cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לונדיניום
המאה השנייה והמאה השלישית
במהלך המחצית השנייה של המאה השנייה קטנה העיר באוכלוסייתה ובשטחה. ככל הנראה נפגעה העיר במגפה, ממנה לא התאוששה העיר עד התקופה הסקסונית.
הקמת חומת לונדון
בין השנים 190 ו-225 הוקפה העיר בחומה. חומה זו הייתה הפרויקט השלישי בגודלו בפרובינקיניה, אחרי חומת אדריאנוס ומערכת הכבישים שנבנתה. אורכה של החומה היה כ-3 ק"מ, גובהה כ-6 מטרים ורוחבה כ-2.5 מטרים. לא ברור מה הייתה הסיבה להקמת החומה, אולם ייתכן שהיא נבנתה כתגובה לפלישה הסקוטית לאנגליה, ולאור צליחת הסקוטים את חומת אדריאנוס בשנות ה-80 של המאה השנייה. ישנם היסטוריונים הסבורים כי החומה נבנתה בשל משבר פוליטי שהתגלע בצמרת הממשל הרומאי בשנות ה-90 של המאה השנייה, עת ספטימוס סוורוס וקלודיוס אלבינוס, מושל בריטניה, טענו שניהם לכס הקיסר. לפי סברה זו, ייתכן שהחומה נבנתה על ידי אלבינוס להגנה מפני יריבו (שהביס אותו בשנת 197). החומה שרדה בשלמותה עד לאמצע המאה ה-18, ועד לראשית המאה ה-19 כבר נהרסה ברובה.
דגנית סנקר-לנגה
במשרד העלייה והקליטה
החל משנת 2012 שימשה בתפקידי ניהול במשרד העלייה והקליטה, בהם מנהלת תחום קליטה וקהילה במחוז תל אביב והמרכז, סמנכ"לית עידוד עלייה ותושבים חוזרים (2017–2022) וממלאת מקום בחטיבת רשויות, ארגונים וקהילה (2019–2022). הייתה אחראית על סיוע בקליטה הראשונית של עולים בישראל וביצירת רצף הטיפול בעולה. הייתה שותפה להקמת חברת "אופק ישראלי" - פרויקט לאומי לעידוד עלייה (חל"צ בבעלות הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית).
לונדיניום
הקמת חומת לונדון
בניית החומה הביאה לפיתוחה של לונדון בראשית המאה השלישית, ועדויות ארכאולוגיות מראות גידול בבנייה בעיר ובמסחר בה. במסגרת הרפורמות שביצע סוורוס, חולקה בריטניה לשתי פרובינקיות: בריטניקה סופיריור שבירתה הייתה לונדיניום, ובריטניקה אינפריור שבירתה הייתה אבורקום (לימים יורק).
דגנית סנקר-לנגה
מנכ״לית משרד העלייה והקליטה
ביוני 2022 מונתה על ידי השרה פנינה תמנו שטה למנכ"לית משרד העלייה והקליטה.
כמנכ"לית הובילה את מבצע עולים הביתה, נוכח גל העלייה הגדול שהגיע בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה וקליטת הפליטים מאוקראינה בישראל. כמו כן, עסקה בהמשך העלאתם של צאצאי יהודי אתיופיה במבצע צור ישראל.
לונדיניום
הקמת חומת לונדון
בניית החומה לא מנעה תקיפות של הסקסונים על העיר בשלהי המאה השלישית. תקיפות אלה הביאו לבניית החומה גם מצד הנהר של העיר בשנת 255.
מרד קאראוסיאוס
בשנת 286 מרד מרקוס אורליוס קראסיוס, המפקד הצבאי הרומאי בבריטניה, נגד השלטון הרומי והכריז על עצמו קיסר בריטניה הרומית. קאראוסיאוס שלט במשך שבע שנים עד שנרצח על ידי אלקטוס, שר האוצר שלו. בשנת 296 פלש הגנרל הרומי קונסטנטיוס כלורוס לבריטניה וכבש אותה מחדש. צבאו כבש ובזז את לונדיניום. בעקבות כיבוש העיר והשבתה לשלטון רומי נבנו מרחצאות חדשים בפורום של העיר בשנת 300 לספירה.
המאה הרביעית
במחצית הראשונה של המאה הרביעית שגשגה העיר ונבנו סביבה וילות רבות המעידות על עושרם של סוחרי העיר. במחצית השנייה של המאה הרביעית השפיעו התקפות של ברברים מהצפון על הסחר. התקפות של פיקטים וסקוטים על צפונה של בריטניה הרומית פגעו בכלכלה. בעקבות מתקפות אלה חוזקו חומות העיר ונבנו סביב החומות 20 מגדלי שמירה על מנת לחזקה. בשנת 386 שונה שם העיר לונדיניום ל"אוגוסטה", בעקבות חלוקה מחודשת של הפרובינקיה (איחוד שני חלקיה) והפיכת העיר לבירת הפרובינקיה כולה.
בשנת 382 מרדו כוחות הצבא שהיו בבריטניה והכריזו על מאגנוס מאקסימוס כעל קיסר בריטניה הרומית. הוא הובס על ידי תיאודוסיוס הראשון בשנת 388.
איפני
איפני (Ifni) הייתה מושבה ספרדית קטנה בדרום מרוקו של ימינו, לחוף האוקיינוס האטלנטי. שטחה היה 1,502 קמ"ר וב-1964 נאמדה אוכלוסייתה בכ-51,000 תושבים. נכון לשנת 2004, יש 20,051 תושבים.
לונדיניום
ירידת העיר ונטישתה
בראשית המאה החמישית עם ירידתה של האימפריה הרומית, והתקפות הברברים בגאליה ובספרד ניתקו את דרכי המסחר בין בריטניה הרומית למרכז האימפריה. קונסטנטינוס השלישי, מפקד הצבא הרומי בבריטניה הכריז על עצמו כקיסר בריטניה הרומית, ובהמשך אף כקיסר האימפריה הרומית המערבית ויצא בראש צבא לכבוש את רומא. בשנת 410 פנו רשויות העיר לעזרת הקיסר הונוריוס וביקשו את עזרתו כנגד שלטונו של קונסטנטינוס השלישי. הקיסר דחה את פנייתם - דחייה שמשמעותה סיום שלטונה של רומא בבריטניה.
איפני
היסטוריה
באמצע המאה ה-19 החלו מאבקים בין ספרד לצרפת על השליטה במדינות המגרב. ספרד רצתה להחזיר לעצמה את השליטה במושבה לשעבר, על מנת שתוכל לטעון בהמשך לבעלות על דרום מרוקו. הספרדים לא ידעו מהו מיקומה המדויק של סנטה קרוס דה לה מאר פקניה, שלא נשאר ממנה זכר. הם החליטו לייסדה מחדש בעיר סידי איפני, שנכבשה מידי מרוקו לאחר קרב קצר. בהסכם השלום שנחתם בין שתי המדינות ב-26 באפריל 1860, הוכרה בעלותה של ספרד על איפני, והאזור קיבל מעמד של שטח חסות ספרדי. הנוכחות הספרדית באיפני הייתה דלילה עד 1934, אז החליט מושל סהרה הספרדית לתגבר אותה.
לונדיניום
ירידת העיר ונטישתה
על פי כתבי ההיסטוריונים בדה וגילדאס, בשנת 449 הוזמנו הסקסונים והאנגלים על ידי מלך בריטניה וורטיגרן לשמש כצבא שכיר ולהגן על בריטניה מפני הפיקטים והסקוטים. עדויות ארכאולוגיות מתקופה זו מעידות שעדיין התגוררו בעיר משפחות של סוחרים עשירים שהתגוררו בווילות בדרום מזרח העיר, אולם עד סוף המאה החמישית, בשל ניתוקם של קווי המסחר, ניטשה העיר, ונותרה בלתי מיושבת עד המאה התשיעית.
איפני
היסטוריה
לאחר שמרוקו זכתה בעצמאות מצרפת ב-1956, היא דרשה מספרד לפנות שטחים שונים בהם החזיקה, ובהם איפני. ב-1957 יזם הארגון המרוקאי הלאומני איסתיקלל מספר תקריות גבול, בגיבוי שקט של המלך מוחמד החמישי. כוחות של "צבא השחרור המרוקאי" החלו להשתלט על שטחים נרחבים שהיו בשליטה ספרדית, והצבא הספרדי נאלץ להתערב, במה שזכה לכינוי "המלחמה הנשכחת". ב-1 באפריל 1958 חתמו המדינות על הסכם שבו ויתרה ספרד על שליטה בשטחים רבים במרוקו. איפני, עם זאת, נותרה בידיה, והפכה למחוז ספרדי.
לונדיניום
גבולות העיר
שטחה של העיר לונדיניום הייתה כשטח הסיטי של לונדון - העיר שכנה ממערב לגבעה עליה נמצאת היום מצודת לונדון וגבעת לודגייט, והשתרעה מערבה לאורך נהר התמזה למרחק של כ-1.5 ק"מ. בצפונה הגיעה העיר עד אזור בישופסגייט וקריפלגייט (בסמוך למוזיאון העיר לונדון של ימינו), וממערב הגיעה עד אזור אכסניות המשפט של ימינו. מדרום לנהר, באזור סאת'רק של ימינו, היה פרוור מגורים שלא הוקף בחומה.
איפני
היסטוריה
בשנים הבאות גבר הלחץ על ספרד לעזוב את איפני. ב-14 בדצמבר 1960 קיבל האו"ם את החלטה 1514 בדבר דה-קולוניזציה, ובה אוזכרה איפני כמושבה. ב-16 בדצמבר 1965 קיבל האו"ם החלטה ספציפית יותר, החלטה 2017, ובה נקראה ספרד לעזוב את איפני ואת סהרה המערבית. כתוצאה מכך, פתחה ספרד במשא ומתן עם מרוקו על יציאתה מהאזור, וב-30 ביוני 1969 הסתיימה שליטתה באיפני.
