cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים יבין
ביוגרפיה
יבין נולד בבויטן שבגרמניה (כיום חלק מפולין) בשם היינץ קלוגר, מצאצאיו של הרב שלמה קלוגר. עלה לישראל ב-1933, וגדל והתחנך בקריית בנימין, שכונה שאוחדה לימים עם קריית אתא. למד בבית ספר תיכון בקריית מוצקין, אך נשר מהלימודים, ועבד במסגריה של בית החרושת 'פניציה' בחיפה. הוא השלים בגרויות תוך כדי שירותו הצבאי. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד במקביל במספר עבודות מזדמנות. ליבין תואר ראשון בספרות עברית ובספרות אנגלית, והוא למד לתואר שני בספרות השוואתית.
במהלך לימודיו כסטודנט היה שחקן מהמניין בקבוצת הכדורגל של הפועל ירושלים. בשנת 1956, עוד בהיותו סטודנט, החל יבין לעבוד בקול ישראל, תחילה כמגיש חדשות ומגיש תוכניות בידור ומוזיקה. ב-1962 פתח את שידורי "הגל הקל", שלימים הפך לרשת ב'. בהמשך עבר למחלקה הדוקומנטרית של קול ישראל כעורך, כמפיק וכמגיש משדרי תעודה. בין הבולטים בשידוריו היה ריאיון שקיים יעקב בן-הרצל במסגרת התוכנית "יום ביישוב" עם הילדה יפה לוי מבית שאן. אמירתה של לוי: "אני רעבה!" על כך שאין למשפחתה כסף מספיק לאוכל, גרמה לתהודה ציבורית נרחבת בישראל.
יבין נמנה עם צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית (לימים - "הערוץ הראשון"), במסגרתה הגיש את מהדורת "מבט לחדשות" הראשונה ב-23 ביולי 1968, שנושאה המרכזי היה מטוס אל על שנחטף לאלג'יריה. מאז הופיעה דמותו על המסך יותר מכל אדם אחר בישראל, זאת במסגרת מהדורות "מבט לחדשות", "יומן השבוע", "מבט שני" ועוד. מלבד הגשה, שימש יבין גם כשליח רשות השידור בארצות הברית בין השנים 1970–1975 ובהמשך כעורך "מבט", מנהל מחלקת החדשות בטלוויזיה, עורך ומגיש "מבט שני", ועורך סרטי תעודה רבים. בשנים 1990–1986 היה מנהל הטלוויזיה הישראלית ובתפקידו זה היה אחראי ליצירת התוכניות "רואים עולם", "בשידור חוקר", "סיבה למסיבה" ו"שבשבת". ב-1993 שימש תקופה קצרה ככתב רדיו וטלוויזיה בגרמניה, שם עמל על סרטו התיעודי "ברלין - ירושלים וחזרה".
לצד הכינוי "מר טלוויזיה" שהפך למזוהה עמו, טבע יבין את המונח "מהפך" שהפך למטבע לשון, במשדר הטלוויזיה שליווה את ליל הבחירות לכנסת התשיעית ב-17 במאי 1977, שבהן ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך. במשדר זה נעשה לראשונה שימוש במדגם, ועם סגירת הקלפיות שודרו תוצאות הסקר שלפיו תם עידן שלטון מפא"י הוותיק, שהוביל להקמת המדינה ומשל בה מאז. מספר חודשים מאוחר יותר, לאחר שידור אחד הראיונות עם ראש הממשלה, מנחם בגין, יבין הרים גבה, ובגין עורר פולמוס ציבורי כשאמר בתגובה "פרצופו של מר יבין יישאר עקום עוד הרבה זמן". בעקבות דבריו התעוררה סערה ציבורית, וחבר הכנסת יוסי שריד אף הגיש שאילתא בכנסת: "האם מר בגין יעקם בעצמו את פרצופו של יבין, או שמא ישלח את בריוני הליכוד?". זמן קצר לאחר מכן נפגשו יבין ובגין באירוע של סיעת חרות ובגין ליטף את לחיו של יבין ואמר: "הם איבדו לגמרי את חוש ההומור?".
במקביל לעבודתו בטלוויזיה, הנחה יבין קורסים לכתבי טלוויזיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, באוניברסיטה הפתוחה ובמוסדות נוספים. ב-1997 עבר לתקופה קצרה לערוץ 2, שם יצר, ערך והגיש את תוכנית התחקירים "הערב החמישי" בזכיינית קשת. לאחר עונה אחת בלבד שוחרר מהחוזה ב"קשת" ובספטמבר 1998 שב להגיש את מהדורת מבט בערוץ הראשון. שכרו הגבוה בשידור הציבורי עלה מעת לעת לדיון ציבורי בישראל.
בנוסף לעיסוקיו, הקליט בשנות השבעים אלבומי סיפורים לילדים: "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" מאת איאן פלמינג, "סיפורי באבאר הפילון" (עם דליה פרידלנד) מאת ז'אן דה ברונוף, "ג'ק ושיח האפונים", "אלאדין", "מר שמח וידידיו" מאת רוג'ר הרגריבס (עם אסתר סופר) ועוד. בתקליטים אלה שימש כקריין וגם שיחק דמויות וביצע שירים. כמו כן הופיע תחת שמו משחק קופסה ושמו "חידון טלוויזיה". ביום העצמאות תשנ"ז (1997), זכה יבין בפרס ישראל בתחום התקשורת.
ב-10 במאי 2007 הודיע חיים יבין כי בכוונתו לפרוש מהגשת מהדורת "מבט" לאחר כ-40 שנה בהן הגיש אותה. ב-5 בפברואר 2008 הגיש יבין את מהדורת "מבט" בפעם האחרונה שלו. בסיום אותה המהדורה פוצל המסך לארבעה חלקים, כשמגישי החדשות בשני הערוצים המתחרים מיקי חיימוביץ', יעקב אילון וכן דני קושמרו, הופיעו כדי לברך את יבין לרגל פרישתו, יחד עם מחליפיו בערוץ הראשון מרב מילר וינון מגל.
ב-2008 הגיש תוכנית אישית ברדיו ללא הפסקה.
ב-11 במרץ 2019 במהלך טקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 ולאחר שהעניק פרס מפעל חיים לבילי סגל גזליוס מעד יבין ונפצע קל.
סרטי התעודה
בין פועליו של יבין בטלוויזיה היו סדרות התעודה אותן ערך והגיש, ביניהן הסדרה "גחלת לוחשת" (1991) על מצבה של יהדות ברית המועצות לאחר נפילת הקומוניזם, סדרות על מערכות הבחירות לכנסת "הנבחרים" (1981), "המהפך השני" (1992) ו"בין המהפכים" (1999) אשר סקרו את הפוליטיקה ואת החברה הישראלית באותה עת, וסדרה על ערביי ישראל בשם "תעודה כחולה" (2008).
ב-2005 ביים יבין את הסדרה הדוקומנטרית ארץ המתנחלים בערוץ 2. הסדרה עסקה בסקירת המצב בשטחי יהודה ושומרון, על פי נקודת מבטו. התוכנית הציגה את המתנחלים כאנשים שפטורים מחוקי מדינת ישראל, וחשפה תופעות נפוצות של לאומנות אגרסיבית. גורמים בימין ראו בסדרה תוכנית תעמולה המזוהה עם השמאל ומכפישה ציבור גדול של מתנחלים, ערב ההתנתקות מרצועת עזה. כמו כן נטען, כי לא עולה על הדעת שמגיש חדשות בערוץ הציבורי ינקוט עמדה פוליטית מובהקת. לאחר תלונות רבות על חוסר איזון, נעתרה הזכיינית טלעד וקיימה בסופה של כל תוכנית דיון באולפן. יבין טען כי הוא מקפיד על איזון במשדרי החדשות, אך בסדרה דוקומנטרית ניתן לנקוט עמדה אישית, וכי הוא נתן בה פתחון פה נרחב לנציגי המתנחלים. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2006 לסדרת התעודה הטובה ביותר.
ב-2011 ביים יבין את הסדרה הדוקומנטרית "צבא העם", סדרה בת שלושה חלקים, שבוחנת את האתוס הצבאי ובודקת האם מחלוקות פוליטיות מפוררות את צה"ל.
בנובמבר 2009 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בסוף שנת 2016 הוקרן סרטו התיעודי האחרון עד כה, "ירושלים - עיר של חלומות שבורים".
חיים אישיים
ב-1967 נישא יבין ליוספה לבית קרונפלד. יוספה עבדה בבנק ישראל במשך 25 שנים בתפקידים שונים בנושאי כלכלה ומחשוב, וכיום היא עורכת דין העוסקת בגישור עסקי. לזוג ארבעה ילדים: העיתונאי והסופר יונתן יבין, דפנה ומיכאל - עורכי דין, וחגי - רופא פנימי וקרדיולוג.
במשך עשרות שנים התגוררה המשפחה בירושלים. בשנת 1999 העתיקו בני הזוג יבין את מגוריהם לתל אביב.
