cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרילנד
ממשל ופוליטיקה
המדינה מחולקת מנהלית ל-23 מחוזות. הגדול שבמחוזות מרילנד הוא מחוז ווסטר (1,800 קמ"ר), הקטן שבהם הוא מחוז הווארד (660 קמ"ר) , והמאוכלס שבהם הוא מחוז מונטגומרי (כ-1,004,709 תושבים). עיר הבירה, אנאפוליס, נמצאת במחוז אן ארנדל. העיר בולטימור משמשת כמחוז, על אף מעמדה כעיר עצמאית.
מרילנד מדינה ליברלית באופייה, ובעשורים האחרונים מצביעה מרילנד בקביעות למועמדים דמוקרטים; בשש מערכות הבחירות האחרונות לנשיאות הצביעה מרילנד בעד המועמד הדמוקרטי. את מרילנד מייצגים בסנאט הסנטורים הדמוקרטיים כריס ואן הולן ובן קרדין. מבין נציגיה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שבעה הם דמוקרטים, ואחד רפובליקני.
כלכלה
במדינה שוכנים מטה הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
נמל התעופה הגדול במדינה הוא נמל התעופה הבינלאומי בולטימור-וושינגטון ת'ורגוד מרשל.
דמוגרפיה
קבוצת האוכלוסייה הכי גדולה במרילנד היא הגרמנים, המהווים 15.6% מכלל התושבים. הקבוצה השנייה היא האירים (11.8%), ולאחריהם אנגלים (8.1%), איטלקים (5.2%), אמריקאים (4.4%) ופולנים (3.5%). אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
יהדות מרילנד
קהילות יהודיות גדולות מרוכזות בעיקר בעיר בולטימור ובפרבריה הצפוניים של וושינגטון הבירה. קהילה חרדית גדולה נמצאת בבולטימור, שם נמצאת ישיבת נר ישראל, מהישיבות הליטאיות החשובות בארצות הברית.
מכללות ואוניברסיטאות
במדינה נמצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, אחת מהאוניברסיטאות הטובות והמובילות בעולם. כמו כן, במדינה פועלת מערכת האוניברסיטאות הציבורית של מרילנד, כאשר האוניברסיטה הגדולה והמכובדת ביותר היא אוניברסיטת מרילנד השוכנת בעיר קולג' פארק.
פיל סומטרי
פיל סומטרי (שם מדעי: Elephas maximus sumatranus), הוא אחד משלושה תת-המינים המוכרים של פיל אסייתי, יליד האי סומטרה באינדונזיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1847 על ידי הזואולוג הגרמני קנראד יעקב טמינק. בשנת 2011, פיל זה סווג על ידי IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל ירידה דרסטית של האוכלוסייה הנאמדת בשיעור של 80% על פני 75 שנים. הפיל הסומטרי מאוים במיוחד על ידי אובדן בית גידול הנובע מבירוא יערות והתנחלות אנושית לשטחים מיוערים. מעל 69% מבתי הגידול הפוטנציאלים לפיל אבדו במהלך 25 שנה האחרונות. בית הגידול הנותר מחולק לבלוקי יער קטנים בגודל כולל של 250 קמ"ר.
תיאור וטקסונומיה
אצל הפיל האסייתי יש 3 תת-מינים מוכרים: פיל הודי, פיל סרי לנקי ופיל סומטרי. פיל בורנאי נחשב בתחילה כחלק מהפיל ההודי עד שהוכר בשנת 2003 כתת-מין נפרד. ההבדלים בין תת-המינים מבוססים על גודל וצבע וכן על הבדלים ב-DNA. מניתוח גנטי עולה כי הפיל הסומטרי עשוי להוות מין בפני עצמו, ועל כן ארגוני השימור מציעים כי יש להפריד בגני החיות בינם לבין פילים אסייתים אחרים.
באופן כללי, הפילים האסייתים קטנים יותר מאשר הפילים האפריקנים, והנקודה הגבוהה ביותר בגוף היא הקודקוד. הגב קמור, הראש רחב והזנב ארוך. האוזניים של הפיל הסומטרי קצרות יחסית ועגלגלות, אך הן גדולות יותר משאר תת-המינים. הנקבות קטנות יותר מהזכרים ויש להן חטים קצרים או שהן חסרות חטים. פיל סומטרי מגיע לגובה של 3.2-2 מטר בכתף ולמשקל של 4,000-2,000 ק"ג. יש לו 20 זוגות צלעות - זוג אחד יותר משאר תת-המינים. הצבע של עורו בהיר יותר מאשר הפיל ההודי.
תפוצה ואקולוגיה
הפיל הסומטרי כשמו אנדמי לאי סומטרה שבאינדונזיה. תפוצתו בעבר הייתה בכל שמונת המחוזות באי (אצ'ה, צפון סומטרה, מערב סומטרה, דרום סומטרה, ריאו, למפונג, בנגולו וג'מבי), אולם כיום הוא כבר נכחד ממערב סומטרה ונעלם בהדרגה גם מצפון סומטרה.
במחוז ריאו שבעבר הכיל את מספר הפילים הגדול באי, נותרו כיום כ-300 פילים בלבד.
בית הגידול של הפילים מורכב מיערות שפלה, יערות עננים, יערות טרופיים וגבעות מיוערת עדינות מתחת לגובה של 300 מטר. בעוד שהפילים יכולים לאכלס בתי גידול שונים, ממחקרים ארוכי טווח של אוכלוסיות פילים ברחבי אסיה עולה כי יערות שפלה הם בית גידול מועדף. עובדה זאת מאיימת במיוחד על הפילים שכן בשפלה מתרחש אובדן בית גידול גבוה יותר מיערות הרריים בשל הנגישות שלהם לבני אדם. הטמפרטורה בתחומי המחיה שלהם 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 4,700-2,000 מילימטר לשנה.
הפילים הסומטרים ניזונים מעלים, עשבים, שיחים וחלקי צמחייה אחרים, ולמעט טיגריס סומטרה שמהווה איום לפילונים - אין לפילים שום אויב טבעי ברחבי האי. פרסתנים אחרים שחיים באי לצד הפיל הם קרנף סומטרי, סרו סומטרי, טפיר אסייתי, מונטיאק מצוי ואייל סמבר. הפילה הסומטרית ממליטה בדרך כלל בלילה ומשך ההמלטה הוא כ-10 שניות. הפילון מסוגל לעמוד בכוחות עצמו בין 10 דקות לחצי שעה מרגע הלידה. הפילות הסומטריות מפסיקות להתרבות לאחר גיל 60 שנה - שזאת גם תוחלת החיים הממוצעת שלהם בטבע. תוחלת החיים המקסימלית של הפילות היא עד גיל 75 בעוד שזכרים חיים עד גיל 60.
איומים ושימור
בשל המרות של יערות ליישובים אנושים ושטחים חקלאיים, רבים מאוכלוסיות הפילים בסומטרה נתונות ללחצים קשים מצד האדם - במיוחד פילים אשר נכנסים ליערות שהוסבו למטעים חקלאיים וגורמים שם לנזקים. בנוסף להריגת פילים בתור "מזיקים", הפילים הסומטרים מהווים גם מטרה לציד לא חוקי עבור הסחר בשנהב שלהם. כיום, הפיל הסומטרי מצוי רק בשבעה מחוזות באי - וברבים מהם הוא נתון ללחץ מוגבר של אובדן בית גידול וקונפליקטים עם החקלאים. מסיבה זאת ארגון השימור IUCN הכניס את הפיל לקטגוריה המאוימת ביותר - סכנת הכחדה חמורה (CR). בין שנת 2012 ל-2015, 36 פילים נמצאו מתים במחוז אצ'ה מהרעלה, התחשמלות ומלכודות. רוב הפילים המתים נמצאו ליד מטעי שמן דקלים. חוקרי טבע מעריכים כי פילי סומטרה עלולים להיכחד בתוך פחות מעשר שנים, אם השליקה לא תיעצר.
למרות שהפיל נחשב למין מוגן באינדונזיה ואף רשום בנספח א' של אמנת וושינגטון האוסרת מסחר בינלאומי במין זה ובמוצריו, כ-85% מבתי הגידול שלו ממוקמים מחוץ לאזורים מוגנים המונעת הסבה שלהם לשטחים חקלאיים. בשנת 2004, הוקם הפארק הלאומי טאסו-נילו במחוז ריאו על מנת להגן על בית הגידול של הפיל הסומטרי. היער בתחומי הפארק הוא אחד האזורים הגדולים האחרונים בסומטרה שמסוגל לתמוך באוכלוסייה גדולה של פילים.
סקרים ואומדנים
במהלך השנים נעשו מספר סקרים על אוכלוסיית הפילים. להלן רשימת הסקרים המציגה את הירידה התלולה במספרי הפילים.
בשבי
בין השנים 1986 ו-1995, 520 פילי בר נתפסו ונשמרו בשישה מרכזים לאילוף פילים, אשר הוקמו מאז 1986 במחוזות לאמפונג, אצ'ה, בנגקולו, צפון ודרום סומטרה, וקיאו. לכידת פילי בר הופסקה בשנת 1999 בשל העלות היקרה של החזקתם. עד סוף שנת 2000, הוחזקו 391 פילים סומטרים באינדונזיה במרכזים כאלו, בגני חיות, בספארי ובאזורי תיירות.
הקש ששבר את גב הגמל
הקש ששבר את גב הגמל הוא ביטוי שמתאר את הפעולה הקטנה או השגרתית הגורמת לתגובה גדולה פתאומית ובלתי צפויה, בגלל ההשפעה המצטברת של פעולות קטנות.
