cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דהאוקסינוקלאוטיד
דיאוקסיריבונוקליאוטיד (חומצת גרעין החסרה אטום חמצן בריבוז, באנגלית: Deoxyribonucleotide) הוא מונומר המהווה את תת-היחידה הבסיסית ממנה מורכבת החומצה הדיאוקסיריבונוקליאית, הידועה בקיצורה כ-DNA. כל דיאוקסיריבונקוליאוטיד מורכב משלושה מרכיבים: בסיס חנקני, חד-סוכר טבעתי המכיל 5 פחמנים וקבוצת זרחה. קבוצת הזרחה נקשרת לפחמן מספר 5 של הסוכר. הבסיס החנקני תמיד קשור לעמדה 1' של הדיאוקסיריבוז. הדיאוקסיריבוז שונה מן הריבוז הרגיל בכך שישנם פרוטונים על פחמן מספר 2 ולא קבוצת OH. זהו ההבדל בין החומצה הדיאוקסיריבונוקליאית (DNA) לחומצה הריבונוקליאית (RNA) (ראו איור). כאשר דיאוקסיריבונוקליאוטידים מתפלמרים ליצירת ה-DNA, קבוצת הזרחן מנוקליאוטיד אחד תיקשר לפחמן מספר שלוש בנוקליאוטיד השני, על ידי יצירת קשר פוספודיאסטרי. נוקליאוטידים חדשים יתווספו רק לפחמן מספר שלוש של הנוקליאוטיד הקודם, וכך נשמרת כיווניות הפולימרזיציה.
דוד פרסקו
קורות חיים
נולד בקושטא, בן למשפחה שגורשה מספרד. בצעירותו למד בישיבה מקומית.
בגיל 17 כתב את מאמרו הראשון לעיתונות, ומיד השתלב בסצנת העיתונות המקומית. בתקופה זו החל לפרסם מאמרים ב"ג'ורנל ישראלית" ו"איל טלגראפו", ומגיל 21 החל לערוך את כתב העת "איל נסיונאל". בהמשך ייסד וערך את כתבי העת הספרותיים "איל אינסטרוקטור", "איל סול", "איל אמיגו דילה פ'אמילייה" ו"לה בוז דה אוריינטי" שקידמו התמערבות ברוח חברת כל ישראל חברים ויצאו לאור באיסנטבול.
בשנת 1882 החל לערוך את העיתון "איל טיימפו" שיצא לאור בלאדינו. בתקופת כהונתו כעורך העיתון, הפך אותו פרסקו לעיתון היהודי הנפוץ ביותר בטורקיה, תוך ששמו הפך לשם הנרדף של העיתון, והוא עצמו לדמות הבולטת ביותר בעיתונות הלאדינו.
על השפעתו בתחום עיתונות הלאדינו ניתן ללמוד מדברי פרופסור ברוך מבורך שאמר כי פרסקו "יכול ורשאי להיחשב כמייסדה האמיתי של העיתונות היהודית ההיספניולית ארוכת החיים בטורקיה".
בשנת 1925 הפסיק לשמש כעורך העיתון "איל טיימפו" לאחר שנים רבות, ועבר להתגורר בניס שבצרפת. בתקופה זו המשיך לכתוב מאמרים, הפעם לעיתון "לה בוז דה אוריינטי" שיצא לאור באיסטנבול, ושימש בו כ"עורך הכבוד".
כעיתונאי אידאולוג, לחם מעל דפי עיתונו בעד קידמה, השכלה ורפורמה בהנהגת הקהילה היהודית בטורקיה. הודות לשליטתו במספר שפות, תרגם רומנים וספרים מפורסמים מעברית ומצרפתית ללאדינו.
הלך לעולמו בביתו שבניס מתוך בדידות ועוני ב-25 בנובמבר 1933 (ו' בכסלו ה'תרצ"ד).
התנגדותו לציונות
בניגוד למרבית אישי הציבור והעיתונאים היהודים בטורקיה, פרסקו היה קנאי בלאומיותו הטורקית, והוביל קו התנגדות לתנועה הציונית בעיתונו "איל טיימפו". את התנגדותו נימק לרוב כדאגה לשלום יהודי האימפריה העות'מאנית, בשל ההתנגדות של זו האחרונה לתנועה הציוניות.
על פי ההיסטוריון משה דוד גאון, כשביקר בנימין זאב הרצל בקושטא, לא חשש פרסקו להתנגד לביקורו, והביע זאת בפומבי. עם זאת, מקור אחר מציין כי פרסקו דווקא היה זה שסידר להרצל את הפגישה עם עבדול חמיד השני, סולטאן טורקיה.
בחודש יולי של אותה השנה, החל פרסקו לחזור ולפרסם בהדרגה מאמרים כנגד התנועה הציונית, והתשלום שקיבל בוטל. כששאל פרסקו את אחד מחברי התנועה לפשר הפסקת התשלום, נענה כי אין ברצונה לתמוך בעיתון המתנגד לדרכה. לאחר כחודשיים של משא ומתן נוסף, חודשה התמיכה בסוף חודש ספטמבר בתנאים שלהלן: פרסקו יצהיר כי הוא אוהד את הציונות וכל מאמרי העיתון שבעריכתו יהיו בעד הציונות, וכן יתחייב לא לפרסם בעיתון מכתבים שיישלחו אליו על ידי אישים המתנגדים לציונות. מספר ימים לאחר ההסכם, פורסם בעיתון מאמר של נחום סוקולוב בעד התנועה הציונית, ופרסקו פרסם לצידו הערות משלו. התנהלותו של פרסקו בניגוד לסיכומים גררה תגובות נזעמות בטורקיה ובקרב אנשי התנועה הציונית בעולם. בתגובה לטענות כנגדו, כתב פרסקו בחודש נובמבר 1909 מאמר התגוננות, והסביר בו את התקרית מנקודת מבטו, וציין כי כוונותיו בהתנגדותו לציונות באות מרצונו למנוע מהיהודים ליפול אל "תהום רבה", תוך כדי שהתאונן על אלו שכינוהו "אנטישמי".
התנגדותו לציונות משכה אליו ביקורת והתנגדות עזה גם בעיתונות העברית, כדוגמת הצבי והחרות, שהרבו לכתוב מאמרים המביעים התנגדות לדעותיו ולפעילותו בקרב יהודי טורקיה, וכינו אותו "מלשן". כך באחד ממאמריו, כתב אברהם אלמליח כי "מקור הרעה" כנגד הציונות היה בראשי הקהילה היהודית בטורקיה, ובחלק גדול מעיתוניה, בראשותו של פרסקו ועיתונו. בחודש דצמבר 1910 דיווח עיתון החרות כי "המלשן הפנימי הגדול, דוד פרסקו" הכריז כי בכוונתו להוציא לאור שני עיתונים אנטי-ציוניים בטורקית ובצרפתית, בנוסף על העיתון שבעריכתו. על פי הדיווח, פרסקו מצידו הצהיר כי הרבה ידידים הבטיחו לסייע לו בכך. בנובמבר 1911 העיתונאי לוסיאן שיוטו כתב בעיתון "ל'אורור" מאמר כנגד פרסקו, בו תיאר אותו כ"נבל הגדול ביותר" ו"חצוף", ובתגובה לכך פרסקו לא נשאר חייב ותבע אותו לבית המשפט.
בטלגרמה, שעליה חתם פרסקו יחד עם הרב חיים נחום אפנדי, ונשלחה מאיזמיר לראש הווזירים חאקי פחה בשנת 1911, נכתב: "אנחנו היהודים העות'מאנים נאמנים (...) למלכות העות'מאנית (...) אנו מביעים תודה לרום מעלת כבודו בעד הטובות (...) ובכל תוקף אנו מרחיקים מעלינו את מחשבות הציונים והגות-לבם. נשבעים (...) כי נכונים אנחנו לחגור את כל כחותינו ולהילחם (...) נגד כל תנועה, שאינה מתאימה לטובת מולדתנו האהובה". מכתב זה עורר את זעמו של אלתר דרויאנוב, שהגיב על כך במאמר לעיתון העולם.
משה דוד גאון, שפגש את פרסקו בקושטא בשנת 1923, כתב עליו תקופת מה לפני המפגש עמו מאמר המתנגד לדעותיו, ומגדיר אותו כאדם המזיק לחברה, למרות היותו אדם משכיל. כשגאון נפגש עמו לבסוף באולם לשכת בני ברית בקושטא, חשש שפרסקו ילשין עליו לממשל הטורקי, כ"נקמה" על מאמרו עליו. אולם פרסקו, בחמימות יתר הזמינו לשבת ולשוחח איתו, ובהזדמנות זו התוודה בפניו אודות התנגדותו לציונות:
בהזמדנות מסוימת, הסביר פרסקו לרב ברוך מיטרני את התנגדותו לציונות:
הוקר הארט
תכנון, פיתוח וייצור
ב-1926 פרסם משרד האוויר הבריטי מכרז עבור מפציץ קל ובעל ביצועים גבוהים לפעולה בשעות היום, בעל שלדת מתכת ומהירות של 258 קמ"ש. החברות שהציעו את תכנוניהן כללו את הוקר, אוורו ודה הבילנד. חברת פיירי אוויאיישן (Fairey Aviation Company), שסיפקה טייסת מפציצי פיירי פוקס ב-1925, לא הוזמנה להשתתף במכרז ועותק שלו הגיעה לידיה רק לאחר מחאות שהגישה לראש המטה של משרד האוויר, יו טרנצ'רד.
