cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי מצרים–צ'כיה
סקירה כללית
בספטמבר 1955 התקיימה עסקת הנשק הצ'כית-מצרית, שהייתה בפועל עסקת נשק של מצרים עם ברית המועצות. באפריל 1956 הציעה צ'כוסלובקיה להציע לרפובליקת מצרים, לשדרג את רמת היחסים הדיפלומטיים לרמת השגרירות. צעד זה התקבל בחיוב על ידי הרפובליקה של מצרים ופורסם רשמית ב-27 ביוני 1956.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993, המשיכה מצרים את יחסיה הדיפלומטיים עם צ'כיה.
מקרומולקולה
מקרומולקולה היא מולקולה גדולה מאוד, שנוצרה לרוב כתוצאה מפלמור של תת-יחידות קטנות יותר. בביוכימיה, המושג מתייחס לארבעת הביופולימרים העיקריים, חומצות גרעין, חלבונים, פחמימות, וליפידים. היחידות הבסיסיות של מקרומולקולות הנוצרו מפלמור הן מונומרים.
תכונות
מקרומולקולות הן בעלות תכונות פיזיקליות ייחודיות. לדוגמה, מולקולות ה-DNA יכולות להישבר בקלות, וזאת בניגוד לאופיין של מולקולות קטנות יותר. דוגמה נוספת היא אי-המסיסות היחסית שלהן במים וממיסים דומים. רבות מהמקרומולקולות דורשות מלחים או יונים על-מנת להתמוסס במים. בדומה לכך, חלבונים רבים יעברו דנטורציה כאשר ריכוז המֵמֵס שלהם גבוה מדי או נמוך מדי.
לכסון
במתמטיקה, "לכסון" הוא שמם של כמה תהליכים שונים.
מאס
{{פירושונים| אישים
ראו גם
}}
קרב הינגסטון דון
קרב הינגסטון דון (באנגלית: Battle of Hingston Down) נערך בשנת 838 בקורנוול בין כוח משולב של ויקינגים וברטונים לבין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס בפיקודו של מלכם אגברט. הקרב הסתיים בניצחון האנגלו-סקסונים והפך סופית את קורנוול לממלכת חסות בתוך ממלכת וסקס.
ממלכת דומוניה (Dumnonia), אשר כללה את מחוזות דבון וסאמרסט של ימינו, שרדה עד המאה ה-8 כאשר נכבשה מזרח דבון על ידי ממלכת וסקס. העימות נמשך במהלך מאה זו, כאשר ממלכת וסקס מוסיפה להתקדם מערבה. בשנת 815 פלש המלך אגברט לקורנוול "ממזרח למערב", ככל הנראה בתגובה לפשיטות ברטוניות על וסקס. כתוצאה מקרב גאפולפורד ב-822 נכבשה מערב דבון ואגברט שלט במידה מסוימת גם על קורנוול.
ב-838 מרדו הברטונים באגברט וחברו לוויקינגים דנים שהגיעו ככל הנראה מאירלנד ותכננו לפלוש לאנגליה. הכוח המשולב הובס במורדות המערביים של הינגסטון דון, גבעה הממוקמת בין הנהר תמר לבין העיירה קאלינגטון של ימינו. היה זה הקרב המתועד האחרון בין קורנוול לווסקס, אשר סיים כמאה שנה של לוחמה שהחלה בקרב לונגבורת' (Llongborth) ב-710, וכתוצאה ממנו הפכה קורנוול סופית לממלכת חסות. מלכה הידוע האחרון של קורנוול, דונגארת' (Dungarth), מת ב-875, אך נחשב לשליט-משנה אשר היה כפוף לווסקס.
ב-936 קבע המלך אתלסטאן את גבולה המודרני של קורנוול בנהר תמר, פעולה המצביעה על המשכיות הבידול התרבותי בין קורנוול לווסקס, אם כי תחת שליטתו.
דגל ארמניה
היסטוריה
כשהצבא האדום כבש את ארמניה ב-1920, היא אוחדה עם גאורגיה ואזרבייג'ן ליצירת הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, שהתקיימה עד ל-1936. בתקופה זו לא היה דגל נפרד לארמניה.
לאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית הניפה הרפובליקה דגל שדמה לדגל ברית המועצות, פטיש ומגל זהובים על רקע אדום, עם ראשי התיבות של הרפובליקה בארמנית. ב-1952 אימצה הרפובליקה דגל חדש, שכלל קו כחול דק באמצעו מתחת לפשטי ומגל.
כאשר ארמניה פרשה מברית המועצות ב-1990, אימצה המדינה את הדגל ההיסטורי כדגלה הרשמי.
דגל נגורנו קרבאך, הרפובליקה הבדלנית הארמנית, מכיל את דגל ארמניה בתוספת משולש לבן בצד הימני של הדגל.
טרנסובסטנציאציה
טְרַנְסוּבְּסְטַנְצִיאַצְיָה (מלטינית: Transubstantiatio) היא השינוי של הישויות לחם ויין לבשרו ודמו של ישו במהלך טקס האוכריסטיה. לפי הכנסייה הקתולית, בעוד שהאופן שבו הלחם והיין מיוצגים לא משתנה במהלך הטקס, המהות שלהם משתנה. האמונה בטרנסובסטנציאציה מבוססת על פירושה של הכנסייה לדבריו של ישו בסעודה האחרונה:
תאולוגיית הטרנסובסטנציאציה במקורות הנוצריים
בעוד שהמילה "טרנסובסטנציאציה" עצמה לא מופיעה בכתבי קודש הנוצריים, המאמינים בתאולוגיה טוענים שהיא נרמזת בברית החדשה.
פרוטסטנטים רבים לא מקבלים את דבריו של ישו כפשוטם, וטוענים שהדבר נכון לגבי רבים מהתיאורים שבהם מתאר ישו את עצמו, ולעיתים גם את אחרים, לדוגמה: "אני הוא לחם החיים", "אני השער", "אני הגפן" ו"היזהרו מהשְׂאוֹר של הפרושים והצדוקים" לכן, הפרוטסטנטים לא מתייחסים ללחם וליין בטקס האוכריסטיה כפשוטם, ומכבדים את הסמליות שלהם.
הנוצרים האורתודוקסים והקתולים לא רואים צורך להוכיח את האמונות שלהם דווקא מתוך פשט הביבליה, מכיוון שהמסורת שבעל-פה של הכנסייה נחשבת למקודשת כמו הכתוב. זאת בניגוד לפרוטסטנטים, המסתמכים רק על הטקסט.
דגל מאלי
דגל מאלי אומץ ב-1 במרץ 1961. הדגל הוא טריקולור בצבעים כלל-אפריקאיים מסורתיים: אדום, צהוב וירוק.
הדגל הקודם של מאלי אומץ ב-4 באפריל 1959 עת שמאלי הצטרפה לפדרציית מאלי. הדגל הקודם זהה לנוכחי, למעט דמות שחורה שהופיעה במרכז הפס הצהוב. דמות זו המכונה "קאנאגה" היא דמות של אדם המצוירת על ידי קווים, ומתארת אדם שידיו מורמות לשמיים. הדמות הוסרה בשל איסור האסלאם על הצגת דמויות אדם.
האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבין-לאומיות
האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבין־לאומיות (באנגלית: General Association of International Sports Federations או בקיצור: GAISF; בצרפתית: Association Générale des Fédérations Internationales des Sports) נוצרה כדי לקדם שיתוף פעולה בין פדרציות ספורט בין־לאומית. עשרים ושש אגודות ספורט בין־לאומיות עזרו בהקמתה בשנת 1967. כיום האגודה משמשת כארגון אב לכלל פדרציות הספורט הבין־לאומיות (האולמפיות ואלו שאינן אולימפיות), כמו כן האגודה מארגנת אירועי ספורט רבי ענפים. האגודה כוללת כ-92 חברות רשמיות (כמו FIBA והITF), וכ-17 חברות מקושרות, פדרציות אלה אינן מייצגות ענף ספורט אלא ארגונים העוסקים בפעילות הקשורה בקשר הדוק לפדרציות הספורט הבין־לאומיות (כמו הוועד הפאראלימפי הבין־לאומי והאגודה הבין־לאומית למשחקים העולמיים).
גרשון בסקין
גרשון בסקין (נולד ב-2 במאי 1956 בניו יורק) החל מאוגוסט 2021 מנהל קרן השקעות (The Holy Land Bond) הרשומה בלונדון. הקרן משקיעה בפרויקטים של בניית דיור לפלסטינים במזרח ירושלים, דיור ליהודים ופלסטינים אזרחי ישראל בערים המעורבות, ואזורי תעסוקה ותעשייה חוצי גבולות בין ישראל לבין פלסטין או באזורים של שילוב בין יהודים לבין פלסטינים אזרחי ישראל.
בסקין הוא חוקר בתחום הפוליטיקה וההיסטוריה של המזרח התיכון. מייסד ומנכ"ל שותף של מכון איפקרי – מרכז ישראל-פלסטין למחקר ומידע (IPCRI – Israel Palestine Center for Research and Information) בשנים 1988–2011, וכיום מכהן כיו"ר המכון. יזם והפעיל ערוץ שיחות חשאי עם חמאס שהביא לשחרור גלעד שליט.
קורות חיים
גרשון בסקין נולד בניו יורק ב-1956. בצעירותו היה פעיל שלום במאבקים למען זכויות אדם ונגד מלחמת וייטנאם. ב-1970 הצטרף לתנועת הנוער הציונית יהודה הצעיר (Young Judaea), וב-1974 היה מזכיר התנועה באזור לונג איילנד. עלה לישראל בשנת 1978 לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק (NYU) לתואר ראשון בהיסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון.
