cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאנצר סימן 3
דגמים A עד H
דגם B נכנס לייצור זמן קצר לאחר מכן. בדגם זה ניסו המהנדסים להתגבר על בעיית המתלים באמצעות החלפתם במערכת קפיצי עלה, עם שמונה גלגלי מרכוב קטנים בכל צד ושלושה גלגלים מחזירים. כיפת המפקד הוחלפה גם היא. מלבד זאת, הדגם היה זהה לקודמו, אך שקל מעט יותר - כ-15.9 טונות. כ-15 שלדות יוצרו, והן גם שימשו לבחינת אב הטיפוס של תותח הסער שטוג סימן 3. דגם C שיוצר במקביל, היה זהה לקודמו, עם שינוי קל במערכת הקפיצים. בינואר 1938 נכנס לייצור דגם D, בו עובה השריון ל-30 מ"מ, והותקנה כיפת מפקד חדשה. שינויים אלה העלו את משקלו של הטנק ל-19.8 טונות, וכדי לפצות על כך, הוצגה תיבת הילוכים חדשה ומשופרת בת שישה הילוכים במקום חמישה, שסייעה לשמור על מהירות הדרך של הטנק. כ-30 יחידות מדגם זה יוצרו, ובמספר טנקים מהדגמים הקודמים עובה השריון ל-30 מ"מ.
בשלהי 1938 הוחל בייצור דגם E, שפתר את בעיית המתלים של הטנק. בדגם זה שולב הפיתוח החדשני של מתלים מסוג מוט פיתול (Torsion Bar), שהיו עמידים יותר והעניקו לטנק את היתרון הכרוך בכך שרק חלק קטן ממערכת המתלים הייתה חשופה לאש אויב. הפאנצר 3, כמו מקבילו הסובייטי, הטנק הכבד KV, היה מן הטנקים הראשונים שעשו שימוש במוטות פיתול. חטיבת הכח הוחלפה גם היא; מנוע בהספק של בין 265 ל-300 כוחות סוס ותיבת הילוכים חדשה הותקנו. קרוב ל-100 יחידות מדגם E יוצרו. ייצור המוני של הטנק החל מדגם F, בספטמבר 1939; דגם זה היה כמעט זהה לקודמו.
הדגם הבא של הטנק, דגם H, הכיל מספר שינויים מהותיים. צריח חדש תוכנן לנשיאת תותח ה-50 מ"מ, אשר לראשונה כלל רצפת צריח מסתובבת. 99 פגזים הובלו בטנק. המערכות ב-1940/1939 הוכיחו כי מיגון הפאנצר 3 אינו תואם לשדה הקרב המודרני, ואינו מספק הגנה כנגד תותחי הנ"ט ותותחי הטנקים הקיימים. לקחים אלו הובילו לפתרון ביניים בדמות הוספת לוחות שריון בעובי 30 מ"מ שהוברגו לחזית ולעורף התובה (שעוביים הבסיסי עמד על 30 מ"מ), שהעלו את משקלו של הטנק לכמעט 22 טונות. כדי לפצות על כך, המתלים חוזקו, תיבת ההילוכים הוחלפה בדגם פשוט יותר, ורוחב הזחלים הוגדל מ-36 ס"מ ל-40 ס"מ.
דגמים J עד N
במרץ 1941, כחודש לפני סיום הייצור של דגם H, החל להיכנס לייצור דגם J, בו עובי השריון הבסיסי במגן התותח, בחזית התובה ובעורפה עמד על 50 מ"מ. הצבא הזמין תחילה מהתעשייה כ-900 יחידות מדגם J, ואחר כך הגדיל את הדרישה ל-2,700 יחידות. באפריל 1941, בעת הצגת טנקים שנערכה בפני היטלר, הבחין הפיהרר בכך שהפאנצר 3 חמוש בתותח 50 מ"מ הקצר בעל מהירות לוע נמוכה ובלתי מספקת, ולא בתותח ה-L-60 שאותו דרש להתקין בטנק. בהתאם לכך, הוצאו מיד הוראות לתעשייה הגרמנית לחמש את הדגמים הבאים בתותח ה-L-60, אולם הנזק כבר נגרם. ייצור הטנק עם התותח החדש החל רק בדצמבר 1941, והתוצאה הייתה שבחודשים הראשונים לפלישה הגרמנית לברית המועצות שהחלה ב-22 ביוני 1941, בה נתקל כוח השריון הגרמני בטנקים הסובייטיים החדשים יותר, מדגמי KV-1 ו-T-34, שהיו חסינים לאש מתותחי ה-37 מ"מ וה-50 מ"מ הקצר, לא היה אף סימן 3 עם התותח המשופר.
אולם על אף שדרוג כח האש של הטנק, המערכה ברוסיה הוכיחה כי ערכו של הפאנצר 3 בשדה הקרב איננו כפי שהיה. במרץ 1942, ניסו המהנדסים הגרמנים לשדרג את כוח האש של הטנק באמצעות הרכבת צריחו של הפאנצר סימן 4, בן תותח 75 בעל כושר חדירת שריון עדיפה. הניסויים הראו כי השלדה לא תוכל לשאת את המשקל העודף, והרעיון נזנח. עקב כך, הוחלט להמשיך את ייצור הטנק עם תותח ה-50 מ"מ, עד אשר ייכנס טנק הפנתר המתקדם יותר לייצור סדרתי ויחליפו. במחצית 1942 עובה שריון הפאנצר 3 כדי לסייע לו להתמודד מול הטנקים הסובייטים. שריון חזית הצריח עובה מ-30 מ"מ ל-57 מ"מ. כמו כן נוספו לוחות שריון בעובי 20 מ"מ במרווח קטן ממגן התותח וחזית המרכב העליון. גרסה זו של הטנק נודעה כדגם L, ממנו יוצרו למעלה מ-600 יחידות עד שלהי 1942.
על אף שהפאנצר 4 נועד להיות טנק סיוע, הרי כבר בשנת 1942 התהפכו היוצרות; הפאנצר 4 צויד בתותח בעל מהירות לוע גבוהה שאיפשר לו להילחם בשריון ביעילות רבה מהפאנצר 3. טנק זה הסתבר כמוצלח יותר מהפאנצר 3 ובעל פוטנציאל רב יותר לשדרוג. כתוצאה מכך, הוחלט ביוני 1942 להתקין בפאנצר 3 סימן N את תותחו המקורי של הפאנצר 4, (סימן A עד F), מסוג L/24 KwK 37 בקוטר 75 מ"מ, בעל מהירות לוע נמוכה. ייעודו היה לוחמה נגד חי"ר וסיוע קרוב; לא רק שלתותח זה היו פגזים נפיצים עדיפים, אלא גם פגזים בעלי מטען חלול בעלי כושר חדירת שריון עדיפה מתותח ה-50 מ"מ, המסוגלים להביס שריון בעובי 70 מ"מ עד 100 מ"מ.
בדגם N נוספו פלטות מיגון (נקראו בגרמנית: Schürzen) לצידי הטנק ולצריח. אלו היו התקני מיגון בעובי של 5 מ"מ אשר הותקנו על מסילה במרווח מסוים מהשריון הראשי ונועדו להגן מפני איום רובי הנ"ט הסובייטים.
ייצור
הקושי של גרמניה הנאצית לייצר טנקים לאחר חימושה מחדש, נבע בראש ובראשונה מפירוקה של התעשייה הגרמנית הכבדה בתום מלחמת העולם הראשונה. בניגוד למפעלי תעשייה קלה לסוגיהם שיכלו לבנות מטוסים וכלי נשק רבים אחרים, ייצור פלדה כבדה לטנקים גרם לתעשייה בעיות רבות, שכן היא דרשה כלים מיוחדים ומומחיות. אף שיכולת הייצור של גרמניה הנאצית התרחבה רבות בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, התעשייה לא הוסבה כולה למאמץ המלחמתי (עד 1943), ולא נערכה למאבק ממושך שיערך שנים רבות.
ייצור הטנקים בגרמניה החל ב-1934, באמצעות נתינת חוזים לחברות אזרחיות לרוב; לחברות אלו לא היה ניסיון בייצור טנקים, והן ייצרו אותם באופן אינדיבידואלי ובשיטה שלא תאמה לייצור סדרתי בכמויות גדולות. כאמור לעיל, הפאנצר 3 והפאנצר 4 תוכננו להיות טנקי המערכה העיקריים של עוצבות השריון בשנים הבאות, אולם אי יכולתה של התעשייה הגרמנית לספק טנקים אלה בכמויות מספקות, בגלל מגבלות ייצור, הובילו לכך שמעט כלים מהמתוכנן היו מוכנים למערכות בשנים של 39–1940. כאמצעי ביניים, הוחל בייצורו של הפאנצר סימן 2.
דגמי הטנק הראשונים של הפאנצר 3 - C, B, A ו-D שנבנו על ידי דיימלר בנץ היו דגמי טרום ייצור, ששימשו לבחינת מערכות הטנק, וככאלו יוצרו במספרים קטנים. הייצור ההמוני תוכנן להתחיל מדגם E, אז נוספו שני מפעלים נוספים לתהליך - הנשל ומאן, לצד דיימלר בנץ. בפועל, הושלמו פחות מ-100 יחידות מדגם זה. הייצור ההמוני של הטנק החל מן הסדרה F, בספטמבר 1939. ב-17 ביולי 1941, עמד התכנון לבניית 7,992 טנקי פאנצר 3 ל-36 דיוויזיות השריון המתוכננות; עם זאת, המאורעות בחזית המזרחית בחודשים הראשונים של מבצע ברברוסה, שגרמו לצבא ולהיטלר לפקפק באפקטיביות של הטנק, הביאו להפחתה בדרישה לייצור הטנק. ב-1942 הושלמו 2,555 טנקים, ו-349 נוספים ב-1943, ובאוגוסט אותה שנה הופסק ייצור הטנק באופן סופי, והמפעלים הוסבו לייצור תותח הסער שטוג 3 המבוסס על שלדת הפאנצר 3.
