cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי החוץ של צ'ילה
גרמניה
את הקשרים הראשונים בין גרמניה המודרנית לצ'ילה ניתן לייחס למאה ה-16, כאשר המתיישבים הגרמנים הראשונים הגיעו להתנחלויות שהוקמו באותה העת. בשנת 1810, כאשר צ'ילה נעשתה עצמאית מספרד, הייתה המבורג אחת הערים הראשונות שעסקו בסחר אינטנסיבי עם ולפראיסו. במהלך המהפכות בגרמניה בשנת 1848, כאשר צ'ילה עודדה את הגרמנים להגר, הגיעו עוד ועוד מתנחלים גרמנים לצ'ילה.
במערכת היחסים של ימינו, הצ'יליאנים רואים את גרמניה בצורה חיובית, ובצורה דומה, הגרמנים אף הם רואים את צ'ילה באורח חיובי.
הממלכה המאוחדת
לאורך התקופה הקולוניאלית התנכלו כלי שיט בריטים לשלטונות ספרד בצ'ילה, ושדדו ספינות ספרדיות. כוחות בריטים ובני המפוצ'ה היו בעלי ברית על מנת לסלק את האחיזה הספרדית במדינה. בריטניה סייעה למאבק הצ'יליאנים לעצמאות בשנות ה-20 של המאה ה-19 בראשות הלורד קוקרן. האדמירל הבריטי לורד קוקרן היה המפקד הראשון של הצי הצ'יליאני שנלחם במלחמת העצמאות הצ'יליאנית, וחמש ספינות של הצי הצ'יליאני נקראו לכבודו.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982, עם הסכסוך ביגל שעדיין הממתין, הפכו צ'ילה וקולומביה למדינות אמריקה הלטינית היחידות שנמנעו מהצבעה ב-TIAR (וכך גם ארצות הברית וטרינידד וטובגו). צ'ילה סיפקה לבריטניה מידע מוגבל אך משמעותי. העמדה הצ'יליאנית מתוארת בפירוט על ידי סר לורנס פרידמן בספרו "ההיסטוריה הרשמית של מבצע פוקלנד".
ספרד
האימפריה הספרדית כבשה את צ'ילה במהלך המאה ה-16, והקימה בה את הקפיטניה חנרל של צ'ילה.
באפריל 1844 הכירה ספרד בעצמאות צ'ילה ושתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. במרץ 1866, במהלך מלחמת איי צ'ינצ'ה, הפגיזה ספרד את הנמל הצ'יליאני של ולפראיסו כנקמה על השתתפותה של צ'ילה במלחמה וסירוב לספינות ספרדיות לעגון בנמלים הצ'יליאניים.
במהלך מלחמת האזרחים הספרדית (1936-1939), זוכה פרס נובל מצ'ילה, פבלו נרודה היה מוצב כקונסול במדריד. נרודה העיד ממקור ראשון על הקרבות וכתב על זה בספר שכותרתו "España en el corazón". בשנת 1939, נרודה מונה לקונסול בפריז לפקח על ההגירה הספרדית לצ'ילה. בפריז, עם תמיכה של ממשלת צ'ילה, נרודה ארגן ספינה בשם ויניפג לשאת 2,200 מהגרים ספרדים, רבים מהם קומוניסטים ורפובליקנים, לצ'ילה. אחרי המלחמה, באפריל 1939, צ'ילה הכירה בממשלה של פרנסיסקו פרנקו.
במרץ 1990, פינושה העביר את השלטון לנשיא הנבחר פטריסיו איילווין ובאוקטובר 1990, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ערך את ביקורו הממלכתי הראשון בצ'ילה. המלך ביקר בצ'ילה מספר פעמים לאחר מכן.
כיום יש 60,000 אזרחים ספרדים המתגוררים בצ'ילה. קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: איבריה, LATAM צ'ילה ו-Plus Ultra Líneas Aéreas.
פורטוגל
היחסים בין המדינות החלו בהצהרה שפורסמה ב-11 באוגוסט 1821 על ידי ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, אשר הכירה במפורש באומה הדרום אמריקאית כרפובליקה חופשית וריבונית, ובכך הפכה ממלכת פורטוגל למדינה הראשונה שהכירה רשמית במדינת צ'ילה.
לאחר ההפיכה בשנת 1973 בצ'ילה, סגרה פורטוגל את שגרירותה בסנטיאגו דה צ'ילה, והחליפה אותה בקונסוליית כבוד, ואילו הדיקטטורה הצבאית הצ'יליאנית מצידה, ובתגובה, גם הקימה קונסוליית כבוד על עקרון ההדדיות. היחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש ב-26 ביוני 1989, כחלק מהתגובה הבינלאומית לאחר תוצאת משאל העם הצ'יליאני, 1988.
צ'ילה ופורטוגל הן מדינות חברות בקהילת האומות האיברו-אמריקאיות, ומשתתפות באופן פעיל בפסגה האיברו-אמריקנית, בנוסף הם חברות מלאות בארגון המדינות האיברו-אמריקניות לחינוך, מדע ותרבות (OEI) והאיחוד הלטיני.
צרפת
בראשית המאה ה-19 החלו מהגרים צרפתים להגיע לצ'ילה. רבים מהם היו גולים פוליטיים, חיילים לשעבר ומדענים. בשנת 1846 כוננו צ'ילה וצרפת יחסים דיפלומטיים. משנת 1860 הגיעו כמה אלפי מהגרים צרפתים והתיישבו בצ'ילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה צ'ילה נותרה נייטרלית לאורך כל המלחמה. בשנת 1943, צ'ילה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר. במהלך תקופה זו, טייסת צ'יליאנית, מרגוט דוהלד נסעה לאירופה, שם הצטרפה לכוח העזר של התובלה האווירית והטיסה 1,500 מטוסים מבסיסים אנגלים לאזורי לחימה בצרפת.
בשנת 1964 ביקר נשיא צרפת שארל דה גול בביקור רשמי בצ'ילה, והפך לנשיא צרפת הראשון שביקר במדינה. בשנת 1965 הפך הנשיא אדוארדו פריי מונטלווה לראש המדינה הצ'יליאני הראשון שערך ביקור רשמי בצרפת. בשנת 1971 מונה פבלו נרודה לשגריר צ'ילה בצרפת שם כיהן עד 1973. בהיותו בצרפת, קיבל נרודה את פרס נובל לספרות.
ב-11 בספטמבר 1973, צ'ילה חוותה הפיכה כאשר כוחות הנאמנים לגנרל אוגוסטו פינושה השתלטו על הממשלה והדיחו את הנשיא סלבדור איינדה. אלפי צ'יליאנים ברחו מהארץ מחשש לרדיפה. ב-28 בספטמבר 1973, צרפת החלה לקלוט פליטים מצ'ילה ליישוב מחדש. זמן קצר לאחר ההפיכה ניתקה צרפת את היחסים הדיפלומטיים עם צ'ילה עקב הפרות זכויות האדם על ידי הממשלה. היחסים בין צ'ילה לצרפת כוננו מחדש בשנת 1989 כשחזרה הדמוקרטיה בצ'ילה. בשנת 2003 שידרה העיתונאית הצרפתית מארי-מוניק רובין סרט תיעודי שכותרתו Escadrons de la mort: l'école française (חוליות המוות: בית הספר הצרפתי) בערוץ הטלוויזיה הצרפתי Canal +. בסרט התיעודי הצהירה הגב' רובין כי היא גילתה ארכיונים בקה ד'אורסה שהראו כי ממשלתו של נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן שיתפה פעולה עם הגנרל אוגוסטו פינושה וארצות הברית במבצע קונדור, קמפיין של דיכוי פוליטי וטרור ממלכתי הכוללים פעולות מודיעין והתנקשויות בצ'ילה, כדי למגר את ההשפעה והרעיונות הקומוניסטיים או הסובייטים. בפברואר 2004 הצהיר שר החוץ הצרפתי דומיניק דה וילפן בביקור בצ'ילה כי לא היה שום שיתוף פעולה בין צרפת למשטר הצבאי של צ'ילה.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים מחדש בין שתי המדינות, היחסים השתפרו במידה ניכרת. היו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות ושתי המדינות חתמו על הסכמים דו צדדיים רבים.
רוסיה
צ'ילה כוננה יחסים דיפלומטיים לראשונה עם ברית המועצות ב-1 בדצמבר 1944, אולם הם נותקו עד מהרה ב-27 באוקטובר 1947 עקב התעצמות המלחמה הקרה והחרמת המפלגה הקומוניסטית של צ' ילה. ב-1956, ראש הממשלה הסובייטי ניקולאי בולגנין, כי ברית המועצות הייתה מוכנה לפתח יחסים עם מדינות אמריקה הלטינית על בסיס שיתוף פעולה ידידותי, יחסי סחר מועילים הדדית, דו קיום בשלום ואי התערבות בענייני פנים. לראשונה מאז 1944 איפשרה מדיניות החוץ הסובייטית להרחיב את היחסים בין ברית המועצות לעולם השלישי. בצ'ילה, שינויים אלה היו ברובם חמורים בשנות החמישים והשישים, שכן צ'ילה הייתה מיושרת באופן גלוי עם ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה ואילך כנגד האיום של "תוקפנות קומוניסטית". מכיוון שהייתה קשורה בברית עם ארצות הברית, צ'ילה עצרה את כל היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות, סיימה את כל צורות היחסים הכלכליים הדו-צדדיים והוציאה אל מחוץ לחוק ורדיפה את המפלגות הקומוניסטיות. המהפכה הקובנית 1959 הניעה גל חדש של אנטי-קומוניזם באמריקה הלטינית, אשר אישר את החלטת ממשלת צ'ילה להימנע מההשפעה והיחסים הסובייטים.
