cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טביליסי
תחבורה מסילתית
מאז שנת 1872 מחוברת טביליסי לרשת מסילות הברזל של רכבת גאורגיה. קו מסילת הברזל בין טביליסי לוולדיקווקז, שהיה אמור לעבור דרך הרי הקווקז הגדול ולחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל הרוסית, לא הושלם מאז התקופה הסובייטית, וכרגע גם אין כוונה להשלימו. מסילת הברזל שהוחל בבנייתה בינואר 2007, מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו, תחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל באירופה מבלי להזדקק לחיבור לרשת הרוסית. מסילת הברזל אמורה להתחיל בקארס, טורקיה, לעבור דרך אחלכלכי וטביליסי בגאורגיה, ולהסתיים בבאקו שבאזרבייג'ן.
דת
על פי מפקד האוכלוסים משנת 2014, כ-96% מתושבי העיר הם נוצרים, רובם (כ-93%) אורתודוקסים. רובם משתייכים לכנסייה הגאורגית, וגם לכנסייה האורתודוקסית הרוסית מספר משמעותי של מאמינים. כ-2.3% מהאוכלוסייה משתייכים לכנסייה הארמנית. בין המיעוטים הנוצריים בטביליסי ניתן למנות את הקתולים (כ-0.15%), הפרוטסטנטים (כ-0.1%), הבפטיסטים ואחרים. לכל פלג נוצרי בתי תפילה משלו.
מיעוט נוסף, בסביבות 1.2% מהאוכלוסייה, הם המוסלמים, בעיקר מוסלמים סונים. גם היהודים הם מיעוט, המהווה כ-0.1% מהאוכלוסייה. טביליסי ידועה באופן היסטורי בסובלנותה הדתית, דבר הבא לידי ביטוי למשל בטביליסי העתיקה, בה ניתן למצוא מסגד, בית כנסת וכנסיות זה לצד זה.
תיאטרון
בטביליסי נמצאים 33 תיאטראות מסוגים רבים ומגוונים. עם החשובים ביותר נמנים תיאטרון גריבוידוב או "תיאטרון הרובע המלכותי", שהוקם ב-1845 כתיאטרון דרכים. בסוף המאה ה-19 הוא נשרף כליל וחודש בשנות השלושים של המאה ה-20; תיאטרון מרג'נישווילי, "תיאטרון הדרמה הרוסית", שנוסד בשנת 1921; האקדמיה הממלכתית לתיאטרון שותא רוסתוולי, שנוסדה בשנת 1851; תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על שם זכריה פליאשווילי; ובין השנים 1969–1971, נבנה אולם גדול עבור התזמורת הסימפונית של גאורגיה. יחד עם אלה קיימים גם תיאטראות של קבוצות אתניות, כגון תיאטרון הדרמה הארמני, האזרבייג'ני, האוסטי ויהודי. כמו כן ישנם בטביליסי שני תיאטרוני נוער. תיאטרון הקומדיה המוזיקלית של גאורגיה (נוסד ב-1934), תיאטרון שחקני הקולנוע, תיאטרון הפנטומימה ותיאטרון המריונטות או תיאטרון הבובות הגאורגי (הוקם ב-1934) והרוסי (הוקם ב-1936), תיאטרון המיניאטורות של טביליסי, והתיאטרון העממי וֶלי (1907). מאז התקופה הסובייטית פועל "הקרקס הלאומי הגאורגי", שנקרא בתחילת דרכו "קרקס סטלין".
קולנוע
ב-16 בנובמבר 1896 נפתח הקולנוע הגאורגי הראשון בטביליסי. בשנות ה-20 נוסדה חברת הסרטים וההפקות "כּארתוּלי פּילמי" ונעשו בה סרטים באורך מלא. בשנת 1972 נוסדה הפקולטה לקולנוע ב"מוסד לתיאטרון על שם שותא רוסתוולי", שלאחר מכן נקרא "המוסד הממלכתי לתיאטרון ולקולנוע". המוסד הלאומי לסינמטוגרפיה נמצא אף הוא בטביליסי. באוקטובר מדי שנה מתקיים בטביליסי פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטביליסי, שהחל בשנת 2000.
מוזיאונים
בטביליסי שנים-עשר מוזיאונים מרכזיים, שהחשובים בהם: מוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי, הסמוך לכיכר החירות, ומוזיאון סימון ג'נשיה בשדרות רוסתוולי. במוזיאון האמנויות של גאורגיה מוצגים אוצרות הכסף והזהב של מלכי גאורגיה וכן יצירותיהם של ציירי גאורגיה מהמאות ה-18, ה-19 וה-20, כולל אוסף יקר ערך של ציורי ניקו פירוסמני, גדול ציירי גאורגיה. מוצגים אחרים הם מסמכים מההיסטוריה של גאורגיה והקווקז מתקופת האבן הקדומה בימי קדם ועד היום.
מוזיאונים נוספים בטביליסי הם מוזיאון הכסף של הבנק הלאומי הגאורגי, הסוקר את תולדות אמצעי התשלום באזור, המוזיאון האתנוגרפי של טביליסי, שהוא מוזיאון תחת כיפת השמיים המציג את אופן חייהם של הגאורגים באזורים השונים של גאורגיה, מוזיאון הכיבוש הסובייטי, מוזיאון חדש הסוקר את ההיסטוריה של גאורגיה בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה ועוד.
נוסף לכל אלה ישנן 22 גלריות פרטיות ושישה אולמות תערוכה המציגים בקביעות אמנות גאורגית עכשווית.
ספורט
לטביליסי היסטוריה עשירה למדי בספורט. כמו ערים אחרות במזרח הקרוב עם השפעה תרבותית אסייתית חזקה, יש לטביליסי אזור היסטורי מיוחד המיועד לתחרויות ספורט. רובעי דידובה וסבורתלו של היום הם האזורים שבהם התקיימו תחרויות ספורט. עד תחילת המאה ה-19 היו ענפי הספורט הנפוצים בעיר: רכיבה על סוסים (במיוחד פולו), היאבקות, איגרוף וקליעה למטרה. עם ההתפתחות החברתית והכלכלית של טביליסי, וההשתלבות הגדולה יותר עם המערב, התפתחו ענפי ספורט נוספים.
תקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה הביאה לגידול בפופולריות של ענפי הספורט שהיו נפוצים באירופה ובמידה מסוימת גם בארצות הברית. באותה תקופה נבנו והתפתחו בטביליסי תשתיות במגוון ענפי ספורט מקצועני. עד לשנת 1978 היו בעיר כ-250 מתקני ספורט קטנים וגדולים, ביניהם: 4 בריכות שחייה אולימפיות מקורות ו-6 לא מקורות, 185 מגרשי ואולמות כדורסל, 192 מתקני כדורעף, 82 מתקני כדוריד, 19 מגרשי טניס, 31 מגרשי כדורגל ו-5 אצטדיונים. כיום המגרש הגדול ביותר בטביליסי הוא אצטדיון בוריס פאיצ'דזה עם 55,000 מושבים ואחריו אצטדיון מיכאיל מסחי עם 24,680 מושבים. ארמון הספורט של טביליסי, המארח בדרך כלל משחקי כדורסל בהשתתפות קהל רב וכן טורנירים של טניס, יכול להכיל כ-11,000 איש. אולם הכדורסל ורה הוא אצטדיון מקורה קטן יותר עם 2,500 מקומות ישיבה.
ענפי הספורט הנפוצים בטביליסי כיום, בתחילת המאה ה-21, הם: כדורגל, רוגבי, כדורסל והיאבקות. כמו כן פופולריים גם טניס, שחייה ופולו-מים. ישנן מספר קבוצות כדורגל ורוגבי בטביליסי, וכן מועדוני היאבקות. שחקני ליגת ה-NBA זאזא פאצ'וליה וניקולוז צכיטישווילי הם ילידי טביליסי. מחוץ לספורט מקצועני ישנן קבוצות ספורט של המכללות וקבוצות ספורט של חובבנים.
קבוצת הספורט החשובה ביותר בטביליסי היא קבוצת הכדורגל דינמו טביליסי, שזכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונה קבוצת הכדורסל, דינמו טביליסי זכתה ביורוליג בשנת 1962, אולם מאז לא הצליחה לשחזר הישג כזה.
שקט נפשי
שקט נפשי הוא אלבומה השני והאחרון של להקת סאבווי סאקרס, שיצא בשנת 1996 על ידי חברת התקליטים NMC בהפקת עובד אפרת.
טביליסי
כדורגל
קבוצות הכדורגל מטביליסי:
בשנת 2004 עברה קבוצת הכדורגל ספרטקי-לזיקה זוגדידי מזוגדידי לטביליסי ושינתה את שמה לספרטקי טביליסי. קבוצת הכדורגל מראני-91 טביליסי אוחדה, בשנת 2006, עם אולימפי רוסתווי ועברה לרוסתווי. כמו כן, עקב המצב הפוליטי באבחזיה משחקת ASMC סוחומי בטביליסי, ומגרשה הביתי הוא אצטדיון שוורדני.
שקט נפשי
האלבום, אשר מילותיו נכתבו בלעדית על ידי הלהקה, התאפיין ביותר מלודיה וארגון מוזיקלי מקודמו. בלטו באלבום השירים "חי על הסף" (שאף זכה לקליפ), "הצרות", "בקשה" (שלושתם יצאו כסינגלים לרדיו), "דיבורים", "מוכה בשגעון" ו"ואדי מילק" - שיר עם מילים בג'יבריש באורך 14 דקות. גם האלבום הזה, כקודמו, לא זכה להצלחה.
ב-1998, עוד לפני שסיימה את הקלטת אלבומה השלישי, התפרקה הלהקה.