טבלת ייצור הפאנצר 3 לפי דגמים:
המערכה בפולין
כטנק מערכה, הפאנצר 3 תוכנן להיות המרכיב העיקרי של דיוויזיות הפאנצר (שריון) הגרמניות. בתאוריה, אמורה הייתה דיוויזיית הפאנצר לכלול שני רגימנטים (חטיבה) של טנקים, בני שני גדודים כל אחד. כל גדוד יורכב מארבע פלוגות בנות 32 טנקים כל אחת, שלוש מתוכן תצוידנה בטנקי פאנצר 3. אולם על אף חימושה מחדש של גרמניה הנאצית, ייצור הטנקים התנהל באיטיות, ובעת הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, היו בצבא הגרמני רק 98 טנקי פאנצר 3, מדגמים A עד E בעלי תותח 37 מ"מ, כשעיקר העול בלחימה בפולין נפל על 1,445 טנקי פאנצר סימן 1 ו-1,223 פאנצר סימן 2 המיושנים, בסיוע 211 טנקי פאנצר סימן 4.
כנגד כח השריון הגרמני עמדו לרשות הצבא הפולני מעט פחות מ-200 טנקים בעלי יכולת חדירת שריון, מרביתם מהדגם 7TP החמוש בתותח בופורס בקוטר 37 מילימטר, ועוד כ-470 טנקים קלים חמושים במקלעים בלבד, שלא היו יעילים בלוחמת שריון. מרבית הטנקים הפולנים פוזרו בין דיוויזיות הרגלים והפרשים, והשפעתם על הקרב הייתה מועטה. במהלך המערכה בפולין, הפאנצר 3 תפקד באופן מוצלח למדי, אם כי מיגון הטנק התברר כלא מספק. בפרק הזמן שבין 1 בספטמבר ל-25 בספטמבר, הושמדו כליל, כלומר ללא יכולת לתקנם או להחזירם למפעלים, 26 טנקי פאנצר 3.
המערכה על צרפת
המערכה על צרפת במאי-יוני 1940 הייתה המערכה הצבאית הראשונה בה נערכו קרבות שריון בשריון בקנה מידה גדול, ובה נעשה שימוש בדיוויזיות שריון על ידי שני הצדדים. עשר הדיוויזיות המשוריינות הגרמניות במערכה כללו 2,499 טנקים, ברם, מכל אלה רק 349 היו פאנצר 3, ועוד 278 היו פאנצר סימן 4, והיתר טנקים קלים. מנגד, עמד לרשות הצבא הצרפתי חיל שריון בן 3,285 טנקים, שנחשב לחזק בעולם. עם זאת, הדוקטרינה הצבאית הצרפתית פיגרה מאחור, והביאה לכך שלפחות שליש מהטנקים פוזרו בין יחידות רגלים ופרשים לסיוע, במקום לרכזם בדיוויזיות שריון. בתחילת המערכה היו לצרפתים שלוש דיוויזיות ממוכנות קלות (DLM), שתפקידן העיקרי היה זה של חיל הפרשים, ועוד ארבע דיוויזיות משוריינות כבדות יותר, שהוקמו בחופזה כלקח מהבליצקריג בפולין.
הטנקים הצרפתים מדגמי הסומואה המתקדם שחימושו היה תותח 47 מ"מ ושריונו 56 מ"מ, והשאר B1 בעל תותח 75 בתובה ותותח 47 מ"מ בצריח ושריון בעובי 60 מ"מ, עלו על כל הטנקים הגרמנים מבחינת חימוש ומיגון. עם זאת, אחד מיתרונותיו הטקטיים של הפאנצר 3 על הטנקים הצרפתים טמון היה בצריח שלו, שתוכנן לשלושה אנשי צוות: מפקד, טען ותותחן, בניגוד לאיש צוות בודד במקביליו הצרפתיים. תכנון זה איפשר למפקד הטנק להתמקד בניהול הקרב ולא העמיס עליו מטלות אחרות. בסיכומו של דבר, היו אלה העדיפות הטקטית והשימוש הנרחב במכשירי קשר שסייעו לגרמנים להביס את הטנקים הצרפתים. בסיומה של המערכה הוכחה חשיבותו של הפאנצר 3 כטנק מערכה, אם כי חימושו ומיגונו של הטנק לקו בחסר בקרבות שריון, וכאמור, עובה השריון ושודרג כוח האש של הטנק לתותח 50 מ"מ.
צפון אפריקה
עם הגעת חיל המשלוח הגרמני בפיקודו של גנרל ארווין רומל לצפון אפריקה, בפברואר 1941, היה הפאנצר 3 לטנק החשוב ביותר של העוצבות הגרמניות, אם כי לא היה זמין במספרים מספקים. הטנקים האופייניים של הכוחות הבריטים ב-1941 ובמחצית הראשונה של 1942 היו הקרוסיידר, הולנטיין והמטילדה סימן 2, החמושים לרוב בתותח 2 הליטראות (40 מ"מ) אשר היה מסוגל לחדור את שריון הפאנצר 3 מטווח של עד 700 מטרים, בעוד תותחי ה-37 מ"מ וה-50 מ"מ הקצר של הפאנצר 3 התקשו לחדור את שריונם העבה של המטילדה והולנטיין. בתחילת 1942 החלו להגיע לזירה טנקי פאנצר 3 חמושים בתותח L-60, שבאותה עת היו עדיפים על מרבית טנקי הבריטים, אולם להם הייתה השפעה מועטה על הקרבות באותה שנה, שכן כח השריון הגרמני סבל מבעיות אספקה ונמצא בנחיתות מספרית אל מול הבריטים, מאחר שחלק ניכר מן המשאבים הגרמניים הופנו למלחמה ברוסיה. טנקי הM4 שרמן האמריקאים שהגיעו במחצית 1942 לחזית, העניקו לצוותים הבריטיים והאמריקניים באפריקה עליונות על הפאנצר סימן 3. הפאנצר 3 נשאר הטנק הנפוץ ביותר של חיל המשלוח הגרמני עד סיומה של המערכה, כשיותר ויותר טנקים מדגם N עם תותח 75 המ"מ הקצר החלו להגיע לחזית.
החזית המזרחית
ב-22 ביוני 1941, החל מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות. כח השריון הגרמני בתחילת המתקפה כלל 3,200 טנקים, ב-17 דיוויזיות פאנצר שאורגנו בארבע 'פאנצרגרופן'. באותה עת הפאנצר 3 היה לטנק החשוב ביותר בצבא הגרמני מבחינה מספרית, כשחלקו בכח השריון היה 350 טנקים בני תותח 37 מ"מ ו-1,090 טנקים בני תותח 50 מ"מ קצר. בתחילת המערכה נהנה השריון הגרמני מעליונות ברורה, בארגון ובאימון, על השריון הסובייטי שניצב מולו. חיל השריון הסובייטי, שהחל להתאושש מהטיהורים הגדולים של הקצינים ב-37–1938, לקה קשות בארגון ובדוקטרינה על תפעול השריון. לפי ההערכות, עמדו לרשות הצבא האדום כ-20,000 טנקים ביוני 1941, רובם מדגמי T-26 ומסדרת BT המיושנים, הנחותים מן הפאנצר 3; עם זאת, כלל גם חיל השריון הסובייטי כמה מאות טנקים מדגם T-34 הבינוני ו-KV הכבד, שהיו עדיפים על כל הטנקים בארסנל הגרמני, בעיקר בתחום המיגון והחימוש.
תותח ה-37 מ"מ של הפאנצר 3 כלל לא היה מסוגל לחדור את שריונו העבה של ה-KV, שעמד על 75 מ"מ, ואת ה-T-34, שעמד על 45 מ"מ, בעוד תותח 50 מ"מ הקצר שלו היה מסוגל לחדור טנקים אלה מטווח מרבי של 50 מטרים. כתוצאה מכך, ניתנה עדיפות לחימושם מחדש של טנקי פנצר 3 בתותחים משופרים מדגם L/60, בקוטר 50 מ"מ. סימנים J1 עד M קיבלו את התותח החדש, יחד עם מיגון טוב יותר. באפריל 1942 כבר היו 1,893 טנקי פאנצר 3 עם תותחי ה-50 מ"מ. אולם גם טנקי הפאנצר 3 המצוידים בתותח L-60, שהגיעו לראשונה לחזית בתחילת 1942, לא היו יעילים בהרבה כנגד השריון הסובייטי המתקדם, ונחשבו רק כאמצעי ביניים; תותח זה היה מסוגל לחדור את שריון החזית של ה-T-34 רק מטווח מרבי של 500 מטרים. אף-על-פי-כן, הפאנצר 3 המשיך למלא תפקיד חשוב בעוצבות השריון הגרמניות ב-1942 ובחודשים הראשונים של 1943, בגלל זמינותו, ואחר כך הלך הטנק ונדחק לתפקידים משניים, כשאת מקומו כטנק מערכה החליפו טנקי הפאנצר 4 המשופרים וטנקי הפנתר, שהחלו להיכנס לשירות.
בשירות צבאות זרים
במהלך המלחמה, נפלו שלל מספר גדול של טנקי פאנצר 3 בידי הצבא האדום, שם קיבלו את הסימון T-3. רק חלק קטן מהם הוכנסו לשירות פעיל נגד הנאצים, בגלל התותח הלא מספק, ומחסור בפגזים מתאימים וחלקי חילוף. אחרים שימשו לאימונים.
מספר טנקי פאנצר 3 מדגם J הועברו לטורקיה ב-1942. צבא פולין החופשית השתמש בכמה טנקים שנלקחו שלל בצפון אפריקה למטרות אימונים.