לאחר בחירתו של אדוארדו פריי מונטאלבה לנשיא צ'ילה ב-3 בנובמבר 1964, כוננו שתי המדינות יחסים מחדש ב-24 בנובמבר 1964, ובשנת 1967 נחתמו הסכמים בילטראליים על ידי שתי המדינות. הניצחון של סלבדור איינדה בבחירות לנשיאות צ'ילה בשנת 1970 נתן לברית המועצות הזדמנות לפתח קשרים הדוקים עם צ'ילה. הניצחון של המפלגה הפוליטית של אלנדה, יונידד פופולרי, קואליציה של הסוציאליסטים, הקומוניסטים ומפלגות שמאל שונות, הראו שאולי ממשלת צ'ילה הייתה קרובה אידאולוגית ופוליטית לברית המועצות יותר מכל מדינה אחרת בדרום אמריקה. עם זאת, ברית המועצות התלבטה בנטל, על מנת להבטיח את הצלחת הניסוי הצ'יליאני. מבחינה כלכלית, הסיוע הסובייטי הגיע בצורה של קרדיטים לטווח ארוך, שייצגו פחות מ-350 מיליון דולר, עם כמות מוגבלת של סיוע בצורה של מטבע קשה. ממשלת אלנדה הייתה זקוקה לסיוע כספי נוסף, ולא לפרויקטים משותפים בתחום הדיג והדיור, כדי לפתור בעיות של איזון התשלומים. אף על פי שהסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הורחב וגוון, הוא עדיין היה נמוך בהרבה מרמות הסחר בין ברית המועצות למדינות דרום אמריקה אחרות. רמת הסיוע הכלכלית המוגבלת של ברית המועצות בצ'ילה הציגה את ההססנות הסובייטית הברורה כלפי נטל כלכלי עצום. הסובייטים כבר ראו את העלויות העצומות הכרוכות בתמיכה בממשלה קומוניסטית בחצי הכדור המערבי, בעקבות תמיכתם בפידל קסטרו ובממשלתו בקובה לאחר 1959. בראשית שנות ה-70 החלה ברית המועצות בה עם ארצות הברית, והגברת התמיכה בממשלת אלנדה הייתה עלולה לסכן את היחסים השבריריים בין ארצות הברית לברית המועצות. ברית המועצות לא רצתה יותר ויותר לאפשר לתהליך המהפכני הצ'יליאני להרוס את הדטאנט החדש שלה עם ארצות הברית. ברית המועצות גם התמודדה עם בעיות כלכליות נוספים משלה, אשר הרתיעו שהרתיעה עוד יותר את הגידול בסיוע הכלכלי לצ'ילה. החל ממאי 1972, מנהיגי ברית המועצות החלו לראות בצ'ילה דוגמה למה שעלול להשתבש בתהליך מהפכני ולא בהשקעה טובה במאבק העולמי נגד הקפיטליזם כאשר ממשלת אלנדה איבדה את התמיכה העממית, והכלכלה הצ'יליאנית נותרה במצב של קיפאון. באופן דומה, ברית המועצות נהגה בפרגמטיזם ביחסיה הפוליטיים עם צ'ילה. לכל היותר, ברית המועצות רק הפגינה תמיכה מוסרית ותעמולה בצ'ילה במקום מדיניות מוחשית יותר.
כאשר ארצות הברית הפסיקה את המימון בצ'ילה על איגרות חוב לאומיות של תעשיית הנחושת, איינדה נאלץ לחפש יחסים חלופיים למימון ומסחר, אשר הגיעו לשיאם בביקור של משלחת רמת דרג בביקור המועצות במאי 1971, שבו הוסכם כי תוקם נציבות סחר של ברית המועצות-צ'ילה. איינדה ביקר בברית המועצות בדצמבר 1972, במטרה להשיג סיוע ומימון מליאוניד ברז'נייב, אבל הביקור שלו לא הצליח. בעוד כמה פקידים בסנטיאגו האמינו כי המסע של אלנדה לברית המועצות יכריח את ידה של מוסקבה להפיג את צ'ילה מהתלות שלה בארצות הברית, אחרים טענו כי לא די בכך כדי לנטרל את הגירעונות בתשלומי מאזן התשלומים של צ'ילה. איינדה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית לואיס קורוולן נפגשו בדצמבר 1972 עם ליאוניד ברז'נייב, אלכסיי קוסיגין, וניקולאי פודגורני. התוכנית של אלנדה וקורוולן קראה לזיכויים גדולים לטווח הקצר כדי לקזז גירעון צ'יליאני צפוי עד 1976, רכישות הגוש הסובייטי של נחושת צ'יליאנית, והשקעה של 220 מיליון דולר בייצור פלדה. איינדה ניסה לשכנע את מנהיגי ברית המועצות בתוכנית זו על ידי טיעון הרעיון כי ארצו היא "וייטנאם שקטה" בניסיון חסר תוחלת לעורר סנטימנט אנטי-אמריקני. אולם תוכניתו והדימויים הללו לא התקבלו היטב במוסקבה, מכיוון שברית המועצות כבר היססה להתריס בגלוי נגד האמריקנים בחצי הכדור המערבי. אליינדה עזב את ברית המועצות עם עצות לפתרון סכסוכים עם וושינגטון, אשראי חדש בסך 45 מיליון דולר, והסכמים המשתמשים בזיכויים שהוסכמו בעבר כדי להגדיל את הסיוע הטכני של ברית המועצות בפיתוח תעשיות הנחושת, הכימיה והדייג של צ'ילה. במקום הגדלת הסיוע לצ'ילה, ברית המועצות הפחיתה את התמיכה הכלכלית מ-144 מיליון דולר ב-1972 ל-63 מיליון דולר ב-1973. איינדה הודח במהלך ההפיכה הצבאית ב-11 בספטמבר 1973, והיחסים עם הסובייטים נותקו שוב ב-22 בספטמבר 1973,, ושוחזרו רק ב-11 במרץ 1990. ממשלת פינושה החלה כמעט מיידית לתקוף אזרחים סובייטים, והחזיקה באג'נדה מאוד אנטי-סובייטית. ברית המועצות הגיבה בחריפות על ידי מתן סיוע לחברים ותומכים של ממשל איינדה, והוקיעה את ממשלת צ'ילה כפשיסטית.
הנשיא ריקארדו לאגוס ביקר ברוסיה באוקטובר 2002, ואילו הנשיא ולדימיר פוטין ביקר בצ'ילה בנובמבר 2004, בשיתוף עם פסגת APEC שהתקיימה בסנטיאגו, במה שהיה הביקור הראשון ראש מדינה רוסי באמריקה הדרומית. מישל בצ'לט ביקרה ביקור רשמי ברוסיה בתאריכים 2–4 באפריל 2009 בהזמנתו של דמיטרי מדבדב.
הודו
צ'ילה הייתה המדינה הראשונה באמריקה הדרומית שחתמה על הסכם סחר עם הודו, בשנת 1956. הסכם מסגרת נחתם ב-20 בינואר 2005 לקדם שיתוף פעולה כלכלי נוסף בין הודו לבין צ'ילה. ההסכם הציע הסכם סחר מועדף (PTA) בין המדינות המתאימות, אשר לאחר מספר סבבי משא ומתן הושלמו במהלך השיחות שהתקיימו בניו דלהי בנובמבר 2005. ה-PTA נכנס לתוקף החל מה-17 באוגוסט 2007 בצ'ילה ובהודו ב-11 בספטמבר 2007.
בשנת 2016 חתמו שתי המדינות על הסכם להרחבת הסכם הסחר המועדף בין שתי המדינות (PTA), בסימן זינוק פי 10 במספר המוצרים שיימכרו בתעריפי מכס. המסחר הדו-צדדי של הודו עם צ'ילה עמד על 2.6 מיליארד דולר כאשר היצוא עמד על 0.68 מיליארד דולר והיבוא עמד על 1.96 מיליארד דולר בהתאמה ב-2016.
יפן
בינואר 1943 ניתקה צ'ילה את היחסים הדיפלומטיים עם מדינות הציר במלחמת העולם השנייה ובאותה עת הכריזה מלחמה רק על גרמניה ואיטליה. באפריל 1945 הכריזה צ'ילה מלחמה על יפן, אם כי היא החלה לכלוא אזרחים יפנים בשנת 1943. כמו רוב מדינות אמריקה הלטינית, צ'ילה לא השתתפה פיזית במלחמה. היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה ליפן כוננו מחדש בשנת 1952.
בשנת 1959, נובוסוקה קישי, היה לראש ממשלת יפן הראשון שביקר בצ'ילה. לאחר שחזור הדמוקרטיה בצ'ילה, הפך פטריסיו איילווין לנשיא צ'ילה הראשון שביקר ביפן בשנת 1992. מאז הביקורים הראשוניים, היו מספר ביקורים רמי דרג בין שתי המדינות. צ'ילה ויפן חתומות שתיהן על השותפות הטראנס-פסיפית, הסכם לפיו עבדו יחד עם עשר מדינות נוספות השוכנות לחופי האוקיינוס השקט. מאז שנסוגה ארצות הברית מההסכם בינואר 2017, צ'ילה ויפן עבדו עם תשע המדינות הנותרות וחתמו על ההסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפיית במרץ 2018 בסנטיאגו.
