cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המדריך לחיים בכפר (תוכנית רדיו)
ספונסרים דמיוניים
במהלך התוכנית מזכיר קיילור מדי פעם שמות דמיוניים של בתי עסק, שכביכול מעניקים חסות לתוכנית. השמות הם סאטיריים, ברוח התוכנית, והסגנון ההומוריסטי של השמות מזכיר מאוד את רשימת הקרדיטים הדמיוניים של תוכנית הומור אחרת ברדיו הציבורי האמריקאי, הנקראת "שיחת מכוניות" (Car-Talk). בין "נותני החסות" ניתן לציין את "הארגון המקצועי של בוגרי אוניברסיטה בספרות אנגלית", שראשי התיבות באנגלית שלו הם .P.O.E.M (שיר), ארגון שכמובן אין סיכוי שיתקיים בארצות הברית; או "המועצה המייעצת של הקטשופ"; שהוא מפגש אירוני נוסף בין מזון מהיר אמריקאי תעשייתי, לבין טענה למרכיבים "בריאים וטבעיים".
מאפייני התוכנית
ניתן לטעון, שהתוכנית מבוססת על הניגוד האירוני שבין יופיים של הערכים הישנים של דרום ומרכז ארצות הברית המסורתית-שמרנית, לבין אמריקה הליברלית, השנונה והמתוחכמת אך מנוכרת, של חופי המזרח והמערב. העולם הישן מאופיין בחיים פשוטים, השקפת עולם שמרנית, הכנסת אורחים וחום אנושי. הוא מיוצג בתוכנית על ידי מוזיקת הפולק, הסיפורים של העיירות הקטנות, על תושביהן בני המהגרים מארצות צפון-אירופה הקרות. לעומת המסגרת האמנותית, תכניה של התוכנית מאופיינים דווקא בהומור עוקצני, שנון מאוד ומתוחכם, החבוי בסופם של משפטים סנטימנטליים ופסטורליים, ומגיח כשורות מחץ מפתיעות ואירוניות. על כן רוחה של התוכנית מאופיין במעין געגוע נוסטלגי אל עולם ישן, פשוט ויפה, הנעלם בהדרגה ומפנה את מקומו לתרבות עירונית ומנוכרת, ועם זאת הרוח הזאת כביכול מקבלת בברכה את תחכומו של העולם החדש, על שנינותו, ביקורתיותו והפסימיות הקיומית שלו.
מרים הדר
מרים הדר-וינגרטן (נולדה ב-1937) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1958, דוגמנית, עורכת דין ועיתונאית.
חייה
הדר נולדה בירושלים. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר הישראלי. בגיל 21, כאשר הייתה סטודנטית למשפטים באוניברסיטה העברית זכתה בתואר מלכת היופי של ירושלים, ובהמשך אותה שנה למלכת היופי של ישראל. תמונתה בחצר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית מאת הצלם דוד רובינגר מעטרת את כריכת הספר "מלכת היופי של ירושלים".
לאחר התחרות נסעה הדר לארצות הברית לתחרות מיס תבל 1958, נבחרה להיות מבין המועמדות האחרונות וזכתה בתואר "הנואמת הטובה ביותר". בסיום התחרות קיבלה הצעה מאולפני MGM לככב בכמה סרטי קולנוע, אך היא סירבה להצעה. מרים בחרה להענות להצעה אחרת שקיבלה באותה העת - להוביל מסע הרצאות אינטנסיבי על ישראל ברחבי ארצות הברית. כך, במשך שלוש שנים הופיעה הדר בכ-500 ערים בארצות הברית וגייסה מיליוני דולרים לטובת ארגונים יהודיים ולטובת ישראל.
הדר נישאה לאיש עסקים אמריקאי מטקסס ועברה להתגורר עמו ביוסטון. לזוג נולדו שני ילדים, ליה ומייקל. בשנת 1970 התגרשה וחזרה לישראל ללמד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, זאת לאחר שהפיקה וביימה סרט דוקומנטרי שייצג את מדינת ישראל בפסטיבל הסרטים בברלין.
את מלחמת יום הכיפורים סיקרה הדר-וינגרטן כעיתונאית. מרים התחפשה לגבר שכן נשים לא הורשו להיכנס לאזורי הלחימה.
שנה אחר כך התחתנה עם חבר הכנסת עקיבא נוף וכעבור כמה שנים התגרשו. לשניים בת משותפת ושמה איילת נוף.
הדר-וינגרטן עבדה כעיתונאית כ-15 שנה ב"מעריב" וב"הארץ". היא סיקרה את ביקוריהם של ראשי ממשלות ואח"מים נוספים וראיינה רבים מהם. מאוחר יותר עזבה הדר-וינגרטן את ישראל ועברה להתגורר עם שני ילדיה מנישואיה הראשונים בניו יורק שם היא עוסקת בנדל"ן. בתה ליה נשואה לאיש העסקים אנדרו פסטו, בשנת 2004 שניהם הורשעו בשערוריית אנרון.
אורנג' (ניו סאות' ויילס)
אורנג' (באנגלית: Orange) היא עיר במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. העיר שוכנת במרחק של 254 ק"מ מערבה מבירת המדינה סידני ובגובה של 862 מטרים מעל פני הים.
אורנג' מהווה מרכז לאזור הסובב אותה. ענפי הכלכלה העיקריים שלה הם חקלאות וכרייה. בסמוך לעיר ניצב הר קנובולאס (Mount Canobolas) שגובהו 1,395 מטרים מעל פני הים וממנו ניתן לצפות על האזור.
היסטוריה
בשנת 1822 הגיע למקום קפטן פרסי סימפסון והקים יישוב לנידונים בשם בלאקמנס סוואמס (Blackman's Swamp). בסוף אותו עשור בוצע סקר באזור וב-1829 הוקם היישוב באופן רשמי וב-1846 ניתן לו שמו על שם וילם הראשון מלך הולנד לבית אורנג'.
תגלית הזהב הראשונה באוסטרליה נתגלתה באופיר הסמוכה ב-1851 וכתוצאה מתגלית זו החלה הבהלה לזהב באוסטרליה. תגליות נוספות של זהב באזורים הסמוכים גרמו להפיכתה של אורנג' כמרכז לסחר בזהב.
אורנג' המשיכה לשגשג כאשר התפתחה בה החקלאות וב-1846 היא הוכרזה כמועצה מקומית. קו הרכבת מסידני הושלם ב-1877 וב-1946 הוכרזה אורנג' כעיר.
פושע
פושע הוא אדם שעיקר פרנסתו היא מפשיעה (למשל מעסקי סמים או זנות) או שמנהגו לפשוע. יש גם מחמירים הרואים כפושע את מי שהורשע בעבירה מסוג פשע, למרות שזו יכולה להיות עבירה אנקדוטלית וחד-פעמית, למשל מי שקיים יחסי מין עם בת זוג מתחת לגיל ההסכמה והורשע באונס סטטוטורי, למרות שנשא את בת זוגו לאישה או גנבה חד-פעמית ממעביד על ידי צעיר בגיל הנעורים.
על פי הדין בישראל, העבירות הפליליות נחלקות לשלושה סוגים, בסדר עולה על פי העונשים המרביים שנקבע להן בחוק: חטא - עד חצי שנת מאסר, עוון - עד שלוש שנות מאסר ופשע - למעלה משלוש שנות מאסר. על כן, לא כל עבירה על החוק נכנסת לגדר פשע. עבירות קלות למיניהן אינן נחשבות לפשע, ומי שחונה במקום אסור, גם אם שילם בשל כך קנסות רבים, לא יכונה על-פי-רוב פושע.
פושע מסיבה אידאולוגית, כגון מתנקש במנהיג, נשפט ונענש ככל פושע אחר, אך תומכיו אינם רואים בו פושע אלא איש שנלחם למען מטרה נעלה.
בתנ"ך ובספרות חז"ל
משמעות פשיעה בתנ"ך, בספרות חז"ל ובספרות התורנית שונה מהמשמעות המקובלת בשפה העברית של ימינו.
למשל בדיני נזיקין במשפט העברי, רשלנות מכונה בשם 'פשיעה'. ולכן בדיני השומרים כאשר אצל שומר חינם כתוב ב "על כל דבר פשע", הכוונה היא שהתרשל בשמירת הפיקדון ומחויב לשלם למפקיד. וכן שיכור שהזיק בשכרותו, פוסק הב"ח "...לגבי נזיקין, אין ספק שחייב, שהיה לו להזהר מתחלה שלא ישתכר כלוט ולהזיק את הרבים. שמי אנסו להשתכר כל כך עד שלא ידע מה הוא עושה? וכיון שאונס שמחמתו הוא, שהוא זה שגרם לנפשו, חייב בנזיקין. ואפילו ישן, שאי אפשר בלא שינה, אפילו כך חייב בנזיקין, כל שכן בשיכור שהוא פושע גמור".
ובהקשר למצוות שבין אדם למקום ישנו מושג המופיע בגמרא (מסכת ראש השנה יז, א): "פושעי ישראל בגופן", שהם - "קרקפתא דלא מנח תפילין", הכוונה היא ליהודי שלא הניח תפילין על ראשו כל חייו ואפילו פעם אחת.
ובאותו דף במסכת ראש השנה לומדים מהפסוק (מיכה ז, יח) "נושא עון ועובר על פשע", ש"כל המעביר על מדותיו מעבירין לו על כל פשעיו". כלומר, שאדם הנוהג לוותר לאחרים שחטאו נגדו, גם אלהים יוותר לו.