בעל תואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת גריניץ'. כתב את התזה שלו על ריבונות וטריטוריה בעתיד ירושלים. ספר על אודות התזה פורסם על ידי מכון איפקרי בשנת 1994 (Jerusalem of Peace – Sovereignty and Territory in Jerusalem’s Future).
בין השנים 1978–1981 היה חבר בניצני שלום מיסודו של הרב הרפורמי ברוס כהן. במסגרת ניצני שלום חי בסקין שנתיים בכפר הערבי כפר קרע שבואדי עארה, שם עסק בהתנדבות בעבודה קהילתית, שכללה הקמת בית נוער, הוראת אנגלית בבית הספר התיכון, והנחיה של קורסים למדריכים צעירים יהודים וערבים. בתום פעילותו בניצני שלום הציע בסקין בסוף 1981 לממשלת ישראל (בראשות מנחם בגין) להעסיקו בתפקיד שיצר לעצמו כמתאם ומקדם חינוך לדמוקרטיה ולדו-קיום במשרד החינוך. ואכן שר החינוך מהמפד"ל, זבולון המר, קיבל אותו לעבודה. ב-1982 יחד עם אלוף הראבן ממכון ון ליר בירושלים הקים ועדה ממלכתית במשרד החינוך (והיה חבר בה) לבחינת החינוך לדו-קיום ולדמוקרטיה בישראל, וב-1983 ייסד את המכון לחינוך לדו-קיום יהודי-ערבי, שהיה מסונף למשרד ראש הממשלה ולמשרד החינוך ופעל במימון קרן האנס זיידל הגרמנית. בסקין ניהל את המכון שש שנים, עד מרץ 1988.
במרץ 1988 אחרי פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הקים את איפקרי (IPCRI) – מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע. מכון ישראלי-פלסטיני משותף שייעודו קידום רעיון "שתי מדינות לשני עמים" כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני. מכון איפקרי מקיים מאות מפגשים בין ישראלים לפלסטינים, קבוצות עבודה ודיון ופרויקטים במגוון רחב של תחומים, ובהם חינוך, איכות הסביבה, ביטחון, כלכלה ואחרים.
בין השנים 1994–1997 שימש יועץ לצוות שלום חשאי שהקים ראש הממשלה יצחק רבין, והיו בו חמישה אנשים בכירים בקהיליית המודיעין הישראלית. ב-2000 (בימי אהוד ברק כראש ממשלה) הצטרף לצוות מומחים בנושא ירושלים לקראת המשא ומתן עם הפלסטינים בטאבה בתחילת 2001.
משנת 2005 כותב בעיתון "ג'רוזלם פוסט" טור שבועי שכותרתו "להתמודד עם השלום" (Encountering Peace). משנת 2010 עד 2013 הוא הנחה ברדיו "כל השלום" (107 FM) תוכנית הנושאת את השם "על פרשת דרכים". לקראת הבחירות לעיריית ירושלים ב-2018 הודיעו בסקין ועזיז אבו סרה על כוונתם לרוץ ברשימה יהודית-ערבית משותפת למועצה למרות החרמת הבחירות ארוכת השנים מצד ערביי מזרח ירושלים, הודעה שגררה התנגדות רבה.
הערוץ החשאי לשחרורו של גלעד שליט
שורה ארוכה של דיפלומטים ואנשי מודיעין ממצרים, גרמניה, צרפת, טורקיה וממדינות אחרות, ניסו במשך יותר מחמש שנים להביא לעסקה בין ישראל לחמאס לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט. פריצת הדרך במגעים הגיעה רק בחודש יולי 2011 באמצעות גרשון בסקין, שהיה הגורם המקשר בין בכירי חמאס ובין דוד מידן, שליחו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו. ב-14 ביולי 2011 העביר בסקין למידן מסמך שקיבל מסגן שר החוץ בממשלת חמאס, ד"ר ראזי חמד, שעמו היה בקשר הדוק מאז חטיפת שליט ביוני 2006. המסמך בן עמוד אחד, שכותרתו "הצעה לסגירה סופית של העסקה", היה מסר מראש הזרוע הצבאית של חמאס בפועל, אחמד ג'עברי, שאותת לישראל בפעם הראשונה כי חמאס מוכן להתגמשות של ממש בעמדותיו.
למעלה מחמש שנים היה בסקין מעורב בניסיונות להביא לשחרורו של גלעד שליט, אף שמעולם לא התבקש לעשות כן על ידי ממשלת ישראל. מעורבותו של בסקין בעניין החלה שלושה ימים לאחר חטיפתו של שליט, כאשר קיבל בסקין טלפון ממרצה באוניברסיטה האיסלאמית בעזה המקורב לחמאס, שפגש בכנס שנערך בקהיר כמה חודשים קודם. באותם ימים הגיבה ישראל על החטיפה במבצע רחב היקף בעזה. המרצה קישר בין בסקין לבין ד"ר ראזי חאמד, ששימש אז דובר ממשלת חמאס, כדי לנסות להעביר באמצעותו מסרים לממשלת ישראל. בשלושת החודשים הבאים העביר בסקין בזכות היכרותו עם בתו של ראש הממשלה, אהוד אולמרט, דנה אולמרט מסרים ישירים מחמאס לאביה. בשלב מסוים ניתנה הוראה להפסיק את הקשר הזה. שלושה חודשים אחרי חטיפתו של גלעד שליט ביקר בסקין בעזה ונפגש פנים אל פנים עם ד"ר ראזי חאמד ועם עוד בכירים בחמאס. בעקבות השיחות של בסקין בעזה ומסרים שהועברו לראש הלשכה המדינית של חמאס בדמשק, חאלד משעל, העביר חמאס ב-9 בספטמבר 2006 מכתב בכתב ידו של גלעד שליט לידי נציג המודיעין המצרי בעזה.
בסקין נדחה באמצעות לשכתו של ראש הממשלה אולמרט, בטענה כי ישראל פועלת רק מול המתווכים המצרים הרשמיים. בסקין יצר קשר עם עופר דקל, הממונה על תיק שליט. דקל היה פתוח, אולם אנשי שירות הביטחון הכללי זלזלו באיש הקשר, ד"ר ראזי חאמד, וטענו כי "הוא היוסי ביילין של חמאס ואין לו כל השפעה בנוגע לגלעד שליט".
גם אחרי כניסתו של בנימין נתניהו ללשכת ראש הממשלה ומינויו של חגי הדס לשליחו המיוחד בעניין שליט, המשיך בסקין לנסות ולסייע. הוא ביקש להיפגש עם הדס, אך הדס סירב וטען שהוא פועל רק דרך הערוץ הרשמי של המתווך הגרמני, גרהרד קונרד. לעומתו, דווקא קונראד דיבר עם בסקין כמה פעמים, אך לאחר זמן-מה ניתק מגע ללא הסברים, כנראה בהוראת הדס.
ב-20 ביוני 2011 העביר ג'עברי באמצעות ד"ר ראזי חאמד מסמך ראשון לבסקין של הצעת חמאס. המסמך היה קיצוני והציג עמדה מקסימליסטית, בייחוד בדבר האסירים "הכבדים". בסקין התקשר למידן והקריא לו את תוכן המסמך בטלפון. "מידן אמר לי למסור לחאמד ולג'עברי שאמנם נתניהו מוכן להגיע להסכם, אבל יש גבול ושלא ימתחו את החבל יותר מדי. ניהלתי שיחה קשה עם חאמד ואמרתי לו שעד שלא יורידו את השמות האלה מהרשימה אין על מה לדבר. הסברתי לו שהם מפספסים הזדמנות שלא תחזור" סיפר בסקין.
שלושה שבועות לאחר מכן, ב-14 ביולי 2011, התקבל המסמך שכלל ויתור של חמאס על שחרור חלק גדול מרבי המרצחים. בסקין העביר את המסמך למידן, וזה הבין מיד כי מדובר בפריצת דרך. מידן פנה לנאדר אל-עאסר, מבכירי המודיעין הכללי של מצרים, וביקש ממנו שהמצרים יתחילו לתווך בין הצדדים על בסיס המסמך, תיווך שנמשך שלושה חודשים מאומצים. ב-18 באוקטובר 2011, לאחר 1941 ימים בשבי חמאס שוחרר גלעד שליט תמורת שחרור של 1,027 אסירים פלסטיניים ביטחוניים. "מי שחולל את השינוי הגדול היה ראש הממשלה נתניהו שהחליט לקדם עסקה ולהביא את שליט הביתה. דוד מידן גילה נחישות ומחשבה מקוריות יוצאות דופן ונכונות לצאת מהקופסה. ראזי חאמד גילה אומץ ומחויבות, גם מתוך אמפתיה לסבלה של משפחת שליט ולסבלו של גלעד, והמתווך המצרי ניהל בכישרון רב את השלבים האחרונים והקריטיים של המשא ומתן", דברי בסקין.
תיווך בין ישראל לחמאס לקראת הפסקת אש
ב-2012 ניהל מגעים עם אחמד ג'עברי באמצעות ראזי חאמד, סגן שר החוץ של ממשלת חמאס להפסקת אש, הכוללת מנגנון שימנע מישראל ביצוע פעולות סיכול ויאפשר לחמאס להוכיח את נכונותו לפעול למניעת התקפות טרור. המשא ומתן שקיבל את אישורו של שר הביטחון ברק, הוביל באמצע נובמבר לטיוטת הסכם הפסקת אש, שלא הפכה להסכם עקב חיסולו של ג'עברי ב-14 בנובמבר. גרשון בסקין העריך כי "חיסולו של ג'עברי היה סיכול האפשרות להפסקת אש ארוכת טווח. נתניהו נהג בחוסר אחריות משווע, תוך שהוא מסכן את אזרחי ישראל ופוגע פגיעה משמעותית בגורמים החשובים המעטים היותר פרגמטיים בחמאס. הוא העניק ניצחון נוסף לאלו שמעוניינים להשמיד את ישראל, במקום לחזק את אלו שמבקשים למצוא אפשרות לחיות אלו לצד אלו. לא בשלום, אבל בשקט."
