cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העיר והכלבים
מערכה שנייה
מפקדי האקדמיה הצבאית חוקרים את מותו של אראנה, ומסיקים כי מדובר בתאונה וכי אראנה ירה בעצמו בשוגג. אלברטו, חברו היחיד של אראנה, חושד כי אראנה נרצח על ידי היגואר ומביע את חשדו בפני מפקדו, לוטננט גמבוא. נוסף על כך, מספר אלברטו ללוטננט על מעשים אחרים שמבצעים הצוערים דוגמת מקרי גנבה רבים, מקרי אלימות וקרבות איגרוף בין הצוערים, שתיית משקאות חריפים, עישון, בריחה אל מחוץ לאקדמיה ועוד. הלוטננט ההמום חש מחויב, בשם המוסר, לחקור את ההאשמות. על אף שמספר עבירות חמורות נוספות שביצעו הצוערים מתגלות, מחליטים מפקדי האקדמיה שלא להמשיך בחקירה למען שמו הטוב של המוסד. אלברטו עצמו נסחט כשהתגלה כי כתב סיפורת פורנוגרפית בתמורה לסיגריות ולכסף. בהמשך, מוחזקים היגואר ואלברטו בתא בו הם נלחמים באכזריות. כשהשניים שבים אל המגורים, הצוערים בטוחים כי היגואר הוא האחראי לאירועים ולפגיעה באורח חייהם. היגואר מסרב לאמת את הטענה או להכחישה מכיוון שאינו מוכן להלשין על אף אדם אחר.
אפילוג
היגואר מתוודה בפני גמבוא כי הוא רצח את אראנה, אולם בשלב זה ועדת החקירה נסגרה, גמבוא מועבר ליחידה אחרת ואלברטו מכחיש את עדותו בכדי להשלים את חוק לימודיו. היגואר לא נענש, ובתום הספר מתואר כי נישא לאהובתו ועובד כפקיד בנק.
מבנה
הספר מחולק ל-3 חלקים - מערכה ראשונה, מערכה שנייה ואפילוג. כל חלק נפתח באפיגרף הנוגע לשלב בהתפתחות הסיפר. כל חלק מחולק לפרקים - המערכה הראשונה והשנייה מחולקות ל-8 פרקים כל אחת, והאפילוג מכיל פרק בודד. הפרקים מחולקים ל-81 לפסקאות ארוכות, המסופרות בידי ארבעה דוברים: דובר בגוף שלישי שאינו יודע כל, שני מספרים בגוף ראשון - בוא והיגואר - ומונולוג פנימי של אלברטו. כל פסקה מתרחשת בנקודת זמן שונה. הסיפור עוסק בשתי תקופות זמן נפרדות - האחת, תקופת ההווה, במשך כחודשיים בסוף שנת הלימודים השנייה של הצוערים, המהווה כמחצית מהספר; השנייה, עברם של שלושה צוערים - היגואר, המשורר והעבד. לסיפור שני מרחבי התרחשות נפרדים - האחד, האקדמיה הצבאית "לאונסיו פראדו"; השני, שכונות העיר לימה, בירת פרו. בין האקדמיה לעיר ישנו ניגוד, ובו בעת שני המרחבים מייצרים שְׁנִיּוּת כאוטית במרחב ובזמן.
ג'ון סקוטוס אריגנה
ג'ון סקוטוס אריגנה (באנגלית: John Scotus Erigena; בלטינית: Johannes Scotus Eruigena; 815–877 בקירוב) היה פילוסוף, תאולוג ומשורר אירי.
נולד באירלנד בשנת 815 בקירוב. לאחר שרכש לעצמו השכלה קלאסית נרחבת, עבר בסביבות גיל שלושים להשתקע בצרפת, על-פי הזמנתו של המלך שארל הקירח. בצרפת לימד, תרגם כתבים יוונים קלאסיים ללטינית, וכתב את רוב כתביו. על פי מקורות מסוימים, באחרית ימיו עזב את צרפת ועבר לאנגליה, על פי הזמנת המלך אלפרד הראשון, אבל דבר זה מוטל בספק, ויש המשערים כי נשאר בצרפת עד יום מותו. בהגותו הושפע מאוד מאוגוסטינוס והמשיך את דרכו של שילוב רעיונות נאופלטוניסטים בתאולוגיה הנוצרית.
ארבעת חלקי הטבע הם:
אריגנה טבע את המושג "אמנויות מכניות". מאוחר יותר השתשרש כמושג "אומנויות שימושיות" ולאחר מכן - "טכנולוגיה". ארגינה, שיכתב את ספרו של קפלה, נישואיהם של פילולוגיה ומרקורי. בחיבור המקורי של קפלה, מרקורי מעניק לכלתו הטריה את מתנת שבע האמנויות החופשיות הליברליות (דקדוק, רטוריקה, דיאלקטיקה, מתמטיקה, גאומטריה ואסטרונומיה). בשכתוב של אריגנה, מעניקה בתמורה הכלה פילולוגיה לחתנה מרקורי את מתנת 7 האמנויות המכניות, הכוללות ביניהן רפואה וארכיטקטורה. נראה כי עצם המשגת "האמנויות המכניות" היווה את השינוי המשמעותי ביחס כלפי אמנויות אלה על ידי הכנסייה - ממצב של אמנויות בזויות ונחותות לתפיסה המכירה בהן כחלק משלמות האדם.
אוואריסטו פליצ'ה דאל'אבאקו
אוואריסטו פליצ'ה דאל'אבאקו (באיטלקית: Evaristo Felice dall'Abaco, 12 ביולי 1675  ורונה - 12 ביולי 1742, מינכן) היה כנר, צ'לן ומלחין איטלקי, נציג של המוזיקה הבארוקית.
ביוגרפיה
דאל'אבאקו נולד בשנת 1675 בוורונה, אז ברפובליקה של ונציה כבנו של הטוען המשפטי (causidico) דמיאנו דאל'אבאקו ושל אשתו, קלורינדה. אין פרטים רבים על שנות לימודיו בתחום המוזיקה. ייתכן כי השתלם בנגינה בכינור ובצ'לו אצל ג'וזפה טורלי, כנר ומלחין, בן מפורסם של העיר ורונה. ייתכן שהחל משנת 1685 עבר ללמוד במודנה, שם התחיל מאוחר יותר את הקריירה האמנותית. על פעילותו במודנה במהלך השנים 1701-1696 נמצא תיעוד בארכיון העיר. הוא ניגן ככנר, לפעמים לצידו של  תומאזו אנטוניו ויטאלי. במופעי תיאטרון ואופרה, באירועים באקדמיה, טקסים כנסייתיים, מסיבות ונשפים. בשנת 1704 הוא הצטרף כ-Kammermusiker. הוא התוודע באותם הימים לאופרות ולאורטוריות של מלחינים מן האסכולה הונציאנית המאוחרת, כמו אנטוניו ג'אנטיני, קרלו פלוויצ'ינו, אנטוניו לוטי ומרק'אנטוניו זיאני. במודנה הכיר דאל'אבאקו גם את הסגנון המוזיקלי הצרפתי מכיוון שעל המוזיקה בנשפים ובחגיגות החצר היה אחראי הצרפתי אמברוויל. אחרי 19 בספטמבר 1701 אין יותר תיעוד על נוכחותו של דאל'אבאקו במודנה. ב-1704 ניתן למצוא אותו במינכן בחצר של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה (1726-1679).כנראה בעידודו של פייטרו טורי, שהיה לו מעמד חשוב בתזמורת החצר ומאוחר יותר היה ליועץ ומנהל המוזיקה הקאמרית של החצר הבווארית, התמנה דאל'אבאקו כצ'לן בתזמורת הקאמרית של הנסיך. אולם בגלל מלחמת הירושה הספרדית שהה הנסיך מקס אמנואל רק לעיתים רחוקות במינכן. תקופה נשאר דאל'אבאקו ללא עבודה וקיבל את משכורתו באיחור. בסופו של דבר, בינואר 1705 השתחרר ממשרתו במינכן לפי בקשתו. בינתיים הקים הנסיך במושבו בבריסל אקדמיה חדשה למוזיקה וכעבור זמן עבר אבאקו לשם והתקבל שוב לשירות הנסיך. בהמשך ליווה דאל'אבאקו את הנסיך הבווארי בנאמור, בכמה יישובים בחבל אנו כולל מונס (1706-1709) בצרפת - בקומפיין (1709) וכמו כן בפריז ובוורסאי (1709-1711). בארצות השפלה - כנראה במונס - התחתן עם מארי קלמאנס בולטינק. כבר בגלות התמנה אבאקו לקונצרטמייסטר של קפלת הנסיך מקסימיליאן השני עמנואל, במקביל עם המוזיקאי הוותיק מלכיאור דארדספין (1717-1643). עם חזרתו של הנסיך למינכן, ב-1715 המשיך דאל'אבאקו בתפקיד קונצרטמייסטר, ואחרי מותו של דארדספין משרתו הפכה לבלעדית. בנוסף התמנה ליועץ. אחרי שנת 1726, תחת שלטונו של הנסיך הבוחר החדש, קרל אלברכט, גם הוא חובב מוזיקה אך בעל טעם אחר, קרנו של אבאקו בחצר ירדה. בשנת 1737 עם מותו של פייטרו טורי, מנהל המוזיקה הקאמרית של הנסיך, לא אבאקו אלא ג. פראנדיני ירש את התפקיד. אבאקו המשיך להלחין מוזיקה קאמרית עבור החצרות המלכותיות הצרפתית וההולנדית והצרפתית עד שנת 1740 כשפרש לגמלאות.