לונדיניום
מבני העיר
באזור בו ממוקמת כיום תחנת רחוב קנון התגלה מבנה גדול אשר רבים משערים כי היה ארמונו של המושל (ה"פרטוריום"). בחפירות שנערכו במקום התגלו שהמבנה כלל גן נרחב, בריכות מים ומספר אולמות אירוח גדולים המעוטרים בפסיפסים. המבנה נבנה במאה הראשונה והורחב במאה השנייה, וככל הנראה נעשה בו שימוש בשנת 300 לספירה.
חליפין (דת)
חליפין דתי הוא פולחן שבו אדם מעלה מנחה לאל שבו הוא מאמין, וזאת בתמורה לחסד אלוהי שנעשה בעבר או שהמאמין מייחל שייעשה בעתיד.
לונדיניום
מבני העיר
במרכזה של העיר ניצב הפורום של העיר. פורום זה היה הפורום הגדול ביותר צפונית להרי האלפים ומבנה הפורום היה ריבוע שממדיו 168 על 167 מטרים. הפורום נבנה בשני שלבים - הראשון זמן קצר לאחר מרד בודיקה, שכלל כיכר עיר וסביבה חנויות, והשני - כיכר גדולה יותר שבאחת מצלעותיה נבנתה בזיליקה. בצפונה של העיר התגלו שרידי אמפיתיאטרון (בסמוך למקום בו ניצב היום בניין הגילדהול), וכן ברחבי העיר התגלו מספר מבני מרחצאות - בהם מבנה מרחצאות ציבוריים באזור גבעת האגין הסמוכה לתמזה (מבנה שנבנה במהלך המחצית השנייה של המאה הראשונה, ונהרס בראשית המאה השלישית).
איפני
בולאות
ספרד התחילה להנפיק בולים הנושאים את הכיתוב "איפני" בשנת 1941. תחילה היו אלה בולים ספרדים שעליהם הודפסו המילים "Territorio de Ifni", וב-1943 החלה הנפקתם העצמאית של בולים מאיפני. בניגוד לצפוי, בולים אלה אינם נחשבים נדירים במיוחד, ויש אף שסבורים שהנפקתם לא נועדה בהכרח לצורכי דואר, אלא למטרות רווח כספי ממכירות לאספנים.
חליפין (דת)
מנחה דתית אינה בהכרח חליפין גם אם כוונתו של המאמין הייתה לקיים חליפין וזאת כי כל חליפין משמעו ששני צדדים המעורבים בחליפין נותנים ומקבלים, גם אם לא בצורה שוויונית, על מנת שהמאמין יזכה בחסד האלוהי, על האל לקבל את מנחת המאמין, וייתכן מצב אמוני בו האל לא מקבל את המנחה וכך לא מתקיים חליפין. מנחה לא חייבת להיות פריט מוחשי שאפשר לעשות בו שימוש, אין דת בה החליפין הם אחד מעיקרי הדת, אולם זוהי פעילות הקיימת בדתות רבות.
המנחה המוענקת בטקס החליפין יכולה להיות מוענקת מראש - אדם מעלה מנחה על מנת לזכות בדבר מה (למשל בבנים זכרים) או בדיעבד (ex-voto), כלומר כפירעון נדר או מחילה על חטא שנעשה.
לונדיניום
מקדשים
בעיר התגלו שרידים של מספר מקדשים רומאיים, הידוע שבהם הוא מקדש מיתרס. מבנה זה התגלה בשנת 1954 וכלל כתובת המבהירה את מטרת המבנה. מתיאורי העיר ידוע כי היו בעיר מקדשים לאלים נוספים, הגדול שבהם הוקדש ליופיטר, אולם מבנה זה טרם התגלה. שרידי מקדש לאלה איזיס התגלו באזור סאת'רק בגדה הדרומית של התמזה. מספר שרידי בניינים שהיו ככל הנראה מקדשים התגלו דרומית לפורום, ושרידי מבנה מעגלי שהתגלה במערב העיר וכן שרידי מבנה שהתגלו באזור גבעת פיטרז היו ככל הנראה אף הם מקדשים, אולם לא ידוע למי הוקדשו.
רובעי המגורים
מרבית מבני המגורים בעיר, במאה הראשונה, נבנו עץ. במהלך המאה השנייה החלו להיבנות בעיר מבני אבן. מבני המגורים של עשירי העיר היו רחבי ידיים, וכללו ציורי קיר ורצפות פסיפס, וכן התגלו בעיר כלי בית עשויים חרס שהובאו מרחבי האימפריה, המראים את יציבותה של הכלכלה ואת תרומת המסחר לעושרה של העיר.
חליפין (דת)
ההלניסט הגרמני ולטר בורקרט דן בחליפין דתיים בהקשר של ההתפתחות האנושית, כשהוא נעזר בהרחבה בראיות מיוון העתיקה ומהמזרח הקרוב הקדום.
לונדיניום
לקריאה נוספת
Peter Ackroyd, London, The Biography ,Vintage, 2001
חליפין (דת)
על פי ג'רארד דיימונד. בשלב מסוים חל מפנה, במקום חליפין ישירות מול האלוהות נעשו החליפין דרך כוהני הדת. כלומר את המנחה נתנו לכהן למרות שאת הבקשה ביקשו מהאל עצמו.
תחולה
לא כל מנחה לאל או מתנה לאל היא מנחת חליפין. יש מנחות המוענקות כדבר בשגרה, מצוות אנשים מלומדה, ואלו אינן נחשבות כחליפין.
בנוסף לכך, יש דתות בהן לא קיים מוסד החליפין הדתי, בדתות הנקראות דתות אוטוכטוניות, בהן הדת הדרוזית. לא נדרש המאמין בהעלאת קרבנות או מתן מנחות ואין חליפין בין המאמין לאלוהים.
ביהדות
החליפין הדתי מתבטא ביהדות במתן תגמול למאמין המקיים את המטלה כמו בפסוק: "כבד את אביך ואת אמך כאשר צווך ה' אלהיך למען יאריכן ימיך ולמען ייטב לך על האדמה אשר ה' אלהיך נתן לך" בעשרת הדיברות וניסוח דומה (שלח תשלח את האם ואת הבנים תיקח לך למען ייטב לך והארכת ימים) בשילוח הקן, וכן הפניה אל האל בתפילת אל מלא רחמים: "בעבור שאנו מתפללים", ו"בעבור שאנו נודבים צדקה", כמתן מנחה, על מנת לדאוג לעילוי נשמת הנפטר. עם זאת, בתורה שבעל פה ישנן הסתייגויות רבות מהתפיסה שהאדם יכול לנהל משא ומתן עם האל, המחאה המפורסמת ביותר נגד גישה זו היא אמירתו של אנטיגונוס איש סוכו "הוו כעבדים המשמשין את הרב שלא על מנת לקבל פרס"(אבות א', ג')
בנצרות האורתודוקסית
בנצרות המזרחית, מקובל לבצע את החליפין עם ייצוגי האל - כלומר עם האיקונות. המאמינים משאירים מנחה לאיקונין (לרוב משאירים לוחית או צלב) בתקווה שבתמורה למנחה, האיקונה תבצע כחליפין נס כלשהו (בדרך כל במישור הבריאותי). האיקונוקלאזם הביזנטי יצא גם נגד מנהג החליפין בנצרות האורתודוקסית בטענה שזוהי עבודת אלילים.
בנצרות הקתולית
בנצרות הרומית-הקתולית התפתחה מערכת של נוהגי חליפין הידועים גם כ-"הקדש" (בלטינית: Ex-voto). נוצרים האמינו כי תרומה לכבוד הכנסייה, הקהילה או קדושים נוצריים יברכו את המאמין הן בעולם הזה והן בעולם הבא. נוצרים קתולים נוהגים לקדש לכבוד הכנסייה נרות, קטורת, חפצי-אומנות או כל אמצעי תשלום מקובל למען הנזירים או הכמורה שיתפללו למען האדם המקדש ולמען משפחתו. כמו כן, הקמתם של מזבחות והקדשה של נרות, ספרי שעות, פסלים ואף עלייה לרגל לקברו של הקדוש המלווה בחגיגה של חגים לכבודו של הקדוש היו חלק מנוהגי החליפין, שבהן קיום הפולחן לכבוד הקדוש המשיך להתקיים הן בחיו וגם לאחר מותו. בנוסף הקדשת חפצים שונים למען הקדוש כגון: צלבים, לוחיות, צלמים ואף צוואות.
בהינדואיזם
ההינדואיזם רואה את החליפין הדתי כנובע מתועלתנות. במרכז היחסים בין אדם לאל עומד הקורבן, הסוגד אוהב את האל והאל אוהב את המסור לו. אמנם אדם עשוי להקריב מתוך רגש חובה ואז אין בכך חליפין, או שהיחסים הופכים ל"תועלתנות קורבנית" שהיא פחותה מבחינה מוסרית, והבהגאוואד גיטה יצא בביקורת על סוג זה של הקרבה, אולם כאשר ההקרבה נעשית מתוך ריטה יש בכך חליפין תקינים והעולם ממשיך להתנהל תוך סדר עולמי, איזון היקום ושגשוג. ההקרבה הוודית יכולה להיות לאלים, לאבות, לכלל הישויות, לאנושו או לברהמין.
