cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל היום
הפולמוס סביב העיתון
תחקיר של מורן ראדה שפורסם באתר "העין השביעית" ב־2008 גרס כי "מעריב", ובמיוחד "ידיעות אחרונות", מפגינים כלפי נתניהו יחס ש"אינו הוגן במיוחד" ואף שמחים במפלותיו. לעומת זאת "ישראל היום" מגלה העדפה ברורה לנתניהו "כמעט בכל בחירה עריכתית... העיתון מצניע אירועים שאינם תורמים ליצירת תדמית חיובית עבור נתניהו, ומנגד, מגדיל ומרומם אירועים שבאים לסייע לו ולקדם אותו ואת הליכוד". עם זאת ציינה ראדה שבשאר התחומים אין הבדל בין הסיקור של "ישראל היום" ומתחריו. גם אורן פרסיקו פרסם ב"העין השביעית" מאמר ברוח דומה בשנת 2009, וגרס כי במהלך מערכת הבחירות פורסם ב"ישראל היום" רק מאמר אחד נגד הליכוד או נתניהו, לעומת עשרות מאמרים שתקפו את מפלגת קדימה ואת מי שעמדה בראשה. במאמר של איתמר ב"ז באותו אתר, נאמר, שב"ישראל היום" לא מסתפקים בהדגשת הצד החיובי של נתניהו, אלא אף מונעים מהקורא להיחשף לטענות ולמידע שעומדים בבסיס הביקורת נגדו, לכן, לדבריו, זהו "אינו סתם עיתון שמצדד באופן עקרוני בעמדותיו ובמעשיו של ראש הממשלה, אלא מכשיר תעמולה [...] שכל תכליתו היא שירות צרכיו הפוליטיים של המנהיג".
באתר "לאטמה", המזוהה עם הימין הפוליטי, הגיעו למסקנות דומות – "ישראל היום" גילה העדפה ברורה לנתניהו ואילו מתחריו גילו העדפה ברורה נגדו, אך בשאר תחומי הסיקור הפגין העיתון קו דומה לאלה של מתחריו, ובמקרים מסוימים אף נטה שמאלה. עם הכותבים הקבועים במדור הדעות בעיתון נמנה יוסי ביילין, איש מחנה השמאל. הדעות שהוא מציג, כגון המאמר שכותרתו "הפתרון היחיד: לצאת מרוב השטחים", רחוקות מאלה של נתניהו, אם כי ביילין אינו תוקף את נתניהו.
בשנת 2015 העיתונאי רביב דרוקר הגיש בקשת חופש מידע, שחשפה קשר קבוע בין נתניהו לעורך העיתון ולבעלים.
בינואר 2017, במסגרת חקירת תיק פלילי של להב 433 המכונה "תיק 2000", נחקרו תחת אזהרה בנימין נתניהו וארנון מוזס, בעליו של העיתון ידיעות אחרונות. על פי פרסומים, המשטרה תפסה הקלטות שנעשו ביוזמת נתניהו ובהן הציע מוזס כי "ידיעות אחרונות" יסקר את נתניהו באופן אוהד ואף ימנה לעיתון כתבים לפי בחירת נתניהו, אם ידאג האחרון לפגוע בהצלחתו של ישראל היום, הפוגעת קשות ברווחי "ידיעות". המשטרה גבתה בעניין גם את עדותם של העורך עמוס רגב והבעלים של העיתון שלדון אדלסון.
ב-26 ביולי 2017 הופיעה בעיתון כותרת ראשית, אשר יצאה נגד החלטת נתניהו להסיר את גלאי המתכות בכניסה להר הבית, שהוצבו שם יומיים לאחר שהתרחש פיגוע במקום. רבים בעולם התקשורת התייחסו לכותרת כהחלטה תקדימית של העיתון לצאת מפורשות נגד נתניהו.
החל מפברואר 2022, לאחר חילופי גברי בעריכה, העיתון שינה קו מערכתי והחל למתוח ביקורת על נתניהו.
תביעות בבית המשפט ובבית הדין לאתיקה
במאי 2018 פסק בית-הדין לאתיקה של מועצת העיתונות ש"ישראל היום" ואתר ynet הפרו את תקנון האתיקה של מועצת העיתונות, בכך שפרסמו סקרים בנושאים מדיניים ופוליטיים המתבססים על מדגם של האוכלוסייה היהודית בלבד.
יו"ר רשימת כחול לבן, בני גנץ, הגיש נגד "ישראל היום", עורכו וכתבת בו תביעת דיבה בסך מיליון ש"ח, עקב כתבות בעיתון שעסקו, לטענתו, בהאשמות בדויות שפרסמה לגביו נאוה ג'ייקובס. התביעה הסתיימה בפשרה, שבה התחייב העיתון לתרום 50,000 ש"ח למטרות לפי בחירתו של גנץ, וזאת ללא הודאה בטענותיו של גנץ.
גרף עמודות
גרף עמודות או דיאגרמת עמודות (קרויה גם דיאגרמת מוטות או דיאגרמת מקלות) היא צורת הצגה גרפית של נתונים מספריים.
היסטוגרמה
בהצגה של התפלגות משמש גרף עמודות להצגת נתונים לפי שכיחותם - עמודות בגבהים שונים מייצגות שכיחויות מתאימות של הנתונים. ציר אחד (אופקי או אנכי) מתאר את ערך המשתנה והציר המאונך לו מתאר את שכיחותו היחסית של אותו ערך בכלל הנתונים. גובהה של העמודה מייצג את שכיחותו היחסית של אותו ערך. לרוחב העמודה אין משמעות.
דיאגרמת עמודות שימושית לתיאור משתנה כמותי בדיד ומשתנה מסולם מדידה שמי או אורדינאלי.
דוגמה
רוצים לנתח אוכלוסייה ביישובים שונים (זוהי הכמות הנבחנת), ניתן להציג גרפית את מספר האנשים ביישוב בקבוצות גיל (הקטגוריות) שבין 0 ל-18 שנים, בין 19 ל-35, בין 36 ל-50, או מעל 51 שנה (בחירת הקטגוריות היא שרירותית). בדוגמה זו ניתן תוצגנה ארבע עמודות, אחת לכל קבוצת גיל, וגובהה של כל עמודה ייצג את סך האנשים בתחום הגילאים המסוים. על אותו גרף ניתן להציג זה לצד זה, או בצבעים שונים, את התפלגות מספר האנשים ביישובים שונים. אפשר להציג התפלגויות של אותה הכמות (מספר האנשים) לפי משתנים אחרים (למשל מינם, השכלתם, הכנסתם, שטח דירתם וכדומה). כל התפלגות כזו היא גרף עמודות בפני עצמה.
הנתונים:
הייצוג הגרפי של הטבלה לעיל - שילוב שתי דיאגרמות עמודות בתרשים אחד - התפלגות האוכלוסייה לפי גילאים בשני היישובים:
ההצגה הגרפית מאפשרת הסקת מסקנות מהירה. מעיון בדיאגרמה עולה מיד כי למרות שבשני היישובים המוצגים כמות האוכלוסייה הכוללת היא דומה, הרי שביישוב א' (המסומן בסגול) האוכלוסייה צעירה בהרבה מאשר ביישוב ב' (המסומן בכחול).
גרף עמודות מצטבר
גרף עמודות מצטבר הוא גרף עמודות שבו כל עמודה מחולקת לעמודות חלקיות, בצבעים שונים, המציגות את מרכיבי העמודה השלמה. דוגמה: בבית ספר עשר כיתות. גרף עמודות רגיל יציג את מספר התלמידים בכל כיתה. גרף עמודות מצטבר יציג את מספר התלמידים בכל כיתה, בחלוקה לבנים ולבנות.
קינגסטון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
עור מסתורי
עור מסתורי (באנגלית: Mysterious Skin) הוא סרט דרמה אמריקאי-הולנדי משנת 2004, בבימויו של הבמאי האמריקאי גרג אראקי. הסרט מבוסס על רומן משנת 1996 באותו השם מאת סקוט היים, אשר היה שותפו של אראקי לכתיבת התסריט לסרט. זהו סרטו השמיני של אראקי, והקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2004.
עלילת הסרט מתארת את סיפורם של שני ילדים בגיל טרום גיל ההתבגרות, שעברו התעללות מינית מצד מאמן הבייסבול שלהם, וכיצד התעללות מינית זו השפיעה בדרכים שונות על חייהם הבוגרים: האחד הפך לפזיז והרפתקן-מינית, בעוד השני נסוג לתוך פנטזיה של חטיפה על ידי חייזרים.
תקציר העלילה
בשנת 1980, בהיותם ילדים בני שמונה בעיר קטנה בקנזס, עברו ניל מק'קורמיק (ג'וזף גורדון-לוויט) ובריאן לאקי (בריידי קורבט) התעללות מינית מצד מאמן הבייסבול שלהם (ביל סייג').
ניל, אשר כבר בגיל צעיר הראה סימנים בדבר היותו הומוסקסואל, מפרש את ההתעללות של המאמן כטקס חניכה לתוך המיניות. הוא גדל להיות כפייתי מבחינה מינית ונמשך בעיקר לגברים בגיל העמידה. בסופו של דבר, ניל נסחף ומתדרדר לפשע ולזנות.
בריאן הגיב להתעללות על ידי פיתוח אמנזיה פסיכוגנית ושכח את האירועים. בשנים הרבות שלאחר מכן סבל מדימום מהאף ומהרטבה במיטה. בשנות העשרה לחייו בריאן הופך ל"חנון", ובשל אישיותו הסגורה הוא נתפס על ידי אחרים כא-מיני. זכרונות מוזרים ומטרידים חוזרים אליו בחלומותיו, וגורמים לו לחשוב כי אולי נחטף על ידי חייזרים בילדותו.