תאודוטוס מכיוס
תאודוטוס מכיוס (המאה ה-1 לפנה"ס, מת בשנת 43 או 42 לפנה"ס) היה אחד האפוטרופוסים של המלך תלמי השלושה עשר, מלך מבית תלמי במצרים התלמיית, ומורהו לרטוריקה. מקום הולדתו שנוי במחלוקת: על פי פלוטרכוס מקום הולדתו היה באי כיוס, ועל פי ההיסטוריון אפיאנוס, מקום הולדתו היה באי סאמוס.
ביוגרפיה
בשנת 51 לפנה"ס מת תלמי השנים עשר. על פי צוואתו, יורשיו היו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה תלמי השלושה עשר בן ה-10. מפאת גילו הצעיר נמנעה ממנו האפשרות להיות שליט יחיד ופותינוס מונה להיות העוצר. יחד איתו מונו לאפוטרופוסים גם המצביא אכילאס ותאודוטוס, שהיה השלישי ברמת ההשפעה על תלמי השלושה עשר.
בשנת 48 לפנה"ס הייתה מלחמת האזרחים ברומא בשיאה. פומפיוס, שהיה מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, הפסיד במלחמה. הוא נאלץ לנוס על חייו למצרים, בה בחר בגלל עזרתו הרבה לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים בעת המרד נגדו. מטרתו הייתה לבקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר. הוא הגיע לחוף ליד הר קסיוס ממזרח לפלוסיום וב-29 באוגוסט, ביוזמתו של פותינוס ועל פי הצעתו של תאודוטוס, הרגו אכילאס וספטמיוס את פומפיוס וכרתו את ראשו. המעשה נעשה מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהמצרים דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים. לאחר שלושה ימים, ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס, הגיע קיסר לאלכסנדריה. עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את טבעת החותם וראשו הכרות של פומפיוס. קיסר זועזע ממראה ראשו הכרות של אויבו פומפיוס.
לאחר הגעתו של יוליוס לאלכסנדריה הוא הגיע למסקנה כי מניעת מלחמה בין קלאופטרה ותלמי, הוא אינטרס חיוני עבורו, ולפיכך הזמין אותם לבוררות שנערכה על ידו, שבעקבותיה פרסם קיסר הודעה לציבור המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים. החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר. לאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה, הם הפעילו את אכילאס. הוא צעד ממזרח לפלוסיום לאלכסנדריה, בראש צבא של 20,000 איש ו-2,000 פרשים ששם מצור על קיסר. קיסר התבצר בארמון, ויחד איתו שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי הרביעית, תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
לאחר שקיסר קיבל תגבורת צבאית, הוא הצליח לנצח בקרב שהתרחש בשנת 47 לפנה"ס את הצבא של תלמי השלושה עשר. פותינוס ואכילאס כבר היו בין המתים, אבל תאדוטוס הצליח לברוח ממצרים. הוא חי מספר שנים בפרובינקית אסיה שבמערב אנטוליה בתנאים קשים. תאדוטוס נהרג בין השנים 42-43 לפנה"ס על ידי מרקוס יוניוס ברוטוס או על ידי גאיוס קסיוס לונגינוס. קווינטיליאנוס, הרטוריקן הרומי המפורסם, סיפר שאחד הנושאים שהיו נהוגים בבתי הספר לרטוריקה, היו "דיונים עם קיסר" על העונש הראוי לתאודוטוס בגלל רצח פומפיוס.
אנדי מקנב
אנדי מקנב (באנגלית: Andy McNab; נולד ב-28 בדצמבר 1959) הוא חייל בריטי לשעבר אשר הפך לסופר. מקנב נחשף לתודעת הציבור בשנת 1993 אחרי שכתב דו"ח על המשימה הכושלת של ה-SAS שנקראה בראבו שתיים אפס (Bravo Two Zero) במהלך מלחמת המפרץ.
שירותו הצבאי
מקנב נולד וגדל בעיירה ברמנדזי. הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1976 והוא בן 17. מקנב שובץ לחיל הרגלים ועבר הכשרה כלוחם. לאחר מכן נשלח לרגימנט המעילים הירוקים המלכותי בשנת 1984 עבר את מבדקי הקבלה ליחידת ה-SAS והשלים את מסלול ההכשרה. במלחמת המפרץ פיקד על פטרול בעומק עיראק. הכוח התגלה, ניהל קרב עם כוחות הצבא העיראקי, ונמלט. לאחר מרדף בן יומיים, במהלכו נהרגו שלושה מאנשיו, נלכדו ארבעה מאנשי הכוח ונלקחו בשבי. הלוחם השמיני, קולין ארמסטרונג (שמאוחר יותר הפך לסופר תחת שם העט כריס ראיין), נמלט לסוריה במסע רגלי בן 320 קילומטרים, שם מצא מקלט בשגרירות בריטניה בדמשק. חצי שנה לאחר שחרורו מן השבי שב מקנב לשורות היחידה בשנת 1993 פרש מן השירות.
קריירה ספרותית
שמו האמיתי של מקנב הוא סטיבן בילי מיטצ'ל. הוא בדה את השם "אנדי מקנב" (Andy McNab) בעת כתיבת ספרו הראשון- בראוו שתיים אפס ומאז הוא משתמש בו כשם עט. כאשר מקנב מופיע בטלוויזיה פניו מוצלים על מנת שלא ניתן יהיה לגלות את זהותו. יש הטוענים שפניו המוצלים הם אמצעי ליצירת הילה מסתורית סביבו ולא מסיבות ביטחוניות גרידא.
ספרו הראשון הביא למקנב תהילה, הצלחה ופרסום רב, אך ישנם רבים המשמיצים אותו ואת אי הדיוקים בספרו. לטענתם, מקנב הפריז רבות בעובדות כביכול שמסר בספרו. טענתו של מקנב שהחוליה שאותה הנהיג גרמה בין 200 ל-250 אבדות לאויב במהלך משימתם מפוקפקת במיוחד. לאור מגוון העדויות, הראיות, ההצהרות ודוחות ה-SAS הרשמיים, סביר מאוד להניח שהחוליה גרמה ללא יותר ממספר הרוגים בקרב כוחות האויב אם בכלל. מספר אירועים אשר דווחו בספרו נתגלו כבדותות על ידי מקור אמין כחברו של מקנב לחוליה, פטר רטקליף (Peter Ratcliffe).
למרות העובדה שאמינותו של בראוו שתיים אפס כדו"ח לגיטימי ועובדתי אודות המלחמה מוטלת בספק, הצלחתו של אנדי מקנב כסופר, יועץ טכני ואייקון תרבותי לא התערערה.
"פעולה מיידית", הוא ספרו השני של אנדי מקנב, בו הוא מגולל את סיפור חייו. עיקר הספר עוסק בחיים הצבאיים של מקנב- הגיבוש ל-SAS, אותו בקושי עבר, תקופת השירות באירלנד ולאחר מכן עזרה למדינות הנחשלות שבדרום ומרכז אמריקה.
קבוצת הספרים השנייה, אותה כתב מקנב, עוסקת בגיבור דמיוני- סוכן בריטי בשם ניק סטון. סטון נשלח למשימות שונות מטעם השירות החשאי הבריטי, אשר מעמידות את חייו בסכנה כל פעם מחדש.
מז
מז (צרפתית: Meuse; הולנדית וגרמנית: Maas; ולונית: Mouze, נהגה מוּז) הוא נהר חשוב בצפון אירופה, הנובע בצרפת, חוצה את בלגיה ונשפך לים הצפוני בהולנד. אורכו הכולל של המז 925 קילומטר.
מקור הנהר נמצא ברמת לָאנְגְר (Langres) בצרפת, ומשם הוא זורם צפונה על פני העיירה סדאן וחוצה את הגבול הבלגי. הוא עובר בערים דינאן ונאמור, שם הוא מתמזג עם הסאמבר. אחרי נאמור עובר הנהר בשולי הארדנים וחוצה את לייז', שם הוא מתמזג עם הנהר אורת. לאחר מכן מהווה הנהר חלק מן הגבול בין בלגיה והולנד, וחוצה את העיר מאסטריכט (שם העיר פירושו "חציית המז" - "טריכט" נגזר מהמילה הלטינית traiectum, חצייה). בהולנד ממשיך הנהר צפונה דרך פנלו ופונה מערבה, ומתאחד עם הריין למערכת גדולה של דלתה. הנהר ההיסטורי נסתם בסחף (והיום הוא פלג קטן הנקרא Oude Maasje, "המז הקטן והישָן"), והמים מוטים לשני נהרות מעשה ידי אדם: ה-afgedamde Maas (המז הסכור) וה-Bergse Maas ("המז של בֶּרְך", על שם העיירה חֶרְטְראוּדֶנבֶּרְך שבקרבת מקום). הבֶּרְכְסֶה מָאס מתמזג עם כמה נהרות נוספים ונשפך לים הצפוני.
