cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האספה המחוקקת ונפילת המלוכה הצרפתית
הפוליטיקה של השמאל
המהגרים שהתחמשו בשטחי מיינץ וטריר, שהיו אז בתחום הקיסרות הרומית הקדושה, ובארצות השפלה האוסטריות, הפכו את עצמם לאויבי העם הצרפתי. בראשם עמדו אחיו של המלך, שחשבו שלואי היה שבוי ולכן פסלו את כל מעשיו. הרוזן מפרובנס, שעתיד היה להיות לואי השמונה עשר, ראה בעצמו עוצר והקיף את עצמו בשרים כהוגן. על פי המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה האיום שהיוו המהגרים היה סמלי בלבד, משום שמנו רק כמה אלפי אנשים והיו חסרי מנהיג וכסף. אף על פי שקודם לכן הייתה להם השפעה דיפלומטית מסוימת, עד התקופה הזו החלו להפסיד את אהדתם של השלטים המארחים אותם. ההיסטוריון מיניה, עם זאת, טוען כי איומם של המהגרים היה משמעותי וחמור יותר, וש"שגרירי המהגרים התקבלו, בעוד אלה של הממשלה הצרפתית סולקו, התקבלו בצורה רעה, או נשלחו לכלא, כבמקרה של מר דובריה".
הכמורה העקשנית, אלו שסירבו להישבע נאמנות לחוקה של הכמורה של 1790, שמרו את כבודם של מרבית הקתולים חרף הטרדתן של הרשויות המקומיות. המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה מציינת כי "לא הוכח כי בוצעו על-ידם מעשי אי-נאמנות, ונציבי האספה הלאומית דיווחו ליורשתהּ כי עדותיהם חפצו רק שיניחו להם. אולם האפליה של האספה המחוקקת נגד הכמורה הייתה חזקה מדי בשביל מדיניות כזו." מיניה, למרות זאת, מצטט את המרקיז דה פרייר, שאמר, "כמרים, ובמיוחד בישופים, השתמשו בכל משאבי הפנאטיות כדי לעורר התנגדות לחוקה של הכמורה בקרב העם, בעיר ובכפר," ומציין כי הבישופים הורו לכמרים שלא לבצע עבודות קודש באותן כנסיות עם כמרים חוקתיים. הסיכויים לדו-קיום בין שני פלגי הכמורה הלכו ופחתו, ופרצו מרידות על רקע דתי בכמה מקרים.
המלך משתמש בווטו
מלכתחילה, היו היחסים בין המלך לבין האספה המחוקקת פחות מידידותיים. המלך סירב להיפגש עם הנציגים הראשוניים, בעוד האספה החליטה שטקס ביקורו הראשון של המלך באספה לא ילווה בעיטורים כנהוג (אם כי ההצבעה נשללה למחרת היום, ונאומו של המלך התקבל באופן חיובי).
ב-9 בנובמבר 1791 החליטה האספה לגזור על כל המהגרים המתקבצים באזורי הספר עונש מוות ולהחרים את רכושם אם לא יתפזרו עד 1 בינואר 1792. החלטה זו הופנתה בבירור לאלה שהתחמשו או שעסקו בדיפלומטיה, כמו אחיו של המלך, והתגלתה אדישות כלפי אלה שפשוט הרגישו בטוחים יותר מחוץ לצרפת. לואי דווקא לא חיבב את אחיו, וסלד ממדיניותם, שמבלי לשרת אותו באופן כלשהו, סיכנה את חופשו ואת חייו; אולם, עדיף היה לו להטיל ווטו על חוק המהפכנים מאשר לאפשר את רצח אחיו. בהתפשרות, הוא הסכים ב-30 באוקטובר לחתום הצהרה שכפתה על אחיו הבכור לחזור לצרפת תוך חודשיים, ובחלוף תאריך זה ייחשב כמי שהפר סמכותו כעוצר.
ב-29 בנובמבר 1791 האספה החליטה לשלול מכל כומר עקשן את הפנסיון אם יסרב להישבע שבועה אזרחית, בעצם אותה שבועה כמו הקודמת, ולגרשו לפי הצורך. על הצהרה זו לואי הטיל ווטו מסיבות מצפון. בשני המקרים בהם נעשה שימוש בווטו, התנגדותו של המלך רק שימשה כנשק בידי אויביו באספה. אך ענייני חוץ עמדו בראש סדר העדיפויות באותה עת.
ממשל חדש בפריז
בדומה להימנעות חברי האספה המכוננת מישיבה באספה המחוקקת, באוקטובר התפטר לה פייאט מתפקיד מפקד המשמר הלאומי וביילי מראשות עיריית פריז. מרבית הקהל שעדיין העדיף מונרכיה חוקתית (לעומת האספה הפרו-רפובליקנית) קיוו שלה פייאט ייבחר לראש העיר. לעומת זאת, בית המלוכה, מתוך חשש מלה פייאט, סייע לפטיון הז'ירונדיני במסע הבחירות. בסופו של דבר, ניצח פטיון בבחירות ברוב מכריע והפך לראש העיר החדש.
מלחמה באופק
המהגרים המחומשים בשטח הקיסרות הרומית הקדושה מאוד העיקו על צרפת המהפכנית. מאידך, התמדת ממשלת צרפת במתן כסף לנסיכים גרמניים התובעים קניין באלזס מאוד העיקה על הקיסרות.
בבהלה, הבחינו מדינאים זרים בהשפעת המהפכה הצרפתית על דעת הקהל במדינותיהם, והם שנאו את ניסיונות המהפכנים הצרפתיים לייצא את המהפכה לארצותיהם. החכם במדינאים אלה היה הקיסר לאופולד השני, שגילה מיומנות רבה בהתחמקותו מהבושה שהשאיר קודמו יוזף השני. קשריו המשפחתיים עם לואי ה-16, שהיה נשוי לאחותו של לאופולד, מארי אנטואנט, וכן האמונה בצורך להגן על השלטון המלוכני הביאו לכך שהיה מחויב, בתור קיסר, להגן על משפחת המלוכה הצרפתית. עם זאת, הוא הבין את חולשת בית הבסבורג באותה תקופה. לאופולד גם ידע כי ארצות השפלה האוסטרית, ששם הצליח לאכוף את משטרו בזמן האחרון, מלאות בתומכי המהפכה וכי הבלגים יקבלו בברכה את צבא צרפת. הוא סלד מחולשתם וטפשותם של המהגרים וכמו כן הרחיקם מועדותיו. בסופו של דבר, רצה הקיסר בכנות למנוע כל מלחמה שתסכן את חייהם של אחותו מארי אנטואנט ובעלה.
באוגוסט 1791, נועד לאופולד עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, בקרבת דרזדן. פרי שיתוף הפועלה בין שני המונרכים הייתה הצהרת פליניץ, שבה כתוב כי החזרת הסדר והמונרכיה בצרפת היו אינטרס עליון של כל שליט. עוד הוכרז כי שניהם יהיו מוכנים לפעול למען מטרה זו יחד עם שאר הכוחות. המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה גורסת כי לאופולד נאלץ ליזום הצהרה זו בשל הנסיבות הפוליטיות. הוא הבין כי שיתוף פעולה בין הכוחות לא ייתכן, מכיוון שבריטניה הגדולה התעקשה שלא להתערב בענייני צרפת. אמנם לאופולד בעצם נסוג מעמדתו זו אחרי שלואי קיבל את החוקה, אבל ההצהרה עדיין הייתה טעות גדולה שקידמה את המלחמה המתקרבת.
בצרפת, רבים קיוו למלחמה מסיבות מגוונות. שר המלחמה נרבון ראה בה אמצעי להחזיר סמכות מסוימת למלוכה ולהגביל את המהפכה. הוא תכנן מלחמה נגד אוסטריה בלבד. המלך והמלכה גם סברו כך וקיוו כי אוסטריה תחזיר את המונרכיה האבסולוטית. לעומתם, הז'ירונדינים קיוו כי המלחמה לא תחזק את המונרכיה אלא תאפשר להם להרסה כליל. הם עוד חשבו שמלחמה כוללת תבטיח את המהפכה בצרפת דרך העתקתה לארצות אחרות והפיכתה לאוניברסלית. לשמאל הקיצוני היו אותן המטרות, אך טען כי מלחמה כזו לא תתבצע בנאמנות על ידי המלך ושריו. בקיצור, המהפכה נלכדה במלכוד 22: הניצחון היה מחיה את כוח המלוכה; התבוסה הייתה ממוטטת את המהפכה. לפיכך, רובספייר והיעוקבינים חפצו שלום.
אמנם בתי בורבון והבסבורג היו יריבים ותיקים, אבל צרפת בכלל לא הייתה מוכנה למלחמה רצינית. החוקה לא הייתה יישומית, והרשויות השונות חשדו זו בזו. האוצר נשאר במצב של אי-סדר, שלווה באינפלציה עצומה בשל הנפקת שטרות בסכום של 900,000,000 לירות על ידי האספה המחוקקת במשך פחות משנה. גל עריקות התפשט בקרב החיילים, שכבר סבלו מחוסר משמעת גמור. כמו כן המבצרים היו במצב עלוב, וחסר ציוד.
בינתיים בצרפת, המלך מינה ממשל חדש, שחבריו היו לרוב ז'ירונדינים רדיקליים. ב-20 באפריל, לואי התכופף לרוחות המלחמה המנשבות בממלכתו והציע באספה שתוכרז מלחמה על אוסטריה.