יפן, בעלת בריתה של גרמניה רכשה ממנה שני טנקי פאנצר 3, כדי ללמוד מן התכנון הגרמני. ואולם, מכיוון שעיקר המאמץ הטכנולוגי היפני היה מופנה לחילות האוויר והים, לא נעשה רבות עם טנקים אלה. שני הטנקים - אחד חמוש בתותח 50 מ"מ והשני בתותח 75 מ"מ - לא סופקו ליפן עד 1943, ואז הייתה הטכנולוגיה של הטנק מיושנת למדי.
כלי רכב משוריינים על שלדת הפאנצר 3
מרכבו של הפאנצר 3, שהוכח מבחינה מכנית, שימש לפיתוחים שונים עד סוף המלחמה. ההסבה הנפוצה ביותר הייתה של תותח הסער שטוג 3, שפיתוחו החל לפני פרוץ המלחמה. בתחילה, השטוג 3 היה חמוש בתותח קצר קנה בקוטר 75 מ"מ, ויועד לסייע לחיילי הרגלים, אולם ב-1942 הוסב תפקידו למשחית טנקים, בן תותח 75 מ"מ ארוך. השטוג 3, על שלל גרסאותיו, היה לרק"ם הנפוץ ביותר של גרמניה הנאצית במהלך המלחמה, ממנו יוצרו למעלה מ-10,000 יחידות. תותח סער נוסף שהשתמש במרכב של הפאנצר 3 היה Sturm-Infanteriegeschutz 33B או SiG 33B בקיצור (מגרמנית: תותח סער לחיילי הרגלים), ממנו נבנו 24 יחידות ב-1942. תכליתו של כלי זה היה לוחמה בשטח בנוי, כזו שאפיינה את הלחימה בסטלינגרד, וחימושו היה תותח הוביצר בקוטר 150 מ"מ L-11, שהותקן במבנה עילי מקובע. ה-SiG 33 נזנח לטובת השטורמפאנצר 4, בעל מיגון עדיף.
לקראת הפלישה המתוכננת לבריטניה (מבצע ארי-הים), פותחו הטאוכפנצר Tauchpanzer) 3 - מגרמנית: טנק צולל) - טנקים שהוסבו כ"טנקי צלילה". כל פתחי הטנק נאטמו והרווח בין הצריח לתובה נסגר על ידי טבעת גומי מתנפחת. אריג גומי אטום למים כיסה את צריחון המפקד, את בסיס התותח ואת מקלע התובה. אוויר סופק למנוע על ידי צינור באורך 18 מטרים, והאגזוז כוסה בשסתומים אל-חוזרים המונעים זרימת הנוזל במערכת בכיוון הפוך. עומק הצלילה המרבי היה 15 מטרים, ומשך השהייה לצוות היה כ-20 דקות. 168 טנקים הוסבו בין יולי לאוקטובר 1940.
בנובמבר 1942, עלה הצורך בטנקי להביור לקרבות רחוב שאפיינו את הלחימה בסטלינגרד. בין פברואר לאפריל 1943, 100 טנקים מדגם פאנצר 3 סימן M יוצרו כ'פלאמפנצר' (Flammpanzer) - טנק להביור. הטנק היה כמעט זהה לפאנצר 3, מלבד הלהביור שהחליף את התותח הראשי.
עם כניסתם לשירות של תותחי ארטילריה מתנייעים, נדרש כלי תצפית קדמית משוריין (Artillerie-Panzerbeobachtungswagen - ארטלרי-פנצרבאובאכטונגסוואגן). בין פברואר 1943 לאפריל 1944 הוסבו 262 טנקי פאנצר 3 מדגמים E ו-H שנחשבו למיושנים לרכבי תצפית. כללו תותח דמה. 150 טנקי פנצר 3 הוסבו לרכבי חילוץ משוריינים שכונו Bergepanzer 3 (ברגפאנצר).
התותח המתנייע הסובייטי SU-76i שנכנס לשירות ב-1943, היה מבוסס על מרכב טנקי פאנצר 3 ושטוג 3, שרבים מהם נלקחו שלל בידי הרוסים, בייחוד בסטלינגרד. כ-1,200 כלים מסוג זה יוצרו ב-1943 על ידי הצבא האדום: הצריח הוסר, ובמקומו הותקן תותח 76 מ"מ עם יכולת צידוד מוגבלת.
ויין ברידג'
ויין מייקל ברידג' (באנגלית: Wayne Michael Bridge; נולד ב-5 באוגוסט 1980) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
ברידג' החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת סאות'המפטון, בה הגיע להרכב הראשון בעונת 1998/1999 בפרמייר ליג. במהרה הפך לשחקן הרכב ואחר כך לכוכב במועדון, וזכה בתואר שחקן השנה של סהות'המפטון בעונת 2000/2001. אחרי 5 שנים ו-173 הופעות במדי ה"קדושים" הועבר ברידג' לצ'לסי במהלך הפגרה בשנת 2003, תמורת 7 מיליון פאונד והשחקן גרהאם לה סו.
ברידג' המשיך את הצלחתו גם במדי צ'לסי, וגם שם הפך במהירות להיות שחקן הרכב קבוע. רגע השיא שלו היה במסגרת משחק רבע גמר ליגת האלופות נגד ארסנל בעונת 2003/2004. ברידג' כבש את שער הניצחון של המשחק בדקה ה-88 ושלח את קבוצתו, צ'לסי, לחצי הגמר, וגם שבר את רצף 18 המשחקים הרצופים שצ'לסי לא ניצחה עד אז את ארסנל. השער נבחר מאוחר יותר להיות גם שער העונה. ברידג' כבש גם שערים נגד בשיקטאש ופורטסמות' באותה העונה.
ברידג' גם הפך להיות שחקן הרכב קבוע במדי הנבחרת האנגלית, אחרי שהופיע במדי הנבחרות הצעירות של אנגליה. ברידג' ערך את הבכורה המלאה שלו בנבחרת הבוגרת בפברואר 2002. במהרה הוא הוכיח את עצמו, והופיע פעמיים כמחליף במהלך מונדיאל 2002, למרות שלא הופיע כלל במהלך יורו 2004, כי אשלי קול החליף אותו באותה העמדה בנבחרת, כיוון שנחשב בידי רבים (בעיקר באנגליה) כמגן השמאלי הטוב ביותר בעולם כיום.
במהלך משחקי המוקדמות של מונדיאל 2006, הוא תפס את תפקיד הקשר השמאלי בנבחרת, תפקיד בעייתי באנגליה, שלבסוף גם אותו הפסיד לחברו לקבוצה ג'ו קול אחרי שנפצע. הוא חזר להופיע במדי הנבחרת במשחק הידידות מול נבחרת ארגנטינה בנובמבר 2005, כחיפוי לקול הפצוע כקיצוני שמאלי, זו הייתה הופעתו ה-21 במדי הנבחרת.
בעונת 2005/2006 צ'לסי החתימה את המגן השמאלי הספרדי אסייר דל הורנו דבר שגרם לברידג' להידחק החוצה מההרכב של צ'לסי, לאחר שחזר מפציעה שהשביתה אותו בשלבים האחרונים של עונת 2004/2005.
עקב יציאתו מההרכב של צ'לסי ומיעוט המשחקים שבהם שותף הוא חתם על הסכם השאלה עם פולהאם ב-19 בינואר 2006. הוא ערך שם את הופעת הבכורה בהפסד 1 - 2 לווסטהאם יונייטד באפטון פארק.
עם פתיחת חלון ההעברות בינואר 2009 עזב ברידג' את צ'לסי לטובת קבוצת מנצ'סטר סיטי, ששילמה עבור כרטיס השחקן שלו כ-10 מיליון לירות שטרלינג.
ב-31 בינואר 2012 הושאל לווסטהאם יונייטד למשך עד סוף העונה. ב-6 ביולי 2012 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון למשך כל העונה. ב-3 ביוני 2013 חתם ברדינג לעונה אחת, בסוף העונה לאחר 12 משחקי ליגה החליט לעזוב את הקבוצה ולפרוש ממשחק פעיל.
מתיחה (פירושונים)
ראו גם
}}
מעבר אותות
מעבר אותות (באנגלית: Signal transduction) הוא כל תהליך אשר בו תא ממיר סוג אחד של אות או דחף לאחר.
מרבית תהליכי מעבר האותות מערבים בתוכם סדרה רציפה של תגובות ביוכימיות בתוך התא, אשר מבוצעות על ידי אנזימים והפעלה של שליחים שניוניים, ומסתיימות בהפיכת חומר אחד לאחר. רוב התהליכים הם מהירים החל ממילישניות במקרים של שטף יונים, דקות להפעלת חלבונים ותיווך ליפידים בקסקאדת קינאז, עד שעות ואפילו ימים לביטוי גנים.
מספר החלבונים והמולקולות הנוספות המשתתפים בתהליכים המערבים מעבר אותות הולך וגדל ככל שהתהליך מתקדם. זאת במיוחד במקרים של "קסקאדת אותות" (signal cascade), שבה האותות הראשוניים עוברים הגברה משמעותית ובסיום התהליך ישנה תגובה נרחבת של מספר מערכות. חלבון G וטירוסין קינאז הם דוגמאות לחלבונים המשתתפים במעבר אותות.
ככלל, למעבר אותות דרושה מולקולת אות, העשויה להיות חלבון, הורמון, גורם גידול או חומר אחר, ודרוש קולטן, שהוא חלבון טראנסממברנלי או ציטוזולי, אשר אליו תיקשר מולקולת האות. לרוב, הקישור בין מולקולת האות לקולטן מוביל להפעלה של שליחים שניוניים, שבסופו של דבר יפעילו או ישתקו חלבונים מסוג מסוים. ההשפעה על חלבון המטרה עשויה להיות ישירות על הפעלתו (באמצעות זרחון, חסימת אתר פעיל וכדומה), באמצעות השפעה על פירוקו, או בהשפעה על שעתוקו.