רוב אורכו של הנהר עביר לכלי שיט: בהולנד ובבלגיה הנהר הוא חלק מתשתית ענקית של נתיבי שיט ותעלות, המחברת את נמלי אנטוורפן, אמסטרדם ורוטרדם עם ערי התעשייה במעלה הנהר: דן בוס, פנלו, מאסטריכט, לייז' ונאמור. דרומית לנאמור יכולים לעבור רק כלי שיט קטנים יותר, אבל דוברה באורך 100 מטר עדיין יכולה לשוט עד לעיר הגבול הצרפתית ז'יבֶה (Givet). משם ואילך יכולות אסדות קטנות יותר לשוט בתעלה הנקראת תעלת המז לאורך 272 קילומטר.
על שם המז נקרא זוחל ימי מתקופת הקרטיקון, מוזאזאורוס. המאובנים הראשונים שלו נתגלו מחוץ למאסטריכט ב-1780.
המז בתרבות
המשורר שארל פגי שם בפי ז'אן ד'ארק, שנולדה בדומרמי שעל שפת המז, את השורות הבאות:
בשירו של ז'אק ברל "שלג יורד בלייז'" מוזכר המז מספר פעמים. בין השאר מופיעה בו השורה Croissant noir de la Meuse sur le front d'un clown blanc ("המז סהר שחור על מצחו של ליצן לבן").
בהמנון גרמניה הישן מופיעה השורה השנויה במחלוקת "מן המאס ועד הממל", לפיה משתמע כי שטח גרמניה משתרע מהנהר מז במערב ועד ליטא במזרח. בית זה אינו מושר עוד היום ונחשב כפוגעני.
דניאל גור אריה
דניאל גור אריה (נולד ב-9 במאי 1987) המכונה לעיתים "גורא", הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת מכבי רעננה מהליגה הלאומית הישראלית. גובהו 2.00 מטרים.
ביוגרפיה
גור אריה, בוגר מחלקת הנוער של מכבי תל אביב, החל את הקריירה שלו בשנת 2007, בקבוצת מכבי הוד השרון מהליגה הלאומית, במדיה שיחק 26 משחקים, בהם קלע 7 נקודות והוריד 5.2 ריבאונדים בכ-22.3 דקות בממוצע למשחק. בעונת עבר לעירוני נהריה מליגת העל ולאחר שתי עונות לא מוצלחות במיוחד חתם במכבי אשדוד. עונתו הראשונה של גור אריה באשדוד הייתה מאכזבת. על אף שזכה לדקות משחק לא מועטות (כ-10 בממוצע), הוא סיים את העונה עם 0.8 נקודות בממוצע. לצד זאת, הקבוצה עצמה חתמה עונה מוצלחת, כשסיימה במקום השישי בליגת העל, והודחה בשלב רבע גמר הפלייאוף על ידי הפועל ירושלים. עונתו השנייה הייתה גם היא מוצלחת עבור קבוצתו, שהגיעה לגמר הפלייאוף של הליגה, אך הוא עצמו שוב מיעט לשחק וקלע רק שתי נקודות למשחק. בעונה השלישית הוא שוב מיעט לשחק, ובתחילת עונת 2013/14 חתם בעולה החדשה לליגת העל, עירוני נס ציונה. בינואר שוחרר ממנה וחתם בעירוני רמת גן מהליגה הלאומית. בקיץ 2014 החליט ללכת עד הסוף עם החלום שלו ולא להתפשר, חתם בקבוצת הפועל ירושלים וזכה עימה באליפות המדינה, אף שמיעט לשחק בשורותיה. לאחר עונה זו עבר לקבוצת מכבי רעננה מהליגה הלאומית.
ווייבוד
וויווֹד או וויבוד (משפות סלאביות: Војвода, Войвода, Wojewoda, Воєвода ועוד, ברומנית: Voievod) הוא תואר צבאי ושלטוני אצל העמים הסלאביים ואצל חלק משכניהם.
אצל העמים הסלאביים היה הווייבוד מנהיג צבאי ראשי שהוביל את העם לקרב, להבדיל מה"אדון" או הז'ופאן, שהיו השליטים. במהלך ימי הביניים, התמזגו בהדרגה שני התארים, כך שהווייבוד היה גם תואר השליט.
המגדל (סדרת טלוויזיה)
המגדל (באנגלית: The Tower) היא מיני-סדרת דרמת פשע משטרתית בריטית בת שלושה פרקים. הסדרה שודרה בין 8 ל-10 בנובמבר 2021.
ווייבוד
ברוסיה הצארית ווייבוד היה מפקד צבאי של האזור וגם ראש המנהל המקומי. התפקיד בוטל במסגרת רפורמות של פיוטר הגדול.
בטרנסילבניה של ימי הביניים היה מקובל התואר vajda לשליטים ההונגרים ששלטו בה. מנהיגי ההיידוק הבולגריים תחת האימפריה העות'מאנית נקראו voevodes (ביחיד: voyvoda).
תואר הווייבוד מקביל לתואר הלטיני דוכס ולתואר הגרמני הרצוג ועבר אותה התפתחות.
בפולין, כיום, משמש התואר (województwo) לציון מושל מחוז.
המגדל (סדרת טלוויזיה)
עלילת הסדרה
הסדרה עוסקת בשרה קולינס, בלשית בכירה החוקרת את עברם של שוטר ונערה צעירה שנפלו אל מותם מגגו של גורד שחקים. כאשר השוטרת היחידה אשר הייתה עדת ראייה למעשה נעלמת – החקירה מסתבכת ומסתעפת למספר כיוונים, החושפים מעשי גזענות ושחיתות משטרתית.
מרוקו הספרדית
מרוקו הספרדית (בערבית: المغرب الإسباني; בספרדית: Protectorado español de Marruecos) הייתה מדינת חסות ספרדית שכללה שטחים במרוקו של ימינו, בשנים 1912–1956.
היסטוריה
האחיזה הספרדית במרוקו החלה ב-1497, עם כיבושה של העיר מלייה. ב-1580 נכבשה העיר סאוטה מידי פורטוגל.
הסכם פס והקמת מדינת החסות
בהסכם פס, שנחתם ב-30 במרץ 1912 בין ספרד לצרפת, הפכה מרוקו למדינת חסות צרפתית, וחלקים ממנה עברו לשליטת ספרד: צפון מרוקו, שעם מסירתה נוצר רצף טריטוריאלי בין מלייה לסאוטה; נמסרה לספרדים רצועת טרפאיה - החלק הדרומי ביותר של מרוקו, שגבל במושבה סהרה הספרדית; וכן מובלעת איפני שבדרום, שנוהלה כמושבה ולא הייתה חלק ממדינת החסות הספרדית. העיר טנג'יר נקבעה כאזור בינלאומי, אך הספרדים ניצלו את חולשת הצרפתים במלחמת העולם השנייה והשתלטו עליה ב-14 ביוני 1940. מדינת החסות לא כללה את סאוטה ומלייה, שנחשבו בעיני הספרדים לחלק מספרד גופא. הבירה שכנה בתטואן.
השליטה הספרדית
ב-1921 השתלט מנהיג הגרילה עבד אל כרים על חלק מהטריטוריות הספרדיות בצפון, והקים את רפובליקת ריף. הספרדים, בהנהגת רב-סרן פרנסיסקו פרנקו הצליחו להשתלט מחדש על האזור בסיוע צרפת, שחששה מהתקדים, ב-1926.
לאחר עלייתו של פרנקו, נהנתה מדינת החסות מחופש פוליטי יחסי לעומת ספרד, בשל העובדה שהחיילים המוסלמים ששירתו בה היו נאמנים לו, עוד מהתקופה בה שימש כמפקד כוחות הצבא הספרדי באזור. בין היתר, הותרה הקמת מפלגות, והעיתונות המרוקאית הלאומנית יכלה למתוח ביקורת על השלטון הספרדי ללא חשש.
לאחר עצמאות מרוקו
עם הכרזת העצמאות של מרוקו הצרפתית ב-1956, נסוגה גם ספרד מהשטחים שהחזיקה, אך המשיכה לשלוט בסאוטה, במלייה, ברצועת טרפאיה ובאיפני. ב-1958 נאלצה ספרד לסגת גם מרצועת טרפאיה, לאחר התקפות ממושכות של צבא השחרור המרוקאי, שזכה לגיבוי שקט משלטונות מרוקו. ב-1969 נסוגה גם מאיפני.
491 (סרט)
491 הוא סרט דרמה שוודי שצולם בשחור-לבן ויצא ב-16 במרץ 1964. הסרט בוים על ידי וילגוט שמאן, והוא מבוסס על רומן שכתב לארס גרלינג. קבוצה של מספר פושעים צעירים נבחרו להשתתף בניסוי חברתי. בניסוי חברתי זה, הקבוצה הייתה צריכה לחיות יחד עם שני עובדים סוציאליים.
הסרט שנוי במחלוקת, לאחר שהוצג קטע שכלול אונס הומוסקסואלי-זכרי. הסרט נאסר לצפייה לראשונה בשוודיה ובמלזיה, ולאחר מכן גם בנורווגיה עד ל-1971. הסרט שוחרר מחדש לקהל הרחב במלזיה לאחר שנחתך קטע זה וקטע של אונס אישה על ידי כלב הבית. התגובות בשוודיה היו בעיקר תגובות של סלידה וזעם. הסרט הוא גם אחת מהסיבות שמפלגת הנוצרים הדמוקרטים נוסדה ב-1964.