חייו הפרטיים
מנישואיו למארי קלמאנס בולטינק נולדו לו חמישה ילדים. הבן הבכור בשם ז'וזף קלמאן אבאקו (ג'וזפה קלמנטה פרדיננדו אבאקו) (1805-1710), היה לימים למלחין וצ'לן. דאל 'אבאקו קרא לו בשם ז'וזף קלמאן לכבוד הנסיך הבוחר של קלן, אותו הכיר בעת נדודיו עם החצר הבווארית בארצות השפלה.
יצירתו
המוזיקה של דאל'אבאקו חבה במיוחד להשפעתם של ויוואלדי ושל קורלי. הוא תרם לקביעת סדר הקטעים בסונטה הפרקלאסית. כשגלה יחד עם החצר הבווארית, הגיע דאל'אבאקו גם לצרפת וספג השפעות צרפתיות, הבאות לידי ביטוי במיוחד באופוס 4 שלו
לקריאה נוספת
Julie Anne Sadie (red) - Guide de la Musique Baroque, Fayard, Les Indespensables de la Musique, Paris, 1995
ריאן אייזלר
ריאן טננהאוס אייזלר (באנגלית: Riane Tennenhaus Eisler; נולדה ב-22 ביולי 1931) היא מדענית מערכות חברתיות, היסטוריונית, עתידנית, עורכת דין וסופרת אמריקאית. אייזלר ידועה בעיקר בזכות ספרה "הגביע והלהב", שיצא בשנת 1987.
בשנת 1987 הקימה את המרכז לחקר שותפות יחד עם בן זוגה דייוויד אליוט לואי.
חיים אישיים
אייזלר נולדה בשנת 1931 בווינה להוריה אליסה ודייוויד טננהאוס. ב-1953 נישאה לגורג אייזלר, לזוג נולדו שתי בנות (אנדריאה סוזן ולורן קלייר) ולאחר מכן נישאה לדייוויד אליוט לואי עד שנפטר מקורונה ב-24 בינואר 2022.
בתור ילדה, אייזלר צפתה באביה נלקח על ידי כנופיית נאצים בליל הבדולח, אך לבסוף אימה הצליחה לשחרר אותו וברחו מוינה עד שהגיעו לקובה – אייזלר טוענת שמן החוויות הקשות הללו נבע בה העניין לעסוק גם בחינוך טרנספורמטיבי בהמשך בחייה.
פרויקטים ועבודות
אייזלר כתבה מעל 500 מאמרים שפורסמו בתחומים שונים כגון פסיכולוגיה פוליטית, מדעים התנהגותיים, זכויות האדם ועוד תחומים נוספים רבים.
רוב עבודותיה מתמחות בשוויון מגדרי אך הן נוגעות גם בנושאים כגון חינוך, היסטוריה, פילוסופיה ועוד.
אייזלר עדיין מתראיינת למקורות תקשורת אמריקאיים ובינלאומיים, מעבירה שיעורים באינטרנט דרך המרכז למערכות שותפות ועוד ארגונים רבים אחרים.
המרכז לחקר שותפות
אייזלר ייסדה את המרכז לחקר שותפות בשנת 1987, מטרת המרכז היא שימוש במחקר, חינוך, העצמה ויוזמות שונות בכדי להוביל לתנועה אל עבר מערכות שותפות בכל צדדי החברה, ותוכניות המרכז תורמות ומתרכזות בקידום זכויות אדם, שוויון מגדרי וגזעי, אי-אלימות והתפתחות ילדים. לדוגמה, הברית הרוחנית למניעת אלימות אינטימית (SAIVׂ) - פרויקט של המרכז לחקר שותפות, המתמקד במניעת סוגי אלימות אינטימיות שונות כגון אלימות במשפחה, אונס, התעללות בילדים, רצח תינוקות ועוד. הפרויקט הזה ׂ(SAIV) הוא אחד מבין פרויקטים רבים של המרכז.
פרסים והוקרה
ב-7 בנובמבר 2009, זכתה בפרס מנהיגות השלום בעידן הגרעיני.
ב-10 באוקטובר 2017, זכתה בפרס החלוצה הפמיניסטית.
אייזלר גם נכללה בספר "Great Peacemakers" יחד עם מהטמה גנדי, אמא תרזה, מרטין לותר קינג ואישים נוספים.
אנטוניו גיזלנצוני
אנטוניו גיזלנצוני (באיטלקית: Antonio Ghislanzoni; 25 בנובמבר 1824 – 16 ביולי 1893) היה עיתונאי, משורר וסופר איטלקי, שכתב לבריות בשביל ורדי ובשביל מלחינים אחרים. הידועות ביותר ביניהן הן אאידה והגרסה המתוקנת של כוחו של גורל.
ביוגרפיה
גיזלנצוני נולד בלקו, לומברדיה ולמד זמן קצר בסמינר לכמרים, אך סולק משם בגלל התנהגות לא-נאותה ב-1841. הוא החליט ללמוד רפואה בפאוויה. אבל ויתר על כך כעבור זמן קצר והחל בקריירה של זמר בריטון ובטיפוח נטיותיו הספרותיות.
בשנת 1848, בהשראת רעיונותיו הלאומיים של ג'וזפה מציני, ייסד גיזלנצוני כמה עיתונים רפובליקאים במילאנו, אבל בסופו של דבר נאלץ למצוא מקלט בשווייץ. כאשר נסע לרומא להשתתף בהגנה על הרפובליקה בהתהוותה, נעצר גיזלנצוני בידי הצרפתים ונכלא לזמן קצר בקורסיקה.
באמצע שנות ה-50' של המאה ה-19 הסתלק גיזלנצוני מן הבימה והשקיע את מרצו בפעילות עיתונאית בחוגי הבוהמה של מילאנו, בניהול "איטליה מוזיקלה" ובעריכת "גאזטה מוזיקלה די מילאנו". כן ייסד את המגזין Rivista minima בשיתוף פעולה עם אריגו בויטו, בין היתר.
ב-1869 פרש גיזלנצוני מעיתונאות וחזר ללומברדיה, מחוז ילדותו, שם הקדיש את זמנו לספרות ולכתיבת לבריות לאופרות. הוא הרבה לכתוב סיפורים קצרים בחרוזים וחיבר רומנים שונים, ביניהם, Angioli nelle tenebre (1865), La contessa di Karolystria (1883), AbracadabraUn suicidio a fior d'acqua (1864) ו-Storia dell'avvenire (1884). הרומן שלו בנושא החיים בתיאטרון, Gli artisti da teatro משנת 1865 יצא לאור מחדש במאה ה-20. כמו כן הוציא לאור מסות מוזיקליות, שהחשובה בהן היא Reminiscenze artistiche
גיזלנצוני כתב כשמונים וחמש לבריות, בהן "אדמה" בשביל קאטאלאני (1866), "פוסקה" (1873) ו"סלבטור רוזה" (1874) בשביל גומז, "הליטאים" בשביל פונקיילי והגרסה השנייה של "כוחו של גורל, (1869). כמו כן תרם כמה בתי שיר לתרגום המחודש לאיטלקית של "דון קרלוס" מאת ורדי.
גיזלנצוני מת בקפרינו, ברגמו בשנת 1893, בן 69.
דיז'ון תומפסון
דיז'ון לין תומפסון (באנגלית: Dijon Lynn Thompson; נולד ב-23 במרץ 1983 בלוס אנג'לס, קליפורניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בניז'ני נובוגרוד (רוסיה). גובהו 2.01 מטרים.
קריירה
במכללה שיחק תומפסון במכללת UCLA, וקלע בממוצע 15.6 נקודות למשחק. הוא נבחר על ידי הניו יורק ניקס בסיבוב השני של הדראפט בשנת 2005, במקום ה-54. הוא הועבר בטרייד לפיניקס סאנס ושיחק 10 משחקים בהם קלע 2.8 נקודות ב-4.3 דקות משחק בממוצע. לאחר מכן עבר לשחק ב-NBDL בקבוצת אלבקרקי ת'נדרבירדס והציג ממוצעים מרשימים של 20.3 נקודות, 9.3 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק. בשל פציעה בברכו הוא לא שיחק בעונת 2006. בינואר 2007 הוא הוחתם לחוזה של עשרה ימים באטלנטה הוקס, ושיחק 6 משחקים בהם קלע 2.8 נקודות ב-8.3 דקות בממוצע. בהמשך עבר לאלבה ברלין מגרמניה. בשנת 2008 עבר לאזובמאש מאריופול, עימה זכה באליפות אוקראינה. בליגה האוקראינית העמיד תומפסון ממוצעים של 14.1 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו- 2.3 אסיסטים ב-30.8 דקות משחק בממוצע.
בעונת 2009 חתם בקבוצת הפועל ירושלים הישראלית, וכעבור שנה עבר לשחק בספרטק סנקט פטרבורג מליגת הכדורסל המקצוענית של רוסיה. ב-2015 שיחק בהפועל תל אביב בחציה השני של העונה בה הפגין יכולת חלשה.
בנובמבר 2016 חתם בהפועל ירושלים ובינואר 2017 עבר תומפסון לניז'ני נובגורוד הרוסית.
השומרים הראשונים של פתח תקווה
השומרים הראשונים של פתח תקווה היו ששת השומרים הקבועים הראשונים, שהגנו על העיר פתח תקווה.