בספטמבר 2017 חגגו שתי המדינות 120 שנות יחסים דיפלומטיות. כדי לקדם את החגיגות, הגיע הנסיך היפני אקישינו לביקור של 10 ימים בצ'ילה.
סין
היחסים בין הרפובליקה העממית של סין וצ'ילה החלו ב-15 בדצמבר 1970, זמן קצר לאחר בחירתו של סלבדור איינדה, וצ'ילה הפכה למדינה הראשונה בדרום אמריקה שהכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין. בעקבות ההפיכה הצבאית בצ'ילה (1973) אשר הפילה את ממשלת איינדה, סין הייתה רק אחת מתוך שתי מדינות קומוניסטיות (השנייה הייתה רומניה) אשר לא ניתקו את קשריהן עם המשטר החדש של אוגוסטו פינושה, בשל מעורבותו של האחרון בהמשך מדיניות סין האחת. כתוצאה מכך, סין בחרה שלא להחזיר את השגריר שלה בצ'ילה.
המשך הקשר נבנה על פרגמטיזם ואי-הפרעה. סין תמכה בטענת צ'ילה של ריבונות על אנטארקטיקה, ובתורה, צ'ילה איפשרה לסינים להקים את תחנת המחקר הכותל הגדול בשטח טריטוריאלי של צ'ילה לפי טענתה. היה גם ניסיון מיזם משותף לייצור נשק בין Norinco ו-FAMAE, שמטרתו צמצום התלות הצבאית של צ'ילה בארצות הברית. פינושה טיפח את מערכת היחסים שלו עם סין. פינושה ביקר בסין בשנים 1993 ו-1997.
בעקבות סיום המלחמה הקרה ולאחר נפילת משטר פינושה ב-1990, היחסים בין שתי המדינות נמשכו, כאשר הממשלה החדשה של צ'ילה המשיכה במדיניות של סחר חופשי, ותמכה בצירוף סין לארגון הסחר העולמי.
צ'ילה היא אחת המדינות הראשונות של אמריקה הלטינית אשר החלה בחילופי סחר וכלכלה עם סין לאחר מלחמת האזרחים הסינית. הסחר הדו-צדדי בין המדינות החל כבר בשנת 1961, כאשר סין הקימה את משרד החדשות המסחרי של תאגיד הייבוא והייצוא הסיני. בשנת 1965 הוקם מחדש כמשרד המסחרי של מועצת סין לקידום הסחר הבינלאומי.
מאז כינון יחסים דיפלומטיים בשנת 1970 התפתחו היחסים הכלכליים הדו-צדדיים במידה ניכרת. צ'ילה הפכה לשותפת הסחר השלישית בגודלה של סין באמריקה הלטינית לאחר ברזיל ומקסיקו. היקף הסחר הבילטרלי קבע שיא של 2.565 מיליארד דולר בשנת 2002.
צ'ילה וסין חתמו על הסכם סחר חופשי בשנת 2006. בשנת 2009 הסחר הדו-צדדי הגיע ל-17.4 מיליארד דולר. הייצוא הצ'יליאני הסתכם ב-23 אחוז מכלל היצוא של צ'ילה.
אזור מושפע מחום
אזור מושפע מחום (HAZ - Heat Affected Zone) הוא האזור בחומר מתכתי או תרמופלסטי, אשר המיקרומבנה והתכונות שלו משתנים על ידי הלחמה או פעולות חיתוך הדורשות חום רב. החום שנוצר בתהליך והקירור שלאחריו גורמים לשינוי במשטח שמסביב להלחמה. רמת השינוי בתכונות החומר תלויה בחומר עצמו, בחומר שבאמצעותו מבצעים את ההלחמה, ובכמות וריכוז החום שבעזרתו מלחימים.
אווין יומן
ביוגרפיה
יומן נולד וגדל בצ'פסטו, מונמות'שייר, ויילס, שם עדיין מתגוררים הוריו, מייקל והילרי. הוא סיים תיכון בגלוסטרשייר, שם גילה עניין רב בשפה האנגלית, ספרות אנגלית והיה מעורב בהפקות התיאטרון החובבניות של בית ספרו.
קריירה
יומן ערך את הופעת הבכורה שלו בקולנוע ב-2004 בתור ליסנדרוס בסרט המועמד לאוסקר טרויה בכיכובו של בראד פיט. עוד ב-2004 הוא הופיע בהופעת אורח בפרק של רציחות במידסומר שכותרתו "מתים במים".
יומן שיחק תפקיד קטן בסרטו של Broken Lizard, פסטיבל הבירה ב-2006.
ב-2008 הוא שיחק את סמל אריק קוצ'ר במיני-סדרה של HBO, דור מזוין במשך מספר פרקים. באותה שנה הוא גילם את הנבל הגדול, טרמינטור סייבורגי דגם T-888 בשם "קרומארטי", בפרק הפיילוט של שליחות קטלנית: יומני שרה קונור תפקיד אותו גילם בפועל גארט דילהאנט בסדרה עצמה.
לפרסומו הוא זכה החל מ-2008 כאשר גילם את וויין ריגסבי בסדרה המאד מצליחה המנטליסט, הוא כיכב בכל פרק עד לעונה השישית, לצד סיימון בייקר, רובין טוני, אמנדה ריגטי וטים קנג. בשנת 2013 אושר כי יומן וריגטי עוזבים את המנטליסט בסוף העונה השישית.
הוא כיכב בתפקיד אורח בשני פרקים (10 ו-11) של הסדרה אקסטנט ב-2014. באותה שנה הוא גילם חייל אמריקאי בעיראק בסרט צלף אמריקאי.
מ-2015 עד 2017, הוא גילם את הגנרל בנדיקט ארנולד בעונות 2–4 של סדרת הטלוויזיה המרגלים של וושינגטון.
ב-2015 הוא גילם את ורטוקס בפיילוט של סדרת הטלוויזיה של DC קומיקס סופרגירל.
ב-2019 הופיע בתפקיד ראשי בסדרה Emergence אשר בוטלה אחרי עונה אחת בלבד.
ב-2022 הופיע בסרט "הצילו את הקולנוע".
חיים אישיים
יומן היה נשוי לשחקנית לוסי דייוויס מדצמבר 2006 עד אוקטובר 2011. נישואיו הראשונים התקיימו בקתדרלת סנט פול, לונדון. דייוויס ויומן הורשו להתחתן שם מכיוון שאביה רוברט (הידוע יותר בשם הבמה שלו ג'ספר קארוט ) זכה בתואר מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2002.
ב-7 בספטמבר 2013 התחתן יומן עם מעצבת התכשיטים ג'יג'י יאלוז באחוזה פרטית במאליבו, קליפורניה. יש להם בת אחת בשם אוור בל.
יומן הוא צמחוני והצטלם לקמפיין הצמחונות של PETA.
איגוד העובדים הסוציאליים
מרבית העובדים הסוציאליים חברי האיגוד עובדים ברשויות המקומיות, במשרדי ממשלה שונים (בעיקר רווחה ובריאות) ובעמותות. במסגרת האיגוד פועלת "האגודה לקידום העבודה הסוציאלית בישראל" שהיא עמותה לקידום מקצוע (פרופסיה) העובדים הסוציאליים. תפקיד נוסף זה מעוגן בחוק העובדים הסוציאליים, והאיגוד מקיים ועדות אתיקה ומדיניות חברתית. ב-2018 נבחרה לראשות האיגוד ענבל חרמוני מתנועת עתידנו.
האיגוד מעניק פרס שנתי על שם מרים הופרט.
היסטוריה
בשנת 1931 הוקם השירות לעבודה סוציאלית על ידי הוועד הלאומי. נבחרה לעמוד בראשו הנרייטה סאלד, שלמדה את מקצוע העבודה הסוציאלית בארצות הברית. בשנת 1934 נפתח הקורס הראשון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים, ובשנת 1940 נוסף אליו בית הספר לעבודה סוציאלית בתל אביב. בשנת 1937 נוסד איגוד מקצועי לעובדים הסוציאליים, שמטרתו לפתח שירותי רווחה ולהעלות את מעמד העובד הסוציאלי.
בשנת 1974 נפרד איגוד העובדים הסוציאליים מהסתדרות מדעי החברה והרוח ונהפך לאיגוד מקצועי עצמאי, שהחברים והחברות בו בוחרים את הנהגתו.
בשנת 1996 נחקק בארץ חוק העובדים הסוציאליים, המגדיר את טווח פעילות המקצוע, מסמיך את שר העבודה והרווחה לקבוע אילו מישרות שייכות לעבודה סוציאלית, ומחייב את העובד הסוציאלי למקצועיות ולסודיות מקצועית. במדינת ישראל כיום קיימת בכל רשות מקומית "מחלקה לשירותים חברתיים" המספקת שירותי רווחה וסעד לאוכלוסיית היישוב. בנוסף ניתן למצוא את מקצוע העבודה הסוציאלית בארגונים, במוסדות, במפעלים ובקהילות.