בדצמבר 2016 שתי נשים טענו כי הטריד אותן מינית. יבין הכחיש את הטענות. בנובמבר 2017 בעיצומה של סערת Me Too, העיתונאית נרי ליבנה טענה בריאיון כי חיים יבין אמר לה: "אם נהיה חברים ממש טובים - אז תהיה לי עבודה טובה בשבילך". יבין הגיב לטענה כי "מדובר בשטויות".
יקותיאל בהרב
יקותיאל בהרב (19 במאי 1894 – 30 בינואר 1980) היה ממייסדי הקבוצה היפואית, שחבריה מילאו תפקיד מפתח בהקמת ההגנה. הוא נמנה עם המחזור הראשון של גימנסיה "הרצליה". היה ממקימי חברת החשמל בשנת 1923 ומילא תפקידים בכירים בחברה עד לפרישתו ב-1959. בתקופה זו הקימה החברה תחנות כוח רבות, ביניהן תחנה שמופעלת באמצעות מים (הידרואלקטרית) בנהריים ותחנת רדינג בתל אביב. היה פעיל במוסדות ציבור רבים בעיר חיפה ובין היתר היה חבר בוועדה המקומית ובוועדה המחוזית לבניין ערים.
נעוריו ותחילת דרכו
בהרב נולד במחוז אמור שברוסיה לישעיהו ולרבקה בהרב, שהייתה ממייסדי תל אביב והישוב עטרות ליד ירושלים. בהרב קיבל חינוך מסורתי בחדר ובבית ספר למסחר.
הוא עלה לארץ ישראל ב-6 בנובמבר 1905 עם אמו והמשיך את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב והיה מבוגרי המחזור הראשון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הפסיק בהרב את לימודיו בפקולטה לכימיה באוניברסיטה בצרפת וחזר לארץ ישראל. הוא היה חבר "הקבוצה היפואית" או "גרעין 13", שחבריה עסקו באיסוף נשק ובהכנות להגן על השכונות היהודיות מפני התנפלויות של ערבים. חברי הקבוצה מילאו תפקיד מפתח בהקמת "ההגנה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה בין הראשונים שוויתרו על נתינותו הזרה והיו לאזרחים עות'מאנים. הוא התנדב לצבא העות'מאני יחד עם בוגרים נוספים מגימנסיה "הרצליה", ונשלח לקושטא להשתלמות כקצין.
היה חבר ועד העזרה עם אברהם הרצפלד ויצחק בן-יעקב שהוקם במלחמת העולם הראשונה, כדי לסייע לגולי היישוב היהודי בדמשק ולאסירי דמשק, שהיו ברובם חברי "השומר" ואנשי ניל"י שהועמדו למשפט.
בשנת 1919 ערך מטעם המשרד הארצישראלי, לבקשתם של ד"ר ארתור רופין וד"ר יעקב טהון דין וחשבון בן 400 עמודים על מצב היישוב במלחמת העולם הראשונה, עבור הקונגרס הציוני העולמי ה-12, הראשון לאחר המלחמה.
באותה שנה שימש מטעם הוועד הפועל של "אחדות העבודה" דאז, האחראי והמוציא לאור של השבועון "הקונטרס" בעריכת ברל כצנלסון, והירחון "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר.
בשנת 1931 נשא לאשה את עליזה בת שמעון רוזנברג. בתם- איה.
עבודתו בחברת החשמל
בהרב נמנה עם מייסדיה של חברת החשמל שהוקמה ב-29 במרץ 1923 על ידי פנחס רוטנברג, ומילא בה תפקידים בכירים: אחראי על המזכירות הכללית, מדורי הקרקעות והמשפטים ועל אגף הון המילוות של החברה. הוא אף שימש כמנהל בכל חברות-הבת של חברת החשמל.
בהרב היה שותף בהקמת תחנות הכוח שהחברה הקימה במהלך שנות עבודתו בחברה, והיה אחראי על רכישת הקרקעות לבניית תחנות הכוח בת"א, חיפה ואשדוד. בין היתר היה אחראי על הקמתה של תחנה שמופעלת באמצעות מים (הידרואלקטרית) בנהריים בשטח של 6,000 דונם קרקע שנרכשו בעבר הירדן להקמת תחנת הכוח ולמגורי העובדים בתחנה. כן היה אחראי על רישום הזיכיון של חברת החשמל כחוק בעבר הירדן. בהרב היה "מומחה לערבים" וחברו של המלך עבדאללה, ולכן הוא נהג לתווך בין הירדנים לבין חברת החשמל. עבדאללה ביקר בתחנת הכוח בנהריים פעמים רבות.
לאחר 40 שנות עבודה בחברה הוא פרש לגמלאות בסוף שנת 1959.
פעילות ציבורית
חבר ועדת השמות הראשונה בחיפה. בהרב היה בין מקימי "המרכז המסחרי החדש" בעיר התחתית בחיפה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
היה פעיל במוסדות ציבור רבים בעיר: חבר ועדת המצב על יד ועד הקהילה העברית בחיפה.
שימש כחבר הנהלה מטעם המרכז החקלאי של "אחדות העבודה" והממונה על סלילת הכביש הראשון כביש טבריה צמח בידי פועלים עברים. היה ממקימיה של חברת "סולל-בונה".
היה ממייסדיה ומנהליה של חברת התעופה האזרחית העברית הראשונה בארץ, שהקים פנחס רוטנברג, "נתיבי אויר לארץ ישראל בע"מ", שקיימה טיסות ללבנון, קפריסין ומצרים.
חבר בית משפט השלום המקומי והמחוזי העבריים.
חבר ועדת המשנה ליד ועד הלשון לקביעת מונחי חשמל.
יו"ר "האגודה ההדדית להספקת מים על הר הכרמל בע"מ" במשך 15 שנים, שפעלה כמוסד צבורי ללא חלוקת רווחים בין חבריה ואשר השתתפה בהקמת מוסדות צבוריים רבים על הכרמל.
במאי 1961 הוא קיבל תואר אזרח כבוד של חיפה.
פעילותו בוועדה המקומית לבניין ערים בחיפה
בתקופת המנדט בהרב שימש משנת 1936 כנציג השכונות היהודיות בוועדה המקומית לבניין ערים. בשנת 1948 מונה על ידי שר הפנים לחבר בוועדה המחוזית ואף שימש כיו"ר הוועדה המייעצת עד פברואר 1966.
נפטר ב-30 בינואר 1980.
ריכרד פון מיזס
ריכרד אדלר פון מיזס (בגרמנית: Richard von Mises; 19 באפריל 1883, למברג – 14 ביולי 1953, בוסטון), מדען יהודי-אוסטרי אשר עסק במכניקת הזורמים, אווירודינמיקה, אווירונאוטיקה, סטטיסטיקה, תורת ההסתברות. הוא תיאר את עבודתו בפשטות במילותיו שלו, זמן קצר לפני מותו כ"אנליזה מעשית, משוואות אינטגרליות ודיפרנציאליות, מכניקה, הידרודינמיקה ואווירודינמיקה, גאומטריה מבנית, חשבון הסתברותי, סטטיסטיקה ופילוסופיה".
פון מיזס היה חבר של החוג הווינאי ביחד עם פיליפ פרנק, האנס האן ואוטו נוירת. הוא שימש פרופסור בשטרסבורג, ברנו, דרזדן וברלין. עם עליית הנאצים לשלטון עבר לטורקיה ובשנת 1944 החל לעבוד כפרופסור באוניברסיטת הרווארד.
אח של לודוויג פון מיזס.
קריטריון פון מיזס
פון מיזס פיתח קריטריון כשל לחומרים משיכים המתבסס על אנרגיית שינוי נפח ועל אנרגיית עיוות. כשל יתרחש אם, כאשר \ \sigma_y הוא מאמץ הכניעה של החומר ו-, והמאמצים הם מאמצים ראשיים. בהצבה ישירה נקבל: במקרה של מאמצים דו-ממדיים, קריטריון פון-מיזס מקבל את הצורה:.
משפחה
ריכרד פון מיזס נולד בלמברג שבממלכת אוסטרו-הונגריה (כיום לבוב שבגליציה, אוקראינה), בן אמצעי בין שלושה ילדים של משפחה יהודית. אביו היה ארתור פון מיזס, מהנדס רכבות ופקיד ציבור ואמו הייתה אדלה לבית לנדאו. לשושלת משפחת מיזס, שתחילת דרכה בחיי המסחר בלמברג במאה ה-18, ולנציגיה – פישל (לימים מאיר ירחמיאל), אברהם אוסקר ובנו ארתור – היה מעמד מכובד בין יהודי העיר. אבי סבו של פון מיזס, מאיר ירחמיאל מיזס, זכה בשנת 1881 לקבל תואר אצולה "אדלר" מידי הקיסר פרנץ יוזף ולפיכך שונה שם המשפחה ל"פון מיזס". אחיו של פון מיזס, לודוויג פון מיזס, היה כלכלן ופילוסוף אוסטרי-אמריקאי בולט. אחיו השני, קרל, מת בגיל 11 ממחלת השנית.