רקע
תושביה הראשונים של פתח תקווה, שקמה בשנת 1878, היו נטע זר בסביבתם. רוב האדמות שרכשו היו בעבר אדמות מרעה, והבדואים שרעו בהן לא מיהרו להיסוג מהשטח, בעיקר כאשר נזרעה בו תבואה על ידי המתיישבים. גם תושבי הכפרים השכנים, שעסקו בעצמם חקלאות, לא ששו לקבל אל תוכם את שכניהם היהודים. הצורך בשומרים קבועים היה אם כן אחד הצרכים הראשונים של המושבה, והוא נקבע ב"ספר התקנות של חברת פתח תקווה" עם הקמתה: "יקבעו משמרות של שומרים בלילה, שנים שנים יעמדו על המשמר ויסובבו בחוצות מקום היישוב בכלי נשק בידם, אכרים בני היישוב יסכימו לקבוע לכל אלה אשר עתי, אשר יבוא על שכרי – על המיעוט להשמע להם, וה' ישמרנו מכל צרה ושטן". ב-41 השנים עד להקמת ארגון "ההגנה", בשנת 1920, שימשו בתפקיד שישה שומרים קבועים: יהודה ראב-בן עזר, יעקב בן מימון זרמתי, דאוד אבו יוסף, סנדר חדד, מנחם קופלמן ואברהם שפירא. השמירה בפתח תקווה יצרה את הדגם ששימש לימים את ארגון "השומר".
המושבה פתח תקווה הייתה יישוב עברי קטן, תופעה חדשה כשלעצמה, בין כפרים ערביים גדולים: במזרח - יהודיה, בצפון - פג'ה, בדרום - ח'יריה מדרום לרמת גן של היום וסקיה - ליד אור יהודה של היום, ובמערב - השבט הבדואי אבו כישכ, שחלש על שפלת הירקון עד הים. השטחים שקנו מקימי פתח תקווה עובדו בעבר על ידי משפחות שישבו בכפרים מסביב, והבדואים היו רגילים לרעות את עדריהם בשטחים שהיו עתה שדות זרועים. הבהמות שרכשו התושבים החדשים במשותף, פרדות לעבודה ופרות לחלב, והוחזקו באורווה וברפת משותפים, היו קורבן לניסיונות שוד חוזרים ונשנים.
כשנה לאחר קום המושבה, לאחר שהמלריה הכתה בתושביה ונחל הירקון הגואה הרס את בתיהם, הקימו האיכרים יישוב חדש, יהוד, שקם באזור יהודייה הערבית, וכדי להגיע לאדמותיהם, היה עליהם לעבור לא פעם בשטחים המעובדים של שכניהם. כל אלו גרמו לסכסוכים, להתנכלויות, בנוסף לניסיונות הגניבה והשוד בשטח המושבה החדשה.
ההתנפלות הראשונה
בשנותיה הראשונות של המושבה היו אמנם אירועים ביטחוניים רבים בפתח תקווה, או כפי שמתאר השומר הראשון, יהודה ראב, לא עבר יום ללא ניסיונות שוד, ולילה-לילה היו "ביקורי ידידות" בשדה או בחצר, בניסיון לגנוב את הבהמות, אבל אלו היו ניסיונות של יחידים, לא פעולה מאורגנת ומתוכננת.
ב-29 במרץ 1886, התרחשה לראשונה התנפלות מאורגנת של ערביי הכפרים השכנים, בייחוד מהכפר יהודיה, על המושבה. ימים אחדים קודם לכן, הכינו יותר מעשרה מצעירי פתח תקווה, כשבראשם השומרים יהודה ראב וסנדר חדד, מארב לרועים ששבו מן המרעה בשדות המושבה, הכו בהם, ולקחו בשבי כמה נערים, וגם כמה בהמות. את השבי הביאו לבניין המשטרה ביפו. ההתנפלות הייתה אפוא תגובה על המארב, ולא פחות - על התלונה במשטרה. כמאתיים כפריים תקפו את המושבה, הכו אנשים ברחוב, שברו חלונות, גנבו כלי בית ועקרו עצים. זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה מתאר ש"האיכרים לא היו מוכנים לקראת ההתנפלות הזאת, וקרובה הייתה המושבה להיחרב חלילה לגמרי על ידי פראי הסביבה. עוד מעט קט והיו בתיה לבז ובניה להרג ולמשיסה". לפי אברהם יערי זו הייתה "ההתנפלות המאורגנת הראשונה על מושבה יהודית", תופעה שהתגברה והלכה עם התרחבות ההתיישבות. בהתנפלות נהרגה רחל חדד הלוי, אמו של השומר סנדר חדד.
יהודה ראב
יהודה ראב (1948-1858) גדל בחווה בכפר בהונגריה, כך שהכיר את העבודה החקלאית עוד מילדותו.
בהיותו צעיר המתיישבים בפתח תקווה, וידוע בכוחו הפיזי, איש חזק ש"ידיים כשני מטילי ברזל לו", היה הראשון שעליו הוטלה האחריות לשמירה מפני פלישות של בדואים לשדות המושבה בימים, ומפני שודדים מזדמנים בלילות. ביום היה מסייר על סוסתו לאורך השטחים הזרועים, ובלילה נוספה לשמירה גם החצר המשותפת, האורווה ולימים הרפת, ובנייני הציבור. בשעת הצורך, היו יוצאים שאר הגברים לעזרתו.
אפילו שעמד לרשותו נשק חם, העדיף יהודה להשתמש בעימותים נגד פולשים ושודדים באלה, בעיקר כי חשש מפני הרג, שהיה עלול לגרום לנקמת דם.
מעשי השוד היו אמנם עניין של יום ביומו, כך מעיד ראב עצמו בספרו, אבל הם מעולם לא צלחו: מעולם לא נגנב מאומה מן המושבה.
יעקב בן מימון זרמתי
יעקב בן מימון זרמתי, יליד יפו, היה בן למשפחה שעלתה ממרוקו. הוא היה ידוע באומץ לבו ובחוזקו הפיזי. לפני שהגיע לפתח תקווה, עסק יעקב בסחר סוסים, ועסקיו התנהלו בכל האזור שבין מצרים לסוריה.
כאשר שמע על ייסוד המושבה הציע יעקב בן מימון את עצמו כשומר שדות, ושימש בתפקיד לצדו של יהודה ראב. הוא הכיר את השפה הערבית ואת אורח החיים של הערבים, ובשנתיים שבהן שמר במושבה הדריך את תושביה גם בהתנהלות עם שכניהם הערבים.
בתום שנתיים שב לעיסוקיו ביפו.
דאוד אבו יוסוף
(סביב שנת 1829) נולד וגדל באזור בגדאד.
העדות היחידה על זהותו, היא עדותו של יהודה ראב.
אבו יוסף הצטרף לשני השומרים הראשונים של המושבה, יהודה ראב ויעקב מימון למשך שנה אחת, ולימד אותם את השפה הערבית על בוריה ואת מנהגי הערבים ואורחות המשא ומתן איתם על בורים.
דאוד אבו יוסף הגיע לפתח תקווה בחורף 1879, לאחר ששמע מתושבי הכפרים הערביים הסמוכים על המושבה היהודית. ראב מעריך שהיה אז כבן חמישים. יהודי המושבה נראו לו אירופאים והוא התקשה לקבל את מוצאם היהודי, בדיוק כשם שהוא נראה להם ערבי בדואי. משום כך, כאשר התוודע ליהודה ראב, אמר לו: "אנא ישראל" והוסיף "שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד".
הוא הציע לאנשי המושבה את שירותיו כשומר לשנה אחת. הוא לימד את השומרים כללים בסיסיים בהתנהלות מול סביבה ערבית, גם עוינת וגם ידידותית. הוא הפליא להשתמש ברומח ובחרב, והורה לשומרים להשתמש כמה שפחות בנשק חם ונזהר מלפצוע פצעי מוות, מחשש מנקמת דם. הוא לימד אותם לעולם לא לשבת בקרבת המדורה שהבעירו, כי אם תבוא מתקפה – היא תתמקד באזור האש. מצד שני, הוא יצר קשרי רעות עם השייחים של האזור, קשרים שהחזיקו מעמד גם לאחר זמנו.
בתום שנה נפרד מן המתיישבים ויצא בדרכו צפונה, ואיש לא שמע על אודותיו מאז.
סנדר חדד
בנעוריו נדד בטורקיה ובקפריסין, והתפרנס כשומר. כך רכש את ניסיונו.
לפתח תקווה הגיע כפועל, אחר כך פתח גם שם נפחייה. בתחילה נשכר לשמירה רק בימי האביב, כשהשדות המוריקים משכו את הבדואים על עדריהם, בהמשך – הייתה השמירה תעסוקתו העיקרית. כמו השומרים שקדמו לו, גם סנדר העדיף להשתמש במכות יבשות על פני נשק חם, ושמו התפרסם בקרב הערבים בסביבה כגיבור. כלי הנשק העדיפים עליו היו ידי הברזל שלו ושוט ארוך, שבו היה מצליף על "אנשי הנבוטים".
תקופת השומרות שלו הסתיימה שבת אחת, כאשר התברר לו תוך תפילה בבית הכנסת שחבורת בדואים פשטה על השדות. הוא דהר אל מקום הפשיטה, לקח את ראש השודדים בשבי, ואז התנפלה עליו שאר חבורת השודדים ופצעה אותו פצעים שהשאירו אותו נכה. כאשר החלים מן הפציעה, החל לעבוד כעגלון. בדרכו למושבות הדרום, ליד מסמיה, התהפכה עליו העגלה שבה נהג וסנדר חדד נהרג.
מנדל (מנחם) קופלמן
מנדל קופלמן (1866–1935) נולד בעיר סלונים, ברוסיה הלבנה. בגיל תשע נשלח לירושלים כדי ללמוד, כיוון שנחשב עילוי, אבל מאס בלימודים והצטרף לאביו, אברהם קופלמן, כשזה רכש אדמות בפתח תקווה עם ייסודה, ב-1879.