המשמעות לפתגם "הקש הוא ששובר את גב הגמל" היא שככל שיעמיסו על הגמל יותר קש, בסוף הגמל לא יעמוד בעומס המשקל, וייפול אפילו מהקש הקל היחיד האחרון.
כלומר, האחרון בשורה של התרחשויות בלתי מקובלות גורם לתגובה פתאומית וחזקה לכאורה.
מקור
המימרה היא שאילה מאנגלית. "the last Feather may be said to break a Horses Back" נזכרת בוויכוח תאולוגי בין תומאס הובס והבישוף ג'ון ברמהול במחצית השנייה של המאה ה־17; המימרה "the least Straw breaks the Horse's Back, or a single Sand will turn the Beam of Scales which holds Weights" נזכרת בחיבור מ־1724.
גזה פרויד
קורות חיים
גזה פרויד שנולד במשפחה יהודית זכה כבר בשנת 1939 בפרס הראשון בתחרות הפיזיקה של אגודת אטווש (על שם לוראנד אטווש הפיזיקאי ההונגרי המפורסם), אך הוא לא התקבל לאוניברסיטה בגלל מוצאו היהודי. מ-1943 עד 1945 היה בשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). לפיכך סיים את לימודיו רק ב-1950 עם תואר בהנדסת מכונות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה (BME). לאחר מכן הוא הפך למרצה במכון לפיזיקה של הפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד ובהמשך למרצה בכיר. ב-1951 היה שותף בכתיבת "בעיות פיזיקליות תאורטיות", אוסף של ספרי לימוד. הוא הפך לדוקטורנט ב-1954. המנחה שלו לדוקטורט היה ליפוט פייר. עד מהרה מונה לראש המחלקה למשוואות דיפרנציאליות במכון לפיזיקה כחוקר בכיר. הוא זכה בפרס גרינוולד על ידי "החברה המתמטית יאנוש בויאי". בשנת 1959 הוענק לו פרס קושוט על הישגיו בתיאוריה וביישום המעשי של ניתוח מתמטי. משנת 1976 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת אוהיו סטייט. הוא הרצה וחקר בעיקר בתורת האינטרפולציה ובתורת הפולינומים האורתוגונליים, שהשתייכו לתחום הקלאסי של ניתוח מתמטי, אך השיג תוצאות גם בתחום משוואות דיפרנציאליות חלקיות. הוא פרסם 131 מאמרים על מחקריו.
ברדה מודל 35
ברדה מודל 35 (באיטלקית - "(Cannone-Mitragliera da 20/65 modello 35 (Breda") היה תותח נ"מ איטלקי בקוטר 20 מילימטר, ששימש בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הכלי תוכנן לשימוש הן כתותח נ"מ והן כנגד מטרות קרקע, והיה יעיל כנגד טנקים קלים, כאשר הפגז חודר השריון בו השתמש היה מסוגל לחדור 30 מילימטרים של שריון בטווח של 500 מטרים. התותח הגיע עם גורר דו גלגלי, אך בשל החולשה המבנית שלו הייתה מהירות הגורר מוגבלת ל-20 קמ"ש, כך שלרוב נגרר התותח על גבי משאית.
בנוסף להיותו תותח נ"מ שימש תותח ברדה מודל 35 כחימוש העיקרי במספר סוגי רק"מ. בתחילה הותקן בארבעה טנקי פאנצר סימן 1 ששימשו את הספרדים הלאומנים במהלך מלחמת האזרחים בספרד על מנת להתמודד יותר טוב עם טנקי T-26 הסובייטיים ששימשו את הכוחות הרפובליקניים. לאחר מכן הותקן בטנק הקל האיטלקי פיאט L6/40 ובשריונית האיטלקית AB 41. בנוסף לכך הותקן כתותח נ"מ בסירות טורפדו מסוג MAS.
לאחר תחילת מלחמת החורף רכשה פינלנד כמות של 88 תותחים מאיטליה. לפחות חמישה מהם הושמדו בזמן מלחמת ההמשך. ארבעה תותחים הותקנו על ידי הצי הפיני בסירות טורפדו. הכלי שימש את הפינים במשך עשרות שנים לאחר המלחמה ככלי אימון נגד מטוסים עד לשנת 1985.
במהלך המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה נפלה כמות גדולה של תותחי ברדה מודל 35 בידי בריטניה במסגרת מבצע מצפן בשנת 1940. התותח הועבר לשימוש כוחות חבר העמים הבריטי ושימש במסגרת המצור על טוברוק על ידי הכוחות האוסטרלים, וכן על ידי קבוצת המדבר ארוכת הטווח, ובכלי שיט שונים של הצי האוסטרלי והצי הבריטי.
אנזו סקוילינו ג'וניור
אנזו סקוילינו ג'וניור (באנגלית: Enzo Squillino Jr; נולד ב-28 באוגוסט 1966) הוא שחקן קולנוע וצלם אנגלי.
ביוגרפיה
סקווילינו נולד ב-1966 בשפילד, אנגליה להורים ממוצא אנגלי ואיטלקי. הוא למד אומנות בתיאטרון האקדמי "Mountview" בלונדון.
הוא החל להופיע בטלוויזיה ב-1988 והתפרסם ממשחקו במחזמר "Buddy: The Buddy Holly Story", מ-1989 בתיאטראות וסט אנד בתור ריצ'י ואלנס, גיטריסט שהיה מחלוצי הרוק אנד רול.
הוא שיחק בתפקידים רבים, לרוב בתפקידים קומיים או שוליים.
חיים אישיים
סקווילינו נשוי מאז 2006 לג'יימי אליסון ולהם 2 ילדים.
פילמוגרפיה
טלוויזיה:
סויוז 7K-T
הסויוז 7K-T הייתה הגרסה המאוישת השנייה של חללית הסויוז ושימשה במשימות סויוז 12 עד סויוז 40 בשנים 1973-1981. בעקבות אסון סויוז 11 החללית תוכננה מחדש כך שתוכל לשאת 2 קוסמונאוטים בלבד אך עם חליפות החלל שלהם בכל שלבי המשימה, דבר שלא היה בגרסה הקודמת. במקומו של הקוסמונאוט השלישי הוסיפו מערכות קיום חיים נוספות. את הלוחות הסולאריים החליפו שתי סוללות שסיפקו חשמל ליומיים בלבד תוך יציאה מנקודת הנחה היה שהיא תקבל את החשמל מאחת מתחנת החלל שבה היא תעגון, אך במקרה של כישלון העגינה או סוג אחר של כישלון (דבר שקרה כמה פעמים) צוות החללית נאלץ לכבות את כל המערכות בחללית למעט מערכות התקשורת, קיום החיים והחדירה לאטמוספירה. את הלוחות הסולאריים החליפו שתי משושות שוט ארוכות.
במשימות סויוז 13, סויוז 16, סויוז 19 וסויוז 22 שבהם החללית לא עגנה בתחנת חלל, השתמשו בדגם שונה של סויוז 7K-T שהיה לו לוחות סולאריים והוא נקרא סויוז 7K-TM. במשימות סויוז 13 וסויוז 22 הורכבה מצלמה מיוחדת במקום של מנגנון העגינה. במשימת סויוז 13 השתמשו במצלמת מערכת אוריון 2 במשימת סויוז 22 השתמשו במצלמת MKF-6. בשתי המשימות צילמו את הכוכבים ואת כדור הארץ.
גרסה אחרת של הסויוז 7K-T נקראה סויוז 7K-T/A9 ושימשה לטיסה לתחנות החלל הצבאיות אלמאז. לגרסה הזאת הייתה אפשרות של שליטה מרחוק, מצנחים חדשים ועוד שינויים בלתי ידועים ומסווגים.
לחישת הלב
לחישת הלב (ביפנית: 耳をすませば) הוא סרט קולנוע אנימציה יפני, המבוסס על מאנגה בעלת שם זהה מאת אאוי היראגי. התסריט נכתב על ידי הייאו מיאזאקי ואילו הבימוי נעשה על ידי יושיפומי קונדו. היה זה הסרט הראשון שהופק בסטודיו ג'יבלי ובוים על ידי אחר מלבד הייאו מיאזאקי או איסאו טקהאטה (במאי קבר הגחליליות ורק אתמול). היה זה סרטו היחיד של קונדו אשר מת בגיל 47 ממפרצת.
עלילת הסרט
הסרט נפתח בשירו של ג'ון דנוור "Take Me Home, Country Roads". שיזוקו סוקישימה, נערה צעירה בעלת אהבה גדולה לספרים, בוחנת את כרטיסיית ההשאלה של הספר שזה עתה שאלה מן הספרייה. היא נדהמת לראות שוב את שמו של סייג'י אמסאווה, אדם מסתורי אשר מתברר שכבר שאל לפניה את כל הספרים שברשותה. בדרכה לפגוש את חברתה יוקו הארדה, עוצרת שיזוקו בספריית בית הספר על מנת לשאול ספר, ומתברר לה שהאחרון נתרם על ידי אמסוואה. שיזוקו ויוקו יושבות על ספסל מול מגרש הספורט ומתאמנות יחדיו על השיר ששיזוקו כתבה לטקס הסיום. במהלך השיחה מתברר שיוקו חברתה מאוהבת בסוגימורה בן כיתתן אך קיבלה מכתב אהבה מאחר, וכעת היא מתלבטת מה לעשות. סוגימורה מן העבר השני של המגרש קורא לשיזוקו ובינתיים יוקו נמלטת מהמקום ושיזוקו ממהרת בעקבותיה ומפילה אגב כך את יומנה עם השיר. כאשר היא מבחינה בכך היא חוזרת לספסל שבו ישבו ומגלה שם נער שיושב וקורא את יומנה. הוא מקניט אותה על כתיבתה, מה שמשניא אותו על שיזוקו.