אבדות המלחמה הראשונות
הצרפתים תכננו לפלוש לארצות השפלה, שאותן התכוונו לספח אחרי כן, משלוש נקודות בבת אחת. התנועה הראשונה גילתה את מצבו העלוב של הצבא. בפאניקה, כוחותיו של הגנרל דילון נמלטו מפני האויב ברגע שנתקלו בו, ודילון, לאחר שנפצע בידי חייליו, נהרג על ידי המון בלייל. כמו כן, הגנרל בירון נבלם בטרם הגיע לעיר מונס המצויה בסמוך לגבול. לה פאייט, כשנודע לו על הכשלונות, הורה לכוחות לסגת.
המערכה הכושלת חשפה את החשדות ואת הקנאה שהיו קיימים בצרפת. עם זאת, הכוחות האוסטריים בארצות השפלה היו חלשים מכדי לצאת למתקפה. פרוסיה, בכפוף לתנאי ההסכם ההגנתי בינה לאוסטריה, הכריזה על מלחמה נגד צרפת. התעכבה פעולה נרחבת בשל האינטרסים המנוגדים של שתי המדינות התוקפות לגבי פולין. בעוד ממשלת אוסטריה רצתה לשמר את שכנתה הלא פוגענית, פרוסיה העדיפה חלוקה נוספת של פולין ורצתה שטח פולני גדול. רק לאחר דיון ארוך, הוסכם כי פרוסיה תהיה חופשייה לפעול בפולין, ואוסטריה תוכל לדרוש פיצוי בשטחים שייכבשו בצרפת.
הרגיעה הקצרה נתנה לצרפת הזדמנות לשפר את הצבא. בינתיים בתחום הפוליטי, האספה המחוקקת אישרה שלוש הצהרות: האחת לגירוש הכמרים העקשנים, השנייה לדיכוי המשמר החוקתי של המלך, והשלישית להקמת מחנה צבאי קרוב לפריז. לואי הסכים להקריב את משמרו, אולם הטיל ווטו על ההצהרות האחרות. אחר כך, המלך פיטר כמה מחברי ממשלו בתגובה למחאתם החריפה למעשיו. לואי המשיך לסרב להסכים להצהרות, והדבר גרם לשר המלחמה חסר האונים להתפטר מתפקידו ביוני 1792. היעקובינים ניסו לאלץ את לואי לאשר את ההצהרות ולפטר את שריו דרך הפחדה. ב-20 ביוני, המון חמוש פלש לתוך היכל האספה ולמגורי המלך בארמון הטווילרי. במשך כמה שעות חייהם של לואי ומארי אנטואנט עמדו בסכנה של ממש, אך באומץ פסיבי סירב המלך להתפשר עם המתפרעים.
כישלון המרי הזה עודד מגמת אהדה למלך. כעשרים אלף פריזאים חתמו על עצומה המביעה סימפתיה למלך. לה פאייט עצמו הגיע לפריז בתקווה לתמרץ את המפלגה הפרו-חוקתית, אך המלך והמלכה התעלמו מהצעות הסיוע שלו. הם אף פעם לא אהבו את לה פאייט ואת הפוילינט, ועכשיו העדיפו להפקיד את גורלם בידי אוסטריה הפולשת. הז'ירונדינים פנו למלך בפעם האחרונה בבקשה לפטר את שריו בתמורה להצלת המלוכה. סירובו לבקשתם איחד את כל השמאל במטרה להפיל את המלוכה.
ה-10 באוגוסט
מנהיגה הרוחני של התנועה החדשה היה ז'ורז' דנטון, פרקליט צעיר שלא ישב בשתי האספות, אך שימש מנהיג מועדון רפובליקני גדול ואחז בנאמנותם של תושבי פריז. הפחד הגובר מפלישה של בעלות הברית עזר לדנטון וחבריו בהשגת מטרתם. האספה הכריזה כי הייתה המדינה בסכנת נפילה. החלה נהירה עצומה של חיילים סדירים ומתנדבים לחזית המלחמה בצפון צרפת. באותו זמן, היעקובינים גייסו את כמה מהחיילים למטרתם, והמשמר הלאומי, שעד אז היה בורגני ברובו, נפתח למעמד הפועלים. החריף זעמם של הרפובליקנים כלפי המלך בעקבות הצהרתו של המפקד הפרוסי כי כוחותיו יחזירו את המלוכה לצרפת ויתקפו את פריז ואת האספה אם עוד יאוים המלך.
הוחלט לפעול נגד המלך ב-10 באוגוסט. בערב 9 באוגוסט, הקומונה הפריזאית המהפכנית השתלטה על ה"אוטל דה ויל", עיריית פריז, ומוקדם בבוקר למחרת המורדים תקפו את הטוולירי. מכיוון שמטרותיהם של היעקובינים היו ידועות לכולם, ננקטו כמה אמצעים למגן את הארמון. מלבד קומץ השומרים החמושים וכמה חיילי המשמר הלאומי, הוצבו בארמון כ-950 חיילי המשמר השווייצרי. אבל גם תגבורת זו לא הייתה מספיקה כדי לעמוד בפני ההמון הזועם. לואי השתכנע כי הוא בטוח וחסין, ובהתאם לקח את משפחתו לנוח בהיכל האספה. בינתיים, חיילי המשמר הלאומי או התפזרו או התיידדו עם התוקפים. המשמר השווייצרי החזיק מעמד, אך עקב התקדמות האויב שלח המלך פקודה למשמר להניח את הנשק ולסגת. רוב החיילים נורו למוות תוך כדי הנסיגה, ומאלה שנכנעו שישים נרצחו על ידי ההמונים בדרך לאוטל דה ויל.
המרד והמשבר החוקתי
המלך והמלכה בילו שעות ארוכות לבד בעוד האספה המחוקקת דנה בגורלם. מעט יותר משליש החברים נכחו, כמעט כולם יעקובינים. הם הצביעו להשעות את המלך מתפקידו ולכנס וועדה שתחבר חוקה חדשה. ועידה מבצעת נוצרה על ידי השרים הקודמים ברשות דנטון.
כששמע על המרד בפריז, לה פאייט ניסה לשלוח את חייליו לבירה כדי להגן על החוקה הישנה, אך הם סירבו. הגנרל נאלץ לחצות את הגבול ולהיכנע לאוסטרים.
אבל העדרם של יסוד חוקי ותמיכה רחבה העמידו את הממשלה החדשה בסכנה חמורה. הממשלה בכלל לא יכלה לסמוך על האספה הגוועת וחסרת ההשפעה, ולכן היא המשיכה להיות תלויה בגוף שהקימה בעצמה, הקומונה הפריזאית. משום מעמדה זה, הקומונה יכלה לסחוט מהממשלה את כל אשר חפצה בו. הותר לה, בין היתר, להחזיק במלך ומשפחתו, שנכלאו בטמפלה, וסמכות בלתי מוגבלת לכלוא אזרחים.
כמעט וכל אזרח היה זכאי להצביע בבחירות לוועידה הלאומית, אך מעט מאוד הגיעו לקלפיות בגלל פחד ואדישות. חזרו רבים שישבו באספה המכוננת הלאומית או באספה המחוקקת. הוועידה התכנסה ב-20 בספטמבר והפכה לממשלת צרפת דה פקטו.
אשלי מונטגיו
אשלי מונטגיו (באנגלית: Montague Francis Ashley-Montagu; 28 ביוני 1905 - 26 בנובמבר 1999) היה אנתרופולוג אמריקאי יליד בריטניה, שמאמריו וספריו בתחומי המדע והאנתרופולוגיה זכו לפרסום רב.
מונטגיו למד באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת פירנצה, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק בשנת 1937. הוא ניהל את המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי מ-1949 עד 1955, ולאחר מכן הרצה ולימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ואוניברסיטת ניו יורק.
לראשונה זכה לפרסום עולמי בזכות אסופת מאמרים בשם "שאלת הגזע" אותה ערך עבור אונסק"ו בשנת 1950. במאמרו "הצהרת הגזע", הפותח את האסופה, קרא מונטגיו לשוויון בין קבוצות אתניות שונות, וטען כי גזע הוא המצאה חברתית ללא בסיס ביולוגי. אסופת המאמרים זכתה לפרסום עולמי ותורגמה לשפות רבות. לאחר מכן פרסם ספרים ומאמרים נוספים בהם ביקר את תורת הגזע, וכמו כן כתב מאמרים וספרי מדע בנושאים מגוונים אחרים בהם אבולוציה, חינוך ילדים ומאמרים בתחום המגדר.
מונטגיו כתב 70 ספרים וערך עוד 20. אחד מספריו הידועים הוא "העליונות הטבעית של נשים", שיצא בשנת 1953. בשנת 1995 הוכתר על ידי האגודה ההומניסטית האמריקאית בתואר "הומניסט השנה".
שנותיו הראשונות
שם הלידה של אשלי מונטגיו הוא ישראל אהרנברג. הוא נולד בלונדון למשפחה בריטית-יהודית באיסט אנד, ולימים סיפר כי סבל מהטרדות אנטישמיות. מגיל צעיר התעניין באנטומיה, פסיכולוגיה ואנתרופולוגיה, והתיידד עם האנתרופולוג הסקוטי ארתור קית'. בגיל 16 שינה את שמו לאשלי מונטגיו, על שמה של ליידי מרי מונטגיו, אריסטוקרטית ומשוררת מהמאה ה-18.
