cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יטבתה
התיישבות עתיקה
האתר שימש כמצודה ותחנת דרכים בימי הכיבוש הרומי. במצד נמצאה כתובת מימי הקיסר דיוקלטיאנוס. בשנות ה-50 נמצאו באתר 14 שורות ארוכות של בורות מים ששמשו להשקיית שטח נרחב על ידי הנבטים.
בתקופה העות'מאנית ניצבה תחנת משטרה מדברית עשויה לבני בוץ בין הדקלים, ובתקופת המנדט הבריטי נבנתה משטרה מאבן על חורבות המצודה הרומית.
האתר נסקר ותועד על ידי ארכאולוגים; לראשונה על ידי בנו רותנברג ב-1956 ונחפר ב-1976 על ידי משלחת בראשות זאב משל. ב-2001 נערכו חפירות נוספות באתר על ידי רותנברג, סגל וחליילי.
המקום נקרא בערבית עין רדיאן, שמשמעותו הוא "מעיין שופע".
הקיבוץ
ההתיישבות ביטבתה החלה כהיאחזות נח"ל ליד עין רדיאן. טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-30 באוקטובר 1951, והיא הייתה היאחזות הנח"ל השלישית. הסוכנות היהודית ומשרד החקלאות השתתפו במימון ההיאחזות בה התקיימה הרביעית מתחנות הניסיונות של משרד החקלאות בערבה. ההיאחזות הוקמה סמוך לקידוח שהזרים מים לאילת תוך מטרה לשמור על המתקן והצינור, ולאבטח את הדרך בין באר שבע ואילת בהיותה נקודת היישוב היחידה לאורכה. בינואר 1955 אישרה מחלקת ההתיישבות של הסוכנות את הפיכת יטבתה ליישוב קבע, תוך הרחבת ענף הצאן והתחלת גידול בקר. בסוף 1956 לקחה על עצמה איחוד הקבוצות והקיבוצים ליישב את יטבתה. באוקטובר 1957 עלו למקום רוב חברי הגרעין המיועד להתיישב במקום כדי להכינו לקראת ההתאזרחות והתקיים בתל יוסף טקס של קבלת יטבתה לקיבוץ המאוחד. ב-23 בדצמבר 1957 התקיים טקס האזרוח של יטבתה. חבריו הראשונים היו בהיאחזות קודם לכן כחיילים. באמצע שנת 1958 אותר שטח למבני הקבע והוחלט על תחילת בניית ארבעים יחידת דיור וחדר אוכל.
אופי הקיבוץ
נכון ל-2022 חיים בקיבוץ 372 חברים, 236 ילדים, כ-60 חיילים ומשוחררים ובנוסף – מתנדבים ותושבים. הוא משתייך לזרם השיתופי (המאגד כ-45 קיבוצים). בקיבוץ חדר אוכל בו מוגשות שלוש ארוחות בכל אחד מימי השבוע, ומשמש גם לאירועי תרבות מקומית. בכל שנתון גדלים יחד בין 10–15 ילדים הלומדים בבית הספר האזורי שנמצא בקיבוץ, ולוקחים חלק פעיל בעשייה הקיבוצית, באירועי התרבות ובהשתלבות בעבודה בענפי המשק. הקיבוץ מתאמץ לשמר את העיקרון של "עבודה עצמית" המתבטא בתורנות חברים, בגיוסים ועוד.
כלכלה
בשנת 2022, הקיבוץ מתפרנס ממחלבת יטבתה, מטעי תמרים (כ-700 דונם), שלחין (כ-4,000 דונם), רפת (כ-620 חולבות), פונדק וכן יזמויות פרטיות.
גידולים
בשנת 1953 נעשו ביטבתה ניסיונות בגידולי מספוא, גן ירק ומטעים. ביוני 1955 הושלמה שתילת 5500 שתילים של עצי תמר לצורך שתילתם ביטבתה ובאילת. באפריל 1957 הגיעו שטחי העיבוד ביטבתה לכ-200 דונם שלחין ומעל 100 דונם מטעים. השלחין כללו 40 דונם אספסת ו-55 דונם זון. בגן הירק גודלו עגבניות וקישואים ולצדם גודלו פרחים לייצוא. בשנת 1958 הורחב שטח התמרים והגיע לכ-150 דונם. בשנת 1958, הורחב שטח גן הירק פי שלושה, לכמאתיים דונם. יטבתה ועין גדי היו שני המקומות היחידים בישראל בהם גודלו בעיקר ירקות חורף.
בעלי חיים
בסוף 1956 סיפקה יטבתה את מחצית תצרוכת הביצים של אילת.
ענף הבקר לבשר על מרעה טבעי, הורחב בשנת 1958 מ-50 לכמאה ראש. את עדר הבקר הובילו כל בוקר כקילומטר עד לשולי מלחת יטבתה שכונה "הפמפס", שם ניזונו הפרות מהצמחייה הרבה, ואחר הצהריים החזירו את העדר לקיבוץ. ברפת היו ארבע פרות חולבות. עם גידול האוכלוסייה באילת הוחלט ב-1958 להרחיב את הלול מ-3,000 ל-9,000 מטילות.
המחלבה
מחלבת יטבתה הוקמה בשנת 1962 יחד עם רפת בה כ-30 פרות חולבות מתוך כוונה ולהתפרנס מממכר חלב מפוסטר לאילת. באותן השנים לא היה בנמצא משאיות קירור, ולאילת הצעירה בה כבר כמה אלפי תושבים וכמה עשרות תינוקות, הגיעה מדי פעם משאית ממרכז הארץ עם מוצרי חלב, כשעל רצפת המשאית שלולית מים גדולה זכר לקוביית הקרח שלא שרדה את 6 שעות הנסיעה ואת החום הלוהט. מדי בוקר יצא טנדר לאילת למכור חלב מפוסטר וקר. עם כיבוש סיני במלחמת ששת הימים ב-1967 ועליה במספר כלי הרכב שנסעו דרומה, הוקם פונדק בכניסה לקיבוץ, שהיווה גם חשיפה למחלבת הקיבוץ המדברי הצעיר ולמוצרים הנוספים שהיא ייצרה כדוגמת שוקו ומוקה. הביקוש הביא לכך שלאחר כעשור, בשנת 1979 החלה המחלבה לשווק מוצרים (על ידי תנובה) גם לבאר שבע והנגב, ובשנת 1981 לתל אביב והמרכז. בשנת 1992, כשלמחלבה היו כבר כעשרים מוצרים, החל גם השיווק לחיפה ולצפון, ובכך למעשה שווקו המוצרים בפריסה ארצית.
בשנת 1997 רכשה חברת שטראוס 50% ממניות המחלבה, והפכה להיות שותפה בניהול המחלבה יחד עם הקיבוץ המחזיק ב-50% הנותרים. במחלבה עובדים כ-50 חברי קיבוץ ועוד כ-70 אילתים המעבדים כ- בשנה, כשמידי יום בממוצע יוצאות משערי המחלבה כ-15 משאיות.
פונדק יטבתה (המזנון)
בשנת 1958 התקיים משא ומתן בין אנשי יטבתה ומשקיעים להקמת תחנת דלק ופונדק ביטבתה. בתחילת שנות השישים היה הקיבוץ היישוב היחיד בערבה בין אילת לבאר שבע, מה שהפך אותו לנקודת עצירה לאוטובוסי אגד שחלפו בכביש פעמיים ביום. למראה אורחים לא קרואים אלו נרכשו מכשירים אוטומטים מארצות הברית אשר הוזנו במטבעות ושהרוו צמאונם של הנוסעים והנהג בשוקו ובמוקה. מכיוון שמטבעות לא תמיד היו לכל הנוסעים, הגיע אריה הורביץ לעזרת הנוסעים ופרט שטרות למטבעות. תוך זמן מה נענה לדרישת הנוסעים והחל למכור גם סיגריות ומיץ, וכך נוסד קיוסק קטן על אם הדרך.
כל מוצרי החלב של מחלבת יטבתה נמכרים במזנון מול הקיבוץ.
אנרגיה סולארית
בשטח קיבוץ יטבתה פועל שדה סולארי בינוני של ערבה פאוור קומפני בשם יטבתה סאן. השדה בעל כושר ייצור של 6.8 מגוואט, משתרע על שטח של 88 דונם ומורכב מ-23,400 פאנלים פוטו-וולטאיים של חברת JA Solar. עלות הפרויקט: 96.5 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 19.3 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור, קרן נוי וקק"ל. במשך 20 שנות הפעילות של השדה 'יטבתה סאן' הוא צפוי לחסוך הפקה של כ-172,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני.
החי והצומח ביטבתה
באתר מצויים מי תהום בשפע והם נשאבים לשימוש יישובי הסביבה ולאילת. בקרבת האתר מצוי אזור אדמת מלחה גם היא רוויה במי תהום, ובו נווה מדבר טבעי של דקלים מניבי פרי, לפי המשוער נבטו וצמחו העצים מחרצני תמרים שהותירו אחריהם בדואים או עוברי אורח מזדמנים. בסמוך לקיבוץ יטבתה הוקמה שמורת הטבע חי-בר יטבתה. בשמורה חיים מיני בעלי חיים הנמצאים בסכנת הכחדה וחלקם נעלם מנופה של ארץ ישראל. בין השאר חיים בו דישון מקראי, ראם לבן, יען וכן מיני זוחלים ושועלי מדבר, וכן הקרקל. במרכז הטורפים שבחי בר נמצאים שועלי מדבר, תנים, זאבים, צבועים ואף נמרים. החולות שליד יטבתה עשירים בבעלי חיים, בהם יונקים, זוחלים ופרוקי-רגליים, חלקם אנדמים ליטבתה.
