cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קורסון-צ'רקאסי
הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"
צליחת נהר גנילוי טיקיץ' נמשכה גם לאחר רדת החשיכה, ובשלבי הסיום שלה הקימו פלסים גרמניים מספר גשרים במורד הנהר, ובכך אפשרו לשרידי משמר המאסף של "כוח שטמרמן" לצלוח את הנהר בצורה מסודרת. במהלך הצליחה מתו מאות חיילים גרמניים, אם לא יותר, מטביעה או מהיפותרמיה, ורוב החיילים שהצליחו להגיע לגדה המערבית של הנהר איבדו את כל ציודם הצבאי. למרות התנאים הקשים ביותר בהם התנהלה צליחת הנהר, וההתקפות הבלתי פוסקות של כוחות סובייטיים על השדרות הגרמניות הנסוגות במהלך 17 בפברואר, המקורות הגרמניים טוענים, שמתוך כ-48 אלף חיילים שהשתתפו במבצע הפריצה החוצה, כ-36 אלף איש, כולל כ-7,500 פצועים, הצליחו להגיע לקווים הגרמניים. כלומר, האבדות שספג "כוח שטמרמן" במהלך הפריצה החוצה הסתכמו בכ-12 אלף הרוגים ושבויים, לא כולל הפצועים קשה שהושארו מאחור בשנדרובקה. התמונה המצטיירת מהמקורות הסובייטיים שונה לחלוטין. קונייב וז'וקוב טענו שניהם, שרק מספר קטן של כלי רכב משוריינים, ובתוכם בעיקר קצינים גרמניים בכירים, הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית, וכמעט כל החיילים שהשתתפו בניסיון הפריצה החוצה של "כוח שטמרמן" נהרגו (כולל גנרל שטמרמן עצמו), או נפלו בשבי. טענה זו אומצה על ידי ההיסטוריוגרפיה הסובייטית הרשמית והמחקרים הסובייטיים שעסקו במבצע קורסון-שבצ'נקובסקי.
סיכום והשלכות הקרב
אין מחלוקת על כך שקרב קורסון-צ'רקאסי הסתיים בניצחון סובייטי, אם כי השגתו עלתה לצבא האדום במחיר יקר. אף על פי שהצבא הסובייטי נכשל בהשמדת כל הכוחות שכותרו בכיס קורסון, הוא גרם אבדות כבדות לקבוצת ארמיות דרום. היחידות שנלכדו בתוך הכיס, חדלו להתקיים ככוח לוחם. הן איבדו לפחות 50 אחוז ממצבתן, וכמעט את כל הציוד הכבד וכלי הרכב שלהן, ושרידיהן נשלחו לעורף לצורך מנוחה וארגון מחדש. הקרב שאב לתוכו חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום, שנדרשו בגזרות אחרות של החזית, והיחידות שהשתתפו במאמצי החילוץ של "כוח שטמרמן" מקורפוס הפאנצר ה-47 ומקורפוס הפאנצר ה-3, ספגו אף הן אבדות ניכרות בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד. שני הקורפוסים - שכללו 8 דיוויזיות פאנצר, 2 גדודי פאנצר כבדים, שני גדודי פנתר וכמה גדודים של תותחי סער - נותרו בראשית מרץ 1944 עם מספר עשרות כלי רכב משוריינים מבצעיים בלבד. על חומרת המצב תעיד העובדה, ש-171 מתוך 187 הטנקים מדגם פנתר, שנותרו לארמיית הפאנצר הראשונה, ניזוקו בדרגות חומרה שונות ונמצאו בתיקונים.
מבצע קורסון-שבצ'נקובסקי סימן שינוי באסטרטגיה של הצבא האדום במלחמתו נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר. הייתה זו הפעם הראשונה, שהצבא הסובייטי הצליח לכתר ולהשמיד כוחות גדולים של הוורמאכט מאז קרב סטלינגרד. עד ראשית 1944 היעד העיקרי של מבצעי הצבא האדום היה שחרור שטחי ברית המועצות מידי הכובשים הנאצים, ואילו לאחר מכן הסטאבקה שמה דגש על כיתור והשמדת כוחות האויב ולא רק על כיבוש שטחים. במהלך השנים 1944–1945 ניהלו כוחות הצבא האדום שורה ארוכה של מערכות כיתור והשמדה, במסגרתם כותרו כוחות גדולים של צבאות הציר, ומאות אלפי חיילים נפלו בשבי הסובייטי. הצבא האדום צבר ביטחון עצמי ומיומנות מקצועית, וארמיות הטנקים שלו ניהלו מבצעים עמוק בשטחי העורף של האויב, תוך שימוש באותן טקטיקות אותן הפעיל הצבא הגרמני בהצלחה כה רבה בשנים הראשונות של המלחמה.
בראשית מרץ 1944, זמן קצר לאחר סיום קרב קורסון-צ'רקאסי, פתחו החזיתות האוקראיניות הראשונה, השנייה, השלישית והרביעית בשורת מתקפות גדולות חדשות, במהלכן הם אילצו את כוחות קבוצת ארמיות דרום לסגת שוב ושוב, כדי להינצל מכיתור והשמדה. הדיוויזיות הניידות של מאנשטיין, נשחקו כל כך במהלך הלחימה בחודשיים הראשונים של 1944, עד שלא יכלו להציג התנגדות משמעותית לכוחות המשוריינים הסובייטיים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה. עד אמצע אפריל שחררו הכוחות הסובייטיים כמעט את כל שטח אוקראינה המערבית, הגיעו לגבולות ברית המועצות ערב מבצע ברברוסה, ואף חדרו לשטח רומניה, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לקבוצת ארמיות דרום, ומפצלים את כוחותיה.
אבדות הצדדים היריבים והמחלוקת ההיסטוריוגרפית סביב הקרב
קיימת מחלוקת חריפה בין המקורות הסובייטיים והמקורות המערביים ביחס להערכת קרב קורסון-צ'רקאסי. בברית המועצות נתפס הקרב כניצחון סובייטי גדול, "סטלינגרד על הדנייפר", במסגרתו כותרו והושמדו כוחות נאציים גדולים, לאחר שסוכלו כל ניסיונות קבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. בגרמניה הנאצית, לעומת זאת, הציגה התעמולה הנאצית את הקרב כניצחון גרמני, תוך שימת דגש על הצלחת "כוח שטמרמן" להיחלץ מהכיתור הסובייטי בסיוע כוח החילוץ של מאנשטיין ועל גבורת החיילים הגרמנים בתוך הכיס ומחוץ לו. נראטיב זה אומץ במידה מסוימת על ידי מספר חוקרים מערביים, שכתבו מחקרים העוסקים בקרב.
המחלוקת העיקרית בין המקורות הסובייטיים והמערביים מתמקדת בשתי נקודות - מספר החיילים הגרמניים שהצליחו להיחלץ מכיס קורסון, ומספר האבדות שספג הצד הגרמני במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי. המקורות הסובייטיים טענו, שכמעט כל הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס קורסון הושמדו, ושבמהלך הקרב ספגו הגרמנים לפחות 73 אלף אבדות, מתוכם כ-18 אלף שבויים. בנוסף לכך איבדו הגרמנים כמויות גדולות של ציוד כבד, כולל כ-600 טנקים וכ-500 מטוסים. לפי מחקר של הצבא הסובייטי על הקרב, אבדות הצד הגרמני היו כבדות אף יותר, והסתכמו ב-83 אלף הרוגים, פצועים ונעדרים, מתוכם כ-20 אלף נפגעים לכוחות שהשתתפו במאמצי החילוץ של הכוחות שכותרו בכיס קורסון. על פי המקורות הגרמניים, הכוחות שכותרו בתוך כיס קורסון ספגו בסך הכל כ-31 אלף אבדות, מתוכם כ-19 אלף הרוגים, נעדרים ושבויים, וכ-12 אלף פצועים (שחולצו מהכיס בדרך האוויר, או בפריצה החוצה של "כוח שטמרמן"). בנוסף לכך, ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה השמינית ספגו למעלה מ-9,000 נפגעים בין 20 בינואר ל-20 בפברואר 1944, שרובם נפגעו במסגרת מאמצי החילוץ של כיס קורסון. האבדות הגרמניות בציוד כבד הסתכמו ב-156 טנקים ו-50 מטוסים בלבד, אולם נתונים אלו מתייחסים רק לרק״מ ולכלי טיס שהושמדו לחלוטין, ולא לציוד לחימה כבד שנפגע או ניזוק בדרגות חומרה שונות, אך חולץ משדה הקרב. לפי מחקר מערבי אחר, המסתמך אף הוא על נתונים גרמניים, הצבא הגרמני איבד במהלך הקרב כ-300 כלי רכב משוריינים שהושמדו או ננטשו מסיבות שונות, 240 מתוכם אבדו במהלך ניסיונות החילוץ של ״כוח שטמרמן״ על ידי קורפוסי הפאנצר ה-3 וה-47.
לפי מחקר עדכני של החוקר הרוסי גרגורי קריוושייב, אבדות שתי החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במבצע קורסון-שבצ'נקובסקי בין 24 בינואר ל-17 בפברואר 1944 הסתכמו בכ-80 אלף חיילים, מתוכם 24,300 הרוגים ונעדרים וכ-56 אלף פצועים אולם חלק מהאבדות, במיוחד של החזית האוקראינית הראשונה, היו של כוחות שלא היו מעורבים בלחימה סביב כיס קורסון. הגרמנים טענו שהשמידו למעלה מ-700 טנקים סובייטיים במהלך הקרב, וטענות אלו אומצו על ידי מחקרים מערביים עדכניים העוסקים בקרב, שהעריכו את אבדות הצד הסובייטי ב-606 עד 850 כלי רכב משוריינים.