Speechless
Speechless היא מילה באנגלית שפירושה "חסר מילים". {{פירושונים|
מוזיקה
}}
MC5
MC5, שם מקוצר ל-Motor City Five, הייתה להקת רוק שפעלה בדטרויט, מישיגן. הלהקה הוקמה ב-1964 בלינקולן פארק שבמישיגן והתפרקה ב-1972, עקב מתחים אישיים ופוליטיים בין חבריה. חברי הלהקה היו ויין קרמר ופרד "סוניק" סמית' (גיטרות), מייקל דייוויס (בס), רוב טיינר (שירה) ודניס תומפסון (תופים). MC5 נחשבת לאחת הלהקות המשפיעות ביותר על הפאנק שיצאו מסצנת דטרויט, יחד עם הסטוג'ס. השיר הידוע ביותר של הלהקה הוא "Kick Out the Jams", מתוך אלבום הבכורה בעל אותו השם מ-1969. נוסף לו הוציאה הלהקה שני אלבומים נוספים. ה-MC5 נודעו בתקופת פעילותם בעיקר בזכות הופעותיהם האנרגטיות, שאף זיכו אותם בהופעה על שער מגזין הרולינג סטון ב-1968, טרם יצא אלבומם הראשון.
ליאת פולוצקי
ליאת פולוצקי (נולדה בירושלים ב-11 באוגוסט 1942) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
פולוצקי נולדה בירושלים, בתם הבכורה של שלום שפירא ושל הסופרת והמשוררת דבורה שפירא לבית אלבום (דשא"ל). דור שביעי בארץ מצד אמה ודור שלישי בארץ מצד אביה. פולוצקי נולדה לאחר שנות עקרות רבות בגינן התעמק אביה בספרי קבלה, הגות ורפואה אלטרנטיבית ולבסוף חזר בתשובה. שנות הילדות החצויות בין אם, בת רב (נפתלי אלבום) שחזרה בשאלה ובין אב, בן למשפחה חילונית שחזרה בתשובה, השפיעו רבות לא רק על חינוכה אלא גם על התעניינותה ויצירתה העתידית. כשפולוצקי הייתה בת שש ואחותה הצעירה הייתה בת ארבע, נפרדו הוריה. שתי הבנות עברו לחסותה הבלעדית של האם ואילו אביה עבר לבני ברק, נישא בשנית לאישה חרדית, ומאז לא יצר קשר עם משפחתו החילונית. בבני ברק התפרסם כ"הצדיק הנסתר רבי שלום שפירא", עד למותו הטראגי מתאונה ביתית והוא בן 64.
פולוצקי לימדה מספר שנים ציור בבתי ספר יסודיים ותיכוניים ולאחר סיום לימודי התואר השני בפסיכולוגיה חינוכית, עבדה מספר שנים באיתור מחוננים בשרות הפסיכולוגי-חינוכי בירושלים. בהמשך עזרה לפתח את המחלקה לאיתור מחוננים במכון הנרייטה סאלד ועמדה בראשה למשך למעלה מעשור. במקביל לעבודתה בנושא המחוננים, הקימה משפחה והמשיכה לצייר, ליצור ולערוך תערוכות. בשנת 2006 המליץ משרד החינוך לשלוח אותה למרכז הבינלאומי לאמנות בפריז (״הסיטה״), למשך חצי שנה.
התפתחות עבודתה האמנותית
לאחר לימודיה בבצלאל ציירה פולוצקי בעיקר בצבעי מים, עד שנת 1999. בשנה זו חלו שני אירועים בעלי השלכה מהותית על יצירתה האמנותית בהמשך:
ציוריה המופשטים למחצה צופנים בתוכם נגיעות מיסטיות אותן ספגה מאביה, שמגיל רך מאוד הקריא לה קטעים שונים מספר הזוהר. את המסתורין עליו גדלה פולוצקי, היא ניסתה להעביר גם ליצירותיה ברבות השנים. ציוריה מאופיינים בכך שלעיתים לא די במבט ראשון כדי להבינם, שכן רב בהם הנסתר על הנגלה ותוך כדי התבוננות חוזרת ניתן למצוא בהם רבדים שונים וחדשים.
ציורי השמן של פולוצקי מצטיינים במעברים עדינים ורגישים בין הצבעים השונים ורק לעיתים רחוקות נמצא בהם טביעות אצבע של מכחול או מעברים חדים. בחלק מציוריה קיימת השראה ניכרת מהאור הישראלי הלבן והמסמא. הציורים בצבעי המים בנויים לרוב סביב חללים לבנים יוצרי אור וסביבם ישנו גודש רב של שכבות שקופות בצבעים. גם ברבים מציורי השמן ניתן למצוא כתם לבן שהוא מוקד האור וממנו מתחילה התמונה.
בצד סגנונה הייחודי, ניתן למצוא בציוריה, בעיקר באלו מצבעי המים, גם השפעה מסוימת של הציור היפני שממנו התפעלה בנעוריה.
נושאי הציורים של פולוצקי מושפעים הן מהנוף סביבה, אשר עובר טרנספורמציה והופך למשהו חדש והן משורשיה הישראליים-יהודיים והתרבות המערבית אותה ספגה במרוצת חייה. בעבודות הגדולות יותר נמצא ביטוי לסערות נפש ולעולם הפנימי, המורכב מהתכנים עליהם גדלה ופחות נזהה בהם את הנוף החיצוני. בציורי המיניאטורות ניתן לזהות לעיתים פיסות נוף המוכרות מנופים טבעיים מסביב לירושלים.
ציורי השמן שצוירו בעשור האחרון מנסים לשמר את השקיפות המאפיינת לצבעי המים, אהבתה הראשונה, ומהווים בכך מצרף ייחודי ומרתק לשילוב טכניקות שונות בציור.
ציוריה הוצגו בתערוכות בישראל ובחו״ל, ומוצגים באוספי אמנות שונים בישראל ובחו״ל. בין היתר לעיטור מבני ציבור בישראל.
פולוצקי פרסמה ספרים שכתבה וספרים שאיירה וכיום ממשיכה ליצור בביתה אשר בירושלים.
חיים אישיים
נשואה ואם לשלושה בנים.
קישורים חיצוניים
ביקורות על תערוכות
סרטונים
ביקורות על הספר ״מעבר לגבול היכולת״
כתבות
יהושע בן-ציון
יהושע בן-ציון (ספטמבר 1924 - נובמבר 2004) היה בנקאי ישראלי, מנהלו של "בנק ארץ ישראל בריטניה" אשר קרס וגרם לכך שמדינת ישראל שילמה סכומים גבוהים לכיסוי חובותיו של הבנק.
ראשית חייו ופועלו
יהושע בן-ציון נולד בתל אביב בספטמבר 1924, דור שישי למשפחה ותיקה בארץ ישראל שמקורה בצפת. אביו, ד"ר שמואל שמעון בן-ציון, יליד ירושלים, היה רב בארצות הברית וקבלן ובעל בתים בארץ ישראל. אבי סבו של בן-ציון היה מייסד פתח תקווה יהושע שטמפפר. בשנת 1954 נרצח שמואל שמעון בן-ציון בירושלים בידי אדם ששכר ממנו דירה.
בן-ציון למד משפטים בתקופת המנדט הבריטי והוסמך כעורך דין. מתחילת שנות השישים ניהל את "בנק ארץ ישראל בריטניה", שהיה בשליטתה של משפחת ויליאמס, שבראשה עמד נחום זאב ויליאמס, יהודי בריטי ונדבן ידוע, חמיו של יהושע בן-ציון.
בן-ציון הצטרף לתנועת ארץ ישראל השלמה וסייע בפרויקטים הקשורים לתנועה זו. בין השאר תרם למימון גרעין אלון מורה, שהקים את ההתנחלות הראשונה בהרי השומרון. הוא נשאר מקורב לחוגי המתנחלים כל ימיו. בראיון שנערך עם נכדתו קרני אלדד בזמן השבעה עליו היא תיארה את תרומותיו לרווחת חיילים וחיילים משוחררים.
קריסתו של בנק ארץ ישראל בריטניה והרשעתו של בן-ציון
תחילת הסתבכותו של בן-ציון מתוארת בפסק הדין שבו הורשע ב-8 בינואר 1975:
באמצעות הבנק ערכה קבוצת ויליאמס עסקות עתידיות בשוק הסחורות, בהיקף גדול מאוד. למימון עסקאות אלה קיבלה קבוצת ויליאמס מ"בנק ארץ ישראל בריטניה", בשנים 1972–1973, הלוואות בסך 47 מיליון דולר, חרף ההסכמים המפורשים של הבנק עם המפקח על הבנקים. ההלוואות ניתנו בדרכים שנועדו לעקוף את הנחיותיו של המפקח על הבנקים.
בעקבות הלוואות אלה, שלא נפרעו, התמוטט "בנק ארץ ישראל בריטניה" בחודש יולי 1974, ונכנס להליך ממושך של פירוק.
בעקבות זאת נעצר בן-ציון ב-15 ביולי 1974, הועמד לדין והורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב בעבירות של גנבה על ידי מנהל, מרמה ורישומים כוזבים, וכן בעבירה על חוק הבנקאות ועל תקנות ההגנה (כספים), ונידון ב־23 בפברואר 1975 לעונש כולל של 12 שנות מאסר.
ב-18 בספטמבר 1975 בית המשפט קיבל את ערעור המדינה, והוסיף על עונש המאסר גם קנס בסך 25 מיליון לירות ישראליות.