קלייר מוניס
קורות חיים
מוניס נולדה ב-10 בפברואר 1922 ברובע העשירי של פריז. הוריה, אברום (כינוי אלברט) מוניס, נגן כלייזמר ואקורדיון וסוזן אייזנשטיין, במקור מרוסיה, שהיגרו לצרפת בתחילת המאה ה-20. הם ברחו מהפוגרומים האנטישמיים ברוסיה. הם נישאו ב-7 במאי 1921 ברובע השמונה-עשר של פריז וקיבלו אזרחות צרפתית בשנת 1928 עם שתי בנותיהם. בני הזוג הקימו חנות רהיטים "Aux Galeries Saint-Maur", שלימים הפכה למפעל לייצור ארונות "Les Meubles Monis".
קריירת שירה
בשנת 1938 זכתה מוניס בתחרות "music-hall des jeunes", תחרות שאורגנה על ידי הפדרציה הצרפתית של בני נוער קומוניסטים, שהובילה אותה להשתתף עם הקומיקאי פייר דאק בערב הגאלה שהוקדש לנוער. בנוסף, היא השתתפה בקונצרטים ברדיו, בעיקר בתוכניתו של שארל טרנה עבור תחנת Radio Cité. היא גם שרה בסרט קולנוע "Je chante" שם גילמה את התפקיד של "קלריטה", קומדיה מוזיקלית שביים ב-1938 כריסטיאן שטנגל בכיכובו של שארל טרנה.
מוניס שרה בקברטים פריזאיים: עם ז'אק פילס בקברט "Chez Elle". בקברט "La Boîte à Sardines". היא תוארה כ"זמרת סווינג" והנחתה את ערבי הקברט "או נורמנדי". היא השתתפה, בערה הגאלה החגיגי של הקברט " À la Cave de la Cloche ". היא גם השתתפה בתוכנית הקברט "L'Écrin", 19 rue Joubert Paris 9e, עם לאו מרג'אן, ז'קלין פיגו וז'אן סולאר.
פעילות תנועת ההתנגדות וגירוש
מוניס הייתה לוחמת התנגדות בתנועת ההתנגדות הצרפתית ופעלה ברשת הריגול רובין-באקמאסטר שהוקמה על ידי ז'אק וויל והיא הייתה המזכירה שלו. היא השתמשה במסע ההופעות שלה (סדר שירים ושינויי מילים) כדי ליידע את רשת הריגול שלה. מוניס נעצרה ב-22 ביוני 1942 . בפלאס דו-קומבטא מס' 6 בפריז, ונשלחה לכלא פרנס, ולאחר מכן נכלאה ב-10 בספטמבר 1942 במצודת אאוטון.
היא הכריזה על עצמה שאינה יהודיה וניסתה לשווא להשיג תעודת טבילה קתולית. ובכל זאת, המנהל החדש של מעמד העם היהודי (תחת הקומיסריון הכללי לשאלה יהיהודית), אמיל בוטמי, דרש את תעודת הלידה של אביה, שלא ניתן היה לספקה. כתוצאה מכך, מוניס סווגה כ"100% יהודיה", ב-22 בדצמבר 1943. היא נשלחה למחנה הריכוז דרנסי לפני שגורשה לאושוויץ בטרנספורט מס. 66 ב-20 בינואר 1944. היא הייתה בת 21. היא ניצלה מהשמדה לאחר שגויסה לתזמורת הנשים של אושוויץ כזמרת בתזמורת בראשות אלמה רוז'ה. שם היא פגשה נשים צרפתיות אחרות, כולל הלן רודנר ופאני רובק, שגם היא שרדה. כל הניצולים הועברו ב-31 באוקטובר 1944 למחנה ברגן-בלזן, לשם הגיעו ב-2 בנובמבר 1944. המחנה שוחרר ב-15 באפריל 1945 על ידי הצבא הבריטי. מוניס הוחזרה לצרפת במשאית ב-17 במאי 1945 לפריז. היא השיגה את התעודה שלה במסגרת תנועת ההתנגדות.
אחרי המלחמה
ספר מאת פרופסור סוזן איישייד מפרט את מערכות היחסים בין ניצולי התזמורת, כולל הנרטיב של פניה פנלון מ-1976, המנוגד לאלו של ויולט ז'אקו סיברסטין, אניטה לסקר-וולפיש וכן הלנה דוניץ'-ניווינסקה.
מוניס פגש את צ'ארלס-אנרי קאהן (1915–1999) ב-1945 בעצרת גאוליסטית ונישאה לו ב-1947 ברובע השמיני של פריז. מנישואים אלה נולדו שני ילדים, אחד מהם היה פיליפ קאהן ב-1952. הם נפרדו ב-1957 והתגרשו ב-1961. מוניס גידל את בנו פיליפ לבדו.
מוניס המשיכה את הקריירה שלה ככנרת וכזמרת (קלאסית, כלייזמר וג'אז) וקיבלה לעיתים קרובות את חבריה מהרזיסטנס ונגנים סביב הפסנתר המשפחתי. היא שיחקה עם לואיס מריאנו ב-1948 באופרטה Andalousie מאת פרנסיס לופז. וביצעה את התפקיד שוב ב-1949 וב-1950 בליון. לאחר מספר נסיעות לקנדה וארצות הברית, היא פנתה להפקת סדרות טלוויזיה כמו L'Inspecteur Leclerc ב-1962, ואז Les Aventures de Robinson Crusoé ב-1964–1965, Trois chambres à Manhattan של מרסל קרנה ב-1965. לאחר מכן הפכה מוניס למפיק בערוץ ORTF וברדיו צרפת.
מוות
מוניס נפגעה ממכונית מול חנות הוריה ברחוב 11 Rue du Faubourg du Temple, ברובע האחד עשר של פריז. היא מתה כמה ימים לאחר מכן כתוצאה מתאונה זו, ב-25 באוקטובר 1967 בביתה ברובע השישה-עשר של פריז. היא נקברה ב-27 באוקטובר 1967 בבית הקברות באנייה בפריז. המילים "Mort pour la France" נוספו לתעודת הפטירה שלה בשנת 1977.
פלומריה
פלומריה (שם מדעי: Plumeria) הוא סוג של עץ נוי נפוץ ממשפחת ההרדופיים בן שמונה מינים שמקורו באמריקה הטרופית והסוב-טרופית. הסוג מורכב ברובו ממיני עצים ושיחים נשירים. מקור הפלומריה הוא בוונצאולה, מדינות מרכז אמריקה ומקסיקו, אך היא משגשגת בכל אזור בעל אקלים טרופי. בארץ הצמח נקרא פיטנה, שייתכן שזהו גם שמו הערבי.
מאפיינים
הפלומריה קרובה מבחינה בוטנית להרדוף הנחלים וכמוהו מכילה שרף חלבי רעיל ביותר. מיני הפלומריה השונים נבדלים זה מזה בצבע הפרחים ובצורת העלים. פרחי הפלומריה ריחניים ובשעות הלילה מגבירים את ריחם על מנת למשוך אליהם עשים להאבקה. לפרחי הפלומריה אין צוף ולמעשה הם מוליכים שולל את העשים שעוברים מפרח לפרח ומאביקים אותם. ניתן להרבות את הפלומריה הן בצורת ייחורים והן על ידי הנבטה של זרעים.
הסוג פלומריה נקרא על שמו של החוקר והבוטנאי הצרפתי בן המאה השבע עשרה שארל פלומיה אשר סייר בעולם החדש ותיעד מינים רבים של חיות וצמחים. בשפות לטיניות המין נקרא גם פרנג'יפני (Frangipani) על שם משפחת פרנג'יפאני - משפחת אצולה איטלקית שפיתחה בושם המופק מפרחי הצמח.
דימינואנדו
יש שתי דרכים לסימון הדימינואנדו:
פלומריה
מאפיינים
בשפת הנאוואטל האצטקית שמו של הפרח הוא קאקאיוחוצ'יטל שפירושו הוא "פרח העורב" והאצטקים השתמשו בו למטרות רפואיות רבות. במדינות רבות ברחבי אסיה הפרח משמש כמנחה במקדשים בודהיסטיים, משום שעל פי האגדה בודהה עצמו היה בגלגול קודם עץ פלומריה.
דימינואנדו
- על ידי כתיבת .dim. - על ידי סימון "מזלג" רחב, ההולך ונהיה צר (סימן הדימינואנדו, בדומה לתווים עצמם, נקרא משמאל לימין).
פלומריה
מאפיינים
בארץ נפוץ המין פלומריה ריחנית, שנשתל כעץ נוי ביישובים רבים וגינות פרטיות.
השושלת הסאמאנית
השושלת הסאמאנית הייתה משפחה פרסית במוצאה אשר צאצאיה הקימו אמירות אוטונומית בתחומי הח'ליפות העבאסית. בשיאה השתרעה הממלכה הסאמאנית על כל טראנסאוקסאניה ועל ח'וראסאן. השושלת נקראה על שם אבי המשפחה סאמאן ח'דא, שבא מקרב שורות הדהקאנים , האצולה האיראנית הנמוכה, שהתגבשה בשלהי התקופה הסאסאנית. בתחילה משלו הסאמאנים תחת הסוזרניות של השושלת הטאהרית. האוטונומיה הסאמאנית החלה עם נפילת הטאהרים בשנת 873. בשנת 999 נפלה טראנסאוקסניה לידי הקראח'אנים וח'וראסאן לידי הע'זנווים. הממלכה הסאמאנית המשיכה לשרוד באופן מצומצם ביותר עד לנפילתה הסופית בשנת 1005.
קבוצת ההומיט
קבוצת ההומיט היא קבוצה של מינרלים נזוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם. הקבוצה קרויה על שם המינרל הומיט, המינרל הראשון מקבוצה זו שזוהה.
דימינואנדו
כאשר כותבים .dim, ההוראה היא לכיוון הדינמי הכללי של המשפט המוזיקלי כולו. לעומת זאת, התייחסות ה"מזלג" היא לקטעים ספציפיים קצרים: אורך ה"מזלג" כאורך הקטע המוזיקלי שמתחתיו הוא מסומן ואליו בלבד הוא מתייחס.