בגיל 19, בעודו מנסה לפענח את זכרונותיו המבלבלים, מוצא בריאן צילום של קבוצת הבייסבול בה נטל חלק כילד. הוא מזהה בתמונה את ניל כמי שמופיע בחלומותיו הביזאריים. בסיומו של הסרט נפגשים שני הגברים הצעירים, לראשונה מזה למעלה מעשור, וחושפים זה בפני זה את סודם המשותף.
הפקה
כל ההתעללות המינית המתוארת בסרט בה מעורבים ילדים משתמעת ולא מוצגת באופן ישיר. סצנות הפיתוי והניצול צולמו כך שכל אחד מן השחקנים מצטלם לבד, ורק לאחר מכן נערכו הקטעים יחד, כך שהילדים לא ראו ולא שמעו את השחקן המגלם את הדמות המפתה. לאורך הסרט נעשה שימוש במקומות שונים בטכניקת צילום זו.
מלון בוטיק
מלון בוטיק הוא מונח רווח ופופולרי בארצות המערב לתיאור בתי מלון קטנים יחסית המצטיינים באינטימיות, ייחודיות ומגע של יוקרה.
המילה בוטיק בצרפתית מציינת חנות קטנה, בדרך כלל בתחום האופנה, המציעה סחורה ייחודית של פריטי ביגוד, הנעלה או תכשיטים בעיצוב אישי ובכמות מוגבלת, וזאת בהבדל מובהק מסניף של רשת שיווק גדולה או חנות כלבו המציעים סחורה מתועשת ואחידה. המונח אומץ לתחום המלונאות לאפיון מלון קטן וייחודי המנסה להציג אנטיתזה למלון סטנדרטי, אחיד ורשתי הדומה למלונות אחרים.
אאודי רוזמאייר
אאודי Rosemeyer (בגרמנית: Audi Rosemeyer) היא מכונית ספורט המוגדרת כמכונית על, בעלת הנעה כפולה 4x4, אשר הוצגה כמכונית קונספט, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אאודי בשנת 2000.
מלון בוטיק
היסטוריה
"מלונות בוטיק" הופיעו לראשונה בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 בערים גדולות כמו ניו יורק, סן פרנסיסקו ולונדון, מתוך כוונה להעניק חוויית אירוח שונה, איכותית ומפתיעה, מעבר לרק פתרון אכסון נוח המאפיין בתי מלון רגילים רבים.
אאודי רוזמאייר
נבנה אב טיפוס בודד.
מלון בוטיק
היסטוריה
מלונות הבוטיק הראשונים היו כאלה שהופעלו על ידי בעלים פרטיים המעורבים אישית בניהולם, עובדה שהדגישה את ייחודיותם לעומת מלונות בניהול רשת או חברת ניהול. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הפכו מלונות הבוטיק יותר ויותר לבחירתם המועדפת של רבים מהנוסעים בעלי האמצעים, שמאסו במלונות היוקרה הסטנדרטיים וחיפשו חוויות אירוח חדשות ושונות. הפופולריות לה זכו מלונות הבוטיק גרמה לרשתות לאומיות ובינלאומיות רבות ליזום ולהקים, כענף בפעילותם, מותגי משנה יוקרתיים המדמים באופיים את מלונות הבוטיק הפרטיים, לעיתים קרובות תוך צירוף המילה "בוטיק" לשמם או לתיאורם של בתי המלון. כניסת רשתות אלו לתחום הביאה לעלייה במספר מלונות הבוטיק ובהיקף פריסתם בעולם, אך גם לשחיקה מסוימת בייחודם של מלונות אלה ובמשמעותו של המושג "מלון בוטיק".
אאודי רוזמאייר
דגם ה"אאודי רוזמאייר" קרוי על שם נהג המרוצים הגרמני ברנד רוזמאייר.
מרכז משולש
בגאומטריה, מרכז משולש הוא נקודה במשולש, שיש לה תיאור סימטרי והומוגני במונחי קואורדינטות טריליניאריות. הנקודות העיקריות בגאומטריה של המשולש, ובהן מפגש התיכונים, מפגש הגבהים ומפגש חוצי הזוויות, הן מרכזי משולש. האנציקלופדיה של מרכזי משולשים מונה יותר מחמשת אלפים מרכזים.
מלון בוטיק
מאפיינים
אין תקן רשמי ומחייב להגדרתו של מלון בוטיק, ועל פי רוב זוהי הגדרה סובייקטיבית של בעלי של המלון ומנהליו. עם זאת, מקובל לצפות שמלון בוטיק יתאפיין במספר פרמטרים המיוחדים לו לעומת מלונות רגילים:
מרכז משולש
הגדרה
נקודה במשולש ABC שארכי צלעותיו a,b,c נקראת מרכז משולש אם היא מוגדרת על ידי קואורדינטות טריליניאריות, כאשר הפונקציה \ u(a;b,c) סימטרית בשני המשתנים האחרונים, והומוגנית. אם, הנקודה נקראת מרכז עיקרי.
מלון בוטיק
מאפיינים
למרות הגדרת הגודל לעיל, ישנם גם מלונות בני מאות חדרים המגדירים עצמם או נחשבים בעיני אחרים "מלון בוטיק" משום עמידתם בסטנדרטים גבוהים של עיצוב ייחודי, יוקרה מפנקת ושירות אישי.
מרכז משולש
דוגמאות
הנקודה 1:1:1 היא מפגש חוצי הזווית במשולש, שהוא מרכז המעגל החסום. הנקודה היא מפגש התיכונים. אלו הם מרכזים עיקריים. מרכז המעגל החוסם נמצא ב-, ואילו מפגש הגבהים נמצא ב-.
אלכסנדר טישמה
אלכסנדר טישמה (בסרבית באותיות לטיניות: Aleksandar Tišma; 16 בינואר 1924 – 16 בפברואר 2003) היה סופר סרבי.
ביוגרפיה
טישמה נולד לאב סרבי ולאם ממוצא יהודי-הונגרי בעיירה הורגוש שבחבל באצ'קה, סמוך לגבול הסרבי-הונגרי (אז - בתחומי ממלכת יוגוסלביה). רכש את השכלתו היסודית והתיכונית בנובי סאד, בסביבה רב-תרבותית ורב-לשונית. למד צרפתית וספרות בבודפשט ולבסוף הוסמך בלימודים גרמניים באוניברסיטת בלגרד. בסוף מלחמת העולם השנייה היה פעיל במחתרת האנטי-נאצית בנובי סאד.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל לעבוד בנובי סאד כעיתונאי. מאוחר יותר עבד כעורך במטיקה סרפסקה, מוסד לחקר השפה והתרבות הסרבית, וכמרצה, נוסף על פעילותו הספרותית. יצירתו כוללת כ-15 ספרים, בהם רומנים, קבצים של סיפורים קצרים, ספרי שירה ומסות. כן עסק בתרגום מגרמנית ומהונגרית. כמה מסיפוריו עובדו לטלוויזיה ולקולנוע.
יצירתו תורגמה למספר רב של שפות, וזכתה להכרה נרחבת. בין הפרסים הספרותיים שקיבל: פרס נין (על "השימוש באדם", 1977), פרס אנדריץ', ופרס אוסטריה לספרות אירופית (1996). היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות והאקדמיה לאמנויות בברלין.
ספריו של טישמה הם לרוב בעלי אופי קודר ופסימי, אך מתאפיינים בהומניזם וחמלה. מבקרים משייכים לעיתים את יצירתו לאסכולה ספרותית מרכז אירופית, שעמה נמנים גם דנילו קיש, צ'סלב מילוש וברונו שולץ.
מספריו תורגמו לעברית (בתרגומה של דינה קטן בן-ציון) "השימוש באדם" ו"ספר על בלאם".
טישמה נמנע מפעילות פוליטית, אך הביע תמיכה בתנועות דמוקרטיות ביוגוסלביה ומאוחר יותר בסרביה, ועזב את מולדתו לצרפת ב-1993 במחאה על מדיניות ממשלו של סלובודן מילושביץ'. טישמה שב לנובי סאד, העיר שבה גדל ושמהווה ציר מרכזי ביצירתו, בשנת 2000, שלוש שנים לפני מותו.
אלכסנדרה ברושטיין
אלכסנדרה ברושטיין (23 באוגוסט 1884 וילנה - 20 בספטמבר 1968 מוסקבה) הייתה סופרת ומחזאית יהודייה-רוסייה, אשר כתבה בברית המועצות, וזכתה שם לפרסום רב.
ביוגרפיה
נולדה בווילנה בשם אלכסנדרה ויגודסקי. אביה, יעקב ויגודסקי היה רופא גינקולוג, סופר יידיש, ואיש ציבור, שר לענייני יהודים בליטא המרכזית, ציר לסיים של הרפובליקה הפולנית השנייה (1922–1927), וממנהיגי קהילת וילנה ערב חורבנהּ. הוריה נרצחו על ידי הנאצים.
ברושטיין סיימה את לימודיה בבסטוז'ב, מוסד ללימודים גבוהים לנשים בסנקט-פטרבורג. בין השנים 1906–1917 היא עבדה עם הצלב האדום הפוליטי, ארגון שעסק במתן סיוע לאסירים פוליטיים באימפריה הרוסית ויותר מאוחר בברית המועצות. הארגון הפסיק את פעילותו ב-15 ביולי 1938. לאחר מהפכת אוקטובר היא פעלה לחיסול הבערות בברית המועצות, הקימה מספר בתי ספר בפטרוגראד למבוגרים וכתבה לילדים ומתבגרים.