אחותה הגדולה של שיזוקו חוזרת הביתה מדודתה ומטיפה לשיזוקו מוסר על כך שעליה להשקיע בלימודיה על אף שהוריה עסוקים מכדי לבדוק שהיא אכן עושה זאת. למחרת, בדרכה לספרייה על מנת להביא לאביה הספרן את ארוחת הצהריים, מגלה שיזוקו חתול שמן ומוזר היושב לידה ברכבת ומחליטה לעקוב אחריו. היא מובלת על ידו עד לחנות עתיקות מיוחדת במינה אותה מנהל זקן חביב בשם שירו נישי. בין יתר העתיקות המיוחדות מגלה שיזוקו את "הברון"- פסל מיוחד בדמות חתול. שיזוקו מגלה שהיא באיחור וממהרת לספרייה, אך בכניסה אליה עוצר אותה אותו נער מרגיז מן הספסל ואיתו החתול השמן ומביא לה את ארוחת הצהריים ששכחה בחנות, לא בלי הקנטה נוספת. מתברר שהוא נכדו של נישי.
בבית ספר מנסה שיזוקו לברר מיהו תורם הספר המסתורי. מתברר לה שבנו של אותו אמסאווה למעשה לומד בכתה המקבילה. בדרכה הביתה עוברת שיזוקו דרך חנות העתיקות אך אין שם איש. בינתיים חברה סוגימורה מנסה לשכנע את יוקו לצאת עם חברו שכתב לה את מכתב האהבה. יוקו המאוכזבת והמדוכאת נשארת למחרת היום בבית ומפספסת את הבחינות הנערכות בבית הספר, ומתפתח וויכוח בין שיזוקו וסוגימורה שבמהלכו חושף סוגימורה את רגשותיו כלפי שיזוקו. היא מבהירה לו שהם לעולם לא יהיו יותר מאשר ידידים.
עזיבתו של סייג'י לאיטליה על מנת לבחון את כישוריו מעוררת אצל שיזוקו תחושה שגם עליה עצמה מוטלת משימה של בחינת כישוריה שלה. היא מחליטה להשקיע בכתיבה למשך היעדרו של סייג'י ומבקשת מנישי רשות לכתוב ספר על הברון והברונית אהובתו שהגורל הפריד ביניהם. הוא מאשר לה בהבטחה שהוא יהיה הראשון שיקרא את הטיוטה הראשונית. שיזוקו חוששת מן המשימה אך נישי מרגיע אותה ומביא לה אבן חן בלתי מלוטשת כדימוי לשיזוקו עצמה. שיזוקו רואה את סייג'י בפעם האחרונה לפני נסיעתו ומבטיחה לו לעבוד קשה על ספרה. במהלך תקופה זו, מזניחה שיזוקו את לימודיה. בינתיים מחליטה אחותה של שיזוקו לעזוב את הבית בעוד אימן, אשר משלימה את תואר המאסטר שלה, מתחייבת לעזור לה בסיום הלימודים. הוריה של שיזוקו מנהלים איתה שיחה ומקבלים את החלטתה ללכת בדרכה שלה. עם זאת הם מקווים שהיא תתאפס ותשוב ללמוד כמו שצריך.
יאנאייר
יאנאייר (באוקראינית: Янейр, באנגלית: Yanair) היא חברת תעופה אוקראינית בין יעדים ברחבי אירופה ואסיה. החברה הוקמה בשנת 2012 והחלה לטוס בנתיב קייב - צ'רנוביץ, לאחר מכן פתחה עוד טיסות למספר יעדים.
משרדיה הראשיים של החברה נמצאים בקייב ובסיס פעילותה הוא נמל התעופה הבינלאומי קייב ז'וליאני.
פעילות החברה בישראל
טיסת הבכורה של החברה בקו בין ויניצה לתל אביב תוכננה לדצמבר 2013, אך היא נדחתה למרץ 2014. החברה הפעילה במרץ ואפריל 2014 מספר טיסות בין ויניצה לנתב"ג, אך אלה נפסקו בגלל חוסר כדאיות כלכלית וחוסר הרצון של החברה להפעיל טיסות אלה.
החל מ-9 ביולי 2017 החברה מפעילה טיסות סדירות בין נמל התעופה הבינלאומי קייב ז'וליאני לנמל התעופה בן-גוריון, וטיסות עונתיות בין נמל התעופה הבין-לאומי אודסה לנמל התעופה בן-גוריון.
דני סבן
דניאל "דני" סבן (נולד ב-1952) הוא דיפלומט ישראלי-יהודי יליד אלג'יריה ששירת כשגריר ישראל במספר מדינות באמריקה הלטינית.
ביוגרפיה
סבן נולד כ"דניאל צבאן" בעיר גראדייה שבמחוז מזאב בדרום אלג'יריה, אשר בשל ריחוקה מקו החוף שבקרבתו התמקמו בעיקרם היהודים, היה דליל עם כ-2,000 יהודים בלבד.
אביו של דני היה נגר, ועבד בחברה גדולה. דני הוא הבן השני מבין תשעה ילדים. הוא למד בבית ספר כללי, ובשעות אחר הצהרים בבית הכנסת עם שאר הילדים היהודים. למדו עברית וחומש ותפילה.
לאור מלחמת העצמאות של אלג'יריה כנגד הצרפתים, חלה עלייה באנטישמיות ומשפחתו עלתה לישראל ב-1962; הם שהו במחנה במרסיי ומשם המשיכו לחיפה. פקיד הסוכנות היהודית החליט לשנות את שמם מ"צבאן" ל"סבן" ("יצרן סבונים") בשל העובדה שיהודים אחרים מצפון אפריקה נשאו שם זה. משפחת סבן נשלחה לגור במעברת עמישב.
בשל הקושי שבפריפריה הישראלית אליה שובצו, נאלץ סבן לפרוש מלימודיו ולעזור בפרנסת הבית. בשל התערבות מורהו שהעריכו מאוד, הצליח להשלים את לימודיו עם תעודת בגרות.
סבן שירת בצבא בחטיבת גולני, נפצע במלחמת יום הכיפורים, נחשב למת והודעה על כך נמסרה למשפחתו, עד שיצר עמם קשר מבית החולים רמב"ם.
לאחר שחרורו למד באוניברסיטת בר-אילן. פרט לעברית, סבן הוא דובר ספרדית, ערבית יהודית, צרפתית ואנגלית.
נישא בטרם החל בעבודתו הראשונה בבנק ישראל בתל אביב, בו הועסק לשנה. לאחר מכן עבר לעבוד בסוכנות היהודית למשך שנה ומשם התקבל למשרד החוץ ב-1978 (מקום בו יעבוד 41 שנים).
ב-2003 מונה לשגריר ישראל באקוודור.
בשנת 2010 הוא כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לאמריקה הלטינית והיה בראש משלחת של המשרד להאיטי לאחר רעידת האדמה בהאיטי (2010). באותה תקופה מונה לשגריר ישראל לקוסטה ריקה ושגריר לא תושב בניקרגואה.
מונה ב-14 ביוני 2015 לשגריר ישראל לרפובליקה הדומיניקנית ושגריר לא תושב באנטיגואה וברבודה, ג'מייקה, גרנדה, דומיניקה והאיטי.
סבן מונה לשגריר לא תושב של ישראל ב-14 במאי 2017 לסנט לושה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט קיטס ונביס.
כיום הוא משמש כהיסטוריון של יהודי אלג'יריה. מתגורר בשכונת תלפיות בירושלים וממונה על קשרי החוץ שלה עם הקהל היהודי בתפוצות.
סנאץ'
סנאץ' (באנגלית: Snatch) הוא סרט קולנוע מז'אנר המתח והפשע, שיצא בשנת 2000, ונכתב ובוים על ידי גאי ריצ'י. הסרט מתרחש בלונדון, ומציג שני קווי עלילה שונים: הראשון מתאר את טורקיש (ג'ייסון סטיית'האם), יזם קרבות איגרוף בלתי חוקיים שמסתבך עם העבריין בריק-טופ (אלן פורד); והשני מדבר על החיפוש של קבוצות שונות אחר יהלום גנוב.
הסרט מציג מגוון רחב של דמויות שונות זו מזו, ומפורסם בשל הבימוי המיוחד שלו, קווי העלילה השונים שמסתבכים אחד בשני והקצב המהיר של הסרט.
עלילה
פרנקי "ארבע אצבעות" (בניסיו דל טורו), גנב מקצועי ומכור להימורים, גונב יהלום 86 קארט, ומביא אותו לאנגליה כדי למכור אותו לדאג "הראש" (מייק רייד), מוכר יהלומים אנגלי. דאג קונה את היהלום בשביל "הדודן" אבי (דניס פארינה), יהלומן אמריקאי שארגן את הגנבה. אחד משותפיו של פרנקי, שגנב איתו את היהלום, שולח אותו לאחיו, בוריס "הלהב" יורינוב (רייד סרבדזיג'ה) או בוריס "חומק-הכדורים", כדי לקנות נשק, כשבעצם הוא מתכנן לגנוב את היהלום ביחד עם אחיו, בסיוע אנשים אחרים, כדי שלא יהיה קשר ישיר אליהם.