העיצוב שהוצע על ידי הוקר כלל מטוס דו-כנפי בעל סוג סמוכות בין כנפיו כאשר העליונה משוכה מעט לאחור, ומנוע מקורר נוזל V12 תוצרת רולס-רויס מסוג F.XI (שהפך מאוחר יותר לרולס-רויס קסטרל). שלדת המטוס נבנתה כולה ממתכת, בהתאם לדרישות המכרז, כאשר גוף המטוס הורכב מצינורות פלדה שכוסו בלוחות אלומיניום ובד, וכנפיים המורכבות משדרית מרכזית עשויית פלדה וצלעות מנתך אלומיניום ומכוסות בד. להארט היה תכנון חדיש של גוף המטוס וכנפיו, ומנוע ומערכת דלק משופרים שהביאו למשקל מופחת. הטייס ישב במושב הקדמי והפעיל מקלע מסוג ויקרס בקוטר 7.7 מ"מ, שמוקם בצד ימין של המטוס. התצפיתן ישב מאחרי הטייס והפעיל מקלע לואיס על גבי כנה טבעתית. ההארט היה מסוגל לשאת עד 240 ק"ג של פצצות תחת כנפיו.
J9052, אב הטיפוס של ההוקר הארט, טס לראשונה ביוני 1928 והועבר למכון לניסויים בחימוש ומטוסים (Aeroplane and Armament Experimental Establishment) בבסיס מרטלהשאם היט' של חיל האוויר המלכותי ב-8 בספטמבר. המטוס הפגין ביצועים ויכולת שליטה טובים, הגיע ל-284 קמ"ש בטיסה אופקית ו-454 קמ"ש בצלילה אנכית. המכרז הסתיים בבחירתו של ההארט באפריל 1929; הדה הבילנד האונד נדחה עקב בעיות בשליטה במטוס במהלך נחיתה ובשל שלדתו שהייתה מורכבת בחלקה מעץ. האוורו אנטילופ הציג גם הוא ביצועים טובים אך ההארט הועדף בשל תחזוקתו הזולה יותר, יתרון חשוב בשל בעיות התקציב ממנו סבלו הכוחות המזוינים הבריטיים עקב המשבר הכלכלי של שנות ה-20. טיסת הבכורה של אב הטיפוס של הפיירי פוקס IIM (שעל אף שמו היווה למעשה תכנון חדש לגמרי), אשר התעכבה בשל האיחור בהגעת המכרז לחברה, התרחשה רק ב-25 באוקטובר 1929, זמן רב לאחר הבחירה בהוקר הארט.
לגרסה הסטנדרטית של הארט היה מנוע יחיד בעל 525 כוחות סוס מסוג רולס-רויס קסטרל IB 12 צילינדרים (V-type), אשר העניקה למטוס מהירות של 296 קמ"ש וטווח של 757 ק"מ. הוא היה מהיר ממטוסי הקרב של תקופתו בזמן שהוצג, הישג מרשים לנוכח העובדה כי מדובר במפציץ, בעל יכולת תמרון גבוהה ומנוע אמין, תכונות שהפכו את ההארט לאחד המפציצים הדו-כנפיים היעילים ביותר שנוצרו עבור חיל האוויר המלכותי. חשוב לציין, כי ההארט היה מהיר יותר מהבריסטול בולדוג, אשר נכנס באותה תקופה לשירות כמטוס הקרב הבריטי העיקרי. הפער הגדול בביצועים הביא את חיל האוויר המלכותי להחליף באופן הדרגתי את הבולדוג בפיתוח מזורז של ההארט, תחילה כהסבה משנית של המפציץ עצמו ולאחר מכן כבסיס לתכנון חדש של מטוס קרב - ההוקר פיורי.
סך הכל נבנו 932 מטוסי הוקר הארט, 459 מתוכם בגרסת המפציץ ו-473 לאימון. הוא הפך למפציץ הקל הנפוץ ביותר לזמנו והוכיח את הצלחתו במספר הגרסאות הרבות שנוצרו ממנו. בין הגרסאות שעברו רק שינויים קלים לעומת הגרסה המקורית, ניתן למנות את ההארט ההודי, בבסיסו גרסה לשירות באקלים טרופי; הארט מיוחד, גרסה נוספת לפעולה באקלים טרופי שפותחה מההוקר אודאקס, גרסה של ההארט בעלת ציוד לפעולה באזורים מדבריים; כמו כן תוכננה גרסה מיוחדת לאימון, שנבנתה במפעלי חברת ויקרס בוויברידג' (Weybridge), אשר ייצרה ממנה 114 יחידות בין 1931 ליוני 1936. קבלני משנה נוספים אשר בנו את ההוקר הארט בבריטניה היו החברות גלוסטר וארמסטרונג ויט'וורט איירקראפט (Armstrong Whitworth Aircraft). ההוקר היינד ה-527 במספר, שהיווה את גרסת המפציץ המשודרגת האחרונה של ההארט, ירד מפס הייצור ב-1937 והיה המפציץ הדו-כנפי האחרון שסופק לחיל האוויר המלכותי, מה שהיווה שיא ייצור לתקופת בין המלחמות עם בניית 2,777 מטוסי הארט לגרסאותיו.
היסטוריה מבצעית
ההארט נכנס לשירות לראשונה בטייסת מס' 33 של חיל האוויר המלכותי בינואר 1930 והחליף את ההוקר הורסלי הגדול והאיטי. טייסת מס' 12 החליפה את מפציצי הפיירי פוקס שלה בינואר 1931 ושתי טייסות הפצצה חדשות המצוידות בהארט הוקמו במהלך אותה שנה.
ההארט היה ייצוא מוצלח למדי של חברת הוקר, וסופק לחילות האוויר של מצרים, הודו, דרום אפריקה, אסטוניה, רודזיה, ממלכת יוגוסלביה ושוודיה (שאף ייצרה אותו ברישיון בשם B4).
מטוסי ההוקר הארט נפרסו במזרח התיכון בזמן משבר אתיופיה בשנים 1936-1935. הם שירתו בהצלחה רבה בגבול הצפון מערבי של הודו הבריטית במהלך התקופה שבין מלחמות העולם ופעלו גם במושבות הבריטיות, כגון סינגפור, שבמזרח הרחוק.
טייסות המפציצים אשר פעלו מבריטניה החליפו את ההארט בבלנהיים, בבאטל ובהאמפדן עד 1938, כאשר בטייסות ששירתו מעבר לים הוחלף ההארט עד מרץ 1939. ההארט הוסיף לשרת כמטוס לאימון מתקדם אל תוך מלחמת העולם השנייה, בעוד שגרסאותיו השונות (כגון האודאקס וההארדי) הוסיפו לשרת בתפקידים מבצעיים במזרח אפריקה, במזרח התיכון ובתחילת המערכה על בורמה, בעיקר כמטוסי סיוע וקישור עד ליציאתם מהשירות ב-1943.
מטוסי ההארט היחידים שנטלו חלק בפעילות מבצעית בשנות ה-40 היו חמישה מטוסים אשר שירתו כמפציצי צלילה בחיל האוויר של המתנדבים השוודים (F19), במסגרת מלחמת החורף לצד הפינים ושלושה מהם אבדו. גנרל חיל האוויר השוודי, ביורן ביוגרן (Bjorn Bjuggren), כתב בזכרונותיו כיצד פיתחה הטייסת שלו טכניקות של הפצצות צלילה לשימוש במטוסי ה-B4 באמצע שנות ה-30. כאשר מתכנני ההארט שמעו על כך, הם הגישו התנגדות רשמית, באומרם שההארט לא תוכנן לשימוש למטרה זו, אך הטייסים השוודיים הוכיחו כי המטוס מסוגל לעמוד במשימה והפיגו את חששם. ההארט יצא משירות חיל האוויר השוודי ב-1947.
אודאקס
ההוקר אודאקס (Hawker Audax), הגרסה של ההארט למטוס סיוע לצבא היבשה, שירת במקומות רבים ברחבי האימפריה הבריטית. האודאקס הראשון טס לראשונה בסוף 1931 וכ-700 יחידות נבנו (כולל גרסאות לייצוא). האודאקס דמה מאוד להארט אך עבר מספר התאמות, כולל קרס לתפיסת הודעות מהקרקע, היה חמוש במקלעים מסוג ויקרס ולואיס בקוטר 7.7 מ"מ ובעל מנוע קסטרל שהביא אותו למהירות מקסימלית של 274 קמ"ש. מספר גרסאות נבנו מהאודאקס וסומנו בהתאם לאזור בו שירתו, כגון האודאקס בגרסה המותאמת לאקלים טרופי בהודו והאודאקס שפעל מסינגפור.
האודאקס שירת במדינות נוספות, כגון קנדה, הודו, דרום אפריקה, מצרים, עיראק, איראן, דרום רודזיה ומושבות בריטיות קטנות במזרח הרחוק. באודאקס נעשה שימוש מוגבל במהלך מלחמת העולם השנייה בגבול קניה-אתיופיה, כאשר האחרונה הייתה תחת כיבוש איטלקי. האודאקס פעל גם בעיראק, שם השתתף בדיכוי המרד העיראקי ב-1941 וסיים רשמית את שירותו ב-1945. הסבה של האודאקס לגרסת מפציץ קל, ההארטאיביז (Hartebees), נבנתה בדרום אפריקה עבור חיל האוויר המקומי. 65 מטוסים נבנו והשתתפו במערכה במזרח אפריקה כנגד האיטלקים.
חברת אוורו בנתה 287 מטוסי אודאקס במסגרת תוכנית ההתרחבות של חיל האוויר המלכותי בשנים 1935–1937. מטוסים אלה לא נשאו את סימני הזיהוי של אוורו, אך בשנים 1937–1938 בנתה החברה גרסה מודרנית יותר של האודאקס עבור ממשלת מצרים עם מנוע תוצרת ארמסטרונג-סידלי מסוג פנתר סימן VIA בעל 750 כ"ס. בשל התכנון הרב מחדש שהושקע בגרסה, היא סומנה כאוורו סוג 674 (Avro Type 674).
