cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הולו
הוּלוּ (באנגלית: Hulu) היא חברה אמריקאית המספקת בידור Over the Top (סטרימינג ו-VOD), המאפשר למשתמשים לצפות בסרטים ובתוכניות טלוויזיה לפי דרישה, בעיקר תוכן אשר שייך לרשתות NBC ו-FOX בנוסף לרשתות כבלים אמריקאיות נוספות. כיום תוכן האתר כולו ממומן באמצעות פרסומות קצרות אשר מוקרנות לאורך התוכניות או הסרטים. בשלב זה תוכן האתר זמין למשתמשים מארצות הברית ומיפן בלבד. הווידאו באתר הוא בפורמט פלאש ובעל רזולוציה גבוהה יותר מזו המוצעת ב-YouTube, אך פחותה מאיכות שידורי הטלוויזיה המסורתית (SD). מספר תוכניות טלוויזיה וסרטים באתר מוצעים לצפייה גם באיכות הבחנה גבוהה. תוכן האתר זמין לצפייה באתרים נוספים כגון AOL, MSN, MySpace, Yahoo ו-Fancast.com.
היסטוריה
הולו היא יוזמה משותפת של חברת NBC Universal וחברת News Corporation, אשר הקמתה מומנה על ידי קרן ההשקעות הפרטית Providence Equity Partners בעלות ראשונית של 100 מיליון דולרים. המיזם הוכרז לראשונה באופן רשמי במרץ 2007 והשם "Hulu" נבחר בהמשך בסוף אוגוסט 2007, בזמן השקת האתר. בשלב הראשון אפשר האתר למשתמשים להשאיר את כתובות הדוא"ל שלהם בלבד על מנת שיקבלו בהמשך הזמנה לבחון את האתר כאשר תושק גרסת הבטא שלו. באוקטובר 2007 הושקה גרסת הבטא של האתר. משתמשים נבחרים הוזמנו לבחון אותה ואף הורשו להזמין לאתר את חבריהם. ב-12 במרץ 2008 הושק האתר באופן רשמי למשתמשים מארצות הברית בלבד. בספטמבר 2011 הושק האתר גם למשתמשים מיפן, ונכון ל-2023, אילו הן שתי המדינות היחידות עם גישה לאתר.
השם "Hulu" נלקח מביטוי במנדרינית ומשמעותו "מחזיק דברים בעלי ערך".
התוכן
בנוסף לתוכניות של NBC ו-FOX, האתר מכיל גם תכנים של רשתות אחרות, כגון קומדי סנטרל, PBS, USA Network, Bravo, Fuel TV, FX, SPEED Channel, Sci Fi Channel, Style Network, Sundance Channel, E!, G4, Versus, Noggin TV, Nick Jr., PBS Kids Sprout, Disney Channel ו-Oxygen.
סרטים וסדרות באתר המיועדים לצפייה על ידי קהל בוגר בלבד אינם מצונזרים, אך נגישים רק למשתמשים רשומים.
סרטים וסדרות טלוויזיה
למעלה מ-100 סרטים אמריקאים זמינים לצפייה בשירות, בהם הן סרטים קלאסיים והן סרטים עכשוויים, בנוסף לקדימונים לסרטים חדשים המיועדים לצאת בקרוב לאקרנים. מאות סדרות טלוויזיה זמינות לצפייה בשירות, סדרות שירוד משידרו וסדרות שעונות שלהן עדיין משודרות.
הגבלת הגישה
הסלוגן של הולו, "בכל מקום, בכל עת", התברר במהרה כמוטעה, משום שכל תוכן הווידאו באתר זמין רק למשתמשי האתר אשר נמצאים בארצות הברית. בשל סוגיות הקשורות בזכויות יוצרים וחוזים, למשתמשים הגולשים לאתר ממדינות אחרות ומנסים לצפות בתכנים, מוצגת ההודעה: "למרבה הצער, הווידאו עדיין איננו זמין במדינה או באזור שלך. אנו מתנצלים על אי הנוחות."
אף על פי כן, מבחינה טכנית ניתן כיום לעקוף מגבלה זו באמצעות תוכנות "anonymizers" כגון Hotspot Shield, אשר תכליתן היא להבטיח את פרטיות המשתמשים באינטרנט, וזאת משום שהן אינן מאפשרות לאתר את מיקום המשתמשים הנכנסים לאתר.
שידורים חיים
הולו סיפק בעבר גם שידורים חיים באיכות HD של אירועים שונים. ראויים לציון הם הדיבייטים לנשיאות של שנת 2008 וטקס הכניסה הרשמית לתפקיד הנשיא של ארצות הברית.
שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות
שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות (באנגלית: Pretty Little Liars: The Perfectionists) היא סדרת נעורים אמריקאית המבוססת על סדרת ספרים בשם "הפרפקציוניסטיות" מאת שרה שפרד. הרשת Freeform הכריזה על הפיילוט ב-25 בספטמבר 2017 כספין אוף לסדרה "שקרניות קטנות", ב-14 במאי 2018, הכריזה הרשת על יצירת עונה ראשונה לסדרה שתעלה לאוויר ב-2019, וב-20 במרץ של אותה שנה שודר הפרק הראשון. ב-28 בספטמבר 2019 אושר שלא יופקו עונות נוספות.
רקע כללי
הכל בעיר בייקון הייטס נראה מושלם, אבל שום דבר הוא לא כפי שהוא נראה. הלחץ של הצורך להיות מושלם מוביל לרצח הראשון בעיר. מאחורי כל פרפקציוניסט יש סוד, שקר ואליבי נחוץ.
ליהוק
ב-25 בספטמבר 2017 הוכרז כי סשה פיטרס וג'אנל פאריש ישחקו את תפקידיהן מסדרת האם "שקרניות קטנות" בתור אליסון דילורנטיס ומונה ונדרוואל, בהתאמה. ב-29 בינואר 2018 הוכרז כי סופיה קרסון לוהקה לתפקיד אווה, אחת מגיבורי הסדרה. ב-9 במרץ באותה שנה הודיעו כמה חברי צוות השחקנים שקלי ראת'פורד הידועה ביותר עבור תפקידה ב"אחת שיודעת" תשחק את קלייר הוטצ'קיס, אמו של נולאן. הוכרז כי סידני הידועה ביותר עבור תפקידה בהמתים המהלכים תשחק את קייטלין פארק לואיס, אלי בראון לוהק בתור דילן ווקר, והיילי ארין תשחק את טיילור הוטצ'קיס, אחותו של נולאן.
יעל פישר
ביוגרפיה
אביה, יצחק אבני, יליד ברלין, שבגרמניה, עלה בעליית הנוער מגרמניה הנאצית לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933. היה מנכ"ל החברה הישראלית למדליות ולמטבעות וסמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
סבה מצד אמה, היה האמן והצייר מאיר גור אריה. אמה, לאה אבני, ילידת ירושלים, היא דור שישי בארץ ישראל, הייתה אחות ראשית בבית החולים הדסה הר הצופים.
פישר נולדה וגדלה בשכונת רחביה בירושלים, למשפחה בת שלוש בנות ובן. בוגרת הגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971). הייתה שותפה לזכיית ישראל במדליית הזהב בריצת שליחות 4X100 במכביה השמינית שנערכה בישראל 1969. הייתה אלופת ירושלים בהתעמלות קרקע ומכשירים בשנת 1970. בצה"ל הייתה קצינת ח"ן וסעד (כיום התפקיד נקרא ת"ש) בסיני, ואחר-כך עברה לפיקוד ההדרכה; השתחררה בדרגת סגן. בתום שירותה בצה"ל למדה שנה במחזור הראשון של בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון. בשנים 1975–1978 למדה באקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים והיא בעלת תואר ראשון במחול. סיימה תואר שני (1991-1989) ושלישי (1998-1995) במינהל החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודות התזה והדוקטורט עסקו במעורבות הורים בחינוך. מנחיה לדוקטורט היו פרופ' חיים אדלר ופרופ' יצחק פרידמן. בשנים 1982–1989 הקימה וניהלה בית-ספר למחול, במסגרת המרכז הקהילתי במועצה אזורית גדרות.
בשנים 1990–1996 הקימה ועמדה בראש המרכז לנוער שוחר מדע, אומנויות ומחוננים במכללה האקדמית לחינוך אחוה. בשנת 1996 הייתה למזכירה האקדמית הראשונה של אחוה, כשהמכללה נהפכה למוסד אקדמי. בשנים 1997–1999 פעלה כמנהלת משרד מישיגן/ישראל ושליחת קהילה ועליה בדטרויט, ארצות הברית.
לאחר שובה לישראל, חזרה ללמד כמרצה באחוה ובמקביל פיתחה וניהלה קורס ניסיוני להכשרת מנהלי בתי ספר במסגרת מכון הנרייטה סאלד בירושלים.
ב-2002 הייתה שותפה לפיתוח התוכנית לתואר שני במינהל מערכות חינוך במכללת אחוה זו הייתה המכללה הראשונה בישראל שהציעה תואר זה. ייעצה לרשויות מקומיות כמו גם לארגונים ממשלתיים בנושאים הקשורים לצמצום פערים דיגיטליים.
בשנת 2007 פיתחה את התוכנית המשולבת של תואר שני והכשרת מנהלים "מנהיגות בית ספרית" (תוכנית פיילוט של משרד החינוך) ועמדה בראשה עד לשנת 2009.