שילה בירד
ביוגרפיה
בירד למדה באוניברסיטת אברדין וסיימה בהצטיינות את לימודי המוסמך במתמטיקה וסטטיסטיקה. בין 1974 ל-1976 הייתה עוזרת מחקר ביחידה לסטטיסטיקה רפואית של אוניברסיטת אדינבורו. במקביל ביצעה מחקר לעבודת דוקטורט בהדרכתו של סטיוארט פוקוק. בין 1976 ל-1980 עבדה כמרצה לסטטיסטיקה במשרה חלקית באוניברסיטת אדינבורו, וב-1980 הצטרפה ליחידה לביוסטטיסטיקה של המועצה למחקר רפואי (MRC) באוניברסיטת קיימברידג',
ב-1999 נישאה לאימונולוג חוקר מחלת האיידס גרהם בירד עימו עבדה בשיתוף פעולה. שישה שבועות לאחר שנישאו, אובחן אצל גרהם בירד גידול סרטני במוח מסוג גליובלסטומה מולטיפורמה, והוא נפטר לאחר כשלושה חודשים. בירד, שפרסמה עד מות בעלה את עבודתה תחת שם נעוריה, גור, החליטה לפרסם מאז והלאה את עבודתה בשם בירד, לזכרו של בעלה המנוח.
עבודתה המדעית
עבודתה המדעית של בירד עסקה התחומים רפואיים רבים. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בניתוח סיכונים לא פרופורציונליים במחלת סרטן השד. עבודתה בראשית שנות ה-80, בשיתוף פעולה עם גילק ובראדלי, שעסקה בסטטיסטיקה של השתלת האיברים היוותה את הבסיס להתאמה אופטימלית בין תורמי כליות ובין הנזקקים להשתלה. היא הייתה מעורבת במספר מחקרים שעסקו באפידמיולוגיה של מחלת האיידס (כאמור, בשיתוף פעולה עם בעלה לעתיד, גרהם בירד). וכן במחקרים שעסקו במחלת ספגת המוח  ("מחלת הפרה המשוגעת"), במחלת קרויצפלד-יעקב, ובקשר בין שתי המחלות. מחקרים נוספים בהם הייתה מעורבת עסקו בסיבוכים של מחלת הצהבת מסוג C, ובהתמכרות ובתמותה כתוצאה משימוש באופיואידים. ניסוי קליני שתכננה בשיתוף פעולה עם רופא הילדים ד"ר קולין מורלי הוכיח כי ניתן להפחית ב-35% את תמותת התינוקות עקב מצוקה נשימתית על ידי טיפול בתרופה ALEC. כמו כן פרסמה 20 מאמרים שעסקו בשפעת החזירים.
בנוסף לעבודתה המדעית בירד פעלה לקידום השימוש המושכל בסטטיסטיקה במחקר הרפואי. במאמר שפרסמה ביחד עם ג'ונס וריטר ב-1977 חשפה כי ב-52% מהמאמרים בכתב העת BMJ יש טעויות סטטיסטיות. בתחילת שנות ה-80 פרסמה כ-BMG סידרה של 23 מאמרים שתיארו טעויות נפוצות בשימוש בסטטיסטיקה. בעקבות סדרת המאמרים גובשו הנחיות לחוקרים בדבר אופן השימוש בסטטיסטיקה ודיווח התוצאות, כאשר עמידה בהנחיות אלה מהווה תנאי לפרסום המחקרים במספר רב של כתבי עת מדעיים. היא הייתה חברה במספר ועדות של החברה המלכותית לסטטיסטיקה שעסקו בגיבוש המלצות סטטיסטיות לתחומים שונים, ובהם רגולציה של תרופות ודיווחים עיתונאיים.
הכרה ופרסים
עבור הישגיה המדעיים צורפה בירד למסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשנת 2011. החברה המלכותית לסטטיסטיקה העניקה לה את מדליית הארד על שם גאי, מדליית הכסף על שם אוסטין ברדפורד היל, ומדליית הזהב על שם צ'יימברס. היא האישה הראשונה שהוענקו לה שלוש מדליות מטעם החברה.
איליה שימנוביץ'
איליה סיארהייביץ' שימנוביץ' (בבלארוסית: Ілья Сяргеевіч Шымановіч; נולד ב-2 באוגוסט 1994) הוא שחיין בלארוסי, אלוף העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021), סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018), אלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) ושיאן עולם הנוכחי (2022) במשחה ל-100 מטר חזה (בריכת 25 מטר). סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018), אלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) ושיאן עולם בעבר במשחה ל-50 מטר חזה (בריכת 25 מטר).
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 הוא סיים במקום 37 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.02 דקות ובמקום 15 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:38.23 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:02.24 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט נתניה בתחילת דצמבר אותה שנה זכה שימנוביץ' בשתי מדליות ארד, במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם פוול סנקוביץ', יוהאן צורקין ואנטון לטקין בתוצאה של 1:33.21 דקות, אחרי איטליה שקבעה שיא אליפות חדש של 1:31.71 דקות ורוסיה (1:32.17 דקות) ובמשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב ביחד עם פוול סנקוביץ', סבטלנה חוחלובה ואלכסנדרה גרסימניה בתוצאה של 1:39.03 דקות, אחרי איטליה שקבעה שיא אליפות חדש של 1:38.33 דקות ורוסיה (1:38.36 דקות).
2016
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בדיח עם פוול סנקוביץ', יוהאן צורקין ואנטון לטקין בתוצאה של 1:32.49 דקות, אחרי רוסיה (1:31.52 דקות) וארצות הברית (1:31.97 דקות), כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.82 שניות.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 הוא סיים פעמיים במקום שמיני, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.27 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 27.01 שניות, אותו שיפר בשלב חצי הגמר ל-26.90 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא לאומי חדש של 3:33.63 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 58.94 שניות, במקום 16 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.01 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.84 שניות ובמקום 24 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.46 דקות.
אלוף האוניברסיאדה
באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.39 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה ביחד עם אנדרו וילסון מארצות הברית בתוצאה של 1:00.15 דקות, לפני דמיטרי בלנדין מקזחסטן (1:00.17 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.30 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב בתוצאה של 1:37.74 דקות, אחרי הולנד (1:37.71 דקות) ולפני צרפת (1:37.75 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב ביחד עם פוול סנקוביץ', יוהאן צורקין ואנטון לטקין בתוצאה של 1:32.06 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 1:30.44 דקות ואיטליה (1:31.91 דקות). כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.48 שניות.
2018
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו 2018 זכה שימנוביץ' בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.77 שניות, אחרי קמרון ואן דר בורג מדרום אפריקה (25.41 שניות) ולפני פליפה לימה מברזיל (25.80 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.10 שניות, אחרי קמרון ואן דר בורג (56.01 שניות) ולפני יסוהירו קוסקי מיפן (56.13 שניות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום שישי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:32.45 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.20 שניות ו-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:24.41 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 55.60 שניות, במקום עשירי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב בתוצאה של 1:39.47 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.68 שניות ובמקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:04.85 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי 2019 הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.85 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 26.77 שניות, במקום 12 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.38 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 58.87 שניות ועלה מהמקום השני לשלב חצי הגמר, פעמיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתתוצאה של 3:34.56 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 58.30 שניות ו-4x100 מטר מעורב משולב בשיא לאומי חדש של 3:45.88 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 58.20 שניות ובמקום 27 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:12.19 דקות.
שיאן עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות בלארוס (בריכת 25 מטר) שנערכה בברסט ב-19 בדצמבר 2020 קבע שימנוביץ' במשחה ל-100 מטר חזה שיא עולם חדש של 55.34 שניות.
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.36 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.36 שניות ובשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 59.08 שניות.
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 55.70 שניות, לפני ניקולו מרטיננגי מאיטליה (55.80 שניות) וניק פינק מארצות הברית (55.87 שניות).
משפחת פארנזה
משפחת פארנזה (באיטלקית: Farnese) הייתה משפחת אצולה איטלקית. השפעתה הייתה ניכרת בעיקר בתקופת הרנסאנס האיטלקי. בין האישים הבולטים במשפחה נמנים האפיפיור פאולוס השלישי ונכדיו הקרדינל אלסנדרו פארנזה ואוטאביו פארנזה, דוכס פארמה, הקרדינל אודוארדו פארנזה ואודוארדו פארנזה, דוכס פארמה וכן ג'וליה פארנזה היפה (Giulia la bella), פילגשו של האפיפיור אלכסנדר השישי לבית בורג'ה. המשפחה החזיקה בדוכסות פארמה ופיאצ'נצה בין 1545 ל-1731.
היסטוריה
מקורה של המשפחה בקסטרום פרנטי (Castrum Farneti) ועדות לקיומה ניתן למצוא כבר בשנת 984. אחד מבני המשפחה, פייטרו, נזכר כמגן הגיבלינים בטוסקנה ב-1110. בני משפחה נוספים לקחו חלק במלחמות בטוסקנה עד שב-1319 התיישבו בטושיה שבלאציו ורכשו את העיירה פארנזה. בעקבות בריתות ושיתופי פעולה עם קרדינלים מובילים הצליחו להגדיל את שטחם בלאציו, שהייתה חלק ממדינת האפיפיור. למשל, ב-1368 סייע ניקולו פארנזה לאפיפיור אורבנוס החמישי במלחמותיו נגד הגיבלינים ובתמורה זכה בנחלות בצפון לאציו ובפריווילגיות שהציבו את משפחתו באותו מעמד כמו משפחות רומאיות עתיקות ונכבדות כבית אורסיני ומשפחת קולונה.