בגיל 17 התקבל ללימודי פסיכולוגיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, והיה בן המחזור של קרל פירסון. כמו כן למד בבית הספר לכלכלה של לונדון, והיה אחד התלמידים הראשונים של ברוניסלב מלינובסקי.
בשנת 1931 היגר לארצות הברית, ולמד אנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה, שם השלים תואר דוקטור בשנת 1936 תחת הנחייתה של רות בנדיקט. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במנהגיהם של האבוריג'ינים באוסטרליה.
באוניברסיטת קולומביה למד מונטגיו את שיטותיו המדעיות של פרנץ בועז בתחום האנתרופולוגיה. בנוסף עסק מונטגיו במחקר מדעי בתחומים נוספים. בשנת 1946 עמד בראש קבוצת מדענים שהפיקה סרטון בשם "עולם אחד או כלום" המתאר את הסכנות הטמונות בנשק גרעיני. בסרט נאמר שרק שיתוף פעולה בינלאומי ושליטה נאותה באמצעי אנרגיה אטומית יכולים למנוע מלחמה ולהבטיח את השימוש בכוח הגרעין לטובת האנושות.
עבודתו כאנתרופולוג
מאמריו המדעיים הראשונים פורסמו בשנים 1925-1926, וכבר אז הביע בהם ביקורת על תורת הגזע ויצא נגד הפרדה על רקע גזעי במערכת החינוך. במאמריו טען כי תורת הגזע הוא המצאה חברתית ללא בסיס ביולוגי, וקרא לשוויון אתני.
עמדותיו של מונטגיו בנושא זה היו אז שנויות במחלוקת, ועצם פרסום המאמרים גרם לעליית המודעות והדיון הציבורי בנושאי אפליה גזעית. שנים רבות עברו עד שדעת הקהל השתנתה, דבר שהשתקף בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שניתן שנים רבות לאחר מכן, ובו ציטוטים רחבים ממאמריו המוקדמים של מונטגיו.
החל מסוף שנות השלושים התמקד מונטגיו בביקורת מדעית על תורת הגזע. ספרו "המיתוס המסוכן ביותר לאדם - כישלון תורת הגזע" משנת 1942 היה לרב-מכר. בספר נכללו מאמרים של חוקרים רבים, בהם יורי ברונפנברנר וסטיבן ג'יי גולד. מאמריו מאותה תקופה קראו תיגר על התפיסה שהייתה מקובלת על רוב האנתרופולוגים בנושא תורת הגזע. מונטגיו הדגיש כי ניתוח גנטיקה של תכונות מורכבות הוא מקור טוב יותר למחקר אודות האבולוציה של אוכלוסיות אנושיות, וטען כי תורת הגזע היא המצאה מלאכותית ללא בסיס ביולוגי, ואיננה מתאימה לחקר ההבדלים בין אוכלוסיות שונות. לדבריו, בני האדם בכל מקום בעולם היו במקורם ציידים-לקטים, והתמודדו עם קשיים דומים, ולכן לא ניתן לצפות להבדלים מנטליים משמעותיים בין אוכלוסיות שונות. תאוריה זו, שהוגדרה בבהירות במאמר שפרסם עם הגנטיקאי תאודוסיוס דובז'נסקי בשנת 1947, התקבלה על דעת רוב האנתרופולוגים, עד ימינו אנו.
מאמרו "הצהרת הגזע" פותח את אסופת המאמרים "שאלת הגזע" אותה ערך עבור אונסק"ו בשנת 1950 שזכתה לפרסום עולמי ותורגמה לשפות רבות.
ספרו הנמכר ביותר היה "העליונות הטבעית של נשים", שראה אור בשנת 1953, בו טען כי נשים מפותחות יותר מגברים מבחינה ביולוגית. הספר עורר פולמוסים רבים ותורגם לשפות רבות.
בשל השקפותיו הוא נחשד בקומוניזם ובשנת 1955 פוטר מאוניברסיטת ראטגרס ועבר לגור בפרינסטון (ניו ג'רזי). הוא כתב ספרי מדע ומאמרים על נושאים מגוונים, בהם אבולוציה, חינוך ילדים ומאמרים בתחום המגדר. בין השאר כתב את ההקדמה למהדורת 1955 של הספר "עזרה הדדית בעולם החי והאדם" מאת פיוטר קרופוטקין.
מונטגיו הופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה, בעיקר בתוכניות The Tonight Show של ג'וני קארסון ובתוכניתו של פיל דונהיו.
בשנת 1970 ערך סרט תיעודי על הקשר המיוחד בין האם לתינוק בקרב קופים, ואחריו כתב מספר ספרים על אימהות ועל תרומתו של זמן איכות עם התינוק להתפתחותו.
ב-1971 יצא לאור ספרו "איש הפיל", על חייו של ג'וזף מריק. הספר שימש כבסיס למחזה ולסרט באותו שם. בספרו קרא מונטגיו לשוויון זכויות ויחס אמפתי כלפי נכים.
בשנות התשעים היה פעיל בתנועה נגד שינוי גניטלי בילדים, וכתב מספר מאמרים בהם טען כי ברית מילה, מילת נשים ופיום שופכה הם מקרים של התעללות בילדים. בשנת 1994 הגישה התנועה עתירה לבית הדין הבינלאומי לצדק בנושא זה.
מורשתו
אשלי מונטגיו מת ב-26 בנובמבר 1999. השאיר אישה, שתי בנות ובן.
חוקרים רבים העלו על נס את מאמריו של מונטגיו הבוחנים את תורת הגזע במבט ביקורתי. לדוגמה, באתר של אוניברסיטת סאות'המפטון נכתב: "הוא עסק במפורש בביקורת חברתית, ושאף לשפר את חיי האנושות בעזרת מחקר מדעי, חברתי וביולוגי, ובו בזמן העמיד חלק מאותם מחקרים תחת ביקורת חברתית. הישגיו בשלושת התחומים הללו - מדע, חינוך הציבור ואתיקה חברתית - היוו השקפת עולם אחת ששימשה כבסיס לכל מאמריו."
האנתרופולוג האמריקאי-ישראלי מרכוס גולדשטיין כתב עליו: "מונטגיו נהג לתקוף ללא פחד מאמרים ונושאים שלדעתו היו מוטעים מבחינה מדעית, ואולי חשוב יותר, היו או יכלו להיות מסוכנים מבחינה חברתית. בדעתי עולות שתי דוגמאות. במפגשי האגודה האמריקאית לאנתרופולוגיה פיזית, הוא מתח ביקורת חריפה על עבודתו של פרופסור ארנסט הוטון על המאפיינים של פושעים בארצות הברית, שהייתה למעשה נסיגה לעידן הלומברוזואיזם. יש לזכור בהקשר זה שהוטון היה אנתרופולוג בכיר שלימד את כל האנתרופולוגים הצעירים של אותה תקופה. מונטגיו פרסם מאמר, ביחד עם רוברט קינג מרטון, בו הוכיח ששיטות המחקר של הוטון שגויות לחלוטין. בפגישה אחרת של האגודה הציע מונטגיו לגנות את האנתרופולוגים הגרמניים שהשתמשו לרעה בידע המדעי שלהם כדי לגבות את האידאולוגיה הנאצית. ההצעה נפלה, אך התקבלה פה אחד מאוחר יותר."
מחלקה על שם אשלי מונטגיו הוקמה בפקולטה למדעי האדם באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
ספריו
מונטגיו כתב 70 ספרים וערך עוד 20. שניים מספריו ראו אור בעברית:
לוסיאן שיוטו
לוסיָאן שיוּטוֹ (בלועזית: Lucien Sciuto; שמו הפרטי המקורי: לוי (Levi); 1868, סלוניקי – 2 בפברואר 1947, אלכסנדריה) היה עיתונאי, משורר, סופר ופעיל ציוני יהודי-ספרדי שפעל בסלוניקי, טורקיה, ארץ ישראל ומצרים.
קורות חיים
לוסיאן שיוטו נולד בשנת 1868 בסלוניקי, האימפריה העות'מאנית למשפחת יהודית-ספרדית מסורתית. הוא התחנך בבית הספר של כל ישראל חברים בעירו וגדל באווירת התרבות הצרפתית. מגיל צעיר גילה עניין בשירה, וכבר בשנת 1884, כשהיה בן 16 בלבד, פרסם את ספר השירה הראשון שלו, "שירים מיזנתרופיים" (Poèmes misanthropiques), ובהמשכה של אותה שנה פרסם קובץ שירה נוסף. בשנת 1892, לרגל חגיגות 400 שנה להגעתם של מגורשי ספרד לאימפריה העות'מאנית, פרסם פואמה בשם "הלא-רצויים" ("Les Proscrits"). שנתיים לאחר מכן פרסם ספר שירה נוסף בשם "אבהות" (Paternité).