ב-1922 יצא המחזה הראשון של ברושטיין: "מאי". היא פרסמה כ-60 מחזות, רובם ככולם לנוער, אך התפרסמה בעיקר בזכות טרילוגיה אוטוביוגרפית שיצאה לאור בסוף שנות החמישים ותחילת שנות הששים, וכללה את "הדרך יוצאת למרחקים", "שעת שחר" ו"אביב".
הטרילוגיה
ספרה "הדרך יוצאת למרחקים" תורגם לעברית על ידי דוידה קרול ויצא לאור בספריית הפועלים ב-1988.
הספר הוא חלק מטרילוגיה אוטוביוגרפית של ברוּשטיין, שיצאה ברוסיה במהדורות רבות של עשרות אלפי עותקים כל אחת, וזכתה למעמד של ספר פולחן. הספר הוא מעין שילוב של רומן חניכה, רומן היסטורי ופוליטי וספר זיכרונות והרפתקאות. בהומור מרגש מספרת ברושטיין על ילדותה ונעוריה בווילנה על גבול המאות ה–19 וה–20. זהו סיפור אמין ומרתק, שאינו סוטה מהנרטיב הסוציאליסטי של ברית המועצות בתקופה זו של סוף שנות ה–50 ותחילת ה–60, שבהן התפרסמה הטרילוגיה
קיימת ברוסיה התעניינות מחודשת בספר, והחל מ–2005 יצאה כמעט מדי שנתיים מהדורה חדשה שלו.
הארמייה ה-18 (ורמאכט)
הארמייה ה-18 הייתה ארמייה גרמנית, שפעלה במלחמת העולם השנייה. הארמייה השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ולאחר מכן במבצע ברברוסה. הארמייה נכללה בתוך קבוצת ארמיות צפון ומאוחר יותר בקבוצת ארמיות קורלנד. נלכדה יחד עם כל הקבוצה בחצי האי קורלנד, ונכנעה בתום המלחמה לכוחות הסובייטיים
היסטוריה
הארמייה נוסדה ב-4 בנובמבר 1939. הארמייה נכללה בתוך קבוצת ארמיות B, ולקחה חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. לאחר מכן עם פרוץ מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, נכללה בתוך קבוצת ארמיות צפון, ותפקידה היה לכבוש את המדינות הבלטיות שבשליטת ברית המועצות. הארמייה השתתפה במצור על לנינגרד, אולם בהדרגה הדפו הסובייטים את המצור, וקבוצת ארמיות צפון נסוגה לקורלנד. הסובייטים ניתקו את חצי האי, והיינץ גודריאן ביקש מהיטלר אישור לסגת. היטלר סירב והורה על שינוי שמה של קבוצת ארמיות צפון לקבוצת ארמיות קורלנד. עקב כניעתה של גרמניה הנאצית, נכנעה כל קבוצת הארמיות גם יחד, ונלקחה בשבי.
סער צור
סער צור (נולד ב-1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף המכהן כמפקד הגיס הצפוני ומפקד מערך התמרון בזרוע היבשה. קודם לכן כיהן כמפקד עוצבת הפלדה, מפקד מל"י, מפקד עוצבת סיני, ראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה ומפקד חטיבה 401.
ביוגרפיה
בשנת 2008 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 8, ושימש בתפקיד עד שנת 2010. ב-8 ביולי 2010 מונה למפקד חטיבת בנימין, ושימש בתפקיד עד 10 ביולי 2012. ביולי 2012 מונה למפקד חטיבה 401, והוביל את החטיבה בין היתר במהלך מבצע צוק איתן, את תפקידו סיים ב-25 באוגוסט 2014. לאחר מכן מונה לראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה בין השנים 2014–2016.
ב-13 ביולי 2016 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת סיני ובמקביל מונה במאי 2017 למפקד מל"י. ב-18 בפברואר 2018 סיים את תפקידו כמפקד עוצבת סיני, וב-18 באפריל 2019 סיים את תפקידו כמפקד מל"י. ב-19 במאי 2019 מונה למפקד עוצבת הפלדה, ובמאי 2021 פיקד עליה במבצע שומר החומות כנגד החמאס והג'יהאד האסלאמי ברצועת עזה.
בנובמבר 2021 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס הצפוני ומפקד מערך התמרון בזרוע היבשה.
צור נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי.
בית הכנסת הגדול של בוקרשט
בית הכנסת הגדול (ברומנית: Sinagoga Mare) של בוקרשט שוכן בין רחוב וסילה אדאמאקה, לשעבר "רחוב בית הכנסת" ובין רחוב שאול, המבנה היחיד על רחוב אדאמאקה. בבית הכנסת הגדול הונהגו במאה ה-20 שינויי ריטואל שדמו לזה הניאולוגי והותאמו לו מקום למקהלה ולעוגב. המקהלה כללה גברים, נשים וילדים.
בית הכנסת כונה "הגדול" משום שבמשך תקופה ארוכה היה בית הכנסת הגדול ביותר בבוקרשט, לפני בניית היכל קורל. בית הכנסת נבנה בשנת 1846 ונחנך בערב ראש השנה ה'תר"ח (1847), על קרקע שקודם לכן היו עליה 4 בתי כנסת של גילדות יהודיות שונות (באותה תקופה כל גילדה התפללה בבית כנסת נפרד). יזמה את הקמת בית הכנסת עדת היהודים הפולנים בבוקרשט (comunitatea evreilor lehi) אחרי שכמה בתי כנסת שלה נחרבו בדליקות. לכן בית הכנסת נודע בתחילתו גם כ"בית הכנסת הפולני" - Sinagoga poloneză. חנוכת בית הכנסת נערכה בשנת 1847 על ידי הרב הגדול משולם זלמן פרנקל והרב זלמן בהרב.הבניין ניזוק באמצע שנות ה-1860 על ידי פורעים לאומנים רומנים שהפגינו נגד הענקת אזרחות ליהודים.
בשנת 1903 עבר בית הכנסת בנייה מחודשת ובעקבותיה נחנך מחדש ב-11 באוגוסט. בשנת 1909 הבימה הוזזה אל ארון הקודש והקיר המזרחי (האדריכל פטרה אנטונסקו). בשנת 1915 הותקנה בו תאורה חשמלית, מאוחר יותר גם הסקה.
אחרי שנת 1925 ובשנים 1931–32 עבר בית הכנסת שיפוצים והרחבות לפי תוכניות של האדריכל היהודי ז'אן לוקאר (Jean Locar) ובפיקוחו הצמוד, הכול ללא תמורה כספית. בית הכנסת הפך לפנינה ארכיטקטונית שזכתה להכרה כשהוכרז למבנה היסטורי מוגן. ציורי תקרה בסגנון רוקוקו עוצבו בשנת 1936 על ידי גרשון מ. הורוביץ (1882 - 1942).
בשנת 1941, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז בית הכנסת וניזוק, אך לא נשרף, כמו שנשרף בית הכנסת הספרדי הגדול, הודות למשרתת נוצרית רומניה בשם לוקרציה קנז'אה (Lucreţia Canjea) שדיברה אל הבוזזים וריככה בדמעותיה ובתוכחותיה את לבם.
לאורך שנות קיומו פעלו בבית כנסת זה מהמפורסמים בין רבני בוקרשט כמו המלבי"ם, ד"ר הינריך אלפרין, ד"ר אברהם מאיר הלוי, ד"ר יעקב יצחק נימירובר, ד"ר אלכסנדר שפרן וד"ר דוד משה רוזן.
אחרי המהפכה ברומניה, בשנת 1991 הוקם בבית הכנסת הגדול מוזיאון השואה של יהדות רומניה. בשנת 2007 עבר הבניין שיפוץ נוסף, בעיקר בחזית.
קישורים חיצוניים
(אנקה טודוראנצ'ה-צ'וצ'ו - התכנון מחדש של בוקרשט ובתי הכנסת, 2014, תקציר הרצאה 13.11.2014) Situl "Rezistenţa urbană": Moştenirea evreiască bucureşteană.
אוהל
אוהל הוא מבנה מגורים ארעי המורכב מיריעות בד, ברזנט, קנבס או חומרים אחרים המונחים ומתוחים על מסגרת של מוטות.
הקמת אוהל
בדרך כלל קל להרכיב ("להקים") ולפרק אוהלים, והם ניתנים לנשיאה ולהעברה קלה ממקום למקום. אוהל מחובר לקרקע בעזרת יתדות וחבלים. אוהלים מודרניים מכילים גם חומרים מעכבי בעירה וזמינים בגדלים שונים - החל מאוהל ליחיד וכלה באוהלי קרקס.
שימוש צבאי
השימוש באוהלים נפוץ גם בצבאות שונים, הן לצורך מגורים זמניים של כוחות ניידים, והן למחנות צבא ארעיים. בצבאות נעשה שימוש בגדלים שונים של אוהלים, החל מאוהלי סיירים שניתן לשאתם על הגב, שמיועדים לחייל אחד או שניים, וכלה באוהלים גדולים שמיועדים לעשרות חיילים, ושניתן לשים בהם מתקנים שונים כגון תאורה וחימום, להשתמש בהם כמחסנים, משרדים, בית חולים שדה או כמטבח. צבאות שונים גם עושים שימוש באוהל אב"כ לצורכי אימונים.
שימוש אזרחי מודרני
שימוש אזרחי באוהלים נעשה לצורך מחנאות כמו מחנה קיץ. כמו כן, הקרקס לרוב מציג את מופעי הבידור שלו בתוך אוהל.
אוהלים יכולים לשמש כפתרון זמני עבור חסרי בית ובשכונת מצוקה.