בדתות פגאניות
אנשי המלח מטיבט מגישים לאלה מרגן, האלה החולשת על אגם המלח, מנחה בצורת יאק, בתמורה למלח שהם מצפים שהאלה תיתן להם ושתאפשר להם לקחת איתם מהאגם חזרה למקום מגוריהם.
פוקימון: שובו של מיוטו
פוקימון - שובו של מיוטו (באנגלית: Pokémon: Mewtwo Returns ביפנית: ポケットモンスター ミュウツー! 我ハココニ在リ MEWTWO SAGA), הוא סרט טלוויזיה יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביימו קוניהיקו יויאמה ומאסאמיטו הידאקה. זה היה סרט הטלוויזיה המבוסס על הסדרה "פוקימון" המהווה המשך ישיר לסרט "מיוטו מכה שנית".
קרב פלטאיה
קרב פְּלַטַאֵיה היה הקרב הגדול האחרון על אדמת יוון במלחמת יוון-פרס. הקרב נערך ב-27 באוגוסט 479 לפנה"ס בין ברית של פולייס יווניות בהנהגת ספרטה ואתונה לבין האימפריה הפרסית.
רקע
בעקבות התבוסה המוחצת של צי פרס בקרב סלמיס, נאלץ המלך הפרסי חשיארש לסגת עם חלק מצבאו חזרה לאסיה, והותיר את חתנו מרדוניוס כשליט האדמות היווניות הכבושות. מרדוניוס ניסה לפייס את אתונה והציע הסכם אי-לוחמה, שלטון אוטונומי ועזרה בשיקום העיר (שנפגעה במלחמה). אתונה דחתה את הצעתו, ושיגרה משלחת לספרטה כשהיא מבקשת סיוע כנגד הפרסים. הספרטנים, מצידם, גילו התלהבות מועטה לצאת לעזרת אתונה, והעדיפו להשקיע את מאמציהם במגננה על מולדתם ובבניית חומה באזור מצר קורינתוס בשער הפלופונסוס. מרדוניוס, בתגובה, כבש מחדש את אתונה, והציע שוב הסכם שלום, אך נדחה בשנית.
אתונה, מגארה ופלטאיה שיגרו שליחים נוספים לספרטה, בדרישה חוזרת לעזרה, אך הספרטנים המשיכו להסס, תוך שימוש בחגיגת הפסטיבל הדתי הייסינת'יה כתירוץ. בסופו של דבר, חילאוס מטגיאה הצליח לשכנע את הספרטנים, כי הם נמצאים בסכנה גדולה - סירובם לשלוח עזרה יאלץ את האתונאים לחתום על הסכם שלום, ואז יעמדו הספרטנים לבדם מול הצבא הפרסי.
לפי הרודוטוס, ספרטה שלחה 45,000 חיילים תחת פיקודו של פאוסניאס, אחיינו של לאונידס, הצבא הורכב מ-5,000 אזרחים ספרטנים, 5,000 פריוקים ו-35,000 הלוטים - היה זה הכוח הספרטני הגדול ביותר שהורכב מאז ומעולם. כששמע מרדוניוס על הצבא הספרטני, הורה על החרבה מוחלטת של אתונה, והסיג את צבאו לעבר בת-בריתו תבאי בתקווה לפתות לשם את הצבא היווני.
הקרב
מרדוניוס התבצר על אפיק נהר האזופוס בבויאוטיה, כאשר מישור פלטאיה נמצא מעברו השני, ואילו היוונים חצו את הר כיתאירון והתמקמו על מורדותיו, בצידו השני של המישור, שם יכלו להתגונן מול ניסיונות התקיפה של חיל הפרשים הפרסי. האתונאים מוקמו באגף השמאלי של מערך היווני, הספרטנים והטגיאים בימני ושאר היוונים - מגארים, סיקיונים, קורינתים ועוד, באמצע.
בשלב הזה הצטרפו אל הכוח היווני תיגבורות של קרוב ל-30 פולייס, וכוחו של הצבא היווני הגיע לכ-110,000 איש (לפי הרודוטוס), שכ-38,700 מהם היו הופליטים (חי"ר כבד). שאר הכוח היה חי"ר קל, שכמחצית ממנו הורכבה מההילוטים הספרטנים.
על פי הרודוטוס, לרשות מרדוניוס עמד כוח של 300,000 לוחמים. לעומתו, קטסיאס, שכתב במאה ה-4 לפנה"ס, כשהוא מתבסס על ארכיונים פרסיים, טוען שמדובר בכ-120,000 חיילים פרסים וכ-7,000 בני ברית יוונים. שני הצבאות חנו האחד מול השני במשך 10 ימים, עם התכתשויות קלות וללא הכרעה. בסופו של דבר, בתום מועצת מלחמה, החליט מרדוניוס להיערך למתקפה כוללת. לפי המקורות, אלכסנדר הראשון, מלך מוקדון, שהיה בן בריתם של הפרסים, חצה את נהר האזפוס בלילה, והזהיר את היוונים בדבר תוכניותיו של המפקד הפרסי.
ארמיית המשמר השמינית
ארמיית המשמר השמינית היא ארמיית משמר משולבת של כוחות היבשה הרוסיים.
קרב פלטאיה
הקרב
כשמודיעין יקר זה באמתחתם, החלו היוונים להיערך לקרב. בנצלם את הניסיון הקרבי האתונאי מול הפרסים מקרב מרתון, החליפו הספרטנים והאתונאים צדדים, כך שהאתונאים יעמדו מול הכוח הפרסי העיקרי, והספרטנים מול בני בריתה היוונים של פרס. בטוח בעצמו, לאחר מה שנראה בעיניו כפחדנות ספרטנית, גם מרדוניוס ביצע חילוף בין אגפי צבאו. בלילה ה-12 לעימות בין הצדדים, כשהם סובלים מאספקה הולכת ומדלדלת, החל הצבא יווני בתזוזה.
ארמיית המשמר השמינית
מלחמת העולם השנייה
בעקבות הצטיינותה במערכה בתוך סטלינגרד שונה שמה של הארמייה ה-62 ב-16 באפריל 1943 לארמיית המשמר השמינית. במסגרת החזית הדרום-מערבית השתתפה הארמייה בקיץ ובסתיו 1943 במתקפה הסובייטית באגן הדונבאס, ובהתקדמות אל נהר הדנייפר. היא השתתפה בשחרור העיר זפוריז'יה, חצתה את הדנייפר והקימה ראש גשר בגדה המערבית של הנהר. לאחר שסופחה לכוחות החזית האוקראינית השלישית ב-20 באוקטובר, השתתפה הארמייה בשורה של מתקפות סובייטיות בסוף 1943 ובחודשים הראשונים של 1944, במסגרתם שוחרר כל שטח אוקראינה הדרומית.
קרב פלטאיה
הקרב
החי"ר הכבד הפרסי היה, אומנם, עדיף במספריו, אך חלש הרבה יותר בחימושו מול הפלנקס היווני. מגן הנצרים הגדול שלהם היה עלוב לעומת מגנם עשוי הברונזה של ההופליטים. הפרסים יצרו חומת מגנים והחלו משגר מטחי חיצים על הצד הספרטני, שעבר למתקפה. הרומחים הארוכים של היוונים העניקו להם יתרון משמעותי על החניתות והחרבות הקצרות של הפרסים, והקרב הפך במהרה לטבח - הגיס הפרסי הושמד ומפקדו, מרדוניוס, נהרג. בני בריתה היוונים של פרס, שלחמו מול האגף האתונאי החלו במנוסה, רק התבאים המשיכו להילחם באומץ, ונהדפו בסופו של דבר, לאחר שספגו 300 הרוגים. ארטבזוס, סגנו של מרדוניס, שניסה ללא הצלחה, לשכנע את מפקדו לא לצאת לקרב במישור, קיבל את הפיקוד על הצבא הפרסי, והורה על נסיגה מיידית.
לפי הרודוטוס, רק 43,000 פרסים שרדו את הקרב, כשהיוונים סופגים 159 הרוגים (91 ספרטנים, 16 טגיאים ו-52 אתונאים). לטענתו, שאר היוונים לא השתתפו בקרב, דבר שאינו מתיישב עם ההגיון. פלוטרכוס, לעומתו, מוסר אומדן של 1,360 אבדות. ההיסטוריונים אפורוס ודיודורוס דיווחו על יותר מ-10,000 הרוגים יוונים. יש לציין, שרבים מהדיווחים בתקופה זו מוטים ובלתי מדויקים, ולפיכך, מספר האבדות האמיתי בקרב יישאר עלום.
תוצאות הקרב
לפי המקורות, כשהצי הפרסי בים האגאי, הושמד בקרב מיקאלה, לחופי איוניה, ניסו הפרסים תחת פיקודו של ארטבזוס, לסגת בדרך היבשה לאסיה הקטנה. הקרב סימן את סוף שלב המגננה היוונית במלחמת יוון-פרס, למרות שהפרסים המשיכו לבחוש בפוליטיקה היוונית, במשך שנים רבות, עד כיבושם בידי אלכסנדר הגדול, במאה הרביעית לפנה"ס. הייתה זו הפעם האחרונה שהפרסים ניסו לפלוש ליוון גופה.