יושבת ראש הארגון משנת 2000 עד 2005 הייתה אתי פרץ, שקידמה מאוד את מעמדו ותפקידו של העובד הסוציאלי. עם פרישתה אמר עליה עמיר פרץ: "לאתי פרץ יש פרק חשוב בחיזוק כוחם של העובדים בישראל ובתרומה לגיבוש איגוד העובדים הסוציאליים. אתי יצרה ארגון מפואר המנהל מאבק חברתי צודק ומשפיע, והפכה את העובדים הסוציאליים למודל למאבק חברתי - הן למען מעמדם כעובדים והן למען הצלחתם בשליחותם המקצועית ובגאוות היחידה שלהם".
בשנים האחרונות, בשל תהליך ההפרטה, הקיצוצים בתקציבי הרווחה, והפחתת חלקה של המדינה בשירותי הרווחה הניתנים לאוכלוסיות חלשות, עולה חלקו של מקצוע העבודה הסוציאלית במגזר השלישי. על הרקע הזה יצא איגוד העובדים הסוציאליים למספר מאבקים משמעותיים לשיפור תנאי העבודה והשכר בשנים האחרונות. התוצאה העקרית של המאבק באה לידי ביטוי ברפורמת השכר של שנת 2022.
מאבק 1994
ב-1994 נפתחו הסכמי השכר הקיבוציים של העובדים הסוציאליים. ב-21 באפריל 1994 פתח האיגוד בשביתה שנמשכה 45 ימים וכללה הפגנות ומשא ומתן מתמשך עם האוצר. השביתה זכתה לתמיכה ציבורית, בין השאר של ראש עריית ת"א, ב"ש ושל ארגונים שונים כמו נעמת. נעמת דרשו מראש ההסתדרות להשבית מגזרים נוספים במשק כאות הזדהות עם העובדים הסוציאליים. הוקם אוהל מחאה בת"א. תוצאות: תוספת שכר של 1,690 שקל, שינוי מבנה הקידום, כל העו"ס קודמו אוטומטית בדרגת שכר אחת, הישגי השביתה הוחלו רטרואקטיבית החל מחודשיים לפני השביתה.
מאבק 2011
לאחר שמאבק מרוסן הביא להישגים מזעריים בהסכם הקיבוצי שנחתם בשנת 2008, יצא האיגוד לשביתה סוערת במיוחד בשנת 2011, שהחלה ב-6 במרץ והסתיימה ב-28 במרץ באותה שנה. ההסכם שהושג נתפס על ידי עובדות ועובדים רבים כ"הסכם מכירה" והתעוררה מחאה חריפה נגד יו”ר איגוד העובדים הסוציאליים, יצחק (איציק) פרי (אביה של מיה פרי-אלתרמן, מי שכיהנה באותה התקופה כיועצת המשפטית של האיגוד המקצועי בהסתדרות) ויו"ר ההסתדרות, עופר עיני. מרכז האיגוד הצביע נגד ההסכם תחילה, אך אישר אותו בהמשך בשינויים קלים. בעקבות האירועים הוקדמו בין השאר הבחירות ליו”ר האיגוד בכשנה וחצי, ויצחק פרי סיים את תפקידו. בבחירות שהתקיימו נבחרה צפרא דווייק, והיא כיהנה כיו”ר האיגוד עד ינואר 2018.
הר צובה
הר צובה הוא גן לאומי בישראל סמוך לקיבוץ צובה, ממוקם מעל כביש 395, בין צומת אשתאול לירושלים בגובה 769 מטר מעל פני הים. על ראש ההר נמצאים שרידי מצודת בלמונט, מבצר צלבני מלפני שנת 1169. עד למלחמת העצמאות היה במקום הכפר הערבי צוּבַא שנכבש ב-13 ביולי 1948 על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע דני.
בתל עצמו ניתן למצוא שרידים רבים של הכפר הערבי סובא, ששכן במקום עד מלחמת העצמאות, וכן של המבצר הצלבני. ממבצר זה נותרו שרידי החומה החיצונית המקיפה את המבצר בצורת מתומן עם חלקלקה ושער גדול, שרידי החומה הפנימית עם מספר שערים שנבנו במתכונת של שבכת ברזל יורדת בשילוב דלתות עץ, שרידי כנסייה ועוד. בראש התל חצר גדולה ובה בורות מים ומתקנים שונים. מהגגות הגבוהים בתל נשקפת תצפית פנורמית של כל הרי יהודה עם נוף מרהיב, כשבימים בעלי ראות טובה ניתן לראות את הים.
למרגלות ההר צומח אלון עתיק, שגילו מוערך בין 500 ל-1200 שנה. יערני קק"ל משמרים אותו על ידי תמיכת ענפיו הראשיים בעמודי חשמל, כדי שלא יקרסו. זית עתיק בעל גזע חלול שגילו מוערך בכ-500 עד 800 שנה צומח לידו. אלו הם שניים מן העצים העתיקים בארץ ישראל.
כ-500 מטרים משם נמצא מעיין עין צובה. הגישה אליו היא דרך נקבה צרה באורך כ-40 מטר, שקיבוץ צובה אחראי לשמירתה. בראשיתה הנקבה נמוכה מאוד, אך תקרתה מתרוממת בהמשך והיא מסתיימת במבנה אבן גדול, שבתוכו נובע המעיין. המעיין נשפך לבריכה קטנה ורדודה שממנה מובילה תעלה חצובה בסלע לבריכת אגירה גדולה החצובה בסלע אף היא.
נקבת עין צובה סגורה עד להודעה חדשה. ניתן לגשת למדשאה הסמוכה למעיין, אך הכניסה על אחריות המטיילים בלבד.
מצפון-מערב לתל ישנה במת סלע הצופה לכיוון אבו גוש, ובה שרידי מתקנים חקלאיים כגת וגורן. ניתן למצוא בה גם משחק קדמון מסותת בסלע בסגנון "מנקלה". למרגלות הבמה כמה מערות קבורה מתקופת בית ראשון ושני.
ריי מילאנד
ריי מילאנד (באנגלית: Ray Milland; 3 בינואר 1905 - 10 במרץ 1986) היה שחקן קולנוע ולשי מצליח ובמאי קולנוע שעבד בעיקר בארצות הברית.
קורות חייו
הוא נולד בשם רג'ינאלד טרסקוט ג'ונס, בוית', ויילס, ואימץ את השם של אחד הרחובות באזור מגוריו כשם משפחה. לפני שהיה לשחקן שירת מילאנד בחיל הפרשים המלכותי בארצו במשך שלוש שנים. בספטמבר 1932 התחתן עם מלוויניה וורנר והם נשארו נשואים עד מותו של מילאנד ב-1986. לזוג היו ילד בשם דניאל ובת מאומצת בשם ויקטוריה. לאחר מותה של הנסיכה גרייס ממונקו נודע על רומן שהיה ביניהם.
קריירה
את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ערך מילאנד בסרט האילם "הסקוטי המעופף" (1929). ומשהגיע הפריצה של הטלוויזיה (מאמצע שנות החמישים) החל להופיע בה לעיתים קרובות, כמו גם בסרטי טלוויזיה ובנוסף הִרבה לביים סדרות טלוויזיה בחצי השני של שנות החמישים.
פסגת הקריירה שלו הייתה ב-1945 כשכיכב בתפקיד הראשי בסרטו של בילי ויילדר, "סוף השבוע האבוד", בה גילם אלכוהוליסט בעל יצר הרסנות כלפי עצמו. על תפקידו זה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, כשהוא נושא את נאום הזכייה הקצר ביותר בתולדות האוסקר: הוא פשוט קד קידה וירד מן הבמה. בנוסף הוא היה הראשון שזוכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן ובפרס האוסקר על אותו תפקיד וכמו כן היה לשחקן הוולשי הראשון שזוכה בפרס האוסקר. מילאנד זכה בתפקיד רק כברירת מחדל, לאחר שאולפני סרטי פרמאונט הטילו וטו על הבחירה הראשונה של הבמאי ויילדר לתפקיד, שהיה השחקן חוזה פרר. כל השחקנים הגדולים של אותה תקופה סירבו להשתתף בסרט, שהיה עבורם סיכון מקצועי וכך נבחר לבסוף השחקן היחסית אלמוני - מילאנד. אחד מתפקידו הנודעים ביותר היה בסרטו של היצ'קוק -"אליבי" בו גילם את שחקן הטניס השוקע המתכנן את חיסולה של רעייתו העשירה.
יש לו שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד (כמו לברודריק קרופורד): אחד על הישגיו הקולנועיים והשני על הישגיו הטלוויזיוניים.
גאבור מטה
גאבור מטה (בהונגרית ובאנגלית: Gabor Maté; נולד ב-6 בינואר 1944) הוא רופא יהודי-קנדי. גאבור עסק ברפואת משפחה ואחר כך התמחה בהתפתחות גופנית בינקות ובטראומה נפשית, ובהשפעות הפוטנציאליות שלהם לכל החיים על הבריאות הגופנית והנפשית, כולל מחלות אוטואימוניות, סרטן, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, התמכרויות ומגוון רחב של מחלות אחרות.
מאז שפרש מהפרקטיקה הקלינית, הוא נוסע ומרצה בהרחבה על נושאים אלו, בצפון אמריקה ומחוצה לה. ספריו יצאו לאור ברחבי העולם בלמעלה מעשרים וחמש שפות. גישתו של מאטה להתמכרות מתמקדת בטראומה שסבלו מטופליו, ומטפל בה כחלק מתהליך התאוששותם. גישותו כוללת התייחסות מיוחדת לאוכלוסיות ילידות ברחבי העולם והטראומות שהם סובלות. בספרו "In the Realm of Hunger Ghosts: Close Encounters with Addiction", הוא דן בסוגי הטראומה שסובלים מהם מכורים וכיצד הדבר משפיע על קבלת ההחלטות שלהם בשלב מאוחר יותר בחיים.