מורשת הקרב
הקרב הונצח במספר סרטים וספרים שיצאו לאור בברית המועצות. הסרט התיעודי "הניצחון באוקראינה המערבית" הוצג לראשונה כבר בשנת 1945. הסרט העלילתי "אם האויב לא נכנע" בבימויו של טימופיי לווצ'וק עלה לאקרנים בשנת 1982.
בנוסף, בשנת 1945 הוחלט להקים מוזיאון המוקדש לקרב. המוזיאון הוקם בארמון נסיכי לופוכין, משפחת אצולה שעלתה לגדולה בסוף המאה ה-18 ונותרה בעלת השפעה באזור קורסון עד מהפכת אוקטובר. התצוגה הראשונה נפתחה לקהל בשנת 1947 והתמקמה בשלושה אולמות בארמון. בשנת 1952 עבר המוזיאון עיצוב מחודש, והתצוגה הורחבה לכדי 12 אולמות. לאחר התפרקות ברית המועצות עבר המוזיאון לידי ממשלת אוקראינה העצמאית. האוקראינים המשיכו את המורשת הסובייטית וכללו את המוזיאון במסגרת פארק לאומי גדול המוקדש להיסטוריה של העיר קורסון. המוזיאון כולל, בין השאר, תצוגה של כלי נשק וציוד צבאי כבד (טנקים, תותחים וכו') של הצדדים היריבים, שנטלו חלק בקרב, ומספר רב של מסמכים ארכיונים הקשורים למערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי.
בשנת 2014 טבעה ממשלת אוקראינה מטבע זיכרון לציון 70 שנים לפרוץ הקרב.
צפחה
צפחות ירוקות
צפחות ירוקות נוצרות בתנאי התמרה אזורית שחלו בה תנאי לחץ בינוני וטמפרטורה נמוכה של 400-500 מעלות צלזיוס. סלעי המקור של צפחות ירוקות הם לרוב בזלת או גברו – הזהים בהרכבם הכימי. צפחות ירוקות עשירות בפלגיוקלז עתיר נתרן ובקוורץ. הסלעים נוצרים בעומק שבין 8 ל-50 ק"מ. סלעים אלה מתאפיינים בצבעם הירוק, הנובע מנוכחותם של מינרלים ירוקים כגון אקטינוליט וקבוצת הכלוריט – מינרלים שנוכחותם מגדירה סלעים אלה. מינרלים נוספים שנוכחותם בצפחות ירוקות אפשרית הם אלביט ואפידוט. אחד מסוגי הצפחות הירוקות הוא פרסיניט – צפחה ירוקה בה קיים יחס כמעט זהה של הורנבלנדה, אפידוט וכלוריט.
צפחות ירוקות מתאפיינות במגוון מרקמים: לווחיות, מרקם סיבי או צפחתיות, הנקבעים על ידי היערכות במקביל של המינרלים כלוריט ואקטינוליט. היערכות זו נובעת מתגובה ללחץ כיווני שפעל עליהם בעת ההתמרה. גודל הגבישים בסלעים אלה בדרך כלל בינוני, ונובע בעיקר מהרכב המינרלים: כלוריט, ובמידה מסוימת גם אקטינוליט, נבנים לרוב כגבישים עמודיים.
פאצייס צפחות ירוקות
פאצייס הוא המראה הכללי של סלע או קבוצת סלעים הנובע מצבע, מרקם, נוכחות מאובנים ומאפיינים נוספים מהם ניתן להסיק על סביבת ההיווצרות שלהם. הפאצייס של צפחות ירוקות נקבע על ידי תנאי הלחץ והטמפרטורה המסוימים הדרושים להתמרה של בזלת וגברו והפיכתם לצפחות הירוקות: טמפרטורה נמוכה ולחץ מתון.
צפחות כחולות
צפחות כחולות נוצרות בתנאי התמרה אזורית שחלו בה תנאי לחץ גבוה וטמפרטורה נמוכה מאוד. הגרגרים הבונים את הסלעים לעיתים נדירות גדולים מפאת צמיחה מואטת של גבישי המינרלים בשל מהירות מהלך ההתמרה, ובעיקר בשל הטמפרטורה הנמוכה המושגת בתהליך. סיבה נוספת עשויה להיות חוסר במים בסלעי המקור הבזלתיים. עם זאת, צמיחת גבישים גדולים מתרחשת מדי פעם.
סלעים אלה מוגדרים כמכילים גלאוקופן ולוסוניט או אפידוט, ואפשרית גם נוכחותם של המינרלים גארנט, מוסקוביט ואלביט או כלוריט. הסלעים מתאפיינים בצבעם הכחול הנובע מנוכחותם של מינרלים כחולים. עם זאת, במחשופים הם עשויים להיראות שחורים, אפורים או כחולים-ירוקים. כאשר קיימת נוכחות של המינרל לוסוניט, עשוי להיראות בסלעים מערך של גבישים לבנים. לצפחות הכחולות מגוון מרקמים: קשקשי (לפידובלסטי), סיבי (נמטובלסטי) או צפחתי.
סוג זה של סלעים נדיר יחסית ואופייני לאזורים אורוגניים המציינים קבורה מהירה של הסלעים באזור הפחתה. אחת מן החידות הלא פתורות בגאולוגיה המודרנית היא היווצרות הצפחות הכחולות, הנפוצות מאוד בעולם ב-300 מיליון השנים האחרונות, בעוד היווצרות צפחות ירוקות נותרה כפי שהייתה לאורך כל ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ, וקיימת טענה כי הסלעים נדחקו כטריז בין שני לוחות שהתנגשו והתרוממו במהלך אורוגנזה.
פאצייס צפחות כחולות
הפאצייס של צפחות כחולות אופייני לקבורה מהירה של סלעים באזור הפחתה, ונקבע באמצעות תנאי הלחץ הגבוה והטמפרטורה הנמוכה הנחוצים להתמרת בזלת. טמפרטורה נמוכה זו נובעת ממהירות מהלך ההתמרה ומן העובדה כי מוליכות החום של הסלעים נמוכה. סלעים פלסיים ומשקעים חרסיתיים הנתונים לתנאי היווצרות דומים יוצרים הרכב מינרלים שונה מזה של הבזלת.
פול גז
מאקס פול גז (באנגלית: Max Paul Ghez; נולד בשנת 1898 בסוסה, בתוניסיה. נפטר בשנת 1971 בליון שבצרפת) כיהן כראש הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים
במלחמת העולם הראשונה, בגיל 18, התנדב פול גז לשרת בצבא ביחידת תותחנים צרפתית. שם הוענק לו העיטור הצבאי הצרפתי "צלב המלחמה", בהמשך (1922), קיבל אזרחות צרפתית. למד משפטים בצרפת והפך לעורך דין באופן רשמי בשנת 1922, בעיר תוניס, במשך השנים כיהן בתפקידים רבים בקהילה היהודית. בשנת 1929 נישא לעדה דרמון, ונולדו להם 2 ילדים רולנד (1934) ואדית (1937). עדה דרמון נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 1943, בעת הכיבוש הגרמני בתוניסיה. 13 שנים מאוחר יותר נישא גז פעם שנייה, בשנת 1956, לז'נט כהן.
פעילותו לפני מלחמת העולם השנייה
בתוניסיה שהייתה תחת שלטון צרפתי, אזרחות צרפתית לא הוענקה ליהודים באופן גורף, אף על פי שהיו להם זכויות פוליטיות נרחבות יותר מהיהודים שחיו במדינות צפון אפריקה האחרות. הואיל וכך הם נאבקו לשוויון, מאבק שנחלש במלחמת העולם הראשונה, אך חזר והתעצם החל משנת 1921. על פי חוק האזרחות משנת 1923, הייתה ליהודים האפשרות לקבל אזרחות צרפתית באופן אישי. אחד הצעדים למאבק זה, ובירור מעמדם המשפטי היה הוצאה לאור של עיתון ״הצדק״, שמטרתו הייתה ללחוץ על הצרפתים להעניק להם מעמד שווה לשכניהם המוסלמים והצרפתים. פול גז היה אחד מכותבי המאמרים בעתון, ובמאמר בנושא ״ציונות ומולדת״ הדגיש את חשיבות עניין מעמדם המשפטי של היהודים בתוניסיה.
פעילותו במלחמת העולם השנייה
כאשר הוקם משטר וישי (יולי 1940) בראשותו של הגנרל פיליפ פטן, מֻנּוּ פול גז והרופא ד"ר לאון מואטי (Moatti Leion) כאחראים על ענייני הנוער היהודי. באוקטובר אותה שנה, חוקקה ממשלת וישי את החוק האנטי יהודי הראשון - יהודים יוכלו למלא תפקידים בודדים. פול גז, בזכות עברו הצבאי לא נפגע ממִמְשָׁל וישי, וקיבל על עצמו בהתנדבות את תפקיד ראש ״ועד גיוס כוח העבודה היהודי״, כדי לעמוד מקרוב על כל המתרחש בקהילה. בעוד שמואיז בורג׳ל נשאר נשיא הקהילה היהודית באופן רשמי. גז לצורך התפקיד בחר צוות עוזרים: עו״ד ג׳ורג׳ כריאף וויקטור ביסמוט.