דמון
ההוקר דמון (Hawker Demon) הייתה גרסת מטוס הקרב של ההארט. הגרסה פותחה במהלך כניסתו של ההארט לשירות, כאשר התברר שהמפציץ מהיר יותר מכל מטוס קרב במצאי של חיל האוויר המלכותי, ולמעשה לא ניתן ליירוט. המצב הגיע לידי כך שבתרגילי הגנה אווירית הורו לטייסי ההארט להפחית את מהירותם על מנת לתת למטוסי הקרב, מדגמי בולדוג וארמסטרונג ויטוורט' סיסקין (Armstrong Whitworth Siskin), סיכוי להשיגם. בעוד שהפיתוח של ההוקר פיורי הראה ביצועים טובים יותר, הוא גם היה יקר לייצור וזמין רק במספרים קטנים. כאשר הוגשה ההצעה להסב את ההארט לגרסת מטוס קרב, בחר בה משרד האוויר כפתרון ביניים עד לפיתוחו של מטוס קרב בעל ביצועים גבוהים שניתן יהיה לקנות בכמות גדולה. הגרסה החדשה צוידה במקלע ויקרס נוסף, מבנה חלקו האחורי של תא הטייס שודרג ליצירת שדה אש טוב יותר והורכב מנוע מסוג קסטרל סימן IS המצויד במגדש על. סדרת הייצור הראשונה בת שישה מטוסים נבחנה בהצלחה במהלך 1931 בגף מטייסת מס' 23 של חיל האוויר המלכותי וכתוצאה מכך הוזמנה גרסת מטוס הקרב, שכונתה דמון ("שד").
234 מטוסי דמון סופקו לחיל האוויר המלכותי, שצוידו בגרסאות שונות של מנועי קסטרל ובחימוש של מקלע לואיס בחלק האחורי של המטוס וזוג מקלעי ויקרס לירי קדימה. מטוסים רבים אף צוידו בצריח הידראולי בחלק האחורי, שנבחן לפני כן בהוקר הארט. הדמון סופק גם לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושירת תקופה קצרה, בתפקידים משניים בלבד, במלחמת העולם השנייה.
ייצור הדמון התבצע על ידי הוקר וחברת בולטון פול איירקראפט (Boulton Paul Aircraft) שבנוריץ'.
הארדי
ההוקר הארדי (Hawker Hardy) היה גרסת ההוקר הארט למטוס למשימות כלליות אשר נבנה על פי דרישת מכרז משרד האוויר לשירות בעיראק. אב הטיפוס היה מטוס הוקר הארט לו הותאם רדיאטור מוגדל, קרס לתפיסת הודעות מהקרקע, מכלי מים וערכת הישרדות מדברית. טיסת הבכורה של אב הטיפוס התבצעה ב-7 בספטמבר 1934 והמטוס הראשון נשלח לטייסת מס' 30 בינואר 1935. סך הכל נבנו 47 מטוסים שנטלו חלק בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה במזרח התיכון ובאפריקה, בפעולות כנגד האיטלקים. ההראדי גם פעל בשורות חיל האוויר של דרום רודזיה. פעולתו המבצעית האחרונה של ההארדי בוצעה ב-9 במאי 1941 ומרבית המטוסים נגרטו, אם כי בודדים הוסיפו לשרת כמטוסים למשימות קישור. ב-14 במאי 1941 השיגו שלטונות קונגו הבלגית הארדי בודד אשר נצבע בצבעי חיל האוויר של בלגיה ושימש למשימות תצפית. הקריירה של המטוס בשירות הבלגים הייתה קצרה ביותר כאשר התהפך במהלך נחיתה ב-26 במאי בגמבלה ויצא מכלל שימוש.
היינד והקטור
ההוקר היינד הייתה גרסה עדכנית של ההארט ונועדה לשמש כ"מטוס ביניים" עד לסיום פיתוחם של המפציצים החד-כנפיים. ההיינד היה בעל מנוע קסטרל 640 כ"ס ונבנו 508 מטוסים מגרסה זו, בתוספת 20 נוספים לאימון. המטוס נכנס לשירות לראשונה בטייסת מס' 21 בדצמבר 1935 ובסופו של דבר צוידו בהיינד 26 טייסות מפציצים.
ההוקר הקטור הייתה הגרסה של ההיינד לשיתוף פעולה עם צבא היבשה וצוידו בו 13 טייסות. ההקטור היה הגרסה היחידה בה הותקן מנוע נאפייר דאגר (Napier Dagger) במקום הקסטרל ועיצוב הכנף העליונה נלקח מההוקר פיורי. 178 מטוסים נבנו עבור חיל האוויר המלכותי ונעשה בהם שימוש מוגבל במהלך מלחמת העולם השנייה. ההקטור ביצע את משימת ההפצצה האחרונה שלו במלחמה כאשר מטוסי טייסת העזר מס' 613 תקפו עמדות תותחים גרמניות ליד קאלה ב-26 במאי 1940. ההקטור הוסב לאחר מכן לגורר דאונים ונותר בשירות עד 1943. מטוסי הקטור אף נמכרו לאירלנד.
אוספרי
ההוקר אוספרי (Hawker Osprey) הייתה הגרסה הימית של ההארט לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים, כמטוס לסיור ואיסוף מודיעין. לאוספרי היה מנוע יחיד תוצרת רולס-רויס מדגם קסטרל סימן IIMS ומהירות מקסימלית של 270 קמ"ש. החימוש כלל מקלע ויקרס יחיד לירי קדימה ומקלע לואיס בחלק האחורי. האוספרי הצטרף לזרוע האוויר של הצי המלכותי ב-1932, עם כ-130 מטוסים שנבנו, והקריירה שלו הסתיימה ב-1944 כמטוס אימון עבור טייסי הצי. שישה מטוסי אוספרי נמכרו לשוודיה, שם נעשה בהם שימוש כמטוסים ימיים לפעולה מעל גבי הסיירת נושאת המטוסים אה"מ גוטלנד. האוספרי אף נמכר לפורטוגל ולספרד.
שירות
ההוקר הארט, בגרסאותיו השונות, שירת במדינות הבאות:
מפרט טכני
הנתונים מתייחסים למפציץ הקל הוקר הארט בעל מנוע קסטרל סימן IB:
מועצה אזורית שלחים
מועצה אזורית שלחים הייתה מועצה אזורית שכללה את מושבי השובלים שהוקמו בשנים 1963-1955 באזור נחל שובל בנגב.
המועצה הוקמה ביולי 1954 והקיפה 80,000 דונם בהם היו המושבים ניר משה (שובל 1), ניר עקיבא (שובל 2), שדה צבי (שובל 5), פעמי תש"ז (שובל 6) ותלמי ביל"ו (שובל 8). המועצה נקראה "שלחים" על שם ענף החקלאות העיקרי של מושבי שובל.
בגלל הקושי למצוא מתיישבים הוקמו רק חלק ממושבי השובלים שתוכננו. סיבה נוספת להיעדר תושבים היה מחסור במים שמנע איוש כל הבתים. עם זאת, בשנת 1954 הוקם קלחים ובשנת 1955 הוקם אשבול (שובל 3) ושניהם צורפו למועצה האזורית.
מושבי השובלים חולקו בין התנועות המיישבות. אשבול השתייך לתנועת המושבים, קלחים לעובד הציוני, שדה צבי לציונים הכלליים ותלמי ביל"ו להתאחדות האיכרים. מושב זרועה, שהיה שובל 11, השתייך לפועל המזרחי ועל כן נכלל במועצה אזורית שדות נגב שמאגד את היישובים הדתיים באזור.
בסוף שנות ה-50 פעל ראש המועצה לייצר פעילויות תרבות משמעותיות ליישובי המועצה, דבר שהביא את המועצה לגרעונות גדולים.
בשנת 1963, לאור גירעונות המועצה, הוביל משרד הפנים מהלך לאיחוד המועצה לתוך מועצה אזורית מרחבים והמועצה בוטלה בדצמבר 1963. במשך שנים לאחר מכן נודעה מועצה אזורית מרחבים גם כמועצה אזורית מרחבים-שלחים.
ג'וש דילן
ג'וש דילן (באנגלית: Josh Dylan; נולד ב-19 בינואר 1994) הוא שחקן בריטי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד קפטן אדם הנטר בסרט "בעלי ברית" משנת 2016, ובתפקיד ביל הצעיר בסרט "מאמה מיה! Here We Go Again" מ-2018.
ביוגרפיה
דילן נולד בלונדון. הוא למד בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה. ב-2017 כיכב דילן בהפקה של תיאטרון אורנג' טרי של המחזה "Sheppey" בבימויו של פול מילר. על הופעתו זו זכה דילן בפרס אוף וסט אנד בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בית הכנסת בלשייא ברונייא
המרכז היהודי-קהילתי במרכז העיר מוסקבה, בבית הכנסת בלשייא ברונייא הוא מבנה של בית כנסת עתיק במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה בירת רוסיה. בשנות האלפיים חודש המבנה ונבנתה סביבו מעטפת שימור מבנים וכיום שוכן בו מרכז קהילתי גדול ליהודי האזור, והוא כולל בית כנסת, מקווה, מסעדה כשרה, מוזיאון ומשרדים, עם מספר מבנים נספחים ובהם אולמות, ישיבה וסמינריונים.
בית הכנסת נמצא בחזקת אגודת חסידי חב"ד העולמית, נשיא ורב המרכז הוא הרב יצחק קוגן (מוכר כ"הצדיק מלנינגרד").
היסטוריה
המבנה נבנה על ידי לזר פוליאקוב מראשי משפחת פוליאקוב ב-1872. ב-1883 קיבל אישור להסב בו בית כנסת. הוא נבנה בתכנון האדריכל מ. צ'צ'יגוב בסגנון בריטי ובחזיתו חרוט מגן דוד.
