cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריג'יד פולי
חיים אישיים
פולי נישאה לג'וזף ג'. מרטין ב-1918. בשנת 1925, עבר הזוג ללונדון. מרטין נפטר בשנת 1963. את שנותיה האחרונות העבירה פולי בקורק, משם הגיעה משפחתה. בשנות ה-1950, זכתה פולי להכרה עבור פועלה למען עצמאות אירלנד, וכן לפנסיה צבאית. היא נפטרה בשנת 1970.
ג'ובאני קרוצ'ה
ג'ובאני קרוצ'ה (באיטלקית: Giovanni Croce, 1557 - 15 במאי 1609) היה מלחין איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס, מן האסכולה הוונציאנית. קרוצ'ה נודע בעיקר כמלחין מדריגלים, אחד היחידים בקרב הוונציאנים פרט למונטוורדי.
חייו
קרוצ'ה נולד בקיוג'ה, עיירת דייגים לחוף הים האדריאטי, דרומית לוונציה, העיירה ממנה בא גם ג'וזפה צארלינו, והוא הגיע לוונציה בגיל צעיר והתקבל למקהלת הנערים של כנסיית סן מרקו בניצוחו של צארלינו בגיל שמונה. צארלינו מצא אותו ככל הנראה במקהלת הקתדרלה של קיוג'ה והביאו לסן מרקו. אפשר שקרוצ'ה היה כומר קהילה בכנסיית סנטה מריה פורמוזה והוסמך כמשרת בקודש בשנת 1585; במהלך תקופה זו שירת גם כזמר בסן מרקו. נראה שהמשיך בקשריו, מן הסתם כממונה על המוזיקה, עם "סנטה מריה פורמוזה" במקביל לתפקידיו בסן מרקו.
אחרי מות צארלינו, התמנה קרוצ'ה לעוזר המאסטרו די קאפלה, זאת בתקופת כהונתו של בלדאסרה דונאטו. אחרי מותו של דונאטו בשנת 1603 קיבל קרוצ'ה את התפקיד הראשון במעלה כמאסטרו די קאפלה, אבל רמת השירה של קתדרלת סאן מרקו המפורסמת התדרדרו בניהולו, כנראה מחמת בריאותו המעורערת ולאו דווקא בשל ליקוי ביכולתו כמוזיקאי. הוא מת ב-1609; משרת המאסטרו די קאפלה עברה אל ג'וליו צ'זארה מרטיננגו עד 1613, כאשר בא מונטוורדי וקיבל עליו את התפקיד.
מוזיקה והשפעה
קרוצ'ה כתב פחות מוזיקה בסגנון הפוליכוראלי המפואר מאנדריאה וג'ובאני גבריאלי, וכתוצאה מכך אין יצירותיו ידועות ברבים באותה מידה בימינו; עם זאת, הוא נודע לתהילה כמלחין בתקופתו הוא והייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הן באיטליה והן מחוצה לה. כמלחין של מוזיקת קודש היה שמרני בעיקר וכתב cori spezzati בסגנון אדריאן וילארט ומיסות פרודיות, שדמו יותר בסגנונן למוזיקה שחיברו חברי האסכולה הרומאית של זמנו.
במועד מאוחר יותר בקריירה שלו כתב מוזיקה בסגנון קונצ'רטנטו מתקדם, שהשתדל לשלב את חידושיו של ויאדאנה עם אופן הכתיבה הפוליכוראלי המפואר של ונציה. לאורך כל קריירת הכתיבה שלו, הן של מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, הלחין מוזיקה קלה לביצוע, אולי משום שכתב אותה למען כנסיית הקהילה שלו ולא לזמרים הווירטואוזיים של סאן מארקו. מסיבה זו נשאר חלק גדול מיצירותיו, בייחוד החילוניות שבהן, פופולרי בקרב חובבים.
מבחינה סגנונית, הושפע קרוצ'ה יותר מאנדראה גבריאלי מאשר מאחיינו ג'ובאני, אף כי שניהם היו בני אותו גיל בדיוק; קרוצ'ה העדיף את השלווה הרגשית, את הצלילות נוסח ג'ובאני פלסטרינה ואת האופי הקליל יותר באופן כללי, שאפיין את המוזיקה של אנדראה עיקר חשיבותו של קרוצ'ה היה בפיתוח הקנצונטה והקומדיה המדריגלית, והוא כתב כמות גדולה של מוזיקה קלה לשירה, פופולרית ובמקרים רבים, משעשעת. חלק מקבצי המוזיקה שלו סאטיריים, לדוגמה, המוזיקה שכתב לסצינות מגוחכות בקרנבלים של ונציה (Mascarate piacevoli et ridicolose per il carnevale, 1590), שחלקן כתובות בניב הוונציאני.
קרוצ'ה היה אחד המלחינים הראשונים שהשתמשו במונח קפריצ'ו ככותרת לאחת הקנצונטות בקובץ שלו Triaca musicale ("ריפוי מוזיקלי לנשיכות חיות") משנת 1595. הן קובץ והן הקובץ Mascarate piacevoli נועדו לשירה בתחפושות ומסכות בקרנבלים הוונציאניים.
לקאנצונטות ולמדריגלים שלו הייתה השפעה בהולנד ובאנגליה, שם הדפיסו אותם מחדש בספר השני של "מוזיקה טראנסאלפינה" משנת 1597, אחד הקבצים שבישרו את השיגעון להלחנת מדריגלים שפשה שם. המוזיקה של קרוצ'ה נשארה פופולרית באנגליה ותומאס מורלי ציין אותו במפורש כמלחין אמן; למעשה, ייתכן שקרוצ'ה היווה את ההשפעה הגדולה ביותר של מלחין יחיד על מורלי. גם ג'ון דאולנד בא לבקרו באיטליה.
בעיות השלום והסוציאליזם
בעיות השלום והסוציאליזם (ברוסית: Проблемы мира и социализма; באנגלית: Problems of Peace and Socialism, ויצא גם בשם World Marxist Review) היה הירחון המשותף של המפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם אשר הלכו בקו של ברית המועצות, אשר פעל במשך 32 שנים, משנת 1958 לשנת 1990.
משרדי העיתון שכנו בפראג שבצ'כוסלובקיה. כל גיליון הופץ בקרוב לחצי מיליון עותקים, בכ-145 מדינות, ובשיאו תורגם ל-41 שפות שונות. בצוות הירחון בשיאו כלל כ-400 עובדים, מתוכם כמאתיים מברית המועצות. המימון להפעלת המערכת והפצת הגיליונות הגיע מהמפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם.
בגליונות האחרונים החלה תפנית בקו האידאולוגי של הירחון והוא פרסם מאמרים מפרי עטם של כותבים אשר לא היו מזוהים עם רעיונות המרקסיזם, בהם זביגנייב בז'ז'ינסקי, אלכסנדר דובצ'ק, מילובאן דז'ילאס ואנדריי סחרוב.
לקראת סגירתו מנה צוות העיתון כ-40 אנשים, בעיקר עובדים צ'כים, והמימון אליו הגיע מהמפלגה הקומוניסטית הסובייטית ומונגולית בלבד. בשנת 1990 הועבר בניין המערכת של הירחון לכנסייה הקתולית.
שלווה ברטי
ביוגרפיה
שלווה ברטי נולדה לשלום וחבצלת בנתניה וגדלה בשכונת עין התכלת בעיר. החלה את דרכה בהרכבי נוער בנתניה, במסגרתם אף ייצגה את ישראל בחו"ל. את שירותה בצה"ל עשתה במקהלת צה"ל, עם ריטה, רמי קלינשטיין ושרון ליפשיץ.
ב-1985 הופיעה לראשונה בקדם האירוויזיון עם השיר "תפילה" (מילים: קובי לוי, לחן: עשור אלקיים), עימו הגיעה למקום ה-11 בתחרות.
ב-1986 הוציאה את אלבומה הראשון "שלוה", בעיבוד והפקה מוזיקלית של אלדד שרים.
באותה תקופה עברה טיפולים קשים וממושכים כנגד מחלת הסרטן בה חלתה.
בשנת 1991 הוציאה אלבום משירי יוסף הדר. בלטו בו השירים "נגה לי" ו"פלא כחול". שיתוף הפעולה עם הדר החל כבר באלבומה הראשון, בו ביצעה את שירו "לילה זוהר", שכתב משה דור.
ב-1992 השתתפה שלווה בקדם אירוויזיון עם השיר "מים", שצבר פופולריות והפך לשיר פופולרי בערבי ריקודי-עם, ולמעשה חיזק את מעמדו כשיר עם לכל דבר. באותה שנה הוציאה את האלבום "זהב", שבעידודו של מנהלה האישי, עופר שרביט, היה בעל קו אופראי.
ב-1995 השתתפה שוב בקדם אירוויזיון עם השיר "הלוואי עליך ועלי", והוציאה את התקליט "אופרה אחרת", הכולל בין השאר, גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
אלבומה "שלווה ברטי" משנת 1998 כלל עשרה שירים, שרובם, פרט לשניים, נכתבו על ידי ברטי וחלקם גם הולחנו על ידיה ועל ידי מנהלה האישי, שרביט. האלבום לא נחל הצלחה מיוחדת.
בשנת 1999 יצא "האוסף הראשון", שכשמו הוא אוסף ראשון, שכלל להיטים משנות השמונים והתשעים וכן כמה שירים חדשים.
באלבומים "בעוד שירי אהבה וים" ו"מן הים" מ-2001 ביצעה שלווה שירי אהבה ושירים העוסקים באהבה לים.
ב-2008 הוציאה שלווה את אלבום שירי האהבה "רק אותך", ששיריו היו בסגנון אופראי.