כמו כן מקובל להשתמש באוהלים לצורך ניחום אבלים בזמן השבעה.
אוהל בתרבות
בשפה העברית ישנם מספר ביטויים המשתמשים במילה "אוהל".
בדת היהודית ישנה התייחסות להלכות בנושא האוהל. כמו כן נעשה שימוש במילה אוהל בהקשרים דתיים כמו שמות של בתי כנסת וביטויים שונים- "אוהל שם", "אוהלה של תורה" וכו'.
תנועות ומאבקים חברתיים עושים שימוש באוהלים. לדוגמה: תנועת האוהלים, מחאת האוהלים.
Passwd
passwd הוא כלי במערכות יוניקס ומערכות הפעלה דמויות יוניקס המשמש לשינוי סיסמת משתמש. הסיסמה הנקלטת מהמשתמש מועברת בפונקציית גיבוב, כאשר רק הפלט של הפונקציה נשמר מטעמי אבטחת מידע. כאשר משתמש מבקש להתאמת, מועברת הסיסמה הנקלטת בתהליך דומה, תוך השוואה למידע השמור במערכת.
היסטוריה
בעבר היה הכרחי להשתמש בפקודות שונות על מנת לשנות סיסמאות בשיטות אימות שונות. לדוגמה, הפקודה לשינוי סיסמה במערכות NIS הייתה. דרך זו גרמה למשתמש להיות מודע לשיטת האימות, והביאה לבזבוז קוד. כיום, ברוב המערכות קיימת פקודת passwd אחידה, וביצוע השינוי והחלפת הסיסמה מטופל בצורה שקופה למשתמש באמצעות מודולי אימות הניתנים לחיבור (PAM).
פונקציית הגיבוב המשמשת לשמירת הסיסמאות מוכתבת על ידי התצורה של מודול. כברירת מחדל נעשה שימוש בפוקנציה MD5, אך כיום המודול מכיל גם פונקציות גיבוב הנחשבות חזקות יותר, כגון Blowfish, SHA256 וSHA512.
הקובץ  הוא מסד נתונים טקסטואלי המכיל מידע על משתמשים הרשאים להתחבר למערכת או ששייכים אליהם תהליכים. ברוב מערכות ההפעלה הקובץ משמש דרך אחת מני רבות לאחסון מידע על המשתמשים במערכת, המוגדרת ב-Name Service Switch. במערכות יוניקס מודרניות המידע הרגיש על הסיסמאות נשמר בקובץ או מסד נתונים נפרד.
שם הקובץ לקוח משימושו המקורי, כקובץ המשמש לאימות סיסמאות. לרוב, לקובץ הרשאות מערכת קבצים המאפשרות לכל משתמש לקרוא אותו, אך רק למשתמש-על לשנותו.
הקובץ  מכיל רשומה אחת בכל שורה, אשר מייצגת משתמש יחיד. כל רשומה מכילה שבעה שדות המופרדים בנקודתיים. רשומה טיפוסית יכולה להראות כך:
jsmith:x:1001:1000:Joe Smith:/home/jsmith:/bin/sh
באופן כללי, השדות, בסדר משמאל לימין, הם כדלקמן:
הקובץ  נועד להגביר את רמת האבטחה על ידי הפרדת המידע הרגיש על הסיסמאות לקובץ נפרד, אשר רק משתמש-על יכול לקרוא. השימוש בקובץ זה החל בתחילת שנות ה-90. השדות ברשומה בקובץ זה הם כדלקמן:
טוויסט
טוויסט (באנגלית: Twist, מילולית: עווית) הוא ריקוד רוקנרול שהיה אופנה חולפת עולמית מסוף שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים. באותה תקופה, סוף שנות החמישים וראשית שנות השישים, צצו בארצות הברית חדשות לבקרים אופנות ריקוד קצבי, שלא שרדו יותר ממספר שבועות. ריקוד הטוויסט שרד שנים והיה נפוץ ברחבי העולם כולו. במסגרת הרשאת ריקודים מערביים אחרים נאסר הריקוד בברית המועצות ובגוש הקומוניסטי, דבר שרק הוסיף לקסמו החתרני.
סגנון הריקוד
הריקוד יכול להתנהל כריקוד בו עומדים בני זוג זה מול זה או כריקוד אינדיבידואלי. הרגליים מפוסקות קלות והגוף נע יחד עם אחת הרגליים, כביכול מבצע תנועת מעיכת סיגריה על הרצפה, אך מבלי להזיז את הכתפיים, בעוד הידיים נותרות פשוטות לצדדים, כפופות מרפקים, למטה מגובה הכתפיים. הגיוון בתנועות הוא בתנועות קלות של הרגליים והחלפתן, כאשר התנועה היא בקצב מהיר. על הגוף להיות כפוף מעט, רפוי ומשוחרר.
התפתחות "שגעון הטוויסט"
השיר הראשון שנקרא "טוויסט" היה חידוש של צ'בי צ'קר לשיר של האנק בלארד מ-1959 ששהה בראש מצעד בילבורד ב-19 בספטמבר 1960. בהמשך ראה אור שירו של צ'קר "Let's Twist Again", שהיה להיט גדול. צד ב' של התקליטון של "Let's Twist Again" בארצות הברית ובבריטניה היה הדפסה מוחדשת של "הטוויסט". ב-1961 הוציאה להקת דני והג'וניורס את הלהיט "Twistin' USA".
למרות שהאופנה חלפה לאחר אמצע שנות השישים המשיכו לצאת שירי טוויסט בעיקר כחידושים וכמחוות.
תעודת זהות (ישראל)
תעודת הזהות הישראלית היא מסמך רשמי המונפק לכל תושב מדינת ישראל מעל גיל 16 היושב במדינה דרך קבע במעמד חוקי, גם אם אינו אזרח. הרשות המוסמכת בישראל להנפקת תעודות זהות היא רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, באמצעות לשכותיה ברחבי הארץ.
בתעודה הישראלית מופיעים פרטים אישיים מתוך מרשם האוכלוסין, ובהם מספר ייחודי הנקרא מספר זהות, שמו של בעל התעודה ושם משפחתו, שמות הוריו, תאריך לידתו, ארץ הלידה, מינו של האדם, ותמונתו. בעבר הופיע בתעודה גם הלאום. לתעודת הזהות מצורף ספח בו מופיעים הכתובת, הסטטוס המשפחתי, האזרחות, שמות קודמים של האדם, שם בן הזוג ומספר הזהות שלו וכן פרטים אישיים על ילדיו.
לתעודות הזהות החכמות, שמונפקות החל מיולי 2013, ממדים של כרטיס אשראי (85X54 מ"מ). החל מיוני 2017 מונפקות תעודות זהות חכמות בלבד, בהתאם לתיקון לחוק.
חובות וזכויות
מדינת ישראל היא מהמדינות שבהן חייבים התושבים לשאת תעודת זהות, כאמור בחוק החזקת תעודת זהות והצגתה, התשמ"ג-1982:
תביעה בגין הפרת סעיף זה נדירה מאוד בתחומי מדינת ישראל מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, גם במקרים שבהם החוק מאפשר זאת. בנוסף, החוק קובע כי "לא יועמד אדם לדין על אי הצגת תעודה אם תוך חמישה ימים לאחר שנדרש לכך הוצגה התעודה לפני מי שדרש את הצגתה, או לפני שוטר בתחנת המשטרה".
לפי : נדרש "יסוד סביר לחשד" שנעברה עבירה כדי ששוטר יוכל לדרוש מאדם הצגת תעודת זהות. כך זוכה אדם שסירב להציג תעודת זהות ובפסק הדין נקבע כי
בנוסף לחובה זו, מוגדרים בחוקים רבים זכויות שלמימושן יש להציג תעודת זהות, כאמצעי בלעדי לזיהויו של תושב. בעבר הייתה חובה להציג תעודת זהות למימוש זכות ההצבעה בבחירות, אך מאז הבחירות לכנסת ה-17 מותר להשתמש לשם כך גם ברישיון נהיגה או בדרכון תקף. עד הבחירות לכנסת ה-13 הייתה חובה להציג גם את הספח המצורף לתעודה, שהיה מוחתם בעת ההצבעה. במקרים שאינם מוגדרים במפורש בחוק ניתן להזדהות באמצעות תעודות אחרות. כך גם לצורך הזדהות לפתיחת חשבון בנק, במסגרת המאבק נגד הלבנת הון, ניתן להשתמש בדרכון.
משרד הפנים מנפיק תעודות זהות רק לתושבי ישראל ומסרב להנפיקן לאזרחי ישראל שאינם תושבים בישראל בנימוק שאין להם צורך בתעודה.
מהות הרישום בתעודת הזהות
הפרטים הרשומים במרשם האוכלוסין (ובתעודת הזהות) מיועדים גם לצרכים סטטיסטיים.
בנוסף, חלק מהפרטים מהווים גם ראיה לנכונות האמור בהם, ולפיכך רשויות המדינה וגורמים אחרים רשאים להסתמך לצורך פעילותם על פרטים אלה מתוך מרשם האוכלוסין או תעודת הזהות (סעיף 3 לחוק).
פרטי הרישום שאינם מהווים ראיה לאמיתותם (ולפיכך יכולים לשמש לצרכים סטטיסטיים בלבד) הם הלאום, המצב האישי ושם בן-הזוג. הסיבה לכך שפרטים אלה אינם משמשים ראיה לנכונות האמור בהם, היא שלעיתים מחויב משרד הפנים לרשום תחת סעיפים אלה פרטים המנוגדים לתפיסותיהן של מפלגות דתיות בנושא (למשל, משרד הפנים מחויב לרשום כיהודי מי שעבר גיור רפורמי, וכן לרשום כנשואים בני-זוג מדתות שונות ובני-זוג מאותו מין שנישאו זה לזה במדינה זרה).