שליח שניוני
השליחים השניוניים (סיגנלים שניוניים) הם מערכת בפיזיולוגית התא בה מתבצעת העברת מידע, אותות תאיים על ידי מולקולת סיגנל ראשונית, חיצונית מבלי שתכנס לתוך התא. קישור חוץ תאי של הסיגנל מתועל לקסקדת אירועים שגורמת לשינויים רבים ומשפיעה על תהליכים תוך תאיים. סוגי שליחים שניוניים: יונים, ליפידים, סוכרים ו- Camp, cAMP. כולן מולקולות קטנות. לא כל רצפטור יוצר שליח שניוני. דוגמאות: גלוקגון.
חלבון G
חלבוני G הם חלבונים השייכים לקבוצת אנזימי GTPases ומשתתפים במסלולי מעבר אותות בתא (מסלולי בקרה תוך תאיים אשר מופעלים בתגובה לאותות חיצוניים). שמם נגזר מיכולתם לקשור GTP (השם המלא הוא guanine nucleotide-binding proteins, ובקיצור חלבוני G). חלבוני G מתווכים תהליכים רבים ברמה התאית. ישנם כ-1,000 קולטנים שונים בגוף האדם המשתמשים בחלבוני G לצורך העברת אותות אל פנים התא. בין יתר פעילויותיהן, ניתן לציין כדוגמה כי חלבוני G מעורבים במסלולי הבקרה מסרים הנקלטים מפוטונים, ריחות, הורמונים ונוירוטרנסמיטורים לכיוון גרעין התא.
אלפרד גילמן ומרטין רודבל היו חוקרים אשר גילו וחקרו את החלבון ועל כך הוענק להם פרס נובל בשנת 1994.
טירוזין קינאז
קולטני טירוזין קינאז (Receptor tyrosine kinases-RTKs) הם חלבונים טראנסממברנאליים בעלי מתחם (אזור) קינאז תוך תאי (intracellular) ובעלי מתחם חוץ-תאי (extracellular) הקשורים לליגנד. קיימים חלבוני RTK המחולקים לתת-משפחות בהתאם לתכונות המבניות והליגנד הספציפיים. אלה כוללים הרבה פקטורי גדילה כדוגמת רצפטור האינסולין, וקולטנים רבים נוספים. כדי להפיק אותות ביוכימיים ,RTK צריכים ליצור דימרים בממברנת הפלסמה, הדימרים מתייצבים בקישור לליגנד על ידי הקולטן.
גורמים תוך תאיים
פעמים רבות, המשך מעבר האות מתבצע על ידי גורמים ציטוזוליים כגון סרין- תראונין קינאזות, המזרחנות חלבונים אחרים, או פוספטאזות, המסירות קבוצות זרחן. תוצאת הזרחון עשויה להיות הפעלה או שיתוק של חלבון, אם על ידי השפעה מרחבית על מבנהו, אם באמצעות יצירת דימרים, ואפשרויות נוספות. רבים מהסיגנלים מפעילים פקטורי שעתוק, הגורמים ליצירתם של חלבונים מסוימים. בסופו של תהליך, יצירת חלבונים, הפעלתם, או מניעת יצירתם והפעלתם, גורמים לשנוי בתפקוד הפנימי, ולעיתים החיצוני, של התא.
מאריה, צ'יף יג'ו
ראס מאריה (נפטר ב-14 בפברואר 1831) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית. הוא היה בנו של ראס גוגסה ואחיו של אימם.
המיסיונר סמואל גובאט היה בעל דעה שלילית לגביו והוא כתב ביומנו:
הסקת המסקנות של גובאט התרחשה כנראה בגלל הפשיטה שביצעו חיילי הראס לגונדר ב-14 במאי 1830. ראס מאריה יישב בעיר בירתו דברה תבור מ-1828–1831.
אחד מהמערכות הצבאיות שיזם הראס היה נגד ראס סבגדיס מעגמה שיירש את וולדה סלאסי כשליט תיגראי. כשהוא נתמך על ידי המצביאים וובה היילה מריאם מסאמיאן וגושו זאוודה מגוג'אם מאריה הוליך את צבאו צפונה לנהר הטקזה שם הוא הביס את צבאו של סבגדיס בקרב דברה אבאי ב-14 בפברואר 1831.
למרות ניצחנו בקרב ראס מאריה נהרג וראס סבגדיס נכנע לחברו הדאג'זמץ וובה. וובה העביר את סבגדיס לצבא האורומו של מאריה לאחר שהם הפנימו את מותו של הראס חיילי מאריה נכנסו לטיגראי והרסו אותה בנקמה למותו של מאריה.
הלגה פון קוך
נילס פביאן הֶלגֶה פון קוֹך (Niels Fabian Helge von Koch; 25 בינואר 1870 – 11 במרץ 1924) היה מתמטיקאי שוודי, הזכור בעיקר בזכות הפרקטל הקרוי על שמו, פתית השלג של קוך.
פון קוך נולד למשפחת אצולה שוודית. סבו היה פרקליט המדינה, ואביו היה קצין בחיל הפרשים השוודי. מחקריו של פון קוך עסקו בתורת המספרים. בשנת 1901 הוכיח שהשערת רימן שקולה לנוסח הבא של משפט המספרים הראשוניים: כאשר x\to\infty.
בשנת 1904 תיאר את העקום הידוע בשם "פתית השלג של קוך".
ריברסייד (מחוז)
מחוז ריברסייד (באנגלית: Riverside County) הוא מחוז בדרום קליפורניה, בקרבת המטרופולין של לוס אנג'לס. המחוז גובל במחוז אורנג' במערב, במחוזות אימפריאל וסן דייגו (מחוז) בדרום, מחוז סן ברנרדינו בצפון ובמדינת אריזונה במזרח.
על פי מפקד התושבים בשנת 2000 חיו במחוז 1,545,387 תושבים ועל פי מפקד דומה שנעשה בשנת 2007 חיו במחוז כ-2 מיליון תושבים (311,575 מהם גרים בעיר המחוז, ריברסייד). קרבתו של המחוז למחוז לוס אנג'לס ולמטרופולין של לוס אנג'לס הגבירו את קצב הגדילה של הערים בו. מבחינה גאוגרפית המחוז כולו משתרע על שטח מדברי בגבול בין מדבר מוהאבי למדבר קולורדו.
Englishman in New York
Englishman in New York הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמר הבריטי סטינג. השיר יצא לאור בפברואר 1988 ונכלל באלבום ...Nothing Like the Sun של סטינג.
ריברסייד (מחוז)
היסטוריה
מחוז ריברסייד נוסד בשנת 1893 על חלק מהשטחים של המחוזות סן ברנרדינו וסן דייגו. השם למחוז ניתן לו על שמה של העיר ריברסייד שהוקמה בשנת 1871, כאשר נחפרה אליה תעלה מנהר סנטה אנה העובר בשטח המחוז.
Englishman in New York
רקע
השיר יצא לאור כסינגל השלישי מן האלבום. הסינגל הגיע למקום ה-51 בלבד במצעד הסינגלים הבריטי. בארצות הברית הגיע השיר רק למקום ה-84 במצעד בילבורד הוט 100, אך זכה להצלחה רבה יותר במדינות באירופה והיה ללהיט בכמה מהן. השיר הגיע ל-40 הגדולים בצרפת, הולנד, ספרד, בלגיה ואירלנד.
ריברסייד (מחוז)
היסטוריה
בשנת 1980 אוכלוסיית המחוז הגיעה למיליון תושבים.
גאוגרפיה
שטח המחוז מסתכם ב-18,915 קילומטרים מרובעים. מתוכם 18,667 קילומטרים מרובעים אדמה ו-248 קילומטרים מרובעים מים (1.31%).
המחוז עצמו ארוך מאוד ממזרח למערב (כ-290 ק"מ) וצר מצפון לדרום.
המחוז גובל במחוז סן ברנדינו מצפון, מחוז אורנג' במערב, מחוזות סן דייגו ואימפריאל בדרום ומדינת אריזונה ממזרח.
נהר הקולורדו, המסמן את הגבול בין מדינת קליפורניה למדינת אריזונה, זורם בגבולו המזרחי של מחוז ריברסייד.
תחבורה
אחת הסיבות לגידול האוכלוסייה במחוז היא תחבורה ציבורית נוחה ממנו ללוס אנג'לס. רכבת פרברית של מטרולינק מחברת את ערי המחוז ללוס אנג'לס ולמחוז אורנג'. קו רכבת של אמטרק עובר בשטח המחוז עם תחנות בריברסייד ובפאלם ספרינגס.
חוק ופוליטיקה
בית המשפט העליון של מחוז ריברסייד אחראי על קיום חוקים במחוז. ישנם 13 בתי משפט הפזורים בערי המחוז. בניין בית המשפט העליון הוקם בשנת 1904 ועדיין משמש כבית משפט העליון.
Englishman in New York
רקע
בשנת 1990 רגע לפני יציאת האלבום The Soul Cages של סטינג, יצאה גרסת רמיקס לשיר שטיפסה למקום ה-15 במצעד הבריטי.
בשיר שילוב של מוזיקת רגאיי, ג'אז, רוק ופופ. ברנפורד מרסליס מנגן בשיר בסקסופון סופרן.
תוכן השיר
בראיונות לאחר יציאת "Englishman In New York" אמר סטינג שכתב את השיר על הסופר והגיי אייקון קוונטין קריספ. לדברי סטינג. סטינג העריך את קריספ, שהיגר מאנגליה לניו יורק בראשית שנות ה-80, סטינג עצמו היגר אף הוא מאנגליה לניו יורק.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר צולם בשחור-לבן ובוים על ידי דייוויד פינצ'ר. בקליפ משולבים צילומים של סטינג ולהקתו. סטינג נראה הולך ברחובות העיר ניו יורק כאשר הוא אוחז במטריה, וגם נוסע ברכב. בצילומי הקליפ השתתף קוונטין קריספ.