בסביבות 2010 הכירה יהודי-אמריקאי ועברה להתגורר עמו בפלורידה. שם הופיעה בעברית ובאנגלית וגם שימשה כחזנית בבתי כנסת של הקהילות הרפורמית והקונסרבטיבית.
ב-2021, אחרי שהות של 12 שנה בחו"ל, חזרה שלווה ברטי לארץ והוזמנה להשתתף בפסטיבל השיר הבא בניהולו האומנותי של אלי ניסמן עם השיר "חיבוק של אמא", שם קטפה את הפרס הגדול בתחרות. באותה השנה, השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות אקס פקטור ישראל, במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2022, אך לא עברה את שלב האודישנים.
באפריל 2022 השתתפה שוב בפסטיבל השיר הבא, עם שירה "עוד תפילה אחת", אשר קטף את המקום הראשון.
חיים אישיים
ברטי הייתה נשואה לאלון אלרואי, איש עסקים, בעלים של ארגון "אלאור" הפועל למען אנשים עם צרכים מיוחדים, בעל רשת מקומונים, חבר מרכז הליכוד ואחיינו של עורך דין יואל אלרואי, ראש עיריית נתניה לשעבר. לאחר טיפולי פוריות ממושכים ילדה בשנת 1993 את בתם הראשונה, וב-1997 נולדו להם תאומים. השניים התגרשו ב-2013.
ברטי בזוגיות ומתגוררת כיום בגבעת אולגה.
שריר העכוז הקטן
שריר העכוז הקטן (TA: Musculus gluteus minimus) הוא הקטן מבין שלושת שרירי העכוז (יתר שרירי העכוז הם שריר העכוז הגדול ושריר העכוז האמצעי). השריר ממוקם עמוק יותר משריר העכוז האמצעי ופעולותיו דומות לאלו של האחרון: הוא מרחיק את הירך ומסובב אותה פנימה. כוחו של העכוז הקטן, בעת סיבוב פנימי של הירך, גדול יותר מזה של העכוז האמצעי.
תיאור
לשריר העכוז הקטן מבנה דמוי מניפה משולשת המשתרעת מהאגן לעצם הירך.
I Love Me
I Love Me (בעברית: אני אוהבת אותי) הוא סינגל, שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית דמי לובאטו. השיר יצא לאור ב-3 בפברואר 2020, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס והוליווד רקורדס, כסינגל מתוך האלבום Dancing with the Devil... the Art of Starting Over.
שריר העכוז הקטן
תיאור
תחילתו של השריר בפן החיצוני של עצם הכסל, בין קו העכוז הקדמי לקו העכוז התחתון.
I Love Me
רקע והפקה
ב-2 במרץ 2020, שיתפה לובאטו ברשתות החברתיות שלה שתוציא סינגל ושיתפה את תמונת הכיסוי של השיר, תמונה מטושטשת של לובאטו לבושה בז'קט אדום ועגילי חישוק מול תפאורה עירונית. השיר הוא חלק מקמפיין ההאשטאג של לובאטו עצמו אשר השתמשה בו בפברואר 2020, #ILoveMe, אשר ליוותה אותו בתמונות של עצמה ללא איפור שהיא שיתפה במדיה החברתית.
שריר העכוז הקטן
תיאור
השריר נאחז בחלק הקדמי של תל הירך הגדול.
עצבוב
שריר העכוז הקטן מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי (L5) ועל ידי שורש העצב של העצה הראשון (S1) דרך עצב העכוז העליון (Nervus gluteus superior).
אקאטי
מכרה היהלומים אקאטי (באנגלית: Ekati Diamond Mine; קרוי גם אקאטי, "Ekati") הוא מכרה היהלומים הראשון בקנדה, הממוקם כמאה ק"מ מדרום לחוג הארקטי וכ-300 ק"מ צפונית לילונייף, עיר המכרות. המכרה התגלה ב-1989 על ידי שני גאולוגים, צ'ארלס פיפקה וסטיוארד בלוסון, והוא מורכב מחמש הארובות הרווחיות הראשונות שהתגלו במדינה - פנדה (Panda), קואלה (Koala), פוקס (Fox), מיזרי (Misery) וסייבל (Sable).
מייקל סקוטוס
מייקל סקוטוס (1175 - בערך 1232) היה מלומד סקוטי שנודע בשל תרגומיו לספרי אריסטו מערבית ללטינית.
חייו
סקוטוס נולד בסקוטלנד ולמד בדרהאם, באוקספורד ובסורבון. הקדיש את עצמו ללימודי פילוסופיה, מתמטיקה ואסטרולוגיה, וכנראה למד גם תאולוגיה. בערך ב-1217 הגיע לטולדו שבספרד, שהייתה מרכז תרבותי יהודי - מוסלמי שבו היו ספריות שהכילו כתבי יד עתיקים. שם למד ערבית - דבר שפתח בפניו את הדרך לקריאת כתבי אריסטו ואת הפירושים של כתביו שנעשו בידי המלומדים הערביים אבן סינא ואבן רושד.
בטולדו תרגם מערבית ללטינית את ספרו של אריסטו "היסטוריה של החיות" - תרגום שמאוחר יותר שימש את הפילוסוף והתאולוג אלברטוס מגנוס. שם גם תרגם את הספר "אסטרונומיה" של האסטרונום הערבי אלפטראגיוס העוסק בתורת האסטרונומיה של אריסטו.
בערך ב-1220 עזב את טולדו. למד רפואה בסלרנו ונסע לבולוניה, שם עסק במקצוע זה. ב-1224 הגיע לרומא ונתקבל לשירותו של האפיפיור הונוריוס השלישי, שמינה אותו לארכיבישוף של קאשל שבאירלנד. אולם, הוא סירב לקבל משרה זו בטענה כי איננו בקי בשפתם של האירים, ותחת זאת שימש במשרות מזדמנות באיטליה.
יקיר בן טוב
קריירה
החל את דרכו ב-2008 בלהקת "הקרטל", שהוציאה ב-2009 את אלבומה הראשון, "זימה" וב-2012 את אלבומה השני, "עם כל מה שהיה". בן טוב הפיק מוזיקלית את שני האלבומים. לאחר האלבום השני הלהקה התפרקה. בנוסף, היה לקלידן בפרויקט המוזיקה האלקטרונית של המוזיקאי יונתן דגן "J.Viewz".
בשנת 2013, לצד הראפר טונה והמפיק והגיטריסט ניר דנן, החל בן טוב לעבוד על הפקת אלבום הבכורה של טונה, "גם זה יעבור", שיצא בשנת 2015 ומתוכו זכה להצלחה שיר הנושא. האלבום עצמו אף זכה בפרס אקו"ם. לאחר מכן, הפיק בן טוב לצד דנן את אלבומיו הבאים של טונה: "טונהפארק" מ-2017, "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" מ-2019 ו"מזרח פרוע" מ-2021. מתוך אלבומים אלו נכנסו שירים רבים למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים. "מזרח פרוע" זיכה את בן טוב בפרס אקו"ם להישג השנה לאלבום והשירים "סהרה" ו"היי בייב" הגיעו לעשירייה הפותחת במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ וכאן גימל, כשהאחרון היה לשיר המושמע ביותר בספוטיפיי בישראל לשנת 2022.
מייקל סקוטוס
חייו
אולם, תרומתו החשובה של מייקל סקוטוס היא בתרגומיו מערבית ללטינית של ספרי אריסטו "על הנפש", "על השמים", "פיזיקה" ו"מטאפיזיקה", ושל פירושי אבן רושד לספרים אלה. תרגומים אלה, שנעשו באוניברסיטה של נאפולי בשיתוף עם המלומד יעקב אנטולי (שתרגם את אבן רושד לעברית), תרמו להתפתחות המדע במשך המאה השלוש עשרה.
הוא כתב גם מחקרים בתורת הנסתר (ובהם הספר "פיזיונומיה" שבו הוא מתאר את הקשר שבין אופיו של האדם לבין תכונותיו הגופניות), ושני ספרים באלכימיה. בספרים אלה עסק, בין היתר, ביחסי מין ובהתפתחות העובר. הוא ערך ניסויים והאמין בסגולותיהן של אבנים מסוימות (טופז למשל) לעזור בכיבוש היצר. סקוטוס התעניין גם בגאולוגיה ותיאר את מי הגפרית ואת התופעות הגעשיות של האיים הליפאריים של הים הטירני.
בשל מיומנותו באסטרולוגיה ובכימיה, נפוצו אגדות על עיסוקו בכישוף והוא נודע בכינוי "הקוסם". בקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי הוא מתואר כאחד השוכנים במעגל השמיני של הגיהנום, במדור המאכלס מכשפים ונביאי שקר. דמותו עוררה עניין גם בספרות המודרנית, והסופר הסקוטי וולטר סקוט כתב גם הוא אודותיו.
ססיל אדמס
ססיל אדמס (באנגלית: Cecil Adams) הוא שם, ככל הנראה שם עט, של בעל הטור "The Straight Dope" במגזין האמריקני "שיקגו רידר". יש המניחים שכותב הטור הוא אד זוטי (Ed Zotti), שבאופן רשמי טוען שהוא העורך והעוזר של אדמס.
משמעות שם הטור, "Straight Dope", הוא "הסיפור האמיתי" או "האמת הפשוטה". אדמס, המכונה על ידי "עורכי" הטור "האדם החכם ביותר בעולם", משיב לשאלות שונות ומשונות בהומור שנון – המופנה לעיתים קרובות נגד השואל עצמו – ולעיתים תוך מחקרים מקיפים בשאלות מוזרות, אגדות אורבניות וכיוצא באלה. יותר מפעם אחת נאלץ אדמס לפרסם הרחבה לתשובה או להפוך אותה לחלוטין בעקבות הבהרות מ"המיליונים הצמאים לידע", כינויו לקוראי הטור.