במהלך המאה ה-15 הורחבו נחלות המשפחה עד אגם בולסנה. חלק מבני המשפחה היו מצביאים-שכירים ברומא וסיינה, אחד מהם, רנוצ'יו פארנזה (1390–1450) זכה לתואר סנטור רומא. בנו, פייר לואיג'י, נשא לאשה בת משפחתו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני, משפחת קסטני, אחת העתיקות והמכובדות ברומא. בתו הייתה ג'וליה פארנזה היפה, שבגיל 19 ונשואה (לאורסינו אורסיני), שימשה כפילגשו של האפיפיור אלכסנדר השישי לבית בורג'ה. אחיה, אלסנדרו, זכה בהשתדלותה לתואר קרדינל ולימים היה לאפיפיור פאולוס השלישי. הוא הורה להקים את ארמון פארנזה במרכז רומא כבית מגורי המשפחה. הארמון קיים עד היום ומשמש את שגרירות צרפת.
ב-1641 התגלע סכסוך בין אודוארדו פארנזה לבין משפחת ברבריני ובן המשפחה, האפיפיור אורבנוס השמיני. בעקבות הסכסוך נודה אודוארדו מהכנסייה וצבא האפיפיור צר על קסטרו. אודוארדו ארגן קואליציה בהשתתפות דוכס ונציה, פירנצה ומודנה. המלחמה והמצור על קסטרו, שחוללו הרס מוחלט של העיר, נמשכו עד 1644 ולאחר מותו של אורבנוס השמיני הוצתו מחדש וכלו רק ב-1649.
ב-1731 איבדה המשפחה את הדוכסות, כאשר לא נותרו בה יורשים זכרים. בת המשפחה, אליזבטה פארנזה, שנודעה בספרדית בשם איסבל דה פרנסיו, נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד. בנם, קרלוס השלישי, מלך ספרד ירש את הדוכסיות באיטליה.
ניקולאי דוסקין
ניקולאי דוסקין (ברוסית: Николай Досекин; 19 במאי 1863 – 11 באוגוסט 1935) היה צייר אימפרסיוניסטי יליד אוקראינה; קשור להנודדים.
קורות חיים
אביו, וסילי דוסקין, היה מראשוני הצלמים הרוסים. הוא ידוע בזכות דיוקנאות של אנשים מפורסמים. שניים מארבעת ילדיו הפכו לאמנים; ניקולאי ואחיו הצעיר סרגיי (1869–1916).
ניקולאי לקח את שיעורי האמנות הראשונים שלו מצייר הנוף, איגור שריידר. בשנת 1879, הוא עבר למוסקבה ולקח שיעורים נוספים בסדנאות של אלכסנדר קיסליוב. במהלך שנות ה-80 הוא נסע ברחבי אירופה ושהה בוונציה ובפריז. בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים. הוא עזב את רוסיה והתיישב בפריז ב-1896, שם עבד עם אליזבטה קרוגליקובה, ציירת שידועה בעיקר בזכות ה שלה.
אף על פי שחי שם עד 1914, הוא בילה לא מעט זמן ברוסיה והפך לחבר מלא בהנודדים ב-1900. אולם לאחר שנה בלבד הוא עזב את הקבוצה במחאה על המעמד הלא שוויוני שניתן לאמנים צעירים. יחד עם אפולינרי וסנצוב, סרגיי וינוגרדוב ו-וסילי פרפליוצ'יקוב הוא הקים אגודה לתערוכות שזכתה לכינוי "36 אמנים", בעקבות מספר החברים שפעלו בה.
בין השנים 1901–1903 הוא הציג גם עם קבוצת מיר איסקוסטבה, והפך לאחד ממייסדי "איגוד האמנים הרוסים". בתחילת מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה והתיישב במוסקבה. בין השנים 1919–1921 עמד בראש קואופרטיב האמנים ברוסטוב-על-דון ובין השנים 1922–1925 עבד במוזיאון המלאכה של מוסקבה. ב-1926 הפך לחבר באגודת אמני המהפכה הרוסית.
טוני ביל
טוני ביל (באנגלית: Tony Bill; נולד ב-23 באוגוסט 1940) הוא שחקן, במאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה פרס האוסקר כמפיק על "העוקץ" (1973).
ביוגרפיה
ביל נולד בסן דייגו, קליפורניה. ב-1962 סיים את לימודיו באוניברסיטה, לאחר שלמד אנגלית ואומנות. הוא החל את צעדיו הראשונים בתעשיית הקולנוע כשחקן, בסרט "דירת הרווקים" "Come Blow Your Horn" משנת 1963, בו עשה תפקיד משני, לצד פרנק סינטרה, שכיכב בתפקיד הראשי, שהתבסס על מחזה מאת ניל סיימון. מאז הופיע עוד פעמיים לצד סינטרה במהלך שנות השישים. מאמצע שנות השישים הופיע כשחקן בסרטיהם של כמה מגדולי הבמאים של תקופתו: פרנסיס פורד קופולה ("You're a Big Boy Now"), סטיבן ספילברג ("Slipstream", סרט קצר), ג'ון סטארג'ס ("תחנת זברה אינה עונה"), סידני פולאק ("Castle Keep") וקרול ריד ("פלאפּ").
העבודה עם הבמאים הללו גרמה לו לרצות לעבור לצד השני של המצלמה וליצור סרטים בעצמו. ב-1972 הוא הפיק את סרטו הראשון. ב-1973, סרטו השלישי כמפיק, "העוקץ", קיבל את פרס האוסקר כשהסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, לצד שישה אוסקרים נוספים לו זכה הסרט עטור השבחים שהיה גם להצלחה קופתית פנומנלית, עם תקציב של 5.5 מיליון דולר והכנסות של 156 מיליון דולר. פרס האוסקר נתן לו את הגושפנקה להתחיל לעסוק במה שהכי רצה, שזהו בימוי סרטים. ב-1975 הופיע בסרט שמפו לצידו של וורן בייטי. ב-1979 הפיק את הסרט "פורשים בסטייל".
ב-1980 ביים את סרטו הראשון, "שומר הראש", שקיבל אומנם ביקורות טובות, אך נכשל בקופות. בהמשך הוא ביים סרטים כמו "לב אוהב" (1993), עם כריסטיאן סלייטר ומריסה טומיי ו"משפחה עם תקווה", עם קתי בייטס. ביל, שהתמחה בבימוי סרטי דרמה, מרבה לביים גם סרטים וסדרות לטלוויזיה. בין השאר ביים פרקים בסדרות "ריקוד מושחת", "שיקגו הופ", "פליסיטי" ו"מונק". בין סרטי הטלוויזיה שביים נמנים: הדרמה המשפחתית "כריסטמס אחד" שהיה סרטה האחרון של קתרין הפבורן, "מעבר לנדרש", "אוליבר טוויסט" עם ריצ'רד דרייפוס ואלייז'ה ווד, ו"מלחמת מחוז הרלן" עם הולי האנטר.
בשנת 2007 ביים את סרט הטלוויזיה "Pictures of Hollis Woods" ששודר ברשת CBS בכיכובה של אלפרה וודארד; הסרט מבוסס על ספרה באותו שם מאת פטריסיה ריילי גיף אשר זכה במדליית ניוברי.
ננוליתוגרפיה
ננוליתוגרפיה (אנגלית: Nanolithography) מתייחסת למכלול שיטות ייצור בתחום המיקרואלקטרוניקה והמיקרומכניקה המאפשרת ייצור סדרתי של מבנים בגדלים ננומטרים, משמע שאחד מממדיהם קטן מ-100 ננומטר. ננוליתוגרפיה נפוצה בייצור שבבים מוליכים למחצה ומעגלים מודפסים.
השיטה השולטת כיום בתעשיית המוליכים למחצה לייצור היא פוטוליתוגרפיה. כיום שיטה זו מאפשרת הגעה לרזולוציה של 32 ננומטר. הקרנה באור מאפשרת להגיע לרזולוציה מיטבית של 1/2 אורך גל, מה שמחייב שימוש בלייזרים באורכי גל אולטרה-סגולים ושיפור הרזולוציה מייקר מאוד את המערכת. רוב המומחים בתחום מאמינים כי בשיטה זו לא ניתן יהיה להגיע למערכת מסחרית לייצור ברזולוציה מתחת ל-22 ננומטר.
הטכנולוגיות שעתידות להחליף את הפוטוליתוגרפיה ולאפשר שיפור של הרזולוציה נקראות בשם הכולל "ליתוגרפיית הדור הבא" (Next-generation Lithography או NGL) ביניהן ניתן למנות את השיטות המובילות הבאות:
איי נורת'
איי נורת' (באנגלית: North Isles - "איי הצפון") הם קבוצת איים בצפונם של איי שטלנד ששייכים לסקוטלנד.