מספר זהות
מספר הזהות המוטבע בתעודת הזהות הוא המספר הניתן על ידי מנהל האוכלוסין לכל תושב או אזרח ישראלי עם רישום לידתו, או עם עלייתו ארצה. המספר ניתן עוד לפני הנפקת תעודת הזהות, והוא אינו מתחלף במקרה של החלפת התעודה. המספר מורכב מתשע ספרות, שהימנית שבהן היא ספרת ביקורת, שנועדה לאתר ולמנוע טעויות בהקלדת מספר הזהות, וזאת באמצעות נוסחה הבודקת התאמה בין שמונה הספרות לספרת הביקורת.
בתקופת המנדט
במשך רוב שנות שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל לא הנהיגו השלטונות תעודות זהות לתושבי הארץ. כנראה בסוף שנות השלושים, אולי בתקופת "המרד הערבי הגדול" נגד הבריטים הונהגה בארץ על ידי השלטונות תעודת זהות. התעודות הונפקו לכל תושבי הארץ, יהודים כערבים. התעודה הייתה בת שני דפים בלבד, מקרטון בצבע ורוד ומאוחר יותר מקרטון חום. התעודה נשאה תצלום של בעל התעודה וכללה (בשפה האנגלית) את שמו של בעל התעודה, יישוב מגוריו, עיסוקו, מקום עסקו ותיאורו, לרבות גובהו, צבע עיניו, צבע שערו, מבנה גופו ו"סימנים מיוחדים". התעודה נשאה את חתימתו של נושא התעודה ואת חתימת וחותמת הרשות המוציאה. המספר הנקוב בתעודה איננו נראה כמספר זהות אלא כמספר הסידורי של התעודה במשרד בו הוצאה.
התעודה אינה כללה תאריך לידה. ככל הנראה כיוון שלא התבצע רישום לידה מסודר בקרב האוכלוסייה הערבית הכפרית.
על מנת להבדיל בין יהודים לערבים צוין בתעודה גם "הגזע" (Race).
בחלק מהתעודות, כנראה מהתקופה אחרי שנת 1945, עם הגאות בתנועת ההעפלה התנוססה בראש התעודה חותמת האומרת: "נשיאת תעודה זו אינה יוצרת בשום פנים זכות למגורים חוקיים בארץ ישראל" (Palestine). זאת כנראה על מנת שבתעודה לא יהיה משום מתן לגיטימציה למעפילים שהגיעו לארץ ישראל כעולים בלתי לגליים.
במהלך שנות המדינה
תעודות הזהות הראשונות שחולקו לתושבי מדינת ישראל עם הקמתה, לאחר מפקד האוכלוסין שנערך ב-8 בנובמבר 1948, היו בצורת פנקס קטן הנתון בכריכת קרטון כחולה. פרטי נושא התעודה מולאו בה בעט והיא הכילה מספר דפים ריקים (כדוגמת דרכון) בהם נרשמו שינויים בשם, במצב המשפחתי ובכתובת, שנרשמו בעט ולידם הוטבעה חותמת משרד הפנים. פרט בלתי נפרד מן התעודה היו הטורים בהם צוין גובהו של האיש וצוינו לגביו "סימנים מיוחדים".
כן הוטבעו בדפים הריקים חותמות המעידות על השתתפות בבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות וכן על קבלת פנקסי תלושים בימי הצנע.
בסוף שנות החמישים הונפקו התעודות בצורה דומה, כפנקס (הפעם קטן מעט מקודמו) בכריכת פלסטיק בצבע תכלת ובו מספרי זהות בני תשע ספרות.
בשנות השמונים הונפקו תעודות הזהות בצורת כרטיס, פלט מחשב, בציפוי למינציה ונתון בתוך נרתיק פלסטיק כחול. לנרתיק צורף ספח ובו כתובתו של התושב, שם בן או בת זוגו ומספר הזהות שלהם ושמות ילדיו עד גיל שמונה עשרה בציון תאריכי לידתם ומספרי הזהות שלהם. במאה ה-21 נרשמו בספח גם ילדיו הבוגרים של התושב, בני כל גיל. החל מה-1 ביוני 2020 בוטל הספח והפרטים בו נמסרים כקובץ דיגיטלי.
בשנת 2013 החל משרד הפנים בפיילוט של הנפקת תעודות זהות חכמות עם שבב המכיל נתוני זיהוי ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009). תוקפו של הפיילוט פג ביוני 2015, אז החליט שר הפנים סילבן שלום להאריכו בתשעה חודשים נוספים עד מרץ 2016. בחודש פברואר 2017, התקבל התיקון לחוק בו הוחלט כי החל מ-1 ביוני 2017, יונפקו תעודות זהות חכמות הכוללות נתוני זיהוי ביומטריים. תעודות אלו, יהיו בעלות תוקף של בין חמש לעשר שנים, בהתאם לתקנות החוק.
סעיף הלאום
מאבקים רבים התקיימו על רישום סעיף הלאום בתעודת הזהות:
הנושא עלה לראשונה בשנת 1958 בעניין הנוהל לרישום הדת על פי הצהרת הורים. מפלגת מפד"ל הביא למשבר קואליציוני, בעקבות הנוהל של משרד הפנים לפיו: "במקרה שהורים הם בני דתות שונות — נשואי תערובת — יש לרשום פרט זה על יסוד הצהרה בכתב החתומה בידי שני ההורים. בה יביעו את רצונם באיזה דת לרשום את ילדם". ובסעיף "הלאום"- הדברים האמורים לגבי סעיף הדת אמורים גם לגבי סעיף הלאום". כלומר רישום לאומיותו של ילד נקבע על פי הצהרת הוריו ולא על פי דיני ההלכה, כפי שתבע המפד"ל. הרבנות הראשית גם לא הכירה מאז קום המדינה ברישום הדת והלאום של משרד הפנים מסיבות אלו. בעיה נוספת הייתה "רישום בתום לב", כלומר רישום של אדם כיהודי על פי הצהרתו בלבד. פתרון אחד שהוצע היה למחוק את סעיף הלאום מהרישום. פתרון נוסף שבקישו הדתיים ליישם היה הצהרה של ההורים שהילד יגויר כהלכה, אם יש ספק. לאחר שנה של דיונים הוצעה פשרה, רישום דת האב ודת האם בטופס מרשם התושבים של קטין. הרבנות הראשית ושר הדתות הסכימו לפשרה.
הנושא עלה שוב בשנת 1970 בעקבות משבר "מיהו יהודי" ובג"ץ שליט. שליט ביקש לרשום את ילדיו כחסרי דת אבל בעלי לאום יהודי. פקידי משרד הפנים סירבו לעשות זאת, לכן עתר שליט לבג"ץ נגד שר הפנים. בג"ץ קיבל את העתירה ברוב של חמישה שופטים לעומת ארבעה. כתוצאה מכך, ב-10 במרץ 1970, אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות וחוק מרשם האוכלוסין, במסגרתו נוסף לחוק השבות סעיף 4ב הקובע: ""יהודי" - מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת", ללא הגדרה באיזה גיור מדובר. במקביל נוסף לחוק מרשם האוכלוסין סעיף 3א הקובע: "לא יירשם אדם כיהודי לפי לאומו או דתו אם הודעה לפי חוק זה או רישום אחר שבמרשם או תעודה ציבורית מראים כי הוא אינו יהודי, כל עוד לא נסתרו ההודעה, הרישום או התעודה האמורים להנחת דעתו של פקיד הרישום הראשי או כל עוד לא נקבע אחרת בפסק ­דין הצהרתי של בית משפט או בית דין מוסמך". לאחר תיקון החוק ביקשו מספר אנשים למחוק את סעיף הלאום לחלוטין. חבר הכנסת דוד בן-גוריון (הרשימה הממלכתית) הודיע באופן חד משמעי שהוא נגד מחיקת סעיף הלאום. מרצה באוניברסיטת תל אביב, גיאורגי רפאל טמרין, הגיש בקשה להרשם בסעיף הלאום כ"ישראלי". טמרין טען, שהתיקון לחוק השבות מהווה "מבחן גזעי דתי", לטענתו, בעקבות התיקון אדם שהוא אתאיסט אינו יכול להיות יהודי על־פי החוק החדש. לכן הוא מבקש להמיר את הרישום הקיים לגביו במרשם התושבים בסעיף הלאום מ"יהודי" ל"ישראלי". טמרין פנה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אך בקשתו נדחתה בנימוק ש "אין אדם יכול ליצור בהבל פיו לאום חדש ולומר אני משתייך אליו". גם בערעור בפני שופטי בית המשפט העליון שללו השופטים פה אחד את קיומו של "לאום ישראלי" בקבעם, "כי אין משמעות למבחן ההרגשה הסובייקטיבית של אדם פלוני בדבר השתייכותו ללאום אלמוני בלי שניתן לקבוע, על-פי קריטריונים כלשהם שאותו לאום הוא בנמצא". עם זאת באותה עת נענה משרד הפנים לבקשתו יונתן רטוש, מייסד תנועת העברים הצעירים, לרשום "עברי" תחת סעיף הלאום בתעודת הזהות שלו (הלאום "עברי" נרשם בתעודה עם הקמת המדינה ב-1948, אך אחר כך סירבו לחדש לו את התעודה עם רישום זה). גם אמו ביקשה לשנות את הרישום כ"עברי".
