzFeed ערך רשימה של שירי הנבלים הגדולים ביותר של דיסני ומיקם את השיר "Be Prepared" במקום ה-2, תוך שנכתב עליו "מבין כל הנבלים של דיסני, סקאר הוא החכם והשטני ביותר, והשיר הזה מסכם אותו בצורה מושלמת". רשימה דומה מיקמה אותו במקום ה-6.
ביקורת ומחלוקות
צופים ומבקרים רבים שמו לב עם יציאת הסרט הראשון של מלך האריות שסקאר הוא למעשה הנבל הראשון של דיסני שבאופן מפורש רצח דמות אחרת בהצלחה. בדומה לסרט דיסני "במבי" שיצא לפני כן, מלך האריות - שכונה הסרט "האפל ביותר" של האולפן בזמן צאתו לאקרנים - היה חסר תקדים מבחינת תוכנו הרציני והנושאים בהם הוא עוסק: אשמה, רצח, בוגדנות, נקמה ומוות, ובמיוחד כאשר הוא מציג על המסך באופן חד וברור את מותו של דמות האב הגיבור והמושיע, שנרצח בידי אחיו. על פי IGN, "מושגי המוסריות והמוות [...] היו חדשים עבור דיסני"; מגזין הוושינגטון פוסט 'ניבא' כבר עם יציאתו של הסרט כי "מותו ההרואי של מופסה יהיה ההיבט הכי שנוי במחלוקת במלך האריות, כאשר אנשים יתחילו להתווכח האם תוכן שכזה מתאים או לא מתאים לילדים, בדיוק כפי שהיה עם הרג אמו של במבי". גם מגזין וראייטי כתב זמן קצר לאחר מכן כי "אותו הדור שצפה במות אמו של במבי בתור ילד וזוכר אותו כטראומטי צריך להחליט למי כדאי לִצְפּוֹת במלך האריות". מבקרי קולנוע והורים רבים הביעו חשש כאחד שהאלימות הברוטלית והמפורשת של סקאר תפחיד ותטריד את הצופים הצעירים. בדומה לכך מבקרים רבים הזהירו את הצופים אף ממותו המטריד של סקאר עצמו; אתר האינטרנט Movieline הזהיר את הקהל בביקורת שפרסם כי הסרט "מציג את חוש הצדק האפל של האגדה", ומציין בין השאר את היותו של סקאר "נאכל על ידי בעלי הברית הצבועים שלו לאחר שהוא בוגד בהם". מבקר הקולנוע המוערך ג'יימס בררדינלי כתב בבלוג שלו, ReelViews, כי:
בביקורת שפרסם קנת' טורן במגזין "לוס אנג'לס טיימס" הוא הזהיר את הצופים מכך ש"מותו של מופסה על המסך והקרב האלים בסיום הסרט עלולים להפחיד עד מאוד ילדים קטנים". עם זאת, מבקרים שונים התלוננו על כך שסופו של סקאר היה קומי ועליצי מדי ביחס לפעולותיו ואישיותו; מגזין פרסם ביקורת בה התלונן על סצנת הסיום של הסרט, בה נכתב כי "קרב השיא בין סימבה לדודו המרושע סקאר [...] היה בחירה גרועה של היוצרים, כאשר סימבה וסקאר נלחמים זה בזה בהילוך איטי, רגע רציני שנראה קומי בלי כוונה". על פי מאמר שפרסם כתב העת, "ישנם מבקרים שהתלוננו כי הסרט מצחיק וטוב לב מכדי להכיל את הסיפור העגום שלו".
לוסי היי, דוכסית קרלייל
לוסי היי, הרוזנת מקרלייל (לבית פרסי; באנגלית: Lucy Hay, Countess of Carlisle; 1599 – 5 בנובמבר 1660) הייתה אשת חצר אנגליה הידועה ביופיה ובשנינותה. היא הייתה מעורבת בתככים פוליטיים רבים במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
ביוגרפיה
היי נולדה בשם ליידי לוסי פרסי, בתם השנייה של הנרי, הרוזן מנורת'מברלנד ("ארל הקוסם") ואשתו ליידי דורותי דוורו. בשנת 1617, היא הפכה לאשתו השנייה של ג'יימס היי, הרוזן הראשון מקרלייל.
בשנת 1626, היא מונתה לגברת חדר השינה של הנרייטה מריה, מלכת אנגליה. עד מהרה הפכה לחביבת המלכה, והשתתפה בשניים ממחזות המסכות המפורסמים שלה.