הטור מתפרסם מאז 1973. הטור מופץ בסינדיקציה בשלושים עיתונים וכתבי עת בארצות הברית ובקנדה, וכן באתר האינטרנט שלו. אדמס פרסם חמישה ספרים, אוספים של טורים נבחרים. מדורים דומים פורסמו בעקבותיו בכל העולם, ביניהם הטור "ברווז עיתונאי" במגזין בלייזר, והמדור "שאל בני ונענע" של בלדד השוחי (גם הוא אדם שזהותו אינה ידועה) שהתפרסם בנענע 10 הישראלי עד 2006, והתחדש ב-2010 במוסף כלכליסט (תחת השם "חוזר עם תשובה").
פרנסיסקו פאבון
פרנסיסקו פאבון בראונה (בספרדית: Francisco Pavón Barahona; נולד ב-9 בינואר 1980 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי.
בריאל מדריד
ליגת האלופות: 2001-02 הגביע הביניבשתי: 2002 הסופר קאפ האירופי:2002 לה ליגה: 2002-03, 2006-07 הסופר קאפ הספרדי: 2003
אידנא
אִדְנָא (בערבית: إذنا; בתעתיק מדויק: אד'נא) היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, שברשות הפלסטינית, הסמוכה לעיירה תרקומיא ולמחסום תרקומיא. נכון לשנת 2007 חיו בה כ-20,000 תושבים. כל תושבי העיירה הם מוסלמים. העיירה שוכנת בשטח A.
מיקום
אידנא שוכנת במערב יהודה, 13 ק"מ מערבית לחברון, בסמוך לקו הירוק בצד הפלסטיני. העיירה צופה על כביש 35 (כביש קריית גת-חברון) שמהווה גם את הכניסה הראשית אליה, וממנה גם נוף לכל אורך שפלת יהודה ומישור החוף הדרומי. דרומית לה נמצאת חורבת אלכום, מזרחית לה היישובים אדורה ותלם, וצפון-מזרחית לה תרקומיא. העיירה נחלקת לשני חלקים: חלק צפוני וחלק דרומי, המופרדים ביניהם על ידי ואדי.
היסטוריה
יש שהציעו לזהות את אידנא עם העיר המקראית דַנָּה הנזכרת בספר יהושע ברשימת ערי הר חברון.
בצפון הכפר מצוי תל גדול, בשטח 30–40 דונם, עם חרסים החל מהתקופה הישראלית, ואשר בו נמצאו מטבעות קדומים רבים. בסקר ארכאולוגי שנערך במקום לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מהתקופה הישראלית (שפע רב מן המאות ה-11 וה-10 לפנה"ס ואילך), הפרסית, ההלניסטית והרומית (משתי האחרונות נתגלו חרסים רבים), הביזנטית וימי הביניים. הסוקרים ציינו כי התושבים מצאו מטבעות מהתקופה החשמונאית, המרד הגדול, ומן התקופות הרומית והביזנטית.
במאה ה-13 צורף הכפר לווקף של חברון בידי הסולטאן הממלוכי ביברס, ובמהלך המאה ה-19 נהרס כתוצאה ממלחמות שבטי קייס וימן.
רובע היהלומים (ניו יורק)
אזור היהלומים והתכשיטים של ניו יורק ממוקם בחלקו המערבי של רחוב 47, בין השדרה החמישית לשישית. רחוב היהלומים הוא אחד ממרכזי היהלומים החשובים בעולם, כאשר על פי ההערכות כ-90% מהיהלומים המגיעים לארצות הברית - שוק התכשיטים הגדול בעולם - נכנסים למדינה דרך ניו יורק. העסקים ברובע זה מספקים תכשיטים לחנויות רבות בניו יורק וברחבי ארצות הברית.
ברחוב היהלומים ממוקמים משרדים רבים של יהלומנים, חנויות תכשיטים ומועדון סוחרי היהלומים (DDC), המתפקד בפועל כבורסת יהלומים. באזור פועלים כ-2,600 עסקים עצמאיים. כמעט כל בתי העסק הללו סוחרים בתכשיטים או ביהלומים, ופועלים במסגרת אחת מ-25 ה"בורסות" באזור.
סולימאן הגדול
שלמה כהן (1921 – 18 בפברואר 2009), הידוע בכינוי סוּלימאן הגדול, היה זמר ישראלי ומחלוצי השירה בציבור בארץ.
ביוגרפיה
שלמה כהן נולד ב-1921 בנווה צדק, תל אביב במשפחה בת שבעה בנים ושתי בנות. אביו, יעקב שלמה כהן (1889–1964), שעלה מתימן בשנת 1912, היה פעיל ציבור בקהילת יוצאי תימן, מראשי התאחדות התימנים ומזכיר מועצת העובדים שלה בתל אביב, ציר לאספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי. אחיו איתמר כהן היה סולן להקת הנח"ל בשנות ה-50.
בנעוריו היה כהן חבר בלהקת בני מחול, ובפלמ"ח היה אחד מחברי "חבורת האש", שמרבית חבריה היו מהמחלקה הערבית של הפלמ"ח. אנשי החבורה נהגו לעשות קומזיצים בשעות הערב והיו יושבים מסביב למדורה ושרים שירים עבריים, כמו: "איל, איל בן קרניים", "מה יפים הלילות בכנען", "שושנת תימן" ועוד.
לאחר קום המדינה נותרו בחבורה רק סולימאן ובני משפחתו: אשתו שרה וילדיו: חופני כהן הבכור (שכינויו היה סולימאן הקטן), פנחס (פיני) כהן, שהיה סולן צוות הווי הנח"ל (וכיום חי בניו יורק), יזהר כהן וורדינה כהן.
שלמה כהן ואשתו היו מופיעים באירועים שונים והקליטו שני תקליטים: בשנת 1978, אלבום לכבוד 30 שנה למדינת ישראל: "30 שנות זמר מסביב למדורה" עם סולימאן הגדול וחבורת זמר מקיבוץ שפיים, ובשנת 1994 את האלבום "זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול".
לנכדיו מבתו ורדינה יש שמות מוזיקליים, והם קרויים מיתר, סול, קשת ותו בשל הקשר העמוק של המשפחה למוזיקה.
עיריית גבעתיים קראה כיכר (מעגל תנועה) ברחוב ריינס על שמו. ליד הכיכר יש שלט הנצחה לזכרו.
כהן המשיך להופיע כמעט עד יומו האחרון, על אף מחלת הכליות שסבל ממנה. הוא נפטר בשנת 2009 ממחלתו, בגיל 88. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
יחסי רוסיה–שווייץ
יחסי רוסיה–שווייץ הם יחסי החוץ בין רוסיה לשווייץ. שווייץ פתחה קונסוליה בסנקט פטרבורג בשנת 1816, ושדרגה אותה לשגרירות 90 שנה לאחר מכן. שתי המדינות ניתקו את היחסים הדיפלומטיים בשנת 1923, אז עברה רוסיה תקופה של סערות המהפכה, והם לא חודשו עד לשנת 1946.
האימפריה הרוסית ושווייץ
הופעתם הגדולה בקנה מידה גדול של רוסים בשווייץ מתוארכת לשנים הראשונות של המלחמות הנפוליאוניות, כאשר צבאו של סובורוב נלחם הלוך ושוב ברחבי שווייץ וצפון איטליה בשנים 1799–1800. אף על פי שתוצאות המערכות הללו לא היו חד משמעיות, הם זיכו את סובורוב בדרגת גנרליסימו, והפכו (בפרט, הנסיגה על פני Panix Pass) לנושא המועדף על ציירים רוסים.
ב שווייץ הפכה למפלט פופולרי בקרב הגורמים הרוסיים האנטי-מלוכנים, בגלל תרבות החופש שלה, היעדר מערכת יחסים קרובה במיוחד בין הממשלה הרפובליקנית השווייצרית לזו של רוסיה הקיסרית, ולעיתים גם בשל הנייטרליות שלה מלחמות. רשימת הגולים הרוסים שמצאו מקלט בשווייץ עוברת מאלכסנדר הרצן, שהפך לאזרח שווייצרי בשנת 1851, ועד ולדימיר לנין, שנשאר בשווייץ במלחמת העולם הראשונה, והיה מסוגל לעזוב את המדינה רק בשנת 1917 בזכות "הרכבת האטומה" המפורסמת.
אותן סיבות הפכו את המדינה לאבן שואבת עבור סטודנטים רוסים. מספר הסטודנטים הרוסים בשווייץ הגיע לשיא בשנים 1906–1907, מעט לאחר התבוסה של המהפכה הרוסית בשנת 1905, אז 36% מכלל הסטודנטים באוניברסיטה בשווייץ היו רוסים (2,322 מתוך סך 6,444). לא רק רוב התלמידים הזרים שנרשמו לאוניברסיטאות בשווייץ באותה השנה (היו 3,784 מהם) הגיעו מרוסיה, יותר משני שלישים מהסטודנטים הרוסים הללו (1,507 מתוך 2,322) היו נשים בעיקר בגלל הסמכת החינוך רוסית לאוכלוסייה היהודית.
רוסיה המודרנית ושווייץ
לאחר התפרקות ברית המועצות, מספר המבקרים והמהגרים הרוסים למערב אירופה עלה משמעותית, בהשוואה לתקופת ברית המועצות. עם זאת, עבור רובם שווייץ נותרה רק מדינת מעבר בדרך ליעדים הים תיכוניים הפופולריים יותר.
השלווה הפכה לטרגדיה ב-1 ביולי 2002, כאשר טיסת שכר של בסקיריאן התנגשה במטוס מטען DHL רגע לפני הכניסה לחלל האווירי של שווייץ מגרמניה. כל 71 האנשים שהיו על סיפון שני המטוסים מתו בהתנגשות. לאחר שאיבד את כל משפחתו, ויטאלי קאלוייב הרג את מבקר התנועה האווירית, פיטר נילסן, אותו ראה כאחראי לתאונה.