עניין נוסף שגרם למחלוקת היה עניין הגיור. המפד"ל סירבה להכיר באנשים כיהודים אם עברו גיור קונסרבטיבי או רפורמי, ובקשה לא לרשם אותם כיהודים בתעודת הזהות. בשנת 1986 נדרש בית המשפט העליון לדון בשאלת התוקף של גיור לא-אורתודוקסי. שר הפנים יצחק חיים פרץ (ש"ס) סירב לרשום כיהודייה את שושנה (סוזן) מילר שהתגיירה בארצות הברית בגיור רפורמי. אך לאחר שהבין שלא יוכל להימנע ברישום בסעיף הלאום בתעודת הזהות שלה, החליט שבסעיף הלאום, תירשם המילה "נתגיירה" בצד המילה "יהודייה". ואולם בג"ץ קבע כי פרטים הנוגעים ללאום ולדת לפי חוק מרשם האוכלוסין צריכים להירשם לפי הודעת הנרשם בלבד, ולכן לפקיד הרישום אין נתונה הסמכות להוסיף פרטים לרישום לפי ראות עיניו. פרץ התפטר מתפקידו כשר הפנים בינואר 1987 על רקע "משבר הגיור". ראש הממשלה יצחק שמיר וגם מפלגת העבודה הציעו פתרון של מחיקת הלאום מהתעודה, אך שימור הרישום ברשומות משרד הפנים. בבחירות לכנסת ב-1988 הגדילה ש"ס את כוחה לשישה מנדטים. אריה דרעי, שלא היה חבר כנסת, מונה לשר הפנים. ביוני 1989, בעקבות פסיקת בג"ץ בנושא הגיור, החליט דרעי להוסיף מדבקה מתחת לתמונה בתעודת הזהות ועליה כתוב:. את המדבקה יזם בעקבות הוראת בג״ץ למשרד הפנים לרשום כיהודים 9 גרים, בהם רפורמים וקונסרבטיבים, עקב כך הציע דרעי להסיר את חתימתו מתעודות הזהות ולהוסיף את המדבקה, כדי שלא יאלץ להתפטר כמו השר פרץ לפניו, ומועצת חכמי התורה אישרה את ההצעה. המדבקה הביא לסערה במערכת הפוליטית. היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש הודיע לדרעי שהניסוח על המדבקה אינו חוקי, והוסכם על ניסוח אחר:, בנוסף, במקום מדבקה המשפט הודפס כחלק מהתעודה עצמה.
החל מ-25 באפריל 2002 מונפקות תעודות זהות חדשות ללא סעיף הלאום (במקומו מודפסת שורת כוכביות). הסיבה להשמטת סעיף הלאום הייתה פסיקת בג"ץ ב־2002 שהורתה לרשום כיהודים מתגיירים שעברו גיור רפורמי. שר הפנים אלי ישי (ש"ס) החליט להשמיט את סעיף הלאום, על מנת להימנע מלרשום במסמך רשמי את יהדותו של אדם לפי קביעת בג"ץ. בנובמבר 2004 דחה בג"ץ עתירה של ליאורה גולדמן שביקשה להשיב את סעיף הלאום לתעודת הזהות, בנימוק שחוק מרשם האוכלוסין אינו אלא חוק סטטיסטי-רישומי ולא חוק הצהרתי על יהדותם של אזרחים. הלאום נרשם עדיין במרשם האוכלוסין, וכל תושב ישראלי זכאי לקבל בחינם תדפיס של תמצית המרשם שלו, בו מצוין גם הלאום.
בשנת 2000 פנה עוזי אורנן (מייסד עמותת "אני ישראלי ואחיו של המשורר יונתן רטוש שנרשם כ"עברי") למשרד הפנים וביקש להירשם תחת הלאום "ישראלי", אך בקשתו נדחתה. בסוף 2003 פתח אורנן במאבק משפטי לשינוי רישום סעיף הלאום בעניינו. תחילה הגיש, בצירוף עותרים נוספים, עתירה לבג"ץ שנמחקה בעקבות המלצת השופטים. בשנת 2007, הגיש אורנן עתירה חדשה לבית המשפט המחוזי בירושלים, יחד עם אורי אבנרי, שולמית אלוני, איתמר אבן-זהר, יוסף אגסי ורעייתו יהודית בובר אגסי, אלון אולארצ'יק, יהושע סובול ואזרחים נוספים שחלקם אינם רשומים כיהודים. השופט נעם סולברג הכריע שהסוגיה אינה שפיטה. בערעור שהגישו טענו כי הלאום הישראלי נוצר עם הקמת המדינה וכי שלילת קיומו של הלאום הישראלי כמוהו כשלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה ריבונית דמוקרטית. בית המשפט העליון הכריע שהנושא שפיט. אך השופטים הבהירו כי דוחים את העתירה מהסיבה של היעדר הוכחת קיומו של לאום ישראלי (ראה: פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים).
בשנת 2011 הורה השר אלי ישי להחזיר את סעיף הלאום, לטענתו בעקבות פנייה של ניצולי השואה שאמרו שהם גאים להיות יהודים ואינם רוצים להחליף את תעודותיהם הישנות בכאלו שלא יכתב בהן הלאום.
ב-16 בספטמבר 2014 אפשר שר הפנים גדעון סער (הליכוד) רישום של לאום ארמי במרשם האוכלוסין. בפברואר 2017, מספר חברי כנסת העלו הצעת חוק לקבוע הוראת שעה לחמש שנים, לפיה אדם המנהל הליך לקבלת פסק דין הצהרתי המעיד על היותו ארמי, יהא זכאי לסיוע משפטי ולפטור מאגרת בית משפט. בסך הכל טבלת הלאומים של משרד הפנים כוללת כ-135 ערכים, ובין השאר כוללת לאום "אבחזי", לאום "גויאני", לאום "אשורי" ולאום "שומרוני".
תעודת זהות פלסטינית
לתושבי יהודה והשומרון וחבל עזה הפלסטינים ניתנה תעודת זהות על ידי המנהל האזרחי. מבנה התעודה היה דומה לזה של תעודת הזהות הישראלית, אך הנרתיק של תעודה זו היה בצבע כתום (רוב תושבי השטחים) או ירוק (תושבי מזרח ירושלים), וללא הטבעת סמל מדינת ישראל אלא סמל צה"ל שהיה מוטבע בתעודה. לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה מנפיק תעודות זהות פלסטיניות באישור ישראל, שקובעת גם את מספרי הזהות. תעודות אלה דומות לתעודות המנהל האזרחי הכתומות, אך הנרתיק שלהן הוא בצבע ירוק ועליו מוטבע סמל הרשות הפלסטינית, והכיתוב בערבית קודם לזה שבעברית.
העיוורת
העיוורת (ביידיש: די בלינדע, נהגה: di blinde) הוא סיפור קצר מאת יעקב שטיינברג, סופר, משורר ומחזאי יהודי. הסיפור התפרסם לראשונה ביידיש בראשית אפריל 1912 (ניסן תרע"ב) בעיתון "דער פֿרײַנד", שהופיע בוורשה שבפולין הרוסית, ולאחר מכן תורגם על ידי שטיינברג עצמו לעברית ופורסם לראשונה במהדורת 1923 (תרפ"ג) של כתביו.
זהו סיפור פואנטה, שעלילתו מתוארת מנקודת מבטה של חנה העיוורת, הנישאת בשידוך לישראל, ובסופו נחשפת האמת על בעלה ועל מצבה של הגיבורה ומשנה את ההיפותזה המרכזית על משמעות הסיפור כולו.
עלילה
עלילת הסיפור מתארת את חייה של חנה, אישה יהודייה עיוורת, שאמורה להינשא בשידוך לגבר שאינה מכירה. אמה מתארת לה את חתנה המיועד, ישראל, כגבר עשיר, סוחר בטבק, בן 30, אלמן, שלא נותרו לו ילדים מנישואיו הראשונים. לאחר מכן מסופר שיש לו שני ילדים, ושיש לו בית גדול עם חצר גדולה, אשר נמצא בקצה העיר. בהמשך מתברר לחנה ולקוראים שהאיש מתגורר בשכנות לגוים, ולכן היא צריכה להישאר בביתה ולא לצאת ממנו. חנה לא מאמינה לדברי אמה. לאחר חתונת חנה עם בעלה, שלא הכירה כלל, בעלה נרדם, ובעודה מגששת בחדר, היא מופתעת לגלות כי בעלה כלל לא בן 30, אלא הרבה יותר מבוגר (בעזרת מישוש זקנו). בעזרת חושיה המפותחים (חושים שהיא מפתחת במהלך השנים על מנת לפצות על העדר חוש הראייה), היא מגלה שבעלה הוא איש צנום וגבוה. היא מבינה שהוא לא סוחר בטבק, אלא כנראה עוסק בעבודת כפיים. בעקבות הריונה היא חוזרת לביתה, וכאשר קרב מועד הלידה, היא חוזרת אל בעלה. העגלה שחנה נמצאת עליה עושה את דרכה לכיוון בית בעלה, והיא חולפת על פני מגורי היהודים. לאחר מסע ארוך, היא מגלה שהם הגיעו למקום פתוח בקצה היישוב. רק שני בניו של בעלה, מנישואיו הראשונים, נשארים איתה בבית כשהוא הולך לעבודתו, ועל אף שהבן הבכור בן 4, הוא לא יכול לעזור לה לפתור את המסתורין האופף את חייה החדשים (עם מי היא התחתנה, היכן הם גרים) כיוון שהוא כבד פה. בתם של העיוורת ובעלה נולדת, ומיד נדבקת במחלת האסכרה, הממיתה תינוקות רבים כל יום. חנה מבחינה שבעלה לא היה מודאג ממחלת הילדה, והוא אפילו לא עוזר לה לטפל בבתם החולה. חנה מחליטה לעשות מעשה ולצאת מהבית. היא מגלה שהיא נמצאת בבית קברות ושבעלה קברן. כמו כן, היא מגלה שבעלה, הקברן, קבר את בתה אף על פי שהיא ביקשה להשאיר את גופתה קרובה אליה ואמרה שאם הקברן יבוא, היא לא תיתן לו את גופתה.