בשנים 2004–2005 שימשה ראש המכון ללימודים מקוונים במכללה. בשנים 2005–2010 עמדה בראש התוכנית להכשרת מנהלי בתי ספר במכללה האקדמית אחוה. בשנת 2010 זכתה בתעודת הצטיינות על הצטיינות יתרה לאורך זמן בהוראה. בשנים 2012–2016 הקימה ועמדה בראש בית הספר לתארים מתקדמים של המכללה, עם איחודה של המכללה האקדמית לחינוך עם המכללה האקדמית והמעבר למל"ג/ות"ת. ב-2016, ביחד עם פרופ' פרידמן פיתחה את המסלול לתזה במסגרת התואר השני למינהל מערכות חינוך במכללה, וזו היא התוכנית היחידה לתואר שני עם תזה בתחום מנהל מערכות חינוך במכללות האקדמיות. ייעצה לרשויות מקומיות בנושא חינוך.
בשנת 2000 התמנתה למרצה עם קביעות במכללת האקדמית לחינוך אחוה, ב-2003 התמנתה למרצה בכירה וב-2018 התמנתה לפרופסור חבר.
בשנת 2016 התמנתה לרקטור המכללה האקדמית אחוה. בפברואר 2019 התפטרה מתפקידה כמחאה עקב הגשת דו"ח שגוי של נשיאת המכללה פרופ' שוש ארד ובכיריה למל"ג ופעולה בניגוד לנוהלי המל"ג.
משנת 2003 היא חברת הוועד המנהל של איגוד תורת השטחות (FTA – Facet Theory Association) בשנים 2010–2013 הייתה מזכירה-גזברית של האיגוד. משנת 2006 מרצה מתנדבת בצה"ל במסגרת תוכנית "אופקים", שיזמה פרופ' אפרת קס. בשנים 2007–2010 שימשה כיועצת החינוך של השר לענייני מיעוטים אבישי ברוורמן.
יעל פישר נשואה בשנית לד"ר רפי פישר, רופא שיניים ולה שתי בנות, מתגוררת ברמת אביב.
מעורבות הורים בחינוך
מחקריה הראשונים של פישר בהם החלה בתזה ובדוקטורט עסקו במעורבות הורים בחינוך בישראל. היא הכניסה לתחום את המושגים הזדהות וערות.
ספרה "אפשר גם אחרת" עוסק במעורבות הורים
ומובא בו התיעוד הראשון בישראל של סיפורי הצלחה של שותפות הורית בבתי הספר. הספר מאפשר להמיר את המודל התאורטי לתוכנית עבודה יישומית המתאימה לצרכיו של כל בית ספר. בעקבות הוצאת ספרה הרבתה להרצות בפני מנהלי וסגל בתי ספר והוזמנה לייעץ לרשויות מקומיות בנושא.
בנוסף הגדירה את המושג "מעורבות הורים" על פי תורת השטחות (Facet Theory)
ובכך יצרה גישה דו-ממדית מנקודת מבטם של כל השותפים: הורים, מורים, תלמידים וקובעי ומתווי מדיניות.
היא פיתחה מספר כלי מחקר לבחינת התפישות של מעורבות הורים.
היא ערכה ספר בנושא תורת השטחות בשיתוף פרופ' פרידמן
וערכה ספר נוסף בנושא עם פרופ' פול הקט (Paul Hackett) שעתיד לראות אור.
מצוינות בית ספרית
לצד מחקריה על מעורבות ושיתוף הורים, פישר חקרה את נושא המצוינות הבית ספרית. היא פיתחה מודל תאורטי למצוינות בית ספרית שנבחן ויושם במוסדות החינוך. הניתוח הססטיסטי התבסס על תורת השטחות של פרופ' לואי גוטמן, אותה פיתחה לשדה החינוך בעזרתו של פרידמן.
המודל התאורטי של הפירמידה הוביל אותה לחקור את המצוינות הבית ספרית באמצעות יצירת סיפורי הצלחה, על כך כתבה ביחד עם ד"ר רויטל היימן את הספר, "הדרך למצוינות: סיפורי הצלחה של בתי ספר".
פישר כתבה מאמר המתמקד במאפיינים שתורמים למצוינות הבית ספרית.
המודל של מצוינות בית ספרית התבסס על המודל של ג'ים קולינס "גלגל התנופה מטוב למצוין". המודל עורך הבחנה בין המושגים מצוינות והצטיינות. בנוסף להגדרה המחודשת של המושג מצוינות, המודל מאפשר את ישומה המעשי של התאוריה.
ערכי מורים
פישר חקרה את מערכת הערכים של המורים, לצורך כתיבת קוד אתי למורים. בעזרת תורת השטחות תיארה את עולם הערכים של המורים שעמד בבסיס עבודתם החינוכית. עד אותה עת ערכים אלה הוגדרו בצורה חד-ממדית. מחקריה הראו שהערכים שמניעים את המורים הם מגוונים.
הכשרת מנהלי בתי ספר ותפישת מסוגלות
פישר חקרה את המסוגלות המקצועית של מורים, מנהלים ושואפי ניהול. היא הראשונה שחקרה את המסוגלות העצמית המקצועית של שואפי ניהול בתקופת הכשרתם. היא בחנה את הנושא באמצעות תורת השטחות בשילוב סטטיסטיקה קונבנציונלית.
המחקר הצביע על חשיבות הכשרתם של מנהלי בתי ספר מתחילים.
היא חקרה את הקשר בין מסוגלות מקצועית של מורים למעורבות הורית, תפיסת שילוב ותפיסת מצוינות ארגונית של גני ילדים. מחקרים אלה בוצעו בעזרת השימוש בניתוח משוואות מבניות (SEM).
כתבה מאמר על המניעים הגלויים והסמויים להצטרפות לוועדי הורים.
הניתוח הסטטיסטי התבסס על תורת השטחות.
לקריאה נוספת
199.
עונת 2021/2022 בליגת העל בכדורסל
עונת 2021/2022 בליגת העל בכדורסל הייתה העונה ה-68 של התחרות הארצית הבכירה לכדורסל בישראל וה-22 של ליגת העל. מספר הקבוצות הוא 12. הליגה נפתחה ב-9 באוקטובר 2021, והסתיימה ב-9 ביוני 2022. על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על הפסד.
קבוצות
ליגת העל בעונה זו כללה 12 קבוצות, 11 ששיחקו בליגה ב-2020/2021, ואת הפועל גליל עליון שהעפילה בסיום העונה שעברה מהליגה הלאומית, אליצור עירוני נתניה שהעפילה גם היא מהליגה הלאומית לא עברה בבקרה התקצבית ולכן לא שיחקה בליגת העל בעונה זו.
רבע הגמר
6 קבוצות בבית העליון ו-2 הראשונות בבית התחתון התמודדו בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). בסדרת הטוב מחמישה משחקים. המדורגת גבוה יותר אירחה את המשחק הראשון, השלישי והחמישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר אירחה את המשחק השני והרביעי (במידת הצורך).
חצי הגמר
4 הקבוצות המנצחות בשלב רבע הגמר התמודדו בסדרות בשיטת הטוב משלושה משחקים. המדורגת גבוה יותר אירחה את המשחק הראשון והשלישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר אירחה את המשחק השני.
סדרת הגמר
2 המנצחות בשלב חצי הגמר התמודדו בסדרת הגמר בשיטת הטוב משלושה משחקים.
תומאס ואן דן שפיגל
קריירה
ואן דן שפיגל שיחק באוקפי אלסטר מהליגה הבלגית בין השנים 1995-1997. עבר לטלינדוס אוסטנד מאותה הליגה וזכה עימה בשתי אליפויות ב-2000 וב-2001, כשב-2001 הוא אף נבחר לשחקן הבלגי של העונה. החל את ענות 2001/02 בפורטיטודו בולוניה האיטלקית, אך חזר לאוסטנד ב-2 בינואר. לאחר מכן חזר לפורטיטודו ושיחק בה במשך שנתיים. בעונת 2004/05 עבר ללוטומטיקה רומא, בה שיחק 27 משחקים בהם קלע 7 נקודות והוריד 5.7 ריבאונדים בממוצע למשחק ונשאר בה לעונה נוספת. ב-6 בפברואר 2006 עבר לצסק"א מוסקבה הרוסית, עימה זכה באליפות הליגה, בגביע הרוסי ובאליפות היורוליג. גם בעונת 2006/07 שיחק בצסק"א וזכה עימה שוב באליפות ובגביע, אך קבוצתו לא זכתה באליפות אירופה לאחר הפסד לפנאתינייקוס בגמר.
בעונת 2007/2008 חתם ואן דן שפיגל בפרוקום סופוט ולמרות יכולת מצוינת של 10.5 נקודות ו-7.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, חזר לצסק"א מוסקבה בסיום העונה וזכה עימה שוב באליפות הליגה ובאליפות היורוליג. בעונה שלאחר מכן עבר לאזובמאש מאריופול מהליגה האוקראינית ולאחר מספר חודשים עבר לריאל מדריד מהליגה הספרדית כדי להחליף ללזארוס פאפאדופולוס.
ואן דן שפיגל היה שותף לסגל נבחרת בלגיה עד גיל 18 באליפות אירופה עד גיל 18 בשנת 1996 ונכון להיום הוא משחק בנבחרת בלגיה הבוגרת. בשנת 2004 עבר לסקיפר בולוניה והגיע עד לגמר היורוליג בו הפסיד למכבי "עלית " תל אביב 118 -74 בנוקיה ארנה
ניהול
החל מ-2018 ואן דן שפיגל מכהן כמנכ"ל פלנדרס קלאסיקס (אנ'), חברה אשר מארגנת מרוצי אופניים חד-יומיים בבלגיה, ביניהם רונדה ון פלנדרן.