ב-1937 עצר השלטון הסובייטי את חזן וראש הקהילה, חיים רוטנברג, והוא הומת בירייה. ב-1938 הומת בירייה גם רב הקהילה שמריהו יהודה לייב מדליה. מאז נסגר המבנה לתפילה.
בשנות ה-50 שופץ המבנה והתקיים בו מועדון אמנות של הסתדרות העובדים.
ב-1991 הציע הרבי מלובביץ' להשיב את המבנה לייעודו המקורי. לאחר תקופה באה קבוצת יהודים והתמקמה במקום באופן פיראטי, לאחר זמן יצא צו ממשלתי להחזיר את בית הכנסת לקהילה היהודית, בפקודת יורי לוז'קוב, ב-8 במאי 1991.
ב-2001 החלה בניית 6 קומות חדשות על המבנה הישן, תוך שימור החלק הפנימי, בתרומת ודים רבינוביץ' ואלי יעקבי. הבנייה הסתיימה ב-2004. כיום המבנה מאובטח וכולל שירותי קהילה רבים, ואולמות תצוגה בשם "אולם הגבורה" ו"אולם הזיכרון".
בשנות האלפיים התקיימו בבית הכנסת מספר אירועי תקיפה, פיגועים והשלכות בקבוקי תבערה, והוגברה בו האבטחה. בין היתר ב-1999 נמצא במבנה חומר נפץ במשקל חצי ק"ג, לא היו נפגעים. ב-2006 דקר מחבל נאו-נאצי 8 אנשים, בהם רב הקהילה הרב קוגן. לאחר האירוע התקיימה סעודת הודיה על שלא נגדעו חיי אדם והרב קוגן קיבל אות הוקרה מראש העיר. על המחבל נגזרו 16 שנות מאסר.
מדי שנה מתקיים במקום טקס גדול כחלק ממצעדי יום הניצחון במוסקבה.
טורח ציבור
טורח ציבור (בארמית: טירחא דציבורא) הוא שיקול בהלכה לפיו יש למנוע מן הציבור טרחה מרובה. הטירחה האמורה איננה רק מאמץ פיזי כלשהו, אלא גם עיכוב ובזבוז זמן של הציבור מוגדר כ"טירחה" שיש למונעה. לשם כך אף הקלו חכמים לעיתים בקיומן של הלכות מסוימות כדי למנוע טרחה מרובה ובזבוז זמן מן הציבור.
בבית הכנסת
בסידרי בית הכנסת וניהול התפילה בציבור קיימת הקפדה רבה למנוע בזבוז זמן של הציבור:
אסקווייר
היסטוריה
הגיליון הראשון של המגזין יצא באוקטובר 1933 והעורכים והמייסדים היו דייוויד סמארט והנרי ג'קסון. מאוחר יותר הפך למגזין מעודן יותר עם דגש על אופנת גברים. בין הכותבים המפורסמים שתרמו לעיתון נמנים ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, אלברטו מורביה, אנדרה ז'יד וג'וליאן האקסלי.
בשנות השישים היה העיתון בין החלוצים אשר קידמו את גל הניו-ג'ורנליזם עם תרומתם של כתבים כמו נורמן מיילר, טים אובריאן וטום וולף. המגזין נמכר על ידי בעליו המקוריים לקליי פלקר בשנת 1977 אשר מכר אותו שנתיים לאחר מכן לחברת "13-30". בשנת 1986 נסגרה החברה והעיתון נמכר ולתאגיד הרסט המנהל אותו עד היום.
דייוויד מ. גריינג'ר מונה לעורך העיתון ביוני 1997 ומאז זכה העיתון במספר פרסים. לפני הגעתו למגזין היה גריינג'ר עורך במגזין GQ במשך שש שנים.
האישה הסקסית בעולם
החל משנת 2005 עורך העיתון את תחרות "האישה הסקסית בעולם" אשר מתפרסם בגיליון נובמבר בכל שנה. הנשים שנבחרו הן:
שמוסוכוס
המאובנים של זוחל זה התגלו בתצורות ג'אדוקוטה שבמונגוליה והוא תואר למדע ב-1924 בידי החוקר צ'ארלס ס. מוק (Charles C. Mook). משמעות השם שלו הוא: "תנין מדבר גובי (בסינית: sha mo)", כששם המין היחיד בסוג: Shamosuchus djadochtaensis, קרוי על שם אתר הממצאים.
זוחל זה לא היה תנינאי אמיתי והיה קרוב יותר לסרקוסוכוס הענקי. מספר חוקרים רואים בסוג זה טקסון בטל ששייך לסוג פרליגטור, הקרוב גם לקנסג'סוכוס הגדול וכמותם הוא משויך למשפחה Paralligatoridae.
זוחל זה הגיע לאורך של 4 מטרים ובניגוד לתנינאים החיים תנין זה היה בעל גולגולת מעט שטוחה בעלת פתחי עיניים וחוטם באותה שיפוע של הגולגולת ולא מעליהם, מה שמזכיר יותר את הגוויאליים ומותאם לתנוזה של טרף מיימי בעיקרה, תוך שהזוחל היה צריך להרים את ראשו מהמים כדי לנשום. המבנה של השיניים והלסת גם מרמז שהתנין התאים בעיקר לתזונה של חסרי חוליות מימיים בעלי קונכייה או שלד חיצוני כמו צדפות, חלזונות וסרטנים ואולי לעיתים טרף גם חולייתנים שהתקרבו למים.
מארק קרלטון-סמית
מארק אלכסנדר פופאם קרלטון-סמית (באנגלית: Mark Alexander Popham Carleton-Smith; נולד ב-9 בפברואר 1964) הוא גנרל ב אשר שימש כראש המטה הכללי בין יוני 2018 ליוני 2022.
ביוגרפיה
קרלטון-סמית, בנו של גנרל בריטי שהוצב במערב גרמניה, נולד בבילפלד והתחנך באיטון קולג'. הוא למד באוניברסיטת דרהאם ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי. הוא התקבל לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והוסמך כקצין חי"ר בשנת 1982. קרלטון-סמית שובץ במשמר האירי ולקח חלק בלחימה בצפון אירלנד כמפקד מחלקה ופלוגה. לאחר מכן התנדב לשירות האוויר המיוחד ולחם במלחמת המפרץ ובבוסניה כמפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן שירת כראש מטה החטיבה הממוכנת ה-19 וכראש מטה החטיבה הרב לאומית במבצע כוח מאוחד.
בשנת 2002 מונה למפקד רגימנט שירות האוויר המיוחד ה-22 והוביל את היחידה במהלך מלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק. בתפקידו הבא שירת כסגן ראש אגף התכנון במשרד הגנה. בשנת 2006 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד חטיבת התקיפה האווירית ה-16 ובשנת 2008 מונה למפקד הכוחות הבריטיים באפגניסטן. בשנת 2012 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למונה למפקד דירקטוריון הכוחות המיוחדים. ביוני 2018 מונה לראש המטה הכללי.
הביתן הישראלי באקספו 2015
הביתן הישראלי באקספו 2015 היה ביתן לאומי עצמאי שהוקם על ידי מדינת ישראל עבור התערוכה העולמית שהתקיימה במילאנו, איטליה, בין ה-1 במאי ל-31 באוקטובר 2015. הביתן השתרע על פני 1,000 מ"ר וכלל שדה אנכי באורך של 68 מטר ובגובה 12 מטר, שעליו הוצגו מגוון גדול של דגנים, ירקות וצמחים שגודלו בטכנולוגיה מתקדמת. התכנון והביצוע של הפרויקט הובל על ידי משרד החוץ.
החלטת הממשלה
ב-19 בדצמבר 2012 אימצה הממשלה את החלטת ועדת השרים לענייני חברה וכלכלה (הקבינט החברתי-כלכלי) ואישרה את השתתפות ישראל בתערוכת אקספו מילאנו 2015, במסגרת ביתן לאום. לצורך הפרויקט החליטה הממשלה למנות ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה. עוד הוחלט, כי משרד החוץ יהיה אחראי על הובלת הפרויקט וניהולו. התקציב שנקבע לפרויקט עמד על 40 מיליון ש"ח.
ניהול וביצוע הפרויקט
איש שירות החוץ, אלעזר כהן, מונה נציב ישראל לאקספו 2015 (Israel Expo Commissioner) ועמד בראש צוות הביצוע שריכז את הפעילות לקראת התערוכה ובמהלכה. מכיוון שנושא התערוכה היה ייצור מזון וקיימות, הוחלט, כי הביתן הישראלי יציג את אופייה המיוחד של מדינת ישראל והישגיה הטכנולוגיים, בדגש על תחום החקלאות המתקדמת, ואת המורשת החקלאית מתקופת המקרא ועד ימינו. הסיסמה שנבחרה לביתן הייתה "שדות המחר" (Fields of Tomorrow), כשהמטרה היא להציג את הידע הישראלי המופץ בעולם המתפתח "למען עולם שוויוני המתמודד עם אתגר הרעב והעוני הגלובלי". חברת AVS Creative זכתה במכרז לעיצוב, תכנון, הקמה, תפעול ואחזקת הביתן. הביתן תוכנן על ידי משרד האדריכלים קנפו-כלימור וזכה למיקום מרכזי לצד הביתן של המדינה המארחת, איטליה.