טורקיש (ג'ייסון סטיית'האם) הוא יזם קרבות איגרוף בלתי חוקיים, ביחד עם שותפו טומי (סטיבן גרהאם). השניים משכנעים את בריק-טופ (אלן פורד), שעומד בראש מערכת קרבות איגרוף וקרבות כלבים בלתי חוקיים, להוסיף למערכת ההימורים שלו את הקרבות של ג'ורג' "המדהים" (אדם פוג'רטי). טורקיש שולח את טומי ואת ג'ורג' למחנה נוודים אירים (הכינוי Pikeys תורגם לעברית כ"צוענים") כדי לקנות לו קרוואן חדש, אך הנוודים מרמים את טומי ומוכרים לו קרוואן הרוס. ג'ורג' מציע להם קרב עם ידיים חשופות, בו המנצח יקבל את הכסף שנועד לקניית הקרוואן. מיקי א'וניל (בראד פיט) נלחם בג'ורג', ופוצע אותו קשות באגרוף אחד. טורקיש אובד עצות לאחר שאיבד את המתאגרף שלו, ומגייס את מיקי כדי שיילחם בשבילם, תמורת הבטחה לקנות לאמו של מיקי קרוואן חדש. בריק-טופ מסכים להצעה, בתנאי שהקרב יהיה מכור, ושמיקי ייפול בסיבוב הרביעי. עם זאת, מיקי מבצע נוקאאוט ליריבו, מה שמעמיד אותו, את טורקיש ואת טומי בסכנת חיים. בריק-טופ גונב את כל החסכונות של טורקיש, ומודיע לו שהוא רוצה להשתמש במיקי בשביל קרב נוסף; הוא מבהיר לטורקיש שמיקי צריך ליפול בסיבוב הרביעי, אחרת הדבר יהיה קריטי לחייו של טורקיש.
בינתיים, בוריס נותן לפרנקי אקדח בחינם, תמורת טובה - על פרנקי להגיש הימור אצל סוכני ההימורים, בשביל קרב אגרוף לא חוקי. פרנקי מסכים, ובינתיים בוריס שוכר את סול (לני ג'יימס) ווויני (רובי ג'י), פושעים קטנים, לשדוד את סוכני ההימורים, ולגנוב את התיק של פרנקי, שבו נמצא היהלום. השוד נכשל, משום שההימורים התבטלו, ולכן אין שום כסף אצל סוכני ההימורים. המצלמה במקום תופסת את סול ווויני, אך השניים מצליחים לחטוף את פרנקי. בוריס הורג את פרנקי, ולוקח את היהלום לעצמו, ומשאיר את סול וויני להתמודד עם ההיפטרות מהגופה. בזמן שהם מתלבטים איך לעשות זאת, בריק-טופ, הבעלים של סוכנות ההימורים שסול וויני ניסו לשדוד, נכנס במטרה להרוג את סול וויני. השניים נשברים ואומרים שאם יחוס על חייהם, הם ישיגו לו את היהלום תוך 48 שעות.
טוני תופס את סול, ומוציא ממנו מידע על כך שבוריס "חומק-הכדורים" הוא זה שמחזיק ביהלום כרגע. טוני ואבי חוטפים את בוריס, קושרים אותו ומכניסים אותו לתא-המטען של מכוניתם. הם נכנסים לביתו ולוקחים את היהלום. כשהם נוסעים משם, המכונית שלפניהם, שהיא במקרה המכונית של טורקיש וטומי, זורקת קרטון חלב, שפוגע בשמשה של המכונית של טוני; נגרמת תאונה ומכוניתו נכנסת בעמוד. בוריס בורח ממנה, ונדרס מיד על ידי המכונית של סול וויני, שעוקבים אחר האנשים שחטפו את בוריס, כדי להשיג את היהלום עבור בריק-טופ.
אבי וטוני נכנסים לפאב כדי להתארגן, אך סול וויני נכנסים עם מסכות ומנסים לשדוד את היהלום מהם. טוני מזהה שהאקדחים שסול וויני מחזיקים הם דימויים, שטעונים בכדורי סרק, ומאיים עליהם שיעזבו את הפאב. בדרך ליציאה הם פוגשים את אבי, שבדיוק חזר מהשירותים, ומנסים לשדוד ממנו את היהלום. בו זמנית נכנס בוריס לפאב עם רובה סער, ומאיים גם הוא על אבי שייתן לו את היהלום, ועל סול וויני שילכו משם. טוני, שנמצא בחדר הסמוך, שומע זאת ופוקד על אבי להתכופף; אז הוא יורה בבוריס דרך הקיר. ויני וסול לוקחים את התיק עם היהלום ובורחים משם. טוני הולך בעקבותיהם כדי להחזיר את היהלום. הם חוזרים לביתם, שם אבי לוקח את היהלום לעצמו, אך הוא נבלע על ידי כלבו של ויני. אבי מנסה לירות בכלב שבורח משם, אך בטעות פוגע בטוני והורג אותו. אבי מוותר וטס חזרה לארצות הברית.
בינתיים, מיקי מסרב לדרישת טורקיש כי יילחם שוב, אלא אם הוא יקנה בשביל אמו קרוואן מפואר. טורקיש, שהוא חסר כל לאחר שבריק-טופ שדד אותו, מספר על כך לבריק-טופ שזועם עליהם, ושולח אנשים להרוס את העסק של טורקיש, ולשרוף את הקרוואן הנוכחי של אימו של מיקי, כשהיא ישנה בתוכו. מיקי האבל מסכים לבצע את הקרב כדי שלא יגרום יותר צרות. בריק-טופ מבהיר לכולם שאם מיקי לא נופל בסיבוב הרביעי, הוא הולך להרוג את מיקי, טורקיש, טומי וכל מחנה הנוודים של מיקי. למרות המכות החזקות שמיקי חוטף בקרב, הוא מצליח להישאר עד הסיבוב הרביעי, שם הוא נותן נוקאאוט למתחרו. טורקיש, טומי ומיקי בורחים מחוץ למקום, ובריק-טופ תופס אותם אך נהרג על ידי הנוודים. טורקיש מבין שמיקי תכנן נקמה על אימו, הימר על עצמו כדי לקבל את כספי ההימורים, ואנשיו הנוודים ארבו לאנשי בריק-טופ במחנה שלהם והרגו אותם.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות ברובן. באתר "Rotten Tomatoes" הוא דורג עם ניקוד של 73%. עם זאת, חלק מהמבקרים הצביעו על דמיון רב מדי לסרטו הקודם של גאי ריצ'י, "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים". בנוסף נטען לעיתים כי הוא חסר עומק.
המגזין "אמפייר" דירג את הסרט במקום ה-466 ברשימת 500 הסרטים הטובים בכל הזמנים.
הסרט זכה להצלחה רבה בבתי הקולנוע, עם הכנסות של 83 מיליון דולר לאורך השנים.
בליך
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
ביינרט
ביינרט (לעיתים נכתב ביינארט) הוא שם משפחה
החתול של שרדינגר
הֶחתול של שרדינגר הוא ניסוי מחשבתי בעל אופי פרדוקסלי בתורת הקוונטים, אותו הגה ארווין שרדינגר, מיוצריה של תורה זו.
הניסוי נועד להמחיש את המוזרויות שבמכניקה הקוואנטית ואת המתמטיקה הדרושה לתיאור מצבים קוונטיים. הרעיון של חלקיק הנמצא בסופרפוזיציה קוונטית של שני מצבים אפשריים, אף שהוא מוגדר כעובדה במכניקה הקוונטית, הוא קונספט שלא מועבר בקלות למערכות בקנה מידה גדול (מאקרוסקופיות), כמו חתול, או מדענים הבודקים את מצבו.
מכניקת הגלים
בהתבסס על עבודותיהם של אלברט איינשטיין ולואי דה ברויי, פיתח שרדינגר את משוואת שרדינגר, שהיא משוואה דיפרנציאלית שפתרונותיה הם פונקציות גל, המתארות כיצד פרושה מערכת קוונטית במרחב, וכיצד היא מתפתחת בזמן. שרדינגר יצא מההנחה של דה-ברויי, שלכל חלקיק מתאימה חבורת גלים, שסכומם מגיע לערך מרבי במקום בו נמצא החלקיק על פי המכניקה הקלאסית. בחישובים שנעשו מתוך הנחה זו, התקבלו תוצאות שתאמו היטב תופעות שנצפו בניסויי חלקיקים, שעד אז נראו בלתי הגיוניות בשביל חלקיקים, אך טריוויאליות בעבור גלים.
שרדינגר גילה מתאם בין מקום השיא של הגל לבין מיקומו של החלקיק. אך את הפירוש שקשר זה הוא הסתברותי הציע הפיזיקאי מקס בורן. על פי פירוש זה, ריבוע האמפליטודה (עוצמת הגל) בכל מקום וזמן מבטא את ההסתברות שהחלקיק יהיה שם באותו זמן. איינשטיין ושרדינגר התנגדו לפירוש ההסתברותי, מאחר שהוא מפר עקרונות יסוד של הפיזיקה הלא-קוונטית, כגון דטרמיניזם, סיבתיות ומקומיות.
בניסיון לפתור את בעיית המקומיות, הציע איינשטיין תאוריות משתנים חבויים. ג'ון סטיוארט בל הראה באמצעות משפט בל, שניתן לבחון את הרעיון בניסוי. מאז כל הניסויים שנעשו תמכו בפירוש ההסתברותי של בורן ולא ברעיונו של איינשטיין.