דו"ח הריסון
דו"ח הריסון היה דו"ח שכתב עורך הדין ארל הריסון כנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים, בנוגע לתנאי מחנות העקורים באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה.
לאחר השלמת הדו"ח שלח נשיא ארצות הברית, הארי טרומן עותק לראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי, בנוגע לאחריותה של בריטניה לפלשתינה. טרומן כתב: "על סמך מידע זה ומידע אחר שהגיע אלי, אני סבור ששום עניין אחר אינו חשוב כל כך למי שמכיר את זוועות מחנות הריכוז, כמו גם לגבי עתיד אפשרויות ההגירה לארץ ישראל."
הבריטים הגיבו בשלילה לדו"ח; הם האשימו את הלחץ הציוני בחלק של הדו"ח שדן בארץ ישראל, והציעו כי על ארצות הברית לקלוט חלק מהפליטים. אטלי רצה שהדו"ח יישמר בסודיות, אך בקשתו לא התקבלה.
מינוי הוועדה והיקפה
הנשיא רוזוולט מינה את הריסון לנציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים ב־15 במרץ 1945.
ב-18 ביוני 1945 שלחה הסוכנות היהודית בארץ ישראל תזכיר מפורט ומנוסח בתוקף לרשויות הבריטיות בבקשת 100,000 אישורי הגירה למען עקורים יהודים באירופה.
ב-22 ביוני, חודשיים לאחר מותו של רוזוולט, ביקש הנשיא טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה, בעידודו של שר האוצר היוצא, הנרי מורגנטאו הבן. הריסון התבקש לברר את התנאים בהם שוהים העקורים במדינות מערב אירופה, בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית, וכן באוסטריה הכבושה בידי בעלות הברית, תוך התייחסות מיוחדת לפליטים היהודים שעלולים להיות חסרי מדינה או בלתי ניתנים להחזרה: "(1) [יש לברר את] התנאים שבהם חיים עקורים אלה, ובמיוחד אלה מהם העשויים להיות חסרי מדינה או בלתי ניתנים להחזרה, במיוחד בגרמניה ובאוסטריה; (2) יש לברר את צורכיהם של אנשים אלה; (3) יש לברר כיצד עונים הרשויות הצבאיות, ממשלות האזורים הכבושים וגופי הסעד הבינלאומיים והפרטיים על צרכים אלה; (4) יש לברר מה השקפותיהם של העקורים שאינם ניתנים להחזרה לארצות המוצא שלהם, ביחס ליעדיהם העתידיים." בתחילת יולי עזב הריסון בראש משלחת קטנה, שכללה שני נציגי הג'וינט, ג'ו שווארץ והרברט קצקי (Herbert Katzki), האחרון גם היה חבר בוועד לפליטי מלחמה, וכן פטריק מרפי מלין מהוועדה הבין-ממשלתית למען הפליטים. הקבוצה התפצלה כדי לבקר בכשלושים מחנות עקורים. שווארץ נסע למחנות בצפון גרמניה והריסון ביקר במחנות תחת שליטת ארצות הברית באוסטריה ובבוואריה.
הדו"ח
הדו"ח הוגש ב-24 באוגוסט. בו הייתה האשמה נגד רשויות צבא ארצות הברית שלפי הדו"ח היו אחראים לתנאים שתוארו בדו"ח:
הריסון הנגיד את התנאים הללו עם החיים הרגילים יחסית שניהלו האוכלוסיות הגרמניות הסמוכות ותהה על הניגוד: הריסון כתב שעד אותה עת טיפלו הרשויות האמריקניות בעקורים בדרכים מסורתיות בתור קבוצות לאומיות, אך התנאים וההיסטוריה של האנטישמיות הנאצית מחייבים הכרה בזהותם הייחודית, הלאומית, התרבותית והדתית המובהקת של עקורים אלה:
ארץ ישראל
הריסון המליץ לנשיא כי 100,000 עקורים ממחנות אלו יורשו להתיישב בארץ ישראל. טרומן העביר את הדו"ח לגנרל אייזנהאואר, מפקד כוחות ארצות הברית באירופה. אייזנהאואר הגיב מייד בסדרת צעדים שהפרידו את העקורים היהודים מהעקורים האחרים, הכניסו אותם למקומות דיור נפרדים, גם אם פירוש הדבר היה עקירה של תושבי גרמניה הלא יהודים, הגדלת המנות עבורם והעדפתם בתעסוקה. תוצאה מיידית נוספת של המלצות הריסון הייתה מינוי יועץ לענייני יהודים לצבא ארצות הברית בדרגת אלוף, על סמך המלצת ארגונים יהודיים למזכיר המלחמה. הרב יהודה ניידיץ' היה הראשון, ואחריו באוקטובר 1945 הגיע סיימון ה. ריפקינד, שופט בעיר ניו יורק ונציג העירייה. הדו"ח מיקד את תשומת לבם של טרומן וצבא ארצות הברית בעקורים היהודים. טרומן כתב לאייזנהאואר ב-31 באוגוסט: הדו"ח הדגיש את ארץ ישראל כפתרון לבעיה, ואת השליטה הבריטית בהגירה לארץ ישראל - כמחסום מכריע לפתרון.
תגובה
אייזנהאואר השיב לדו"ח האריסון בעדכון ממושך לטרומן באמצע אוקטובר: "המאבטחים הצבאיים שלנו מחליפים כעת כוחות אס-אס". הוא כתב: הריסון השיב בנאום רדיו למחרת כי מה שאייזנהאואר ראה כשיפורים היה רחוק מהנדרש: "הם לא צריכים להיות בשום מחנות, אלא בבתים. לא ניתן לומר כי העברתם ממחנה אחד למשנהו הוא שחרור."
השפעה
לדו"ח הריסון הייתה השפעה על הקמתה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית בנושא ארץ ישראל, ועדה שנועדה להמליץ על מדיניות לשם התמודדות עם פליטי המלחמה היהודיים ועם בעיות ארץ ישראל תחת המנדט הבריטי. הריסון העיד בינואר 1946 בפני הוועדה האנגלו-אמריקאית. ב-1946 כינה הניו יורק טיימס את עבודתו של הריסון "ההצעה הרשמית הראשונה ליישוב מיידי של 100,000 יהודים בפלסטין". דו"ח האריסון היה צעד חשוב בגיבוש תמיכתה של ארצות הברית במדינת ישראל. ביוני קרא הריסון לאו"ם ליצור סוכנות שתטפל בבעיות העקורים, רבים מהם חסרי מדינה. הריסון סבר שאמריקה הלטינית עשויה לקבל בברכה רבים מהם.
שר החוץ הבריטי ארנסט בווין התייחס לדו"ח בנאום בפני בית הנבחרים הבריטי, שבוע לאחר כישלון ועידת לונדון בשנים 1946–1947 - הניסיון האחרון של בריטניה לנהל משא ומתן לשלום בפלסטין. בנאום האשים בווין את דו"ח הריסון בתחושה הרעה שיצר: "אולי היינו יכולים לעשות יותר למען היהודים ולהגדיל את שיעור המהגרים באותה תקופה, אם התחושה המרירה הסובבת את בעיית ההגירה הזו לא הייתה מוגברת בלחץ אמריקני להכנסה מיידית של 100,000 [יהודים לארץ ישראל]. אני לא רוצה להרע את היחסים עם ארצות הברית; למעשה עשיתי ככל יכולתי כדי לקדם את היחסים איתם, כמו עם מדינות אחרות, אבל הייתי יותר מאושר אם הם היו מתייחסים לעובדה שאנחנו הכוח המנדטורי, ושאנחנו נושאים באחריות, ולו רק היו שואלים בעצתנו ומתייעצים איתנו לגבי אופן פעולתנו. היינו יכולים להודיע להם זאת. אבל במקום זאת, אדם בשם ארל הריסון יצא לאזורם בגרמניה, אסף מידע מסוים והוציא דו'ח. אני חייב לומר שזה הרס את הבסיס לתחושה הטובה שאנחנו - שר המושבות ואני - השתדלנו לייצר בארצות ערב, וזה דרדר את כל העניין."
פרנסס הודג'סון ברנט
פרנסס הודג'סון ברנט (באנגלית: Frances Hodgson Burnett; 24 בנובמבר 1849 – 29 באוקטובר 1924) הייתה סופרת אמריקאית ממוצא אנגלי, נודעה בעיקר ככותבת ספרי הילדים "סוד הגן הנעלם", "לורד פונטלרוי הקטן" ו"נסיכה קטנה".
ביוגרפיה
פרנסס אליזה הודג'סון נולדה בעיר מנצ'סטר שבאנגליה, לאב ששימש כמנהל חברת מסחר. בגיל 4 התייתמה מאביה ומשפחתה הצטמצמה לאם וארבעה אחים ואחיות. עקב מותו של אביה, מצבה הכלכלי של המשפחה היה רע, והם רעבו ללחם. בצעירותה חיברה סיפורים שהציגה בתיאטרון בובות לפני משפחתה. את ספריה הראשונים כתבה על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
בשנת 1864, כאשר הייתה בת 15, היגרה יחד עם משפחתה למדינת טנסי שבארצות הברית. בשנים האלו החלה ברנט בקריירה הספרותית שלה. היא החלה לפרסם סיפורים שנדפסו בשבועונים לנשים, וזכו להצלחה.