"השדה הניצב"
גולת הכותרת של הביתן הישראלי היה "השדה הניצב" - שדה חי שהוצב בשיפוע של 70 מעלות, באורך של 68 מטרים ובגובה 12 מטרים. בשדה, שהתבסס על דגימה מתוך השדות של עמק יזרעאל ונפרס לאורך כל הקיר החיצוני של הביתן, הוצגו גידולים אמיתיים של חיטה, תירס, אורז, תפוחי אדמה, בטטה, גזר, כרוב, סלק ועוד. הקיר הורכב מאריחי גידול מודולריים שהונחו על גבי קונסטרוקציית מתכת והושקה באמצעות מערכת טפטפות ממוחשבת - שיטת השקיה יעילה שפותחה לראשונה בישראל. לדברי המתכננים, המטרה הייתה "לספק מבט ומחשבה מחודשים וייחודיים על אופן יצור ואספקת המזון בעולם" ולתת ביטוי לטכנולוגיה הישראלית ולאפשרויות הגלומות בחקלאות אורבנית שחוסכת בקרקע. לצד הקיר הצומח הוצב קיר נוסף של גידולי עגבניות שרי, שאף הן פיתוח ישראלי.
התצוגה
כפרזנטורית של הביתן נבחרה השחקנית והדוגמנית מורן אטיאס, שכיכבה במשך שנים רבות באיטליה. אטיאס הופיעה בסרטון התדמית שליווה את המבקרים בשני אולמות התצוגה של הביתן, בהם הוצג סיפור ההתפתחות החקלאית הטכנולוגית הישראלית. בקומה העליונה נבנה אולם זכוכית, שצפה על הביתן האיטלקי ועל כלל היריד, והתקיימו בו מפגשים דיפלומטיים, מסיבות עיתונאים ואירועים עסקיים שונים. בנוסף כלל הביתן מתחם מזון ישראלי.
אווה היימן
אווה היימן (בהונגרית: Éva Heyman; 13 בפברואר 1931 - 17 באוקטובר 1944) הייתה נערה יהודייה שגרה בעיר נאג'ווארד שברומניה (הועברה להונגריה ב-1940 במסגרת תכתיב וינה). היא כתבה יומן אישי בשנת 1944, בתקופת שואת יהודי הונגריה. היומן מתאר מזווית המבט שלה כנערה את החיים תחת הכיבוש הנאצי, ההידרדרות הקיצונית במצבם של יהודי העיר, ושליחתם המהירה למחנות ההשמדה. היימן נספתה בשואה, ויומנה פורסם בשם "יומנה של אווה היימן". היה זה אחד מיומני השואה הראשונים שפורסמו. במאי 2019 הופקו סדרת סרטונים במסגרת "הסטורי של אווה", ובו הועלה יומנה כסדרת סרטונים קצרים ברשת החברתית "אינסטגרם".
ביוגרפיה
אווה נולדה באוראדיה (נאג'ווארד בהונגרית) שברומניה למשפחה יהודית-הונגרית מתבוללת. הוריה היו אָגְנֶשׁ, או בשם החיבה, כפי שכינתה אותה אווה, אָגִי, שהייתה בתו היחידה של הרוקח ד"ר רז'ה ראץ, ואף היא למדה רוקחות, והארכיטקט בלה היימן. הם התגרשו בהיותה בת ארבע, ואווה ראתה זאת כאחד הגורמים העיקריים לעצבות התמידית שהיא חשה. אמה אגי נישאה בשנית לסופר בלה ז'ולט, והתגוררה עמו בבודפשט, ואילו אווה נותרה לגור עם סבה וסבתה, וראתה את הוריה לעיתים רחוקות. יוסטי, האומנת האוסטרית שטיפלה גם באמה הייתה אחראית לטיפול בה. ב-1940 על פי תכתיב וינה עברה העיר לרשות הונגריה מרומניה. הקהילה היהודית בעיר מנתה כ-30,000 איש. במרץ 1944 השתלטו הגרמנים על הונגריה ושואת יהודי הונגריה הואצה. הגרמנים הקימו גטו בסביבת בית הכנסת הגדול, משם שלחו את יהודי העיר למחנה ההשמדה אושוויץ.
בגטו הייתה המשפחה מאוחדת לתקופה קצרה, מכורח הנסיבות, ואווה זכתה סוף-סוף להתגורר עם אמה. אך זאת לזמן קצר: האם הצליחה להימלט מהגטו עם בן-זוגה, ולהגיע לבודפשט. אווה נותרה עם סבה וסבתה בגטו, ועימם נשלחה לאושוויץ ונרצחה שם, בהיותה בת שלוש-עשרה. אמה ואביה החורג הצליחו לצאת ברכבת קסטנר מבודפשט. לא ידוע מה עלה בגורל אביה. לאחר המלחמה אביה החורג נפטר ממחלה ב-1949, ואמהּ התאבדה ב-1951 עם תמונה של אווה לידה.
יומן
אווה החלה לכתוב ביומנה החל מ-13 בפברואר 1944, שחל ביום הולדתה השלושה-עשר. היא לא הניחה לאיש לקרוא ביומנה ונעלה אותו במפתח קטן מוזהב, שאותו נשאה תמיד בשרשרת זהב דקה על צווארה. אווה לא זכתה לכתוב בו לאורך זמן רב: הוא נכתב במשך שלושה חודשים ושישה ימים בלבד. אך מרגע שקבלה את היומן לידיה, ועד ליום כתיבתה האחרון בו, כשחילצה אותו מהגטו ממש לפני שילוחה לאושוויץ, אווה כתבה ביומן בצורה אינטנסיבית מאוד, ועל כן הוא תיעוד עשיר לחייה (גם אלה שקדמו לזמן כתיבת היומן) ולאירועים הנוראיים שחוותה, מזווית מבט של נערה צעירה.
הטקסט לאורך היומן כולו מתהווה בצילה של השואה. כבר ביום הראשון המתועד ביומן ניכרת השפעת מלחמת העולם השנייה, כאשר אווה מספרת שחגיגות יום הולדתה צומצמו, "כדי שלא יאמרו הארים, כי צאצאי היהודים מתגנדרים".
בתחילה כתבה אווה ביומן את חלומותיה ושאיפותיה לעתיד: "לכשאגדל, ארוויח את לחמי כצלמת-עיתונאית ואעשה ככל שיעלה על ליבי..." (21 בפברואר 1944). אך ככל שהתקדם היומן, שאיפותיה של אווה מתחילות להצטמצם לשאיפה אחת ויחידה, לחיות:
אווה הביעה מעין התנצלות בפני יומנה, על שאין היא יכולה לכתוב בו דברים שמחים:
ואכן בשלושת החודשים שכתבה בו, היא תיארה בעיקר את אובדנה המהיר של יהדות הונגריה. כחודש לאחר פתיחת היומן, ב-19 במרץ 1944 פלשו הנאצים להונגריה. אווה תארה ביומנה, מתוך מודעות ורגישות גבוהה יחסית לילדה בת שלוש-עשרה, את ההידרדרות שחלה במצב היהודים ואת התחושות שעולות בסביבה. ביום פלישת הנאצים להונגריה כתבה אווה ביומנה:
במעבר לגטו לא הורשו לקחת כמעט דבר, וגם את שרשרת הזהב נאלצה אווה למסור לשוטרים ההונגרים. מכאן העניינים התחילו להידרדר בקצב מהיר, ואווה תיארה ביומנה איך החוקים משתנים, ואיך העולם המוכר לה כבר לא קיים עוד, ומשתנה מול עיניה לדבר אפל ונורא:
אווה רשמה ביומנה בפעם האחרונה ב-30 במאי 1944, שלושה ימים לפני שגורשה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחה ב-17 באוקטובר 1944. בדף האחרון ביומנה כתבה אווה:
ביום האחרון לכתיבתה ביומן, היו כל יהודי נאג'ווארד סגורים בגטו הצפוף, לקראת שליחתם לפולין. אווה, בפיכחון נדיר לגילה, כתבה כי המבוגרים טועים: "לחינם אומרים כולם, שאנו לא נלך לארץ פולין". העוזרת ההונגרית של המשפחה, שאווה מכנה מארישקה, הצליחה להסתנן פנימה (ואלו המילים האחרונות ביומן - "איני יכולה לכתוב עוד, יומני הקטן, דמעותיי זולגות, אני ממהרת אל מארישקה"); את אווה היא כבר לא יכלה להציל, אך אווה העבירה לה את היומן, וביקשה ממנה שתשמור עליו מכל משמר. העובדה שאווה דאגה לחלץ את יומנה מהגטו המסוגר מעידה על כך שהיא הבינה שהסוף הגיע, וקיוותה שלפחות דרך היומן חייה יזכו באופן כלשהו להמשך.
מותה
כשהגיעה אווה עם סבהּ וסבתהּ לאושוויץ, הם נשלחו מיד להשמדה בתאי הגז, ואילו היא הצליחה לשרוד במחנה עוד למעלה מארבעה חודשים. לא ידוע רבות על גורלה ומצבה בתקופה זו. ב-17 באוקטובר 1944, כחודשיים לפני שחרור המחנה, ראה מנגלה, על אף ניסיונותיה של אווה להסתיר זאת, שרגליה היו פצועות - ושלח אותה אל מותה בתאי הגז.
פרסום היומן
היומן התפרסם במקור בהונגרית (לראשונה ב-1948, ומהדורה שנייה ב-2011), שפת הכתיבה של היומן. יד ושם הוציא לאור תרגום לעברית בעריכת יהודה מרטו ב-1964, ולאנגלית ב-1974. בנוסף תורגם היומן גם לרומנית (1991), לרוסית (2001), ולגרמנית (2012).