קבוצת ההומיט
הנוסחה הכללית של חברי הקבוצה היא M(2n+1)(SiO4)n(OH,F)2, כאשר M יכול להיות ברזל, מגנזיום, מנגן, סידן וכו', ו-n הוא ערך מספרי בין 1 ל-4. כאשר n=1 המינרל קרוי נורברגיט, n=2 הוא כונדרודיט, n=3 הוא הומיט ו-n=4 הוא קלינוהומיט. Deer ועמיתיו (ראו לקריאה נוספת) מדגישים כי אף שהנוסחה דלעיל מייצגת נכון את הכימיה של מינרלים אלו, נוסחאות המבנה הפנימי מורכבות בהרבה.
המינרלים בקבוצת ההומיט יוצרים סדרה מורפוטרופית עם המינרלים אוליבין (Fe,Mg)2SiO4)) וברוסיט (Mg(OH)2). ברוסיט הוא מינרל היוצר יריעות של ארבעונים המקושרים ביניהם. החברים בקבוצת ההומיט בנויים מכמה שכבות של אוליבין (או טפרואיט - Mn2SiO4, השייך גם הוא לקבוצת האוליבין), שביניהן מפרידות יריעות של ברוסיט. מספר שכבות האוליבין בין שתי יריעות של ברוסיט יכול לנוע בין אחת לארבע. הגדלת כמות שכבות האוליבין מאריכה את תא היחידה וגורמת לשינוי הסימטריה. לא כל יריעות הברוסיט בנויות מברוסיט טהור. ברזל ומנגן יכולים להחליף את המגנזיום ופלואור יכול להחליף את ההידרוקסיל. המינרלים בקבוצת ההומיט משתייכים למערכת הגבישית האורתורומבית או למערכת הגבישית המונוקלינית.
מקורם של כמעט כל חברי הקבוצה הוא בסלעים שעברו התמרה, וכן בעורקים הידרותרמיים, במיוחד אם כתוצאה תהליך המטאסומטיזם חדרו לסלע תמיסות המכילות ברזל, בורון ופלואור.
בשל המבנה הדומה לא ניתן להבחין בתנאי שדה בין הסוגים השונים של קבוצת ההומיט ונדרשת בדיקה במעבדה.
השושלת הסאמאנית
עלייתה של המשפחה הסאמאנית
ארבעת בניו של אסד בן סאמאן ח'דא העניקו את תמיכתם לעבאסים ובתמורה קיבל כל אחד מהם משרה של מושל. נוח קיבל את סמרקנד, אחמד את פרע'אנה, יחיא את שאש, ואליאס את הראת. הסאמאנים היו במוצאם פרסים מאזור סוגדיאנה, מכפר ליד סמרקנד. סברה אחרת גורסת כי באו מדרום לאוקסוס, מכפר ליד בלח' או ליד תרמיד'. המשפחה יצאה ככל הנראה מקרב מעמד הדהקאנים, האצולה הפרסית-סאסאנית הנמוכה. הסאמאנים ייחסו לעצמם גניאולוגיה החוזרת לאחד מבתי האצולה הגדולים של האימפריה הסאסאנית.
תקופת השיא של האמירות הסאמאנית
בשנת 875 אישר הח'ליף אל-מעתמד באופן רשמי, את השלטון של נצר בן אחמד מן המשפחה הסאמאנית על טראנסאוקסניה כולה. אישור זה סימל את הכפפת אזור טראנסאוקסניה לח'ליפות, אף על פי שהסאמאנים זכו לאוטונומיה שלטונית רבה לפני מתן האישור ואף יותר לאחריו. העצמאות דה פקטו של הסאמאנים אפשרה להם להשקיע את כספי המיסים שגבו, בטראנסאוקסניה ואחרי כן גם בח'וראסאן, כשזו באה תחת שלטונה, והעניקה לאזורים אלו שגשוג כלכלי ותרבותי.
תרומת השלטון הסאמאמני באיסלום טראנסאוקסניה
השלטון הסאמאני בטראנסאוקסניה סייע גם להפצת האסלאם בחבל זה. הסאמאנים לא היו רק השלטון המוסלמי היציב הראשון בטראנסאוקסניה, אלא גם פעלו רבות להנחלת הדת המוסלמית אם בחרב ואם בדרכי נועם. המסעות הצבאיים של השליטים הסאמאנים מול התרכים נודעו לתהילה, אולם תפקיד חשוב לא פחות היה לסוחרים ולאנשי הדת, שיצאו מהאמירות הסאמאנית והמירו לאסלאם את בני השבטים התרכיים ממזרח לאמירות ומצפונה.
דימינואנדו
לדימינואנדו אותה המשמעות כמו המונח "דקרשנדו" (Decrescendo).
השושלת הסאמאנית
נפילת האמירות הסאמאנית
בשנת 999 פלשו הקרא-ח'אנים לתוך האמירות הסאמאנית, כבשו את הבירה בוכרה, והשלימו את השתלטותם על טראנסאוקסניה. בכיבוש בוכרה העניקו הקרא-ח'אנים coup de grace לממלכה הסאמאנית למרות שזו המשיכה לשרוד באופן מצומצם עד שנת 1005. באותה שנה בה השתלטו הקרא-ח'אנים על טראנסאוקסניה, כבש מחמוד מע'זנה את ח'וראסאן מידי הסאמאנים ושתי השושלות הטורקיות קבעו את נהר האוקסוס כגבול בין ממלכותיהם. האמירות הסאמאנית איבדה באופן הדרגתי שטחים לטובת יריבותיה בכל העשור האחרון של המאה העשירית, אך כיבוש בוכרה וח'וראסאן בשנת 999, סימל את הקץ דה-פקטו של האמירות.
השפעות נפילת הסאמאנים על טראנסאוקסניה ועל ח'וראסאן
קץ האמירות הסאמאנית סימל את סוף הדומיננטיות הפוליטית של הפרסים בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן. השלטון באזורים אלו עבר לשושלות ממוצא טורקי, הקרא-ח'אנים והע'זנווים ואחרי-כן הסלג'וקים (בעוד הקרא-ח'אנים והסלג'וקים היו שושלות תרכיות שעמדו בראש עממים תרכיים היו הע'זנווים ממלוכים במקורם, ועלייתם לא ציינה הגירה תרכית המונית לתוך עולם האסלאם). סוף הדומיננטיות הפוליטית לא הביא לשקיעה מיידית של התרבות הפרסית בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן. הע'זנווים ואחריהם הסלג'וקים בחרו לאמץ את השפה הפרסית החדשה, גם ביצירה הספרותית וגם במנהל, ואף הקרא-ח'אנים הושפעו רבות מהתרבות הפרסית-מוסלמית. תרבות זו תמשיך להיות נפוצה בטראנסאוקסניה ובח'וראסאן שנים רבות אחרי נפילת הסאמאנים. עם זאת, ההגירה התרכית ההמונית לטראנסאוקסניה, ולצפון ח'וראסאן, הביאה לטורקיפיזציה איטית של אזורים אלו, קרי השפות האיראניות הוחלפו באופן הדרגתי בשפות טורקיות.
התרומה התרבותית של הסאמאנים
הסאמאנים נודעו לא רק בשל חשיבותם הפוליטית והדתית, אלא גם בזכות תרומתם התרבותית. הסאמאנים עודדו את המשך היצירה בשפה הערבית, אך גם היו הפטרונים החשובים ביותר בזמנם של הפרסית החדשה. דיאלקט זה, שבאותה תקופה כונה בשם דארי, התפתח מתוך אחד הווריאנטים של הפרסית האמצעית, השפה הרשמית של האימפריה הסאסאנית. "הפרסית החדשה" הפכה תחת השלטון הסאמאני ללשון האיראנית הדומיננטית במרכז אסיה. התפשטות הפרסית החדשה הסתייעה בזכות פועלם של מלומדים חשובים, כמשוררים רודכי ודקיקי, שנהנו מחסותם של האמירים הסאמאנים. הפרסית החדשה אף הפכה בסופו של דבר השפה הרשמית של הבירוקרטיה הסאמאנית. יותר מכול סימלה שפה זו, את האינטגרציה של האיראנים בעולם האסלאם לצד הערבים, שקדמו להם, ולצד התרכים, שבזמן השושלת הסלג'וקית ישתלטו על לב עולם האסלאם.
עידן שלטונו של נצר בן אחמד נזכר לטובה בייחוד בזכות העובדה שבחצרו בבוכרה, התרכזו מלומדים דגולים כגון האסטרונום אבן אמאג'ור אל-תרכי, שפעל תקופה מסוימת בחצר הסאמאנית, והמשורר העיוור רודכי, שתרם כאמור תרומה רבת חשיבות להתפחות הפרסית החדשה. אחד הווזירים של נצר בן אחמד, היה גאוגרף מיומן, אשר פעל רבות להרחבת הידע הגאוגרפי של בני תקופתו ולשם כך אף הזמין גאוגרפים רבים לחצר הסאמאנית בבוכרה. הגאוגרף הנודע ביותר באותה תקופה, אבו זייד אל-בלח'י, שהיה בן חסותו של הווזיר, סירב לעזוב את בלח' עירו ולבוא לבוכרה, ובסופו של דבר איבד את תמיכת פטרונו. למרות חסרונו של אל-בלח'י, פעלו בחצר בבוכרה גאוגרפים ונוסעים מפורסמים אחרים דוגמת, אבו דלפ, נוסע, משורר, ומינרלוג, שכתב חיבור חשוב אודו מסעו לסנדובל, ככל הנראה הממלכה האויגורית בחבל סינקיאנג, בצפון מערב סין של ימינו.
על החשיבות התרבותית של הממלכה הסאמאנית, אפשר ללמוד מעצם העובדה שהפרסית החדשה התפתחה דווקא שם ולא במרכז ההיסטורי שלה באזור פארס. הפרסית החדשה, החלה להיווצר על ידי משוררים, כבר בחצרות הטאהרים והצפארים. עם זאת, היו אלו הסאמאנים, שבחצרותיהם נעשתה ההתפתחות המשמעותית ביותר של דיאלקט זה. גם אצל הסאמאנים היו אלו המשוררים שהיוו את חיל החלוץ של היצירה בפרסית החדשה. החשוב במשוררים אלו, היה רודכי הנזכר לעיל, שהיה גם משורר פורה ביותר וגם הראשון שהצליח להפוך את השירה בשפה הפרסית החדשה לעומדת בפני עצמה ולא לחיקוי חיוור של השירה הערבית. משוררים, שפעלו בתקופת חייו, הביעו הערכה עצומה לגאוניותו והתייחסו אליו כאבי השירה הפרסית.