בשנת 1877 יצא ספרה הראשון, "אותה עלמה או'לאורי", שבו תיארה את חיי הכורים האנגלים. לאחר נישואיה עברה יחד עם בעלה הרופא לוושינגטון, שם חיברה כארבעים סיפורים ומחזות.
ספרה הידוע ביותר, "לורד פונטלרוי הקטן", החל כסיפורים שסיפרה לילדיה, ומאוחר יותר יצא לאור כסיפור בהמשכים בעיתון הילדים האמריקאי "סנט ניקולס". בשנת 1886 יצא לאור כספר. תורגם לעברית על ידי א"ל יעקבוביץ עקיבא בשנת 1922, הוצא לאור בשנית בעברית תחת השם "הלורד הקטן" בשנת 1951. תורגם ב-1974 על ידי אוריאל אופק, ב-2000 על ידי יחיעם פדן ועל ידי רנה ורבין בשנת 2015.
בערך באמצע שנות התשעים של המאה ה-19 חזרה ברנט לאנגליה, ושהתה שם כ-12 שנים, במהלכם לקחה חלק חשוב במאבק על הבטחת זכויות יוצרים לסופרים על יצירותיהם, מאבק שהוביל בסופו של דבר להכרה בזכויות הקניין הרוחני של הסופרים באנגליה. במהלך שהותה באנגליה התגרשה ברנט מבעלה הראשון, והתחתנה בשנית בשנת 1900. בשנת 1909 חזרה ברנט לארצות הברית.
ב-29 באוקטובר 1924 נפטרה פרנסס ברנט בניו יורק.
ה'תש"ס
נולדו
ג׳ בשבט - גיא חליוא, מחזאי
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל בשנת ה'תש"ס הם:
מחסום הקול
באווירודינמיקה, מחסום הקול הוא הכינוי שניתן למעבר מתנועה במהירות תת-קולית לתנועה במהירות על-קולית. המונח זכה לפרסום במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר מטוסי קרב החלו להיתקל במגבלות הדחיסות החלות על המטוס, דבר שמנע מהם טיסה במהירויות גבוהות יותר. בשנות ה-40 של המאה העשרים התבססה דעה מוטעית שלא ניתן יהיה לשבור את מחסום הקול בשל הכוחות החזקים הפועלים על מטוס כתוצאה מדחיסות האוויר, והדבר התפרש כמחסום פיזיקלי אמיתי שלא ניתן יהיה לעבור אותו. בתולדות התעופה ובהתפתחות כלי הרכב, נודעה חשיבות רבה ל"שבירת מחסום הקול", והדבר היווה נקודת ציון טכנולוגית חשובה. כיום, הביטוי "לעבור את מחסום הקול" מציין הגברת מהירות עד כדי תנועה במהירות גבוהה ממהירות הקול.
רקע
שבירת מחסום הקול אינה בגדר תגלית טכנולוגית חדשה, היות ששימוש בשוטים בקרב חברות חקלאיות היה קיים מזה אלפי שנים. תנועת ההצלפה בשוט מגדילה את מהירות ההפרעה המתקדמת ממפרק כף היד ועד קצה השוט. עם הגיעו לקצה, ברגע ההצלפה, נוצר מעין בום על קולי קטן. בנוסף, ידוע כי כלי נשק מהמאה ה-19 היו בעלי מהירות לוע על קולית.
קשיים ראשונים
במטוסים הראשונים, קצות המדחף (פרופלור) הגיעו למהירות על קולית. לדוגמה, מטוס ההרווארד שהיה מייצר זמזומים מחרישים במהלך טיסה ובפרט בפניות. תופעה זו הייתה לרועץ עבור מהנדסים אווירונאוטיים היות שהתנועה העל קולית של האוויר יצרה זעזועים, גלי הלם ומערבולות סביב המטוס. מסיבה זו מנועי מדחף היו ידועים כבעלי ביצוע ירוד במיוחד, בהתקרבם למהירות הקול. ניתן היה להבין בבירור מגבלה זו כאשר ניסויים הראו שעל מנת לשפר את ביצועי המנוע והמדחף בסביבה קולית, השיפורים הדרושים עשויים להציג מנוע שמשקלו וצריכתו עולים משמעותית על יכולתו לספק דחף לתעופת המטוס. בעיה זו הובילה לפיתוח ממוקד של מנועי סילון, בתקווה להימנע ממחסומי הקול שהיו אז צפויים. עם זאת, מעברים של מחסום הקול כן נעשו באותה תקופה, כאשר מטוסי קרב ביצעו "צלילות". אמנם במקרים רבים מחירם היה התרסקות ונטישות פתאומיות של טייסים. הסיבות לכך היו: סיבות מעין אלו הובילו לתפיסה כי קיים מחסום פיזיקלי כלשהו, והוא זה שמקשה את מעבר מהירות הקול.
ניסיונות ראשונים לשבירה
הפעם הראשונה בה נטען לשבירת מהירות הקול מיוחסת לניסוי הסילון הסובייטי של יורי פובדונוסצב בשנת 1933. מנוע סילון מונע זרחן הגיע למהירות של כ 600-680 מטר/שנייה (מאך 2). ניסיון נוסף היה הניסוי המוצלח הראשון לשיגור הטיל הבליסטי V-2 ב-3 באוקטובר 1943 בגרמניה. בשנתיים שלאחר מכן דווח על הגעת הטיל למהירות של מאך 4.
שבירה רשמית של מחסום הקול
ב-14 באוקטובר 1947, מרכז הניסויים המוטסים בארצות הברית דיווח על טיסה שחצתה את המחסום ואוישה בידי סרן צ'אק ייגר במטוס הבל X-1. המטוס בעל המנוע הרקטי שוגר בהצלחה ממטוס B-29 שהותאם במיוחד עבור משימה זו.
היזנחות המושג
עם התקדמות המדע והטכנולוגיה בנושאים אלו, מספר שינויים הובילו לזניחת המושג היות שהוא נעשה ללא רלוונטי בשיקולים רבים. שיפורים כמו תכנון הכנפיים בזווית קטנה יותר ביחס לגוף המטוס, הבנת חשיבות שטח הפנים של כלי הטיס וביצועים גדולים לאין ערוך של מנועי סילון, הולידו דור חדש של מטוסים שמחסום הקול אינו מהווה מחסום עבורו. ובשנות ה-50 השבירה נעשתה דבר שבשגרה וכמעט שאינו מורגש עבור הטייס.
על פני הקרקע
ב-15 באוקטובר 1997, בכלי רכב שתוכנן במיוחד לכך על ידי הצמד ריצ'רד נובל ואנדי גרין, נשבר מחסום הקול על היבשה. כלי הרכב, ה-ThrustSSC, הורכב משני מנועי סילון ונסיעתו אושרה ופוקחה על ידי התאחדות הרכב העולמית.
שבירה על ידי גוף אנושי
פליקס באומגרטנר קבע את שיא העולם לצניחה חופשית כאשר הוא קפץ ב-14 באוקטובר 2012 מגובה של כ-39 ק"מ. בנפילה חופשית זו הגיע למהירות מוערכת של 1,357.64 קמ"ש, או 1.25 מאך, והיה לראשון שעובר את מהירות הקול ללא עזרת רכב בנפילה שלו. שיא זה נשבר ב-2014 על ידי אלן יוסטס.
הערות שוליים
Überschallflug
ליבת יותרת הכליה
ליבת יותרת הכליה (בלועזית: מדולת האדרנל) מהווה כעשירית ממסת בלוטת יותרת הכליה (בלוטת האדרנל). היא מורכבת מתאי כרומפין (הנקראים כך כי הם נצבעים בצבע מסוים בצביעת כסף), שמקורם ברכס הנוירלי (Neural crest; שריד של מערכת העצבים העוברית).
ליבת יותרת הכליה היא חלק מהמערכת הסימפתטית, והיא מפרישה את ההורמונים אפינפרין, נוראפינפרין ודופמין. מרבית ההפרשה (85%) היא של אפינפרין.
סינתזה של קטכולאמינים בליבת יותרת הכליה
חומצת האמינו טירוזין עוברת מטבוליזם ל-DOPA על ידי האנזים טירוזין-הידרוקסילאז, שהוא האנזים קובע-הקצב בתהליך. דופמין נוצר מ-DOPA, והוא הקטכולאמין הראשון. מדופמין נוצר נוראפינפרין, על ידי קליטתו של דופמין בשלחופיות (וסיקולות) תוך-תאיות המכילות את האנזים המייצר נוראפינפרין. השלב האחרון הוא ייצור של אפינפרין.
הקטכולאמינים נאגרים בגרגרים קטנים (גרנולות) כרומפין לפני הפרשתם, כאשר מרבית הנוראפינפרין במחזור מקורו בקצותיהם של עצבים סימפתטיים, ולא בליבת יותרת הכליה.