סוזי מילר
סוזי מילר (באנגלית: Susie Miller; נולדה ב-26 במרץ 1953) היא זמרת ושחקנית ישראלית. חברה בלהקת "האחים והאחיות", ומזוהה בעיקר כמבצעת השיר "סוזי-סורפרייז" מהתוכנית "Sing a song" בשידורי הטלוויזיה החינוכית וכמורה-המזמרת לאנגלית.
ביוגרפיה
מילר נולדה וגדלה בעיר סנטה מוניקה שבקליפורניה, ארצות הברית, בה נולדו גם אמהּ וסבתהּ. היא נולדה בשם סוזאן ג'ויס מילר (Susan Joyce Miller). היא חונכה על ערכי ציונות, בד-בבד עם השפעות עמוקות של ערכי החוף המערבי של שנות ה-50 וה-60. לאחר שהדריכה בתנועת הבונים וסיימה את התיכון עלתה לישראל בשנת 1971. בתחילה גרה בקיבוץ מעיין צבי, שם התאחדה עם אחיה הגדול שהגיע מעט לפניה ולמדה באולפן עברית.
בשנת 1972 נרשמה מילר ללימודי תיאטרון ואנגלית באוניברסיטת תל אביב. באחת מההופעות הספונטניות בשירה אמריקנית עממית לפני סטודנטים, היא משכה את תשומת לבו של גידי קורן - סטודנט לרפואה ומוזיקאי, שצירף אותה כצלע הנשית החסרה ללהקת "האחים והאחיות", לצד מוני ארנון, נעמי רותם ושבי קציר. הלהקה זכתה להצלחה גדולה. מילר בת ה-18 וחצי הייתה הדמות החוצלארצית, וזוהתה עם הפרשנויות המוזיקליות החדשות לשירי נתן יונתן, שהיא המשיכה לשאת לאורך שנות ההרכב ששינה את פניו פעמים רבות.
סגנונה המוזיקלי הפרטי של מילר, מאידך, הוא הסגנונות שהיו חזקים באמריקה בשנות ילדותה: הקאנטרי והפולק, ומילר הופיעה איתם ברחבי הארץ בשירים מסורתיים שחידשה. רצונה לעסוק במשחק נדחק מפני העובדה שמבטאה היה כה חזק עד שאף תפקיד דרמטי בארץ לא יכול היה להינתן לה. היא אף קיבלה שיעורי היגוי פרטיים אצל מורה, על-מנת לנסות להשתחרר מהדיאלקט הקנוני המערב-אמריקני שעל שפתיה. את עתודות כשרונה הפנתה מילר לבסוף למשחק כאמצעי-לימוד אנגלית לילדים.
לאורך שנות ה-80 היא הופיעה בבתי-ספר, והנחתה סדרת-המשך ל-"Sing a Song", עם היימן, בשם "Rent a Song". כמו כן, במהלך שנים אלו ניסתה את כוחה כזמרת סולנית והוציאה לרדיו סינגלים אחדים, ביניהם "לא רוצה לדאוג" ו"מיס פמיניסט". בנוסף, ב-1985 הושמעה ברדיו פעמים רבות הפרסומת לנקניקיות "מיס לוסי", בקולה של מילר. בשנות ה-90 היא הופיעה עם הרפרטואר המוזיקלי שלה במקומות שונים בארץ ואף באירופה כחלק מתוכנית עידוד עלייה של הממשלה, כשליקטה שירים ישראליים אהודים ושרה אותם באנגלית מול קהל יהודי. כך נולדו שירים מהז'אנר המזרחי וקלאסיקות ישראליות מוכרות כשהם מחודשים בשפה האנגלית, והגיעו לאלבום שלם שיצא ב-1998 בשם "חפלה ים תיכונית באנגלית". על הפיתוח הלימודי שלה היא זכתה בפרס מגלי צה"ל, ובראשית העשור הראשון של המאה ה-21 ייסדה בתל אביב חברה הנקראת על שמה, הממשיכה את קו לימודי השפה שלה באמצעים של שמיעה, קריאה והתבוננות, והיא כותבת ומפיקה את חומריה.
ב-2003 עשו "האחים והאחיות" "קאמבק", ומילר שבה למסגרת הלהקה כשהפעם לצדה מוני ארנון, נמרוד פז וורדה שגיא-הדרי, והארבעה פעילים יחד עד היום.
בשנת 2022 עלה ליוטיוב פרק פיילוט לתוכנית חדשה לילדים בשם "I speak English", בה משתתפת מילר לצד כוכבת הילדים הילה הררי. בעקבות הצלחת פרק הפיילוט הוחלט על הפקת סדרת תוכניות שתשודר בערוצים השונים ובאינטרנט. בסדרה משולבים שירים מקוריים אותם כתבה והלחינה הררי ויחד הן מלמדות את ילדי ישראל את שפת האנגלית.
מלבד קריירת המשחק והשירה, מילר עוסקת, בין השאר, בשיווק מוצרים ללימוד השפה האנגלית ומשחקים לילדים, ומנחה אירועים באנגלית ברחבי הארץ ובעולם.
חיים אישיים
מילר אלמנה, ולה שני בנים ושתי בנות. מתגוררת ברמת גן.
מקאפנסחאט
מָקָאפַּנְסְחַאט (באפריקאנס: Makapansgat; באלפבית פונטי בינלאומי: /mɐkɐˈpɐnsxɐt/), או גם אתר המורשת העולמית עמק מקאפן (באנגלית: Makapan Valley world heritage site) הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי ופלאונטולוגי בעל חשיבות רבה לחקר האבולוציה של האדם בתחומי העמקים מקאפנסחאט וסווארטקראנס (Zwartkrans), צפונית-מזרחית למוקופנה (Mokopane) בפרובינציית לימפופו בדרום אפריקה. בשל הממצאים הנדירים של מאובני הומינינים שנמצאו במערות אבן הגיר המתוארכים בין 3 מיליון ל-2.6 מיליון לפני זמננו הכריז אונסק"ו בשנת 2005 על כל עמק מקאפן כאתר מורשת עולמית כהרחבה לאתר המורשת העולמית ערש המין האנושי.
מחצבות אבן הגיר של מקאפנסחאט
מחצבות אבן הגיר של מקאפנסחאט (Makapansgat limework) הם האתר העתיק ביותר בין אתרי המערות בעמק מקאפנסחאט, המשתרע על פני למעלה מ-4.0 מיליון שנים עד אולי 1.6 מיליון שנה לפני זמננו. אתר זה הניב אלפים רבים של עצמות מאובנות, שביניהן נמצאו שרידים של הומינין מהמין אוסטרלופיתקוס אפריקנוס. מאובני אפריקנוס תוארכו על ידי אנדי האריס (Andy Herries) מאוניברסיטת לה טרובה (La Trobe University) באוסטרליה באמצעות פלאומגנטיזם לגיל שבין 2.85 מיליון ל-2.58 מיליון שנים לפני זמננו. האתר נחפר במשותף על ידי חוקרים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד מדרום אפריקה ואוניברסיטת המדינה של אריזונה.
מערת המדורות
מערת המדורות (Cave of Hearths) היא חלק ממכלול המערה ההיסטורית (Historic Cave complex) והיא משמרת תיעוד שלם בצורה יוצאת דופן של מגורי אנוש מהתקופה הפלאוליתית, החל מתקופת האבן הקדומה האפריקאית (התרבות האשלית) עבור בתקופת האבן התיכונה האפריקאית ועד לתקופת האבן המאוחרת האפריקאית ותקופת הברזל. שרידים של חפצים אירופאים מהמאה ה-19 כדוגמת כלי פליז וכדורים של רובה מוסקט נתגלו בפני השטח כשהחלו החפירות. האתר נחפר מחדש ונבחן מחדש כחלק מ"מיזם מחקר הפליסטוקן התיכון של מקאפן" (Makapan Middle Pleistocene Research Project) באחריות אוניברסיטת ליברפול בין 1996 ל-2001. מחקר זה הוכיח שמקורה של האדמה הצבעונית בשכבות מתקופת האבן הקדומה האפריקאית אינו משימוש באש. לסת תחתונה של הומינין שנחפרה משכבות אלו עשויה להיות אחד התגליות המוקדמות ביותר של הומו ספיינס.
מערת התאו
מספר קטן של מאובנים נאספו על ידי ד"ר רוברט ברום מאתר זה (Buffalo Cave) בשנת 1937. ברום ייחס את השרידים למין ננסי נכחד של תאו וקרא לו בשם המדעי Bos makapania, ה"תאו" שעל שמו קרויה המערה. אולם, לא נמצאו פריטים נוספים מאז והגדרתו הטקסונומית של מאובן זה עדיין אינה ברורה. חפירות שנערכו אחר-כך חשפו מגוון נרחב של בעלי חיים המשויכים ל"תקופת קורנליה של יונקי היבשה" כולל: אנטילופות, סוסיים, חזיריים, קופים וטורפים. הפאונה יחד עם אומדנים באמצעות פלאומגנטיזם שביצעו אנדי האריס ועמיתיו מתארכים את השכבות העיקריות שבהן יש מאובנים בין 990,000 ל-780,000 שנים לפני זמננו. משקעי מערה (flowstone) בקרקעית המערה מתוארכים עד לפני 2 מיליון שנים והוכיחו את התחלת מחזור ווקר לפני כ-1.7 מיליון שנים.
מערת פיקוס ואתר תקופת הברזל
מקור שם המערה (Ficus Cave) משורשי עץ Ficus ingens שיצרו מסך בכניסה למערה. המערה מכילה שרידים מתקופת הברזל של דרום אפריקה ומהמאה ה-19, מושבה גדולה של עטלפים ואגם תת-קרקעי. אתר תקופת הברזל הסמוך הניב שרידים מהכנת כלים מתחילת תקופת הברזל (שנת 550), שנת 870 ושלהי תקופת הברזל (שנת 1560). המדרונות הסמוכים למערה הם טרסות מעשה ידי אדם וממצאים ארכאולוגיים שנגלו בהם הכוללים חרסים, אבני השחזה, מקבות ושרידי מפעל להתכת ברזל, כולל עפרות, סיגים ושברי הצינורות דרכם דחסו אוויר לתוך הכבשן.