קאדילק XT5
קאדילק XT5 (באנגלית: Cadillac XT5) היא מכונית קרוסאובר, המיוצרת על ידי ג'נרל מוטורס.
היא הוצגה לראשונה בתערוכה המוטורית בדובאי ובמופע המוטורי AUTO SHOW בלוס אנג'לס בנובמבר 2015. ה-XT5 החליפה את הקאדילק SRX, כאשר הושקה בקיץ 2016.
נכון לימים אלו, ה-XT5 היא המודל הנמכר ביותר של קאדילק בארצות הברית ומחוצה לה.
מבט-על הXT5
ה-XT5 מגיעה עם:
רמות גימור
הקאדילק XT5 מוצעת בארבע רמות גימור בארצות הברית: Luxury, Premium Luxury, Platinum, Sport.
בישראל נמכרת ה-XT5 החל מ-2020 בשתי רמות גימור: Sport ו-Premium Luxury.
והחל מ-2016-20 בשתי רמות גימור: Luxury ו- Premium Luxury אשר רק רמת הגימור Premium Luxury מגיעה בהנעה לכל הגלגלים (AWD)
במערב אין כל חדש (סרט, 2022)
במערב אין כל חדש (בגרמנית: Im Westen nichts Neues) הוא סרט דרמה אנטי-מלחמתי משנת 2022, שהופק בקופרודוקציה אמריקאית-גרמנית ומבוסס על רומן באותו השם מאת אריך מריה רמרק שיצא לאור בשנת 1929. הסרט מבוים על ידי אדוארד ברגר, ומככבים בו פליקס קאמרר, אהרון הילמר, מוריץ קלאוס, דניאל בריהל, אלברט שוך, סבסטיאן הולק, אדין חסנוביץ' ודייוויד סטריסאו.
הסרט היה מועמד ב-14 קטגוריות בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76, מתוכן זכה ב-7 פרסים כולל פרס הסרט הטוב ביותר. הסרט היה מועמד גם לפרס הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, ביניהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, וזכה בארבעה מהם: פרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ופרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
עלילה
ב-7 בנובמבר 1918, שר האוצר הגרמני מתיאס ארצברגר, שמאס באבידות ההולכות וגדלות, נפגש עם נציגי הפיקוד העליון הגרמני במטרה לשכנע אותם להתחיל במשא ומתן על שביתת הנשק עם מדינות ההסכמה. בינתיים, פאול וקאט גונבים אווז מחווה חקלאית סמוכה עבור ארוחת ערב. לאחר הארוחה, מבקש קאט מפאול להקריא לו מכתב מאשתו, המודאגת מכך שלא יוכל להשתלב מחדש בחברה לאחר סיום המלחמה. במקביל, שוכב פרנץ עם אישה צרפתייה ומביא עמו לחזית את צעיפה למזכרת.
בבוקר ה-9 בנובמבר, הגנרל פרידריכס מסיע את ארצברגר ואת המשלחת הגרמנית לרכבת לכיוון יער קומפיין, שם נערך המשא ומתן על הפסקת האש. פאול וחבריו יוצאים למשימה למצוא טירונים נעדרים שנשלחו לתגבר את יחידתם ומגלים שהם נהרגו בגז לאחר שהסירו את מסכותיהם מוקדם מדי. פרידריכס, שמתנגד למשא ומתן, מורה על התקפה לפני שתגבורת צרפתית תגיע. באותו הלילה, מגיעה משלחתו של ארצברגר ליער קומפיין וגדודו של פאול נשלח לחזית לצורך התקפת החיילים הצרפתיים.
בבוקר ה-10 בנובמבר, פרדיננד פוש, מפקדה העליון של כוחות מדינות ההסכמה, נותן לצבא הגרמני 72 שעות לקבל את תנאי הפסקת האש, ללא מקום למשא ומתן. בינתיים, הצבא הגרמני משתלט על קו החזית הצרפתי, אך נאלץ לסגת בעקבות מתקפת-נגד משולבת של טנקי סן שאמון, מטוסים ולהביורים. פרנץ מופרד מהקבוצה ואלברט נהרג בניסיון להיכנע. כשהוא לכוד בשטח הפקר עם חייל צרפתי, פאול דוקר אותו ונאלץ לצפות במותו האיטי והכואב. במקביל, לארצברגר נודע על התפטרותו של הקיסר וילהלם השני ומקבל בערב הנחיות מהמרשל פאול פון הינדנבורג לקבל את תנאיה של מדינות ההסכמה. פאול חוזר ליחידתו ורואה אותם חוגגים את סופה הקרב של המלחמה. פאול מוצא את טג'אדן הפצוע, שנותן לו את הצעיף של פרנץ. פאול וקאט מאכילים את טג'אדן ומנסים לנחמו, אך המום מהיותו נכה, טג'אדן מתאבד.
בסביבות השעה 5:00 ב-11 בנובמבר, חותמת המשלחת של ארצברגר על הסכם שביתת הנשק, שאמורה להיכנס לתוקף ב-11 בבוקר. לאחר שנודע להם על שביתת הנשק, פול וקאט גונבים מהחווה בפעם האחרונה, אך קאט נורה על ידי בנו הצעיר של האיכר ומת כשפול נושא אותו לבית החולים. מכיוון שהוא מעוניין לסיים את המלחמה כשיד הגרמנים על העליונה, מורה פרידריכס לפתוח בהתקפה ב-10:45. בייאושו, הורג פאול חיילים צרפתיים רבים לפני שנדקר בלבו שניות ספורות לפני השעה 11:00, כשהלחימה נפסקת והחזית משתתקת. זמן קצר לאחר מכן, טירון גרמני שזה עתה הגיע, אותו הציל פאול קודם-לכן, מוצא את גופתו השרויה בבוץ ונוטל ממנה את דסקית זיהויו של פאול ואת הצעיף.
פיתוח
בפברואר 2020 נמסר כי חברת ההפקות "Amusement Park" תפיק עבור נטפליקס עיבוד חדש על בסיס הרומן הקלאסי "במערב אין כל חדש" משנת 1929 מאת אריך מריה רמרק. עוד נמסר כי הסרט יכתוב ויביים אדוארד ברגר. סרט זה הוא עיבודו הקולנועי השלישי במספר של הרומן לאחר עיבודו הקולנועי משנת 1930 מאת לואיס מיילסטון ועיבודו הקולנועי משנת 1979 מאת דלברט מאן. לברגר היה חשוב לקחת את הפרספקטיבה הגרמנית על המלחמה: "ההשקפה שלנו על המלחמה מעוצבת על ידי אבל ובושה, על ידי הרס ואשמה. שום דבר חיובי לא נשאר, לא ניצוץ של גבורה. מצאתי שזה אתגר גדול להפוך את הסיפור שלנו, הרקע שלנו ואת יחסנו למלחמה לכוח המניע מאחורי הסרט."
ליהוק
יחד עם ההכרזה על הפקת הסרט, נמסר על ליהוקם של השחקן האוסטרי פליקס קאמרר לדמותו של פאול בוימר ושל השחקנים הגרמנים אהרון הילמר ומוריץ קלאוס לדמויותיהם של חבריו, אלברט קרופ ופרנץ מולר. בין השחקנים הנוספים שלוהקו נמנים דניאל בריהל, אלברט שוך, אדין חסנוביץ', דייוויד סטריסאו, אנדראס דוהלר, מייקל סטנגה, אדריאן גרונוולד וסבסטיאן הולק.
צילומים
הצילומים התקיימו במשך 52 ימים מ-9 במרץ עד 24 במאי 2021; רוב הצילומים התקיימו בצ'כיה, ובפראג. צילומים נוספים התקיימו בגרמניה ובבלגיה. על הצילומים היה אמון הצלם ג'יימס פרינד, איתו עבד ברגר בעבר בסדרות הטלוויזיה "פטריק מלרוז" ו"כבודו".
הפצה
בכורת הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2022. באירופה, הסרט הוקרן לראשונה בהקרנת בכורה חגיגית במהלך פסטיבל הסרטים בציריך שהתקיימה בשלהי ספטמבר 2022. החל מ-29 בספטמבר 2022, הסרט הוקרן בבתי קולנוע נבחרים בגרמניה, והוא עלה לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-28 באוקטובר 2022. בישראל, הסרט הוקרן במהלך פסטיבל חיפה, ועלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים של "קולנוע לב".
טרום בכורה
בנוסף, הסרט זכה לסיווג "בעל ערך מיוחד" על ידי ועדת הקולנוע והמדיה הגרמנית, בשל איכות עבודת הצילום של ג'יימס פרינד ואיכות הליהוק של צוות השחקנים הצעיר.
אייפד מיני
iPad Mini (בעברית: אייפד מיני) הוא מחשב לוח של חברת אפל. פונקציות המכשיר כוללות קריאת ספרים, כתבי עת, סרטים, מוזיקה, משחקים ותוכן באינטרנט, והוא זמין בצבעים: שחור או לבן עם גב אלומיניום (כמו באייפון 5). לאייפד מיני סוללת ליתיום שמחזיקה עד 10 שעות, מעבד A5 כפול ליבה וזוג מצלמות - קדמית לשיחות וידאו Facetime בעלת 1.2 מגה פיקסל ברזולוציית HD ואחורית בעלת 5 מגה-פיקסל עם יכולת צילום 1080p.
השקת המכשיר
ב-23 באוקטובר 2012 הכריזה אפל על השקת גרסה מוקטנת של מכשיר האייפד. ב-26 באוקטובר 2012 החלה מכירתו המוקדמת באתר האינטרנט של החברה, כשבועיים אחר כך החלה מכירתו הרשמית בחנויות אפל סטור ברחבי העולם. מכשיר האייפד בגרסתו המוקטנת הושק בישראל באופן רשמי בתאריך 3 בדצמבר 2012, מחירו מתחיל מ-1649 ש"ח.