מאטה זכה להכרה נרחבת בזכות נקודת המבט שלו על הפרעת קשב וריכוז, ואמונתו הנחושה בקשר בין הנפש לבריאות הגוף. הוא חיבר ארבעה ספרים בנושאי הפרעות קשב וריכוז, מתח נפשי, פסיכולוגיה התפתחותית והתמכרויות. בנוסף הוא כותב טורים בעיתונים הקנדיים "הוונקובר סאן" ו"הגלוב אנד מייל".
חיים אישיים וקריירה
מטה נולד בבודפשט שבהונגריה בינואר 1944 והוא ניצול שואה. במאי 1944, סבו וסבתו מצד אמו, ד"ר יוסף לוי וחנה לוי, שבאו מהעיר קושיצה בדרום סלובקיה, נשלחו לאושוויץ, ודודתו נעלמה בזמן המלחמה. אביו הועסק בעבודת כפייה במחנה נאצי ונעדר מהבית 14 חודשים.
ביוני 1944 מאטה ואמו, והנותרים מקהילת יהודי בודפשט, רוכזו בבנייני הטלאי הצהוב במרכז הבירה ההונגרית. בדצמבר אותה שנה, מאטה ואמו חיפשו מחסה באחד הבתים המוגנים שניהלה שגרירות שווייץ, בניסיון להציל יהודים מהנאצים והפשיסטים ההונגרים. כדי להגן עליו מפני הסכנות של גטו בודפשט באותה תקופה, אמו של מאטה מסרה אותו לידי אישה זרה, שהסכימה לקחת אותו לביתם המוגן של קרובי משפחה. הניתוק מאמו נמשך שלושה שבועות, והותיר את מאטה בתחושה עמוקה של נטישה.
בשנת 1956 הוא היגר עם משפחתו לקנדה וסיים עם תואר בוגר באוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר. לאחר מכן עבד מספר שנים כמורה לאנגלית וספרות בבית ספר תיכון ומאוחר יותר חזר לספסל הלימודים כדי ללמוד רפואה. סיים התמחות ברפואת משפחה ב-1977.
בשנת 1969 התחתן מאטה עם האמנית רה מאטה. יש להם שלושה ילדים כולל העיתונאי אהרון מאטה.
מטה ניהל מרפאה לרפואת משפחה במזרח ונקובר במשך יותר מעשרים שנה. היה גם המתאם הרפואי של היחידה לטיפול פליאטיבי בבית החולים של ונקובר למשך כשבע שנים. במשך 12 שנים שימש כרופא ב"מעון פורטלנד", מעון ומרכז עזרה לתושבי מרכז ונקובר. הרבה ממטופליו סבלו ממחלות נפש, התמכרות לסמים, איידס ובמקרים מסוימים שלושתם יחדיו. בספרו "In the Realm of Hungry Ghosts" תיאר את חוויותיו בעבודתו עם אנשים הסובלים מהתמכרויות.
מטה עורר עניין בתקשורת כשהגן על הרופאים העובדים ב-, מרפאה חוקית להזרקה סמים תחת פיקוח. שר הבריאות הפדרלי של קנדה טוני קלמנט, יצא במתקפה על כך שדבריו של מטה אינם מוסריים.
ב-2010 מטה התחיל להתעניין ברפואה המבוססת על הצמח האמזוני המסורתי איוואסקה והפוטנציאל שלו לטיפול בהתמכרויות. הוא חבר למטפל שאמאני פרואני והחל להוביל טיפול בהתמכרויות, עם קבוצת ילידים מהאומות הראשונות במזרח קנדה, שהיוו נושא לתצפית מחקרית של חוקרים מאוניברסיטת ויקטוריה ואוניברסיטת קולומביה הבריטית. למרות המגבלות על מחקר בתחום, התוצאות של מטה הראו שהטיפול באמצעות הצמח יעיל, ושהוא סייע לשיפור ניכר בחיי המטופלים ולהפחתה בשימוש בחומרים ממכרים בעייתיים. עם זאת, כשמשרד הבריאות הקנדי גילה את עבודתו של מטה, הוא איים על מטה במעצר אם לא יפסיק מייד את עיסוקיו, עם מה שהם הגדירו סם מסוכן ובלתי חוקי. עם זאת, מחקרי משרד הבריאות הקנדי על איוואסקה ב-2008 הראו שהסיכון לשימוש ממושך בסם נמוך מאוד, ושקיים ערך רב וניכר בשימוש למטרות רוחניות ומימוש עצמי.
כתיבה ודעות
הנושא שחוזר על עצמו רבות בספריו של מטה הוא ההשפעה של ילדות האדם על הבריאות הנפשית והפיזית דרך מנגנונים נוירולוגיים ופסיכולוגיים, שהוא מקשר גם להתפתחות חברתית.
בספרו In the Realm of the Hungry Ghosts, מטה מציע גישות חדשות לטיפול בהתמכרויות, כגון מקומות להזרקה בטוחה של סמים, בהתבסס על ההבנה של השורשים הביולוגיים והסוציואקונומיים של בעיית ההתמכרות. הוא מתאר את התפקיד המשמעותי של "מצוקה מוקדמת" כגון מתח נפשי, יחס לקוי, ובפרט התעללות בילדות כגורמים המעלים את הרגישות להתמכרויות. לדבריו מנגנון ההשפעה של המצוקה המוקדמת קשור בפגיעה בהתפתחות נוירוביולוגית, פגיעה במעגלים מוחיים המעורבים בהתמכרות, תמריץ ומוטיבציה. הוא טוען שהמלחמה בסמים למעשה מענישה אנשים על זה שחוו התעללות ומקבעת את ההתמכרות עמוק יותר. לטענתו, לחץ ומתח נפשי הם הגורמים החזקים ביותר להתנהגות וחזרתיות התמכרותית.
לפי מטה המערכת שדוחקת לשוליים ומנדה אנשים למתקנים למיניהם, ללא דאגה וגישה בטוחה לסמים, רק מחמירה את הבעיה. הוא טוען גם שהגורמים הסביבתיים של התמכרות לסמים מעידים על הצורך בשיפור המערכות של רווחת ילדים (למשל, בארצות הברית קיימים חוקים שמכריחים אמהות חד הוריות למצוא עבודות בשכר נמוך שרחוקות מהבית ומהילדים). ועל הצורך בתמיכה טובה יותר במשפחות, מכיוון שרוב הילדים בצפון אמריקה נמצאים מגיל צעיר הרחק מהוריהם, בשל נסיבות כלכליות. הוא קורא לשינוי המדיניות שפוגעת בקבוצות מיעוט מסוימות, גורמת להגברת המתח הנפשי, ובכך מגדילה את הסיכויים להתמכרויות בצורה משמעותית.
בספרו "When the Body Says No: Understanding the Stress-Disease Connection" מטה מציין, שלחוויות מוקדמות יש תפקיד חשוב ביותר בעיצוב תפיסות העולם של אדם ויחסיו לאנשים אחרים, משתנים המשפיעים על בריאות האדם בשלב מאוחר יותר. הוא אומר שדפוסים רגשיים מושרשים בילדות, חיים בזיכרון התאים והמוח ומופיעים באינטראקציות בינאישיות. מטה מתאר את ההשפעות של "חוויות מצוקה בילדות" על אורח חייהם של אנשים וסיכוייהם לנטייה התמכרותית כמו על נטייה למחלות פיזיות ונפשיות. טענה זו מבוססת על מחקרים לגבי חוויות מצוקה בילדות שנערכו בארצות הברית. המחקרים מצאו שככל שמספר החוויות המצוקתיות עולה, כך גם עולים סיכויי האדם להיות מכור בשלב מאוחר יותר. למשל, ילד עם 6 חוויות מצוקתיות מגביר את סיכוייו ב-4600% להיות מכור בעתיד. חוויות מצוקה בין היתר גם מגבירות באופן אקספוננציאלי את הסיכויים למחלות פיזיולוגיות, כגון מחלת הסרטן, לחץ דם גבוה, ומחלות לב. חוויות מצוקה מגבירות גם את הסיכויים להתאבדות ומוות מוקדם.
מטה טוען שלפיכך מטופלים צריכים להבין את חוויות הילדות שלהם והשפעותיהן על התנהגותם כבוגרים. הוא טוען שיש תועלת מנקיטת אמצעים וגישות הוליסטיות לטיפול בבעיות פיזיות ונפשיות.
כמו כן הוא כתב על בריונות, הפרעות קשב וריכוז, והפרעות נפשיות אחרות המושפעות מתנאים חברתיים. לתפיסתו אחת הבעיות היא שאנו חיים בחברה שבה לראשונה בהיסטוריה, ילדים מבלים את רוב זמנם הרחק מהוריהם וממבוגרים מטפחים. הוא טוען שמבוגרים מטפחים נחוצים ביותר להתפתחות תקינה של המוח.