הוא הצטרף לשומרים ב-1883, כאשר חזרו מייסדי פתח תקווה לעבד את האדמות לאחר שלוש שנות נטישה. כמו השומרים שקדמו לו, גם קופלמן היה דובר ערבית רהוטה ועשה לו שם של גיבור בקרב הערבים והבדואים בסביבות המושבה.
בביקורו הראשון של הברון רוטשילד בארץ התלווה אליו קופלמן, כשומר, בדרכו מפתח תקווה לזכרון יעקב. שנים אחדות אחר כך נפצע קופלמן במאבק עם שודדים ערבים ונזקק לטיפול רפואי בפריז. שם היה אורחו של הברון, שסיפר למקורביו את סיפורי גבורתו.
לאחר כשלושים שנה, עזב קופלמן את פתח תקווה, עבר ליפו וניצל את קשריו עם בעלי קרקעות ערבים לרכישת הקרקעות של רמת גן, בני ברק, בת ים ועוד.
אברהם שפירא
אברהם שפירא (1965-1870) נולד בדרום אוקראינה, והגיע עם הוריו למושבה כשהיה בן 10. מאז התגורר במושבה עד יומו האחרון.
בן 12 החל להשתתף בתגרות עם הערבים בשדות המושבה, ושמונה שנים אחר כך כבר החליף את מנדל קופלמן והיה לראש השומרים.
בניגוד לקודמיו בתפקיד, לא הסתפק אברהם שפירא בהגנה סבילה, אלא ארב לשודדים בדרכים אל המושבה. לא פעם רכב בעקבות שודדים ורוצחים גם עד עבר הירדן וסוריה. כמו קודמיו, טיפח שפירא יחסים טובים עם הערבים והבדואים השכנים, שראו בו איש ישר ונבון והזמינו אותו לא פעם ליישב סכסוכים פנימיים בינם ובין עצמם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקים שפירא ארגון שמירה ראשון בארץ ישראל, שהעסיק שומרים עבריים בצד שומרים ערבים. שירותיו נדרשו בכל המושבות, מבאר טוביה בדרום ועד חדרה בצפון. כאשר החלה העלייה השנייה, ועוד יותר עם הקמת ארגון "השומר", שדגל באידאולוגיה של העסקת יהודים בלבד, עלו גם בפתח תקווה קולות, בעיקר מצד הנוער, שהתנגדו לשמירה ערבית. אברהם שפירא סירב לפטר את השומרים הערבים, גם בטענה שכך הוא שומר על מקורות פנימיים בקרב האוכלוסייה הערבית.
הביטחון ביישוב היהודי כולו התערער סביב מלחמת העולם הראשונה, ארגון השומרים חדל לפעול, ולקראת סוף המלחמה נעצר שפירא עצמו ונלקח לדמשק, בחשד לריגול לטובת הבריטים. הוא היה אחד מיחידים שזוכו במשפט, ייתכן שלעובדה שגם עם הטורקים, שליטי הארץ, יצר קשרים חמים, היה חלק בכך.
לאחר המלחמה שב אברהם שפירא לתפקידו כראש השומרים של המושבה, וגם את ארגון השומרים המשיך לנהל, עד ייסודו של ארגון "ההגנה".
אברהם שפירא שכונה "זקן השומרים" של ארץ ישראל, הלך לעולמו בביתו, מעט אחרי יום הולדתו ה-95.
בואה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים מקומות
ראו גם
}}
אלברט שץ
אלברט שץ (אנגלית: Albert Schatz; 2 בפברואר 1920 – 17 בינואר 2005) היה מדען יהודי-אמריקאי.
חייו
שץ נולד בנורויץ' קונטיקט (ארצות הברית) להורים יהודים מאנגליה ורוסיה. החל ללמוד באוניברסיטת ראטגרס, ושינה כיוון מלימודי חקלאות ללימודי רפואה וחיסונים בעקבות קורס של ד"ר יעקב יפה. הוא החל ללמוד לתואר שלישי במעבדה של פרופסור זלמן אברהם וקסמן וישן שם בתוך חממה כדי לחסוך בדמי שכירות. בתחילת 1942 גויס לצבא האמריקני, ושירת במעבדה לבקטריולוגיה בבית חולים במיאמי, אך תוך זמן קצר שוחרר עקב בעיות גב.
גילוי הסטרפטומיצין והקרב על פרס נובל
ב-1943 החל כסטודנט במחקר המסוכן לגילוי תרופה לשחפת, במעבדתו של פרופסור זלמן אברהם וקסמן. המחקר היה בשלב סופי, לאחר שווקסמן ביצע ניסויים מוצלחים בחיות, במעבדה חיצונית, והיה בתהליך של סריקת הזנים בעבור הפחות רעיל שבהם. שץ היה ידוע באדיקותו למחקר, והיה ישן בחממה ליד המעבדה. לאחר נישואיו, ובעקבות מצבו הכלכלי הירוד, בני הזוג העבירו את מיטתם למחסן זה, ושם חיו. לאחר שלושה חודשים בתנאים אלו, הצליח שץ לבודד ולזהות שני סוגי אקטינובקטריה אשר יכולים להפסיק את גדילתם של חיידקים המחוסנים לפניצילין - אחד מהם נבחר כתרופה הנקראת סטרפטומיצין.
את פרס נובל על גילוי זה קיבל זלמן וקסמן מנהל המעבדה של שץ, בשנת 1950. שמו של וקסמן פורסם בעיתונות בהרחבה והוא אף הוכר כ"איש השנה" של העיתון טיים. בשנת 1952 אלברט שץ, אז כבר בעל תואר דוקטור, תבע את ההכרה בו כשותף בכיר בגילוי, בבית המשפט האמריקני. לאחר כמה חודשים של הדיינות ובתיווך הנהלת אוניברסיטת ראטגרס, וקסמן ובעיקר אוניברסיטת ראטגרס הכירה באופן רשמי בפועלו של שץ, ובהסכם בוררות ביניהם נקבעה חלוקה חדשה של כספי הפרס שהולכים כולם למוסד האוניברסיטה, כששץ מקבל מתוך כסף זה 3 אחוז, וקסמן 10 אחוז ושאר החוקרים שבעה אחוז. במסגרת ההסכם הוכר גם חלקו של שץ בגילוי הסטרפטומיצין. פרס נובל ניתן לוקסמן על פועל חייו במסגרת המעבדה, ולכן ועדת הפרס לא דנה בשץ כמועמד לעניין.
ב-1994 שץ קיבל את פרס ראטגרס על חלקו בגילוי הסטרפטומיצין.
פעילות פוליטית וסביבתית
פרופסור שץ היה סוציאליסט ופעיל סביבתי, וככזה היה חבר בהקמת אגודות קו-אופ שונות, ובמפעלי מיחזור קהילתיים. לדוגמה, עד שנתיים לפני מותו היה מתנדב קבוע בהשחזת סכינים בקו-אופ קרוב לביתו.
בשנת 2004 הסופרת אינגה אוורבכר חיברה עם פרופ' שץ ספר אוטוביוגרפי על גילוי הסטרפטומיצין ופגישה עם ניצול שואה שהתרופה עזרה לו. בשנת 2009 פורסם סרט דוקומנטרי על פי ספר זה.
שץ נפטר מסרטן הלבלב בביתו שבפילדלפיה, ב-2005
חוסאם חאיק
חוסאם חאיק (בערבית: حسام حايك; נולד ב-1975) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה כימית בטכניון. מנהל המעבדה להתקנים מבוססי ננו-חומרים בטכניון ומפתח מכשיר "האף האלקטרוני" לאיתור מחלות.
אודות
חאיק נולד בנצרת בשנת 1975 למשפחה ערבית-נוצרית. למד בתיכון הקתולי "סנט ג'וזף". בשנת 1995 החל ללמוד הנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, ולאחר מכן המשיך לדוקטורט במסלול ישיר בטכניון אותו סיים בשנת 2002. בשנים 2002–2004 השלים פוסט דוקטורט במכון ויצמן באלקטרוניקה מולקולרית ובשנים 2004–2006 חקר את התחומים: 'התקנים חשמליים מבוססי ננו-חומרים' ו-'אפים אלקטרוניים' במסגרת תוכנית פולברייט, ב-מכון הטכנולוגי של קליפורניה. בשנת 2006 חזר חאיק לישראל והצטרף לפקולטה להנדסה כימית ומכון ראסל ברי לננוטכנולוגיה בטכניון. הקים קבוצת מחקר הכוללת נכון ל-2010 כ-36 חוקרים וכ-14 אנשי טכנולוגיה מרחבי העולם.
מאז שהצטרף פרופ' חאיק לטכניון זכה חאיק בפרסים רבים ואותות כבוד. ביניהם: מענק המצוינות היוקרתי על שם מארי קירי הניתן על ידי האיחוד האירופי – מענק אשר נחשב לראשון מסוגו בארץ ולגדול ביותר שקיבל מדען ישראלי יחיד אי פעם. כמו כן, פרופ' חאיק השתלב ברשימת 35 המדענים הצעירים המובילים בעולם של כתב העת MIT Technology Review וקיבל קתדרה ע"ש חורב למובילים במדע ובטכנולוגיה; פרס ברגמן למדענים מבטיחים; פרס ישראל-צרפת למדענים מצטיינים; פרס הרשל ריץ' ליזמות וחדשנות; פרס OXYGEN, ועוד. בשנת 2010 ממשלת צרפת העניקה לו את אות האבירות במסדר האקדמאים – אות אשר יוסד על ידי נפוליון בונפרטה ב-1808 להוקרת מדענים ואקדמאים חלוצים בתחומי המדע והחברה. אות זה נחשב לאחד מאותות ההוקרה האזרחיים העתיקים בעולם. בנוסף, בשנת 2010 פרופ' חאיק זכה במענק היוקרתי מטעם ה- European Research Council) ERC) ובמענק מהאיחוד האירופי לטובת תאגיד בראשו עמד, שכולל מדענים משמונה אוניברסיטאות וחברות אירופיות, ומפתח דור חדש של חיישנים ננומטריים למיון, אבחון ומעקב אחר מחלת סרטן הריאות, ובמטרה לסייע ביצירת טיפולים אישיים למחלה.