מערת הפלפל השחור
מערה זו (Peppercorn's Cave) מכילה שרידים מתקופת הברזל ואגם תת-קרקעי. היא גם משכן למושבה גדולה של עטלפים נודדים ארוכי אצבעות, Miniopterus schreibersii.
מערת הקשת בענן
מערה זו (Rainbow Cave) שוכנת מתחת למערה ההיסטורית (Historic Cave), והיא מכילה שרידים של כמה מוקדי אש, שמהם ניתן להסיק הן מגורים אנושיים והן את השימוש המבוקר באש. משקעים חשופים הניבו פריטי אבן מסותתים מתקופת האבן התיכונה האפריקאית, תרבות פיירטרסבורג (Piertersburg Culture) המתוארכת בין 100,000 ל-50,000 שנה. מחקרים שנעשו אחר-כך הראו כי השכבות הצבעוניות הן לא תוצאה של שרפה, אלא סביר יותר משקעים מאגם קדום.
המערה ההיסטורית או מערת מקאפנסחאט
אתר זה שוכן בסמוך למערת המדורות, ומשמר שרידים מתקופת הברזל ומתקופת מפקאנה מפורסם ביותר בשל העימות בין קומנדו הבורים ואנשי שבטי לאנגה (Langa) וקקנה (Kekana) המקומיים, לאחר רציחותיהם של פורטרקרס במורדריפט (Moorddrift), מאפלה (Mapela) ופרויזן (Pruizen). צ'יף מקאפן (Makapan או מוקופנה, Mokopane), יחד עם מספר גדול של אנשי שבטו ועדריהם, היו נצורים במערה במשך כמעט חודש, בין ה-25 באוקטובר ל-21 בנובמבר 1854, שבמהלכם מתו מאות רבים מרעב וצמא. פיט פוטגיטר (Piet Potgieter) נורה בזמן המצור והשם של העיירה הסמוכה השתנה מפרדנבורג (Vredenburg) ל"פיטר פוטגיטרסרוסט" ("Pieter Potgietersrust"), אשר מאוחר יותר השתנה לפוטגיטרסרוס ("Potgietersrus"). בתחילת המאה ה-21, לאחר המעבר מממשלת האפרטהייד לשלטון הרוב, קיימת מגמה לשנות שמות של כמה מוסדות ממשלתיים לאומיים ומועצות אזוריות (כולל מוסדות חינוך), כבישים, תשתיות ציבוריות, עיירות, ערים, וכו'. כתוצאה מכך, בצעד מעורר מחלוקת, שונה שם העיירה שוב למוקופנה (Mokopane), לכבודו של צ'יף מוקופנה. המערה הוכרזה מונומנט לאומי בשנת 1936.
מערת האוויר הקר
ניתוח של איזוטופים יציבים של אורניום בזקיפים של מערת האוויר הקר (Cold Air Cave) הניב תיעוד של שינויים אקלימיים לתקופות לפני 4,400–4,000 שנים ובערך מלפני 800 שנים עד ימינו.
מערת גוטנטייט
מערה זו (Gutentight Cave) נתגלתה בשנת 2000 על ידי האריס, לאתהאם (A. Latham) ומורצל (W. Murzel). לאחר מעבר במחילות צרות המערה נפתחת לאולם גדול. קרקעית האולם מכוסה בסימני מדורות. נתגלתה כתובת חקוקה על הקיר מהמאה ה-19 שהעידה שהכניסה המקורית למערה התמוטטה, והגישה למערה נחסמה אחר-כך.
מערת מורצל
המערה (Murzel's Cave) התגלתה ונחקרה על ידי האריס ולאתהאם. חפירת הכניסה הובילה לטיפוס ואז ירידה לסדרה של חדרים נמוכים יותר שקירותיהם מקושטים.
מערת קצניאמר או חור האריס
מערת קצניאמר (Katzenjammer Cave) שוכנת בסמוך למערת הפלפל השחור. פיר כניסה מוביל מטה אל מעלה צר, וכניסה לרשת של מעברים באותה גובה ולמרחקים הדומים למערת הפלפל השחור. פיר הכניסה נוצר בהתמוטטות של שכבה המכילה מאובנים לתוך מערכת המערות הנמוכה יותר של ימינו, מערת קצניאמר. אזור פיר הכניסה ומשקעי המאובנים מכונים יחד "חור האריס" (Herries' Hole) על ידי "מיזם מחקר הפליסטוקן התיכון של מקאפן".
היסטוריה של התגליות בעמק מקאפנסחאט
בסלעים שפרופסור דארט קיבל ממר איצמן התגלו, בין היתר, עצמות מאובנות מושחרות שהובילו אותו להאמין שנשרפו. על אף שלא נמצאו בתחילה שרידים הומינידיים או כלי אבן, הוא הגיע למסקנה כי אלה שרידי עצמות שנשרפו במדורות, ולכן מקאפנסחאט היה מקום של התיישבות הומינידית מוקדמת. דארט כינה את ההומינידים הראשונים שהתגלו באתר "אוסטרלופיתקוס פרומתאוס" (Australopithecus Prometheus) על שמו של הגיבור היווני המיתולוגי שגנב את האש מן האלים. לאחר מכן התברר שהסימנים השחורים היו כתמי מנגן ו"אוסטרלופיתקוס פרומתאוס" הוכר כפרט של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס. לאחר ניתוח של 7,159 עצמות מאובנות, סיכם דארט כי בעידן לפני שנתגלו כלי האבן, השתמשו היצורים הללו בכלים שנעשו מעצמות, שיניים וקרניים, וכינה את תרבותם התרבות האוסטאודונטוקרטית (Osteodontokeratic Culture). בעקבות התפתחות המחקר הטפונומי והארכאוזואולוגי שמאפשר ללמוד את היסטוריית ההתרבדות והשימוש בעצמות, דעתו של דארט איננה מקובלת יותר.
בשנת 1936 התבקשה ועדת המונומנטים ההיסטוריים (Historical Monuments Commission) להכריז על מערת מקאפן כמונומנט לאומי, והפרופסור קלרנס ואן רייט לאו, מזכיר הוועדה ומנהל הסקר הארכאולוגי של דרום אפריקה (Archaeological Survey of the Union of South Africa), ביקר באתר בשנת 1937. הוא בחן את המערה ההיסטורית, וגילה בקרבת מקום פיר נטוש של המחצבה שחתך דרך מערה שהתמלאה בשפכים מהפיר. בשפכים אלו הוא ראה עצמות מאובנות, כלי אבן, ומה שנתפס כשכבות אפר המייצגות מדורות עתיקות. בהתחלה הוא התייחס אליה כחלק ממערת מקפאן, אך מאוחר יותר הוא שינה את שמה ל"מערת המדורות".
מחקר נוסף בחודשים יוני ואוקטובר 1937 חשף את מערת הקשת בענן. באתר ביקרו קלרנס ואן רייט לאו, ריימונד דארט ורוברט ברום. ה. ב. ס. קוק (H. B. S. Cooke) מהמחלקה לגאולוגיה של אוניברסיטת ויטווטרסראנד ערך סקר גאולוגי של האזור (1941) ואחריו ביצע ל. ק. קינג (L. C. King) סקר ב-1951.
ביולי 1945 הוביל פיליפ טוביאס קבוצה של סטודנטים לעמק, שם גילו את "מערת הצבוע" (Hyaena Cave) ליד האתר של ואן רייט לאו. בהמשך מורד העמק, הם אספו לסת תחתונה מאובנת גדולה של סוסיי מתוך מערה הסמוכה למחצבה שנקראה מאז "מערת לסת הסוס" (Cave of the Horse's Mandible).
לאחר תגליות אלו, חילק ד"ר ברנרד פרייס מענק מחקר שנועד לביצוע חפירות שיטתיות, שהחלו במערת המדורות ב-1947, בניהולם של גיא גרדינר (Guy Gardiner), ג'יימס קיצ'ינג  ואחיו בן (Ben) ושיפרס (Scheepers). אחת התגליות המשמעותיות ביותר הייתה של בן, לסת תחתונה השייכת לסוג "הומו" משכבה 3. בשנת 1953, התמנה ד"ר ר. ג'. 'מייסון (R. J. Mason) לעמוד בראש החפירות. הרצף הסטרטיגרפי נקבע בשנים 1953–1954.
אחרי שהאחים קיצ'ינג גילו קופסת מוח של אדם-קוף בערימות הפסולת של המחצבה בשנת 1947, ארגן דארט מבצע למיון ידני של ערימות הפסולת של המחצבה כדי לאתר כמות גדולה ככל האפשר של חומר הכולל מאובנים. לאחר 45 שנות מחקר, זוהו וקוטלגו מאות אלפי מאובנים מאתר זה.
בריאן מגווייר (Brian Maguire) חקר אבנים שהובאו למערות בתקופה הפרהיסטורית (1965, 1968, 1980). הוא הסיק שהם נועדו לסיתות כלי אבן ותיארך אותם סביב לפני 2.3–1.6 מיליון שנים. עם זאת, ניתוח שנעשה מאוחר יותר הראה שמידע זה שגוי.