פרשנות קופנהגן
לפי פרשנות קופנהגן למכניקת הקוונטים, שהגה נילס בוהר, אפשר לדעת את מצבו של חלקיק קוונטי רק כאשר מתבצעת מדידה של גודל פיזיקלי כלשהו שלו. במינוח מדויק, פירושו של המונח "מדידה" הוא: קריאה של תוצאה מספרית על התקן ששייך לעולם המאקרוסקופי. מאחר שקריאה כזו היא חד-משמעית, ולא צירוף קוונטי (סופרפוזיציה) של אפשרויות אחדות, אומרים (במינוח שהתקבל במסגרת הפרשנות) שהתרחשה קריסת פונקציית הגל ממצב רב-משמעי אל תוצאת המדידה. כל עוד לא קרסה הפונקציה, יש רק מידות שונות של הסתברות לאפשרויות השונות של המצב החלקיקי, והחלקיק נמצא בסופרפוזיציה של כל התוצאות האפשריות. בניסוי שני הסדקים יש למשפט זה מובן פיזיקלי מדיד. האלקטרון בניסוי זה מתנהג כמו גל, שכל עוד לא נמדד מקומו הוא נמצא בו-זמנית בכל המקומות האפשריים, ומבצע התאבכות עם עצמו. אך הקריסה מתרחשת רק כאשר צופה מן הצד מבצע מדידה של האופי החלקיקי של האלקטרון (למשל אם הוא עבר בסדק הימני או בשמאלי).
ניסוי המחשבה של שרדינגר
פרשנות קופנהגן תקפה רק לעולם המיקרוסקופי. שרדינגר, שהתנגד לפרשנות הזו, ביקש להמחיש את האבסורד שבתפיסה שחוקי הטבע משתנים, כביכול, כאשר מספר האטומים גדל מעבר לסף מסוים. לצורך כך הוא הגה את הניסוי המחשבתי הבא:
הניסוי הבסיסי
מניחים חתול בתיבה אטומה; בתוך התיבה נמצא מתקן ובו אטום בודד של חומר רדיואקטיבי, שיש לו הסתברות של 50% (אין חשיבות לדיוק) להתפרק במהלך הניסוי. בתיבה נמצא גלאי קרינה המחובר לכמוסת-רעל חשמלית, ובמקרה שהאטום מתפרק - מפעיל הגלאי את הכמוסה שממיתה את החתול. אם האטום לא מתפרק עד לפתיחת התיבה, יישאר החתול בחיים. בתום הזמן הקצוב לניסוי פותחים את התיבה (כלומר "מבצעים מדידה" של מצב החתול), ואז יודעים אם הוא חי או מת. השאלה שאין לה תשובה ברורה היא - מה מצבו של החתול כל עוד התיבה סגורה. על פי פרשנות קופנהגן, התשובה היא: "לא חי ולא מת, אלא חצי מזה וחצי מזה"; ובניסוח מדויק יותר: בסופרפוזיציה של "חי" ושל "מת".
מסקנות
ניסוי "החתול של שרדינגר" המחיש את הבעיות הנובעות מניסיון לפרשנות של תורת הקוואנטים בדרך של סופרפוזיציה. שרדינגר הגה את הניסוי המחשבתי כדי להפריך את פרשנות קופנהגן, בכך שהביא את התוצאה של הפרשנות עד אבסורד, מפני שעל פי אינטואיציה בסיסית, גוף מאקרוסקופי כמו חתול אינו יכול להיות גם חי וגם מת. גם אלברט איינשטיין ניסה לעשות זאת, ובאורח דומה; שרדינגר ואיינשטיין לא הסכימו לקבל את האבסורדים שנבעו ממכניקת הקוונטים, והניסוי המחיש את אי-הסכמתם. הם ואחרים העדיפו לדבוק במה שלדעתם נבע בהכרח מהאינטואיציה היסודית ביותר ומ"השכל הישר". אך במהלך השנים, רוב המדענים קיבלו את הפרשנות של בוהר, ואת העובדה שהמציאות הפיזיקלית מתנהגת בניגוד לאינטואיציה האנושית, שכנראה התפתחה בהתאמה לתצפיות של העולם המאקרוסקופי. שרדינגר נותר עם איינשטיין במיעוט בהתנגדותם לפרשנותו של בוהר.
וריאציות על הניסוי
וריאציות נוספות כוללות שלבים נוספים בניסוי וסיבוכים מחשבתיים נוספים. כל וריאציה נועדה לתקוף זווית בעייתית אחרת בניסוח ההסתברות והקריסה.
וריאציה נפוצה היא זו המערבת מספר מודדים. בווריאציה זו, הניסוי מתבצע במדינה אחת, שם המודד הראשון פותח את התיבה, רושם אם החתול חי או מת, ומכניס את הפתק למעטפה; מודד שני נמצא במדינה אחרת, ומקבל את התוצאה בדואר. כאשר מגיעה אליו המעטפה, נשאלת השאלה - מה מצבה לפני שהמודד השני פתח אותה? המודד השני איננו יודע מה היו תוצאות הניסוי, ומבחינתו הפתק נמצא בסופרפוזיציה (שבין הכתובת "החתול חי" לבין הכתובת "החתול מת"), אך פירוש הדבר שגם המודד הראשון נמצא בסופרפוזיציה.
וריאציה נוספת מערבת דווקא את תורת היחסות הפרטית: מבצעים את הניסוי בתחנת חלל. המדענים בתחנה כבר יודעים את מצב החתול, אבל מפני שמהירות העברת המידע מוגבלת למהירות האור, קיים פרק זמן בו כל תחנת החלל נמצאת בסופרפוזיציה (ביחס לכדור הארץ), כי המידע לא יכול להגיע אל כדור הארץ בפרק הזמן הזה.
פרשנות העולמות המרובים
פירוש העולמות המרובים (Many Worlds Theory או Many Worlds Interpretation), שהגה יו אברט נועד לפתור לפחות את בעיית הסיבתיות. לפי גישה זו, אין קריסה של פונקציית הגל, אלא "פיצול קוואנטי" למספר עולמות, כך שבכל עולם מתרחשת אחת מהתוצאות האפשריות.
לפני המדידה מצב החתול הוא: ולכן מצב המערכת המורכבת מהחתול ומהמודד בוהר הוא:
ואילו אחרי המדידה (שמתבצעת על ידי, נניח, המדען בוהר) המצב הוא: כלומר, בכל עולם נשזרת תוצאת המדידה בתודעת הצופה, כך שהוא תופש בחושיו כאילו התרחשה קריסה של פונקציית הגל, והוא איננו מודע לקיומם של העולמות האחרים (בהם התקבלו תוצאות שונות).
תאורטית, זהו פתרון אפשרי לפרדוקס החתול של שרדינגר. אולם הוא לוקה בבעיה שהוא אינו מגדיר היטב מתי מתרחש "פיצול קוונטי" (במקום "קריסה" בפרשנות קופנהגן); וכן הוא פתרון "בזבזני" מאוד המנוגד לשאיפתם של מדענים לבנות מודל פשוט ככל האפשר של המציאות, על פי כלל התער של אוקם. על כן פתרון זה שנוי במחלוקת, ופיזיקאים ברחבי העולם עדיין מתווכחים עליו במרץ.
קולנוע
בסרט "יהודי טוב" (2009) של האחים כהן, הגיבור, לארי גופניק הוא מרצה לפיזיקה שחייו קורסים סביבו. במהלך הרצאה הוא מסביר לתלמידיו את פרדוקס החתול של שרדינגר. בשיחה אישית עם סטודנט מתוודה גופניק "אפילו אני לא ממש מבין את החתול". מאוחר יותר במהלך הסרט משקף הפרדוקס הזה את מצבו שלו - "האם הוא מת או חי?", "האם יש משמעות לעולם, או אין?"
חרב פילים
חרב פילים (באנגלית: Elephant sword; ידועה גם כחרב חט), היא חרב גדולה במיוחד אשר פותחה בהודו ונועדה להיות מוצמדת לחטים של הפילים. החרב הייתה מגיעה לרוב בזוגות - חרב לכל חט.
רקע
אילוף הפילים החל לפני כ-4,000 שנה באזור עמק האינדוס. השימוש המתועד הראשון בפילים בתור אמצעי צבאי הוא בשנת 1100 לפנה"ס ומוזכר במספר מזמורים בסנסקריט. השימוש בפילי מלחמה התרחב מערבה אל הפרסים אשר עשו בו שימוש במספר קרבות.
המקרה הראשון הידוע בו התעמת צבא אירופאי עם פילי מלחמה הוא קרב גאוגמלה בו נלחמו הפרסים כנגד אלכסנדר הגדול. השימוש בפילים התפשט ברחבי העולם העתיק. יורשיו של אלכסנדר הגדול, הדיאדוכים, השתמשו במאות פילים הודים במלחמותיהם. המצרים והקרתגים החלו לאלף פילים אפריקאים לצורך דומה כמו גם הנומידים והכושים.
היסטוריה ושימוש
הדיווחים המוקדמים של פילי מלחמה הנלחמים באמצעות חרבות פילים מגיעים דווקא מתקופתו של קיסר סין סונג יון. השימוש בחרבות פילים ידוע ממקומות נוספים בדרום אסיה ומסופוטמיה - במיוחד בממלכת פרס ובהודו שבה הומצא הכלי, ונכתב שהפילים עברו הכשרה מיוחדת לצורך הלבשת החרבות. בפרס ובהודו החרב היוותה חלק ממערכת כלים מותאמת במיוחד לפיל שכללה גם אפיריון ושריון המגן על צלעות הפיל. תא הרוכב היה מכוסה היטב בשריון, וחלקי שריון היו מולבשים גם על הראש, הגב והרגליים של הפיל.
הסוחר הרוסי אפאנסי ניקיטין תיעד את השימוש בנשק קטלני זה בהודו במהלך המאה ה-15. בכתבים פרסים מהשאהנאמה של השאה תהמאסב הראשון שנמצאו בטבריז ומתוארכים לסביבות 1530, מופיע השימוש בפילים שמצוידים בחרבות פילים תחת הפרק "תחילת הקרב על פאשאן" (קרב שהתרחש במאות הקודמות).