פתולוגיה
מבחינה פתולוגית, הגידולים הקיימים בליבת יותרת הכליה הם:
קישורים חיצוניים
Nebenniere
אימפי
אימפי הוא מבנה קרבי שהיה בשירות בני הזולו. האימפים הראשונים גויסו על ידי שאקה בתחילת המאה ה-19. צעירי הזולו גויסו בגיל 6 לתוכנית אימונים במסגרת האינטנגה ופוזרו לחטיבות בהגיעם לגיל 20. כל אימפי הורכב מחטיבות בנות 1,000 לוחמים, אם כי המספר יכול היה לנוע מ-500 עד 2,000 לוחמים בכל גדוד בגלל מיזוג חטיבות, תגבורות ואבדות בקרבות. בהתחלה האימפים הורכבו מגברים שבאו מאותה קבוצת גיל, אך בהמשך המנהג השתנה בגלל הצורך לתגבר את האימפים בעקבות האבדות בקרבות. האימפים מפורסמים בזכות טקטיקת ה"תאו" - כל אימפי שלח שתי "קרני תאו" שיועדו להקפת אגפי היריב, כדי למנוע ממנו מלתמרן, ובעזרת "חזה התאו" למחוץ את ההתנגדות. מאחורי "חזה התאו" ניצבו ה"מותניים" שהיו מורכבות מוותיקים בעתודה.
כל חטיבה הייתה בעלת מגן בצבע אחר, כאשר הצבעים סימלו את ותק החטיבה. החטיבות הצעירות קיבלו מגנים שחורים וחטיבות הוותיקות היו בעלות מגנים לבנים. ככל שאחוז הצבע הלבן במגן היה גבוה יותר, כך החטיבה הייתה ותיקה ויוקרתית יותר. בעת מלחמת הזולו היו בצבא הזולו כמה עשרות חטיבות.
למתודה חטאתיו
למתודה חטאתיו הוא פיוט הקדמה לנפילת אפיים מאת רבי משה אבן עזרא. הפיוט נאמר בחלק מקהילות הספרדים בהקדמה לנפילת אפיים בסליחות, במקום הפיוט בזכרי על משכבי.
מבנה הפיוט
הפיוט בנוי בצורה של פזמון אזורי, ומכיל ארבעה בתים, כאשר בין בית לבית חוזר כפזמון הפסוק. הבית הראשון, בן שלוש שורות, מהווה בית הקדמה, ושלושת שורותיו חורזות בחרוז החוזר של הפיוט 'מָיו'. שלושת הבתים הבאים יוצרים אקרוסטיכון של המילה "משה". שלושת הבתים כוללים ארבע שורות בכל בית, שלושת השורות הראשונות חורזות בחריזה פנימית, והשורה האחרונה חורזת בחריזה האזורית "מָיו", ומובילה אל הפזמון. נוסף לחריזה בין השורות, כל שורה בנויה משתי צלעיות, וכל צלעית ראשונה בשורה חורזת בחרוז פנימי נפרד לבית. (כך למשל, החריזה הפנימית של הבית השני היא "נִי", והחריזה של הצלעיות הראשונות היא "תִּי"). צלעיות המעבר לפזמון הן שיבוץ מקראי.
תוכן הפיוט
בשני הבתים הראשונים, הפיוט מציג על צערו של האדם שחטא כל ימיו, וכעת מבין שמעשיו היו טעות. בשני הבתים הבאים, הפיוט מספר את הצרות העוברות על האדם ועל עם ישראל, ומתאר את התחושה שהקב"ה זנח אותו.
אמירת הפיוט
שורת הפזמון של הפיוט, "נִפְּלָה נָּא בְּיַד ה' כִּי רַבִּים רַחֲמָיו", משמשת כפתיחה לנוסח נפילת אפיים הנהוג כיום בקהילות אשכנז. בקהילות ספרד נהוג לומר את הפרק לְדָוִד אֵלֶיךָ ה' נַפְשִׁי אֶשָּׂא, אך יש שכתבו שכאשר אומרים את הפיוט "למתודה חטאתיו" (או את מקבילו בזכרי על משכבי, שלו פזמון זהה) יש לומר קודם "לדוד אליך ה'" את "הפסוק "נפלה נא". יש קהילות שנהגו לומר במקום חציו השני של הפיוט את הבית האחרון של "בזכרי על משכבי".
1957 בגרמניה
1957 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 86 שנות לאום.
אירועים
21 בספטמבר - ספינת המטען הגרמנית פמיר טובעת באיים האזוריים בשל ציקלון. 6 בלבד מתוך 86 אנשי הצוות ניצלו.
ג'וזפין בייקר
ג'וזפין בייקר (באנגלית: Josephine Baker; 3 ביוני 1906 – 12 באפריל 1975) הייתה בדרנית, זמרת, רקדנית ופעילת זכויות אדם אמריקאית שפעלה בעיקר בצרפת ואף זכתה לאזרחות צרפתית. בייקר הייתה הבדרנית האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה למעמד של כוכבות בינלאומית וניצלה מעמד זה במהלך מלחמת העולם השנייה לקידום נושאי ההתנגדות הצרפתית לנאצים ובשנות השישים נרתמה למאבק התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והפכה לאחד מסמלי מאבק זה. בייקר הייתה דמות חשובה ברנסאנס התרבותי האפרו-אמריקאי שהתרחש בין מלחמות העולם, וגם היוותה דמות של מוזה עבור אנשי תרבות כסופרים ארנסט המינגוויי ופ. סקוט פיצג'רלד, הצייר פבלו פיקאסו ומעצב האופנה כריסטיאן דיור.
שנים ראשונות
בייקר נולדה כפרדה ג'וזפין מקדונלד בסנט לואיס, מיזורי. אמה הייתה קרי מקדונלד, רקדנית עם שורשים אפרו-אמריקאיים ואולי אינדיאניים. אביה המשוער היה אדי קרסון, מוזיקאי רחוב נודד בעל שורשים לטיניים. ההורים היו מופיעים ביחד במופע זמרה וריקוד אולם בשנת 1907 קרסון עזב את משפחתו. קרי מקדונלד נישאה אז לפועל בשם ארתור מרטין בייקר, ממנו קיבלה הזמרת לעתיד את שם המשפחה.
בגיל שמונה כבר יצאה בייקר לעבוד בעבודות בית ובגיל 12 נשרה מלימודיה בבית הספר והחלה להרוויח כסף כרקדנית בחוצות סנט לואיס, חלק מן הזמן הייתה חסרת בית. כמו כן, היא התפרנסה משירותי שמרטפות ומשק בית בביתם של משפחות לבנות באזור סנט לואיס, אך מכיוון שהייתה שחורה נאסר עליה לנשק או לחבק את הילדים עליהם שמרה.
בהיותה בת 15 גילה אותה אמרגן וודוויל שלקח אותה לניו יורק שם הופיעה על בימת ברודוויי כרקדנית שורה במספר מחזות שהידוע בהם, ב-1924, היה The Chocolate Dandies. היא הופיעה בתפקיד הרקדנית האחרונה בשורה, תפקיד קומי שבו הרקדנית כביכול מתבלבלת בתנועותיה ומבצעת תעלולים, כאשר בסוף הריקוד היא מתעלה על חברותיה בביצוע מורכב ווירטואוזי יותר של הריקוד. כבר בגיל צעיר זה הייתה נשואה (שם משפחתו של בעלה הראשון לו הייתה נשואה תקופה קצרה בעודה קטינה היה בייקר) וגרושה פעמיים.
פריז
ב-2 באוקטובר 1925 הגיעה בייקר לפריז במסגרת מופע בשם "המופע השחור" (La Revue nègre). היא הופיעה בתיאטרון שאנז אליזה, בו הציגה מופע ריקוד, בידור וסטריפטיז מקורי, שהסעיר את הקהל עקב מקורה האפרו-אמריקאי ה"פראי", יופייה האקזוטי, מוזיקת הג'אז לצלילה רקדה, ריקוד הצ'ארלסטון החושני שרקדה ותלבושותיה הנועזות שכללו צעיפים עשויים נוצות. תסרוקתה הקצרה הפכה לצו האופנה.
בייקר (שכונתה "ונוס מברונזה", "פנינה שחורה", "אלה קריאולית" וסתם "La Baker") הפכה לכוכבת האמריקאית המצליחה ביותר בצרפת ושבתה את דמיונם של בני "הדור האבוד" של האמריקאים הצעירים ששהו בעיר. בתור חיית מחמד אימצה צ'יטה לה העניקה קולר משובץ יהלומים.
ב-1934 נטלה חלק בהעלאה מחדש של האופרטה La créole ("הקריאולית") מאת ז'אק אופנבך שזכתה להצלחה גדולה. עבור הופעה זו עברה שיעורי פיתוח קול והפכה מרקדנית פראית לזמרת, שהוגדרה כדיווה.
היא הופיעה במספר סרטים רובם אילמים, האחרון שבהם היה Princesse Tam Tam מ-1935. באותה שנה נסעה למסע הופעות בארצות הברית, אולם במולדתה הפוריטנית לא זכתה להצלחה אותה ידעה בצרפת המתירנית. לחוסר ההצלחה סייעה גם העובדה שבייקר סירבה להופיע באולמות בהם הונהגה הפרדה בין שחורים ללבנים, תופעה שאפיינה כמעט את כל אולמות הבידור של התקופה.
לאחר חזרתה לפריז נישאה לסוחר בשם ז'ן ליאון וקיבלה אזרחות צרפתית ב-1937, שנה לאחר מכן התגרשה גם מליאון, שהיה בעלה השלישי.
מלחמת העולם השנייה
עם כיבוש צרפת על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה הצילה אותה הפופולריות העצומה של בייקר מגירוש.