האיים המרכזיים בקבוצת איים זו הם האיים יל, אונסט ופטלאר וכן ישנם גם בנוסף איים קטנים בלתי מיושבים נוספים: מאקל פלוגה, אוייאה, אאוט סטאק, בלטה, הוניי והאף גרוניי.
צריח (מבנה)
צְרִיחַ הוא מבנה או חלק ממבנה גדול יותר המתאפיין בממדים צרים וגבוהים ועם אלמנט בולט כלשהו בקצהו העליון. בדרך כלל, מתנשא הצריח מעל המבנה שעליו הוא בנוי.
צריח מבוצר
צריח משמש לעיתים קרובות כשם למגדל מבוצר המשובץ בחומה ומתנשא מעליה (בניגוד לבאסטיון). מצורת הצריח המבוצר עם השינות נגזרה צורתו של הצריח בשחמט.
מגדל
פעמים רבות משמש המושג צריח כשם נרדף למגדל, תוספת מוגבהת וצרה יחסית מעל מבנה מסוים.
צריח מחודד
צריח מחודד, או באנגלית Spire, הוא תוספת מוגבהת, בצורת חרוט או פירמידה רב צלעית, המתנשאת בראש של מגדל שמירה (לדוגמה) או גג מבנה גבוה. מקור המילה הוא אנגלו-סקסוני, והיא גזורה מהמילה Spear שפירושה חנית.
פרקטית, לצריח היו מספר תפקידים:
השימוש הנרחב בצריחים החל בימי הביניים באדריכלות הגותית, בה קתדרלות רבות עוטרו במספר צריחים גבוהים ומאות צריחונים כל אחת שהקנו להן תחושה של גובה, אווריריות ושאיפה השמיימה. מאז לא נס ליחם של הצריחים והם נשארו באופנה, למרות דעיכה זמנית בתקופות הרנסאנס והבארוק בהן העדיפו כיפות על צריחים מחודדים. במאה ה-19, במסגרת גל התחייה הגותית ובזכות היכולת לממש חלומות עתיקים באמצעות טכניקות בנייה חדשות, שופצו והושלמו צריחים של קתדרלות רבות.
בתחילת הרנסאנס השימוש בצריחים מחודדים לא היה מוגבל לבריטניה בלבד. האופנה התשפטה בכל רחבי אירופה. באנטוורפן נבנה צריח בגובה 123 מטר, והיה הגבוה בארצות השפלה למעלה מ-500 שנה. בין השניים 1221–1457 נבנו בקתדרלת בורגוס בספרד זוג צריחי תחרה, בעלי פיתוחי אבן עשירים. בקתדרלת שארטר מצוי צריח מחודד גותי מהמאה ה-16 הבנוי כחרוט (הצריח הצפוני) לצד צריח פירמידי גותי מוקדם מהמאה ה-12 (הצריח הדרומי).
באיטליה, הצריחים לא זכו לעדנה רבה, ונדחו לטובת הסגנון הקלאסי, כמו רוב הסגנון הגותי שנשאר מאפיין של צרפת, גרמניה ומרכז אירופה. ניסיונות לערבב בין האדריכלות הקלאסית לצריחים אירעו רק מאוחר יותר, במאה ה-19. ב-1822 בלונדון, ג'ון נאש (אדריכל) בנה את כנסיית כל הנשמות בלנגהאם פלייס (All Souls' Church, Langham Place), רוטנדה קלאסית עם עמודים יונים ובראשה צריח שנתמך בידי עמודים קורינתיים.
צריח טורט
צריח Turret (במקור מאיטלקית: torretta, שפירושו "מגדל קטן", בלטינית: turris) הוא מגדל קטן שבולט מקיר של בניין כגון טירה. צריחי טורט סיפקו עמדת הגנה בולטת המאפשרת כיסוי של 2 צידי הקיר ממנו בלטו, בימים בהם היה צורך בביצורים למבנים. כאשר ימים אלה חלפו, שימשו צריחי הטורט למטרות קישוטיות, כגון בסגנון הברוני הסקוטי.
צריחים מסוימים היו בעלי גג שטוח עם שינניות, או גג חרוטי מחודד, או צורת גג אחרת. לעיתים החלו צריחי טורט גרמי מדרגות והם בלטו גבוה מעל המבנה. בניגוד להגדרה הכללית של צריח, צריח טורט יכול להיות באותו גובה של המבנה ולא חייב להתנשא מעליו.
למבנה יכולים להיות הן מגדלים והן צריחים. הצריחים יכולים להיות קטנים יותר או גבוהים יותר, אבל ההבדל הוא שמגדלים מתחילים החל מהקרקע. גודל הצריח מוגבל בידי טכנולוגיית הבנייה, שכן הוא מפעיל מאמץ נוסף על המבנה. צריחי טורט נתמכים בדרך כלל על ידי קורבל.
מרלבורו
מרלבורו (באנגלית: Marlborough) היא עיר במחוז וילטשייר באנגליה, על דרך באת' הישנה מלונדון לבאת'.
העיר ידועה גם בזכות "מרלבורו קולג'", פנימייה יוקרתית הבנויה על תל שכפי הנראה הוא שריד לביצור הגנה של טירה עתיקה. האגדה טוענת כי התל הוא קברו של הקוסם מרלין, ושמה של העיר מקורו בצירוף "Merlin's Barrow" (תילו של מרלין).
בשנת 1267 חקק הפרלמנט שכינס המלך הנרי השלישי במרלבורו את "הצהרת מרלבורו", החוק האנגלי הוותיק ביותר שעדיין תקף.
על שמה של העיר נקרא תואר דוכס מרלבורו, שניתן לג'ון צ'רצ'יל ב-1702 על ידי המלכה אן, ועבר מאז בירושה.
יום המים העולמי
יום המים העולמי מצוין מדי שנה ב-22 במרץ ועוסק, כמתבקש משמו, במים. היום נקבע על פי החלטה של האו"ם מ־1992, בכנס בריו דה ז'ניירו. אונסק"ו, שיזמה את היום, מזמינה את המדינות החברות באו"ם לציין את היום כפי שמתאים לכל מדינה. יום המים עוסק בעיקרו בחשיבות שבחיסכון במים, בכל שנה היום סובב סביב נושא אחר הקשור במים, לדוגמה, ב-2014 היום עסק בקשר בין אנרגיה למים. הנושא בשנת 2021 הוא כיצד אנו מעריכים מים מעבר למחירם. הוא קובע כיצד הוא מנוהל ומשותף. המשמעות של מים קשורה בין משקי בית, תרבות, בריאות, חינוך, כלכלה ושלמות הסביבה הטבעית שלנו. אם אנו מתעלמים מכל אחד מהערכים הללו, אנו מסתכנים בניהול לא נכון של משאב סופי, שאין לו תחליף, על פי ארגון האו"ם.
יין אדום
יין אדום הוא סוג של יין, אשר מופק מענבים שחורים או אדומים. ישנם מעל ל־4,500 סוגים שונים של יינות אדומים ברחבי העולם.
בעוד שהצבע של מיץ הענבים הוא ירקרק לבן, הצבע אדום מתקבל מהקליפות של הענבים אשר תוססות יחד עם עסיס הענבים.
סוגי יינות אדומים
איכותו של היין האדום נקבע לא רק לפי סוג הענבים שממנו הוא הופק והגיל של היין, אלא גם על סמך האזור בו גדלו הענבים ממנו הופק היין.
בעוד שישנם מספר עצום של יינות אדומים שונים, להלן חלק מהיינות האדומים הנפוצים ביותר: (אשר מוזכרים על פי המחוז בו הם מופקים ולא על פי היצרן או סוג הענבים)
יין אדום ואוכל
על אף שיין אדום מוגש במסעדות בדרך כלל יחד עם בשר אדום, גם שילובים אחרים יכולים להיות מוצלחים. יינות אדומים חזקים משתלבים לצד מנות עשירות בשומנים ופחמימות. יינות אדומים קלים משתלבים גם לצד מנות מהצומח, דגים או בשר.
יין אדום והשפעותיו כיום
משחר ההיסטוריה נעשה שימוש ביין במשתים, אירועים וכדומה, בהמשך לכך ייצורו מושפע ממסורת ותרבות גם בעבר אך גם כיום. כיום נעשה שימוש בשתיית יין גם לצרכים בריאותיים, צריכת יין מדי יום יכולה להשפיע לטובה על בריאות אדם כאשר הגורם הדומיננטי לכך הוא הופליפנול רזרבטרול. הופליפנול רזרבטרול הוא נוגד חמצון המצוי במזונות רבים כמו קטניות, דבש, ובפירות כגון- ענבים רימון חומציות אוכמניות ותה ירוק. בנוסף, מחקרים מראים כי צריכה מתונה של יין אדום ככוס 1 לנשים ו-2 לגברים ביום תביא לסיכון נמוך למחלות לב ולתמותה פחותה ממחלות לב וכלי הדם. כמו כן, ע"פ המרכז לבקרת מחלות, יין אדום יכול לעזור להפחית את רמות הסוכר בדם כאשר הוא נצרך במתינות ולהפחית את הסיכוי לפתח סוכרת בהמשך.