בעזרת השפה, שטיינברג מספר את הסיפור בתור סיפור בלשי, שבו, לאט לאט מתגלים פרטים נוספים בסיפור, והקוראים נחשפים יחד עם הגיבורה לפרטים החדשים. עם זאת, הסיפור הוא לא סיפור אמוציונלי.
חנה (העיוורת)
חנה היא הדמות המרכזית בסיפור אשר מבוסס על חידת חייה ועל ניסיונותיה לפתור אותה. הסיפור מסופר מנקודת המבט של חנה, ואנחנו יודעים רק מה שהיא יודעת, ולא יותר מזה, מה שמקנה לסיפור אווירת מתח ומסתורין. חושיה של חנה מחודדים מאוד, כנראה בשל הצורך לחפות על כך שהיא עיוורת. היא אמיצה ונחושה לפענח בהצלחה את תעלומת חייה. לאחר הולדת בתה, בפעם הראשונה ניתן לראות שחנה מאושרת. תקופה מאושרת זו נפסקת כאשר ילדתה חולה במחלה שפוקדת את העיר, ולבסוף מתה. בעלה אטום לחוסר האונים שלה, ובכלל אליה. הוא אף אדיש למחלת ביתו ולסבלה. לחנה קשה לשלוט בגורלה, כיוון שמשדכים לה, בעל כורחה, מישהו שהיא לא מכירה, והיא חייבת להתחתן איתו. היא נכנסת לחיים שהיא לא מכירה, חיים מלאי שקר. מצבה הפיזי גורם לה להיות באחרים. היא לא בחרה את הגורל שקיבלה, ולכן אינה שולטת בגורלה. עדות לכך ניתן לראות בסירובה לתת את גופת בתה לידיו של הקברן, כדי שיקבור אותה, אך לבסוף, גופת בתה נלקחת ממנה, בניגוד לרצונה. עם זאת היא מנסה לקחת את גורלה בידיה ולשלוט בו, ולבסוף אף מצליחה לפצח את חידת חייה.
רבי ישראל (בעלה של חנה)
בסיפור מתואר רבי ישראל בהדרגה מנקודת המבט של חנה. הוא איש זקן, שקט ואדיש, ששודך לחנה. ישראל, אמה של חנה והמשדך מתייחסים לרעה ומנצלים את העיוורון של חנה ומשקרים לה על גילו ותעסוקתו של ועל מיקום הבית שבו הם גרים. מיד לאחר מכן יולדת חנה, ובאותו זמן היא מגלה רמזים על חידת חייה. חנה מתחילה לחשוד בבעלה לגבי המקצוע שלו לפי ספירת פרוטות נחושת שלא מתאימה לסוחר טבק, הגעה לבית עם בוץ בנעליים ועוד. רבי ישראל כל יום מגיע הביתה, אוכל, ישן, ולמחרת בבוקר, יוצא שוב לעבודה מבלי לדבר או לעשות מעשה שיכול לגרום לחנה לגלות את הזהות האמיתית שלו. בתם חולה במחלת האסכרה שמתפשטת באזור. רבי ישראל יודע שבתו חולה ולא עושה דבר. אפילו כשחנה דרשה ממנו שיעזור לה, הוא התנהג באדישות ולא התייחס. לאחר כמה זמן הילדה מתה, ובעלה קבר את הילדה בבית קברות. בסוף הסיפור, חנה יוצאת מהבית ומגלה שהיא נמצאת בבית קברות ושבעלה קברן.
רמזים מטרימים
הסיפור "העיוורת" כתוב בתור סיפור מתח בלשי, המבוסס על פואנטה. סיפור פואנטה הוא סיפור שבו יש נקודת מפנה בסוף הסיפור, אשר מהווה את שיאו, ומעניקה לסיפור משמעות חדשה, שהקוראים לא יכלו להבין לפני הגעת הפואנטה; בסיפור כזה המחבר "שותל" רמזים מטרימים, המכוונים את העלילה עד הגילוי המפתיע, לרוב בסופו של הסיפור. שיאו של סיפור זה הוא סופו, והוא הרגע שבו חנה, מגלה שבעלה הוא קברן ושהוא קבר את בתם בבית הקברות בו שוכן ביתם. הפואנטה חושפת לראשונה את האמת על דמותו של הבעל ועל מצב הגיבורה. הפואנטה בסוף הסיפור מעניקה פירוש חדש לכל היצירה.
התקבלות היצירה
הסיפור העיוורת נכלל ברשימת יצירות החובה לבחינת הבגרות בספרות. בשנים האחרונות, כחלק מהקולות הקוראים לשינוי במבנה ובתוכני הבגרויות, הושמעה גם ביקורת מצד מורים לספרות כנגד יצירות שונות ובהן "העיוורת" בטענה שהן "כבדות מדכאות".
ב-2012 יצא לאור הסרט הקצר "העיוורת" בבימויו של יואב לוסטיג ובכיכובה של קרן ברגר בתפקיד חנה, שהתבסס על סיפור זה.
שיבוש תרבות (ספר)
שיבוש תרבות הוא שם ספרו של קאלה לאסן, שיצא לאור ב-1999 וכן שם תואר לפעילות לה לאסן מטיף.
לטענת לאסן החברה המערבית מנותקת מהעולם הטבעי, כך שהחיים בחברה זו אינם אותנטיים וחופשיים. לאסן יוצא נגד התאגידים, התקשורת, תרבות הצריכה ובאופן כללי נגד התרבות הפוסט מודרנית, המייצרת לטענתו מציאות של הדמיה המזהמת את הנפש שלנו. זיהום הנפש, בין השאר על ידי רעש, טלטלה, עומס היתר של המידע, דיסאינפורמציה ועוד, היא אחת הסיבות לדעתו לשיעור הדיכאון ההולך וגובר בעולם המערבי.
לאסן קורא למוטט את מבני הכוח השולטים בעולם ולערוך שינויים מרחיקי לכת באורחות חיינו. הפתרון שלאסן מציע הוא שיבוש תרבות (את המושג שיבוש תרבות טבעה להקת "נגטיבלנד" כמה שנים קודם לכן). שיבוש תרבות זו כל פעולה נון-קונפורמיסטית, החל מסטודנט לכלכלה שמוותר על קריירה בתאגיד עולמי, וכלה בפעילויות אקטיביסטיות יותר כמו השחתה של פרסומת חוצות או הדבקת סטיקר של "שמן מכונות" על מגשים ושולחנות של מקדונלד'ס. אמצעי נוסף לשיבוש התרבות הוא באמצעות הממים (במובן הרחב יותר). לאסן מונה חמישה ממים מרכזיים:
באמצעות הממים והפעולות האקטיביסטיות ניתן, לדעתו, לבטל את הקוליות האמריקאית, הקוליות של הצריכה, הקוליות של המותגים, הקוליות של המזון המהיר ועוד.
קרולין בונפרטה
בשנת 1800 נישאה קרולין לז'ואקים מירא,, נסיך מירא ולימים מלך נאפולי, אחד הגנרלים החשובים והידועים לשמצה של נפוליאון.
שנותיה המוקדמות
קרולין נולדה באז'אקסיו, קורסיקה לקרלו בונפרטה ולטיציה רמולינו. היא הייתה אחותם הצעירה של ז'וזף בונפרטה, נפוליאון בונפרטה, לוסיאן בונפרטה, אליסה בונפרטה, לואי בונפרטה ופולין בונפרטה ואחותו הגדולה של ז'רום בונפרטה. קרולין, שזכתה להערכה רבה בזכות יופיה והאינטליגנציה שלה, הייתה גם בעלת אופי מורכב, שאפתנית ובעלת ידע פוליטי. נפוליאון אמר עליה: "מכל המשפחה שלי, היא זו שהכי דומה לי".
בשנת 1793, במהלך המהפכה הצרפתית, קרולין עברה עם משפחתה לצרפת. היא התחנכה כתלמידה בבית הספר בסן-ז'רמן-אן-לה שנוסד על ידי מאדאם ז'אן קמפאן. היא למדה בבית הספר במקביל לאחייניתה הורטנס, בתם של ז'וזפין ולואיס, אחיה של קרולין. היא התאהבה בז'ואקים מירא, אחד מבכירי מפקדי הפרשים של אחיה, שהיה ראוותני וכריזמטי, והם נישאו ב-20 בינואר 1800. קרולין הייתה בת שבע-עשרה. בתחילה נפוליאון לא רצה לאפשר להם להינשא, אך אשתו ז'וזפין דה בוהרנה שכנעה אותו לשנות את דעתו. כשנפוליאון הפך לקיסר, היא ואחיותיה שכנעו אותו להפוך אותן לנסיכות אימפריאליות.
מלכת נאפולי
קרולין הפכה לדוכסית הגדולה של ברג וקלווה ב-15 במרץ 1806 ולמלכת נאפולי ב-1 באוגוסט 1808, כאשר בעלה מונה לתפקידים אלו על ידי אחיה. על פי תנאי המינוי, היא זכאית לשמור על התואר מלכה גם לאחר מות בן זוגה.