בגיל צעיר החל לפרסם מאמרים בכתבי עת ועיתונים. בשנת 1895 החל בקריירה עיתונאית משמעותית, עם הצטרפותו כעורך-משנה לעיתון היהודי-ציוני בשפה הצרפתית Le Journal de Salonique ("לה ז'ורנאל דה סלוניק") שנוסד אז בעריכתו של ויטאליס כהן ("שרידאן"). ב-1898 החליף את כהן כעורכו הראשי של העיתון, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-1899, עזב אותו עבור העיתון הטורקי (הלא-יהודי) בצרפתית Le Moniteur Oriental, שהופיע בבירה איסטנבול, ועבד בו עד שנת 1908. באותה תקופה התפרסם שיוטו בזכות מדורו הקבוע "Plat du Jour" ("מנת היום"), ונודע בשנינותו ובשליטתו המעולה בצרפתית. בעת שהותו באיסטנבול כתב מאמרים כמעט לכל העיתונים הצרפתיים שראו אור בעיר. בכתיבתו הוא הרבה להביע תמיכה בחופש העיתונות וחופש הביטוי, סוגיות שנידונו בהרחבה בעיתונות התקופה, וכן הביע תמיכה גדולה בציונות.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908 ייסד שיוטו עיתון משלו: ל'אורור (L'Aurore; "השחר") – עיתון יהודי-ציוני-עות'מאני בשפה הצרפתית. העיתון היה מהביטאונים החשובים של הציונות בטורקיה בתקופתו וקיבל מימון מהמוסדות הציונים הרשמיים. עם הכותבים בו נמנו נחום סוקולוב, אברהם אלמליח, זאב ז'בוטינסקי, דוד פלורנטין ועוד. בנוסף למאמרי דעה וכתבות חדשותיות, שיוטו פרסם בעיתונו גם מדור סאטירה הומוריסטי בשם "Carnet d’un sire concis". מלבד היותו העורך הראשי של העיתון ל'אורור, הוא כתב במקביל גם עבור עיתונים אחרים באיסטנבול, ובנוסף, לאחר 1908 היה לעורך של הנספח הצרפתי של המגזין הסאטירי הטורקי "כלאם" (Kalam), וכן העורך הראשי של "הִלאל" (Hilal), המוסף הספרותי של העיתון הטורקי הגדול Le Tanin.
בתקופה זאת פרסם אסופת שירים בשם "שירים פטריוטיים" (Poèmes patriotiques), שזכתה לשבחים מהעיתונות העות'מאנית הרשמית. כמו יהודים עות'מאנים אחרים בתקופתו, שיוטו ראה את הציונות והפטריוטיות העות'מאנית כמשלימות זאת את זאת ולא כסותרות. במאמריו הביע את העמדה שיהדות העולם תוכל לתרום רבות להתמודדות האימפריה העות'מאנית עם האתגרים שעמדו מולה, אם זו תסיר את ההגבלות על העלייה היהודית לארץ ישראל והפעילות ההתיישבותית בארץ.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נקלע "ל'אורור" לקשיים כלכליים, ובנובמבר 1920, בתום 12 שנות פעילות, נאלץ שיוטו למכור אותו. לאחר מכן עלה שיוטו לארץ ישראל. בארץ הוא עבד לזמן קצר כסוכן מקומי של חברת ביטוח גרמנית. במקביל הוא כתב מאמרים בעברית לעיתונים העבריים הארצישראלים "דואר היום" ו"החרות". לאחר שהות קצרה בארץ ישראל נסע לקהיר שבמצרים, שם היה לעורך הראשי של La Revue Sioniste, ביטאון פדרציית ציוני מצרים. בשנת 1924 הקים מחדש את עיתונו "ל'אורור", הפעם בקהיר, והעיתון היה לאחד הביטאונים הציונים החשובים במצרים. הוא ניהל וערך את העיתון עד שנת 1931, אז פרש בגיל 63 ומינה במקומו לעורך את ידידו העיתונאי ז'אק אלמליח, אך המשיך לתרום מאמרים לעיתון. כמו כן, המשיך בפעילות ספרותית במצרים ובשנת 1938 פרסם בקהיר את ספר השירה האחרון שלו (Le peuple du Messie). בשנים אלו שיוטו עבר לתחום החינוך. תחילה הורה צרפתית במספר בתי ספר ממשלתיים באלכסנדריה, ולאחר מכן, בשנת 1941, היה למנהל של בית ספר יהודי בעיר.
שיוטו נפטר ב-2 בפברואר 1947 באלכסנדריה. פעילותו למען מטרות יהודיות ותרומתו לציונות זכו לשבחים רבים בהספדים שנכתבו עליו בעיתונות העברית בארץ ישראל כמו גם בעיתונים יהודים אחרים במזרח התיכון. לאורך קריירת העיתונות הארוכה שלו הוא פרסם אלפי מאמרים.
אשתו הייתה זמרת אופרה (סופרן) ידועה בזמנה ששרה מעל במות בטורקיה, ארץ ישראל ומצרים. בני הזוג היו הורים למספר ילדים.
קישורים חיצוניים
ממאמריו ב"דואר היום":
אופל דיפלומט
אופל דיפלומט (בגרמנית: Opel Diplomat) היא מכונית סלון מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בשנים 1964–1977.
סך הכול יוצרו 27,537 יחידות.
אסכולת פריז
אסכולת פריז (בצרפתית: L'École de Paris) היא תנועה אמנותית, שמרכזה היה בפריז ושפעלה במאה ה-20.
אסכולה פריס פעלה במרץ רב בעיקר בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה. אבל למעשה פועלה החל עוד בתחילת המאה ה-20, ונמשך לכל אורך המאה ה-20 – עד שנפטרו גדולי יוצריה. הצלחתה האדירה של אסכולת פריז נזקפת לפעולתם של הזרים בעיר, אשר בין שתי מלחמות העולם, מתוכם היהודים מנו כחמש מאות איש. אמנים אלו התקבצו ובאו לפריז מכל קצות תבל, מארצות הברית ודרום אמריקה אבל בייחוד מארצות אירופה – איטליה, הונגריה, ליטא, ספרד, פולין, רומניה, רוסיה ושוודיה.
הרקע לפעולתה של אסכולת פריז
האסכולה של פריז התפתחה על רקע מצבם המעורער של היהודים בעיקר ברוסיה הצארית. אמנם בעקבות מלחמת העולם הראשונה אמנים מסוימים שהגיעו לצרפת שבו לארץ מולדתם, אבל נשאר גרעין שהתגייס לצבא צרפת או המשיך לפעול בצרפת. התנאים הגרועים ששררו במלחמה גרמו לאנשים להתלכד, והתפתחו הנסיבות שתרמו ל'ייסודה' של אסכולת פריס. בעקבות זאת, כבר בזמן המלחמה נערכו תערוכות, בהן הציגו מודיליאני, סוטין, קיזלינג, פיקסו; וכן לז'ה, מטיס, דרן ועוד. הווה אומר, גם בשעת מלחמה אסכולת פריס פעלה במרץ. מוקד הפעילות עבר בהדרגה מרובע מונמרטר לרובע מונפרנס, בו היו פעילים במיוחד סביב בתי הקפה 'לה-דום', 'לה-רוטונד' ו'לה-קופול' וכן 'ביג בוי'.
פעולתה של אסכולת פריז ותרומתה לתרבות
מספרד הגיעו פבלו פיקאסו, חואן גריס, חוליו גונזאלס, ז'ואן מירו וסלבדור דאלי. אמדיאו מודיליאני וג'ורגיו דה שיריקו הגיעו מאיטליה. פיט מונדריאן הגיע מהולנד. מרומניה הגיעו קונסטנטין ברנקושי וטריסטן צארה. מרוסיה הגיעו מארק שאגאל, חיים סוטין, יצחק פרנקל, אוסיפ זאדקין, מיכאיל לריאונוב, וסילי קנדינסקי, קייס ואן דונגן, אלכסנדר ארכיפנקו,. לאלו יש להוסיף את פינכוס קרמניי, אברהם מינצ'ין, פסקין, מואיז קיזלינג, יוסף קסקי, צוגוהארו פוג'יטה. אלו הצטרפו לאמנים צרפתים ידועי שם כאנרי מתיס, אנדרה מסון ומוריס אוטרילו.
חלקם של היהודים באסכולת פריז
הציירים היהודים שהגיעו לפריס תחילה התייחסו באופן סביל להתרחשויות סביבם, אך עם קליטת ההשפעות השונות, כל אחד יצר לעצמו סגנון אמנותי ייחודי משלו. מספרם של הציירים היהודים שחיו ועבדו בפריז מאז שנת 1910 גדול יותר מאשר מספרם בכל מקום אחר בעולם בזמן נתון כל שהוא בתולדות האמנות. אמנים אלה שנמשכו לפריז תרמו תרומה מכרעת לשמה של "האסכולה של פריז".
האסכולה של פריז מנתה בין היתר את האומנים היהודים הבאים: רודולף לוי, אדולף פדר, אוטו פרוינדליך, מקס ז'אקוב, אוסיפ זאדקין, אנדרה בלונדל, פבזנר וליאון וייסברג. בין בניה נמנים גם חמישה מהציירים היהודים בעלי השם מהמאה העשרים: אמדיאו מודיליאני, ז'ול פסקין ,חיים סוטין, יצחק פרנקל פרנל ומארק שאגאל. אליהם יש להוסיף עוד עשרות אמנים ידועים פחות או כמעט אלמונים. הכיבוש הנאצי של פריז ב-1940 שם לאל את זרם האמנות המכונה "אסכולת פריז". יהודים שנחשבו לנתינים זרים, שהם למעשה היו רוב חברי הקבוצה, נרדפו כבר מהימים הראשונים של הכיבוש. אומנותם נאסרה, הועלמה והושחתה. מיעוטם הצליחו להגר או למצוא מסתור בעולם החופשי, אך רובם (כמו יחזקאל קירשנבוים) נשלחו למחנות ריכוז; וכמאה אמנים ידועים נרצחו בידי הנאצים.