ב-9 בנובמבר 1940 נכבשה תוניסיה על ידי הגרמנים, שחדרו אליה מכיוון אלג׳יריה ולוב, כיבוש אשר גרם לשינוי מעמד המנהיגות היהודית במקום. שבועיים לאחר מכן, הטילו הגרמנים על היהודים תשלום קנס גבוה מאוד. בהמשך, ביצעו מעצרים בקרב אנשי המנהיגות היהודית, ביניהם נעצר מואיז בורג׳ל, וחתנו, פליקס שממה (שימש כיו״ר הקהילה היהודית לפני בורג׳ל), זאק צ׳יטאנובה (Jacques Cittanova) - שימש קונסול פינלד. אישים אלה שוחררו לאחר מספר ימים הודות להתערבותם של השגריר האיטלקי והמושל הצרפתי שבתוניסיה. לאחר השיחרור, הוטל על בורג׳ל להתייצב מדי יום ביומו במטה הגרמני, ולדווח לגרמנים על הקורה בקהילה היהודית.
עם התמנותו של גז לראש הקהילה היהודית בתוניסיה ועד תום הכיבוש הגרמני בתוניסיה (מאי 1943), שונה לחלוטין אופיו של "ועד הגיוס". הוועד, שעד לאותו הזמן עסק בעיקר בענייני דת וצדקה, נאלץ לשמש כ״יודנראט״ בדומה ליודנראט במזרח אירופה ולספק ליהודים את כל השירותים. פול גז וד״ר מואטי, התנדבו למלא את התפקיד הקשה, האחראי וכפוי הטובה. בימי הכיבוש הראשונים, בחר גז להתמודד עם אנשי הס"ס בשאלת גיוס העובדים היהודים, מספרם ומועד גיוסם. החל מ־9 בדצמבר החל גז בתפקידו שכלל בין שאר המשימות, ליווי נשיא הקהילה - מואיס בורג׳ל לקומאנדאנטור הגרמני, ואחרי כן היה עליו להתייצב בחצר בית-הספר כי"ח, שרוכזו בו מאות עובדים קודם יציאתם לעבודות הכפייה.
ועד הגיוס עד שנת 1943, הפך למנהיגות בפועל של הקהילה היהודית. אחד מתפקידיו היה איסוף מכסת עובדי הכפייה שדרשו הגרמנים מדי יום. תפקיד שגרם לגז לשמש הדמות המרכזית שתיווכה בין הגרמנים לבין עובדי הכפייה במחנות העבודה. הוועד הוציא ״קול קורא״, שפנה לגברים ילידי השנים 1914–1925 להתייצב לעבודה. בנוסף, ביקש גז להקצות לו יחידת משטרה שתדאג לכוון את המתייצבים לחצר בית הספר של כי״ח. הקהילה מִצִּדָּהּ נרתמה לספק למגויסים אספקה וציוד כמו כלי עבודה, קופסאות שימורים ולחם. למחרת נאלץ גז לגייס לדרישת ולטר ראוף, מפקד הס״ד בתוניסיה, שהיה אחראי על ביצוע ״המדיניות היהודית״ מטעם הגרמנים, 1,000 עובדי כפייה נוספים, אשר התייצבו במקום אחר. הוועד הורכב מארבע יחידות: מזכירות, מדור שעקב אחר יציאתם וחזרתם של עובדי הכפייה, מדור ביקורת המחנות - עקב אחרי מצב העובדים, ומדור לאיתור ה"משתמטים". למרות המוניטין שזכה לו, הופנתה כלפי גז גם ביקורת קשה שטענה כי גויסו לעבודות הכפייה בעיקר פשוטי העם ולא בעלי היכולת. אך מצד שני, אם לא פעילותו בתקופה קשה כל כך, היה המצב בקרב הקהילה היהודית קשה יותר. במהלך הכיבוש הגרמני גייס הוועד כ-5,000 איש, שנשלחו לכ־30 מחנות בסביבות תוניס הבירה, בקווי החזית במערב (אלג'יריה) ובמזרח (לוב).
יעקב (אנדרי) גז, היה עובד כפייה, במחנה צבאי גרמני בעיר ביזרטה בתוניסיה, ונהג לכתוב למשפחתו שנותרה בעיר תוניס. מכתבים בהם סיפר, כי פול גז נהג לבקר תדיר במחנה ושימש איש קשר של הקהילה היהודית. גז היה מדווח לאסירים היהודים על המתחולל בתוניס, אחראי על חלוקת הכסף (שכר העבודה ששילמה הקהילה), הבגדים והמצרכים השונים.
בזמן הכיבוש הגרמני (נובמבר 1942 - מאי 1943) חלו חוקי הגזע שקבעו הגרמנים באירופה גם על יהודי תוניסיה, ברם יישומם היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו. יהודי תוניסיה נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה.
לאחר המלחמה
לאחר צאתם של הגרמנים מתוניסיה, התפטרו פול גז וחברו מואיז בורג׳ל מתפקידם. לאור אכזבתם מתפקודה של צרפת ותפקוד הנהגת הקהילה היהודית. אחת הטענות הקשות כלפי ההנהגה היהודית הייתה שחבריה שלחו לעבודות כפייה את בני המעמדות הנמוכים וכן כי נהגה באנשי הקהילה היהודית איפה ואיפה. לאור טענה זו, התפטר פול גז מיידית מחברותו כחבר הקהילה וישב לכתוב את זיכרונותיו על אותם ימים קשים בתקופת שלטון הגרמנים על תוניסיה, ואולי אף להתנצל על פעילותו כחבר המועצה באותם ימים קשים. בשנת 1944, הגיעו שליחים מארץ ישראל, במטרה לארגן הגנה בכל התפוצות היהודיות בגולה ובמיוחד בארצות ערב. הם היו שוהים בלתי חוקים ולכן היו חייבים לארגן קבוצת אנשים נאמנים בני המקום שיוכלו לחפות עליהם בעת הצורך. בהגיעם לתוניסיה, ניסו לרתום את אלבר בסיס, פול גז ולאופולד ברטווס שישמשו כוועדת ביטחון מקומית.
תפקידים
נציג הוועד המשותף האמריקני לתוניסיה; נשיא חברת הפרקליטים (1922–1956); נשיא ארגון המתנדבים היהודים וחבר במועצה הגדולה בתוניסיה (1937); ראש ועד ״גיוס כוח העבודה היהודי״ בתקופת הכיבוש על ידי הגרמנים (1943-1940); יו"ר ומנכ"ל קבוצת חברות ענף הגומי ליד ליון (1971-1956); נשיא הליגה התוניסאית לכדורגל.
פתיחת אמאר
פתיחת אמאר (המכונה גם פתיחת פריז, פתיחת המלך השיכור, או פתיחת אמוניה) היא פתיחת שחמט הפותחת במסע:
פתיחה זו מכונה לעיתים פתיחת אמוניה, מפני שצורת הרישום של המסע באנגלית, Nh3 היא גם התרכובת הכימית של אמוניה. השחקן הפרסי החובב צ'ארלס אמאר שיחק פתיחה זו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ועל שמו קרויה הפתיחה. סביר להניח שהיא קיבלה את שמה על ידי סבלי טרטקובר שהשתמש בשני השמות כדי לכנות פתיחה זו, אף על פי שסופר השחמט טים הרדינג הציע בעליצות ש-"Amar" אלו ראשי תיבות של "Absolutely mad and ridiculous".
בגלל היות פתיחה זו פתיחה נדירה, היא מוגדרת A00 באנציקלופדיית פתיחות השחמט.
סקירה
כמו בפתיחת דורקין, לבן מפתח את הפרש שלו למשבצת שוליים בלי שתהיה לכך ממש סיבה אמיתית ומוצדקת, ופיתוח שכזה הוא די מגושם. למרות זאת, פיתוחו של הפרש בצד המלך עוזר לבצע בסופו של דבר הצרחה בצד המלך, בגלל זה 1.פח3 הוא מסע נפוץ יותר מהמסע 1.פא3.
התגובה הנפוצה ביותר של שחור לפתיחה זו היא 1...ד5 שגם נותנת לשחור לתפוס את המרכז וגם פותח אלכסון לרץ שמאיים ב-2...ר:ח3, מה שיכול להרוס את מבנה הרגלים בצד המלך (וגם למנוע בכך הצרחה). לבן ישחק בדרך כלל 2.ז3 כדי למנוע זו (הוספת הגנה של הרץ על הפרש וגם הכנה לפיאנקטו), השחור ימשיך במהלך 2...ה5 ובכך יתפוס אחיזה על המרכז.
וריאציות
ישנן מספר וריאציות מוכרות לפתיחת אמאר. הפתיחה המוכרת ביותר היא גמביט פריז. 1.פח3 ד5 2.ז3 ה5 3.ו4? ר:ח3 ר:ח3 ה:ו4. בגמביט פריז לבן מרשה לשחור לתפוס אחיזה באמצע וגם מפסיד כלים. עקב כך נחשב גמביט זה מפוקפק. הווריאציה היחידה שקיימת לגמביט פריז היא גמביט ההענקה: 5.O-O ו:ז3 6.ח:ז3. וריאציה זו שוחקה לראשונה על ידי סבלי טרטקובר במשחקו נגד אנדור לילינטל בפריז, 1933.
ישנה גם תת-וריאציה מוכרת לאחר תגובת 1...ה5, שנקראת קרייזי קאט: 1.פח3 ה5 2.ו3 ד5 3.פו2.
מגן אבות (פיוט)
מגן אבות הוא סוג פיוט, המיועד להרחיב את ברכה מעין שבע הנאמרת בתפילת ערבית של שבת, לפני הפסקה "מגן אבות בדברו" או בתוכה.
תולדות הסוג
בשונה ממרבית סוגי הפיוט, סוג זה אין מקורו בארץ ישראל, והוא הומצא באירופה בימי הביניים ונהג בעיקר באשכנז. פייטני מרכז אירופה חיבבו את תפילות ערבית של החגים וכתבו עבורם פיוטים רבים. לכן, סביר למדי שיבקשו לעטר בפיטים גם ברכה זו. ככל הידוע לנו, הראשון שכתב פיוט לברכת מעין שבע היה יוסף קמחי, שאמנם נולד בספרד המוסלמית, שם לא נהגו לכתוב פיוטים לתפילת ערבית, אך חי רוב חייו בנרבונה שבפרובאנס, וייתכן ששם הושפע מדוגמאות אשכנזיות שקדמו לו.