מלבד שירה, חוברו בחצרות הסאמאנים גם יצירות מדעיות ב-"פרסית חדשה", ביניהם ראוי להזכיר במיוחד את ספרי הרפואה והפרמקולוגיה. המשורר דקיקי הוזמן לחצר הסאמאנית בבוכרה והוטל עליו ליצור שירה אפית אודות איראן הפרה-אסלאמית. דקיקי נרצח לפני שהספיק לסיים את עבודתו. המשורר האיראני המפורסם פירדוסי החל לחבר את השאה נאמה, תחת השלטון הסאמאני, אחרי שנחשף ליצירתו הלא גמורה של דקיקי, אך סיים אותה בחצרו של מחמוד מע'זנה (למרות שעזב את החצר הע'זנווית אחרי שהסתכסך עם מחמוד).
בנוסף ליצירה מקורית, תורגמו בחצרות הסאמאנים חלק מיצירות המופת, שנכתבו בשפה הערבית, לשפה "הפרסית החדשה". האמיר הסאמאני מנצור בן נוח, נכדו של נצר בן אחמד, הורה על הקמת קבוצה של מלומדים, על-מנת לתרגם את תפסיר הקוראן של אל-טברי. תרגום זה, היה התפסיר הראשון בשפה הפרסית. אותו שליט סאמאני אף הורה לווזיר שלו לתרגם את חיבור דברי הימים של טברי. נצר בן אחמד אסף ספרים רבים בפרסית ובערבית לספרייה שלו בבוכרה, ויורשיו אחריו אף הוסיפו והגדילו אוסף זה. הרופא והפילוסוף המוסלמי המפורסם אבן סינא, שנולד בבוכרה ושהתחנך בה בשלהי התקופה הסאמאנית, ביקר בספרייה זו בתקופתו של האמיר נוח אבן מנצור, ושיבח אותה היקפה, על גיוונה ועל העותקים הנדירים ביותר שנמצאו בה.
התפתחותה של התרבות הפרסית בחצרות הסאמאנים, הביאו את החוקרים לכנות תקופה זו בשמות כגון "הרנסאנס הסאמאני", "הרנסאנס האיראני", "רנסאנס של הספרות הפרסית" וכיוצא באלו. ההישגים התרבותיים שנוצרו בחצרות הסאמאנים לא רק עומדים בפני עצמם אלא השפיעו באופן ישיר על חצרות הע'זנווים והסלג'וקים אחריהם. שתי שושלות אלו, שהיו טורקיות במוצאן, עלו לחשיבות בעולם האסלאם אחרי הרנסאנס הסאמאני של התרבות הפרסית. כתוצאה מכך בחרו השליטים הע'זנווים והסלג'וקים, לעודד את המשך התפתחותה של התרבות הפרסית, על פני הערבית והטורקית. אפשר לראות השפעה סאמאנית על יצירות כגון השאה-נאמה של פרדוסי, סיאסת-נאמה של נט'אם אל-מלכ ויצירות חשובות נוספות בפרסית, שנכתבו תכף לאחר שקיעת האמירות הסאמאנית.
הסאמאנים והטורקים
המיקום של טראנסאוקסאניה ושל ח'וראסאן כנקודת מפגש בין הח'ליפות העבאסית לבין השבטים הנומאדיים של הערבה, הביא ליצירת מערכת יחסים מורכבת ורב גונית בין העממים הטורקיים לבין השושלות השולטות באזורים אלו. הסאמאנים, ועוד הטאהרים לפניהם, נלחמו בשבטים טורקיים, סחרו בעבדים טורקים והחזיקו לוחמים טורקים בצבאותיהם. כבר בתפקידם כמושלים מחוזיים, ניהלו הסאמאנים שורה של מערכות ג'יהאד נגד השבטים הטורקיים בספר הצפון מזרחי של טראנסאוקסניה. השליטים הסאמאנים אף הקימו באזורי ספר, דוגמת שאש, אספיג'אב ופרע'אנה, מערך של ביצורים ושל ריבאטים, בהם הציבו כוחות משמר של לוחמים ע'אזים. עם זאת, נאלצו הסאמאנים לבצר גם את הערים בטבורה של טראנסאוקסניה, ואף את מחוז בוכרה עצמו, נגד פשיטות של שבטים טורקיים.
בסביבות שנת 840 ניהל נוח בן אסד, המושל הסאמאני של סמרקנד, מערכה נגד הטורקים באזור אספיג'אב. נוח אף הורה על ביצורה של העיר, כדי להרתיע פשיטות נוספות של הנוודים הטורקיים. ההיסטוריון הסאמאני אבו בכר מחמד בן ג'עפר נרשח'י טען כי אסמאעיל בן אחמד הנהיג כל חייו באופן אישי מסעות מלחמה נגד התרכים (ידועים בוודאות מסעות מלחמה שהנהיג אסמאעיל ב-893 וב-903). נרשח'י טען כי אסמאעיל לא תחזק את חומות בוכרה כקודמיו בטענה כי "כל עוד אני חי, אני החומה של מחוז בוכרה" (למרות שקצת קשה יותר להאמין לטענה של נרשח'י שהחומות חרבו כתוצאה מהזנחה זו). בשנת 893, רק שנה אחרי שביסס עצמו כשליט יחיד של הממלכה הסאמאנית, הנהיג אסמאעיל צבא סאמאני גדול נגד השבטים הקרלוקים וכבש מהם את אזור העיר תלס (טראז). במקורות נוקבים במספרים 10,000 ו-15,000 לציון מניין הטורקים, שנפלו בשבי הצבא הסאמאני במהלך כיבוש תלס.
הסאמאנים נהגו לשעבד את הטורקים, שנפלו בשבי. כמו כן רכשו הסאמאנים באופן ישיר מהשבטים הטורקיים, שבויים מהמלחמות הבין שבטיות על-מנת לשעבדם. העבדים נחשבו באותה תקופה סחורה בעלת ערך רב. המסחר בעבדים מגזעים שונים והמיסוי על סחר זה הפכו לאחד ממקורות הכנסה העיקריים של הממלכה הסאמאנית. השליטים הסאמאנים אף הקימו מחנות אימון בהם הכשירו את העבדים הטורקים לקריירה בצבא או בבירוקרטיה, ושלחו אותם בסיום הכשרתם לשמש כע'למאן בח'ליפות. טולון, אביו של אחמד מייסד השושלת הטולונית במצרים, היה חלק מתשלום המס, בעבדים טורקיים, שהעלה נוח בן אסד לח'ליף אל-מאמון. הח'ליף אל-מעתצם שלח שליח מיוחד כדי לרכוש מאותו מושל סאמאני עבדים טורקיים לצבא הממלוכי הפרטי שלו. הצבא והבירוקרטיה של הממלכה הסאמאנית החלו גם הם להתבסס באופן גדל והולך על ממלוכים טורקיים, בעיקר מתקופתו של אסמאעיל בן אחמד ואילך.
הממלוכים בתוך האמירות הסאמאנית
ניזאם אל-מולכ תיאר בהרחבה את מערך ההכשרה שהעניקו הסאמאנים לעבדים הטורקיים. מודל ההכשרה הסאמאני שימש דוגמה גם לשושלות שבאו אחריהם ובייחוד הע'זנווים והסלג'וקים. בדומה לח'ליפות גם בממלכה הסאמאנית צברו הממלוכים התרכיים כוח רב, דבר שהביא לשינוי במאזן הכוחות בתוך האמירות הסאמאנית ושהפך את העבדים הטורקיים פעמים רבות לכוח מאחורי הכס. המשמר המלכותי של האמירים הסאמאנים הפך בהדרגה למורכב רובו ככולו מממלוכים. התחזקותו של משמר פרייטוריאני זה הביא לעלייה בכוחו של הח'אגב, שהיה מעין שר חצר וממונה על המשמר, על חשבונו של הווכיל, ראש משק הבית של האמיר (משרה המקבילה במידת מה למאיורדומוס בחצר המרובינגית באירופה). חשובה אף יותר הייתה החלפתם של הדהקאנים, פרסים ממעמד אצולה נמוך, בעבדים טורקיים במשרות האדמיניסטרציה של האמירות.
הממלוכים אף החליפו את בני המשפחה הסאמאנית בשלטון על חו'ראסאן, חבל ארץ שהיה בעל חשיבות מכרעת לאמירים הסאמאנים. הממלוכים נחשבו נאמנים יותר לשליט, מהאצולה הפרסית ואף מבני משפחתו, וכן גם הוכשרו למשרותיהם מילדות. עם זאת, כאשר ראו הממלוכים סיכון לזכויות היתר שלהם, הייתה נאמנותם לשליט מתבטלת מפני האינטרס המעמדי שלהם. דוגמה לכך אפשר למצוא ברציחתו של האמיר הסאמאני אחמד בן אסמאעיל, אביו של נצר בן אחמד, בידי הע'למאן הטורקיים שלו, בשל קנאתם בטובות הכלכליות שהרעיף השליט הסאמאני על פקידים שידעו ערבית בחצרו (ככל הנראה הכוונה לעולמא). במחצית השנייה של המאה העשירית איבדה הממלכה הסאמאנית את שליטתה בח'וראסאן לטובת שושלות שמוצאן בממלוכים הטורקיים של צבאה. השושלת הסימג'ורידית הצליחה לבסס לעצמה שלטון אוטונומי בח'וראסאן עד שנחלה תבוסה סופית מידיו של מחמוד מע'זנה. מוצא השושלת הע'זנווית בסבוכ תג'ין, שהיה ממלוכ של אלפ תג'ין , בעצמו ממלוכ סאמאני מלכותי. הע'זנווים הצליחו לבסס לעצמם ממלכה עצמאית ואף לקחו תפקיד מרכזי בחיסולה של האמירות הסאמאנית.