השפעת האסכולה על אמנות ישראלית
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה יצאו ציירים ארץ-ישראלים רבים למסעות לימוד בפריז, בירת האמנות של אותה התקופה. אומנותם הושפעה מהציור הצרפתי, ובעיקר מאמנים כמו אוגוסט רודן, מוריס אוטריו, אדואר וויאר, ראול דופי, מוריס ולאמנק, לצד אמני אסכולת פריז היהודים, ביניהם חיים סוטין, ז'ול פסקין, פנחס קרמין ומישל קיקואין.
פרק זה בציור הישראלי בולט בעבודותיהם של חיים אתר, מנחם שמי, משה קסטל, יצחק פרנקל, אהרון אבני, אריה ארוך, צבי שור, עוזר שבת, משה מוקדי, חנה בן דב, ורבים אחרים. השאלות שעלו לדיון בעקבות הפנייה אל האמנות הצרפתית בכלל ואל אמני 'אסכולת פריז' היהודית בפרט, הגדירו את ייחודיותו של השיח הפרשני שנוצר בשדה האמנות הארצישראלי בתקופה זו.
שיח זה עמד במרכז עניינה של התערוכה בעקבות אסכולת פריז: האמנות הארצישראלית בשנות ה-30 וה-40 שהוצגה ב-2014 במוזיאון מאנה־כץ שבחיפה. בתערוכה הוצגו דוגמאות מן הציור הצרפתי ומיצירת אמני אסכולת פריז היהודית, שהייתה במוקד תשומת לבם של אמני הארץ בתקופה הנדונה. כך נבחנו מאפייני הרשת החברתית שנוצרה בין אמני הארץ לבין מקביליהם בפריז והגיעה לשיאה בשנות ה-30–40. מבחר נרחב של יצירות האמנים הארצישראליים (כ-90 עבודות), המוצגות בתערוכה, חושף את פעילות כינונה של היצירה האמנותית המקיפה שנוצרה בישראל בהתייחס לאותם מקורות השפעה. נבחנות בו הקטגוריות המרכזיות שעליהן הושתת השיח הפרשני של התקופה ומגוון הייצוגים האמנותיים הקשורים אליהן: ייצוג הנוף הישראלי, עיצוב והגדרת השפה הציורית "היהודית" הייחודית, וכן דרכי הבחירה של נושאי הציור השונים.
התערוכה שאפה לספק דרך להתבוננות בעולם המושגים ובערכיה של אחת התקופות המרתקות בתולדות האמנות בישראל - תקופה שהצמיחה יצירתיות שופעת ששאפה לכונן מציאות חדשה ולהמציא את "רוח הזמן".
גליה גולן
גליה גולן (גילד) (נולדה ב-1938) היא חוקרת מדע המדינה ופעילת שמאל פמיניסטית; משמשת פרופסור במרכז הבינתחומי הרצליה ופרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
גולן נולדה בסינסינטי שבאוהיו, ארצות הברית במשפחה יהודית לא-דתית, וגדלה בסינסינטי, מיאמי ביץ', שיקגו, בוסטון וניו יורק. היא למדה באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת סורבון, ובשנות ה-60 התגייסה ל-CIA בארצות הברית ושימשה אחראית במחלקה לסובייטולוגיה ומזרח אירופה בארגון. לאחר מכן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה בשנת 1970 (על המחקר "דה-סטליניזציה בצ'כוסלובקיה"). בירושלים כיהנה גולן כיו"ר המחלקה למדע המדינה, כיו"ר הקתדרה של מרכז לייפר ללימודי האישה, וכפרופסור ללימודי רוסיה ומזרח אסיה. כמו כן שימשה יועצת לצה"ל ולמשרד החוץ.
גולן מכהנת כפרופסור בבית הספר לאודר לממשל דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה וכעמיתה בינלאומית ב"מרכז לאתיקה משפט וענייני ציבור" באוניברסיטת ברנדייס. בפעילותה החברתית והפוליטית, היא חברת חבר המנהלים של "שלום עכשיו", מרצ, "בת שלום" ונציבות הנשים הבינלאומית. בבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצבה במקום ה-99 הסמלי ברשימת מרצ.
גולן מתמחה בגלובליזציה, משברים בינלאומיים ועניינים פוליטיים עכשוויים. היא פרסמה שמונה ספרים, העוסקים בין השאר בברית המועצות, מזרח אירופה, המזרח התיכון, ויחסי ישראל-פלסטינים.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
משפטי שנירלמן
ניסוח המשפטים
יהו \ A,B קבוצות מספרים המוכלות בקבוצת המספרים הטבעיים, אזי:
1). כאשר הסימון \ \delta מייצג את צפיפות שנירלמן. 2)אם אזי \ n מופיע בקבוצה \ A+B
במשפט השני והשלישי אנחנו מניחים כי \ 0\in A,B.
המשפט הראשון
נבדוק שני מקרים: מקרה ראשון כאשר \ A,B מכילים לכל היותר איבר אחד, ומקרה שני כאשר לפחות אחד מהקבוצות \ A,B מכילות יותר מאיבר אחד. בהינתן שמתקיים המקרה הראשון האי-שוויון הוא טריוויאלי, שכן במקרה זה ודי ברור ש .עכשיו נותר להוכיח את המשפט למקרה השני.
נניח בלי הגבלת הכלליות שמספר האיברים ב- \ A גדול מאחד, נסדר את איברי A לפי הסדר הרגיל של המספרים הטבעיים: כאשר לכל אינדקס n. יהיו  מספרים השייכים ל-\ A, אז לפי סידור איברי הקבוצה:. נגדיר. ברור שהמספרים לא שייכים לקבוצה \ A. כמו כן המספר \ a_k+r יופיעו ב\ A+B אם ורק אם \ r שייך ל- \ B כאשר \ r הוא מספר קטן מ- \ L_k וגדול מ- \ 1,לכן \ r שייך ל \ B(L_k).
לכן הקבוצה (כלומר הקבוצה שכל איבריה שווים לסכום האיבר \ a_k ועוד איבר כלשהו מ\ B(L_k)) מוכל ב\ A+B.לכן גם אחוד כל הקבוצות מהצורה כאשר\ K רץ מ\ 1 ל \ n-1 מוכל ב\ A+B שזה הקבוצה
לכן
לכן לכל n
לכן בהכרח מתקיים.
מ.ש.ל
משפט שני
נניח כי \ n\in A.ידוע כי \ 0\in B ולכן .כלומר המשפט מתקיים כאשר \ n נמצא ב\ A(באותו אופן המשפט נכון כאשר \ n\in B).לכן אם נוכיח את הטענה ל נוכיח את המשפט.כאשר מתקיים  ונקבל .נגדיר  כלומר \ r+s>n-1.לכן אם יש \ r+s מספרים כאשר כל המספרים הם בין \ 1 ל\ n-1 אז יש לפחות מספר אחד שמופיע פעמיים.לכן בהכרח שניים מהמספרים  מתלכדים.כלומר ישנו \ i,j כך ש \ a_i=n-b_j כלומר
מ.ש.ל
משפט שלישי
לפי הגדרת הצפיפות לכל \ n מתקיים. לכן כלומר   לכן,לפי משפט 2, כל \ n נמצא ב\ A+B ולכן \ A+B=N
מ.ש.ל
חודורוב (עיר)
חודורוב  (באוקראינית: Ходорів, חודוריב; בפולנית: Chodorów; ביידיש: כאדאראוו או חאדאראוו) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי חודורוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל. פעילות זו הופסקה עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
ב-20 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד של היהודים בה, בסיוע אוקראינים מקומיים. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת מסירת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה, במהלכן נרצחו חלק מהיהודים. בהמשך, הועברו לעיירה יהודים מכפרי הסביבה.
ב-4 וב-5 בספטמבר 1942 פשטו על בתי היהודים בעיירה שוטרים גרמנים ואוקראינים, ובין 1,100 ל-1,500 מיהודיה שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. בשעת האקציה רצחו הגרמנים והאוקראינים מאות יהודים בעיר, בעיקר חולים וילדים. כשבועיים לאחר מכן, גורשו כ-250 יהודים נוספים מהעיר לבלז'ץ.
מאות היהודים שנותרו בעיר רוכזו בגטו שהוקם בה. ב-5 בפברואר 1943 נרצחו כולם מחוץ לעיירה.
Love Me Less
Love Me Less הוא סינגל של הזמר-יוצר האמריקאי, MAX, בשיתוף פעולה עם הזמר האמריקאי קווין XCII. השיר מופיע באלבום האולפן השלישי של MAX, Color Vision. השיר יצא ב-5 באפריל 2019, על ידי קולור ויזיון רקורדס ורד מיוזיק. השיר הושמע למעלה מ-190 מיליון פעמים בספוטיפיי.
קידום
ב-20 במרץ 2019, MAX חשף את שם השיר, עטיפתו, עם מי משתף פעולה ותאריך יציאת השיר.
קל"ח פתחי חכמה
קל"ח פתחי חכמה הוא ספר קבלה מאת רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל. הוא מהווה מבוא לקבלה הלוריאנית ומבוסס על קל"ח (138) עקרונות המסודרים ב-13 פרקים.
זמן כתיבת הספר מתוארך בין 1730 ל-1750.
תוכן הספר
החיבור פותח בהקדמה, המכונה "דרך עץ חיים". בה מתאר הרמח"ל את מעלת לימוד תורת הקבלה ואת החובה שבלימודה לראויים לכך. על פי הקדמת הרמח"ל, קל"ח הפתחים נמצאו על ידו ב"כתב יד ישן נושן".