Rebirth
Rebirth (בעברית: לידה מחדש) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, שיצא ב-23 בפברואר 2005. השירים הבולטים באלבום היו להיט הקאמבק של לופז עם הראפר פביולוס, "Get Right", והשיר "Hold You Down" אותו ביצעה עם פאט ג'ו. האלבום זכה להצלחה במצעדים וזכה לביקורות חיוביות, אם כי כשל מבחינה מסחרית.
במצעד הבילבורד 200 האלבום זכה להצלחה רבה כאשר הגיע ישרות למקום השני, והוא אחד מהאלבומים המצליחים ביותר של הזמרת במצעד זה, כאשר רק שלושה אלבומים נוספים הצליחו לעשות זאת במהלך כל הקריירה שלה.
"Get Right"
שוחרר כסינגל הראשון מן האלבום השיר יצא לאור בשתי גרסאות האחת השיר הרגיל ושנייה רמיקס עם הראפר פביולוס. הסינגל הפך במהרה לאחד הסינגלים המצליחים והמוכרים ביותר של לופז כאשר נכנס הישר לעשרת המובילים ברוב המצעדים וחלקם למקום הראשון. הווידאו קליפ לשיר הועלה כמה שנים מאוחר יותר לערוץ ה-Vevo, של הזמרת והוא צבר צפיות רבות.
"Hold You Down"
הסינגל השני מהאלבום השיר הוא דואט עם הראפר פאט ג'ו וזהו הלהיט השני של השניים במשותף לאחר השיר "Feelin' So Good" (2000),השיר לא זכה להצלחה רבה במצעדים, אך לביקורות חיוביות רבות.
הקליפ לשיר בוים על ידי דיאן מרטל ונערך על ידי פול מרטינז הקליפ מציג את לופז מעל בניין בניו יורק ובמזדרון הבניין ופאט ג'ו ברחובות. הביקורות על הקליפ היו חיוביות.
ירמיהו הלפרן
ירמיהו (ירמה) הַלפֶּרן (ה' בחשוון ה'תרס"ב 18 באוקטובר 1901 – 27 באוגוסט 1962) היה איש בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית, ממייסדי הימאות העברית.
ראשית חייו
נולד בסמולנסק שברוסיה, בן לשרה ומיכאל הלפרן. אביו היה ממארגני פועלי ציון, איש העלייה הראשונה ומאנשי השומר.
הלפרן עלה לארץ ישראל ב-1913, למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובבית ספר ימי באיטליה; כמו כן הוכשר כרב-חובל בבית הספר הימי לרבי חובלים ומהנדסים בלונדון. ב-1919 עבד כמלח מדרגה שנייה באונייה "החלוץ" שבבעלות החברה לאסדות וספנות חופית. הלפרן היה מפעילי ההגנה ושלישו של ז'בוטינסקי בהגנת ירושלים במאורעות תר"פ. הלפרן תיפקד כמפקד העיר העתיקה, ובמספר מקרים הרג פורעים ערבים בהשליכו פצצות עליהם.
בימי המאורעות בשנות העשרים פגש בעיר העתיקה בירושלים עולה חדשה מקווקז, רחל ברקוביץ, ונישא לה. לאחר שנתיים נולדה בתם היחידה, גלי, שנפטרה בהיותה בת שלוש. ב-1925 עבר מירושלים לתל אביב. היה צמחוני ממניעים אידאולוגיים מגיל תשע ועד סוף חייו והתנגד ל"ספורט" הציד.
הקמת מוסדות ההכשרה
ב-1927 הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לפריז ושם צורף לבית"ר. הוא התמנה כמפקד גדודי בית"ר בתל אביב. ב-1928 החלו בארץ רדיפות על בית"ר, והלפרן עזב עם חבריו את ההגנה והקים איתם את "ההגנה הלאומית" (שהייתה לימים בסיס להקמת האצ"ל). בפרעות תרפ"ט השתתפה בהגנה על תל אביב קבוצת בית"רים תחת הנהגתו של הלפרן, ואף ביצעה פעולת תגמול בכפר סלמה הסמוך לעיר, ממנו יצאו הפורעים. באותה תקופה פגש את אב"א אחימאיר, שעתיד להיות חברו שנים רבות.
ב-1931 השתתף בכינוס העולמי הראשון של בית"ר בדנציג, שם מונה על ידי זאב ז'בוטינסקי לאחד מקציני שלטון בית"ר. על הלפרן הוטל להקים מחלקה קבועה להכשרה ההגנתית.
בין השנים 1933–1935 הספיק ללמוד באקדמיה הצבאית הרוסית שם התמחה בקרב-נע. כמו כן כתב עבודה מדעית על אסטרטגיה וארגון מלחמת גרילה. תוך שהוא מטלטל בין פריז, ורשה, ריגה וערי אירופה נוספות, ארגן בתי ספר ושיעורים למדריכים ולסמלים אשר עמדו בחלקם הגדול תחת הנהלתו האישית ואשר הקיפו את רוב סניפי בית"ר במזרח אירופה ובארץ ישראל. עד שלהי שנות השלושים היה הרוח החיה בבתי הספר למדריכים בנציבויות בית"ר בעולם. הלפרן עמד על הרוח הפומבית והטקסית של הצבא, שבעתיד יקים את המדינה העברית. לדעתו חובה היה על כל בית"רי להגשים בעצמו את רעיונות העלייה, הגיוס והשירות:.
הלפרן הטיף לחינוך המאמין במטרה הסופית ללא גבולות ומעצורים. בכינוס העולמי השני של בית"ר (קרקוב 1935) תיאר איך ניסה את חניכיו בבית הספר למדריכים, אשר במשך חמש שעות רצופות חפרו תעלות הגנה, לאורך קילומטר, בתנאי שלג וקיפאון.
איש הימאות
ביוזמת הלפרן הוקמה באפריל 1931 המחלקה הימית בבית"ר. הלפרן היה אחראי על ההכשרה הימית במסגרתה הקים בשנת 1935 עם פרופסור לוי מורנוס בית ספר עברי ראשון לקציני ים, בצ'יוויטווקיה איטליה, ומנהלו היה האיטלקי קפיטן ניקולא פוסקו. במקביל רכש סניף בית"ר בריגה (לטביה) אוניית מפרשים בשם "תיאודור הרצל" ששימשה להכשרת מלחים בעבודת הימאות המעשית. הלפרן ארגן גם ליגות ימיות בצרפת, אנגליה ואמריקה. בבית הספר לקציני ים שהוקם במפרץ העתיק של טריונין, למדו שלושה מחזורים של קציני ים, דייגים, ושולי ספוגים ואלמוגים. כמו כן פתח הלפרן בית ספר ימי לאמודאות במרסיי בצרפת, ובית ספר בשיתוף "אורט" למלחים בלונדון.
במקביל לפתיחת בית הספר, נרכשה בתרומת אלמן יהודי צרפתי בשם יפים קירשנר, ספינת מפרש ממונעת עם ארבעה תרנים, במעמס 750 טון. שמה "שרה א'" ניתן לה על שם אשת התורם שרה קירשנר. יש הסבורים כי האות א' הוספה לשמה של רעיית התורם כדי להנציח את שמה של שרה אהרנסון מניל"י. הלפרן התמנה לרב החובל שלה ולסגנו הוא מינה את חברו הטוב רב חובל אריה באייבסקי שפעל במשך שבע שנים בסקציה ימית של בית"ר אותה ייסד בתל אביב במסגרת 'האגודה הימית' 'זבולון' בה שימש מורה.
עם סיום לימודי המחזור השני בבית הספר הימי בקיץ 1937, הפליגה "שרה א'" לארץ ישראל. קבלות פנים נלהבות קיבלו את פני הספינה בארץ, ולקבלת הפנים בחיפה אף הגיעו קונסולים של איטליה. לאחר כחודש חזרה הספינה לאיטליה. ליד האי קורסיקה פקדה את הספינה סערה עזה, היא נתקעה על שרטון והיה צורך לפנותה. הלפרן שנותר לבדו על הסיפון היה האחרון לנטוש אותה כשאפסו הסיכויים להצילה ונגררה על ידי גוררת איטלקית. עלות חילוצה הייתה גבוהה עד כי נמסרה כדמי חילוץ.
פעילות פוליטית
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח על ידי ז'בוטינסקי לנהל משא ומתן עם ממשלת צרפת על הקמת לגיון עברי, ובנוסף פתח במשא ומתן עם האדמירלות בקנדה על יסוד בית ספר ימי עברי גדול כהמשך ללגיון העברי. באותן שנים נשא לאישה את רחל ברקוביץ. כאשר עבר מרכז הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) ללונדון, עבר עימה גם הלפרן. בשנות הארבעים הרגיש כי מעמדה וכוחה של תנועת בית"ר הולכים ודועכים. הוא השלים עם העובדה כי התנועה עשויה להיעלם ויחד עם ערי ז'בוטינסקי עבר לפעול במסגרת "הוועד העברי לשחרור לאומי", שנוסד בידי הלל קוק. אל הוועד הצטרפו כעבור ארבעה חודשים 65 חברי פרלמנט ובית הלורדים וכ-1,000 נוצרים ויהודים בעלי מעמד. באפריל 1944 החל להפעיל בלונדון את "הוועד למען דומיניון יהודי", שנועד להציג דרישה להקים בארץ ישראל מולדת עברית כריבונות בתוך הקיסרות הבריטית. פעולה זאת הייתה חלק ממדיניות הצ"ח, והייתה מנוגדת לתנועת המחתרת הרוויזיוניסטית, משום שבאותו החודש הכריז מנחם בגין על הצהרת המרד בממשלה הבריטית בארץ ישראל.