בנוסף להישגיו המחקריים, פרופ' חאיק זכה במספר רב של אותות כבוד בהוראה, כולל מרצה מצטיין מתמיד (4% הגבוהים ביותר). פרופ' חאיק הוא חתן "פרס ינאי לחינוך האקדמי" לשנת 2010–2011, הניתן כאות הוקרה לתרומה משמעותית וייחודית להוראה ולחינוך האקדמי. פרופ' חאיק משמש כעורך שותף לכתבי העת "Frontiers in Pharmacotherapy of Neoplastic Diseases”, חבר בכיר בוועדה המייעצת של כתב העת "Journal of Nanoscience Letters", וחבר בכיר בוועדות המדעיות של מספר חברות לאומיות ובינלאומיות. בנוסף, פרופ' חאיק משמש כמדען הראשי של חברת ננוז בע"מ, חברה לפיתוח ננוטכנולוגיות מתקדמות לאבחון סרטן באמצעות בדיקות נשימה.
הפיתוח החדשני של פרופ' חאיק, העומד במרכז עבודתו הוא “אף אלקטרוני ננומטרי”, NA-NOSE, שייעודו אבחון מספר סוגי מחלות בשלבים מוקדמים אצל חולים. ההנחה העומדת מאחורי הפיתוח היא כי לחולים יש תבניות חומרים נדיפים ייחודית באוויר הנשימה שלהם, בעזרתם ניתן לאבחן את המחלה. אבחון מוקדם של המחלה יאפשר טיפול טוב יותר, וסיכויי הצלחה גבוהים יותר.
ערוץ בית ומשפחה
ערוץ בית ומשפחה הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי בבעלות טלית תקשורת ששודר בטלוויזיה הרב ערוצית, yes ו-HOT.
חוסאם חאיק
אודות
הרעיון של פרופ' חאיק לפיתוח האף האלקטרוני, מתמקד בבדיקה ואפיון כמויות זעירות של חומרים באוויר הנשימה על ידי חיישנים ננו-טכנולוגיים זעירים. הרעיון הוא מהפכני והצלחתו תאפשר אבחון מחלות רבות, כגון מחלת הסרטן, זאת באמצעות נשיפה לתוך פיה, בדומה לבדיקת שכרות על באמצעות מכשיר הינשוף. תהליך הבדיקה כולל נשיפה של הנבדק לתוך שקית מיוחדת הנבדקת באמצעות ה "אף האלקטרוני" בו נמצאים חיישנים זעירים. המולקולות שבהבל פיו של הנבדק ייקשרו לחיישנים אלו ויעבירו אות חשמלי לשבב מחשב.
ערוץ בית ומשפחה
הערוץ החל לשדר בספטמבר 2009, כאשר התאחדו הערוצים "בייבי+" (ששודר רק ב-yes) ו"בית+" (ששודר רק ב-HOT).
חוסאם חאיק
אודות
בשנת 2015 זכה בפרס הומבולדט מטעם קרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית, על תרומתו לאבחון מחלות באמצעות סמנים חדשניים.
ערוץ בית ומשפחה
ב, הערוץ "בית+" משודר שוב בנפרד (ב-yes, ב-HOT).
חוסאם חאיק
אודות
בשנת 2019 חאייק נבחר לדיקנות לימודי הסמכה בטכניון.
ערוץ בית ומשפחה
לוח השידורים כולל מגוון תוכניות בנושאים של עיצוב הבית, עשה זאת בעצמך, טיפים לניהול תקציב משפחתי, גידול ילדים, הורות, זוגיות ועוד.
חוסאם חאיק
אודות
בשנת 2021 פורסם מחקרו יחד עם ד"ר נינג טאנג על פיתוח פלסטר מנטר ומאחה.
לדברי חוסאם חאיק, הוא חותר לפתח פתרונות זולים ונגישים, כולל לאנשים באזורים חסרי תשתיות כמו משכנות עוני בהודו.
חאיק מודה למוריו ולמורותיו ולמערכת החינוכית שעשתה אותו למה שהוא היום. הוא מקדיש הרבה זמן להוראה, בתקווה לחולל שינוי במוח ובלב של הסטודנטים. בין היתר, השתתף יחד עם מדעניות ומדענים נוספים מהחברה הערבית בהקמת אתר אלמראם כדי להנגיש את המדע לציבור הרחב, מגן הילדים ועד לאוניברסיטאות. כמדען שעוסק במחקרים ישומיים, הוא מאמין שעבודותיו יכולות להשפיע על החברה ולכן הוא מרגיש שמוטלת על כתפיו אחריות להפנות את תשומת הלב לנושאים ציבוריים הכרוכים בכך. לכן הקים פורומים ציבוריים והוא מעורב בעמותות ללא מטרות רווח בהן הוא משתף את נקודת המבט שלו בנושאים בהם יש לו מומחיות יחודית.
יחסי החוץ של סנט קיטס ונוויס
לסנט קיטס ונוויס אין סכסוכים בינלאומיים קריטיים. מעמדה כנקודת מעבר לתרופות בדרום אמריקה המיועדות לארצות הברית ולאירופה גרמו למתיחות מסוימת עם מדינות זרות.
יחסים בילטרליים
לסנט קיטס ונוויס יחסים דיפלומטיים באמצעות משרד החוץ של המדינה עם הרפובליקה הסינית בטאיוואן. סנט קיטס ונוויס אף מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, פינלנד יוון, רומניה, ישראל, רוסיה, קובה, שווייץ, יפן ודרום קוריאה, וכן עם מדינות רבות באמריקה הלטינית ובמדינות הקאריביים המזרחיות.
יחסים רב-צדדיים
סנט קיטס ונוויס היא חברה בחבר העמים הבריטי, האומות המאוחדות וכמה מהסוכנויות המתמחות הקשורות אליה, הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות מזרח הקריביים, מערכת הביטחון האזורית הקריבית (RSS), הקהילה הקריבית והשוק המשותף (CARICOM) והמדינות הבלתי-מזדהות. הבנק המרכזי של המזרח הקריבי ממוקם במרכז סנט קיטס.
כחברה בקהילה הקריבית, סנט קיטס ונוויס תומכת במאמצים של ארצות הברית ליישם את החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 940, שנועדה להקל על עזיבתן של הרשויות דה פקטו משלטון האיטי. סנט קיטס אף תרמה כוח רב לאומי אשר שיקם את הממשלה בהאיטי שנבחרה באופן דמוקרטי באוקטובר 1994.
מדיסון פארמה
מדיסון פארמה בע"מ היא חברת שיווק תרופות ישראלית. החברה מתמחה בשיווק תרופות וטכנולוגיות לחולים במחלות קשות. החברה פעילה בישראל, בקנדה, ברוסיה ובמרכז-מזרח אירופה. היא נציגתן של חברות רב לאומיות ובהן: ביוג'ן אמג'ן, טקדה, IPSEN, VERTEX, BIOMARIN.
החברה נוסדה בשנת 1996 בישראל על ידי מאיר יעקבסון שמשמש כמנהלה הכללי מאז הקמתה.
נכון ל-2021, החברה מעסיקה כ-350 עובדים, המטה הראשי של החברה שוכן בפתח תקווה, ומטה הפעילות הבינלאומית שוכן במחוז צוג בשווייץ.
היסטוריה ופעילות
מדיסון הוקמה ב-1996 על ידי מאיר יעקבסון, דור שלישי למשפחת יעקבסון, הפעילה בענף הפרמצבטיקה בישראל מאז 1937.
בתחילת דרכה ייצגה החברה את חברות התרופות ביוג'ן, SHIRE, IPSEN העוסקות בתחום מחלות קשות ומחלות יתומות. בשנת 2006 הרחיבה החברה את פעילותה לתחום הדיאגנוסטיקה ורכשה את קבוצת פארמטופ.
בשנת 2007 החלה מדיסון בפעילות במזרח אירופה כשפתחה נציגות ברומניה, ומשנת 2015 ואילך הרחיבה את פעילותה הגלובלית דרך שיתופי פעולה והקמת נציגויות במדינות נוספות במרכז ומזרח אירופה, רוסיה וקנדה.
מדיסון משקיעה במחקר ופיתוח באמצעות זרוע ההשקעות "מדיסון ונצ'רס". בתוך כך, מדיסון משקיעה בפרויקטים הקשורים לפיתוח תרופות ובריאות דיגיטלית, ומהווה שותפה בחממה הטכנולוגית eHealth Venture ובהקמת חברת ANDELIT וחברת אלפא תאו המפתחת טיפול לחולי סרטן.
בשנת 2013 רכשה חברת מדיסון את חברת לביא העוסקת בשיווק טכנולוגיות רפואיות. בנוסף, מדיסון שותפה בחממה הטכנולוגית ליד שערי צדק, ומשקיעה בפיתוחים ישראליים. כמו כן היא שותפת מנהלת בחברת צבר רפואה.
בוא נדבר
במרוצת השנים זכה האלבום למעמד הזהב על סך מכירות של כ-20,000 עותקים בסך הכל.