קמחי כתב שני פיוטים לקישוט תפילה זו: הראשון, "יום שבת זכור", אמור להיאמר לפני תחילת הפסקה הליטורגית הסטנדרטית "מגן אבות", וכל שורה מסתיימת בהברה "-הו", כדי לחרוז עם סיום השורה הראשונה של "מגן אבות" ("האל הקדוש שאין כמוהו"); השני, "יום שבת שמור", נועד להיאמר בתוך פסקה זו לפני השורה השנייה ("המניח לעמו ביום שבת קדשו, כי בם רצה להניח להם"), וכל שורה מסתיים בחרוז '-להם'. שני פיוטים אלה עוסקים בנושא הכללי של שבת, ואינם מכוונים בפירוש למועד מסוים. הפיוט "יום שבת זכור" זכה לתפוצה רבה באשכנז, בניגוד לחברו "יום שבת שמור". עזרא פליישר משער שקל יותר היה בעיני הקהילות להוסיף פיוט לפני תחילת הפסקה "מגן אבות" מאשר לקטוע אותה בפיוט באמצעה.
אף על פי שר"י קמחי חי בפרובאנס, הסוג הפך פופולרי רק באשכנז (המערבית) ובקצת קהילות צרפת. בסוף המאה ה-13 כתב ר' שמואל דוולין מארפורט פיוט מגן אבות המתחיל "שפרם רם ברוחו". הפיוט כתוב במבנה זהה לשל "יום שבת זכור", ונועד להחליף אותו. בדומה לפיוטיו של ר"י קמחי, גם פיוט זה עוסק בענייני שבת בכלל. פיוט זה לא זכה לתפוצה רבה.
מועדי אמירת פיוטי מגן אבות
בימי הביניים היו קהילות באשכנז המערבית שאמרו את הפיוט "יום שבת זכור" כתוספת קבועה ל"מגן אבות", מדי שבת ושבת. בקהילות אחרות אמרוהו כנראה בשבתות מצוינות בלבד או ביום טוב שחל בשבת. פייטנים אשכנזים כתבו בתים נוספים המרחיבים את הפיוט "יום שבת זכור" עבור מועדים מסוימים, שמזכירים בפרט את המועד או החג שלשמו נכתבו. עזרא פליישר אסף, מכתבי יד אשכנזים, לא פחות משמונה עשר פיוטים כאלה, מאת משוררים שונים, לאירועים במשך כל השנה, כגון: פסח, שביעי של פסח, שמיני עצרת, שבת ראש חודש, שבת חנוכה, שבת ראש השנה ושבת שבת נחמו; ואירועי מחזור חיים, כגון שבת שבה חוגגים חתונה או ברית מילה בקהילה.
במנהגי מהרי"ל מופיע פיוט זה כמיועד ליום טוב שחל בשבת בלבד. המהרי"ל מזכיר שני מנהגים: מנהג רוב הקהילות בזמנו לאומרו בכל יום טוב שחל בשבת, ומנהג מגנצא לאומרו דווקא אם יום טוב שני של גלויות חל בשבת (כלומר היום השני של שבועות והיום האחרון של פסח). הוא מנמק את המנהג האחרון בכך שמטרת הפיוט היא להזכיר לציבור שהיום השני של יו"ט הוא שבת ומעתה אסור לבשל בו אף לצורך אוכל נפש, תזכורת שאינה נחוצה כאשר היום הראשון חל בשבת. עם זאת, המהרי"ל מציין שנהוג לומר את שתי השורות הראשונות של הפיוט בלבד. בוורמייזא נהגו כמנהג מגנצא לומר את הפיוט כאשר חל יום טוב שני בשבת. מנהג פפד"מ וקהילות נוספות היה לאומרו רק ביום השני של שבועות שחל בשבת, משום שנאמר בו "יום שבת זכור השמיע בסיני", וכן נדפס במחזורי רוו"ה כמנהג אשכנז המערבי, אך בקהילות אחדות (אף הנוהגות כמנהג המערבי) נהגו שלא לאמרו כלל.
קלייב ורינג
קְלָיְיב וֶרִינְג (באנגלית: Clive Wearing; יליד 11 במאי 1938) הוא בריטי שהיה מוזיקולוג, מנצח, טנור וקלידן, עד שהחל לסבול הן משיכחון למאוחר (אמנזיה אנטרוגרדית) והן משיכחון למוקדם (אמנזיה רטרוגרדית). השיכחון ממנו הוא סובל לא מאפשר לו ליצור זכרונות חדשים ואף לא להיזכר בזיכרונות מן העבר, ועל כן הוא מצוי בתפישה כאילו זה עתה התעורר מתרדמת.
קריירה מוזיקלית
ורינג היה מוזיקאי מפורסם. הוא ניגן יצירות רבות וערך את הלחנותיו של אורלנדו לאסוס. הוא שר בקתדרלת וסטמינסטר כטנור במשך שנים רבות, ואף עמד בראש מקהלה ששרה בקובנט גארדן.
בשנת 1968 הקים את מקהלת "זמרי אירופה של לונדון", מקהלת חובבנים ששרו שירים מן המאה ה-17, המאה ה-18 והמאה ה-20. המקהלה הופיעה בשנת 1977 בקתדרלה הרוסית תחת ניצוחו של ג'ון טאוונר ואף הוציאה דיסק. חברי המקהלה הופיעו בבתי אופרות וביצעו יצירות ארוכות כגון "נישואי פיגארו".
הוא עבד עבור הבי.בי.סי והיה אחראי על התוכן המוזיקלי שהושמע בערוץ BBC 3. ב-29 ביולי 1981, יום חתונתם של הנסיך צ'ארלס ודיאנה ספנסר. הוא בחר לשחזר את המנגינה שהושמעה בטקס החתונה המלכותי הבווארי ב-22 בפברואר 1568. המנצח על התזמורת בפועל היה אנדרו פארוט.
אמנזיה
ב-27 במרץ 1985, ורינג, שהיה אז בשיא הקריירה שלו כמומחה למוזיקה של ימי הביניים ועבד עבור תחנת הרדיו 3 של הבי.בי.סי, חלה בדלקת המוח כתוצאה מנגיף ההרפס. הדלקת פגעה קשות במערכת העצבים המרכזית בגופו. מאז אותו יום מוחו לא מאפשר לו ליצור זיכרונות חדשים. כמו כן, אין הוא יכול להיזכר באירועים מעברו או לשלוט ברגשותיו, ועל כן הוא מפגין מצבי רוח משתנים.
סידרומלן
סידרומלן (מיוונית: Σιδηρώ, סידֶרוֹ – ברזלי, μέλας, מֶלָס – שחור) הוא סלע געשי – סוג של זכוכית געשית הנוצר מהתקררות מהירה מאוד של לבה בזלתית, הנגרמת במגעה עם מים. הסלע נוצר בהתפרצויות פריאטו-מגמטיות – בעיקר תת-ימיות ותת-קרחוניות, או בגופי מים מעל פני השטח.
קלייב ורינג
אמנזיה
בעקבות הדלקת שפגעה במוחו הוא פיתח מקרה חמור וייחודי של אמנזיה. בשל הנזק שנגרם להיפוקמפוס שלו, האזור במוח האחראי על תרגום זיכרונות קצרי טווח לזיכרונות לטווח ארוך - אין ביכולתו לבנות ולאגור במוחו זיכרונות חדשים. הזיכרון שלו "נמשך" בין 7 ל-30 שניות, מדי יום הוא "מתעורר" מחדש כל 20 שניות לערך עד שהזיכרון הנוכחי שלו "נמחק" ומתחיל שוב מחדש. עם כל "אתחול" של תודעתו הוא שואל מחדש למה רופא לא ניגש אליו, שכן הוא סבור שזה עתה יצא ממצב של תרדמת. אם פונים אליו ושואלים אותו דבר מה אז הוא מסוגל לענות ולנהל דו-שיח, אלא שכעבור מספר משפטים הוא שוכח את מה שהתחיל להגיד ומה נשאל. אם שואלים אותו על מצבו הרפואי הוא מתרגז שכן אין ביכולתו לספק תשובה והוא מרגיש שהוא נמצא תחת חקירה. על חייו מלפני שנת 1985 הוא זוכר מעט מאוד, הוא זוכר למשל שהביא לעולם ילדים מנישואיו הקודמים אך אין הוא מסוגל להיזכר בשמותיהם. הוא זוכר היטב את אשתו השנייה, דברה, עימה התחתן כשנה לפני שהדלקת התפרצה במוחו. בכל פעם שהוא רואה אותה, הוא מברך אותה בשמחה מתוך אמונה שהוא לא ראה אותה שנים; הוא עשוי לברך אותה פעמים רבות לאורך היום, כי אינו זוכר שכבר עשה כן. כשהוא יוצא לאכול עם אשתו הוא יכול לזכור את שמות פריטי המזון (למשל עוף) אך הוא אינו מסוגל לקשרם לטעם כלשהו. הוא שוכח את סוג המזון שהוא אוכל ברגע שהוא נכנס לפיו.
ביומנו האישי, ורינג כותב את מחשבותיו בניסיון להקל על האמנזיה. דף אחר דף ביומן מכיל קטעים דומים מאוד לקטע זה: "8:31: עכשיו אני ער לחלוטין. 9:06: כעת אני ער ללא עוררין (שתי השורות הקודמות מחוקות בקו). 9:34 כעת אני ער באופן מוחלט לגמרי".