ארמיית המשמר השמינית
מלחמת העולם השנייה
בקיץ 1944 הועברה הארמייה לחזית הבלארוסית הראשונה והשתתפה במבצעים לשיחרור בלארוס מידי כוחות הציר. כוחותיה כבשו את העיר לובלין, חצו את נהר הויסלה מדרום לוורשה, והצליחו להחזיק בראש הגשר במגנושב למרות מתקפות נגד גרמניות עזות. בינואר 1945 השתתפה ארמיית המשמר ה-8 במבצע "ויסלה-אודר", במסגרתו שוחרר שטח פולין מידי הגרמנים. כוחותיה הגיעו ראשונים לנהר האודר והצליחו להקים ראש גשר מעבר לנהר באזור קוסטרין. בפברואר-מרץ 1945 ניצלה הארמייה את ניסיונה העשיר בקרבות רחוב, כדי להכניע את חיילות המצב הנאציים שהחזיקו בערים פוזנן וקוסטרין. ב-16 באפריל שימשה הארמייה כחוד החנית של מתקפת החזית הבלארוסית ה-1 על ברלין. היא השתתפה בקרבות על דרכי הגישה לעיר ובתוך העיר עצמה, ומפקד הארמייה, וסילי צ'ויקוב, קיבל את כניעת הכוחות הגרמניים שהגנו על העיר ב-2 במאי 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשארה הארמייה חלק מכוחות הצבא האדום, והייתה מוצבת בגרמניה המזרחית. בשנת 1992 פורקה הארמייה בעקבות קריסת ברית המועצות, אולם בשנת 2017 הוקמה מחדש.
ויהי ערב
וַיְהִי עֶרֶב (ידוע גם כ"בשמי ערב כחולים") הוא עיבוד שירי בחרוזים לאגדת ילדים של הנס כריסטיאן אנדרסן מתוך הסיפור "מה שראה הירח". את העיבוד כתבה הסופרת פניה ברגשטיין בשנת 1949 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואייר חיים האוזמן, ובמרכזו ילדה שהלכה לומר "ליל מנוחה" לאפרוחים.
הסיפור השירי עוסק בילדה בודדה במרחב הכפרי, היוצאת למסע לילי בחצר ביתה, בשעת ערב בה השמיים כחולים. במרכזו של המסע נמצא הירח, המלווה במבטיו את מעשיה. בזמן שהיא הולכת לומר "ליל מנוחה" לאפרוחים, היא מעוררת רעש בלול ומפחידה אותם. אביה של הילדה מגיע בעקבות הרעש, רואה את המהומה וכועס על כך. אולם דמעה שנוצצת בעינה של בתו מעוררת בו חמלה, הוא מנשק אותה וסולח, וכך גם הירח.
השימוש ב"ויהי ערב" מרמז על בריאת העולם הבראשיתי "ויהי ערב, ויהי בוקר" הנזכר בכל אחד מימי הבריאה. זאת דרכה של הסופרת לרמז לנו על הסיפור הגדול שלפנינו, וברגע שהאב סולח והסדר מושב על כנו, מסתיים הסיפור הבראשיתי, והאדם והטבע חיים יחדיו בשקט ושלווה, זאת לאחר שהילדה עברה חוויה חינוכית.
ויהי ערב מאויר בחציו בגוונים צבעוניים ובחציו בגוונים מונוכרומטיים כחולים. המונוכרומטיות מסייעת לחסוך בהוצאות הדפוס, אך גם מתאימה לערב בו השמיים כחולים-צלולים ולרוח הדברים בהם הכחול מסמל עצב ומתאים לעצב בתיאור מצבה של הילדה הקטנה שנמצאת לבדה "בלא אח וחבר". בשנת 2010 יצאה גרסה נוספת של הספר בשם "ויהי ערב חדש" עם איוריה הגנוזים של אילזה קנטור-דאוס, במלאת עשור למותה. האיורים שנעשו עבור הגרסה המקורית, נגנזו על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד והוחלפו באיוריו של האוזמן.
פטרישה רוברטס האריס
ראשית חייה
רוברטס נולדה במטון, אילינוי להילדרן ברודי וברט פיצג'רלד רוברטס שהיה מלצר קרון רכבת. היא למדה באוניברסיטת הווארד וסיימה בהצטיינות יתרה ב-1945. היא נבחרה לפי בטא קפא ושימשה כסגנית יו"ר האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים באוניברסיטת הווארד. בשנת 1943 היא השתתפה בארוחת מחאה לקידום אפרו-אמריקאים בה המשתתפים התיישבו בדלפקים המיועדים לאנשים לבנים. שם היא פגשה את ויליאם ביסלי האריס, חבר בפקולטה למשפטים בהווארד. הם נישאו ב-1 בספטמבר 1955. היא סיימה תואר שני בקשרי תעשייה באוניברסיטת שיקגו בשנים 1946 עד 1949 ובאוניברסיטת אמריקה בשנת 1949
היא עבדה בתור עוזרת מנהל המועצה האמריקאית לזכויות אדם עד 1953. היא הייתה המנכ"לית הלאומית הראשונה באגודת דלתא סיגמא בטא שבה הייתה חברה. רוברטס קיבלה דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1960, ודורגה מספר אחת מתוך כיתה של 94 תלמידים.
קריירה
תפקידה הראשון בממשלת ארצות הברית היה ב-1960 כעורכת דין במחלקת ערעורים ומחקר באגף הפלילים במשרד המשפטים, שם היא פגשה והתיידדה עם רוברט קנדי פרקליט המדינה החדש. ב-1963 הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מינה אותה כיו"ר משותף של הוועדה הלאומית לזכויות נשים.
ב-1964 נבחרה האריס לנציגת מחוז קולומביה של הוועדה הדמוקרטית הלאומית. היא עבדה בקמפיין הנשיאותי של לינדון ג'ונסון, לאחר ניצחונו מינה אותה לשגרירת ארצות הברית בלוקסמבורג בין השנים 1965 - 1967. היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה ששימשה כשגרירה. היא אמרה "אני מרגישה גאה ואסירת תודה על כך שהנשיא בחר אותי להפיל את המחסום הזה, אבל גם קצת עצובה להיות האישה השחורה הראשונה, זה מדגיש את העובדה שלא היינו נחשבות לפני." לאחר שירותה כדקאן בית הספר למשפטים בהווארד בשנים 1969 ל-1972 היא הצטרפה לאחד ממשרדי עורכי הדין היוקרתיים ביותר בוושינגטון "פרנק, האריס, שרייבר וגייקובסון".
ב-1971 הייתה האריס חברה בדירקטוריון של IBM. בנוסף, הייתה חברה במועצת המנהלים בחברת נייר סקוט ובבנק צ'ייס מנהטן.
האריס המשיכה להשפיע על המפלגה הדמוקרטית, ב-1972 היא מונתה ליו"ר ועדת האישורים וכחברת הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1973. כאות ליעילותה ולמחויבותה להצטיינות, ג'ימי קרטר מינה אותה לשני תפקידי קבינט בתקופת כהונתו.
האריס מונתה לקבינט ב-1977, בתקופת כהונתו של ג'ימי קרטר. בשימועים שנערכו לשם אישור מינויה, שאלה אותה הסנאטור ויליאם פרוקסמיר האם העובדה שבאה מרקע של עושר וכוח רב על מנת להיות מזכירת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית תאפיל על יכולתה להיות יעילה. בתגובה ענתה לו האריס: "אני אישה שחורה, בת של מלצר בקרון רכבת, אני אישה שחורה שלפני שמונה שנים לא יכלה לקנות בית בחלק מן המקומות במחוז קולומביה, אני לא התחלתי כחברה בפירמה יוקרתית של עורכי דין, אלא כאישה הזקוקה למלגה על מנת ללכת לבית הספר, אם אתה חושב ששכחתי מזה, אתה טועה." עם אישורה היא הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בסדר הירושה של נשיאי ארצות הברית במספר 13. בין השנים 1977–1979 היא שימשה כמזכירת השיכון והפיתוח העירוני ובשנת 1979 היא שימשה כמזכירת הבריאות, חינוך ורווחה המשרד הממשלתי הגדול ביותר.
אחרי שחוק ארגון החינוך יצא לפועל ב-4 במאי 1980 מחלקות החינוך במשרד בריאות, חינוך ורווחה עברו למשרד החינוך. האריס שימשה כמזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית ששמו שונה עד שקרטר עזב את תפקידו ב-1981. מפני שהמשרד רק שינה את שמו, ולא פורק על מנת שייבנה משרד חדש לא היה נדרש לאשר את מינוייה שוב.
האריס התמודדה לראשות העיר וושינגטון, אך הפסידה ב-14 בספטמבר 1982 לראש העיר המכהן מריון בארי. בשנה זו מונתה לפרופסור במשרה מלאה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון במרכז הלאומי למשפט, עד מותה מסרטן השד. האריס נפטרה ב-23 במרץ 1985, בגיל 60. היא נקברה בבית הקברות רוק ריק שבוושינגטון די. סי..
חיספין
חיספין (נקרא גם: חספין) הוא יישוב קהילתי דתי בדרום רמת הגולן השייך למועצה אזורית גולן והיישוב הגדול במועצה. היישוב מהווה מרכז חינוכי לגוש המושבים הדתיים ברמת הגולן (נוב, אבני איתן, רמת מגשימים, יונתן, קשת ואלוני הבשן) שנקרא גוש חיספין. שמו של היישוב ניתן לו על שמה של חספיה, יישוב יהודי שהתקיים בימי בית שני. שרידיו נמצאים בקרבת מקום. בכניסה ליישוב שוכנת שמורת טבע אירוס הביצות נוב. רב היישוב הוא הרב אהרן איזנטל. בחיספין גרים מעל 2,100 תושבים (נכון לשנת 2022).
היסטוריה
בשנת 1973 התיישב בצומת פיק גרעין נח"ל תעשייתי, והיישוב נקרא "כפר גנ"ת" (ראשי תיבות של "גרעין נח"ל תעשייתי"), אך בהמשך הוקם יישוב הקבע ב"מרכז חיספית", ומאוחר יותר היסב את שמו ל"חיספין". מקור השם הוא יישוב יהודי מתקופת בית שני, המשנה והתלמוד בשם חספיה, שהשתמר בשם הכפר הערבי "ח'ספין" ששכן בסמוך עד מלחמת ששת הימים. היישוב "חספיה" נזכר כאחת העיירות היהודיות בתחום סוסיתא בכתובת רחוב ובתלמוד לעניין מצוות התלויות בארץ.