טביליסי
כדורגל
אצטדיוני הכדורגל בטביליסי הם:
מדיה
רוב רובן של חברות המדיה של גאורגיה מרוכזות בטביליסי, כולל טלוויזיה, עיתונות ורדיו. בעיר נמצאת תחנת הטלוויזיה הפופולרית רוסתווי 2, שזכתה לפרסום רב עקב סיקורה את מהפכת הוורדים. מלבד רוסתווי 2 מרוכזות בטביליסי שלוש מארבע התחנות האחרות (אימדי, מזה וערוץ השידור הציבורי). שידורי הטלוויזיה של טביליסי, שהחלו בשנת 1956, עברו שינויים מרחיקי לכת במחצית השנייה של 2005, כאשר רוסתווי 2 רכשה את ערוץ הטלוויזיה מזֶה, וחברת החדשות של רופרט מרדוק הפכה לבעלת המניות באימדי בתחילת 2006. רכישת המניות בידי חברת החדשות נתנה לה דריסת רגל ראשונה בשוק הטלוויזיה הפוסט-סובייטי.
מטביליסי משדרות תחנות הרדיו המשפיעות ביותר בגאורגיה ובעלות שיעורי ההאזנה הגדולים ביותר בגאורגיה, בהן: אימדי (105.9FM), פורטונה, ורדיו 105. שידורי הרדיו בגאורגיה החלו בשנת 1927.
המילה המודפסת
בטביליסי נמצאים מספר בתי הוצאה של עיתונים. בין הידועים שבהם העיתונים היומיים: "24 סאאתי" ("24 שעות"), "רזוננסי" ("תהודה"), "עלייה", ובשפה האנגלית: "דה מסנג'ר", השבועון "פייננשל", "גאורגיה טודיי" ו"הטיימס הגאורגי".
בית הדפוס הראשון בטביליסי נוסד בשנת 1709 על ידי וחטנג השישי, הוואלי של כארתלי. בשנת 1712 הודפס הספר הראשון על ידי אנטים האיברי. בשנת 1819 יצא לאור העיתון המודפס הראשון בטביליסי, "סָכַּרתווֶלוֹס גאזֶתי". שנה לאחר מכן שונה שמו ל"כּארתוּלי גאזֶתי" ובשנת 1828 יצא לאור העיתון "טפיליסיס אוצק'באני". בין השנים 1852–1875 ראה אור הז'ורנל, "ציסקארי" ובין השנים 1866–1885 העיתון "דרוֹאֶבָּה" ("זמנים"). בשנת 1877 הוציא איליה צ'בצ'בדה לאור את הז'ורנל "איבריה" שהפך משנת 1886 לעיתון. בשנת 1966 יצאה לאור "האנציקלופדיה הגאורגית-סובייטית".
אדריכלות
האדריכלות של טביליסי משלבת אדריכלות גאורגית מקומית עם השפעה ביזנטית חזקה והשפעה אירופית/רוסית (נאו-קלאסית), וסגנונות אדריכלות מזרח-תיכוניים. החלקים העתיקים של העיר, ובכללם אבאנותובני, אוואלברי ובמידה מסוימת רובע סולולקי מתאפיינים בבירור באדריכלות גאורגית מסורתית עם השפעה מזרח-תיכונית. אזורים שנבנו בעיקר במאה ה-19 (שדרות רוסתוולי, רובע ואקה וכו') מאופיינים באדריכלות מנוגדת בסגנון אירופי/רוסי נאו-קלאסי.
במאה ה-20 חלה תחייה של האדריכלות בייחוד בסגנון אר נובו. עם הקמת הממשלה הקומוניסטית הוצא צו שהכריז על אר נובו כסגנון בורגני, והוא נזנח ברובו. האדריכלות בסוף המאה ה-20 מזוהה בעיקר עם מבנים בסגנון סובייטי שהיה נפוץ בכל רחבי ברית המועצות. בשנת 1975 נבנה מבנה משרד התחבורה היבשתית של גאורגיה הסובייטית, בעל צורה מיוחדת במיוחד.
סגנון הבנייה הסובייטי כלל מבנים גדולים של דירות בטון (הנקראים "בלוקים"). בניית מבני התרבות, החברה והרשויות נעשתה אף היא באותו סגנון, שלא תאם במיוחד את הנוף של טביליסי. עם התפרקות ברית המועצות הפכה טביליסי לזירת בנייה לא-מבוקרת ואף לא-מתוכננת ומאושרת על ידי הרשויות. משנת 2004 פתחה עיריית טביליסי ביוזמה לריסון הבנייה הבלתי מבוקרת, בהצלחה חלקית.
בעתיד הקרוב מתוכננים בטביליסי קומפלקס של גורדי שחקים ומגדלי אקסיס מלון אג'ריה, שיהיה גם קומפלקס עסקי (בתהליך בנייה).
מדעים
מרכז המדע בגאורגיה, האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, נוסד בשנת 1918 וכיום לומדים בו כ-35,000 סטודנטים ב-22 פקולטות. ספריית האוניברסיטה כוללת כ-3.6 מיליון ספרים וכתבי עת. האקדמיה הגאורגית למדעים כוללת עשר מחלקות ו-63 מכוני מחקר. היא מנהלת מחקר בסיסי ומתאמת בין מכוני המחקר בגאורגיה.
בטביליסי נמצאות גם האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה, האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית, האוניברסיטה לרפואה והאוניברסיטה הממלכתית לשפות ותרבות. כן נמצאים בה גם מוסדות פרטיים, בהם האוניברסיטה הגאורגית למדעי החברה ואוניברסיטת גריגול-רוביקדזה. בטביליסי עצמה עוסקים מעל 20,000 איש במוסדות מחקר.
בשנת 1934 נענה הביולוג הקנדי ממוצא צרפתי פליקס ד'אֶרֶל (Felix d'Hérelle) להזמנתו של סטלין להצטרף למכון לבקטריולוגיה בטביליסי, שהוקם ב-1923 על ידי המיקרוביולוג הגאורגי גיאורגי אליאבה (George Eliava). אליאבה התיידד עם ד'ארל בעת ביקורו במכון פסטר, והתוודע לבקטריופאג'ים רק בשנת 1926. מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים מיקרוביולוגיה ווירולוגיה מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של פאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בפאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח פאג' רב-עוצמה למלחמה בדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון עדיין שוכן בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה. מעבר לחומת המכון אפשר להבחין בקוטג' היפה שבנה סטלין לד'ארל. הוא עדיין מכונה "הקוטג' של ד'ארל", על אף שמאוחר יותר שכנה בו מפקדת הק.ג.ב. הגאורגית. המכון פועל עד היום.
השכלה
המוסדות להשכלה גבוהה בטביליסי הם:
בהקשר זה ניתן לציין גם את ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה, שהיא גם הספרייה הלאומית של גאורגיה.
פרקריאט
הפרקריאט או המעמד הפגיע הוא מושג בסוציולוגיה המתאר אוכלוסייה הסובלת מחוסר יציבות, כגון אוכלוסיות ללא ביטחון תעסוקתי או חוסר יכולת לתכנן את עתידם. הראשון שהשתמש במונח הוא חוקר מדעי המדינה האיטלקי אלכס פוטי והסוציולוג הצרפתי רובאר קסטל והמושג חזר לתודעה בעיקר דרך ספרו של גאי סטנדינג, "The Precariat: The New Dangerous Class" (הוצאת Bloomsbury, 2011).
המושג פרקריאט Precariat הוא הלחם של המילים Proletariat  שהוא מעמד הפועלים ו- Precarious, שמשמעו בלתי יציב, מסוכן. בעברית נקרא הפרקריאט במאמרים שונים "המעמד הפגיע" ואף מוצע הביטוי המדויק יותר: "רופפות".
רקע להיווצרות המעמד
בעקבות שינויים גלובליים בכלכלה, בחברה ובפוליטיקה והתרחבות הגישה הנאו- ליברלית בשלושים השנים האחרונות, נפתחה אפשרות בינלאומית לתנועה, למסחר ולטכנולוגיה. לעולם העבודה נוספו כ-2 מיליארד עובדים חדשים אשר לא מצאו תמיד תעסוקה הולמת, הן באירופה, הן בארצות הברית והן במזרח אסיה. ההתפתחות הטכנולוגית הביאה להתקדמות אדירה ממנה נהנו והפיקו תועלת אוכלוסיות מסוימות - לרוב החזקות, ואילו האוכלוסיות החלשות, כגון הפרקריאט, נותרו עם השפעות מיטיבות מצומצמות.
אפיון המעמד
מעמד הפרקריאט מתאפיין בעובדים המצויים במצב פגיע בכל שלבי התעסוקה: החל מאופן גיוסם אשר נעשה באופן אקראי ולא מותאם לכישוריהם, המשך באופן העסקתם העצמאי או באמצעות מתווכים או חברות כוח אדם, בחוזים חלקיים או עבודות זמניות, וכלה בפיטוריהם הקלים. מצבם התעסוקתי אינו בטוח ואינו ודאי. הם מוחלשים, חווים חוסר יציבות ומצויים בסיכון תמידי. לרוב אין לאנשים אלו נרטיב או תקווה להתקדם או להיות גאים בעבודתם שכן הם סומכים על הזדמנויות עסקיות אקראיות. המעמד הפגיע מאופיין בחוסר ביטחון וחוסר תמיכה רפואי ותעסוקתי. כל תנודתיות או אירוע חריג עלולים לסכן את עבודתם ובכך גם את קיומם. אין להם הבטחה לפנסיה, חגים בתשלום, השתלמויות או תגמול נוסף על מאמץ מיוחד. המעמד הפגיע מחליף את מעמד הפועלים בעל הזכויות של המאה העשרים. הוא דומה למעמד הפועלים של תחילת המאה ה-19, כאשר לפועלים עדיין לא היו זכויות. טענת החוקרים היא, שתנאי התעסוקה כיום נמצאים במגמת נסיגה. לדוגמה, בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום עובדים רבים בתעשיות הטכנולוגיות חוו ירידה בתנאי התעסוקה ובביטחון התעסוקתי.