עם התפתחות כלי נשק, השימוש בפילי מלחמה ובחרבות פילים הפך בהדרגה לחסר משמעות. עם זאת, עדיין היה שימוש בהם בתקופות מאוחרות ועד אמצע המאה ה-18 בקרבות הודיים, כדוגמת קרב פניפאט השלישי במדינת הריאנה שהתרחש ב-1761 בין האימפריה המראטהית והאימפריה הדוראנית.
מאפיינים וטכניקה
חרבות הפילים היו עשויות מברזל או פלדה, והם נכנסו לשימוש כנראה בתקופה מוקדמת יחסית מאז שהחל הפיל לשמש כמכונת מלחמה. הפילים שהיו מצוידים בחרבות על החטים שלהם דווחו כיעילים מאוד בקרב: הפיל היה יכול לרמוס את האויב שתחת רגליו תוך כדי שהוא זורק חיילי אויב לאוויר באמצעות החרבות הענקיות ומשסף אותם לחלקים. הלהב של החרבות נמשח לעיתים ברעל כדי לפגוע גם בחיילים שהצליחו לצאת מהתקרית בפציעות קלות. הלהבים היו מחודדים ורחבים כדי שיוכלו להשפיע על שטח רחב יותר סביב החלק החזיתי של הפיל. סוגים שונים של להבים יוצרו עם אורכים של עד 1.5 מטרים ומשקל של מספר קילוגרמים. החלק האחורי של חרב הפילים היה מעוצב בצורה עגולה ועבה כדי שיהא מותאם לחט העגלגל, ובסופו הוא היה חלול כדי שיתלבש היטב על הניב. החרבות היו נקבעות היטב על החט באמצעות ברגים גדולים.
לוחמי האימפריה המוגולית היו מחברים לפיליהם את חרבות הפילים, ולאחר מכן בתהליך ארוך של חיבור צמידים העשויים מפלדה, ברונזה, פליז או זהב הם היו מחליפים את החטים המקוריים בחטים ממתכות אלו כדי להפוך אותם לחזקים ועמידים יותר. בסופו של דבר היו מחברים לחטים ממתכת חרב ענקית עם להב גלי שחושל באמצעות פלדה מרותכת ולא היה ניתן להסרה - מה שיצר את אחד מכלי הנשק הקטלניים באותה תקופה.
ייתכן שאלפי חרבות פילים יוצרו במהלך השנים עבור הצבאות שהשתמשו בפילי מלחמה, אולם ידוע רק על ארבעה זוגות חרבות שרדו עד היום.
בהופעה חיה בצרפת
בהופעה חיה בצרפת הוא אלבומה השני של הזמרת שרית חדד שיצא לאור בשנת 1996.
למרות שמו, האלבום לא הוקלט בהופעה חיה בצרפת אלא באולפן בישראל, וקולות מחיאות הכפיים בו מוקלטים. רעיון זה, של הופעות מזויפות-מבוימות, היה חלק מ"צו האופנה" המוכר של המוזיקה המזרחית והים תיכונית.
האלבום הכיל מחרוזת במרוקאית, שירים בצרפתית, טורקית, גרוזינית, ערבית מצרית ועוד.
חבלי יפן
יפן מחולקת לשמונה חבלי ארץ. חבלי יפן אינם יחידות שלטוניות רשמיות, אבל הם שומשו בידי הממשלה למטרות סטטיסטיקה מאז שנת 1905.
רשימת החבלים
מהצפון לדרום, החבלים המסורתיים הם: כל חבל מכיל מספר מחוזות, למעט הוקאידו שמכיל רק את מחוז הוקאידו.
יגאל אלון
יגאל אלון (פַּיְיקוֹביץ') (10 באוקטובר 1918, ד' בחשוון, תרע"ט – 29 בפברואר 1980, י"ב באדר, תש"ם) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי, שהיה מפקד הפלמ"ח, מראשי צה"ל במלחמת העצמאות בדרגת אלוף, מראשי מפלגת העבודה, ראש ממשלת ישראל בפועל (במשך 19 יום), חבר הכנסת, סגן ראש הממשלה ושר בממשלות ישראל.
אלון, יליד מֶסְחָה (כפר תבור), שהגן על שדות המושבה עוד מנעוריו, הצטרף לאחר מכן לקיבוץ גינוסר ולתנועת העבודה, שהייתה עבורו שינוי אידאולוגי מבית גידולו. בימי המרד הערבי התגייס ל"הגנה" בתור נוטר ולוחם פו"ש ולאחר מכן לפלמ"ח, שם התבלט כמפקד פלוגה ומפקד יחידת מסתערבים בסוריה, והגיע לפיקוד על הפלמ"ח כתלמידו של יצחק שדה ומגשים חזונו. כמפקד בפלמ"ח עסק בהגדלתו של הארגון, בארגונו בגדודים, ובעידוד חבריו בתקופה קשה לארגון, אל מול הגיוס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. במסגרת תנועת המרי העברי לאחר המלחמה, תכנן ופעל במבצעים נועזים דוגמת ליל הגשרים ופעולות נגד חסימת נתיבי העפלה לארץ. במלחמת העצמאות פיקד על המבצעים לכיבוש הגליל, לוד ורמלה, עמד בראש חזית הדרום, ופיקד על כיבוש כל הנגב עד אילת. הוא היה טקטיקן מוכשר, ודגל בהפתעת האויב בדרכים עקיפות ובלתי צפויות, והיה מוכן לקחת סיכונים לשם כך.
לאחר שחרורו הכפוי מצה"ל על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, וכשהוא עטור בתהילת המלחמה ונתפס כמייצג בולט של דור תש"ח, הצטרף לפוליטיקה – לתנועת אחדות העבודה – ולאחר מכן דחף לאיחודה עם מפא"י וליצירת מפלגת העבודה. אף על פי שהגיע עם השנים לתפקידים בכירים כסגן ראש הממשלה, שר החינוך ושר החוץ, הציג תוכנית מדינית ראשונה לעתיד השטחים בשם "תוכנית אלון", והיה שותף במגעים שהובילו להסכם ביניים מול מצרים, אלון נחשב למי שהחמיץ את הפסגה. דוגמה בולטת לכך הייתה אי-מינויו כשר ביטחון לפני מלחמת ששת הימים, למרות רצונם של ראשי המדינה, לטובת יריבו הפוליטי משה דיין. לאחר המהפך הפוליטי, כשהחל את המרוץ לראשות מפלגת העבודה, נפטר בפתאומיות בגיל 61.
מסחה וכדורי (1918–1937)
יגאל פייקוביץ' נולד במושבה מֶסְחָה (כפר תבור). אביו, ראובן פייקוביץ' (1876–1962), נולד בגרודנו שבאימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1890 בגיל 16, ונודע כאיכר חרוץ במושבות הגליל התחתון. אמו, חיה לבית שורץ (1876–1924), הייתה ממשפחת אברכים ותיקה מצפת ואביה, אלתר שורץ, היה ממייסדי המושבה ראש פינה, שם גדלה ושם הכירה את ראובן. ברצונו להיות איכר עצמאי, קיבל ראובן ב-1908 מיק"א חלקת אדמה להחכרה במסחה, שהיה בזמנו יישוב עני, צחיח ויבש ממים, שסבל מהתנכלויות הערבים, הבדואים והפלאחים בסביבה.
אחרי ארבעה בנים ובת, שעזרו לאביהם בניהול המשק ועבדו עמו בשדה, נולד יגאל, בן הזקונים של המשפחה. כשהיה בן 5, ערב עלייתו לכיתה א', נפטרה אמו, בגיל 49. עד מהרה עזבו האחים הבוגרים את הבית לחיים עצמאיים, ויגאל גדל בצריף דל רק עם אביו הקפדן והסגפן, שלא נישא שוב, ועם אחותו הגדולה דבורה, שמילאה את מקומה של אמו בחייו. מילדותו עבד במשק של אביו והיה ער לבעיות שמירה וביטחון של המושבה. אלה השנים שחינכו אותו לעצמאות והעמידו אותו במצבים לא קלים. במסחה הזדמנו לו מדי פעם חוויות מרדף אחרי כנופיות ערבים שפשטו על שדות המושבה. מנגד, אביו העסיק דרך קבע פועלים ערבים לעיבוד אדמתו, ויגאל נקשר אליהם מאוד.
אחד האירועים המכוננים בימי נעוריו היה בהגיעו לגיל בר מצווה, אז אמר לו אביו שהוא נעשה לאיש ומעכשיו יהיה לו נשק משלו. הוא מסר לו אקדח, ועוד באותו הערב שלח אותו לשמור על חלקה מרוחקת ששמה "בלוּט" (עץ אלון בערבית). כשהבחין יגאל בכמה רוכבי-סוסים ערבים שנכנסו לשדה והחלו לגנוב את התבואה, הוא קרא לעברם, ירה באוויר, וכשהם דרכו את נשקם בתגובה, הניס אותם אביו שהשגיח עליו בהיחבא. לאחר מכן, כששאל את אביו למה לא ירה בהם, השיב לו בדברים שילוו את יגאל כמוטו לחיים: "ירייה עלולה להסתיים במוות. מותו של ערבי פותח חשבון-דמים העלול לארוך עשרות שנים. אנחנו חיים כאן איתם, וכל סכסוך שניתן לפתור בידיים ובמקל, יש לסיימו ללא נשק. בו יש להשתמש רק כאשר נשקפת סכנה ממשית לחייך". לימים, כשתבע בן-גוריון מאלופי צה"ל לעַבְרת את שם משפחתם ורצה לקרוא לו "הגלעדי", העדיף יגאל את השם "אלון", על שמו של עץ האלון שבאותה חלקת בלוט; אביו היה מרוצה שהשם שבחר בנו נלקח מאדמתו.