תככים פוליטיים
היי הייתה דמות בולטת בחצרו של המלך צ'ארלס הראשון. היא הפכה לפילגשו של תומאס וונטוורת', הרוזן הראשון מסטרפורד, ולאחר מותו ב-1641 הפכה לפילגשו של ג'ון פים, יריבו הפרלמנטרי. היא התחברה לאינטרסים של פים וחברי הפרלמנט שעימו והעבירה להם תוכניות וסודות חשובים ביותר של המלך ויועציו.
ב-1642 היי הודיעה בזמן לבן דודה רוברט דוורו, הרוזן השלישי של אסקס, על מעצרו של המלך המיועד מבין חמשת חברי הפרלמנט הארוך, מה שאיפשר להם להימלט. נראה, שבתקופות שונות שהיא שירתה את שני הצדדים בו-זמנית.
ב-1647 היי התחברה למפלגה הפרסביטריאנית המתונה ובמלחמת האזרחים השנייה היא פעלה רבות עבורם ואפילו ומשכנה את מחרוזת הפנינים שלה כדי לגייס כסף עבור חיילי הלורד הולנד. יצרה קשרים עם הנסיך צ'ארלס במהלך המצור שלו על התמזה, והפכה את עצמה למתווכת בין הקבוצות. בסופו של דבר, היא נעצרה ב-21 במרץ 1649 ונכלאה במצודת לונדון. גם משם המשיכה לנהל קשר מוצפן עם המלך באמצעות אחיה, לורד פרסי. על פי עלון מלכותי, בזמן שהייתה במגדל, השתמשו במתקן עינויים כדי להשיג ממנה מידע. היי שוחררה בערבות ב-25 בספטמבר 1650, אבל לא הצליחה לחזור למעמדה הקודם.
מוות
זמן קצר לאחר הרסטורציה, היי מתה בפתאומיות ב-5 בנובמבר 1660, לאחר ש"סעדה טוב" בצהריים היא חלתה לפתע בסביבות השעה 14:00. היא מתה בשעה 17:00 או 18:00 באותו יום.
בספרות
פרנסואה דה לה רושפוקו הזכיר בזיכרונותיו אנקדוטה שסיפרה לו מארי דה רוהן, שבה היי גנבה כמה יהלומים שהעניקה המלכה לג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם (מתנה של מלך צרפת לאן מאוסטריה) מהדוכס, כנקמה על כך שאהב אותה יותר משאהב את מלכת צרפת. מלך צרפת רצה אז לראות את היהלומים ואיכשהו המלכה הצליחה לשחזר אותם. אלכסנדר דיומא השתמש מאוחר יותר בכל הסיפור הזה, וכנראה ביסס את מילדי דה וינטר על לוסי היי ברומן שלו מ-1844 "שלושת המוסקטרים".
חסן סתאר
חסן סַתאר, ידוע כסתאר (בפרסית: ستار; ) הוא זמר פופ ומוזיקה איראנית קלאסית/מסורתית. זכה לתהילה לפני המהפכה האיראנית והיה לזמר החצר של שושלת פהלווי עד לתהפוכות הפוליטיות של סוף שנות השבעים. עזב את איראן ב-1978 וחי בארצות הברית מאז.
ביוגרפיה
סתאר נולד בטהראן. הוא אחד משישה ילדים שנולדו לאב אזרי ואם איראנית. תהילתו החלה בגיל 22 עם הוצאתו של שיר הנושא "ח'אנה בֵּדוּש" לתוכנית הטלוויזיה האיראנית הפופולרית "מוראד בַּרְקי." התוכנית הפכה אותו מיידית לכוכב. הלהיט הבא שלו הגיע עם סדרת הטלוויזיה "קסה-י עשק" של מנצור פּורמאנד. בזכות כישרונו והופעתו הוא נהפך במהרה לסמל פופ. שיר החותמת שלו הוא "הַמְסַפַר". עם למעלה מ-35 שנים של תהילה, לסאטר למעלה מ-70 להיטים.
לפי מחקר מדעי של המוזיקה הפרסית בידי קבוצה של אקדמאים מהאקדמיה למוזיקה ליזט, בית-הספר למוזיקה טריניטי, המחלקה ללימודים מודרניים של ה-IFSI באירופה ומרכז המוזיקה בניו מקסיקו, שנערך בין השנים 2004–2005, סתאר הוא מודל לחיקוי במוזיקה הפרסית ומתואר כבעל "הקול המלודי ביותר" במוזיקת הפופ הפרסית. בעקבות המחקר זכה סתאר בתואר דוקטור של כבוד במוזיקה ב-2004 על ידי ה-IFSI, כמו-גם פרסים אחרים בשנים הבאות, כמו פרס האקדמיה הפרסית.