ב-2014, בעת מבצע צוק איתן, מטה מתח ביקורת על ממשלת ישראל ועל ההרג של פלסטינים חפים מפשע ברצועת עזה. במאמר דעה שהתפרסם בעיתון "טורונטו סטאר" הוא כתב שמגיל צעיר היה ציוני, ושהוא מאמין בזכותה העקרונית של ישראל להגן על עצמה, אך מזכות זו לא נגזרת הזכות להרוג חפים מפשע, וכיום מותר להתאבל על כך ש"החלום היפה של ישראל הפך לסיוט".
ב-2021, לאחר מבצע שומר החומות אמר בראיון לראסל בראנד "אין שום סיכוי שניתן היה להקים מדינה יהודית, בלי לדכא ולגרש את האוכלוסייה המקומית". הוא כינה את עזה "הכלא הפתוח הגדול ביותר בעולם", וכי "בהתחשב בתנאים אלה, כמובן שאנשים ילכו להנהגה קיצונית", בהתייחס לניצחון של החמאס בבחירות בשנת 2006. בנוסף אמר ש"חוסר הפרופורציה של הכוח, האחריות והדיכוי הנמצאים בצורה כה בולטת בצד אחד, עד שאתה לוקח את הדבר הגרוע ביותר שאתה יכול לומר על חמאס, מכפיל אותו באלף פעמים - והוא עדיין לא יפגוש בדיכוי, בהריגה ובנישול הישראלי של פלסטינים”.
למצוא את ארץ לעולם לא
סלוגן הסרט היה: "שחרר את הדמיון שלך" ("Unlock your imagination")
השחקנים וצוות ההסרטה
הסרט בוים על ידי מארק פורסטר על פי תסריט של דייוויד מגי המבוסס על המחזה "האיש שהיה פיטר פן" (The Man Who Was Peter Pan) - מחזה מאת אלן ני. שיר הנושא של הסרט נכתב על ידי אלטון ג'ון.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בפרס עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר.
בסרט פגש השחקן ג'וני דפ את הילד פרדי היימור והתלהב מאיכות משחקו, על כן שכנע את טים ברטון ללהק אותו לסרט צ'ארלי בממלכת השוקולד.
הכנסות
הסרט הכניס סך כולל של 116,650,613 דולרים מתוכם, בארצות הברית, 51,680,613 דולרים.
הבדלים בין המציאות למתואר בסרט
בניגוד לסרט, היו למשפחה חמישה ילדים ולא רק ארבעה, ארתור לואלן דייוויס היה עדיין בחיים כאשר ברי פגש את סילוויה ובניה, וסילוויה נפטרה בשנת 1910 כשש שנים לאחר בכורת המחזה פיטר פן (1904), ולא במהלכו כמתואר בסרט.
גיאומטרי A
גיאומטרי A (באנגלית: Geometry A) היא מכונית חשמלית קומפקטית במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי גיאומטרי משנת 2019. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2019.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע חשמלי המספק כ-163 כ"ס. סוללת ליתיום יון בקיבולת 51.9 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 410 ק"מ או סוללת ליתיום-יון בקיבולת 61.9 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 500 ק"מ. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 8.8 שניות והמהירות המרבית עומדת על 150 קמ"ש.
גיאומטרי A פרו
היא אב טיפוס שהוצגה בפברואר 2021 ומציגה את מתיחת הפנים העתידית. היא כוללת מנוע חשמלי המספק כ-204 כ"ס. סוללת ליתיום יון בקיבולת 53 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 430 ק"מ או סוללת ליתיום-יון בקיבולת 70 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 600 ק"מ. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 6.9 שניות והמהירות המרבית עומדת על 150 קמ"ש.
גיאומטרי G6
היא מתיחת הפנים לגיאומטרי A, היא נחשפה ב-28 באוגוסט 2022. בשלב זה לא ברור האם הגיאומטרי G6 מחליפה בפועל את הגיאומטרי A או שהיא תימכר בסין במקביל. היא כוללת עיצוב חדש לגמרי לתא הנוסעים, העיצוב החיצוני לא שונה כמעט מהגיאומטרי A למעט הפגוש שקיבל עיצוב מעודכן. גם מערכות ההנעה שונו והטווח הוגדל אך גיאומטרי לא מספקת את הנתונים לעת עתה.
ג'רי טריינור
גראלד ויליאם "ג'רי" טריינור (באנגלית: Gerald William Trainor ; נולד ב-21 בינואר 1977) הוא שחקן, קומיקאי ומוזיקאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסדרות הנוער "דרייק וג'וש" (כ"סטיב המשוגע") ו"iCarly" (כספנסר שיי).
ביוגרפיה
טריינור נולד וגדל בסן דייגו, קליפורניה, להוריו ביל טריינור, טייס קרב בצי ארצות הברית בדימוס ומדליין (לבית מק'ננלי), מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון. טריינור ממוצא אירי.
יחידת נחשון
יחידת נחשון היא הזרוע המבצעית של שירות בתי הסוהר. היחידה הוקמה בשנת 1973 על ידי צבי גבעתי, ונקראה יחידת אב"מ (אבטחה ומבצעים). בשנת 1993 שונה שמה ליחידת "נחשון" על שם נחשון בן עמינדב, שקפץ ראשון לים סוף וסחף אחריו את כל העם. אופי משימות היחידה ותפקידיה מחייב את המפקדים והלוחמים לכשירות מבצעית גבוהה, מקצועיות, גיבוש ומשמעת עצמית.
ג'רי טריינור
ביוגרפיה
טריינור למד בבית הספר התיכון שנקרא "תיכון האוניברסיטה של סן דייגו" בעיר הולדתו, ולאחר מכן נרשם ללימודי תיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. בו זמנית, הוא למד אלתור בבית הספר גראונדלינגס שבלוס אנג'לס.
יחידת נחשון
תפקידי היחידה
יחידת נחשון משמשת כיחידה מרכזית לליווי אסירים, ככוח אבטחה וכוח התערבות של שירות בתי הסוהר, ועוסקת בשמירת הביטחון והסדר במתקני השב"ס. תפקידיה כוללים ביצוע ליווי אסירים או עצירים בין מתקני הכליאה של שב"ס, משטרת ישראל, צה"ל והשב"כ, וכן התערבות באירועים חריגים בבתי סוהר, לצורך השלטת סדר וביטחון. היא מסייעת בביצוע חיפושים רחבי היקף בבתי הסוהר לאיתור אמל"ח, סמים, טלפונים סלולריים וכיוצא באלו.
בנוסף, עוסקת היחידה באבטחת אנשי סגל מאוימים ובני משפחותיהם, בהבאת אסירים מחו"ל על פי הסכמי הסגרה, בליווי אסירים ועצירים לבתי המשפט, כולל אבטחתם באולמות הדיונים, וכן בליווי מיוחד של אסירים מסוכנים לביקורי בית ולטיפולים רפואיים.
ארגון ומבנה היחידה
היחידה כפופה לשרות בתי הסוהר ומחולקת לשלושה גדודים בפריסה ארצית. הגדודים פועלים תחת פיקודו והנחייתו של מטה היחידה, הממוקם במפקדת היחידה ברמלה.
כח אדם
היחידה מונה כ-970 לוחמים בשירות קבע. הם בוגרי היחידות הקרביות בצה"ל, מג"ב ומ"י, בעלי רובאי 05 ומעלה. ובעלי כשירות מבצעית גבוהה.
הלוחמים שגויסו ליחידה עוברים קורס סוהרי ביטחון, ואחריו קורס לוחמים ייעודי שנמשך חמישה שבועות בפיקודו של קצין הדרכה ובהדרכת מדריכים מבצעיים מתוך היחידה. סיום הקורס הוא תנאי לקבלת הלוחמים ליחידה בתפקיד לוחם. רמת האינטנסיביות בקורס גבוהה. כלולים בו אימוני גוף, קרב מגע ואגרסיביות, נשק ארוך, נשק קצר ותרגולים טקטיים המדמים מצבי חירום. כל זאת על פי תוכנית יחידת נחשון. מעבר להכשרתם הבסיסית, נדרשים הלוחמים להיות זמינים להקפצות במשך כל שעות היממה.
ג'רי טריינור
קריירה
ההופעה הטלוויזיונית הראשונה של טריינור הייתה בסדרה "לא לבושה" ששודרה בערוץ MTV בתפקיד אריק. ההופעה המחזורית הראשונה שלו בטלוויזיה הייתה בסדרה "ג'ורדן", בה הוא גילם את בריאן, "נער ה-A.V". לאחר מכן הוא השתתף בסדרות נוספות באופן חד פעמי, בהן "חוק וסדר" ו"מלקולם באמצע" והיו לו מספר תפקידים קטנים בקולנוע, כגון בסרט המדע הבדיוני "דוני דארקו" ובקומדיה "מעודדות צמודות 2". בנוסף, טריינור הופיע בתוכנית רשת בשם "Hungry Girl TV". ב-2004 קיבל תפקיד משני בסדרה "דרייק וג'וש" מבית ניקלודיאון בתור סטיב ה"משוגע", עובד בבית קולנוע. היה זה התפקיד הראשון שחשף אותו לפרסום והצלחה גדולה. ב-2007 הסדרה הסתיימה. לאחר מכן כיכב בסדרה אחרת של ניקלודיאון אותה גם יצר דן שניידר, "iCarly" בתור ספנסר שיי, האח הגדול והאפוטרופוס של הדמות הראשית של מירנדה קוסגרוב משנת 2007 עד 2012 במשך שש עונות. בין השנים האלו הוא בנוסף הופיע עם אותה הדמות בתפקידי אורח בסדרה "ויקטוריוס" ו-"סאם וקאט". שיחק לצד ג'נט מקארדי, שותפתו לסדרה iCarly, בסרט הטלוויזיוני של ניקלודיאון "שחקן הטוב ביותר" שם גילם את קווינסי ג'ונסון, שחקן משחקי וידאו נלהב שתחרותו הראשית היא עם דמותה של מקארדי והשתתף בסדרת הסרטונים של המשחק וורלד אוף וורקאפט שנקראה Project Lore. יתרה מזאת, טריינור דיבב את הדמות הראשית בתוכנית המצוירת "כלב חשאי", דאגלס "דאדלי" פאפי.