ב-12 בנובמבר 2013 הכריזה אפל על השקת הדור השני של האייפד מיני.
מערכת הפעלה
ב-18 בספטמבר שונתה מערכת ההפעלה של האייפד מיני ל-iOS 7 לבוחרים בה. הגרסה החדשה כוללת שיפורים וחידושים שבין היתר כוללים:
חומרה
האייפד מיני כולל מסך רב-מגע (Multi-Touch) של אפל בגודל 7.9 אינץ', למסך תאורת LED אחורית בדומה למסכי ה-מקבוק של אפל. רזולוציית המסך היא 1024x768 עם 163 פיקסלים לאינץ'.
באייפד מיני יש סוללת ליתיום פולימר המחזיקה 10 שעות (או 9 שעות בגלישת דור רביעי) כמו בגרסאות האייפד הרגילות. היא נטענת דרך יציאת USB או מתאם חשמל.
באייפד מיני שתי מצלמות - אחת קדמית המאפשרת שיחות וידאו FaceTime עם מכשירי אייפון, אייפוד טאץ', מחשבי מקינטוש (מקינטוש 10.6.6 או מאוחר יותר עם מצלמת אינטרנט) ומכשירי האייפד החדש. המצלמה הקדמית באיכות 1.2 מגה-פיקסל ומצלמת וידאו באיכות HD. המצלמה האחורית בעלת 5 מגה-פיקסל עם זום X5 ומצלמת וידאו באיכות 1080p. לאחר צילום תמונות, ניתן להוסיף להן אפקטים שונים באמצעות היישום המובנה של האייפד - PhotoBooth.
המעבד של האייפד המיני הוא "A5" כמו המעבד של אייפד 2, אייפון 4S ואייפוד 5.
גרסאות הסלולר של האייפד מיני הציגו תמיכה משופרת וחדה יותר ברשת ה-LTE (דור רביעי) בארצות הברית ומספר מדינות נוספות, כמו כן גרסה זו כוללת מקלט A-GPS למעקב אחר מיקומו של המשתמש לצורך ניווט באמצעות תוכנות GPS.
הר דראם
הר דראם (באנגלית: Mount Drum) הוא הר הגעש שכבתי בהרי ראנגל שבמזרח מדינת אלסקה שבארצות הברית.
ואחאקה
וַאחַאקָה דֶה חוּאַרֵס (בספרדית: Oaxaca de Juárez), או בקיצור ואחאקה, היא בירת מדינת, ואחאקה במקסיקו. העיר שוכנת במרכז מדינת ואחאקה, למרגלות הרכס סיירה מדרה דה ואחאקה, במרחק של 488 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
הר דראם
מיקום
ההר ממוקם בקצה המערבי של הרי ראנגל, 29 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מהר סנפורד ומרחק זהה מהר ראנגל שנמצא מערבית - צפון-מערבית מהר דראם. ההר ממוקם 40 קילומטרים ממזרח לנהר קופר.
הר דראם ממוקם בשטח הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס, בסמוך לגבול המערבי של הפארק.
ואחאקה
ואחאקה והאתר הארכאולוגי של מונטה אלבאן הוכרו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1987.
הר דראם
גובה מעל פני הים וביחס לסביבה הקרובה
הר דראם מתנשא לגובה של 2,046 מטרים מעל סביבתו; הר דראם הוא ההר ה-90 בהתנשאותו באמריקה הצפונית; והוא ההר ה-25 בהתנשאותו באלסקה.
ההר יוצא דופן בהתנשאותו, ובמדרונותיו התלולים. מדרונו הדרומי של ההר מתנשא לגוה של 1,830 מטרים מעל ראשו של קרחון נאדינה (Nadina Glacier) - במרחק אופקי של 2.6 קילומטרים. מדרונו המערבי של ההר עולה לגובה של 2,743 מטרים, מעל הטונדרה המקיפה את ההר, במרחק אופקי של 16 קילומטרים, גובהו של מדרון זה 3,353 מטרים ביחס לנהר קופר הממוקם 40 קילומטרים מההר.
ואחאקה
היסטוריה
ב-1521 משלחת ספרדית בהנהגת פרנסיסקו דה אורוסקו הגיעה לראשונה לאזור בחיפוש אחר זהב, לאחר ששליט האצטקים מוקטסומה השני מסר להרנאן קורטס שמקור הזהב של האצטקים נמצא בוואחאקה. כעבור זמן קצר קורטס הורה למשלחת להקים כפר ליד מצבורי הזהב, אך הם לא צייתו לו והתחילו להתיישב באזור המבצר במטרה להקים בו עיר ספרדית בשם "סגורה דה לה פרונטרה". קורטס, שרצה לשלוט בכל האזור בעצמו, לא ראה בעין יפה את הקמתו של הכפר העצמאי באופן יחסי ופעל כדי לסלק את אוכלוסייתו. עקב כך, המתיישבים פנו לכתר הספרדי כדי שיכיר בכפר שהקימו והם נענו ב-1526. עם זאת, קורטס המשיך לנסות לפגוע בכפר והמתיישבים פנו למשנה למלך נוניו דה גוסמאן שצידד במתיישבים המקוריים. באותו זמן שם הכפר שונה ל"אנטקרה", כהוקרה לעיר אנטקרה בספרד, למרות שגם השם ואחאקה היה בשימוש לא רשמי.
הר דראם
גאולוגיה
הר דראם היה הר געש פעיל בתקופה שבין 600,000 ל-240,000 לפני הספירה. בשלהי תקופת פעילותו נוצרו במעגל סביב פסגת ההר הנוכחית מספר כיפות דקיט - ובהן פסגת סניידר - הממוקמת מדרום לפסגת הר דראם. התפרצויות געשיות עזות בשלהי תקופה זו הביאו להר חלקו הדרומי של הר הגעש השכבתי, ולקריסת המדרונות, המהווים כיום את המדרונות הדרומיים של ההר.
ואחאקה
היסטוריה
קורטס היה באותו זמן מרקיז עמק ואחאקה, כך שהוא למעשה שלט בכפר ובאזור שמסביב לו. הוא ניצל זאת והטיל מיסים רבים על הכפר, ותושבי אנטקרה נאלצו להתמודד גם עם עוינות מצד הכפרים האחרים באזור שהיו נאמנים לקורטס. כדי להתגבר על כך תושבי הכפר ביקשו מהכתר הספרדי לקבל מעמד של עיר, דבר שייתן ליישוב זכויות וכן יבטיח את זה שהוא יהיה בשליטתו הישירה של המלך במקום זו של קורטס. בקשה זו נענתה על ידי המלך קרלוס הראשון ב-1532.
הר דראם
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו ב-1885 על ידי לוטננט אלן (Allen) מצבא ארצות הברית.
ההר נקרא על שמו של גנרל ריצ'רד קולטר דראם (Richard Coulter Drum), אשר התגייס לצבא ארצות הברית על מנת לשרת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ולאחר מכן השתתף במתקפות נגד האינדיאנים משבטי הלקוטה, וכן השתתף במלחמת האזרחים של ארצות הברית.
ואחאקה
היסטוריה
בהמשך המאה ה-16 העיר התחילה לגדול באופן משמעותי הודות להתפתחות המסחר והכרייה באזור, והיא הפכה למרכז מסחרי אזורי. הצמיחה המשיכה עד למאה ה-18, כשהעיר הייתה אחת מהערים החשובות במקסיקו.
הר דראם
הטיפוס על ההר
המטפסים הראשונים שהגיעו לפסגת ההר היו מטפס ההרים האוסטרי היינרך הארר (Heinrich Harrer), וכן קית' הארט (Keith Hart), וג'ורג' שלאר (George Schaller), שביצעו טיפוס זה, דרך המדרון הצפוני של ההר, ב-4 ביוני 1954.
ואחאקה
היסטוריה
ב-1812, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, כוחות המורדים בהנהגת חוסה מריה מורלוס כבשו את העיר. ב-1821, לאחר המלחמה, שם העיר שונה רשמית לוואחאקה. כעבור מספר שנים מקסיקו חולקה למדינות וואחאקה נבחרה להיות בירת מדינת ואחאקה.
הר דראם
הטיפוס על ההר
הטיפוס השני לפסגת ההר בוצע על ידי היינץ אלמאן (Heinz Allemann) וניקלאוס לצקר (Niklaus Lötscher), שביצעו טיפוס זה דרך המדרון הדרום-מערבי ב-26 באוגוסט 1968.
ואחאקה
היסטוריה
ב-1872 שם העיר שונה ל"ואחאקה דה חוארס", כהוקרה לבניטו חוארס, נשיא מקסיקו שהתחיל את דרכו הפוליטית בעיר.
ב-2006 שביתת מורים בעיר הובילה לסדרת מחאות במדינת ואחאקה, במהלכה נהרגו מספר אנשים.
כלכלה
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על ענף התיירות, למרות שהמאורעות בוואחאקה ב-2006 פגעו בענף. ענפים נוספים בכלכלה המקומית הם כרייה ותעשייה.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית בניטו חוארס של ואחאקה, אוניברסיטת חוסה וסקונסלוס והאוניברסיטה המסואמריקנית.
תחבורה
את ואחאקה משרת נמל התעופה הבינלאומי חוחוקוטלאן, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים דרומית למרכז העיר. הנמל מציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
תרבות
בשני ימי האחרונים של כל חודש יולי, מתקיימות בעיר חגיגות גֶלָגֶצָה (Guelaguetza), הכוללות פסטיבל ססגוני של אוכל וריקודים מסורתיים. אלפי תיירים מגיעים לעיר וחוגגים את המסורת הילידית: דוכני אוכל ומזכרות ברחובות, להקות רוקדים וזמרים ברחבי העיר ופסטיבל לשתיית מסקל. ישנם שני שיאים לפסטיבל: חגיגת ריקודי שבטים באצטדיון הענק שעל הגבעה שמעל העיר (בשיתוף הקהל), המסתיימת במופע זיקוקים, והתהלוכה הססגונית עם הפסלים הענקיים למחרת, במרכז העיר ההיסטורית.