חינוך
בחיספין בית ספר יסודי ממלכתי-דתי אזורי, תלמוד תורה לבנים לכיתות א' - ח', ישיבה תיכונית המונה למעלה מ-400 תלמידים (ישיבה תיכונית חיספין), מכללה טכנולוגית מטעם חיל האוויר הנקראת "אדיר במרום", ישיבת הסדר חרדית טכנולוגית "ברקאי", וישיבת הסדר גדולה (ישיבת הגולן).
בעבר פעל ביישוב כולל האידרא, בנשיאות הרב שלמה גורן. בין תלמידי הכולל נמנו רבים שהפכו בהמשך דרכם לאישי ציבור ידועים, ביניהם רב העיר צפת שמואל אליהו, מנכ"ל רשות השידור מרדכי שקלאר, מנהל בתי הדין הרבניים וסגן שר הביטחון הרב אליהו בן דהן, שמעון אדלר ואברהם ליפשיץ - ראשי האגף לחינוך דתי במשרד החינוך (חמ"ד), ועוד.
תעסוקה
רוב תושבי חיספין מתפרנסים מהוראה במוסדות התורניים שביישוב, בטבריה ובצפת. ישנם מספר חקלאים והיתר עצמאים.
מאגר המים בני ישראל
מדרשת הגולן שוכנת ליד "מאגר בני ישראל", הגדול מבין מאגרי המים בגולן. המאגר הוקם בין השנים 1980 ל-1984. נפחו 7.0 מיליון ממ"ק, גובה המים בשנה גשומה - 15 מטר, וגובה המים בשיא הוא 415 מטרים מעל פני הים. אורך הסוללה 2300 מ'.
לאחר הקמת היישוב חיספין האזור נוקז, ונבנה בו סכר ענק המנצל את מרבצי החרסית המצויים בתשתיתו כחומר אוטם לחלחול מים. הסכר אוגר את מי השיטפונות הזורמים במסלול של נחל אל על.
השם שניתן למאגר מנציח את האתר שלפנים היה קרוי "קובור בני איסראיל". בשם זה כינו התושבים הבדואים את שדות הרוג'ומים (ערימות ענק של אבנים שעליהן יש דולמנים). הבדואים שלא מצאו הסבר לגלי האבן הענקיים שהיו פזורים במרחב, זיהו אותם כמפעלי הקבורה של בני ישראל הקדומים הכול יכולים ועל כן כינוי כך את המקום.
מגדל המים
מאז הקמתו שכן ביישוב מגדל מים ישן אותו בנו הסורים. המגדל היווה סמל של היישוב, קושט ועוצב עם כתובת "שלום עם הגולן" והיה חלק בלתי נפרד מנוף היישוב. בשנת 2011 הוחלט להרוס אותו, לצורך הרחבת בית הכנסת המרכזי של היישוב, הסמוך אליו.
קנייבסקי
קַנִיֶּבְסְקִי הוא שם משפחה יהודי.
ויניסיוס דה מוראיס
ויניסיוס דה מוראיס, (בפורטוגזית: Vinícius de Moraes; 19 באוקטובר 1913 - 9 ביולי 1980) היה פזמונאי, משורר, עיתונאי, מלחין, זמר, מחזאי ודיפלומט ברזילאי. ידוע במיוחד בזכות מילותיו לרבים מלהיטי הבוסה נובה.
ראשית דרכו
דה מוראיס נולד בריו דה ז'ניירו בברזיל למשפחה של מוזיקאים, וכבר מגיל מוקדם נהג לכתוב שירה. בגיל 14 התיידד עם האחים פאולו והרלדו טפאז'וס (Tapajós) עבורם כתב את שירו הראשון – "Loura ou Morena". בשנת 1929 נרשם ללימודי משפטים בריו דה ז'ניירו, אך לא זנח את כתיבתו. החל משנת 1932 כתב מילים לעשרה שירים שהוקלטו על ידי האחים טפאז'וס ועם סיום לימודי משפטים בשנת 1933 פרסם שני ספרי שירה: "O Caminho para a Distância" ו-"Forma e Exegese". דה מוראיס המשיך לשלב קריירה ציבורית עם עיסוקו בכתיבה: בשנת 1935 שימש כצנזור מטעם משרד החינוך והבריאות ובשנת 1936 פרסם ספר נוסף: "Ariana, a Mulher".
בשנת 1938 זכה דה מוראיס במלגה ללימודי ספרות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובמהלך לימודיו פרסם את ספרו "Novos Poemas". בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, חזר לריו דה ז'ניירו והחל לעסוק בכתיבה עיתונאית, בין השאר כמבקר קולנוע. שנתיים מאוחר יותר הצטרף לשירות הדיפלומטי הברזילאי ובמקביל פרסם את ספרו "Cinco Elegias". ב-1946 קיבל את תפקידו הדיפלומטי הראשון כשנשלח ללוס אנג'לס כסגן קונסול, אז גם פרסם ספר נוסף: "Poemas, Sonetos e Baladas". עם מות אביו ב-1950, חזר לברזיל.
הבוסה נובה
ב-1953 כתב דה מוראיס את שיר הסמבה הראשון שלו – "Quando Tu Passas por Mim" – עם המוזיקאי אנטוניו מריה, ומיד אחר כך נשלח לצרפת כיועץ לשגריר ברזיל. שנה לאחר מכן כתב מילים לקטעי מוזיקה קאמרית של קלאודיו סאנטורו והעלה את המחזה "Orfeu da Conceição", אשר עובד מאוחר בשנת 1959 לסרט "אורפאו נגרו". המחזה זכה בפרס בתחרות "Centennial Contest" בסאו פאולו.
הפקת המחזה סימנה את תחילת הקשר בינו לבין אנטוניו קרלוס ז'ובים – פסנתרן עלום שם באותה תקופה – אשר כתב את המוזיקה למחזה. היה זה תחילתו של קשר ארוך ופורה: החותמת דה מוראיס-ז'ובים מופיעה על רבים משירי הבוסה נובה לעתיד לבוא.
בשנת 1958 פרסמה הזמרת אליזט קארדוסו את אלבום הבוסה נובה הראשון, מורכב כולו מלחניו של ז'ובים למילותיו של דה מוראיס. האלבום היווה את יריית הפתיחה לסגנון הבוסה נובה כמו גם לקריירה של כל המעורבים בעשייתה. סגנון הבוסה נובה, מעין סמבה מרוככת אשר סגנון ביצועה המעודן אופיין על ידי הזמר-גיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו, כבש עד מהרה את ברזיל ובשנות ה-60 הפך פופולרי בעולם כולו. רוב לחני הבוסה נובה נכתבו על ידי ז'ובים ומרביתם למילותיו של דה מוראיס. שירים אלו היוו את הבסיס והליבה לסגנון הבוסה נובה, וזכו לאינספור ביצועים בברזיל ומחוצה לה. אחד מהם – "הנערה מאיפנימה" – אף דורג שני ברשימת השירים המוקלטים ביותר עד כה.
קולנוע ויצירה מאוחרת
הסרט אורפאו נגרו – העיבוד למחזהו של דה מוראיס – זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1960.
שיריו של דה מוראיס "Para uma Menina com uma Flor" ו-"Samba da Bênção", שהולחנו על ידי באדן פאוול, נכללו בפסקול הסרט "גבר ואשה" של קלוד ללוש משנת 1966, אשר זכה אף הוא בפסטיבל קאן.
בשנות השישים והשבעים שיתף דה מוראיס פעולה עם זמרים ברזילאים רבים, במיוחד עם ידידו הקרוב טוקיניו, איתו פרסם סדרה של אלבומים פופולריים ובעלי השפעה.
ויניסיוס דה מוראיס מת בריו דה ז'ניירו בגיל 66 ונקבר בבית הקברות סאו ז'ואו בטיסטה.
ממבצעיו הידועים
מאות זמרים ברחבי העולם הקליטו יותר מ-400 משיריו של דה מוראיס ואף הוא עצמו נהג לבצע חלק מהם. ממבצעיו הידועים (רשימה חלקית):
חיות הקודש (ספר)
חיות הקודש הוא ספר עיון העוסק במסורות יהודיות ותובנות תרבותיות ופסיכולוגיות מאת עידו חברוני.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2016 בהוצאת משכל.
הספר
הספר מתייחס לנושאים משמעותיים, בהם היחס למיניות, חזרה בתשובה, רוע, גורל וחירות דרך פנטזיות המבוססות, בית היתר, על אגדות חז"ל. התיאורים מבוססים על מפגשים עם "אחר", שלעיתים מוצג בתחילה כ"חיה".
מבנה הספר מורכב מארבעה חלקים מרכזיים:
המחבר תיאר את מטרת הספר: "למצוא דרך חיים בסיפורי חז״ל, לשאוב חוכמה מאוצרות העבר הטמונים בתלמוד ובמדרשים".
דביר שוורץ כתב בביקורת לספר:.
קישורים חיצוניים
על הספר:
אליהו הלוי (זקן אהרן)
רבי אליהו הלוי היה רב, פייטן ומשורר שחי בראשית המאה ה-16 בטורקיה. מחבר הספר זקן אהרן.
ביוגרפיה
נולד לרבי בנימין בקושטא שבטורקיה, למד אצל רבי משה קפשאלי, ולאחר מכן אצל רבי אליהו מזרחי שאת מקומו מילא כרבה של קושטא החל משנת ה'רפ"ה (1525).