בשנת 2013 המשיך לשחק בניקלודיאון בסדרה "ונדל וויני", שם שיחק את הדמות הראשית ששמה ויני באסט, דודו של הדמות ונדל. בשל ביקורות שליליות, התוכנית בוטלה לאחר 20 פרקים בלבד. ב-2015, שיחק טריינור את המפקד מיכאל סילבן בפודקאסט של Halo. לרוב, דמויותיו של טריינור מאופיינות כבלתי צפויות ויש בהן מוטיב של שיגעון.
מוזיקה
באוקטובר 2015, יצר טריינור את הלהקה Nice Enough People עם הגיטריסט/זמר מייק אוגורמן, המתופף אנדרו זובר, והגיטריסטית אליסון סקאגליוטי, ששיחקה בעבר בסדרה שגם טריינור שיחק בה, דרייק וג'וש, בתור מינדי. טריינור מנגן את הבס בקבוצה. הקבוצה שחררה את המיני אלבום שלה, Hanover Hideaway, ב-22 ביוני, 2סרטים16.
רוברט קנטי
רוברט קנטי (נולד ב-1948 בחיפה) הוא כנר ומנצח ישראלי.
חינוך
קנטי, יליד חיפה, למד בתחילה לנגם בכינור מאביו, ז'אק קנטי. בהמשך למד אצל רמי שבלוב, תלמידו של איוואן גלאמיאן, צבי רוטנברג ולוסין קאפט. בשנת 1972, החל את לימודיו לבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק, שם למד אצל סאלי תומאס ואיוואן גלאמיאן.
קריירה
בגיל 18 היה קנטי לכנר הראשון של אנסמבל "ישראל-פרו", בניצוחה של דליה אטלס. בשנת 1978 הזמינה אותו התזמורת הסימפונית חיפה להיות מנהיג וסולן התזמורת. בין השנים 1991–1995 היה כנר ראשי של תזמורת סימפונט רעננה.
בשנת 1996 התמנה קנטי למנהל מוזיקלי ומנצח של "האנסמבל הקאמרי הישראלי החדש". הוא גם ארגן פסטיבל מוזיקה, שכלל קורס מוזיקה ותחרות כינור בינלאומית, מדי שנה בארץ אחרת.
קנטי הוא פרופסור כבוד של האקדמיה למוזיקה אסטנה (קזחסטן) ושל אוניברסיטת אינדיאנפוליס (קמפוס אתונה), ואמן אורח כבוד של הקונסרבטוריון של מוסקבה. הוא מכהן גם כפרופסור ללימודים אקדמיים במכון מגניפיקט (משמורת ארץ הקודש), ירושלים.
קנטי נותן כיתות אמן לכינור, לתזמורת קאמרית ולניהול בכל רחבי העולם.
בשלהי שנת 2011 נעצרו רוברט ואשתו בלה בחשד שהונו לקוחות בעסקי המסחר בכלי נגינה עתיקים והלבינו הון.
זיקה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מסמרים ונוצות
מסמרים ונוצות הוא אלבום הסולו הראשון של המוזיקאי והזמר הישראלי מיכה שטרית, לאחר התפרקות "החברים של נטאשה".
את האלבום הפיקו מוזיקלית ברי סחרוף ויזהר אשדות, שגם עיבדו את השירים יחד עם שטרית עצמו. האלבום זכה לביקורות טובות, והניב מספר להיטים, ביניהם: שיר הנושא "מסמרים ונוצות", "באביב", "טבריה", ו"אינתי עומרי", שדורג במקום 424 במצעד "500 השירים הגדולים של המוזיקה הישראלית" של ידיעות אחרונות.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי מיכה שטרית, מלבד היכן שמצוין אחרת
משפט ליוביל (אלגברה דיפרנציאלית)
משפט ליוביל הוא משפט באלגברה דיפרנציאלית, הקובע תנאי הכרחי ומספיק לקיומה של פונקציה קדומה אלמנטרית לפונקציה נתונה. את המשפט הוכיח ז'וזף ליוביל ב-1835.
רקע
פונקציה אלמנטרית היא פונקציה המתקבלת ממספר סופי של פעולות פשוטות על פונקציות בסיסיות. פורמלית, ניתן לבנות את הפונקציות האלמנטריות באופן אלגברי כמתואר להלן.
יהי F שדה עם פעולת גזירה. השדה F יחד עם הפעולה a' נקרא שדה דיפרנציאלי. אוסף האיברים הוא תת-שדה של F הקרוי שדה הקבועים של F.
אקספוננט של איבר a\in F הוא איבר המסומן e^a שמקיים: (זהו אנלוג אלגברי של פונקציית האקספוננט). באופן דומה, לוגריתם של איבר a\in F הוא איבר המסומן \log a שמקיים: (זהו אנלוג אלגברי של הלוגריתם הטבעי).
הרחבת שדות דיפרנציאלית זהה להרחבת שדות רגילה בכפוף לתנאי שהנגזרות מזדהות על השדה הקטן. הרחבה דיפרנציאלית K/F נקראת הרחבה אלמנטרית של F אם קיימת שרשרת סופית של הרחבות כך שלכל 0\le i< n מתקיימת אחת מהאפשרויות הבאות:
המשפט
יהי a\in F ותהי K/F הרחבה אלמנטרית כך ש-F_C=K_C, וכן קיים b\in K המקיים b'=a. אזי קיימים קבועים ואיברים  כך שמתקיים:
במילים אחרות, לכל איבר בשדה דיפרנציאלי עם קדומה אלמנטרית יש קדומה בשדה, עד כדי סכום של מספר סופי של לוגריתמים.
הבחירות הפדרליות באוסטרליה 2019
הבחירות הפדרליות באוסטרליה נערכו ביום שבת 18 במאי 2019 לבחירת חברי הפרלמנט ה-46 של אוסטרליה. הבחירות התקיימו בעקבות פירוק הפרלמנט ה-45 שנבחר בבחירות הפדרליות הקודמות ב-2016. כל 151 המושבים שבבית הנבחרים (הבית התחתון) ו-40 מתוך 76 המושבים בסנאט (הבית העליון) עמדו לבחירה.
ממשלת המיעוט הליברלית-לאומית המכהנת בכהונתה השנייה, בראשות ראש הממשלה סקוט מוריסון, זכתה בכהונה שלישית של כשלוש שנים. זאת לאחר שהביסה את מפלגת הלייבור האוסטרלית מהאופוזיציה, בראשות מנהיג האופוזיציה ביל שורטן. הקואליציה זכתה לרוב של שלושה מושבים עם 77 מושבים לעומת 68 של הלייבור סיימה עם 68. ששת המושבים הנותרים אוישו על ידי הירוקים האוסטרליים, ברית המרכז, המפלגה האוסטרלית ושלושה עצמאיים.
לפי שיטת הבחירות של אוסטרליה ההצבעה היא חובה.
לוחות זמנים
בחירות לבית הנבחרים יכולות להיקבע בכל עת במהלך כהונת הפרלמנט בת שלוש השנים. כהונתו של בית הנבחרים החלה ב-30 באוגוסט 2016 - כך שהייתה אמורה להסתיים ב-29 באוגוסט 2019. בפועל, בית הנבחרים פוזר ב-11 באפריל והבחירות הוקדמו ל-18 במאי 2019. הפיזור התרחש לאחר שראש הממשלה סקוט מוריסון המליץ על כך למושל הכללי. חוקת אוסטרליה אינה מחייבת בחירות בו-זמנית לסנאט ולבית הנבחרים, אך זהו המנהג בפועל מאז תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-11 באפריל 2019, משרד המושל הכללי פרסם מסמכים הנוגעים לקיום הבחירות. במסמכים נקבע לוח זמנים של תאריכי המפתח בבחירות:
תקופת הבחירות כללה שלושה חגים לאומיים: יום שישי הטוב (19 באפריל), יום שני של חג הפסחא (22 באפריל) ויום אנזא"ק (25 באפריל). בנוסף על כך, גם האחד במאי חל במערכת הבחירות.
יחסי אלבניה–הרשות הפלסטינית
בין אלבניה לרשות הפלסטינית מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל משנת 1990. אלבניה הכירה במדינה פלסטינית עוד בשנת 1988. לאלבניה אין שגרירות ברשות הפלסטינית, אך לרשות הפלסטינית יש שגרירות בטירנה. שתיהן חברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
לאחר הכרזת העצמאות הפלסטינית, אלבניה הכירה רשמית במדינה פלסטינית בשנת 1988, וב-1989 נפתחה רשמית שגרירות הרשות הפלסטינית בטירנה. עם פתיחת השגרירות, היחסים בין אלבניה לרשות הפלסטינית התחממו עוד יותר על ידי ביקורו של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת בשלהי 1996.