סידרומלן
היווצרות
ברסיסים פירוקלסטיים של סידרומלן חלה דיאגנזה והוא הופך קשה יותר. התקשות זו מתרחשת בעקבות פלגוניזציה – הפיכה של הסידרומלן לפלגוניט.
קלייב ורינג
אמנזיה
לפעמים היומן מכיל קטעי טקסט אחרים מעט מפורטים יותר, אך גם הם מחוקים ואינם שלמים. לעיתים הוא מתחיל לנסח משפטים ארוכים או ברורים ביומן ואז שוכח את מה שרצה להביע בכתיבתו. אין ביכולתו להבין כיצד הטקסט שכתב כבר מופיע ביומן או מה ברצונו לומר, אך הוא כן מזהה את כתב ידו. הוא מנהל כתיבה ביומן אישי משנת 2007 ללא שיפור כלשהו במצבו הרפואי, כך שהטקסטים המופיעים בכל היומנים זהים ואינם מציגים התפתחות חדשה כלשהי.
סידרומלן
מאפיינים
סידרומלן הוא סלע אמורפי, מאחר שהתקררותה המהירה של הלבה אינה מאפשרת צמיחה של גבישים.
קלייב ורינג
אמנזיה
לוורינג יש יכולות לרכוש מנהגים חדשים ואף ללמוד מעט עובדות חדשות - לא מזיכרון אירועי או מקידוד אלא על ידי זיכרון נוהלי, דהיינו רכישת זיכרון על ידי ביצוע של תהליכים מספר רב של פעמים. למשל, אם מראים לו קטע מוקלט יום אחר יום, אז בפעם הבאה שהוא יצפה בו הוא לא יזכור שכבר צפה בו או יידע את תוכן הסרטון, אך הוא יידע לחזות מה "יקרה" בסרטון מבלי לדעת מהיכן הוא יודע זאת.
סידרומלן
מאפיינים
הסלע מייצג סדרה של בזלות אלקליות, בהן בסניט (Basanite), הוואיט (Hawaiite), מוגריט (Mugearite), טפריט (Tephrite) ונפליניט (Nephelinite). סידרומלן דומה בהרכבו הכימי לטקיליט, אך חסר את תחמוצות הברזל הקיימות בטקיליט. מסיבה זו הוא שקוף, אם כי קיימים בו גוונים צהובים וחומים.
קלייב ורינג
אמנזיה
על אף המקרה החריג של האמנזיה שלו והנכות הנובעת ממנה, ורינג מסוגל להיזכר בשמות של יצירות מוזיקליות מסוימות, לנגן יצירות מסובכות בפסנתר, לקרוא תווים ולנצח על מקהלה.
מידע נוסף
אשתו של ורינג, דברה, כתבה ספר על מצבו הרפואי של בעלה בשם "היום לנצח" (Forever Today).
סידרומלן
גילוי
לגילוי הסידרומלן ולהענקת שמו אחראי הגאולוג הגרמני וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן (Wolfgang Sartorius von Waltershausen, 1809-1876). ואלטרסהאוזן היה הראשון לדון בקיומם ובתפוצתם של יסודות קורט בסלעים געשיים – מהם מנה 23, כמו גם בהימצאות תחמוצות באותם סלעים. ממחקריו על סלעים פירוקלסטיים עלה כי היווצרותם נובעת מהשפעת מים על המאגמה.
קלייב ורינג
מידע נוסף
סיפור חייו של ורינג הוצג בסדרת טלוויזיה תיעודית בשנת 1986 בשם "אסירים של התודעה", סדרה שעסקה באנשים הסובלים מהלם קרב ואנשים בעלי בעיות זיכרון קשות. מנחה הסדרה היה ג'ונתן מילר. בערוץ ITV הבריטי שודר פרק נוסף על חייו בשנת 2005 בשם "האיש בעל הזיכרון של 7 שניות" (אם כי בפועל זיכרונו של ורינג יכול להחזיק מעמד כ-30 שניות).
סידרומלן
גילוי
במסעות שערך בסיציליה בשנת 1835 זיהה ואלטרסהאוזן לראשונה סוג של טוף חום, לו קרא "פלגוניט" על שם העיירה הסמוכה, פלגוניה (Palagonia). מבדיקה כימית שערך בסלע עלה כי הוא עשיר באופן לא רגיל במים (12-23%) ובברזל. במסע שערך בשנת 1845 לאיסלנד עם רוברט בונזן, הוא הבחין כי בסמיכות לפלגוניט נמצא חומר זכוכיתי נטול מים הדומה לאובסידיאן, לו קרא "סידרומלן". ואלטרסהאוזן הוכיח כי פלגוניט הוא בעצם סידרומלן שספג מים, וממיקומו הגאולוגי הסיק כי הוא תוצר של התפרצות תת-קרחונית.
קלייב ורינג
מידע נוסף
אריק קנדל, פרופסור לנוירופסיכיאטריה שמרצה על הזיכרון האנושי ועל מחלות או הפרעות הקשורות בו, מציג את ורינג בהרצאותיו מדי שנה במכון על שם הווארד יוז. אוליבר סאקס כתב על ורינג פרק בספר "מוזיקופיליה", בשנת 2007.
פיטסבורג
פיטסבורג (באנגלית: Pittsburgh) היא עיר במדינת פנסילבניה שבארצות הברית, בירת מחוז אלגני ומרכז כלכלי ותעשייתי חשוב. מתגוררים בה 302,971 תושבים (נכון ל-2020), והיא העיר השנייה בגודלה בפנסילבניה אחרי פילדלפיה.
היסטוריה
בשנת 1769 הקימו הצרפתים במקום בו נמצאת היום פיטסבורג את מבצר פורט דוקן (DUQUESNE), כדי לשלוט על המקום בו מתחברים שני הנהרות מונונגאהלה ואלגני ויוצרים את נהר אוהיו. במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763), נכבש המבצר על ידי הגנרל ג'ון פורבס הסקוטי, כאשר הצרפתים נטשו את המבצר ושרפו אותו עם יציאתם. פורבס בנה מחדש את המבצר והפך את שמו למבצר פיט (Fort Pitt) על שם שר החוץ הבריטי, ויליאם פיט. האזור מסביב למבצר נקרא פיטסבורו (הרובע של פיט). במהלך מרד הפונטיאק של שבטים אינדיאניים נגד השלטון הבריטי, האינדיאנים צרו על המבצר במשך חודשיים. לאחר המהפכה האמריקאית, העיירה פיטסבורג המשיכה לגדול והתפתחה בה תעשייה של ייצור סירות. בהמשך התפתחה התעשייה בעיר ובשנת 1827 כבר ייצרה פיטסטבורג כמויות משמעותיות של ברזל, פח ומוצרים של זכוכית.
שגשוג תעשיית הפלדה בעיר נובע ממיקומה האסטרטגי. את העיר חוצים שני נהרות: מדרום נהר המונונגהלה ומצפון נהר האלגני. שני הנהרות נפגשים ב"נקודה" ויוצרים את נהר האוהיו. עם גילוי מכרות פחם בהרי מערב וירג'יניה ועפרת ברזל בהרי צפון טרנסילבניה, נוצרה בעיית הובלה שנפתרה על ידי השימוש בנהרות לתובלת המטענים. דרך הנהר הדרומי הובא פחם גולמי לעיר ודרך הנהר הצפוני הובאה עפרת ברזל. הפלדה חושלה במאות כבשנים ברחבי העיר ונשלחה על ספינות נהר לדטרויט לשמש לתעשיית הרכב.
בשנת 1845, כילתה שרפה גדולה מעל 1,000 מבנים בעיר. מלחמת האזרחים האמריקנית הביאה שגשוג לתעשיית הברזל של העיר, בייצור ברזל ונשק עבור הצבאות הלוחמים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטמצמה התעשייה בפיטסבורג והאוכלוסייה בפיטסבורג הצטמצמה מ 675,000 ב-1950 ל-300,000 בשנת 2019.
כלכלה
בפיטסבורג ממוקמים מטות ההנהלה הראשית של חברות רבות מרשימת ה-Fortune 500, ביניהן חברת ההלבשה אמריקן איגל וענקית המזון היינץ.
השכלה
בעיר נמצאת אוניברסיטת פיטסבורג וכן המוסד הפרטי אוניברסיטת קרנגי מלון. המרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג, מרכז רפואי אקדמי מוביל שבו מתבצעים רוב השתלות האיברים בארצות הברית. הדבר הביא להיותה של אוניברסיטת פיטסבורג בעלת תפקיד מוביל במחקר תאי הגזע, הגנה נגד טרור ביולוגי והנדסת רקמות.
הקהילה היהודית
בפיטסבורג יש כ-60,000 יהודים. ביניהם זרמים שונים וקהילות שונות. הקהילה היהודית בעיר נוסדה ב-1844. בשנות העשרים של המאה העשרים, חל גידול משמעותי בקהילה היהודית, עם הגירה למקום של יהודים רבים ממזרח אירופה. רובם התיישבו בשכונת סקוורל היל, שהפכה בתחילת המאה העשרים למרכז התרבות היהודית בעיר, עם אטליזים כשרים, מעדניות, מסעדות יהודיות, וחנויות ספרים ביידיש ובעברית. במהלך השנים, ובדומה לתהליך שעבר על רוב יהדות ארצות הברית, נטמעו חלק גדול מיהודי המקום באוכלוסייה המקומית, מבחינה תרבותית.. מרבית הקהילה היהודית כיום מתרכזת בשכונות "סקוורל היל" ו"הגבעות הדרומיות". בנוסף, בפיטסבורג כ-200 משפחות של ישראלים מרביתם סטודנטים באוניברסיטאות קרנגי מלון והאוניברסיטה של פיטסבורג. בנוסף ישראלים רבים קשורים למרכז הרפואי של האוניברסיטה של פיטסבורג UPMC.