ספרו
כתב שו"ת בשם “תנא דבי אליהו” המכיל 451 תשובות (כמניין “תנא”). הספר הודפס בשם “זקן אהרן” בידי תלמידו רבי אהרן גלמידי, שהיה גם מצאצאיו.
תשובות נוספות שלו הודפסו בספרי חכמי תקופתו, רבי תם אבן יחיא, רבי יוסף קארו, ועוד.
ערך והדפיס את “מחזור רומניה”, שהיה נהוג במדינת יוון ובאזור הבלקן, והוסיף לו בקשות, תחינות ופיוטים.
No Frauds
No Frauds (בעברית: בלי הונאות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', ביחד עם המוזיקאי הקנדי דרייק והראפר האמריקאי ליל ויין. השיר יצא לאור ב-10 במרץ 2017, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני, וריפבליק רקורדס.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מינאז', ליל ויין, דרייק, סטארה, שיין לינדסטרום, טים גומרינגר וקווין גומרינגר והופק על ידי מורדה ביטס וקיוביטס. בנוסף לכך, יצא השיר בדיוק בסמוך לצאת השירים "No Frauds" ו-"Regret in Your Tears", והיה לשני מביניהם שצולם לו וידאו קליפ נלווה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-14 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ניקי מינאז' ב-16 במרץ 2017. הווידאו קליפ הרשמי יצא לאור ב-19 באפריל 2017. הקליפ בוים על ידי בני בום. הקליפ עורר סערה רבה בתקשורת, היות שהוא צולם בגשר וסטמינסטר, בדיוק בסמוך לפיגוע שהיה שם.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-180 מיליון צפיות.
אלכסנדר תמיר
אלכסנדר תמיר (ווֹלקוֹביסקי) (2 באפריל 1931 – 15 באוגוסט 2019) היה מוזיקאי, פסנתרן, מלחין, מורה, פרופסור ומרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומפיק מוזיקלי ישראלי. נודע כאחד מדואו הפסנתרנים דואו עדן-תמיר.
קורות חיים
תמיר נולד בשם אלכסנדר (אַלֶק) וולקוביסקי (Wolkowyski) בשנת 1931 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא), בנם היחיד של פֶניה לבית קובארסקי וד"ר נח (לאון) וולקוביסקי, רופא לרינגולוג. ניגן והלחין כבר בהיותו ילד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה וילנה תחילה בידי ברית המועצות. משפחתו חיה תקופה קצרה במינסק ותמיר נשלח למוסקבה להשתתף בפסטיבל כישרונות. באותה תקופה למד רוסית. המשפחה חזרה לווילנה ועם הכיבוש הנאצי והקמת גטו וילנה, נכלאה בו. הוא המשיך ללמוד מוזיקה בגטו, ואף זכה בתחרות מוזיקלית באביב 1943 (כשהוא בן 11) על לחן שהלחין לשיר "פונאר", שאת מילותיו חיבר אביו של תמיר בפולנית, ושמרקה קצ'רגינסקי תרגם ליידיש והוסיף בתים. זמן מה לאחר התחרות נערכה סלקציה בגטו ותמיר ואביו הועברו למחנה עבודה בקיוויולי שבאסטוניה. בסלקציה נוספת נרצח אביו והוא הועבר למחנה הריכוז שטוטהוף וניצל על ידי בריחה מצריף הילדים לצריף המבוגרים. הוא עבד בצחצוח מגפיהם של חיילי ורמאכט שהיו במחנה וניזון משאריות אוכל, מהן הצליח להביא לצריף לאחר העבודה, לשם סיוע ליתר הכלואים. הוא הועבר למחנה דאוטמרגן ושוחרר באפריל 1945 על ידי צבא צרפת ועבר לפריס. הוא ואימו ניצלו מהשואה, אבל מרבית בני משפחתו נרצחו, כולל אביו. אימו עלתה לארץ ישראל ונישאה מחדש.
ב-1945, בתום המלחמה והשואה עלה לארץ ישראל, ולמד באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים. ב-1955 הקים עם הפסנתרנית ברכה עדן דואו פסנתרנים, אשר פעל במשך 50 שנה.
ב-1968 הקים עם עדן את מרכז טארג למוזיקה בעין כרם. מאז הוא ארגן והפיק אירועים מוזיקליים, שפט בתחרויות מפורסמות, וקידם מוזיקאים צעירים, הנחה קונצרטים מוסברים והיה חבר בוועדות שונות בתחומי האמנות. ב-2001 קיבל ביחד עם ברכה עדן תואר "יקיר ירושלים" על תרומתם הגדולה לחיי המוזיקה ולטיפוח מוזיקאים ישראלים ירושלמים.
תמיר שימש כפרופסור למוזיקה וכמרצה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. הוא הגיש בתחנת הרדיו קול המוסיקה תוכנית שבועית שבה הוא ניתח יצירות קלאסיות לפסנתר, והשווה ביצועים.
דואו עדן-תמיר
צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר נפגשו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים, שם למדו. ב-1955 הציע להם המורה שלהם פרופ' אלפרד שרדר לנגן יחד, ומאז ובמשך 50 שנה לא חדלו לנגן ולהופיע למרות עיסוקיהם המרובים בתחום המוזיקה הקלאסית, עד מותה של ברכה עדן בשנת 2006. הדואו של תמיר ועדן הותיר חותם בעולם המוזיקה בישראל ומחוצה לה. הם למדו בארצות הברית אצל הדואו המפורסם ורונסקי ובבין, זכו בתחרות ורצ'לי שבאיטליה לדואו פסנתרנים , הופיעו באולמות רבים ברחבי העולם, וניגנו יצירות לשני פסנתרנים ויצירות לפסנתר בארבע ידיים של גדולי המלחינים.
המוניטין של הדואו כולל ביצועים מקוריים שלהם. הם ביצעו את היצירה של איגור סטרווינסקי "פולחן האביב" שנכתבה במקור לתזמורת, בעיבוד מיוחד שקיבל את אישורו של סטרווינסקי בעצמו. כשהתגלה עותק מקורי של יצירות ברהמס, הוזמן הדואו על ידי ה-BBC (רשות השידור הבריטית) לנגן את הביצוע הפומבי הראשון שלו. השניים גם אחראים להפצת ואריאציות של פאגאניני בעיבוד ויטולד לוטוסלבסקי מחוץ לאירופה.
מרכז טארג למוזיקה
בשנת 1968 הקים תמיר ביחד עם עדן את מרכז טארג למוזיקה בעין כרם, המהווה מוקד לפעילות מוזיקלית ענפה הכוללת בין היתר רסיטלים, קונצרטים קאמריים, ותחרויות מפורסמות, וכן פועל לקידום מוזיקאים צעירים בראשית דרכם. מרכז טארג המזוהה עם תמיר נבנה מיוזמה שקיבלה עידוד מטדי קולק, ראש עיריית ירושלים, אשר שאף לבסס את עין כרם כשכונה של אמנים ולשם כך העמיד לרשות תמיר ועדן את המבנה והשטח כולו, הממוקמים בפינה ציורית בין כנסיות ובתי השכונה. תמיר עצמו התגורר במקום ונהג להציע לאורחים המגיעים למופעים - מרק וכיבוד קל שהכין בעצמו.
הסרט "פונאר" (2002)
ב-2002 הוקרן בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית הסרט "פונאר", על אתר ההשמדה (בורות הירי) שביער פונאר שליד גטו וילנה. התסריט והבימוי נעשו על ידי רחלי שוורץ, והתחקיר על ידי עפר גביש. הסרט חושף את הפעילות התרבותית הענפה שהתנהלה בגטו בשנים 1940–1943.
מנחם מרדכי (השני)
רבי מנחם מרדכי היה דיין ודרשן באדריאנופולי שבטורקיה, ומחבר ספר דברי מנחם על הטור ובית יוסף.
ביוגרפיה
נולד לרבי מרדכי שמעון בן שלמה, מחבר ספר מטה שמעון על חושן משפט (ג' חלקים, שאלוניקי ה'תקע"ט), בנו של רבי שלמה מרדכי, מחבר ספר חשק שלמה (קושטא תקכ"ח). התייתם מאביו בגיל צעיר מאד, כעדותו בהקדמה לספרו מנחת זיכרון:
תקופה ארוכה חי בדוחק גדול, סבל מעניות ומרעב והתקשה לדאוג לפרנסת משפחתו. בהקדמה לספר מערכות בענייני אגדה כתב, שהוא עוסק באגדה משום שאין דעתו צלולה עליו בשל העניות שפקדה את ביתו:. בעל כורחו, נאלץ לצאת מהישיבה ולעסוק במלאכה. היה בקשרי ידידות קרובים עם רבי אברהם פלאג'י, רבה של אזמיר.
לאחר זמן הכירו בו מספר גבירים אשר תמכו בו ובהוצאת ספריו, ובראשם הנדיב שמעון שלמה.
נפטר בסביבות שנת 1887.
פלסטיק (קומיקס)
פלסטיק (באנגלית: Plastique, מלשון חומרי נפץ) היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Firestorm Vol. 2 #7 מדצמבר 1982 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר פאט ברודריק. הדמות היא יריבתו ומושא אהבתו לעיתים של גיבור-העל קפטן אטום.