מחלתו והחנינה
בית המשפט העליון השאיר את עונש המאסר על כנו, אך בפסק הדין דן בהשפעת בריאותו הרופפת של בן-ציון על יכולתו לשאת עונש זה:
לאחר פסק דין זה נכלא בן-ציון ב-5 באוקטובר 1975, ובמהלך כליאתו אושפז פעמים אחדות. בן-ציון פנה פעמים רבות לוועדת השחרורים, על מנת שזו תמליץ לשחררו עקב מצב בריאותו. הוועדה סירבה לעשות זאת, ובן-ציון עתר לבג"ץ שיורה לוועדה להמליץ על שחרורו. בג"ץ דחה את העתירה, תוך שהוא עוסק בהרחבה במצב בריאותו של בן-ציון. בין השאר נאמר בפסק דינו של הנשיא זוסמן:
אישי ציבור וחברי כנסת פנו לנשיא בבקשה שיחון את בן-ציון. הנימוק לבקשת החנינה היה כפול:
בשנת 1977, בתחילת דרכו של מנחם בגין כראש ממשלה, כאשר כיהן גם כשר המשפטים, המליץ בגין בפני נשיא המדינה, אפרים קציר, להעניק חנינה לבן-ציון, מתוך התחשבות במצב בריאותו הקשה.
בהמלצת ראש הממשלה העניק הנשיא קציר לבן-ציון חנינה חלקית, בן-ציון שוחרר מן הכלא ב-8 בספטמבר 1977 אך חויב לשלם לאוצר המדינה את הקנס בסכום של עשרים וחמישה מיליון לירות ישראליות שהוטל עליו. קיומו של הרישום הפלילי, שלא נמחק, מנע מבן-ציון לקחת חלק בניהול חברה כלשהי.
בעקבות החנינה
ב-2 במרץ 1980 פרסם העיתונאי יהושע ביצור ב"מעריב" כי "חברי הכנסת משה שחל ויוסי שריד טוענים כי הגיע לידיהם חומר המוכיח שיהושע בן-ציון קיבל חנינה ושוחרר מן הכלא בעקבות התערבותו האישית של ראש הממשלה מנחם בגין, מפני שתרם סכומי כסף גדולים לליכוד ולתנועת החרות. לטענת הח"כים שחל ושריד, הגיע אליהם מידע זה מאיש שהיה מקורב בעבר לבן-ציון."
בן-ציון תבע את "מעריב" בגין פרסום לשון הרע. בית המשפט העליון קבע: "אין מחלוקת, שלימים התברר כי המידע, שעליו הסתמכו חברי הכנסת בדברים הכלולים בכתבה, היה מוטעה". למרות הקביעה המשפטית כי המידע מוטעה, התביעה נדחתה, שכן הפרסום היה חזרה על פרסום קודם של חבר-הכנסת המוגן על פי חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם.
ניסיונות לגביית הקנס
בעקבות ניסיונה של המדינה לגבות מבן-ציון את הקנס שהוטל עליו, ניסיון שלא צלח, הוכרז בן-ציון כפושט רגל ב-20 בדצמבר 1976, למפרע מנובמבר 1975. בהליכי פשיטת הרגל נתבע בן-ציון להשיב גם את הכספים שבגנבתם הורשע. לאחר שבן-ציון סירב לדרישת הנאמנים בפשיטת הרגל כי ייתן להם ייפוי כוח כללי לשם גילוי נכסיו מחוץ לישראל, כפה עליו בית המשפט לתת ייפוי כוח כזה, וציין "אשר להצהרותיו החוזרות של המערער, שאין לו נכסים בחוץ-לארץ, אין הנאמנים חייבים לקבל הצהרות אלה כאמת לאמיתה, ובמיוחד על רקע הרשעתו בפלילים של המערער, שהביאה לידי חיובו בקנס הנדון כחלק מעונשו".
עוד באפריל 1975 העביר בן-ציון לאחותו זכויות שהיו לו במקרקעין. בית המשפט ביטל את ההעברה ואפשר לכונס הנכסים לגבות את הזכויות הללו.
בשנת 1997 פנה בן-ציון לבית המשפט המחוזי בתל אביב יפו, בבקשה כי מכוח הוראות סעיף 20(א) לחוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, בטל תוקפן של תביעות החוב שהגישו נגדו מדינת ישראל (בגין הקנס שהוטל עליו) ובנק ארץ ישראל בריטניה (בגין הסכומים בגינם הורשע). בקשתו נדחתה. בן-ציון טען שכספים שנתקבלו מבנקים בשווייץ במסגרת הליכי הפירוק, כיסו את הקנס שהושת עליו. בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון דחו את טענותיו של בן-ציון כי שילם את הקנס שהושת עליו.
נדחו גם פניותיו של בן-ציון לנשיאי המדינה הבאים בבקשה להרחבת חנינתו כך שתכלול גם את טיהור שמו.
סוף דבר
בן-ציון לא הביע חרטה על מעשיו, וכשנה לפני מותו טען שהגיעו לידיו מסמכים חדשים, ושבאמצעותם הוא מתכוון להגיש בקשה למשפט חוזר.
בדצמבר 2006 הודיע משרד המשפטים כי הסתיימו הליכי הפירוק של בנק ארץ-ישראל בריטניה, הליכים שהחלו "בעקבות מעילת-ענק של מי שהיה מנהלו הכללי של הבנק, יהושע בן-ציון ז"ל, בסך של 39.4 מיליון דולר".
בית אופרה
בית אופרה, הוא בניין תיאטרון, המיועד להצגות אופרה ומתוכנן, על פי רוב, למטרה זו מראשיתו, אם כי הוא עשוי לשמש גם למופעים אחרים. דוגמה לכך הוא בית האופרה של סידני, השוכן בנמל של סידני, אוסטרליה. בבתי אופרה רבים, לאחר עונת האופרה באה עונת בלט. בית האופרה הראשון לקהל הרחב היה ה"תיאטרו סן קאסיאנו" בוונציה, איטליה, נפתח בשנת 1637. באיטליה, שם האופרה פופולרית זה מאות בשנים בקרב בני העם כמו בקרב משפחות האצולה והממון, יש גם היום מספר רב של בתי אופרה. באנגליה של הנרי פרסל לא היה אף בית אופרה בלונדון. בית האופרה הראשון בגרמניה נבנה בהמבורג בשנת 1678. בשנותיה הראשונות של ארצות הברית היו לבתי האופרה שימושים רבים ומגוונים. בתי אופרה בערים קטנות וגדולות אירחו נשפי מחולות קהילתיים, ירידים, מחזות והצגות וודוויל בד בבד עם אופרות ושאר אירועי מוזיקה.
פרטים אופייניים לבתי אופרה
הואיל ואופרות רבות דורשות הפקות בקנה מידה גדול, רוב בתי האופרה גדולים במידותיהם - מכילים בדרך כלל למעלה מאלף ובמקרים רבים כמה אלפי מקומות ישיבה. עם זאת, יש אופרות קאמריות, שמספר משתתפיהן ואופי עלילתן אינם מחייבים הפקות גדולות ואותן אפשר להעלות במקומות קטנים יותר, המתאימים יותר לאופיין. כך הדבר גם לגבי חלק מן האורטוריות, המסתמכות יותר על סיפור העלילה בפי סולנים ומקהלה ופחות על הצגתה.
בבית אופרה מסורתי, האולם בנוי כרגיל בצורת פרסה, שאורך צלעותיה קובע את גודל הקהל שהוא יכול להכיל. מסביב לאולם בנויים יציעים במפלסים אחדים ובחלקו הסמוך לבמה עשויים להיות תאים מופרדים במחיצות, שנועדו לספק, בימים עברו, מקום ישיבה נוח לגבירות החברה הגבוהה בשמלות נשף מפוארות ועתירות היקף. בתאים אלה התנהלו גם חיי חברה ערים במהלך הצגות האופרה, שכללו כניסות ויציאות, שיחות, אכילה ושתייה ואף משחקי קלפים בחלקים הפחות מעניינים של האופרה (כאשר הפרימדונה או הטנור הראשי אינם נמצאים על הבמה). מן התאים האלה יכלו גם בני האצולה ועשירי הארץ לצפות במשקפות אופרה אל הנעשה בתאים אחרים, מעניינים יותר, כגון תאי משפחת המלוכה, למשל.
בתי אופרה כוללים דות (pit), חלל מרווח מתחת למפלס הבמה, שם יושבים נגני התזמורת, כדי שלא יסתירו את ההתרחשויות על הבימה ולא יכסו בנגינתם על שירת הזמרים. דוכן המנצח מוגבה די הצורך לאפשר לו לשלוט במתרחש הן בתזמורת והן על הבימה. גודל התזמורת שונה מאופרה לאופרה, אבל בחלקן, כמו באורטוריות ובאופרות מן התקופה הרומנטית, התזמורת מונה מעל 100 נגנים. גם מספר המשתתפים בהצגה - שחקנים, מקהלה, ניצבים, רקדנים וכו', עשוי להיות ניכר, כך שבית אופרה חייב להקצות שטח גדול לחדרי הלבשה. בדרך כלל כוללים בתי אופרה גם בתי מלאכה לבניית תפאורות ולתפירת תלבושות, חדרי אחסון לתלבושות, עזרי במה ותפאורות ואולמות לחזרות.
הבמות בבתי אופרה גדולים ברחבי העולם מצוידות במקרים רבים במיכון משוכלל, הכולל מעליות במה גדולות, לאפשר החלפה מהירה של תפאורות כבדות. במטרופוליטן אופרה, למשל, מחליפים לא אחת את התפאורות תוך כדי הצגה, לעיני הקהל, והשחקנים עולים או יורדים אגב שירה. כך, לדוגמה, בהפקות של "אאידה" (ורדי) ושל "סיפורי הופמן" (אופנבך). אף כי בימה, תאורה ושאר היבטי הפקה של בתי אופרה עושים שימוש רב בטכנולוגיה החדשנית ביותר, בתי אופרה מסורתיים אינם נוהגים להכניס לשימוש מערכות קול משוכללות, משום שקולותיהם של זמרים מיומנים אמורים להגיע אל השורות האחרונות ללא הגברה. עם זאת, בבתי אופרה רבים מתקינים כיום מערכות קול חדשניות, לשימוש באופרות מסוימות ובהפקות שאינן אופראיות, המתירות הגברה.