רקע
בסמוך לצאתו של האלבום, המשיכה עפרה חזה לבסס את מעמדה כזמרת אמצע הדרך עם להיטים כמו "תפילה" (מקום 7 במצעד השנתי של רשת ג') ו"סימנים של אוהבים", שזכה במקום השני בתחרות השירוויזיון. בשנה זו נבחרה חזה בפעם השנייה לזמרת השנה מטעם מאזיני רשת ג' וגלי צה"ל, וכן זכתה בפרס כינור דוד ותו חביבת הנוער.
האלבום כולל שירים שעזרו בהמשך סלילת דרכה המשגשגת של חזה. מלבד זאת, הכיל האלבום אסופה של להיטים שנלקחו מהשירוויזיון ("סימנים של אוהבים"), ומהסרט השני בכיכובה "נערת הפרברים" ("שיר זמני לעשירים"). השיר הראשון באלבום, "תפילה", נשלח תחילה לוועדת תחרות האירוויזיון בשם "הוא", אבל לא התקבל. למרות זאת, חזה התבקשה לייצג את ישראל בפסטיבל "מדיטור" בפורטוגל, ואז גם שונה שמו ל"תפילה". השיר זכה במקום החמישי בפסטיבל. השיר "תפילה" הצליח מאוד ותרם לפרסום של חזה בישראל.
השיר השני באלבום, "כשנהיה בני 73", נכתב על ידי בצלאל אלוני כשיר תשובה ללהיטו של פול מקרטני: "When I'm 64". השיר תועד בקליפ בתוכנית "עוד להיט" ב-1981, וכך גם "תפילה". השירים הבאים שהתפרסמו מהאלבום הם: "בוא נדבר" ו"אין זמן לתעות".
כתב טיבטי
הכתב הטיבטי הוא כתב מסוג אבוגידה המשמש לכתיבת השפה הטיבטית והדזונגקה. הכתב נוצר במאה ה-7 על ידי סונגסטם גאמפו, נזיר טיבטי שהביא את יסודות הבודהיזם לטיבט ופיתח את הכתב על בסיס כתב הדוונאגרי לצורך תרגום הטקסטים המקודשים מסנסקריט.
הכתב הטיבטי, בדומה לשאר הכתבים המבוססים על הדוונאגרי, הוא כתב אבוגידה, שבו צורתו הבסיסית של כל עיצור היא בתנועת "A", ואילו תוספות ושינויים שונים במבנה האות יוצרים את שאר התנועות. הכתב הבסיסי כולל 30 עיצורים. למרות היותה של השפה הטיבית שפה טונאלית, הטונים אינם מסומנים כלל בכתב, וזאת מאחר שעדיין לא היו קיימים בשפה בתקופת יצירתו של הכתב.
מזר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יצחק ואהל
קורות חיים
ואהל נולד בשנת 1915 בחרסון שבאוקראינה. כשהיה בן שבע נדד עם הוריו חזרה לעיר מוצאם, ורשה, אך הוריו נפטרו ממחלת טיפוס הבטן בדרך, ויצחק ואחיו גודלו בוורשה על ידי דודתם, בעוד אחותו נותרה באוקראינה. בפולין למד בגימנסיה העברית חינוך, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1933. אחיו ואחותו נשארו באירופה ונספו בשואה.
לאחר עלייתו לישראל, החל ואהל בלימודי בוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בסיום לימודיו החל לעבוד, בשנת 1939, כמורה לטבע בכפר הנוער בן שמן. במקביל המשיך בלימודי דוקטורט, בהנחייתו של פרופ' ישראל רייכרט, בנושא הביולוגיה של פטריית האורנייה.
בשנת 1946 עבר ללמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בשנת 1949 השתלם באוניברסיטת מינסוטה, ממנה הוזמן על ידי הממשל האמריקני להצטרף לצוות המחקר שבחן את הירידה ביבול התבואה בארצות הברית. הפתרון לבעיה, באמצעות הכלאת זני תבואה אמריקנים וישראלים, נמצא ביוזמתו.
עם שובו לישראל, בשנת 1951, התקבל כפרופסור חבר בבית הספר לחקלאות ברחובות, שהיה לימים לפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. בשנת 1966 עבר ללמד באוניברסיטת תל אביב, שימש בה פרופסור מן המניין והקים בה את המכון לחקר הדגנים.
עבודתו ומחקריו זכו להוקרה בקבלתו את פרס רוטשילד בחקלאות (1964), פרס הארווי במדעים ובטכנולוגיה מטעם הטכניון (1978), פרס ברונו קרייסקי על תרומתו להגברת העמידות של יבולים בעולם השלישי (1985) ופרס ישראל לחקלאות (1992).
ואהל נישא בשנת 1958 לאסתר גלובוס, ממנה התאלמן לאחר 24 שנים. הוא נפטר לאחר מחלה ממושכת בינואר 2004, בגיל 89.
הציווי של תאנוס
הציווי של תאנוס (באנגלית: The Thanos Imperative) היא מיני סדרה ביקום מארוול שפורסמה על ידי חברת מארוול קומיקס בין יולי 2010 לינואר 2011 למשך 8 חוברות, בכתיבתם של דן אבנט ואנדי לנינג. העלילה מתמקדת במספר דמויות מהחלל החיצון של יקום מארוול, שמתאחדות יחדיו כדי להילחם ב"שבר", קרע במרחב הזמן שנוצר בעקבות אירועי מלחמת המלכים, וביקום הסרטן ששוכן מעבר לו - יקום שבו המוות עצמו נכחד מהקיום. בין הדמויות המשתתפות בסיפור נמנים לורד מאר-וול, נובה, קוואזר, שומרי הגלקסיה, הגולש הכסוף ונבלי-העל תאנוס וגלקטוס.
סיפור זה מסכם סיפורים שהחלו באירועי השמדה משנים 2005–2007, השמדה: כיבוש משנים 2007–2009, מלחמת המלכים של שנת 2009 וממלכת המלכים משנת 2010.
עלילה
בשעה ששומרי הגלקסיה שומרים על תאנוס, שנכלא לאחר שהוחיה מחדש, ונובה רודף אחר קווזאר מיקום הסרטן, מאגוס וכנסיית האמת האוניברסלית קורעים לרווחה את השבר שנפתח בסוף אירועי מלחמת המלכים ונתחם בידי אדם וורלוק. יצורים מפלצתיים מגיחים מהשבר ומתעמתים מול ציי הספינות של גזעי הקרי והשי'אר, וכן ישויות קוסמיות נוספות כמו לורד מאר-וול, גרסת יקום חלופי לקפטן מארוול. מאר-וול הורג את מאגוס על כך שנכשל לאתר את מיקומו של תאנוס. מאר-וול הוא למעשה המנהיג דה פקטו של יקום הסרטן החוץ-ממדי - ממד לא מאוזן מבחינה מטאפיזית שבו המוות עצמו גורש והחיים משולחי רסן וחופשיים כמו סרטן ומבקשים להרחיב את המגפה של "אל-מוות" לשאר היקומים.
מאר-וול הוא אווטאר החיים בעוד תאנוס הוא אווטאר המוות. אי לכך, הקרב יסתיים רק כאשר אחד מהם יהרוג את השני. בזמן שסטאר לורד מוביל את שומרי הגלקסיה ואת תאנוס לתוך השבר בתקווה לאתר את מאר-וול, זה האחרון תר ברחבי יקום מארוול בחיפוש אחר תאנוס. נובה מוביל את קוואזר, בטא ריי ביל, גלדיאטור, הגולש הכסוף ורונאן המאשים (קבוצת המשמידים לעתיד) בהתקפה על מאר-וול, אך הם מובסים נחרצות. כשתאנוס הורג את דראקס המשמיד, מותו מתריע את מאר-וול, שחוזר ליקום הסרטן.
כאשר מאר-וול מתעמת עם תאנוס והשומרים, כולם מופתעים כשתאנוס נכנע מיד. בעוד הוא מוכן מרצון להיות מוקרב בידי מאר-וול, הוא מעיר על כך שגם קפטן מארוול אותו הוא מכיר מעולם לא היה חושב על השלכות מעשיו. מאר-וול מבין שתאנוס הערים עליו, והמוות הגיע כדי לגבות את חייו. הדבר גורם לתגובת שרשרת שהורגת את מאמיניו של מאר-וול ולקריסתו של היקום החלופי ושל השבר. תאנוס - שאובססיבי בכל הנוגע למוות - מצפה לכך שליידי מוות תאמץ אותו לחיקו, אך הוא זועם כשהיא מפנה לו עורף פעם נוספת. סטאר לורד ונובה נשארים מאחור כדי לשגר את חבריהם משם ולתחום בתוך יקום הסרטן את תאנוס הזועם, שמאשים את הגיבורים על עורמתה של ליידי מוות ונשבע לגרום ליקום כולו לסבול.
רוי
רוי (בצרפתית: Rouille, חלודה) הוא רוטב מסוג תחליב (אמולסיה) העשוי משמן זית, פירורי לחם, שום, זעפרן ופלפל צ'ילי. נהוג להגיש רוטב זה לליווי מנות דג, ומרקים - בעיקר בויאבז. הרוי אופייני מאוד למטבח הפרובנסיאלי.
ג'וליה גרדינר טיילר
ג'וליה גרדינר טיילר (באנגלית: Julia Gardiner Tyler; 23 ביולי 1820 – 10 ביולי 1889) הייתה אשתו השנייה של נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר והגברת הראשונה של ארצות הברית בין ה-26 ביוני 1844 ועד ה-4 במרץ 1845.