וינקה
וינקה (שם מדעי: Vinca) היא סוג צמח במשפחת ההרדופיים הכולל 5 מינים. המין וִינְקָה עֶשְׂבּוֹנִית (שם מדעי: Vinca herbacea) הוא היחיד שגדל בר בארץ. המינים פלורה גדולה (Flora major) וופלורה קטנה (Flora minor) הם צמחי תרבות נפוצים.
תיאור ותפוצה
הווינקה היא לרוב צמח עשבוני משתרע ולעיתים בן שיח ירוק עד רב שנתי ומקורה באירופה, צפון-מערב אפריקה ודרום-מערב אסיה. שני מינים, בהם הווינקה העשבונית, הם בני חלוף (החלק שמעל הקרקע מת בחורף). גבעולי הווינקה דקים ומשתרעים באורך של מטר עד שניים ומסתעפים לשלוחות של 20 עד 70 סנטימטרים. העלים מנוגדים, אזמליים עד ביצתיים בצורתם, שפתם תמימה, 9–1 סנטימטרים באורכם, 6–0.5 סנטימטרים ברוחבם. הפריחה מופיעה ברוב ימות השנה, פשוטה בצורתה, ברוחב של 7–2.5 סנטימטרים. חמשת עלי הכותרת, לרוב סגולים (ולעיתים לבנים) מחוברים בבסיסם ויוצרים מעין צינור. המפוחית (הפרי) מכילה זוג זרעים. כאשר המפוחית בשלה היא נפתחת לאורך התפר המצוי בצד אחד לשם פליטת הזרעים. בעקבות השבחה קיימים זנים רבים של וינקה גדולה וקטנה בצבעי פריחה ועלווה שונים.
הווינקה צומחת בתנאי שמש מלאה עד צל מלא, עמידה ביובש ובקור ואינה רגישה לעודף השקיה. ניתן להרבות את הווינקה על ידי ייחורים המשרישים בקלות במים.
המינים וינקה גדולה ווינקה קטנה נחשבים באזורים רבים, אליהם הובאה הווינקה כצמח נוי, כעשבים שוטים וכצמח פולש. זאת בשל הצמיחה וההתפשטות המהירה החונקת לעיתים צמחי-בר מקומיים. המדובר בעיקר בחלקים מאוסטרליה, ניו זילנד ובחוף קליפורניה שבארצות הברית. במקרים אחרים נחשבת הווינקה כאמצעי יעיל לעיכוב שריפות.
שימושים רפואיים
מיני הווינקה השונים מכילים לפחות 86 אלקלואידים, לכן הם נחשבים כרעילים. המין וינקה ורודה מגודל באופן תעשייתי, לשם הפקת התרופות וינקריסטין (Vincristin) ווינבלאסטין (Vinblastin) המשמשות לריפוי מחלות לוקמיה ומחלות סרטן אחרות.
קרס (כוכב לכת ננסי)
קֶרֶס (מלטינית: Cerēs; לעיתים נקרא צֶרֶס; שם מלא: 1 קרס; באנגלית: , נהגה סיריז; סמל: ) הוא כוכב לכת ננסי בחגורת האסטרואידים והעצם הגדול ביותר שבין מאדים לצדק. הוא התגלה ב-1 בינואר 1801 על ידי האסטרונום האיטלקי ג'וזפה פיאצי והיה לגוף הראשון שהתגלה באזור זה בחלל. שנים ספורות לאחר הגילוי סווג ככוכב לכת (יחד עם פאלאס, יונו, וסטה, ואסטריה) אולם בשנת 1852 סווג מחדש כאסטרואיד לאחר שחוקרים שחקרו את האזור הבינו כי בחלל בין מאדים לצדק אין כוכב לכת אלא אלפי גופים קטנים. מעל 150 שנה קראו המתנגדים לשינוי סיווגו של קרס בשל גודלו, ובשנת 2006 הוחלט לשנות את סיווגו לכוכב לכת ננסי. העצם נקרא בתחילה "קרס פרדיננדי" על שם האלה הרומית קרס ועל שמו של המלך פרדיננד הראשון, מלך שתי הסיציליות אולם רק השם "קרס" תפס.
גילויו
קרס התגלה במקרה כאשר האסטרונום האיטלקי ג'וזפה פיאצי חיפש אחר כוכב לכת אחר, אך בגלל טעות בקואורדינטות הוא זיהה אובייקט דמוי כוכב, אך קטן בהרבה. פיאצי חשב שזהו שביט. הוא צפה בקרס 24 פעמים נוספות, עד שלבסוף החליט לפרסם את תגליתו ברבים. הוא שלח מספר מכתבים שבהם הוא כתב "כיון שהוא זז כה לאט ובגלל צורתו, סבורני שיש סיכוי שזהו משהו טוב יותר מסתם כוכב שביט". התברר שהוא צדק.
פיאצי הצליח לעקוב אחר קרס למשך מספר חודשים בלבד, לאחר מכן הוא נעלם באופן זמני מאחורי הילת השמש. מספר חודשים מאוחר יותר, כשקרס היה אמור להופיע שוב, פיאצי לא היה מסוגל לאתרו מחדש, הכלים המתמטיים של התקופה לא היו מסוגלים לבצע חיזוי של מיקום האסטרואיד בכמות זעומה כזו של מידע. קרל פרידריך גאוס אשר שמע על הבעיה החליט לנסות לפותרה. ואכן, לאחר 3 חודשי עבודה, גאוס הציג תאוריה מתמטית המאפשרת לחזות את מיקום הכוכב, ולשם חיזוי זה - פיתח את שיטת הריבועים הפחותים, שבעזרתה אפשר למזער שגיאות במדידות ולאפשר חישוב מסלול של עצם שמימי על פי נתוני תצפיות, גם כאשר יש בהן שגיאות אקראיות. מספר שבועות לאחר מכן, גאוס חישב את מסלולו של קרס, ושלח את התוצאה לברון פרנץ פון זאך שהיה עורכו של העיתון המדעי Monatliche Correspondenz. ב-31 בדצמבר 1801, פרסם פון זאך את התגלית על גילוי קרס.
יוהאן אלרט בודה האמין שקרס הוא "כוכב הלכת החסר" שעל-פי חישובי יוהאן דניאל טיטיוס יהיה בין מאדים לצדק, במרחק 419 מיליון קילומטרים מהשמש. בשנים לאחר מכן, קרס קיבל מעמד של כוכב לכת (יחד עם פאלאס, יונו ווסטה אסטריה), אולם בשנת 1852 הוא סווג מחדש כאסטרואיד לאחר שחוקרים חקרו את האזור והבינו כי כוכב הלכת החסר אינו קיים ובמקומו קיימים אלפי גופים קטנים.
מקור השם
במקור הציע פיאצי את השם "צרס פרדיננדי" המהווה שילוב של קרס אלת הצמחים והאדמה במיתולוגיה הרומית ושמו של פרדיננד הראשון, מלך שתי הסיציליות. אך כיוון שבמדינות רבות לא קיבלו את השם פרדיננדי, הוא הושמט ושמו של העצם נותר "קרס". ביוון, שמו של העצם הוא "דמטר" על שמה של אלת האדמה והתבואה דמטר, האלה המקבילה של קרס במיתולוגיה היוונית. בשפה האנגלית אימצו דווקא את השם "קרס" ולא "דמטר" מאחר שהאחרון היה תפוס על ידי האסטרואיד 1108 דמטר.
בשנת 1803, כשנתיים אחרי גילוי קרס, התגלה היסוד צריום (מספר אטומי 58). היסוד נקרא על שמו של קרס (באנגלית "צרס"). יסוד נוסף, פלדיום, שהתגלה באותה שנה נקרא על שם אסטרואיד פאלאס הנמצא בחגורת האסטרואידים יחד עם קרס. נציין שתחילה הפלדיום נקרא קרסיום, אולם עד שהתפרסמה התגלית, השם כבר היה תפוס, ולכן הוחלף לפלדיום.
נתונים פיזיקליים
בשל מסתו יחסית הגדולה, צורתו של קרס כדורית. מסתו מהווה 40% מהמסה הכוללת של כל האסטרואידים באזור זה של מערכת השמש.
מחקר רובוטי
ב-27 בספטמבר 2007 שיגרה נאס"א את הגשושית שחר במטרה לחקור מקרוב את הגופים הגדולים בחגורת האסטרואידים. הגשושית החלה בהתקרבות אל קרס בדצמבר 2014. התמונות שצילמה החל מינואר 2015 עלו באיכות על אלה של טלסקופ החלל האבל. היא נכנסה למסלול ב-6 במרץ 2015, והקיפה אותו במסלולים בגבהים שונים. התצלומים והנתונים ששלחה הגשושית איפשרו חקירה מעמיקה של צורתו והרכבו של קרס, וכן מיפוי פני השטח שלו. החל מיוני 2017 נמצאת "שחר" במסלול קבוע ויציב סביב קרס. בנובמבר 2018 אזל דלק ההנעה שלה, והיא צפויה להמשיך בהקפה ללא שליטה לפחות 20 שנים נוספות.
ראו גם
נונאטאקי קרס - נונאטאקים באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקראים על שמו של כוכב הלכת הננסי קרס.
מרדכי מנשה זילבר
הרב מרדכי מנשה זילבר (מכונה ר' מוטל; נולד בג' באלול תשי"א, 4 בספטמבר 1951) הוא אדמו"ר של חסידות תולדות יהודה סטיטשין.
ביוגרפיה
נולד לשמחה אלתר, חסיד סטוטשין. רבי מרדכי מנשה היה תלמידם של האדמו"ר מסטוטשין רבי יהודה הרוביץ ושל האדמו"ר מאמשינוב רבי יצחק קאליש. למד בישיבת תורה ודעת. בהשתדלות רבי יהודה הורוביץ נשאר בבית המדרש ולא יצא להתפרנס. נישא לבתו של הרב משה וולפסון, משגיח ור"מ בישיבת תורה ודעת. הוא עסק בלימוד של ספרי חסידות, כולל ספרי חב"ד וברסלב.