מאפייני תנאי התעסוקה של המעמד הפגיע הם:
לא כל התנאים חייבים להתקיים. גם מי שמשתכר שכר נאה, אך בלי חוזה ארוך טווח, בלי הגנה ובלי יכולת השפעה, שייך למעמד הפגיע.
קבוצות עיקריות
על פי ספרו של גאי סטנדינג, קיימות שלוש קבוצות עיקריות של הפרקריאט:
הראשונה, היא קבוצת האנשים המביטים בהוריהם אשר זכו לביטחון יחסי, לכבוד והערכה בקהילה. ההורים עסקו לרוב בעבודות פיזיות מסורתיות ולא חשו תחושת החמצה או חוסר שביעות רצון. קבוצה זו מרגישה מנוכרת, חרדה וכועסת משום שהנמנים עליה אינם יכולים לשחזר את העבר. זוהי הקבוצה, לפי סטנדינג, הנתונה להשפעה של לאומנות ופאשיזם ואם לא נטפל באוכלוסייה זו, לעמדתו, הרי שתתפתח "מפלצת": הפופוליזם הפוליטי והחברתי ינצל את מצב הפחד בו הם מצויים, ויסחף אותם לתמיכה במנהיגים לאומניים.
השנייה, הם קבוצת המהגרים, לעיתים פליטים או מיעוטים אתניים, שהם לרב "נוסטלגיים" משום שאין להם תחושת בית, לא במקום המצאם הנוכחי ולא במדינה ממנה נמלטו הם או הוריהם. קבוצה זו נאלצת לכפוף את ראשה על מנת לשרוד, הם מנוכרים, חרדים וכועסים, בשל תחושת הניתוק והריחוק מהחברה.
השלישית, היא הקבוצה המתקדמת ביותר ומורכבת ברובה מאנשים משכילים שהיו מלאי תקווה מכך שהתואר האקדמי יאפשר להם עתיד טוב ותחושה שתהיה להם היכולת לשלוט על חייהם ועל הקריירה שלהם, אולם הם מועסקים בתחומים נחותים, בשכר נמוך, בחוסר קביעות או משרות חלקיות. לעיתים הם בעלי חוב בגין לימודיהם שילך ויעמיק. גם הקבוצה הזו סובלת מניכור, כעס וזעם ובעיקר מתסכול בשל הפער בין יכולותיהם והשכלתם לבין עבודתם בפועל, ומחוסר האפשרות להתקדם בעתיד. הקבוצה הזו לא נוטה ללאומיות או לפאשיזם שכן היא יצרנית ומשתתפת בכוח העבודה מתוך רצון אמיתי להתקדם.
הפריקראט בישראל
בעוד שבשיח הישראלי המושג "פריקריאט" אינו נפוץ, הוא משמש חוקרים באקדמיה על מנת להסביר תופעות שונות בחברה הישראלית. המושג משמש לתיאור שכבת הביניים הרחבה בחברה הישראלית, המאופיינת בדפוסי העסקה לא יציבים וגישה מוגבלת לדיור. פרופ' דני גוטווין רואה במצב הפריקריאטי את הבסיס למה שהוא מזהה כתהליך אנטי דמוקרטי בישראל, השואב את כוחו מפגיעותם הכלכלית של האזרחים. המעמד הפריקריאטי בישראל, בדומה לעולם, תופס את מקומם של המעמדות המקוריים דוגמת מעמד הפועלים או מעמד הביניים.
דוגמה מובהקת לשיח המעמדי הפריקריאטי החדש מזהים חוקרים רבים במחאה החברתית שהתנהלה בישראל בקיץ 2011. המחאה נסבה סביב נושאים הקשורים לפגיעות וחוסר היציבות הכלכלית בישראל, כמו העסקה קבלנית, מחירי דיור ועלויות גידול ילדים. אולם, השיח המחאתי לא היה מעמדי במובן המסורתי של המילה. השימוש במושג "עם" בקריאה "העם דורש צדק חברתי", פורשה כזיהוי של החברה הישראלית כפריקריאטית, כלומר – מעמד פגיעה רחב הדורש את זכויותיו, ולא מעמד העובדים ההיסטורי.
להיווצרותו של מעמד הפריקריאט בישראל נמצאו ראיות אמפיריות במספר מחקרים של מכון "אדוה", שזיהה שחיקה במצבו ויציבותו של המעמד הבינוני בישראל שהתבטאה בכך ש-60% ממשקי הבית קרובים למצב של עוני. ממצאים אלו מטשטשים את ההבדל בין משפחות מהמעמד הבינוני למשפחה ממעמד נמוך. כך גם העלייה החדה במספר עובדי הקבלן וצורות העסקה פוגעניות אחרות בישראל מאז שנות השמונים משקפת את התרחבותו של הפריקאריאט.
לאונרדו אסטרדה
לאונרדו רובן אסטרדה (בספרדית: Leonardo Rubén Astrada; נולד ב-6 בינואר 1970 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי. אסטרדה, המכונה אל חפה (El Jefe - בספרדית: המפקד), נחשב לאחד מסמלי ריבר פלייט ושיאן הזכיות באליפות ארגנטינה בתולדות המועדון עם 10 אליפויות. בנוסף, זכתה הקבוצה שאימן פעם אחת באליפות ארגנטינה.
למעט עונה אחת, שיחק אסטרדה במהלך כל הקריירה שלו כשחקן בריבר פלייט. שיחק בקבוצה הבוגרת מ-2 ביולי 1989 עד שנת 2000 אז עבר לעונה אחת בקבוצת גרמיו הברזילאית בטרם חזר לריבר פלייט עד פרישתו בשנת 2003.
אסטרדה שיחק כקשר אחורי. אישיותו ואופיו כמנהיג זיכו אותו בכינוי אל חפה - המפקד. היה שותף לזכייה ב-10 אליפויות, פעם אחת בגביע ליברטדורס ופעם אחת בסופרקופה סודאמריקנה.
לאחר פרישתו ב-2004 מונה אסטרדה כמאמנה של ריבר פלייט במקומו של רמון דיאס. אסטרדה אימן את הקבוצה במשך שנה וחצי, תקופה בה זכתה באליפות אחת (קלאוסורה 2004). ב-2005 מונה כמאמנה של רוסאריו סנטראל אך עזב את תפקידו לאחר מחלוקת עם ראשי הקבוצה. ב-2007 התמנה לתפקיד מאמן קולון סנטה פה אותה אימן עד מרץ 2008.
אסטרדה היה שותף לזכייתה של ארגנטינה בקופה אמריקה בשנת 1991. הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1998 שנערך בצרפת.
The X Factor (אלבום)
The X Factor הוא אלבום האולפן ה-10 של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן. זהו האלבום הראשון בו השתתף הסולן החדש בלייז ביילי שהחליף את ברוס דיקינסון לאחר שזה האחרון פרש.
בעטיפת האלבום נראה קמע הלהקה, אדי, כאשר הוא נמצא בתוך סוג של מתקן עינויים בו הוא עובר לובוטומיה. בחלק מההוצאות של האלבום, יצאה עטיפה אחרת, בה רואים את אדי ממרחק רב בתוך מכשיר עינויים, מאחוריו נמצא איקס גדול.
ה-X בשם האלבום מציין את העבודה שזהו אלבומה העשירי של הלהקה (בספרות רומיות, X הוא עשר).
זהו האלבום השני של איירון מיידן שבו אין שיר הנושא את שם האלבום (הראשון היה Piece Of Mind).
אלבום זה קודר יותר בהשוואה לאלבומים הקודמים בגלל בעיות האישיות של האריס בזמן כתיבתו ובראשן גירושיו, דבר הניתן לראות גם בתמונת הקאבר לאלבום.
האלבום לא זכה להצלחה רבה עם צאתו וקיבל ביקורות רבות מאת המעריצים של איירון מיידן, שהתקשו לקבל את הסולן החדש והסגנון החדש אותו הביא לאיירון מיידן.
נושאי שירים
שני השירים שיצאו כסינגלים מהאלבום הם "Man on the Edge" ו-"Lord of the Files". שני אלה, ביחד עם "Sign of the Cross" נשארו ברשימת השירים אותם מבצעים איירון מיידן בהופעות חיות גם לאחר חזרתו של ברוס דיקינסון ללהקה בשנת 1999. את שני האחרונים ניתן למצוא באלבומים חיים- גרסה חיה של "Sign of the Cross" ניתן למצוא באלבום ההופעה Rock in Rio ואת "Lord of the Flies" באלבום ההופעה Death on the Road
"The Edge of Darkness" מבוסס על ספרו המפורסם ביותר של ג'וזף קונרד, לב המאפליה, "Man on the Edge" על סרט בשם "Falling Down" משנת 1993. השיר "Lord of the Flies" מבוסס על הספר בעל אותו שם, בעל זבוב.
השיר "Sign of the Cross" מספר על איש הסובל מהאינקוויזיציה הספרדית. כמו כן השיר משתמש בציטוטים מספרו של אומברטו אקו, שם הוורד. זהו הוא השיר השני הארוך ביותר של איירון מיידן באורך כולל של 11:17, כאשר רק "Rime of the Ancient Mariner" מהאלבום Powerslave עולה עליו באורכו.