בשנת 1942, כאשר השארות בפריז הפכה מסוכנת מדי, עברה לצפון אפריקה ובילתה את רוב זמנה במרוקו הספרדית, שם חברה ליד ימינו של שליט הטריטוריה, אחמד בלבשיר חשקורי. היא היוותה אשת קשר בינו ובין אנשי צרפת החופשית ובעלות הברית בצפון אפריקה כאשר הופיעה בפני החיילים. לפי מספר מקורות היא השתדלה אצל חשקורי לצורך הפקת אשרות (ויזות) ליהודים על מנת להבריחם אל מחוץ לאירופה.
בחודש אוקטובר 1943 ערכה בייקר מסע הופעות בארץ ישראל אשר נערך בחסות הגנרל שארל דה גול וכל הכנסותיו היו לטובת קרן המלחמה הצרפתית. בין השאר הופיעה בקולנוע אדיסון ובמלון המלך דוד בירושלים, בקזינו בת גלים בחיפה, בקולנוע עדן בתל אביב ובקולנוע אלהמברה ביפו.
על פעילותה בתקופת המלחמה זכתה לעיטור צלב המלחמה ולמדליית הרזיסטאנס (Médaille de la Résistance) מאת שארל דה גול והוכתרה כאבירת לגיון הכבוד הצרפתי.
פעילת זכויות אדם ואזרח
ב-28 באוגוסט 1963 השתתפה ב"מצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות", לבושה במדי צרפת החופשית ועטורה באותות ההצטיינות שלה, לצדו של מרטין לותר קינג, שנשא את הנאום המפורסם "יש לי חלום". היא הייתה האישה היחידה שנאמה במעמד זה.
לאחר מותו של קינג, הציעה לה אלמנתו לקבל על עצמה את נשיאות התנועה לזכויות האזרח, אך בייקר סרבה.
ב-21 במאי ב-1951 הכריז ה-NAACP על ׳יום ג׳וזפין בייקר׳ כהוקרה על מאמציה לקידום השוויון בין הגזעים בארה״ב.
לאחר השיא
ב-1964 לקתה בשבץ, ממנו החלימה אך לא שבה להופיע באופן סדיר.
בינואר 1966 קיבלה את הזמנתו של שליט קובה פידל קסטרו והגיעה להופעות בתיאטרון המוזיקלי של הוואנה (Teatro Musical de La Habana) לשורת הופעות, היא שהתה במדינה עד אפריל אותה שנה.
ב-אוגוסט 1973 הגיעה למדינת ישראל והשתתפה בחגיגה גדולה שנערכה במגדל דוד לרגל חגיגות 25 שנה להקמת המדינה. ב-1974 הופיעה שוב בישראל כדי לשיר במופע צדקה של ארגון ורייאטי בישראל. מהכנסות מופע זה נרכש אמבולנס להסעת ילדים נכים ועליו שמה.
ב-1973 הופיעה בקרנגי הול וזכתה לתשואות ארוכות בעמידה, ב-1975 הופיעה בפריז במופע מחווה לכבודה. ימים אחדים לאחר מכן נפטרה. את ארונה ליוו יותר מעשרים אלף איש, והממשלה הצרפתית העניקה לה קבורת כבוד צבאית.
אנטילופת סוס
אנטילופת סוס (שם מדעי: Hippotragus) היא סוג של אנטילופה מתת-משפחת הראמים. הסוג מאופיין בקרניים הטבעתיות שלו המעוקמות אחורה בעיקום פשוט. עקב הרעמה המרשימה שלהם וגודלם הם זכו לכינוי "אנטילופות סוס".
מינים
בסוג זה נכללו שלושה מינים, אחד נכחד:
יאיר צוקרמן
ביוגרפיה
צוקרמן, בנו של הרב יהושע צוקרמן, נולד, גדל ולמד בירושלים. התגייס לצה"ל באוגוסט 2002, ושובץ בגדוד 931 בחטיבת הנח"ל. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד 931 ומונה למפקד מחלקה. במהלך מלחמת לבנון השנייה היה סגן מפקד פלוגת החוד בגדוד 931, ולחם באזור הכפרים א-טייבה, חולא, ובקרב על הסלוקי בכפר ע'נדוריה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול. לאחר מכן היה מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך מונה לקצין אג"ם של גדס"ר נח"ל. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדס"ר נח"ל. בספטמבר 2013 קיבל תעודת מצטיין שר הביטחון, משה יעלון. בהמשך שירת כמפקד מחזור בבא"ח נח"ל. לאחר מכן מונה לראש לשכת מפקד פיקוד הדרום, סמי תורג'מן, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
ב-21 ביוני 2016 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50. במהלך תפקידו הגדוד הפעיל במסגרת פיילוט ראשוני בצה"ל, את נגמ"ש האיתן. את תפקידו סיים בשנת 2018. ב-10 באוקטובר 2018 מונה למפקד בא"ח נח"ל, תפקיד בו שירת עד 28 ביולי 2020. ב-11 ביוני 2020 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציוני, וכיהן בתפקיד עד 14 באוגוסט 2022. ב-22 בנובמבר 2021 הוחלט על מינויו לסגן מפקד עוצבת הפלדה.
בנובמבר 2022 הוחלט על מינויו למפקד מחוז הצפון בפיקוד העורף.
קרנונוס
קֶרנונוס או קרננוס (Cernunnos או Cernenus - "בעל הקרניים") הוא אל פריון מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ במערב אירופה. קרנונוס מתואר כאל בעל קרניים (לרוב קרני אייל).
קרנונוס מוזכר בכתובות שהתגלו בצרפת ובגרמניה. "עמוד יורדי הסירות" (Pilier des nautes) שהתגלה בפריז ומוצג כיום במוזיאון הלאומי של ימי הביניים (מוזיאון קלוני) בפריז. העמוד הוקם בראשית המאה הראשונה, ככל הנראה בשנת 14 לספירה, עם עלייתו לשלטון של הקיסר הרומי טיבריוס. העמוד, שהתגלה בשנת 1710, מתאר את קרנונוס ואלים קלטיים נוספים, לצד אלים מהמיתולוגיה הרומית כגון יופיטר, וולקן, קסטור ופולוקס.
כתובות נוספת המזכירות את קרנונוס התגלו בלוקסמבורג. כתובות אלה מוקדשות "לאל קרונינקוס".
קרנונוס מתואר לרוב כאדם מבוגר ומזוקן בעל שער ארוך וקרניים. לרוב הוא עונד לצווארו טורק - שרשרת קלטית המסמלת אצולה. קרנונוס אוחז בידו לרוב ארנק מלא מטבעות או שרשראות. לרוב הוא מתואר כשלצידו בעלי חיים (בדרך כלל איילים) - ובכך מגולם תפקידו כאל הטבע ובעלי החיים. כמו כן קרנונוס נחשב כאל הציד (אף שב"עמוד יורדי הסירות" הוא מתואר כאל המסחר והעושר, וכאל הימאים).
לעיתים מתואר קרנונוס כנחש לו קרני אייל (אף כי ייתכן ומדובר באל קלטי אחר).
מדינות לפי אוכלוסייה, שטח, צפיפות, תמ"ג ופיתוח אנושי
זוהי רשימה של מדינות העולם וטריטוריות עצמאיות, הניתנת למיון על פי אוכלוסיית המדינה, שטחה, צפיפות האוכלוסין לקילומטר רבוע, תמ"ג (PPP, במיליוני דולרים), תמ"ג לנפש ומדד הפיתוח האנושי (HDI). הרשימה כוללת מדינות עצמאיות (באותיות מודגשות) וטריטוריות מנוהלות עצמאית באופן מלא או חלקי (כגון הרשות הפלסטינית). נתוני אוכלוסייה ושטח מבוססים על אתר Worldometer, נתוני תמ"ג על ספר העובדות העולמי של ה-CIA, ונתוני מדד הפיתוח האנושי לפי מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות. הנתונים לא נמדדו באותה נקודת זמן, ולכן ייתכן כי הדיוק אינו מרבי.
יבשת אנטארקטיקה אשר שטחה כ-14,200,000 קמ"ר מופיעה בטבלה, על אף שלשום מדינה אין ריבונות עליה. באנטארקטיקה חיים באופן לא קבוע כ-1,000 אנשים בני לאומים שונים.
באפריל 2023 הודיע האו"ם כי עד סוף אותו החודש תעקוף הודו את סין מבחינת גודל האוכלוסייה. נתון זה מבוסס על הערכות לא רשמיות שמשתנות בהתאם למתודולוגיה שבה משתמשים לשם ההערכה, ונכון ליולי 2023 הוא עדיין לא משתקף בטבלה.
נבחרת מלזיה בכדורגל
נבחרת מלזיה בכדורגל, הידועה בכינוי "סאנג הרימאו", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מלזיה.
הנבחרת מעולם לא העפילה לגביע העולם בכדורגל. למרות שהעפילה לאולימפיאדת 1980 שנערכה במוסקבה, היא לא השתתפה בעקבות חרם מדינות בראשות ארצות הברית בגלל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לפני כן השתתפה הנבחרת באולימפיאדת 1972 בגרמניה שם הפסידה לנבחרות מערב גרמניה ומרוקו אך ניצחה את נבחרת ארצות הברית בתוצאה 0-3, ניצחון שלא הספיק לה לעבור את שלב הבתים. הכדורגל המלינזי היה בשיאו בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 ונבחרות מלזיה וקוריאה הדרומית היו הנבחרות הטובות ביותר במזרח אסיה ונחשבו למעצמות כדורגל של ממש ברמה האסיאתית. בעוד נבחרת קוריאה הדרומית שמרה על רמתה ואף השתפרה עם הזמן ברמה הבינלאומית, נבחרת מלזיה החלה להיחלש עם השנים והעניין הציבורי בנבחרת המלינזית ירד.