בשנת תשמ"ב, לאחר פטירת רבי יהודה הורוביץ, הקימו מספר משפחות מהחסידות בית כנסת בשם תולדות יהודה סטיטשין ורבי מרדכי מנשה מונה לרבו. במהלך השנים הפך לאדמו"ר והחל לערוך טיש בליל שבת ובסעודה שלישית.
לאחר פטירת רבי יצחק מאמשינוב, החל הרב זילבר לנסוע מדי שנה לרבי משולם פייש מטאש, עד שזה חלה. בטיש בליל שבת הוא מספר סיפורים ששמע מרבי יהודה מסטוטשין, ולאחר מכן שר זמירות שבת ושירים נוספים במשך שעות. בסעודה שלישית הוא אומר מערכה קבלית-חסידית על פרשת השבוע. דברי תורתו בסעודה שלישית מודפסים מדי שבוע בעלון "דברי תורה".
בחודשים תמוז ואב נוהג הרב זילבר לשהות בישראל וללמוד בישיבת שער השמים. גם בימי השובבי"ם הוא נוהג לשהות בישראל. בסביבות שנת תש"ס החל הרב זילבר למסור שיעורים ולאחר מכן החל לערוך טישים ועם השנים נוצרה קהילת חסידים בישראל. בשנים האחרונות מוסר בתקופת שהותו בישראל שיעורים כמעט מדי יום. חסידיו הקימו את בית הכנסת "תולדות יהודה" בירושלים.
ילדיו
לרב זילבר 8 ילדים. בנו הגדול, הרב שמואל יהודה, חתן הרב חיים לייב כץ. הוא רב בית המדרש אמונת ישראל בורו פארק.
דרכו בחסידות
תורתו של הרב זילבר מושפעת מדרכו של חותנו הרב וולפסון ומכתבי המהר"ל, חסידות חב"ד, ליקוטי מוהר"ן וספר ברית כהונת עולם. הוא עוסק בקבלה.
הקולוניזציה היוונית
הקולוניזציה היוונית הייתה הגירה יזומה ומאורגנת של הלנים מיוון והתיישבותם ברחבי ארצות אגן הים התיכון והים השחור, שהחלה במאה ה-8 לפנה"ס ונמשכה לאורך המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס. קולוניות רבות שנוסדו במסגרת הקולוניזציה היוונית התפתחו לערי מדינה עצמאיות ורבות עוצמה.
יש להבדיל בין הגירה זו לבין גלי הפלישה של השבטים ההלניים ליוון גופא שהתרחשו עד ארבע מאות שנה קודם לכן, והיוו הבסיס להתפתחות התרבות ההלנית ביוון. הקולוניזציה היוונית התרחשה כתופעה שאפיינה את התרבות ההלנית.
תהליך ההקמה של קולוניות
היוזמה להתיישבות יכולה להיות של פוליס מסוימת, או של קבוצות אנשים באופן "פרטי". כמו במקרים רבים בעת העתיקה, יסוד של קולוניה חדשה היה כרוך באלמנט טקסי. בדרך כלל כהקדמה לייסוד הקולוניה נערכה התייעצות עם האורקל, לרוב האורקל מדלפי. יסוד הקולוניה לווה גם הוא בטקסים דתיים, ביניהם הבאת אש מקודשת מהמקדש של הפוליס המייסדת.
לגיוס אזרחים לקולוניה חדשה היו מספר דרכים: לעיתים נקראו שכבות אוכלוסייה שלמות לקחת חלק ביסוד, לעיתים נבחרו המייסדים בגורל - למשל בחירה של בן אחד מכל משפחה בפוליס. גרים ועבדים שהיו מעוניינים להצטרף נתקבלו בדרך כלל אף הם בברכה, ובקולוניה החדשה נהנו ממעמד של אזרח.
למהגרים נבחר מנהיג מהאזרחים הבולטים בפוליס. המנהיג והאבות המייסדים של הקולוניות זכו לאחר מותם למעמד של הרוס - גיבור מיתולוגי.
במקום ההתיישבות ייסדו עיר. בתחילת דרכה של המושבה החדשה, היה קשר פוליטי ודתי חזק עם הפוליס שהקימה אותה: החוקה של הפוליס המייסדת אומצה על ידי הקולוניה, מדיניות החוץ של הקולוניה הייתה כפופה להחלטות הפוליס המייסדת, והקולוניה המשיכה להשתתף בפולחן האלים של הפוליס על ידי שליחים ומתנות. הקשרים הדתיים נמשכו לעיתים אף מאות שנים לאחר יסוד הקולוניה.
אולם בשלבים מאוחרים יותר התרחשו לעיתים עימותים ואף פרצו קרבות בין הקולוניה לבין הפוליס המייסדת, והתוצאות היו לפעמים שהקולוניה הפכה לפוליס בפני עצמה, ולעיתים שלטון מאולץ של הפוליס המייסדת על הקולוניה. ברוב המקרים פסקו הקשרים הראשוניים של תלות עם הזמן בעיקר בגלל קשיים לוגיסטיים והמושבות הפכו לפולייס (רבים של "פוליס") עצמאיות שלעיתים אף שלחו בעצמן מתיישבים וייסדו ערים חדשות.
מאפייני הקולוניות
לקולוניות היו מספר מאפיינים בולטים:
תפוצה גאוגרפית
התפשטות הקולוניות היווניות הייתה בראש ובראשונה לאורך חופים. היוונים, עם של יורדי ים, הקימו קולוניות בכל אזור באגן הים התיכון בו לא היה שלטון ריכוזי חזק.
המגבלה העיקרית על ההתפשטות היוונית הייתה כאמור כוחות חזקים אחרים. הכוח הבולט ביותר שהגביל את הקולוניזציה היו הפיניקים. גם מצרים לא איפשרה התיישבות יוונית בשטחה (למעט נאוקרטיס, שקיבלה אישור מיוחד מהפרעונים).
הסיבות לקולוניזציה
תופעת הקולוניזציה ביוון נבעה ממספר גורמים: המשותף, והייחודי לרקע הפוליטי של תהליך הקולוניזציה הוא שעצם קיום הפוליס כדגם למסגרת מדינית, עודד אנשים לצאת ולהקים פולייס חדשות. קרוב לוודאי שזו גם אחת הסיבות לכך שאף על פי שרוב התופעות הנזכרות כאן משותפות לעמים ולארצות רבות, תופעת הקולוניזציה הייתה די ייחודית ליוונים.
ירי באזרחים בעקבות זיהוי שגוי
ירי באזרחים בעקבות זיהוי שגוי מתרחש כאשר במצב של מתיחות אזרח מזוהה בטעות כמחבל או כפושע נמלט, ועקב כך נורה למוות. להלן דוגמאות למקרים כאלה במדינות שונות.
בישראל
בישראל, המתאפיינת במתיחות ביטחונית במשך כל שנותיה, אירועו מקרים אחדים של הריגת אזרחים עקב זיהוי שגוי שלהם. דוגמאות:
בבריטניה
ב-22 ביולי 2005 שוטרים ירו למוות בלונדון באדם שנחשד כמחבל נמלט. התקרית התרחשה שבועיים לאחר הפיגועים בלונדון שבהם נרצחו 56 אנשים.
בהודו
ב-4 בדצמבר 2021, מארב של צבא הודו במדינת נאגאלנד ירה למוות בשישה כורי פחם, לאחר שזיהה אותם בטעות כמורדים. במהומות שפרצו בעקבות זאת נהרגו עוד תשעה אזרחים וחייל אחד.
בקניה
ב-23 באוקטובר 2022 נורה למוות בקניה עיתונאי פקיסטני, לאחר שמכונית שבה נסע לא עצרה במחסום משטרתי, ונחשדה כקשורה לחטיפתו של ילד בניירובי.
ויסמר
ויסמר (בגרמנית: Wismar) היא עיר נמל ובירת מחוז צפון-מערב מקלנבורג שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. העיר שוכנת במרחק של 45 ק"מ מזרחית לליבק ו30 ק"מ מצפון לשוורין. הנמל הטבעי שלה ממוקם במפרץ ויסמר.
עקב היותה עיר מייצגת לברית ערי הנזה ועיר שנבנתה בלבנים בסגנון גותי, הוכרז המרכז ההיסטורי שלה בשנת 2002 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
ויסמר נוסדה על ידי שבטי הפולאבים בשם וישמיר (Vishemir) ובהמשך יושבה על ידי שבטים גרמנים. וישמיר קיבלה זכויות של עיר ב-1229 והפכה להיות חלק ממקלנבורג ב-1301. ב-1259 היא נכנסה לברית יחד עם ליבק ועם רוסטוק במטרה להגן על עצמה כנגד שודדי ים מהים הבלטי. ברית זו התפתחה בהמשך לחברות בברית ערי הנזה. במהלך המאות ה-13 וה-14 הייתה ויסמר עיר פורחת ופעלו בה בתי חרושת חשובים לעיבוד צמר. למרות מגפת דבר שגרמה למותם של 10,000 מתושביה בשנת 1376, היא נותרה עיר משגשגת עד למאה ה-16.
תקופת השלטון השוודי
על פי שלום וסטפליה מ-1648 הועברה ויסמר לשליטתה של שוודיה. בתוקף שליטתם בוויסמר ובערים נוספות בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, הייתה למלכי שוודיה זכות הצבעה במושב החילוני של מועצת הנסיכים של האימפריה הרומית הקדושה. ב-1803 העבירה שוודיה את העיר לידי מקלנבורג תמורת 1.258 מיליון ריקסדאלר, אך עד 1897 לא יוצגה ויסמר במועצה של מקלנבורג. ב-1903 ויתר שוודיה באופן סופי על תביעותיה על העיר. ויסמר עדיין שומרת על כמה מזכויותיה ההיסטוריות, כולל הזכות להניף דגל משלה.