בקהילה פעילים 5 שליחים ישראלים מטעם הסוכנות.
לקהילות היהודיות בפיטסבורג קשר מיוחד עם כרמיאל ואזור משגב במסגרת תוכנית שותפות 2000, של הסוכנות היהודית.
יהודי פיטסבורג, כרוב יהדות ארצות הברית, ברובם אינם דתיים, ורוב הדתיים שייכים לזרמים הרפורמי והקונסרבטיבי. בעיר גם קהילה יהודית אורתודוקסית קטנה של חסידי חב"ד, המפעילה רשת חינוך בשם אחי תמימים.
בשנת ה'תשע"ט (2018), נכנס רוברט באוורס, לאומן ואיש ימין קיצוני, לבית הכנסת הקונסרבטיבי "עץ חיים" וירה במתפללים, על רקע אנטישמי. 11 מתפללים נרצחו ושניים נפצעו. נפצעו גם ארבעה שוטרים.
יחסי סן מרינו–תימן
יחסי סן מרינו–תימן הם מערכת היחסים המורכבת שבין הממשלה והעם של הרפובליקה התימנית לבין הממשלה והעם של הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. בין שתי המדינות מתקיימים שיתופי פעולה כלכליים במגוון תחומי דעת.
טומי דורסי
טומי דורסי (19 בנובמבר 1905 – 26 בנובמבר 1956), היה נגן טרומבון, חצוצרן, מלחין ומוביל הרכב בתקופת הביג בנד. הוא היה אחיו הצעיר של ג'ימי דורסי. סגנונו הלירי בנגינת הטרומבון הפך לאחד מסימני ההכר של להקתו ושל תקופת הסווינג. להיטו, I'll Never Smile Again, היה ללהיט הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100, בשנת 1940.
שנותיו הראשונות
תומאס פרנסיס דורסי, הבן, היה יליד שנאנדואה, פנסילבניה, השני מתוך ארבעת ילדיהם של תומאס פרנסיס דורסי, האב ותרזה דורסי. אחיו ואחותו הצעירים אדוארד ומרי נפטרו בגיל צעיר.
בגיל 15, המליץ ג'ימי על טומי כמחליף לרוס מורגן בלהקה האזורית "הצופרים מסקרנטון", (The Scaranton Sirens). טומי וג'ימי עבדו יחדיו במספר להקות, ביניהן אלו של רודי וואלי, וינסנט לופז ובעיקר פול וייטמן, לפני שהקימו את להקת האחים דורסי המקורית בשנת 1934. גלן מילר היה חבר בלהקת האחים דורסי בשנים 1934 ו-1935 והלחין כמה מלהיטי הלהקה באותה התקופה, כגון "Annie's Cousin Fanny" ו "Dese Dem Dose". אולם מרירות מתמשכת בין האחים דורסי, הביאה לפרישתו של טומי דורסי ולהקמת להקה משלו בשנת 1935, בדיוק כאשר לתזמורת היה להיט עם השיר "Every Little Moment".
להקתו של טומי דורסי
להקתו הראשונה של טומי דורסי הורכבה משרידי להקתו של ג'ו היימס, וסגנונו החלק והלירי בנגינת הטרומבון - אם בבלדות ואם בסגנון סווינג ללא גבולות - הפכו לאחד מסימני ההכר של להקתו ושל תקופת הסווינג כולה. הלהקה החדשה הצליחה כמעט מהרגע בו חתמה חברת ההקלטות RCA Victor עם הקטע, "On Treasure Island", שהיה לאחד מארבעת הלהיטים של הלהקה באותה השנה. התחלה זו הובילה ל-137 להיטים במצעד הבילבורד, בסך הכול היו לדורסי 17 סינגלים שהגיעו למקום הראשון. הסינגל "I'll Never Smile Again" שהה במקום הראשון במשך 12 שבועות ברשימת רבי המכר של מגזין הבילבורד בשנת 1940. הסינגל "In the Blue of Evening" שהה בראש מצעד המכירות של הבילבורד במשך שלושה שבועות בשנת 1943.
ייתכן כי דורסי פרק את להקתו באופן סופי, לאחר מלחמת העולם השנייה, כשם שעשו רבות מלהקות הביג בנד עקב השינוי הכלכלי בתחום המוזיקה שחל לאחר המלחמה, והוא זנח את התזמורת בסוף שנת 1946. אבל אלבום להיטי כל הזמנים (All Time Hits) שהגיע לעשרת הראשונים במצעדי המכירות, אפשר לדורסי להקים ביג בנד חדש בתחילת שנת 1947.
הסרט הביוגרפי שיצא בשנת 1947, "דורסי הנפלא" (באנגלית: The Fabulous Dorseys), מתאר באופן כללי איך התחילו האחים דורסי מהתחתית ועד לעבודה בלהקתו של פול וויטמן, לפני שנת 1935, אז התפצלה להקתם לשניים. ב-1948 השתתף בסרט שיר נולד לצידו של דני קיי.
האחים דורסי התפייסו ויישרו את ההדורים ביניהם - ג'ימי דורסי נאלץ לפרק את להקתו המצליחה בשנת 1953, ואחיו טומי שכנע אותו להצטרף ללהקתו כאטרקציה נוספת - אך לא חלף זמן רב וטומי שינה את שמה של להקתו לתזמורתם של האחים דורסי. ב-26 בדצמבר 1953 הופיעו האחים עם תזמורתם בתוכניתו של ג'קי גליסון ברשת CBS, לאחר מכן יצאו האחים לסיבוב הופעות ולתוכנית טלוויזיה משלהם ששודרה בין השנים 1954–1956, ובה הם הציגו, בין היתר לראשונה את אלביס פרסלי בפני קהל צופי הטלוויזיה.
לחניו של טומי דורסי
טומי דורסי הלחין כמה מהשירים הפופולריים של תקופת הסווינג, בהם: "To You" ו-"This is No Dream", אותו כתב במשותף עם בני דייוויס וטד שפירו בשנת 1939. השיר הוקלט בידי להקתו של הארי ג'יימס שהציג את פרנק סינטרה כסולן. שירים נוספים שלו שזכו לביצועים היו: "You Taught Me To Love Again", שהוקלט בידי ג'ין קרופה, "In the Middle of a Dream" שהוקלט בידי גלן מילר ועוד.
להיטים שהגיעו למקום הראשון
לטומי דורסי היו 17 להיטים שהגיעו למקום הראשון בשנות ה-30 וה-40: On Treasure Island", "The Music Goes 'Round and Around", "Alone", "You", "Marie", "Satan Takes a Holiday", "The Big Apple", "Once in a While", "The Dipsy Doodle", "Music, Maestro, Please", "Our Love", "All the Things You Are", "Indian Summer", "I'll Never Smile Again", "There Are Such Things", "In the Blue of Evening", ו-"Dolores". היו לו עוד שני להיטי מקום ראשון בשנת 1935 כאשר עוד היה בלהקת האחים דורסי: "Lullaby of Broadway", ששהה במקום הראשון במשך שבועיים ו-"Chasing Shadows", ששהה במקום הראשון במשך שלושה שבועות. להיטו הגדול ביותר היה "I'll Never Smile Again", שאותו שר פרנק סינטרה, השיר שהה במקום הראשון במשך 12 שבועות במצעד הסנגלים של מגזין הבילבורד בשנת 1940.
מותו ולאחר מותו
ב-1956, נפטר טומי דורסי בגיל 51 בביתו שבגריניץ', קונטיקט, לאחר שנחנק בשנתו בעקבות ארוחה כבדה שלאחריה לקח כדורי שינה. ג'ימי דורסי (שמלהקתו פרש טומי שני עשורים קודם לכן) הוביל את להקתו של אחיו עד למותו עקב סרטן גרון שנה לאחר מכן. מאותו הזמן, הטרומבוניסט וורן קובינגטון נטל על עצמו את הנהגת הלהקה, ככל הנראה בברכת אשתו של טומי דורסי, ג'ין דורסי היא מחזיקה בזכויות הלהקה ובשם הלהקה של בעלה המנוח). באופן אירוני לאחר מותו של טומי דורסי הוציאה הלהקה את להיטה הגדול ביותר, "Tea For Two Cha-Cha", בשנת 1958. קובינגטון הוביל את הלהקה לאורך שנות ה-70, לאחר מכן שינתה ג'ין את שמה של הלהקה לתזמורת של טומי דורסי. היום פועלת התזמורת בניצוחו של באדי מורו ומציגה את הזמר רוב זאפולה. ג'ין דורסי נפטרה בשנת 2003 בנסיבות טבעיות בגיל 80.
חיי נישואים
חיי הנישואים של טומי דורסי היו מגוונים, ולפעמים הגיעו לכותרות. אשתו הראשונה, מילדרד קראפט, נישאה לו בגיל 16, איתה הוא ברח כדי להתחתן בסתר בשנת 1922, כאשר הוא היה בן 17. היו להם שני ילדים. הם התגרשו בשנת 1943, לאחר רומן של דורסי עם הזמרת אידית' רייט, לאחר רומן זה ועוד באותה השנה הוא נישא לשחקנית פאט דאן, הם התגרשו בשנת 1947, אך לא לפני שהגיעו לכותרות על הכאתו של השחקן ג'ון האל לאחר שהאל חיבק את אשתו של דורסי פאט. לבסוף, התחתן דורסי עם ג'ין קארל ב-27 במרץ 1948 באטלנטה, ג'ורג'יה, ואיתה נולדו לו שני ילדים. היא נשארה אשתו עד ליום מותו.