חפירות שנערכו באתרים בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 נעשו על ידי קבוצות אלה:
עומדים על כתפי ענקים
ננסים עומדים על כתפי ענקים או ננסים יושבים על כתפי ענקים (בלטינית: nanos gigantum humeris insidentes) היא מטפורה מערבית שמתייחסת להכרה בהישגים החשובים של העבר כבסיס להתקדמות האינטלקטואלית בהווה.
הערות שוליים
A hombros de gigantes
יחסי אינדונזיה–מרוקו
יחסי אינדונזיה–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין ממלכת מרוקו.
היסטוריה
בשנת 1955, ממשלת אינדונזיה ארגנה את הוועידה האסיאתית-אפריקאית הקוראת למדינות אסיה ואפריקה לעצירת הקולוניאליזם האירופי, מה שהועיל למרוקו לקבל את עצמאותה מצרפת ב-18 בנובמבר 1956. שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים ב-19 באפריל 1960. באותה שנה, הנשיא הראשון של אינדונזיה ביקר במרוקו וקיבל את פניו של מוחמד החמישי. בשנת 2008, שר החוץ האינדונזי ביקר במרוקו. במרץ 2009, ראש ממשלת מרוקו, ביקר בג'קרטה, בירת אינדונזיה.
הטרמפיסטים
הטרמפיסטים היא סדרת רשת ישראלית של כאן תאגיד השידור בבימויים של יאיר אגמון ואלעד שוורץ, אשר גם יצרו את הסדרה. הסדרה עוסקת באנשים בצידי הדרך ובשולי התודעה.
רקע
את העונה הראשונה יצרו אגמון ושוורץ כחלק מפרויקט שלהם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה. התכנית עלתה לראשונה לשידור בערוץ היוטיוב של תאגיד השידור ב-29 במאי 2017.
תוכן
הסיפורים עוסקים בסיפורים האישיים של טרמפיסטים מכל קצוות המדינה. בתוכנית מוצגים אנשים מדתות, ממגזרים וממקומות שונים וכל אחד מביא את סיפורו האישי למסך תוך כדי שיחה עם יאיר בזמן הנסיעה.
צילום
התוכנית צולמה כולה בתוך מכונית נוסעים בעזרת שימוש במצלמות מרובות. הפרקים צולמו בכל רחבי ישראל, ובעיקר באזורי הפריפריה.
צ'ארלי פארקהרסט
צ'ארלי דארקי פארקהרסט, נולד בשם שרלוט דארקי פארקהרסט (באנגלית: Charley Darkey Parkhurst; 1812-1879) הוא היה ידוע גם בכינויים "צ'ארלי אחת העין" או "צ'ארלי ששת הסוסים", ועבד כנהג מרכבות נוסעים במערב הישן של ארצות הברית, וכעובד חווה חקלאית בקליפורניה. הוא נולד וגדל כבת בניו אינגלנד, בעיקר בבית יתומים, משם ברח כנער, ואז אמץ את השם צ'ארלי והחל לחיות כגבר. צ'ארלי החל לעבוד באורווה ולמד להתנהל עם סוסים, כולל בהסעת כרכרות עם סוסים מרובים. הוא עבד במסצ'וסטס ורוד איילנד, והגיע עד לג'ורג'יה בדרום ארצות הברית במסגרת עבודתו.
בשנות השלושים המאוחרות שלו, הפליג פארקהרסט לקליפורניה בעקבות הבהלה לזהב בשנת 1849; שם הוא נהיה נהג מרכבות ידוע. בשנת 1868, הוא הצביע בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868, אולי האדם הראשון שהיה אנטומית נקבה שהשתתף בבחירות לנשיאות בקליפורניה. עם מותו, התגלה מינו האנטומי, וכן העובדה שילד תינוק בשלב מסוים, והדבר עורר תדהמה ציבורית.
ביוגרפיה
צ'ארלי פארקהרסט נולד בשם שרלוט דארקי פארקהרסט בשנת 1812 בשרון, ורמונט, למרי (מורהאוס) פארקרסט ואבנעזר פארקהרסט. לפארקהרסט היו שני אחים, צ'ארלס ד. ומריה. צ'ארלס ד. נולד בשנת 1811 ונפטר בשנת 1813. האם, מרי, מתה ב-1812. זמן מה לאחר מותו של שרל ד., נלקחו שרלוט ומריה לבית היתומים בלבנון, ניו המפשייר. הם גדלו תחת חסותו של מר מילשארק.
פארקהרסט ברח מבית היתומים בגיל 12. הוא אימץ את השם צ'ארלי וכן חזות גברית יותר. על פי מקור אחד, בתקופה זו פגש פאנקהרסט את אבנעזר בלץ', בעל אורווה בפרובידנס, רוד איילנד. בלץ' לקח אתת מי שהכיר כנער יתום תחת חסותו וחזר לרוד איילנד. הוא התייחס אל פארקהרסט כאל בנו, ולימד אותו לעבוד עם הסוסים ולנהוג בכרכרת נוסעים, קודם עם סוס יחיד, אבל אחר כך עם שניים ואז ארבעה ובסופו של דבר שישה סוסים. פארקהרסט עבד עבור בלץ' למשך כמה שנים.
כשהיה בשנות ה-30 לחייו, נסע פארקהרסט לקליפורניה לנסות שם את מזלו, בעת הבהלה לזהב. הוא עלה על הספינה R.B. Forbes מבוסטון לפנמה; הנוסעים היו צריכים לחצות את האיזמוס היבשתי ולעלות על ספינה נוספת בחוף המערבי. בפנמה, פגש פארקהרסט את ג'ון מורטון, בעל חברת הובלה עסקית בסן פרנסיסקו; מורטון העסיק את פארקהרסט כנהג. זמן קצר לאחר שהגיע לקליפורניה, איבד פארקהרסט את השימוש בעין אחת בעקבות בעיטה מסוס, וכך זכה לכינוי "צ'ארלי אחת העין".
מאוחר יותר, פארקהרסט עבד עבור ג'יימס בירץ', גם הוא מרוד איילנד, ונראה שהשניים הכירה משם. בירץ', הצעיר ביותר מעשור מפארקהרסט, פתח עסק תחבורת מרכבות, שהחל מעגלה אחת, והפך לעסק גדול ומצליח, California Stage Company. המרכבות היו חלק מרכזי של היישוב של מערב ארצות הברית, והעבירו נוסעים, דואר, חדשות, משכורות, אספקה ועוד. בחברה זו פיתח פארקהרסט מוניטין כאחד הנהגים המשובחים של החוף המערבי. הוא זכה בתקופה זו בכינוי נוסף, "צ'ארלי ששת הסוסים" בשל כישוריו עם עגלות רתומות למספר גדול של סוסים. נהגי הכרכרות ככלל זכו גם לכינוי "יהוא", בשל פסוק מקראי במלכים ב ט כ: "...והמנהג, כמנהג יהוא בן-נמשי - כי בשיגעון, ינהג."
בין המסלולים של פארקרסט בצפון קליפורניה היו סטוקטון למריפוסה, "דרך המרכבות הגדולה", ומסן חוזה לאוקלנד, וסן חואן לסנטה קרוז. נהגי המרכבות נאלצו להתמודד עם ניסיונות שוד, מזג אוויר גרוע ומסלולים מסוכנים ופרימיטיביים. כפי שתיאר ההיסטוריון צ'ארלס אוטלנד את התקופה, "היה זה עידן מסוכן בארץ מסוכנת, שבה התנאים המסוכנים היו הנורמה".
מכיוון שבניית מסילות הרכבת פגעה בעסקי המרכבות, פארקהרסט פרש מעבודתו מספר שנים מאוחר יותר והשתקע בווטסונוויל, קליפורניה. במשך חמש עשרה שנים הוא עבד בחווה ובכריתת עצים בחודשי החורף. הוא גם גידל תרנגולות באפטוס.
מאוחר יותר הוא עבר לבקתה קטנה, במרחק שישה קילומטרים מווטסונוויל, וסבל משיגרון בשנותיו המאוחרות. פארקהרסט נפטר שם ב-18 בדצמבר 1879, בשל סרטן הלשון.
מותו
מודעת האבל של פרקהרסט מהעיתון המקומי בסן פרנסיסקו הופיע גם בניו יורק טיימס ב-9 בינואר 1880, כך שקריירת הנהיגה יוצאת הדופן והגילוי שלאחר המוות של פארקרסט קיבלו סיקור לאומי. על פי העיתון, פארקהרסט נחשב לדמות כמעט אגדית בתחום עבודתו. הכתבה גם הביעה תמיהה שמי שגילה אומץ לב, כישורים פיזיים, כוח נפשי וסיבולת כה גדולים חי בגוף נקבי, אך ציינה גם ש"הראיות הן רבות שזה אכן המקרה".