יחסים דיפלומטיים
שוודיה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, וקונסוליה כללית בסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-3 קונסוליות בז'נבה, בלוזאן ובציריך.
יוון
יוון (ביוונית:, תעתיק: אֵלַדַֿה) או הרפובליקה ההלנית (ביוונית: Ελληνική Δημοκρατία, תעתיק: אֵלִינִיקִי דִֿימוֹקְרַטִיַה) היא מדינה בדרום-מזרח אירופה, השוכנת בקצה הדרומי של חבל הבלקן לחוף הים התיכון. יש בה כ-3,000 איים, והיא גובלת בצפון עם בולגריה, אלבניה ומקדוניה הצפונית, במזרח עם טורקיה והים האגאי, במערב עם הים היוני ובדרום עם הים התיכון.
יוון העתיקה נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כערש תרבות המערב.
מקור השם יוון
יוון הקדומה הורכבה משבטים שונים שהתפרשו באזור איטליה, יוון וטורקיה של ימינו. שבטים אלו הם אלו שהעניקו את שמם לחבל ארץ זה; תחילה היה זה חבל ארץ בו גרו שבט ה"הלנים" (Έλληνες) שכונה בהתאם בשם "הֶלאַס" (‎′Ελλάς), ובהדרגה הורחב כינוי זה לכל ארץ יוון. עמי המזרח לעומת זאת, שבאו תחילה במגע עם שבט ה"יוֹנִים" (Ἴωνες), העניקו את השם "יוון" לארץ זו, (ומכאן בא הכינוי יוון בשפה העברית ובאכדית iaunāiu ), ואילו עמי איטליה שנחשפו תחילה לשבט המערבי, ה"גרַאיקים" (Γραικοί), גזרו משם שבט זה את שם הארץ, ומכאן בא השם "Graecia" בלטינית, ובצורות דומות בשאר לשונות אירופה.
היסטוריה
ההיסטוריה של יוון נמשכת אלפי שנים, ומתועדת מראשית האלף השני לפנה"ס. זו ההיסטוריה של התרבויות שצמחו וקמלו לחופי הים האגאי. ראשיתה בתרבות המינואית הכרתית; אחריה קמה התרבות המיקנית שצמחה בפלופונסוס - היא שאחראית להשמדת טרויה. לאחר קמילת התרבות המיקנית ירדה על יוון תקופת חושך תרבותית שנמשכה עד המאה ה-8 לפנה"ס, אז החלה התרבות היוונית להשתקם. התקופה הארכאית, החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, הביאה עמה את ראשית צמיחת ערי המדינה היווניות - הפוליס, שהמפורסמות בהן היו אתונה, ספרטה, קורינתוס דלפי ותבאי. בתקופה הקלאסית, החל מהמאה ה-5 לפנה"ס, הגיעו רובן לשיא מבחינה תרבותית ומדינית, אך מלחמות בלתי פוסקות הביאו לירידתן. את התרבות הקלאסית ירשה התרבות ההלניסטית, שהתפשטה ברחבי המזרח העתיק, החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, עם מסע כיבושיו של אלכסנדר מוקדון, ממקדוניה.
יורשיו, הדיאדוכים חילקו ביניהם את שטחי כיבושיו העצומים לכמה ממלכות, שהתקיימו זו לצד זו, נלחמו זו בזו, עד שנכבשו על ידי רומא, וחדלו להתקיים סופית באמצע המאה ה-1 לפנה"ס. יוון הפכה לפרובינקיה רומית, אך התרבות היוונית נותרה דומיננטית באגן המזרחי של הים התיכון. כאשר חולקה האימפריה הרומית לשניים, במאה ה-4 לספירה, נותר החלק המזרחי שלה, המוכר כאימפריה הביזנטית טבוע באופי התרבות היוונית. האימפריה הביזנטית שרדה עד המאה ה-15, אז נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו ביוון עד תחילת המאה ה-19. בשנת 1821 מרדו היוונים, ובשנת 1822 הכריזו על עצמאות. מלחמת העצמאות נמשכה עד שנת 1832 והסתיימה בניצחון היוונים. במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 התקיימה סדרת מלחמות בין היוונים לעות'מאנים. היוונים שאפו להגדיל את שטח מדינתם, על מנת לכלול את כל דוברי היוונית בתחומה. יוון הגיעה לגבולותיה הנוכחיים בשנת 1947, בתום מלחמת העולם השנייה. אחרי מלחמת העולם השנייה פרצה ביוון מלחמת אזרחים, שנמשכה עד 1949.
בשנת 1967 תפס הצבא את השלטון בהפיכה צבאית, וייסד את "משטר הקולונלים". בשנת 1973 ביטל המשטר החדש את המלוכה ביוון והכריז על "הרפובליקה ("דימוקרטיה") היוונית" תוך כדי המשך הרודנות. ב-1974 מימנה החונטה הצבאית הפיכה כושלת בקפריסין, דבר שגרם להפלתה. ב-1975 הוקמה רפובליקה דמוקרטית. יוון הצטרפה לקהילייה האירופית (שהפכה בהמשך לאיחוד האירופי) בשנת 1981, ושינתה את המטבע שלה לאירו בשנת 2001. מאז שנת 2009 נמצאת יוון במשבר כלכלי חמור.
פוליטיקה
חוקת 1975 מגדירה את יוון כ"רפובליקה פרלמנטרית" ומבטיחה לאזרחיה חירויות וזכויות אזרח שוות. החוקה קובעת כי ראש המדינה הוא נשיא, שנבחר על ידי הפרלמנט לקדנציה של חמש שנים ויכול להיבחר שוב לחמש שנים נוספות. מועצת המדינה (Συμβούλιο της Επικρατείας) עוזרת לו בניהול המדינה.
ראש הממשלה והקבינט הם בעלי הכוח הפוליטי העיקרי ביוון, ואילו לנשיא יש סמכות מוגבלת ברשות המבצעת ותפקידים סמליים.
הפרלמנט היווני (ביוונית: Βουλή των Ελλήνων, בתעתיק: Vouli ton Ellinon) מורכב מבית אחד בעל 300 חברים אשר נבחרים אחת לארבע שנים בבחירות כלליות. מתוך 300 הצירים, 250 נבחרים בבחירות אזוריות, עם מספר משתנה של נציגים בכל מחוז בחירה. מספר הנציגים משתנה ממחוז למחוז, שמונה מחוזות דלי-אוכלוסין בוחרים נציג יחיד, ולעומתם מחוז אתונה A בוחר 42 נציגים. במחוזות רבי-נציגים נעשית הבחירה בשיטה היחסית, ובמחוזות בעלי נציג אחד - בשיטה הרובנית. אחוז החסימה עומד על 3% מהקולות הכשרים.
50 הצירים הנותרים נבחרים בבחירות לאומיות בשיטת טופס כללי, ולכן כולם נבחרים מטעם המפלגה הגדולה ביותר - וזאת מתוך מטרה לייצב את המערכת הפוליטית ולחזק את המשילוּת.
מאז כינון החוקה ועד בחירות 2012, שנערכו בצלו של משבר כלכלי קשה, הייתה המערכת הפוליטית ביוון דו-מפלגתית מיסודה, ועל השלטון התמודדו התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית (פּאסוֹק) הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הדמוקרטיה החדשה מן המרכז-ימין. בדרך-כלל הצליחה אחת משתי המפלגות הגדולות להגיע לרוב מוחלט בפרלמנט. בבחירות שנערכו במאי 2012, הגיעה לראשונה מפלגה אחרת אל המקום השני - "קואליציית השמאל הרדיקלי", הידועה בכינוי סיריזה, ומפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב נכנסה לראשונה לפרלמנט.
בינואר 2015, רשמה "קואליציית השמאל הרדיקלי" ניצחון מוחץ והיסטורי בבחירות הכלליות. יו"ר המפלגה, אלכסיס ציפראס, הבטיח בלילה שאחרי הניצחון, כי "אחרי חמש שנים של צעדי צנע וקיצוצים קשים שפגעו מאוד באיכות החיים של היוונים, תם עידן 'ההשפלה והסבל' שכפו על יוון האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית". יום לאחר הבחירות, הקימה "קואליציית השמאל הרדיקלי" קואליציה עם המפלגה השמרנית "היוונים העצמאים" וציפראס הושבע כראש ממשלה.
בשנת 2019, לאחר, הבחירות לפרלמנט היווני שהתקיימו ל-7 ביולי 2019. זכתה דמוקרטיה חדשה ל-39.85% מהקולות, אשר הקנו לה 158 מקומות בפרלמנט היווני. יממה לאחר מכן, מיצוטאקיס הושבע כראש ממשלת יוון.
צבא וביטחון
הכוחות המזוינים של יוון (ביוונית: Eλληνικές Ένοπλες Δυνάμεις, Ellinikés Énoples Dynámis) מורכבים מצבא יוון הכולל עתודות המשמר הלאומי, הצי היווני וחיל האוויר היווני.
הוצאות ביטחון
לשנת הכספים 2018 הוערך תקציב ההגנה ב־4.3 מיליארד אירו במחירים קבועים לשנת 2010 או 4.1 מיליארד אירו במחירים שוטפים, שווה ערך ל-2.27% מהתמ"ג.
חובת גיוס
ביוון קיים גיוס חובה לגברים מגיל 18 למשך 9 חודשים. נשים יכולות לשרת בצבא יוון בהתנדבות, אך אינן חייבות בגיוס.
כוח אדם
מספר אנשי הצבא, נכון ל-2022, נאמד בכ-125,000: 90,000 בצבא, 15,000 בצי, 20,000 בחיל האוויר. בנוסף כ-35,000 משרתים במשמר הלאומי.