מורשת
פרנק סינטרה הוציא אלבום מחווה לטומי דורסי בשנת 1961 בשם "I Remember Tommy". את האלבום עיבד בוגר אחר של להקתו, סיי אוליבר.
בשנת 1982, ההקלטה "I'll Never Smile Again", בה הציג דורסי את פרנק סינטרה, נכנסה להיכל התהילה של הגראמי.
בשנת 1981, הוכנס טומי דורסי להיכל התהילה של הג'אז והביג בנד.
בשנת 1996, הוציא שירות הדואר האמריקאי בול הנצחה לאחים ג'ימי וטומי דורסי.
טיגריסי השחרור של טאמיל אילם
נמרי השחרור של טאמיל אלאם או טיגריסי השחרור של טאמיל אילם (בטמילית: தமிழீழ விடுதலைப் புலிகள், באנגלית: Liberation Tigers of Tamil Eelam, או בקיצור LTTE, מבוטא: אל-טי-טי-אי) היה ארגון צבאי טמילי בסרי לנקה שפעל נגד הממשלה בין השנים 1976–2009 במסגרת מלחמת האזרחים בסרי לנקה.
הארגון שאף להקמת מדינה עצמאית למיעוט הטמילי בסרי לנקה, שתיקרא טאמיל אלאם ותשכון בצפון־מזרח האי. רוב מימונו הושג מתרומות טמילים בעולם. מספר האנשים שנהרגו במאבק עד סופו בשנת 2009 נאמד בכ-70 אלף איש.
מנהיג הארגון היה ולופילאי פרבאקראן, שדגל בגישה של לחימה כוללת ואלימה הכוללת פיגועי התאבדות כנגד אזרחים. אף על פי שהיו שהגדירו את הנמרים הטמילים כארגון טרור, כוחם היה קרוב יותר לזה של ארגון צבאי סדיר. הנמרים הטמילים לא חששו לבצע פיגועים גם במקדשים בודהיסטים, ביניהם מקדש השן בקאנדי, הנחשב למקדש הבודהיסטי הקדוש ביותר בעולם, ולגייס לשורותיהם חיילים ילדים.
למרות שהארגון הוגדר כארגון טרור בארצות רבות (ביניהן ארצות הברית, בריטניה, הודו, אוסטרליה ומלזיה), רבים בסרי לנקה הכירו בו כגוף עמו צריכה הממשלה להשיג רגיעה על מנת להשכין שלום עם הטמילים, ולכן הוא לא הוצא מחוץ לחוק בסרי לנקה. מועמד נתמך הארגון זכה בלמעלה מ-90% מהקולות המצביעים בבחירות המקומיות במחוז ג'אפנה. בשנת 2017 הוצא הארגון מרשימת ארגוני הטרור הרשמית של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי.
מאבקו של הארגון זכה בתחילתו לתמיכה ניכרת של הודו, ובפרט מדינת טאמיל נאדו שהזדהתה עם המיעוט הטמילי. בעקבות הסכם השלום בין הודו וסרי לנקה ב-1987, הוצב כוח שמירת שלום הודי בצפון מזרח האי, הושגו הקלות לטמילים ונאספו כלי הנשק שלהם בידי ההודים. עם הזמן, החלה מתגברת בקרב הטמילים התחושה כי שאיפותיהם לא ייענו. גם ממשלת סרי לנקה חששה מנוכחות הכוח ההודי וכרתה לכאורה ברית עם הנמרים הטמילים. אלו החלו בפעולות אלימות כנגד הכוח ההודי שהגיעו עד רצח ראש הממשלה ההודי רג'יב גנדי בידי מתאבדת טמילית. מאז 2002 הארגון הכריז על הפסקת אש שהושגה בתיווך נורווגיה, אולם הלחימה בין הארגון לצבא סרי לנקה התחדשה ביולי 2005 ובינואר 2008 בוטלה הפסקת האש באופן רשמי על ידי ממשלת סרי לנקה. בשלהי 2007 הרג חיל האוויר של סרי לנקה את מנהיג האגף המדיני של הארגון, ס.פ טאמילסלבאן.
בסוף שנת 2008 ובתחילת 2009 התעצמה הלחימה בין הממשלה לנמרים הטמילים, והממשלה הצליחה לכבוש את המעוזים האחרונים שלהם. ב-2 בינואר כבשה את בירת המורדים קילינוצ'צ'י ודחקה את המורדים למובלעת קטנה בג'ונגלים בצפון מזרח האי. ב-16 במאי הכריז נשיא סרי לנקה על ניצחון הצבא על המורדים, ויום אחר כך, הכיר גם הארגון בהפסדו אחרי שנמצאה גופתו של מייסד הארגון, ולופילאי פרבאקראן. ב-17 במאי 2009 הכריז ארגון הנמרים על הנחת נשקו, משום שאין בכוחו להגן על תומכיו. בנוסף קרא הארגון לממשלה לפתוח בשיחות שלום.
יורם מארק-רייך
יורם מארק-רייך (נולד ב-10 במרץ 1959) הוא סופר, עיתונאי, קומיקסאי ומוזיקאי.
ביוגרפיה
נולד ליהויכין (יואכים) מארק-רייך ודורינה (לבית גולדנברג) בחיפה. דודו של אביו, מקס מארק-רייך (מארקריץ' בארצות הברית), היה ראש הקהילה היהודית בעיר הנמל הגרמנית ברמן לפני מלחמת העולם השנייה.
נשוי לדינה רפאל, ואב לשתי בנות מנישואיו הראשונים למירי בן ארי.
שירת בצה"ל בין השנים 1977–1980. סיים תואר ראשון בביולוגיה ובכימיה. בין השנים 1985–1990 עבד בשירות המדינה בלונדון, ובין השאר תיפקד שם כעיתונאי ושדרן רדיו של קול ישראל לענייני מוזיקה ובידור. עם חזרתו ארצה, ב-1990, השתלב בעולם התקשורת הישראלי, וגם מפיק ומנחה (משנת 1990 ואילך) את ערבי ה"רוקולנוע" בסינמטק החיפאי.
כתיבה לילדים
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 פרסם כמעט בכל עיתוני הילדים והנוער שיצאו לאור במהלך עשורים אלה, כמו גם במדורי ילדים ב"ידיעות אחרונות", "במחנה" ובעיתונים אחרים מאות סיפורים קצרים, סיפורי קומיקס, סיפורים בהמשכים, כתבות ומאמרים. בשנות ה-90 ערך את שבועון "ראש צעיר". רבים מסיפוריו עובדו לתסכיתים ושודרו בתוכניות הילדים ברדיו. על אחדים מספריו זכה בפרסים ספרותיים. מרבה להופיע מול תלמידים במפגשי סל תרבות. הוציא לאור ספרים רבים לילדים ולנוער.
כתיבה למבוגרים
כתב עשרות סיפורי מדע בדיוני וסיפורים קצרים. הוציא לאור ספרים שונים, ביניהם הרומן "הנסיעה" (כנרת, 1995) והמותחן "עד הרצח הבא" (מעריב, 2006).
הומור וסאטירה
פרסם מאות מדורי קומיקס וסאטירה בעיתונים ובשבועונים שונים בשיתוף ליאור פרי, לימור נחמיאס, איל אילת ואריק מירובסקי.
מוזיקה
בשנת 1976 ייסד עם ירון דקל להקת פאנק-רוק בשם "קילר הלוהטת", שנקראה על שם נערת הזוהר הבריטית קריסטין קילר. הלהקה פעלה עד שנת 1985 והוציאה אלבום אחד "דופקים את הלבנים" (הליקון, 1985), עם הלהיטים: "אני רוצה להיות ראש הממשלה", "יורדים עלייך כסאח", "הלילה עוד לא עבר" ועוד. בשנת 1990 הוקמה הלהקה מחדש עם הרכב נגנים שונה ושחררה קליפים ושירים. ביניהם: "חנה'לה התבלבלה" ו-"דיסנילנד לא מחכה לי". הלהקה הופיעה ברחבי הארץ ובתוכניות טלוויזיה והתפרקה שוב ב-1993. בין המשתתפים: מוניקה סקס, ירון דקל, גיל אלון (שעבר ל"אתניקס"), אסף מרוז (שעבר ל"איפה הילד"), ועופר יאיר. בשנת 2009 חזרה הלהקה במפתיע לפעילות, שחררה סינגל עם ביצועים חדשים ללהיטים "אני רוצה להיות ראש הממשלה!" ו"עיר של בתולות", והצטלמה לקליפ משותף עם גיל קופטש במסע הבחירות של עלה ירוק לכנסת ה-18. באפריל, 2010 הוציאה "קילר הלוהטת", לראשונה על דיסק את האלבום "דופקים את הלבנים" בתוספת דיסק בונוס ובו שירים נדירים לצד חדשים. בשנת 2013 הוציאה הלהקה אלבום חדש לגמרי, בשם "הקאמבק" וחזרה להופיע בהרכב חדש-ישן.
עיתונאות ותקשורת
משנת 1980 ואילך עובד בתפקידי כתיבה ועריכה בעיתונים ובמגזינים שונים. בין השנים 1985–1990 שידר בקביעות פינת רוק מלונדון עבור רשת ג'. מלמד עיתונאות ותקשורת באוניברסיטת חיפה, בית הספר הריאלי, מכללת גורדון למורים, בית רוטנברג ועוד. מרצה בפורומים שונים בנושאי תקשורת ומוזיקה.
הרצאות
משנת 1990 ואילך מרצה פעמיים בחודש בסינמטק חיפה, בימי שישי בשעה 22:00, בנושאים מוזיקליים, ובנוסף מעביר הרצאות בנושאי מוזיקה ונוסטלגיה אצל גופים שונים, ועדי עובדים וארגוני גמלאים.