לנצבורג
לנצבורג (בגרמנית: Lenzburg) היא עיירה בשווייץ, בירת מחוז לנצבורג הנמצא בקנטון ארגאו. העיירה נוסדה בימי הביניים. היא שוכנת בעמק זהטאל כשלושה קילומטרים משפך הנהר ארה, שהוא הנהר הארוך ביותר מבין הנהרות אשר זורמים רק בתחומה של שווייץ. לנצבורג ושתי הערים השכנות לה, נידרלנץ ושטאופן, התפתחו לגוש עירוני אחד. לנצבורג שוכנת כשלושים קילומטרים מדרום מערב לציריך, המהווה את המרכז הכלכלי של שווייץ, וישנה תחבורה ציבורית מהירה שעוברת מציריך דרך לנצבורג לבזל, המרכזית אף היא. כך מהווה לנצבורג נקודת קישור בין שתי ערים שהן בין החשובות בשווייץ, וכן גם ההגעה מלנצבורג לשתי הערים הללו קלה ונגישה ביותר.
אתרים
האתר ההיסטורי המרכזי של לנצבורג הוא טירת לנצבורג, שהיא אחת הטירות הגבוהות והעתיקות ביותר בשווייץ. הטירה נבנתה במאה ה-11 והורחבה מספר פעמים בהזדמנויות שונות על ידי בניית אגפים נוספים. הטירה בנויה על גבעה ומתנשאת כמאה מטרים מעל פני העיר, כאשר החלק העתיק של לנצבורג ממוקם למרגלות הגבעה בצורת האות 'ח'. בחלק עתיק זה של העיר נמצאים מספר מבנים נוספים הראויים לציון:
כלכלה
לנצבורג מכילה יותר מ-800 בתי עסק, אשר 80 אחוזים מהם במגזר השירות. רוב העסקים הם בגודל קטן ובינוני, אולם ישנן מספר חברות בינלאומיות שהתבססו בלנצבורג, כגון חברת ההנדסה הרב-לאומית ABB (Asea Brown Boveri), ובית החרושת "טרייטאפינה" (Traitafina), לעיבוד בשר.
בלוסום (סדרת טלוויזיה)
בלוסום (אנגלית: Blossom) היא קומדיית מצבים אמריקאית, ששודרה במשך חמש עונות בערוץ NBC האמריקאי. הסדרה הושקה כתוכנית פיילוט ב־5 ביולי 1990, העונה כולה עלתה לשידור ב־3 בינואר 1991, והסדרה שודרה עד 22 במאי 1995. דון רו יצר את הסדרה, בכיכובה של מים ביאליק בתור בלוסום רוסו, נערה המתגוררת עם אביה ושני אחים גדולים. הסדרה הייתה פורצת דרך בהצגת הנושא של התמכרויות בבני נוער וההתמודדות המשפחתית עם הנושא.
הסדרה הופקה על ידי Reo Impact Zone Productions ו-Witt / Thomas Productions בשיתוף עם Touchstone Television.
תקציר
הסדרה מתמקדת בחייה של בלוסום רוסו (מים ביאליק), נערה מתבגרת ממוצא איטלקי-אמריקאי. הסדרה נפתחת בעזיבתה של אם המשפחה כדי להגשים את חייה ולפתח את הקריירה שלה, והתמקדה בניסיונות המשפחה להסתגל. אביה של בלוסום, ניק, מוזיקאי, אב מגונן יתר-על-המידה ושמרן למדי שנעדר לעיתים קרובות מהבית להשתתפות בהופעות ובסיורי-הופעות ארוכים בהם ניגן, גולם על ידי טד וואס. אחיה הגדול טוני (מייקל סטויאנוב) מכור לאלכוהול וסמים בגמילה שהפך בסופו של דבר לפרמדיק. ג'ואי (ג'ואי לורנס), ילד הסנדוויץ' (שנקרא דוני בפרק הפיילוט), גילם את הסטראוטיפ האמריקאי של "הספורטאי הטיפש", הידוע בזכות הקריאה "ווה!". בלוסום קיבלה לעיתים קרובות עצות, בסצנות שהתרחשו בדמיונה, ממפורסמים כמו מיסטר טי, יו הפנר, פילישיה ראשד, דייוויד ספייד, ALF, וויל סמית ' ואלוהים (בגילומו של דון נובלו). אמה של בלוסום, מאדי רוסו, גולמה על ידי מליסה מנצ'סטר. גם חברתה הטובה של בלוסום סיקס ל'מור (ג'נה פון או) מילאה חלק משמעותי בחייה. סיקס, בעלת סגנון הדיבור המהיר במיוחד, נודעה בעיקר בזכות הנטייה שלה לקשקש בלי הפסקה.
כוכבים אורחים
לאורך הסדרה היו מספר הופעות אורח של מוזיקאים, קומיקאים, שחקנים, שחקניות, אנשי טלוויזיה מפורסמים או התפרסמו לאחר מכן:
ההתחלה
בשנת 1988, יוצר הסדרות דון רו חבר לפול יונגר וויט וטוני תומאס, שיצרו תסריטים לטלוויזיה תחת חברת ההפקות על שמם Witt / Thomas Productions. ראשיתו של הפרויקט שבסופו של דבר הפכה ל"בלוסום" התרחש זמן קצר לאחר החבירה של ריאו ויט ותומאס, וחפפה בזמן לסדרה אחרת אותה הגישו ל-CBS בשנת 1989, Heartland. לפרויקט שיהפוך ל - בלוסום היו שני מקורות השראה. הרעיון נולד כאשר ריו השתתף במסיבה משפחתית שנערכה על ידי חברו הוותיק דיון דימוצ'י, הסולן של דיון והבלמונטס. ריו ראה את דימוצ'י כ"אב מוזיקאי מגניב", נותן עצות רגועות, מרוממות ולא שיפוטיות לילדיו ואוהב אותם ללא תנאי. במהלך המסיבה, דמוצ'י הדגים וחיזק את האינטראקציה עם ילדיו, והעניק לריאו השראה בדינמיקה המשפחתית שלו לפרק הפיילוט שלו בו האב "המגניב" יהיה המרכז.
עם זאת, רגע לפני שהשתתף במסיבה של דימוצ'י, ריאו השתעשע ברעיון לכתוב פרק פיילוט המתאר ילד מתבגר נבון-מעבר לשנותיו, שעוצב בדמותו של הולדן קולפילד הגיבור הראשי ב"התפסן בשדה השיפון" של ג'יי די סלינגר. הוא החליט לכלול גם את האב המגניב וגם את הילד הולדן קולדפילד בפיילוט החדש, כאשר הילד בסופו של דבר יהפוך לדמות הראשית. בתמיכתו של ויט ותומס בקו העלילה, העלה ריו את הפרויקט ל-NBC בשנת 1989 תחת הכותרת ריצ'י. לריאו האמין ש-NBC תסכים לפורמט כפי שהיה, והאמין שהדמויות הייחודיות ישנו את תחום הסיטקום המשפחתי אם הפיילוט אכן יהפוך לסדרה. ב-NBC אהבו את התסריט, אך ביקשו לערוך שינויים בפורמט. בכירי הרשת אמרו לראו וויט / תומאס כי הם רוצים שהדמות הראשית לא תהיה בן-דמותו של הולדן-קולפילד-ריצ'י אלא של אחותו הגדולה, בלוסום, וכי הילדה צריכה להיות בעלת תכונות האופי של ריצ'י במקום. עם זאת, ב-NBC חשו כי השילוב של ילד אינטואיטיבי כל-כך רגשית ואב סופר-שיק היה רדיקלי מכדי להעלות לאוויר, ולכן הם דחקו בריאו ו-ויט / תומאס לתת לבלוסום ואחיה דמויות הורים שמרניים.
בגמר הסדרה "בלוסום" מתעדת הדמות הראשית פוסט חדש ביומן הווידאו שלה, בו היא דנה בשינויים שקורים בחייה שלאחר בית הספר התיכון. מאחר שהיא בוחנת כמה היא גדלה מאז פוסט יומן הווידאו הראשון שלה בתחילת הסדרה, בלוסום מתארת את עצמה כ"הולדן קולפילד המתבגרת ". ריו כתב את פרק הסיום עם מפיקת הסדרות ג'ודית ד. אליסון, ובכך רצה לרמוז להשראה שלו לדמות הראשית.
פרק הפיילוט
בפרק הפיילוט מתגוררת בלוסום רוסו עם שני הוריה, בתא משפחתי גרעיני בעל אופי שמרני. את אביה גילם ריצ'רד מסור, ושמו היה טרי רוסו; בארי יאנגפלו (היישר מ"It's a Living ", עוד הפקה של ויט / תומאס) גילמה את אמה של בלוסום, ברברה רוסו. כל שאר צוות השחקנים נכחו בפיילוט, כולם עם שמות הדמויות המוכרים שלהם, למעט דמותו של ג'ואי לורנס ששמו היה דוני רוסו. טוני עבר את תקופת השיקום הראשונה שלו מסמים ואלכוהול (על כך טרי העיר כי "הייתה לו בעיה קשה – הוא החמיץ את כל 1989"), והייתה לו סצנה נפרדת עם בלוסום במטבח, בשעת לילה מאוחרת, בה הוא משתף אותה באנקדוטות נבונות על חייהם. לאף אחד מהוריה של בלוסום לא היו קריירות מוזיקליות בפיילוט, כאשר טרי עבד כרואה חשבון וברברה עובדת כיועצת פיננסים. (באופן מקרי, קולגה של יאנגפלו מהסדרה "It's a Living", גייל אדוארדס, היה מאוחר יותר כוכב אורח חוזר במהלך הסדרה, כמו אמה של סיקס, שרון ל'מור).
מוזיקת הנושא המקורית בפיילוט הייתה להיט הסינגל של בובי בראון משנת 1988 " My Prerogative ", שהוצג במהלך העונה הראשונה בבכותרות הפתיחה בהן נראית בלוסום רוקדת בחדר השינה שלה, כשהיא מקליטה את עצמה בסרטון הביתי. בין הפקת הפיילוט להמשך הסדרה, המפיקים שכרו את ד"ר ג'ון (שביצע גרסת כיסוי של " Accentuate the Positive " כנושא לסדרה האחרת של ביאליק, מולוי) לביצוע שיר הנושא החלופי, "My Opinionation". הסצנה של כותרות הפתיחה צולמה מחדש כדי שריקודיה של ביאליק היו יותר מסונכרנים עם "My Opinionation". בשידורים חוזרים של פרק הפיילוט, "My Opinionation" נשמע בכותרות הפתיחה, כאשר אפשר לראות שתנועות הריקוד של ביאליק (במקור ל"My Prerogative") לא מסונכרנות עם השיר.