במקרים רבים נהוג להציג אופרות בשפתן המקורית, השונה אולי משפת האם של קהל המאזינים. מסיבה זו החלו בתי אופרה מודרניים לסייע לקהל בהבנת טקסט האופרה בהקרנת כתוביות מעל הבימה או בקרבתה וכן, בתקופה האחרונה, באמצעות מערכת לברית אלקטרונית, משוכללת יותר, מעל גבי מסכים אישיים, המותקנים לכל צופה על גב המושב שלפניו.
ביט69
ביט 69 הייתה להקת רוק ישראלית שהחלה את פעילותה בשנת 2004. בתחילת דרכה נודעה הלהקה בכך ששלושת חבריה הם בני נוער. הלהקה הוציאה לרדיו מספר סינגלים שהבולט בהם היה "כמו שלך". בלהקה היו חברים רענן פוגל, אורי שפלן ולורל עמיר.
היסטוריה
ב-2005 הוציאה הלהקה דיסק דמו ראשון לקראת תקליט הבכורה העתידי. לאחר הופעה בפני קהל במועדון הקולטורה בו נכח מנהל חברת התקליטים היי פייבר הפקות, נמרוד דוויק, הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים. חברי הלהקה היו בני 12 בלבד.
דגל מלאווי
1964–2010
הדגל הראשון של מלאווי היה טריקולור אופקי שחור-אדום-ירוק, המוטען בחצי שמש אדומה. שלושת צבעי הטריקולור הם הצבעים הכלל-אפריקאיים: הצבע השחור מייצג את תושבי היבשת, האדום את אלה שהקריבו עצמם למען עצמאות המדינה והירוק מייצג את הטבע והצמחייה באפריקה. השמש העולה שהוצגה בראש הדגל בצבע אדום על רקע שחור ייצגה את התקווה לזריחתו של עתיד טוב יותר וחופשי באפריקה.
ביט69
היסטוריה
אלבום הבכורה של הלהקה, חומרים רטובים, יצא במרץ 2007 בהפצת הד ארצי. מפיקו המוזיקלי של האלבום היה יובל מנדלסון. מתוך האלבום בלטו השירים ״כמו שלך״ ו-״עוגות גבינה״ שאף לווה בקליפ בבימוי אלון בנארי ואלירן קנולר. לפני הוצאת האלבום הופיעה הלהקה בטקס פרסי עמ"י. באותה שנה ניהלה הלהקה טור שבועי במגזין הנוער ״ראש אחד״, ושיתפה פעולה עם נינט טייב בכפר המוזיקה בניצנים.
דגל מלאווי
2010–2012
בשנים אלה דגל מלאווי היה טריקולור אופקי אך בצבעים אדום-שחור-ירוק, המוטען בשמש לבנה. משמעות שלושת צבעי הטריקולור הם הצבעים הכלל-אפריקאיים נותרה זהה אולם השמש הלבנה ייצגה את ההתפתחות שעברה מלאווי מאז עצמאותה. הדגל אומץ ב-29 ביולי 2010 לאחר אישור הצעתה של מפלגת השלטון, המפלגה הדמוקרטית פרוגרסיבית, לדגל חדש בידי הנשיא, בינגו וה מותריקה.
ביט69
היסטוריה
באפריל 2008 הלהקה הוציאה לאור את אלבומה השני - בנות אוהבות בנים חזקים, בהפקתו המוזיקלית של יותם בן חורין ובהפצת היי פייבר הפקות. מתוך האלבום בלט השיר ״כל הבנות״ שנכנס למצעדים ברחבי הארץ.
דגל מלאווי
2012 ואילך
ב-28 במאי 2012, לאחר עלייתה לשלטון של הנשיאה החדשה ג'ויס באנדה, אישר הפרלמנט בהצבעה להחזיר את הדגל המקורי מיום עצמאותה של מלאווי. ההצעה קיבלה תוקף רשמי רק לאחר חתימת הנשיא על החוק.
ביט69
היסטוריה
הנושאים העיקריים בשיריהם באותה תקופה הם נושאים מוכרים ואופייניים לתלמידי בתי ספר תיכוניים ולבני נוער בפרט, כדוגמת בית הספר ("נמאס"), מורים, בחינות, שיעורי בית, משחקי מחשב ("משחקי וידאו") ובעיקר בנות ("כמו שלך", "עוגות גבינה", "בנות אוהבות בנים חזקים" ועוד). לפעמים עסקו השירים גם בנושאים כגון סמים ("תפסיקו לעשן" ו"אני מעדיף לישון"), הדחקה ("כל הילדים" ו"המשחק הלא נכון") והתעללות ("ילד מוכה" מתוך הדמו).
בשנת 2009 הפסיקה הלהקה את פעילותה. עמיר עזב את הארץ, שפלן ופוגל התגייסו ללהקת הנח"ל.
בשנת 2020 חידשו פוגל ושפלן את פעילותה של ביט 69 לתקופה קצרה. אלבומם השלישי, טימבוקטו, יצא ב-14 ביולי 2020 בהפצת נענע דיסק. מתוך האלבום שוחרר קליפ לשיר ״לייק עליי״. כמו כן, בשיר האחרון באלבום התארח זבולון מושיאשווילי. באותה שנה פתחו את הופעת האיחוד של להקת שייגעצ בהאנגר 11.
יהדות טרנסילבניה
יהדות טרנסילבניה הייתה הקהילה היהודית של יהודי חבל טרנסילבניה תחת שלטון הונגריה תחילה ולאחר מכן תחת שלטון רומניה, פעם אחת לאחר מלחמת העולם הראשונה, ופעם שנייה לאחר מלחמת העולם השנייה (במהלכה נרצחו רבים מיהודי האזור), כשבעת תקופת השואה היה מרבית שטחה תחת ריבונות הונגרית.
יהודים חיו בדאקיה עוד בטרם נכבשה על ידי הרומאים. ברומניה נמצאו מצבות מתקופת הכיבוש הרומי שקושטו בסמלים יהודים ונחרטו עליהן אותיות עבריות. בשנת 397 הוזכר שהרומאים ערבו לביטחון היהודים ובתי הכנסת שלהם בדאקיה. בהיסטוריה של רומניה יש אזכור על כך ששבט יהודי לוחם (כנראה כוזרים) חדר לאזור זה ולמשך מספר שנים הדת היהודית הייתה הדת השלטת באזור.
ראשית ההתיישבות היהודית
הזרים לא הורשו להיכנס לתוך טרנסילבניה והמסחר איתם התנהל באזורים מתוחמים בערי גבול דוגמת סיביו, ברשוב ואלבה יוליה. בברשוב וסיביו, בהן התנהל המסחר עם ולאכיה ונסיכות מולדובה, עסקו במסחר יוונים רבים, אולם באלבה יוליה, שבה התנהל המסחר עם אזורים הונגרים תחת שליטה עות'מאנית, עסקו בכך סוחרים יהודים. ב-1591, באלבה יוליה, פעל בית דין יהודי שדן בעניינים דתיים ואזרחיים כאחד. מכאן היו חודרים היהודים גם לתוך פנים הארץ, למרות האיסורים.
ב-13 בספטמבר 1600 ציווה הגנרל ג'ורג'ו בסטה על שחיטת היהודים, הסרבים והרומנים שהיו בקלוז'. מרכז היהודים בטרנסילבניה היה באלבה יוליה וממנה היו יוצאים עם סחורותיהם אל פנים הארץ. בשנת 1623, בחצרו של נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן, בקלוז', פעל כרופא וכיועץ "אברהם סרסה שמוצאו מקונסטנטינופול ובין התקנות שחוקק הנסיך נקבעה תקנה הנותנת חופש תנועה ומעבר ללא כל הגבלה לרופא של האוכלוסייה היהודית. בשנת 1629 טופל הנסיך על ידי קבוצת רופאים ומתוכם מוזכר בשמו רק הרופא היהודי "דוד היבריוס (ריבריוס)" David Hyberius או Ryberius. אולי בהשפעת רופאו או מסיבות אחרות התיר הנסיך באופן רשמי את מגורי היהודים בערים. אחריו קבע גיורגי ראקוצי השני שהיהודים יוכלו להתגורר רק באלבה יוליה. היהודים הגיעו גם למקומות נוספים, אך היו רק בחזקת נסבלים, ללא זכויות ישיבה רשמיות. שוד היהודים בדרכם לירידים היה עניין שכיח וב-1650 קבע המועצה המחוקקת של אלבה יוליה חובת סימון היהודים במגן דוד צהוב. ההתנגדות לישיבת היהודים בטרנסילבניה באה מצד העירונים, הגילדות ובמיוחד הסקסונים הטרנסילבנים, שראו ביהודים מתחרים מסוכנים. ציבורים אלה הסיתו כל הזמן נגד היהודים באסיפות המחוקקות. היהודים היו תלויים ברצונם הטוב של האצילים ואלה נהגו בקפריזיות והתייחסו ליהודים בזלזול. בכתבים מהתקופה מתוארים בבוז הצוענים כ"מין יהודים כאלה".