מורשת
בשנת 1955, האגודה ההיסטורית של עמק פאג'ארו הקימה אנדרטה על קברו של פארקהרס, עליה נכתב:
התאחדות הכדורגל של האג
VV דן האג (בהולנדית: Haagse Voetbal Vereniging או בקיצור HVV בתרגום לעברית: "התאחדות הכדורגל של האג") הוא מועדון כדורגל חובבני הולנדי המשחק כיום בליגות הנמוכות בהולנד. המועדון הוקם ב-1883, והוא אחד ממועדוני הכדורגל הראשונים שהוקמו בהולנד, ונחשב עד היום אחד מהבכירים כאשר הוא זכה מאז הקמתו בעשר אליפויות הליגה הבכירה בהולנד בין השנים 1890 ועד 1914, ובנוסף בגביע הולנד אחד בעונת 1902/1903.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1883 כהרחבה ל"מועדון הקריקט של האג" ("Hague Cricket Club" - בקיצור "HCC") שנות הזהב של המועדון היו החל מ-1890 (שבע שנים לאחר שהוקם), ועד 1914 (תחילת מלחמת העולם הראשונה) ובמהלכו זכה גם בגביע הולנדי אחד שהשלים לה דאבל היסטורי, והוא היה המועדון ההולנדי המצליח והבולט ביותר בתקופה המוקדמת הזו. שניים משחקניה זכו במדליות ארד בענף הכדורגל עם המשלחת ההולנדית של אולימפיאדת סטוקהולם ב-1912. העונה האחרונה של המועדון בליגה הבכירה הייתה בשנת 1932 לאחר מכן ירד לליגות הנמוכות יותר ודעך במהלך השנים, בעיקר עקב פתיחת קבוצות חדשות והתמקצעותן בכדורגל ההולנדי, ועליית מחליפתה באזור האג, דן האג, ולעומת זאת הישארותו של המועדון חובבני. בשנת 1978, לרגל מאה שנה למועדון, המלכה יוליאנה העניקה למועדון חסות מלכותית, עם הקידומת "Koninklijke" ("מלכותי"), בשל תפקידה החלוצי בספורט ההולנדי, כולל על חלקו בהקמת התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית (ה-KNVB) בשנת 1889. מאז הוא נקרא "Koninklijke Haagse Cricket & Voetbal Vereniging" (מועדון הקריקט והכדורגל המלכותי של האג), בקיצור KHC&VV. כיום המועדון מתנהל באופן חובבני והוא חלק ממועדון ספורט של האג, שבו ענפים רבים כמו טניס, סקווש וג'ודו, ובו 1750 חברים.
ברקאס B 1000
ברקאס B 1000 (בגרמנית: Barkas B 1000) היא מכונית מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב VEB Barkas-Werke, אשר יוצרה בין השנים 1988–1961 בגרמניה המזרחית
"ברקאס B 1000"
"ברקאס B 1000" הוא רכב דו-צירי עם מנוע קדמי והנעה קדמית. מספר המושבים: 8-2. השלדה של "ברקאס B 1000" תלויה במבנה המרכב שלה: לטנדרים ולמיניבוסים יש מרכב תומך למחצה המותקן על מסגרת תיבה, ואילו לטנדרים ולרכבים מיוחדים יש מסגרת בחתך U. ההשעיה העצמאית של Barkas מאוד יוצאת דופן, יש לו מתלה אחורי בקישור אלכסוני ומתלה קדמי עם מוטות פיתול ובולמי זעזועים הידראוליים. לכל הגלגלים תופי בלמים המופעלים באמצעות הידראוליות. בשנת 1963 מערכת הבלמים החד-מעגלית שודרגה למערכת בלמים דו-מעגלית, ומוט העמודים הוחלף בידית העברה מרכזית רגילה. בשנת 1972 האלטרנטור 220 ואט הוחלף באלטרנטור 500 ואט.
המנוע מקורר נוזל, המותקן בין מושב הנהג למושב הנוסע מאחורי הציר הקדמי, הוא משולב עם תיבת הילוכים ארבעה הילוכים מסונכרנת. דגמי "ברקאס B 1000" יוצרו בכמה סגנונות מרכב שונים: כרכב מסחרי, מיניבוס שמונה מקומות ישיבה וטנדר. יוצרו גם כלי רכב ייעודיים המיוחדים על בסיס השלדה של "Barkas B 1000".
ביוני 1961 החל ייצור המסחרי בעל ארבע הדלתות, כאשר ייצור המיניבוס החל באביב 1964, והטנדר באביב 1965. עם מטען העומד על 1,000 ק"ג ופנימיותו המרווחת, "ברקאס B 1000" הוכיח את עצמו כ עמיד מאוד ואמין.
במהלך תקופת הייצור בת 27 השנים, הדגם קיבל עדכונים קלים בשנים 1963 ו-1972.
גדליה חיון
הרב גדליה חיון (נפטר בה' באב ה'תק"י, 1750) היה מקובל, שד"ר, מייסד ישיבת המקובלים בית אל בירושלים ומחשובי חכמיה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
חייו
נולד בטורקיה בעיר קושטא, שם היה תלמידו של מופת דורו, הרב חיים אלפנדרי.
בשנת ה'תצ"ג (1733) פנו אליו במיוחד אנשי היישוב היהודי בחברון שהיה במצב קשה ביותר, בבקשה לצאת מטעמם כשד"ר לטורקיה. בקושטא הבירה פעל מוסד כלל יהודי בשם "ועד פקידי קושטא" שהוקם במטרה לרכז את הסיוע ליישוב היהודי שבירושלים, אנשי חברון ביקשו מר' גדליה להשפיע עליהם לפעול גם למען יהודי חברון, ואכן הצליח ר' גדליה במשימתו זו ובזכותו הוקם בקושטא ועד "פקידי חברון" שתפקידו היה לסייע במיוחד בהסדרת תשלום חובותיהם של יהודי חברון לשליטים מטעם האימפריה העות'מאנית שהרבו לרדות ולהתעמר בהם.
ר' גדליה מצוין לשבח על שסירב לקבל עבור שליחותו זו כל שכר שהוא, למרות השכר הרב שהיה מקובל לתת לשליחים שהסכימו לצאת למסעות מסוג שכזה.
בשובו משליחותו בשנת ה'תצ"ז (1737) ייסד בירושלים ועמד בראשה של ישיבת מקובלים שנקראה בשם "מדרש חסידים" ואחר כך בשם ישיבת המקובלים בית אל, כנראה בזכות כספים שהצליח לאסוף למטרה זו בשעה שעבר בקהילות טורקיה. הישיבה נוסדה מראשיתה כמקום ללימוד תורת הסוד, למובחרים שבאנשי ירושלים, ובמהרה נודע שמעה בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם. עם השנים הגיעו רבים מהגולה במיוחד כדי ללמוד בה, למשל רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו ותלמידו של הבעל שם טוב.
אף על פי שחכמי ירושלים אסרו על כל גורם פרטי, מוסד או קהילה, מבין העדות שבעיר באותם ימים לשלוח בעצמם שד"רים, קיבל מוסד זה אישור לשלוח מטעמו שד"רים לקהילות ישראל שבגולה ולהקים בהן קופות למען הישיבה. הישיבה קיימת עד היום בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת ה'תק"י (1750), על פי בקשתו, מונה לראשות הישיבה תלמידו המקובל ר' שלום שרעבי שעלה מתימן.
ר' גדליה חיון נפטר בה' באב ה'תק"י (1750) ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
החיד"א, שהיה סמוך לזמנו ולמד בישיבתו, מתאר אותו בהערצה גדולה ומכנה אותו בתואר "קדוש" - תואר השמור ליחידי סגולה שחיו חיי קדושה ופרישות. כמו כן תיאר אותו כ"בעל מופת", שתפילותיו היו נענות.
לטייל עם ההיסטוריה
לטייל עם ההיסטוריה הוא ספרו של השדרן זאב ענר, המספר על תעלומות ומסתורין ב-33 אתרים עתיקים בארץ ישראל. הרקע של המחבר, שדרן התוכנית "מחפשים את המטמון" ו"זכרונות ארץ ישראל" בקול ישראל, באים לידי ביטוי בסגנון כתיבתו של הספר. הפרקים כוללים ביאורים וציטוטים למקורות מקראיים, ממדרשי חז"ל, היסטוריים ותיאורי נוסעים. זאב ענר הציג את הרקע של המקום בתור לקט של חידות מסתורין. הכותרות של הפרקים מנוסחות באופן שימשוך את תשומת לבו של הקורא. האתרים שנבחרו בספר נגישים ונוחים לביקורים. הספר מחולק לשישה שערים וכולל בסופו פירוט המקורות.
סובו ציון והקיפוה
השער הראשון עוסק בירושלים: מדוע לא חרב הכותל המערבי, על תחיית המתים והר הזיתים, קבר דוד בהר ציון, מדוע נבנו חומות ירושלים, על יד אבשלום ומסיים בקבר רחל ומערת המכפלה.
ארץ נחלי מים
מירושלים וסביבתה זאב ענר עולה לגליל העליון והגולן. בגולן הוא מציג שלושה אתרים: גמלא, קצרין והבניאס. מבתי הכנסת בגליל הוא מספר על אלה שבמירון, כפר נחום וכורזים. הוא מביא את הרקע של העיר העתיקה ציפורי - כאשר תורה וגדולה מצויים בעיר אחת. על הערים צפת וטבריה הוא מקדיש פרק מיוחד וכן על נצרת.
בין הירדן לים
ענר ממשיך בדרכו דרומה ומספר על הרקע של חמישה מקומות בעלי רקע שונה האחד מהשני:
יששום מדבר וציה
הפרק האחרון מביא אותנו לספר המדבר בארץ ישראל.
נורלנד
נורלנד (בשוודית: Norrland, "ארץ הצפון") הוא הגדול מבין ארבעת חלקיה של שוודיה, ומהווה ארץ היסטורית (- לצד סביאלנד, סקונהלנד ויֶטאלנד) התופסת 59% משטחה של ממלכת שוודיה של ימינו, כשהיא משתרעת בצפונה וחולשת על מפרץ בוטניה ועל הגבול עם פינלנד במזרח ובצפון-מזרח, ועל מרבית הגבול עם נורווגיה במערב וצפון-מערב. מדרום נמצאת סביאלנד.
נורלנד כוללת את תשעת החבלים מצפון לדרום: לפלנד, נורבוטן, וסטרבוטן, ימטלנד, אוניירמאנלנד, הריידלן, מדלפד, הלסינגלנד ויֵסטריקלנד.