ציוד ורכש צבאי
ציוד הכוחות הצבאיים של יוון מורכב ברובו משילוב של כלי נשק מיובאים מאירופה וארצות הברית, וכן ממספר מצומצם של מערכות מתוצרת מקומית, במיוחד ספינות ימיות; גרמניה היא הספקית המובילה של מערכות נשק ליוון מאז 2010, ואחריה צרפת וארצות הברית; התעשייה הביטחונית של יוון מסוגלת לייצר ספינות ימי ותתי מערכות נלוות (הערכת 2019)
פעולות בינלאומיות
יוון חברה באיחוד האירופי ובנאט"ו ומשתתפת בעיקר בפעולות שמירת שלום. פעולות כאלה הן ISAF באפגניסטן, EUFOR בבוסניה והרצגובינה, צ'אד ו-KFOR בקוסובו.
שלטון מקומי
יוון מורכבת מ-13 אזורים מינהלתים, הנקראים מחוזות, או פריפריות, שמחולקים חלוקה משנית, החל משנת 2011, ל-74 יחידות אזוריות (περιφερειακές ενότητες). חלוקה זאת החליפה את החלוקה הישנה ל-51 מחוזות משנה ("נומוס" ביחיד, "נומוי" ברבים). היחידות האזוריות מחולקות ל-350 רשויות מוניציפליות, המהוות את היחידות המנהלתיות הבסיסיות של יוון.
בנוסף קיים מחוז אוטונומי, הר אתוס, שמהווה מדינת נזירים תחת ריבונות יוונית.
כלכלה
יוון היא מדינת רווחה שבה מגזר ציבורי רחב התורם כ-50% מהתל"ג. תיירות היא ענף חשוב מאוד בכלכלת המדינה, עם נתח גדול בתל"ג והכנסת מטבע חוץ.
בשנת 2001 הצטרפה יוון לגוש האירו ומאז ההילך החוקי בה הוא האירו (במקום הדרכמה שהייתה נהוגה עד אז). יוון הייתה בין הנהנות העיקריות מהכניסה לאיחוד האירופי והעזרה שהיא קיבלה מהאיחוד מגיעה לכדי 2.6% מהתוצר הלאומי הגולמי. התל"ג גדל בשיעור שנתי של 4% בממוצע בשנים 2003 עד 2007, בין היתר כתוצאה מהשקעות ממשלתיות הקשורות לאירוח אולימפיאדת אתונה (2004).
צי הסוחר היווני הוא הגדול בעולם, וענף הספנות הוא ענף מרכזי במשק היווני. חברת התעופה הלאומית של יוון היא אג'יאן איירליינס.
המשבר הכלכלי
למצוקה הכלכלית החמורה אליה נקלעה יוון בסופו של העשור הראשון של המאה ה-21 חברו מספר גורמים: המשבר הכלכלי העולמי שהתפרץ ב-2008, חשיפת העובדה כי ממשלת יוון מתנהלת לאורך שנים במצב שבו מדי שנה ההוצאות התקציביות שלה עולות על הכנסותיה ממסים, ובנוסף, הגרעון שהלך ותפח מומן על ידי נטילת הלוואות מבנקים בעולם - בעיקר בגרמניה. השילוב של הגורמים הללו יחד עם משבר החוב האירופי הוביל את יוון לסף חדלות-פירעון במהלך 2010, בדומה לשאר מדינות ה-PIIGS (פורטוגל, אירלנד, איטליה וספרד).
ביוני 2010 שרי האוצר של המדינות החברות בגוש האירו אישרו ליוון סיוע כספי מידי מדינותיהם בהיקף של 80 מיליארד אירו, ומידי קרן המטבע הבינלאומית, בהיקף של 30 מיליארד אירו. הסיוע הותנה בכך שיוון תממש תוכנית קיצוצים נרחבת. יוון הפריטה נכסים בשווי 50 מיליארד אירו וביצעה קיצוצים בשווי 28 מיליארד אירו כחלק מתוכנית הצנע, שגררה הפגנות רבות ביוון. האיחוד האירופי אישר את תוכנית הצנע של יוון והעניק לה סיוע כלכלי. ביולי 2011 מנהיגי גוש האירו הסכימו על חבילת סיוע נוספת ליוון, בהיקף של כ-109 מיליארד אירו. ב-20 באוקטובר 2011 אישר הפרלמנט של יוון צעדי צנע נוספים, שעוררו הפגנות אלימות ביוון. במסגרת התוכנית יקוצצו תקציבי משרדי הממשלה, יועלו מסים, יופחתו משכורות ופנסיות, יוצאו לחופשה בתשלום מופחת כ-30 אלף עובדי מדינה ויינתנו אישורים מיוחדים לפירוק התאגדויות העובדים המאוגדים בהסכמי עבודה קולקטיביים. ב-27 באוקטובר החליטו מנהיגי גוש האירו להגדיל את היקף קרן החילוץ האירופית לכטריליון אירו. כמו כן, הוחלט לקצץ לפחות 40% מהחוב של יוון. ב-6 בדצמבר אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הצנע ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים.
ב-10 בפברואר 2012 אישרה ממשלת יוון חבילת קיצוצים נוספת לאחר ששרי האוצר של גוש האירו התנו את העברת חבילת חילוץ נוספת בסך 130 מיליארד אירו בהעמקת היקף תוכנית הצנע. במסגרת התוכנית יופחת שכר המינימום במדינה ב-22% ויפוטרו 150 אלף עובדים במגזר הציבורי עד שנת 2015. בתגובה להחלטה התפטרו שישה שרים וחודשו ההפגנות במדינה. ב-12 בפברואר אישר הפרלמנט היווני את הקיצוצים ברוב של 199 מול 74 מתנגדים; 43 מחברי הקואליציה נמנעו או התנגדו וכתוצאה מכך סולקו מהקואליציה. מחוץ לבניין הפרלמנט התקיימה הפגנה בהשתתפות כ-100,000 איש. במהומות אלימות שהתחוללו נפצעו עשרות בני אדם ועשרות בתי עסק הוצתו ופשטו את הרגל.
גאוגרפיה
המדינה מורכבת מאיים רבים, חלק יבשתי גדול בדרום חצי האי בלקן וחצי האי פלופונסוס אשר מופרד על ידי תעלת קורינתוס מהיבשת. אורך החופים ביוון הוא 14,880 קילומטר ואורך הגבול היבשתי כ-1,160 קילומטר.
כ-80% משטח המדינה הררי ויבש. רק 26% מהקרקע ניתנת לעיבוד חקלאי. ביוון המערבית יש הרבה ימות ואזורים לחים. פינדוס, רכס ההרים במרכז יוון מתנשא לגובה ממוצע של כ-2,650 מטר והנקודה הגבוהה ביותר בו, היא הר אולימפוס: 2,917 מטר מעל פני הים.
האקלים ביוון הוא ים תיכוני טיפוסי. בחורף יורד שלג בהרים גבוהים ולעיתים אפילו באתונה.
חי וצומח
הצמחייה ביוון הדרומית והמרכזית היא מטיפוס ים-תיכוני מזרחי, הדומה לזו של ארץ ישראל (מיהודה צפונה). ביוון הצפונית ועל המורדות הגבוהים של ההרים היא מתקרבת לטיפוס המרכז-אירופי. כיום עוסקים הרבה בייעור ההרים החשופים. ביוון חיים בעלי חיים ים תיכוניים ואירופיים, דוגמת עינחש עדינה, ובים של יוון יש גם שוניות אלמוגים וגם חופים פתוחים עם בעלי חיים ים-תיכוניים, כמו כלב הים הנזירי המצוי.
דמוגרפיה
אוכלוסיית יוון מונה נכון לסוף 2019 כ-10.72 מיליון תושבים. עד לשנים האחרונות עלתה אוכלוסיית יוון בעקביות למרות ילודה נמוכה, בשל כניסה למדינה של עשרות אלפי מהגרים מדי שנה. החל מהעשור השני של המאה ה-21, ועל רקע המשבר הכלכלי המתמשך ביוון, צניחה בילודה, ומעבר להגירה שלילית מסתמנת מגמה של ירידה באוכלוסייה. (למעט עלייה במספרם של פליטים הרואים ביוון תחנת מעבר לאירופה).
לאורך שנות השישים והשבעים של המאה ה-20 נע שיעור הפריון של אוכלוסיית יוון בערכים שבין 2.2 ל-2.5, שיעור נמוך ביחס לעולם אך עדיין מעל שיעור התחלופה, שאפשר צמיחה איטית אך יציבה של האוכלוסייה. משנות השמונים חלה ירידה חדה בשיעור הפריון של נשות יוון. ב-1990 הוא ירד לפחות מ-1.4, והוסיף לרדת בשנות ה-90. ב-1990 נרשמו ביוון כ-102,000 לידות, לעומת כ-94,000 מקרי מוות, והריבוי הטבעי באותה שנה ירד ל-8,077 נפש בלבד. אוכלוסיית יוון הוסיפה לגדול, בעיקר בשל הגירה חיובית מסיבית לתוך המדינה.
ב-1996 השתווה לראשונה מספר הלידות והמיתות, ושיעור הריבוי הטבעי ירד לאפס. ב-2000 ירד שיעור הפריון ל-1.26. מספר הלידות באותה שנה היה 103,274, והתמותה 105,270. למרות הריבוי הטבעי השלילי, אוכלוסיית יוון גדלה מדי שנה בשל הגירה חיובית של עשרות אלפי מהגרים שהחלה עוד בשנות התשעים לאחר קריסת ברית המועצות. עיקר המהגרים הם מ: אלבניה, גאורגיה, רוסיה ובולגריה. תרמה לכך האווירה הכלכלית החיובית ששררה לאחר כניסת יוון לגוש האירו ב-2001. בשנים 2004–2009 חל שיפור מסוים גם בילודה. שיעור הפריון ב-2008–2009 הגיע ל-1.55, ומספר הלידות עלה לרמה של 118,000. בשנים האלו נרשם שוב ריבוי טבעי חיובי קטן.