היסטוריה
ג'וליה גרדינר נולדה בעיר ניו יורק לבני הזוג ג'וליאן מקלכלן (Juliana McLachlan) ודייוויד גרדינר (David Gardiner), שניהם צאצאי משפחות החברה הגבוהה בניו יורק. בשנת 1842 הגיעה משפחת גרדינר לוושינגטון הבירה על מנת לפגוש את החברה הגבוהה בעיר, וג'וליה הקסימה את כל מי שפגשה, ובהם את נשיא ארצות הברית האלמן. ג'וליה, אחותה מרגרט ואביה הצטרפו לנשיא בהפלגתו באוניית צי ארצות הברית פרינסטון בשנת 1843 - הפלגה בה נפגע אביה של ג'וליה בתאונה בשל פיצוץ בתותח הספינה.
הנשיא ניחם את ג'וליה על מות אביה ובהמשך שכנעה להתארס לו. טיילר היה הנשיא הראשון שנישא בהיותו בתפקיד. הזוג נישא בכנסיית העלייה לשמים בעיר ניו יורק ב-26 ביוני 1844 - נישואים שעוררו עניין ציבורי רב בשל הפרש הגילאים (30 שנה) בין בני הזוג.
ג'וליה שימשה כגברת הראשונה במשך שמונה החודשים שנותרו לכהונתו של בעלה.
לאחר פרישתו של טיילר עברו בני הזוג לגור במטע שרווד פורסט שבוירג'יניה ונולדו להם שבעה ילדים (לטיילר היו שמונה ילדים נוספים מאשתו הראשונה לטישה). טיילר נפטר ב-18 בינואר 1862 ואשתו נמלטה לניו יורק בשל מלחמת האזרחים האמריקנית שם הביעה את תמיכתה במדינות הקונפדרציה של אמריקה. בתום המלחמה הגיעה ג'וליה על סף פשיטת רגל, אולם לאחר שבשנת 1870 קבע הקונגרס כי אלמנתו של לינקולן, מרי, זכאית לפנסיה (רק בשנת 1958 נקבע בחוק פדרלי שכל אשת נשיא זכאית לפנסיה), פנתה לקונגרס. בדצמבר 1880, לאחר הרצחו של הנשיא ג'יימס גרפילד, נקבע בחוק של הקונגרס כי לוקרישיה גרפילד, מרי טוד לינקולן שרה צ'יילדרס פולק וג'וליה טיילר זכאיות לפנסיה שנתית של 5,000 דולרים.
ג'וליה חיה את שנות חייה האחרונות בנוחות בריצ'מונד שבוירג'יניה ונפטרה שם ב-10 ביולי 1889. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות הוליווד של ריצ'מונד.
סאופר
סאופר (בערבית: صوفر; בתעתיק מדויק: צופר) היא עיירה בלבנון. העיירה נמצאת בהר הלבנון בגובה של 1,250 מ' לצד כביש ביירות-דמשק במרחק 27 קילומטרים מביירות. אוכלוסיית העיירה כ-5,000 נפש, אך היא גדלה ל-15,000 נפש במהלך עונת התיירות בקיץ. בעיירה מספר מלונות מפוארים.
האסלאם השחור
האסלאם השחור הוא כינוי למגוון של תנועת מחאה כנגד האפליה ששררה בארצות הברית ביחס לאפרו אמריקנים. התנועה הראשונה המזוהה עם השם, קמה ב-1930 בדטרויט, בין השאר על רקע השפל הכלכלי הגדול ששרר בארצות הברית באותה עת והאפליה הגזעית. מטרתה הסופית של התנועה הייתה הקמת מדינה שחורה נפרדת על אדמת ארצות הברית. השאיפה להתנתק מהתרבות של הלבנים הביאה לאימוץ הערבית כשפה הרשמית של מאמיני התנועה ותומכיה. התנועה פעלה, מאותה מטרה, להגברת ההפרדה הגזעית, בין היתר באמצעות איסור נישואי תערובת וצמצום פעילויות משותפות למינימום האפשרי. בשנת 1938 רכשה קבוצה של מוסלמים ממוצא אפריקני חלקת אדמה שזכתה לכינוי, "הגבעה הערבית" במטרה להפוך אותה כמקום עיקרי בארצות הברית לאכיפת חוקי השריעה. הקבוצה מינתה מטעמה מושל אשר היה אמור לפקח ולהשגיח על הקהילה המוסלמית. הקבוצה שאפה גם לקבץ את המוסלמים האפריקאיים מכל ארצות הברית כאשר הכריזה על החובה הדתית להגר לאותו שטח כדי לעודד את המוסלמים להצטרף לקהילה החדשה התומכים בתנועה נמנו בדרך כלל על המעמד הנמוך ביותר בקרב האפרו אמריקנים, אלו שנואשו מכל תקווה למצוא את מקומם בקרב החברה הלבנה. לאחר מלחמת העולם השנייה, עת עבר המשק האמריקני לפסים של צמיחה ושגשוג, נחלש מאוד כוחה של התנועה. זאת גם בשל האפשרויות התעסוקתיות הרבות שנוצרו לאפרו אמריקנים ברחבי המדינה, מה שהפחית את האטרקטיביות של האסטרטגיה המתבדלת שהציעה התנועה.
הערות שוליים
Islam in the United States
מאיר ריבקין
מאיר ריבקין (1934–20 בספטמבר 2022) היה סופר ישראלי.
חייו
בילדותו התגורר בנשר בה עברו עליו ימי ילדותו ונעוריו. בתקופת ילדותו הייתה נשר שכונת פועלים ליד בית החרושת נשר.
בשנת 1951 עזב את נשר ועבר להתגורר בחיפה. בגיל 14 החל לעבוד במקביל ללימודיו. בעת שירותו הצבאי שימש כסמל מחלקת חרמ"ש. את כתיבתו החל בצעירותו, כתב בעיקר שירים. מאיר ריבקין מרבה להזכיר בספריו את עיר ילדותו ונעוריו נשר. אחותו מלכה מיכאל (ריבקין) כתבה את הספר קטיה אשר עוסק גם הוא בהווי של שכונת פועלים.
בין ספריו וליבה נקרע לגזרים בהוצאת אסטרולוג, 2004. הספר מספר על ילד בשם רובי אשר הוא בן דמותו של מאיר ריבקין. בהיותו בן ארבע עשרה, בעיצומה של מלחמת 1948, נכנס ליישוב ערבי סמוך לשכונת מגוריו, מוצא כי תושביו נמלטו, נפוצו כפליטים לכל עבר, באחד הבתים הנטושים הוא מגלה ארגז כלי - עבודה של סנדלר ומביאו הביתה כשלל.
ריבקין נפטר ב-20 בספטמבר 2022 ותרם את גופתו למדע.
קטלוניה
קָטָלוּנְיָה (בקטלאנית: Catalunya, באוקסיטנית: Catalonha, בספרדית: Cataluña) היא קהילה אוטונומית בקצה הצפון מזרחי של ספרד, גובלת בצפון בצרפת ובנסיכות אנדורה, במערב באראגון, בדרום בוולנסיה ובמזרח בחוף הים התיכון. בירתה היא ברצלונה. תושבי האזור הם ברובם אתניים, עם בעל מורשת לשונית, תרבותית והיסטורית ייחודית.
השפות הרשמיות בקטלוניה הן הקטלאנית, ספרדית ואוקסיטנית. בשטחה פניני טבע רבות, כגון קוסטה בראווה והצד המזרחי של הרי הפירנאים.
בימי הביניים הייתה קטלוניה נסיכות שהשתרעה על שטחים נרחבים במזרח ספרד, דרום צרפת ובאיים במערב ים התיכון אולם עם התחזקות ההגמוניה הקסטיליאנית בספרד ואיחוד הממלכות כוחה נחלש. בעת השלטון הפאשיסטי של הגנרל פרנסיסקו פרנקו הזהות הקטלאנית כולל השימוש בשפה הקטלאנית נרדפו ודוכאו. הן ידעו פריחה ללא תקדים אחרי 1978, שנת כינונה של ספרד הדמוקרטית. קטלוניה היא מאז אחד האזורים האוטונומיים החזקים ביותר בספרד מבחינה כלכלית. לצד חבל הבסקים הספרדי ונווארה, קטלוניה נהנית ממעמד אוטונומי נרחב.
ב-27 באוקטובר 2017, הצביע הפרלמנט של קטלוניה בעד הכרזת עצמאות מספרד והקמתה של הרפובליקה הקטלאנית על סמך משאל עם שאורגן בניגוד לחוקתה של ספרד ולהחלטות בית המשפט החוקתי של ספרד. בתגובה השהה הפרלמנט של ספרד באופן זמני את האוטונומיה של קטלוניה. באותו היום הודיע ראש ממשלת ספרד מריאנו ראחוי על הדחתו של נשיא קטלוניה קרלס פוג'דמון ופיזור הפרלמנט בעקבות הכרזת העצמאות. ב-31 באוקטובר 2017, ביטל בית המשפט החוקתי בספרד את הכרזת העצמאות של החבל במדינה שעליה הכריז הפרלמנט הקטלאני, המדינאים הקטלאנים נעצרו. בעקבות האירועים נפתח משפטם של מנהיגי קטלוניה.
העת העתיקה
המתיישבים הראשונים בשטחה של קטלוניה היו יוונים ותושבי קרתגו, ששלטו בנמלים והשתלבו בתרבות האיבּרית הקדומה. שמה הקדום של ברצלונה, ברסינו, ניתן לה על שם שליט קרתגו, חמלקרת ברקה. בנו של ברקה, המצביא המפורסם חניבעל ניצל את נמלי קטלוניה כדי לתקוף את רומא במהלך המלחמה הפונית השנייה. חניבעל הנחית את כוחותיו בקטלוניה ופתח במסע לאורך חוף הים התיכון כדי לתקוף את רומא מצפון. כשהרומאים גילו את תכסיסו הם שלחו בשנת 218 לפני הספירה כוח צבאי לקטלוניה, כדי לנתק את קווי האספקה של חניבעל.