תגובות לאחר מותה
האומנת של אווה, יוסטי, האשימה במכתב מ-21 באוקטובר 1945 את אמה של אווה בהפקרת בתה למוות. היא טענה נגדה שהיה עליה להשקיע את כל כוחותיה בהצלת בתה, כשם שעשתה זאת למען בן-זוגה. אך יותר מכל, האשימה יוסטי את עצמה:
מאפיה (אי)
מאפיה (או: צ'ולה שמבה, בסוואהילי: Kisiwa cha Mafia) הוא אי בטנזניה לחופי האוקיינוס ההודי הנמצא כ-25 ק"מ מחופי טנזניה ומונה כ-46 אלף תושבים, רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים. האי אינו חלק מזנזיבר ושייך מנהלית למחוז פוואני (Pwani (אנ')). כלכלת האי מבוססת בעיקר על דייג, חקלאות לצריכה מקומית ומעט תיירות.
נמל תעופה אזרחי ורציף עגינה ימי לספינות קטנות ממוקמים בעיר קילינדוני (אנ'), העיר הגדולה באי, המהווה בית לכ-12 אלף איש.
בחלקו הדרומי של האי נמצאת שמורת טבע (אנ') המהווה מוקד משיכה לצוללנים מרחבי העולם.
אף על פי שאין הסכמה ברורה לגבי מקור השם, שם האי נגזר כנראה מהביטוי הסוואהילי "מאהלי פה אפיה" (mahali pa afya) שמשמעו "מקום בריא".
גאוגרפיה
ארכיפלג מאפיה מורכב מכמה איים: אחד גדול בשטח של 394 קמ"ר ושאר האיים קטנים. רוב האוכלוסייה מתגוררת באי הגדול, אך מעט מתגוררים גם באיים הקטנים יותר כדוגמת האי צ'ולה. מפרץ צ'ולה, המוכל בשמורת הטבע, משובץ באיים קטנים והוא גם המקום היחיד בארכיפלג בו ניתן למצוא הריסות ארכאולוגיות.
פני השטח מישוריים ומכוסים יער. עצי מנגרוב שוכנים לאורך החוף.
אקלים
האי מאפיה מאופיין באקלים טרופי. הטמפרטורה הממוצעת בעיר קילינדוני היא 26.7 מעלות צלזיוס. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,705 מ"מ. העונה הרטובה מתרחשת בין מרץ למאי והעונה היבשה משתרעת בין יולי לאוקטובר.
תחבורה
אמצעי התחבורה הנפוצים ביותר בקרב תיירים ומקומיים כאחד הן מוניות-אופנוע ובאג'ג' (טוק-טוק), כנפוץ בשאר חלקי המדינה. בנוסף, קיים קו אוטובוס מקומי (דאלה-דאלה) שעובר לאורך הדרך המרכזית באי מדרום (קילינדוני) לצפון (בוואני).
אל האי ניתן להגיע דרך האוויר או דרך הים.
דרך האוויר
קיימות טיסות סדירות מדאר א-סלאם וזנזיבר אל האי וממנו, המופעלות על ידי מטוסים קלים בעלי 6–12 מושבים. טיסה ממוצעת אורכת כחצי שעה.
דרך הים
קיים שירות מעבורת בין הרציף בקילינדוני באי מאפיה לבין הכפר ניאמיסאטי (Nyamisati) השוכן על החוף סמוך לשפך נהר הרופיג'י. ההפלגה נמשכת כארבע שעות ולוח הזמנים משתנה תדיר בכפוף לתנאי הים ומזג האוויר. עקב הגידול בתעבורה לאי, ממשלת טנזניה החלה בהקמת נמל ורציף מודרני בצד היבשה (ניאמיסטי) הצפוי להיפתח בשנת 2020.
תיירות
בניגוד לאיים המפורסמים של טנזניה זנזיבר ופמבה, תיירות באי מאפיה קיימת בקנה מידה זעיר. ישנם לודג'ים ואתרי בילוי בעיקר בעיר קילינדוני ובכפר אוטנדה השוכן בתוך תחומי שמורת הטבע.
כמו כל שמורות הטבע במדינה, גם באי מאפיה גובים דמי כניסה יומיים לשמורה, העומדים בשנת 2019 על סך של 23 דולר ליום כולל מיסים.
קרל הרבסט
קרל יעקב הֶרְבְּסְט (בבולגרית: Карл Яков Хербст; 1865, צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרית – 2 בנובמבר 1919, סופיה, ממלכת בולגריה) היה עיתונאי, פובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול.
ביוגרפיה
קרל הרבסט נולד בצ'רנוביץ ורכש השכלה יסודית בעירו. אביו, המהנדס יעקב הרבסט מונה למנהל תחנת הרכבת באדירנה והמשפחה עברה להתגורר בעיר. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היגרה המשפחה לסופיה בירת נסיכות בולגריה וקרל הועסק בתפקידי פקידות במשרד התובע הכללי הבולגרי ובהמשך במשרד הדואר-מינהל הרכבות. הרבסט שהיה מקורב לחוג חובבי ציון, ייסד ב-1895 בסופיה את האגודה הציונית הראשונה "פרוגרס – השחר". בשלהי 1896 קיבל הפרופסור צבי בלקובסקי מכתב מבנימין זאב הרצל ובו פנייה לביצוע פעילות תעמולתית ציונית רשמית בבולגריה. בלקובסקי חבר לקרל הרבסט וד"ר יהושע כלב ויחדיו ייסדו את הוועד המרכזי הציוני הראשון. בכינוס הראשון של הוועד נבחר לתפקיד היושב ראש צבי בלקובסקי ולסגנו קרל הרבסט.
ב-25 בדצמבר 1898 נפתחה בפלובדיב הוועידה הציונית הראשונה וקרל הרבסט נבחר ליושב ראשה. מועד זה נחשב לתאריך ייסודה של ההסתדרות הציונית בבולגריה. במהלך הוועידה נאם הרבסט על מצב היהודים באירופה ועל אכזבתו של העם היהודי מאביב העמים אשר פסח עליו. הרבסט ציין כי ארץ ישראל היא הפתרון לתקומתו של העם היהודי והתשובה לאנטישמיות. הרבסט המשיך והשתתף בוועידות הציוניות הבאות של יהודי בולגריה. ב-28 במרץ 1904 התכנסה הוועידה הציונית הרביעית אשר עמדה בסימן הפולמוס על תוכנית אוגנדה. קרל הרבסט אשר היה מתומכי ציוני ציון, הוביל את ההתנגדות לתוכנית ולאחר דיונים סוערים יצאה הוועידה בהצהרה שציוני בולגריה לעולם לא יבגדו במולדתם ההיסטורית. קרל הרבסט, כשאר חבריו להנהגה הציונית היה מעורב בעימות עם הרב מרדכי אהרנפרייז בסוגיית התקנון להתנהלות יהדות בולגריה, אשר בפועל היה מאבק על דמותה של הנהגת הקהילה והוא הוכרע לטובת התנועה הציונית. ב-1919 השתתף קרל הרבסט בוועידה הציונית ה-9 שנערכה בסופיה ובה נבחר שוב לנציג התנועה לוועד הפועל הציוני. זמן קצר לאחר הוועידה הלך לעולמו והוא בן 54 שנים. לימים, נקרא רחוב על שמו בשכונת תל ברוך בעיר תל אביב-יפו.
משפחתו
רעייתו של קרל הרבסט, מלווינה הרבסט, הייתה מראשונות הנשים שנטלו חלק בפעילות הפוליטית בבולגריה. היא הייתה חברה בתנועה הציונית ובאגודות נשים. ב-4 באוגוסט 1902 נערכה ברוסה הוועידה הציונית השלישית ומלווינה הרבסט הרצתה על מעמד "האישה היהודית בבולגריה". מלווינה הרבסט ציינה כי יש לעודד את נשות הקהילה לצאת ממעגל המשפחה ומאגודות לגמילות חסדים וליטול חלק בפעילות הפוליטית בתנועה הציונית בבולגריה. היא הציעה להקים אגודות נשים ציוניות. בעקבות הרצאתה הוחלט לשלב את לימודי השפה העברית ואת תולדות עם ישראל בתוכנית הלימודים של בתי הספר לבנות של הקהילה.
אחיו של קרל הרבסט, יוסיף הרבסט היה פוליטיקאי, עיתונאי ופובליציסט נודע ומקורב לחוגי השמאל הפוליטי בבולגריה. לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה הונהג בבולגריה משטר צבאי והממשלה הימנית-קיצונית בראשות אלכסנדר צאנקוב, ניצלה את ההזדמנות כדי להיפרע מגורמי אופוזיציה תוך הפעלת מיליציות חצי צבאיות. יוסיף הרבסט נעצר על ידי משטרת סופיה ו"נעלם" במהלך מעצרו. גופתו מעולם לא נמצאה. הוא היה נשוי לוויולטה בתו של פטקו קרבלוב.
ג'ורדן הוקינס
ג'ורדן דורל הוקינס (באנגלית: Jordan Dorrell Hawkins; נולד ב-29 באפריל 2002) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע.
קריירה
הוקינס נולד וגדל בגיית'רסבורג, מרילנד, ושיחק בתיכונים מקומיים. בעונתו האחרונה בתיכון העמיד ממוצעים של 19.7 נקודות, 11.4 ריבאונדים, 3.7 אסיסטים, 2.3 חטיפות ו-1.9 חסימות למשחק. לאחר שסיים תיכון, קיבל הוקינס הצעות ממספר אוניברסיטאות, אך בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קונטיקט. בעונת 2021/2022 העמיד ממוצעים של 5.8 נקודות ו-2 ריבאונדים ב-14.7 דקות למשחק,  והפסיד את סוף העונה בשל זעזוע מוח. במשחק הפתיחה של עונת 2022/2023 ספג זעזוע מוח נוסף, אך נעדר משני משחקים בלבד. במהלך העונה העמיד ממוצעים של 16.2 נקודות, 3.8 ריבאונדים, ו-1.3 אסיסטים למשחק. בתום העונה זכה עם קבוצתו בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, לאחר ניצחון 76–59 על סן דייגו במשחק הגמר, בו קלע 16 נקודות.