החל מ-2010 חל מפנה. על רקע המשבר הכלכלי החמור, שנגרם בשל חובות כבדים של יוון, נרשמה ירידה בשיעור הפריון (2012: 1.34) שהביאה לצניחה במספר הלידות ל-94,134 (2013), בעוד שבתמותה נרשמת עלייה עקבית. אך מצד שני, החלו להגיע מהגרים גם ממדינות מוסלמיות כגון: מצרים, סוריה, בנגלדש ופקיסטן. ב-2013 נרשם צמצום טבעי של האוכלוסייה בגודל של 17,660 והמגמה נמשכת. ב-2011, לראשונה מאז 2002, ירדה אוכלוסיית יוון אל פחות מ-11 מיליון בני אדם. המשבר הכלכלי המתמשך (26.6 אחוזי אבטלה בתחילת 2015) ממשיך להעיק גם על רמת הילודה, הנמוכה ממילא. נכון ל-2021 הריבוי הטבעי ביוון שלילי ושיעור הפריון לאישה עומד על 1.27. תוחלת החיים היא 81.2 שנה. (78.6 לגברים ו-83.7 לנשים).
נכון ל-2015, 87.6% מהיוונים הם נוצרים אורתודוקסים, 6.1% חסרי דת, 5.3% מוסלמים (אשר מתגוררים בתראקיה). המוסלמים הם המיעוט היחיד שמוכר באופן רשמי. 0.8% מוגדרים כ"אחרים" וכוללים יהודים ועוד.
יהדות יוון
ערב מלחמת העולם השנייה חיו ביוון כ-80,000 יהודים (כשני שלישים מהם בסלוניקי) אשר למעלה מ-60,000 מהם נספו בשואה. כיום מונה הקהילה כ-5,300 איש, מתוכם כ-3,500 באתונה ו-1,000 בסלוניקי.
תרבות
יוון העתיקה היא ערש התרבות המערבית. בה צמחו הפילוסופים הגדולים, המחזאים, המדענים והאומנות. יצירות כמו האיליאדה ואדיפוס, וכתביהם של הפילוסופים היוונים אפלטון, אריסטו וסוקרטס עדיין נלמדים כיום בכל העולם, ומהווים את הבסיס לחשיבה המערבית.
כיום, מרבית האוכלוסייה ביוון הם יוונים אורתודוקסים, והדבר בולט גם בחיי היום יום. פסטיבלים דתיים נחגגים ברוב פאר והדר, וגם ניתן למצוא כנסיות בכל מקום ונרות זיכרון היכן שאנשים נהרגו בתאונות.
היוונים ידועים באהבתם לחגיגות הכוללות מוזיקה, ריקודים ואוכל. המוזיקה היוונית הייחודית הצמיחה כוכבים רבים, בהם גליקריה, דלראס, אריס סאן, ננה מושקורי, ונגליס ודמיס רוסוס. המטבח היווני מושפע מהמטבח הטורקי ומהטבע. בין המאכלים האופייניים למטבח היווני ניתן למנות סופלקי, צזיקי, סלט יווני, יוגורט, גבינת פטה, שמן זית והמשקה החריף אוזו. בעבר נהגו היוונים לשבור צלחות בשמחות, אולם כיום מנהג זה הוחלף בזריקת עלי כותרת.
שפה
יוונית היא לשון הודו-אירופאית המדוברת בחלק הדרומי של חצי האי הבלקני, ובאיים סביבו. השפה מדוברת בפי עשרה מיליון איש. שפה זאת מבוססת על היוונית העתיקה שהייתה נפוצה במדינות הים התיכון. הכתב היווני מקורו בכתב הכנעני הקדום.
אדריכלות
האדריכלות של יוון העתיקה היא הבסיס לרוב ההתפתחות האדריכלית באירופה מאז. היוונים המציאו את הגג הדו שיפועי, ושכללו את שיטת הבנייה על עמודים בדלים (בודדים). שלושת סגנונות העמודים הנפוצים ביותר הם: הסגנון הדורי (ללא בסיס), הסגנון היוני עם כותרת מסולסלת, והסגנון הקורינתי עם כותרת בצורת עלים. קיימות דוגמאות רבות לאדריכלות יוון העתיקה, אך המבנה הבולט ביותר הוא האקרופוליס באתונה.
ספורט
בעיר אולימפיה שביוון נערכו המשחקים האולימפיים העתיקים. מרוץ המרתון קרוי על שם העיר העתיקה מרתון ביוון. ביוון התקיימו המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים בשנת 1896 ופעם נוספת בשנת 2004. מועדוני הספורט המובילים במדינה הם פנאתינאיקוס ואולימפיאקוס.
ש
ש היא האות ה־21 באלפבית העברי. מקור שמה בצורתה הדומה לשיניים בכתב העברי העתיק.
צליל הגייה
האות ש' מייצגת שני עיצורים שונים בעברית:
שין ימנית ושמאלית נחשבות ברוב המובנים (סדר המילים במילון, גימטריה, מניין 22 האותיות בעברית) לאות אחת. בכתיב לא מנוקד אין הבדל ביניהן וההגייה מסתמכת על הכרת המילה (למשל "שלום" מובן כש' ימנית, בעוד "שמאל" מובן כש' שמאלית) או על פי ההקשר (כמו במשפט "שרה שרה שיר שמח").
שכיחות
בשפה העברית המודרנית, שכיחות השימוש באות ש' היא כ־4.55% מכלל אותיות האלפבית העברי.
כאות שימוש
האות ש' היא אחת מאותיות השימוש, המצטרפת בראש מילה במשמעויות אחדות:
כפ' הפועל בבניין התפעל
בשורשים שהאות הראשונה בהם – פ' הפועל – היא ש' (הן שמאלית והן ימנית), חל שיכול עיצורים בבניין התפעל; כמו: השׁתכר, השׂתכר, השתעל.
בשפות אחרות
האות "ш" באלפבית הקירילי מבוססת על האות ש' העברית; מייסדי הכתב, האחים קירילוס ומתודיוס, התבססו בעיקר על הכתב היווני, ומכיוון שאין מקבילה לצליל זה באלפבית היווני, השתמשו האחים באות הגלגוליטית המקבילה שצורתה התבססה על האות ש העברית.
בתנ"ך
בתנ"ך מסופר שאנשי שבט אפרים לא יכלו לבטא שין ימנית, וכאשר ביקשו מהם לבטא "שיבולת" הם ביטאו זאת "סיבולת":, המילה שיבולת בצורתה העברית מציינת בשפות רבות מאפיין לשוני, המבדיל בין אוכלוסיות שונות ואשר באמצעותו ניתן להבדיל ביניהן, ובהרחבה: כל דרך התנהגות שהיא שבאמצעותה ניתן להבחין בין אוכלוסיות שונות.
גימטריה
בגימטריה ערכה 300; בערכה זה היא מופיעה במושג "שס"ה גידים".
הקלדת האות
כך מקלידים את הנקודות של שין ימנית ושמאלית במערכות הפעלה שונות:
דודי אל-פאיד
עימאד אל-דין מוחמד מנעם פאיד (בערבית מצרית: عماد الدين محمد عبد المنعم الفايد, באנגלית: Emad El-Din Mohamed Abdel Mena'em Fayed; 17 באפריל 1955 – 31 באוגוסט 1997) היה מפיק קולנוע מצרי ובנו של המיליארדר מוחמד אל-פאיד. הוא היה בן זוגה של דיאנה, נסיכת ויילס, ושניהם מצאו את מותם בתאונת דרכים בפריז.
ביוגרפיה
פאיד למד בקולג' סנט מארק לפני שלמד בבית הספר לה רוזי בשווייץ. הוא גם למד זמן קצר באקדמיה הצבאית סנדהרסט. לאחר שסיים את לימודיו, שימש כנספח בשגרירות איחוד האמירויות הערביות בלונדון. פאיד היה בן דודו הראשון של עיתונאי הוושינגטון פוסט הסעודי המנוח ג'מאל ח'אשוקג'י, שנרצח בקונסוליה של ערב הסעודית באיסטנבול, בשנת 2018.
חיים אישיים
ב-1986 התחתן פאיד עם הדוגמנית סוזן גרגרד, אך בני הזוג התגרשו לאחר שמונה חודשי נישואים בלבד.
ביולי 1997, פאיד ניהל מערכת יחסים רומנטית עם דיאנה, הנסיכה מוויילס. מוקדם יותר באותו קיץ, פאיד התארס לדוגמנית אמריקאית, קלי פישר, וקנה בית במאליבו, קליפורניה, לעצמו ולפישר בכסף שקיבל מאביו. פישר טענה לאחר מכן שפאיד הרגיז אותה בגלל דיאנה והודיעה שהיא מגישה נגדו תביעה להפרת חוזה, בטענה שהוא "הוליך אותה שולל רגשית עד למזבח ונטש אותה כשהם כמעט שם. הוא זרק את אהבתם בצורה מרושעת בלי שום התחשבות בה". היא ביטלה את התביעה זמן קצר לאחר מותו של פאיד.
מותו
בשעות המוקדמות של 31 באוגוסט 1997, דיאנה ופאיד נהרגו בתאונת דרכים במנהרת פונט דה ל'אלמה, בפריז. הם עצרו בפריז בדרך ללונדון, לאחר שבילו תשעה ימים יחד בחופשה בריביירה הצרפתית והאיטלקית על סיפון היאכטה של משפחתו, "הג'וניקל". פאיד ודיאנה לא היו חגורים בחגורת בטיחות. השורד היחיד מהתאונה היה שומר הראש טרבור ריס-ג'ונס, שסבל מפגיעת ראש קשה. מותו של פאיד נקבע במקום לאחר שגופתו הוצאה מהרכב.