קפוארה
קפוארה (בפורטוגזית: Capoeira) היא אמנות לחימה ברזילאית בעלת שורשים אפריקנים, המשלבת בתוכה יסודות ריקודיים, אקרובטיקה ומוזיקה. הקפוארה פותחה בברזיל על ידי עבדים ממוצא מערב אפריקני, החל במאה ה-16. היא ידועה במהלכים המהירים, המורכבים ובמינוף הגוף במגוון רחב של בעיטות, ספינים, וטכניקות ניידות. הקפוארה פופולרית במיוחד בברזיל, והחל מסוף המאה ה-20 צברה פופולריות בשאר העולם, לרוב בזכות מטיילים ששבו מברזיל.
המקור המקובל כיום למילה קפוארה הוא בשפת הטופי במילים ka'a שמשמעותה "ג׳ונגל" ו-e pûer ("היה"), בהתייחסות לאזורים של צמחייה נמוכה בפנים ברזיל, שבהם עבדים נמלטים נהגו להתחבא.
ב-26 בנובמבר 2014 הוענק לקפוארה מעמד מיוחד כ"מורשת תרבותית בלתי מוחשית" על ידי ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
ההיסטוריה של הקפוארה מתחילה עם תחילת העבדות האפריקאית בברזיל. החל מהמאה ה-17, מתיישבים פורטוגלים באפריקה החלו לייצא עבדים מהמושבות בעיקר במערב אפריקה. ברזיל, עם השטח העצום שלה, קבלה את רוב העבדים, כמעט 40% מכלל העבדים שנשלחו דרך האוקיינוס האטלנטי. ההיסטוריה המוקדמת של הקפוארה נותרה שנויה במחלוקת, בעיקר בתקופה שבין המאה ה-16 ותחילת המאה ה-19 כיוון שמסמכים כתובים היו מאוד נדירים בברזיל באותה עת. עדויות שבעל-פה, שפה וראיות שונות משאירות מעט ספק באשר לשורשים האפרו-ברזילאים של הקפוארה.
שורשי הקפוארה
מבין האימפריות הקולוניאליות של המאה ה-16, תחת שלטון הכתר הפורטוגלי היה אחד השטחים הגדולים ביותר, אך היה לה מחסור באנשים ליישב אותם, בעיקר עובדים. במושבה הברזילאית, הפורטוגזיים, כמו מתיישבים אירופאים רבים, בחרו להשתמש בעבדות על מנת לספק את המחסור בעובדים. במאה הראשונה שלה, הפעילות הכלכלית העיקרית במושבה היה ייצור ועיבוד של קנה סוכר. המתיישבים הפורטוגלים הקימו חוות קני סוכר גדולות בשם Engenhos, אשר היו תלויות בעבודתם של העבדים. העבדים, חיו בתנאים לא אנושיים ומשפילים, נאלצו לעבוד קשה ולעיתים קרובות ספגו ענישה גופנית קשה על עברות קלות. אף על פי שמספרם של העבדים עלה על מספרם של המתיישבים הפורטוגלים, מרידות היו נדירות. נדירותן נובעת בעיקר בשל המחסור בנשק, החוק הקולוניאלי הקשוח, חילוקי דעות בין העבדים אשר הגיעו מתרבויות ושבטים שונים מאפריקה וחוסר ידע על הארץ החדשה והסביבה בה העבדים חיו.
בסביבה זו, הקפוארה נולדה כתקווה להישרדות. היא הייתה הכלי היחיד שבעזרתו העבדים שנמלטו, מחוסרי כלי נשק, יכלו לשרוד בארץ העוינת, ולהתמודד עם ציידי עבדים, capitães-do-mato, הסוכנים הקולוניאליים החמושים ורכובים אשר מטרתם הייתה מציאתם ולכידתם של העבדים הנמלטים.
חלק מההיסטוריונים מאמינים כי הקפוארה הושפעה רבות גם מילידי ברזיל האינדיאנים ותרבותם. העבדים, ששאפו לצאת לחופשי, היו חייבים להתאמן על מנת להילחם על חירותם, אולם לא יכלו להתאמן בלחימה עקב החשש שיתגלו בפעילות מעין זו וייענשו. על כן שילבו בלימודי הלחימה מוזיקה ותנועות של ריקוד, כדי שלא יעוררו כל חשד בשעה שהתאמנו.
קילומבוס
עם בריחת העבדים, קבוצות רבות של עבדים נמלטים התאספו יחדיו והקימו קילומבוס (בפורטוגזית: Quilombos). אלו היו התנחלויות פרימיטיביות מרוחקות במקומות אשר ההגעה אליהם הייתה קשה. ככל שעבר הזמן, חלק מאותן התנחלויות הגדילו את שטחן, ומשכו אליהן עבדים נמלטים, ילידים ברזילאים ואף אירופאים אשר ברחו מידי החוק או הקיצוניות הנוצרית של אותה תקופה. חלק מאותם קילומבוס צמחו לגודל עצום, והפכו למדינה רב-אתנית עצמאית אמיתית.
חיי היום-יום בקילומבוס הציעו חופש, חירות ואת ההזדמנות להחיות מחדש תרבויות מסורתיות שהשלטון הקולוניאלי דיכא. בסוג זה של קהילה רב-אתנית, אשר אויימה ללא הפסקה בידי הכוחות הקולוניאליים הפורטוגזיים, הקפוארה התפתחה מכלי הישרדות לכדי אמנות לחימה לצורכי מלחמה.
הקילומבו הגדול ביותר, היה קילומבו דוס פלמארס (בפורטוגזית: Quilombo dos Palmares) אשר הורכב ממספר רב של כפרים, והצליח לשרוד למעלה ממאה שנה. לאורך שנותיו עמד בהצלחה והתנגד לפחות ל-24 התקפות קטנות ו-18 פלישות קולוניאליות. חיילים פורטוגלים שלקחו חלק בלחימה אמרו שזה לקח יותר מדרגון ללכוד לוחם קילומבו, שכן לוחמי הקילומבו הגנו על עצמם עם טכניקת לחימה מוזרה. מושל המחוז הכריז בכתביו באשר לקילומבו כי "קשה יותר להביס קילומבו מאת חיל הפרשים ההולנדיים."
היסטוריה מאוחרת
ב-13 במאי 1888 הכריזה הנסיכה איזבל על ביטול העבדות בברזיל בזמן שאביה המלך היה בביקור בארצות הברית. שנה לאחר מכן, עם ההכרזה על רפובליקה פדרלית, איבדה הדת הקתולית את המונופול בברזיל, דבר שאיפשר לתרבויות האפריקאיות לצאת מהמחתרת בה התקיימו.
עם שחרורם, נפוצו העבדים האפריקאים בערי המדינה. בשל מחסור קשה בתעסוקה נוצרו כנופיות פשע רבות המורכבות מעבדים משוחררים. העבדים המשוחררים המשיכו בתרגול הקפוארה, וכך נוצרה לה תדמית חתרנית ופושעת אשר הובילה להוצאת הקפוארה מחוץ לחוק בשנת 1892. למרות החקיקה המחמירה והאלימות המשטרתית כנגד העוברים על החוק, הקפוארה לא נעלמה אלא הפכה מחתרתית - ההודות (roda, הגייה: הוֹדָה, היא מעגל לחימה בה נלחמים שני קפואריסטים אחד כנגד האחר) הועברו למקומות שאיפשרו נתיבי מילוט רבים והלוחמים אימצו לעצמם כינויים על מנת להסוות את זהותם האמיתית. הקפואריסטים אימצו מקצב בשם "קוואלריה" (cavalaria, הגייה: קָוָלָרִיָה) כדי להסוות את אימוני הקפוארה. ברגע שהיו מגיעים שוטרים לסביבה, היו עוברים לנגן קוואלריה כאות אזהרה לכל הסובבים ואז משנים את המקצב לסמבה ושני השחקנים שבהודה היו עוברים מיד לריקוד (כגון סמבה). עד 1920 עוד אסר החוק בברזיל על עיסוק בקפוארה.
העידן החדש
בשנת 1937 הוזמן מסטרה בימבה (Mestre Bimba, הגייה: מֵסְטְרִי בִּימְבָּה, שמו היה "מנואל דוס רייס משאדו" Manoel dos Reis Machado) לארמון הנשיאות להדגים את אומנותו. לאחר מכן הוא זכה באישור לפתיחת בית הספר הראשון לקפוארה בברזיל, שם לימד קפוארה רג'יונל (ראו קבוצות וסגנונות), סגנון אשר נחשב לפרי פיתוחו. בשנת 1942 פתח מסטרה פסטיניה (Mestre Pastinha) את בית הספר הראשון לקפוארה אנגולה במדינת באהיה. בסופו של דבר העביר הסנאט בברזיל חוק המכריז על הקפוארה כספורט לאומי, שני המורים זכו בהכרה כאבות הקפוארה וכיום היא נפוצה מאוד בברזיל (ואף נלמדת בקביעות על ידי חיילים בצבא). בנוסף, בתי ספר לקפוארה מברזיל פתחו נציגויות בכל רחבי העולם, כולל בישראל.