כמלכה, קרולין שיפצה את בתי המגורים המלכותיים בנאפולי, תכננה גנים חדשים, עודדה את העניין הגובר ברהיטי עיצוב קלאסי, שלטה על תעשיית המשי והכותנה ועל אמנים צרפתים בנאפולי, גילתה עניין בתגליות הארכאולוגיות של פומפיי וייסדה בית ספר לבנות.
לפי דיווחים מאותה תקופה, תוארה כקנאית עזה בגיסתה ז'וזפין ובילדיה מבעלה הראשון, כי הרגישה שנפוליאון מעדיף אותם על פני קרוביו בני משפחת בונפרטה. קרולין היא שסידרה לנפוליאון לקחת פילגש, אלאונור דנואלה, שילדה את ילדו הלא חוקי הראשון. מה שהביא לתחושה (הרצויה בעיני קרולין) שז'וזפין אינה פוריה, שכן נפוליאון הראה שהוא מסוגל בבירור להביא ילדים לעולם, מה שהביא בסופו של דבר לגירושין מז'וזפין. בשנת 1810, כאשר נפוליאון התחתן עם הקיסרית השנייה שלו מארי לואיז מאוסטריה, קרולין הייתה אחראית לליוויה לצרפת. לאחר שפגשה אותה בגבול אוסטריה והדוכסות שלה, קרולין אילצה את מארי-לואיז להשאיר את כל מזוודותיה, משרתיה, ואפילו כלב המחמד שלה, מאחור באוסטריה.
קרולין הקדישה את עצמה לאינטרסים של בעלה ז'ואקים מירא, מלך נאפולי, שם הייתה מעורבת מאוד בענייני הממלכה. כמלכת נאפולי, היא תפקדה כעוצרת נאפולי בזמן היעדרותו של ז'ואקים בארבע הזדמנויות: במהלך השתתפותו במלחמה ברוסיה בשנים 1812–1813, במהלך השתתפותו במלחמה בגרמניה ב-1813, במהלך המלחמה נגד נפוליאון. ב-1814, ולבסוף, במהלך חזרתו של נפוליאון לשלטון ב-1815. ב-1814, היא תמכה בהחלטתו לעשות שלום עם בעלי ברית שהיו נגד נפוליאון, תוך שמירה על כסאו בזמן שנפוליאון הודח.
במהלך מאה הימים של 1815 יצא ז'ואקים לתמוך בנפוליאון. במהלך היעדרותו, קרולין נותרה כעוצרת של נאפולי. ז'ואקים הובס והוצא להורג, וקרולין ברחה לאימפריה האוסטרית. בעודה בגלות, היא אימצה את התואר 'רוזנת ליפונה'; 'ליפונה' היא אנגרמה של נאפולי.
חיים מאוחרים
בשנת 1830 היא נישאה לפרנצ'סקו (פרנסואה) מקדונלד (1777–1837), קרוב משפחתו של המרשל אטיין מקדונלד, שהיה שר המלחמה של ממלכת נאפולי בשנים 1814 ו-1815. היא חיה בפירנצה עד מותה בשנת 1839. לה ולמקדונלד לא היו ילדים. קרולין מתה בשנת 1839 ונקברה בפירנצה.
אחד מניניה היה השחקן האמריקאי רנה אוברז'ונואה.
מנדריל
מַנְדְּריל (שם מדעי: Mandrillus sphinx) הוא מין של קוף במשפחת הקופים בעלי הזנב, המקורב בעיקר לדריל, וכן לבבון. הן המנדריל והן הדריל סווגו בעבר באותו סוג עם הבבונים, אבל מחקרים עדכניים קבעו שהם מינים נפרדים. המנדריל הוא הקוף הגדול ביותר שאינו קוף אדם. המילה "מנדריל" פירושה "אדם-קוף" (לפי מילון אוקספורד).
מאפיינים גופניים
המנדריל מזוהה על ידי פרוותו אשר צבעה צבע-זית והפנים והישבן הצבעוניים של הזכרים, המנדריל הוא היונק הצבעוני ביותר בעולם. הצבע מתחזק עם הבגרות המינית. הנקבות בעלות צבעים כהים יותר. הצבע מודגש יותר כשהקוף מעורר מינית וככל הנראה מהווה דוגמה לברירה זוויגית. צבע הישבן כנראה משמש לחיזוק הנראות בצמחייה הסבוכה של יער הגשם ועוזר לתזוזה של קבוצת קופים. הצבעים משמשים גם לסימון מעמדו של קוף בהיררכיה החברתית: נמצא כי זכרים שליטים נצבעים באדום זוהר יותר מחבריהם החלשים וכי אין כמעט עימותים בין זכרים שיש הבדלי גוון ביניהם
משקל הזכרים הוא כ-30 ק"ג ויכול להגיע גם ל-50 ק"ג, בעוד הנקבות מגיעות לחצי ממשקל זה. המנדריל יכול להגיע לתוחלת חיים של 31 שנים בשבי. הזכרים מגיעים לאורך של קרוב למטר, בעוד הנקבות קטנות יותר (כ-60 ס"מ). הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3.5 שנים.
המנדריל מצוי ביערות הגשם של דרום ניגריה, דרום קמרון, גבון, גינאה המשוונית והרפובליקה של קונגו. התפוצה מוגבלת על ידי נהר סנאגה בצפון והנהרות אוגווה ואינווידו במזרח. על פי מחקרים עדכניים אוכלוסיית המנדרילים מצפון ומדרום לנהר אוגווה מהווים תת-מין נפרד.
תקופת ההיריון של המנדריל נמשכת 6-7 חודשים, ונולדים צאצאים בין ינואר לאפריל. למרות זאת, המנדריל מזדווג כל השנה בתקופת הייחום, המתרחש פעם ב-33 ימים.
צאצאי מנדריל נולדים עם עיניים פקוחות ופרווה. יש להם פרווה שחורה ועור ורוד במשך החודשיים הראשונים. הם נאחזים בבטן אמם מיד וכבר יכולים לתמוך במשקל של עצמם. האמהות יוצרות קשרים עם ילדיהן. עם הבנות הקשר נמשך אל תוך הבגרות, ועם הבנים הקשר נמשך עד שהבן מגיע לבגרות מינית. הקשרים כוללים פליית כינים מהפרווה.
התנהגות בטבע
מנדרילים הם יצורים חברתיים שחיים בקבוצות גדולות, שכוללות בעיקר נקבות וצעירים ומונהגות על ידי זכר שליט. רוב הזכרים הבוגרים הם מתבודדים. קשה להעריך במדויק את גודלה של קבוצת מנדרילים ביער, אולם צילום קבוצה שחוצה פער בין שתי חלקות יער או חוצה כביש היא דרך אמינה לחשב את גודל הקבוצה. הקבוצה הגדולה ביותר שזוהתה בדרך זו הכילה 1,300 פריטים, בפארק הלאומי לופה בגבון - ההתקבצות הגדולה ביותר של קופים לא אנושיים שתועדה אי פעם.
המנדריל הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מצמחים, חרקים, וחיות קטנות. את מזונו הוא משיג על ידי חיפוש מזון באדמה. אף על פי שהמנדריל בדרך-כלל לא צד חיות גדולות, קבוצת מנדרילים נצפתה צדה ואוכלת צביון. קבוצה גדולה של מנדרילים יכולה לגרום לנזק משמעותי ליבול בתוך זמן קצר מאוד, ובמקומות שבהם הם נפוצים הם נחשבים למזיקים. טורפו הטבעי הראשי הוא הנמר.
בטרם המוסד
בטרם המוסד (באנגלית: Prelude to Foundation) הוא ספר מתוך סדרת המוסד שנכתבה על ידי אייזק אסימוב. הספר שייך לסוגת המדע הבדיוני. הספר הוא הראשון מבחינת כרונולוגיית עלילות הספרים, אך הוא השישי מתוך שבעת הספרים מבחינת שנת יציאה לאור - הספר יצא לאור בשנת 1988.
עלילה
הסיפור מתרחש בכוכב הלכת טראנטור, בירת האימפריה הגלקטית, בתקופת שלטונו של הקיסר קליאון. הסיפור מתחיל בהרצאתו של הארי סלדון, מתמטיקאי מכוכב הליקון, בכנס מתמטיקה חשוב בבירה, המפרט כיצד שימוש תאורטי במדע הקרוי פסיכוהיסטוריה (הלחם של פסיכולוגיה והיסטוריה), שעוסק בחיזוי תהליכים חברתיים, עשוי להיות אפשרי. הקיסר שומע על זה, ורוצה להשתמש בהארי לשם רווח פוליטי. לאחר ריאיון עם הארי, קליאון חושב כי הארי הוא חסר תועלת לאימפריה, משום שמדע הפסיכוהיסטוריה תאורטי בלבד.
הארי לאחר מכן נפגש עם הכתב צ'טר אינוש, שמשכנע אותו שעוזרו הראשי של הקיסר, אטו דמרזל, מנסה ללכוד אותו במטרה לנצלו. הוא מוסיף כי האימפריה בדעיכה מתמדת, ולא רחוקה עת נפילתה. בנוסף, אינוש אומר שהכרחי שהארי יברח וינסה לעשות את הפסיכוהיסטוריה מעשית, במטרה להשאיר את האימפריה יציבה, כדי שהעולם לא יגרר למלחמות ולסכסוכים שייווצרו לאחר נפילת השלטון המרכזי. הארי מסכים עם דעתו, על אף מחשבתו שהפסיכוהיסטוריה היא תאורטית בלבד. אינוש מכיר להארי סלדון את דורס ונבילי, היסטוריונית מכוכב הלכת סינה, ששוהה מזה שנתיים בטראנטור, שמטרתה לעזור לו בגילוי חוקי הפסיכוהיסטוריה.