העת החדשה
עם תחילת המאה ה-19 היו ענפי התעשייה החשובים בוויסמר ייצור ברזל, ייצור נייר ואספלט. תנועת הסחר שעברה דרך הנמל של העיר הייתה ערה מאוד וכללה ייצוא דגנים, שמן מאכל וחמאה ויבוא פחם, עצים וברזל. הנמל היה עמוק דיו כדי לאפשר לספינות בשוקע של 5 מטרים ולספינות קיטור גדולות לעגון ברציפיו. בוויסמר פעלו מפעל המטוסים דורנייר (Dornier) וסדנאות רכבת. במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקה ויסמר קשות מההפצצות של מטוסי בעלות הברית. עם סיום המלחמה, בהיותה על קו המגע בין בעלות הברית לבין ברית המועצות, נכבשה ויסמר על ידי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (הכלניות) ב-2 במאי 1945. ב-1 ביולי 1945, על פי ההסכמים שנחתמו בועידת יאלטה, עברה ויסמר להיות בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. הכוחות הבריטיים עזבו את העיר והכוחות הסובייטים נכנסו אליה.
אה"מ פירלס (L10)
אה"מ פירלס (באנגלית: HMS Fearless (L10), בתרגום לעברית: "עשויה לבלי חת". סימול הצי היה L10) הייתה אוניית לוחמה אמפיבית בעלת מבדוק נחיתה (Landing Platform/Dock, LPD), ששירתה בצי המלכותי הבריטי בין השנים 1965–2002. האונייה הייתה אחת משתי אוניות מסדרת פירלס (Fearless), והיא האונייה השביעית (והאחרונה, לעת עתה) בצי הבריטי שנשאה את השם "פירלס".
תיאור
"פירלס" הייתה אוניית נחיתה, שחלקה האחורי נבנה כמבדוק צף. מטרתה הייתה להוביל כוחות לנחיתה אמפיבית, ולהנחית אותם בחוף המיועד באמצעות מסוקים או נחתות שאותן נשאה. בנמל היו כלי הרכב עולים לאונייה מן הרציף ומאוכסנים בסיפון רכב. בעת נחיתה הייתה האונייה יכולה להשקיע עצמה ולהציף את מבדוק הנחיתה, וכך היו נחתות יכולות להתקרב עד קצה סיפון הרכב, להעמיס רכבים ולצאת ישירות אל המים. "אינטרפיד" הייתה יכולה לשאת ארבע נחתות במבדוק הנחיתה, ועוד ארבע נחתות קטנות יותר על דוויתות שהיו קבועות במבנה העילי. "פירלס" נשאה כוח של כ-400 נחתים, שהיו יכולים לאייש את ארבע הנחתות שהובלו במעגנה, ועוד ארבע נחתות קטנות יותר שנישאו על מנופי האונייה. בנוסף כלל צוות המשימה חוליית חוף, שעבורה נשאה "פירלס" ג'יפ לנדרובר, משאית 4 טון, שני טרקטורים וטנק חילוץ. מעבר לנשיאת הכוח התוקף הייתה "פירלס" מצוידת באמצעי קשר ושליטה, כדי לאפשר לחבורת הפיקוד של הכוח הנוחת לפעול מסיפונה.
שירות
"פירלס" הייתה מעדנת התובלה האמפיבית הראשונה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי. האונייה נבנתה בבלפסט, הושקה ב-1963 ונכנסה לשירות, לאחר השלמת הבנייה וניסויי ים, ב-1965. היא הייתה אונייה הראשונה בסדרת "פירלס", ואחריה נבנתה אוניית האחות אה"מ אינטרפיד.
משימתה הראשונה של האונייה הייתה לשמש כמפקדת הכוח הבריטי שפעל בעדן כנגד ההתקוממות האנטי-בריטית שם ב-1967. המשימה הסתיימה עם נסיגת הכוחות הבריטיים מן האזור. ב-1968 הייתה האונייה מקום המפגש בין ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון, ומנהיג רודזיה, איאן סמית'. השיחות ביניהם היו גורליות באשר לעתידה של רודזיה, לאחר שסמית' הכריז חד-צדדית על עצמאותה של המדינה ובריטניה עמדה על סיום שליטת המיעוט הלבן. ב-1972 השתתפה "פירלס" במבצע "מוטורמן", בצפון אירלנד, בו השתלט צבא בריטניה מחדש על אזורים בבלפסט ובערים גדולות אחרות שנתפסו על ידי הרפובליקנים האירים. ב-1977 הייתה האונייה זירת הצילום לחלק מן הסצינות בסרט "המרגלת שאהבה אותי", בסדרת ג'יימס בונד.
"פירלס" הייתה חלק מכוח המשימה הבריטי שנשלח לאיי פוקלנד עם תחילת מלחמת פוקלנד. האונייה הייתה אוניית הדגל של מפקד כוח הנחיתה ומפקד חטיבת הקומנדו 3, והשתתפה בהנחתת החטיבה במפרץ סאן קרלוס.
ב-1985 הוצאה האונייה משירות למשך 3 שנים. לאחר תקופה זו עברה האונייה שיפוץ נרחב שנמשך שנתיים, והוחזרה לשירות ב-1991. במהלך השיפוץ הוחלפו תותחיה של האונייה במערכות הגנה פלנקס ובתותחי נ"מ 20 מ"מ חדישים. לאחר חזרתה לשירות, ועד 1995, הייתה האונייה חלק ממערך הכשרת הקצינים בצי הבריטי. האונייה הייתה אמורה לצאת למבצע במפרץ הפרסי, אך משימה זו הועברה לאונייה חדישה יותר, אוניית הסער האמפיבית אה"מ אושן. בשנותיה האחרונות השתתפה "פירלס" בתרגילים אמפיביים שונים.
הוצאה משירות
"פירלס" הוצאה משירות ב-2002, והועברה לפיירהאם קריק בהמפשייר בהמתנה לפירוק, לצד אחותה, אה"מ אינטרפיד. הצי הבריטי הזמין אוניות סער אמפיביות חדשות שתמלאנה את מקומן של "פירלס" ו"אינטרפיד", והראשונה שבהן, אה"מ אלביון, נכנסה לשירות ב-2003. ב-17 בדצמבר 2007 נגררה "פירלס" לגנט, בבלגיה, לצורך פירוק.
שלגון
שַׁלְגּוֹן או שִׁלְגּוֹן (הידוע גם בשמו העממי אַרְטִיק) הוא מעדן גלידה על מקל. בדומה לו, קרחון ("קרטיב") הוא מעדן קרח על מקל (בדרך כלל בתוספת צבעי מאכל).
השם העממי "ארטיק", המשמש בפי רבים כשם גנרי למוצר, הוא במקורו שם מותג של מפעל וחברה "ארטיק" שפעלה בישראל ושיווקה מותג שלגון נפוץ. המפעל בתורו נקרא על שם המפעל בבלגיה שממנו נרכש הידע לייצור שלגונים. השם ארטיק הוא שיבוש של המילה הלועזית arctic, שמתארת את חוג הקוטב הצפוני.
שלגון
שורשי השלגון ב"סנדוויצ'י גלידה" (גלידת קסטה), גלידה מצופה בשתי עוגיות. גלידות כאלו הופיעו במחצית השנייה של המאה ה-19 בניו יורק ובסן פרנסיסקו. בראשית שנות ה-20 החלו להופיע בארצות הברית מוצרי גלידה על מקל. אחד המוצרים הראשונים היה Good Humor, גלידה על מקל מצופה שוקולד שפיתח הארי ברט ב-1920. מוצר אחר שהופיע באותה תקופה היה ה-Eskimo Pie, שפיתח מהגר מדנמרק, כריסטיאן נלסון, שהוציא פטנט על המצאתו ב-1921 (תוקף הפטנט פג ב-1929). ה"אסקימו פיי" היו שלגונים בטעם וניל עם ציפוי שוקולד.
כיום מיוצרים גם שלגונים שאינם מורכבים מגלידה (על בסיס שמנת) אלא מסורבה, חלב סויה, ללא סוכר (עם תוספת אספרטם) ועוד.
שלגונים בתרבות הפופולרית
בישראל נהנים שלגונים מפופולריות המתבטאת גם בתרבות הפופולרית:
נה וין
נה וין או או נה וין או בו נה וין, שמו בלידה: שו מאונג או מאונג שו מאונג (בבורמזית: နဝင်း 10 ביולי 1910 או 14 במאי או 24 במאי 1911 - 5 בדצמבר 2002 יאנגון) היה איש צבא בדרגת גנרל ופוליטיקאי בורמזי שהיה שליט מיאנמר בשנים 1988-1962. הוא כיהן כראש ממשלת מיאנמר בשנים 1960-1958 ואחר כך בשנים 1974-1962 וכיהן כנשיא מיאנמר בשנים 1981-1962 (בין 1962–1974 כיושב ראש המועצה המהפכנית) בשנת 1962 הוא עמד בראש הפיכה צבאית שהדיחה את ממשלת או נו שנבחרה באופן דמוקרטי, והנהיג בבורמה משטר טוטליטרי חד-מפלגתי. הקים והנהיג את מפלגת השלטון "מפלגת התוכנית הסוציאליסטית הבורמזית" כשהאידאולוגיה הרשמית של שלטונו, שנקראה "הדרך הבורמזית לסוציאליזם" הייתה מבוססת על ערבוביה של יסודות מרקיסטים, לאומניים ובודהיסטים. מדיניותו התאפיינה בבידוד בזירה הבינלאומית, אלימות פוליטית, טיפוח לאומנות ועוינות כלפי סינים, ניהול כלכלי ריכוזי כושל, כשבורמה הפכה בהנהגתו לאחת המדינות הנחשלות בעולם. נה וין התפטר מכל תפקידיו ביולי 1988 בעקבות המרד באותה שנה והוחלף על ידי כת צבאית שנקראה "המועצה לשלום ופיתוח" או "המועצה להחזרת הסדר והחוק במדינה". נותרה לו השפעה כלשהי עד שנות ה-1990 שהושם במעצר בית. נפטר בשנת 2002
ראשית חייו
נה וין נולד בשם שו מאונג או מאונג שו מאונג בכפר קטן על ידי פאונגדל, כ-320 ק"מ מרחק מעיר הבירה יאנגון (ראנגון), אז חלק מבורמה, בעצמה חלק מהודו הבריטית. הוריו היו בני משפחה סינית בורמזית משכילה מן המעמד הבינוני, ממוצא האקה. בשנים 1929–1931 הוא למד שנתיים ביולוגיה באוניברסיטת ראנגון מתוך שאיפה להיות רופא. ב-1931 אחרי כישלון באחד המבחנים סולק מן האוניברסיטה.