במאה ה-18, בטרנסילבניה, הייתה רק קהילה יהודית אחת מוכרת, יהדות אלבה יוליה והיא ייצגה כלפי השלטונות את כל יהודי החבל, הן מנהלית והן לצורכי מיסוי. הרב של הקהילה נשא בתואר Landesrabbiner והיה בפועל מנהיג יהודי החבל. עם גידול האוכלוסייה היהודית חלו שינויים והרב משה בן שמואל הלוי מרגליות, שהיה ה-Landesrabbiner בשנים 1778 - 1817, מינה נציגים מטעמו בכמה מחוזות וערים.
ארגון הקהילות היהודיות
הקהילות היהודיות התנהלו עד 1848 בצורה אוטונומית, הן מבחינה ניהולית והן מבחינה משפטית. מנהיג הקהילה נקרא "שופט יהודי" ומנהיג יהדות אלבה יוליה נשא בתואר "השופט הראשי של האומה היהודית בטרנסילבניה" והרב הראשי של אלבה יוליה נשא בתואר הרב הראשי של טרנסילבניה. השופט (פרנס) והמושבעים (ממונים) נבחרו בבחירות שנתיות, בראשיתה או סופה של השנה הנוצרית, בנוכחות נציג הבישופות. בנוסף לפרנס והממונים, נבחרו גם גבאי אחד עבור תלמוד תורה ושני גבאי צדקה, אחד לקהילה הספרדית ואחד לקהילה האשכנזית. חלק מהנהגת הקהילה היה הוועד המורכב משלושה-ארבעה "גובי מיסים", לגביית המס המוטל על היהודים ושלושה דיינים שהיו מרכיבים את בית הדין. לבית הדין היו מצרפים עוד שני אישים ואם היה לקהילה רב, גם הוא היה חלק מבית הדין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר טרנסילבניה הועברה לשליטת הונגריה, אאוג'ן פילוטי שהיה שגריר רומניה בהונגריה הנפיק דרכונים רומנים למספר יהודים טרנסילבניים ובכך נתן להם אפשרות לעבור לרומניה.
רבני טרנסילבניה
בטרנסילבניה כיהנו רבנים רבים, להלן רשימת הרבנים הראשיים הרשמיים של הדוכסות הגדולה של טרנסילבניה שהתקיימה כישות בשם זה משנת 1745 ועד 1867. רבני העיר אלבה יוליה (בשמה ההונגרי דיולהפהרוואר - Gyulafehérvár) החזיקו בתואר "הרב הראשי של הדוכסות הגדולה טרנסילבניה".
מאיה גסנר
מאיה גסנר (נולדה ב-11 ביוני 1975) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית ישראלית. עוסקת בפעילות חברתית עם מיעוטים ואוכלוסיות בסיכון בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה
מאיה נולדה במולדביה, ברית המועצות ועלתה בשנת 1981 לישראל.
היא גדלה בעיר כרמיאל, ושרתה בגדוד 51 בגולני כמש"קית חינוך.
למדה יחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ומיד בתום לימודיה החלה ללמוד משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין, אותו סיימה בהצטיינות.
נוסף על לימודיה בסטודיו למדה משחק מול מצלמה אצל שמי זרחין, רני בלייר ואיוונה צ'אבק, ליצנות אצל אריק בלואה בצרפת, דיאלוגים לבמה אצל ציפי פינס, שייקספיר אצל מיקי גורביץ', כתיבה לתיאטרון אצל יעל רונן וכתיבה יוצרת אצל אורית גידלי ואשכול נבו.
תסריטאות ובימוי
בשנת 2013 כתבה וביימה את הסרט "הכל כלול" עם קבוצת הנעורים של קיבוץ נחל עוז. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן דייגו בארצות הברית.
בשנת 2014 כתבה וביימה את הסרט "לקסיקון מלחמה" עם קבוצת מטפלים מעוטף עזה. הסרט עוסק במציאות המורכבת של מטפלים בנפגעי חרדה בזמן צוק איתן ומשמש כחקר מקרה במחלקות לעבודה סוציאלית במוסדות אקדמיים בישראל.
בשנת 2015 כתבה וביימה את הקליפ "על מה אתה חולם?" עם קבוצת בני נוער בשכונת רמת אליהו בראשון לציון, וכן את סרט דוקו קצר בשם "חלומות בשכונה".
בשנת 2016 כתבה וביימה את הסרט "סופר סבתא" עם קבוצת גיל הזהב בשדרות.
הנחיית סדנאות משחק
במסגרת עבודתה בעמותת להב הנחתה מספר רב של קבוצות באמצעות משחק ופסיכודרמה, ביניהם: הבלון (ערוץ הילדים, זוכה פסטיבל הקולנוע הבינ"ל לסרטי ילדים - איטליה), תסתכלו עליי (ערוץ הילדים, זוכה פסטיבל הקולנוע הבינ"ל לסרטי ילדים - איטליה), לצאת ענק (ערוץ הילדים), כמו כולם (ערוץ הילדים), אש אש מדורה (ערוץ הילדים), הגלויה (ערוץ הילדים), בשביל עצמי (ערוץ הילדים), הכל כלול (קולנוער), שידעו כולם (קולנוער), ליפול על הראש (קולנוער), הטוב המשותף (פרויקט "יותר מאלף מילים"), סרט המשך (פרויקט יותר מ-1000 מילים).
נוסף על כך, מאיה מעבירה ומנחה סדנאות משחק, ומעבירה הרצאות וסדנאות להופעה מול קהל ומצלמה באופן פרטי, וגם שיעורי ״משחק מול מצלמה״ בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
יוונית מודרנית
יוונית מודרנית (Νέα Ελληνικά או Νεοελληνική, כלומר נאו-הלנית; ידועה גם כ-Ρωμαίικα, כלומר רומאית) היא מונח לניבי השפה היוונית המדוברים כיום. יוונית מדוברת כיום בפי 17 מיליוני אנשים, בעיקר ביוון ובקפריסין, אך גם בפי מיעוטים רבים ברחבי העולם. בפרספקטיבה היסטורית, מייצג המונח "יוונית מודרנית" את כל סוגי היוונית שדוברו בתקופה שבין נפילת האימפריה הביזנטית (1453) ועד ימינו. זאת, בניגוד לממצאי מחקרים שונים, הגורסים כי תקופה זו החלה כבר בשנת 1204 (נפילת קונסטנטינופול בידי הצלבנים, במסגרת מסע הצלב הרביעי). במהלך רוב הזמן הזה, השפה התקיימה במצב של דיגלוסיה, כאשר הניבים האזוריים התקיימו זה לצד זה. בייחוד, במהלך רוב המאות ה-19 וה-20, היא נודעה בסוגיה השונים של ניביה, כמו גם ב"קאתארבוסה" הנלמדת. כיום, יוונית מודרנית סטנדרטית, המבוססת בעיקר על ניביה העממיים, היא השפה הרשמית ביוון ובקפריסין.
סיווג
המונח "יוונית" יוצר ענף עצמאי של השפות ההודו-אירופיות. בתוך היוונית, כל הצורות של יוונית מודרניות שקיימות עד היום (מלבד יוונית צאקונית), הן "צאצאיות" של הקוינה הנפוצה של סוף התקופה הקלאסית. לכן, יש הגורסים כי ניתן לסווגן כ"צאצאיות" של יוונית אטית, הניב שדוּבר בתוך וליד אתונה בתקופה הקלאסית. צאקונית, ניב מבודד שמדובר כיום בפי אוכלוסייה הולכת ופוחתת בפלופונסוס, היא צאצאית של הניב הדורי. מספר ניבים מודרניים אחרים משמרים אלמנטים של ניבים עתיקים שונים של היוונית; עם זאת, שפת קוינה אטית מהווה את השורש הלשוני של כל הניבים היווניים המודרניים.
חלוקה גאוגרפית
יוונית מודרנית מדוברת כיום על ידי 17 מיליון אנשים, בעיקר ביוון ובקפריסין. בנוסף, ישנן אוכלוסיות דוברות-יוונית בגאורגיה, בולגריה, אוקראינה, רוסיה, מצרים, טורקיה, הרשות הפלסטינית, אלבניה, מקדוניה ודרום איטליה. השפה מדוברת גם בארצות רבות שבהן התיישבו היוונים, ביניהן ארגנטינה, ארמניה, אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, ברזיל, קנדה, דנמרק, צרפת, גרמניה, הולנד, דרום אפריקה, שוודיה, נורווגיה, ארצות הברית ובריטניה.
סטטוס רשמי
יוונית היא השפה הרשמית של יוון, שבה היא מדוברת על ידי בערך 99.5% מהתושבים. יוונית היא גם השפה הרשמית בקפריסין, יחד עם אנגלית וטורקית. בשל חברותן של יוון ושל קפריסין באיחוד האירופי, יוונית היא אחת מ־20 השפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
ניבים יווניים
הניבים העיקריים של יוונית מודרנית הם:
דוגמאות לניבים צפוניים הם רומלית, אפירית, תסלית, מקדונית ותראקית.
כתב
יוונית מודרנית נכתבת בצורה האיונית המאוחרת של האלפבית היווני. האלפבית הזה נחשב לאלפבית הראשון שבו יש ייצוג מלא לתנועות בערך שווה עם עיצורים, בניגוד לקודמו, האלפבית הפיניקי. הכתבים העתיקים ביותר שהתגלו של האפלבית היווני, מקורם במאות ה-8 וה-9 לפנה"ס. הוא קיבל את צורתו האחרונה באתונה ב-403 לפנה"ס, והחליף סוגים אזוריים אחרים של אלפבית, בגלל שימושו בכתיבת הניב היווני אטי הנפוץ בזמן תקופת יוון ההלניסטית.