תכונות טבעיות
נורלנד מציג את מרבית שכיות הטבע הפראי של שוודיה, שבראשן יערות עבותים והרים - לרבות ההר הגבוה בשוודיה, הר קֶבְּנֶה (Kebnekaise). מספר רב של נהרות קצרים שוצפים בכיוון מערב-מזרח ובמימיהם שטו בעבר גזעי העץ לעבר המנסרות שלאורך החופים; כיום משמש כוחם הרב להפקת האנרגיה ההידרואלקטרית של המדינה. משאביה החשובים של נורלנד, מלבד הנהרות והיערות, הם מכרות הברזל. הערים החשובות הן אומאו, לולאו, אסטרסונד, יבלה וקירונה.
שטחה הגדול של ארץ הצפון השוודי, 261,292 קמ"ר, עומד מול עובדת היותה הדלילה מבין שלוש ארצות שוודיה: כ-12% מאוכלוסיית המדינה חיים בה, ובהם הקהילה הסאמית הקטנה (כ-17,000) בלפלנד.
תרבות והיסטוריה
ב-1634 נתכוננה נורלנד ראשית כמחוז (אזור שפיטה), שכלל חלקים מפינלנד של ימינו. עם זאת מאז 1645, עת עברו החבלים ימטלנד והריידלן לשוודיה מנורווגיה, חדלה נורלנד מלהתקיים כישות אדמיניסטרטיבית והיא מאז ציון-דרך גאוגרפי ומסורתי שאינו בעל משמעות מנהלית עוד.
הנורלנדית היא קבוצת ניבים מוכרת המדוברת במרבית חבלי האזור.
וגה
וֶגָה (Vega) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נבל והוא גם הכוכב החמישי בבהירותו בשמים והשני בבהירותו בשמי הצפון (אחרי ארקטורוס). וגה ממוקם כ-25 שנות אור מהשמש, והוא אחד מהכוכבים הבולטים בלילות הקיץ ומהווה את אחד מקודקודיו של משולש הקיץ. כאשר נקבע סולם הבהירות נראית של הכוכבים בשנת 1856 הוא הוגדר כך שבהירותו של וגה תהיה מדרגה 0.0, אך כיום, בעקבות מדידות מדויקות של עוצמת ההארה, התברר כי הבהירות האמיתית היא 0.03.
וגה הוא כוכב התקן למחלקה הספקטרלית A0Va.
תכונות
וגה הוא כוכב צעיר יחסית לשמש - גילו מוערך בפחות מחצי מיליארד שנים. זהו כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A0 V, צבעו לבן - כחלחל ועוצמת ההארה שלו היא פי 37 משל השמש. יחד עם סיריוס וארקטורוס, הוא בין הכוכבים הקורנים ביותר בסביבה הקרובה של מערכת השמש.
וגה מסתובב סביב צירו במהירות גבוהה במיוחד - כ-274 ק"מ לשנייה. כתוצאה מכך קוטרו בקו המשווה גדול ב-23% מקוטרו בקטבים. בשל חוסר הסימטריה במבנה הכוכב, הטמפרטורה באזור הקטבים גבוהה יותר מאשר סביב קו המשווה ולכן גם עוצמת הקרינה הנפלטת מאזור הקטבים גדולה יותר מעוצמת ההארה סביב קו המשווה. וגה מפנה את אחד מקטביו לעבר כדור הארץ, ולו היה ציר הסיבוב שלו ניצב לקו הראיה אליו, הייתה עוצמת ההארה שלו קטנה בחצי.
וגה מתקרב למערכת השמש במהירות של כ-13.9 ק"מ לשנייה ובשל תהליך ההתפתחות שלו ככוכב הסדרה הראשית, עולה עוצמת ההארה שלו. כתוצאה מכך בעוד כ-210,000 שנים יהיה וגה הכוכב הבהיר ביותר בשמים.
לווגה יש הילה של אבק חם מסביבו, דבר העשוי לרמז על תהליך היווצרות של כוכבי לכת במרחק של כ-11 מיליארד ק"מ ממנו.
היסטוריה
12,000 שנים לפני הספירה הצביע ציר הסיבוב של כדור הארץ אל עבר וגה כך שווגה היה אז כוכב הציר הצפוני, אך בשל נקיפת ציר כדור הארץ מצביע כיום ציר הסיבוב אל הכוכב פולאריס. בעוד כ-12,000 שנים יחזור וגה להיות כוכב הציר הצפוני.
בשל בהירותו הבולטת, היה וגה מוכר ברוב התרבויות שמצפון לקו המשווה: בתרבות האינואיטית הוא נקרא "האשה הזקנה", אצל הפולינזים הצפוניים הוא נקרא "כוכב השנה" שכן מועד תחילת השנה נקבע על פיו. הכוכב היה מוכר גם באשור, שם נקרא "השופט השמימי", באכד, שם נקרא "חיי השמים" ובבבל, שם נקרא "שליח האור". במצרים העתיקה ובהודו הוא זוהה עם נשר ושמו בערבית היה "הנשר הצולל" (אנ-נאסר אל וואקי - النسر الواقع) והמילה "וואקי" שובשה לשמו הנוכחי.
וגה היה הכוכב הראשון (חוץ מהשמש) שצולם כבר בשנת 1850 בשיטת דאגרוטיפ וכן הכוכב הראשון שבאורו התגלו קווי בליעה בשנת 1872.
התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן
התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן (בגרמנית: Hessisches Staatstheater Wiesbaden) הוא התיאטרון הממלכתי של מדינת הסן בגרמניה בבירתה ויסבאדן. התיאטרון מפיק אופרטות, מחזות, בלטים, תיאטרון מוזיקה וקונצרטים על ארבע במות. הוא ידוע גם בשם תיאטרון ויסבאדן והתזמורת שלו נודעת בשם התזמורת הממלכתית של הסן. הבניין נחנך בשנת 1894.
התיאטרון מארח מדי שנה את פסטיבל האביב הבינלאומי של ויסבאדן, שנוסד בשנת 1896 אחרי פסטיבל ביירוית.
היסטוריה
בניית התיאטרון והתמיכה בו היה פרי יוזמתו של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, שנהג לבקר בקביעות במעיינות המרפא בוויסבאדן. בתחרות לקבלת המכרז זכה צמד אדריכלים מווינה, פרדיננד פלנר והרמן הלמר. הם הקימו את הבניין בין 1892 ל-1894 בסגנון בארוק מחודש, בהתאם לבניינים קיימים בפראג ובציריך. חנוכת הבית התקיימה ב-16 באוקטובר 1894 בנוכחות הקייזר. הפואיה נבנה בשנת 1902 על ידי האדריכל פליקס גנצמר. הפואיה מוביל אל שלוש במות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה שונה שמו של התיאטרון ל-Preußisches Staatstheater ("תיאטרון ממלכתי פרוסי"). מאז 1932 הייתה עיריית ויסבאדן אחראית לתיאטרון, ועקב כך שונה שמו ל-"Nassauisches Landestheater" ("תיאטרון נפת נאסאו").
הבניין ניזוק קשות במלחמת העולם השנייה, כשהופצץ ב-3 בפברואר 1945. החזית שוחזרה בסגנון פשוט יותר ותקרת האולם עוטרה בציור חדשני.
בשנת 1946 קיבלה עליה מדינת הסן את תפעול התיאטרון. ב-1947 חזר להיקרא "Großhessisches Staatstheater" ("התיאטרון הממלכתי של הסה רבתי") ובהמשך ""Hessisches Staatstheater Wiesbaden" ("התיאטרון הממלכתי ההסיאני בוויסבאדן").
משנת 1975 עד 1978 שוחזר האולם בהתאם לדגם ההיסטורי. הציוד הטכני חודש. מרחב חדש, בתכנון הארדט-ואלתר המר, נבנה לחדרי חזרות, סדנאות והנהלה.
אולמות
בתיאטרון יש ארבע במות, שלוש מהן באולם ההיסטורי:
סגל התיאטרון כולל כ-600 אנשים. מדי שנה עולות בתיאטרון יותר מ-25 הפקות חדשות של אופרות, מחזות ובלטים. התיאטרון פונה במיוחד לקהל צעיר ומשתף פעולה עם בתי ספר. "התיאטרון הממלכתי הצעיר" מוקדש להצגות ילדים ונוער.
התזמורת הסימפונית של מעיינות המרפא
התזמורת הגדולה הראשונה של ויסבאדן הייתה בשנת 1873 ה"Städtisches Cur- und Sinfonieorchester" (התזמורת הסימפונית של מעיינות המרפא הציבוריים) משנת 1874 עד 1905 ניצח עליה לואיס ליסטנר, שהנהיג, לצד מוזיקה לבידור קהל מעיינות המרפא, גם שנים-עשר קוטנצרטים סימפוניים בשנה. במשך התקופה הזאת היו בין האמנים שהופיעו בקונצרטים יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, יוזף יואכים, קאמי סן-סנס ופבלו סרסטה. פליקס מוטל היה מנצח אורח קבוע משנת 1894. מספר הנגנים עלה מ-56 ל-65 בין 1905 ל-1911. מ-1912 כיהן קרל שוריכט כמנצח התזמורת וב-1921 התמנה למנהל מוזיקלי כללי. המנצחים האורחים הקבועים בתקופתו, שנמשכה עד 1944, היו פריץ בוש, פליקס ויינגרטנר, ברונו ולטר וריכרד שטראוס.