ב-1934, בגיל 16, התקבל אלון ללימודים במחזור הראשון של בית הספר החקלאי כדורי שאך נוסד בסמוך למסחה, ואף עסק בבנייתו על מנת לעזור לממן את לימודיו. ב'כדורי' התחוור לו כי השכלתו הייתה מצומצמת לעומת חבריו שבאו מהעיר, אך המורים עודדו אותו כשהרגישו שהוא זקוק לעזרה, מתוך תחושה שטמון בו "יהלום המכוסה אבק". למרות חולשתו בלימודים, שמר על מעמדו החברתי בהיותו בן כפר הבקיא בחקלאות וברכיבה. בשנת 1936 הוזעק עם חבריו ב'כדורי' לעימות עם רועים ערבים שפלשו לשדות מסחה. הם נעצרו על ידי הבריטים אך יצאו זכאים בדין, כשאלון שימש כעד המרכזי במשפט. כבן של איכר שהעסיק עובדים שכירים, השתייך אלון בנעוריו לימין החקלאי המתון, וייסד בכפרו את הסניף של תנועת הנוער ה"בורגנית" "המכבי הצעיר", אך בכדורי החל לנטות מעט שמאלה, והעיד כי "משכמו ומעלה היה שלמה צמח מנהל בית הספר, שקרע בפני צוהר לערכי חברה ואדם ובעקיפין – אל תנועת העבודה".
גינוסר (1937–1939)
לאחר שנה של שירות כנוטר (ראו להלן) הצטרף אלון לקיבוץ גינוסר יחד עם חבריו מ'כדורי'. הוא הסביר את הסיבות להצטרפותו לקיבוץ, השונה מבית גידולו, בכך ש"לא מהפכנים ולא להט המילים הובילו אותי, אלא משמעות הימים ההם – הקיבוץ נתן תשובה נאותה לביטחון, להתיישבות ולתיקון עולם חברתי".
גינוסר באותה התקופה הייתה חצר קטנה באזור מסוכן ומבודד, רוחש כנופיות ערבים. בנוסף לכך, חברת ההתיישבות פיק"א שאפה להורידו מהקרקע בטענה שמדובר בהשתלטות על אדמותיה. באוקטובר 1939, עקב הטיית מי הקיבוץ והתקפה על שלושה נוטרים ששמרו על המים על ידי אנשי הכפר הסמוך אבו שושה, הוביל אלון מספר חברי קיבוץ להתקפה בתוך הכפר הערבי. ההתקפה, שגררה שני נפגעים ערבים, הובילה את הבריטים לפתוח בחקירה ולכלוא את ראשי הקיבוץ, ואלון התמנה במקומם למזכיר המשק. בתפקידו זה, שנמשך כשנה וחצי, הוא קבע עובדות בשטח בסכסוך הקרקעות מול פיק"א, כשהחליט לחרוש שטחים מעוּבּדים הסמוכים לגינוסר ולהגדיל בכך את שטח הקיבוץ, גם תוך עימות עם פיק"א ועם המושבה הסמוכה מגדל. כמו כן, הוא דחף את הקבוצה להצטרף לתנועת הקיבוץ המאוחד, שנראתה לו ולחבריו כמי שתיתן את הגב החזק ביותר לבעיות הקיבוץ; נאם בשם הקיבוץ בכנס התנועה בגבעת השלושה ועשה רושם רב על ראשיה. במיוחד התיידד עם המנהיג ברל כצנלסון, שגם עזר לו ליישב את הסכסוך מול פיק"א. כך השלים למעשה את המעבר הרעיוני והמעשי לתנועת העבודה.
באותה התקופה פגש אלון בגינוסר ברות אֶפּיסדורף, שעלתה מגרמניה ב-1934 והצטרפה לחברת נוער גרמנית בתל יוסף. לאחר רומן קצר נישאו השניים, כנראה ב-1939.
נוטרות ופו"ש (1936–1939)
בקיץ 1936, עוד בטרם סיים את לימודיו ב'כדורי', החל גל פעולות איבה של הערבים בארץ (המרד הערבי הגדול). בתגובה למאורעות אלה התגייס אלון לנוטרות – כוח הגנה על היישובים העבריים שהוקם באותה עת בחסות בריטית. הוא ביצע הגנה ניידת בלילות באזור הגליל התחתון על גבי טנדרים בפיקודו של נחום שדמי, ועד מהרה התבלט והתמנה למפקד טנדר ועליו צוות נוטרים, שהגן על גוש טבריה. ב-1937 פגש במסחה ביצחק שדה, שגייס באותה עת צעירים לפלוגות השדה (הפו"ש) שהקים במסגרת ארגון "ההגנה", והגיע למסחה לאחר ששמע על מפקד הנוטרים הצעיר. שדה הורה לו לאסוף את חבריו, וכולם יצאו למארב לילי ליד אחד מכפרי הערבים בסביבה. לאחר מכן שטח את מטרתו בפניהם – יציאה למארבים והתקפות בכפרים ערביים בשעות הלילה, על מנת להקשות על הערבים לתקוף את היישובים היהודיים. "אם נשכיל לשנות את התכסיסים, הערבים יעברו למגננה ויצומצם כוח ההגנה שלנו. לא נלך בדרכי רצח ולא נפעיל טרור אישי" אמר להם. רעיון זה הרשים מאוד את הצעירים ובמיוחד את אלון: "רסיסי מחשבה שהתרוצצו זמן רב בראשנו התגבשו לפתע לדוקטרינה שלמה" אמר. מכאן ואילך, הפך שדה לחונכו ומפקדו של אלון למשך שנים ארוכות.
אלון עבר קורס מ"כים של הפו"ש, ובסוף 1937 יצא לקורס מפקדי מחלקות בכפר ויתקין ובג'וערה (שבו השתתף גם משה דיין) והתבלט שם מאוד. במרץ 1938 השתתפו דיין ואלון במבצע העלייה לחניתה במסגרת חומה ומגדל כמפקדי טנדרים של הפו"ש, וכוחותיהם הניסו כנופיה שתקפה פועלים בדרך לקיבוץ (שם גם צולמה התמונה המפורסמת שבה יצחק שדה מחבק את שני "יורשיו" לעתיד, אלון ודיין). אלון הפך למפקד המשמר הנע של גוש הגליל התחתון ונודע בשיטות הפעולה שלו לגירוש ערבים שעלו עם עדריהם על שדות היהודים ובמארבים שטמן לכנופיות שחדרו ליישובים. בתגובה לרציחות שביצעו כנופיות ערביות על יהודים, הוא פיקד על פעולות תגמול שכללו פיצוץ בתים (לאחר שהוצאו מהם האנשים) בכפרים מהם פשטו הרוצחים.
עם פירוק הפו"ש ב-1939, עזב אלון את הנוטרות ונשלח להדריך בקורס מפקדי מחלקות של "ההגנה" ביבנאל. בעקבות גילוי המחנה על ידי שני שוטרים בריטים, הוא תכנן והוביל קבוצה מחניכי הקורס במסע רגלי לג'וערה עם חניית ביניים במסחה. הם הגיעו בשלום, אך הקבוצה השנייה, שהלכה בדרך אחרת ונודעה לימים כ"המ"ג", נתפסה עם נשקה על ידי חיל הספר העבר-ירדני ונכלאה למשך כשנתיים.
בפלמ"ח (1941–1943)
במאי 1941 החליטה המפקדה הארצית של "ההגנה" להקים את הפלמ"ח, מתוך הכרה כי היישוב זקוק לכוח צבאי עצמאי וסדיר המתאמן באופן קבוע, שייטול את היוזמה מאויביו ויהיה בהיכון בעת אפשרית של פלישת גרמניה הנאצית לארץ ישראל. מפקדי שתי הפלוגות הראשונות של הפלמ"ח גייסו בעצמם את אנשיהם: אלון נקרא לעמוד בראש פלוגה א' בכפר גלעדי, שאת אנשיה גייס ממושבות הגליל והעמק, רובם יוצאי הפו"ש, ומשה דיין עמד בראש פלוגה ב' שהתאמנה בחניתה.
תוך כדי האימונים, נקראו שתי הפלוגות בראשותם של אלון ודיין לסייע לשתי הבריגדות האוסטרליות שעמדו לפלוש לשטחי לבנון ביוני 1941, כחלק מהמערכה במלחמת העולם השנייה. הן נדרשו לשמש כמורי דרך ולהחזיק בגשרים. עקב הזמן הקצר שעמד לרשותם הם לא הספיקו להתאמן, לא היה ביניהם אנשים שהכירו את סוריה והם נאלצו לגייס ערבים מהסביבה כסיירים. הכוח של אלון הצליח לתפוס את הגשרים על הליטאני באזור מרג' עיון, אך הסתבכותו של הכוח האוסטרלי מנעה את חבירת האוסטרלים אליהם, ולאחר שהחזיקו בגשרים כ-24 שעות, נאלצו אלון ואנשיו לסגת, והצבא הצרפתי פוצץ אותם. דיין החליט לכבוש תחנת משטרה והתפתח שם קרב קשה בו איבד את עינו. זו הייתה ההשתתפות הישירה הראשונה של הפלמ"ח בפעולת מלחמה בחזית, ולמרות תרומתה המוגבלת, היא הפכה למיתוס בפלמ"ח ובסיס לבנייתו ככוח לוחם.