חקירות של המשטרה הצרפתית והבריטית הגיעו למסקנה שהנהג שלהם, אנרי פול, נהג תחת השפעת אלכוהול ותרופות מרשם; על פי החשד, גם פפראצי שרדפו אחר בני הזוג גרמו לתאונה. אביו של פאיד, מוחמד אל-פאיד, טען כי בני הזוג "הוצאו להורג על ידי סוכני SIS. דוברו לשעבר של פאיד, מייקל קול, טען כי בני הזוג התארסו לפני מותם.
פאיד נקבר במקור בבית הקברות ברוקווד ליד ווקינג, סארי, אך נקבר מחדש בשטח אחוזת NAPJ, פאיד באוקסטד, סארי, באוקטובר 1997.
הנצחה
אביו של פאיד הקים שתי אנדרטאות לבנו ודיאנה בהרודס. הראשונה, שנחשפה ב-12 באפריל 1998, מורכבת מתמונות של השניים מאחורי תצוגה בצורת פירמידה שמכילה כוס יין שעדיין חתומה בשפתון מארוחת הערב האחרונה של דיאנה, כמו גם טבעת שפאיד רכש יום לפני מותם. השנייה, שנחשפה ב-2005 וכותרתה "קורבנות תמימים", הוא פסל ברונזה בגובה 3 מטרים של השניים רוקדים על חוף הים, מתחת לכנפי אלבטרוס.
האנדרטאות תוכננו על ידי ביל מיטשל בן ה-80, חבר קרוב של אביו של דודי והאדריכל של הרודס במשך יותר מ-40 שנה. בינואר 2018 הוכרז כי הפסל יוחזר למשפחת אל-פאיד.
אדה קלוש (בלשן)
אדה קלוש (במקור עד 1900 אדה קוֹהְן (כהן), בהונגרית: Kallós Ede; בודפשט, 22 ביולי 1882 – בודפשט, 11 באפריל 1950) היה פילולוג הונגרי-יהודי לשפות עתיקות ומורה בתיכון.
ביוגרפיה
אדה קלוש היה בנם של ברנט קלוש (קוהן, שהוא הגרסה ההונגרית-גרמנית של כהן) (1851–1924), סוחר יהודי, ושל רוזה רינדאואר. הוא למד בבודפשט ובברלין, ובבירת הונגריה השיג את תעודת ההוראה שלו וסיים את לימודי ההוראה. בשנת 1911 הפך למורה במכללת השירות האזרחי ובהמשך בבית הספר התיכון המרכזי והחשוב סנט אישטוואן. משנת 1910 היה חבר קבוע בוועדה הקלאסית-פילולוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא פרסם מספר מאמרים מצטיינים בכתבי עת לפילולוגיה קלאסית ולמדעי החברה על הפילולוגיה הקלאסית ועל היסטוריה דתית עתיקה; אחד מפרסומיו המיתולוגיה היוונית (1923), הייתה בזמנו היצירה המודרנית ביותר מסוג זה בהונגרית. אדה קלוש היה צעיר אך בשלוש שנים מדיולה סיגטי, בשמו הקודם שפיצר, פילולוג הונגרי-יהודי אף הוא ומילונאי ויוז'ף באלוג (1893-1944), בשמו הקודם בלום, שנספה בשואה. שלושתם ועוד רבים נוספים עסקו במקצוע שהיה באותה תקופה מן החשובים והמכובדים בתחומי האקדמיה של הונגריה.
רן רזניק
רן רזניק (נולד ב-1966) הוא עיתונאי ישראלי המתמחה בתחום הבריאות. חתן פרס סוקולוב לעיתונות כתובה.
ביוגרפיה
רזניק למד בתיכון רופין לבני המושבים בעמק חפר, ובעת שירותו הצבאי יצא מהארון.
ב-1992, בנוסף על תפקידו ככח עזר סיעודי בבית החולים "הדסה" בתל אביב, קיבל אותו גל אוחובסקי לעבודה בעיתון העיר ככתב לענייני החינוך והקהילה ההומו-לסבית בעיר. בהמשך היה לכתב הבריאות של העיתון ובמסגרת זו חשף את פרשת הפקרת המנותחים של ד"ר ולדימיר יקירביץ'. בשנת 1999 עבר לעיתון הארץ ושימש כתב ותחקירן הבריאות הראשי של העיתון עד לשנת 2009.
באמצע 2009 עזב רזניק את עיתון הארץ והצטרף לעיתון ידיעות אחרונות, שם כתב במגזין הבריאות "מנטה". בינואר 2011 הצטרף כעיתונאי חוקר בתחום הבריאות לעיתון ישראל היום.
לאורך שנים פרסם רזניק כתבות על פרשות שחיתות במערכת הבריאות בישראל. בחלק מהמקרים הועמדו רופאים בכירים לדין בעקבות תחקיריו.
בשנת 1998 זכה בפרס על-שם משה רון לעיתונות, בשנת 2000 קיבל פרס מטעם ארגון "בזכות" למען קידום זכויות פגועי הנפש ובשנת 2006 הוענק לו אות אביר איכות השלטון בתחום התקשורת. בשנת 2007 הוענק לו "פרס סוקולוב" לעיתונות כתובה. ועדת הפרס קבעה כי "רזניק הוא חלוץ בחשיפתם של עוולות ועיוותים. תחקיריו תרמו רבות לתיקון המעוות ועבודתו העיתונאית חשפה ליקויים מבניים ותרמה לקידום חקיקת חוק זכויות החולה."
רזניק מתגורר בתל אביב ואב לבת במסגרת הורות אחרת.
אזור הספר של ניאגרה
אזור הספר של ניאגרה משתייך לאזור המכונה "מערב מדינת ניו יורק". אזור הספר של ניאגרה מהווה גם את החלק המזרחי של אזור רצועת החוף הצפונית של הימות הגדולות.
לפי ההגדרה של שירות מזג האוויר הלאומי בבאפלו שבניו יורק אזור הספר של ניאגרה כולל את המחוזות הבאים:
הגדרות אחרות, פחות נפוצות, עשויות להכליל באזור זה גם את המחוזות הבאים:
בית הרוחות
בית הרוחות (בספרדית: La casa de los espíritus, 1982) הוא הרומן הראשון של הסופרת איזבל איינדה. הספר נדחה על ידי מספר בתי הוצאה לאור בשפה הספרדית לפני שפורסם בבואנוס איירס ב-1982. הספר הפך לרב מכר מיידי, ושובח רבות על ידי מבקרים, והפך את איינדה לכוכבת-על ספרותית. הספר זכה במספר פרסים יוקרתיים, החל מספר השנה בצ'ילה, מדינת מגוריה דאז של איינדה, ועד פרסים בינלאומיים אחרים כשהספר תורגם לשפות שונות. הספר תורגם ללפחות 37 שפות.
הרעיון לספר נולד כאשר איינדה שמעה את הבשורות שסבה בן ה-100 גוסס. היא התחילה לכתוב לו מכתב, ומכתב זה הפך בסופו של דבר לבית הרוחות.
תקציר העלילה
הסיפור, אשר אינו מתנהל באופן כרונולוגי, עוקב בעיקר אחרי שתי נשים ממשפחת טרואבה המורחבת - אלבה דה סטיני וקלרה דל ואייה - ואחר הקשר ביניהן. בתחילת הספר, קלרה היא ילדה צעירה, הכותבת ביומנה על חיית המחמד החדשה שלה, כלב ענק לו היא קוראת בריבס. קלרה ממשיכה לכתוב יומנים כל חייה, וזהו המספר, אסטבן, שמחבר את החלקים השונים לכדי סיפור חיים חמישים שנה מאוחר יותר.
משפחת דל ואייה יושבת בכנסייה בחום ובמחנק - סברו וניוואה ואחד עשר ילדיהם - ושומעים דרשת "אש וגפרית" מפי הכומר. כשקלרה ממלמלת קללה, היא מסומנת על ידי הסובבים אותה כאחוזת דיבוק. הוריה במיוחד חוששים לה, ולא בכדי - מסתבר שלקלרה יכולות על-טבעיות והיא יודעת לפעמים לחזות את העתיד, לפרש חלומות, ולהזיז רהיטים ממקום למקום בטלקניזה. יום קלרה חוזה שיהיה בקרוב מוות במשפחה.
בערך באותה תקופה, נפטר מרקוס, דודה של קלרה. הדוד מרקוס הוא בן המשפחה האהוב על קלרה, הרפתקן שמספר לה סיפורים על טיוליו ברחבי תבל. הוא מוריש למשפחה תיבה מלאה בספרים קסומים. כך שכשהוא מגיע לבית המשפחה בארון קבורה, קלרה שבורה, ונחמתה היחידה היא בואו של הגור המורעב למחצה - הרי זהו בריבס, המפלצת המתוקה.
אסטבן טרואבה הוא כורה צעיר וחסר כל, אך בעל שאיפות גדולות. הוא מאורס לבת הבכורה של משפחת דל ואייה, רוזה היפה. הוא עובד בעבודה מפרכת בצפון הארץ, בתקווה לחסוך מספיק כסף להנשא לרוזה ולבנות את חייהם. אך רוזה מתה באופן פתאומי, לאחר ששתתה מכוס ברנדי שהיה מיועד לאביה, פוליטיקאי ליברלי הרץ בבחירות לסנאט. כולם הלומי צער, אך קלרה לוקחת את מותה של רוזה קשה במיוחד, וחוששת שהיא זו שגרמה לו, בחזונה. בעקבות זאת, היא מפסיקה לדבר במשך תשע שנים.