ארצות הברית מקיימת סוכנות קונסולרית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
פרדריק השני, מלך דנמרק
פרדיריק השני, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Frederik II; 1 ביולי 1534 – 4 באפריל 1588) היה מלך דנמרק ומלך נורווגיה (למעשה מלך דנמרק-נורווגיה, כממלכה אחת) ודוכס שלזוויג מ-1559 ועד למותו.
מלך
מאביו הוא ירש את מלחמת ליבוניה. הוא ניסה להימנע מעימות זה וגיבש יחסי ידידות עם איוואן הרביעי ("איוואן האיום") בהסכם השלום שנחתם במז'ייסק ב-1562. העימות הצבאי העיקרי בתקופת מלכותו הייתה מלחמת שבע השנים הצפונית, שהתנהלה מ-1563 ועד 1570 ובה הוא ניסה לשווא לכבוש את שוודיה, שנשלטה על ידי בן דודו הבלתי שפוי, אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה. מלחמה זו הפכה להיות מלחמת התשה יקרה, שבה שטחים של סקונה הוחרבו על ידי שתי הממלכות. במהלך המלחמה פיקד פרדריק על צבאו באופן אישי בשדות הקרב, אך ללא תוצאות של ממש והמלחמה הזיקה ליחסיו עם יועציו ואציליו. עם זאת, אי שקט פנימי בשוודיה והשתלטותו על דנמרק של פדר אוקסה, ייצבו את המצב. לאחר שיורשו של אריק הארבעה עשר, יוהאן השלישי, סירב לקבל את תנאי הסכם השלום שנחתם ברוסקילדה ב-1568, שנתן עדיפות לדנמרק, התחדשה המלחמה עד להשגתו של סטטוס קוו שנחתם בשצ'צ'ין ב-1570 ובו נשמרה יוקרתה של דנמרק, אך הוטלו מגבלות על כוחה הצבאי.
לאחר המלחמה שמר פרדריק על השלום מבלי לוותר על ניסיונותיו להעצים את יוקרתו כשליט ימי. מדיניות החוץ שלו עמדה בסימן של תמיכה מוסרית בכוחות הפרוטסטנטיים (באותה תקופה הוא חיזר אחר אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, יוזמה שהקנתה לו את התואר אביר מסדר הבירית), אך בו בעת הוא שמר על נייטרליות. יועצים מנוסים כמו פדר אוקסה, נילס קאס, ארליד הויטפלדט וכריסטופר ולקנדורף, דאגו לניהול ענייני הבית.
כאדם תואר פרדריק השני כחמום מוח, רברבן, אמיץ ושאפתן. הוא אהב ציד, יינות, נשים וחגיגות והדעה המקובלת הייתה שמותו נגרם משתיית יתר. הוא בנה מחדש את טירת קרונבורג בין השנים 1574 – 1585. ב-1567 הוא ייסד את העיר פרדריקסטאד שבנורווגיה. תקופת מלכותו הייתה תקופה של צמיחה ושגשוג בהיסטוריה של דנמרק. הוא גם היה פטרון חשוב וידיד קרוב של האסטרונום הנודע, טיכו ברהה, שאביו החורג הציל את פרדריק מטביעה.
פרדריק השני מת ב-4 באפריל 1588 ונטמן בקתדרלת רוסקילדה. אחריו מלך בנו הבכור, כריסטיאן הרביעי.
צ'יפטיין
צ'יפטיין הוא טנק בריטי אשר שימש כטנק המערכה של הצבא הבריטי בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. בעת הצגתו לראשונה בשנת 1962, היה הטנק בעל השריון הכבד ביותר ובעל התותח החזק ביותר בעולם המערבי. בצ'יפטיין הוצגו לראשונה מספר רעיונות ייחודיים בטנקים, ביניהם הרעיון של נהיגה במצב שכיבה.
רקע
טנק הצ'יפטיין (Chieftain, אנגלית: מנהיג, ראש שבט) אשר הוצג לראשונה בשנת 1962 היה הטנק הבריטי הראשון שפותח כטנק מערכה עיקרי (Main Battle Tank). מקורו של הטנק בקונספט הטנק האוניברסלי שפותח לאור לקחי מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפעיל הצבא הבריטי שני סוגים עיקריים של טנקים: טנקי חי"ר - טנקים שיועדו לספק סיוע קרוב משוריין לכוחות רגלים וחומשו במקלעים ובתותחים קלים שירו פגזים נפיצים, וטנקי שיוט - טנקים שתוכננו להוביל את הכוח המשוריין, לפרוץ את קווי ההגנה של האויב ולהילחם בטנקי האויב. טנקי השיוט היו למעשה המקבילה הבריטית לטנקים הבינוניים, אך היו קטנים וזריזים יותר וחומשו בתותחים שירו פגזים חודרי שריון, אך מפאת גודלם של הטנקים הוגבל גם גודלם של התותחים בהם חומשו. בשדה הקרב נתגלו הטנקים הבריטים כנחותים אל מול הפאנצרים הגרמנים אשר עלו עליהם בשריון ובכוח האש. על כך נוספו קשיים טכנולוגיים ולוגיסטיים שנבעו מהצורך לקיים כוח משוריין שהתבסס על שני סוגים שונים לחלוטין של כלי משוריינים.
ב-1944 החלו מספר קצינים בצבא הבריטי, בראשות הפילדמרשל מונטגומרי, לפתח תפיסה של "טנק אוניברסלי" - טנק אשר יוכל לענות על כל התנאים והדרישות המבצעיות של שדה הקרב המודרני ואשר יחליף את התפיסה המיושנת והכושלת של הטנקים הנפרדים. ב-1945 ימים ספורים לפי תום המלחמה באירופה הציגו הבריטים את טנק הצנטוריון. הצנטוריון, כחלק מתפיסת הטנק האוניברסלי, הוצג כטנק השיוט האחרון, ובהמשך אף פותח והפך בעצמו לטנק האוניברסלי הראשון. תפיסת הטנק האוניברסלי שמשה בסיס לקונספט טנק המערכה העיקרי, שהוביל ישירות לפיתוחו של הצ'יפטיין.
תיאור הטנק
תכנון טנק הצ'יפטיין החל ב-1951, על רקע תחילת המלחמה הקרה והלחימה בקוריאה. בידי כוחות הגוש הקומוניסטי של סוף מלחמת העולם השנייה באירופה היו אלפי טנקים בינוניים מדגמי T-34 וכן מאות טנקים כבדים מדגמי IS-2 ו-IS-3, חמושים בתותחים כבדים בקליבר 122 מ"מ. כדי להתמודד עם כמויות הטנקים הגדולות בצד הסובייטי, תוך ההבנה כי אין ביכולתן להשתוות לכמויות אלה, החליטו חברות נאט"ו להעדיף גישה של איכות על פני כמות - על הטנקים המערביים להיות מסוגלים להשמיד כמות רבה יותר של טנקים סובייטים מטווחים ארוכים יותר, על מנת לפצות על נחיתותם המספרית. על מנת להשיג מטרה זו תוכנן הצ'יפטיין עם שימת הדגש מיוחדת על כח אש חזק, תוך הקרבה מסוימת של השריון והביצועים.
התכנון הבסיסי של הצ'יפטיין הגדיר טנק במשקל כולל של 45 טונות, בעל עבירות שתהיה טובה לפחות כשל קודמו - הצנטוריון, וכן ניתן דגש על זריזות בשדה הקרב על חשבון מהירות הנסיעה המרבית. לאור הניסיון המוצלח של הבריטים עם חימוש עיקרי בקוטר 120 מ"מ בטנק הקונקרר, הוחלט לצייד גם את הצ'יפטיין בתותח בקוטר 120 מ"מ. הפעם, לאור הניסיון שנצבר, הוחלט לתכנן עבור הטנק תותח חדש, באורך 11 קליברים.
מבנה הטנק
לבריטים חסר הניסיון בתכנון שריון משופע מודרני. הטנק הבריטי הראשון אשר צויד בשריון משופע היה הצנטוריון שמבנהו הועתק למעשה מטנק הפנתר הגרמני, ובפועל כלל לוח שריון משופע אחד בלבד - לוח החזית של התובה. בעת תכנון הצ'יפטיין ניסו הבריטים בתחילה להעתיק את תכנוניהם של טנקים החדשים בסדרת טנקי היוסיף סטלין, דוגמת ה-IS-3, אולם ההתבססות על תצלומי מודיעין, בלא היכולת להתבסס על דגם ממשי, נתגלתה כבעייתית. הסיוע הופיע ממקור לא צפוי, עת חשפו הבריטים טנק IS-2 שלם אשר נקבר תחת בניין שהתמוטט במהלך הקרבות בברלין בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בגזרה הבריטית בברלין הכבושה. הטנק סיפק לבריטים מידע רב בתחום התכנון של שריון משופע, וכן על הטנקים הסובייטיים בכלל, והשפיע רבות על תכנונו של הצ'יפטיין. במטרה לחסוך במשקלו של הטנק, החליטו המתכננים הבריטים להושיב את נהג הטנק כך שבעת נהיגה קרבית הנהג שוכב אפרקדן ונעזר בפריסקופ הצופה לפנים. מצב זה אפשר להקטין את גובה תובת הטנק, מהגחון ועד הסיפון, ובכך להפחית את משקלה.