ב-7 באפריל 2023 הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA. הוא נבחר במקום ה-14.
פרנסס אן הופקינס
פרנסס אן הופקינס (באנגלית: Frances Anne Hopkins; 2 בפברואר 1838 – 5 במרץ 1919) הייתה ציירת בריטית. עבודותיה הידועות ביותר הם ציורים גדולים שהציגו את החיים בקנדה באמצע המאה ה-19.
ביוגרפיה
בגיל 20 התחתנה עם אדוארד מרטין הופקינס, מחברת מפרץ הדסון. לאדוארד הופקינס כבר היו שלושה ילדים מאשתו המנוחה אן (אוגדן), שנפטרה מכולרה. עבודתו של בעלה הביאה אותה למסעות שסיפקו נושאים ליצירות האמנות שלה.
החיים בקנדה
משפחת הופקינס, יחד עם שלושת בניו הקודמים של אדוארד, עברו לקנדה זמן קצר לאחר נישואיהם בשנת 1858. אדוארד עבד שם כמזכירו של סר, המושל מטעם חברת מפרץ הדסון.
המשפחה הגיעה ללשין (Lachine), התחנה המזרחית של סחר הפרוות במונטריאול, עם בעלה ובניו. הופקינס החלה לשרטט ולצייר את הסביבה שהקיפה את ביתה החדש. חלק מהנושאים שלה כללו את הבית והגינה של משפחת הופקינס, שנמצא על שפת נהר סנט לורנס.
בשנת 1860, לאחר מותו של סר ג'ורג' סימפסון, הפך אדוארד הופקינס למנהל אזור מונטריאול בחברת מפרץ ההדסון, וכתוצאה מכך נאלץ להעביר את משפחתו מלשין לאזור קוט-דה-נוי במונטריאול. בשנת 1861 נולדו להופקינס שני בנים משלה בשם ריימונד וילפרד, ונולדה לה בת נוספת בשנת 1863 בשם אוליב. פרנסס הופקינס הייתה פעילה בחברת המעמד הגבוה של מונטריאול. היא הייתה מארחת של מבקרים אנגלים חשובים שהגיעו לעסקים הקשורים לסחר בפרוות, וקיימה קשרים חברתיים עם פטרוני האמנויות במונטריאול, שבאותה עת הקימו את חברות האמנות ובנו אוספי אמנות משלהם.
היא הייתה גם מעורבת בחגיגות שהתקיימו לכבוד ביקורו של נסיך ויילס בקנדה בשנת 1860. הופקינס ניצלה את ההזדמנות גם להפיק כמה רישומים במהלך החגיגות, אותם שכללה בהמשך לציורי צבעי מים גדולים לבקשת נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי מאנגליה) לתלייה בטירת וינדזור.
במשך כל התקופה בקנדה ליוותה הופקינס את בעלה ברבות מהפלגותיו, במיוחד לאחר שאדוארד הועלה בדרגה. במונטריאול הצטרפה הופקינס לאדוארד בכמה מסיורי הבדיקה שלו במוצרי סחר הפרוות שלו. חלק מהנסיעות לתחנות סחר רחוקות נעשו בעזרת קאנו בעיקר באזור האגמים הגדולים. בהפלגות הללו ובטיולים שעשתה להנאה, רשמה הופקינס ותיעדה את חוויותיה ואת סביבתה. עם תמיכה של בעלה בה ובאמנותה, הופקינס הצליחה לנסוע גם באופן עצמאי באמצעות קאנו, דבר שהיה נדיר מאוד באותה תקופה. כתוצאה מכך, היא הפכה לאחת האמניות היחידות שהשתתפה באופן ישיר בהפלגת קאנו.
קריירה אומנותית
כאמור משפחת ביצ'י הייתה משפחה ידועה של אמנים. לפיכך ברור שפרנסס הופקינס, נחשפה לאמנויות יפות בילדותה על ידי משפחתה. הנסיעה לקנדה אחרי חתונתה, נתן לה הזדמנות נדירה לצייר. במהלך מסעותיה בטבע, היא הייתה מציירת בעיקר עם צבעי מים, שהיה אמצעי טיפוסי ליצירות אמנות בחוץ באותה תקופה בגלל קלות ההובלה. המסעות שתיעדה בציורי השמן צוירו בהמשך ונוצרו ברובם מהסיורים שלה בדרכי המסחר בפרוות עם בעלה - במהלך 1864, 1866 ו-1869 הם ביקרו באגמים הגדולים העליונים ובנהרות אוטווה.
במהלך השנים שבין 1869 ל־1880, השלימה הופקינס כמה מציורי השמן הידועים ביותר שלה בסטודיו בהמפסטד, אנגליה, כשחזרה לשם לצמיתות. בשנת 1869 הציגה הופקינס את ציורי השמן שלה "קאנו בערפל, אגם סופריור" באקדמיה המלכותית בלונדון. האירוע סימן נקודת מפנה חשובה בקריירה שלה מכיוון שהפופולריות שלה בבריטניה הלכה וגדלה בהדרגה: האווירה הרומנטית של ציוריה משכה מאוד את הקהל הבריטי, והציורים נמכרו טוב בשוק האמנות בלונדון בהשוואה לשוק האמנות בצפון אמריקה. ציור השמן הבא שלה שהוצג באקדמיה המלכותית היה "טיולי קאנו בקנדה". בין השנים 1860–1891, הופקינס הציגה בסך הכל אחת-עשרה פעמים באקדמיה המלכותית.
חיים מאוחרים
הופקינס נפטרה בהמפסטד, אנגליה ב־5 במרץ 1919. היא הייתה בת שמונים ואחת.
סגנון ויצירות
סגנון הציור שלה הוא בריאליזם, אם כי, נותר לא ברור לגמרי. יתרה מזאת, חלק מציוריה מתארים תערובת של אידיאליזם רומנטי, ובמיוחד את ההיבט הנטורליסטי של יצירותיה האחרות.
ציורי נוף באותה תקופה נחשבו יוצאי דופן עבור אישה, אולם מסעותיה של הופקינס בקנדה איפשרו לה לבסס את המוניטין שלה כציירת מקצועית שהתמחה בציור נוף הטבע הקנדי. ציורי המסעות שלה ניכרים למדי בגלל התדירות שמשתמשים בהם בספרי לימוד להמחשה תקופתית, אולם שמה נשכח.
בשנת 1860 הוצגו לראשונה עבודות האמנות של הופקין בתערוכה בלונדון. בתערוכה של החברה המלכותית לאמנים בריטים, ושלושה ציורי צבעי המים שלה הוצגו.
במהלך חייה, היא הציגה בקנדה רק פעם אחת באגודה לאמנות של מונטריאול בשנת 1870. אבל למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, בשנת 1990, הייתה תערוכה נרחבת של פרנסס אן הופקינס בגלריה לאמנות של ת'אנדר ביי.
WPS
כדורגל מקצועני לנשים (באנגלית: Women's Professional Soccer או בקיצור WPS) הייתה ליגת כדורגל נשים אמריקאית שפעלה במשך שלוש עונות בסוף העשור הראשון ותחילת העשור השני של המאה ה-21. הליגה נוסדה בספטמבר 2007, כאשר העונה הראשונה נפתחה במרץ 2009, בהשתתפות שבע קבוצות. ב-18 במאי 2012, כמעט שנה אחרי סיום העונה השלישית, התפרקה הליגה עקב מחסור במשאבים כספיים.
הקמה
לאחר פירוק ליגת ה-WUSA בשנת 2003, הוקם ארגון ללא מטרות רווח בשם WSII, ונועד לקדם ולתמוך בכדורגל הנשים בארצות הברית. אחת ממטרותיו הברורות הייתה הקמת ליגה מקצוענית חדשה במקום שזו שפורקה. ביוני 2006, הודיע הארגון על הקמת ליגה שתחל לפעול בעונת 2008. שנה לאחר מכן, הודיעו על דחייה בפתיחת הליגה על מנת למנוע התנגשות עם הגביע העולמי ועם טורניר הכדורגל האולימפי.
ב-17 בינואר 2008, הוצג שמה החדש של הליגה - Women's Professional Soccer, בצוותא עם הלוגו שבו הוצגה צלליתה של כוכבת העבר האמריקאית, מיה האם. בעונה הראשונה שיחקו בליגה שבע קבוצות מרחבי ארצות הברית - בוסטון, וושינגטון, לוס אנג'לס, סנטה קלרה, סנט לואיס, פיסקטווי ושיקגו. עם הקמתה, הצטרפו לליגה רבות מכוכבות הכדורגל העולמי כשבראשן ניתן היה למצוא את מרטה, אבי וומבאך, קריסטין לילי, טיפני מילברט, הופ סולו, כריסטיאן רוזריה, פורמיגה, הומארה סאווה, קלי סמית' ואניולה אלוקו.
פירוק
ב-30 בינואר 2012, הודיעה הנהלת הליגה על ביטול עונת 2012, בטענה שישנם מספר מאבקים פנים-ארגוניים המונעים את המשך הפעילות. חלק מהמאבק כלל קרב משפטי עם בעליה לשעבר של קבוצת מג'יק-ג'ק, ומחסור חמור במשאבים כלכליים. בעיה נוספת שהייתה בליגה היא הריכוז הגאוגרפי המצומצם של קבוצות הליגה. פדרציית הכדורגל של ארצות הברית דרשה שהליגה תכלול שמונה קבוצות לפחות, שיתפרשו על פני שלושה אזורי זמן. בסופו של דבר, התחייבה ההנהלה על הגדלת הליגה לשמונה קבוצות עד לשנת 2014.