פלסטיק הוא האלטר אגו של בט סנס סוצ'י, טרוריסטית אשר הוצגה לראשונה כאשר רצתה לאלץ את ניתוקה של קוויבק מקנדה. היא ניסתה לבצע פיגוע התאבדות במערכת העיתון הבדיונית "ניו יורק הראלד אקספרס" בעזרת פצצות המחוברות לתלבושתה. פיירסטורם מצא אותה ופירק אותה מהפצצות על ידי המסת בגדיה מה שהותיר אותה עירומה ומבוישת בעוד הוא פוצץ את הפצצות בביטחה. מאוחר יותר, היא השיגה את האפשרות להקרין מתוך גופה כוח פיצוץ באמצעות הנדסה גנטית. הופעתה האחרונה בפומבי כמחבלת הייתה מעל דפי קפטן אטום, כשניסתה להשמיד את בניין הפרלמנט הקנדי באוטווה ואת פסל החירות בניו יורק סיטי וכן להתנקש בחייהם של נשיא ארצות הברית וראש ממשלת קנדה. תוכניותיה סוכלו והיא נתפסה בידי קפטן אטום.
סנס סוצ'י הייתה חברה ביחידת המתאבדים למשך משימה אחת בלבד, לפני שניסתה לבגוד בחברי הקבוצה. היא עברה תהליך בו זיכרונותיה נמחקו, ובסופו של דבר הפכה לשכירת חרב עד אשר החליטה לחזור למוטב וקיבלה חנינה נשיאותית על פשעיה. היא התאהבה בנתניאל אדם - האלטר אגו של קפטן אטום - והוזמנה להצטרף לקבוצת "צדק אקסטרים", סיעה של ליגת הצדק שהביעה חוסר שביעות רצון מיחסיה של הליגה עם האומות המאוחדות.
בתקופת המשבר האחרון, בט סנס סוצ'י חזרה לדרכיה הנפשעות, נפרדה מבעלה והצטרפה ליחידת המתאבדים מחדש. ביקום DC המחודש שלאחר אירועי פלאשפוינט, פלסטיק נראתה בחברה הסודית של נבלי-העל וניסתה להתנקש בחייה של מאדאם קסנדו.
מרוץ עכברים
מרוץ עכברים (באנגלית: Rat race) הוא ביטוי המתאר מרדף אינסופי שנועד מראש להיכשל או שהוא חסר תועלת. הביטוי מדמה את בני האדם לעכברים הרצים להשיג גבינה, אך ללא הצלחה. לרוב, הביטוי מתייחס לרצון להתקדם כלכלית ולהתעשר. המרוץ מתאר תהליך מתיש פיזית ונפשית שדומה לאורח חיים שאינו מאפשר מנוחה ורגיעה.
מידע נוסף
כאנלוגיה לעיר מודרנית, ניתן להסתכל על האזרחים בעיר כעכברים הנעים במבוך גדול מאוד. הם משקיעים הרבה אנרגיה בתזוזה ממקום למקום אך בסופו של דבר לא משיגים כלום לא באופן פרטני ולא כקבוצה. את ההשוואה הזאת ניתן ליישם גם על מקומות עבודה, במיוחד עבודה תחרותית מאוד או עבודה בה יש להשקיע מאמצים רבים. באופן כללי, אם פרט כלשהו עובד יותר מדי קשה אז הוא נמצא ב"מרוץ עכברים". האדם שנמצא כלוא במרוץ דומה לעכבר מעבדה שהריצה במעגל נכפת עליו על ידי מדענים, כאשר על האדם מופעלים לחצים חברתיים שונים כגון רצון לצבור סטטוס חברתי, הון או קידום כלשהו.
ליציאה "ממרוץ העכברים" יכולות להיות מספר אפשרויות:
דז'למה סאנטוס
דְזַ'לְמָה סאנטוס (בפורטוגזית: Djalma Santos; (27 בפברואר 1929 – 23 ביולי 2013) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק כמגן ימני.
קריירה
דז'למה סאנטוס שיחק בנבחרת במונדיאל מונדיאל 1954, 1958 ו-1962. הוא הכדורגלן הברזילאי הראשון שהשיג 100 הופעות בנבחרת.
ב-2004 נבחר סאנטוס על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
סאנטוס נפטר ב-23 ביולי 2013 בגיל 84.
איתן בורג
ביוגרפיה
בורג-בטלר נולד במושב משמר השבעה, החל לשחק במחלקת הילדים של מכבי בית דגן ובכיתה ט' עבר לשחק במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון ובליגת התיכונים במדי תיכון הגימנסיה הריאלית בעיר, עמה זכה באליפות ליגת העל לתיכונים בעונת 2019/20 ונבחר לשחקן המצטיין של העונה. את דרכו בקבוצת בוגרים החל במכבי שוהם מהליגה הארצית בכדורסל ועונת 2021/22 החל לשחק באליצור נתניה מהליגה הלאומית, בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 13.5 נק', 3.1 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים בסיום העונה העפיל עם הקבוצה לשלב הפלייאוף אך הקבוצה הודחה בשלב רבע הגמר לאחר הפסד 3–1 להפועל חבל מודיעין, בסיום העונה נבחר לשחקן ה-6 של העונה.
לקראת עונת 2022/23 חתם על חוזה לעונה נוספת באליצור נתניה. בעונה זו העמיד ממוצעים של 18.2 נק', 4.6 ריבאונדים, 4.3 אסיסטים ו-1.4 חטיפות ב-29.2 דק'.
ביולי 2023 חתם בבני הרצליה
נבחרת העתודה
בקיץ 2022 זומן לסגל המצומצם של נבחרת העתודה לקראת אליפות אירופה שנערכה במונטנגרו, במהלך האליפות שותף ב-7 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 6.6 נק' ו-1.7 ריבאונדים ב-18.7 דק'.
חיים אישים
בורג-בטלר הוא בנו של הזמר אדי בטלר ואורלי בורג, אחותה של הזמרת גלית בורג.
ההיררכיה של חומסקי
ההיררכיה של חומסקי, היא מיון משפחות של דקדוקים על פי כללי השכתוב שהם מתירים. ההיררכיה נקראת על שם נועם חומסקי, שהיה הראשון אשר ניסה למיין משפחות דקדוקים לפי כוחם היחסי.
ההיררכיה שחומסקי הציע מסווגת דקדוקים פורמליים לקבוצות שונות על פי כוח הבעה עולה. כלומר, כל קבוצה עוקבת יכולה ליצור מערך רחב יותר של שפות פורמליות מזו שקדמה לה. לטענת חומסקי, מודליזציה של הבטים מסוימים בשפה טבעית דורשת דקדוק פורמלי מורכב יותר (כפי שהוא נמדד בהיררכיית חומסקי) מאשר מודליזציה של שפות אחרות. לדוגמה, בזמן ששפה רגולרית חזקה מספיק לתאר מורפולוגיה אנגלית, היא אינה חזקה מספיק כדי לתאר תחביר אנגלי. בנוסף להיותה רלוונטית לבלשנות, יש להיררכיית חומסקי שימוש במדעי המחשב, ויש לה קשרים חשובים גם לתורת האוטומטים.
באופן כללי, כל משפחה מתקבלת על ידי הוספת אילוץ על כללי השכתוב של המשפחה הקודמת, ועל-כן יש יחס של הכלה בין קבוצות הדקדוקים.
כמו כן, כל משפחה מתאימה למשפחת אוטומטים מטיפוס מסוים. כלומר, יש שקילות בין קבוצת השפות שנוצרות על ידי דקדוקים ממשפחה מסוימת לבין קבוצות השפות המתקבלות על ידי אוטומטים מהמשפחה המתאימה.
חלוקה למשפחות
המיון מתחלק ל-4 טיפוסי משפחות:
אמנת מונטווידאו
אמנת מונטווידאו על הזכויות והחובות של מדינות (באנגלית: Montevideo Convention on the Rights and Duties of States) היא אמנה שנחתמה במונטווידאו, אורוגוואי, ב-26 בדצמבר 1933, במהלך הוועידה הבינלאומית של מדינות אמריקה. האמנה הסדירה במערכת כללים את התאוריה הדקלרטיבית (הצהרתית) של מדינה כחלק מקובל של המשפט הבינלאומי הנוהג. במהלך הוועידה הכריזו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ומזכיר המדינה האמריקאי, קורדל הול, על מדיניות השכן הטוב (באנגלית: Good Neighbor policy), העומדת כנגד התערבות צבאית של ארצות הברית ביחסים שבין מדינות אמריקה. אמנת מונטווידאו נחתמה על ידי 19 מדינות ביבשת אמריקה. אף שהחתומות על האמנה הן מדינות אמריקה בלבד, תוכן האמנה הפך לחלק מן המשפט הבינלאומי הפומבי.
הוראות האמנה
האמנה מגדירה את זכויות וחובות המדינה. סעיף 1 לאמנה הוא הידוע ביותר, ומכיל ארבעה קריטריונים למדינה:
הפתיח לסעיף 3 לאמנה קובע: קביעה זו ידועה בשם התאוריה הדקלרטיבית של מדינה.
תנאי סעיף 1 המגדירים "מדינה" מוגבלים על ידי תנאי סעיף 11 לאמנה, האוסר הכרה על ריבונות מדינה בשטח שנכבש בכוח צבאי.
קביעות נוספות באמנה הן:
ביקורת
יש הטוענים כי הדרך היחידה הפתוחה להגדרה עצמית למיעוטים אתניים הנתונים בשלטון קולוניאלי, היא לזכות בהכרה כגוף משפטי בחברה הבינלאומית כמדינה לאומית. רוב המדינות שהשתתפו בניסוח אמנת מונטווידאו היו מדינות עצמאיות שקמו מתוך קולוניות. במקרים רבים, קיומן ועצמאותן של מדינות אלה היו נתונים במחלוקת ועוררו התנגדות, מצד אחת או יותר מן האימפריות הקולוניאליות האירופיות. על רקע זה הסכימו מדינות אלה על קריטריונים שיקלו על מדינות אחרות בעלות עצמאות מוגבלת, לזכות בהכרה בינלאומית לאומית.