משפחתו של אסטבן טרואבה כוללת את אחותו המדוכדכת, פרולה, ואת אמו הזקנה, דונה אסתר. האח והאחות אינם קרובים, בעקבות ילדותם הקשה ומוכת העוני. אסטבן מודיע שהוא לא יחזור למכרה, אלא ישקיע את כספו וזמנו בשיקום הנכס המשפחתי בספר. להסיינדה של משפחת טרואבה קוראים "טרס מריאס" (שלוש המריות), ומצבה בכי רע. אסטבן נוקט ביד קשה כלפי דיירי ההסיינדה, ומשיב את הסדר על כנו. אך האריסים פוחדים מהאלימות המתפרצת של אסטבן, שגם אונס רבות מנשות המקום. חלקן אף יולדות ילדים בעקבות האונס, אך אסטבן אינו מכיר בהם כשלו.
אסטבן נפגש עם בעלי קרקעות אחרים באזור כדי לקדם ניצחון קונסרבטיבי בבחירות הבאות, ובכך מתחיל בקריירה פוליטית מפוקפקת, שכוללת קניית קולות, מתן שוחד, ואלימות וכוחנות בקידום מטרותיו. בין מתקפותיו על נערות אכרים ובריונות כלפי עובדים והתעללות בבעלי חיים, וחתירה תחת הליכים דמוקרטיים, אסטבן מבלה את זמנו בבית בושת שם הוא פוגש בזונה שאפתנית בשם טרנסיטו סוטו. הוא מלווה לה 50 פסו כדי לחפש את הצלחתה בעיר הגדולה, והיא מבטיחה לשלם לו בחזרה ביום מן הימים.
קלרה - שעכשיו שבה לדבר - מתקרבת לאחותו של אסטבן, פרולה, ומזמינה אותה לחיות איתם בביתם החדש, אותו בנה אסטבן בתקופת האירוסים. הבית הוא גדול, ואסטבן כיוון לכך שהבית יהיה אירופאי ככל הניתן, וכאן יחיו דורות המשפחה העתידיים. פרולה מרגישה צורך עז לשרת אחרים, וכך החברות עם קלרה משרתת את שתיהן. אך אסטבן מקנא בקשר, ורוצה את כל תשומת לבה של קלרה לעצמו, וזורק את פרולה מהבית. פרולה מקללת אותו, ואומרת שהוא יקמול וימות כמו כלב. קלרה מתגעגעת אליה, אך היא רגילה להיות לבד, וחיה את חייה הפנימיים בשקט, ומפתחת את יכולותיה.
קלרה יולדת בת, וקוראת לה בלנקה. בקיץ, המשפחה מבקרת בהסיינדה, וקלרה מנסה לשכנע את האיכרות ברעיונותיה הפמיניסטיים, אך כשהיא מגלה שהיא שוב בהריון, היא נאלצת לחזור העירה, שם היא יולדת שני בנים תאומים, חיימה וניקולס. אסטבן כועס שהיא לא קראה לאחד הבנים על שמו. הוא יוצא בכעס לבית בושת בעיר ומופתע לגלות שם את טרנסיטו סוטו. ביום לפני הלידה, נהרגים הוריה של קלרה בתאונת דרכים.
קלרה מתחילה לערוך סיאנסים שבועיים, אליהם מגיעים האנשים הרוחניים והתמהונים של העיר, כולל שלוש האחיות מונה, שהופכות לחברותיה הקרובות.
אסטבן ופרולה שניהם אובססיביים כלפי קלרה, ומקנאים אחד לשנייה. יום אחד, אסטבן מגלה את פרולה ישנה יחד עם קלרה במיטתה, ובפרץ זעם זורק אותה מהבית. פרולה מקללת אותו שיקמול וימות כמו כלב, ונעלמת.
במהלך השנים כשמשפחת טרואבה ממשיכה לחזור להסיינדה כל קיץ, בלנקה מפתחת יחסים קרובים עם בן אכרים בשם פדרו טרסרו גרסיה. הוא פעיל שכותב שירי מהפכה ומנגנם בגיטרה, והוא אינו פוחד להתעמת עם "הפטרון" - אסטבן. בלנקה ופדרו מתאהבים, אך שומרים את דבר יחסיהם בסוד ממשפחתה.
קו 9 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 9 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 9) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שנפתח בשנת 1980 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים. הקו נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע סגול ופועלות בו 29 תחנות על 38 קילומטר מקצה לקצה.
אף על פי שמספר הקו הוא 9, הקו נבנה בפועל שנים רבות לפני השלמתו של קו 8 וזאת עקב העיכובים הרבים שהיו בבנייתו של הקו הקודם.
בית הרוחות
תקציר העלילה
בלנקה ופדרו מתחילים לקיים יחסי מין, ומתגנבת כל לילה מביתה למפגשים הרומנטיים. השניים כמעט נתפסים כאשר יש רעידת אדמה חזקה וקלרה לא מוצאת את בלנקה בחדרה. אך הבית מתמוטט, ואסטבן נקלע במרכז ההתמוטטות, ושובר כל עצם בגופו, והיעדרותה של בלנקה נשכחת. אסטבן שורד, אך בעקבות פגיעתו המשפחה נשארת להתגורר בהסיינדה. בלנקה נשלחת ללמוד במנזר, אך גורמת לעצמה לחלות כדי להשלח הביתה ולהיות עם פדרו. אסטבן, בינתיים, מפטר אותו ומגרש אותו מההסיינדה בגין רעיונותיו המהפכניים. דבר זה הופך את פדרו לגיבור בעיני האכרים האריסים. הוא ממשיך להתגנב להסיינדה לפגוש את בלנקה, מחופש כדי שלא יזוהה.
קו 9 (הרכבת התחתית של מדריד)
מסלול הקו
קו 9 נוסע במסלול מהיר וארוך וחוצה את מדריד מהפרברים הצפוניים דרך מרכז העיר ומזרחה עד הפרברים הדרומיים ביותר של העיר. הקו מקשר בין רוב קווי הרכבת הפרברית של מדריד לבין קווי הרכבת התחתית של מדריד דרך שכונות רבות.
בית הרוחות
תקציר העלילה
יחסיהם של קלרה ואסטבן מתדרדרים. הוא מרוגז כל הזמן ומוציא את זה עליה, כך שבלילות היא אינה רוצה לשכב עמו. אסטבן מתחיל להאמין שגופו מצטמק, ומאשים בכך את קללתה של פרולה.
קו 9 (הרכבת התחתית של מדריד)
מסלול הקו
המסלול המרכזי של הקו מסתיים אומנם בדרום העיר ולא מגיע לפרברים אך מתחנתו הסופית יוצא קו ענף נוסף שמגיע עד לפרברים הדרומיים של מדריד.
תוכניות עתידיות
על פי המתוכנן יורחב הקו בשנים האחרונות בתחנות נוספות ויגיע עד לתחנת הצטלבות עם קו 1 באזור תחנת פאקו דה לוסיה אך למרות הפרסומים אין עוד שום פרויקט רשמי בקשר להרחבה.
בית הרוחות
תקציר העלילה
להסיינדה מגיע אורח, הרוזן ז'אן דה סטיני, שמקסים את כל דרי המוקם בגינוניו האירופאים. הוא מחפש להנשא ליורשת דרום אמריקאית, ושם עינו על בלנקה, אך זו דוחה אותה על הסף, כי הרי היא מאוהבת בפדרו. דה סטיני מתחיל לרגל אחריה, וכך מגלה את דבר מפגשיה האסורים. הוא מגלה לאסטבן, אשר צד אחר בלנקה, ומכה אותה בשוט סוסים. קלרה זועמת עליו, והוא מכה אותה ושובר את שיניה. למרות התנצלויותיו, קלרה מסרבת לדבר איתו שוב לעולם. היא חוזרת לשם נעוריה, ושבה לעיר יחד עם בתה.
אסטבן מרגיש בודד ומסכן, ומאשים את פדרו בכל צרותיו. הוא מציע פרס עבור גילוי דבר מיקומו, ואיש צעיר ומוזר למדי בשם אסטבן גרסיה - שהוא הבן של אחד מממזריו הלא מוכרים של אסטבן - מופיע כדי להסגיר אותו. אסטבן רודף את פדרו, ומנסה להורגו. הוא לא מצליח, אך כן חותך שלוש מאצבעות ידו לפני שפדרו מצליח להימלט. הנער אסטבן גרסיה מציע לאסטבן הפטרון כמחווה את האצבעות אותם הוא הרים מהרצפה, והפטרון דוחה אותו, כשהוא מרגיש צער על זעמו הבלתי נשלט.
בעיר, בלנקה מגלה שהיא בהריון. אסטבן, בכעסו הרב, מכריח אותה להנשא לרוזן דה סטיני, תוך כדי שהוא משקר לה ומספר לה שהרג את פדרו. השניים עוברים לגור בצפון הארץ כדי שתוכל ללדת ללא גרימת סקנדל. בהתחלה, השניים מסתדרים ביניהם, אך במהרה בלנקה מגלה שלבעלה החדש סטיות מיניות המפחידות אותה, ושהוא מקיים יחסים עם משרתות הבית, והיא חזרת לבית הוריה בבירה, שם היא יולדת בת, וקוראת לה אלבה.
בבית גרים לסירוגין בני משפחה שונים - אחיה של בלנקה, חיימה, הופך לרופא, ויום אחד בא אליו תאומו ניקולס ומבקש ממנו שיבצע הפלה עבור בת זוגו, אמנדה. חיימה מסכים אך הדבר קשה לו, כי גם הוא מאוהב באמנדה. אחיה הקטן של אמנדה, מיגל, הוא גם בן בית, ונוטה לרגל אחר בלנקה, ואף ראה אותה יולדת כאשר הוא מסתתר בארון בגדים.