ב-1946 יצא הלפרן לצרפת ולאיטליה כדי לפעול לריכוז אנשי בית"ר שנותרו בשארית הפליטה שלאחר השואה, לקראת עלייה לארץ. לקראת סוף 1946 החלו לפעול מחדש מוסדות בית"ר באירופה. באותה תקופה יצא מלונדון לאירופה והחל להקים בתי ספר לחינוך ימי בדומה לפועלו בשנות השלושים.
בשנות המדינה
ב-1948 חזר הלפרן לארץ ישראל, והיה אמור להשתלב בכוחותיו הימיים של צה"ל. פרשת "אלטלנה" מסמסה את ההצעה, עקב שיוכו אל האצ"ל.
ב-1951 הגיש לבן-גוריון הצעת תוכנית להקמת צי מסחרי וצבאי. כמו כן השתתף בחקר תת-ימי בים האדום. באילת הקים את המוזיאון הימי.
ב-1954 נקרא על ידי הממשלה להיות נספח למשלחת מחקר צרפתית בים האדום.
ב-1961 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו "תחית הימאות העברית". נפטר ב-1962, בגיל 61, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחוב בחיפה, בנתניה, בהרצליה ובאשדוד, וכן רחוב 'רב החובל' בירושלים.
ג'יימס סטירלינג (ארכיטקט)
סר ג'יימס פרייזר סטירלינג (באנגלית: Sir James Frazer Stirling; 22 באפריל 1926 – 25 ביוני 1992) היה אדריכל בריטי.
סטירלינג עבד בשותפות עם ג'יימס גוואן בין השנים 1956 – 1963, ובהמשך עם מייקל ווילפורד בשנים 1971 – 1992.
ראשית חייו והשכלה
סטירלינג נולד בגלאזגו. שנת הלידה שלו ידועה ברבים כ־1926 אך חברו לאורך שנים סר סנדי וילסון הצהיר מאוחר יותר שהוא נולד למעשה בשנת 1924. המשפחה עברה לליברפול כשג'יימס היה עודו תינוק, שם למד בבית ספר התיכון לבנים בו למד בין היתר ג'ון לנון (Quarry Bank High School for Boys). במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לגדוד חיל הרגלים "המשמר השחור"- והועבר בהמשך לכך לגדוד המוצנח הבריטי. הוא הוצנח מאחורי קווי האויב הגרמניים לפני הפלישה לנורמנדי (D- Day) ונפצע פעמיים, לפני שחזר לבריטניה.
סטירלינג למד ארכיטקטורה משנת 1945 ועד 1950 באוניברסיטת ליברפול, בה לימד קולין רו. הוא עבד במספר משרדי תכנון בלונדון לפני שפתח משרד משלו. בשנים 1952 – 1956 עבד במשרד הארכיטקטים ליונס, ישראל, אליס, בלונדון, שם הכיר את שותפו הראשון ג'יימס גוואן. ליונס, ישראל, אליס נחשבה לאחת מפירמות האדריכלות המשפיעות ביותר לאחר המלחמה באותה תקופה, שהתמקדה בבנוי למדינת הרווחה, עם אדריכלים כמו אלן קולקהון וג'ון מילר, נייב בראון, סו מרטין, וריצ'רד מק'קורמק שכולם זכו לחשיבות אדריכלית. סטירלינג עבד על מספר מבני בתי ספר, כולל בית הספר המקיף של בנות פקהאם. כשהוא וג'יימס גוואן הקימו את המשרד שלהם, ליונס, ישראל, אליס העניקו להם חלק בפרויקט הדיור בפרסטון, ועזרו להם לבסס את המוניטין שלהם לעיצוב חדשני.
קריירה
בשנת 1956 סטירלינג וג'יימס גוואן עזבו את תפקידם כעוזרים במשרד ליונס, ישראל, אליס, כדי להקים את המשרד שלהם - סטירלינג וגוואן. הפרויקט הראשון שלהם שנבנה - בית לנגהם קלוז (1955–1958) (Langham House Close) - נחשב לציון דרך בהתפתחות אדריכלות המגורים 'הברוטליסטית', אם כי זוהי הגדרה ששני האדריכלים דחו. תוצאה נוספת של שיתוף הפעולה בין סטירלינג וגוואן היא המחלקה להנדסה באוניברסיטת לסטר (1959 – 1963), שזכתה לתשומת לב בזכות אופייה הטכנולוגי והגאומטרי, המאופיין בשימוש ברישומים תלת־ממדיים המבוססים על הטלה אקסונומטרית, ומציגים את המבנה ממבט עילי (מבט ממעוף הציפור) או ממבט תחתון (מבט עין התולעת). פרויקט זה חשף את סטירלינג למודעות הציבור הגלובלי. בשנת 1963 נפרדו סטירלינג וגוואן; סטירלינג הקים את הפירמה שלו, ולקח עימו את עוזר המשרד מייקל וילפורד (שלימים הפך לשותפו). בהמשך לכך פיקח על ידי סטירלינג על שני פרויקטים יוקרתיים: ספריית הפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג' וגוש המעונות של בניין פלורי בקווינס קולג', באוניברסיטת אוקספורד. הוא גם הקים את מרכז ההדרכה של אוליווטי בהסלמיר, במחוז סארי, ובנה שיכון עבור אוניברסיטת סנט אנדרוז, שני פרויקטים בהם עשה שימוש בולט באלמנטים של בנייה טרומית, זכוכית סיבית לאוליווטי ולוחות בטון מתועשים ויצוקים בסנט אנדרוז. במהלך שנות השבעים החלה השפה האדריכלית של סטירלינג להשתנות ככל שהיקף הפרויקטים שלו עבר מקטן (ולא רווחי במיוחד) לגדול מאוד. הארכיטקטורה שלו נעשתה נאו-קלאסית באופן מובהק יותר, אם כי היא נותרה נטועה עמוק במודרניזם. זה הניב גל של פרויקטים עירוניים רחבי היקף, ובמיוחד שלושה פרויקטים מוזיאלים עבור דיסלדורף, קלן ושטוטגרט. כשזכה בתחרות העיצוב של גלריית החנויות - נוי שטאטגלרי (Neue Staatsgalerie) זה התקבל כאות ומופת לפוסט - מודרניזם, תווית שהתקבעה ושהוא עצמו דחה אותה, ונחשבה בעיני רבים לעבודה החשובה ביותר שלו.
כחלק מההתרחבות העולמית של פעילותם המקצועית של סטירלינג ווילפורד החל משנות השבעים, השלים המשרד שלהם ארבעה מבנים משמעותיים בארצות הברית, כולם מבני אוניברסיטאות: תוספת לבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס; מוזיאון ארתור מ. סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס; מרכז שוורץ לאמנויות הבמה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו יורק; והספרייה למדעי הביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. בין הפרויקטים הלא ממומשים בארצות הברית ניתן למצוא עיצובים לאוניברסיטת קולומביה והצעת תחרות לאולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס. בשנת 1981 זכה סטירלינג בפרס פריצקר. הוא קיבל לידיו תכנון של סדרת פרויקטים חשובים באנגליה - גלריית קלור לאוסף טרנר שבמוזיאון טייט בריטניה, לונדון (1980–1987); טייט ליברפול (1984, אך מאז השתנה המבנה מאוד וכבר לא ניתן לזהותו כפרויקט של סטירלינג), ומבנה המשרדים פולטרי מס' 1, בלונדון (1986, שהקמתו הושלמה לאחר מותו של סטירלינג).
ביוני 1992 הוענק לסטירלינג תואר אבירות. לאחר התייעצות עם מייקל וילפורד, הוא קיבל את הפרס בתואנה שזה עשוי לסייע לפעילות משרדם.
חיים אישיים
בשנת 1966 התחתן סטירלינג עם המעצבת מרי שנד, בתו החורגת של העיתונאי ומבקר הארכיטקטורה פ. מורטון שנד. נולדו להם בן אחד ושתי בנות.
פטירה ומורשת
פרס סטירלינג, פרס שנתי בריטי לאדריכלות מאז 1996, נקרא על שמו.