זמן קצר לאחר ש-NBC בחר בבלוסום כסדרה קבועה, ריו הצליח לשכנע את מנהל התוכניות, ברנדון טרטיקוף ומנהליו, לאפשר לדמות הראשית לקבל את האב המוזיקאי המגניב והגרוש שאותו דמיין במקור לפרויקט. מאסור ויאנגפלו פוטרו וטייט ותומס שכנעו אז את טד ווס, שכיכב בעבר בבועות הסיטקום שלהם משנות השבעים, לגלם את אביה של בלוסום, ניק רוסו, בתנאי של ווס שיוכל גם לביים פרקים אחדים. מים ביאליק טענה שהשפיעה על הליהוק של ווס, מכיוון שהיא נהנתה להיבחן עמו יותר מאשר עם השחקנים האחרים שנבחנו לתפקיד. מוקדם יותר, לפני שהפיילוט צולם, ביאליק הייתה אחראית בלעדית על הצטרפותו של מייקל סטויאנוב לפרויקט, לאחר שראתה אותו ככוכב אורח בסדרת האחות " Empty Nest". לא רק שביאליק נהנתה לצפות בסטויאנוב, אלא שהיא גם הרגישה שהם חולקים דמיון פיזי חזק, ושהם יהיו אמינים כאח ואחות.
הפקה
הופקו חמש עונות של "בלוסום", עם בסך הכל 114 פרקים.
ביל ביקסבי ביים פרקים בסדרה בעונתה השלישית, תפקיד אותו המשיך למשך מספר פרקים גם בעונתה הרביעית, למרות המאבק המתמשך שלו בסרטן הערמונית. ב־15 בנובמבר 1993, זמן קצר לאחר שנודע לו כי מחלתו סופנית, קרס ביקסבי על הסט של הסדרה ואושפז בבית חולים. הוא נפטר שישה ימים לאחר מכן.
רצפי פתיחה
בעונה השנייה רואים ברצף הפתיחה את הדמות הראשית רוקדת על רקע כחול-ורוד פסטלי. התלבושת של בלוסום השתנתה בכל סצנת ריקודים, ובוצעו מגוון סגנונות ריקוד, מריקודי בטן וכלה בריקוד ווג.
בעונה החמישית והאחרונה שונתה הפתיחה הרגילה של הסדרה, במקום להציג את הלוגו של הסדרה מעל אפקט צבעי המים שפתח וסגר קטעים, כשרמיקס קצר בפסנתר לתווים הראשונים של "My Opinionation" נשמע בפתיחת הפרק. קרדיט הפתיחה שודרו על הפרולוג של הפרק.
קרוסאוברים
מכיוון שבלוסום שודרה מיד לאחר הנסיך המדליק מבל-אייר ב־NBC במשך תקופה, NBC קידמה הסדרות על ידי הצלבה ביניהן בשתי הזדמנויות. וויל סמית' הופיע ב"I'm With The Band" כעצמו תחת שם הבמה שלו, "The Fresh Prince", ובהמשך אותה עונה, קארין פרסונס הופיעה בתוכנית בפרק" Wake Up Little Suzy ב"נסיך המדליק" הילרי בנקס. אסטל גטי הופיעה בפרק אחד כסופיה פטרילו, דמותה מ"נערות הזהב" וEmpty Nest.
מדיה ביתית
ב־27 בינואר 2009, Shout! Factory (ברישיון של מחזיקי זכויות ABC ואולפני וולט דיסני) הוציאו את עונות 1 ו־2 של בלוסום ב־DVD. הערכה מכילה 6 דיסקים וכוללת ראיונות חדשים לגמרי עם חברי הצוות, את פרק הפיילוט המקורי וראיונות.
Mill Creek Entertainment הוציאה ב-12 באוקטובר 2010 10 פרקים של המיטב של בלוסום בשם: 10 פרקים מאוד מיוחדים. מהדורת הדיסק הבודד כוללת פרקים משתי העונות הראשונות.
הורדות פרקים וסטרימינג
במשך זמן מה היו כל חמש העונות של בלוסום זמינות בסטרימינג בהולו. בינואר 2019 הוסרה הסדרה משירות הסטרימינג.
ב־26 במרץ 2018, הפכה כל הסדרה לזמינה ב-iTunes וב-Amazon Instant Video.
אטפיח
אטפיח היא עיר במצרים התיכונה (חלקה הצפוני של מצרים העליונה) במחוז חלואן. עד 17 באפריל 2008 הייתה העיר שייכת למחוז אל-גיזה. אוכלוסייתה מונה (נכון לשנת 2001) כ-106,000 תושבים.
מקור שמה בשם שהיה לה בתקופת מצרים העתיקה: Tpyhwt. פירוש השם: "הראשון בפרות", והוא מתייחס לאלה חתחור. בשפה הקופטית שם העיר הוא פַּטְפַּה, וזה הפך לאטפיח בערבית (أطفيح). בתקופה היוונית – רומית במצרים היה שם העיר אפרודיטופוליס.
ארכאולוגיה
בחפירות הארכאולוגיות בעיר נמצאו נקרופוליס של חיות, קברים מהתקופה היוונית-רומית.
הארכאולוג והאגיפטולוג האנגלי פלינדרס פיטרי חפר באטפין בשנת 1911. הוא חפר באתר המתייחס לעיר הראשית של המחוז ה-22 של מצרים העליונה. הוא חפר תקופה קצרה בשל התנגדותו של ג' דה מ' ג'ונסון, אשר חפר במקום והתנגד לאישור החפירה שניתן לפיטרי. הפרסומים שלו מהחפירה התייחסו רק לעטורי קבר מהתקופה התלמאית של פרה קדושה אשר שמה "איסיס-הֵסַט" הופיע על כתובות בקבר. ג'ונסון חפר באתר ומצא כמויות של פפירוסים בתוך הקברים. האתר נחפר בשנת 2008 על ידי משלחת משותפת מצרית - צרפתית של אוניברסיטת חילואן במצרים, ואוניברסיטת מונפלייה מדרום צרפת.
מייקל
ראו גם
}}
אוספ אלפנט
אוספ אלפנט הוא אלבום אוסף כפול הכולל בתוכו מספר רב של שירים בהם השתתף יוסי אלפנט כסולן, בהרכבים "להקה רטורית", "Room 101", "למה פיל", וכן מהופעות עם אהוד בנאי ומאופרת הרוק "מאמי".
אלבום האוסף יצא כחמש שנים לאחר מותו הפתאומי של אלפנט כתוצאה מדום לב. השיר הפותח את האלבום, "הנה היא באה", מבוסס על הקטע "סוף טוב" שכתב אלפנט להצגה "סיפורים אורבניים". אהוד בנאי וברי סחרוף בחרו את הטקסט מתוך מקבץ שיריו הלא מולחנים של אלפנט, הלחינו והקליטו את השיר במיוחד לאלבום האוסף.
דיסק 1
<ol style="display:table;"> </ol>
דיסק 2
<ol style="display:table;"> </ol>
תרופיתקוס ברומטי
תרופיתקוס ברומטי (שם מדעי: Theropithecus brumpti) הוא מין נכחד של קוף מהמשפחה קופים בעלי זנב דומה לבבון, המשתייך לסוג תרופיתקוס, לצד המין תרופיתקוס אוסוולדי הענקי מהפליסטוקן והבבון הזנוב המודרני. הוא התקיים במהלך תקופת הפליוקן באפריקה שלפני 3.3 עד 2 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו בתצורת שונגורה, על גדת נהר אומו שבאתיופיה. המאובנים כללו בעיקר שברי גולגולת ולסתות והוא הוגדר לראשונה ב-1947.
מין קוף זה חי ליד יערות סמוכים לנהרות. בהתבסס על גודל הזכרים הוא כנראה לא טיפס על עצים וחי על הקרקע בחבורות גדולות.
מחוז המילטון
המילטון (באנגלית: Hamilton) הוא שמם של 10 מחוזות בארצות הברית:
פליסיאן דה סוסי
לואי פליסיאן ז'וזף קניאר דֶה-סוֹסִי (בצרפתית: Louis Félicien Joseph Caignart de Saulcy; 19 במרץ 1807 – 4 בנובמבר 1880) היה ארכאולוג צרפתי בן המאה ה-19 הידוע בזכות חפירותיו בבעלבכ ובירושלים, הנחשב לאחד מאבות הארכאולוגיה המקראית. דה סוסי היה מאבות הארכאולוגיה, בן זמנו ועמיתו של פרוספר מרימה, ידוע כיום בזכות חפירותיו באתרים שונים בירושלים, לרבות קברי המלכים, אך גם בזכות פרשנויות הנחשבות כיום ללא מדעיות שנתן לממצאיו, כגון זיהוי קברי המלכים בירושלים עם מלכים מקראיים שונים.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
דה סוסי נולד בעיר ליל שבצרפת למשפחה אריסטוקרטית שמוצאה מגרנובל. הוא החל בלימודי מדעי הטבע ואנטומולוגיה בטרם פתח בקריירה צבאית שהייתה מסורת במשפחתו. כאשר הוצב, בשנת 1830 במחוז מרת ומוזל, החל את הקריירה שלו כארכאולוג בכך שחקר אתר רומי שהיה במקום. בשנת 1832 סיים את האקדמיה הצבאית במץ, ולאחר מכן החל ללמד הנדסה ומכניקה במץ.