מסעו של חניבעל נכשל, אולם הנוכחות הרומאית בקטלוניה רק התגברה עד אשר נכבשה סופית ותושביה המקומיים הוכפפו לשליטתה. בירתם באותה תקופה הייתה טרקוֹ (טרָגוֹנה של היום). התרומה החשובה ביותר של הרומאים לאזור הייתה מערכת הדרכים המרשימה שעל בסיסה נבנו הכבישים המודרניים של היום. הדרכים שלהם השתרעו לאורך החוף והגיעו עד מרומי הפירנאים ואנדורה.
ימי הביניים ושלטון המוּרים
עם התמוטטות האימפריה הרומית המערבית, האזור נכבש על ידי הוויזיגותים והפך לחלק מהממלכה הוויזיגותית במשך כ-250 שנה. הוויזיגוטים היו הראשונים להכתיר את ברצלונה כבירתם אולם הם העבירו את מרכז השלטון לטולדו. ב־718, עברה קטלוניה להיות תחת שלטון מוסלמי והפכה לחלק משטחי אל־אנדלוס, פרובינציה בבית אומיה. במשך 350 השנים הבאות התקיים מאבק שבו ניסו כוחות נוצרים־צרפתיים למגר את המוסלמים. כבר בשנים הראשונות נכבש שטח רב וכוננה בו ממלכה נוצרית עצמאית.
הממלכה הנוצרית, "בית ברצלונה" (Casal de Barcelona) הפכה למדינה עצמאית. בתחילת המאה ה-11 היא התנתקה מצרפת ואף סיפחה לעצמה שטחים במורדות הצפוניים של הפירנאים ולאורך חוף הים התיכון, עד פרובאנס. תחת ממלכה זו החל תור הזהב של קטלוניה. צי הסוחר שלהם היה מהחזקים בים התיכון וקטלוניה ידעה שגשוג כלכלי ותרבותי.
במאה ה־12 קיבלו על עצמם דוכסי ברצלונה גם את כתר ממלכת אראגון שממערב להם, ופתחו במסע כיבושים דרומה לוולנסיה ומזרחה, לכיבוש האיים במערב הים התיכון: האיים הבלאריים (מיורקה, איביזה), סרדיניה וסיציליה. ערים ואיים רבים נכבשו לתקופות קצרות על ידי הקטלאנים. ביניהם: נאפולי, מאלטה ואפילו אתונה.
את מסעות הכיבושים עצרו מספר אירועים קשים, רובם במהלך המאה ה-14: המוות השחור – מגפת הדבר הכתה בקטלוניה והמיתה מחצית מתושביה, המלחמות הבלתי פוסקות עם ג'נובה על השליטה בסחר דלדלו את הצי ועליית האימפריה העות'מאנית במזרח ניתקה חלק מקווי המסחר. אולם הגורם שהחליש ביותר את כוחה של קטלוניה היה איחוד הממלכות הנוצריות בספרד תחת שלטון הקסטיליאנים. שיאו של האיחוד היה בשנת 1492, שנה שבה גורשו גם אחרוני המוסלמים והיהודים מספרד. באותה שנה גילה כריסטופר קולומבוס, שנשלח על ידי מלכי ספרד, פרדיננד ואיזבלה, את אמריקה, גילוי שהסיט את תשומת הלב הספרדית מהים התיכון לכיוון האוקיינוס האטלנטי.
במשך השנים הבאות הפכה קטלוניה בהדרגה לפחות ופחות עצמאית. בתחילה היא שמרה על חוקיה ועל הז'נרליטט אולם סדרת כישלונות פוליטיים העלימה סימני עצמאות אלה. שיאו השלילי של תהליך זה היה כאשר קטלוניה השתתפה במלחמת הירושה הספרדית בשנים הראשונות של המאה ה-18. הקטלאנים עזרו לאנגלים, להולנדים ולמדינות גרמניה להשתלט על המלוכה בספרד אל מול שושלת המלוכה הצרפתית, בית בורבון, שלבסוף ניצחה ואחד מבניה, פליפה החמישי, לקח את הכתר הספרדי. עם ניצחונו, פלש פליפה החמישי לקטלוניה, צר על ברצלונה וכבש אותה ב־11 בספטמבר 1714. נאמן למסורת של המדיניות הריכוזית הצרפתית, ביטל פליפה את כל סימני העצמאות הקטלונית ואף אסר על שימוש בשפה הקטלאנית. הוא ביטל את הכתר של אראגון ובנה מצודה מעל ברצלונה (ה־Ciutadella, שהיא כיום פארק המצודה).
עליית התעשייה ותקופת מלחמת האזרחים
בתחילת המאה ה-19 הושפעה קטלוניה משמעותית מהמלחמות הנפוליאוניות וסדרת מלחמות האזרחים. במחצית השנייה של המאה ה־19 הפכה קטלוניה למרכז תעשייתי חשוב, מעמד שמחזיק עד היום ומייצב אותה כאחד מאזורי התעשייה הגדולים בספרד. בתקופה זו הייתה ברצלונה מוקד של מהפכות והפיכות, בעוד השפה הקטלאנית חוותה רנסאנס תרבותי.
עם תחילת המאה ה-20 איבדה קטלוניה והשיבה לחזקתה חלקים נכבדים משטחה, לסירוגין. ב-1914 הורשו ארבע הפרובינציות הקטלאניות ליצור חבר עמים, ללא כוח חוקתי משמעותי בספרד. עם עליית הדיקטטורה של מיגל פרימו דה ריברה פורק חבר העמים. האנרכיסטים הקטלאנים היו פעילים וב-1919 היו הראשונים באירופה להשיג יום עבודה בן 8 שעות. לאחר נפילת הדיקטטור ועם כינון הרפובליקה הספרדית השנייה, זכתה קטלוניה למעמד אוטונומי, והקימה גוף אוטונומי משלה, "ז'נרליטט דה קטלוניה", שכלל ממשלה, פרלמנט ובית דין. פעיל העצמאות השמאלני פרנססק מאקיה נבחר לנשיא הראשון של הז'נרליטט. בתקופת מלחמת האזרחים הספרדית הייתה קטלוניה מעוז של הכוחות הרפובליקנים עד נפילתה לקראת סוף המלחמה.
תחת שלטון פרנקו (1939–1975)
תבוסת הרפובליקה הספרדית השנייה במלחמת האזרחים בספרד הביאה את פרנסיסקו פרנקו הפשיסט לשלוט בספרד. כוחות הלאומנים בהנהגת פרנקו כבשו את ברצלונה בינואר 1939 ונשיא קטלוניה, ליואיס קומפאניס, נמלט לצרפת. ב־1940 נכבשה צרפת על ידי כוחות גרמניה הנאצית, ולבקשת ממשל פרנקו נלכד קומפאניס והוסגר לספרד. בית דין צבאי דן אותו למוות בעוון "מרד צבאי", הוא הורשע וב־15 באוקטובר אותה שנה הוצא להורג בירייה בהר מונז'ואיק שבברצלונה.
שלטונו של פרנקו הטיל הגבלות לשוניות, פוליטיות ותרבותיות ברחבי ספרד. בקטלוניה, כל סממן קטלאני של לאומניות, רפובליקניזם, אנרכיזם, סוציאליזם, ליברליזם, קומוניזם ודמוקרטיה, כגון פרסום ספרים בנושאים אלה או שיחה בנוגע לדברים אלה במפגש פתוח, נאסרו. שלטון פרנקו אף אסר את השימוש בשפה הקטלאנית במוסדות ממשלתיים ובאירועים ציבוריים, ואף מוסדות הממשל של קטלוניה בוטלו.
לאחר מותו של פרנקו ב־1975, ועם אימוץ חוקת ספרד ב־1978 הוחזר המעמד האוטונומי של קטלוניה כאחת הקהילות האוטונומיות המרכיבות את ספרד.
בשנים אלו, ובמיוחד לאחר אולימפיאדת ברצלונה ב־1992, הפכה קטלוניה למחוז המתוייר ביותר בספרד, ובירתה, ברצלונה, הפכה לבירת תרבות ולאבן שואבת למיליוני תיירים מרחבי העולם.
העימות עם ספרד לעצמאות בימינו
במהלך השנים 2004 ו־2005 התקיימו חרמות הדדיים בין הלאומנים הקטלנים והציבור הספרדי. אלו ניסו לסכל את מועמדות העיר מדריד למשחקים האולימפיים ב־2012, והספרדים הגיבו בהחרמת המשקה הקטלאני, הקאווה. בתחילת 2006 הגיעה הממשלה הספרדית להסדר עם קטלוניה כי הם יוכרו כ"אומה" שתמשיך להיכלל בספרד.
אחד הביטויים התקשורתיים הבולטים למתח שבין השלטון הספרדי המרכזי במדריד לבין התודעה העצמאית המתפתחת בקטלוניה, ובירתה ברצלונה, היא משחקי הכדורגל הדרמטיים שזכו לכינוי "הקלאסיקו", המתקיימים בין קבוצת הכדורגל ריאל מדריד לברצלונה. משחקים אלו, בין שתי קבוצות הנמצאות בצמרת ליגת העל הספרדית, זוכים בשיאי צפייה גבוהים במיוחד ובתשומת לב עולמית, והם מעוררים מתח רב בקרב האוהדים, בין היתר בגלל המתיחות ההיסטורית והפוליטית שבין הקבוצות, בארסה המייצגת את ברצלונה הקטלנית וריאל מדריד המייצגת את מדריד ה"ספרדית". יו"ר התאחדות הכדורגל הספרדית הודיע כי ברצלונה לא תוכל לשחק בליגה הספרדית אם קטלוניה תזכה בעצמאות.