אלבניה הייתה אחת מ-41 המדינות שנמנעו בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, שהעניקה לרשות הפלסטינית מעמד של מדינה משקיפה שאינה חברה באו"ם ב-29 בנובמבר 2012.
ב-2015 אלבניה הייתה אחת מ-119 המדינות החברות באו"ם (מתוך 193) שהצביעו בעד הנפת הדגל הפלסטיני באו"ם.
ניפגש בסיבוב
ניפגש בסיבוב - המעבדה
ניפגש בסיבוב - המעבדה היא תוכנית המשך לתוכנית "ניפגש בסיבוב". את התוכנית הנחו טל מוסרי ובן רביאן. התוכנית שודרה בערוץ הילדים, העונה הראשונה שודרה מה-28 בנובמבר 2013 עד ל-4 בדצמבר 2013.
העונה השנייה שודרה החל מספטמבר 2014.
מריוס דה פריס
מריוס דה פריס (באנגלית: Marius de Vries; נולד ב-1961) הוא מפיק מוזיקלי ומלחין אנגלי. הוא זכה בפרס גראמי מתוך ארבע מועמדויו, שני פרסי באפט"א ופרס אייבור נובלו.
השכלה
מריוס דה פריס למד בבית ספר קתדרלת סנט פול בלונדון ובבית ספר בדפורד (בין השנים 1975–1980) ולאחר מכן בפטרהאוס, קיימברידג'.
ביישינקוביץ
ביישינקוביץ (בבלארוסית: Бешанко́вічы; ברוסית: Бешенко́вичи, "ביישיינקוביצ'י"; בפולנית: Bieszenkowicze, "ביישנקוביצ'ה"; לעיתים מתועתק כ-Biešankovičy) היא עיר נמל על נהר דווינה המערבית, השוכנת במחוז ויטבסק שבבלארוס. העיר ממוקמת כ-51 קילומטרים מבירת המחוז ויטבסק, על קו מסילת הרכבת בין אורשה (Orsha) ולפל (Lepiel). בשנת 2004 מנתה אוכלוסיית העיר כ-8,200 נפש.
תולדות העיר
האזכור הראשון לעיר בכתובים הוא משנת 1460. מקור השם הוא במילה "בֶּשֶׁן", שפירושה "מים מהירים".
בראשית המאה ה-16 היה הכפר ביישינקוביץ' חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא ונשלט בידי נסיכים לבית דרוצקוי-סוקולינסקי (Drutskoy-Sokolinsky). באמצע המאה, בשנת 1552, מנה הכפר 34 בתים.
בשנת 1630 נרכש הכפר בידי ספגה (Sapega), הוויווד של וילנה (המפקד הצבאי של האזור), והחל להתפתח במהירות. בשנת 1634 הוענקו לכפר זכויות מגדבורג, ובו בזמן נבנו בכפר בתי אבן חדשים וירידים שהתקיימו מדי חצי שנה משכו אלפי מבקרים מהמדינות הסמוכות.
לאחר חלוקתו הראשונה של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1772 עברה כמחצית הכפר (כ-500 בתים) לשליטתה של האימפריה הרוסית, ובשנת 1793 הצטרפה אליה מחציתו השנייה של הכפר. לקראת סוף המאה ה-18 היה ביישינקוביץ' לכפר באויזד (Uyezd, אזור מנהלי באימפריה הרוסית) לפל (Lepiel) ומאוחר יותר הפך למרכז הוולוסט (Volost, תת-אזור מנהלי באויזד).
בשנת 1897, במסגרת מפקד האוכלוסין הגדול של האימפריה הרוסית, נמנו ביישוב 4,423 תושבים, 1,099 בתים, בית דואר, טלגרף, ארבעה בתי ספר, 127 חנויות ובית חולים. בתקופה זו התקיים רוב יהודי בעיירה, שבשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית בה 3,182 חברים, מהם 576 היו אמנים. בעיירה עמד בית כנסת, פעלו שלושה ארגוני צדקה והתקיימו מספר תלמודי תורה.
תחת שלטון ברית המועצות הפכה העיירה לעיר והייתה למרכזו של ראיון למשך מספר שנים. לאחר מכן הפכה העיר לחלק מהאובלסט של ויטבסק.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלה ביישינקביץ' תחת שליטה גרמנית וכמעט ונהרסה כליל. 10,276 איש מהעיר ומהראיון נרצחו, וב-11 בפברואר 1942 הקהילה היהודית הושמדה. העיר שוחררה ב-25 ביוני 1944 בידי החזית הבלטית הראשונה.
העיר כיום
מרכז העיר מתהדר בבתים בני שתיים ושלוש קומות, והעיר מתפתחת בעיקר לכיוון דרום-מערב. בעיר שני בתי ספר ציבוריים, בית ספר למוזיקה ובית ספר לחינוך גופני, היכל תרבות, מרכז אמנים, ספרייה ומוזיאון היסטורי מקומי. בעיר יוצא לאור העיתון "זריה" (Zarya).
האתרים ההיסטוריים-תיירותיים בעיר כוללים קברי המונים של חיילים סובייטיים ממלחמת העולם השנייה, תל התהילה, ארמון וגנים מהמאות ה-18 וה-19 (היחידים הבנויים בסגנון צרפתי בבלארוס כולה) וכן כנסיית אליהו הקדוש, שנבנתה ב-1870.
העיסוקים המסורתיים בעיר הם קדרות, הכנת סבונים וייצור רעפי עץ.
מחוז ביישינקוביץ'
בשנת 1924 הוקם מחוז ביישינקוביץ' במרכז האובלסט של ויטבסק. המחוז משתרע על פני 1,400 קילומטרים רבועים ומתגוררים בו למעלה מ-21,000 איש ואישה ב-242 נקודות יישוב. הוותיקות שבהן, בנוסף לביישינקוביץ, הן בושייקובו (Bochejkovo), אוסטרובנו ואולה.
חקלאות היא המגזר הכלכלי המוביל במחוז והענפים המרכזיים בה הם מוצרי חלב, בשר, דגנים ופשתה. חברות תעשייתיות באזור מייצרות אוכפים, מוצרי עץ, סיבי פשתה, דודי חימום ומוצרי מזון שונים.
כחמישית משטח המחוז מיוערת ונמצאים בו 55 אגמים, מאפיינים המעודדים תיירות וציד.
לה קופול
לה קופול (בצרפתית: La Coupole) הוא בראסרי הנמצא במונפרנאס ברובע הארבעה-עשר של פריז ויחד עם בית הקפה לה רוטונד שמולו היה מקום המפגש של הבוהמה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
מקום מפגש לאמנים ואינטלקטואלים
לה קופול נפתח ב-20 בדצמבר 1927, בידי ארנסט פרו ורנה לאפון וזכה להצלחה בין לילה. אירוע הפתיחה היה מהודר מאוד ונכחו בו כל שמנה וסלתה של העיר פריז. היה זה הבראסרי הגדול בפריז באותה עת. נבנה בו מועדון ריקודים, טראסה פנתה לרחוב והוא הכיל בר אמריקני. המסעדה עוצבה בסגנון אר דקו, ציירים שונים עיטר את עמודי המסעדה, בהם אלכסנדר אופרה.
בין האמנים והאינטלקטואלים שנכחו בו ניתן למנות את ז'אן קוקטו, ג'וזפין בייקר, מאן ריי, ז'ורז' בראק ובראסאי. בשנות השלושים הפכו לבאי המקום ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר (שהיה להם שולחן שמור), פיקאסו, סוניה דלונה, אנדרה מאלרו, ז'אק פרוור, מרק שאגאל ואדית פיאף. בשנות הארבעים והחמישים נהגו לפקוד את המקום ארנסט המינגוויי, מרלן דיטריך ואווה גרדנר.
לה קופול בימינו
בספרו, A Moveable Feast, מספר ארנסט המינגוויי על שנותיו בפריז, ומתאר את לה קופול. לה קופול נרכש ב-1987 בידי תאגיד פלו, שבבעלותו בראסרי רבים נוספים. הבעלים החדש שיפץ את המקום על מנת להשיב לו את תהילתו הגסטרונומית. ב-1995 ז'אן פול בושה (Jean Paul Bucher) מכר את תאגיד פלו לאיש העסקים הבלגי אלבר פרר (Albert Frère).
לה קופול נבחר למסעדה ה-13 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2002.
מגדל השעון של קזבלנקה
מגדל השעון של קזבלנקה הוא מגדל שעון, הממוקם בקזבלנקה שבמרוקו. מגדל השעון, שבנייתו הסתיימה לראשונה בשנת 1910 על ידי המפקד הצרפתי שארל מרסיאל ז'וזף דסיני, הוא אחד מהמבנים הצרפתיים העתיקים ביותר בעיר. המגדל הוא העתק של מגדל שעון שדסיני בנה בעיר עין אלצפראא', המקום הקודם בו שהה.
מגדל השעון נהרס בשנת 1948, והמגדל כיום, שנבנה מחדש בשנת 1993, הוא העתק של הקודם.
היסטוריה
בניית מגדל השעון נעשתה כסמל משמעותי של הכוח של צרפת, ושחר של עידן חדש במרוקו.
ג'אקומו באסי
ג'אקומו באסי (באיטלקית: Giacomo Bassi; 18 במרץ 1886 – 1968) היה חסיד אומות העולם מאיטליה.