יחסי ליטא–פולין
יחסי ליטא–פולין הם היחסים ההדדיים בין ליטא ופולין, שראשיתם במאה ה-13, לאחר שהדוכסות הגדולה של ליטא תחת מינדאוגאס רכשה חלק משטחה של רוס, ובכך נוצר לה גבול משותף עם ממלכת פולין. לאחר מכן השתפרו היחסים בין המדינות, בסופו של דבר נוצרה אוניה פרסונלית בין שתי המדינות. מאמצע המאה ה-16 עד שלהי המאה ה-18 פולין וליטא היו מאוחדות, כחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, אולם הם הופרדו בעקבות חלוקת פולין על ידי אוסטריה, פרוסיה ורוסיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלו שתי המדינות את עצמאותן מחדש, אך היחסים החריפו בהתמדה בשל עליית הרגשות הלאומניים. התביעות המנוגדות על אזור וילנה, הובילו לעימות מזוין, שהחמיר את יחסי המדינות בין שתי מלחמות העולם. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות  על ידי ברית המועצות וגרמניה הנאצית, אבל היחסים בין הפולנים והליטאים נשארו עוינים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק מהגוש המזרחי, ולאחר נפילת הקומוניזם חודשו היחסים בין שתי המדינות.
ימי הביניים
במהלך המאה ה-13 הוקמה הדוכסות הגדולה של ליטא, ובמהלך המאה ה-14 נוצר לה גבול עם ממלכת פולין, בעקבות חורבן פרוסיה הישנה והשבטים היוטבינגים. בתחילה היו כמה סכסוכים צבאיים בין המדינות, אולם באמצע שנות ה-20 של המאה ה-14 נחתמה ברית בין מלך פולין, ולדיסלב הראשון, לבין הדוכס הגדול של ליטא, גדימינאס. בנו של ולדיסלב, קז'מייז' השלישי, מלך פולין, התחתן בשנת 1325 עם בתו של גדימינאס, ובעקבות כך השתפרו מאוד יחסי המדינות. בשנת 1358 נחתם הסכם בין דוכסות מזוביה לבין הדוכסות הגדולה של ליטא, אשר התווה את הגבול בין שתי המדינות. בשנת 1385 הוביל האיום המתגבר של המסדר הטבטוני לברית תקיפה בין המדינות, ואיחוד קראו, סימן את תחילתו של האיחוד הפולני–ליטאי. ברית זו התחזקה על ידי הניצחון הפולני-ליטאי על האבירים הטבטונים בשנת 1410 בקרב גרונוולד.
ככל שליטא הייתה יותר ויותר מאוימת על ידי נסיכות מוסקבה, היא ביקשה לחזק את הקשרים עם פולין. בשנת 1569 נחתם איחוד לובלין, אשר הביא להקמת האיחוד הפולני-ליטאי, שהתקיים עד לחלוקת פולין בסוף המאה ה-18.
תחת השלטון הרוסי (1795–1914)
לאחר החלוקה השלישית של האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1795, שלטה האימפריה הרוסית ברוב חלקי ליטא וכן בבירה וילנה. בשנת 1812 קיבלו הליטאים את כוחותיו של נפוליאון כמשחררים, אולם לאחר תבוסתו של הצבא הצרפתי ועזיבתו את האזור החל הצאר ניקולאי הראשון בתוכנית רוסיפיקציה אינטנסיבית.
האזור הדרום-מערבי של ליטא, שניתן לפרוסיה בשנת 1795 והיה לחלק מדוכסות ורשה קצרת הימים בשנת 1807, הפך בשנת 1815 לחלק מממלכת פולין החדשה – ממשלת בובות שנשלטה לגמרי על ידי הרוסים.
הליטאים והפולנים ניסו פעמיים למרוד באימפריה הרוסית, בשנת 1831 ובשנת 1863, אולם ללא הצלחה. ניסיון המרד ב-1863, שלו ניתן השם "מרד ינואר", החל כהתקוממות של פולנים צעירים כנגד גיוסם לצבא הרוסי, אליהם הצטרפו במהרה קצינים ופוליטיקאים ליטאים שביקשו להשיב את האיחוד הפולני-ליטאי. המורדים השתמשו בטקטיקות גרילה כנגד הצבא הקיסרי, אולם לא צלחו שום ניצחון חשוב. עונשים כבדים שניתנו למורדים, כמו הוצאות להורג וגלות בסיביר, גרמו לרבים לנטוש את רעיון המרד המזוין.
מרד ינואר שכנע פוליטיקאים רוסים רבים כי המכשול הגדול ביותר שעומד בפני רוסיפיקציה מלאה של ליטא הוא ההשפעה הפוליטית והתרבותית של פולין. הרוסים האמינו כי אם יצליחו להרחיק את האיכרים הליטאים מההשפעה של האצולה הפולנית ושל הכנסייה הקתולית, הם יושפעו יותר בקלות על ידי התרבות הרוסית ויתבוללו.
ב-13 במאי 1863 מינה הצאר הרוסי אלכסנדר השני את הפוליטיקאי מיכאיל ניקולאייביץ' מוראבנוב כמושל הכללי של גוברניית וילנה (רוב ליטא של היום), שתפקידו כלל את דיכוי המרד הליטאי-פולני ואת יישום תוכנית הרוסיפיקציה במחוז. מוראבנוב הכין תוכנית רוסיפיקציה ארוכת-טווח, שמטרותיה העיקריות היו: סילוק השפה הפולנית מחיי היום יום; מניעת העסקת קתולים במוסדות ממשלתיים; הגבלת הכנסייה הקתולית; הפצת הנצרות האורתודוקסית; החלפת בתי הספר הכפריים הליטאים בבתי ספר רוסיים; עידוד רוסים להתיישב בליטא; החלפת הכתב הלטיני בכתב הקרילי; איסור על הוצאת כתבים ליטאים בכתב לטיני.
ב-22 במאי 1864 אישר הצאר את התוכנית, ומספר ימים לאחר מכן פרסם מוראבנוב את הצו הרשמי שאסר על הוצאת עיתונים וספרים בכתב הלטיני. הוצאת כתבים בשפה הלטינית בכתב קרילי דווקא עודדה. האיסור, שנמשך כ-40 שנה, גרם להתעוררות תחושת הלאומיות הליטאית בקרב העם.
בין המלחמות
בעקבות תבוסת האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה, חידשו פולין וליטא את עצמאותם. העצמאות החדשה של ליטא ופולין הובילה לסכסוכי גבול ארוכים, במיוחד באזור העיר וילנה, שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אולם רוב האוכלוסייה בה הייתה ממוצא פולני. סכסוכים אלו הובילו בשנת 1920 למלחמת פולין-ליטא, שנמשכה מספר חודשים. באותו זמן ביקשו גם הסובייטים לכבוש שטחים אלו, אולם הם הובסו על ידי הפולנים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. באוקטובר 1920, לאחר שהחלו הסובייטים לסגת מהאזור, כבשו כוחות מורדים של הצבא הפולני את וילנה וסביבתה והקימו את רפובליקת מרכז ליטא. הרפובליקה התקיימה במשך 18 חודשים, שלאחריהם סופח האזור לפולין לאחר בחירות כלליות.
מחוז וילנה, שכלל את דרום-מזרח ליטא המודרנית וחלק מצפון-מערב בלארוס המודרנית, סופח רשמית לפולין באישור חבר הלאומים בשנת 1922, אולם ליטא המשיכה לטעון לבעלות על וילנה, בירתה ההיסטורית. הממשלה הליטאית, שישבה בבירה הזמנית קובנה, סירבה לקבל את ההשתלטות על הפולנית על אזור וילנה, וניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם פולין.
במשך שנים רבות האמינו רבים בצבא הליטאי כי מכיוון שלליטא ולפולין היה אויב משותף (ברית המועצות), צריכות שתי המדינות לסיים את החרם הדיפלומטי ביניהן. בשנת 1938, לאחר תקרית בגבול שבין שתי המדינות שבה נהרג חייל פולני, הציבה פולין אולטימטום לליטא, לפיו אם היא לא תחדש את השיחות הדיפלומטיות תוכרז עליה מלחמה. הליטאים, שידעו כי במצב של מלחמה עם פולין לא תהיה להם שום עזרה מבחוץ, הסכימו לשוב ולהידבר, ושני הצדדים חתמו על הסכם בטאלין שבאסטוניה. אף על פי שליטא עדיין טענה לבעלות על אזור וילנה, השתפרו מאוד היחסים בין שני העמים והרוחות שככו.
במאי 1939, לנוכח האגרסיביות הגרמנית הגוברת והחשש ממלחמה, הציעה ליטא לפולין לחתום על ברית צבאית בין שתי המדינות, אולם הפולנים סירבו להצעה.
מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, שקבע בין השאר את חלוקת המדינות הבלטיות בין שני הצדדים. למרות שלפי ההסכם ליטא הייתה אמורה להיות מסופחת לגרמניה, סירובה לתמוך בהתקפה הגרמנית על פולין גרם לכך שהיא סופחה לבסוף לברית המועצות. הצבא האדום, שכבש את וילנה מידי הפולנים, העביר את העיר לשליטת הליטאים. באוקטובר 1939 הוצבו במדינה 20,000 חיילים סובייטים, ובקיץ 1940 נכבשה ליטא על ידי הצבא האדום. בקיץ 1941 נכבשו ליטא והחלק המזרחי של פולין על ידי הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה, וסבלו מכיבוש קשה ומשעבד מידי הגרמנים. בנוסף, הגרמנים טבחו ברוב יהודי ליטא, והקימו בפולין גטאות, מחנות ריכוז ומחנות השמדה, שבהם נרצחו רוב יהודי פולין, ואף יהודים ממדינות אחרות, כחלק מהפתרון הסופי - השואה.