הכוכב הירוק
הכוכב הירוק (באנגלית: The Green Planet) היא סדרת-טבע תיעודית, שהופקה על ידי ה-BBC ב-2022, העוסקת בצמחים ובמערכת היחסים שלהם עם בעלי חיים, בני האדם והסביבה. הסדרה מלווה בהסבריו וגם בהנחייתו של דייוויד אטנבורו.
תוך שימוש בצילום הילוך מהיר, בצילום אוויר ובאסדות מצלמה שתוכננו במיוחד בשם "Triffids", סדרה זו שמה לה למטרה להראות את תנועת הצמחים לאורך תקופות ממושכות, אך מאיצה אותם לזמן אמת. הסדרה בת 5 פרקים, שכל פרק עוסק בעולם צומח ייחודי, שבו הצמחים מנסים לשרוד וכיצד הם עוזרים לסביבתם לשגשג.
הרפתקאות פרנטיש וירוויץ'
בנוסף לסרט קולנוע באורך מלא, הסרט ייצא גם בגרסה מורחבת יותר כמיני-סדרת טלוויזיה באורך 176 דקות, שתשודר בערוץ הראשון של החברה הבלארוסית לרדיו וטלוויזיה.
עלילה
אציל צעיר ממשפחה נוצרית אדוקה, פרנטיש וירוויץ', נאלץ לברוח מהמכללה הישועית במינסק, לאחר שנקם את המורה על מות חברו. בדרך, פרנטיש הופך בטעות לבעלים של "נכס" יוצא דופן - רופא, אלכימאי ומדען, שנאלץ להיכנס לשירות בשל חובות שהצטברו. הפגישה הופכת להיות גורלית עבור כולם - האציל הגאה והנואש וירוויץ', הרופא הכריזמטי לדניק וחביבו סלומה רניך מוצאים את עצמם במערבולת של תככים ומזימות שמקורן בכס האיחוד הפולני-ליטאי.
הפקה
צילומי הסרט נערכו בפברואר 2019.
מרב קוסטבה
מֶרָבּ קוֹסטַבָה (בגאורגית: მერაბ კოსტავა; 26 במאי 1939 – 13 באוקטובר 1989) היה דיסידנט גאורגי, מוזיקאי ומשורר, אחד ממנהיגי תנועת השחרור הלאומי בגאורגיה.
ביוגרפיה
קוסטבה נולד בטביליסי, בירת גאורגיה. בשנת 1954 ייסד יחד עם זוויאד גמסחורדיה ארגון נוער גאורגי מחתרתי בשם "גורגסליאני" (על שם המלך וחטנג גורגסלי). הן בשנת 1956 והן בשנת 1958 נאסרו קוסטבה, גמסחורדיה ואחרים על ידי הק. ג.ב., בעוון "פעילות אנטי-סובייטית". ההאשמות נגדם כללו הפצת תעמולה וספרות אנטי-קומוניסטית. בשנת 1962 סיים את חוק לימודיו בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, ובשנים 1962–1977 היה מורה למוזיקה בבית ספר מקומי בעיר.
בשנת 1973 ייסדו קוסטבה וגמסחורדיה קבוצה להגנה על זכויות האדם. בשנת 1976 ייסד קוסטבה מחדש את "הקבוצה הגאורגית של הלסינקי" (מאוחר יותר, בשנת 1989, שונה שמה ל"איגוד הגאורגים של הלסינקי"). בשנים 1976–1977 ו-1987–1989 היה חבר בהנהלת הקבוצה הגאורגית של הלסינקי. לאחר שנת 1975 היה חבר באמנסטי אינטרנשיונל.
בשנת 1977 נאסרו קוסטבה וגמסחורדיה. קוסטבה נשלח לסיביר לריצוי עונשו ושוחרר בשנת 1987. באותה שנה היו שניהם מועמדים של הקונגרס האמריקאי לפרס נובל לשלום. בשנת 1988 ייסד את "אגודת איליה הקדוש הצדיק", ארגון פוליטי שצידד בעצמאות גאורגיה. בשנים 1988–1989 היה אחד מהמארגנים ומהמשתתפים הפעילים של ההפגנות האנטי-סובייטיות שנערכו ב-9 באפריל, שדוכאו ביד קשה על ידי הצבא האדום. קוסטבה נעצר שוב ושוחרר לאחר 45 יום.
קוסטבה היה פעיל ברשת מחתרתית של מפיצי סאמיזדאט, ופרסם יחד עמם את כתב העת הגאורגי המחתרתי, "גיזת הזהב" (בגאורגית: אוֹכּרוֹס סאצמיסי). הוא חיבר עבודות ספרותיות ומדעיות חשובות רבות.
המיתולוגיה של ויליאם בלייק
מקורות השראה
בין מקורות ההשראה של בלייק ניתן למנות את שתי יצירותיו הבולטות של המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון: "גן העדן האבוד" ו"שיבה לגן העדן". מקורות השראה נוספים הם חזיונותיו של המיסטיקן והמדען השוודי עמנואל סוודנבורג וכתביו הקרובים ברוחם לקבלה, של המיסטיקן הגרמני יאקוב בוהם. חזונו של בלייק הלך צעד נוסף קדימה, בכך שבלייק לא רק שהרחיב את התנ"ך כמקור התגלות, אלא שאף להתעלות מעל החזון התנ"כי באמצעות שילוב התנ"ך עם פירושיו הייחודיים והאישיים לדרואידיות ולעבודת אלילים.
נפילתו של אלביון
התיאור הארוך ביותר של המיתוס המחזורי הפרטי הזה היה  גם היצירה הארוכה ביותר שלו, השיר "ואלה, או ארבע הזואות: מותו ומשפטו של אלביון, האדם הקדמון", שנכתב בסוף שנות ה-1790 אבל נותר  בכתב יד בזמן מותו. ביצירה זו, בלייק עוקב אחר נפילתו של אלביון, מי שהיה במקור כפול-ארבע אבל חילק את עצמיותו". נושא זה היה ונוסח מחדש מאוחר יותר באופן מוגדר יותר אך בהתייחסות לא ישירה, במסגרת יצירותיו האפיות הנבואיות האחרות, מילטון:שיר  ו ירושלים: האצלתו של הענק אלביון.
החלקים אשר להם מתחלק אלביון הם ארבע הזואות, או ארבעת היצורים: הפנתיאון הבלייקיאני כולל גם האצלות נשיות אשר נפרדו מישות אחת זכרית, כמו שחווה הופרדה מאדם: נפילתו של אלביון, והתפצלותו לארבע הזואות ולהאצלותיהן  הן גם נושא מרכזי ביצירה  ירושלים: האצלתו של הענק אלביון.
רינטרה מופיע לראשונה ב"נישואי העדן והשאול" כדמות מואנשת המסמלת זעם מהפכני. מאוחר יותר דמותו מקובצת יחד עם רוחות אחרות, מרדניות ברוחן, במסגרת היצירה החזון של בנותיו של אלביון:
המיתולוגיה וספרי הנבואה
המחקר על בלייק לא שיחזר  גרסה "משוכללת" של המיתוס שבלייק יצר. יש להתייחס לדמויות המיתולוגיות יותר כמו אל רפרטואר קבוצתי, קבוצה, המסוגלת להעלות לדרגת חזון את הרעיונות שלו (אשר השתנו, בתקופת זמן של מעל שני עשורים). מצד שני, השורשים הפסיכולוגיים של העבודה שלו כבר נחשפו, וכעת הם הרבה יותר נגישים (בליווי מחקר) ממה שהם היו לפני מאה שנה.
אמריקה נבואה הוא גם אחד מ"ספרי הנבואה". כאן, "רכות נשמתה" של אמריקה מופיעה בתור הדמות '''אואות'ון. '''
יצירות אחרות המתייחסות לפנתיאון זה:
אלמוות הכסף
אלמוות הכסף (שם מדעי: Paronychia argentea) הוא צמח עשבוני ממשפחת הציפורניים, רב-שנתי נמוך, המשתרע על פני האדמה.
מקום גידולו
גדל בעיקר באזורים סלעיים, בבתות, בשדות בור ובין חלקות מעובדות.
הצמח בשימוש רפואי אלטרנטיבי
ערביי ארץ ישראל מצאו את הצמח יעיל בטיפול בעצירות בדרכי השתן ובאבנים בכליות. כמו כן, מחקרים מראים שיש אמת בדבר, אולם הרפואה המודרנית הלא אלטרנטיבית לא משתמשת בצמח לצרכים אלו.
צמח מוכרז בסכנת הכחדה
הצמח מוכרז בישראל, כנמצא בסכנת הכחדה, כי החוף, שהוא בית גידולו, נמצא בסכנה בגלל בנייה מואצת וצמצום רצועות החול והכורכר. ב-2021, נשתל אלמוות הכסף, בגן מקלט לצמחים נדירים בשמורת הטבע עין אפק, לשם שימורה.
בז אדום
בז אדום (שם מדעי: Falco naumanni) הוא מין עוף דורס ממשפחת הבזיים. הוא דומה מאוד לבז המצוי, אך צבעי הזכר בולטים יותר, והוא חברותי - צד ומקנן בקבוצות. הבז האדום הוא עוף נודד, והאוכלוסייה המקננת מגיעה לארץ בפברואר ועוזבת ביולי. בעבר היה הבז האדום הדורס הנפוץ בארץ, אך כיום הוא נדיר למדי ונעשים מאמצים להגן עליו ולעודד את התרבותו.