מקור המילה
מקור המילה קפוארה אינו ידוע בבירור וקיימות מספר השערות:
סגנונות בקפוארה
הקפוארה נחלקת בחלוקה בסיסית לשני סגנונות - אנגולה (Angola) ורג'יונל (Regional - הגייה: הֵיז'וֹנַאוּ). בשני הסגנונות נעשה שימוש נרחב בקרקע, בתכסיסים ובהטעיות וכן גם בעיטות, הכשלות ונגיחות. רוב הקבוצות כיום עושות בתוכנית לימודיהן שילוב במינונים שונים של שני הסגנונות, אף על פי שקיימות קבוצות המשויכות לסגנון אחד בלבד. יש סגנון המשלב בין השניים הנקרא בנגלה שנחשב למקצב הבינוני.
קפוארה אנגולה נחשבת לסגנון הבסיסי והראשוני ומתאפיינת בקרב קרקע נמוך, בדרך כלל איטי ומדויק יותר, הדורש ערמומיות ותכסיסנות מסוימת, ומעניק תשומת לב ייחודית למסורת וטקסיות. הדעה המקובלת היא כי מחייה האנגולה המודרני הוא מסטרה פסטיניה מסלבדור, באהיה (Salvador, Bahia). רוב תלמידי האנגולה היום מתאמנים בחולצות צהובות, בהתאם למסורת אותה הנהיג. על אף התדמית שעשויה לעלות, האנגולה אינה סגנון ארכאי וזניח, אלא סגנון חי ומתפתח ועל אף שבצורתו הטקסית תנועות הלחימה איטיות, ברחובות ובאקדמיות לקפוארה בברזיל מתנהלים קרבות מהירים המשלבים גם אקרובטיקה.
קפוארה רג'יונל היא פיתוח של האנגולה המקורית. זהו סגנון מהיר ומורם יותר מהקרקע המתאפיין בתנועות אקרובטיות גמישות, ואשר בו חשיבות רבה יותר לטכניקה ואסטרטגיה. סגנון זה פותח על ידי מסטרה בימבה על מנת להרחיב את התחום ולהפוך אותו לנגיש יותר לציבור הרחב, וכמו כן כדי לנתק הקפוארה מההקשר הבעייתי לפשע ממנו סבלה.
שאר החלוקה מתבצעת לפי קבוצות ובתי ספר ללימוד קפוארה שהוקמו על ידי מורים שונים. הקבוצות נבדלות זו מזו בסגנון הלחימה, מידת השילוב של תנועות התקפיות מול ריקוד ואקרובטיקה, ולעיתים אף בסגנון התנועה הבסיסית הנקראת ג'ינגה (Ginga שפירושה להתנודד, הגייה: זִ'ינְגַּה), אך חולקות בסופו של דבר את אותם אלמנטים בווריאציות שונות.
הודה - מעגל הלחימה
משחק קפוארה אשר מתבצע במסגרת קבוצתית כלשהי, מתבצע במסגרת ההודה (כותבים: roda) - זהו המעגל אשר הקבוצה יוצרת מסביב לשני שחקנים. הנוכחים בהודה שרים ומוחאים כפיים, וחלקם גם מנגנים במגוון כלים ייחודיים. להודה יש מנהיג, והוא בדרך כלל המורה או הלוחם המנוסה ביותר, המנגן בבירימבאו הראשי. בסמכותו של מנהיג ההודה לעצור את הקרב בכל שלב שיבחר, לסמן לאלו המבקשים להיכנס לשחק את הזמן בו הם רשאים להיכנס, וכמו כן הוא זה שמכתיב בדרך כלל את קצב השירה והנגינה. מושג נוסף הקשור להודה הוא "אַשֶה" (axé) אשר פירושו הוא "אנרגיה". האשה הוא פרץ האדרנלין הזורם בגופו של הקפואריסט בזמן השירה או המשחק. אשה גבוה הוא המפתח לאינסטיקטים מהירים ומשחק זורם ומלהיב.
המשחק בדרך כלל אינו כולל מגע רב. בעוד שנהוג ומקובל לערוך קרבות בהם מותר להפיל את היריב, שחקן מנוסה יעדיף לסמן ליריבו תנועה אחר תנועה את עליונותו על ידי בלימתה בשבריר השנייה שלפני המגע, ותוך התחמקות עקבית מהתקפות היריב. נהוג לקרוא לצורה זו של לחימה - משחק, אף כי הפועל "לשחק" במובן הזה עשוי לשמש גם לקרבות רציניים יותר. כאשר שני השחקנים במעגל הם ברמה גבוהה, ניתן להגיע לידי מגע, הפלות ואף הרמות. הדבר תלוי גם בסגנון המשחק וקצבו.
התנועות ההתקפיות של הקפוארה מורכבות ברובן מבעיטות והכשלות, כשקיים שימוש גם בידיים ואגרופים, אך הוא פחות נפוץ. בנוסף משולבים בקרב תרגילי אקרובטיקה וגמישות שנועדו לתמרן סביב המעגל והיריב, כמו גם על מנת להדגים את כישורי הלוחם. תרגילים רבים משלבים התקפה בתרגילי ראווה ומשלבים עמידות ידיים וראש, גלגלונים, סחרורים, קפיצות, פליק פלקים וסלטות יחד עם בעיטות ואגרופים. אצל הקפואריסטים המתקדמים ניתן לראות אף שילובים מרהיבים של מספר תרגילים מוכרים אשר יחד יוצרים צירוף (נקרא גם: סיקואנציה, בפורטוגזית: sequênceia) מרשים של תנועות מהירות ומדויקות.
נגינה ושירה בקפוארה
המוזיקה והשירה מהווים חלק חשוב בקביעת הקצב וסגנון המשחק. המקצב משתנה במהירות במהלך הקרבות בין השאר בהתאם לקצב השירים, החל מאיטי מאוד כמו "אנגולה", ועד מהיר מאוד כמו "סאו בנטו גרנג'י ג'י אנגולה". למקצבים השונים סגנון משחק שונה, ולחלקם שירים המיוחדים להם.
במהלך הקרב, נמצא השחקן מול יריבו, מוקף במעגל שר, מתופף ומוחא כפיים. חלק מהחוויה של לחימה במעגל קפוארה העשוי להחוות לעיתים על ידי לוחם הוא מעין טראנס אליו נכנס המשתתף בקרב בעקבות התנועות הקצביות המאוחדות על ידי קצב הג'ינגה והמתחברות למוזיקה הרועשת לעיתים על ידי הבאה למצב הכרתי שונה מהרגיל.
תנועות בסיסיות
התנועה הבסיסית ביותר בקפוארה נקראת ג'ינגה (ginga) הנגזרת מהמילה gingar שמשמעותה להתנודד. הג'ינגה היא 'הריקוד' של הקפוארה, תנועה מצד לצד תוך מעבר באמצע הנקרא פרללה (paralela) או בעברית מקבילה. במצב הג'ינגה הידיים מגנות על הפנים והרגליים אחת מאחורי השנייה, מכיוון שלג'ינגה שני צדדים הגוף נוטה מעט לכל צד בכל פעם. במצב הפרללה הרגליים מקבילות וברגע זה מחליפים בין הידיים. תנועה בסיסית נוספת נקראת אוו (aú), היא הגלגלון של הקפוארה. האוו נקרא כך על שם שני המצבים בהם נמצא הגוף במהלך התרגיל: A כשהגוף עומד, U כאשר הגוף הפוך על הידיים.
בעיטות
בעיטות עגולות בעיטות ישרות
בקפוארה יש שילובי בעיטות המאפשר יצירת בעיטות חדשות מבעיטות שונות, לדוגמה Armada וMartelo יוצרות בעיטה בשם Parfuzo (פרפוזו).
כלי הנגינה
סדר תחילת הנגינה בקפוארה הוא כלהלן: ראשית מתחילה הגונגה עם המקצב הראשי של אותו סגנון משחק. לאחר מכן מצטרפים המדיה והויולה ולאחריהן האטאבקי. הפאנדיירו מצטרף אחריהם ולבסוף מצטרף האגוגו ולאחריו מחיאות הכפיים של יתר הלוחמים.
שירים רבים נכתבו לקפוארה. חלקם מושרים בפי כל הקבוצות, וחלקם מושרים רק על ידי קבוצות או אקדמיות מסוימות. הסגנון העיקרי שבו הם מושרים הוא קריאה ותגובה - בו נותן מישהו את קולו לבד בשורה ולאחר מכן נענה על ידי המעגל במקהלה, בדרך כלל בחזרה מילה על מילה של אותה השורה. סגנון זה נפוץ מאוד אולם קיימים גם שירים רבים אחרים המושרים ברציפות בצורה של סיפור. השירים עוסקים במגוון רחב של נושאים החל בהיסטוריה ולוחמים מפורסמים, מהמתרחש במעגל ההודה, החיים בכללותם (בעיקר אלוהים ונשים), וכלה בשירי נונסנס קלילים.
וריאציות
לחלק מהמקצבים צורת משחק שונה לגמרי מהמשחק הבסיסי קפוארה למעשה אלו ריקודים שונים הנפוצים בעולם הקפוארה והם לא חלק מהקפוארה
בטיזאדו וטרוקה די קורדאו
טקס ההטבלה בקפוארה, הנקרא בטיזאדו (batizado), נערך אחת לשנה בכל קבוצה, ובו הבכירים חונכים את התלמידים החדשים ומעניקים להם כינוי וחגורה ראשונה. מקובל שלכל קפואריסטה יש כינוי (בפורטוגזית) אחד או יותר המשקף אפיון ויזואלי, התנהגותי, או אנקדוטה מעברו. כינויים מקובלים הם שמות מעולם הטבע, ובייחוד בעלי חיים.