בגוף החיבור, כל פרק מקל"ח פרקי הספר פותח בכלל המנוסח באופן תמציתי ("פתח") שלאחריו מובאים ביאור והרחבה.
בין הנושאים המבוארים בספר: רצון הבורא וטובו, הספירות, סוד האותיות והפרצופים.
דרך עץ חיים
דרך עץ חיים הוא הקדמה לספר, שיש אומרים שנכתבה על ידי תלמידיו. הקדמה זו מבארת את מעלת לימוד הקבלה לראויים לכך. בסוף דרך עץ חיים משיב המחבר לטענותיהן של שלוש כתות מתנגדים ללימוד הקבלה:
כת ראשונה - ישנו איסור על לימוד נסתר: לטענת אנשי כת זו, חל איסור גורף על העיסוק בתורת הקבלה על פי הפסוק:, אותו דרשו חז"ל.
כת שנייה - חשש מטעות וכפירה:
כת שלישית - דעתם אינה עמוקה דיה:
הר פאוול (אנטארקטיקה)
הר פאוול (באנגלית: Mount Powell) הוא הר נישא, הסמוך לפסגת קינג (הר פאוול נמצא 2.8 קילומטרים מערבית לפסגת קינג), במזרח הרי תיל שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,195 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
ההר נקרא על שם ג'ון וסלי פאוול, שהיה המנהל השני של הסקר הגאולוגי, בין השנים 1881-1894. פסגות נוספות באזור נקראות על שם מנהלי הסקר הגאולוגי.
שרבל הקדוש
שרבל מכלוף המוכר במסורת הנוצרית כשרבל הקדוש (בערבית: <BIG>مار شربل</BIG> ; 8 במאי 1828 – 24 בדצמבר 1898) היה נזיר מרוני אשר נחשב לקדוש בנצרות הקתולית.
חייו
שרבל נולד ב־8 במאי בשנת 1828 בבקא כפרא שבצפון לבנון תחת השם יוסף אנטון מכלוף (يوسف أنطون مخلوف) לבריגיט ואנטון מכלוף, ולו ארבעה אחים. הוא הוטבל לנצרות ב־16 במאי 1828. אביו נפטר כאשר שרבל היה בן שלוש בלבד והוא גדל עם דודו. בילדותו, להבדיל מבני גילו נהג שרבל להתבודד רבות, גילה התעניינות רבה בדת ונהג להתפלל.
שרבל נודע ככומר אהוד בקהילתו, אנשים רבים היו מגיעים אליו לקבלת ברכות ואזכורים בתפילותיו, והוא אף הוזמן לפקח על טקסים דתיים בכפר שכן.
מותו ואחריו
בעת המיסה, ב־16 בדצמבר 1898 חלה שרבל ותשעה ימים לאחר מכן, בערב חג המולד נפטר, בהיותו בן 70. הוא נקבר בבית הקברות של מנזר מרון הקדוש באנאיה. מספר חודשים לאחר מכן, העידו אנשים כי ראו הילה מעל קברו. לאחר עדויות אלה הוחלט לפתוח את הקבר, לאחר פתיחתו התגלתה גופתו כשהיא בשלמותה ודם עדיין זורם בגופו. כמו כן, נראו סימני זיעה על גופתו. לאחר מקרה זה, הועברה גופתו לארון קבורה אחר, במתחם שהוכן עבורו. מקום קבורתו הפך למוקד עלייה לרגל לנוצרים (בעיקר המרונים שבהם). אם כי, ישנם גם בני דתות אחרות אשר מגיעים לבקר במקום.
בשנת 1925 הציע האפיפיור פיוס השנים־עשר להכריז על שרבל כקדוש של הכנסייה הקתולית. בשנת 1950 יצאה ללבנון משלחת שכללה אנשי דת ורופאים במטרה לבדוק את גופתו של שרבל. בשנה זאת, נפתח קברו בפעם השנייה. גופתו, התגלתה בשלמותה ובריאה לחלוטין וזאת כעבור 52 שנה לאחר מותו. שמועות על האירוע יצאו למרחוק, והמונים נהרו אל המנזר בו נקבר כדי לברר את שהתגלה.
בשנת 1954 חתם האפיפיור פיוס השנים־עשר על צו המאשר את בירוכו (המעלה אותו למעמד של "מבורך", שהוא שלב אחד לפני מעמד של "קדוש"), וב־5 בדצמבר 1965 נערך הטקס על ידי האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן. שנה לאחר מכן, ב־1976 חתם פאולוס השישי על צו המאשר את הקדשתו של שרבל, והטקס עצמו נערך ב־9 באוקטובר 1977 בוותיקן.
לאחר מותו, מאמינים הנוצרים כי שרבל ביצע ניסים רבים בהם ריפא אנשים חולים. הממסד הכנסייתי, בחר להזכיר שלושה מהם בטקסי הבירוך וההקדשה של שרבל; שניים בטקס הבירוך, ואחד בטקס ההקדשה. גם לאחר זמן רב עוד היו אנשים שהעידו על ניסים ששרבל, כביכול, עשה למענם.
חגו של שרבל הקדוש חל מדי שנה ביום ראשון הרביעי של חודש יולי.
טוביה פיינמן
טוביה פיינמן (20 ביולי 1935 - 22 בינואר 2002) היה אלוף-משנה בצה"ל, מבכירי יחידת המודיעין 8200.
קורות חייו
טוביה פיינמן נולד בעיר קישינב שבבסרביה (אז ברומניה; כיום במולדובה) בן יחיד לשבע פיינמן לבית רויט וליצחק פיינמן. שמו המקורי היה תיאודור, על שם תיאודור הרצל (ובשם חיבה: טדי), ועם עלייתו לארץ ישראל עוּברַת שמו לטוביה. טוביה גדל בבית המשפחה בעיר אורגייב הסמוכה לקישינב. עם תפיסת השלטון על ידי הסובייטים בשנת 1940 הוגלה סבו, והעסק המשפחתי – אספקת חומרי בניין - קרס. בקיץ 1941, בהיותו בן שש, החלו הגרמנים להפציץ את האזור מהאוויר. המשפחה החלה במנוסה מזרחה לקירגיזסטן, שם נפטר אביו של טוביה משחפת. בסתיו 1944 עזבו טוביה ואמו את קירגיזסטן והגיעו לרומניה. במהלך 1947 עלו דרך מרסיי לארץ ישראל באונייה "טרנסילבניה". הם הגיעו לנמל חיפה בתחילת חודש ינואר 1948. טוביה הצטרף לחברת הנוער בקבוצת שילר שליד רחובות. בסיום הלימודים התקבל כחבר בקיבוץ ועבד כחקלאי בענפים השונים.
בשנת 1955 התגייס לצה"ל. ב-1958, עם שחרורו, חזר לקיבוצו וניהל את המטעים הסובטרופיים. בשנת 1960 עזב את קבוצת שילר, נישא לברוריה לבית קופיליס וחזר לשירות צבאי. הוא שירת עד לשחרורו בדרגת אלוף-משנה בשנת 1981. לאחר שחרורו עבד בחברות ביטחוניות ובייעוץ ביטחוני. לאחר גירושיו הקים משפחה עם ניבה ירון. לטוביה פיינמן חמישה ילדים: שני בנים ובת מנישואיו הראשונים, ושתי בנות מרעייתו ניבה.
במהלך 2001 לקה בסרטן ונפטר בינואר 2002.
שירות צבאי
ב-1955 התגייס פיינמן לנח"ל. הוא שרת כחייל וכקצין בגדוד הנח"ל המוצנח 88 (לימים גדוד 50) השתתף במבצע "קדש" בקרב המיתלה כחלק מהכוח הקרקעי וכן בפעולה בא-טור. במהלך שירותו עבר קורס קציני מודיעין ולאחר שחזר לשירות צבאי שירת באמ"ן/מחקר טכני. בשנת 1965 השתתף בקורס מ"פים, ובאותה שנה החל לימודיו לתואר ראשון בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית במדעי החברה ובהיסטוריה כללית. סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בשנת 1972.
יחידת "מסרגה"
בשנת 1967 אותר רב-סרן טוביה פיינמן על ידי ראש אמ"ן, אלוף אהרן יריב, להקים ולעמוד בראש יחידת ההאזנה לסובייטים בתוך יחידה 515 (כיום 8200). כינוי היחידה הזו היה "מסרגה". בשנת 1971 קיבל דרגת סגן-אלוף. טוביה עמד בראש "מסרגה" עד לגירוש הסובייטים ממצרים בקיץ 1972. שיא הפעילות של "מסרגה" היה ביולי 1970 במסגרת מבצע רימון 20, בו דיווחה היחידה בזמן אמת לחיל האוויר וסייעה בהפלת חמישה מטוסי מיג שהוטסו על ידי טייסים סובייטים. באוקטובר 1973 התקבלו גם ממקורות "מסרגה" ידיעות על עזיבה מסיבית של מומחים סובייטים ומשפחותיהם כסימן מעיד למלחמה, אך המודיעין נכשל בהבנת המצב ההתרעתי.
יחידת "מסרגה" נודעה בגיבושה החברתי הייחודי וברמתה המקצועית ללא פשרות בזכות אישיותו המיוחדת של טוביה כאדם וכמפקד. עם דעיכת המעורבות הסובייטית השתלבו בוגרי "מסרגה" בתפקידי פיקוד משמעותיים ביחידה 8200 ובקהילת המודיעין כולה.