התותח והתחמושת
טנק הצ'יפטיין תוכנן תוך שימת דגש מיוחדת על כוח האש של הטנק. על מנת להשיג את כושר החדירה וטווחי הירי הדרושים, נבחר בתחילה תותח אמריקאי בקוטר 105 מ"מ מדגם T104. תותח זה היה גדול במיוחד, והתקנתו הותירה בצריח מרחב מוגבל לצוות הטנק, ומפאת גודלו הוגבל מלאי התחמושת של הטנק אותה ניתן היה לשאת. כפתרון חלופי הוחלט לפתח תותח חדש בקוטר 120 מ"מ, בהתבסס על הניסיון המוצלח של הבריטים בנשק בקוטר זה בטנק הקונקרר. כדי לפתור את בעיית האחסון של התחמושת, תוכנן שהטנק ישתמש בתחמושת חצי אחודה - תחמושת בה מופרד המטען ההודף מהפגז, והם מוטענים לבית הבליעה בנפרד.
התותח כוון למטרה באמצעות מקלע כינון - בצריח הותקן מקלע כבד 0.5 שירה במקביל לתותח ואשר שימש את התותח לכינון למטרה. התותחן היה יורה צרור של 3 כדורים נותבים באמצעות המקלע, והיה מסוגל לכוון את התותח בעצמו בהתאם לנותבים, ובכך להשיג פגיעה בפגז ראשון. חסרונה של המערכת היה שהיא הייתה יעילה עד לטווח של כ-1,500 מטרים, מה שביטל את יתרון הטווח של התותח החדש. החל מדגם שלוש, הוחלף מקלע הכינון במד טווח לייזר.
במהלך פיתוח התותח החדש נבחנו מספר רעיונות במטרה להקל את השימוש בתחמושת. בתחילה נבחנה מערכת טעינה אוטומטית, אך המערכת נתגלתה כמורכבת מידי, לא אמינה, וגודלה הגביל את המקום הנותר לנשיאת תחמושת. רעיון אחר שנבחן היה השימוש בחומר נפץ הודף נוזלי. המערכת הציגה מספר יתרונות משמעותיים, אחד מהם היה קלות השימוש בתחמושת, שכן הטען נדרש לטעון את התותח בפגז בלבד ולא בכדור השלם. בסופו של דבר, גם מערכת זו נזנחה, בעיקר מאחר שמיכל הקיבול לחומר הנפץ גדל לממדים לא שימושיים, אך המידע שנאסף המהלך הניסויים במערכת הוביל לרעיון התחמושת החצי אחודה בעלת המטען ההודף המתכלה.הרעיון של שימוש בתמושת חצי-אחודה בטנק יושם לראשונה בתותח ה-M58 האמריקאי, גם הוא בקוטר 120 מ"מ, אשר שימש את טנקי ה-M103 והקונקרר. השימוש בתחמושת חצי-אחודה נעשה כדי לאפשר לצוות הטנק להתמודד ביתר קלות עם התחמושת הכבדה, אך במקרה זה, מטען חומר הנפץ ההודף נארז בתרמיל מתכת, דומה לתרמילי המתכת של התחמושת האחודה הרגילה. בתותח ה-L11 החדש הוצג לראשונה הרעיון של המטען ההודף המתכלה לחלוטין. מטען אבק השריפה נארז באריזה אשר מתכלה לחלוטין בעת הירי, בדומה למטענים ההודפים המשמשים בתותחים ימיים ובתותחי שדה. הרעיון הציע מספר יתרונות חשובים - התחמושת קלה יותר שימוש וקלה יותר לאחסון, מה שהגדיל את כמות התחמושת שניתן לשאת; הטען אינו נדרש להתמודד עם תרמילי מתכת, דבר החוסך במשקל, ביטל את הצורך במקום אחסון מיוחד לתרמילים הריקים, הקל על הליך החימוש מחדש בתחמושת, ופתר את הבעיה של אדים רעילים הנותרים לעיתים בתרמילי המתכת לאחר הירי. מצד שני, יצרו המטענים המתכלים סיכון גבוה של התלקחות תחמושת בעת פגיעה בטנק, מאחר שנעדרו את המיגון היחסי של תרמיל מתכת. כפתרון לבעיה אוחסו המטענים בשרוולים מיוחדים שהיו חסיני אש ובעלי דופן כפולה שמולאה שתערובת של מים וגליקול.
מנוע הטנק
הצ'יפטיין הונע באמצעות מנוע L60 רב-דלקי. מנוע זה היווה את נקודת התורפה העיקרית של הטנק, ובעיות שנבעו ממנו ליוו את הטנק אל תוך שנות השמונים של המאה ה-20. מקורו של המנוע בהחלטה של נאט"ו מסוף שנת 1957 לפיה על כלי הרכב והרק"מ שיכנסו לשירות במסגרת הברית להיות מונעים במנועים רב-דילקיים - כלומר מנועים שניתן יהיה לתדלקם במגוון סוגי דלק החל בסולר ובנזין וכלה בנפט ובקרוסין. במסגרת מדיניות זו הוחלט לייצר עבור הצ'יפטיין מנוע רב-דילקי תוך התבססות על מנוע בוכנה אווירי מסוג מנוע יונקרס יומו 207 מתוצרת גרמניה מימי מלחמת העולם השנייה. המנוע תוכנן עם הספק מתוכנן של 700 כוחות סוס. עם השלמת הפיתוח ב-1960 התברר כי המנוע הפיק רק 585 כוחות סוס וכי הוא סובל מבעיות אמינות קשות. בנוסף התברר כי הסבת המנוע לסוגי דלק שונים דורשת שמונה שעות עבודה - מה שלא מאפשר לבצע אותה בתנאי קרב. לאורך השנים עבר המנוע שיפורים רבים ותפוקתו הוגדלה לבסוף ל-750 כוחות סוס, אולם הצ'יפטיין, שתוכנן במקור לפי משקל מרבי של 45 טון, שקל בשלב זה כמעט 55 טון - כמעט 25% יותר מהתכנון המקורי. לאורך כל שנות שירותו המשיך הצ'יפטיין לסבול מחוסר בכוח ומבעיות אמינות. למרבה האירוניה, לכל אורך שנות שירותו של הצ'יפטיין הופעלו מנועי ה-L60 הרב-דילקיים באמצעות סולר בלבד.
שירות מבצעי
הצ'יפטיין נכנס לשירות בצבא בריטניה בשנת 1965. לאורך השנים נוצרו לטנק מספר גרסאות משופרות שכללו תוספות מיגון, מערכת בקרת אש חדשה ועוד. גרסאות אלה שירתו בצבא הבריטי עד שנת 1995, עת הוחלפו בטנק הצאלנג'ר 1.
בהמלצתו של ישראל טל, רכשה איראן כ-700 טנקי צ'יפטיין סימן 3 ו-5. טנקים אלה עברו השבחה באיראן והם עדיין בשימוש בצבא איראן תחת השם "מובארז". כמו כן כללה עסקת הרכש האיראנית רכישת גרסאות מתקדמות יותר של הצ'יפטיין שיוצרו עבורה וכונו "שיר 1" ו"שיר 2". אספקת הטנקים בוטלה לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, ו-274 טנקי "שיר 1" נמכרו תחת השם "חאליד" לירדן.
כמויות קטנות של טנקים נמכרו גם לכווית ועומאן.
הצ'יפטיין השתתף בקרבות רק בזירה המזרח-תיכונית. צבא איראן הפעיל את הצ'יפטיינים שברשותו במסגרת מלחמת איראן-עיראק. רבים מהם נפגעו במהלך המלחמה ו-200 בלבד נותרו בידי איראן בסיום המלחמה. כ-50 טנקים נפלו בידי צבא עיראק ונכנסו לשימוש בו החל משנת 1990. טנקי הצ'יפטיין אשר היו בידי כווית השתתפו בפלישה העיראקית לכווית.
פרשת הצ'יפטיין בצה"ל
הבריטים נזקקו לכסף כדי להשלים את פיתוח הטנק. בשנת 1966 הציעו לישראל עסקה, במסגרתה תרכוש ישראל מאות טנקי צנטוריון ישנים, ובתמורה תשתתף ישראל בשלבי הפיתוח האחרונים של הטנק. בסיום הפיתוח הובטח כי בריטניה תמכור לישראל טנקי צ'יפטיין ואף תסייע בהקמת קו הרכבה לייצור הטנק בישראל. ישראל, שנזקקה לטנקים חדישים אל מול הטנקים החדישים שקיבלו צבאות ערב, הסכימה.
משלחת של קציני שריון צעירים שכללה את עודד ארז, חיים ברק, חיים דנון ומרדכי קרני נשלחה לבריטניה בסודיות כדי ללמוד על הטנק החדש, ומספר טנקים נשלחו לישראל לניסויים. הניסויים בישראל בוצעו בסודיות גמורה ובמהלכם נתגלו מספר בעיות בהתאמת הטנק לאקלים ותנאי השטח הישראלים. התקלות שנמצאו בניסויים תוקנו ושופרו על ידי הבריטים עד לסיום פיתוח הטנק.
בנובמבר 1969 נסוגה בריטניה מהעסקה בעקבות לחץ רב שהפעילו מדינות ערב. כעשור מאוחר יותר התברר כי הבריטים החליטו לסגת מהעסקה שנה קודם, אולם הסתירו זאת מישראל כדי לסיים את תהליך הפיתוח.
ביטול העסקה תרם רבות להחלטה לייצר טנק ישראלי, שיהפוך מאוחר יותר לפרויקט טנק המרכבה.
Empires
Empires (בעברית: אימפריות) הוא שיר באנגלית, שנכתב והולחן על ידי פטריק קומור, דומיניק בוצ'קובסקי, לורל בארקר, פרייזר מאק ובוצע על ידי אליציה שמפלינסקה. ב-23 בפברואר 2020 השיר זכה בתוכנית "Szansa na sukces" שמהווה את קדם האירוויזיון הפולני, ונבחר לייצג את המדינה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.