דה סוסי גילה עניין בנומיסמטיקה ובשנת 1835 פרסם מחקר על המטבעות של בישופי מץ, שהוכרה כחשובה בתחומה, וביחד עם מחקרים נוספים בתחום הנומיסמטיקה שהובילו לצירופו, ב-1842 אל "Académie des Inscriptions et Belles-Lettres" מוסד אקדמי צרפתי שעסק בחקר העתיקות. ב-1840 מונה דה סוסי לאוצר מוזיאון הארטילריה בפריז.
מסעותיו המוקדמים
בשנת 1845 יצא דה סוסי למסע בארצות הים התיכון, בעקבות העניין שגילה בחקר העתיקות, הכתב העתיק והמטבעות העתיקים. הוא נסע לאיטליה, יוון, טורקיה ומצרים. בעקבות המסע פרסם מספר פרסומים העוסקים בכתב היתדות ובתרבות הפיניקים.
ב-1850 יצא למסע ארכאולוגי בלוויית בנו, שסיים את לימודיו במכללה. אל המסע הצטרפו מספר מלומדים נוספים, ביניהם אדואר דלסר שגילו עניין במסע ארכאולוגי אל אסיה הקטנה ארץ ישראל וסוריה. במסע זה החל בסדרת חפירות צפונית לירושלים באזור קברי המלכים, שם זיהה, בטעות את קברי דוד ושלמה. בינואר 1851 ביקר במצדה, וערך חפירות בכנסייה הביזנטית במקום, שם גילה פסיפס. דה סוסי הוא הראשון ששירטט מפה של מצדה והמחנות הרומים הסמוכים. לאחר מכן עלה אל הגליל ואל לבנון. במאי הגיע לבעלבכ וזיהה בטעות את המבנים שם כשייכים לתקופה הקדם רומית. לאחר מכן שב לאזור ים המלח וחיפש שם את שרידי חמש הערים המוזכרות במקרא. עם שובו לאירופה, ב-1853 פרסם את מסעו. עושר הפרטים המופיעים בספרו הותיר ספקנות רבה בלב הקוראים, שסירבו להאמין לממצאיו, עד כדי כך שהצלם אוגוסט זלצמן בילה שישה חודשים בארץ ישראל על מנת לצלם את השרידים שתיאר דה סוסי. היה זה יישום חדיש לזמנו של אמנות הצילום לצרכים ארכאולוגיים.
דה סוסי גילה עניין בפוליטיקה של זמנו, והיה ידידו של נפוליאון השלישי. משזה מונה לנשיא, ולאחר מכן לקיסר, בתקופת הקיסרות השנייה בצרפת, מונה דה סוסי לסנאטור בשנת 1859, אך המשיך בעבודתו המדעית. הוא ניהל חפירות בצרפת בחיפוש אחר העיר הרומית אלסיה, ופרסם ספר על מסעותיו של יוליוס קיסר בגליה.
מסעותיו האחרונים
דה סוסי ניסה את כוחו במציאת לוחות הברית בהר נבו, וחקר בשנת 1863 את שרידי ארמון משפחת בני טוביה בעראק אל-אמיר בירדן.
לאחר שובו המשיך בפרסומים הנוגעים לתרבויות המזרח התיכון, ביניהם ספר העוסק בהתנגדות היהודית לרומים בתקופת המרד הגדול, ספר על הורדוס וניתוח כרונולוגי של ספר עזרא וספר ירמיה. ב-1869 יצא למסע אחרון אל המזרח התיכון.
שנותיו האחרונות
עם שובו ממסעו האחרון, הייתה צרפת לאחר תהפוכות מלחמת פרוסיה צרפת והתמוטטות הקיסרות השנייה. סוסי ליווה את הקיסר נפוליאון לגלותו באנגליה, אך לאחר שישה חודשי מגורים בארמון קמדן בקנט שב לצרפת, אך מצא כי הוא על סף פשיטת רגל. הוא נאלץ למכור את ספריתו ואת אוסף המטבעות שלו. הוא המשיך במחקר ופרסם ספרים נוספים ביניהם מילון טופוגרפי לארץ ישראל, ומחקר על מטבעות ארץ ישראל. בנובמבר 1880 מת משבץ בפריז.
ואדי א-נטוף
ואדי א-נטוף הוא עמק השוכן ליד שכונת תל ציון שביישוב כוכב יעקב. בתחתית העמק בחלקו הדרומי שוכן נחל אכזב והוא ניכר על ידי הצמחייה לאורך התוואי שלו.
תוואי הוואדי
מבנה הוואדי הוא זרוע היוצאת מנחל מכמש מצפון למתחם הקטן של מחצבות טריפי, עוברת בדרום תל ציון מצפון למתחם הגדול של המחצבות, ומתפצלת בתבנית מזלג לשלוש שלוחות: ממזרח לשכונה, בנקודת האמצע של דרום השכונה, וממערבה לה. ממערב לשלוחה המערבית שוכן הכפר עקב שבתוכו כביש 60 הישן. באמצע הוואדי יש נביעת מים הנקראת עין א-נטוף. כשיש מים בוואדי המים זורמים מזרחה אל נחל מכמש בשל הפרשי הגבהים של כ-700 מ"ר מעל פני הים במערבו וכ-500 במזרחו. אורך הקטע הדרומי בוואדי הוא כ-3 ק"מ ושתי זרועות המזרחיות-צפוניות הן כל אחת באורך של כ-0.5 ק"מ.
באטמן במחסום
באטמן במחסום הוא דרמה קומית בת עשר דקות פרי עטה של איילת גונדר-גושן, בבימויו של רפאל בלולו משנת 2012.
"באטמן במחסום" נעשה במסגרת Berlinale Talent Campus. בתמיכת Medianboard Berlin Brandenburg. בו זכה בפרס הראשון. השופטים כתבו בנימוקיהם: "הסרט מצליח להראות את הסכסוך המוכר באמצעות הצבה פיוטית שלו כמאבק משחקי". האונליין והמיקס נעשו באולפני באבלסברג.
ארפאד ויידה
ארפאד ויידה (בהונגרית: Árpád Vajda; 2 במאי 1896, רימסקה סובוטה - 25 באוקטובר 1967, בודפשט), שחמטאי  הונגרי בדרגת אמן בינלאומי, ניצח באליפות הונגריה בשחמט בשנת 1928.
ויידה חלק מקום 4-7 בתחרות וינה בשנת 1921 (ניצח: פרידריך זמיש), חלק מקום 5-7 בתחרות בודפשט 1922 (אליפות הונגריה השישית, ניצח: קורנל האוושי), ניצח בתחרות לונדון 1922, הגיע שני בתחרות פורטסמות' בשנת 1923, חלק מקום 4-5 בתחרות גיור בשנת 1924 (אליפות הונגריה השביעית, ניצח גזה נאגי), חלק מקום 11-12 בתחרות דברצן בשנת 1925 (ניצח: הנס קמוך), הגיע חמישי בתחרות בודפשט בשנת 1926 (ניצח: אנדרה שטיינר, הגיע למקום ה-11 בתחרות בודפשט בשנת 1926 (אליפות פיד"ה הראשונה לאמנים, ניצחו: ארנסט גרינפלד  ומריו מונטיצ'לי), חלק מקום 5-7 בתחרות קצ'קמט בשנת 1927 (ניצח: אלכסנדר אלכין), חלק מקום חמישי בתחרות בודפשט בשנת 1928 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה, חלק מקום 4-5 בתחרות בודפשט בשנת 1929 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה), חלק מקום ראשון עם אדולף זייץ בתחרות רמסגייט בשנת 1929 (דרג ב') וחלק מקום 4-7בתחרות סופרון בשנת 1934 (ניצח: רודולף שפילמן).
השתתפות באולימפיאדות
ויידה שיחק בנבחרתה האולימפית של הונגריה בשש אולימפיאדות רשמיות ובשלוש בלתי רשמיות.
יופי לי
יופי לי (באנגלית: Wouldn’t it be Loverly) הוא שיר פופולרי מתוך המחזמר "גבירתי הנאווה" שהולחן בידי פרדריק לאו ונכתב על ידי אלן ג'יי לרנר, והתפרסם בשנת 1956.
השיר מבוצע על ידי מוכרת הפרחים אלייזה דוליטל וחבריה לרחוב. השיר מביע את מאווייה של אלייזה לחיים יפים יותר.
השיר מבוצע בניב הקוקני שאותו פרופסור היגינס מנסה להעלים.
השיר בוצע לראשונה בידי ג'ולי אנדרוז בהפקה המקורית בברודוויי של "גבירתי הנאווה". בשנת 1964, בעיבוד הקולנועי, השיר בוצע על ידי מארני ניקסון אשר דיבבה את השחקנית אודרי הפבורן אשר גילמה את אלייזה דוליטל. גרסתה הגנוזה של אודרי הפבורן זמינה כתוספת בהפצות הביתיות של הסרט.
התרגום לעברית מנסה ליצור מקבילה לניב הקוקני. דן אלמגור מספר על הדרך שבה פתרו בעיות בתרגום סלנג: בעצתו של הבלשן חיים בלנק ובלשנים נוספים הם ביקרו בגני ילדים ושמעו את לשונם. התרגום של מילת הסלנג loverly לצירוף "יופי לי" יוצר דמיון צלילי למילת המקור וממשיך את הסלנג. בנוסף מופיעות בגרסה העברית של השיר מילים מן המשלב הנמוך וקיצורי שפה (כדוגמת "שוקולדים המון לזלול ופחם לחמם ת'כל", "מה חמים", "יופי-טופי", "לא אוציא ת'אף החוצה").