פעילותו הפוליטית והצבאית לפני העצמאות
באותה תקופה אימץ את שם תאקין שו מאונג והיה חבר בארגון הפטריוטי הבורמזי "דובאמה אסיאיון" (אנחנו הבורמזים"). בארגון זה היו חברים גם אונג סן ואו נו שמילאו תפקידים חשובים בהמשך בתולדות מיאנמר. ב-1941 היה שו מאונג חבר בפלג הסוציאליסטי של "דובאמה" - בא-סיין-טון אוק. הוא נחבר להיות אחד משלושים הצעירים שנשלחו להתאמן בחסות הקולונל היפני סוזוקי קייג'י באי האינאן שנכבש על ידי יפן. תחת הנהגתו של אונג סן היוו צעירים אלה הגרעין של הצבא לעצמאות בורמה. בעת האימונים הצבאיים אימץ שו מאונג את שם הלחימה בו נה וין ("המפקד שמש קורנת"). בתחילת שנת 1942 פלש הצבא היפני לבורמה והצבא הבריטי היה בנסיגה. נה וין הופקד על ארגון מחתרת מאחורי הקווים הבריטים. בסופו של דבר המאיס הכיבוש היפני את עצמו על תושבי בורמה. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ב-27 במרץ 1945 הצבא הלאומי של בורמה - השם החדש של צבא העצמאות של בורמה - עבר קווים והצטרף לבריטים שכבשו מחדש את הארץ תוך כדי מאבק ביפנים. נה וין כאחד ממפקדי הצבא הלאומי הבורמזי לקח חלק בוועידת קנדי שהתקיימה בציילון ולקח בהמשך על עצמו את ניהול המאבק נגד המחתרת הקומוניסטית בפינמאנה שהתקוממה בשנים 1946 ו - 1948 נגד הממשלות בורמזיות.
Spy vs. Spy
Spy vs. Spy (בתרגום חופשי לעברית: מרגל נגד מרגל) הוא קומיקס שחור לבן ללא מילים אשר מתפרסם באופן קבוע במגזין ההומור הסאטירי האמריקאי מד מגזין מינואר 1961 ועד היום. הקומיקס נוצר במקור על ידי הפליט הקובני אנטוניו פרוהיאס. הקומיקס אשר נוצר בהשראת מרוץ החימוש של המעצמות במהלך תקופת המלחמה הקרה מציג באופן הומוריסטי את המאבק המתמשך בין שתי דמויות מרגלים, אחד שחור והשני לבן, אשר מנסים לחסל זה את זה באמצעות שלל מלכודות וכלי נשק מתוחכמים.
לאחר שפרוהיאס יצא לגמלאות, המשיכו להפיק את הקומיקס אמנים שונים: ג'ורג' וודברידג' (יצר שתי רצועות בלבד אשר פורסמו בשנת 1988), בוב קלארק (1988 - 1993), דייב מאנאק (1993 - 1997) ופיטר קופר (משנת 1997 ועד היום).
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה הופקו לאורך השנים משחקי וידאו רבים אשר מבוססים על הסדרה. משחק הווידאו הראשון של הסדרה יצא לשווקים בשנת 1984 ויועד למספר קונסולות משחק ומחשבים ביתיים שונים בהם קומודור 64. המשחק האחרון בסדרה יצא בשנת 2005 ויועד לקונסולות אקס בוקס ופלייסטיישן 2. כמו כן, לאורך השנים הופקו גם סרטוני אנימציה קצרים רבים המתבססים על עלילת הסדרה בתור מעברונים לסדרת המערכונים האמריקנית MADtv.
רמב"ן
רבי משה בן נחמן (ידוע בראשי התיבות רמב"ן; ד'תתקנ"ד, 1194 – ה'ל', 1270) היה מגדולי חכמי ספרד, פוסק, פרשן, משורר, הוגה, מקובל ורופא. בלשונות אירופה מקובל לכנות את רמב"ן ביוונית Nachmanides (נחמנידֶס).
קורות חייו
הרמב"ן נולד בגירונה, קטלוניה, שבצפון מזרח ספרד המודרנית, בערך בשנת 1194 . שמו הרשמי בקטלאנית בונאסטרוק סה פורטה Bonastruc ça Porta, ועם זאת בספרדית הוא קרוי כמו ברוב השפות הלטיניות "Nahmánides" – נחמנידס – "הנחמני" ביוונית.
בצעירותו למד מפי רבי יהודה בר יקר מתלמידי הריצב"א מדמפייר, וממנו קיבל הרמב"ן את תורתם של בעלי התוספות. את רבו זה מזכיר הרמב"ן פעמים רבות בחיבוריו, לרוב בתואר "מורי נ"ר" (נטריה רחמנא = ישמרהו ה'), ומביא פירושים שקיבל ממנו. רבו השני היה רבי נתן בן רבי מאיר, אשר בצעירותו למד אצל הראב"ד בעל ההשגות ובהמשך למד אצל הריצב"א, וגם אותו הוא מכנה בתואר "מורי", ממנו קיבל את תורת פרובנס, עם תורת צרפת.
הרמב"ן עסק במספר רב של תחומים – פרשנות מקרא, פרשנות התלמוד, פסיקת הלכה, קבלה ושירה. הרמב"ן מוכר כאחד מהוגי הדעות של היהדות.
תלמידיו הרשב"א ורבי יצחק דמן עכו העידו שלפרנסתו עסק ברפואה. עקבות לכך נמצאות בפירושו לתורה לגבי איסור נדה, לגבי איסור מאכלות אסורות לגבי נגע הצרעת ועוד, במקומות רבים מסתמך על דעות הרופאים, על ספרי רפואות ואף מביע דעה אישית בענייני רפואה. תחום נוסף שהרמב"ן שלט בו, והעריך אותו היה תחום המאגיה. הוא ראה בתחום זה, נושא קרוב לתחום הרפואה.
חותמו האישי של רמב"ן התגלה בשנת 1972 על ידי אורי טהון בתל כיסון, בדרומה של עכו, והכיתוב עליו הוא: 'משה בר נחמן ננ (נוח נפש) גירונדי חזק'. החותם נרכש על ידי מוזיאון ישראל ומוצג בו מאז שנת 1972. החותם עשוי סגסוגת שעיקרה נחושת ובדיקה בפלואורסצנצית קרני רנטגן, שנעשתה בעקבות ערעורים בלתי מנומקים, מצאה שהרכבה דומה להרכב של מטבעות מהמאה ה-13 ושונה מאוד ממתכות של המאה ה-20 ועל כן טענו החוקרים מגן ברושי ויורם ניר-אל שהחותם אותנטי.
בפולמוס על כתבי הרמב"ם
בסוף האלף החמישי, כשהיה רמב"ן קרוב לגיל ארבעים, התגלעה מחלוקת בין חכמי פרובנס לבין חכמי צפון צרפת על ספרי הרמב"ם – ספר המדע וספר מורה נבוכים. היה זה הגל השני בהתנגדות לספרי הרמב"ם, שהתפתח בעקבות התפשטותם של ספרי הרמב"ם והתגברות השפעתם על הציבור. בראש המתנגדים לספרי הרמב"ם עמדו רבי שלמה מן ההר ממונפלייה שבפרובנס, ותלמידיו רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן אשר.
מתנגדי הרמב"ם בפרובנס הפיצו ברבים את דעתם, ועוררו את חמתם של מרבית חכמי פרובנס, שהיו תלמידיו המובהקים של הרמב"ם. וכך נידו את רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, בתגובה, שלח רבי שלמה מן ההר את רבי יונה אל חכמי צרפת, שהיו רחוקים מפילוסופיה והם החרימו את הוגי ספר מורה נבוכים וספר המדע. כתוצאה מכך פרצה מחלוקת גדולה בקהילות צרפת וספרד.
הרמב"ן כתב שתי אגרות מפורסמות בניסיון לגשר בין הצדדים. אחת מהן מוענה ל"נשיאי ארגון אצילי נאבארא ושרי קשטיליא", וקוראת להם להתעלם מהחרם של חכמי צרפת עד שיבואו הצדדים בפני בית דין, ובשנייה הוא מנסה לשכנע את חכמי צרפת לבטל את החרם על כתבי הרמב"ם.
בראש האיגרת מכופף הרמב"ן את קומתו בפני חכמי צרפת ומאריך בשבחם. לאחר מכן הוא מסביר שהרמב"ם הוכרח לכתוב את ספרו נגד הפילוסופיה שהתפשטה בספרד, וכדי לענות תשובות לציבור שהושפע מכתבי אריסטו. לאחר מכן תוקף הרמב"ן את חכמי צרפת על זלזולם ברמב"ם ומתאר את פועלו החשוב והנצרך, בהמשך עונה לתשובות להשגות בענייני גיהנום והגשמה, ולבסוף מסכם שאת ספר מורה נבוכים יש ללמוד בצורה פרטנית ולא ציבורית וקורא לביטול החרם על הספר. כמו כן הוא מבקש לנהוג בכבוד ברבי שלמה מן ההר.
בהמשך הפולמוס תומכי הרמב"ם הלעיזו על רבינו יונה והצביעו על פגם במשפחתו. מכיוון שהרמב"ן היה קרובו ולעז זה היה גם עליו, הוא כתב נגדם שתי איגרות חריפות, שבהן תקף אותם הן מהפן ההלכתי והן מהפן המוסרי. הרמב"ן פנה לרבי משולם בעל ספר ההשלמה שהיה מתומכי הרמב"ם וביקש ממנו שישתיק את המלעיזים.