תפקידי פיקוד ומטה
בשנת 1972 יצא לקורס פו"מ קצר ובמרץ 1973 מונה להיות מפקד ענף אלינט ביחידה 8200. בתקופה זו נחשף טוביה להכרות קרובה עם הגורמים הטכניים – הנדסיים של היחידה ומשילוב של התחומים הייעודי, המבצעי והטכני. בשנת 1976 התמנה לראש המטה הראשון של היחידה והועלה לדרגת אלוף-משנה. באוקטובר 1978 יצא ללימודים לתואר שני בטכניון בחיפה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול. נושא עבודת הגמר שלו היה: "מערכות אדם-מחשב-מכונה במערכות תעשייתיות". בשובו מהלימודים בשנת 1980 התמנה לתפקיד ראש מחלקת ציוד ותקציבים של מפקדת קצין מודיעין ראשי.
בשנת 1981 פרש פיינמן מצה"ל בתום 26 שנות שירות.
ידיעות ספרים
ידיעות ספרים הוא המותג שבו ידועה הוצאת הספרים "משכל - הוצאה לאור", שהוקמה בשנת 1995 על ידי ידיעות אחרונות וספרי חמד, והיא מהוצאות הספרים הגדולות בישראל. בשנת 1994 נוצרה שותפות של "ספרי חמד" עם "ידיעות אחרונות" והוקמה "משכל - הוצאה לאור" או בשמה המוכר יותר, "ידיעות ספרים". דובי איכנולד משמש מנכ"ל ההוצאה מאז ועד היום.
להוצאה שיתוף פעולה מתמשך עם הוצאת "ספרי עליית הגג", שבמסגרתו יצאו לאור סדרת ספרי "הארי פוטר", רב המכר "המשפט האחרון של פרמה", סדרת "הפילוסופים הגדולים" ועוד. להוצאה שותפות והוצאות-בת רבות: "פן הוצאה לאור" בה משמשת רחל פן כעורכת, מתרגמת ומו"לית "הוצאת בבל", "אסטרולוג", "ליריקה", "אחוזת בית", "טל־מאי", "סימנים", קול הספר, "רות סירקיס" והוצאת כרמל.
בהוצאה יצאו לאור ספריהם של סופרים ישראליים כאיל מגד, יורם קניוק, יצחק לאור, חביבה פדיה, אילנה ברנשטיין, אפרים קישון, אלון חילו, סמדר שיר, אסף ענברי, גבריאל בן-שמחון, אייל דותן, אורנה בורדמן, ואבי גרפינקל, וכן ספרים מתורגמים כגון ספריהם של הרלן קובן וג'יי קיי רולינג. ידיעות ספרים נודעת גם בסדרות הספרים שלה: סדרת פרוזה, סדרת פרוזה עשרה, סדרת רומנים למבוגרים, סדרת "יהדות כאן ועכשיו", ספרי יהדות, סדרת סביונים ועוד.
אנשי מפתח בהוצאה:
באתר האינטרנט של ההוצאה ניתן לבצע חיפוש במאגר הספרים של ההוצאה, לקבל מידע מפורט אודות הספר, מחירו וכיוצא בזה, וכן לרכוש רכישה מקוונת.
ב-16 בנובמבר 2007 הכריזה ההוצאה על מיזם "עם הספר", שבמסגרתו יצאו לאור 27 ספרי יסוד של התרבות העברית. המנכ"ל דב איכנולד הסביר כי הוא רואה שליחות בחשיפת התרבות היהודית לציבור הרחב.
בחודש אפריל 2015 הכריזה ההוצאה על מיזם "אפריל ביכורים", שבמסגרתו יראו אור בחודש אפריל אך ורק ספרי ביכורים מאת סופרים ישראליים מבטיחים. המיזם אמור להילחם בסיכויי ההצלחה הנמוכים של ספרי ביכורים בעקבות "החוק להגנת הספרות והסופרים בישראל" שהוחל בשנה שלפני כן.
ב-15 ביוני 2017 פשטה משטרת ישראל על משרדי ההוצאה בראשון לציון והחרימה מחשבים ומסמכים הקשורים לספר שכתב דאז אהוד אולמרט. לטענת גורמים בהוצאה נלקחו גם חומרים השייכים לספר שכתב בן כספית על בנימין נתניהו, ולספר שכותב משה יעלון.
ג'רלדטון
היסטוריה
נוכחות אנושית קיימת במערב אוסטרליה לפחות 40,000 שנים, אך לא ידוע מתי הגיעו התושבים האבוריג'ינים הראשונים לאזור ג'רלדטון. תושבי האזור המקוריים סייעו למתיישבים האירופאים הראשונים בגילוי מקורות מים ובעבודה בשליית פנינים, ברעיית צאן ובדיג.
60 ק"מ מערבית לג'רלטון שוכנים איי האוטמן שהיו אתר שבו נטרפו ספינות רבות במהלך המאות ה-17 וה-18. המפורסמת בהן היא ספינת הסוחר ההולנדית הבטאוויה של חברת הודו המזרחית ההולנדית שטבעה בהפלגת הבכורה שלה ב-1629 בעקבות מרד. במוזיאון של אוסטרליה המערבית בג'רלדטון מצויים מוצגים משרידי הבטאוויה ומספינות אחרות.
ב-1848 התגלו באזור מרבצי עופרת ונפתח מכרה בשם ג'רלדין (Geraldine) על שם צ'ארלס פיצ'ג'רלד (Charles Fitzgerald) שהיה מושל אוסטרליה המערבית. העיירה ג'רלדטון הוקמה ב-1850 ונקראה גם היא על שם המושל פיצ'ג'רלד.
תיירות
אקלימה הנוח של ג'רלדטון מציע לתיירים המבקרים בה מגוון של פעילויות כמו: גלישת קיט, גלישת רוח, גלישת גלים, דיג, שיט מפרשיות וצלילה. העיר עצמה וסביבותיה משופעים באתרי תיירות בעלי חשיבות סביבתית והיסטורית:
ציד המכשפות
צייד המכשפות (באנגלית: The Crucible, "כור ההיתוך") הוא מחזה של ארתור מילר שנכתב בשנת 1953 ומתאר את ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692.
המחזה זכה לביקורות גרועות כאשר עלה לראשונה בברודוויי ב־22 בינואר 1953. אולם הגרסה שעלתה לבמות שנה לאחר מכן נחשבת לקלאסיקה והיא נלמדת בבתי ספר למשחק ברחבי העולם.
הבסיס ההיסטורי למחזה
המחזה מבוסס על אירועים היסטוריים אמיתיים, שהתרחשו בעיירה סיילם שבמדינת מסצ'וסטס בשנת 1692. במהלך שנה זו נידונו 13 נשים ושישה גברים למוות בתלייה, על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף, עבירה שעונשה היה מוות במדינת מסצ'וסטס הפוריטנית של המאה ה-17. אדם נוסף הומת בסקילה, לאחר סירובו לעמוד למשפט בבית-משפט אזרחי בהאשמה כזאת. מאות אחרים, שלא הורשעו, שהו לעיתים זמן ממושך בכלא, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף.
המחזה והפוליטיקה האמריקאית
המחזה נכתב בעקבות המקרתיזם שבגינה אמריקאים שנחשדו בקומוניזם - ביניהם ארתור מילר עצמו, שנחקר מאוחר יותר ב־1956 באשמת תמיכה בקומוניזם.
ניסיונות של מילר לצאת לאירופה על מנת להציג מחזה זה הוכשלו בתחילה, בשנות החמישים, על ידי ממשלת ארצות הברית בשל "אי תאימות לאינטרסים". למרות ניסיונות הממשל זכה המחזה בגרסתו השנייה להצלחה בינלאומית.
המחזה הוסרט פעמיים, בפעם הראשונה ב־1957 ובפעם השנייה על ידי מילר ב־1996. כמו כן עובד המחזה לאופרה בשנת 1961.
עלילת המחזה
גיבורת המחזה היא אביגיל ויליאמס, נערה בת שבע עשרה, המאוהבת נואשות בחוואי ג'ון פרוקטור. ג'ון פרוקטור הוא גבר נשוי, המגלה אמביוולנטיות בקשר לאביגיל. אהבתה מביאה אותה לנסות ולהרוג את אשתו באמצעים מאגיים. כומר העיירה תופס את אביגיל וחברותיה – ביניהן בתו של הכומר, בטי - בשעת מעשה, כשהן רוקדות ביער ועוסקות לכאורה במעשי כשפים.
כשמגלים אנשי הקהילה הדתית האדוקה כי בנותיהן נוטלות חלק במעשי כשפים, הם בטוחים כי השטן נמצא בקרבם. מכאן נסחפת קהילה דתית שסועה למסע רצחני של חיסול חשבונות באמתלה של הגנה על ערכיה הדתיים, ומתחילה שרשרת האשמות ומשפטי בזק בלתי ניתנת לעצירה, המובילה לתלייתם ומאסרם של רבים.
העלאת המחזה בישראל
המחזה הועלה בישראל מספר פעמים:
ישיבת האידרא
שמאל|ממוזער|200px|בניין הישיבה הצמוד לרחבת [[הכותל המערבי. על גג המבנה עבודת אמנות שיצר יעקב אגם לזכר הנספים בשואה, 9/07]]ישיבת האידרא רבה הייתה ישיבה גבוהה שהוקמה על ידי הרב הצבאי הראשי הראשון, הרב שלמה גורן, והייתה ממוקמת בסמוך לכותל המערבי. ישיבת האידרא הפסיקה את פעילותה לאחר פטירת הרב גורן. כיום מתקיים במקום כולל אברכים המסונף לישיבת מרכז הרב, ובנוסף פועלת בבניין "ישיבת נתיב אריה", בראשות הרב אהרון בינה, המיועדת לבני חו"ל.