שטאטסקאפלה
התזמורת השנייה, "שטאטסקאפלה", נוסדה ב-1894, בד בבד עם בית האופרה החדש, לנגינת אופרה ובלט בלבד. מנצחיה היו:
התזמורת הממלכתית של הסן
אחרי המלחמה, תוכנן מיזוג של שתי התזמורות תחת שם חדש, התזמורת הממלכתית של הסן, ובסוף 1950 הושלם התהליך על ידי וולפגנג זאוואליש. מנצחי התזמורת המאוחדת היו:
נפתלי הלברשטאם (בורו פארק)
רבי נפתלי הלברשטאם (כ"א בניסן ה'תרפ"ד, 25 באפריל 1924 – י"ב בתמוז תש"ף, 4 ביולי 2020) היה האדמו"ר מצאנז בארצות הברית. חצרו מכונה חסידות צאנז גריבוב.
ביוגרפיה
נולד לרבי ברוך, רבה של גריבוב וה"רב הצעיר" בצאנז. אמו הייתה בת רבי סיני הלברשטאם מזימגראד. גדל והתחנך אצל אב סבו, רבי אריה לייבוש אב"ד צאנז, ואחר פטירתו אצל בנו - סבו רבי מרדכי זאב מצאנז. בהגיעו לגיל הכניסה לישיבה, נרשם והתקבל לישיבת חכמי לובלין, אך אז פרצה מלחמת העולם השנייה והוא לא הספיק ללמוד בה.
עם פרוץ המלחמה נמלט עם אמו ואחיו לרוסיה, ושהה בבויבריק קרוב לשנה יחד עם סבו השני רבי סיני מזימגראד. בתקופה זו למד עם סבו ואף כתב את חידושי תורתו.
בקיץ של שנת ת"ש גורשו לסיביר, שם למד ב'חברותא' עם הרב שלום ברנדר, לימים ראש ישיבת בעלז. כעבור שלוש שנים עבר לסמרקנד, שם התיידד עם רבי יהודה הורוביץ מסטוטשין, עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (נארול) ועם הרב יצחק דוב קופלמן.
עם תום המלחמה נסע לקראקא, שם היה חבר ב'ועד רבנים' שדאגו לצורכי הפליטים. אחר כך עבר לארצות הברית והתיישב בבראנסוויל, והוסמך להוראה על ידי רבי ישראל גוסטמן.
נישא לבת הרב ליפא מאנן, שכיהן כאב"ד קאוועטשהאז בהונגריה לאחר המלחמה. אז עבר להתגורר בבורו פארק. הקים את 'מכון מנורה' להדפסת ספרי ה"ראשונים", במסגרתו הדפיס כחמישים ספרי ראשונים, בחלקם מכתבי יד.
הקים את "מכון יוחסין" ("יוחסין אינסטיטיוט"), מאגר שמות ושושלות יוחסין של משפחות יהודיות.
נפטר בשבת, י"ב בתמוז תש"ף.
אדמו"רות
בשנת תשכ"ד פתח בית מדרש בבורו פארק, בתמיכת רבי יואל טייטלבוים מסאטמר. חצרו נקראה "צאנז גריבוב", על שם אבות השושלת; כאמור היה אביו רבה של העיירה גריבוב ובמקביל היה הרב הצעיר בצאנז, לצד אביו רבי מרדכי זאב שהיה רבה של צאנז, ולפני כן רבה של גריבוב. כך גם אב סבו רבי אריה לייבוש היה רבה של גריבוב לפני כהונתו בצאנז.
לחצרו רשת כוללים צאנז בראשות בנו רבי מרדכי זאב, ו"היכל התורה - צאנז" בבית המדרש "אושפיצין" בירושלים. לאדמו"ר 18 ילדים ונחשב לאיש אמיד, ב-2019 ביקר בישראל והעדה החרדית ערכה לו קבלת פנים אחרי שהביא תרומה מרשימה למוסדות שאינם נוטלים כספים מהמדינה.
משפחתו
לרב הלברשטאם 9 בנים. כולם מונו לאדמו"רים לאחר פטירתו חתניו: רבי יוסף יצחק מאיר זינגר האדמו"ר מאלכסנדר ארצות הברית, רבי יהושע שלום נתן רובין ר"מ בישיבת סאטמר ובן האדמו"ר מגלגוב, הרב חיים יצחק רובין (בן רבי מרדכי דוד מסאסרגן) אב"ד קולומייא, הרב אליהו כץ רב בית המדרש פרשוב-דושינסקיא בבורו פארק (נכד הרב ישראל משה דושינסקי), רבי חיים שפיגל אב"ד ונגרוב במונסי (בנו של רבי יעקב יצחק מאוסטרוב קאלושין) והרב חיים מיכאל דוב ווייסמנדל ראש ישיבת נייטרא.
יום שישי
יום שישי הוא היום השישי מצאת השבת שלפניו, והוא ערב השבת שאחריו. בחלק ממדינות אירופה ובתקן ISO-8601, זהו היום החמישי בשבוע.
בכל מדינות אירופה ואמריקה זהו היום האחרון בשבוע-העבודה (למעט עסקים שפועלים שישה ימים בשבוע). באסלאם זהו יום המנוחה השבועי, והוא משמש ככזה במדינות מוסלמיות ברחבי העולם. בקרב היהודים יום שישי מתאפיין בהכנות לשבת.
יום שישי בתרבות ישראל
שמו של היום מופיע לראשונה בסיפור בריאת העולם בתנ"ך כיום שבו נבראו בעלי החיים שוכני היבשה והאדם:
בהלכה, יום שישי מתאפיין בהכנות רבות לקראת השבת, המתחילה זמן מה קודם לשקיעת החמה של יום שישי.
בלוח השנה במגילות קומראן, יום הכיפורים חל תמיד ביום שישי על מנת לקיים "שבת שבתון" דהיינו שבת אחר שבת.
כיום מנוחה
במקומות עבודה רבים בישראל, הפועלים חמישה ימים בשבוע, יום שישי הוא יום מנוחה (בנוסף לשבת). במקומות עבודה הפועלים שישה ימים בשבוע, יום שישי הוא יום עבודה מקוצר. ביישובים מוסלמיים בישראל זהו יום מנוחה. המגמה לקבוע את יום שישי כיום מנוחה נוסף על שבת, החלה בישראל בשנות השבעים, ובשנות התשעים הוסדרה בצו הרחבה בדבר הנהגת שבוע עבודה מקוצר במגזר העסקי והפכה לנחלת מרבית מקומות העבודה במשק.
מאפיינים נוספים של יום שישי, הנובעים מהיותו ערב שבת:
בנצרות
עבור הנוצרים, על-פי הברית החדשה, זהו היום שבו נצלב ישו. אצל הנוצרים הקתולים מקובל לציין את היום במנהג אֵבֶל כלשהו. רוב הקתולים, לפיכך, נמנעים מאכילת בשר ביום שישי. בנוסף, יום שישי הטוב, הוא מועד נוצרי מכונן, בו מנציחים נוצריים ברחבי העולם את מותו של ישו על הצלב.
באסלאם
עבור המוסלמים זהו היום המקודש בשבוע (על-פי הקוראן, סורה 62, פסוק 9), יום שבו מתנהלת תפילה המונית במסגדים הכוללת דרשה. לפיכך הוא מכונה בערבית "יום אל-ג'ומעה", כלומר "יום ההתכנסות" או "יום הקהל" (בערבית: يوم الجمعة). המסורת המוסלמית אומרת בפירוש שאין זה יום מנוחה (מרובה איסורים), ואחרי כינוס התפילה מותר למוסלמים להמשיך בעסקיהם. ברוב מדינות האסלאם זהו היום האחרון בשבוע.
יום שישי בשפות השונות
מקובל לקשר את יום שישי לאלה ונוס ולכוכב הלכת נוגה (ונוס), מכאן שמו בחלק מלשונות אירופה. בשפות הלטיניות הוא נובע מהשם הלטיני "דיאס ונריס" (Dies Veneris, יומה של ונוס). בצרפתית הוא נקרא vendredi, באיטלקית venerdì ובספרדית viernes. שיוכה של ונוס ליום שישי הפך אותו בספרות ליום "רומנטי". כשמבקש צ'וסר, גדול משוררי אנגליה במאה ה-14, לתאר את אהבתו של גיבורו ארקיטה בוחר אף הוא ביום השישי כיום שבו מגיעה סערת הנפש של האוהב לשיאה:
בלשונות הגרמאניות שמו של יום שישי נגזר משמה של האלה הנורדית פריה, אלת האהבה והנישואין. בגרמנית נקרא יום שישי Freitag, בשוודית ובדנית - fredag, ובהולנדית - vrijdag.
באנגלית השם Friday נובע מהצורה האנגלית העתיקה frigedæg, יומה של פריגה. בפורטוגזית Sexta-feira פירושו "יום-החג השישי" (כי הימים בפורטוגזית נקראים על שם ימי שבוע הפסחא), וזהו פירוש השם גם בחלק מלשונות המזרח הקרוב, כמו העברית. ביוונית נקרא היום Παρασκευή (פָּארָסְקֶוִוי, שפירושו "הכנה"; שם זה משמש גם בגאורגית - პარასკევი).
בערבית יום שישי הוא חריג. השם יום אלג'ומעה (يوم الجمعة) אין פירושו "יום שישי" כבשאר ימי השבוע (למעט השבת) אלא יום ההתאספות (לתפילה).
בהינדית ובסנסקריט השם הוא שוקראוור, על שם שוקרא, שמו ההודי של הכוכב ונוס.
הקווייקרים נמנעים מלקרוא ליום שישי בשמו הפגאני ומכנים אותו "יום שישי" (Sixth Day).
יום שישי בתרבות
בתרבויות שונות, בעיקר המערבית. מיוחס ליום שישי משמעיות שונות. למשל, האמונה טפלה הגורסת כי יום שישי ב-13 לחודש, מביא מזל רע, אמונה הידועה בשם יום שישי ה-13. מנהג מערבי נוסף המתקשר ליום שישי, התפתח בארצות הברית וידוע בתור יום שישי השחור, המסמל בארצות הברית את ראשית עונת חג המולד.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הוקדמה לצהרי יום שישי שבשבת, מספר שעות קודם לפקיעתו הרשמית של המנדט (15 במאי בשעה 00:00) בשל כניסת השבת.