סתאר מוכר כאחד מחמשת האמנים הגדולים של המוזיקה הפרסית הקלאסית/מסורתית: גולפה, איראג', שאג'אריאן, סאטר וחושמאנד אגילי. לפי ארבעת הגדולים האחרים, סתאר תמיד היה מדויק בהופעותיו הקלאסיות.
סתאר מופיע בפסטיבלים וקונצרטים פרסים ברחבי העולם.
בשנת 1996 הוא הוציא אלבום משותף עם שוחרה סולאטי, גם היא זמרת איראנית שפועלת בארצות הברית.
יעקב קנטרוביץ' (אמן)
אביעזר יעקב קנטרוביץ (קנטורוביץ) (8 ביולי 1890 (כ' בתמוז ה'תר"ן) – 11 באוגוסט 1961) היה אמן ישראלי, יליד האימפריה הרוסית, ראש מחלקת השטיחים של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
ביוגרפיה
אביעזר יעקב קנטרוביץ נולד בקלצק שבפלך מינסק, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס), בשנת 1890. סבו מצד אמו היה אומן חיטוב בעץ. בנעוריו, נמשך לציונות בעקבות אחותו, נתמה רישה רפופורט. הוא ברח לעיר אודסה, שם התקבל לבית ספר לאמנות והיה פעיל ציוני. בין היתר, ייסד אגודה מקומית בשם "פועלי ציון". בשנת 1905 עלה לארץ ישראל באופן בלתי חוקי והתיישב בפתח תקווה. שם עסק בחקלאות, והיה בין מייסדי מפלגת "הפועל הצעיר". בשנת 1906 החל ללמוד בבצלאל. בשנת 1908 הצטרף למחלק השטיחים של בית הספר, ואחר כך מונה למנהלה. בשנת 1911 נסע להשתלמות במלאכת השטיחים באיסטנבול. באותה עת היה חבר בקומונה הראשונה לכלכלה משותפת ביחד עם דוד אידלסון, ראובן ליפשיץ ואחרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית, ושירת בחצי האי סיני בתפקידי סניטריה, ובתפקידים נוספים במפקדת הצבא. לאחר המלחמה, בין השנים 1924-1920 עבד ב"מרבדיה" של בצלאל, ובין השנים 1924–1931 ב"מרבדיה" החדשה. בשנת 1931 עבר להתגורר בתל אביב. בין היתר הקים קנטרוביץ בית ספר לשטיחים מטעם ויצו (1936) ומטעם אורט (1949).
סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ'
סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ' (נולד ב-27 בפברואר 1995) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר באל-הילאל ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים
מילינקוביץ'-סאביץ' הוא תוצר של אקדמיית הנוער של וויבודינה הסרבית. הוא התגלה במהלך שהותו בנוער לאחר שזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות רצופות. מילינקוביץ'-סאביץ' חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו ב-26 בדצמבר 2012, חוזה לשלוש שנים בקבוצת וויבודינה.
מילינקוביץ'-סאביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 ליגודינה ב-23 בנובמבר 2013. את שער הבכורה שלו כבש בתיקו 1-1 נגד ספרטק סובוטיצה ב-9 במרץ 2014. במהלך שהותו בקבוצה שבסך הכל נמשכה עונה אחת, רשם 13 הופעות ליגה והיה אחראי על שלושה כיבושים. כמו כן, הוא עזר לקבוצה לזכות בגביע הסרבי בדיוק בעונה חגיגות המאה למועדון.
בחודש יוני 2014 חתם מילינקוביץ'-סאביץ' על חוזה לחמש שנים בקבוצה הבלגית גנק וקיבל את החולצה מספר 20. את הופעת הבכורה שלו ערך בתיקו הבית 1-1 מול סרקל ברוז' ב-2 באוגוסט 2014. את שערו הראשון במדי גנק כבש בתיקו 1-1 מול לוקרן ב-18 בינואר 2015. גם בגנק מילינקוביץ'-סאביץ' שהה כעונה אחת, שבה רשם 24 הופעות ליגה שכללו חמישה שערים.