בישראל בוצע השיר על בימות התיאטרון בידי ארבע שחקניות. הראשונה הייתה רבקה רז בהפקה העברית המקורית משנת 1964 בתיאטרון גיורא גודיק ובהפקה משנת 1969. ב-1986 שרה את השיר הזמרת האלמונית לאותם ימים - ריטה. ב-2001 שרה את השיר מירה עוואד, ובשנת 2013 שרה את השיר השחקנית שני כהן, כאשר בתקופת הלידה שלה, חזרה ריטה לתפקיד אחרי 30 שנה מההפקה שבה הופיעה. בכל ההפקות העברית של המחזה נעשה שימוש בתרגום העברי משנת 1964 של דן אלמגור ושרגא פרידמן.
נוסח האר"י
נוסח האר"י הוא כינוי לנוסח תפילה בו התפלל האר"י. נוסח התפילה של האר"י, הנהגותיו בעת התפילה וכוונות קבליות שהיה מכוון. הנוסח מפורט בספר שער הכוונות שנכתב על ידי תלמידו ר' חיים ויטאל.
כוונות האר"י בתפילה
האר"י ייחס לתפילה תפקיד תיאורגי של תיקון העולמות, הן עולמנו הפיזי והן עולמות רוחניים: בירור ניצוצות, העלאת מחשבות, ייחוד השכינה עם הקדוש ברוך הוא ותיקון נשמות. כוונות התפילה המיוחסות לאר"י מצמידות לכל משפט מן התפילה את הכוונה הקבלית השייכת לו. המקור הטקסטואלי המרכזי והמשפיע לכוונות האר"י מצוי אצל תלמידו הגדול, רבי חיים ויטאל ('שער הכוונות'). תלמיד אחר, יהודה רומנו, חיבר את "כוונות התפילה" המבוסס על דברי האר"י.
כתבים שהושפעו משיטתו של האר"י
מקובלים רבים הושפעו משיטת הכוונות של האר"י. ביניהם ניתן למנות את הרש"ש, רמח"ל, בעל שם טוב ואחרים.
הגהות האר"י לנוסח התפילה הספרדי
על פי תיאורו של ר' חיים ויטל רוב תפילתו של האר"י הייתה על פי נוסח הספרדים, עם הגהות מסוימות. הגהות אלו מפורטות בהתאם לסידור כמנהג הספרדים שראה אור בוונציה בשנת ה'רפ"ד (1524). בין השינויים החשובים שערך האר"י בנוסח הספרדים ניתן לכלול:
תיקוני הנוסח של האר"י התפשטו במהרה בקהילות הספרדיות. בקהילות הספרדיות הקרובות יותר לארץ ישראל, שבה חי ופעל האר"י באחרית ימיו, קיבלו את רובם ככולם של תיקוני הנוסח שלו. כך היה בקהילות המזרח, טורקיה, הבלקן ורוב ארצות צפון אפריקה. בקהילות מרוקו קיבלו רק חלק מתיקוני האר"י. בקהילות הספרדיות במערב אירופה (אמסטרדם, לונדון, בורדו, הספרדים באיטליה, וכן קהילת שארית ישראל בניו יורק ועוד) לא קיבלו את שינויי הנוסח של האר"י כלל. הנהגתו ביחס לפיוטי ימים טובים וימים נוראים לא התקבלה בשום קהילה ספרדית.
נמצאנו למדים איפוא כי נוסח הספרדים הנפוץ בידינו כיום (למעט של קהילות מערב אירופה) הוא למעשה נוסח התפילה בו התפלל האר"י שכן הספרדים אימצו את הגהותיו לנוסח הספרדי.
נוסח ספרד של החסידים
כאשר קמה תנועת החסידות שאפו מקימיה להתפלל בנוסח התפילה של האר"י, בעיקר בשל ההשפעה של קבלת האר"י על החסידות והרצון להתפלל על פי כוונותיו. מנגד, כנראה בשל רצונם שלא לעזוב לגמרי את מנהגי אבותיהם בהתאם לציווי "אל תטש תורת אמך", הם לא נטשו באופן מוחלט את נוסח אשכנז לטובת הנוסח הספרדי, אלא יצרו מעין סינתזה של הנוסח הספרדי עם הנוסח האשכנזי, בטענה שזהו נוסח התפילה בו התפלל האר"י ואף כינו אותו "נוסח האר"י" (כינוי המקובל בעיקר אצל חסידי חב"ד). על פי הידוע לנו כיום מדובר בטעות שכן כאשר מרכיבים את שינויי הנוסח של האר"י על הסידור עליו הן נסובו (דפוס ונציה ה'רפ"ד - המצוי בידינו כיום) מתקבל נוסח הספרדים הנפוץ ולא נוסח ספרד. יש משערים כי מקורו של עיבוד זה הוא בסידורים בכתבי יד שנפוצו במזרח אירופה בראשית ימי החסידות ובתקופה שקדמה לה. סידורים אלו הכילו כוונות תפילה רבות מהאר"י. בכל מקום שהאר"י התייחס בכוונותיו לנוסח התפילה עצמו (ושם הוא מצטט כמובן את נוסח התפילה שלו - הספרדי) שונה הנוסח מאשכנזי לספרדי, ובמקומות בהם לא היה ציטוט של הנוסח הושאר הנוסח האשכנזי על כנו, חרף העובדה שמן הסתם האר"י לא גרס אותו.
תשובות לכמה שאלות
רקע היסטורי
תשובות למספר שאלות הוא ספר שיצא לאור בשנת 1908. הספר מכיל שאלות אותן נשאל עבד אל-בהאא' על ידי לורה קליפורד ברני בשיתוף עם אתל ג'נר רוזנברג, הנוגעות לדת, פילוסופיה ומדע, במהלך מספר ביקורים שערכה האחרונה בחיפה בשנים 1904–1906 – יחד עם תשובותיו של עבד אל-בהאא' לשאלות אלה. עבד אל-בהאא' היה בנו של בהאא אללה, מייסד האמונה הבהאית, ומונה להיות יורשו ומפרש מילותיו.
תשובותיו של עבד אל-בהאא' נכתבו לראשונה בפרסית על ידי גורם פקידותי ושוכתבו פעמיים על ידי עבד אל-בהאא' עצמו לאחר מכן. ב-1908 יצאו לאור שלוש מהדורות בשלוש שפות: טקסט בשפה הפרסית, תרגום לאנגלית מאת לורה קליפורד ברני ותרגום לצרפתית על ידי בעלה, גם הוא מאמין בהאי, היפוליט דרייפוס. ב-2014 פורסם תרגום נוסף לאנגלית שעודכן על ידי ועדה מטעם המרכז הבהאי העולמי.
תוכן החיבור
כלל חלקי החיבור המובאים מטה מביאים אל פתחו של הקורא את עיקר הסוגיות והשאלות - בכלל המישורים בהם עוסק הספר, בהם דברי רוח ומהות ובהם גם התייחסויות לחומר ולמושגים אנושיים בני העולם הזה, ואותן שואלת קליפורד ברני את עבד אל-בהאא' ושעליהן משיב האחרון. עבד אל-בהאא' פורש באמצעות תשובותיו לקליפורד ברני את רזי האמונה הבהאית על בוריה, מפרט בפניה בצורה קולחת את תפישתה הרוחנית המקבלת את יתר הדתות והאמונות - ובמקביל, מפרש ונותן מענה לקשיים העולים בהן כדי להביאן על פתרונן. מבנה חלקיו השונים של החיבור מובא כעין מסמך שאלות ותשובות, בהתאמה, ביחס לכל סוגיה וסוגיה.
חיבור זה של עבד אל-בהאא' נועד להציג בפני קוראיו את תמצית תפישתו של כותבו, כיורש וכממשיך דרכו של בהאא אללה. בולט במיוחד כיצד תפישותיהם של הבהאים הבאות לידי ביטוי, למעשה, מכסות מגוון רחב מאוד של נושאים מחייו הרוחניים, החומריים וגם מחיי היום-יום של האדם, כך גם את ההיסטוריה שלו, מקורותיו והאמונות השונות שעיצבו את החברה האנושית כולה. בתוך כך, התשובות שמעניק עבד אל-בהאא' לקליפורד ברני סוקרות הן את החומרי והפיזי והן את המופשט והמטפיזי בעולם. הללו מהווים יחדיו חלק מהמארג השלם של האמונה הבהאית, אשר אינה מכחישה את קיומן, סותרת או יוצאת בהכרח נגד אמונות אחרות – כי אם מעניקה להם פרשנות שונה ומחברת אותן לכלל שלם חדש.
בין כלל הנושאים שמכסה הספר המופיעים בסקירה, ניתן למצוא את נביאיו השונים של האל, ניתוחים ודיונים על אודות האבולוציה האנושית, נצחיותה של הנשמה, מערכת היחסים בין הנשמה לבין הגוף, גלגול נשמות וסוגיות שונות המופיעות בדת הנוצרית.
חלק א': על השפעת הנביאים על האבולוציה האנושית
החלק הראשון עוסק בשלל הנושאים העוסקים באופן כלשהו בהשפעתם של הנביאים בכלל הדתות על טבע הבריאה, מהותו של האדם - יציר הבריאה המשמעותי ביותר בתוך טבע זה - ויתר יצירי האל, על מהותם, התפתחותם והמשמעויות השונות שלהם. בתוך כך, עבד אל-בהאא אללה שוטח בפני בת-שיחו תשובות על שאלות שהיא שואלת בסוגיות כמו החוק האוניברסלי האחד ששולט בטבע - מה הוא, איך הוא מתקיים ומי מנהל אותו. בנוסף, היא מתעניינת הוכחות הנובעות מן ההיגיון וכמוהן הוכחות רוחניות לקיומו של אלוהים - ונענית על ידי עבד אל-בהאא' בצורה מפורטת כיצד אלה באים לידי ביטוי ביקום הסובב אותנו. זאת ועוד, חלק זה עוסק בהתגלויות האל אל הנביאים – החל מאברהם, עבור דרך משה, ישו ומוחמד וכלה בבאב ובבהאא אללה. בהמשך ובהקשר ישיר לדברים הנידונים בפרק, דן חלק זה של הספר בנבואות התנ"כיות מפרקים 8, 9 ו-12 מספר דניאל, פרק 11 מספר ישעיה ופרקים 11 ו-12 של "ספר ההתגלות" – או בשמו האחר "חזון יוחנן", הספר האחרון בברית החדשה, מתאר את אירועי אחרית הימים שתתרחש לפי האמונה הנוצרית לפני שישו ישוב לעולם וידון את כל החיים והמתים ביום הדין.