לאחר הפעולה בסוריה המשיך אלון לעמוד בראש פלוגה א', ובינואר 1942 מונה לעמוד בראש המחלקה הסורית, שהייתה יחידת המסתערבים הראשונה של הפלמ"ח. היחידה פעלה בסוריה ובלבנון במטרה להכין תשתית למודיעין ופעולות חבלה למקרה של כיבוש גרמני. אלון פעל לקידום המחלקה בשלושה מישורים: הגדלתה, שיפור מיומנות המסתערבים והכשרתם בהתחזות ובפעילות סמויה מן העין במדינה ערבית, וחתירה לעצמאות המחלקה מפיקוד הבריטים. הוא לא נטה לשתף פעולה עם הבריטים שפיקחו על המחלקה, אותם ראה עדיין בחזקת אויב שלא נטה חסד עם אנשי הארגון (דבר שהרגיז אותם מאוד). עם ירידת הסיכוי לפעילות מבצעית עקב התרחקות הסכנה הנאצית בגזרת הים התיכון וירידת המורל של אנשיה, הוחלט לפרק את היחידה, שלא זכתה להצלחה ממשית.
בפיקוד הפלמ"ח (1943–1946)
בשנת 1943, לאחר שדוד נמרי החליט לעבור לתפקיד אחר, מונה אלון להחליפו כסגנו של מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה. מינוי זה התקבל בפלמ"ח כבחירה טבעית ללא עוררין, ושדה נתן לו גיבוי מוחלט. אלון עסק בעיקר בארגון, מנהל ותקציבים, על מנת שהפלמ"ח ימשיך לתפקד בפועל. הוא זה שניהל את ישיבות מטה הפלמ"ח במקומו של שדה, עיבד את רעיונותיו לתוכניות מעשיות בפועל, היה נושא ונותן עם סגל המפקדים בפלמ"ח והשתתף יחד עם שדה בדיונים עם רמטכ"ל "ההגנה", יעקב דורי.
אלון דגל במערכת יחסים בלתי פורמלית בין המפקדים לטוראים בפלמ"ח. הוא הרבה להסתובב בין היחידות השונות, לדבר עם האנשים ולשאוב רעיונות, וביצע שיחות חתך עם המפקדים. לאחר שהבריטים הפסיקו את מימון הפלמ"ח עם הצלחתם בקרב אל-עלמיין השני, ובעקבות זאת הפך הפלמ"ח ל"צבא עובד", שחבריו עבדו בקיבוצים, הטיל אלון את כל כובד משקלו בשכנוע החברים הממורמרים להמשיך לשרת בפלמ"ח למרות חוסר המעש באותו זמן, לאחר שרבים השתוקקו להתגייס לצבא הבריטי ולהילחם בנאצים. הוא עבר בין אוהלי הפלמ"ח וקרא להם את קריאתו של שדה: "חברים, מי יישא את הרובה העברי?"
עם תום מלחמת העולם השנייה תמך אלון ביציאתו של הפלמ"ח למאבק חמוש וגלוי בבריטים, כנגד המגמות שהנהיג הממשל נגד היישוב היהודי באותה עת, שכלל בין היתר את צמצום העלייה. ב-1945 הוקמה תנועת המרי העברי, שהפלמ"ח היה שותף לו יחד עם האצ"ל והלח"י. הוא הקפיד עם זאת, שהפלמ"ח לא ישפוך דם של חפים מפשע, הן בקרב הערבים והן בקרב הבריטים, ואף היה מוכן לקחת סיכונים מבצעיים לשם כך. הפלמ"ח, שמשנת 1945 היה תחת פיקודו המלא של אלון (לאחר שיצחק שדה מונה לרמטכ"ל "ההגנה"), התמקד במסגרת תנועת המרי בפעולות התקפיות למען ההעפלה לארץ – בהן בין היתר פריצת מחנה עתלית ושחרור המעפילים שנכלאו בו באוקטובר 1945; התקפה על תחנות משטרת החופים הבריטית; ופיצוץ תחנות הרדאר שעל הר הכרמל, שאיתרו את ספינות המעפילים, בינואר 1946 – וכן בפעולות למען ההתיישבות כמו העלייה לביריה. הפעילויות הללו סיפקו לפלמ"ח ניסיון מבצעי רב, ולאלון – הזדמנות לפעילות צבאית רחבת היקף כמפקד בכיר. הפעולה הגדולה והמסובכת ביותר של אלון כמפקד הפלמ"ח הייתה ליל הגשרים ב-16 ביוני 1946, שבמהלכו פוצצו מאות אנשי פלמ"ח בו-זמנית 11 גשרים בכל גבולות הארץ. אלון תכנן את המבצע, שהצריך תיאום והכנה דקדקניים, ירד לכל פרטי הפעולה מבחינה טקטית ותרם בסופו של דבר להצלחתה.
לאחר התפרקות תנועת המרי, החליטה הנהגת היישוב על הפסקת המאבק המיליטנטי בבריטים והעברתו לפסים המדיניים תוך המשך ההעפלה, למורת רוחו של אלון, ששאף להמשיך במאבק הצבאי והתבטא כי ההנהגה בראשות בן-גוריון לקתה "בעודף רגש אחריות, הגובל בחוסר אחריות". הוא אף ננזף על ידי משה שרת על שכתב אליו מכתב ברוח זו. אלון הורה למפקדי ספינות המעפילים לבצע התנגדות לא חמושה של המעפילים עצמם, כמו סירוב לרדת מהספינות אם הן נתפסות, על מנת לאותת לבריטים לא לגרשם לארצות המוצא שלהם. דבר זה גרר את הבריטים להשתמש בנשק ובזריקת פצצות גז מדמיע על המעפילים, אך אלון לא נרתע מכך, גם מול הביקורת על כך שתינוקות המעפילים סובלים מן הגז.
המסע באירופה (1946–1947)
בדצמבר 1946 נסעו יגאל ורות לאירופה. רות נסעה למשך שנה בשליחות לגרמניה ובתם נורית בת השש, שהייתה על הספקטרום האוטיסטי, נמסרה לטיפול במעון. אלון ובכיר "ההגנה" ישראל גלילי ערכו סיור באירופה לצורך השתתפות בקונגרס הציוני ה-22 בבזל. הם ביקרו בין יחידותיהם ביבשת ופגשו את פעילי הבריחה וההעפלה וגם את שורדי השואה ששאפו לעלות לארץ ישראל. המסע באירופה נמשך כארבעה חודשים. בבזל פגש אלון את אנטק צוקרמן והשתתף בוועידה זוטא של אנשי ההגנה, שהשתתפו בה משה סנה, שאול אביגור, גלילי, יעקב דורי ונחום שדמי. מבזל נסעו אלון וגלילי דרך אוסטריה לגרמניה. מאינסברוק לגרמניה נסעו במכוניתו של שמעון אבידן. בגרמניה נסע אלון לבקר את רות במחנה העקורים לנדסברג, לשם נסעה כשליחה לבית ילדים יתומים ניצולי השואה. אלון וגלילי חצו בהדרכת צבי נצר את הגבול לצ'כוסלובקיה ובתחילת ינואר 1947 חצו את הגבול לפולין, בעזרת תעודות מזויפות של אזרחים פולנים, ושהו בה כעשרה ימים. הם נסעו ברכבת לקיבוץ הכשרה בקטוביץ ושוחחו עם הפעילים. פעילי הבריחה המקומיים היו נרגשים מן המפגש עם מפקדי ההגנה. אלון וגלילי נסעו מקטוביץ לאושוויץ ולבירקנאו. אלון הזדעזע לנוכח המראות ולא חדל לומר שזה מעבר להשגת אנוש. במכתביו לרות מאותה תקופה, כינה את אירופה "היבשת הארורה". לאחר מכן חזר אלון לצרפת ויצא ממנה לסיור בנמלי היציאה של אניות המעפילים. הוא שב מאירופה במרץ 1947 אך לא השיב את נורית בתו מהמעון. עם זאת הוא הקפיד לבקרה לעיתים תכופות. לרות כתב: "ביקוריי אצלה גורמים לי תמיד עונג רב וקורת־רוח, אך לא אכחד ממך ששמחתי מהולה תמיד בטיפת יגון על גורלה של יקירתנו".
במלחמת העצמאות
עם פרוץ מלחמת העצמאות עמד אלון בראש הכוח העברי הסדיר הגדול והחזק ביותר שעמד לשימוש מנהיגות היישוב. תחילה עסק בשילוב יחידות הפלמ"ח בצבא ההולך ונבנה, פיקח על גיוס הרזרבה (המילואים) של הפלמ"ח ועל הכפלת כוחו ובארגון הגדודים, אולם הפלמ"ח לא הופעל כגוף אחד במהלך המלחמה, וגדודיו פוזרו בין החזיתות השונות לפי הצרכים המבצעיים. מטה הפלמ"ח החל לאבד את משמעותו לטובת המטכ"ל, ואלון ביקש לצאת לחזית.
בדצמבר 1947 הוקמה "ועדת הנגב", שהייתה אחראית על ביצור יישובי הנגב וציודם, ואלון מונה לאחד מחברי הוועדה. ב-27 במרץ טס לגוש עציון כדי להיות קרוב לקרב של שיירת נבי דניאל. בגלל ירידת גשם על מסלול הנחיתה בגוש הוא לא הצליח לחזור עד 2 באפריל 1948, ובעקבות זאת מונה שמעון אבידן למפקד על מבצע נחשון במקומו.
במבצע יפתח (1948)
לאחר פינוי מצודת נבי יושע על ידי הבריטים, העברתה לידי הערבים וכישלון הגדוד השלישי של הפלמ"ח לכובשה, עלה אלון לאצבע הגליל ב-25 באפריל 1948, על מנת לפקד על מבצע יפתח (שם שניתן לו על ידי יגאל ידין – ראשי תיבות של יגאל פייקוביץ' תל חי). כצעד ראשון, כינס את נציגי היישובים באזור וביקש מהם, וגם נענה, לתת לו את הנשק שנמצא ביישוביהם וכן כוח אדם, על מנת לרכז את כל הכוח ליציאה להתקפה במקום פיזורו.