אירלנד (אי)
אירלנד (באנגלית: Ireland, באירית: Éire) הוא אי באוקיינוס האטלנטי, 53° צפונית לקו המשווה, ו-8° מערבית לקו האורך של גריניץ'. בין אירלנד והאי הסמוך לו - בריטניה הגדולה - מפרידים הים האירי, התעלה הצפונית ותעלת סנט ג'ורג'. האי אירלנד הוא גם ארץ מכורתו של העם האירי.
שטח האי 84,421 קמ"ר, מעט יותר משטחה של אוסטריה. הוא האי השלישי בגודלו באירופה (לאחר בריטניה הגדולה ואיסלנד) וה-20 בגודלו בעולם. אורכו (מצפון לדרום) 485 ק"מ, רוחבו (ממזרח למערב) 275 ק"מ, ואורך קו-החוף שלו 1,448 ק"מ.
האי מחולק בין שתי מדינות - הרפובליקה של אירלנד, משתרעת על פני כחמש שישיות משטח האי, בשטח של 70,282 קמ"ר, וצפון אירלנד (שייכת כיום לממלכה המאוחדת - "בריטניה"), המשתרעת על פני יתר האי, בחלקו הצפון-מזרחי.
האי מחולק לארבע פרובינציות - קונכט (Connaught), אלסטר (Ulster), לנסטר (Leinster) ומנסטר (Munster) - ול-32 מחוזות. מתוך תשעת המחוזות המרכיבים את אלסטר, שישה מהווים את צפון אירלנד.
על אף החלוקה הפוליטית ישנה לתושבי האי היסטוריה משותפת ארוכה וכן שטחים רבים בהם מוסדרים חיי האי במסגרות כוללות שאינן מבדילות בין הדרום והצפון, כגון ספורט (ראגבי, קריקט, הוקי שדה, כדורגל גאלי, והרלינג - חמישה סוגי ספורט המאורגנים במסגרות חוצות גבולות), הדת והאיגודים המקצועיים.
היסטוריה
ניתוח של פיקת דב שהתגלתה ב-1903 במערה במערב האי ונבדקה מחדש ב-2015 הראה עקבות של חיתוך שנעשה על ידי אדם. תיארוך פחמן-14 הראה כי הדב המדובר חי 12,600 עד 12,800 שנים לפני ימינו. הממצא מראה כי הנוכחות האנושית באירלנד החלה בין התקופה המזוליתית ולבין התקופה הפלאוליתית, ומראים שהאדם כבר חתך את הדב באותו זמן באי הזה.
התיישבות הקבע המוכרת הראשונה באי הייתה של ציידים-לקטים מהתקופה המזוליתית, אשר הגיעו לאי בסביבות שנת 8000 לפנה"ס. על אף שיש חוקרים הטוענים שבאותה התקופה גשר יבשתי עוד חיבר בין בריטניה הגדולה לאירלנד, במחקרים עדכניים נטען שהאיים כבר היו נפרדים באלף ה-14 לפנה"ס.
הפרהיסטוריה של האי אינה ידועה היטב, כאשר הידע מתרבה עם הגעת הקלטים במאה השישית לפני הספירה. הרישומים הכתובים המוקדמים ביותר של אירלנד מגיעים מגאוגרפים יוונים-רומיים קלאסיים. תלמי בספרו אלמגסט מתייחס לאירלנד כמיקרה ברטניה ("בריטניה הקטנה"), בניגוד לאי הגדול יותר, שאותו כינה מגאלה ברטניה ("בריטניה הגדולה"). בעבודתו המאוחרת, גאוגרפיה, תלמי התייחס לאירלנד כאיוארניה ולבריטניה הגדולה כאלביון. השמות ה'חדשים' הללו היו ככל הנראה השמות המקומיים של האיים באותה תקופה. השמות המוקדמים, לעומת זאת, סביר להניח שנטבעו לפני שנוצר מגע ישיר עם עמים מקומיים.
הרומאים התייחסו לאירלנד בשם זה גם בצורתה הלטינית, היברניה או סקוטי. תלמי תיעד שש עשרה אומות המאכלסות כל חלק של אירלנד בשנת 100 לספירה. הקשר בין האימפריה הרומית לממלכות אירלנד העתיקה אינו ברור. עם זאת, התגלו מספר ממצאים של מטבעות רומיים.
בראשית ימי הביניים הנצרות הגיעה לאי ונוצרה נזירות ייחודית בשטח האי. מבחינה פוליטית, השיוך הקבוצתי לשבטים הוחלף עד המאה ה-8 בממלכות בעלות שושלות ומלכים, ומוקדי הכוח באי התחלפו.
הוויקינגים תקפו במאה השמינית לספירה ובמאה ה-9 הם התיישבו בחלק גדול מהאי, במיוחד בחוף. מנהיג המשלחת הוויקינגית הגדולה ביותר נקרא תורגסט והכריז על עצמו כמלך אירלנד. הוויקינגים הם שהקימו את העיר דבלין בשנת 988. בקרב קלונטרף בשנת 1014 תמה השליטה הצבאית הוויקינגית באי.
בימי הנרי השני, מלך אנגליה, בשנת 1156, האפיפיור האנגלי היחיד בהיסטוריה, אדריאנוס הרביעי, כתב בולה אפיפיורית שבו 'נתן' להנרי השני את השליטה על אירלנד לאור רצון המלך להחזיק באירלנד. בכך הביא לתחילת הכיבוש האנגלי הממושך באי האירי. מצד אחד, מתנה זו מיוחסת לרצונו של האפיפיור לכפות על כל אירלנד את הדגם של הכנסייה הקתולית. מצד שני, מאמינים שמכיוון שאפיפיור זה היה אנגלי, הוא העניק את אירלנד למלך אנגליה מתוך אהדה טהורה.
לאחר מכן התיישבו האנגלו-נורמנים באי בהצלחה רבה בחציו המזרחי. האנגלים לא הצליחו להשתלט על אירלנד. מסוף המאה ה-13 החל השלטון האנגלי להתערער, והשליטים והמתיישבים הנורמנים החלו להיטמע באוכלוסייה ובתרבות האירית המקומית. הלורדים הנורמנים יצרו בריתות עם הממלכות האיריות העצמאיות ועם הזמן הפכו כמוהן - שליטים עצמאיים בטריטוריות בהם ישבו, עם קשר מועט או ללא קשר בכלל לכתר האנגלי. השטח שבשליטתם הישירה של המלך והממשלה האנגלית צומצם לשטח התחום.
תקופת שלטונו של הנרי השמיני מלך אנגליה הייתה מלאה תהפוכות באירלנד. בשנת 1541 היא הופרדה בצעד סמלי מבריטניה והוכרזה כממלכה נפרדת, אף על פי שבאופן אוטומטי שליטה היה מלך בריטניה. החל תהליך הדרגתי שסופי היה שהממלכה האנגלית החילה לראשונה את שלטונה על האי כולו. הנרי השמיני היה גם המלך שגירש את הכנסייה הקתולית מבריטניה בעקבות סירובו של האפיפיור לבטל את נישואיו. בשנת 1539הנרי החל לפרק את המנזרים באירלנד. הנרי ובנו, אדוארד השישי, הצליחו להכחיד כמעט את הנצרות הקתולית מבריטניה אך לא הצליחו כך באירלנד שנשארה קתולית. מלחמות הדת המשיכו בתקופת המלכה מרי, בתו של הנרי השמיני וחדלו בתקופתה של אליזבת הראשונה, שגם היא הייתה בתו של הנרי. אליזבת דאגה להסדר בין הפרוטסטנטים לקתולים, הן באירלנד והן בבריטניה.
במאות ה-16 וה-17 יושבה אירלנד על ידי פרוטסטנטים ידי השלטון האנגלי במדינה. ההשפעה המיידית המשמעותית ביותר הייתה הסרתו וגירושו של מעמד ההנהגה האירי הקתולי והחלפתו באצולה הפרוטסטנטית החדשה, רובה המוחלט מורכב בעלי אדמות חדשים שהגיעו מבריטניה הגדולה. התרבות האירית הקלטית נדחקה לשוליים לטובת זו האנגלית, דבר שבא לידי ביטוי גם בדעיכתה של השפה האירית לטובת זו האנגלית כשפת היום-יום. בשנת 1800, ממשלת בריטניה חיפשה בכל האמצעים את דרך האינטגרציה עד שראש הממשלה וויליאם פיט הכריז על האיחוד של אירלנד ובריטניה הגדולה, והוליד את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בשנת 1829, המדינאי האירי דניאל או'קונל (דונאל או קונאיל), חסיד ההתנגדות הפסיבית, גרם לביטול ההגבלות המוטלות על הקתולים בחוקי המדינה. משנת 1846 עד 1850, מחלת תפוחי האדמה, מזון בסיסי באירלנד, גרמה לרעב נוראי, יותר ממיליון אירים מתו ועוד מיליון איש היגרו בתקופה זו. האוכלוסייה האירית מנתה שמונה מיליון ב-1845 וירדה לשישה מיליון ב-1850. הרעב הגדול היה זה שגרם להגירה הגדולה ביותר של אותה תקופה: 4.4 מיליון אירים הפליגו לעולם החדש (במיוחד בקנדה ובארצות הברית) וגם לממלכה המאוחדת בין 1850 ל-1910. חלקם אף הלכו להתיישב בצרפת ובשווייץ.