חלק ב': מספר סוגיות הנוגעות לנצרות
חלק ב' של הספר, כחלק ממקבץ תשובותיו של עבד אל-בהאא' באשר לסוגיות העולות בדתות המונותאיסטיות השונות עוסק בצורה מקיפה למדי בנצרות. עבד אל-בהאא' משיב לשאלותיה של קליפורד ברני על סוגיות כמו חשיבותה של הסימבוליות – "מובנותן של מציאויות וביטוייהן הרציונליים", העולה רבות בדיונים הפילוסופיים המצויים בפנים וסביבה של הברית החדשה. כמו כן, בחלק זה עבד אל-בהאא' אינו פוסח על בחינה מדוקדקת ושבירה של מספר פסוקים מהתנ"ך, הם סיפורם של אדם וחוה, הולדתו וגדולתו של ישו והאמונה הבפטיסטית. בנוסף על כך, חלק זה מעלה לדיון, מפרש ומתפלסף סביב מהותן של סוגיות בנצרות כמו נסים - אילו היו, מה הם נס של ממש - האם אלו מיתוסים וכיצד נסים קורים, כך גם נושא "סעודת האדון" [EUCHARIST], פטר הקדוש, מוסד האפיפיורות, תחייתו וביאתו של ישו, רוח הקודש ויום הדין.
חלק ג': על כוחות ומצבי ההתגלות האלוהית
חלק ג' של הספר עוסק בהרחבה בשאלת המהות של הכוח העליון - של האל ובורא העולם. עבד אל-בהאא' מניח בפרק זה יסודות מושגיים להיבטים רוחניים וטרנסצנדנטליים. לפיכך, עבד אל-בהאא' מעלה לדיון סוגיות כמו מה שמכונה בספר - חמשת האספקטים של הרוח, התחנות השונות בהן עוברת הרוח, הכוח והשפעת התגלויותיו השונות של הישות האלוהית. יתרה מכך, השאלות והתשובות בחלק זה עוסקות במעגלים אוניברסליים, לצד הסוגים השונים של נביאים בדתות המונותאיסטיות השונות, מקרים של דברי תוכחה מצד הישות האלוהית המופנות לעבר הנביאים ושאלת – היות האל יכול לטעות או שמא לאו [INFALLIBILLITY].
חלק ד': על המקור, הכוחות ומצביו של האדם
אם בחלק א' ביקש עבד אל-בהאא' לבאר את השפעתם של הנביאים על הטבע ועל האבולוציה - חלקו הרביעי של הספר טומן בחובו פרשנות לתאוריית האבולוציה עצמה ולמקור שלה. כך גם למקור היקום, להבדל בין בני אדם לבין חיות ומקורו של האדם עצמו. בנוסף, מכיל החלק דיון בהבדלים בין נשמה, מוח ורוח, לצד דיון בטבע האדם, במקור רוחו ומוחו של האדם. בתוך כך, עוסקות השאלות והתשובות בפרק זה, כנגזרת מכך, במערכת היחסים הקיימת בין הרוח לבין הגוף, במערכת היחסים בין אלוהים לבין האדם, בעוצמותיו הן הפיזיות והן האינטלקטואליות של האדם ובהבדלי האופי בין אדם לרעהו. עוד סבות השאלות והתשובות של חלק זה סביב רמת הידע בה אדם מחזיק, כך גם בידע שהתגלויות האל מכילות, בידיעת האדם את אלוהים, בהיעדר המוסר של הנפש ובמעבר שעוברת הנשמה לאחר המוות. לצדן, מכיל חלק זה דיון בשאלות כלליות על אמונה, בהשפעתם של הכוכבים על הנעשה עלי-אדמות, על רצון חופשי – כמו גם חזונות וחלומות. החלק נחתם בשאלות ותשובות הסבות סביב סוגי התקשורת בין נשמות שונות ובסוגיות של ריפוי – הן רוחני והן פיזי של האדם – על מהותם וההבדלים ביניהם.
חלק ה': נושאים שונים
חלק מספר חמש, והאחרון, מעלה לדיון שאלות ותשובות העוסקות – למשל, בקיומו אל מול אי-קיומו של רוע בעולם העוטף אותנו. לצד זאת ובמידת מה כנגזרת מכך, מעלה החלק דיון העוסק בסוגים שונים סבל ועינוי, לצד תפישות הצדק והרחמים של אלוהים כלפי יצירי כפיו. זאת ועוד, חלקו האחרון של החיבור נוגע בשאלות על אודות ענישה בגין עוונות, על המציאות הכללית בה חיים בני האדם, כך גם על חיים קודמים אל מול גלגול נשמות. ממולם, עוסק החלק האחרון גם בשאלות על אודות פנתאיזם – זיהוי האלוהות עם היקום, על סוגים שונים של תפישות עולם ומרחב והבנות ובסוגים שונים של אתיקה בקרב בני אנוש.
יוסי מערבי
תולדות חייו
יוסי מערבי נולד וגדל בחולון. הוא סיים את לימודי התיכון שלו בהצטיינות בתיכון "קוגל" בחולון, ושירת בצבא ביחידה מיוחדת של משרד הביטחון ומשרד החינוך שפעלה לשפר את רמת הערבית בקרב תלמידי תיכון וחיילים כאחד. לאחר השירות הצבאי למד בתוכנית "אמירים" לסטודנטים מצטיינים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל עבד כמדריך טיולים בסין, נפאל וטיבט. מערבי השלים את לימודיו לתואר דוקטור במסלול הישיר לדוקטורט, בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהיבטים פסיכולוגיים של ניהול משא ומתן. בעבר, מערבי עבד כמרצה, בין היתר, באוניברסיטת תל אביב, וכיום הוא הדיקן בבית ספר אדלסון ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה. בנוסף, לד"ר מערבי ניסיון עשיר ביזמות, וכן בייעוץ לחברות וארגונים. הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
יצירתו
ספרו הראשון, "עץ המיץ", הוא ספר ילדים שאויר על ידי שחר קובר והתפרסם בשנת 2010 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מתאר מצב של "דילמה חברתית" ומלמד תובנה חשובה מבחינת אקולוגית ומבחינת התנהגות נכונה בקהילה. "עץ המיץ" זכה לביקורות חמות בישראל, היה חלק ממצעד הספרים של משרד החינוך, נמכר במספר מהדורות ונבחר על ידי ספריית פיג'מה. כמו כן, הספר תורגם לקוריאנית וזכה להצלחה משמעותית בקוריאה, שם מכר למעלה מ-30,000 עותקים. ספרו השני "שני חברים וקסם" אויר אף הוא על ידי שחר קובר ויצא לאור בשנת 2011 באותה הוצאה. "שני חברים וקסם" מתאר בדרך המעשייה פתרון יצירתי למצב של סכסוך ומדגים משא ומתן אינטגרטיבי. "שני חברים וקסם" נכנס אף הוא למצעד הספרים של משרד החינוך, ואף תורגם לערבית. שני הספרים הללו הם חלק מפרויקט שמטרתו לחשוף ילדים והוריהם על ידי סיפורי ילדים לתובנות פשוטות ובסיסיות במדעי החברה, ולסייע להם להיות חברים טובים יותר בקהילה. סיפור קצר של מערבי בשם "כל יער גדול מתחיל בעץ קטן" התפרסם באנתולוגיה לילדים "האי כלומפופו ועוד סיפורים", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
בשנת 2015 התפרסם בהוצאת כנרת-זמורה-דביר ספרו "מגיע לך יותר - איך להצליח במשא ומתן של החיים". "מגיע לך יותר" הוא ספר עיון העוסק במשא ומתן ושכנוע ומציע כלים מעשיים לשיפור ההתנהלות בנושאים אלו המבוססים על מחקרים ממדעי החברה וההתנהגות.
בנוסף, ד"ר מערבי מפרסם מעת לעת מאמרי דעה בעיתונות היומית בישראל.
קישורים חיצוניים
.
סמטקס
סמטקס (Semtex) הוא שמו המסחרי של חומר נפץ פלסטי לשימוש כללי שיוצר לראשונה על ידי "תעשיות זכוכית סמטין" (VCHZ Synthesia, לימים הפכה החברה ל-Explosia) מפרבר סמטין שבפרדוביצה, מזרח בוהמיה, צ'כוסלובקיה דאז.
החומר משמש לפיצוצים בהנדסה אזרחית, לעבודות חציבה בסלע ולכמה שימושים צבאיים. חומר נפץ זה היה לפופולרי בקרב טרוריסטים בשל היותו קשה יחסית לגילוי ונוח להשגה. הסמטקס יעיל במיוחד לפיגועים במטוסים: כמות של 450 גרם יכולה להרוס מטוס שלם כפי שאירע במקרה של טיסת פאן אם 103.
הסמטקס נחשף לראשונה במערב בעת חטיפת טיסת "סבנה" מבריסל ללוד. כאות לרצינות כוונותיהם, העבירו המחבלים שקית עם גוש חומר אדום-כתום בידי קברניט המטוס למשה דיין. זיהוי החומר כסמטקס אישש את יכולת המחבלים לפוצץ את המטוס על נוסעיו והביא להחשת מבצע החילוץ. גם בניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון נעשה שימוש בסמטקס.