אדריכלים רבים מעריצים את עבודתו של סטירלינג, אך הדעות לגביו חלוקות. לאחר מותו של סטירלינג כתב האדריכל והמבקר האיטלקי ויטוריו גרגוטי כי "מעתה והלאה הכל יהיה קשה יותר". אנדרו סיינט, במאמר שכתב בעיתון "הגרדיאן", כינה את סטירלינג "אקספרימנטליסט חסר פחד, חדשן בלתי נשכח בצורה ובאופיו העוקצני והחריף", אך הוסיף כי "חסרה לו הבשלות הפנימית, רוחב ההשתקפות ועומק המשמעת הנדרשת לרמה הגבוהה ביותר של הישג אדריכלי." באופן חותך יותר אמר ג'ונתן מידס כי "הבניינים שלו, כמו היוצר הבומבסטי שלהם, נראו קשוחים אך בפועל היו נכים תמידית, קטועי גפיים."
קדד גדול-פרי
קֶדֶד גדול-פרי (שם מדעי: Astragalus macrocarpus), הוא צמח עשבוני רב-שנתי השייך לסוג קדד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות.
הצמח גדל בארצות מזרח אגן הים-התיכון, ובארץ הוא גדל בעיקר בחבל הים-תיכוני ומעט בחבל הספר. מין זה גבוה יחסית לשאר מיני הקדד ובעל עלעלים מרובים. צבע הפרחים צהוב, הפרי גדול ונפוח, ספוגי בחלקו החיצוני. צבע הפרי ורוד או בז'. מין זה מהווה פונדקאי בלעדי לפרפר כחליל הקדד. זהו פרפר קטן, שצבעיו חום-כתום, ונחשב לנדיר ובסכנת הכחדה בארץ. כיום ידוע על קיומה של אוכלוסייה יציבה שלו בארץ רק באזור הרי אפרים-השרון הצפוני.
ז'וליה דוקורנו
ז'וליה דוקורנו (בצרפתית: Julia Ducournau; נולדה ב-18 בנובמבר 1983) היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה. סרטיה בדרך כלל מתמקדים בז׳אנר האימה המכונה "אימת הגוף" (Body Horror). סרטה "טיטאן" משנת 2021 זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
ביוגרפיה
דוקורנו נולדה בפריז לאם גינקולוג ואב רופא עור. משיכתה לסיפורי אימה החלה כשהייתה בת שש כשראתה בסתר את הסרט "המנסרים מטקסס" משנת 1974, ומקריאת ספרי הרפואה של הוריה. בשנת 2004 היא למדה תסריטאות בבית הספר לאומנות La Fémis שבפריז.
ב-2011 ביימה את סרטה הראשון, "ג’וניור" (Junior). סרט קצר על ילדה שבעקבות חיידק בבטנה "משילה את עורה" כמו נחש. הסרט זכה באותה שנה בפרס Petit Rail d'Or הניתן במסגרת תחרות שבוע המבקרים בפסטיבל קאן.
בשנת 2012 הוציאה סרט טלוויזיה בשם "שחין" (Mange) שעוקב אחרי עורכת דין, בולמית לשעבר, שמחפשת נקמה במי שהציק לה בימי הקולג׳.
בשנת 2016 יצרה את הסרט העלילתי הארוך הראשון שלה, סרט האימה "נא" (Raw), שעוקב אחרי צעירה צמחונית שלאחר שהיא טועמת בשר בפעם הראשונה מתפתחת לה תשוקה קניבליסטית. הסרט הוקרן במסגרת תחרות שבוע המבקרים בפסטיבל קאן וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של לונדון.
סרטה העלילתי השני, "טיטאן" (Titane) זכה בפרס דקל הזהב בשנת 2021 והפך את דוקורנו לבמאית הקולנוע השנייה שזכתה בפרס הנכסף, אחרי ג׳יין קמפיון בשנת 1993 על סרטה "הפסנתר". במרכז העלילה של הסרט ניצבת רוצחת סדרתית המתעברת מכלי רכב ומתחזה לגבר כדי להעמיד פנים שהיא בנו האובד של כבאי בודד.
חתך פעולה
חתך הפעולה לפיזור או חתך הפעולה מוגדר כיחס בין מספר החלקיקים המפוזרים ביחידת זמן על ידי מטרה, לבין שטף החלקיקים הפוגעים במטרה (מספר חלקיקים העוברים דרך יחידת שטח במשך יחידת זמן). חתך הפעולה הוא מושג בסיסי בתורת הפיזור.
לחתך הפעולה ממדים של שטח ואפשר לחשוב עליו כעל השטח האפקטיבי של המטרה בניסוי הפיזור, או כשטח הצללית של העצם המפזר. מקובל למדוד אותו ביחידה הנקראת בארן, המסומנת באות b, ומוגדרת על ידי 1b = 10−28 m² = 100 fm² (פמטומטר - fm = 10−15 m, הוא סדר גודל של רדיוס גרעין האטום)
כדי להסביר את המושג, נתאר כיצד נראה ניסוי פיזור: במרכז המערכת מוצב העצם אותו מעוניינים לבחון. עצם זה יכול להיות למשל מולקולה, אטום, או גרעין של אטום. בחינה של העצם נעשית על ידי פיזור של חלקיקים אחרים ממנו, למשל פיזור של פוטונים (קרני אור או קרני X), פיזור של אלקטרונים, של נייטרונים או של אטומים. קרן החלקיקים הפוגעת בעצם מגיעה ממרחק רב ובדרך כלל מכיוון אחד, והיא מאופיינת על ידי שטף החלקיקים שבה. החלקיקים מתקרבים לעצם ומבצעים עימו אינטראקציה שגורמת להם להתפזר בכיוונים רבים. לאחר האינטראקציה ממשיכים החלקיקים בתנועתם ונקלטים על ידי גלאים המוצבים במרחק רב. תפקיד הגלאים הוא למנות את קצב הגעת החלקיקים המפוזרים בזווית כלשהי שנמדדת בין הכיוון של קרן החלקיקים המקורית לבין הכיוון שאליו החלקיקים התפזרו.
חתך הפעולה הדיפרנציאלי מוגדר בתור: כאשר הוא קצב הגעת החלקיקים לגלאי המוצב בכיוון \ \Omega עם מפתח בעל זווית מרחבית \ d\Omega ו- \ J הוא שטף החלקיקים של הקרן הפוגעת במטרה (יש לשים לב כי חתך הפעולה הדיפרנציאלי איננו נגזרת של חתך הפעולה).
חתך הפעולה הכולל מתקבל מסיכום הפיזור על פני כל הזוויות האפשריות: כאשר כאן \ N_{tot} הוא קצב פיזור החלקיקים בכל הכיוונים האפשריים.
יוניטרוניקס
יוניטרוניקס (1989)(ר"ג) בע"מ היא חברה ישראלית ציבורית בעלת פעילות בינלאומית, העוסקת בשלושה תחומים עיקריים: תכנון, ייצור ושיווק מוצרי אוטומציה תעשייתית ובעיקר בקרים מתוכנתים (PLC), תכנון, הקמה ותחזוקה של מערכות לוגיסטיות אוטומטיות ובעיקר מחסנים אוטומטיים, וכן תכנון, ייצור ושיווק פתרונות חניה אוטומטיים.
מניות יוניטרוניקס נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ולשעבר גם בבורסת Euronext הפאן-אירופאית, והחל מיוני 2015 נכללות במדד תל אביב בלוטק.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1989 על ידי חיים שני, ששימש במשך שנים רבות כמנכ"ל ויושב ראש החברה. בשנים הראשונות התמקדה החברה בפיתוח וייצור מוצרי אוטומציה תעשייתית, בעיקר בקרים לוגיים מתוכנתים, מוצרי אלקטרוניקה מבוססי מחשב (חומרה ותוכנה) המשמשים לשליטה על ובקרה של מכונות המבצעות פעולות אוטומטיות כגון מערכות ייצור, ומערכות אוטומאטיות לאחסון.
בספטמבר 1999 הונפקו מניות החברה בבורסת בריסל והיא גייסה כ-8.5 מיליון דולר לפי שווי שוק של כ-33 מיליון דולר אחרי הכסף. מניית החברה עברה להיסחר בבורסת יורונקסט (איחוד של בורסות אמסטרדם, פריז ובריסל) עם הקמתה ב-2000, והייתה אחת משבע חברות ישראליות שמניותיהן נסחרו בה אז.
במאי 2004 השלימה ההנפקה של מניות, אג"ח להמרה ואופציות בבורסת תל אביב וגייסה 39 מיליון שקל.
במרץ 2016, קרן פימי רכשה 50% מהחברה תמורת 110 מיליון שקל שהמייסד והמנכ"ל חיים שני המשיך להחזיק ב-22% ממניותיה.
פעילות
יוניטרוניקס מעסיקה כ-200 עובדים, מטה החברה ומשרדיה בישראל ממוקמים בקריית שדה התעופה.
תחום המוצרים
יוניטרוניקס עוסקת באמצעות חטיבת המוצרים שלה, בתכנון, פיתוח, ייצור, שיווק ומכירה של מוצרי אוטומציה תעשייתית, ובעיקר בקרים לוגיים מתוכנתים (PLC's - Programmable Logic Controllers). בקרים הם מוצרי אלקטרוניקה מבוססי מחשב (חומרה ותוכנה) המשמשים לשליטה ובקרה של מכונות המבצעות פעולות אוטומטיות וקווי ייצור.