ברוב השנים עמד הרב שלמה גורן בתור ראש הכולל. במשך כ -7 שנים עמד בראשו הרב עמנואל זרביב.
פירוש המילה אדרא בארמית היא גורן. אדרא רבא הוא חלק בספר הזוהר שבו מתואר כינוס מיוחד של רבי שמעון בר יוחאי ותלמידיו, שבו גילה רשב"י סודות.
כולל האידרא
כולל האידרא הייתה ישיבת בת של ישיבת האידרא שפעלה ביישוב הדתי חיספין שברמת הגולן. בנשיאות הכולל עמד הרב שלמה גורן. הכולל פעל מתחילת שנות השמונים והפסיק את פעילותו (כמו "ישיבת האידרא") לאחר פטירת הרב גורן. בין תלמידי הכולל נמנו רבים שהפכו בהמשך דרכם לאישי ציבור ידועים, בהם: רב העיר צפת שמואל אליהו, השר והח"כ לשעבר הרב בני אלון, מנכ"ל רשות השידור מרדכי שקלאר, ח"כ הרב אלי בן דהן ועוד.
גמדות
גמדות או ננסות היא לקות, בה יצור חי (אדם, חיה או צמח) הוא נמוך באופן משמעותי מבני מינו הטקסונומי, שגילם וזוויגם זהה לשלו. משרד הבריאות האמריקני מגדיר אדם מבוגר כגמד אם גובהו אינו עולה על 4 רגל ו-10 אינץ' (כ-147 סנטימטרים).
תיאור התופעה
גמדות נגרמת עקב עיכוב בגדילת השלד. הסיבות השכיחות ביותר לגמדות הן הפרעות בבלוטות ההפרשה הפנימית, ובעיקר בלוטת יותרת המוח המפרישה את הורמון הגדילה, ובלוטת התריס. ישנם עוד גורמים לננסות, ובהם: חסר בחלבונים כתוצאה מתת תזונה, שיבוש האיזון בפעולת בלוטת התריס (כגון קרטנת), מחלות כרוניות בילדות (כגון מחלות כליות ומעיים מסוימות).
ישנם סוגי גמדות שבהם האדם המבוגר הוא בעל פרופורציות גוף יחסיות הזהות לאלה של מבוגרים אחרים או זהות לאלה של ילדים. אולם, מרבית סוגי הגמדות כוללים גם עיוות פרופורציות. לגמדים רבים יש, לדוגמה, ידיים קצרות ביחס לגודל הכללי של עצמם וגוף רחב ביחס לגובהו.
ישנם גמדים שלוקים בנוסף לקומתם הנמוכה גם בקשיים אחרים. בעיות כאלה יכולות להיות הגורם לגמדות (למשל, מי שיש לו גמדות בשל בעיות בכליות, יש לו קודם כל בעיות בכליות), לנבוע מאותו גורם שממנו נבעה הגמדות (גמדות בשל בעיה כללית בהפרשת הורמונים מלווה בבעיות אחרות שנובעות מהפרשה לקויה של הורמונים) ויכולות לנבוע מהגמדות עצמה (כושר תנועה נמוך בשל עיוות בעצמות). ישנם גם סוגי גמדות שמלווים בבעיות חישה וקוגניציה (כגון גמדות בשל מחסור חמור ביוד) אך סוגי גמדות אלה נדירים.
סוג אחר של גמדות הוא האכונדרופלזיה: גמדות תורשתית חסרת תקנה, המאופיינת ביחס לא תקין בין ממדי איברי הגוף – הגפיים קצרים מאוד ואילו ממדי שאר חלקי הגוף תקינים למדי. המחלה נובעת מהתגרמות רקמת הסחוס (היעשותה לרקמת עצם) בעצמות הארוכות של הגפיים במהלך הגדילה.
גמדות באדם יכולה להיות תוצאה של אחת ממאות מחלות, חשיפות לזיהום או לקויות גנטיות שונות. מרבית סוגי הגמדות באדם מלווים במגבלות נוספות מלבד הגובה, כגון טווח תנועת ידיים מוגבל או הליכה מסורבלת. על פי רוב אלה מגבלות תנועה שונות ותווי פנים ופרופורציות גופניות ייחודיים לסוג הגמדות. דוגמאות נדירות למקרים בהם הגמדות מלווה גם בלקויות שאינן לקויות תנועה, הן גמדות הנגרמת ממחסור קיצוני ביוד בעת הילדות וגמדות בשל תסמונת ההריון הרווי באלכוהול. בשני מקרים אלה קיימת גם לקות נוירולוגית.
הטיפול בתופעה
יש מספר שיטות לטיפול בגמדות.
נגישות
סביבה בה גרים או עובדים אנשים הלוקים בגמדות אינה חייבת, על פי רוב, להיות מעוצבת באופן שונה במיוחד מהסביבה הרגילה. על פי רוב די לצייד את הסביבה בשרפרפים יציבים שאדם חלש יכול להזיז בקלות. במידת האפשר מומלץ גם לא לאחסן במקומות גבוהים חפצים שאנשים אלה עשויים להידרש להם. במקום ממנו שרפרפים כאלה נוטים להיעלם, ניתן להוסיף מדרגה שאנשים אלה יכולים לטפס עליה (באופן שאינו מפריע למשתמשי כיסאות גלגלים).
סולמות אינם נוחים לרבים מהאנשים הסובלים מקומה נמוכה משום שהם גם בעלי תנועה מסורבלת. חלק מבעלי הקומה הנמוכה מצטיידים ביד עזר למוגבל מדגם שיכול להתקפל ולהיארז בתיק.
היבט חברתי של התופעה
התביעות של חלק מארגוני האנשים הסובלים מגמדות הן בתחום שפת היומיום. הכינוי האנגלי "גמד" נחשב לעיתים כביטוי מעליב ולא תקין פוליטית, ויש התובעים לשנותו ל-"נמוך קומה" או ל"אדם קטן".
בתקופת ימי קדם רווחה לעיתים האמונה שאנשים הלוקים בגמדות הם בעלי סגולות מיוחדות, ערמומיים ופיקחים. מלכים ומלכות אהבו להחזיק בארמונם גמדי חצר מתוך אמונה בפיקחותם וגם כדי לשעשע את אורחיהם (כך, גוליבר מספרו הנודע של ג'ונתן סוויפט משמש בתפקיד זה אצל הענקים). לפליפה הרביעי מלך ספרד היה גמד חצר בשם "רישבנר" ובתקופת המהפכה הצרפתית היו מסיעים את רישבנר לפריז כשהוא לבוש בבגדי תינוקות שבהם היו מוסתרים מסמכים סודיים. הצייר דייגו רודריגז דה סילבה אי ולסקס צייר את רישבנר.
אטימולוגיה
המילה מופיעה פעם אחת בתנ"ך, בספר יחזקאל: . פרשני המקרא פירשו את המילה כ"ננסים", "אנשים קצרי המידה" שהוצבו על המגדלים משום שקטנותם הקנתה להם יתרון במלחמה. המלבי"ם פירש את הפסוק כתיאור אשליה אופטית: כשעמדו על המגדלים הגבוהים, נדמו כננסים. פירוש זה מתבסס על המילה, הנזכרת בתנ"ך פעם אחת, בספר שופטים, והיא מידת אורך: . לעומת זאת, אליה שמואל הרטום פירש כי ייתכן ו"גמדים" הם העם הנזכר בתעודות אל-עמארנה (המאה ה-14 לפנה"ס) בשם דומה, שישב מצפון להר חרמון.
תהליך אוסטוולד
תהליך אוֹסְטְוַולְד (באנגלית: Ostwald process) הוא התהליך הכימי להפקת חומצה חנקתית (HNO3). את התהליך פיתח וויליאם אוסטוולד ורשם אותו כפטנט בשנת 1902.
חשיבות תעשייתית
תהליך אוסטוולד הוא התהליך העיקרי והכמעט בלעדי להפקה של חומצה חנקתית (HNO3) בקנה מידה תעשייתי. חומרי הגלם בתהליך זה הם אוויר (חמצן, O2), מים (H2O), ואמוניה (NH3), המתקבלת בתהליך הבר-בוש.
החומצה החנקתית המופקת בתהליך אוסטוולד היא אחת התרכובות החשובות והשימושיות ביותר בתעשייה הכימית העולמית, מבין שימושיה החשובים: הכנתם של דשנים חנקתיים, ייצור חומרי נפץ וייצור תרופות.
שלבי התהליך
אמוניה הופכת לחומצה חנקתית בשני שלבים:
בשלב הראשון האמוניה מחומצנת על ידי חימום עם חמצן בנוכחות זרז כדוגמת סגסוגת פלטינה עם 10% רודיום ומתקבל חנקן חמצני NO תגובה זו אקסותרמית מאוד:
תנאים אופטימליים לשלב זה לקבלת ניצולת של כ-98%: לחץ שבין 4 ל-10 אטמוספירות וטמפרטורה של 800-900°C. הניצולת יורדת עם עליית הטמפרטורה 97% בטמפרטורה של 810-850°C ו-95% בטמפרטורה של 900-940°C.
כדי למנוע תגובה זו יש לצמצם את משך זמן המגע בין תערובת הגזים לזרז.