ב-18 במאי של אותה שנה, הודיעה הנהלת הליגה על ביטול הפעילות באופן סופי. עם התפרקות הליגה, הרבה מאוד משחקניות הליגה החליטו לחזור לליגות האירופאיות שבהן שיחקו לפני כן. מספר חודשים לאחר הפירוק החליטה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית על הקמת ליגה מקצוענית חדשה, ה-NWSL.
על טבע האלים
על טבע האלים (בלטינית: De Natura Deorum) הוא דיאלוג פילוסופי שנכתב על ידי הפילוסוף הרומאי מרקוס טוליוס קיקרו ב-45 לפנה"ס.
דיאלוג זה כולל שלושה ספרים שבכל אחד מהם מתקיים דיון על אודות התאולוגיה של אסכולות פילוסופיות שונות. הדיאלוג מתרכז בדיון על אודות התאולוגיה של האסכולה האפיקוראית, של האסכולה הסטואית ושל האקדמיה האפלטונית.
קיקרו, שהקדיש את הדיאלוג לידידו ברוטוס, אינו לוקח חלק פעיל בוויכוח. גאיוס וליוס מייצג את האסכולה האפיקוראית, קווינטוס לוקיוס באלבוס - את האסכולה הסטואית, וגאיוס קוטה - את זרם הספקנות של האקדמיה האפלטונית, שעמו נמנה גם קיקרו עצמו.
הספר הראשון כולל את המבוא, את דברי וליוס בזכות התאולוגיה האפיקוראית, ואת דברי הביקורת של קוטה על תאולוגיה זו. הספר השני מתרכז בדברי באלבוס בזכות התאולוגיה של האסכולה הסטואית, ובספר השלישי ניתנים דברי הביקורת של קוטה על דבריו של באלבוס.
פילוסופים אלה מציגים את דעותיהם של הפילוסופים מן העת העתיקה באשר לאלים ולהשגחה העליונה. האתאיזם הנסתר של אפיקורוס, שסבר כי האלים מורכבים מאטומים וכי אין להם כל עניין בבני האדם, מותקף על ידי קוטה שקיקרו שם את הדברים בפיו. קוטה מנתץ גם את טיעוניהם של הפילוסופים הסטואיים בדבר ההשגחה העליונה. (על פי התאולוגיה הסטואית קיימים אלים רבים, אך כולם מובלים על ידי התבונה האלוהית).
קיקרו משוכנע כי האמונה בקיומם של האלים ובהשפעתם על העולם חייבת להיות מעוגנת בחיי אנוש. היות שלאלים יש השפעה רבה על ממשלות העיר והמדינה, היא משותפת לכל העמים, וכמוה כחוק הטבע, צריך לחזק אמונה זו בקרב המון העם. קיקרו סבור כי קיומם של האלים הוא הכרחי, ובאותו אופן הוא חושב גם על אודות הישארות הנפש.
אך נראה כי הוא מסתייג מריבויים של האלים, ואינו רואה בהם אלא תולדה של אל אחד שאותו הוא רואה כישות חופשית שאיננה מתמזגת עם יסודות בני תמותה - ישות המניעה את כל הדברים שהיא עצמה בעלת תנועה נצחית. נראה כי קיקרו לווה מאפלטון את רוב טיעוניו אלה - טיעונים ששימשו גם את הנוצרים הראשונים במאבקם נגד האתאיזם.
דיאלוג זה של קיקרו והמסות הפילוסופיות שלו "על הנבואה" ו"על החובות" השפיעו רבות על הפילוסופים של עידן האורות מן המאה השמונה עשרה ובהם וולטר שאמר כי הדיאלוג "על טבע האלים" הוא אולי הספר הטוב ביותר שנכתב בעת העתיקה.
הדיאלוג "על טבע האלים" תורגם מלטינית לעברית על ידי אביבה קציר שהוסיפה לטקסט הערות רבות. יוחנן גלוקר הוסיף לו מבוא מקיף. (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1992).
מאיר אהרונסון
מאיר אהרונסון (נולד ב-3 במאי 1945) הוא אוצֵר ישראלי, מייסד המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
ביוגרפיה
אמו, נלי, עלתה לישראל ב-1932 מגרמניה, הייתה בגרעין שהקים את קיבוץ עין גב; אביו, אברהם (אברשה) אהרונסון, יליד קייב, יוצא פלמ"ח, חבר אחדות העבודה, היה מקורב ליגאל אלון ואחר-כך לאבא אבן, היה חוקר פרטי במקצועו.
מאיר אהרונסון נולד בתל אביב, נדד עם משפחתו בישראל ולמד בתיכונים אהל שם ודביר, רמת גן. בילדותו למד ציור באופן פרטי אצל רפי לביא. בצה"ל שירת כ"נער מלך" ביחידת מצוף 247, שהחזיקה את מובלעת הר הצופים (1963-5).
בוגר תואר ראשון בתולדות האמנות ומוזיאולוגיה מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק ובעל תואר שני במוזיאולוגיה ותולדות האמנות, מאוניברסיטת נוריץ', ורמונט, ארצות הברית.
נושא עבודת התזה שלו היה: "מצב האמנות בעקבותיו של מרסל דושאן". למד בחוג לתולדות אמנות באוניברסיטת תל אביב (1980-1977).
בשנת 1980 מונה למנהל מוזיאון העיר ירושלים, שהיה אז בשלב התכנון שלו.
ב-1982 אצר 12 תערוכות אמנות בגלריה הוראס ריכטר בתל אביב. בין התערוכות שאצר הייתה תערוכת הנרי מור אותה אצר מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 שימש במשך שנה כעוזר מחקר באוניברסיטת תל אביב. עבד בהנחיתו של פרופ' מרדכי עומר ואצר באותה שנה כ-8 תערוכות.
באותה התקופה היה בין היוזמים להקמת הארכיון לאמנות הישראלית. ארכיון שהוקם על ידי קבוצה של מרצים וסטודנטים באוניברסיטת תל אביב, ארכיון זה קיים עד היום. במקביל החל לכתוב בעיתון "העיר" על נושאים שונים, ביניהם פיסול, ציור, ואדריכלות. באותה שנה אצר תערוכות בגלריות ציבוריות וכתב מאמרים לקטלוגים ולעיתונות בתחומי האמנות הפלסטית. בין התערוכות שאצר באותה השנה הייתה תערוכה של ג'קומטי, תערוכה קבוצתית שעסקה במלחמת לבנון וכן תערוכות של אמנים צעירים שלימים הפכו לאמנים חשובים בישראל.
ב-1984 פנה אהרונסון לעירית רמת גן והציע להקים את המוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן. המוזיאון הזה היה צריך להיות המוזיאון הראשון המוקדש כולו לאמנות ישראלית.
במהלך השנים 1984 - 1986 עסק בתכנון ובהקמת המוזיאון. באותה התקופה אצר תערוכה בשם "בשטח פתוח", התערוכה התקיימה בפארק הלאומי ברמת גן ונפתחה בספטמבר 1985. תערוכה זו הייתה פעולה ראשונה של המוזיאון שעתיד היה להפתח מאוחר יותר.
בשנת 1986 עסק במקביל בתכנון ופיקוח על ההקמה של מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר. כעבור מספר שנים, הקים מוזיאון נוסף ליהלומים בטבריה. בשנה זו החל לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות" טור אישי שעסק בתחומים של תרבות, אמנות ועיצוב ואוכל.
ב-4 באפריל 1987 נחנך המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן. את המוזיאון ניהל אהרונסון במשך שלוש שנים. באותה התקופה אצר כשלושים תערוכות והיה מעורב כאוצר ראשי במספר דומה של תערוכות אחרות. המוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן ממוקם במבנה תעשייה שהוקם בשנות ה-20 בסגנון הבאוהאוס הוסב למוזיאון תוך שימור אופי הבניין, שטחו כ-2500 מטר מרובע. המוזיאון עוסק בשישה תחומים של אמנות – ציור, פיסול, וידאו וצילום, עיצוב ואדריכלות.
באותה שנה התחיל להגיש תוכנית רדיו בקול ישראל בנושאי עיצוב ואדריכלות.
ב-1990 יזם את הקמתה של הביאנלה לפיסול בעין הוד.
אצר את התערוכות בשתי הבינאלות הראשונות, ב-1990 ו-1992. בביאנלה יזם את הענקת "פרס אוצר", פרס שלא היה קיים עד אותה עת בארץ.
באותה השנה היה המפיק של הביתן הישראלי בביאנלה הבינלאומית בוונציה.
בתחילת שנת 1991 מונה לרכז צוות הקמת הגלריה הלאומית, ערך סקר שהוגש למינהל התרבות. שינויים פוליטיים ובעיות תקציביות הביאו לביטולו של הפרויקט.
בסוף שנת 1991 התקבל לעבודה כמנכ"ל מוזיאוני חיפה. מוזיאוני חיפה היא חברת ניהול של ששת המוזיאונים העירוניים הנמצאים בחיפה.
ב-1992 מונה על ידי פרופ' עליזה שנהר, רקטור אוניברסיטת חיפה, לחבר בוועדת בדיקה של האוניברסיטה על מצב האמנות בה. ועדה זו בדקה את מבנה המחלקות ללימודי אמנות ומוזיאולוגיה באוניברסיטה וכן את מצבן של הגלריות האוניברסיטאיות ואוספי האוניברסיטה.
המוזיאון יועד להיות מוקדש לצילום ולוידאו, אולם הקמתו לא קרמה עוד וגידים. באותה שנה, אצר תערוכה שנקראה "תעשייה על העדשה", במסגרתה הוצאו שלושים צלמים למפעלי תעשייה שונים. הפרויקט הסתיים בפרסום ספר צילומים ותערוכה. אהרונסון ערך עבור התאחדות התעשיינים בישראל שתי תערוכות נוספות.